Den ny kritik - og det moderne
Forfattere: Søren Schou
Tidsskrift: kok (1988-01-16)

## Anmeldelse

Søren Schou

## Den ny kritik -og det moderne

Johan Fjord Jensen: Det tredje. Den postmoderne udfordring. 201 s. Amadeus Debatbager. Amadeus 1987.

```
Den grågrnnne hollznder bemandet med  tre studenter og nog!e andre så stor, så stor at den ikke mere var  tii  at Pa nje  på sejlede,  sejler mens styrmanderi kvzles i  tandpasta.
```

I  sit  efterspil  (ja,  »Post-ludium~!)  til  Otto  Gelsteds  »Reklameskibet« fortzller Klaus Rifbjerg, hvad der blev af den almindelige blonde student, der pr~vede at sprxnge skibet i luften. Eksplosionen udeblev.  I stedet blev studenten forhyret på skibet, der samtidig blev så stort, at det ikke var  til  at danne sig en forestilling  om.

Johan  Fjord Jensens  bog  dokumenterer  denne visions  virkeligg0relse godt 25 år efter. Samfundsskibet, de tidligere, klare angrebsmål, har ikke alene ansat den forhenvzrende oppositionelle, det har tilmed vokset sig ubegribeligt  stort. Helt globalt er det blevet,  styrmanden har  gjort  sig  usynlig,  men  magten   ges  i  et  dialektisk  spil  mellem decentrering og koncentration. Et dataspind uden synlig edderkop.

Den  forhyrede  oppositionelle  inspireres  ikke  Izngere  af  den  bestemte negation. Han foretager måske lokale indsigelser, som er ude af proportion  med  de globale udfordringer  i situationen.  Eller  også samler han sine kritiske  energier i et o p g ~ r med »de store fortzllingem« frig~relsesforestillinger, der måske enganp; motiverede ham selv. Utopitznkning f ~ r e r til Gulag, messer han monotont. Uden at kunne overskue eller bekymre sig om, hvilken tilintetg~relseskurs hans egen grågr~nne hollznder er ude på.

Det treclje kalder Fjord sin bog -med en henvisning til den naturens tredjeinstans, de klippeskær, skibet kan forlise på. Den er lige fremra- gende i sin redegarelse for den postindustrielle tilstand og i sit opgar med  dén postmoderne  tznkning,  som  ikke saiger  at vende  kursen, men vznne mennesker til den.

Bogen fortjener en global  behandling  på sit eget niveau. Af pladsgrunde må  jeg imidlertid najes med noget mindre, en lokal replik fra en litteraturkritisk  fagfzlle.

Fjords kritik af forskellige postmoderne tankestramninger retter sig også  mod  den  litteraturvidenskabelige  »dekonstruktionskritik«,  og det er det eneste kapitel, jeg har alvorlige indsigelser  mod.

Indsigelserne  gzlder  ikke  selve  karakteristikken  af  dekonstruktionskritikken,  men det alternativ, bogen opstiller hertil. Fjord opfatter dekonstruktionskritikken (Paul de Man,  J.  Hillis Miller m.fl.) som en nh0jt intellektualiseret  og sansedyrkende tilpasningsfilosofi((. Det, den tilpasser sig, er forestillingen  om, »at kulturen er uden et grundlag,  som  den  kan  definere  som  sit  centrum,  og  uden  et  historisk subjekt, den kan handle igennem«. Ved at opgive helhedsperspektivet og hengive sig til en spillende analyse af tekstens  uforenelige modsigelser, stiller dekonstruktionskritikken  sig uden for det moderne projekt  og Izgger sig på linje med anden postmoderne -aftotaliserende og centrumlas -tznkning i disse år.

Det, som dekonstruktionskritikken historisk gar op med, er nykritikken.  Dén saigte  et  centrum, ja  var  »besat af syntesen«. Samtidig var det imidlertid nykritikkens vigtigste erkendelse, hzvder Fjord, at syntesen selv var besat. For nykritikken indordnede ikke problemlast digtningens  dele  under  dens  helhed:  »Helheden  kan  ikke  tznkes uden igennem dens modsztninger. Og modsztningerne kan ikke begribes  som sådan uden  igennem den helhed, hvori de definerer sig i forhold  til hinanden.«

At begribe dette spzndte forhold mellem helhed og del var nykritikkens  store  erkendelse,  en  erkendelse  som  formuleredes  skarpest inden for den nykritiske gruppering, Fjord kalder den modsetningshermeneutiske  (til forskel fra den identitetshermeneutiske, der mere spzndingsforladt så helheden gentaget i delene). Det er denne identitetsproblematiserende, men helhedssagende  variant af nykritikken, Fjord solidariserer sig med, for den er en zgte Modernitetens hermeneutik, der har den »dobbelte lidenskab«, at den på én  gang vil nå til en forståelse af tekstens  modsigelsesfuldhed og dens helhed.

Fjords karakteristik af begge skoler er przcis, for nykritikkens vedkommende endog uszdvanlig przcis,  eftersom  skellet  mellem  en  identitetsorienteret  hermeneutik  A  la  Finn  Brandt-Pedersen  og  en modsztningsorienteret A la  Cleanth  Brooks  ofte  overses.  Det  problem, analysen rejser, har ikke noget med den interne karakteristik af de  respektive  skoler  at g ~ r e , men  derimod  med  hypostaseringen  af den ene -den nykritiske -som selve det moderne projekt.  Her har Fjord  ladet  sig  irritere  så meget  af  de  Mans  tale  om  nykritikernes påståede »blindhed«, at haii polemisk  tilkender  nykritikerne  al indsigten. Når de Man via dekonstruktionen vil g ~ r e nykritikken seende, replicerer  Fjord: »Hverken modsztningerne  eller  enheden u d g ~ r en nblindnesse,  som  igennem dekonstruktionen  forvandles til »insighte. De udgsr en indsigt, som ikke ophzver modsztningerne  og ikke  undertrykker  dem, men  heller  ikke  udsletter  deres  ubrydelige enhed -den  indsigt  som  u d g ~ r Modernitetens  erfaring,  styrke og dilemma. «

Der er en påfaldende overensstemmelse mellem disse formuleringer af nykritikkens kvaliteter -og den karakteristik, Fjord helt andre steder i bogen giver af den demokratiske konsensus-opfattelse.  O m  politisk  konsensus siger han f.eks.: »I den bringes de forskellige  fortolkninger og interesser  i forhold  til  hinanden på en sådan måde, at de kan danne grundlag for magtudsvelsen, samtidig med at uenigheden får lov at bestå.«

Overensstemmelsen i formuleringen af poetik- og politikidealet kali nzppe vzre andet end tilsigtet. Med den samme dialektiske tankefigur bearbejdes  forholdet mellem »enhed&lt;&lt; og »szrlighed« i poesi og politisk  liv;  begge  steder  tematiseres  en  enhed  uden  terrorisme  og eksklusion  af det afvigende.  Tillader man  sig at blande  metaforerne en anelse -kun en anelse -mere, end Fjord selv g0r det, frernstår et besnzrende billede af digtet som et spzndings- og modsztningsfyldt parlament, der har interessesammenf0jningen som sin modus operandi, men alligevel ikke udgrznser, endsige forf~lger, szrinteresserne.

I  denne opfattelse  af digtningen  som  (anfzgtet) syntesedannelse ligger  et  vigtigt  korrektiv  til  dekonstruktionskritikken,  et  tiltrzngt opgur med de Mans principielle mistznkeligg~relse  af alt, hvad der totaliteter«  i  digtningen.  Der  foregår syritesedannelser i digtningen,  siger  Fjord,  sammenfajninger  af det og det er et synspunkt,  jeg ikke alene deler ved denne lejlighed,  men  også andetsteds  (i Kritik  82) har argumenteret for  i

tilsyneladende  er  ~monadiske inkompatible -polemik  med dekonstruktionskritikken.

Det  skete  med  andre  argumenter  end  Fjords,  rigtignok,  hentet andre steder end i nykritikken,  sorn  stadig ikke forekommer  mig  at vzre noget  velegnet  sted  at  fure  angrebet  fra.  Vel  er  der  helheder, som ikke  er spor »metafysiske«, i  digtningen,  men  helhederne  kan have  tvangskarakter.  Det  er  problematisk  at  hzvde,  som  Fjord  og nykritikken  g0r  det, at dissonerende stemmer ikke  udgrznses, ikke forfulges  af  tekstens  herskende  »fornuft«.  Der  foregår  tvxrtimod mange slags forf~lgelser af det dissonerende i litteraturen, som snarere underkastes junglelovens end den parlamentariske lovs principper.

Den litteraturforskning, der orienterer sig mod den historiske materialisme og/eller psykoanalysen, påpeger, at tekstens herskende fornuft  tager  de  mest  ublu  midler  i  brug  for  at bringe  dissonerende stemmer til tavshed. Iszr psykoanalytisk inspireret kritik har udviklet et forfinet  g e h ~ r for disse overd~velsesmekanismer.  Den beskzftiger  sig  med,  hvorledes  pinagtige  betydningselementer  fortzttes  til uigenkendeligheder; eller med, hvorledes forskydninger lader det pinagtige,  som trods  alt bliver  sagt, zndres til  stueren  tale;  eller  med, hvorledes  anarkistiske  impulser  indf~jes i en  overgribende  fiktions neutraliserende  strsm. Altsammen er det overd~velsesmekanismer i teksten, der har til funktion at benzgte eksistensen af disse stemmer.

Disse indvendinger ville Fjord formodentlig besvare ved at henvise til,  at  det  er  den inklusive digtning,  han og nykritikken  refererer  til, den digtning, der lader szrhederne fremtrzde i ucensureret  spxndvidde og tnodsigelsesfylde -og at indvendingerne derfor kun rammer digtning på et lavere artikulationsniveau.  Hvortil man for det fsrste kunne  svare,  at en  normativ  zstetik  ikke  b ~ r udstrafferes  som  en generel teori om digteriske teksters virkemåde. Og  for det andet stille et retorisk,  men alvorligt ment spsrgsmål: Hvor findes den digtning, der  er  inklusiv  i  så radikal  forstand, at dens »fornuft« ikke har det fornuftsstridige  som problem? O g  som kun  taler for  at differentiere, aldrig for at overdsve? Måske findes den i automatskriften,  der nok lader de 100  sprogblomster blomstre, men  til gengzld savner »enhed«.

Dekonstruktionskritikkens angreb på fornuften og på det moderne efter  min  mening  ikke  ved  en  tilbagevenden  til har fundet det passende  at profilere  sig i  forhold  til  nykritikken.  Lyves denne  »blind«,  er  den  rirneligste  modposition  ikke  at  erklzre  den

projekt  im~degås nykritikken -dette ganske uanset om dekonstruktionslrritikerne »seende«.

Den litteraturvidenskab, der mest vitalt forbinder sig med det moderne  projekt,  er  ikke  nykritikken,  men  den, der er opstået i feltet mellem historisk materialisme og psykoanalyse.  Den er fravzrende i - .   . Fjords  rapport fra slagmarken,  hvad  der kan  undre,  ikke  blot  fordi Fjord har en fortid som socialhistorisk orienteret forsker, der er nyere end hans nykritiske, men også fordi hans o p g ~ r med en centruml~s, postmoderne  tznkning råber på en subjektopfattelse, som nykritikken  ikke kan levere, meri  som han kunne finde i de nzvnte traditioner.

Hvorfor sager Fjord så langt tilbage i sin karriere? Måske fordi der er  to  trzk ved  nykritikken,  som  får den  til  a t  ligne  alternativet  til dekonstruktionskritikken  og  dermed  et  genuint-moderne projekt: dens  (sofistikerede) synteseopfattelse  og dens  autonomikonception.

Der er imidlertid problemer  ved  dem begge.

Hvad  nykritikkens  synteseopfattelse  angår, er det  et  problem,  at Fjord tilslutter sig den uden at diskutere, hvilken instans der  frembrznger syntesen. Han citerer Paul de Man, der kritisk påpeger den mzrkvzrdighed ved  nykritikken,  at den på én gang  anskuer digtervzrket som  en  fra  forfatterens  hensigter  udskilt  ting  og  som  en  organisk helhed.  Påpegningen af denne besynderlighed  bliver,  såvidt jeg  kan se, ikke direkte kommenteret af Fjord, og må stå  ved magt -de Mans egne forsog på at dekonstruere nykritikkens  tankebygning ufortalt.

Tilsyneladende  mener Fjord  ikke,  at syntesen  skal forstås »organisk« (hvad er alternativet forresten? Uorganisk?). Men det forbliver uklart, hvorledes den overhovedet fremkommer, for Fjord vzgrer sig lige  så bestemt  som  nykritikerne ved  at diskutere forholdet mellem skabersubjekt og vaerk,  antagelig fordi han mener, det ville  fore lukt

ind i intentionalismens  uholdbarheder.

Således behover det imidlertid ikke gå. Den psykoanalytisk przgede litteraturforskning peger på mere differentierede  alternativer end vxrket som iritentionalitetens  udtryk på den ene side, og vxrket som en nudskilt ting« på den anden. Sagt i yderste korthed beskzftiger en sådan kritik  sig  både med  jeg-nzre  helhedsdannelser  i  digtningen (det intentionelle aspekt), nied  ubevidste »vektoriseringer«  (monstre af  ikke-intentionel  karakter)  og  med  den modsigelsesfuldhed,  de to

typer »krav på teksten&lt;&lt; frembringer i vzrket.

En psykoanalytisk  przget litteraturforskning, der således lokaliserer modsigelser mellem intentionelle og ubevidst manifesterede vaerkstrukturer, kunne synes at vzre mere i slzgt med den forskelsfremhx--vende dekonstruktionskritik end med den syntesefremhzvende nykritik.  Men den er ikke  slet og ret en variant  af dekonstruktionskritik--ken, for den forholder sig til et betydningsdannelsernes  sted, nemlig forfatterpersonen, og frigor  sig således ingenlunde fra en subjektopfattelse.  Blot  er dette subjekt ikke  et gennemlyst  selvnzrvzr, et  hus med én  veloplyst bolig, men et hus i splid med sig selv, med et upstairs og et downstairs og et system i striden  mellem dem.

Skal det moderne projekt fastholdes i polemik med en centrumlos postmodernisme, er en subjektopfattelse uomgzngelig -en sofistikeret  subjektopfattelse, vel  at  mzrke,  der  ligger  lige  så langt  fi.a  en &gt;&gt;metafysisk« selvnzrvaersfilosofi  som  fra  en  »atomiserende« attituderelativisme. Ved at udpege nykritikken som dét  moderne alternativ til  dekonstruktionskritikken, sager Fjord  en  forbundsfxlle,  der ikke ligner  dem, han  andetsteds i bogen  allierer sig med, for nykritikken udgrznser skabersubjektet som et  uvidenskabeligt anliggende.

Hermed er vi på vej over i sp~rgsmålet om nykritikkens autonomikonception, den anden mulige grund til, at nykritikken kunne betragtes som et genuint moderne projekt. Hvis autonomibegrebet rummer en  kvalitet  som  »genstridighed&lt;&lt;, kunne den vel vzre vzrd  at spille ud  imod  en tilpasningsfilosofi  som postmodernismen.

Her må man imidlertid minde om, at den autonomi, nykritikerne talte om -og som de havde god grund til at tale om dengang, da en positivistisk  biografisme  endnu var magtfuld -isrer gjaldt forholdet mellem  opståelsesbetingelser og  vzrk:  Verset  ryster  stolt  sin  l0vemanke og spotter forfatterens menen og villen.  Uden for nykritikken findes imidlertid en autonomiopfattelse,  som peger på en anden type »genstridighed&lt;&lt; end den, der retter sig mod  opståelsesbetingelserne. Mest markant  reprzsenteres den  af Adorno, for  hvem kunstvzrket var autonomt i forhold  til  den herskende fornuft, en indsigelse mod umenneskeligheden.

Det er i det hele taget påfaldende, at Adorno er totalt fravzrende i bogens specifikt litteraturvidenskabelige diskussion, mens han andetsteds  (med Horkheimer) er en central reference.

Måske lzser  jeg kapitlet skzvt. Måske Fjords hensigt ikke så meget er at udnzvne nykritikkeri  til dét  moderne projekt på litteraturvidenskabens område, som mere beskedent at vise, at den er mere indsigtsfuld, og intimere knyttet til det moderne projekt, end den har fået ry for. Besynderligt  er det under  alle omstzndigheder,  at nykritikken  i den faktiske argumentation får lov at monopolisere de genuint moderne  indsigter,  og  at deri  iszr  fremhxves  for  sin  opfattelse  af  de digteriske  modsigelser,  der  for  mig  at  se  er  uforenelig  med  andre moderne retninger (psyko-kritik, Adorno, etc.). Så mon ikke jeg  har

lzst rigtigt  alligevel?

Nykritikken  forekommer  i  bekrzftende fald  at  have  st0rre  affektionsvzrdi for Fjord end brugsvzrdi i konfrontationen  med den postmoderne udfordrin~ -uanset at den i Cleanth Brooks havde en bedre tekstlzser  og i I.  A.  Richards en bedre  receptionsanalytiker  end nogen, der kan opdrives i den dekonstruktivistiske lejr.

De teoretiske alternativer må opsages andre steder, og de er i avrigt ingenlunde sammensvejsede til  ét  moderne,  litteraturvidenskabeligt projekt. Allerede de få referencer, jeg her har givet, er rigeligt heterogene; der er en betydelig afstand mellem den psyko-kritik, som ser de opr0rske tendenser som noget, der så at sige knzgtes af tekstens eget politi -og  Adornos  opfattelse  af  kunstvzrket  som  indsigelse  mod umenneskeligheden.

Opgaven er vel ikke at overvinde disse forskelligheder mellem skolerne, men at udvikle dem på det konsensus-grundlag, der udg~res af solidariteten  med det moderne projekt. At udvikle sig vil bl.a. sige at bringe sig på niveau med dekonstruktionskritikken i samtidssensibilitet, at lade sig påvirke af dens taeft for sprogspillenes subtiliteter, men også at imadegå dens spaltning mellem  aestetik og handlingsverden ved at analysere og kritisere -med Fjords formulering -»de simulationer, hvormed magten i meningstabets samfund legitimerer sit her-

r e d ~ m m e s .

Kritisk  holdning  uden  samtidssensibilitet  er  nogenlunde  lige  så ufarligt som samtidssensibilitet uden kritik. Mangler det ene element, vil  det  gå  litteraturforskerne,  som  det  gik  de fhv.  oppositionelle  i

Rifbjergs  »Postludium«:

Med et nyklippet  omstigningskort.

forsvinder  de tre geritlemeri  i morgendisen.

Elektronisk version af artikel i KK 60. Forlaget Medusa 1988.