Amérique og den elegante 3. verden
Forfattere: Jørgen Holmgaard
Tidsskrift: kok (1987-01-28)

J~rgen Holmgaard

## Amérique  og den elegante 3. verden

Fransk-amerikanske relationer fra Baudelaire til Baudrillard

Identitet  opstår  og  eksisterer  i  forholdet  til  »den  anden«.  For  de franske intellektuelle  har USA  siden  1700-tallets revolutioner -den amerikanske og den farste franske -haft  en privilegeret  plads  som denne  »anden«.  Allerede  under  res taurationsperioden  efter 18  15 blev  det klart  for  de nagterne,  at ingen  alliance,  uanset  hvor  hellig den var, på Izngere sigt kunne standse demokratiets, pengemagtens og rationalitetens nivellerende flodbalge. Politique rationelle kaldte Lamartine betegnende sit indlzg for almindelig valgret i 1831. Da grev Alexis  de 'I'ocqueville i de falgende år berejste  USA for at indsamle materiale til  modernisering  af  det  franske fzngselsvzsen, kom  han hjem med et mere omfattende udbytte. De la démocratie  en Amérique fra 1835 udtrykte en nzsten religiars overbevisning om, at demokratiet -farst og fremmest forstået som flertalsstyre og lighed -med uovervindelig  kraft  ville  brede sig fra  USA  til  Europa, uanset hvor energisk man forssgte at kzmpe imod.

Tocquevilles USA-analyse var skelszttende. Dels fordi den udviklede sig til en af de farste samfundsvidenskabelige teorier, der beskrev sociale forandringer som styret af objektive tendenser og krzfter, der var virksomme uafhzngigt af menneskenes viden  og vilje. Dels fordi den noget  n z r  profetisk  forudsagde,  hvad  der siden  har vzret den lange trend  i forholdet  mellem  USA og Europa: nivellering over for hierarki, lokalt selvstyre over for centralisme, det fri initiativ over for statslig  styring,  stemmeret over  for  fravzr eller  indskrznkninger af samme, pengemagtens  rationalitet  over for  traditionsgivne systemer og normer, ytringsfrihed  over for censur. Og bortset fra kortere periodiske afbrydelser  har de amerikanske vzrdier ligget i offensiven.

Nivelleringens konsekvenser bekymrede den aristokratiske Tocqueville  lidt,  men  som  helhed  stod  han  positivt  over  for  den demokratiske  omformning  af  samfundet.  Anderledes  synspunkter fandt  man  hos digterne.  Efter  Baudelaires  opfattelse var det demokratiske USA  ikke  andet end  »ét  stort fzngsel«, »ét  stort gasoplyst barbari«,  »én stor  bogholderianstalt«.'  For  ham  var  den  fri  meningsdannelse  i USA »et tyranni  meget  mere grusomt og ubmnhorligt  end nogen monarks~: det er »meget svært at tznke og skrive i  et land, hvor  der er  20-30 millioner  herskere«, i et  land  &gt;&gt;uden aristokrati«. Bag »sin venlige frihedsmaske« giver demokratiet nemlig ikke rum  for  »individualiteternes  udfoldelse«.  Alle  er  i  USA  så manisk optaget af materiel virksomhed og så besat af »en naiv  tro på industriens almagt«, at de ikke har tid  til  nat  have medlidenhed  med en digter,  som  smerten og  ensomheden  er ved  at geare  vanvittig«. Han sigter her til Edgar Allan  Poe: »I Paris, i Tyskland ville han let have fundet venner, som ville have forstået og trostet ham«, i det gasoplyste barbari blev livet derimod  en orken for ham.

Baudelaire  havde også et  udviklingsperspektiv på USA.  Det var det modsatte af Tocquevilles, og det var psykologisk-medicinsk, ikke sociologisk. Faderligt formanende  og hovedrystende  betragtede Baudelaire  USA  som  en  forvokset, vanartet  kzmpebaby.  Det  er  et »gigantisk  og  barnligt&lt;&lt; land  skrev  han,  »ungt  og  uformeligt«,  »unormalt og  nzsten  monstrosta,  og  så tilmed  ojaloiix  på det  gamle kontinente.

Uden at blive tendentims kan man vel nok sige, at det blev Baudelaires snarere end Tocquevilles USA-billede, der i eftertiden blev det mest  udbredte blandt  de intellektuelle.  Formuleringerne  blev  mere sofistikerede og tankegangen  mere filosofisk. Men det baudelaireske grundmmnster har holdt sig forblmffende uforandret i disse lag helt op til  vor  tid.

På mere  praktiske  og okonomiske områder af samfundslivet  forskod forholdet  sig imidlertid  mzrkbart. Kzmpebabyen blev  til rige onkel Sam, der havde så rart mange penge, at det ikke var til at klare sig uden. I fmrste verdenskrig blev den afg~rende franske krigsindsats hovedsageligt finansieret ved  dollarlån. Og da krigen var forbi, hlev dollarstrmmmeri  suppleret med  en  vare-  og kulturstr0m.  Stumfilm, biler,  klokkehatte, korte skorter, Charleston og &gt;)jazz  musique~ blev stilen, som borgerlige og mellemlaglige socialgrupper -bortset fra de intellektuelle -lappede i sig uden mange hzmninger.

Verdenskrisen kunne nok synes at vzre en krise for amerikanismen k la Wall  Street. I  Frankrig ligesom i  Tyskland  sugede hel- og halvfascistiske bevzgelser med et dybt tag i de ubevidste lzngsler mange ind  i deres maskeradeforsmg på historisk  at regrediere  tilbage til fmr plutokratiet, tilbage  til  autoriteten og hierarkiet. Andre grupper forsogte derimod at springe åndeligt fremad med hjzlp fra sovjetismens blanding  af jern-  og  stålpoesi og  NKVD-terrorens  hemmelige  gys. Men da den tredje store drummefabrik, den amerikanske, flyttede fra nabolaget af Wall Street til Hollywood begyndte de celluloidstrimlede kzrlighedsamericana at  beruse  den  europziske  massebevidsthed endnu mere end nogen  rigmandsdramme tidligere  havde gjort.2 Alt foregik nu i masseformationer.  Men der var psykohistorisk forskel på at fascineres  af  formationer  af  lårsvingende  korpiger,  af  kolonner  i strzkmarch eller  af oplinede stadarbejdere  fra  traktorfabrik  nr.  37. Og for den individualistiske indlevelse: Fred Astaire dansende foran lårsvingerne eller Friedrich Goebbels råbende foran stavlesvingerne.

Da  krigen  var  ovre,  forenkledes  valgsituationen.  Den  kommunistisk organiserede arbejderklasse fortsatte i sin årtier lange dr0m om et Stalingrad, senere Volgograd ved  Seinen. Men i den avrige brede bybefolkning stod amerikanismen naturligvis stzrkere end nogensinde far. Venlige intellektuelle  kunstnere som Jacques  Tati kunne med mild  ironi  satirisere  over  det  hektiske  tempo  i  kommunikation  og trafik,  som efter evne  blev importeret  fra  »over there«.%g statsintellektualismen kunne gare puristiske forsag på at forbyde den amerikanske  sprogforurening  fra  ord  som  »drugstore«,  »stop«,  »parking« o.m.a.,  der  i en  mzrkelig fransk-amerikansk  blandingsudtale ustandselig trzngte sig ind i sproget. Men selv med antiamerikanisme, sprogpurisme og nationalisme  funderet  i et statsapparat,  hvor enevzldens bureaukratiske centralisme  regerede  videre i en kun let moderniseret  udgave,  kunne  tendensen  ikke  standses. Forretningsmanden  måtte  naturligvis  forkrome  sin  succes  ved  at  kabe  sig  et dollargrin og efter  bedste  evne  tillzgge  sig en  »easy going« og »businesslike~ livsstil, der forplantede sig nok så godt som statshabitternes. Dog ikke til de intellektuelle.

De Gaulles nationalt genrejste Frankrig, landet uden Ford og GMfabrikker, forsagte som svar på »le défi a m é r i c a i n ~ ~ sin egen  model, en kompromisdannelse  med  amerikanismen, som  man kunne kalde »supermoderne 2 la francaisee.  Hjemmelavede atomvåben, rumraketter og satellitter, Caravelle-, Mirage- og Concordefly, Bull-computers  og  til  menigmands  beundring og  nationale  afstivning  et  lokalt skyskraberkvarter i Paris omringet af en motorgade, hvorfra man på passende afstand kunne besigtige denne offentligt initierede udstilling af forretningsfrihedens og modernitetens  monumenter. Sjovt nok  hed kvarteret  »la Defense&lt;&lt;. Det bedste forsvar  er angreb, siger  militaristisk-absolutistisk  statsraison. Men man kan ligesåvel komme  til  at t z n ke på det psykologiske  fznomen, som hedder identifikation  med aggressor. -

Den franske intelligens' placeren sig i den nationalt farvede modernitetsproblematik, som USA-forholdet har vzret den offensive faktor i,  har vxret  przeget  af, at  det  intellektuelle  liv  siden  enevzlden  har vzret tzt forbundet med statsmagten. Via det elitzre uddannelsessystem og en centralistisk  universitets- og forskningsorganisering er de intellektuelle  blevet  holdt  t z t  til  magten uden dog at have fået mere end  en  lille  bid  af  den.  Deraf  de hyppige  udbrud  af »magtkritik&lt;&lt; i åndslivet, drevet af en fdelsesintensitet, som er svzr at forstå uden denne baggrund.5 Deraf også partikommunismens forbl~ffende  udbredelse  i  de  kritiske  intellektuelle  lag  ikke  mindst  f0r  68.  Med  en tznke- og falemåde formet i  det  franske statssystem  har det  for de kritiske vzret nzrliggende at fantasere sig til et alternativ af sovjetisk tilsnit:  bemandingen  af apparatets ncouches dirigeants~ og den folkedemokratiske målsztning ville vzre ny,  men  bureaukratismen  og centralismen ville naturligvis vzre den gammelkendte, blot laftet op på et intensiveret, totalt plan, i og med at det private erhvervsliv blev likvideret.  Heraf så også i den  modsatte  lejr  den  nzsten  hadefulde antisovjetisme og antitotalitarisme, og den stadige reference  til  Solsjenitsyns Gulag-mareridt. Man kender typen af system indefra, deltager måske i det, og projicerer sit undertrykte had og sit autoritzre oprarsbehov ud i et spejlvendt fjendebillede. De autoritzres antiautoritzre oprsr i et scenario garneret med esprit og selvalvorlig magtfilosofi, men  med  stor tiltrzkningskraft over for åndsbeslzgtede i andre lande.6

Den  franske  autonomiforestilling  er  blevet  holdt  oppe  af  denne toflajede  negation  vendt mod  både 0st og vest.  Mens  man  mod  0st forsvarer individualismen og friheden i en ubzndig, oprnrsk attitude -den selvmorderisk  dristige David  med  sin  »force de frappe« -, er det mod vest  den hofmandsagtige holdning, man indtager. Over for det amerikanske barbari og simili f ~ l e r franskmzndene, at de reprzsenterer kulturen  og åndslivet, som  årgangsvin over for californiske druer, Versailles over for Hearst Castle. Holdningen har przget officiel fransk udenrigs- og kulturpolitik, der op til 80'ernes socialistiske regering  har  iscenesat  denne  tematik  med  teatralsk  hnjtidelighed. Men det har også gennemtrukket det mere uofficiime kulturliv, der på alle  mulige  felter,  men  ikke  mindst  i  filmen,  har  måttet  bearbejde amerikanske udfordringer.  I nzsten alle tilfzlde har franskmzndene trukket sig tilbage i en forbeholden distance og trofast insisteret på en »fransk« bearbejdning  af modernitetens  problemer,  uanset  hvor  amerikanske disse har vzret i oprindelse og fremtrzden.

De  mest  interessante  resultater  af  sådanne  fransk-amerikanske processer  er måske fremkommet inden for det filosofiske og kulturanalytiske felt. 50'ernes  og 60'ernes franske strukturalisme kan meget vel opfattes som en moderniseret humanismes modsvar til de sociale forandringer, som fra USA rykkede ind over Vesteuropa i  den sammf periode: et farvel til historisme og forestillinger om absolutte menneskelige vzrdier, om fremmedglarelse,  om  essens og autenticitet m.v. Et velkommen til en nagtern, antitragisk og relativistisk beskrivelse af de menneskelige fznomener som systemernes upersonlige fungeren.

Alligevel var det et meget  kontinentalt, europzisk og fransk  svar. Mens samtidig amerikansk strukturalisme fascineredes af at system--beskrive  ad  hoc-agtige,  afgrznsede  mikrosammenhzng,  rakte  de franske  analyser  ud  efter  at  blive  totalanalyser,  der  i  sidste  ende tenderede til at forankre sig i transcendentalfilosofiske hypoteser. Tydeligt  således  Lévi-Strauss'  forestillinger  om  de  universelle  grundstrukturer i den menneskelige ånd. Greimas' senere teoribygning fra 60'erne gik med sine intentioner om entydighed, hierarki og kohzrent totalitet  langt  videre  i  sin  systems0gen. Bortset  fra  at det  med  sin kombinatorik er umådeligt mere raffineret end som så, ligner beskrivelsesapparatet  på et  idealplan en  1700-tals klassifikatorisk  teori  af typen  Linné.

Også en sammenligning af den amerikanske og den franske Freudbearbejdning  i  perioden  viser  filtrenes  forskellighed:  over  for  den amerikanske ego-psykologis pragmatiske og optimistisk subjektorienterede terapiintentioner kom Lacans ubanhmlige symboliseringsprocesser  beliggende  forud  for og hinsides enhver bevidst  zndringsmulighed.  Og selv  hvor  franske  strukturteorier  som  hos  Cl. Bremond direkte mimede den ny computerteknologis digitale logik, lå der i den franske udgave en undertone af skzbnebundne lovmzssigheder, som var meget forskellige fra den fornemmelse af uendelig kombinatorisk frihed, mulighedsmangfoldighed, som przgede de amerikanske versi-

oner af den samme logik.'

Måske var det derfor  heller  ikke  tilfzldigt,  at det  farst  blev  den »poststrukturalistiske«  Derrida  og den mere  impressionistiske,  »sene« Barthes, amerikanerne falte sig kongeniale  med. Derridas opgar med  »to tusinde  års vestlig  metafysik« var ganske vist  meget  kontinentalt ved sin systematiske strenghed og ved sin mildest talt esoteriske diskurs. Men bortset herii-a kunne man se grammatologien som et radikalt  filosofisk modstykke  til, hvad  der var levet erfaring i 60'ermoderniteten på begge  sider af Atlanten. Når Derrida  afslarede essens-,  transcendens-  og  autenticitets-(nzrvzrs-)forestillinger  i  selv den  mest  teknificerede  humanvidenskabelighed -den  strukturelle sprogvidenskab -gav han dadsstadet til de sidste overlevende rester af totalteorier, absolutte vzrdier og hierarkier. Hans forestillinger om betydningerne som alene produceret af udtryksforskellenes uendelige kombinatorik, »le jeu  des signifiants&lt;&lt;, havde karakter af en spilteori aftegnende  et decentreret, postmoderne univers.

Derrida var ikke i sig selv amerikaniseret, selv om han var inspireret af den amerikanske semiotiker Peirce. Men han var tankemzssigt A jour  i  forhold  til  den  dybdelnse  flade,  der  udbredte  sig  for  det intellektuelle nje, da Warhols suppedåse aflnste den efterhånden mere  og  mere  officinse  50'er og  60'er-modernisme:  da Munchs  »Skriget«  blev  sofastykke  i  de  tusind  hjem.  Mens  Derrida  derfor  blev fransk eksportartikel og adapteret i den amerikanske dekonstruktion, stod  den  franske  hjemmefront  desillusioneret  tilbage,  bernvet  fnrst eksistentialismens vzrdiforestilling om Mennesket, derefter strukturalismens rationalistiske systemtro og til sidst op i  70'erne også frem-

tidshåbet i  de politiserede filosofier efter  68.

Opgnret med det politiske projekt blev anliggendet for de såkaldte »nye&lt;&lt; filosoffer. Men stemningen af at vzre ankommet  til en grundlzggende desillusions  »post&lt;&lt;-tilstand blev  mere  og  mere  udbredt  i slutningen af 70'erne. Det politiske projekts trovxrdighedsforfald  var ikke mere kun en hnjreflnjspåstand, men blev generelt oplevet som en kendsgerning. En filosof som  J.-F.  Lyotard havde tidligere indrulleret sig under det programmatiske  alternativ  &gt;&gt;Socialisme ou barbarie«. Nu  mente  han  heller  ikke,  at et sådan alternativ  eksisterede  mere. Uden vel direkte at sige, at det var barbariet, han så bekendte sig til, forsknd  fascinationel;  sig fra  socialismens utopier  til  mystikken  bag det givne som uafkasteligt  vilkår.

En central tematik i situationsopfattelsen  efter de gamle, nu påny afdade  forestillinger  om  mening  blev  reformuleringen  af  det  evigt ul0selige forhold  mellem vzren og bevidsthed, sproget og virkeligheden. I Frankrig refererer man i de filosofiske og humanvidenskabelige skrifter  sjzldent  til  de  skribenter,  man  polemiserer  imod,  endnu sjzldnere til  dem, man  trzkker på, iszr hvis de endnu lever. Der er derfor naturligvis ingen Derrida-referencer, når Baudrillard i Simulacres  et  simulation  formulerer  en  opfattelse  af  sprog-virkelighedsforholdet, der trods forskelle i over- og undertoner er meget beslzgtet med Derridas  10-  15 år tidligere afskrivning af et ethvert uformidlet  nzr---vzr og enhver transcendens hinsides  betydningsproduktionen.  Terminologien  er  blot  en  anden  og sigter direkte  på forestillingen  om virkelighedens eksistens: »når kortet  dzkker hele territoriet, forsvinder  sådan  noget  som  realitetsprincippet&lt;&lt;.8  Tegnene  reprzsenterer ikke mere tingene, men opsuger dem; transcendens og realitet flyder sammen og bliver til en »hyperrealitet«. Virkeligheden  er alene den lighed, som kan findes mellem et ansigt og dets spejlbillede, og at ville bryde ud  af ligheden i spejlrelationen  vil vzre forgzves.

Når man ser på tematikken og forlabstendensen i de post-politiske filosofier fra slutningen af 70'erne og begyndelsen af 80'erne,  kan man med nzsten matematisk  n~jagtighed  beregne, at USA-fascinationen snart ville komme på dagsordenen igen. Ikke 68-solidariseringen med det  »andet  USA«,  de politiske  bevzgelser  og syreeksperimenterne. Men  en  optagethed  af  »the  real  t h i n g ~ : det  store  gedigne  »main streama-USA som livsform, som selvbekrzftende virkelighed.

Da revolutionshåbet skrantede i slutningen af 70'erne, slog mange europziske  intellektuelle  sig  desperat  på  den  utopisk-messianske Ernst Bloch og lzrte sig derudover italiensk for at kunne f ~ l g e med i stavlelandets  politik,  hvor  der  som  det  sidste  sted  endnu  syntes at vzre spark i arbejderklassen. Men da de italienske centrumalliancer blev stzrkere og terrorismen begyndte at blive ene om at reprzsentere radikale venstresynspunkter, slukkedes også denne sidste ledestjerne.

Kyniske,  ribbede  for  forestillinger  om,  at  fremtiden  ville  bringe andet en kapitalisme, kapitalisme og atter kapitalisme, gav man sig da til at se uhyret lige i ajnene. De europziske intellektuelles valfarter til  yuppiernes  regenererede  Reagan-USA  begyndte.  Det  farte  til mange  rejserapporter.  På  et  tidspunkt  måtte  der  også  komme  en spektakulzr bog ud  af det reorienterede rejseliv.  Man kan undre sig over,  a t  den  farst kom  i  1986 med  Baudrillards Amérique. Men man behaver  ikke  undre sig over, at den så kom  fra den franske »post«filosofi.  Disse  »begzrs«-folk  havde  fra  starten  omgåedes  »oplyserne« Marx  og Freud med ekstrem respektlashed, var snarere nietzscheanere. Og allerede deres postmoderne udkast fra 70'erne var langthen en kryptografisk tematisering af det amerikanske. I Aniérique knytter Baudrillard åbent enderne sammen, når han bekender: »»Amerika er hverken  en drsm eller en realitet, det er en hyperrealitet«, USA er det perfekte simulakrum, et gigantisk hologram -den realiserede utopig

Den tematiske konstans skal imidlertid ikke skjule, at der foregår en  omvalorisering undervejs.  70'ernes franske postmoderne var  tidligt ude og langt fremme med  afskrivningen  af de store ~meningssystemer« og  med  den  betingelseslase  accept  af  »den  tredie  simulakrumordene, hvor transcendens  og realitet flyder sammen. Men der har hele tiden, ikke mindst hos Baudrillard, tydeligt kunnet hares en klang  af  våndefuld  identifikation  med  aggressor:  den  simulakriske totalopsugning  af  den  sidste  mening  og  realitet  blev  besunget  og besvzrget i skingre toner fra grznseområdet mellem fryd og smerte, mest det sidste. I Amérique brydes modstanden imidlertid, og i labet af bogen  fuldbyrdes hengivelsen til »den eneste dybe lyst: at cirkulere«

i  det  amerikanske  livs  flyden,  hvor  kroppe  og  kommunikationer transporteres omkring i blode  teknologier.  Kapitulationsbevzgelsen kan  aflzses inde  i  selve  bogens  forlob.  Den  foregår  rykvis  og med

systematiske tilbagefald.  Men den foregår.

Ligesom  hos Baudelaire bliver orkenen  en central metafor  i Baudrillards USA-oplevelse. At gennemknre de amerikanske nrkener er  at  opleve  et  »zstetisk«  og  nextatiska billede  på  »den  sociale udtomninga.  Den  er  asocial  og overfladisk,  dens geologi  er et  katastrofisk, ironisk varsel om det sociale livs tilbagevenden til det uorganiske. Farten gennem orkenen er »virkningens triumf over årsagen«, molekylernes  acceleration  i  varmen  et  subtilt  tab  af  mening.  Den amerikanske rejses  centrale sporgsmål bliver:  »hvor langt kan  man gå i  udslettelsen  af meningen, hvortil  kan man fortsztte i den orkenagtige irreferentielle  form  uden  at  revne  og samtidig fastholde  forsvindingen~ esoteriske charme?«

Bevzgelsen  gennem  nrkenrummet  er  en  opsugning  i  det.  Modstanden er  vzk,  ligesom  i  atomreaktoren:  den  udfolder  heller  ikke nogen  »rumlig penetrationsenergia,  men  »driver  sig  selv  frem  ved at skabe et tomrum foran, som opsuger den«. Figuren  bliver fortsat senere i en fascineret skildring af at befinde sig i bilstrommen  på de der gennemkrydser Los Angeles: de individuelle destinationer  forsvinder,  og  man  opsuges  i  en  rituel  proces,  »ren  statistisk

freeways, energi«, den uendelige  kollektive  cirkuleren, nunyttig og gloriose.

Bortfaldet af »penetrationsenergien« og de individuelle destinationer har at gore med, at individerne autoreferentielt forbindes med sig selv i lukkede kredslab,  bliver  til  monader i den  sociale strom. Når folk lober marathon i New York sker det ikke i en omverdensbesejrende »prometheusk  ekstase«.  Det er en  »autistisk performancea  uden anden  konsekvens  end  den  blotte  eksistensbekrzftelse:  »I did  it!« Denne autistiske  selvrefereren gentager sig i apparatlivet. Teen-ageren  med  sin walkman  eller sin  video  er forbundet  med  sig selv i et lukket  barn-maskine-kredslnb.  Den  intellektuelle  med  sit  tekstbehandlingsanlzg jagter  sin  egen  hjernevirksomheds  millioner  af forbindelser  bredt  ud  på skzrmen som et videospil.  Og i det seksuelle register rendyrkes selvreferencen  hos body-builder-kvinden, som ved optrzning af vaginalmuskulaturen  er nået til selv at kunne reproducere  den  mandlige  penetration.  K~nsforskellen  forsvinder  som  hos konsubestemte idoler som Boy George og Michael Jackson  eller bliver til en stil, et spil, et look: konnet bliver et individuelt forehavende, der henviser til sig selv, knnsforholdet i det hele taget til et sekundzrt fznomen hinsides gammelmodernistisk seksualfrigorelse. Ber~ring er rioget, man knber sig til  på sxrlige institutter, kontakt  er en aseptisk informationsoverfnrsel.  Kroppene kommunikerer  deres  knnsvzsker til  hinanden  uden forfnrelse  eller andet  besvzr.

Indbegrebet af selvisolation  og selvreferentialitet er dog joggeren, der med walkman for nrerne, vzgtbzlter om livet, vzgte i hznderne, skum om munden og vilde njne lnber ud ad stranden uden at kunne standse eller standses, alene opslugt af at udtnmme kroppen  som et helligt  offer.  USA  er nemlig en anorexi-kultur,  der homnopatisk besvzrger tidligere  tiders mangelsamfund ved  en altomfattende diztetik:  nLow  tar.  Low  energy.  Low  calories.  Low  sex.  Low  speed«. »Kroppen  bliver  kzrligt plejet  i den  perverse  vished  om, at den er unyttig«. At gå eller på anden måde benytte kroppen med et formål er forbeholdt  immigranter fra  den 3. verden.  For  amerikanere  er  muskelbevzgelse en  serviceydelse,  man knber  i et motionsstudie  »med forkromede trisser og forfzrdende medicinske proteser&lt;&lt;, hvorfra der går en lige linie tilbage  til  middelalderens  torturinstrumenter.

På den  ene side  er  USA  en  lasket  og  overfyldt  kultur,  tarmt  for appetittens dynamik og plaget  af spnrgsmålet: »Hvad skal man g0re, når alt er disponibelt ...  ?« Kroppen er f.eks. ikke mere en lystkilde i denne  &gt;&gt;totale disponibilitetse  obsknnitet.  På den  anden  side  garres kroppen  til  genstand  for  en  ensom  og  energisk  omsorg  og  for  en »formens  og  hygiejnens  exorcismea  med  det  formål  at  przservere &gt;&gt;en utopisk  ungdom« i en kamp mod dnden, hvis  eneste mening er at blive forebygget.  Forebyggelsen  bliver derved til  en forudgribelse: »Den omsorg, man drager for den levende krop, forudgriber sminkningen i the,funeral homes, hvor smilet kobles på dnden~. -

Ensomheden  og  selvreferentialiteten  modsvares  af  et  tilsvarende stnrre afhzngighedsforhold  til det sociale forsyningssystem. &gt;&gt;Det er nndvendigt, at alt fungerer hele tiden, der må ikke vzre nogen afbrydelse i menneskets kunstige magt, afbrydelserne i naturcyklerne (årstiderne, dag og nat, det varme og det kolde) må ophzves til fordel for et funktionelt kontinuum, der ofte er absurde. Lysene brznder i kontorskyskraberne  og  på vejene dag og nat, fjernsynene og  air condition-anlzggene går på de tomme hotelvzrelser og dåselatteren farlger alt  på  tv  bortset  lige  fra  nyhederne,  bnrskurserne  og  vejrudsigten. Selv den »afbrydelse«, den forskel, der er mellem sandt og falsk, godt og ondt accepteres ikke rigtigt: alt er  sandt og alt er godt.

I det bernmte hotel Bonaventuras arkitektur har man fået ophzvet selve indrelydre-adskillelsen,  alt spejler kun omgivelserne i et »spatio-temporelt* spil mellem transparens og brydning. På samme måde skjuler menneskemonaderne på gaden sig bag reflekterende solbriller for  at  undgå  kontakt,  der  kan  fnre  til  truende  udladninger  fra  de andres  indre  voldspotentialer:  »»Walkman,  sorte  solbriller,  automa- tisk  elektronisk  husholdning,  vogn  med  mulitikontrol  og helt  ud  til den evige dialog med computeren ender alt det, man pompast kalder kommunikation og interaktion,  i hver  enkelt  monades  tilbagetrzkning til sin egen formels skygge, til sin selvstyrede niche og kunstige immunitet«.

Således  ser  det  ud:  »universet  efter  orgiet,  efter  socialitetens  og seksualitetens krampetrzkninger~. D.v.s. efter penetrationslidenskaben  for  penge,  succes, hårde teknologier  og efter Woodstock-korstoget  mod  det  hele.  Det  er  »afintensivering,  decentrering, klimatisering og  blade  teknologier.  Det er paradis.  Men  en let  modifikation, lad os sige en drejning nogle grader er nok til, at man kan forestille sig det som helvedec.

Hvis man ellers kunne have nzret tvivl, må den her vzre forsvundet. Det er en europzisk intellektuel, der analyserer, med tankeapparatet fuldt  af kontinentale  kategorier.  Beskrivelsen  af USA som moderniteten~ »vilde« og »naive« land genklinger  af Baudelaire-traditionens  kulturelle  merevzrdstematik.  Meningsudtamningen  i  den stadige cirkuleren og differensernes ophzvelse i komfortens sofablade kontinuum  indeholder  en  kritik sammenf~jet af elementer fra  1800tallets meningssystemer, som senere er gået videre ind i både venstreog hajreflajenes  kulturkritik.  Frankfurterskolens  bl.a.  Det er  Freuds og Frankfurterskolens  linie til  egopsykologien  m.v.,  der fornemmes i lokaliseringen af, hvordan individisolationen farer til irrationel angst og tvangsmzssig dependens af det sociale forsyningssystem, der uden akrydelse skal bekrzfte en vaklende eksistensfalelse. Fra neofreudianske narcissismeteorier stammer analysen af penetrationsenergiens forfald,  d.v.s.  overgangen  fra  Prometheus,  der ville  stjzle ilden  fra guderne,  til  individet  som  en  afintensiveret, autistisk  monade  med walkman.  Og livet  som  én stor  forebyggelse  af forfaldet  og  daden ligger  meget  tzt op ad Ariks' mentalitetshistoriske analyse af daden på amerikansk facon.'' Endelig har hele det kritiske analysekompleks fået luft under vingen  med hjzlp fra semiotikkens analogiserende og associative  spring gennem store strzkninger af tid  og rum.

Netop som man således synes, at Baudrillard  begynder at falde på plads i en semiotisk, postmodernistisk frankfurterismes uvilligt  tragiske  USA-billede,  begynder  hans  optik  at  dreje.  Det  sted,  hvorfra billedet  er set, dukker på Bonaventura-vis  op som spejlbillede i den reflekterende  USA-overflade.  Og snart  er  det  Europa,  som  han og lzseren -delvis ubevidst -sidder og ser på. Vinkelen  er bl.a. historisk:  USA viderefarer  i lige  linie  det  17. og  18.  århundredes enkle, effektive forestillinger om utopien og moralen, hedder det. Troen blev hos de eksilerede sekterister, som rejste til Amerika,  til praktisk mo- ral,  og USA  blev  simpelt  hen  den  realiserede  utopi.  Imens drejede Europa ind i »den borgerlige model fra 89 og denne models uendelige  forfald&lt;&lt;, d.v.s.  ind  i  det  19.  århundredes teatralske,  nostalgiske utopi  om revolution, fremskridt, frihed: idealet, som vi  hzvder  kan realiseres,  men  som  aldrig er  blevet  det, og som vi  ved  sygner hen, inden det nogensinde kommer dertil.  Heraf den europziske melankoli.

Mens  den  konkrete  forestilling  om  lykken  og  om  moralen  som adfzrdsnorm forblev levende i USA, lykkedes det det  19. århundredes Europa, med Marx i spidsen, at fa likvideret al den slags og fa det aflrast  af begrebet  om den »objektive« historiske udvikling.  Men kapitalen er altid en fase forud for den marxistiske analyse, den forstyrrer  dialektikken og vil  ikke fralge  »historiens&lt;&lt; spilleregler.  Kapitalismen må derfor altid rekonstrueres teoretisk bagefter, og revolutionen bliver  noget,  som  kunne  have  vzret  der,  men  aldrig var  det.  Det passer  imidlertid  godt  til  europzisk  tankegang,  der  mener,  at  alt kulminerer  i  transcendensen,  og  at  intet  eksisterer,  som  ikke  har vzret tznkt i  sit begreb.  Omvendt i Amerika. Her drejer det sig om nikke  at begrebsliggare  virkeligheden, men  virkeliggare  begrebet og materialisere ideerne&lt;&lt;: »i Europa er selv materialismen kun en idé&lt;&lt;. Vi er fanget  i  tanken  om universalitet,  transcendens  og centralisme og  kan  ikke  decentrere os,  gare  os  praktisk  fri,  konkrete,  fleksible, funktionelle.  »Amerika er den originale version  af  moderniteten,  vi er den eftersynkroniserede  eller undertekstede  version«.

Baudrillard  forsager -med  en  for  ham  typisk  trelagsmodel -at sztte  den  mentale  forskellighed  på  begreb:  USA  bevæger  sig  på »farste« niveau -det »primitive&lt;&lt; og »vilde&lt;&lt; -og på det »tredje&lt;&lt; -det  absolutte  simulakrums  niveau.  Europzerne  har  derimod  altid foretrukket  det  »andet«  niveau:  refleksionen,  spaltningen,  ironien, den  ulykkelige  bevidsthed.  Analysen  er  ikke  indgående, kan  man sige.  Men taget  som den er, signalerer den genkendelse.

Mere  provokatorisk  bliver  fremstillingen,  når  denne  europziske selvrefleksion  bevzger sig ind på det politiske felt, hvor modstandsmekanismerne traditionelt  er stzrkest. Det har både i Frankrig med althusserianismen og i det tysk-danske rum med kapitallogikken m.v. vzret  god  latin  at  mene,  at  »freedom« på  amerikansk  kun  var  et »Schein«: bag den tilsyneladende frihed  til  hvad  det  skulle vzre,  lå  i virkeligheden altid onkel  Sams $-tatoverede jernnzve, der restlrast styrede  de forblindede individer, som var de somnambule dukker,  hvis eneste ubevidste mål var at realisere det pengeakonomisk  rationelle. Eller omvendt i andre psykologiske teoritilbygninger: individer i senkapitalismen  er  hjaelpel0st  infantiliserede  narcissister  med  melago- mane forstyrrelser,  der  stiller  sig  i  vejen  for  en  »realitetsadzkvat« adfzrd. Fzlles for begge tilgange er determinismen: det vestlige menneske er en automat, en slave, hvad enten det er af kapitalen  eller af sin  kapitalstyrede  psykologi.

Det er behovet  for at kaste disse åg af sig, der slår igennem,  når Baudrillard bryder overtvzrs og med nogle postmodernistiske herresving kontrasterer: »Vi  er frie  i ånden, men  de er frie i deres  bevz--gelser«.  De  er  vulgare  og  banale,  men  veasy«  og  aldrig  latterlige. Latterlig er den europziske frihed og lighed som prztention og tunge politiske slagord. Amerikanerne derimod realiserer en praktisk frihed over  hele  registeret:  »frigjort  er  det  menneske, som  skifter  position, som  cirkulerer, som skifter kan, klzder, adfzrd efter  moden  og ikke efter moralen,  som  skifter  mening efter  meningsmodeller og ikke efter samvittighed«. Fra  revolutionsterroren  til  68 har vi  drramt  om  den store vzrdiudjavning og i  eruptive revolutioner lejlighedsvis forsragt at realisere  den -uden  held.  I  Amerika  foregår den  bare,  »på en -empirisk og vild  facon«.  Introverte  som europaerne er, kan de ikke forstå det amerikanske systems fundamentale udadvendthed. Virkeligheden  er et mysterium  for  dem, nn~jagtig som varen var det for Marx: en hieroglyf for den moderne verden, mystisk fordi den netop vender udad, en form, der realiserer sig i  sin rene fungeren og i den rene  cirkulation  (hej Karl!)«. Den  er  banal  og  vulgzr,  men  »alle vore analyser med begreber om fremmedgorelse, konformitet, ensretning og dehumanisering falder af sig selv: ved synet af Amerika er det dem, som bliver vulgzre~. Og som en frafaldens replik til den tidligere  konklusion  hedder  det  nu:  »Det  er  paradis (...) undertiden  dystert, ensformigt  og overfladisk.  Men  det er  paradiset.  Der  er ikke noget andet«.

Om ikke f0r står det på dette tidspunkt klart, at Baudrillards bog ikke handler om  USA, men om den europziske intellektuelles  oplevelse  af  USA  i disse  år. Alt  sammen foregår på europaerens indre skzrm, en  »virkelighed« er nzsten  umulig  at uddestillere  og  skille fra, hvad der er projektion. Et banalt eksempel fra en af bogens USAkritiske analyser kan  illustrere.

Den europziske intellektuelle  kan  £eks. -tit  fra  egen  social baggrund -have de forudgående generationers fysiske slid som et endnu traumatisk  erindringsbillede.  Urbanitetens fysiske  inaktivitet  i  polstrede sidde-  og  liggemobler  er  ham  en  kilde  til  uophrarligt  behag. Han suger hvilen ind efter århundredernes slid  på marker, vzrksteder og fabrikker. For ham udloser  modet med  den amerikanske jogging-  og  kropskultur  intenst  besatte  associationer  til  oplevelser  af motorisk udfoldelse som en viljens lidelsesfulde drab på kroppen eller til  det  3. århundredes serjlehelgener. Et socialt fznomen vzlder frem med  betydningsfylde.

For objektet, de joggende  PC-atleter og managementdesignere,  er aktiviteten  derimod  formentlig  ikke  meget  mere  end  en  hygiejnisk foranstaltning over for kroppen  på linie med, hvad tandberrstning er over for  tandszttet. En gammeleuropzer, der milieumzssigt måske er dybt fortrolig med kropslig nedslidning og forfald, lzser i det hele taget den amerikanske interesse for kropsprzservering som et perverteret, dybt dekadent forhold til dsiden.  Ikke f.eks. som led i en social udvikling frem mod en udvidelse af livsmulighederne og en forlzngel-

se af kroppens sociale holdbarhed.

I  den del af Baudrillards beskrivelse,  hvor de gedigent »europ~iske« analyser aktiveres,  bliver  USA  et billede alt det fremmede, fremtidige,  truende,  oplrasende  i  forhold  til,  hvordan  en  euro~zisk bevidsthed  er indrettet. Efter at dette billede er bygget op med  beherrig  gysen  og  fascination,  kaster  han  det selvrefleksivt  tilbage på de typisk europziske bevidsthedsstrukturer:  på idealismen også i de filosofiske felttog til dens angivelige bekzmpelse, de nederlagsviede revolutionsforestillinger  fra det  19. århundrede, den permanent ulykkelige bevidstheds blanding af utopi og nostalgi  etc. Det er en moderne, spejlfordoblet  udgave af en gammel model, fransk og oplysningsfilosofisk:  Montesquieu's Lettres  persanes. Skernt  essayistisk  kursoriske  er disse  nlettres  arnéricainesa så  probat  Europa-kritiske,  at  det  kan tage sig masochistisk ud. Og dog er det ikke netop en psykisk tilbsijelighed  blot  der er på fzrde.

Bogen er skrevet i disse års krydsningspunkt mellem en europzisk tanketraditions kriseagtige nedtur og en modernitetsberlge, der måske for ferrste gang slår så  herjt ind over den europziske intelligens, at ikke engang hovedet mere er oven vande. Også fodfzstet kniber det med i dette skred af rullende sten. Men godt det samme. Ved det lys, bogen kaster tilbage på de tidligere bager i forfatterskabet, viser den nemlig, at selv en Baudrillard trods alle forvirrende signaler om det modsatte hidtil har vzret solidt plantet i den franske og europziske tradition. I s z r  i den vzrdiorganisering, som har ligget intakt neden under den tilsyneladende  ultramoderne  simulakrum-problematik. Ferrst  merdet med »the real thinga, hyperrealitetens USA, det fuldstzndige simulakrum og den realiserede utopi får også vzrdigrundlaget til at vakle. Postmodernitetens  turbulens er hidtil blevet  ind- og omkredset  som et vilkår, uafviseligt, men egentlig ikke som mere attraktivt end svimmelhed.  I den  chokagtige  indsugning i den  amerikanske  cirkuleren bliver meningstermningen  til en euforisk frihedsferlelse, svimmelheden til  en  lystfyldt  svzven. Men hvor lznge varer den?

Chokvirkninger  fortager sig som regel.  Tilbage står derfor  stadig situationen:  de gamle  modeller  er  udslidte  tragedienner,  og  en  ny sensibilitet  har stadig hårdt brug  for  kompatible tankestrukturer  at bevzge sig i. Det redskab, der ligger nzrmest for hånden, er &gt;&gt;USA«. Vi tienker vores eget modernitetsproblem igennem USA-billeder. Til det  formål er der gode billeder i Baudrillards galleri, hvis  man kan finde en kurs mellem de defensivt dystopiske og de sariselarst euforiske.  Det  kan  han  ikke  selv.  Han  fremstiller  problemet,  ikke  dets

larsning.

Hvordan står det i arvrigt til med  de rigtige, levende amerikanere? For  dem  ser  situationen  helt  anderledes  ud.  Mens  vi  Iznges  efter -lethed og cirkulation, lznges de efter &gt;&gt;roots« og tradition, eller rettere  tegnene  derpå.  Europziske årgangsfilosofier til  de intellektuelle, franske slotsaftapninger og Mercedes-biler til de ksbedygtige. Lige så mange  europzere,  som  onsker  at  fortabe  sig  i  det  fluidum  kaldet Galifornia,  lige  så mange  amerikanere vil  hellere  end  gerne  bruge ugevis på at gennems~ge nordsvenske kirkebarger for at finde navnet på en Nilsson, som de kan tro, de nedstammer fra. Sådan er problemerne så forskellige.

Dog skal man ikke udelukke, at det endnu en tid vil vzre nemmere at finde en Nilsson end at f å  en europzisk intellektuel til at cirkulere, udstyret  med en  tanketype,  der  kan tåle  bevzgelsen.  Det  kan Baudrillards nemlig ikke. Den kan percipere og producere en buket af relevante betydninger ud af USA-Europa-differensen. For så vidt kan denne franske fortrop bidrage til at overvinde &gt;&gt;den mangel på gnist, der er i vores modernitet«: &gt;&gt;vi g0r os kun uvilligt moderne og indifferente«.  Men  der  skal  mere  &gt;&gt;power« og  »rigueur«  til,  hvis  vi  skal dementere den amerikanske Europaopfattelse,  som Baudrillard citerer  en vis  I.  Huppert for:  &gt;&gt;De misunder os givetvis, og de beundrer vores  fortid  og vores  kultur,  men  i  grunden forekommer  vi  dem  at vzre en slags elegant 3. verden«.

## Noter

1. Disse og de f~vlgeiide  Baudelaire-citater  stammer fra hans Poe-essays »Edgar Allan  Poe, sa vie  et  ses  ouvrages«,  »Edgar  Poe,  sa  vie  et  ses  ceuvres«  og  »Notes  nouvelles  sur  Edgar Poe«, i Baudelaire: Et~ures  cotnpl2tes,  (I'Integrale), Paris  1968, p.  3  19-353.
2. F0r bwrskrakket  i 1929 var rigdomsfantasier almindeligere på film end efter, hvor kærligheden -tit  netop  på  tværs  af grznsen  rig/fattig -fik  en ubestridt  f~vrsteplads  i de tematiske vzrdisystemer.  En sammenligning af f.eks. forholdet  mellem Chaplins »Guldfeber« (1925) og &gt;,Byens lys«  (1931) og  »Moderne  tider«  (1936) viser  skiftet.  Efter  29  var  rigdornmen som fattigmands  mulighed  så sociologisk  usandsynlig,  at deri  som  regel  blev  indf0jet  ved hjzlp af forvekslingsmotivet: rigmariden der for et kort stykke tid bytter rolle med bumsen, et  motiv der optraeder i et  utal af film.

## Elektronisk version af artikel i KK 57. Forlaget Medusa 1987.

3. Klassisk  og uovertruffen  i »En festlig dag« fra  1947.
4. Titlen på Servan-Schreibers debatbog fra  1967.
5. Der tænkes  her fnrst og fremmest på  Foucault,  men der kan  fremanalyseres mange andre eksempler  på  nihilistiske,  anarkistiske  eller  på  andre  måder  »magtkritiske«  tendenser  i undergrunden  af fransk filosofi og teoridannelse.
6.  Jnrgeii  Schleimaiin, Henrik  Stangerup m.fl.  for at nævne danske eksenipler.
7.  Eii  fuldstændig tilsvarende  forskellighed ses i periodens  avantgardistiske kompositiorismusik: de europaiske eksperinieiiter  gik ud på at udvikle systemer, hvorfra man nied  rnatematisk  nnjagtighed kunne  forudberegne  og  skeniatisere  det  tonale  forlob,  de  anierikanske derimod  fascineredes  af kombinatorikkens  frihed.  Cf.  Gyldendals  Musikhistorie,  bd.  3, Kbh.  1984, p. 212K
8. Simulacres  el  simulation, Paris  1981, p.  183.
9. Dette og alle de fnlgende citater er oversat direkte fra Amérique, Paris  1986. Under fzrdiggnrelsen  af  denne  artikel  udkom  den  danske  udgave  af  bogen, Amerika, Kbh.  1987. Deris oversættelse  er absolut ikke fri for fejl, deriblandt nogle  påfaldende sådantie, og den er tit ikke przcis  i forhold  til originalen.
10. Se Philippe Ariks: L'homme  deuant la mart, Paris  1977, afsnittet »Le cas américain~, p. 589 K