25 kugler fra arsenalet
Forfattere: Anne-Marie Mai
Tidsskrift: passage (1998-12-01)

/

## Soren Ulrik Thomsen

## HJEMFALDEN

## 25  kugler fra arsenalet

## ANNE-MARIE MAI

Hvis man af og til tager sig  en rundgang i antikva­ riaterne,  lærer  man  hurtigt  flere  kanoner  at kende, bl.a. en kanon over særligt efterspurgte udgivelser i nyere  dansk litteratur.  Og  den er  langt  fra  identisk med de mest kendte og læste titler;  antikvar-kanon tæller  eksempelvis Dan  Turells  og  Peter  Laugesens første  udgivelser,  læst  af  :fa,  men  klassikere  blandt samlere, der satser på deres kommende værdi, eller have daglig udsigt til disse klenodier. Antikvar-kanon tæller også første Michael

blandt passionerede, der bare må udgaver af Søren Ulrik Thomsens  og Strunges  bøger  og  særlige  danske  serier  fra  forla­ gene Arena og Jorinde &amp; Joringel.

Enhver  beskæftigelse  med  litteratur,  fra  køb  og

salg og antikvarisk omsætning til litteraturhistoriens sjakren er fuld af alle mulige slags vurdering, værdi­ ansættelse,  valg  og  fravalg, fuld  af  kanonisering  af tekster og  værker.

Antikvariaternes kanon baserer sig selvfølgelig på det tabte og det sjældne, rariteterne, modsat under­ visningssystemets kanon,  · der som  sine vigtigste parametre har  udbredelse og gennemslagskraft i  et læsende publikum,  kunstnerisk kvalitet,  dannelses­ potentiale og litteraturhistorisk repræsentativitet. Effekter, som kanonformuleringen i sig selv skaber og bekræfter. Men tænk nu, hvis  ... tænk nu, hvis de lidenskabelige  samleres kanon over nyere dansk lit­ teratur, eller digterspirernes kanon, som den enkelte så  nødigt krammer ud med, blev gængs.

grænset, kan dyden blive svært kedelig, og inden en gaben breder sig, udtaler underviseren skyndsomt sit fromme  håb  om,  at  universitetetsundervisningen kvalificerer de læsninger, de studerende allerede har erfaringer  med,  og  tekstkorpus  vokser  selvfølgelig betragteligt  fra  3.  g.  til  universitets  grundfag.  Her læses  ikke  bare  Klaus  Rifbjergs  digt  "Frihavnen", men  hele  den  skelsættende Konfrontation -eller "Konfrontationer", som den slet er og ret er vokset til  i  Undervisningsministeriets Dansk  litteraturs  ka­ non.  Skønlitteraturen i skolen, 1994. Og der læses også andre modernistiske tekster og værker end de kano­ niserede af Rifbjerg, af Sørensen og Seeberg, både i holdundervisningen  og  af  den  enkelte  studerende, og  man har også allerede længe før de seneste hef­ tige skoser til genren  "den nationale litteraturhisto­ rie" fundet ud af at læse Eliot, Pound, Kafka, Sartre og Boll  og  øvrige  europæiske  og  amerikanske  for­ billeder og inspirationskilder i moderne dansk litte­ ratur.  Og  alligevel:  i  undervisningssystemet  er  ka­ non så  stærk, at  man for  en  sikkerheds  skyld tager det  vigtigste  danske  stof  forfra  tre  gange.  Modsat folkekirken  arbejder  vi  ikke  med  to  tekstrækker, men med en forfatterliste, hvis sidste del til gengæld er genstand for h yp pige ændringer, ikke mindst un­ der indtryk af den litterære kritiks højt istemte lov­ og klangesange. Med det voksende antal udgivelser er  den  litterære  kritik  blevet  en  (alt  for)  magtfuld guide for hele den litterære institution.

Tanken bliver fristende, når  man som underviser i  teksthistorie  på  danskstudiets  grundfag  er  i  gang med  tredje  runde  med  tekster  og  værker,  som  de studerende har haft som pensum både i folkeskolen, på gymnasiet og altså nu igen på universitetet. God gerning  kan  selvfølgelig  aldrig  gøres  for  ofte,  selv

om resultatet og indsatsen måske før har været be- I  den  nyere danske  litteratur  har  især  modernis­ men haft stærke kanonører, der  har  placeret  deres pejlemærker  omkring Rifbjerg og Sørensen, og her er  jo  bestemt  også  noget  at  sigte  efter  og  læse  på. og  Tom  Kristensens

,,Frihavnen" og  "Tigrene" er sammen med Johan­ nes  V.  Jensens  "Maskinerne' 1 "Nat i Berlin" kanoniske tekster for analyser af for- skellig  observans og hjørnestene i flere slags littera­ turhistoriebetragtning.  Og man hører ekkoet af sine dansklæreres henholdsvis milde og mørke stemmer, når  man  giver  sig  i  kast  med  analyserne  af  de  slid­ stærke  stykker  og  prøver at  variere  de  gode,  gamle grundspørgsmål til teksterne.

Den  analytiske  praksis,  den  tænkning  og den kanonudvikling,  som har fundet sted  omkring  mo­ dernismen  i  det 20. århundredes  danske  litteratur, te gn er  linier  også  for  kanons videre forløb.  Moder­ nismens  skrappe  analytikere  og formidlere  søger dens fortsættelse og forbedrelse, dens før,  nu  og ef­ ter.  Og  når  det  gælder  kanonudviklingen  er  det værd at bemærke, at der er værker og teksttyper, der har  fa  professionelle  læsere,  fordi  de  ikke  li gn er, hvad man allerede er god til at læse og analysere, el­ ler fordi de ikke kan forstås som henholdsvis moder­ nismefaser eller som realismeformers historiske modpoler  til  modernismens  d yn amiske  æstetik  og sociale  rækkevidde.  Kanonudviklingen  er  også  sta­ dig  en  udvikling  af  forbilleder  og  traditionsrækker, som den var det for de  gamle grækere.

Kanoniseringens genstand er bestemte former for professionel  litteratur.  Ganske  vist  blev 1970' ernes autodidakte  litteratur  en  læsersucces,  men  hoved­ parten  gled  hurtigt  ud  af  den  offentlige  opmærk­ somhed, af kanontænkningen og af undervisningen. En velvillig kritik  lukkede brat for den ellers varme omtale,  da  denne  litteratur  efterhånden  fremstod som et uddebatteret og  trivielt  og  forudsigeligt ek­ sempel.  Få  professionaliserede  overlevede,  måske fordi  de  efterhånden  fik  lært  at  forholde  sig  til  et krav om, at det kunstneriske sprog skal være nyska­ bende.  En  perifer  stilling  i  forhold til  den  litterære kanonopbygning  far  også  værker  af  kunstnere  og forfattere,  der  arbejder  med  forskellige  kunstarter som f.  eks. Jytte Rex, hvis Kvindernes bog, 1972, sta­ dig  er  særdeles  læseværdig  eller Jørgen  Leth,  hvis prosabøger,  film og  digte lader genrerne krydses.

I  den  danske  kanonudvikling  har  modernismen været normsættende,  ikke  mindst  fordi  den  er  led­ saget  af  udviklingen  af  en velsmurt litteraturpæda­ gogik  og  gode litteraturanalytiske metoder,  der  eg­ ner sig i  undervisningen.

Min foretrukne kanon blandt de senere års udgi­ velser  peger  i  retning  af  værker  og  tekster,  der  en­ ten helt  og  fuldt  tager  symbolismens  og  modernis­ mens  æstetik  i  brug  eller  forsøger  noget  radikalt andet - der  er  for  mig  at  se  meget  comme-il-faut, konsensus og  efterklang  på scenen. Men  jeg  finder det  også  karakteristisk  for  den  nyere  litteratur,  at mange  og  divergerende  æstetisk  udtryksformer  og muligheder er samtidige. Min kanon bliver derfor en broget affære.

Blandt mine kanonkandidater tæller jeg Thorkild Bjørnvigs  symbolistiske  digte Siv, vand og måne, 1993, der samler den tematik og de digtformer, han arbejdet med i hele sit  forfatterskab - i  disse  digte gennemspilles  en  art  s yn æstesiens  metode  på  alle digtsamlingens planer: i tematikken, i forhold til tra­ ditionen  og  dens  former  og  i  digtenes  i  rim  og  al­ literationer.  Min  kanon  omfatter  også  Peter  See­ bergs  noveller,  bl.a.  den  seneste Halvdelen  af natten, 1997, hvis  komplekse  spil  mellem  mundtlighed  og skriftlighed,  mellem  den  folkelige  fortælling  og  en modernistisk  absurditet  er  meget  spændende. Jens­ Martin Eriksen fortsætter den eksperimentelle, psy­ kisk  dybdeborende linie i modernismen,  eksempel­ vis  i Jim  og jeg (1989), der  er  et  højdepunkt  i  den nyere  litteratur.  Også  Solvej  Balle  fornyr  i Ifølge lo­ ven, 1993, en  modernistisk fortælletradition  med indslag  af  en  både  abstrakt og  en  fantastisk  moder­ nisme,  og  hendes  noveller  figurerer  på  min  kanon, sammen med ældre prosaister som Tage Skou-Han­ sen,  hvis Historier  fra det runde  bord ,r986-r99r, er et hovedværk i den eksistentielle realisme, både under­ holdende og tankevækkende, skarp i forhold til den realistiske romans fordringer og tradition. Også flere af  Dorrit  Willumsens  udgivelser  tæller  jeg  med, gerne Bang, 1996, hvor  Willumsens  egen  metafo­ riske modernisme indgår i et spil med Bangs impres­ sionisme,  den  samtidige  danske  biedermeierlittera­ tur og den franske symbolisme på en måde,  der kan følges både på sætnings- og handlingsplanet og i bil­ leddannelsen.

1980' ernes  l yr ik  har  spillet  en  hovedrolle  i  den nyere  kanonudvikling.  I  Pia  Tafdrups  forfatterskab foretrækker jeg Sekundernes bro, 1988, hvis symbolis­ tiske æstetik  er sårbar  og  søgende,  mindre afrundet

l

og fuldendt end senere. Og hos Søren Ulrik Thom­ sen har City slang, 1981, en helt særlig  og  umistelig intensitet,  hvor meget end de  senere samlinger im­ ponerer  og  overvælder.  Michael  Strunges Verdens­ søn, 1985, hører  for  mig  til  blandt  de  allervigtigste nyere digtsamlinger - en smertelig poesi og  et vildt selvopgør,  der  river  alt  med  sig  i  sin  kunstneriske konsekvens.  I  den  nyere  digtning  er  især  Simon Grotrians forfatterskab et pejlemærke. Hans særlige sorte og humoristiske surrealisme og sproglige fan­ tasi ser jeg som noget af det mest løfterige i den ny­ ere digtning. Grotrians Fire, 1992, er del af min ka­ non  sammen  med  en  samling  af  en  helt  anden støbning,  Nils Lyngsøs Stof, 1997, hvis strømmende ord bliver  ved  med  at  generere  mønstre  og  forbin­ delser  i  den  kølige  ekstase,  forfatteren  ser  som  sin digtnings effekt.

Min  kanon  omfatter  også  Kirsten  Hammanns roman vera winkelvir, 1993, og Helle Helles novelle­ samling Rester, 1997, der  på  forskellig  måde  kom­ menterer  og  bryder  med  modernismens  splittelses­ metaforik  og  abstrakte  prosaformer  og  udvikler  en skræmmende  og  cool  humor,  som  jeg  bedst  kan sammenli gn e med en af min personlige kanons hjør­ nestene: Kirsten Thorups Love  from Trieste, 1969, der kaldes  en  digtsamling,  men  som  jeg  læser  som punktroman og  gerne  parallelt med Christina Hes­ selholdts Køkkenet,  gravkammeret &amp; landskabet, 1991, som absolut må med på min liste, selv om jeg ikke er  helt  så  glad  for  de  sidste  dele  af  hendes  trilogi som for den første.

Netop i sluttressernes vidt forgrenede opbrud fra modernismen udgives  en række  tekster  og  værker, som for mig er de væsentligste bidrag til nyere dansk litteratur,  og  som  er  litteraturhistorisk  horisont  for flere af nyere forfatterskaber. Således anser  jeg Dan Turells  rap'  ende  og  messende Karma Cowboy, 1974, for  et hovedværk i nyere litteratur sammen de bak­ sende,  målende  og  tællende  Højholt-digte  i Min Hånd 66, 1966, der  blot  venter på endnu en genud­ givelse sammen med Praksisbøgerne. Denne perio­ des  kanonkandidater er  i  det  hele  taget  mange,  og listen  omfatter  også  Inger  Christensens  suveræne det, 1969, og Henrik Nordbrandts Ode  til blæksprut­ ten  og  andre  kærlighedsdigte 1975, hvor  hans  karakte- ristiske  slyngede  metaforik danner  vers  om kærlig­ hed,  skibe  og  roser,  og  om  den  afsked,  som  bliver hans digtnings  tilbagevendende topos.

Peter Laugesen og Klaus Høeck leverer ligeledes føde  til  kanonen. Laugesens Vindens  tunge, 1986, er et  blandt  masser  af  gode  eksempler  på  hans  digt­ nings tonalitet og  stemmeføring. Det store poetiske register hvirvler det største og det mindste ind i dig­ tene,  græs  og  fugle,  bier  og  bær,  børn,  Barthes  og Budda  dukker  op  i  de  brudte  og  vekslende  strofer og  de  lange  talende  forløb.  Klaus  Høecks Hjem, 1985, danner  en  anden  form  for  poetisk  netværk, der åbner poesien for tilværelsens og sprogets man­ gefold, en land-art i sproget i slægt både med barok­ kens  systematik,  og  med  romantikkens  og  rock­ l yr ikkens  genreblandinger,  en  digtning,  der  råt  og smukt  går  til  grunden,  idet  samlingen  bogstaveligt bliver til af  formlerne  for Danmarks undergrund.

Når  det  gælder prosaen,  vil  jeg  udbygge  kanon med  Ib  Michaels Trubadurens  lærling, 1984, der  er mere uregerlig  og mindre underholdende end hans senere  store  succesromaner,  Svend  Åge  Madsens monstrøse  og  geniale Tugt og  utugt i  mellemtiden, 1976, Vibeke  Grønfeldts  ditto Mulighedernes  land, 1994, som  få  har  givet  bud  på,  hvordan  man  skal læse.  Indtil  vi  som  læsere  kommer  på  højde  med Grønfeldt  kan  romanen  læses  i  hug  og  afsnit,  og endda lokke læseren med ud på sine Danmarks-for­ tælllingers vilde vover. Henrik Bjelkes forfatterskab repræsenterer et andet  betydeligt  bidrag  til prosaen efter modernismen. Der er meget at vælge imellem. Hundrede  postkort fra  helvede, 1980, hører  til  blandt mine foretrukne. Romanen er både underholdende, svær  og  sær  i  sin  udvikling  af  skrupskøre  forløb,  i sine  sproghandlinger  og  den  tilbagevendende  dis­ kussion  og  rablen  over  kunst  som erkendelse,  som suggestion og vidensfelt.

Min  kanon  begynder  efterhånden  mere  at  li gn e antikvariaternes end kulturspalternes og pensumlis­ ternes. Jeg har besluttet mig for at leve med det, og i øvrigt holde øjne og øre åbne, når andre læsere ka­ nonerer.

PS: Hundrede postkort fra helvede kan stadig erhverves til en meget overkommelig pris, men hvor­ længe?  .....  God jagt!