Leif Andersen: Kroppen og Ånden 2. Sjælesorgens samtale (Kolon 2016)
Forfattere: Heidi Frølund Pedersen
Tidsskrift: dttk (19-04-2018)

## Kroppen og Ånden 2. Sjælesorgens samtale Leif Andersen. Kolon 2016 517 sider

## Anmeldt af Heidi Frølund Pedersen

Som det fremgår af titlen, er bogen nummer  to  i  et  omfattende  tobindsværk  om sjælesorg og teologi og følger op på Kroppen  og  Ånden  1.  Sjælesorgens  basis .  Bind 2 er en håndbog om sjælesorgens praksis og  zoomer ind på forskellige tematikker, som ofte udspiller sig i det sjælesørgeriske rum. Forfatteren  præsenterer  temaerne  i essay-form, hvor han på fineste vis og med en vis portion humor og skæve kommentarer sammenvæver sjælesørgerisk teologi med sine egne erfaringer fra sjælesorgens rum og sit personlige liv. Læseren inviteres på denne måde i mesterlære om sjælesorgens  væsen  og  praktik,  og  forfatteren trækker på en bred viden inden for filosofien, psykologien, litteraturen og kunsten til at skærpe sine pointer og give læseren mulighed for spejling i konkrete fortællinger. Der krydshenvises til bind 1, men som sådan kan bind 2 læses uafhængigt.

Første del af bogen, »Helbredende relation«,  udfolder mødet med den enkelte konfident  som  sjælesørgerens  vigtigste kompetence; at kunne lytte sig ind på dette  menneske og kende, hvad hver enkelt har  brug  for.  Citatet:  » Hvad  der  kurerer en smed, slår en skrædder ihjel « slår tonen an til en svær linedans mellem omsorg og konfrontation,  mellem  lyttende  ører  og fast  formaning.  Leif  Andersen  præsenterer  en  række  arketyper, som har hvert sit  kendetegn  og  hver  sin  problematik, der skal mødes på vidt forskellige måder. Denne manøvre gør det tilpas konkret, så man faktisk  kan  tage  ved  lære  og  nikke genkendende: »Nej, sådan skal hun eller han  selvfølgelig  ikke  mødes«.  Der  gives praktiske  forslag  til,  hvordan  man  kan udspørge og afsøge, hvad konfidenten har brug for. For såvel den garvede som den uerfarne sjælesørger bliver det tydeligt, at der  er  behov  for  forskellige  værktøjer  til forskellige mennesker til forskellige tider, og at det kræver ydmyghed og lærevillighed at blive og vedblive at være en dygtig sjælesørger. Temaet »Guds tolk« tager udgangspunkt i den umulige rolle, som sjæ- lesørgeren fra tid til anden kan finde sig selv  i:  at  forklare  og  forsvare  de  lidelser og uretfærdigheder, som overgår mennesker, og som konfidenten kommer anklagende  til  Gud  med.  I  stedet  minder  Leif Andersen  læseren  om  Kristus  som  stedfortræderen, som Guds tolk, og det befriende  for  både  sjælesørger  og  konfident, når  der  peges  hen  på  ham.  Temaet  »Det knækkede sind« rummer en introduktion til  forskellige  ressourcer  og  viden,  som sjælesørgeren kan få brug for i mødet med mennesker, som kræver hjælp fra psykiatrien  -  men  som  måske  i  første  omgang søger hjælp i sjælesorgen. At kunne navigere  i  mødet  med  personlighedsforstyrrede, misbrug og psykisk sygdom og vide, hvornår fagfolk med psykiatrisk eller terapeutisk baggrund skal tage over er nødvendigt, men undsiger ikke nødvendigvis, at der også kan være behov for sjælesorg i  disse  tilfælde.  Temaet  »Det  dynamiske møde«  udfolder,  hvordan  greb  fra  den terapeutiske  samtale  (eksempelvis  viden om overføring og modoverføring) kan udruste sjælesørgeren til at indgå i samtalen og navigere i den dynamik - forstået som følelsesmæssig påvirkning og involvering - der opstår imellem sjælesørger og konfident, og som man som sjælesørger kan blive fanget i, hvis man ikke er opmærksom.

Den  bibelske  fortælling  om  Job  og hans venner er en central nøgle igennem hele bogen til at åbne for indblik i sjælesorgens natur, faldgruber og mulige veje og inddrages hele vejen igennem bogen. Blandt  andet  i  afsnittet  om  »Fortællingen«,  hvor  faldgruben  »at  ville  finde  en mening  med  lidelsen«,  som  Jobs  venner ufølsomt forsøger, tages under kærlig be- handling.  Eller  i  afsnittet  »Ritualer,  bøn og  bibel«,  der  afdækker,  hvorledes  disse redskaber kan bruges - men også misbruges - i overivrige forsøg på at ville trøste og hjælpe personen i dyb sorg og smerte. Her inddrages Jobs klagesang som eksempel  på  den  ret,  barnet  har  til  at  råbe  og vræle ad Gud i protest over den uretfærdighed, der er overgået ham. At Job senere må æde sine ord i sig, fordi klagesangen ikke var dækkende, gør den ikke forkert -  og  heri  afsløres  den nådefulde teologi: At  den  protesterende  rummes  og  bydes velkommen - fordi den protestfyldte bøn er med til at holde relationen til Gud i live.

Bogens  anden  del,  »Forligelsens  tjeneste«,  går  dybere  ind  i  netop  denne tematik:  at  det  ikke  er  sjælesørgerens opgave at forsvare Gud, forklare mening, irettesætte konfidenten og genskabe tilliden til Gud - sådan som netop Jobs venner  forsøger.  Men  i  stedet  at  være  medlevende og nærværende - og indimellem stille sig på konfidentens side og råbe med i  protesten.  Leif  Andersen  advarer  mod voldstrøst i form af utidig opmuntring eller  overtalelse.  I  stedet  minder  han  igen om, at den egentlige opgave i sjælesorgen er at pege hen på Kristus, som den der har forliget  Gud  og  mennesker.  Forfatteren tager  livtag  med  dybe  eksistentielle  og teologiske temaer som teodicé-problemet og har en fintfølende evne til at beskrive, hvorledes  disse  temaer  psykologisk  set giver sig udtryk og kan mødes i sjælesorgens rum. Vrede behandles på forskellig vis  som  tema  gennem  hele  bogen.  Som Leif  Andersen  tørt  konstaterer,  så  er  det i dag ikke længere en nyhed, at man kan blive  vred  på  Gud.  Tidligere  turde  man ikke blæse ud i protest over for Gud, men i dag er det måske så selvfølgeligt at kunne give  udtryk  for  sin  vrede  over  for  Gud, at det nu er vanskeligere at fastholde respekten om Gud. Et andet tema om »Skam og  anerkendelse«  hjælper  læseren  til  at kende forskel på skylden , som » det , jeg har gjort forkert«, og som jeg som menneske har  brug  for  tilgivelse  for.  Og  så skammen ,  som  den  gennemgribende  følelse af »at jeg er forkert«, som jeg har brug for Guds anerkendende og helbredende blik for  at  slippe.  Et  efterfølgende  afsnit  om »Guilt revisited« behandler skyld og skam i  endnu  dybere  lag  af  teologiens  rigdom som også en ikke-teolog kan følge og tage ved lære af. Et af de sidste temaer i bogen er »I sorgens rum«, hvor forfatteren sammenfatter  de  forskellige  indsigter  og  erfaringer i sjælesorgens praksis i 17 »how to  do  it«  anvisninger (fra side 390). Han undskylder  den  lidt  manual-agtige  form - men det er unødvendigt, for det er generøst med en sådan oplistning af de vigtigste take-home-messages fra en erfaren sjælesørger. Her nævnes de første tre og to andre anvisninger, som umiddelbart er mine yndlings:

1.  » Vær  fuldt  til  stede «.  Det  må  være færdighed  nummer  et  for  enhver  sjælesørger.
2. » Få dem til at fortælle «. Fortællingen har en vigtig funktion. Som Leif Andersen understreger, så » … er ikke bare gentagelse  -  det  er  proces.  Historien  er  måske  den samme, men det er jeg, der fortæller  den, ikke« (s. 392).
3.  » Hold  igen  med  svar «.  Forfatteren uddyber: »Vi spørger; vi længes efter svar; vi skriger efter svar på vores Hvorfor? - og

hvis folk så forsøger sig med et svar, river vi hovedet af dem !« (s. 394). Ja! - det er virkelig sandt, at det er en reaktion, man får. Og fristelsen til at give svar kan være stor - men er ikke (altid) sjælesørgerens lod.

7.  » Forsvar  ikke  Gud «.  Leif  Andersen kunne lige så godt have skrevet: Lad være med at være som Jobs venner, der forsvarede Gud og anklagede Job. Gør det i stedet muligt, at konfidenten kan gå i rette med Gud. Som forfatteren skriver, så inviterer Gud på følgende vis: » Jeg har en del at komme med; Og så skal I også komme med det, I har… «. Ikke fordi vreden er ufarlig, men  den  bliver  farlig  og  nedbrydende, hvis vi ikke sætter ord på den. » Gud kan godt se forskel på frækhed og fortvivlelse« , som forfatteren skriver (s. 407).

## Og endelig:

17. »Sæt lyset på Kristus«, der handler om »lidelsens  ligedannelse  med  Kristus«. At  man sammen henter fortællingen om Kristus som den solidarisk lidende frem; men også - når tid er - kan finde trøst og fornyet  tillid  til  Gud  i  det  perspektiv,  at gennem lidelsen er vi tættere på Kristus end noget andet sted. » I  lidelsen  gør  han [Jesus] sig lige med os, og i lidelsen ligedannes vi med ham « (s. 423).

Opsummeret:  Bogen  er  velskrevet,  inviterende,  lærerig  og  fyldt  med  praktiske anvisninger,  illustrative  cases  og  teoretiske  overvejelse  til  inspiration  for  den uprøvede  såvel  som  den  erfarne  sjælesørger. Den er et must-read, og undervejs føler man sig i godt selskab med en af nutidens  skarpeste  teologer  på  sjælesorgsområdet. Hermed varmt anbefalet.