En nødvendig omvej
Forfattere: Svend Erik Larsen
Tidsskrift: passage (2003-02-01)

## Den direkte omvej

Litteraturhistorieskrivning  er  ikke  en  disciplin  og heller ikke umiddelbart udtryk for litteraturens eget forløb. Den er et projekt der går ud på at give litteraturen en plads i den kultur vi lever i. Det projekt hviler på i hvert fald to forudsætninger.

## En nødvendig omvej

## Strøtanker om litteratur og perioder 1

## Svend Erik Larsen

Den anden forankring for et litteraturhistorisk projekt er derfor historiske processer i det samlede kulturelle felt - teknologi, ideologi, demografi, medier, politik osv. og de begreber vi danner og har dannet os  gennem  tiden  om  disse  processer  for  at  forstå dem og måske påvirke dem.

Den ene er at litteraturens tekster bliver ved med at komme væltende som de har gjort, lige så længe mennesker har brugt sprog til at fortolke deres liv gennem fortællinger og andre fantasifulde konstruktioner. Og hele dette reservoir af viden og oplevelser bliver  ved  at  forandre  sig.  Litteratur  er  en  stoflig realitet  hvis  mangfoldige  eksistens  ingen  kan  benægte, ikke en teoretisk konstruktion. Men litteraturen  har  jo  ikke  patent  på  tilværelsesfortolkninger. De findes også i andre medier end sprog og i andre udtryksformer end de kunstneriske. Det ene orienteringspunkt for et litteraturhistorisk projekt er derfor  forholdet  mellem  hvad  sproget  kan  og  andre medier kan, og hvordan disse bevægelser snart løber parallelt, snart bytter plads, snart krydses med hinanden, snart løber i hver sin retning.

Den anden forudsætning er at litteraturens tekster forholder sig på indirekte måder af varierende gennemskuelighed til de forestillinger, ideer, materielle processer, erfaringsfelter som i øvrigt kendetegner den menneskelige kultur og den måde den forgrener sig og forandrer sig på. Ikke at litteraturen kun gentager eller afspejler hvad der rører sig, tilføjet lidt fantastik, men den bidrager også aktivt til at kvalificere  en  række  kulturprocesser,  især  dem  der  har med forestillinger, værdier, kommunikationsformer at  gøre.  Den  har  en  selvstændig  kulturel  funktion hvis art og vigtighed har svinget gennem tiden.

Litteraturhistorie er en refleksion over ændringer i  erfaringsdannelse  i  den  menneskelige  kultur  når denne refleksion både tager udgangspunkt i den form erfaringerne får når de bearbejdes i sprog, til dels i forhold  til  andre  medier, og kan  trække  vod  i  de mange andre slags historier som giver os en forståelse af vores kultur.  At litteratur overhovedet betragtes historisk, er jo ikke noget litteraturen selv har fundet på. Det hænger sammen med at en historisk forståelse  af  kultur  overhovedet  er  kommet  i  forgrunden i europæisk selvforståelse fra omkring år 1800, en opfattelse der til en vis grad har bredt sig uden for Europas grænser. Og at forholdet mellem skriftlig og mundtlig sprogbrug har præget litteraturens brug af sprog ned i mindste detalje, er jo heller ikke noget litteraturen har muliggjort, ligesom andre mediers og reproduktionsteknikkers fremkomst har ændret på hvad vi kan få sproget til gøre, parallelt med hvad brugen af sproget selv har sat skub i. Men disse  medieteknologiske  processer  har  til  gen  gæld ikke kun europæisk rod.

Hvorfor så ikke bare vælge en anden historie end den litterære med en direkte vej til kulturens og vor egen selvforståelses hemmeligheder? Sagen er at alle andre slags historier for at være relevante også er en refleksion over de kulturprocesser de er del af. Ingen historier - naturhistorier, teknologihistorier, økonomihistorier osv. - udtrykker noget som helst direkte.

De er alle projekter der forsøger at anbringe et bredt forgrenet fænomen, hvis eksistens og virkning ingen kan komme uden om, på en plads i den kultur vi lever i. Hvis de med eller mod deres vilje isoleres enkeltvis som det mest umiddelbare udtryk for historiens  gang,  mister  de  deres  betydning  fordi  de ophører med at være refleksion og fortolkning i forhold til andre historier. Det gælder hvis dette fænomen er økonomi, natur, teknologi - eller litteratur. Omvejen er den eneste direkte vej til kulturens historie.

De særlige historier er platforme for sådanne refleksioner der eventuelt forholder sig komplementært til hinanden. 2  Også litteraturhistorien. Dermed bidrager de selv til at udvikle hvilke platforme der er til rådighed, hvor omfattende de er, hvor betydningsfulde de er osv. på bestemte tidspunkter. Et sådant landkort over mulige platforme ændrer derfor udseende  i  og  med  den  historiske  refleksion  udfoldes. Litteraturhistorien  som  selvstændigt  fænomen  er  i det  store  hele  et  projekt  fra  det  19.  århundredes Europa  og  har  skiftet  retning  og  særpræg  ved  at blive  praktiseret  i  forhold  til  andre  slags  historier. Kirkehistorie er af betydelig ældre dato og har radikalt ændret indhold og betydning for den generelle refleksion  over  kulturens  forandringer:  fra  en  forsynshistorie til, om jeg så må sige, en historisk historie. Naturhistorien måske endnu mere: fra antikkens kosmologiske systemer eller opregninger af verdens forunderlige mangfoldighed med stærkt heterogene forklaringer, via nyere tids dødsspring fra en skabelsesfortælling til en egentlig forandringshistorie ved siden af kulturens historie, og, måske, videre til en historie  hvor  natur-  og  kulturprocesser  i  stigende omfang griber ind i hinanden på visse niveauer.

Man kan - meget kort - forstå litteratur som afsøgning af grænser for menneskelig erfaring gennem det sprog hvormed vi også bearbejder den erfaring der ligger inden for grænserne. I så fald er litteraturens  historie  en  refleksion  over  hvordan  vi  med sprog fortolker og eventuelt bevæger grænserne for erfaring og dermed forholder os til den kultur vi lever i. Det er derfor litteraturen og dens historie er

én af flere nødvendige omveje til forståelse af denne kultur.

Omvej på græsk hedder 'peri-hodos' eller kortere 'periode.' Det refererer til processer i naturen, især det store kosmos, der forløber i en evig gentagelse. Omvejen var den omdrejning (lat. 'revolution') som et fænomen gennemløber før det kommer tilbage til udgangspunktet og tager turen engang til, eller det udsving  det  foretager,  inden  det  med  mellemrum passerer et nulpunkt eller hvilepunkt og svinger ud i yderpositionen igen. Dette vilkår gælder også menneskets og samfundenes liv i tiden, mente man. De var som pendulsving eller stjerneomløb.

Fra vores synsvinkel er det jo ikke særlig historisk. Men denne opfattelse er tidligere tids historieopfattelse. Derfor er periodebegrebet før som nu centralt for en refleksion over et fænomens historiske karakter og funktion, men det ændres jo når opfattelsen af hvad historie er, skifter gear: fra at være udtryk for evige, guddommelige love for tidens gang til at være udtryk for resultatet af menneskelig foretagsomhed i forhold til nogle grænser for hvad vi kan foretage  os,  primært  som  eksperimenter  med  at flytte  dem  alligevel.  Akkurat  ligesom  'revolution' kom til at betyde alt andet end gentagen cirkelbevægelse for planeter, eller 'passion' i stedet for en påvirkning udefra, en lidelse, der rammer ind i os, kom til betyde indre menneskelige kræfter der bryder ud. 3

I  begge  tilfælde  er  periode  afgrænsede  dele  af denne proces, enten i lyset af gentagelse eller menneskelig forandring. At reflektere over historie gennem perioder er derfor at drøfte kriterier og betingelser for hvor periodegrænser skal lægges i forhold til andre historiers måder at gribe sagen an på. De muliggør at vi kan se på hvad der foregår i et afgrænset tidsrum, på en sådan måde at vi kan sætte det i forhold til før og efter. Det er vist den mest simple aktuelle definerende håndbogsbeskrivelse.

De følgende sider er nogle overvejelser over disse kriterier og betingelser når litteraturhistorie er den platform hvorfra kulturens historie ses. De er samlet i en ræsonneret checkliste på otte problemstillinger man ikke kan undgå at tage stilling til. I konkrete tilfælde kan nogle af dem skydes til side. De er til at tænke, ikke til at fremstille litteraturhistorien med.

De hviler på tre elementære tommelfingerregler:

-  hvis den litteraturhistoriske refleksion ikke går ud over den litterære tekst, har den ingen relevans
-  hvis den litteraturhistoriske refleksion ikke fokuserer på den litterære tekst, har den ingen relevans
-  hvis den litteraturhistoriske refleksion ikke fokuserer på det særlige medium der bærer teksten, har den ingen relevans

På den måde er man sikker på at den litteraturhistoriske refleksion er en uafsluttet og uafsluttelig proces, både med hensyn til ændringer i andre historier, i de uforudsigelige kunstværker den arbejder med, og i de medieudviklinger der får litteraturens udtryksregister til at mutere. 4  Den stivner ikke som en fortløbende  historie  som  vi  blot  med  jævne  mellemrum holder ved lige ved at tilføje de sidste 10-15 års litterære produktion.

## 1. Synkroni vs. diakroni

I Cours de linguistique générale (1916) skelner Ferdinand de Saussure mellem en synkron og en diakron lingvistik. Han skabte et begrebspar der blev stærkt udbredt i det 20. århundrede sammen med strukturalismens sejrsgang, men de to begreber blev tilbage som almene begreber da strukturalismen som helhed mistede sin position. Desværre ofte i en misforstået udgave: Saussure skulle have tænkt sig to forskellige slags lingvistik med hver sit objekt og hver sine metoder. Hvad han havde i tankerne var imidlertid  to  forskellige  synsvinkler  på  samme  objekt, sproget,  med  klart  forskellige  formål  og  i  et  vist omfang forskellige metoder. Derfor er den ene synsvinkel ikke overordnet den anden, men de er komplementære studier som under ét tjener til at forstå hvordan et sprogsystem eksisterer i tid, og som ikke kan udfoldes samtidigt. Det synkrone studium ser på sproget som et statisk system i forhold til en længere tidsakse,  mens  det  diakrone  ser  på  sprogsystemet som en foranderlig størrelse i forhold til de kontekster hvori det fungerer på denne større tidsakse, og som  bidrager  til  dets  forandring.  Hver  synsvinkel bygger således på en modsætning - tidsrum vs. tidsakse, system vs. kontekst - der tilsammen dækker de faktorer der er vigtige for at forstå sprogets eksistens i tid. En historisk refleksion over et sprogligt fænomen, og andre tegnprodukter, kan altså ikke lade sig gøre uden at man inddrager komplementære perspektiver.  Den  lineære,  homogene historie  er  ikke dækkende.

Selvfølgelig  kan  andre  end  sprogets  temporelle sider  undersøges  og  vil  ofte  dække  forhold  i  den kontekst hvori sproget virker og forandres - sociolekter fx. Den diakrone lingvistik har derfor ikke en selvstændig genstand, men et mål - at forstå tidsdimensionen og dens betydning for sproget - og kan derfor kun gennemføres hvis den afgrænses i forhold til andre synsvinkler gennem de spørgsmål den stiller.  Kort  sagt:  Den  har  ikke  nogen  ontologisk, men kun en metodisk definition.

Det samme gælder litteraturhistorien som det diakrone  studium  af  litteratur.  Den  er  fælles  om  sin genstand med mange andre delstudier af litteratur, og derfor udvikles dens rolle, grundlæggende spørgsmål og analyseprocedurer i en fortsat dialog med andre, eventuelt komplementære, former for litterær forskning og kritik og for historisk refleksion over kulturen. Den historiske dimension er ikke et afgrænset delaspekt  af  litteraturen  som  fx  rimmønstre  eller verseformer.  Litteraturhistorien  eksisterer  således kun når den hele tiden afgrænser og afpasser sine spørgsmål og analysegreb i forhold til andre litterære synsvinkler, og kan derfor ligeså godt stille skarpt på rimmønstre  og  verseformer  som  på  læsevaner  og ideologiske  udtryk  så  længe  dette  samlende  perspektiv holdes fast.

## 2. Autonomi vs. periodisering

Her er et lille digt af Friedrich Nietzsche fra begyndelsen af 1880'erne:

Der Tag klingt ab, es neigt sich Glück und Licht, Mittag ist ferne.

Wie lange noch? Dann kommen Mond und Sterne und Wind und Reif: nun säum' ich länger nicht,

Der Frucht gleich, die ein Hauch vom Baume bricht. 5

Skønt ordet 'død' ikke er nævnt, kan ingen være i tvivl om det angiver digtets hovedtema - det peger på menneskelivets afslutning og de måder den kan indtræffe  på,  og  det  giver  gennem  sit  billedsprog døden en kosmisk-universel indramning.

Til  en  begyndelse  ser  jeg  på  forholdet  mellem tematiske og visse formelle træk - de metriske - i digtet.  Den  tematiske  dimension  bygges  op  af  en modsætning mellem en fredfyldt, kontinuert flyden hvor ting af sig selv bevæger sig ind i døden ('klingt ab', 'neigt sich', 'saüm'') positivt præget af længsel ('Wie lange noch') på den ene side, og en diskontinuert afbrydelse udefra ('ein Hauch … bricht') med en negativ tone ('Wind und Reif'). Den lange pause efter  'ferne' i andet vers bliver stående tvetydigt som enten en stille venten på døden eller en udskydelse af det forfærdelige øjeblik, en tvetydighed som fastholdes da tredje vers begynder med et spørgsmål. De kosmisk-universelle naturbilleder udligner modsætninger og tvetydigheder ved at de integreres i døgnets cykliske rytme og naturens kredsløb af modning og høst, naturens periodicitet kunne man sige. Digtets  overvejende  positive  opfattelse  af  dødens komme betyder derfor ikke en længsel efter døden i sig selv, men efter den indoptagelse i den stabile kosmiske orden hvor modsætningerne spiller sammen i harmoni.

Den metriske opbygning understøtter på udtryksplanet denne tolkning af det semantiske indhold.

```
u - u - u - u - u - u u - u u - u - u - u - u - u u - u - u - u - u u - - u u - u - u -
```

Den  altovervejende  jambiske  rytme  brydes  op  på betydningsfulde steder i digtet.  Andet vers er forkortet og skifter rytme og understreger derved den semantiske åbenhed - er der tale om at længes eller trække tiden ud? I tredje og fjerde vers bliver den rolige  fortsættelse  af  den  jambiske  rytme  kun  let forstyrret ved at to tryksvage stavelser mødes ved overgangen mellem de to vers ('… Ster ne/und …'). Denne lette uro forstærkes  i  sidste  vers  hvor  den ellers almindelige jambiske åbning af verset vendes til en trochæ, således at 'Frucht gleich' får en spondæisk virkning. Disse to rytmiske brud optræder på

steder hvor digtets betydning udtrykker ro og kontinuitet  (fire  sideordnede  naturelementer,  modenhed, fuldendelse). Rytmen går således imod semantikken og forbereder digtets sidste ord  'bricht.' Mens digtets semantiske dimension overvejende bidrager til  den kosmiske syntese, understreger rytmen fortrinsvis den brudfyldte side af døden.

Læst på den måde bliver digtet nykritisk guf: en lukket, selvtilstrækkelig æstetisk helhed hvis udsagn om døden kan forstås alene på grundlag af digtets formelle og semantiske sproglige kvaliteter, og som vi i princippet kan levere en udtømmende læsning af (næppe i praksis, men det er en anden historie). Sådan læser vi alle sammen digte, ser film, lytter til musik når vi opsøger eller blive løbet over ende af en æstetisk oplevelse, før vi  begynder at spekulere over relevans, historisk perspektiv, litterær kvalitet, men måske som en motivation til at gøre det. Det eneste der er nødvendigt for at vi kan opleve digtet som en sproglig helhed er et minimum af referencer til vores erfaringsverden og en vis læseerfaring, en helhed vi eventuelt kan forbinde med andre kontekster.  I  forbindelse  med  Nietzsche  kan  vi  fortsætte med idehistoriske overvejelser over døden, psykologiske mønstre for reaktionen på den, sammenligne med andre tekster der reflekterer over en kompleks dødsopfattelse, opstille tematiske modeller for dødstematikker osv. Alt det kan vi gøre og gør det tit og gerne for at uddybe læseoplevelsen, men vi behøver det  ikke .  T eksten  er  alt  nok,  og  vores  opfattelse  af dens  indhold  og  opbygning  behøver  ikke  ændres. Fra  den  synvinkel  kan  vi  genbruge  fortolkninger, men  ikke  genfortolke  tekster.  Den  udtømmende læsning gør i princippet fortolkningen færdig.

Helt anderledes stiller sagen sig når tekster anskues fra et litteraturhistorisk synspunkt, eventuelt i forhold til en litterær periode. I så fald er den helhed læseren går ud fra større end den individuelle tekst, før vi går i gang med at spekulere over tematiske og metriske  strukturer.  Her  er  vores  opmærksomhed ikke rettet imod hvordan en tekst rækker ud efter eventuelle kontekster i kraft af sin autonome helhedskarakter.  Hovedformålet  med  læsningen  er  at undersøge  hvordan  teksten  artikulerer  et  bestemt historisk betydningskompleks som vi på forhånd har dannet os en ide om. Hvordan forholder en tekst sig til  det?  Hvordan  er  den  med  til  at  forme  det  og præge dets kulturelle virkninger? Hvilke træk i en tekst som falder uden for en autonom helhedslæsning, træder frem og viser tekstens deltagelse i en bredere kulturel proces som teksten ikke taler særlig stærkt om?

Adam Oehlenschläger - Øhlenslæger nøjedes han med at hedde dengang - indleder i 'Sanct Hansaften-Spil' fra 1803 6  digtet om dem der kører ud til Dyrehaven sådan:

Fra qvalmfulde Mure!

Til Marken saa huld!

Derpå kommer der ikke et ord mere om byen, men om glæderne i skoven og undervejs. I en autonom læsning kan byen godt forblive en hvisken. Men ser man digtet som en artikulation af en bestemt historisk  konjunktur  om  bykulturen  og  urbaniserede forestillinger  og  vaner  på  byens  grænse,  er  første linjes uformidlede selvfølgelighed vigtig som optakt til en kulturel periode med byen som centrum der rækker et godt stykke op i det 20. århundrede.

I en sådan læsning kan vi ikke eventuelt bringe digtet i forbindelse med en historisk kontekst, men skal gøre det, og digtets betydning får kun nødvendig­ hed når det sker. For en sådan læsemåde er det klart at  den  udtømmende  læsning  ikke  findes,  hverken som princip eller ideal for praksis. Læsningen er pr. definition selektiv i forhold til teksten og har dens sammenfletninger med åbne kulturelle betydningsprocesser som sit mål. Det er fra den synsvinkel vi igen  og  igen  får  behov  for  at  nyfortolke  og  gentilegne os en litterær tradition, fordi den udfordres af nye kontekster.

De to læsemåder angiver to principielle indfaldsvinkler.  De  rummer  begge  fejlmuligheder  og  sublime perspektiveringer. Den autonome læsning kan overse forbindelser til de kontekster teksten er del af og gå planken ud i overfortolkninger, men kan også gengive en læseoplevelse så man styrter hen og flår bindet ned fra reolen. Den historiske og periodebundne  læsning  kan  komme  til  at  selektere  de træk i en tekst der blot illustrerer de historiske be- tydninger som er udgangspunktet, og overse de steder  hvor  teksten  gør  modstand,  så  vi  hverken  får viden eller oplevelse ud af teksterne. Men den kan også i overraskende ryk vise hvorledes fiktionsdannelser  er  med  til  at  flytte  virkeligheden  hinsides smørpri  ser og olieledninger og hinsides enkeltpersoners og

-tek  s  ters egne intentioner.

3a. Homogenisering vs. atomisering - første halvleg Hvordan skal vi forstå en historisk kontekst som en periode  for  at  den  muliggør  en  sådan  dialog  med litteraturen? Her - i det længste underafsnit - skitserer jeg et bud der både peger på muligheder og faldgruber, men jo ikke er det eneste bud på markedet.

Hvor ville det være nemt hvis en tidsafgrænsning som fx  Europa  1800-1850  kunne  opfattes  som  en homogen  periode  hvor  alle  afgørende  historiske faktorer - politiske, økonomiske, ideologiske, æstetiske osv. - formede periodens faktiske forhold på en ensartet måde, og hvor kun fænomener der var formet på den måde, var af vigtighed. Nu er historien jo ikke nem, og enhver kan se at det er nonsens at den skulle opføre sig efter den model.

Ønsket om en homogeniserende forståelsesram  me er imidlertid stærkt nok til at mange periodebetragtninger  prøver  at  lave  den.  Det  sker  typisk  på  to måder.  Den  ene  går  ud  på  at  anbringe  periodens mangfoldige indhold på en fællesnævner der er så generel at den kan rumme det hele. I ældre tid og i nyere tids fundamentalismer kan det være skæbnen eller guds vilje. Eller blot at se europæisk fællesskab fra  kristendommens  fugleperspektiv  som  den  fællesnævner der forener det hele. Moderniteten eller den borgerlige individualisme er andre mindre brede, men dog særdeles brede fællesnævnere for historiske grænsedragninger. Resultatet er ikke at de udsagn de  giver  anledning  til  alle  er  forkerte,  men  at  de støder på en modstand fra de enkelte tekster eller efterlader dem helt ufortolkelige på disse præmisser. Generaliseringer skaber derved paradoksalt nok den heterogenitet på tekstniveau de søger at undgå på periodeniveau.

En anden og modsatrettet bestræbelse består i at indskrænke  periodens  materiale  eller  tidsspand  så meget at det ikke er ukorrekt, men til gengæld perspektivløst  at  beskrive  en  sammenhæng. Man kan isolere  et  bestemt  fænomens  historie  og  udvikle dens helt egne metoder: en autonom litteraturhistorie hvor litteraturen selv skaber yderligere litteratur af forfattere der ikke bestiller andet end at stå - og måske også være - på nakken af hinanden. Denne tendens forstærkes af de senere års grasserende forkortning af de litterære retningers omløbstid: tidlighalvfemserne, midt-halvfemserne, sen-halvfemserne. Her producerer præciseringen paradoksalt en manglende evne til at bruge præciseringen historisk. Hvis den første tendens er en altfavnende homogenisering , er den anden en isolationistisk atomisering .

Jeg vil betræde en mellemvej og anskue den historiske realitet litteraturen er en del af, som en niveaudelt  sammenhæng.  Niveauerne  er  ikke  skåret ud i entydigt afgrænsede lag, men er pragmatiske rammer  om  nogle  delvis  selvstændige  funktioner som det er godt at kunne adskille i en analyse af litteraturens plads. Udover at indkredse sådanne niveauer, kan man også se på forholdet mellem dem - hvordan de påvirker, afspejler, skubber til hinanden. De udgør ikke en teoretisk uimodsigelig sammenhæng, eller har universel gyldighed. Men jeg vil hævde at de i meget brede sammenhænge tjener det praktiske formål at åbne for en forståelse af litteraturens plads i en kulturel dynamik uden man bliver døv for modgående tendenser.

Med det tyske kulturrum 1800­1850 som en løst afgrænset perioderamme - jeg vender tilbage til afgrænsningen - kan jeg eksemplificere tankegangen, groft og i al korthed. For at tænke i disse baner må man både kunne definere hvert niveau ud fra nogle generelle grundtræk og samtidig opstille nogle periodespecifikke  karakteristika.  De  særlige  periodetræk er ikke udtømmende eller altomfattende, men angiver  omdrejningspunkter  for  konflikt,  udviklingstendenser eller gennemgribende begivenheder der ikke nødvendigvis har en klar fortolkning. De angiver  en  dynamik  litteraturen  er  del  af.  De  har heller ikke nødvendigvis gennemtrængt alle periodens niveauer eller gjort det i samme grad. Niveauerne har en vis selvstændighed der netop hindrer os i at simplificere den historiske situation:

-  et ideologisk niveau der generelt omfatter  normative

ideer  for  handling  og  tænkning. I  denne  periode er sekulariseringen den  dominerende  ideologiske  tendens, og mere specielle mentale og ideologiske rørelser og konflikter er varianter af denne tendens; med parlamenter, forfatninger osv. den vigtigste tendens der afsætter de grundlæggende konflikter og dyna-

-  et politisk niveau der generelt vedrører magtrelationer. I denne periode er kampen om en konstitution mikker;
-  et institutionelt niveau  der generelt drejer  sig  om de

instanser der er vigtige for integrationen af de kræfter der sikrer at et samfund kan reproducere sig selv og udelukke dem der ikke tjener det formål - integration af viden (skoler), af tro (kirken), af seksualitet (familie) o.l. I denne periode er det de borgerlige institutioner der spiller den vigtigste rolle med kirken på retur.  Vigtige er uddannelsesinstitutioner, økonomiske institutioner, juridiske institutioner, fx cen  sur, i de enkelte stater og de institutioner, som toldvæsen og kommunikationssystemer, der regulerer forholdet mellem staterne. Forholdet mellem økonomiske institutioner og bevidsthedsreproducerende institutioner angiver en hovedkonflikt;

-  et økonomisk niveau  som  rummer  den  produktions-

basis og -struktur der holder et samfund materielt i live. I  denne  periode er  brydningen mellem agrar  og industriel økonomi vigtig for den kapitalisme der er ved at slå igennem;

- ­  de sociale grupperingers niveau som generelt omfatter

den sociale grupperingsdannelse i forhold til magt og økonomi. I denne periode er det mest afgørende de moderne  klassers  dannelse og  især  den  særlige  rolle dannelsesborgerskabet spiller.

3b. Homogenisering vs. atomisering - anden halvleg Med  denne  opstilling  er  vi  kun  halvvejs. Vi  kan komme i dialog med en række andre historier end de litterære - økonomiske, mentale, politiske, filoso- fiske osv. - og har lagt op til en systematik der gør at vi kan samle sådanne historiers analyser og materiale op, så de i hvert fald ikke er afvisende for en videre litteraturhistorisk refleksion og de interesser og prioriteringer den kræver. Men for at vi faktisk kan  sætte  gang  i  disse  refleksioner,  skal  vi  kunne fokusere på bestemte typer af problemstillinger på de en  kelte niveauer i forhold til de generelle og pe  ri  ode  specifikke træk. Dette fokus er bestemt af i det mindste fem kriterier:

- 1)  Specifikationen af de enkelte niveauer skal give os mulighed for at koncentrere os om de begivenheder og fænomener der udtrykker konflikter som
- 2)  har betydning for mere end ét niveau ,  og som
- 3)  vedrører problemer der har med identitet og legiti­ mering at gøre, men som
- 4)  i den pågældende periode ikke er klart kategoriseret og derfor ikke er knyttet til én bestemt udtryksform eller diskurstype, og som
- 5)  kan forstås i forhold til nogle mediespecifikke udtryksmuligheder.

Denne  møjsommelige  måde  at  opstille  sagen  på skyldes at vi i en litteraturhistorisk refleksion ikke blot har øje for hvordan litteraturen udtrykker eller illustrerer hvad der rører sig i en periode, men aktivt bidrager til hvad den rummer, og hvordan den bevæger sig. Litteraturen stiller nogle udtryksmuligheder til rådighed for erfaringer som ikke rummes i (alle) andre udtryksformer, og den skaber forbindelser på tværs af de faktorer der fra andre synsvinkler holdes adskilte. Denne formulering beskriver generelt hvad litteratur kan og gør, mens den omstændelige punktopstilling giver nogle metodiske og analytiske  holdepunkter  fordi  den  åbner  for  at  vi  kan sende nogle afgrænsede og forskellige spørgsmål ind i det mere omfattende historiske rum.

Disse spørgsmål drejer sig ikke kun om hvad der rører sig på de enkelte niveauer, men også imellem dem. For det første er der tale om determination .  Den hersker når forhold på et niveau er årsag til forhold på et andet. I den periode jeg har trukket frem, determinerer økonomiske forhold nogle af de forhold der gælder i andre sfærer, også litterære: markedsfor- hold,  uddannelsesforhold,  kulturelle  subventioner osv. Men ikke kun økonomi determinerer. Også institutionelle  omstændigheder,  som  fx  en  bestemt lovgivning, determinerer i denne periode især gennem censurbestemmelser o.l. den litterære produktion og cirkulation. Copyright er også et oplagt eksempel. Ideologi kan også determinere. Den tyske dannelsestankegang determinerede institutionelle udviklinger i uddannelsessystemet gennem  Wilhelm von Humboldts indsats. Henvisningen til påvirkninger i den komparative litteraturhistorie er båret af at determinationen er fundamental, måske mest fundamental. Men det er klart at determination ikke alene kan  omfatte  den  historiske  refleksion  og  i  nogle sammenhænge slet ikke.

En determination virker imidlertid ikke kun kausalt, men giver sig mere indirekte udslag i at også selve  forholdet  mellem niveauer, niveaustrukturen, kan blive præget af ét af de andre niveauer således at de klare årsagsforhold sløres. Ændringer i kirkens indflydelse fra middelalderen til tiden omkring den franske revolution kan ses som en ideologisk determination af det institutionelle niveau gennem sekulariseringsprocesser. Men der er også sket en økonomisk ændring i Europa i retning af det borgerlige samfunds kapitalistiske organisering. Det er denne proces der har determineret sekulariseringen og fx dens etik - og en hel del andre ting -, og den tillader så at sige at der tilsyneladende er tale om en ideologisk determination. En sådan forskydning kan man, med et begreb fra psykoanalysen, kalde overdetermi­ nation der medfører at et niveau får dominans over forholdet mellem andre niveauer. Sekulariseringen som ideologisk tendens determinerer således ikke, men dominerer de institutionelle sammenhænge.

Sådanne mere komplekse forhold der sjældent lader sig opløse i rene kausalkæder, er i alt overvejende grad dem en litteraturhistorisk refleksion forholder sig til. Eller rettere: det er sjældent relevant at skelne knivskarpt mellem determination og dominans. Det er derfor vi fokuserer på konflikter der går på tværs af niveauerne, og som ikke kan udtrykkes i klare kategorier. Og det er derfor de niveauer vi er mest ivrige efter at slå ned på, naturligt og legitimt, oftest er de ideologiske og institutionelle. I den pe- riode jeg her skitseagtigt har fat på, er også det niveau der vedrører sociale grupperinger særdeles væsentligt.  Ikke  blot  borgerskabet,  men  den  særlige tyske formation man har kaldt dannelsesborgerskabet, får en betragtelig både determinerende og dominerende rolle, determinerende i sin betydning for institutionsdannelsen, dominerende i hele det værdiog forestillingsunivers der præger litteraturen.

Litteratur influerer den kollektive kultur i en given periode indirekte og er selv indirekte under indflydelse af netværk af påvirkninger i en periode. I modsat  fald  ville  litteraturen  blive  illustration  til hvad vi i øvrigt kan få udtømmende viden om. De kulturprocesser litteraturen er involveret i, er derfor typisk tre slags der som regel optræder i kombinationer. Det er disse processers historiske forankringer og ændringer der er kernen i den litteraturhistoriske refleksion:

1) analogidannelser :  gennem forskellige litterære strategier identificeres fænomener - ting, personer, begivenheder - gennem forestillede ligheder, fx gennem metaforprocesser. Byen er et sådant fænomen man søger at forstå gennem analogiprocesser. 7   Romantikkens organismetænkning er et andet reservoir for  analogiserende  kognitive  modeller. 8   Processen fungerer ikke kun på værkniveau, men også i bredere forstand: medier krydses, fx i overføringen af synsvinkelteknikker  fra  film  til  litteratur;  genrer krydses, fx i romangenrens historie. Og i denne periode glider nationalhistorien som fortælling og den historiske roman over i hinanden.

2) differentieringer :  gennem adskillelse, udgrænsninger, forskelsmarkeringer osv. markeres identiteten af ting, personer og begivenheder i kontrasteringer, fx gennem revurderinger af accepterede værdier eller omvending af accepterede udtryksformer (grimhedens æstetik,  fjendebilleder,  national-ideologiske  formationer). Også her er processen på færde hinsides det enkelte værk, i denne periode især i forholdet mellem fin- og masselitterære udtryk.

3) komplementariseringer :   denne  proces  markerer  at visse former, stilniveauer, medier eller diskurstyper gensidigt udelukker hinanden, fx udvikles et sådant forhold mellem litterære udtryk i forhold til viden- skabelige  eller  'faghistoriske' og  'kildekritiske' i denne periode, litteraturens autonomisering har man kaldt  det.  I  klassisk  retorik  kender  man  forholdet mellem høj og lav stil. Det er denne proces der gør at  litteratur  på  en  række  punkter  -  men  ikke  de samme i historiens løb - giver komplementær form og stemme til omstændigheder som andre tekster i visse periode vanskeligt kan rumme. Litteratur stortrives med uklare begreber, halvt bevidste erkendelser,  imaginære universer, nye selvforståelser der er undervejs osv. Litteraturen holder det samlede videns-  og  forestillingsreservoir  åbent,  især  gennem sin evne til at identificere og samtidig reflektere over hvad den identificerer, hvorfor og hvordan den refleksion finder udtryk. 9

En hel periode omspændes ikke gennem en enkelt tekst eller to. Derfor er generaliserende principredegørelser på deres plads. En kontrastanalyse, der i det mindste antyder hvad der er på færde og hvordan de metodiske  greb  kan  fungere,  kan  eksemplificere, med alle de indbyggede farer for overfortolkning, gennem en tekst af Joseph von Eichendorff og én af Henrich Heine, centrale figurer i tysk litteratur mellem 1800 og 1850.

Joseph von Eichendorff: Sehnsucht 10

Es schienen so golden die Sterne, Am Fenster ich einsam stand Und hörte aus weiter Ferne Ein Posthorn im stillen Land. Das Herz mir im Leib entbrennte, Da hab ich mir heimlich gedacht: Ach, wer da mitreisen könnte In der prächtigen Sommernacht!

Zwei Junge Gesellen gingen Vorüber am Bergeshang, Ich hörte im Wandern sie singen Die stille Gegend entlang: Von schwindelnden Felsenschlüften, Wo die Wälder rauschen so sacht, Von Quellen, die von den Klüften Sich stürzen in die Waldesnacht.

Sie sangen von Marmor bildern, Von Gärten, die überm Gestein In dämmernden Lauben verwildern, Palästen im Mondenschein, Wo die Mädchen am Fenster lauschen, Wann der Lauten Klang erwacht Und die Brunnen verschlafen rauschen In der prächtigen Sommernacht.

Digtet, fra 1843, giver form til en perception og en følelse der hurtigt bliver til kliché. Ud af den rolige nat kommer en enkelt lyd - en baggårdskat, en nattergal, et posthorn o.l. Situationen er bygget op om et enkelt  'jeg' der ser indefra og ud i mørket. Det ser ikke et landskab der kan skelnes og opfattes i sin helhed,  men  en  sum  af  detaljer  der  afgrænses  af vinduet, ligesom senere tiders landskabsbeskrivelser har tog-, bil- eller flyvinduet som ramme med fjernsanserne som de vigtigste. Den ydre verden genlyder af  muligheder  for  handling,  flugt  eller  fantasidannelser og for deres forlængelse i erotiseret skønhed. Men af ukendte grunde er distancen vigtigere end deltagelsen, og  'jeget' kan ikke møde verden hinsides vindueskarmen.  Den  fremmedgørende  afstand  der kun  bliver  til  vag  længsel,  er  et  urokkeligt,  givet faktum.

I dette forhold mellem menneske og natur er naturen  nok  fyldt  med  tegn,  men  ikke  på  sammenhæng eller guddommelig hensigt og derfor også, på trods af dens åbenhed og skønhed, uden magt til at trække 'jeget' ud af ensomheden. 'Jeget' er frit til at drage af sted som de andre, men kan ikke gå ind i den  åbne  mangfoldighed  af  erfaringsmuligheder. Det er den sekulariserede verdens grundkonflikt: en mulighedsfylde  uden  handlingsforskrifter  på  den ene side og et isoleret subjekt på den anden, uden evne til at bruge chancen til selv at skabe retningslinjer.  Det  ideologiske  niveau  determinerer digtets tematik.

Det længselsfulde 'jeg' er helt isoleret uden social binding til arbejde som håndværkerne og uden deltagelse i de kommunikative relationer med brev fra posten eller billet til vognen. Dette sociale tomrum, her udtrykt som paralyseret ensomhed, er den prin- cipielle  indramning  af  dannelsesborgerens  sociale position eller det intellektuelle adelskab i perioden i den langstrakte og ujævne overgang fra agrare og feudale  strukturer  til  kapitalistiske  og  industrielle som  kendetegner  det  tyske  sprogområdes  mange stater.  Dette  tomrum  lader  sig  i  en  kort  periode omsætte ikke kun til længsel, men til en ideologisk og institutionel effektivitet, fx i uddannelsessystemet og i forbindelse med de politiske ændringer. Ingen er bundet af andet end personligt initiativ og personlig moral, væk er feudale rettigheder. Der er så heller ingen klar forudgivet social eller kollektiv  'interesse' at forsvare der sætter fædreland og stat på plads,  men  én  der  først  skal  etableres,  fx  gennem uddannelse  og  tidens  nationale  ideologidannelser. Denne blanding af vægtløshed og momentan gennemslags  kraft - kun det første er understreget af teksten hér - udtrykker en dominans fra de sociale grupperingers niveau.

Digtet tematiserer ikke direkte politik, institutioner eller økonomi, som det fx sker i tidens romaner eller megen lyrik fra 1830'erne og 1840'erne. Den fundamentale handlingslammelse og isolation, skønt ikke defineret af disse tre henseender, er en realitet i teksten. Svaret på denne næsten skæbneagtige realitet er en længsel efter en forskelsløs uendelighed med minimale kulturelle og naturlige restriktioner. Her harmoniseres modsætninger, også i den simple og  ligefremme  sproglige  diktion.  Hvad  der  kunne være elementære differentieringer eller komplementære modsætninger og derfor åbne for netop institutionelle, politiske eller økonomiske kategoriseringer, skydes væk.  Til gengæld bliver en analogisering heller ikke mulig, en forståelsesramme der giver  'jeg'et' en identitet på linje med eller i forhold til andre af samme art, eller samler landskabet op i et samlende udtryk, eventuelt et symbol. De grundkonflikter er borte der knytter sig til de omfattende ændringer og destabiliseringer i de sociale strukturer der omdefinerer  de  eksisterende  identitetsdannelser  og  deres legitimation. Men digtet artikulerer indirekte i sin længsel efter et univers uden politiske magtkonflikter, uden kollektive, institutionelle bindinger og materielle afhængigheder som 'jeget' ikke magter at nå hen til, realiteten i sådanne dynamiske omstændig- heder. Og markerer derved digtningen som komplementær i relation til sociale forhold. Derfor er nostalgi  med  naturaccent  et  samlebegreb  for  digtet. Igen er det sekulariseringen der dominerer, specifikt og konkret, som både afvisning af og længsel efter en identitetsgivende socialitet, en mangel på afklaring der netop holdes åben af periodens litteratur.  At ville ind og ud på samme tid.

Heller  ikke  Heines  satiriske  bagatel  fra  1823 11 nævner de tre sidste niveauer direkte, men er indirekte på en anden måde:

Zu fragmentarisch ist Welt und Leben Ich will mich zum deutschen Professor begeben. Der weiss das Leben zusammen zu setzen, Und er macht ein verständlich System daraus; Mit seinem Nachtmützen und Schlafrockfetzen Stopft er die Lücken des Weltenbaus.

Digtet er en ironisk pointeret tilkendegivelse: den forenede intellektuelle tænketank der homogeniserer tilværelsen i skemaer, opnår sikkert klarhed, men den måde hullerne i systemet stoppes på, gør det til en bevidstløs,  søvndyssende  helhed.  Forskelsløsheden som kvælning er ligeså livløs som forskelsløsheden som længsel hos Eichendorff. Heines ironi er direkte determineret af de romantiske tyske filosoffers systembyggeri og dermed af det ideologiske niveau.  Her  er  den  fragmentering  eksplicit  der  kun indirekte  dukker  op  i  detailperception  hos  Eichendorff.

Den ironiske form er et institutionaliseret litterært greb fra den umiddelbart foregående oplysningstid og dens nyklassik og, naturligvis, fra den romantiske ironi.  Som  poetisk  udtryk  for  kritisk  distance  til digtningen selv eller til ideologiske rørelser er den en institutionel  og  politisk  determination  og  nødvendighed  i  bredere  forstand.  Den  er  en  måde hvorpå en forfatter, med varierende succes og blandede konsekvenser, kunne omgå censurbestemmelser og politisk forfølgelse. Effekten er at ligheder og dermed  identitetsdannelser  vendes  på  hovedet  klarhed identificeres med dunkelhed - og, som i alle satiriske  former,  spilles  der  med  differentieringer mellem sand og falsk erkendelse. Det komplemen- tære forhold mellem filosofisk dogmatik, og anden dogmatik, og litteratur bliver paradoksalt tydelige i ironiens dobbeltbundethed: jo mere hullerne stoppes filosofisk,  jo  tydeligere  bliver  det  for  andre  at hullerne ikke kan stoppes, at ingen tilværelsessystemer lader sig lukke. Men digtet er også et udsagn om at det ikke selv leverer alternative erkendelser. Åbenheden er så gabende som det eichendorff'ske 'jegs' længsel.

Tekstens direkte determination fra det institutionelle niveau, bringer den som sagt tæt på en determination fra det politiske. Den nationale vækkelse og de tyske småstaters kamp, klemt mellem Østrig og Prøjsen, giver censur og meningsundertrykkelse store dage og åbner for den ironiske forms effektivitet. Men denne form giver også forfatteren en udgivelsesmulighed og dermed en plads på det gryende frie bogmarked og dermed en anden plads i den økonomiske sammenhæng. Måske er det snarere den der overdeterminerer de institutionelle og politiske niveauer så de derfor kan dominere mere end direkte determinere teksten. Men den deltager direkte i den systemkritik der holder sekulariseringen åben - fx religiøst (Feuerbach) eller politisk (Marx). Her er der en direkte determination.

Den stikordsagtige behandling af de to tekster har to  formål.  Jeg  vil  først  illustrere  hvorledes  de  niveauer der er relevante for at forstå teksterne historisk ikke alle har samme bredde, nogle har snævrere omfang,  andre  videre,  nogle  peger  bagud,  andre fremad, nogle er af perifer interesse for nogle tekster, men ikke for andre. Dernæst vil jeg understrege at en sådan periodeorienteret læsning ikke ser teksterne som autonome helheder, men ser på de træk der  reflekterer  de  historiske  niveauer,  men  under alle omstændigheder en refleksion der vedrører deres sproglige og diskursive former. Derfor gentager de  ikke  blot,  men  deltager  reflekteret  i  historiske processer, selekterer og omprioriterer dens kendetegn  gennem  sine  sproglige  og  formelle  strategier. 12

## 4. Arbitraritet vs. selvfølgelighed

De forskellige niveauer har ikke samme kronologiske demarkationslinjer. Sådanne fælles grænser vok- ser  ikke  af  sig  selv  ud  af  det  historiske  materiale, men etableres arbitrært. På ét niveau, fx det politiske, er det ikke forkert at sige at den franske revolution i 1789 eller i 1830 og den fransk-tyske krig i 1870 er klare periodegrænser. I Frankrig var begge revolutioner klare politiske begivenheder, mens de i T yskland afgjort var ideologiske begivenheder. Og den fransk-tyske  krig  er  primært  interessant  fordi  den trækker dannelsen af det tyske kejserrige med sig med klare økonomiske dynamikker til følge, og fordi lunten til en række af det 20. århundredes konflikter tændes her.

Det er derfor formålet med den undersøgelse litteraturhistorikeren - og andre historikere - igangsætter der er væsentligt for periodegrænser, en afgrænsning  der  gør  det  muligt  at  materialet  kan reflektere  de  spørgsmål  der  stilles,  dvs.  nuancere dem,  annullere  dem,  udbygge  dem.  Men  grænser udtrykker ikke umiddelbart historiens egen kadence, og de er derfor altid til  debat  som  en  del  af  den undersøgelse de indgår i.  Visse problemer og undersøgelsesfelter vil derfor ikke være synlige i forhold til nogle af de grænsedragninger vi vælger (fx oversat litteraturs rolle, forholdet mellem naturvidenskabelig kosmologi og idehistorisk). En litterær periode er en arbitrær konstruktion der afprøves på det materiale den former. Derfor er en litterær periodeanalyse også en litteraturkritisk stillingtagen ikke kun til den historiske periode for den litteratur der undersøges, men også for den periode hvori konstruktionen foretages, akkurat ligesom periodebegrebet selv flytter sig fra et cirkulært begreb til et begreb om forandring i og med den historiske refleksion udvikles.

## 5. Sammenhæng vs. relevans

Arbitrære  skillelinjer  er  imidlertid  ikke  udslag  af rablende subjektiv vilkårlighed. Der er to ledetråde i udvælgelsen af de afgørende grænsemarkører. For det første skal de kunne give anledning til at vi kan etablere en vis sammenhæng - ikke at forveksle med udglattende homogenisering - i den mangefacetterede historiske realitet. For mange betragtninger vil 1789, revolutionsåret, og 1871, dannelsen af det tyske kejserrige, være velvalgte, fordi de vil være grænser for flere af de niveauer der afgrænser en periode i den ideologiske, æstetiske, politiske osv. heterogenitet. For det andet skal grænsepælene give os udsigt til nogle træk i perioden der er litterært relevante ,  og skal samtidig fastholde det overordnede formål med periodeanalysen. Denne relevans får sin orientering i de fem fokuspunkter ovenfor i begyndelse af underafsnit 3b, og omfatter også den aktuelle relevans den litteraturhistoriske refleksion har dér hvor den selv bliver til. Ellers er denne refleksion ikke udtryk for en genfortolkning og generhvervelse af en litterær og kulturel tradition. En aktuel litteraturhistorie kan i dag således ikke undgå at overskride nationalt  bestemte  afgrænsningskriterier,  også  når  tidligere epoker bliver genstand for en ny refleksion der bygger på en anden relevans end den nationale selvforståelse der oprindeligt lå bag beskrivelsen af disse epoker.  Akkurat  ligesom  kvindelitteraturhistorier har fornyet en refleksion bagud over afgrænsningskriterier ud fra det aktuelle formål at reflektere over kønnets historiske rolle for litteraturens analogidannelser,  differentieringer  og  komplementaritetsdannelser.

De træk vi skal fæstne os ved, skal derfor skabe en forbindelse mellem nutid og fortid, men ikke ophæve distancen i en pseudo-indlevelse. Ellers bliver fortidens  identitetsproblemer,  ideologiske  forhold, diskursive  former  o.l.  umiddelbart  spejl  for  vores egen tid, og træder ikke frem i deres grundlæggende forskellighed. 13   V alget af kriterier for periode  grænser skal med andre ord kunne fastholde den usamtidighed der er i alle tekster, usamtidighed i forhold til deres egen tid og i forhold til tiden for den litteraturhistoriske refleksion.

## 6. Samtidighed vs. usamtidighed

Det er  højst  sandsynligt  at  en  undersøgelse  af  en gruppe tekster med henblik på de træk der har determineret eller domineret den, slet ikke er samtidige med de pågældende tekster. I mange tekster fra det 19. århundrede, også i T yskland i denne periode, dukker der insisterende en fremstilling af kvinder op der  bygger  på  modsætningen  mellem  luderen  og madonnaen.  Denne  modsætning  er  kendt  i  hvert fald fra middelalderlitteraturen, hvor selve dannel- sen af den er nemmere at begribe i forhold til den tids determinerende og dominerende faktorer. Der er usamtidighed mellem de spørgsmål der stilles om kvinder, værdier eller karaktertyper, og de svar der kaldes  frem.  Nostalgien  der  gennemtrænger  Eichendorffs digt, er et andet eksempel. Denne attitude dyrker direkte værdier og udtryksformer der er usamtidige  med  den  tid  da  nostalgien  formuleres. Komplekse begrundelser for genopdukken af motiver og typer er jo heller ikke noget ukendt fænomen: Ødipus, Faust, Odysseus osv.

Denne generelle logik rækker også den modsatte vej. Når Charles Baudelaire eller Honoré de Balzac artikulerer erfaringer på en gryende bykulturs margin og prøver at finde former der kan rumme de åbne spørgsmål erfaringerne rummer, så er de mere samtidige med en fremtidig situation hvor spørgsmålene begynder at finde andre diskursive former end  kun  de  æstetiske.  Det  er  der  ingen  visionær mystik i.  Vi gør os masser af erfaringer der ikke lader sig rubricere.  V ar denne usamtidighed ikke en realitet, ville det være svært at forestille sig mennesket som historisk væsen. Så ville det være lukket inde i af  grænsede, selvtilstrækkelige perioder der i princippet ikke kunne udvikles, kun destrueres. Hver periode er således en platform for usamtidige erfaringer - de huller i verdensaltet som Heines digt taler om. De kræver svar som skjules, omformuleres, undertrykkes - eller får litteraturens ironiske, metaforiske, polyfone udtryk.

Den generelle logik bag usamtidigheden kan formuleres nogenlunde sådan: Hvis det ikke er muligt at besvare de spørgsmål bestemte erfaringer rummer på de historiske betingelser hvor de opstår, udtrykt på de niveauer jeg har omtalt, så kan mulige svar findes inden for rammer med en anden oprindelse, blot de ikke er i modstrid med den periode hvor erfaringerne er  opstået. Det  er  den  logik  litteraturens  historiske dynamik i høj grad hviler på, og som også gør en tværhistorisk kanondannelse mulig.

Dette princip kan igen belyses med det dualistiske syn på kvinder. Det har sin oprindelse i en middelalderlig repræsentativ kultur, med en klar modsætning mellem kvinden som ideal i en aristokratisk og høvisk  sammenhæng  med  religiøse  overtoner  og kvinden som kropslig realitet med reproduktiv funktion, både seksuelt over hele linjen og i andre klassers  fysiske  arbejde.  Denne  modsætning  er  ikke  i modstrid med de reelle og uafklarede spændinger en borgerlig periode stiller kvinder overfor i forholdet mellem  selvstændighed  og  afhængighed,  hjemmekrav og udeforventninger, en spænding der selvfølgelig også indgår i mænds erfaring men fra en anden synsvinkel. Sålænge denne spænding ikke har fundet nye former til at blive forstået, kan de gamle former fungere.

## 7. Horisontalitet vs. vertikalitet

Ofte har man fokuseret på det litterære nybrud når man har karakteriseret og afgrænset litterære perioder.  Da Adam  Oehlenschläger  udgav Digte i  1803 med bl.a.  'Guldhornene,' indvarslede denne samling en ny periode, romantikken. Med Poul Martin Møllers  posthumt  udgivne  roman-  eller  novelle-fragment En dansk Students Eventyr fra  1824,  også  den anderledes end tidligere dansk litteratur, blev realismen og en nyere prosa intoneret, parallelt med Blichers  noveller.  I  modsætning  til  Øhlenslägers  tilfælde dog næppe med samtidsbevidstheden i ryggen. Der er mere tale  om  den  baglæns  rekonstruktion som litteraturhistorikere har foretaget. Samtid eller eftertid, selvforståelse eller metarefleksion, måden at tænke på er den samme: nye fænomener er trukket som perler på en snor, og deres lineære rækkefølge angiver hvordan den ene periode afløser den anden. Vi har at gøre med en horisontal organisering af periodeforløb.

Men selv om vi afgrænser materialet meget snævert og præcist til fiktive værker, og eventuelt kun dem der kar kritikkens bevågenhed og derfor udelukker  masselitteraturen,  vil  der  i  enhver  periode være langt flere værker der er aktive og har indflydelse, end dem der betyder frisk luft og nyt blod. Sådanne værker knytter sig til former og temaer der er opstået i andre perioder, også dé måske engang chokerende i deres nyhed. De er fortsat virksomme gennem  kopiering,  parodiering,  simpel  gentagelse eller transformerende videreudvikling. Ofte står vi her med tekster der har større gennemslagskraft i perioden og præger litteraturens kulturelle rolle me- get mere end de værker der varsler om andre tider. Men måske har de traditionelle eller trivielle værker skabt det litterære rum der overhovedet gør det muligt for de provokerende værker at komme ud. En periodebetragtning der både inddrager de nye ting, den fortsatte brug af tidligere konventioner, den trivielle  litteratur,  grænsen  til  andre  diskurstyper  og kunstarter osv., indebærer en vertikal organisering.

Det  vil  være  for  let  at  karakterisere  forholdet som en metodisk modsætning mellem dem der forholder sig vurderende til en periode og kun inddrager de værker der viser deres værdi ved at flytte grænsen for hvad litteratur er og kan, og så dem der bare beskriver alt hvad der rører sig af litterære sager i en periode, fortrinsvis de værker der er rene aflejringer  af  gamle  tendenser.  Man  springer  også over periodegrænsebommenes laveste sted hvis man lit  teratursociologisk  hævder  at  den  horisontale  er feinschmecker-undersøgelsen der kun inddrager vibrationerne i den litterære institutions øverste stratosfærelag,  mens  den  vertikale  har  fingrene  dybt nede  i  den  blandede  virkelighed  med  alt  det  der faktisk læses.

Som med synkroni og diakroni vil det være mere rimeligt at betragte de to muligheder som komplementære indfaldsvinkler, alt efter hvad målet for en perioderefleksion er, og hvilke forhåndsantagelser vi går ud fra. Der kan være gode faglige grunde til at læse  vertikalt,  både  kitsch,  mainstream  og  avantgarde, ligesom der kan stilles præcise og perspektivrige krav op til en horisontal strategi der går efter den 'store  kanon.' 14   Denne  komplementaritet  indskærper blot at periodestudiet ikke udtrykker historiens egen proces, men måder vi omgås den på for at opnå en bestemt forståelse.

## 8. Induktion vs. deduktion

Det er ikke kun Heine der er skeptisk over for stivnakkede systembyggere. Det gælder også litteraturhistorikere  der  gerne  vil  lade  materialet  tale  for  sig selv, nærme sig de konkrete tekster fordomsfrit og lade deres egne udsagn styre de overordnede generaliseringer om de historiske sammenhænge de indgår i.  Den næsten karikerede version af denne induktive fremgangsmåde er den positivistiske jæger- og sam- lervirksomhed  der  organiserer  det  litterære  stof  i grupper, fortrinsvis holdt sammen af kausale påvirkninger. Det har næppe ivrige tilhængere mere.

Nu  er  det  ikke  nogen  hemmelighed  at  enhver induktion er en forklædt deduktion, fordi vi aldrig undersøger noget som helst uden styrende forhåndskategoriseringer.  Også  en deduktiv procedure  har sine karikaturer, nemlig hvis systemet er så stift eller litteraturfremmed at litteraturen blot reflekterer love eller sammenhænge fra andre historiske kontekster eller almene logiske strukturer for systemdannelser. Ej  heller  denne  formalisme  eller  dog  matik  kan hverve fans mere.

Den banale og vanskelige vej er jo på den ene side at lave så omfattende forudsætninger at de, deduktivt, kan sikre en undersøgelse en styrende relevans og hjælpe med at selektere i et under alle omstændigheder  uhyre  materiale.  Det  er  sådanne  jeg  har prøvet at stille op her. Men da såvel litteratur som litteraturhistorie ændres og udvikles ved faktisk at blive tænkt og skrevet, så er det ligeså trivielt som det er besværligt, at disse forudsætninger skal åbne for tekstanalyser og for at teksterne kan gøre modstand og dermed, induktivt, kvalificere og modificere de overordnede kategorier og spørgsmål. Hvis det styrende deduktive udgangspunkt ikke blot er aksiomer der skal fastholdes, eller teser der skal eftervises, men spørgsmål der må og skal stilles, så er det opfølgende, induktive, rugbrødsarbejde ikke afledninger af aksiomer eller be- eller afkræftelser af teser,  ja  næppe  svar  på  spørgsmål.  Det  er  modspørgsmål der holder den historiske refleksion over litteraturens plads i kulturhistorien levende. Litteraturen fastholder her identitetsdannelser der ikke kan holdes klart på plads. Denne åbenhed er ikke blot vag og ubestemmelig, men er en specificerbar åbenhed der gør litteratur historisk. Denne specifikation er den litteraturhistoriske refleksion. Periodestudier angiver  denne  refleksions  nødvendige  omvej  over litteraturens tekster.

## Noter

1. Denne artikel bygger på en tidligere version i Neoheli­ con XX, 2, 1994, og på et foredrag ved ph.d.-seminaret 'Periodeskift', Sandbjerg, maj 2002.

2.  Se Larsen 1994.
3.  Se Rachum 1994, Cameron 1996, Larsen 2002a: kap. 1.
4.  I mine bøger Naturen er ligeglad. Naturopfattelser i kulturel sammenhæng (1996), Mutters alene. Ensomhed som litterært tema (2002), I byen med Balzac. Tre essays om Balzac (2002) har jeg forsøgt at arbejde historisk efter disse principper.
5. Citeret fra http://www.gutenberg2000.de/nietzsch/fragment/fragmen5.htm
6. Citeret fra Digte 1803 .  København: Gyldendal: 1966, p. 195.
7. Fx i Balzacs forsøg på at sætte fænomenet by på kategorier for at forstå dens og menneskets identitet og senere forsøg på at forstå et nyt fænomen som internettet netop gennem en analogi til byen (Larsen 2002b: kap. 4).
8.  Se begrebet tænkeskema i Larsen 2002b: især kap. 1 og passim.
9.  Se Larsen 1988 og 1994.
10. Citeret  fra  Hans-Jürgen  Schmitt  (ed.): Romantik  II . Stuttgart: Reclam, 1984, p. 246.
11. Citeret fra Heinrich Heine: Sämtliche W erke 2. Leipzig: Hesse und Becker, u.å., p. 121.
12. Larsen 1988 argumenterer for at tekster har en heterogen repræsentationsrelation til den historie de deltager i.
13. I forbindelse med TV- og filmadaptation som aktualiseringsforsøg, se Larsen 1983.
14. Om litteraturhistorie og kanondannelse, se Thomsen 2002.

## Litteratur

Baumgärtner,  Alfred  (ed.)  (1974). Lesen.  Ein  Handbuch . Hamburg:  Verlag für Buchmarkt-Forschung.

Böhme, Helmuth (1978). Prolegomena zur einer Sozial­ und Wirtschaftsgeschichte Deutschlands im 19. und 20. Jahrhundert . Frankfurt a.M.: Suhrkamp.

Cameron, Keith (ed.) (1996). The Literary Portrayal of Pas­ sion through the Ages .  Lewistown: Edwin Mellen Press.

Farrell,  R.  B.  (1968). 'Problems  of  Periods  and  Movements'. J. M. Ritchie (ed.): Periods in German Literature 1. London: Oswald Wolff. 1-14.

Gerth,  Hans-Heinrich  (1976). Bürgerliche  Intelligenz  um 1800 .  Göttingen:  V andenhoeck und Ruprecht.

Grimm,  Reinhold  and  Jost  Hermand  (eds.)  (1971). Die Klassik­Legende .  Frankfurt a.M.: Athenäum.

Habermas, Jürgen (1962). Strukturwandel der Öffentlichkeit . Neuwied und Berlin: Luchterhand.

Hermand Jost (1968). Synthetisches Interpretieren .  München: Nymphenburger.

Hohendahl, Peter Uwe (1974). Literatur und Öffentlichkeit . München: Piper.

Hunt, Lynn (ed.) (1989). The New Cultural History .  Berkeley:  The University of  California Pess.

Larsen, Svend Erik (1983). 'Virkeligheden er flink nok eller,  Ak,  hvor forandret? Om Blicher som TV -teater'. S. E. Larsen og C. Nicolaisen (eds.): Billeder - læst og påskrevet . Odense: Odense Universitetsforlag. 163-197.

Larsen,  Svend  Erik  (1988).  'Lyrikken  -  skyklap  eller brændglas?' A. Ballegaard Petersen &amp; C. Nicolaisen (eds.): Krystalgitteret. Den lyriske genres funktion .   Odense: Odense Universitetsforlag. 39-66.

Larsen, Svend Erik (1994). 'En kilden sag. Om litteratur som historisk kilde'. Noter [ fra Historielærerforeningen ] 121, sept. 1994. 12-18.

Larsen, Svend Erik (1996). Naturen er ligeglad. Naturopfat­ telser i kulturel sammenhæng .  København: Munksgaard/Rosinante.

Larsen, Svend Erik (2002a). I byen med Balzac.  Tre essays om Balzac .  Odense: Syddansk Universitetsforlag.

Larsen,  Svend  Erik  (2002b). Mutters  alene.  Ensomhed  som litterært tema .  København: Gad.

Müller-Seidel,  Walter (ed.) (1974). Historizität in Sprach und Literaturwissenschaft .  München: Fink.

New Literary History 18,1 (1986). Studies in Historical Change . Baltimore: The Johns Hopkins University Press.

Pedersen, Olaf og Helge Kragh (2000). Fra kaos til kosmos. Verdensbilledets historie gennem 3000 år .  København: Gyldendal.

Perkins, David (1992). Is Literay History Possible? Baltimore: John Hopkins University Press.

Poetics  14,  3/4  (1985). On Writing  Histories  of  Literature . Amsterdam: North Holland.

Rachum, Ilan (1994). 'The Term 'Revolution' in Seventeenth-Century English Astrology'. History of European Ideas 18/6.  869-883.

Reisner,  Hanns-Peter  (1975). Literatur  unter  der  Zensur . Stuttgart: Klett.

Rohou, Jean (2002).  'La périodisation en histoire littéraire. Siècles, générations, groupes, écoles'. Revue d'Histoire Lit­ téraire de la France ,  102, 5.707-732.

Saussure, Ferdinand de (1972). Cours de linguistique générale . Paris: Payot.

Schön,  Erich  (1987). Die Verlust  der  Sinnlichkeit  oder  Die Verwandlungen des Lesers .  Stuttgart: Klett-Cotta.

Teesing, Hubert Paul Hans (1949). Das Problem der Perioden in der Literaturgeschichte .  Groningen: Batavia.

Thomsen, Mads Rosendahl (2002). Kanoniske konstellatio­ ner .  Upubl. ph.d. afh., under udg. ved Syddansk Universitetsforlag.