Europæiske grænser (ud)foldet
Forfattere: Johan Schimanski
Tidsskrift: passage (2022-07-12)

## Europæiske grænser (ud)foldet

Ydre og indre grænser i Julya Rabinowichs Spaltkopf

## Et ambivalent grænselandskab

I de vestlige medier er det i dag to af migrationens store grænselandskaber, der påkalder sig størst opmærksomhed: det latin-/nordamerikanske grænselandskab centreret om den mexicansk-amerikanske grænse, en såkaldt 'hyperborder' (Romero), og det afro-europæiske grænselandskab centreret om Middelhavet. Begge opfattes som ydre grænser for Europa og Vesten, omend spørgsmålet om indenfor og udenfor er alt andet end entydigt, hvis man ser på Europas kolonialistiske fortid eller antallet af spansktalende i USA.

Jeg vil her træde et skridt tilbage og anlægge et andet perspektiv, med genklange af et historisk perspektiv fra Den Kolde Krig, ved at fokusere på et andet grænselandskab i håb om, at det konstruktivt vil kunne fremmedgøre vores forståelse af de mere aktuelle anliggender og genkalde nye billeddannelser, som måske også kunne overføres på de to førnævnte grænselandskaber. Det grænselandskab, vi skal tale om, er tillige med de migratoriske strømme, der passerer det, vanskeligt at karakterisere som enten indre eller ydre. I modsætning til det latin-/nordamerikanske eller det afro-europæiske grænselandskab er det ikke konciperet som en grænse mellem syd og nord, men snarere som en grænse mellem øst og vest. 1 I det følgende vil jeg drøfte det grænselandskab, der gennemkrydser grænsen mellem Rusland og Europa - eller måske rettere Rusland og Vesten? Eller Rusland og resten af Europa?

Det  russisk-europæiske  grænselandskab  er  reguleret  af  et  skel  mellem  øst  og vest, med en historisk genealogi, der griber tilbage til splittelsen mellem den byzantinske og den romerske kirke i 1054 og inddrager udvidelsen af det mongolske territorium, efterdønningerne af Napoleonskrigene og verdenskrigene i det 20. århundrede samt blokkene i den ovennævnte Kolde Krig. Det er imidlertid et grænselandskab, der ikke blot er kendetegnet ved splittelser og invasioner, men også ved forbindelseslinjer mellem øst og vest: Peter den Stores europæiseringsprojekt, Gorbatjovs vision om et 'fælles europæisk hus' i 1980 og Jerntæppets fald i 1989. Immigranters og emigranters rolle har knyttet Rusland og Vesten sammen, for eksempel

54

A FRI

ANHA

SICILIA

MARE

MOREA

SOTting

GRECIA

ASIA

aloenen General Kafeln/ondin der newen Zafe bic alicin Guropam begrciffi. Doch wannman

anchen will und barst rechnen die groffen cand chafften die gegen Sitnacht goin folt wol bie

ger bandiebrit. Das if cin malgoviğ/dağ Europaiß cin trefflich fruchtbar ond wol erbaa

Oa6 aner Buc

i  form af den succesrige Ballet Russe i begyndelsen af det 20. århundredes Paris, som førte til gensidig eksponering. De russiske émigrés har dog også medvirket til at afskære Rusland fra Vesten: 'Panslavismens' ideologier og andre former for russisk isolationisme har rødder i den russiske diaspora. Grænser kan både adskille og forbinde - og måske kan de adskille og forbinde på samme tid.

Bag	de	historiske	opfattelser	af	'øst',	'vest',	'Rusland'	og	'Europa'	finder	vi en række underliggende spatiale modeller (Baranovsky, 444): 1. Forestillingen om Rusland som en del af Europa - eller, omvendt, at Europa er en del af Rusland (idet Rusland er Europas sande åndelige hjemsted), som Berdyaev og andre har hævdet; 2 2. Den (orientalistiske) forestilling om Rusland som en del af Asien, omend med en tynd, vestlig fernis i form af aristokratiske, tyske, baltiske og jødiske eliter; 3. Forestillingen om Rusland som en verden for sig, mellem Europa og Asien; og 4. Forestillingen om et Rusland, der fungerer som bro mellem Asien og Europa situeret i et overlap mellem de to. Tilsammen (jeg vil undlade at komplicere tingene yderligere ved også bringe begreber som 'Østeuropa' eller 'Centraleuropa' på bane her) 3 udgør disse modeller et fragmenteret og foldet rum, hvor grænserne er mobile: Hvad der var ydre i dag, vil være indre i morgen og omvendt.

BVLGA RILA

Borynhen.

Figur 1: Europa regina, kort af Sebastian Münster, Cosmographia, Heinrich Petri, Basel 1570.

Folden,	en	grænsekonfiguration	bearbejdet	af	Jacques	Derrida	i	essayet	'La	loi du	genre'	(1980),	kan	spores	i	forskellige	former	for	kartografisk	og	historisk	tænkning omkring Rusland og Europa. Sebastian Münsters europakort 'Europa regina' (1570) - allegorisk tegnet som en dronning med Spanien som sit hoved (Fig. 1) placerer Rusland ('Moscovia') i folderne af hendes kjole. Rusland er her afgrænset fra resten af Europa ved et traditionelt tidlig-moderne symbol på grænser, nemlig en skov. Samtidig er Rusland dog farvekodet med rødt på dette kort, hvilket indikerer, at det er en del af Europa. For Münster var Rusland altså på én gang en del af og adskilt fra Europa. Med udgangspunkt i oplysningstidens billeddannelser omkring Østeuropa	taler	historikeren	Larry	Wolfe	om,	at	forholdet	mellem	Øst-	og	Vesteuropa og Rusland og Europa er styret af en paradoksal kombination af inklusion og eksklusion	(s.	7,	364).	I	en	anden	tekst	om	Østeuropa	approprierer	Ludmilla	Kostova	et Churchill-citat, der i virkeligheden handler om Storbritannien: 'i Europa, men ikke en	del	af	det'	(s.	86).	Det	samme	kunne	ifølge	Kostova	overføres	mere	specifikt	på Rusland.	Yuri	Lotman,	der	er	semiotiker	og	pioner	inden	for	grænsepoetik,	anslår samme form for ambivalens i sin teori om koncentriske og excentriske visioner af Rusland (Kabanova, 113). For nu at vende tilbage til Derridas billede af grænsen som en fold: Rusland 'deltager uden tilhørsforhold' (s. 256) i vendingen og fordoblingen	af	den	spatiale	overflade,	der	er	folden.

## 'Afbidt, ikke afrevet'

Julya Rabinowichs første roman, Spaltkopf (2008),	er	en	semi-autobiografisk	dannelsesroman, der fortæller en historie om personlig udvikling og det at blive voksen (Conterno, 270; Krenz-Dewe, 68; Reiter 2014, 271), men det er samtidig en kunstnerroman, der handler om at blive forfatter. Det er også en migrationsroman, hvor dannelsesromanens	livsstadier	gennemkrydses	af	en	geografisk	mobilitet	fra	sted	til sted, land til land. Bogen fortæller, hvordan 'halvandengenerations'-indvandreren Mischka (født i ét land, men opvokset i et andet (Kongslien, 211)) som barn rejser med	sine	forældre	fra	Sovjetunionen	til	Østrig,	nærmere	bestemt	fra	Leningrad	(i dag	Skt.	Petersborg)	til	Wien.	Under	denne	rejse	bliver	den	russiske	grænse	multipliceret og dissemineret på tværs af grænselandskabet, hvorved der skabes zoner, folder, lommer og fragmentering i mellemrummet. Endelig er romanen en generationsroman opbygget om en epistemologisk grænse, en hemmelighed, der bæres videre fra generation til generation og langsomt afsløres mod slutningen af romanen (Krenz-Dewe, 71; Rutka, 57).

Romanen er inddelt i tre dele, hvor Mischkas historie først fortælles af Mischka som et barn, der bliver et ungt menneske, derpå af Mischka som ungt menneske og til sidst af Mischka som et ungt menneske, der bliver voksen. Den følger en bane, ikke	blot	fra	Leningrad	til	Wien,	men	også	fra	Wien	og	tilbage	til	det,	der	nu	er	Skt. Petersborg. Mischka krydser landegrænsen (eller landegrænserne) mellem Sovjetunionen og Rusland i begyndelsen af romanen og mellem Østrig og Den Russiske Føderation mod romanens slutning. Men inden den første af disse tre dele overhovedet begynder, støder læseren på et kort indledende afsnit puttet ind i et tekstuelt liminalt rum mellem bogens titelblad og romanens hovedtekst - et rum, hun må	finde	vej	igennem,	idet	hun	krydser	bogens	ydre	grænse.	Denne	indlednings metaforiske	 overskrift,	 'Afbidt,	 ikke	 afrevet'	 (Rabinowich,	 7),	 er	 en	 grænsefiguration,	der	vidner	om	et	snit	udført	af	tænder	og	ikke	om	en	flænge	forårsaget	af en	borttrækning.	Denne	figuration	repræsenterer,	hvordan	Mischka	erfarer	landegrænserne	og	selvets	grænser	-	hvilket	indbefatter	tekstens	grænser	-	som	defineret ved en voldelig og absolut fortæring af kød. Der fremgår ingen geopolitiske eller topografiske	implikationer	af	denne	'afbidning'.	Teksten	gør	det	klart,	at	det	både er	Vesten	og	Rusland,	der	foretager	den	topografiske	'afbidning'	-	og	det	gør	den med en kiastisk ABBA-struktur (landet - jeg - mig - det), der inverterer biddets retning: 'Jeg føler mig også afbidt, for det land, jeg kom fra, hæfter ikke på mig, og jeg ikke	på	det'	(s.	9).	Denne	topografiske	grænse	er	også	kroppens	og	selvets	grænser: Mischka oplever senere adskillelsen fra sin elskede, Schenya, i Skt. Petersborg, som om	en	del	af	hendes	krop	er	blevet	bidt	af	-	en	følelse,	der	ifølge	Linda	Krenz-Dewe udgør en 'grundlæggende subjektivitetserfaring' for Mischka (s. 84). Indledningen eller forordet, der udfolder romanens indhold, er også 'bidt af', i et paratekstuelt rum, der på én gang hører med og ikke hører med til romanen. Det indledende afsnit strækker sig over de samme livsstadier som romanen som helhed, gentager og supplerer alt det, vi kommer til at læse om i detaljer i romanens tre hoveddele. Som små smagsprøver af det, der skal komme, er også indledningen et element, der 'deltager uden tilhørsforhold'.

Indledningen genfortæller en række episoder fra Mischkas liv, fra hendes første rejse,	med	fly,	til	Østrig	og	frem	til	senere	rejser	som	ungt	menneske	rundt	omkring i Europa, men den gør det i den forkerte rækkefølge (Schwaiger 2014, 171). De	fire	'lektioner',	som	indledningen	består	af,	er	ganske	vist	nummereret	i	kronologisk	orden,	men	teksten	begynder	med	'Lektion	3'	(s.	9),	udfoldet	fra	den forventede position mellem de øvrige lektioner 1, 2 og 4. Denne ordens foldede, proleptiske anakroni og de erindrede episoders analeptiske anakroni i resten af romanen	(Shchyhlevska,	87,	97;	Willms,	138; Пахомова , 81) kombinerer tekstuelle og temporale grænser for at styre læserens tilgang til bogens centrale epistemologiske grænser omkring familiehemmeligheder. Samme anakronier griber ind i de komplekse symbolske grænsedragninger, der er på spil i romanen - vedrørende forskellige kulturelle, køns-, klasse- og aldersmæssige identiteter - og fører i sidste ende ind	i	det	russisk-europæiske	grænselandskabs	topografiske	skel	og	skillelinjer.

'Lektion	 3'	 fremstiller	 de	 diasporiske	 omvandringers	 hinkende	 og	 hoppende grænsekrydsninger - og en ung turist, der krydser grænsen mellem Irland og Skotland. Implikationen er her, at man i diaspora vil opleve en form for ustabil mobilitet, hvor man så at sige skiftevist står på ét ben på kanten, langs randen, eller med spredte	ben	som	en	bro	mellem	to	forskellige	territorier	(firkanterne	i	hinkelegens diagram) (Vestli, 19, 20). Ydermere bruger Rabinowich eksplicit hinkelegen som figurering	af	en	grænse	mellem	at	være	med	i	legen	(i	Wien,	Israel	eller	USA)	eller være 'udenfor' (efterladt i Rusland) (s. 9). Som vi skal se, bliver denne grænsekonfiguration,	i	begge	sine	aspekter,	et	ledemotiv	i	romanen.

'Lektion	1'	beskriver	en	grænsekrydsningens	urscene,	rejsen	fra	Leningrad	til Wien,	udspillet	som	fortællingen	om	kulturchokket	ved	eksponeringen	for	den	vestlige forbrugerisme og efterfølgende assimilation (Mischka lærer tysk bedre end de andre børn i skolen (s. 11), et forvarsel om de evner, der en dag vil gøre hende til forfatter	 og	 fortæller).	 'Lektion	 2'	 fremstiller	 ungdomsårene	som	en	desorienterende	rejse,	en	'karrusel'	(s.	12).	'Lektion	4'	beskriver	resultatet	af	denne	rejse, hvor Mischka ender som et grænsesubjekt. Teksten beskriver hende stående højt oppe over grænsen mellem Frankrig og Schweiz, hvor hun ser ned i afgrunden, med Rhône-floden	helt	neden	i	bunden.	Hun	lever	nu	i	et	ubehageligt	tredje	rum:	'Hvis jeg har valget mellem to stole, vælger jeg fakirlejet' (s. 12); hun er 'ikke nået hjem', men hun 'er kommet frem' (s. 12).

Denne 'ud-foldelse' af teksten gør det klart, at der er behov for en grænsepoetisk analyse, som kan forbinde grænserne på repræsentationens niveau (romanens begyndelse)  og  grænserne  i  den  repræsenterede  verden  (det  russisk-europæiske grænselandskab). 4

## Skrævende over kontinenter

En grænsepoetisk analyse af Rabinowichs roman ville pege på, at grænsen mellem	øst	og	vest	er	en	underliggende	symbolsk	orden,	der	er	figureret	og	konfigureret, ikke blot som en temporal grænse (overgangen fra barn til voksen) og som en række tekstuelle grænser (romanens inddelinger), men også rundt om en afgørende symbolsk grænse (mellem øst og vest), som kan være vanskelig at placere	som	en	topografisk	grænse	(ikke	mindst	eftersom	alle	romanens	topografiske	krydsninger	af	geopolitiske	grænser	foregår	om	bord	på	fly).	Senere	vil	jeg undersøge, hvordan romanen også involverer en epistemologisk grænse i dette russisk-europæiske grænselandskab.

Én grund til at foretage en grænsepoetisk analyse er, at den gør det muligt at identificere	retoriske	figurer	(metaforer	og	andre	troper)	og	narrative	konfigurationer (af rum og tid), som kan bruges som nøgler til at forstå, hvilket 'grænse'begreb (i dette tilfælde navnlig det russisk-europæiske grænselandskab) der ligger til grund for teksten, og hvordan læseren håndterer dette grænsebegreb.

I begyndelsen af femte kapitel i romanens første del beskriver den retrospektive fortæller	(som	også	er	bogens	hovedperson)	livet	i	Wien	efter	emigrationen	fra	Sovjetunionen, dvs. efter den konkrete grænsekrydsning:

- Vores lejlighed er som skåret ud af Skt. Petersborg, og min familie insisterer stolt på at bevare alle sine russiske særheder. Som et bolsjevistisk bolværk trodser de den nye verdens spilleregler uden at kunne undvære mine tolketjenester og orienteringshjælp. '

Som Napoleon i den russiske vinter er vi villige til at blive siddende fast i sadlen for at tvinge det fremmede land i knæ. Udfaldet af vores anstrengelser er til at forudse. Jeg skræver på foruroligende vis over mere og mere. Kontinentalpladerne, som jeg står på med ét ben på hver, driver fra hinanden, og jeg konstaterer med beklagelse, at jeg ikke mestrer spagat. (s. 80)

Dette citat frembyder en række topoi, man ganske ofte støder på i migrantfamiliers fortællinger: Barnet, der hurtigt tilpasser sig den nye kultur og det nye sprog og kommer til at fungere som tolk og guide mellem forældrene og værtssamfundet

(Conterno, 274; Hähnel-Mesnard, 99); forældrene, der har været nødsaget til at emigrere for være et sted, der er anderledes end der, hvor de var, men nu klamrer sig til deres oprindelige kultur. Forældrene indfolder deres sovjetiske liv i lejligheden	i	Wien	(som	dermed	hører	med	til	Østrig,	men	ikke	indgår	i	det).

Den mere metaforiske sprogbrug i andet afsnit anslår endnu en inversion eller foldning: Den første indfoldning af det russiske rum i det europæiske sammenlignes med Napoleons imperiale forsøg på at folde det europæiske rum ind i det russiske. Som Derrida synes at mene, er grænsens foldning altid ' en dobbelt kiasmatisk invagination af kanterne ' (s. 272). Mischka og hendes familie rejser fra øst til vest, men sammenlignes med den franske hærs bevægelse i modsat retning. Denne allegori peger naturligvis også på et nederlag - med tanke på resultatet af Napoleons invasionsforsøg. I Mischkas tilfælde understreges resultatet af metaforer som 'med ét ben på hver' af 'kontinentalpladerne', i 'spagat'. Påkaldelsen af billedet med balletposituren, der er så svær at mestre (spagat), er ikke blot en subtil reference til et russisk tema (idet ballet ofte forbindes med Rusland), men også en af mange mulige allegorier over den smertefulde kulturelle hybridiseringsproces, som Mischka oplever i forlængelse af migrationen (Rybalskaya, 100; Vestli, 2021). Det er en proces, der får tilføjet endnu et lag, da Mischka senere opdager sin families skjulte jødiske identitet, hvorved hun, som Natalia Blum-Barth anfører, bliver indespærret i en 'fæstning,' der samtidig er et paradoksalt grænsefelt (Blum-Barth, 175). Det er afsløringen af hendes jødiske identitet (og, vil jeg mene, hendes migrationserfaring), der udløser 'grænsens omlejring fra det ydre til indre: Subjektet bliver bærer af grænsen' (Blum-Barth, 159). Sagt på en anden måde: Grænsen foldes ind i Mischka.

'Mellemrummet' mellem 'kontinentalpladerne' (som i geofysikken) medvirker imidlertid til at opskalere og genudfolde en personlig erfaring af hybridisering og projicere	en	symbolsk,	kulturel	grænse	over	på	et	topografisk	rum,	nemlig	kontinenternes	topografiske	rum.	Her	kommer	romanteksten	i	direkte	kontakt	med	de forskellige diskursive modeller for det russisk-europæiske grænselandskab, som vi var	inde	på	tidligere.	Skt.	Petersborg	og	Wien	er	placeret	på	forskellige	kontinenter, hvilket indebærer en model, hvor Rusland og Europa optræder som to særskilte entiteter, og hvor Europa ikke er en del af Rusland (Hausbacher, 35, 41). Selvom andre dele af romanen synes at opretholde muligheden for kulturelle fællespunkter, er det påfaldende, at 'Europa' eller 'europæer' hele to gange i romanen kontrasteres med 'Rusland' eller 'russer' (s. 36, 181), sammenholdt med at Mischkas familie ligeledes to gange beskrives som rejsende fra Rusland til 'Vesteuropa' (s. 23, 51), hvilket enten bekræfter kulturelt ambivalente grænsefortællinger, hvor Rusland kan være både inden for og uden for Europa, eller vidner om en tredje kategori, 'Østeuropa', dvs. de lande, der ligger mellem 'Vesteuropa' og Rusland. Betegnelsen af Vesten som 'den nye verden' forekommer i første omgang at anslå en endnu mere radikal form for adskillelse, men samtidig forstærker det et 'kontinentalt' skel gennem den forskydende reference til Syd-, Mellem- og Nordamerika.

Femte kapitel af romanens første del skrider straks til en detaljeret gennemgang af	andre	symbolske	grænser	i	Mischkas	liv,	mest	specifikt	de	grænser,	der	har	med køn og alder at gøre. Idet hun krydser grænsen mellem Rusland og Europa, krydser Mischka også grænsen mellem barndom og tidlig ungdom (Chiara Conterno læser hendes	tidlige	ungdomsår	som	'en	anden	immigration'	(s.	275;	se	også	Willms, 131)). Pludselig indtager hendes far - som hun ellers altid har set som et menneske, der idealiserede friheden, herunder kvinders frihed - hvad hun opfatter som en ekstremt restriktiv holdning til hendes frihed: 'Min far, egentlig liberal og åben, falder tilbage i det dybeste patriarkat' (Rabinowich, 80; se også Rybalskaya, 100). Mischka bliver en rumrejsende eller et rumvæsen for sine forældre, med reference til	 Steven	 Spielbergs	 film	 om	 mødet	 med	 rumvæsner:	 'Jeg	 insisterer	 på	 en	 cowboyjakke med påsyet E.T.-mærke og udløser forfærdelse' (s. 80). Hendes bedstemor og	hendes	forældre	er	skeptiske	over	for	hendes	'rekognosceringsudflugter	til	den fremmede	verden'	og	ville	have	foretrukket	at	'desinficere	mig	som	en	hjemvendt kosmonaut, når jeg kommer ind i lejligheden' (s. 80). Som så ofte i fortællinger om grænsekrydsninger	gør	det	fantastiske	sig	gældende	(her	i	form	af	science	fiction): At krydse grænsen er også at krydse en epistemologisk grænse ind i en underlig og ukendt verden (Schimanski, 54, 56). Det er måske ikke så overraskende, at Mischkas vej ind i litteraturen går via fantasy-genren, og at romanen også rummer en overnaturlig skikkelse, Spaltkopf .

Mischkas penduleren frem og tilbage mellem lejligheden og byen udenfor og hendes rolle som hybridtolk udgør en tredje foldning udløst af migration. Atter inverteres retningerne i kiastiske grænsestrukturer, idet Mischka truer med at folde wienerrummet ind i det russiske rum i lejligheden, som hendes forældre netop har brugt til at folde det russiske rum ind i wienerrummet (Riegler, 355). Valget af det russiske navn Mischka ( Мишка ) leder tankerne hen på det tyske ord 'Mischung' ('blanding'). Mischka udfylder ikke længere rollen som den søn, faren havde ønsket sig ('Mischka' er et drengenavn), og hendes halvvoksne femininitet må styres. Kultur, køn og alder blandes her sammen i form af en intersektionalitet - vendingen af folden medfører adskillige andre vendinger i krydsfeltet mellem forskellige former for grænser, som ganske vist er forbundet med hinanden på et enkelt centralt punkt i fortællingen, men derudover ikke nødvendigvis er sideordnede. Eller som Conterno formulerer det i sin analyse af migrationens traumer i Rabinowichs roman: 'De to transitveje (immigration og pubertetens overgang) afspejles i hinanden' (Conterno, 276; se også Rybalskaya, 101; Vestli, 20).

## Spaltkopf

Geopolitiske og etniske grænser manifesterer sig også i form af de epistemologiske grænser mellem det kendte og det ukendte i romanen. Disse epistemologiske skel er	centreret	om	figuren	'Spaltkopf'	fra	romanens	titel.	Har	man	ikke	læst	romanen, men ved, at den handler om migration, vil det være forståeligt, hvis man antager, at romanens titel måske blot er en metafor for kulturel hybriditet (Schwaiger 2013, 154; Reiter, 166), noget i retning af at gå i 'spagat'.

Romanen	gør	det	imidlertid	klart,	at	denne	Spaltkopf	minder	om	andre	figurer fra	russisk	og	anden	folklore	såsom	den	hybride	og	bevægelige	Baba	Yaga-figur,	der også optræder i romanen, hvor en halvvoksen Mischka indtager rollen som 'Baba Yaga Girl' (overskriften på romanens tredje del, både i den engelske oversættelse og	i	originalversionen)	(Rybalskaya,	103-107).	Ligesom	Baba	Yaga	i	nogle	historier	er	Spaltkopf	en	fortærende	figur,	en	skræmmende	sjælesuger,	med	et	navn,	der refererer til, at den udelukkende består af et usynligt eller næsten usynligt hoved, afspaltet fra sin krop. Spise- eller fortæringsaspektet forbinder den med 'afbidningen'	som	grænsefiguration	og	med	Golem-figuren	fra	den	jødiske	tradition	-	og i Spaltkopf sammenlignes den sovjetiske praksis med at tvinge emigranter, der går	i	eksil,	til	at	give	afkald	på	deres	sovjetiske	pas	med	Golem-figurens	spisning af skrift på pergament (s. 77). 5 Spaltkopf	er	dog	ikke	en	figur	fra	russisk	folklore eller nogen anden kulturel tradition, men snarere fra en folklore, der er helt specifik	for	Mischkas	familie,	hvor	den	bliver	brugt	til	at	skræmme	børnene	i	seng	om aftenen. Spaltkopf er altså opfundet af Rabinowich selv (Reiter 2013, 166; Reiter 2014, 274). Som Conterno gør opmærksom på, peger romanens referencer til såvel russisk som tysk folklore på hybridiseringstemaet og på migrationen som et tredje felt i Homi K. Bhabhas forståelse (Bhabha, 5-23; Conterno, 273; Rutka, 56). Spaltkopf tilhører netop ingen af de to traditioner og kan således siges at repræsentere en form for midt-imellem.

Langsomt	begynder	den	Spaltkopf,	der	hjemsøger	familiens	opholdssteder,	at antage andre funktioner i romanen, og det har til dels rigtig meget med assimilationsprocesser at gøre. Spaltkopf er skabt af Mischkas bedstemor, Ada Igorowich, med tråde tilbage til en kulturel hybridisering, assimilation og usynliggørelse, der allerede har fundet sted længe før familiens migration til Vesten. Efterhånden som romanen skrider frem, afsløres familiens hemmelighed, og dens indre epistemologiske grænser krydses: Ada har udelukkende kunnet gennemføre sin karriere som kunsthistoriker i Sovjetunionen ved at skifte navn - fra Rahel Israelowich - og skjule sin jødiske identitet (Schwaiger 2013, 157). Ved at krydse grænsen til den sovjetiske normalkultur har hun skabt en epistemologisk grænse, der nu vender tilbage og hjemsøger familien. Det er først på bogens sidste side, hvor læseren forbereder sig på at krydse den endegyldige tekstuelle grænse og forlade romanens verden, at Spaltkopf træder synligt frem for Mischka, omend kun i form af en genspejling i vinduet i kollektivlejligheden i Skt. Petersborg, hvor hun voksede op. Mod slutningen af romanen har hun krydset grænsen mellem Vesten og Rusland i omvendt retning, og Spaltkopf må her læses som et foruroligende tegn på den fremmedgørelse, hun føler ved sin tilbagevenden til Skt. Petersborg, hvor hun besøger sine indimellem antagonistiske familiemedlemmer og møder tidligere naboer, der aldrig har forladt Rusland	(fanget	uden	for	diasporaens	hinkeleg).	Idet	figuren	bliver	synlig,	virker det imidlertid, som om Mischka konfronterer nogle af de traumatiske hemmeligheder om sin families identitet (Vestli, 19).

## Litteratur, en performativ fold

Spaltkopf tilføjer romanen endnu en tekstuel grænse, endnu en tekstuel fold, ud over	dem,	jeg	allerede	har	undersøgt	i	de	fire	'lektioner'	positioneret	mellem	titelbladet og fortællingens begyndelse. Det blotte faktum, at Spaltkopf kun langsomt afslører hemmeligheden bag familiens indre grænser, er et klart valg fra fortælleren og forfatterens side, for så vidt angår 'delingen af det sanselige' (Rancière) i form	af	tekst	og	fortælling,	et	valg,	der	skaber	en	specifik	form	for	'grænseæstetik' (Rosello	&amp;	Wolfe).	Hemmeligheder	-	og	narrative	hemmeligheder,	der	ligesom	i	detektivromaner kun afsløres gradvist, efterhånden som historien 'udfolder' sig - er specifikke	greb	til	billeddannelsen	omkring	grænsen	som	noget	synligt	-	som	netop et grænse landskab . Narrative hemmeligheder fungerer som folder i den forstand, at de tvinger læseren til at genfortolke de foregående elementer af teksten i nye forståelsesrammer. Man kunne også hævde, at enhver hemmelighed ligger skjult bag en epistemologisk	grænse,	der	fungerer	som	en	fold	i	en	eller	anden	form	for	overflade, det	være	sig	en	diskursiv	eller	materiel	overflade.	Carola	Hähnel-Mesnard	påpeger, at  familiehemmelighederne  i Spaltkopf for  størstedelens  vedkommende  er  skjult bag tavsheder (Krenz-Dewe, 68,), og at 'det er skriften, der forekommer at kunne afsløre [ dévoiler ] familiens hemmeligheder' (Hähnel-Mesnard, 103). Men selvom folden hovedsagelig er diskursiv, er den også styret af kollektiv- og familielejlighederne	i	Leningrad	og	Wien	og	deres	døre	og	(tynde)	vægge.

På  romanens makro- eller  geopolitiske  plan  accentuerer  Spaltkopf  ikke  blot emigrationens	 rolle	 i	 defineringen	 af	 det	 russisk-europæiske	 grænselandskab, men også den jødiske identitets mellemrumsudfyldende funktion i det. Endelig viser	Spaltkopf,	hvordan	litteraturens	fiktive	og	semifiktive	tekstuelle	fortællinger bidrager til grænselandskabet.

Det	er	her,	romanen	har	et	stærkt	budskab	i	form	af	Spaltkopf-figuren.	Ligesom Kafkas	 Odradek-figur	 i	 'Familiefaderens	 bekymring'	 (Kafka,	 222-223)	 er	 Spaltkopf	en	liminal	figur,	der	svæver	i	marginen	af	de	hjemlige	rum.	Som	Diana	Battisti har påpeget, har Spaltkopf også en bestemt modalitet af stjålen sprogbrug til fælles med Odradek (Battisti, 12; se også Schwaiger 2014, 197). Romanen afslører gradvist Spaltkopf som nøglen til forståelsen af familiens hemmeligheder, men også som en anden narrativ stemme i romanteksten (Rybalskaya, 108; Hähnel-Mesnard, 109;	Krenz-Dewe,	69).	Romanens	hovedtekst,	de	fire	'lektioner'	indbefattet,	er	fortalt overvejende retrospektivt af fortælleren, som også er romanens hovedperson Mischka. Ifølge de narrative konventioner for sådanne fortællinger giver Mischkas stemme kun direkte adgang til hendes eget perspektiv: Det er Mischka selv, der vælger fokus. Hendes tekst er imidlertid isprængt kortere, ofte mere kryptiske afsnit i kursiv. Den kryptiske karakter af denne sprogbrug kan forbindes med familiehemmeligheden, men også på et mere overordnet plan med den blokerede erindring om traumer (Conterno, 278). Det er imidlertid også i disse passager, at ellers usynlige ting bliver gjort synlige. De udtrykker ikke kun 'det fortrængte og ubevidste' i Mischkas familie, som Silke Schwaiger er inde på i sin læsning af folklore-elementerne i romanen (Schwaiger 2013, 156; se også Rybalskaya, 107; Isterheld, 384; Lamelas,	86).	Passagerne	har	ofte	også	den	funktion,	at	de	uddelegerer	fokusvalget til andre familiemedlemmer og giver direkte adgang til deres erfaringer og perspektiver. Hvis stemme disse kursiverede afsnit repræsenterer, forbliver gådefuldt eller baseret på gisninger frem til bogens slutning, hvor Spaltkopf afsløres som romanens anden fortæller (Schwaiger 2013, 156). Det er for eksempel Spaltkopf, der i første del af romanen bekræfter den 'lille beskidte hemmelighed' (s. 62) om familiens jødiske identitet, hvor Mischka som barn opdager, at hun faktisk er jøde - et formativt øjeblik af selvfremmedgørelse (Conterno, 277).

Spaltkopf kobler således de epistemologiske og kulturelle aspekter af grænselandskabet	sammen	med	en	specifik	tekstuel	grænsedragning.	Det	er	et	materielt greb,	Rabinowich	(eller	Mischka)	bruger	til	at	modvirke	den	selvbiografiske	romans monologiske stemme. Ifølge Mikhail Bakhtin er den monologiske diskurs tilbøjelig til at være ideologisk og hegemonisk, hvorimod romanen modvirker sådanne tendenser	gennem	en	dialogisk	diskurs	(Bakhtin	1981).	Spaltkopf-figuren	giver	mulighed for det, Chiara Brambilla har kaldt det mere kalejdoskopiske perspektiv, der er typisk for grænselandskaber (Brambilla, 221).

Spaltkopf-figurens	foldning	af	den	tekstuelle	fortælling	peger	på	litteraturens performativitet i grænselandskabet. Som et konstitutivt supplement til demokratiet er litteraturen en teknik, vi bruger til at gøre den private diskurs offentlig. Det er særlig tydeligt i forbindelse med migrationsnarrativer, hvori migranter ofte fremstår som usynliggjorte, stemmeløse elementer af demokratiske processer, hvor de først må krydse sprogets og offentlighedssfærens grænser for at blive hørt (Schweiger,  16).  I  moderne  samfund krydser private og individuelle fortællinger hovedsagelig	ind	i	den	offentlige	sfære	via	litteratur,	film,	visse	former	for	inddragende journalistik,	sociale	medier,	museer	og	etnografisk	forskning.	Efterhånden	som	romanen Spaltkopf udfolder sig for sine læsere, kommer dens ambivalens omkring grænserne mellem Rusland og (resten af) Europa til at indgå i tematiseringen af åbne	og	flydende	identiteter	(Vlasta,	150;	Willms,	138).	Romanens	tekstuelle	folder indgår i den foldning og fragmentering, der foregår i det russisk-europæiske grænselandskab og er en del af det grænselandskab.

## Oversat fra engelsk af Morten Visby

Jeg vil gerne takke Istituto Italiano di Studi Germanici i Rom for tilladelsen til at publicere denne oversættelse af en tekst, der oprindelig blev udgivet som '(Un)folding European Borders' i Borders of Europe (red. Wolfgang Müller-Funk, Jelena Spreicer &amp; Gerlinde Steininger, 2021). Jeg har benyttet lejligheden til at opdatere litteraturhenvisningerne og foretage en række justeringer.

## Noter

- 1 Hvad angår den historiske konstruktion af de europæiske grænser langs syd/nord- og øst/vestaksen, se Eder.
- 2 For romantiske, ikke-russiske forestillinger om det russiske som Europas 'bedre Anden,' se Eder, s. 264.
- 3 I sammenhæng med den russiske litteraturs migration til Østrig har Sandra Vlasta skitseret en interessant geopolitisk forestilling om 'Centraleuropa' som en størrelse, der indbefatter for eksempel Skt. Petersborg (Vlasta 2017, 148).
- 4 Mere om grænsepoetikkens grundlæggende principper i Schimanski, s. 41-63; for en detaljeret evaluering	og	raffinering	af	begrebet,	med	eksempler	på	dets	anvendelse	på	migrationslitteraturen, se Sturm.
- 5 Rabinowich har siden brugt Golem som metafor for EU, cf. Predoiu, s. 26.

## Litteratur

Bakhtin, M. M. (1981): The Dialogic Imagination: Four Essays , Austin: University of Texas Press.

Baranovsky, Vladimir (2000): 'Russia: A Part of Europe or Apart from Europe?', i International Affairs 76.3, s. 443-458.

Battisti, Diana (2015): 'Segreti e bugie: Viaggio nella scrittura di Julya Rabinowich', i Lea - Lingue e letterature d'Oriente e d'Occidente 4, s. 3-23.

Bhabha, Homi K. (1988): 'The Commitment to Theory', i New Formations 5, s. 5-23.

Blum-Barth,	Natalia	(2020):	''Denkfiguren'	und	Grenzanalysen	in	der	deutsch-russischen	Literatur', i NuBE 1, s. 157-79.

Brambilla,	Chiara	(2014):	'Shifting	Italy/Libya	Borderscapes	at	the	Interface	of	EU/Africa	Borderland:	A	'Genealogical'	Outlook	from	the	Colonial	Era	to	Post-Colonial	Scenarios',	i ACME: An International E-Journal for Critical Geographies 13.2, s. 220-245.

Conterno, Chiara (2013): 'Traumi multipli: Zwischenstationen di Vladimir Vertlib e Spaltkopf di Julya Rabinowichs', i LEA - Lingue e letterature d'Oriente e d'Occidente 2, s. 269-283.

Derrida,	Jacques	(1986/1980):	'La	loi	du	genre',	i Parages , Paris: Galilée, s. 249-287.

Eder,	Klaus	(2006):	'Europe's	Borders:	The	Narrative	Construction	of	the	Boundaries	of	Europe',	i European Journal of Social Theory 9.2, s. 255-271.

Hähnel-Mesnard,	Carola	(2018):	'D'une	langue	à	l'autre:	Exil,	identité,	écriture	chez	Olga	Grjasnova, Julya Rabinowich et Vladimir Vertlib', i Tsafon 75, s. 97-112.

Hausbacher,	Eva	(2010):	'Die	Welt	ist	rund:	Transnationale	Schreibweisen	in	der	zeitgenössischen Migrationsliteratur (Marija Rybakova, Julya Rabinowich)', i Germano-slavica, Kulturen und Literaturen zwischen Ost und West 21.1-2, s. 27-42.

Isterheld, Nora (2017): 'In der Zugluft Europas': Zur deutschsprachigen Literatur russischstämmiger AutorInnen , Bamberg: University of Bamberg Press.

Kabanova,	Irina	(2000):	'Two	Kinds	of	Vagueness:	'Europeanness'	in	Tim	Parks	and	Nastasia	Gostova', i Yearbook of European Studies 15, s. 103-115.

Kafka, Franz (1994): 'Die Sorge des Hausvaters', i Ein Landarzt und andere Drucke zu Lebzeiten , Frankfurt am Main: Fischer Taschenbuch.

Kongslien, Ingeborg (2007): 'New Voices, New Themes, New Perspectives: Contemporary Scandinavian	Multicultural	Literature',	i Scandinavian Studies 79.2, s. 197-226.

Kostova,	Ludmilla	(2000):	'Inventing	Post-Wall	Europe:	Visions	of	the	'Old'	Continent	in	Contemporary British Fiction and Drama', i Yearbook of European Studies ,15, s. 83-102.

Krenz-Dewe,	 Linda	 (2018):	 'Zum	 wechselseitigen	 Verhältnis	 von	 Identitätskonstruktion	 und (brüchiger) Überlieferung in Julya Rabinowichs Spaltkopf ', i Yearbook for European Jewish Literature Studies 5.1, s. 67-85.

Lamelas,	Montserrat	Bascoy	(2018):	'Mobile	Körper	als	Spiegel	des	Selbst	bei	Julya	Rabinowich	und Olga Grjasnowa', i Yearbook for European Jewish Literature Studies 5.1, s. 86-100.

Пахомова , Ольга Владиславовна (2021): ' Роман  Юлии  Рабинович « Расщепленная Голова » как  роман-воспоминание ',  i Герман  Юрьевич  Гуляев , МЦНС « Наука  и  Просвещение »  (red.): Инновационные научные исследования : Актуальные вопросы теории и практики: Сборник статей XXV Международной научно-практической конференции , Состоявшейся 30 сентября 2021 г.  в  г. Пенза , Пенза , s. 78-81.

Predoiu,	Graziella	(2017):	''Einzelwander[in]'	auf	Schleichpfaden:	Zum	interkulturellen	Roman	Die Erdfresserin von Julya Rabinowich', i Germanistische Beiträge 41, s. 13-28.

Rabinowich, Julya (2011/2008): Spaltkopf: Roman ,	Wien:	Deuticke.

Rancière,	Jacques	(2004): The Politics of Aesthetics: The Distribution of the Sensible ,	London:	Continuum.

Reiter,	Andrea	(2014):	'The	Appropriation	of	Myth	as	a	'Language'	in	Julya	Rabinowich's	'Jewish' Novels', i The Leo Baeck Institute Year Book 59.1, s. 267-286.

Reiter, Andrea (2013) Contemporary Jewish Writing: Austria after Waldheim , New York: Routledge. Riegler,	Roxane	(2016):	'Vladimir	Vertlib	and	Julya	Rabinowich:	Creating	a	Heimat	of	One's	Own', i Colloquia Germanica 49.4, s. 347-370.

Romero, Fernando (2008): Hyperborder: The Contemporary U.S.-Mexico Border and its Future , New York: Princeton Architectural Press.

Rosello,	Mireille	og	Wolfe,	Stephen	F.	(2017):	'Introduction',	i	Johan	Schimanski,	Stephen	F.	Wolfe (red.): Border Aesthetics: Concepts and Intersections , New York: Berghahn, s. 1-24.

Rutka,	Anna	(2018):	''Der	Dritte	Raum'	als	Aushandlungsort	des	Postsowjetischen	Traumas:	Zu	Migrationsromanen	von	Julya	Rabinowich	Spaltkopf	und	Lena	Gorelik	Die	Listensamlerin',	i Colloquia germanica stetinensia 27, s. 53-66.

Rybalskaya, Yanetta (2016): 'Die matrilineare Familienstruktur in Julya Rabinowichs Roman Spaltkopf oder:	Wer	ist	eigentlich	Baba	Yaga	Girl?',	i Zeitschrift für interkulturelle Germanistik 7.1, s. 97-114. Schimanski, Johan (2006): 'Crossing and Reading: Notes towards a Theory and a Method', i Nordlit 19, s. 41-63.

Schwaiger, Silke (2013): ' Baba Yaga, Schneewittchen und Spaltkopf : Märchenhafte und fantastische Elemente als literarische Stilmittel in Julya Rabinowichs Roman Spaltkopf ', i Alman Dili ve Edebiyatı Dergisi - Studien zur deutschen Sprache und Literatur 30.2, s. 147-163.

Schwaiger, Silke (2014): Über die Schwelle: Zugewanderte AutorInnen und Texte um das Kulturzentrum exil in Wien , Ph.d-afhandling, Southampton: University of Southampton.

Schweiger,	Hannes	(2012):	'Transnationale	Lebensgeschichten:	Der	biographische	Diskurs	über	die Literatur	eingewanderter	AutorInne',	i Aussiger Beiträge 6, s. 13-32.

Shchyhlevska,	Natalia	(2016):	'Gender,	Geschichte	und	Gewalt	in	der	österreichischen	Literatur russischer Migrantinnen', i Aussiger Beiträge 8, s. 85-101.

Sturm, Anne-Maria (2020): Grenzen und Grenzüberschreitungen: llija Trojanow - Dimitré Dinev - Sibylle Lewitscharoff - Evelina Jecker Lambreva , Berlin: Frank &amp; Timme.

Vestli,	 Elin	 Nesje	 (2019):	 ''Brittle	 Identities':	 Identity	 Discourses	 in	 the	 Work	 of	 Austrian	 Author Julya Rabinowich, i Elin Nesje Vestli, Guri Ellen Barstad, Karen Patrick Knutsen (red.): Exploring Identity in Literature and Life Stories: The Elusive Self ,  Newcastle upon Tyne: Cambridge Scholars Publishing.

Vlasta,	Sandra	(2017):	'Interdependencies:	Migration,	(Trans)Cultural	Codes	and	the	Writing	of Central Europe in Texts by Doron Rabinovici, Julya Rabinowich, and Vladimir Vertlib', i Helga Mitterbauer, Carrie Smith-Prei (red.): Crossing Central Europe: Continuities and Transformations, 1900 and 2000 , Toronto: University of Toronto Press, s. 148-168.

Willms,	Weertje	(2014):	''Wenn	ich	die	Wahl	zwischen	zwei	Stühlen	habe,	nehme	ich	das	Nagelbrett'	 :	 Die	 Familie	 in	 literarischen	 Texten	 russischer	 Migrantinnen	 und	 ihrer	 Nachfahren',	i	 Michaela	Holdenreid,	Weertje	Willms,	Stefan	Hermes	(red.): Die interkulturelle Familie: Literatur- und sozialwissenschaftliche Perspektiven , Bielefeld: transcript, s. 121-142.

Wolff,	Larry	(1994): Inventing Eastern Europe: The Map of Civilization on the Mind of the Enlightenment , Stanford: Stanford University Press.