Historisk sandhed og narrativ sandhed
Forfattere: Lis Møller
Tidsskrift: kok (1988-09-05)

Lis M~ller

## Historisk sandhed og narrativ sandhed

Den psykoanalytiske fortzllingl

»Psykoanalytisk litteraturkritik har altid vxret en noget pinlig affxre. Man modsztter sig etiketten 'psykoanalytisk litteraturkritiker', fordi den form for litteraturbeskxftigelse, som betegnelsen  fremmarier, for det meste fortjener det dårlige ry, som den selv har skaffet sig«. Med disse ord indleder den amerikanske litteratiirkritiker Peter Brooks sin artikel nThe  Idea of a  Psychoanalytic Literary Criticism~ fra  1987.2 Citatet -og dets kontekst -er symptomatisk for den nixrkbare ambivalens, der kendetegner litteraturforskningens forhold til psykoanalysen: på den ene side utilpasheden  ved såkaldt psykoanalytisk  litteraturkritik; på den anden side den modvilje mod at opgive psykoanalysen, som Brooks' arbejde er et  udtryk  for. Vi  kritiserer  den form for litterzr analyse, der med  st0tte i psykoanalytisk teori og systematik vil  blotlxgge  enten  forfatterens,  de fiktive  personers,  tekstens  eller lxserens  ubevidste.  Alligevel  fortsxtter  vi,  som  Brooks  bemxrker, med at laese »litteraturkritik der er overbroderet med psykoanalysens begrebssprog« (ibid., p.336); drsmmen om at forbinde psykoanalyse og litteratur er åbenbart intakt. Men hvad er det, der er i vejen  med psykoanalytisk  litteraturkritik? O g  hvor  skal  vi  vende  blikket  hen, hvis  vi,  efter  a t  have  forkastet  traditionel  psykoanalytisk  'indholdsarkzologi', fortsat fastholder troen på en mulig alliance mellem litteraturforskning  og psykoanalyse?

Groft  generaliserende  kan  vi  sige,  at  det,  der  fsrst og  fremmest kendetegner psykoanalytisk litteraturkritik, er, at den er så autoritxr. Den psykoanalytiske litteraturlxsning mener ikke bare, at den indtager  en  sxrstatus  i forhold  til  alle  andre mulige  lxsninger,  fordi  den har en privilegeret adgang til den litterxre teksts allerdybeste betydningslag. Den  psykoanalytiske litteraturkritiker  hxvder  også,  at hanslhendes  fortolkning  på  sxt og  vis  går forud  for  den  litterxre tekst,  som den  er en  analyse af.  Shoshana  Felman  (der nok  er den kritiker,  som mest  indgående har påvist den psykoanalytiske litteraturlxsnings  imperialistiske  karakter)  skriver  i artiklen nTurning  the Screw of  Interpretation«:

»Set  fra  den  'freudianske  synsvinkel'  far  seksualiteten,  vurderet  bade  som grundlag og retningslinie for den kritiske fortolkning, status af et suar på tekstens spsrgsmål. Faktisk eksisterer  seksualitetrns svar både logisk og ontologisk forud for det tekstuellr spOrgsmål. Sp~rgsmålet er kun artikuleret  (retorisk, tematisk og  fortzilemzssigt),  fordi  svaret  soin  sådan  er skjult. Faktisk  er  selve  speirgsmålet kun  et forklzdt svar: spnrgsmålet er svarets skjulested. I dette perspektiv består den  freudianske kritikers job  i at trzkke svaret frem fra  dets skjulested. Det  dre.jer  sig  ikke  s i  meget  om  at give  et  svar til teksten,  som  at svare .for teksten, d.v.s.  at vzre ansuarlig for den, at svare i dem sted, at erstatte sp0rgsmålet

med et svar«."

Når litterater  har  tyet  til  psykoanalysen,  har  de mere  eller  mindre direkte givet  udtryk for et både forståeligt og legitimt arnske, nemlig Bnsket om at basere den litterzre analyse på noget, der ligger udenfor litteraturen, snsket om at f å  fast grund under fardderne ved at henvise til  en disciplin,  der  antages  at vzre 'videnskabeligt' funderet. Eller som Hayden White formulerer det:

»for at muliggure  forskning  indenfor et  hvilket  soni helst hunianistisk  område, ni5 forskerne  forudsztte, at mindst ét andet  underswgelsesområde  eller mindst én  anden disciplin er effektivt sikret, det vil sige, at det effektivt er unddraget de episteniologiske og metodiske diskusioner, som przger deres eget undersugelses-

område^.^

For  den  psykoanalytiske litteraturkritiker  fungerer  psykoanalysen som en sådan »effektivt sikret« disciplin.  Men  paradoksalt  nok  har den psykoanalytiske  litteraturanalyse  sin  starrste  svaghed  der,  hvor den tror at have sin styrke. Fra farrste fzrd er det blevet  hzvdet, at psykoanalytiske litteraturkritikere ikke er tilstrzkkeligt gode litterater; de »reducerer« det litterzre vzrk.  I  de senere  år har et  andet synspunkt vundet indpas -muligvis som en farlge af, at litteraterne er begyndt  at lese Freud  i stedet for  bare  at lzse med ham. For endnu engang at citere fra Felmans artikel: »disse freudianske kritikere har ikke vzret tilstrzkkeligt freudianske« (op.cit. p. 103). De psykoanalytiske  litteraturkritikere er ikke n~dvendigvis unuancerede litteraturlzsere.  Men de er  nsdvendigvis  unuancerede Freud-kesere. 'Nsdvendigvis', fordi de netop må tage den psykoanalytiske  teori og det psykoanalytiske  begrebsapparat  for  givet.  De  kommer  aldrig  lzngere end  til  det,  som  J.  Hillis  Miller  kalder  en  »kanonisk«  lzsning  af Freud.

Lad mig for et kort njeblik  forlade den psykoanalytiske  litteraturkritik og kaste et blik på en tilsyneladende noget anden problemstilling,  nemlig  den  som  den  amerikanske  psykoanalytiker  Donald  P. Spence behandler i bogen Narratiue  Truth and Historical  Truth. Meaning and  Interpetution  in Psychounalysis fra 1982. Emnet for  Spences bog er den psykoanalytiske  proces,  det analytiske/terapeutiske  arbejde, sådari som det fremstilles hos Freud. Hensigten er at stille nogle grund- Ixggende sp~rgsmål til  Freuds tekst:  Hvad er psykoanalytiske data? Hvilken realitet er det, der fremlyseres i den psykoanalytiske proces? Hvad går psykoanalytisk  fortolkning ud  på? Hvilken  status og hvilken erkendelsesmzssig vardi har den? Spences bog kan Ixses som en Freud-kritik.  Hans basis-antagelse er,  at Freud  s ~ g e r at give udtryk af,  at den  psykoanalytiske  proces  tilvejebringer  et  stykke  autentisk fortid, en realitet der eksisterer forud for og uafhzngigt af selve analysen. Det er denne opfattelse, Spence vil kritisere.  Eller mere przcist: han vil argumentere for n~dvendigheden af i psykoanalysen at udskifte ét sandhedsbegreb  med et andet; istedet for det, der i bogen kaldes »historisk  sandhed«,  bnr  vi  tale  om  nnarrativ  sandhed«.  Spences begreb om historisk sandhed kan vi måske bedst bestemme som 'fortiden  som  den  virkelig  var';  Freud fremstiller  sig selv  som  en,  der udgraver faktiske stykker af fortiden, skriver han. Begrebet nnarrativ sandhed&lt;&lt; -den sandhedsvzrdi som den psykoanalytiske fortolkning i fnlge  Spence reelt  har -skal jeg  senere komme  tilbage  til.  Men jeg kan måske med et citat antyde, hvor Spence vil hen. »Der synes ikke at vzre tvivl om«, skriver han, »at en velkonstrueret historie besidder en slags narrativ sandhed, som er real og umiddelbar, og som har en vigtig  betydning for  den  proces,  der skal  f ~ r e til  terapeutisk  forandring«."

Spence skelner i sin fremstilling  meget skarpt mellem  det, Freud g0r, og  det,  Freud siger: Når Freud  taler  om  den  psykoanalytiske proces, forveksler han den fortid, der konstitueres gennem fortolkning med fortiden selv; han forveksler ~narrativ sandhed&lt;&lt; med »historisk saridhed&lt;&lt;. Jeg mener  imidlertid  ikke,  a t  denne  skarpe  skelnen  er formålstjeniig;  den  diskusion,  Spence  farer,  er,  mener jeg,  allerede fnrt af Freud selv, og på en mere perspektivrig måde end hos Spence. Når jeg har draget Spence ind i billedet,  er det, fordi begrebsparret historisk og narrativ sandhed (som jeg ganske vist senere skal se mig n~dsaget  til  at revidere) kan bruges som  afsztspunkt for en diskussion  af den psykoanalytiske  proces  og af psykoanalytisk  lzsning og fortolkning i det hele taget. I forlzngelse heraf kan vi  bruge Spence i forbindelse med  spnrgsmålet om  psykoanalytisk litteraturkritik  men på ren negativ vis, så at sige, nemlig i forbindelse med en problematisering af  selve  grundlaget for  denne litteraturkritik.  Med  udgangspunkt  i  begrebsparret  historisk  og  narrativ  sandhed  kan  vi  sztte spargsmålsteg~i  ved  den  psykoanalytiske  litteraturkritiks  Freud-reception  og dermed  ved  den  antagelse,  at Freuds  tekst  uden  videre autoriserer den autoritzre psykoanalytiske literaturkritik.

For det fnrste: Naturligvis er den psykoanalytiske litteraturl~sning forskellig  fra  den  lasning,  som  psykoanalytikereri  foretager  af  siri patient. Ikke destro mindre henter den psykoanalytiske litteraturlzsning  sin  begrundelse  i  det  analytiske  arbejde,  og  at  stille  spmgsmålstegn ved  analysens såkaldt »historiske«  sandhedsvzrdi  er også at stille sp0rgsmålstegn ved  den  psykoanalytiske  lzsnings autoritet. Vi kan sammenligne forholdet mellem psykoanalytikerens og patientens symptom med forholdet mellem den psykoanalytiske  kritiker og det  litterzre vzrk: Fzlles  er  at  begge  står overfor  en  tekst,  som  de ikke vil tage for pålydende. Fzlles er, at de begge sager at nå ned til den latente sandhed bag den manifeste overflade. Det interessante er imidlertid, at s k ~ n t Freud taler om psykoanalysen  som en afdzkning eller udgravning af en latent, bagvedliggende,  realitet, så problematiserer han også selv denne opfattelse, f.eks. i den artikel, som jeg  om lidt  skal  nå frem  til.  Med  udgangspunkt  i Freuds  egne  tekster  kan man, som vi  skal se,  tale  om  to helt  forskellige  opfattelser  af hvad -psykoanalytisk  lzsning  er.  På  den  ene  side:  psykoanalysen  finder/ afdzkker en bagvedliggende realitet. På den anden side: den psykoanalytiske  lzsning konstruerer  en realitet,  eller, som deri franske psykoanalytiker André Green  udtrykker  det, analysen  ~konstruerer en mening, der aldrig har vzret skabt, farend den psykoanalytiske dialog begyndte«.6

For det andet er der spargsmålet om forholdet mellem psykoanalyse og litteratur.  Når psykoanalysen  inddrages i den litterzre fortolkning,  er det  (som oftest) fordi  det litterzre vzrk antages at vzre et udtryk for forfatterselvet og/eller  fordi det antages at iscenesztte de psykiske konflikter, som psykoanalysen  har afdzkket. Litteraturen og psykoanalysen  formodes at  tale  om  det  samme objekt, nemlig  den menneskelige psyke -men på hver sin måde, for det, som litteraturen kun dunkelt aner, har psykoanalysen formuleret som systematisk teori.  Men hvis  vi  et ajeblik lader vzre med  at betragte psykoanalysen som et  s z t  svar  eller  som  en  dybdepsykologisk  viden,  så bliver  det muligt  at f å   aje  på  en  anden  forbindelse  mellem  psykoanalyse  og litteratur -en  forbindelse  der ikke krzver,  at vi  ser på  litteraturen gennem  psykologiske  briller.  Her  vil  jeg  igen  drage  Spence  ind  i billedet.

Når Spence beskzftiger sig med psykoanalytisk  fortolkning og fortolkningsteori, så g0r han det i sin egenskab af praktiserende psykoanalytiker.  Min  interesse  er  selvsagt  af  en  noget  anden  art.  Men egentlig blev jeg fascineret af Spences bog, netop fordi den er skrevet af en praktiserende psykoanalytiker. Lige siden psykoanalysens barndom har vi set eksempler  på, hvorledes psykoanalytikere har brugt psykoanalytisk  teori til  at sige noget om litteraturen.  Her har vi  det modsattc tilfzlde: en psykoanalytiker,  der ser sig nsdsaget til  at he- vzge sig ind på litteraturteoriens område og bruge fortzllingen og fortzlleteorien til at sige noget om psykoanalysen. Spences begreb nnarrativ sandhede antyder, at forholdet  mellem psykoanalyse og litteratur er mindre simpelt og entydigt, end de psykoanalytiske kritikere tror. Det antyder, at det ikke bare er litteraturen, der implicerer psykologiske  problemstillinger,  men  at  psykoanalysen  som  sådan implicerer hvad man kunne kalde litterzre problemstillinger.  Det antyder -for at parafrasere Hayden White -at psykoanalysen alligevel ikke befinder sig effektivt  udenfor  litteraturforskningens  område, d.v.s.  alligevel  ikke  er  unddraget de epistemologiske  og metodiske diskusioner, der przger litteraturforskningens undersagelsesområde.

Spences brug af narratologien i diskusionen af den psykoanalytiske proces  sztter hans  projekt  i forbindelse  med  f.eks.  Roy  Schafer  og Peter  Brooks'  arbejder  (selvom  iszr sidstnzvntes  teoretiske  standpunkter  på  afgarende punkter  afviger  fra Spences). Fzlles  er, at de hver for sig har påpeget, at psykoanalysen ikke kan komme uden om fortzllingen; den kan  ikke komme uden om det narrative. Fortzllingen -både forstået som struktur og som fortzllehandling -er przsent på alle niveauer af Freuds tekst. Vi kan således med Roy Schafer tale om den psykoanalytiske  teori som et szt af narrative strukturer eller som  et  s z t  af  »fortzllinger« -fortzllinger  der  ikke  er  nsekundzre beretninger  om  data-, men  tvzrtimod  nprimzre  fortzllinger  som etablerer  det,  der  skal  gzlde som  data«.7 Eller  (hvad der  er  mere relevant i denne sammenhzng) tale om det, Peter Brooks og Paul Jay kalder  nnarrativiseringen  i selve hjertet  af den psykoanalytiske  proc e s . ~ ~ Fzlles  er  også,  at  de  hermed  har  givet  litteraternes  Freudlzsning en ny retning og en ny begrundelse. De har argumenteret for, at  Freuds  case-stories  og  hans  overvejelser  omkring  det  analytiske arbejde altid-allerede befinder  sig indenfor litteraturteoriens og litteratiiranalysens  interessefzre,  og at det således ikke så meget  drejer sig om at overf~re indsigter fra ét vidensfelt  (psykologien) til et andet (litteraturen), som om  at fastholde,  med  Peter  Brooks ord, at &gt;&gt;den forklarings-struktur, der anvendes i en non-fiktiv genre, nemlig casestory'en,  n~dvendigvis  indebzrer  sp0rgsmålet  om  fiktion/fiktionalit et^.^

Freud var selv den farste til at erkende, at psykoanalysen  ikke kan . . komme  uden  om  fortzllingen  som  forklaringsmodel. Han  har  ikke blot bemzrket, at 'det er mzrkeligt som mine case-stories i den grad kommer til at ligne romaner; de synes så at sige at mangle videnskablighedens stempel'. Han har også, i forbindelse med en af sine tidlige case-stories  (Dora-analysen) beskrevet  forholdet mellem  neurose og kur  i  narratologiske  termer.  I  begyndelsen  af  Dora-analysen  siger Freud  således, at  han  diagnosticerer  den  hysteriske  patient  ved  at lade  vedkommende  fortzlle  sin  livshistorie.  Hvis  denne  beretning tager  form  af en  sammenhzngende fortzlling, så  er patienten  ikke hysteriker,  men  har  måske  bare  et  dårligt  ben.  Hvis  beretningen derimod er lakunzr og usammenhzngende, så er der tale om psykisk lidelse.  Forskellen  mellem  neurose og  psykisk  sundhed er altså forskellen  mellem  den  mangelfulde  og  den velorganiserede  fortzlling. Eller  sagt  på  en  anden  måde:  neurotikeren  er  ude  af  stand  til  at fortzlle sig selv som kol-izrent fortzlling; den analytiske terapis målsztning er at tilvejebringe en sådan.  »Det er fnrst henimod slutningen af behandlingen  at vi  har for  os  en  konsistent,  forståelig og ubrudt historie«,  skriver  Freud."  Den  analytiske  proces  er altså så at sige udspzndt  mellem  to fortzllinger:  patientens  uhensigtsmassige  fortzlling og en anden, mere hensigtsmzssig, d.v.s. helbredende fortzl- ling, som det er analysens  mål at etablere.

Freuds hemzrkninger er interessante, ikke  blot fordi de så direkte -fremstiller  den  psykoanalytiske  terapi  som  en  narrativ  proces,  men også fordi det er så store krav, der stilles -krav som case-story'en selv langt fra indfrier.  Dora-analysen når aldrig frem  til  det punkt, hvor alle brikkerne falder på plads i et kohzrent og ubrudt m~nster. Den bzrer frarst og fremmest przg af patientens modvilje mod  det 'plot', som  Freud  udkaster,  og  mod  at  indtage  den  plads,  som  I-ian  har tiltznkt hende. Analysen  er Freuds fortzlling; den bliver  aldrig Doras  egen.  Sidelrabende  med,  eller  snarere  sammenviklet  med,  den historie  Freud  ssger  at  berette,  aner  vi  sporene  af  en  anderledes fortzlling: den Dora vzlger. I det hele  taget er det karakteristisk,  at analysen synes at producere heterogenitet; jo  mere der analyseres, jo lzngere fjerner fortzllingen om Dora sig fra idealet om en 'forståelig, konsistent og ubrudt historie'. Som Brooks skriver, udvikler analysen sig til  en »slags mislykket  Edwardiansk roman, en af dem der aldrig kan nå til en tilfredsstillende lrasning af gåden, og som aldig helt kan få  hold  på, hvordan  forbindelserne  mellem  de  forskellige  personer egentlig er«."

I  falge  Peter Brooks må vi  Izse Dora-analysen som en overgangstekst. Diskrepansen mellem ideal og praksis må ses i lyset af, at Freud er i fzrd med at opdage, at den psykoanalytiske fortzlleproces er en hel  del  mere kompliceret, end han frarst  troede, og at denne proces, som Brooks skriver, er ulsselig  forbundet med  det fiktive. Som overgangstekst markerer Dora-analysen  Freuds gryende erkendelse af, at den fortzlling, han  sager efter, ikke simpelthen ligger et eller  andet sted  og venter  på at blive  opdaget  eller afdzkket, men  at den er et produkt af en fortolknings- og Izeseproces, der iiivolverer ikke bare t.n men  to  lzsere,  analytikeren  og  hans  patient.  I  Dora-analysen  har Freud nemlig  endnu ikke forstået, hvilken  rolle overfaringen spiller. Han har ikke forstået, at analysen  iidspilles i det kunstige rum, der skabes mellem analytiker og patient -det rum Peter Brooks kalder et »symbolsk« eller et »fiktivt og semiotisk sted«12 -og at dette semiotiske sted ikke bare er rammen om det, der skal fortzlles, men nok  så meget  selve  fortzllingens indhold. Dora-analysen indvarsler i falge Brooks erkendelser, der kommer til  udtryk i Freuds senere analyser. Nemlig: At den fortzlling , som analysen tilvejebringer, er en fiktion, der får sin  realitet  (og, kunne vi  tilfaje,  sin  terapeutiske effekt) idet den  overfares.  At  den  fortzlling,  der  konstitueres  i  den  analytiske proces,  kun  eksisterer  som  en  del af en  udvekslingsproces  (mellem analytiker  og patient). Og at forholdet  mellem  på den ene side den analytiske  fortzlling  og,  på  den  anden  side,  det  fortidige  begivenhedsforlab, som fortzllingen skulle fremstille, derfor hverken er simpelt  eller  entydigt.

Brooks' kommentarer peger på, at det ikke er nok  at bemzrke, at psykoanalysen  er en  slags fortzlle-teori; vi  må tillige  konstatere,  at Freud bevzger sig fra én  opfattelse af fortzllingen til en anden langt mere kompliceret. Jeg  er ikke helt  enig med  Brooks på dette punkt. For  mig  at se er det vanskeligt  at lokalisere epistemologiske  vendepunkter i Freuds forfatterskab. Snarere er der tale om at flere forskellige opfattelser af den psykoanalytiske proces eksisterer side om side. Freud formår indenfor rammerne af en enkelt, kort artikel at bevzge sig  frem  og  tilbage  mellem  forskellige  og  tendentielt  modstridende positioner. Artiklen »Konstruktion in der Analyse« er et eksempel på denne dobbelthed.

»Konstruktionen in der Analyse« stammer fra  1937 og er dermed et af Freuds sidste arbejder. Som titlen angiver, er artiklens emne den analytiske proces. »Konstruktion in der Analyse« handler om fortolkning og lzsning i psykoanalysen, og den kredser om det spargsmål, som Spence har stillet, nemlig; hvilken  sandhedsvzrdi har den lzsning (eller skulle vi måske hellere sige fortzlling), som fi-embringes i den  analytiske  proces?  Artiklen  starter  med  en  for  så vidt  ganske traditionel definition af analysens målsztning. Hensigten med analysen er at oplnse fortrzngninger, at bringe patienten til at erindre sin egen fortrzngte forhistorie, og at tilvejebringe  »et billede  af patientens glemte år, der både er pålideligt og i alle henseender komplet«.'" Freuds artikel har altså som udgangspunkt den antagelse, at analysens mål er at afdzkke det, Spence ville  kalde  en historisk  sandhed eller  en  historisk  realitet.  Men den  ender  et  noget  andet  sted. I  de sidste linier af artiklen introducerer Freud et begreb, som han kalder

»historisk  sandhed&lt;&lt; -men  det  er  vel  og  mzrke  et  begreb,  der  er vzsensforskelligt  fra  Spences, fordi  det, Freud  benzvner  »historisk sandhed«, kun kan forstås som hvad vi kunne kalde en realitets-efikt.

Argumentiorien  i  »Konstruktionen in der Analyse&lt;&lt; har karakter af en serie af til  tider nzsten umzrkelige forskydninger eller glidninger. I  et af sine fsrste arbejder sagde Freud, at 'det neurotiske symptom forsvinder, når de traumatiske erindringer bringes  for dagens lys.'I4 Denne opfattelse -som vi kan omskrive til udsagnet 'når sandheden kommer for dagens lys, forsvinder symptomet' -er Freuds udgangsposition  i »Konstruktionen in der Analyse&lt;&lt;. Via forskellige mellemled når Freud frem til en signifikant omformulering af denne position, en  omformulering,  som  vi  kan  parafrasere  på fialgende måde:  'når symptomet  forsvinder,  så  må vi  vzre  nået  frem  til  en  eller  anden sandhed'. Igennem en glidning i argumentationen når Freud frem til et  sandhedsbegreb,  der kun  hypotetisk  kan  udledes  af  en  bestemt effekt. Men nu har jeg foregrebet begivenhedernes gang ... Jeg vender igen  tilbage  til  begyndelsen  af &gt;&gt;Konstruktionen in  der Analyse&lt;&lt; for skridt for skridt at gennemgå denne lille, men hiajest bemzrkelsesvzrdige artikel.

Allerede  fra starten går Freud  i gang med  at rokke ved  vores  forestillinger om, hvad  den psykoanalytiske  proces og den psykoanalytiske fortolkning går ud  på. Analysen  skal som sagt bringe patienten til at erindre den fortrzngte fortid. Men denne proces forlsber ikke af sig  selv;  den  fordrer  analytikerens  aktive  medvirken  og  indgriben. Den fortrzngte fortid frembringes nemlig ikke som en erindring i den analytiske proces,  fastslår  Freud. Den  fortrzngte fortid frembringes faktisk  slet  ikke  af patienten;  tvzrtimod  konstrueres  den  af  analytikeren,  på grundlag af patientens  erindringsfragmenter.  Freud  skelner (Deutung), og det betegner analytikerens dechiffrering  af  det  materiale,  patienten  har  frembragt,  så  betegner diskurs  o g   tilher det,  som  patienten  ikke  kan  sige,  tilfiajer  det  patienten så  har  dette  eksempel  karakterisk  nok  form  af  en  lille  fortzlling.

omhyggeligt  mellem  det,  han  kalder  »tydning&lt;&lt; han kalder konstruktion. Mens »tydning&lt;&lt; »konstruktiori« det  forhold,  at analytikeren  indtrzder  i  patientens ikke kan erindre. Konstruktionen udfylder  hullerne i patientens beretning med et materiale, der tilharer analytikeren snarere end patienten. Når Freud skal give et eksempel på en analytisk konstruktion, Hermed siger Freud en del om, hvad det er, der mangler i  patientens beretning, og hvad det er, analytikeren må tilfiaje. Hvad der mangler, er  det,  der  skal  sztte  patienten  i  stand  til  at  fremstille  sig  selv  i fortzllingens  form.

Konstruktionsbegrebet  er selvsagt et kontroversielt begreb, og Fre- ud skynder sig at understrege sin 'videnskabelige  ret7  til at konstruere ved at sammenligne analytikerens konstruktion med arkzologens rekonstruktion af et gammelt tempel. Men denne analogi får ikke lov at blive  stående. Henimod  slutningen  opstiller  Freud  en  ny,  og langt mere overraskende, sammenligning. Den analytiske konstruktion kan sammenlignes  med  den  neurotiske  patients  vrangforestilling,  siger Freud.  Både konstruktion  og vrangforestilling  er  »forsug  på forklaring og helbredelse«  (op.cit., p.405). De to analogier, analogien med arkzologien  og analogien  med  vrangforestillingen, peger  i hver  sin retning.  Analogien  med  arkzologien  lzser konstruktion  som  rekonstruktion; konstruktionen  er et f o r s ~ g på at re-etablere en oprindelig historie. Analogien med vrangforestillingen  fokuserer på konstruktionen som en fremadrettet fortolkningsaktivitet:  et f o r s ~ g på at finde en mening  og  dermed  et  forsug  på  at  helbrede.  Freuds  to  analogier indeholder  derfor  tendentielt  to vidt forskellige  svar på sp~rgsmålet om, hvad det vil  sige,  at en konstruktion  er  'korrekt'. I  henhold  til arkzologi-analogien  er konstruktionen  rigtig, når den fremstiller fortiden, som den virkelig var. Analogien med vrangforestillingen  peger på et andet 'sandhedskriterium': Konstruktionen er korrekt, når den 'virker', når den producerer en bestemt effekt.

Analogien mellem konstruktion og vrangforestilling  har fart os ind på det emne, der hedder verificeringen  af den  analytiske konstruktion. Den analytiske proces  er essentielt  dialogisk. Når analytikeren har formuleret en konstruktion,  przsenterer han  den  for  patienten. Det er nu patientens  opgave at verificere konstruktionen.  Freud understreger,  at  denne verifikation  selvsagt  ikke  kan  tage  form  af en simpel bekrzftelse eller en simpel afvisning.  'Selvsagt'  siger  jeg.  For patientens verifikation er i sig selv paradoksal: patienten  bliver  bedt om  at verificere  noget,  som han ikke har  nogen  erindring om. Kun den  vej  der hedder  indirekte  af-  eller  bekrzftelse,  er  farbar:  Enten lader konstruktionen patienten  uberart; han negligerer den. Sagt på en anden måde: konstruktionen har ingen  effekt og er derfor forkert. Eller også begynder patienten selv at fortzlle; han fortzller en historie,  der  er  analog  med  analytikerens  fortzlling,  eller  trzder  ind  i -analytikerens  konstruktion  og bygger videre på det begivenhedsforlab, som han ikke kan huske. I så  fald er konstruktionen korrekt, siger Freud -korrekt fordi den producerer en effekt. Den vellykkede analytiske  proces  er  således  to  diskurser,  der  vzves  ind  i  hinanden  og knyttes sammen på en  måde, så at vi, i  overf~ringens semiotiske og fiktive rum, ikke lzngere kan  sige, hvem fortzllingen tilh~rer. Denne fortzlling, der altså har to fortzllere og to modtagere, er en fortzlling om patientens  fortid, den fravzrende fortid  som hverken  analytiker eller patient har privilegeret adgang til. Det er en fortzlling om fortiden, der er produceret  i analysen, og som kun kan verificeres i nuet, -nemlig  igennem  den    ro duk ti ve -eller  vi  kunne  sige  narrative -effekt,  den  har.  Adskillige  har  kommenteret  dette  karakteristikum -ved  den psykoanalytiske  proces.  F.eks. Jurgen  Habermas,  der  skriver: »Analytikeren  giver fortolkningsforslag til  en historie,  som patienten ikke kan fortzlle. Derfor kan disse forslag kun verificeres derigennem, at patienten tager dem til sig og ved hjzlp af dem fortzller sin egen historie.  Fortolkningen bekrzftes alene igennem den vellykkede fortszttelse af en afbrudt ~kabelses~roces«.'~ Og  Julia  Kristeva: »Ligesom det deliristiske subjekt opbygger analytikeren, gennem fortolkning, en konstruktion, der kun er sand for så vidt som den udluser andre associationer  hos patienten, og dermed udvider grznserne for det,  der kan  analyseres.  Den  psykoanalytiske fortolkning  er m.a.o. kun i  bedste fald delvist sand, og selvom den arbejder med fortiden, så er dens sandhed kun påviselig igennem dens effekter i det nuvzrende«.16

Sammenvzvningen af analytikerens og patientens konstruktioner burde,  i fulge  Freud, ferre  frem  til  det punkt,  hvor fortrzngningerne opluses, d.v.s. frem til det punkt, hvor konstruktionerne kan erstattes af  'autentisk'  erindring.  Den  faktiske analyse  viser  imidlertid  noget andet. Freud skriver:

»Ret så ofte  lykkes  det  os  ikke  at f å   patienten  til  at erindre det fortrzeng-te. I stedet frembringer vi, hvis  analysen udfnres korrekt.  i patienten en sikker overbevisning  om konstruktionens  sandhed, der giver samme terapeutiske resultat som en genvunden  erindring.  Under  hvilke  onistændigheder  dette sker, og om alt  det  vil  være  emnet  for  en

hvordan  det er niuligt, at det, der tager sig ud  som en  ufuldstzendig  erstatning. alligevel  producerer  et  fuldstændigt  resultat -senere underssgelse«  (op.cit., p.403).

Som tidligere nzvnt har Freud sagt, at symptomet forsvinder, når de fortrzngte erindringer bringes  for dagens lys, d.v.s.  når erindringen om det begivenhedsforlerb, der er årsag til symptomet, bringes frem. Men i den bemzrkelsesvzrdige passage, jeg netop har citeret, adskiller  han,  ihvertfald  momentant,  symptomdannelsens  årsag fra  konstruktionen~ terapeutiske  effekt.  Resultatet er et  andet sandhedsbegreb:  den  analytiske  fortzlling -den  analytiske  fiktion,  kunne  vi kalde den -er i stand til at helbrede, fastslår Freud. Erstatningen får samme effekt som en autentisk, genfunden erindring. Eller sagt på en anden  måde: Den i analysen  konstruerede fortzlling kommer  til  at agere,  som om den  var  autentisk erindring; den  får realitets-effekt. Analysen når det punkt, hvor den fortzlling, der er skabt af to fortzllere i overfuringens  semiotiske og fiktive  rum,  'overtages'  af  patien- ten;  den  analytiske  fortzlling  får  status  og  virkning  som  var  den patientens egen erindring om sin fortid, sådan som den 'virkelig var'. fortiden« skri-

&gt;&gt;Konstruktionen former ikke blot fortiden -den bliver ver  Spence (op.cit., p. 175).

Jeg  sagde indledningsvis, at man kunne bruge Spences begrebspar »historisk« og »narrativ« sandhed til at profilere nogle tendenser hos Freud.  Men jeg  har også sagt, at Spences begrebspar  må revideres. Som tidligere angivet har Freud selv et begreb, der hedder »historisk sandhed&lt;&lt; -et  begreb  der  er  forskelligt  fra  Spences.  For  Spence  er historisk  sandhed  noget  helt  uproblematisk.  O g  også  Freud  har  i parentes bemzrket et begreb for denne uproblematiske,  bogstavelige sandhed; han kalder den »materiel sandhed« eller »faktisk realitet.« Narrativ sandhed betegner hos Spence netop det fznomen, som den ovenfor  citerede  Freud-passage behandler,  altså det forhold  at den fortzlling,  der  konstrueres  i  analysen,  får  en  sådan overbevisende styrke, at den kan fungere, som om den var en historisk  realitet. Det paradoksale  er  imidlertid,  at det  er  på baggrund  af przcis  samme fznomen, at Freud  fremsztter  sin  hypotese  om  en  'historisk sandhed'.  Selv  om  de to  begreber  ikke  er  identiske,  så er  der,  når  det kommer  til  stykket,  måike slet  ikke  så stor  en  forskel  mellem  det, Spence kalder nnarrativ sandhed« og det, Freud »historisk sandhed&lt;&lt;.

Spence bruger begrebet narrativ sandhed i forbindelse med analytiske konstruktioner, der, qua deres retoriske og fortolkningsmzssige styrke, får en  realitetsvzrdi.  Freud  bruger  &gt;)historisk  sandhed« der, som sagt, må holdes klart adskilt fra »materiel sandhed« i forbindelse med fiktive eller  semi-fiktive konstruktioner  og forestillingskomplekser,  der  har  en  vedholdende  overbevisende  kraft  og  en  kraft  til  at forandre.  Han  bruger  »historisk  sandhed«  i  forbindelse  med  kon--struktioner, der har realitetseffekt, også selv om de kun er erstatninger,  og selv  om de endda er i  modstrid  med den faktiske, materielle realitet. Hos Freud betegner »historisk sandhed&lt;&lt; en referentiel hypotese. Antagelsen om en historisk sandhed er et fors~g på at forklare en effekt i det reale, som han faktisk ikke kan forklare. Når konstruktionen har sådan en overbevisende kraft, at den kan overbevise patienten  om, at den er en faktisk del af hans livshistorie, og kan fungere i --overensstemmelse hermed, så må vi  antage, siger Freud, at konstruktionen  indeholder  en  kerne  af  historisk  sandhed,  en  kerne  der  har magt til at overfare sin intensitet til de  omkringliggende forestillinger. Historisk  sandhed, skriver Peter Brooks, »adskiller sig ikke i sin status fra det, som Freud andetsteds kalder 'psykisk sandhed' d.v.s.  det som er sandt for  subjektet, hvad dets oprindelse end måtte vzre«.17

»Konstruktionen  in  der Analyse«  er et  tankevaekkende bidrag til diskussionen  af  den  psykoanalytiske  proces  og  dermed  til  diskussionen  af  den fortxlling,  som  denne proces  sigter  mod  at etablere. Ved  at forskyde interessen til  den historie,  der konstrueres  i overf0ringens fiktive og semiotiske  rum af en analytiker  og en  analysand, som indtager skiftende positioner i forhold til hinanden, g0r den lille artikel op med en rzkke vaneforestillinger om det analytiske arbejde. Den fortzlling, der tilvejebringes i analysen, fremstår som en fortxlling om fortiden snarere end en fortzlling  fra  fortiden: den refererer til fortiden, men referenten kan kun hypotetisk  udledes af en effekt i det aktuelle; den er en konstruktion,  der kun kan gribes som erstatning, men  som alligevel  ikke  er sekundzr,  idet  den  har  samme virkning som det, den er en erstatning for.

I  sine skrifter om litteratur og kunst har Freud  ofte bemzrket, at -psykoanalysen  må  melde  pas  overfor  vzrkets formale  og  zstetiske kvaliteter.  En psykoanalytisk  litteraturkritik, der henter  sin  begrundelse i Freuds egne forsng på området, kan aldrig blive andet end en 'indholds-arkxologi'.  Men  forlader  vi  disse  arbejder  til  fordel  for f.eks. Freuds case stories og hans skrifter om det analytiskelterapeutiske arbejde, kan vi hzvde,  at psykoanalysen netop har et bud p å en teori om fortxllingen, en teori om fortzllingen-som-form der samtidig rzkker hinsides formalismen. Ved bestandig at kredse om emner som neurose og fortzller-kompetence, organiseringen  af erindringer, den analytiske dialog, overfaringen, analytiske konstruktioner, forholdet mellem  (fravzrende)  fortid  og  fortiden  som  fortzlling  i  analysen, case-story'ens  form og problemet  om  den diskursive fremstilling  af analytiske forlab, bliver  psykoanalysen, som Peter  Brooks har sagt, »en impliceret narratologi.«'*  Fortzllingen synes at vzre et felt, hvor psykoanalyse og litteraturforskning  kan mades på mere ligevzrdige betingelser.  På den ene side giver det god  mening at anskue psykoanalysen fra fortzllingens og narratologiens synsvinkel. På den anden side kan vi lzse psykoanalysen  som et sofistikeret  bidrag til  en teori om det narrative -en teori om fortzllingen som struktur såvel som en teori  om fortzllingen som  (psyko)dynamik og som handling. Freud har  gjort  os  opmzrksom på, at forholdet  mellem  fortzllingen  som specifik  diskursiv  fremstilling  af  begivenheder  og  det,  der fortzlles om, eller mellem fortzllingen og dens referent er mere komplekst, end den traditionelle psykoanalytiske litteraturkritik troede. O g  han har, som Spence skriver,  gjort  os  opmzrksom på den forfarende og forandrende kraft, som den vel-konstruerede fortzlling besidder -dens kraft til  at helbrede,  f.eks.

## Noter

1. Artiklen  er en lettere  revideret  version af min licentiatforelzsning  over emnet &gt;&gt;En redegorelsr  for  forholdet  mellem  biografisk-historisk  sandhed  og  narrativ sandhed  i  relation  til psykoanalytiske  litteraturlzsninger.«
2.  Peter Brooks, nThe Idea of a Psychoanalytic Litrrary Criticisrn«, Critical Inquiy 13 (Winter 1987), p.354. Alle  citater er oversat af mig,  Lhl.
3. Shoshana  Felman, &gt;&gt;Turning the  Screw of  Interpretation«, Literature  and  Pychoannly.ri.r (ed. Felman), Baltimore &amp; London  1982, p.105.
4. Hayden White, &gt;&gt;Historiral Pluralism«, Critical I n q u i y 12 (Spring 1986), p.484.
5. Donald  P.  Spence, Narraliu  Truth and Historical  Tncth, New York &amp; London  1984, p. 21.
6. André  Green, »The  Analyst, Symholization  and Absence in the Analytic Setting*, International Journal  o f  P.ychoana!ysis 56  (1  975), p.  12.
7. Roy  Schafer,  »Narration  in  the  Psychoanalytic  Dialogiie«, On Narratiue (ed.  Mitchell), Chicago &amp; London  1981, p.26.
8. Paul Jay, Being  in  the  Text, Ithaca &amp; London  1984, p.25.
9. Peter Brooks, Readingfor the Plot, New York  1985, p.270.
10. Sigmund  Freud, Bruchstiick  einer  Hjsterie-Analyre, GW V , p.175.
11. Peter  Brooks, »Psychoanalytic Constructions and Narrative  Meanings«, Paragraph (1986), p.54.
12. Peter Brooks, »Constructions psychoaiialytiques et iiarratives«, Poetique 61  (Fevrier l985), p.65.
13. Sigmund  Freud,  nKonstruktioneti  in der Analyse«,  SA  Ergz.Bd., p.396.
14. Nemlig i Studien  iibrr  Hjrterie ( 1   893-95).
15.  Jurgen  Habermas, Erkenntnir  und  Interesse, Frankfurt  am Main  1973, p.318.
16.  Julia  Kristeva,  »Psychoanalysis and the  Polis«, The  Politicr  oj-Interpretation (ed. Mitchell), Chicago &amp; London, p.89.
17. ~Constructions psychanalytiques rt narrativese,  p.71.
18. ~Psyrhoanalytic Constructions  and Narrative Meanings«, p.53