"Hegelianismen i Danmark"
Forfattere: Frederik Helweg
Tidsskrift: kierkegaardiana (2007-06-08)

## [825] Hegelianismen i Danmark

(Af  F r . H elw eg)

Det tydske Filosofi har været i en rask, glimrende og tit nok skizzeret Ud­ vikling fra Kant til Hegel. De store  Filosofer uddøde ifjor med Schelling, som allerede længe havde yndet at omgive sig med et gaadefuldt Slør og det er nok tvivlsomt, hvorvidt det nogensinde ganske bliver løftet. Efter al­ mindelig Talebrug antager man derfor Rækken for afsluttet ikke med den længstlevende  (Schelling)  men  med Hegel. De  fire  egentlige  store  tydske Filosofer fra Kant af  Schleiermacher er for bestemt Theolog til at kunne regnes med; den tydske Theologies Nødhavn for Filosofiens Storm! ha­ ve saa rask afløst hinanden, at blot den første og den sidste af dem har faaet sit System nogenlunde udarbeidet og forplantet udenfor Tydskland. Dog maa dette: 'udenfor' nok indskrænkes til de nordiske Lande  (Finland ibe­ regnet); det er mig idetmindste ikke bekiendt, at der enten i England eller endog i Frankrig, neppe nok i Nederlandene, for ikke at tale om andre Lan­ de, skulde findes Hegelianere. Det stolte Ord, som har været udtalt: at den tydske (hegelske)  Filosofi skulde giøre Reisen omkring Jorden, lider saaledes betydelig Indskrænkning; [8 2 6 ] det er blevet en 'Reise til Nordpolen'. Og selv den er som 'Henriks Udenlandsfart' ikke bleven synderlig mere end 'fiortendags'. Hegelianismen har nok ligesom Kantianismen sin Hi­ storie her i Danmark, men hiins Rolle er allerede udspilt og har varet be­ tydelig kortere end dennes. Hvorledes det er gaaet dermed og hvad Virk­ ningen  har  været  deraf,  skulle  de  følgende  Linier  søge  at  fremstille. Jeg skiønner ikke, at selve Hegelianismen i det danske Optryk har havt noget videre eiendommeligt, men den Ende, som det har taget med den, er gan­ ske enestaaende og kan faae en mere udstrakt Indflydelse end blot paa den videnskabelige Udvikling. Æmnet har sin praktisk-kirkelige Side.

Mærkelig nok er forøvrigt det Indtog, som Hegelianismen holdt hos os; det skete ligesom med et: 'Velkommen store Mand hertil! 'Thi kan man ik- ke sige, at J.L. Heibergs virkelige Salomon Goldkalb blev ikke Rothschild men Hegel.Vaudevilledigteren tog imod Filosofen, ja som paa Monarkiets Grændse; i  Streits  Hotel  i  Hamborg  modtog  han  den  spekulative  Daab, hvoraf Frugten blev filosofiske  Forelæsninger, hvortil der indbødes ved et udgivet  Program, et  filosofisk Tidsskrift  (Perseus)  og  spekulative  Dramer (Fata  Morgana  osv.). Dog var maaskee  een  Digter forud for J.L. Heiberg gaaet Hegel imøde: PM. Møller, [827] men hans Forhold til den spekulati­ ve  Oldmester var snarere som Døberens end som Disciplens. Mærkelig er det i al Fald, at det blev to Digtere som førte den saare lidet poetiske He­ gel ind i vor Kreds. Fra Poesien vandrede han til Kirken og kom idetmindste paaVei til Raad- og Domhuset. Hist blev Martensen Chorag, her skul­ de Bornemann (juridisk Docent) være det, men Processionen ind i Dom­ huset om den overalt har fundet Sted kom i Giands betydelig til at staae tilbage for den til Kirken. Den sidste var unægtelig smuk at see til, og Dig­ teren J.L. Heiberg sluttede sig til den, sammenknyttende Theatret og Kir­ ken, som jo  oprindelig, i Mysteriernes Tid, havde været eet. Men med alt det  var  den  rene  skiære  Hegelianisme  ikke  forplantet  til  Danmark; man beed sig hertillands  helst fast i  de  mere  kiødrige  Dele, og Logikken, som dog er Systemets Knokkelbygning, skulde gaae med ovenikiøbet. Den fik danske Klæder ved Rasmus Nielsen, men hvor danske de vare, skal jeg ik­ ke sige; i den Tilberedning smagte den tørre Ret endnu ikke den lidt kræs­ ne danske Tunge. Bedre gik det for A.P Adler, som virkelig klædte den sti­ ve  Høitydsker, Logikken, saa  dansk  og tækkelig paa  som vel  mueligt var, men -  Følgen blev nok, at Folk sagde: ikke andet end det? Vist er det, at da man kom til Logikken, var man  strax færdig med Hegelianismen i  Dan­ mark.

Thi naar man nu seer hen over den navngivne Række fra PM. Møller til A .P. Adler og forsker efter den yngre Opvæxt, saa maa man nok spørge: 'hvor ere de henne, de Store o g  Smaa?" Reden er tom, Hegelianismen exi­ sterer ikke  mere  iblandt  os. Den  kom neppe  til  Orde, før Aanden  slap  af den. Den som endnu altid er bleven nærmest ved det opplantede Banner og Perseus'  Høvdingskab, maatte være Martensen. Men man behøver blot at tage hans Dogmatik frem for at overbevise sig om, hvorledes det staaer med Hegelianismen iblandt [828] os, at den er som blæst bort. Heller ikke Mar­ tensens Dogmatik kan paa nogen Maade kaldes: hegelsk-spekulativ. Dens Stade er Eklekticismen. Og man maa tilstaae, at hvor stærkt end de stræn­ ge Spekulationsmænd have forhaanet dette Stade, saa laae det dog nær nok for Hegelianismen, naar først dens Livskraft var borte.  Thi stærkere end no­ gen anden Filosof betoner Hegel, at hans Tankebygning er Summen af al- le  de  foregaaende.  Naar  nu  Baandet  slappedes,  hvorved  alle  foregaaende Tænkere fik deres Plads anviist og bleve hævede  op  (aufgehoben)  til dia­ lektiske Momenter, saa var det Selvfølge, at de forsvindende Størrelser at­ ter dukkede op, og at Bygningen istedetfor at vise sig giennemtrængt af en stræng Grundtanke, pludselig frembød et Syn som t. Ex. Gamle-Kongevei, berømt for dens arkitektoniske Ideerigdom. En saadan Omdannelse er der foretaget med Hegelianismen i Martensens Dogmatik. Den er forlystende nok, men jeg tvivler om, at man vil kalde denne Stiil Renaissance og ikke snarere Rococo.

I Tydskland splittedes som bekiendt Hegelianernes Leir i en høire og en venstre Side, og den sidste var den som gialdt for at være kommen ud over Mesteren. Den venstre Side har ved StrauB vundet en Navnkundighed som gaaer langt ud over den høires Ry, men det kan nok være at den venstre har ødelagt Hegel og fremkaldt det Suk efter Schleiermacher, der længe er gaaet giennem al tydsk Kreatur og snart vil ende med en Kanonisation af den tydsk-theologiske Heros; Baumgarten i Rostok er t. Ex. allerede kommen saa vidt at han erklærer Luther for en Sinke mod Schleierm acher? Er det nu gaaet 'ligesaa hos os'?  Nei,Venstre er det ikke, som har ødelagt Hegelianis­ men i Danmark. Ingenlunde fordi der hos os fattedes Elementer til et  Ven­ stre, som gik i Straußs, Bauers og Feuerbachs Spor; vi vide jo, at der findes og længe har været [829] saadanne iblandt os, uagtet de vistnok ikke ere af de Store. Men det er ikke blot denne Omstændighed, som har hindret dem i  at  spille  en Rolle det  giør de  Smaa ogsaa, naar deres Tid er kommen, men der har tynget en Slags Mareridt paa dem, som deels har holdt dem i Ave, deels fyldt dem med Forventning.

Man betragter stundom Mynster som den der var stiv i at holde igien; han havde dog sin Mester ide  tmindste til at holde igien for en aandelig Be­ vægelse  i  nu  afdøde Dr.  Søren  Kierkegaard. Denne  holdt  igien  med  eiendommelig Myndighed, næmlig som den der ikke blot vilde rydde Torvet, men selv have noget ualmindeligt frem. Dog hvad dette: 'noget' var, der­ om vidste han at holde Mængden i en ubestemt Forventning, som gjorde den  saa  meget  tilbøieligere  til  at  vige  tilbage  for  ham. Jeg har  hidtil  ikke nævnt  S . Kierkegaard i  denne  Udsigt  over  Hegelianismen  i  Danmark  og dog staaer han i det allernærmeste Forhold til den, ihvorvel man kan være tvivlsom om man skal sige, at han hører med til den og ikke snarere netop har blæst den bort, og hvorvidt hans Livs Ende har været i Samklang med hans Banes Begyndelse. Jeg troer det dog. Hegelianismen er endt i Kierke­ gaard  og  alligevel  har  denne  neppe  nogensinde  ganske  fornægtet  Hegel. Idet jeg nu vil forsøge at oprede dette Forhold imellem Hegel og Kierke- gaard, maa jeg atter tillige fremdrage den jeg ovenfor nævnte sidst i de op­ rindelige Hegelianeres Række: Dr.  A.P. Adler Thi ogsaa i ham har Hegelianismen taget en mærkelig Ende, dog anderledes end i S . Kierkegaard saaledes,  at  det  er  kommet  til  et  egentlig  Brud,  en  brat  og  skarpt  betegnet Overgang.

For  at  bestemme  Forholdet  imellem  Hegel  og  Kierkegaard  kommer dennes første betydeligere Skrift: 'Om Begrebet Ironi med stadigt Hensyn til Sokrates' særlig i Betragtning. Det indeholder ogsaa langt mere af For­ fatterens [830] senere Anskuelser og Paastande, end man skulde troe, saalænge man ikke sammenligner det ældre Skrift med de efterfølgende og sene­ ste. Det giver et Billede af sin Forf. lignende som det bekiendte: 'Napoleon paa sin egen Grav'; først efterhaanden træde Conturene frem, naar man selv har Skikkelsen i Tankerne. Man kan ogsaa sige, at det nævnte Skrift ik­ ke blot handler om Ironi men er en Ironi, navnlig hvad dets Bestemmelse angaaer, eftersom det indeholder noget ganske andet og mere end Modta­ geren  kunde  formode. Thi  Medlemmerne  af det  filosofiske  Facultet, der skulde bedømme dette Skrift, anede neppe, at de i denne en ung Forfatters Præstation ikke saa meget havde en Kvalification til Magistergraden som et Livsprogram, at der her ikke handledes om Løsningen af et videnskabeligt Problem men om en Livsopgave. Hvilken alvorlig Betydning har ikke Forf  . ' s hele senere Færd givet de Ord, som læses anf. Skr. S . 348: 'Videnskaben er ...i vor Tid kommen i Besiddelse af et saa uhyre Resultat, at det neppe kan hænge rigtigt sammen dermed; Indsigt ikke blot i Menneskeslægtens men selv i Guddommens Hemmeligheder falbydes for saa godt Kiøb, at det se­ er ganske betænkeligt ud'. Og: 'det (maa vel)  nærmest ansees for vor Tids Opgave, at sætte Videnskabens Resultater over i det personlige Liv, person­ ligt at tilegne sig disse'.  At Forf. har nedskrevet disse Ord med fuld Bevidst­ hed kan neppe betvivles, men ligesaa sikkert er, at ingen har strax læst dem med fuld Forstaaelse. Disse Ord betegne hans fra Hegel afvigende Opgave (jeg siger med Flid ikke: Opfattelse)  og tillige  det Baand, som er ham og Hegel imellem. De uhyre Resultater, hvorom der vistnok tales med Ironi, men ikke medVerdenstonens Ironi, skyldes Hegel, men eet fattes den per­ sonlige Tilegnelse  og til  den vil  den  unge  Magister ikke  blot hellige  sine ved Graden hædrede Kræfter, men paa den vil han [83 i] sætte sig selv. Iro­ nien titter næsten ud af hvert Ord. Uhyre Resultater opnaaede, men ingen personlig Tilegnelse -  ja, hvad ere saa Resultaterne!  Een tilveiebringer de uhyre Resultater, en Anden  tager  derefter fat for at  sætte  dem over i  det personlige Liv. Men hvorledes om det viser sig, at Resultaterne ere uoversættelige i Personlighedens Sprog, om de under Oversættelsesarbeidet for- svinde  som mellem Hænderne?  Sandelig, allerede med dette  Ord har K. skrevet sit Livs Devise.

Og dog er denne  Yttring ikke anderledes Ironi end at som sagt Ironien er Baandet  imellem  K.  og  Hegel. Tiden  var  kommen,  da  Ironien  skulde frem, og den var ogsaa kommen frem men i forfeilet Skikkelse. Hegel saae det Forfeilede i  dens Tilsynekomst og havde selv en Fornemmelse, at den behøvedes, men han kunde ikke faae den frem. Og at han ikke kunde det kom vel af, at Ironien var Overgangen, ikke fra den theoretiske til den prak­ tiske Filosofi i encyklopædisk Forstand, men fra  Videnskab  en til Livet. Dis­ se Sætninger skulle nu belyses af Skriftet: Om Begrebet Ironi.

'Ironi  (er)  en  Subjectivitetens  Bestemmelse  (og man  vil  da)  strax  see Nødvendigheden  af to  Frem trædelser af dette  Begreb;  og Virkeligheden  har ogsaa knyttet Navnet til dem. Den første er naturligviis den, hvor Subjectivitetenførste Gang gjør sin Ret gjældende iVerdenshistorien. Her have vi Socrates ,  det vil sige, herved ere vi anviste, hvor vi skal søge Begrebet i dets hi­ storiske Fremtrædelse. Men da Subjectiviteten havde viist sig i  Verden, for­ svandt den ikke atter sporløs,Verden sank ikke atter tilbage i den tidligere Udviklingsform, tvertimod, det Gamle forsvandt, og Alt blev nyt. Skal der nu kunne vise sig en ny Fremtrædelsesform af Ironien, da maa det være idet Subjectiviteten i en endnu høiere Form gjør sig gjældende. Det maa da væ­ re en Subjectivitetens anden Potens ,  en Subjec[832] tivitetens Subjectivitet, der svarer til Reflexionens Reflexion. Herved ere vi atter verdenshistorisk ori­ enterede, vi  ere  nemlig henviste  til  den Udvikling, som den nyere Philosophi  erholdt i Kant, og som fuldendtes i Fichte, og nærmere igjen til de Standpunkter, der efter Fichte søgte at gjøre Subjectiviteten i anden Potents gjeldende' (Anf. Skr. S . 254). Hvis man nu ved 'Standpunkterne efter Fich­ te' lader  sig  forlede  til  at  tænke  paa  Schelling, saa  tager  man  feil;  denne Tænker har en paafaldende ringe Betydning for Kierkegaard. Derimod ere de forskiellige Romantikere meente, og, hedder det fremdeles, 'her møde vi atter Ironien' 'i Fr.  Schlegel, der søgte at gjøre den gjældende i Forhold tilVirkeligheden, i Tieck, der søgte at gjøre den gjældende i Poesien, i Sol­ ger, der blev sig dette æsthetisk og philosophisk bevidst.' Men denne Ironi traf sin  Mester i  Hegel. 'Medens  den  første  Form  af Ironi  ikke  blev bekjæmpet, men beroliget derved at Subjectiviteten skete sin Ret, saa blev den anden Form af Ironi bekjæmpet og tilintetgjort; thi  da  den var uberettiget, kunde den kun skee sin Ret derved, at den blev ophævet'. (Anf. Skr. S . 255).

Bekjæmpelsen af Ironiens anden Form skete netop ved Hegel. Denne 'omtaler altid Ironien paa en meget afvisende Maade, Ironien er enVederstyggelighed i hans Øine. Samtidig med Hegel Fremtræden falder Schlegels mest glimrende Periode. Men som Schlegelernes Ironi havde i Æsthetiken holdt  Dom  over  en  om  sig  gribende  Sentimentalitet  saaledes  var  Hegel den, der skulde berigtige den Misviisning, der laae i Ironien.' (Anf. Skr. S 280). Men 'at Hegel -  forsaae sig paa den Form af  Ironi, som laae ham nær­ mest, har  naturligviis  skadet  hans  Opfattelse  af Begrebet.'  Og  dog 'skal (dermed) ingenlunde være sagt, at Hegel ikke har Ret mod Schlegelerne.' (Anf. St.). [833]

For at tydeliggjøre os Forf.s Opfattelse af Ironiens Nødvendighed eller Berettigelse skal  jeg endnu anføre en andenYttring om dens  Verdensstilling. 'I  ethvert saadant Vendepunkt i Historien er der to Bevægelser, man maa bemærke. Paa den ene Side skal det Nye frem, paa den anden Side skal det Gamle fortrænges. Forsaavidt det Nye skal frem, da møde vi her det prophetiske Individ, der øiner det Nye i det Fjerne, i dunkle og ubestemte Omrids. Det prophetiske Individ eier ikke det Tilkommende, han aner det blot. Han kan ikke gjøre  det gjældende, men ogsaa han er tabt for den Virkelighed, han tilhører. Hans Forhold til denne er imidlertid et fredeligt Forhold; thi den givne Virkelighed føler ingen Modsætning, derpaa følger den egentlig tragiske Helt. Han kjæmper for det Nye, han stræber at tilintetgjøre det, der for ham er et Forsvindende, men hans Opgave er dog ikke saa meget at til­ intetgjøre som at gjøre det Nye gjeldende og derved indirecte tilintetgjøre det Forbigangne. Men paa den anden Side skal det Gamle fortrænges, det Gamle  maa  sees  i  sin  hele  Ufuldkommenhed.  Her  møde  vi det  ironiske Subject. For det ironiske Subject har den givne Virkelighed aldeles tabt sin Gyldighed, den er bleven ham en ufuldkommen Form, som overalt gene­ rer. Men paa den anden Side, det Nye eier han ikke. Han veed blot dette, at det Nærværende ikke svarer til Ideen. Han er den, der skal holde Dom.1 Ironike­ ren er vel i en vis Forstand prophetisk, thi han peger bestandig hen paa no­ get  Tilkommende, men hvad det e r , veed han ei.2 Han er prophetisk; men hans Stilling og Situation er det Modsatte af  Prophetens. Propheten gaaer Haand i Haand  med sin  Samtid, og fra  dette  Standpunkt  øiner  han  det  som  skal komme. Propheten er, som ovenfor bemærket, tabt for sin Samtid, men det [834] er han dog egentlig kun, fordi han hensynker i sine  Syner. Ironikeren derimod er traadt ud af Samtidens Rækker, har gjort Front imod denne.3 Det, der skal komme, er skjult for ham, ligger bag ved hans Ryg, men den  Virkelig­ hed, han har stillet  sig ijendtligt  ligeoverfor, er  det, han  skal  tilintetgjøre, mod den vender hans fortærende Blik sig, paa hans Forhold til sin Samtid kan man anvende Skriftens Ord: see deres Fødder ere udenfor, der skal bæ­ re Dig bort. Ironikeren er ogsaa et Offer, som  Verdens-Udviklingen kræver, ikke som om Ironikeren altid behøver i strængere Forstand at falde som et Offer, men Nidkicerhed i Verdensaandens Tjeneste  fortærer ham'.4 (Anf. Skr. S . 274-5). Læserne  ville  sikkert  være  enige  med  mig  om, at  den  Skildring, Forf. her giver af det ironiske  Subject, er hans  efterfølgende Livs Portræt, ligetil han udaandede paa Frederikshospital, medens maaskee en Gjenlyd af hans Tale hørtes hele Landet over samme Dag i Prædikenen om Skattens Mønt.

Man vilde tage feil, om man efter dette antog, at han med sin Fremtræ­ delse bebudede 'et Vendepunkt i Historien.' Alle saadanne Bebudelser gi­ ver han allerede i dette sit første Skrift til Priis for Latter. En saadan Forme­ ning,  en  almindelig  Overbeviisning  om  Nutidens  og  Personernes  uhyre Vigtighed er nok Ironikerens Udgangspunkt, men netop det han gaaer bort fra eller rettere aabner sinTiraillørkamp imod.VorTid 'tillader ikke, at man staaer  stille  og fordyber  sig, at  gaae  langsomt  er allerede  mistænkeligt, og hvorledes skulde man ogsaa kunne finde sig i Sligt i  d et  b e v æ g e d e   Ø ieblik,  i hvilket vi leve,5 i  den skjæbnesvangre Tid, hvorom Alle ere bievne  enige, at den gaaer frugtsommelig med det Overordentlige? Den hader Isolation, og hvorledes skulde den ogsaa kunne taale, at et Menneske fik den fortvivle­ de [835] Idee, at  gaae ene igjennem Livet,6 den Tid, der selv, Haand i Haand og Arm i Arm  (ligesom  reisende  Haandværkssvende  og Landsoldater), lever for Menighedens Idee?' (Anf. Skr. S . 259). Med denne  Yttring (hvortil den Anmærkning føies: 'hermed skal ingenlunde Tidens alvorlige Stræben væ­ re miskjendt eller forkleinet, men det var visselig at ønske, at den i sin Al­ vor var mere alvorlig') er Ironikerens hele Strategie røbet for den som kan og vil see.

Det er næmlig for det første 'Ironikerens fortvivlede Idee, at gaae ene igennem Livet.' Tiden  hader  Isolationen, men  Ironikeren  arbeider  mod Strømmen, netop idet han vil isolere sig, være 'den Enkelte',Tidens Ka­ tegori er 'Publikum, Mængden.' Hvad  Vorherre har gjort med sin Ven fra Begyndelsen af, Abraham, isoleret ham, saa han blev den Ene, det vil Iro­ nikeren selv udføre og ingenlunde for  Vorherres Skyld; han isolerer sig for atfrigiøre sig ('fraVrøvlet'). Derfor er det heller ikke nok med Isolationen, eller rettere for at en saadan Isolation midt i Mængden fra Mængden kan fuldbyrdes  maa Eet komme til: Maskeringen eller Mystificationen. Ironike­ ren  kan  nok  have  Medsammensvorne  i  hvorvel  der  er 'lige  saa  lidet Samfunds-Eenhed i et Cotteri af Ironikere, som der i Sandhed er Ærlig­ hed i en Røverstat' (Anf. Skr. S . 261)  B, men ogsaa bliver der et Forhold til  de Uindviede, som kan yttre sig paa tvende Maader. 'Enten identificerer næmlig Ironikeren sig med det Uvæsen, han vil bekjæmpe, eller han stil­ ler sig i et Modsætningsforhold dertil, men naturligviis bestandig saaledes, at

(...)  han nyder  Glæden over dette Misforhold.' 'I  Forhold til en taabelig opblæst  Verden' saa forklares det Sagte nærmere 'er det ironisk rigtigt, at gaae med, at være henrykt over al denne Viisdom, at anspore den ved sit jublende Bifald til bestandig at stige høiere og høiere i [836] bestandig hø­ iere  og høiere Galenskab. Men paa den anden Side er det Ironien ligesaa eiendommeligt at træde op under et Modsætningsforhold. Ligeoverfor enViisdommens Overflødighed at være saa uvidende, saa dum, en saa com­ plet Arv som muligt, men dog bestandig tillige saa lærvillig og saa godmo­ dig -  B; ligeoverfor en sentimental, smægtende Begeistring at være for ind­ skrænket, til at fatte det Sublime, der begeistrer Andre, men dog altid at forraade den godeVillie--- er fuldkommen normale Yttringer af Ironi.' - 'I alle disse Tilfælde viser Ironien sig nærmest som den, der opfatter  Verden, der søger at mystificere den omgivende Verden, ikke saa meget for selv at være skjult, som for at  faae  Andre til at aabenbare sig. ' Det er derfor Ironike­ rens  Opgave  at bringe  Omverdenen paa Vildspor sig selv betræffende. 'I vor Tid, hvor de borgerlige  og selskabelige  Forhold næsten gjøre  enhver hemmelig Kjærlighedshistorie umuelig -  (osv. osv.) i vor Tid, siger jeg, kan det  vel  stundom  forekomme  En  og Anden  nødvendigt  at  spille  falsk.' 'Men jo mere Individet opfatter disse Mystificationer (ikke som Forstil­ lelse men) som Episoder i sin egen Kj  ærlighedshistorie,  jo mere overgiven han er i sin  Glæde  over at henlede  Folks  Opmærksomhed paa et ganske andet Punkt, desto mere fremtræder Ironien. Ironikeren nyder hele Kj  ær­ lighedens Uendelighed, og den Udvidelse, Andre søge ved at have Fortro­ lige, den forskaffer han sig ved at have høit Betroede, der dog Intet veed. Lignende  Mystificationer  ere  stundom  ogsaa  nødvendige  i  Literaturen, hvor  man  overalt  omspændes  af en  Mængde  aarvaagne  Literatusser,  der opdage Forfattere, ligesom Kirsten Giftekniv stifter Partier.' -  'Jo mere det er  en Trang til  engang  imellem  at  være  Menneske  og ikke  evig  og  altid Cancelliraad, jo  mere poetisk  Uendelighed der  er  deri, med jo  mere  Kunst Mystificationen giennemføres, desto mere [837] er Ironien fremtrædende.' (Anf. Skr. S . 262-6). Ironikeren er følgelig efter sin Natur Digter; 'han dig­ ter  ikke  blot  sig  selv,  men  han  digter  ogsaa  sin  Omverden.  Ironikeren staaer stolt indesluttet i sig selv, han lader Menneskene, ligesom Adam lod Dyrene, passere  sig forbi  og finder ikke  Selskab  for sig. Herved kommer han nu bestandig i Collision med den  Virkelighed, han tilhører. Det bliver ham derfor afVigtighed at suspendere det, der er det Constituerende i Vir­ keligheden, det som ordner og bærer den o: Moral og Sædelighed . '  (Anf. Skr. S. 3007 ). Heraf kommer, at  Ironien 'ikke  er hvad  den straffende  Retfær­ dighed er i  Forhold til Lasten, ikke  har det  Forsonende ved sig, som det Comiske har, men den bestyrker snarere det Forfængelige i dets Forfænge­ lighed, den  gjør  det  Gale  endnu  galere. Dette  er hvad  man  kunde  kalde Ironiens  Forsøg paa  at  mediere  de  discrete  Momenter, ikke  i  en  høiere Eenhed, men i en høiere Galskab.' (S. 270).

(sluttes).

## [ 841 ]

## Hegelianismen i Danmark (Af F r . H elw eg)

(Sluttet).

Det vilde være for vidtløftigt at eftervise, hvorledes den unge Magister fra 1841  nøiagtigt  har  indfriet  dette  Program  i  Liv  og  Gjerning; ved  noget Kjendskab  til  Pseudonymernes  Literatur  falder  det  af sig  selv  i  Øinene. Men efterviist er baade Tilknytningspunktet til Hegel og den Berigtigelse, som anbringes, navnlig hvad Betydningen er af  denYttring, at  Videnskabens Resultater skulle sættes over i det personlige Liv.Ved Ironien skulle de man­ ge vilde Skud bortskjæres, at det personlige Liv kan faae Sandhed og Sund­ hed. Dog maa jeg tilføie, at Kierkegaard fra først af nok tager Sigte paa Iro­ nien og dertil som han siger: den executive  Ironi, men ikke som et Maal, ved hvilket han vil standse. Ironien maa være behersket, 'den  der slet ikke forstaaer Ironi, der ikke har Gehør for dens Hvidsken, han mangler eo ip s o , hvad man kunde  kalde det personlige  Livs  absolute  Begyndelse' (Anf.  Skr.  S . 347). Men 'som et behersket Moment viser (Ironien) sig netop derved i sin Sandhed, at den lærer at virkeliggj  øre Virkeligheden, derved, at den lægger det vedbørlige Eftertryk paa [842]  Virkeligheden '.  Endelig sluttes det tit anfør­ te  Skrift med Fingerpeeg hen paa det humoristiske Gebeet. ' Humor inde­ holder en lang dybere Skepsis end Ironi; thi det er ikke Endeligheden men Syndigheden, Alt her dreier sig om; dens Skepsis forholder sig til Ironiens som Uvidenhed til den gamle Sætning: cre d o  q via  a bsurdum ; men den inde­ holder ogsaa en langt dybere Positivitet; thi den bevæger sig ikke i huma­ ne, men i theanthropiske Bestemmelser, den finder ikke Hvile ved at gjøre Mennesket til Menneske  [see ovenfor], men ved at gjøre Mennesket  [!]  til Gud-Menneske', og derom henviser Forf. til syvende  og sidst  [mon  iro­ nisk?] 'til Prof. Martensens Anmeldelse af Heibergs nye Digte'.

Senere  er  som  bekjendt  Kierkegaards  Indsigelse  mod  Hegel  gjennem Pseudonymerne blevet et altid skarpere Angreb paa Martensen, mod hvil­ ket denne kun har stillet Bekjendelsen om 'det ringe Bekjendtskab  (han)

har til disse  Skrifter' (Dogm. Oplysn. Side  12), medens R. Nielsen er ble­ ven dragen aldeles over paa Kierkegaards Side. Dermed er han bleven bragt til at nedlægge Indsigelse ikke blot mod den herskende men mod al Theologi; det er den Side af Oppositionen mod det bestaaende som Nielsen har gjort til sin Kamp. I Troens Interesse nedlægger han Indsigelsen modTheo[843] logien i Form af en Protest mod Eenhed afTro ogViden. Idethøieste levner han Theologien den Opgave at præstere en god Oversættelse af Bi­ belen; ud derover tør den ikke røre sig. Nielsen har nu selv ikke løst eller kunnet løse denne theologiske Opgave, men det forekommer mig dog, at der i  Nielsens  Skrifter mod Theologien  er ikke  saa lidet Theologi; jeg for min Deel skiønner idetmindste, at de indeholde  en langt bedre Theologi end hans tidligere  (hegelske), i hvilke  Forf. gik ud fra Eenheden afTro og Viden. Den Theologi, han  saaledes  næsten  uvitterlig  statuerer  (navnlig  i 'Forelæsninger over Jesu  Liv'), forekommer mig at fortiene Navn af den psychologiske, hvilket ogsaa stemmer med en  Vægt, som i alle Pseudonymer­ ne er lagt paa det psychologiske. Blot i Forbigaaende skal jeg henvende det Spørgsmaal til Prof. Nielsen: naar han følgelig vil have en psychologisk Forstaaelse af Kiendsgierninger og Personligheder i den hellige Historie, kan han da uden Vilkaarlighed afvise den sideordnede Fordring af en historisk, ikke  blot  overfladisk  men  dybere  historisk  Forstaaelse  af  disse  samme Kiendsgierninger og Personligheder? Kierkegaard har næsten altid lukket Øiet  for  Sammenhængen  imellem  Økonomierne;  Nielsen  synes  ikke  at kunne det. Men allerede af dette Punkts Belysning udspringer en Theolo­ gi, som gaaer ud over (eller dog ikke fyldestgiøres ved) en blot og bar Over­ sættelse af de hellige Skrifter.

Saaledes er det gaaet den ene hegelske Logiker i vor Literatur, og nu den anden? Ja, Adler har ikke saa meget selv løsrevet sig fra Hegel, som han er bleven løsrevet. Og dog er han blandt de af Dialektikens Fangne, den ene­ ste, næst Kierkegaard, som paa en selvstændig Maade har skilt sig fra Hegel. Men forskiellen imellem disse to  er derhos betydelig. Kierkegaard har sin Styrke i det Reflecterende, idet han er bleven sig selv aldeles giennemsig[844] tig; han sigter nok efter det Umiddelbare men det er med Bevidsthed, han atter vil gaa ind deri. 'Om igien' er Løsnet i hans hele Liv, hvilket in­ genlunde  er  eet  med  den  christelige  Omvendelse, som  snarere  for ingen Priis siger: 'om igien!' Kierkegaard er ud af een Støbning, men i Adler er det kommet til et Brud. Som Hegelianer henledtes hans Opmærksomhed ogsaa netop paa 'den isolerede Subjectivitet' (Magisterdisputats), men der­ med kom han ikke til Ironien og fra Hegel. Til det sidste udfordredes som bekjendt en voldsom Rystelse, hvorved der blev som vendt op og ned paa hans siælelige Tilstand. Det samme kan siges at være skeet t. Ex. paa Niel­ sen  ved  Kierkegaard,  men  Omvæltningen  er  hos Adler  foregaaet  paa  en langt mere primitiv Maade uden noget Menneskes Mellemkomst. Adler er ved denne Omvæltning bleven kastet lige ind i Umiddelbarheden, hvoraf Genialiteten glimterja lyner frem, men det er saare langt fra, at han bevæ­ ger sig med Kierkegaards Sikkerhed, endsige behersker sig selv og sin Om­ givelse. Og dog fattes der ham ikke en vis Sikkerhed, hvormed og hvortil han har udviklet sig. Men hans Udvikling er ikke gaaet igiennem Ironien, snarere  igiennem  Lyrikken,  en  Romantikkens  Lyrik.  Ligesom  man  hos Kierkegaard kan spore den Tiltrækningskraft, som Fichte og den tydsk-romantiske  Digterskole  har  udøvet  paa  ham, saaledes  ogsaa  hos Adler, kun med den Forskiel, at Adler i Kraft af det Omslag, som skete med ham, lige­ som  paany  har  giennemlevet  Romantikken. Den  Fichteske  Idealisme  er hans som Romantikernes Løsen -  atter og atter vender han tilbage til Ka­ tegorierne: Idealitet og Realitet -  og ligesom de vil han ikke tilegne sig Sy­ stemet  men  kun  benytte  dets  Konsekvenser. Alle Adlers  første  skriftlige Frembringelser fra 'Nogle Prædikener' (1843) ere afgjort Lyriske. Han har paa sin Maade opnaaet det samme som Ironikeren, at lede vild, men ikke [845] med Bevidsthed ihvorvel fuldstændigere. Kritikerne have næmlig væ­ ret enige om at ansee den Lyrik, som ikke var rimet og heller ikke metrisk, ikke blot for urimelig men for Galskab. Meest ubundet gjør dette lyriske Element sig giældende i 'Studier' (1843). Med alt det underlig løsrevne, hvorpaa især dette Skrift er saa rigt, men hvorved Tanketraaden dog ingen­ lunde brister og Livet i en mærkelig Grad bevares, har denne  Forf. i  For­ men navnlig een Ting tilfælles med Pseudonymerne. Denne Eiendommelighed er den hyppige Gientagelse af hvad der eengang er blevet sagt med slaaende, træffende  Ord -  ganske i den samme Form. Ogsaa Kierkegaards senere  Skrifter  navnlig 'Øieblikket'  ere  rige  derpaa.  Man  skal  vanskelig kunne eftervise noget lignende hos en anden Forfatter; der er noget stereo­ typt og dog saa meget Liv deri. Adler har fra det Lyriske atter nærmet sig til det Logiske; det  er  især  skeet  med  hans 'Forsøg  til  en  kort  systematisk Fremstilling af  Christendommen i dens Logik' (1846). Dermed vender han nu  ingenlunde  tilbage  til  sit  tidligere  Stade  og  opgiver  heller  paa  ingen Maade det Grundlag, som blevet givet i 'Nogle Prædikener'. Hans Logik er endnu stærkt blandet med det Lyriske; dog er en Udvikling til altid stør­ re Klarhed især i de seneste Skrifter (efter 'Betragtninger' osv. 1847) umiskiendelig. Hvad det omtalte Grundlag angaaer, den foregivne Aabenbaring, saa betegner den allerede Adlers Forskiel fra Kierkegaard. Hos den første er Positiviteten, hos den sidste Negativiteten fremherskende. I den formeent- lige Aabenbaring, som er bleven ham tildeel, finder Adler Kategorierne for det rette videnskabelige System; det er ham netop om Dogmerne at giøre. Kierkegaard retter vel ingen Polemik mod Dogmerne, men dog kommer her en Forskiel frem. Jo mere ligefrem K. mod Slutningen af sin Løbebane har udtalt sig, jo bestemtere har han yttret sig mod Forsonings[846] dog­ met, og om han end ikke egentlig har polemiseret derimod, saa er Bestræ­ belsen der dog efter at sætte 'Forbilledligheden' i Forsoningsdogmets Sted. Hvorledes K. vilde undgaae derved at komme i Strid med hans Betoning af det Paradoxe, skal jeg ikke drøfte. Derimod er for A. Forsoningsdogmet Eet og Alt. Men indvender man hvilket Forsonings  dogm e! Ja vistnok er det afvigende  fra  den  kirkelige  Dogmatiks, ligesom  hans Treenighedsdogme, hans lære om Synden og Diævelen osv., men at de staae længere fra Christendommen end de  spekulative  Dogmatikeres  Gjengivelse  af hine Dog­ mer, maa jeg benægte. Det er umiskiendeligt hvorledes man end døm­ mer om den Aabenbaring, som A. vil have faaet B, at han igiennem den (ef­ ter hans Skrifter at dømme; forresten kiender  jeg intet til begge Mænd) og den siælelige Omvæltning, som derved er foregaaet med ham, er kommen Christendommen nærmere end han var før. En anden betydelig Forskiel imellem A. og K., som staaer i nøie Sammenhæng med den nu antydede, er, at den sidste har lagt fortrinlig  Vægt paa det Ethiske, som det der danner Overgangen fra det Æsthetiske til det egentlig Religiøse; A. kan derimod ikke frikiendes for en vis Tilsidesættelse af det Ethiske, som allerede ligger i  hans  objective  Opfattelse  af Synden  (eller  Identificeringen  af Syndens Sold og selve Synden) og som undertiden giver ham et aldeles 'romantisk' Udseende. Han lader sig idethele beherske  af Stemninger  (noget, som K. kalder Ironikerens Særkiende)  og i disse bliver han ogsaa den absolute Ge­ nialitets Talsmand. Man bliver da tvivlsom, om hans Aabenbaring er meent som Aabenbaring eller som  en  Inspiration  af Geniet, det  Geniales  Giennembrud. Men  derhos  slutter A.  sig  dog  meget  nær  til Aabenbaringen  i Skriften, nok saa nær som K., thi medens denne opfatter det Christelige i Forhold til det Sokratiske, gaaende ud fra dette, [847] ja idelig vendende til­ bage dertil, saa skiænker A. ogsaa det gi. Test. sin fulde Opmærksomhed og betoner  jævnlig Økonomiernes Sammenhæng, Forbillederne og Spaadommene, idethele Haabets Kategori.

Tidligere har jeg draget en Parallel imellem Adler og Kierkegaard som to Profeter. At K. skulde ende i det profetiske, har man fra først af vistnok mindst formodet og staaer heller ikke at læse saaledes som Grundtrækkene til  den pseudonyme Færd i 'Begrebet Ironi', men dog kan man ikke frakiende hans hele Udvikling fra det nævnte Skrift giennem Pseudonymerne og de opbyggelige Taler til Øieblikket Nr. 9 Charakteren af det Følgerette. Det er ikke giennem Opvækkelse, men giennem Optugtelse, han nærmer sig  til  det  profetiske,  ikke  giennem  en Aabenbaring  (positiv  Meddelelse) men giennem en forfærdelig tvingende  Magt. Adler  kiender ikke  denne Magt som er over ham, det Ethiskes strænge Tugt; han er snarere kommen til en Frihed, hvorom man ikke veed, hvad enten den fortiener Prædikatet: genial  eller  christelig.  Naar jeg  forøvrigt  i  Slutningen  af den  forrige Af­ handling  har  med  Hensyn  til  det  profetiske  opstillet Alternativet:  enten Guds Røst eller Diævelens, som Menighedens Dom, medens Verden taler om Galskab, saa har jeg dermed ingenlunde villet giøre enhver som lod sig bedaare af Diævelens Argelist, (hans som endog kan forvandle sig til Lysets Engel), til en Diævelens Profet. Det menneskelige Gebeet er Sammenblan­ dingens, i  os  allesammen, og tilfulde  skal  det  først  opredes  ved  den  store KpiGig (Adskillese-Dom). En Profet kan tale Guds Ord og dog være Diæ­ velens Barn (Bileam); omvendt kan et paa profetisk Maade berørt Menne­ ske være bleven hildet i 'den aandelige Ondskabs' Fangenæt, uden at dog Vorherre har sluppet ham. Da giælder det om 'at blive ædruelig' (2 Tim. 2, 25). Der er som sagt stærk Anledning for Menigheden til at lægge [848] sig efter en ganske anderledes levende Sands for det Profetiske end navnlig vore lutherske Fædre have havt, thi at det Profetiske atter vil komme frem, derom vidner selve  Skriftens  Profeti, og at  det  nok kunde  begynde  i vor Tid, kiendes  af Særsyn  som de  her omhandlede  og af andre  (Irvingianismen).  Forsaavidt  en  Bog  foruden  Skriften  kan  bidrage  til  at  give  denne Forstand anbefaler jeg Jung Stillings 'Theobald oder die Schwärmer';  det er dog ene det Profetiskes Natside, som denne Bog skildrer, som Titlen si­ ger: det Sværmeriske. Men mærkelig er, at Hegelianismen som har sin Styr­ ke i det logiske Begreb, saaledes hos os er endt ikke blot i det umiddelbare -  Eenfoldigheden, som Kierkegaard altid har sagt sig at tilstræbe men i det Profetiske, som, hvad det end forresten er, tydelig nok i de paagiældende  Personligheder har beviist  sig at være  en  Magt  over  dem, der kostede den Ene Embedet, den Anden Livet.

Til Slutning skal jeg endnu kortelig antyde de to af mig charakteriserede literære Personligheders Stilling ligeoverfor fire Hovedqvæstioner, som staae paa Tidens og ikke blot Øieblikkets Dagsorden. Disse fire ere: Spørgsmaalet  om Kirkegrunden, det videnskabelige  Spørgsmaal, Frihedsspørgsmaalet og Spørgsmaalet om det Christeliges Forhold til Menneskenaturen. Hvad det  første angaaer, saa har K. ligefrem polemiseret mod enhver anden Kirkegrund end Skriften d.v.s. det nye Testamente; thi det gamle har ringe Betydning for ham. Han holder og maa holde  paa  Skriftprincipet  til  det yderste; det følger af  hans Opfattelse af'  den Enkelte'.  Det eenlige Menne­ ske og saa det nye Testamente, disse to Factorer ere tilstrækkelige til at dan­ ne en Christen, og jo mindre ellers noget kommer til, saa meget bedre! Alt Andet vildleder kun. Denne Opfattelse af  'den Enkelte' deler Adler ikke; han kommer ogsaa i Strid med Skriftprincipet [849] ved sin private Aabenbaring. Dog kan  han  nok  redde  Skriftprincipet  ud  af denne  Konflict, og mangfoldige Gange taler han om Aanden som nedlagt og begraven i  Skrif­ tens Bogstav. Det egentlige Skriftprincip er det dog ikke; det hele Spørgsmaal interesserer ikke  ham saaledes  som K. Men paa den  anden Side har han det forud for K., at han holder meget stærkt paa Sacramenterne, baade Daaben og Nadveren; han er i  dette Stykke snart hyper-luthersk. K. der­ imod tænker aldeles calvinsk om Sacramenterne, idetmindste tyder alt derpaa, thi tale om Sacramenterne giør han sieldent. Medens han i mangfoldi­ ge Skrifter behandler saa mange Punkter fra det christeliges Gebeet, saa vil­ de alt hvad han har sagt om Daab og Nadver, -  saafremt han da i sine store Skrifter idethele nævner dem B, neppe fylde en Side. - Hvad det videnskabelige Spørgsmaal  (om der kan og bør være en theologisk  Videnskab) angaaer, saa har jeg allerede anført, hvilket da er tilstræk­ keligt bekiendt, at Kierkegaards meest fremtrædende Tilhænger, Prof. Niel­ sen, har besvaret det benægtende,  ja samlet al sin Styrke i denne Benægtel­ se. Men foruden det Spørgsmaal, som jeg før tillod mig i den anledning at henvende til Hr. Professoren, (hvis Benægtelse forekommer mig at have sin Grund i, at han ingen anden  Viden veed af end efter hegelsk Stiil, den absolute og som tilvisse ikke før Enden kan tilstedes in theologicis ),  skal  jeg her blot bemærke, at K. selv hverken udtrykkelig har benægtet Muligheden (og Mulighed er Berettigelse)  af en theologisk Videnskab, og at en saadan Be­ nægtelse heller ikke kan skiønnes at ligge i hans Opfattelse af cre d o  q via  a b ­ surdum, ligesom at K. snarere kan siges at have arbeidet ogsaa i Retning ad en christelig  Videnskab, i Modsætning til den speculative, efter Foregiven­ de, christelige Videnskab. Eller har ikke et Skrift som 'Begrebet Angst' en videnskabelig  Charakteer?  Det  betegnes  paa  Titel[850] bladet  som  en Overveielse  i  Retning af det  dogmatiske  Problem  om Arvesynden?  Men kan dette dogmatiske  Problem behandles  saaledes, hvorfor ikke  de  andre? Eller mon Prof. Nielsen siger: ja men det er ingen Videnskab saa er Stri­ den blot Ordstrid eller  Vidnesbyrd om, at han ikke ganske har forsaget Hegel.- Adlers Stilling til  Videnskaben er anderledes klar. Om den Betydning, Filosofien har for ham, udtaler han sig: 'Momenter med Hensyn til Forløs­ ningsværket  i Jesu;'  Side  LIII-V  (hvor  han  nok  fortiener  at  efterlæses); navnlig hedder det til Slutning: 'Lad den (Filosofien) være, hvad den være vil, en skarp Tanke er god ogsaa i Christendommens Tjeneste. For mig har Filosofien været en Slibesteen, uden jeg vidste af det, blev jeg slebet, indtil Herren vilde  bruge  mig i  sin Tjeneste'.  Og nu  denne  Herrens Tjeneste, hvortil Filosofien var en Forøvelse, udelukker saa langt fra  Videnskaben, at den Aabenbaring, som A. formeener at have faaet, ofte af  ham betegnes som 'Kategorierne' og  i Virkeligheden  for  ham  er  Grundlaget  for  den  rette Forstaaelse  af Bibelens  Indhold; han veed ogsaa at giennemføre  disse, ved første Giennemlæsning, besynderlig nok klingende Kategorier med en be­ undringsværdig Konsekvens. Hans System er afrundet nok og staaer slet ik­ ke saa langt fra Christendommens sande Indhold som mangen theologisk Professors det stikker kun af, fordi det er eiendommeligt, hvad Professo­ rernes sieldnere er.A. maatte ogsaa indrømme, at i og for sig er hans Aaben­ baring ikke nødvendig, og at den kun er given for at hiælpe en Slægt til­ rette, som er kommen paa  Vildspor med Hensyn til Bibelens rette Forstaa­ else. Han stiller altsaa  Videnskaben høit nok, Spørgsmaalet er, om ikke for høit, saa at han paany sammenblander den med Troen, og dog er Konfusi­ onen af  Tro og  Viden det Onde, ogsaa han vil være bleven frigiort fra.

Med hensyn  til Frihedsspørgsmaalet  [851] er  vore  to  'Profeters'  Stilling saare tvetydig. Egentlig er den benægtende, for K.' s   Vedkommende, idet han mange Gange  (senest, om jeg ikke feiler, i  et  Giensvar til Dr. Rudelbach, som stod at læse i 'Fædrelandet' for nogle Aar siden), at han ikke havde no­ get med Udvortesheden og dens Spektakel at giøre følgelig heller ikke med Frihedslarmen -  men arbeidede ene i Retning ad Inderliggiørelse; for A.' s  Vedkommende, idet  han  mange  Gange  polemiserer directe  mod  Fri­ hedsbegrebet og saa stærkt som nogen synes at tage Ordet for Troestvang, lige indtil Omvendelse med Sværd i Haand. Men hvad førstnævnte angaaer, saa er han, i dette Stykke fremfor noget andet, kommet i Strid med sig selv, thi  at  hans  hele Virksomhed fra Decbr.  1854  til  Øieblikket Nr. 9  udeluk­ kende  skulde  gaae  i  Retning  ad  Inderliggiørelse, paastaaer  neppe  nogen, især efter: 'Dette skal siges og derfor være det sagt'.  Men ogsaa her er Ne­ gativiteten stærkere hos ham end Positiviteten, saa at han kun raader til at holde  sig fra  det Bestaaende  ikke  til  at begynde  noget nyt. Og forsaavidt kan nok siges, at naar man ingenting vil giøre, behøves heller ingen anden Frihed end Skrivefrihed. Hvad A.' s  Polemik mod Friheden angaaer, saa ved­ rører den meest et dogmatisk Spørgsmaal; han benægter Menneskets Fri­ hed ligeoverfor Gud og forsaavidt Frihed skal betyde: Selvstændighed maa man fra christeligt Stade  give  ham fuldt Medhold. Og naar han prædiker den 'tvungne' Omvendelse, uden at indskrænke Tvangen til den aandelige, Kiærlighedens Nøden (det ret forstaaede: compelle intrare ), end ikke sky- er at gaae frem til Sværdets Konsekvens, saa maa det ikke glemmes paa den ene Side, at Udtrykket kan være billedligt og maaskee komme mere paa Ly­ rikkens end paa Logikkens Conto, paa den anden Side, at er det egentlige meent, vil den 'blide' statskirkelige Tvang (høist 'Vand og Brød')  ved en saadan [852] Talsmand blive bange for sig selv og maaskee opgive Ævret. Endnu staaer det store Spørgsmaal tilbage om Naturmenneskets Forhold til Aandsmennesket  (ogsaa  kaldet  Humanitetens  Forhold  til  Christendommen). Hertil have A. og K. begge i Grunden ikke andet Svar end den gam­ le  Pietisme, før den Konkordieformlen  (efter hvilken Naturmennesket er dødt som en Steen), og end tidligere Hippos berømte Biskop (Hedninger­ nes  Dyder  ere 'glimrende  Laster', et  Ord, som  dog ingenlunde  er  uden Sandhed). Ogsaa vore to Profeter føre den Tale, at Mennesket ikke blot er i Bund og Grund fordærvet, men at han istedenfor Gudsbilledet nu bærer Diævelens Billede. K. udtrykker det naturligviis ikke saa ligefrem, men naar efter hans  Opfattelse  Christendommen er Unatur, og jo  unaturligere, des sandere er saa ikke hans Tale den samme? Christendommen bliver fra en Fornyelse  og Nyskabelse  til en  Skabelse  af noget nyt, fra  et Mirakel  til et Hexeri. Hos A. er denne vrange Opfattelse udtrykt omtrent med disse Ord i Konsekvens af hans hele Lærebegreb og paa mange Steder i hans Skrifter. Her træffe de to Profeter sammen med den nyeste sværmeriske Bevægelse paa den jydske Hede.

Dette Punkt skiller ogsaa den Grundtvigske Opfattelse fra alle andre Ti­ dens Retninger og her skal herefter egentlig Kampen staae, ved Spørgsmaalet om Natur (Siele)- Menneskets Forhold til Aandsmennesket. Er først det ret  besvaret,  da  er  Hegelianismen  og  dens  usunde  Eftervirkninger  over­ vundne og ikke mindre Rationalismen.

## Noter

1.  ikke fremhævet i Skriftet.

2.  ikke fremhævet i Skriftet.

3.  ikke fremhævet i Skriftet.

4.  ikke fremhævet i Skriftet.

5.  ikke fremhævet i Skriftet.

6.  ikke fremhævet i Skriftet.

7.  Denne Yttring sigter nærmest til den Romantiske Ironi og betegnes som 'det Punkt, der især har væ­ ret Gjenstand for Hegels Angreb'.

## Tekstrettelser

Der er i teksten rettet få, meningsforstyrrende trykfejl. Citaterne af  Kierkegaard er efterset, og hvor der har været tale om væsentligere afvigelser, er de enten rettet i overensstemmelse med Kierkegaards tekst eller afvigelsen er registreret. De par gange, hvor egennavne eller titulaturen 'Dr.'  hos Helveg er sat i fed, er  udhævningen  ændret  til  kursiv. Tallene  i  løbende, kantet  parentes  refererer  til  spalte-nummeret  i Dansk Kirketidende , nr. 51  (sp. 825-837)  og 52  (sp. 841-852), 16. og 23. dec.  1855. Helvegs tekst inde­ holder seks fodnoter med ordlyden: 'ikke fremhævet i Skriftet'.  De optræder i forbindelse med cita­ terne i sp. 833  (x 2), 834  (x 3)  og 835  (x  1), dog således at der kun er én note under hver spalte, altså kun tre fodnoter, som alle seks notetal  (alle nummeret: 1 )  i teksten henviser til. Disse noter er her talt fortløbende fra  1-6, således at der med fodnoten i sp. 837 i alt bliver syv fodnoter. Der er foretaget ret­ telser og registreret afvigelser følgende steder:

```
(<  = rettet fra; >  = afvigelse fra SK) sp. 827,39: Perseus'  < Perseus. sp. 830,23: uhyre Resultat > uhyre Resultat. sp. 830,23: rigtigt < rigtig -  (efter SK). sp. 830,30: personligt < personlig -  (efter SK). sp. 831,40: i en endnu < i endnu -  (efter SK). sp. 832,13: og, hedder det < og hedder det. sp. 832,37: forsaae sig > fors  a a e  s i g . sp. 832,38: den Form af Ironi > den Form af  Ironi. sp. 833,4:  ethvert saadant  Vendepunkt < ethvert  Vendepunkt -  (efter SK). sp. 833,9: det prophetiske > det prophetiske. sp. 833,10: Fjerne, i  <  Fjerne i -  (efter SK). sp. 833,20: tilintetgøre, som < tilintetgjøre som -  (efter SK). sp. 833,31: den, der < den der -(efter SK). sp. 834,11: Dig < dig -  (efter SK). sp. 834,36: i den skjæbnesvangre < o den skjæbnesvangre -  (efter SK), sp. 835,22: for at < 'for at. sp. 835,31: 'Enten < Enten, sp. 835,35: (...)  < -. sp. 836,16f.: at  faae Andre til at aabenbare sig > at faae Andre til at aabenbare sig . sp. 836,26: sin egen < en egen -  (efter SK). sp. 836,33: have høit Betroede, der < have Betroede der -  (efter SK). sp. 837,3f.: han digter ogsaa sin Omverden > han digter o g sa a  sin  O mverden. sp. 837,10: det, der er <  det der er -  (efter SK). sp. 837,12: Sædelighed!'' (Anf. < Sædelighed. (Anf. sp. 841,24: det personlige > det personlige. sp. 844,26: snarere < senere. sp. 844,40:1843  <  1832. sp. 847,6: Parallel < Paralel. sp. 850,11: LUI  < I, III. (Tekstetablering: Tonny Aagaard Olesen)
```

## Kommentarer

Der er ved kommenteringen benyttet nogenlunde samme principper, som i forbindelse med kommen­ teringen af Søren  Kierkegaards  Skrifter (1997ff.). Når sagen kunne fordre det, er der dog her henvist til den relevante sekundærlitteratur. Kierkegaard-citaterne er ikke kommenteret; for oplysninger til Kier­ kegaards tekst, dvs. Om Begrebet Ironi, henvises til Søren Kierkegaards Skrifter, Kl, 1997, s. 161-385. Sig­ naturen 'ktl.'  henviser til Auktionsprotokol over Søren  Kierkegaards  bogsam ling, udg. af H.P. Rohde, Kbh. 1967. De tal, kommentarerne er indordnet under, betegner spalte-nummeret i Dansk Kirketidende, som også er indsat i teksten i kantet parentes.

## 825

Schelling, som ... gaadefuldt Slør] F.WJ. Schelling (1775-1854) udgav ikke et værk efter 1815, men han vedligeholdt alligevel forventningen om, at et nyt, epokegørende værk var på trapperne. Et glimt af hans opgør med Hegel så dagens lys i  1834, hvor han skrev en fortale til et skrift af den franske filo­ sof Victor Cousin, men den Hegel-kritik, der findes i hans forelæsninger fra München, og senere i hans berømte forelæsninger fra Berlin  (1841-46), blev først udgivet posthumt af hans søn i F.WJ. Schellings sämmtliche W erke (1856-1861). Se Tonny Aagaard Olesen 'Kierkegaards Schelling. Eine historische Ein­ führung' i Jochem Hennigfeld &amp; Jon Stewart  (red.): Kierkegaard und Schelling.  Freiheit, Angst und Wir­ klichkeit, Berlin &amp; New York 2003, s. 1-102.

de  nordiske  Lande  (Finland  iberegnet)] En fremstilling af den norske  hegelianisme findes i  Ole Koppang Hegelianismen  i  Norge.  En  idéhistorisk  undersøkelse, Oslo  1943;  den  svenske  hegelianisme  er fremstillet i  Svante  Nordin Romantikens  filosofi. Svensk  idealism  från Höijer till hegelianerna, Lund, 1987, mens Juha Männinen har leveret en oversigt over den finske i 'Hegelianismen i Finland på 1800-talet', Lychnos. Lärdomshistoriska samfundets årsbok  1977/1978, Stockholm 1979, s. 87-114.

Det stolte  Ord, som har været udtalt] Kilden er ikke identificeret.

'Henriks  Udenlandsfart' (...) 'fiortendags'] Der hentydes  til  afslutningssangen  i J.L. Heibergs første vaudeville Kong Salomon og  Jørgen Hattemager (1825), hvor tjeneren Henrik synger: 'Altsaa beløb sig Udenlands-Farten / Kun til en fjortenmiils Tour til Korsør.' Stykket er optrykt i J.L. Heibergs Sam­ lede Skrifter. Skuespil bd. 1-7, Kbh. 1833-41, ktl. 1553-1559; bd. 2,1833, s. 303-400.

## 826

Hegelianismen har nok ligesom Kantianismen sin Historie her i Danmark] En fremstilling af den danske kantianisme findes i Anders Thuborg Den Kantiske Periode i dansk Filosofi  1790-1800, Kbh. 1951, mens en oversigt over den danske hegelianisme findes i Jon Stewart Kierkegaard' s relations to  Hegel reconsidered, New York: Cambridge University Press, 2003. Se også Carl Henrik Koch Den danske idea­ lisme  1800-1880 (Den dansk  filosofis historie bd. 4), Kbh.: Gyldendal, 2004.

Mærkelig nok] ganske bemærkelsesværdigt.

'Velkommen store Mand hertil!'] citat fra 23. scene i J.L. Heibergs Kong Salomon og  Jørgen Hatte­ mager, hvor Køge-borgerne disker op med en smigrende velkomstssang på melodien af en tappen­ streg til ære for den formodede rigmand, der gæster byen: 'Velkommen, store Mand, hertil! /  Velkom­ men, velkommen til Staden vær! / Med Trommer og Piber og Sang og Spil / Vi hilse Dem paa Gaden her. /  De Store komme til os Smaa; / Men det er Skam at De skal Staae!  / Nei, være saa god at sætte Dem ned, / Thi Visen varer en Evighed.' Hvad angår den parodiske melodi, se Torben Krogh Heibergs Vaudeviller. Studier over Motiver o g  M elodier ;  Kbh.: Povl Branner, 1942, s. 109.

at J.L. Heibergs virkelige  Salomon Goldkalb blev ikke Rothschild men Hegel] Der hentydes til  J.L. Heibergs (1791-1860) Kong Salomon og  Jørgen Hattemager, hvor Korsørs spændte indbyggere for­ bereder modtagelsen af den rige baron Goldkalb fra Frankfurt. Da Salomon Goldkalb, en jødisk små­ handlende fra Hamborg, der er gået fallit og desuden har faet stjålet sit tøj, dukker op iført sølvskinnen­ de karnevalsdragt og nathue, forveksles han med sin navnebroder og far en storstilet og gavmild mod­ tagelse, som han ikke kan gengælde.

Vaudevilledigteren] dvs.  J.L. Heiberg, der skrev og oversatte succesfulde vaudeviller (musikalske lyst­ spil)  til Det kgl. Teater, og som med skriftet Om Vaudevillen, som dramatisk Digtart, og om  dens Betydning paa den danske Skueplads. En dramaturgisk U ndersøgelse, Kbh. 1826, legitimerede vaudevillen som den helt centrale genre.

i  Streits Hotel i Hamborg modtog han den spekulative Daab] J.L. Heiberg fortæller om sin om­ vendelse til den hegelske filosofi i den selvbiografiske artikel' Johan Ludvig Heiberg', trykt i Dansk po­ etisk Anthologie, udg. af Christian Molbech, bd. 3, 1840, s. 275. Heiberg var blevet opslugt af Hegels fi­ losofi, og under et ophold i Berlin havde han flere samtaler med Hegel. På hjemrejsen til Kiel i som­ meren 1824 slog han sig ned i Hamborg: 'Det traf sig, da jeg en Dag sad grublende paa mit Værelse i Vertshuset 'Der Konig von England', med Hegel paa mit Bord og i mine Tanker, og paa samme Tid lyt­ tede til de skiønne Psalmetoner, der lød ned til mig fra Petri Kirkes Sangværk, at jeg pludselig paa en Maade, som jeg aldrig før eller siden har oplevet, blev greben af et momentant indvortes Syn, der med eet oplyste min Grublens hele Region for mig, og vakte i mig den mig hidtil skiulte Centraltanke. Fra dette  Øieblik af var Systemet i sine store  Omrids mig klart, og jeg var fuldkommen overtydet om, at jeg i  det mindste havde opfattet det i dets inderste Kiærne. Jeg kan med Sandhed sige, at hiint forun­ derlige Moment noget nær var den vigtigste Epoke i mit Liv; thi det gav mig en Ro, en Sikkerhed, en Selvbevidsthed, som jeg aldrig tilforn havde kiendt.' Et hotel med navnet 'Streits Hotel'  forekommer ikke hos  Heiberg, men stammer fra Kierkegaards satiriske skildring af begivenheden i Afsluttende uvi­ denskabelig Efterskrift, i SKS 7,169f.

filosofiske Forelæsninger, hvortil der indbødes ved et udgivet Program] Der sigtes til  J.L. Hei­ berg Om Philosophiens Betydning  for den  nuværende Tid. Et Indbydelses-Skrift til en Række af  philosophiske Forelæ sninger, Kbh. 1833.

et  filosofisk Tidsskrift  (Perseus)] dvs. Perseus,  Journal  for den speculative Idee, udg. af  J.L. Heiberg, nr. 1,  juni  1837, nr. 2, aug. 1838, ktl. 569.

spekulative  Dramer  (Fata  Morgana  osv.)] Der sigtes til Heibergs Fata Morgana. Eventyr-Comedie, Kbh. 1838, ktl. 1561, som blev anmeldt af  H.L. Martensen i Maanedsskrift  for Litteratur bd. 19, Kbh. 1838, s.  361-397, hvor der udvikles en teori  om den symbolske idédigtning. Heibergs senere apokalyptiske komedie 'En Sjæl efter Døden' i Nye Digte (1841), ktl. 1562, kan betragtes som en videreudvikling af den spekulative  genre. Den  blev  også  anmeldt  af H.L. Martensen, nemlig i Fædrelandet nr.  398-400, 10.-12. jan. 1841, sp. 3205-3224, hvor han udvikler den apokalyptiske poesis begreb.

P.M. Møller] Poul Martin Møller (1794-1838), digter og filosof, fra 1831  ansat som prof. i filosofi ved Københavns Universitet. Hans Efterladte Skrifter bd. 1-3, Kbh. 1839-43, ktl. 1574-1576, blev udg. af  Chr. Winther, F.C. Olsen og Chr.Thaarup.

## 827

Oldmester] ældre, højtanset person, man tager som forbillede og fører, altså her Hegel.

snarere  som Døberens end som Disciplens] dvs. P.M. Møller var mere en forgænger, der varslede

om hegelianismen, end en efterfølger af Hegel.

Mærkelig] bemærkelsesværdigt.

Martensen] Hans Lassen Martensen (1808-84), der som lektor i teologi ved Københavns Universitet vakte røre ved sine Hegel-inspirerede forelæsninger i  1838 og  1839. Blev i  1840 ekstraordinær prof., fra  1850 ordinær prof. i teologi. Fra  1845 tillige hofprædikant, i april  1854 biskop over Sjælland.

Chorag] korleder (i det gi. gr. drama).

Bornemann  (juridisk  Docent)] Den  unge  lektor  i jura,  Frederik  Christian  Bornemann  (18101861), forsøgte i slutningen af 1830'erne af gennemtrænge retsvidenskaben med den spekulative, hegelske metode, 6c i skriftet Indledningsforedrag til Forelæsninger over Retsvidenskaben ved Kiøbenhavns  Uni­ versitet, Kbh. 1839.

overalt] i  det hele taget, overhovedet,

see  til] se på.

Digteren J.L. Heiberg sluttede sig til den] Heiberg, der i begyndelsen af 1830'erne havde kaldt re­ ligionen de 'udannedes'  sag, havde selv nærmet sig religionen i slutningen af 1830'erne, hvilket findes udtrykt i de store digte 'Gudstjeneste' og 'Protestantismen i Naturen' i Nye Digte (1841).

Knokkelbygning] skelet.

Den fik danske Klæder ved Rasmus Nielsen] Rasmus Nielsen (1809-84), teolog og filosof, 1840 licentiat på  den  hegel-prægede  afhandling, Den speculative Methodes Anvendelse paa  den  hellige Historie, overs. af B.C. Bøggild, Kbh. 1842  [lat. 1840, ktl. 697]. Fra  1841  ekstraordinær prof. i moralfilosofi ved Københavns Universitet som P.M. Møllers efterfølger og fra 1850 ordinær prof. Han docerede især den spekulative filosofi, og udgav bl.a. Den speculative Logik i dens  Grundtræk hæfte  1-4, Kbh. 1841-44. Fra midten af 1840'erne kom han imidlertid under indflydelse af SK, med hvem han jævnligt havde for­ trolige samtaler i perioden  1848-50.

A.R Adler] Adolph Peter  Adler (1812-69), teolog og filosof, magister i 1840, fra 1841 sognepræst i Has­ le og Rutsker på Bornholm, udgav i 1842 Populaire F oredrag over Hegels objective Logik (ktl. 383), blev sus­ penderet i 1844 og afskediget med pension i  1845, da hans påstand i forordet til Nogle Prædikener, Kbh. 1843  (ktl. U 9), om i dec.  1842 at have haft en åbenbaring blev opfattet som udtryk for begyndende sindssyge. Senere udgav han en række ejendommelige skrifter, se følgende,

forsker efter] efterforsker, undersøger.

'hvor ere de henne, de Store og Smaa?'] citat fra sangen 'Velkommen, store Mand, hertil!',jf. kom­ mentaren ovenfor til sp. 826.

opplantede] som er plantet el. fastgjort i jorden; opstillede.

hans  Dogmatik] H.L. Martensen Den christelige Dogmatik, Kbh. 1849, ktl. 653.

## 828

aufgehoben] I den hegelske filosofi betyder den tekniske term 'aufheben'  dels at hæve (lat. tollere, ne­ gere, tilintetgøre), dels at bevare  (lat. conservare), dels at løfte op  (lat. elevare).

Gamle-Kongevei] den vej -  grundlagt i  1600-tallet -  som langs Skt. Jørgens Sø løb mellem Vester­ port (først nedrevet i 1857) og Frederiksberg. Claudius Rosenhoff  skrev i Kjøbenhavn, Kbh. 1857, s. 183, om vejen: 'mange tildels Lyststeder, opførte i Nutidens bizarre Smag og unævnelige Stil, give en rig Afvexling for Øiet'.

ved Strauß vundet en navnkundighed] David Friedrich Strauß'  (1808-74) mest kendte værker blev oversat  til  dansk,  nemlig Das  Leben Jesu (1835)  i Dansk Tidskrift for  udenlandsk  theolologisk  Litteratur (1836), komplet i  1842-42  (af Fr. Schaldemose)  samt Fremstilling af den christelige T roeslæ re i dens histori­ ske Udvikling og  i dens Kamp med den m oderne Videnskab, overs. af  H. Brøchner, bd. 1-2, Kbh. 1842-43 [ty . 1840-41], ktl. 803-804.

## Kreatur] skabning.

Baumgarten i Rostok ... Luther for en  Sinke mod Schleiermacher? ] Der sigtes til Michael Baumgarten (1812-1889), professor i teologi ved Rostock Universitet, som Helveg kendte personligt fra sine studenterdage i Kiel og Erlangen, jf. Helveg Livstanke og Livsgerning. En Redegørelse, Kbh.: Karl Schønbergs Forlag, 1892, s. 40.1  Baumgartens værk, Die Nachtgesichte Sacharias. Eine Prophetenstimme an die Ge­ genwart, Braunschweig 1854, s. 239f., sammenstilles Luther og Schleiermacher, men selvom Schleierma­ cher nok hævdes at have bragt teologien videre end Luther, så opfattes Luther dog ikke som en 'sinke', 'ligesaa hos os'] hentyder til 2. akt, 2. scene i Holbergs komedie Ulysses von Ithaca, Eller En Tydsk Comoedie (trykt  1725).

Bauers, Feuerbachs] Ligesom Strauß var også den ty. filosof Ludwig Feuerbach (1804-72) og den ty. teolog Bruno Bauer (1809-82) centrale skikkelser i den venstrehegelianske religionskritik,

vi vide jo, at  der findes  og længe har været saadanne iblandt os] fe Hans Brøchner (1820-75), der pga. af sine venstrehegelianske sympatier i  1841  blev forment adgang til den teologiske embedsek­ samen, og Frederik Beck (1816-61), der i et par afhandlinger fra  1842 havde vist sig som venstrehegelianer, og som i en avisartikel havde rettet et angreb på Mynster, hvilket betød, at Mynster fik ham ude­ lukket fra et embede såvel ved universitetet som i kirken. Beck, der måtte konstatere, at han havde of­ ret sit eksistensgrundlag for en overbevisning, offentliggjorde sagens aktstykker i Theologiske Tilstande i Danmark i Aarene  1842-46, Kbh. 1847. Dette skrift vakte en del røre i tiden.

## 829

Mynster som den der var stiv i at holde igien] Sjællands biskop Jakob Peter Mynster (1775-1854) havde ved flere lejligheder forsøgt at bekæmpe hegelianismen.

Mester] overmand,

ihvorvel] skønt, selvom,

tvivlsom] i tvivl,

oprede] udrede.

'Om Begrebet  Ironi  med  stadigt  Hensyn  til  Sokrates'] dvs. Kierkegaards magisterafhandling Om Begrebet Ironi med stadigt Hensyn til Socrates, Kbh. 1841; trykt i Søren Kierkegaards Skrifter bd. 1, Kbh. 1997,61-357.

## 830

'Napoleon paa sin  Grav'] se SKS 1, 80,25, samt kommentaren hertil, hvor billedet bringes.

Medlemmerne af det filosofiske Facultet, der skulde bedømme dette Skrift] se SKS Kl, 1997, 129-145, og fe Bruce H. Kirmmse:'Socrates in the Fast Lane: Kierkegaards The Concept of  Irony on the University' s Velocifire. Documents, Context, Commentary, and Interpretation' i Robert L. Perkins (ed.) International Kierkegaard  Commentary, Vol. 2 (The Concept of Irony), Macon, Georgia: Mercer University Press, 2001, s. 17-99.

anf. Skr. S. 348: 'Videnskaben er  ... betænkeligt ud'] SKS 1, 355f.

'det  (maa vel)  ... sig  disse'] SKS

vistnok] helt sikkert.

```
1, 356.
```

## 831

'Ironi  (er)  en  Subjectivitetens  ... gjeldende' (Anf. Skr. S. 254)] SKS 1,282.

## 832

denne Tænker har en paafaldende ringe Betydning for Kierkegaard] se Tonny Aagaard Olesen

'Kierkegaards Schelling. Eine historische Einführung', op.cit., s. 81f.

'her møde vi  atter Ironien'] SKS 1,282.

'i  Fr. Schlegel, der søgte  ... philosophisk bevidst.'] SKS 1 , 282.

'Medens den første  ... ophævet' . (Anf. Skr. S. 255)] SKS 1,282.

- 'omtaler altid  ... Ironien.' (Anf. Skr. S  280)] SKS 1 , 302.
- 'at Hegel -forsaae  ... af Begrebet.'] SKS 1, 303.

'skal  (dermed)  ingenlunde  ... Schlegelerne.' (Anf. St.)] SKS 1,303.

## 833

'I  ethvert  saadant Vendepunkt  ... ham'  (Anf.  Skr.  S. 274-75)] SKS 1, 298f. Helvegs fire frem­ hævelser gælder sådanne træk, der ligesom profetisk karakteriserede kirkekampens Kierkegaard.

## 834

han  udaandede paa Frederikshospital] nemlig den  11. nov. 1855.

samme Dag i Prædikenen  om  Skattens  Mønt] altså den 23. søndag efter Trinitatis, hvor kirkens evangelietekst var Matt 22,15-21, dvs. spørgsmålet om skat til kejseren. Se i øvrigt 'Skattens Mønt' i Budstikken, 1852, nr. 4 (15. feb.), s. 97-117, hvor Helveg udlægger teksten,

giver  (...) til  Priis  for Latter] prisgiver el. overlader til almindelig morskab.

Tiraillørkamp] militært udtryk: kampmåde, hvor soldaterne kæmper i opløst orden; enmandskamp. 'tillader  ikke  ...  Idee?'  (Anf.  Skr.  S.  259)] SKS 1 , 285f. Helvegs to fremhævelser gælder sådanne træk, der ligesom profetisk karakteriserede kirkekampens Kierkegaard.

## 835

'hermed skal  ... mere  alvorlig'] SKS 1,286, noten.

Hvad Vorherre har gjort  ... blev den Ene] Der sigtes til beretningen om Abraham i  1   Mos; se og­ så Kierkegaards karakteristik i Frygt og Bæven (1843).

'fra Vrøvlet'] hentydning til Øieblikket, hvori udtrykket ofte benyttes,

i  hvorvel] skønt, til trods for.

'lige  saa lidet  Samfunds-Eenhed  ... Røverstat' (Anf. Skr. S. 261)] SKS 1,288.

- 'Enten identificerer ... dette Misforhold.'] SKS 1 , 288.

'I  Forhold  til  en  taabelig  opblæst Verden  (...)  er  det  ironisk  ...Yttringer  af Ironi.'] SKS 1, 288-289, hvor SK dog ikke skriver 'Verden', men 'Viden'.

## 836

'I  alle  disse Tilfælde  ... aabenbare  sig.'] SKS 1,289.

'I vor Tid, hvor de borgerlige  ... spille falsk.'] SKS 1,289f.

'Men jo mere Individet  ... stifter Partier.'] SKS 1,290; parentesen er Helvegs.

'Jo mere det er en Trang  ... fremtrædende.'] SKS 1,291.

(Anf. Skr. S. 262-6)] SKS 1,288-291; angivelsen går på hele det foregående referat.

## 837

```
'han digter ikke ... og Sædelighed .' (Anf. Skr. S. 300)] SKS 1,318. 'ikke  er hvad  den  straffende  ... Galskab.' (S. 270)] SKS 1,295.
```

## 841

Ved Ironien  skulle  de  mange  ... og  Sundhed] jf. SKS 1, 356,26-30.

som han siger: den executive Ironi] jf. SKS 1,293 og 357.

'den der slet ikke forstaaer ... Begyndelse ' (Anf. Skr. S. 347)] SKS 1, 355.

'som et behersket Moment ... paa  Virkeligheden '] SKS 1,356.

## 842

- 'Humor indeholder en lang dybere  ... til Gud-Menneske'] SKS 1,357; de kantede parenteser er H  elvegs.
- 'til  Prof. Martensens Anmeldelse  af Heibergs nye Digte'] ibid.
- 'det ringe Bekjendtskab (han) har til disse Skrifter' (Dogm. Oplysn. Side  12)] jf. Martensens omtale af  SKs pseudonyme skrifter i Dogmatiske Oplysninger. Et Leilighedsskrift, Kbh.: C.A. Reitzel, 1850, s.  12.

medens  R.  Nielsen  er  bleven  dragen  aldeles  over  paa  Kierkegaards  Side] Rasmus Nielsens værk, Evangelietroen  o g  den  m oderne Bevidsthed.  Forelæ sninger over  Jesu  Liv,  første  d el, Kbh. 1849, ktl. 700, var så åbenlyst præget af  Kierkegaard, at man nu ikke længere betragtede ham som hegelianer, men som Kierkegaard-discipel. Nielsen understregede selv denne forvandling i sit næste skrift, et kierkegaardsk angreb på Martensen, kaldt Mag. S. Kierkegaards '' Johannes Climacus'og D r. H. Martensens ' Christelige Dog­ matik'.   En  undersøgende Anmeldelse, Kbh.  1849, ktl. 701. Derpå fulgte Evangelietroen  o g  Theologien. Tolv Forelæsninger holdte ved  Universitetet i Kjøbenhavn i Vinteren  i 849-50, Kbh. 1850, ktl. 702 samt endnu et par pjecer mod Martensen.

## 843

tør den ikke] kan el. må den ikke.

uvitterlig] uden (selv) at vide det.

'Forelæsninger over Jesu Liv'] se kommentaren ovenfor sp. 842.

næst] foruden.

Økonomierne] se sp. 847.

derhos] ud over dette, desuden.

## 844

'den  isolerede  Subjectivitet'  (Magisterdisputats)] A.P. Adler erhvervede i  1840  den filosofiske magistergrad på afhandlingen Den isolerede Subjectivitet i dens vigtigste Skikkelser, Kbh. 1841.

fra Hegel]

dvs. bortfra Hegel.

Til det sidste udfordredes som bekjendt en voldsom Rystelse] se kommentaren til Adler oven­ for sp. 827. En udførlig fremstilling af sagen findes i Carl Henrik Koch En  flue på Hegels næse eller Om Adolph Peter Adler og om  Søren  Kierkegaards  forhold til ham, Kbh.: C.A. Reitzel, 1990, især s.  143-184. udfordredes: fordredes, krævedes.

atter og atter vender han tilbage til Kategorierne: Idealitet og Realitet] se fx Christelige  Afhand­ lin g e r , Kbh.: Louis Klein, 1852, s. 188-190, hvor dette begrebspar er temaet for kapitlet.

Alle Adlers første skriftlige Frembringelser fra 'Nogle Prædikener' (1843)] Adlers Nogle Præ­ dikener, Kbh. 1843, ktl. U 9, satte -  som nævnt -  et skel, idet han i forordet bekender sin åbenbaring, efter hvilken Jesus bød ham fremover at holde sig til Bibelen. Derpå fulgte en række aforistiske, lyriske værker som Studier, Kbh. 1843, Nogle Digte, Kbh. 1846, Studier o g  Exempler, Kbh. 1846, ktl. U  11, samt de halvlyriske Theologiske Studier, Kbh. 1846, ktl. U  12.

## 845

ihvorvel] skønt, selvom.

'Studier' (1843)] se kommentaren ovenfor, mærkelig] mærkbar, bemærkelsesværdig. 'Forsøg til  en  kort  systematisk  Fremstilling  af Christendommen  i  dens  Logik' (1846)] Et værk, som Kierkegaard købte straks efter udgivelsen,  jf. ktl. U  13. hans seneste Skrifter (efter 'Betragtninger' osv. 1847)] Efter Betragtninger, byggede paa  Grundlaget af  mit F o rsø g  til e n  kort systematisk Frem stilling af  Christendommen i dens Logik, Kbh. 1847, som i øvrigt var tilegnet Fr. Helveg, fulgte Theologiske Studier II, Kbh. 1847, og senere Christelige  Afhandlinger, Kbh. 1852, samt Momenter med Hensyn til Forløsningsværket i  fesu, logisk  fremstillede, Kbh. 1853. Endelig udgav Adler To Afhandlinger (ktl. 382)  og Om Død og Opstandelse i  1855. 846 ja vistnok] ja ganske vist, rigtignok, fortrinlig] overordentlig, særlig. Syndens  Sold] (efter Rom 6,23) straffen el. gengældelsen for synd. Stemninger (noget, som K. kalder Ironikerens  Særkiende)] jf. SKS 1,319. tvivlsom] i  tvivl. derhos] derudover, desuden. 847 det gi. Test.] Det gamle Testamente. Økonomiernes Sammenhæng] formentlig: den 'profetiske'  (el. typologiske) forbindelse mellem Det gamle Testamente og Det ny Testamente. Tidligere har jeg draget en Parallel  ... som to Profeter] nemlig i artiklen 'En Parallel mellem to Profeter' i Dansk Kirketidende, 1855, nr. 40, 30. sept., sp. 641-651. Naar jeg forøvrigt i  Slutningen  ... taler om Galskab] citat fra afslutningen af Helvegs artikel 'En Parallel mellem to Profeter', op.cit., sp. 651. bedaare] bedrage. Argelist] træskhed, lumskhed. hans som endog kan forvandle sig til Lysets Engel] se Paulus'  advarsel mod de falske profeter i 2 Kor 11,14: 'Satan selv giver sig jo ud for at være lysets engel.' opredes] udredes, afklares. KplOtg gr. krisis, adskillelse, dom, afgørende punkt, her: dommedag. En Profet kan tale Guds  Ord  ... (Bileam)] Der hentydes til profeten Bileam, kendt fra 4 Mos 2224, hvor han nok fører Guds ord i sin mund, men ikke føjer Guds vilje. Sml. 2 Pet 2,15-16,Jud  11  og Åb 2,14. hentydning til 2 Tim 2,25-26,

hildet  i  'den  aandelige  Ondskabs' Fangenæt  ...  sluppet  ham] hvor Paulus skriver om Herrens tjener:'Han skal med mildhed irettesætte dem, der siger imod, om dog Gud vil få dem til at omvende sig, så de kommer til erkendelse af sandheden og igen besinder sig og slipper ud af den fælde, hvor de holdes fanget af Djævelen, så de må gøre hans vilje.'

'at blive  ædruelig'] Flere steder i Det ny Testamente opfordres brevmodtagerne til at være el. blive ædru,jf. 6c  1  Thess 5,6.8; 1   Pet  1,13; 4,7; 5,8.

(2 Tim. 2, 25)] Placeringen af denne reference er forkert; den skulle have stået efter forrige sætning.

## 848

Irvingianismen] En religiøs bevægelse  opkaldt efter den karismatiske, skotske præst Edward Irwing (1792-1834), der virkede i  1820'ernes London, og hvis levnet bl.a. blev skildret af M. Hohl og oversat i Tidsskrift  for udenlandske theologisk Litteratur, 1840, s. 255-306. Bevægelsen, der selv kaldte den 'katolsk apostolske', fik  en  vis  udbredelse  i Tyskland  fra  1840'erne, bl.a.  gennem  talerør  som  Charles  Böhm (1812-80) og teologiprofessoren HeinrichThiersch (1817-85). Se Fr. Helvegs fremstilling i artiklen 'Ir­ vingianismen, navnlig med Hensyn til Danmark' i Dansk Kirketidende, 1858, nr. 41  (3. okt.), sp. 657671, samt Ludvig Gude Irvingianismens Betydning i vor Tid. Et Bidrag til religiøse Tidsbetragtning, Kbh.: Gyl­ dendalske Boghandel, 1859, hvor der også drages en parallel til Kierkegaard (s. 171-174).

Jung  Stillings  'Theobald  oder  die  Schwärmer'] Den  ty.  prof.  og  forf. Johann  Heinrich Jung (1740-1817),  også  kaldet Jung-Stilling,  udgav  1784/85  den  selvbiografiske  roman Theobald  und  die Schwärmer. Helveg uddyber sit forhold til Jung Stilling i artiklen 'Den religiøse Roman' i Dansk Kir­ ketidende, 1857, nr. 41  (4. okt), sp. 6586

Men mærkelig er] men bemærkelsesværdigt er det.

beviist  sig] dvs. vist sig.

ligeoverfor] i forhold til.

Hovedqvæstioner] hovedspørgsmål.

Skriftprincipet] dvs. den lutherske el. protestantiske trosregel, ofte kaldet sola scriptura (dvs. skriften ale­ ne), der hævder, at den kristne troslære kun kan grundes på den hellige skrift, Bibelen, og at den er den sidste  og afgørende  autoritet  for al  dogmatisk  tænkning. Den kirkelige  tradition  kan  ikke -  som  hos grundtvigianerne -  være en norm for tro og tænkning ved siden af skriften.

## 849

snart hyper-luthersk]  nærmest.

K. derimod tænker aldeles  calvinsk om  Sacramenterne] I  artiklen 'Blev S . Kierkegaard sig selv utro i det sidste ' sørgelige'Afsnit af  sit Liv? En Paastand af  J. Paludan-Müller, paa ny belyst' i Dansk Kir­ ketidende, 1856, nr.  11, 9. marts, sp.  161-175; sp.  172-175, udfolder Helveg sin sammenligning mellem Kierkegaard og Calvin; han mener endvidere, at som Luther forholdt sig til Calvin således er forholdet mellem Grundtvig og Kierkegaard,

idethele] overhovedet,

tilvisse] helt sikkert.

tilstedes] tilvejebringes, forundes, indtræffe.

in  theologicis] lat. indenfor teologien, dvs. i teologiske anliggender,

credo  qvia  absurdum] se Kierkegaard-citatet sp. 842.

'Begrebet Angst'] dvs. Kierkegaards pseudonyme værk: Begrebet Angest. En simpel psychologisk-paapegende Overveielse i Retning af  det dogmatiske Problem  om  Arvesynden, der udkom under pseudonymet  Vigi­ lius Haufniensis  1844.

## 850

- 'Momenter med Hensyn til Forløsningsværket i Jesu;' Side I, III-V] dvs.Adlers Momenter med Hensyn til Forløsningsværket i  Jesu, logisk  fremstillede, Kbh. 1853, s. LIII-LV. Her udfolder Adler sin opfat­ telse, at filosofiens funktion kun er at slibe tanken, men ikke selv at levere noget positivt.

'Lad den  (Filosofien)  være  ... i  sin Tjeneste'] citat fra s. L V . Parentesen er Helvegs. stikker (...) af] skiller sig ud, afviger.

A. maatte ogsaa indrømme ... ikke nødvendig] se fx Adlers Skrivelser min Suspension og Entledigelse vedkommende, Kbh.: C.A. Reitzel, 1845, s. 23.

## 851

i  et  Giensvar til Dr. Rudelbach  ... nogle Aar siden] jf. Kierkegaards avisartikel'Foranlediget ved enYttring af Dr. Rudelbach mig betræffende', trykt i Fædrelandet, 1851, nr. 26,31.jan.; optrykt i Ras­ mus Nielsen S. Kierkegaards Bladartikler, Kbh.: C.A. Reitzel, 1857, s. 48-56; s. 50.

lige indtil  Omvendelse med Sværd i Haand] se Helvegs anmeldelse af  Adlers skrifter i Dansk Kir­ ketidende, 1846, nr. 46  (26.  juli), sp. 736, hvor de samme træk hos Adler fremhæves,

fra Decbr. 1854  til  Øieblikket Nr. 9] dvs. fra  18. dec. 1854, hvor SK i Fædrelandet, nr. 295, indledte kirkekampen med artiklen 'Var Biskop Mynster et 'Sandhedsvidne', et af  'de rette Sandhedsvidner'  er dette Sandhed?', over de påfølgende 20 artikler i Fædrelandet, til de ni numre af Øieblikket, som SK nåede at udgive i perioden 24. maj til 24. sept. 1855.

'Dette  skal  siges  og  derfor være  det  sagt'] dvs. Kierkegaards pamflet Dette skal siges; saa væ re det da sagt, der udkom den 24. maj  1855, og hvori der opfordres til ikke at deltage i den offentlige guds­ dyrkelse.

ligeoverfor] i forhold til.

compelle intrare] egl. 'compelle eos intrare'  ( Vulgata , Luk  14,23), nød dem til at gå ind.

## 852

Konkordieformlen  (efter hvilken  Naturmennesket  er  dødt  som  en  Steen)] se 'Konkordienformel' (Formula concordiae) i Die Bekenntnisschriften der evangelisch-lutherischen Kirche. H erausgegeben im Gedenkjahr der Augsburgischen  Konfession  1930, 6. udg.  Gottingen:Vandenhoeck &amp;  Ruprecht,  1967, s. 879,20ff. og 894,35ff.

Hippos  berømte  Biskop  (Hedningernes  Dyder  ere 'glimrende  Laster'] Sentensen ' Virtutes paganorum splendida vitia'føres ofte tilbage til kirkefaderen Augustins De civitate dei (Om  Guds stat, el. Om Guds stad), 19,25. Kierkegaard anfører sætningen i flere af sine værker.

den  nyeste  sværmeriske  Bevægelse  paa  den jydske  Hede] Der  sigtes  formentlig  til  de  antigrundtvigianske vækkelsesbevægelser, som opstod i  1850'erne som forløbere for Indre Mission, især til de såkaldte højhellige el. Dømmerne, som bl.a. på Herning-egnen havde en slagkraftig talsmand i P . Graversen. Se P.G. Lindhardt Den danske Kirkes Historie, bd. 7, 1958, s. 99-102, samt Johs. Gøtzsche Træk af en jysk Vækkelses Historie, 2. udg., Kbh.: O. Lohse, 1925.

## [Note 7]

'det Punkt, der især har været Gjenstand for Hegels Angreb'] citat fra SKS 1,318f.

(Kommentering: Tonny Aagaard Olesen)