Wallraffs undersøgelsesarbejde i den >>tilslørede virkeligheds<< regioner
Forfattere: Oskar Negt
Tidsskrift: kok (1979-10-19)

## Oskar Negt

## Wallraffs undersagelsesarbejde i den ~tilslmede virkelighedsa regioner

Litterm sproglmhed som slut- og  begyndelsespunkt, 1975

))Den kapitalistiske produktion udvikler (...) kun teknikken og kombinationen af den samfundsmæssige  produktionsproces ved samtidig at undergrave kilderne til al rigdom:  jorden og arbejderen«.  Karl M m , i h Kopirol, bd. I , Berlin 1955, s.  532 /Kapitalen l .   bog,  h%h. 1971, s. 719.

»Virkeligheden forandrer sig; for at  Fremstille den, m i   fremstillingsmåden  zndre   sig«.

Bertolt  Brecht.

## Arbejde, hvor minegangen holder op, vil sige: produktion af  ojyentlighed  for  de direkte involverede

Man  kan  uden at  overdrive betegne Giinter  Wallraff  som den politisk  mest virksomme og den af arbejdere mest læste arbejderforfatter i  det vesttyske efterkrigssamfund. Gennemgår man hans reportager, dokumentationer og beretninger om selvoplevede erfaringer i den hensigt at bringe den materielle  rigdom, der er indeholdt i dem, af samfundsmæssige  informationer, af situationskomik og provokerende ironi, af politisk fantasi og modstandsmorai, af eksakte situationsbeskrivelser og klare vurderinger af langsigtede udviklingstendenser, på sociologisk begreber og i detaljer genkendelige strukturer, stder man uvægerligt på nzesten uove~ndelige vanskeligheder. Wallraffs tekster indeholder ikke noget fast holdepunkt, som man kan tage udgangspunkt i for at nå til samfundsteonens solide grund, og ikke engang prægnante eksempler,  der sammanfatter og komprimerer udviklingslinjer, og som egner sig til at blive anbragt i begyndelsen af en analyse af hans skrifter for p A   dette grundlag at bestemme de karakteristiske træk  i hans tznke- og aktionsmåde, hans unders~gelsesansatser  og hans sproglige fremstillingsmidler.  Denne modsigelse, der næsten har bragt de anaiytiske fortolkere til  fortvivlelsens  rand, mellem på den ene side den fascination, der udgår fra Wallraffs bearbejdelse af det empiriske materiale, en bearbejdelse, der både er n~gtern, udfart med beskedne sproglige  midler og relateret til praktisk  forandring, og på den anden side vanskeligheden ved  at  fa greb om den samfundsm~ssige  betydning  af  og  det  gennemgående mzrkbare,  historisksubstantielle indhold i både de undersugte genstande og forfatterens produkti- onsmåde, har i reglen fort til, at man har reduceret hans skrifter til den laveste fzllesnzvner: til analysen af hans metoder, til sporgsmålet om, hvilken litterzr tradition og genre, man skal regne hans reportager og dokumentationer til, og hvilke metoder fra forfatterens side, hvilke forholdsregler og tilsloringstaktikker, de er kommet i stand ved hjzlp af. Denne irritation udspringer ikke mindst af  den kendsgerning, at man ikke kan begrive WaUraffs arbejder som fzrdige, om sig selv lukkede og sprogligt fortzttede produkter,  men derimod kun som momenter, som aktivt strukturerende, indgribende  dele af processer, hvis dynamik i sig selv omfatter tilstandsbeskrivelser. Hvis de bliver adskilt fra disse foranlobende processer, drukner de faktisk i markedet og bliver selv til begzrede objekter for de herskendes nyfigenhed efter afsloringer, som de er tznkt vendt imod. I revolutionzre perioder har denne produktkarakter  ganske vist en helt anden funktion. Den betydelige digter i det efterrevolutionzre  Rusland, Majakovskij, har betonet dette aspekt, i og med at han forsogte at karakterisere  den poet~keproduktionsrnåde. »At digte er lige som at udvinde radium. Arbejde: et år; udbytte:  et gram. For at udtznke et eneste ord bruger man tusind tons brokker og mudder«. Dette »gram« er hos Wallraff hverken et ord eller et digt, ejheller  en roman; efter de forste  ikke særligt veiiykkede  forsog på  at bringe realiteten på  dens begreb i poetisk form og gennem selvoplevet erfaring har han erkendt, at man må gå ud i verden, at en forfatters eksistensberettigelse  og fremstillingsformer ikke blot er  resultat af en  individuel  beslutning, og heller ikke den abstrakte indsigt, der peger på lange traditioner bagud, i ndvendigheden af digtning  og litteratur, men at de derimod afhamger af det samfunds konkrete struktur, som han er  tvunget til at arbejde i.

Det, der i Wallraffs skrifter udkrystalliseres som »gram«,  som substantielt indhold efter den mojsommelige bortskovlen af tusind tons brokker eller mudder,  a f   tilslorende, bedragerisk realitet og  selvstzndiggjorte symboler, der  er bortabstraheret fra den praktiske bevidstheds sprog, falder totalt igennem de kategoriale masker i  den traditionelle litteratur, der beror p A   afspaltninger, p&amp; fantasiprodukter,  der  er  skilt  fra  den  materielle  produktion;  den  er  yderst uhandterlig, den går p A   tvzrs af det, man normalt kalder litteratur, ogsA det, man kalder arbejderlitteratur eller litteratur fra arbejdsverdenen. Man kan endog g A   et skridt videre i denne vurdering: i Wallraffs  tekster ophzves arbejderlitteraturen tendentielt som form for modproduktion, for et klassespecifikt alternativ til  den borgerlige kulturvirksomhed.

Det er et karakteristisk træk ved Waliraffs tznkning, at han i siie sociologiske ekspeditioner, ved sin særlige form for studier i marken indlader sig p A   en subjekt-objektdialektik,  som enhver form for kritisk empirisk socialforsknuig i dag beror p A   friszttelcen af;  Wallraff har mistet den tiltro, som mange forfattere, der foler sig forpligtet over for arbejderklassen, har -selv i dag -til den borgerlige offentligheds  eller de venstreorienterede smiiproducenters  markedsmzs- sige formidling  af de nnskede adressater, sknnt dette marked nu som far naturligvis  har  stor  betydning  for  udbredelsen  af  også hans  bnger.  Den  konkrete ændring af subjektabjekt-relationerne, der går for sig p A   »gerningsstedet«,  den praktisk intenderede ophzvelse af den spaltning, der i dag fortsat gælder i den empiriske socialforskning,  mellem forskningssubjekt  (selv i skikkelse  af den deltagende iagttager)  og undersngelsesobjekter, forhold såvel som personer, består i, at Wallraff ikke efterlader noget sted, som han opsnger, som han arbejder og driver research pA,  uantastet, uber~rt af  hans indgreb. Da han ikke er p A   jagt efter  litterært stof, efter interessante karakterer og prægnante situationer, der kan sætte forfatterfantasien i  gang, reduceres de handlende subjekter ikke til, når de bagefter konfronteres med det skrevne  ord, at genkende  sig selv og deres frimodigt formulerede  livskonflikter som blot og bart litterære objekter, tii at se sig behandlet som genstande.

Wallraff snger en tilbagekobling af  sit undersngelsesarbejde, der er direkte, og som kan erfares sanseligt af dem, sagen drejer sig om. Da han går ud fra, at der  hverken  findes nogen konstitueret, revolutionært  handlekraftig arbejderklasse (en opfattelse, der i migt overhovedet ikke udelukker en option for et bestemt arbejderparti)  eiier en form for offentlighed,  via hvilken arbejderlitteraturens produkter,  der  ifdge traditionelle målestokke skal  forbinde historiske tendenser, individuelt-typiske skæbner  og historiske opgaver  for  proletariatet med hinanden, naturgroet-individuelt formidles til dem, det drejer sig om, ser han sig konfronteret med det problem selv at matte producere offentlighed  som en primær kommunikationsform, som knytter an til menneskenes konkrete erfaringssamrnenhænge, men  som er  rettet  mod  kollektive,  samfundsmæssige udtryk for individuelle interesser og behov. Som en rrad  trAd gennem hans arbejde går den overbevisning, at »offentlighed  er et middel til at inddæmme kavilkårlige tiltag og uretfærdige af-

pitalrepræsentantemes magt og herred~mme, gwelser«.

Denne ad hoc, p&amp;  stedet producerede offentlighed, som politiske og faglige gmpper  på virksomheder, kontorer,  skoler, sygehuse osv. ofte bidrager til  at mobilisere, men som ikke er identisk med disse, skaber betingelserne for, at de, der umiddelbart er ramt af de tiltag og forhold, som bliver kritiseret,  inddrages  i en kollektiv læreproces, bliver lidt friere og lidt mere bevidste, selv når de tiiegner sig Wallraffs reportager og beretninger individuelt. Ingen kan nnjagtig bestemme disse I~reprocessers omfang og dybdevirkning, ej heiier den udstrækning, de bidrager til dannelse af klassebevidsthed i, eller mere alment, til dannelse af bevidsthed om individemes egen objektive eksistensbetingelser. Men sikkert er det, at hemmeligheden ved  arbejderromanemes store succes i arbejderbevægelsens historie har  sin  årsag i denne mulighed  for  som oftest ubevidst fuldbyrdet tilbagerelatering af den individuelle  læsning til en kollektiv emandpationsproces, hvor de undertryktes interesser og behov i det mindste tendenti- elt  kommer  til  udtryk, hvor de altså som enkeltstående læsere genkender sig selv. Arbejder-autodidakten, som arbejdede og dannede sig for sig selv med et husbibliotek, der var lille, men med  et  fast inventar som læste Jack  Londons Jernhcelen, Robert Tressels Die Philantropen in den zerlumpten Hosen, Tretjakov, Upton Sinclair  eller Ernst Ottwalts  justitsromaner, og som også  greb til romaner, der langt fra altid havde den kapitalistiske produktionsproces som genstand, og til borgerlig dannelseslitteratur -denne arbejder-autodidakt er bestemt ikke nogen myte; han bliver en myte, et demonstrationsobjekt for en romantiserende, tilbageskuende idealforklaring p&amp;  individuel dannelse, når det forties, at læsningen også her kun er et moment i udviklingen af en proletarisk offentlighed, der er konstitueret gennem strejke, arbejdskonflikter og politisk kamp, og som entydigt og erfarbart adskiller sig fra de herskende klassers etablerede former for offentlighed.

I senkapitalismen kan man ikke mere tale om denne erfarbare entydighed, hvad angår forskellen pti disse offentlighedsformer; Wallraff står over for det problem, at de borgerlige massemedier, hvis mekanismer til dels går ind i fagforeningernes publikationer og offentlige foranstaltninger, umiddelbart griber fat i arbejdernes livssammenhæng,  tager fat om og omorganiserer  emancipative interesser og behov i overensstemmelse med  herrednmmestabiliseringen,  ja  endog i dag forsnger at tilegne sig massernes fantasiproduktion, deres autentiske erfaringsmåde, idet den besætter denne fantasiproduktion med  varer, massekulturelle produkter, iiiusionære  håb om individuel opstigning. Denne form for offentlighed, der  fremmedgnr menneskene fra  bevidstheden om  deres  fremmedgnrelse i en proces, der -svarende  til den »oprindelige akkumulation« -eksproprierer bevidsthed  og  fantasi, må naivendigvis  »tiislare« virkelighed; den udgrænser centrale samfundsmæsige områder som produktion og socialisation og blokerer ved denne »privatisering« de sarnfundsm~ssiggjorte individers erfaringsmmeder . Wallraff  har gennemskuet disse mekanismer, har gennemskuet  de  forkr0blingsformer, der udspringer a f den modsigelse at måtte leve privat i et totalt samfundsmæssiggjort  samfund; når han derfor v i l fremstille en offentlighed, der umiddelbart relaterer sig til individerne produktionsproces, og som er formidlet af deres konkrete erfaringer, så  er meningen med denne operation at befri mennesket som indbegrebet  af samfundsmæssige  forhold, som et samfundsmæssiggjort og til kommunikation og samfundsmæssigt  virke henvist væsen fra privatiseringens og isoleringens tvangsmekanismer,  at bringe det til at tale og at hjzlpe det til kollektiv aktivitet.

Denne primcere offentlighed har ikke karakter af en demonstrativ eller retningslm  offentliggmelse af  undertrykkelse og  misforhold;  det  er  tværtimod dens m d  i fnrste omgang for dem, det drejer sig om selv -arbejdere på en fabrik,  funktionærer  i en forsikringskoncern, beboere p A   lukkede anstalter, befolkningen i en kommune -at skabe et kommunikations- og aktionscentrum, hvor der danner sig en fzlles interessebevidsthed,  og hvor der bliver brudt op på og på partikdarisering  og isolering beroende blo- de herrednmmestabiliserende keringer af  informationsudveksling og aimengvreise af  erfaringer.

Man har kaldt Wallraff for politisk moralist, iszr efter hans formentlige  selvafsloring gennem Athen-aktionen; politisk moral, social indignation, retfzrdighedssans er faktisk indeholdt i alt, hvad han g0r. Men det er en handlingens, ikke kun en sindelagets og bekendelsens moral. Og denne handlingens moral forudsztter en hoj grad af sociologisk sensibilitet og samfundsmzssig bevidsthed. Waiiraffs sensibilitet, der i lige grad viser sig i forhold til samfundsmzssige processer og individuelle karakterer, manifesterer sig ikke der, hvor det kun er n d vendigt med  henvisningen, den sproglige formulering for at anmelde forhold som utålelige; den dokumenterer f0rst og fremmest sig selv i hans griben fat om umzrkelige  forandringer,  om  forskydninger i  den  samfundsmzssige  undergrund, der er af stwste politiske betydning, men som ikke er til konkret at tage og fole på. Til disse forskydninger horer i senkapitalismen  det zndrede forhold

mellem  »offentligt« og »privat«.

## Omvendingen af  offentligt o g  privat  som afsllsnngsmiddel

Den frie rådighed over pnvatejendommen af produktionsmidler, der forudsztter  arbejdernes adskillelse fra de objektive betingelser for at realisere deres arbejdskraft,  dannelsen af  en klasse af  Imarbejdere,  er  frembragt ved hjzlp af offentlig magt,  i den  »oprindelige akkumulations«  fase, hvor de naturgroede fzllesskaber og de kollektive ejendomformer blev delagt, en epoke, om hvilken M m   siger, at den er indskrevet i historiens annaler med blod og ild.  Det etablerede  kapitalforhold  behmede  imidlertid  som  det  borgerlige  samfunds centrale, ~konomisk materialiserede magtforhold blot den offentlige  garanti for beskyttelse  gennem domstole  og  politi,  når det  blev  truet,  for  at opretholde pnvatejendommen og reproducere den med hver produktionsakt; produktionsprocessen -det, der udspillede sig bag fabriksportene, og også arbejdskraftens grundudrustning,  for så  vidt som familien tilvejebragte  den -horte imidlertid til det privates område, selv om den var grundlag for den samlede samfundsmzssige rigdom.  P A   trods af  udvidelsen af  fagforeningernes kontrolrettigheder og det offentlige skolesystem fremtrzngen p A   primzrsocialisationens  funktionsområde er der ikke sket nogen grundlzggende zndringer ved det faktiske forhold, at den borgerlige offentlighed har sin model i meningernes markedssamkvem med centrum i parlamentstribunen. I denne cirkulationssfzre skal d e de ting formuleres og forhandles, der er af  offentlig interesse.

Waiiraff  ser  denne totale omvending af  vigtigt  og uvigtig,  og han  ved, at dens mest virksomme mekanisme består i  personaliseringen af sarnfundsmcessige  forhold  og  i  den  hertil  komplementære  sagsliggnrelse,  genstandsgnrelse, tingsliggnrelse af relationerne mellem  personer. Denne borgerlige offentlighed arbejder forskelligt alt efter situation og legitirnationsbehov -i lige grad med instrumenterne,  personalisering og  sagsbetinget lovmæssighed.  En  modoffentlighed i de undertryktes interesse må kunne spille på disse instrumenter for at bringe forholdene i bevipgelse, det vil hos Wallraff sige: at frignre de undertryktes  fantasi fra den herskende klasses tilbud, som er gennemsyret af  fremmedgjorte behov, af  konsumentideologier,  af  ligheds- og frihedsillusioner, og gme den til en autonom, produktiv, men også libidinast besat måde at erfare Wkeligheden på.

For at nå  massemes fantasi er det ikke tilstrækkeligt at demonstrere  deres objektive situation, fremmedgnrelsen af arbejdet og hele deres L i v   så virkelighedstro  som muligt for dem, man må pirre denne fantasi, drive den fremad, give den middel og stof til en kritisk bearbejdning af realiteten. Et vigtigt punkt i arbejdet på at nå dette mål er for Wailraff den bevidste, virtuost håndterede omvending af offentligt  og  privat; det, der optræder  offentligt, bliver privat, og det, der er privat, bliver offentligt. Såiedes undersnger Wailraff ikke kun de offentlige repræsentanter for rigdom og kapitalbesiddelse  på det plan, hvor de optræder selvbevidst og anerkendt, hvor de wer politisk indflydelse, men derimod også i fnrste række der, hvor de handler og tænker som privatpersoner, hvor legitimationsfacaden har slået revner. Gerling,  fyrstemunken, Krupp, Thiele -de afklzdes deres offentlige skin, der garanterer deres karakters integritet,  og bnnges på den malestok, der med arrene i deres karakter og deres klemte holdnin-

ger  samtidig anskueliggnr deres individuelle ansvar for undertrykkelsen.

På den anden side bliver det tilsyneladende private,  en  ekspeditrices usammenhamgende livshistorie, der overhovedet ikke indeholder noget bemærkelsesværdigt,  en »kruppianers« beretning, en koncernsherres butlers lidelseshistorie, omgående -som fnlge af objektiveringen og kun på grund af de kendsgerninger, der er bragt frem i lyset -til noget offentligt, om hvilket man kan antage, at andre mennesker, maske endog masser af mennesker, spontant vil kunne interessere sig for det. Wailraff begrænser sig aldrig til at påvise  undertrykkelse, elendighed, misforhold objektivt, med en videnskabelig  analyses distance,  i tillid til, at den kapitalistiske produktionsmådes  grundlæggende  lovmæssigheder derved af sig selv eller gennem yderligere, særskilt politisk dannelse bliver erkendelige.  De mennesker, det drejer sig om, skal tværtimod ved hver 'tibtandsanrneldelses-akt' sættes i en  situation, hvor de kan udfolde fantasi om praktisk forandring, stille spnrgsmål, diskutere perspektiver for et bedre liv, gå fra det bekendte til det mere almene; det kan de kun, hvis d e r ~ situation bliver beskrevet eksakt, hvis de får nye informationer, men også når de kan stille  spnrgsmål om ophavsmændene.  Wailraff  g&amp;  frem  efter  Brechts maxime:  forbrydelsen har navn, adresse og skikkelse. Han betoner detaljen, den eksemplariske  organisation af  fakta, hvor der ganske vist  altid indgår et alment element af teori og et omfangsrigt undersogelsesarbejde.  »Udvælge den enkelte, przcist skildrede  detalje på en sådan måde, at den blotlægger bestemte, samfundsmæssige processers væsen og åbner det for Iæserens betragtning. Ikke alene fortztningen og adderingen af de enkelte fremtrzedelser afdzkker virkelighedens typiske træk, tvzrtimod  skal hvert faktum for sig indeholde typiske træk. Ikke rette nogen anklager  ud  i  det  bla,  ikke  fremsztte  nogen  »anmeldelse mod  ubekendt«, tvzrtimod: når det af juridiske grunde er umuligt at nævne navne, må man beskrive tingene så  noje, at enhver foler, »at dette her kan ikke vzere opfundet, så vidt rækker  fantasien ikke, det er virkelig sket«.

Kritikere har ment, at Wallraffs personaliseringsgestus tilslorer de samfundsmæssige forhold; de  har ikke begrebet, hvorfor Bild-Zeitung er blevet til et masseblad  også  for  arbejdere.  Eftersom  denne personalisering  er  indeholdt  i  et grundigt undersogelsesarbejde  og altsa ikke skal undertrykke et sådant, kan meningen med den kun være, at den skal gme sig selv overfldg som loftestang for en praktisk forandring af samfundet. Wallraff kender ingen angst for beroring med de litterære trivialformer: »Hvorfor skal man egentlig altid knytte an til det sakaldt »gode gamle«, hvorfor ikke lige s&amp;  godt knytte an til det »dårlige nye«; for eksempel benytte trivialfomer for at bringe samfundsrelaterede politiske indhold ind i bevidstheden p&amp;  dem, der hidtil gennem disse trivialformer er blevet  bragt til at fortrznge deres situation, i stedet for at erkende den«. Han vender  sig derfor resolut mod den litterærer mode at gore sig arbejdet let ved simpelt hen at optage arbejderes livsskildringer p&amp;  bånd  og offentliggme dem som protokol; denne fordobling af den fordrejede virkelighed driver lige sa lidt fantasiprocessen og den praktiske aktionsproces fremad som den hoje litteratur, der lever i en ghetto.

Sporgsmåiet om, hvilket form denne proces til fremstilling og indholdsmzssig strukturering af emancipativ offentlighed fuldbyrdes i under de specifikke, samfundsmzssige betingelser i det forbundsrepublikanske samfund, kan ganske vist kun besvares, hvis forfatteren ikke kun relaterer sin selvforståelse  til den offentlige anerkendelse af hans samfundsmzssige ansvar og hans politiske engagement, men samtidig er parat til at reflektere sine egne erfaringers produktionsmåde i forhold til massemes erfaringsmåde. Waikaff er den eneste vesttyske forfatter, der har draget radikale personlige konsekvenser af den indsigt, at den kapitalistiske samfundsordens »tilslmede virkelighed« kun bliver gennemskuelig, at afsloringen af den kun bliver motiverende for bevidsthedsdannelse  og aktivitet, når den bliver til indhold, der umiddelbart kan erfares i en konkret modoffentlighed for de direkte involverede selv; Waikaffs zndring af eksistensmade, der er resultat af disse konsekvenser, kan ogsa have livshistoriske grunde. Men den unders0gelsesmetode,  som Waikaff betjener sig af, den erkendelse, at man må narre  for  ikke at  blive narret, at man m A   bryde regler for at afdække de hemmelige herredmeregier -disse metoder og indsigter er i s$ haj grad sammenknyttet med hans politiske målsætninger og de indholdsmæssige problemstillinger i  hans arbejde, at de kun kan adskilles ved  vilkarlige abstraktioner, ved  formalisering. Metode og sagsforhold, form og indhold betinger hinanden i en meget mere ambitim forstand end ved forfattere, der tror, at det kun er i digte og romaner, at form og indhold konkret ville udfolde sig og blive formidlet.

## Tre temaer

AUigevel  er  det ikke let at opdage en tematisk struktur og en indholdsmæssig inddeling i Wallraffs arbejder; den fuldstxndige rådvildhed hos den akaderniske marxistiske litteraturkritik, der hverken finder arbejderpoesi hos ham eiler kan tage fat p A   tilordninger til en bestemt litteraturgenre  eller til litteraturhistoriske udviklinger, har uden tvivl sin årsag i, at man nxppe kommer et skridt ud af  stedet med  reflektioner over reportageteknik, dokumentarisk metode, med diskussioner om »realisme« og med historiske analogier til reportageromanen eiler til Tretjakov.  Befrier man imidlertid Wallraffs skrifter fra disse metodiske overlejringer, fra det dynd, som massemediernes fordomme med  deres overtræk  af  både ting  og  mennesker  med  værdiabstraktioner har  produceret: at nemlig den måde, hvorved man kommer til sine informationer, er vigtigere end disse infonnationers indhold, s A   kan man konkretisere Wallraffs samlede  v ~ r k ved  tre tematisk centrale områder:

1. Undersmelsen af »hverdagens  katastrofer«, af den elendighed,  der eksisterer bag mure, bag fabriksporte og på  lukkede anstalter, som socialpsykologerne og sociologerne har  givet  det sammenfattende navn,  »totale institutioner((, i mangfoldige fremtrdelser og konflikter, der er udtryk for den fortsat eksisterende og kapitalforholdet iboende tendens til direkte magtanvendelse og til en form for forfordeling af menneskene, der overskrider udbytningens historiske og moralske  gennemsnitsomfang.  Disse former for intensive~g af udbytningen af  lonarbejdet truer vzrdidannelsens substans, den substans, der frembringer den samfundsmxssige rigdom: den menneskelige arbejdskraft.
2. Undersogelsen af tilblivelsen af nye produktionsoffentligheder,  som mægtige industriforetagender og koncerner udfolder for  at tilegne sig hele kornmuner og byer, dele af den offentlige  magt og den traditionelle  offentlighed og underkaste dem kapitalens interesse. 0delxggelsen af  naturen, menneskenes livsmiljo, som den viser sig i talrige  af industriens  anlægsprojekter, er kun det syniige, særligt iejnefaldende udtryk for denne totaltendens i de kapitalistiske produktionsoffentligheder.
3.  Undersegelsen  af  historielmheden, tendenserne til  industriel refeudalise-

ring af den nuvzrende herskende klasse, der ikke kan komme fri af folelsen af manglende legitimation af sin rigdom og sin samfundsmzssige magt, og som i den demokratiske status quo soger efter autontzre identifikationer, efter hojreradikale politiseringsmuligheder; intet  kendt  tysk  industriforetagende,  ingen jordbesidder er, som Wailraff pAviser,  i stand til at skrive sin egen historie om akkumulationen  af  rigdom, udvidelsen af  magten til  at disponere over andre mennesker og af den politiske magt uden at fortie vzsentlige kendsgerninger i denne historie; denne praktiske umulighed af at f A   social identitet, sætte punktum  for fortiden, skaber et farligt potentiale for enhver form for demokratisk samfund.  Objektive  momenter  af  sammenhængen  i disse samfundsmzssige indhold og tendenser udspringer af det specifikke  udviklingstrin, som den vesttyske  kapitalisme, som Wailraff  har  med at gore, står pA;  for så vidt som de imidlertid er genstand for mulig forandring, indholdsmæssige relationspunkter for en offentlighed, der er ved at opstå, og som g0r modstand, er det forfatterens særlige produktionsmåde, der sammenfojer og strukturer de dele, der er til

stede i hvert moment.

## Radikalkering af spsrgsmålet: Hvilken sammenh~ng består den mellem forfatterens  eksistens og  hans produktionsmåde?

Forfatterens  individuelle eksistens og hans produktionsmade  behmer  ikke at vzre identisk under alle samfundsmæssige betingelser; reflektionen over modsigelsen mellem disse to begynder overhovedet furst i romantikken; romanen er et forsog p A   at lme den. Identiske m A   de forst vzre, når forfatteren ikke kan anvende de produktionsmidler, han har til ridighed, produktivt,  uden indsats af sin egen eksistens,  eller når han ikke kan n A   de mål, han selv har sat sig, med det materiale, der forefindes p A   gaden, og som er ophobet i b0ger.

Wallraff ser sig i Forbundsrepublikken konfronteret med en situation, hvor han kun kan bevare sii identitet som forfatter, dvs. som en, der vil n A   de mange miliioner ikke-læsere og f A   dem til at læse, til at tænke over deres afhzngigheder, ved at opgive den arbejdsdelte rolle som forfatter, som samfundet har tiltænkt ham, ved at opgive sin egenskab af forfatter, ved at kalde sig selv tilbage til privatpersonens anonymitet. Men her m A   man p A   forhånd rydde en nærliggende misforståelse  af  vejen, som i grunden deles af  både venner og fjender; dette bevidste rolleskift, ændringen af  karaktermaske i overensstemmelse med den givne karakter af de sociologiske ekspeditioner, er ikke resultat af et titter z r t  pafund,  men tvzrtimod af den simple erfaring, at folk forst begynder at tale, at formulere meninger uden angst og Abne for tilbageholdte  informationer, når de har folelsen af at kunne stole p A   sporgeren; men de d i reglen forst stole p A   ham, når han tvangfrit kan indplaceres i folks egen livssammenhæng, i de vanemmsige livsytringer. Det er en ny  form for autenticitet,  en kendsgerningernm, informationernm, erfaringsncerhedem  autenticitet, der kendetegner Wallraffs beretninger  om forhold og personer, og som immervzk  Abner op for at oveninde de fordomme, der er fikseret gennem primzrsocialisationen, selv om den nzppe kan bryde dem; den deltagende iagttagen rolle er p A   denne måde  p A ingen måde den overtilpassede og zngstliges rolle, men derimod en rolle, hvor man spmger med bevidst borende, ironisk omvendelig naivitet og erklzrer sin forundring; derfor er hans roller, hvadenten han nu optrzder som Svejk i mili*ret, som bud i direktionens  spisestue, som munk euer i herberget for hjemlose og p&amp;  galeanstalten, ikke kun situationsspecifikke,  men indeholder desuden altid et element af intern provokation, inden den store udefrakommende provokation fra den offentliggjorte totalberetning sztter ind  og kan blive virksom.

Wallraff har en klar forestilling  om, at de roller, som han har spiiiet under reale og p A   ingen made simulerede, laboratoriemzssigt  konstruerede betingelser ofte år igennem, aihgevel er gnindlzggende forskellige fra de menneskers eksistensbetingelser, der arbejdede og led sammen med ham. Da han kender en arbejder~ knugende, indskrznkende tilvzrelse fra sin egen familie, har han heller ikke, som mange politiserende studenter fra borgerlige hjem, der af  politiske grunde har besluttet sig for fabriksarbejdet, behov  for at opfylde studentertilvzrelsens formale radikalitet, der foles utilstrzkkelig og erfaringslos,  med materiel realitet, for at objektivere  sig selv via identifikation  med arbejdernes fremmedgjorte arbejde. Den fulde bevidsthed om forskekgartetheden i tids- og livsperspektiver hos p A   den ene side en  forfatter,  der har en klar  vurdering af  sin produktionsmådes muligheder, og p A   den anden side en arbejder, for hvem eksistensbetingelser  og rolle i reglen livslangt er identiske, har sikret  Wallraff mod at forholde sig belzrende, propagandistisk eller endog avantgardistisk  til arbejderne. Han handler ikke p A   andres vegne, som de russiske anarkister handlede p A folkets vegne, som endnu  ikke var  modent  til  at  lave revolution  p&amp;  egen hånd, men derimod som én,  der forsoger at sztte sine produktionsmidler ind i en oplysnings- og klassekampsproces, der allerede er i gang, men som endnu ikke er struktureret, og som er henvist til yderligere materiale og videre mobilisering.

Hvori består nu  forfatterens produktionsmidler? I forfatterens traditionelle selvforstzklse  består de i almindelighed ikke i meget mere end en skrivemaskine, boger  og en bolig.  Mange forfattere holder selvbevidst fast ved  denne håndvzrksmzssige produktionsmade og koketterer ovenikobet ofte med tilbagest&amp; enheden; i denne holdning er der imidlertid allerede indbegrebet momenter af opsplitningen, af den sarnfundsmzssige arbejdsdeling -ikke kun mellem intellektuel og materiel produktion,  men ogsA mellem p A   den ene side forfatterens egne erfaringer, der fortzrer den genstridige realitet gennem sensibilitet,  og som vender sig udad med szrlig forpligtethed, og p A   den anden side massernes erfa- nngsmåde, der er bundet i en specifik fantasiproduktion.

De produktionsmidler, som Wallraff betjener sig af i sit unders~gelsesarbejde, og når han skal fonnide resultaterne af dette, er derimod ikke absolut fremmede for de mennesker, i hvis interesseartikulations  tjeneste de bliver sat produktivt ind; de har enten daglig b e r h g   med disse, eller de er alligevel  i stand til at bemzgtige sig dem og omgås teknisk med  dem. Det har vidtrzkkende f0lger. I det omfang nemlig, hvor  medierne forfmes og mangfoldiggores, og til dels i det omfang, hvor radio, fjernsyn, film, forskellige  slags optagere og kopiapparater  i mindste format osv. er blevet massevarer, dvs. kan komme inden for det område, der er til folks individuelle rådighed, mister det skrevne ord sit krav p A   at have monopol p A   dannelse, oplysning og information. Og ikke kun det: Det skrevne  ord truer med at forarme, hvis ikke det hzves til det udviklede stade,  som  den  sproglige og sanselige realitetsbeabejdnings produktivkrzfter star på. Uden anvendelse af  disse fremskredne produktivkrzfter ville det have vzret umuligt for Waliraff at komme frem til palidelige og vigtige informationer og til beretninge, mzttede af  en fylde af  detaljer, fra herredmnmeapparaternes hemmelige områder,  og uden anvendelse af forskellige  kornmunikationsmider, fra offentlige m d e r ,  fjernsynsudsendelser,  Izrestykker i radioen, lyddias-shows, fagblade, ville det have vzret umuligt at nA,  tiltale, fascinere dem, sagen drejer sig om, i deres fantasi p A   alle niveauer, som de har udviklede sanser

for, og som de spontant retter opmzrksomheden  mod.

Faktisk går Waliraffs arbejde p A   tvzrs af de indzrte arbejdsdelinger, som med  fordommes faste forankrethed har fået deres nedslag i kulturvirksomheden, ja,  selv i menneskenes sanseapparat, og har selvstzndiggjort sig i form af isolerede, om sig selv lukkede lovmzssigheder. Se, hare, forholde sig aktivt, Izse, slappe af  osv. bliver for Wallraff til forskellige, men i et betydningshierarki næppe fikserbare medier  for menneskelig realitetstilegnelse  og selvfortolkning, bidrager til at rnangfoldigg~re de aspekter, under hvilke man kan se tingene fra mange sider, der med usikkerhed unddrager sig en isoleret, enkeltstående  metode. Det er derfor fuldstændig forfejlet at ville lægge Wallraff fast p&amp;  reportageteknikken og s i   tillægge ham fænomenologiske  forkortninger af wkeligheden; reportage er, brugt af Waiiraff selv, udelukkende et begreb, man bruger i mangel af bedre, og som mere tjener til at afgrænse i forhold til litterzre former, fx. reportageromanen, .end til  positivt at udtrykke,  hvori disse menneskelige  udtryksmidler består, som det i enhver henseende er umuligt at give afkald p&amp;  under de nuvzrende betingelser. Tretjakov er vel den, der klarest formulerer denne produktionside  af erfaringerne, ud fra hvilken Waliraff betragter personer, ting og forhold; Tretjakov kaldte sig netop »opererende« skitse-skribent: »Der er ikke noget vzrre end at se verden men konsumentens 0jne. »Landskab« -er natur, set med konsumentens ~jne. Der er nzsten ingen, der ser ting og rnennesker med producentens ojne. Det m&amp;  man begynde at lære«.. (Feld-Hemen. Der

## Kampf  um eine Kollektivwirtschaft)

Den definerende forfatterrolle er ikke længere tilstrækkelig til denne læreproces med udgangspunkt i producenten, som også skal være en læreproces  for masserne.  Idet  Waliraff  erkender dette og anerkender aUe  felgerne, befinder han sig i Brechts og Walter Benjamins traditionssammenhæng. Brecht har som den ferste brugt begrebet omfunktionering; lige som radioen skal forvandles  fra et  distributions- til et komrnunikationsapparat, s A   burde de intellektuelle ikke blot  forsyne medierne med  deres produkter,  men  »omfunktionere« disse i de socialistiske måis interesse. For Walter Benjamin er ændringen af forfatterens produktionsmade det kriterium, der adskiiier hans revolutionære fra hans kontrarevolutionære  funktion.  Lige  som  produkterne  ved  siden af  og  fm deres værdikarakter m A   have en funktion, der er organiserende, og som griber ind i kollektive bevidsthedsdannekpr~cesser, for  at f A   en revolutionær brugsværdi, s&amp;  er proletarisk sindelag, realistisk indhold i vzrket eller anklager mod udbytning og uretfærdighed ikke nok til at gme en arbejderklasseforfatter  af en borgerlig forfatter. Central er bestemmeisen  af hans stilling  i produktionsprocessen, bade i produktionen af bevidsthed, erfaringer, nye samkvemsformer  og handlingssituationer,  og i produktionen af materielle goder. Heraf folger for Benjamin, at »den politiske tendens, selv om den ser nok s A   revolutionær ud, fungerer  kontrarevolutionært,  sh længe forfatteren kun erfarer sin  solidaritet med proletariatet ud  fra sit  sindelag, men ikke som producent«.

## (Forfatteren som producent)

Wallraff har ikke diskuteret disse problemer om forfatterens produktionsmade teoretisk og ikke bragt dem ph en begrebslig selvforstaelse, der uden tvivl d i e give hans produktion vigtige orienteringer;  men i og med at han aktuaiiserer disse problemer praktisk, i hans egen eksistensmades urniddelbarhed  og modsigelsesfyldthed  og sætter dem ind i en levende  relation til massernes  intellektuelle  og materielle produktionsformer, vil ingen litteraturteori, der med  nogen ret  d i e bygge p A   den materialistiske historieopfattelse,  kunne forbi&amp;  Waliraffs  skrifter og det probiematise~gsniveau, hvad angår arbejderlitteratur. som er indvundet gennem disse.

## Hverdagens katmtrofer og bedraget

NAr  Brecht taler om, at man i en videnskabelig tidsalder ikke kan adskille digtning fra information og dokumentation, s A   er der til dato ikke sket nogen ændringer i den grundlæggende  forudsætning for ethvert  virksomt, politisk forfatterarbejde.  Forfatterens intuitive virkelighedstydning, der  er  udvundet  af  det bearbejdede indre, hans brug af sproget til at fremstille  egne erfaringer kan nok vække Izserens fantaii, drive den fremad og i vidt omfang tilfredsstille behov; men disse ting knytter ikke fantasien til de menneskelige produktivkrzfters udviklingsstade, til den objektive mulighed for menneskelig befrielse, hvor objek- tive vil  sige, at man griber ind  i realisenngsbetingelserne.

I og med at Wallraff producerer offentlighed, formidler han informationer, mere eller mindre interessante efterretninger  om personer, begivenheder, tilstande; i en tid med  overudbud af informationer, hvor det i mange tilfzlde overhovedet ikke lzngere Ianner sig at sztte kostbare spioner p A   andre lande, fordi et intensivt arkivarbejde, en kombinerende gennernlzsning af fagtidskrifter  og aviser åbner adgang til alle vzsentlige, hemmeligholdte industrielle og rnilitzrtekniske metoder, forekommer det inadzkvat at lægge s A   stor vzgt på betydningen af informationer og  efterretninger;  åbenbart ligger informationer lige for nzsen af folk, og hvad man kan formidle arbejderne p A   fabrikker og kontorer af nye informationer om deres egen situation, synes (bortset fra grundlzggende socialvidenskabelige  analyser eller politiske teorier, der overskrider den enkelte virksomhed, og i hvilke undersogelser af den kapitalistiske produktions bevzgelseslove knyttes  sammen med undersagelser af de specifikke livssamrnenhznge) ikke at vzre umagen vzrd.

Men for Wahaff drejer det sig slet ikke om at ordne og fremstille  opsplittede informationer, men derimod om samrnenhzngen mellem disse informationer, bearbejdnings-  og nyfortolkningsprocessen  af dem indtil det punkt, hvor fznomenemes og konfliktemes forskelligartethed sk~rpes til klarhed i form af modsigelser, sliledes at de bliver sat i bevzgelse, driver bevzgelsen fremad og derved gnres tilgzngelige for kollektiv erfaring. Det er indlysende, at dette kun kan ske i en offentlig  kommunikationsproces. For at denne konstellation af inforrnationer,  som er bragt  til  et  prægnant  punkt,  og som tilspidser modsigelser, kan vzkke interesse og indlede  viderefarende  Izreprocesser, er det imidlertid en forudsztning, at den samtidig fremstiller  knudepunkter i samfundsmzssige udviklingstendenser.

Iszr i den budfunktion, som Wallraff varetog i Gerlingkoncernen,  måtte han erfare, p A   hvilken made den planmzssige bevidste isolation  af informationsbzrere, afdelingen og etagers  aflukning  om sig selv. den med sanktioner bekrzeftede d e f ~ t i o n af en hel virksomhed og koncern som en totalitet af monader, af rumdele uden vinduer, hvor hvert individ har sin plads, som det kun m A   forlade p&amp;  forlangende, nu som fm er hojeffektive interne magtmidler. Man kan ganske vist komme med den indvending, at efter Hawthorne-studiet anser managementet de informelle gruppekontakter som produktivitetsfremmende, og efter Volvoeksperimentet  betragtes den  teknisk  formidlede kommunikation  i  arbejdsgrupper som element i en stme arbejdstilfredshed, som a n s a t s til  at I r a s e problemet om udeblivelse fra arbejdspladsen  og pjzkkeri; men det zndrer ikke meget ved magtstrukturen p5  virksomheden, selv om det skal i n d r m e s ,   at til- sl0ringsmekanismerne af den bliver mere komplicerede og mindre gennemskuelige  for de involverede. Grunden ti dette er fmst og fremmest manglen p A   en offentlighed, der kunne sprænge disse monader og bringe dem i ber~ring med hinanden; i hvor h0j grad man frygter og bekæmper denne under et tag spontant  producerede offentlighed i  form  af  sammenknytning af  informationer, kollektiv udveksling af problemer, kommer tydeligt til udtryk p A   virksornhedsmmier, hvis kommunikationskreds er yderst begrænset, og for hvilke virksomhedsforfatningsloven  kun tiilader offentlige diskussioner om klart definerede, i grunden upolitiske genstande.

For Wailraff drejer det sig ikke om en almen fremstilling af elendigheden og de  kapitalistiske  udbytningsforhold,  ikke  om  den  funktionerende normalarbejdsdags friktionstab, men derimod om at afdække magten, de mangfoldige former  for  forfordeling, bedrag og den  i  dag atter  intensiverede rovdrift p&amp; mennesket, som er dette bedrags mest stabile, omend tilslwede grundlag. Det tilsyneladende individuelle, tilfældige, som kan fæstnes i personlige karakteregenskaber -netop  disse  undtagelser  afslwer  sig  som  konstante  regler,  som undtagekestiktand. Det  er  for  Wailraff  hverdagens  katastrofer,  ofte demonstrative magtformer, hvor kapitalen manifesterer sig som centralt, okonomisk magtforhold udadtil, i en mangfoldighed af konflikter og knugende situationer, p A   en sådan måde, at den kan erfares af det enkelte  individ.

Dette magtforholds væsen m A   ganske vist fremtræde; men det, som det enkelte individ erfarer, er ikke umiddelbart væsnet, men  derimod hverdagskatastroferne,  hverdagens uhyrlighed,  hvor væsnet  objektiveres, blotlægges i sine enkelte dele; for Wallraff er de forskellige former for klassespecifik modlitteratur, især netop i arbejderklassens  interesse, blevet det centrale problem. »Det er som regel ikke de histonefrembringende,  store ting, der udgw hverdagens uhyrLighed.  De smabitte katastrofer, som hverdagen bestAr af, udmer mere dybtgåog dets skæbne er fnrst og fremmest knyttet til denne række af miniaturebegivenheder«. Det ville imidlertid være forkert at beskylde Wailraff for at bedrive »proletarisk rnimikry«, moralsk protest ud  fra en smAborger-mentalitet,  på den made som Walter

ende og vedvarende indflydelse p A   gennemsnitsme~esket, Benjamin snarere nedvurderende kritiserede Tucholsky og Kastner.

Det, som Wailraff betragter som bittesmA katastrofer, har tværtimod konstitutiv betydning for kapitalen. Denne totaliserende  tendens, der er kapitalen iboende, til voldelige overgreb, der udspiiier sig under det niveau, hvor ækvivalentbyttet foregar, hvor de okonorniske værdirelationer befinder sig, og som ofte unddrager sig den organiserede fagforeningsmæssige modstand, er ganske vist ikke grundlag for værdidannelsen og produktionen af den samfundsmæssige rigdom. M m og Engels har p A   det bestemteste kritiseret den opfattelse, der g0r magt til historiens princip i stedet for produktion, og som g0r »profit upon alienation«  (profit via udveksling), ved  snyderi i cirkulationen, bedrageri, I m o v , udnyttelse af  ndsituationer osv. til den kapitalistiske produktionsmades histofremhæver ligefrem, at der under de bestknde okonomiske arbejdskraft til dens gennemsnitsværdi,  at alt går rigtigt til i udvekslingen mellem kapital og arbejde, og at der alligevel kommer en ikke-ækvivalent, merværdien. ud af  pro- riske basis. M m love ikke sker den arbejder noget uretfærdigt,  som sælger &lt; i cessen.

Den kendsgerning, at kapitalen altid er p A   spring efter at presse arbejdskraftens pris under dens værdi, er bestemt ikke ukendt for Waiiraff; men fremstillingen af en sådan almen tendens, der er erkendelsesprodukt af videnskabelige undersngelser, kan ikke vække nogen interesse hos dem, der rammes heraf, ikke  nogen  produktiv fantasi, der  omfatter de totale betingelser for deres eksistens, og slet ikke, n A r   de bliver konfronteret med den truende gestus om en stadig forvzrring, om at alt med sikkerhed driver mod en krise eller endog et sammenbrud. Waiiraff retter sin opmærksomhed mod de begivenheder og steder, hvor IQet springer, hvor elendigheden og udbytningen træder frem under den glatte overflade, den elendighed og udbytning, der ofte ikke engang er bevidst for dem, der er ramt af den, og som ingen ger noget imod. Han udarbejder de strukturer i kapitalismen,  der tilfojer mervzrdiens ikke-zkvivalent en anden, lige  s A   uophævelig ikke-ækvivalent, den  permanente ekspropriationsproces af menneskelige  evner og muligheder, den fortsat virkende vold fra den »oprindelige akkumulation« som permanent tilstand. Det betyder ikke, at Waiiraff ignorerer de historiske formbestemmelser  af denne vold, tværtimod: legitimationen af de senkapitalisitske herredmeforhold lever af det gentagne og gentagelige lofte om, at man kan reducere elendighed, undertrykkelse,  vold til et minimum, til undtagelser og tilfælde; disse ting er faktisk ikke længere konkret hhdgribelige i de kapitalistiske metropolers  centrer i Vesttyskland,  hvilket er en anden situation end den Upton Siclair stod i, i og med at han umiddelbart kunne oversætte den objektive elendighed til en romanfigurs subjektive elendighedshistorie; disse ting ligger nu skjult bag mure, bag fabriksporte, p A   lukkede anstalter, sikret  udadtil, i forhold til offentligheden,  gennem retsforhold som et stykke totalt fordrejet intimitet, som privataniiggende, og ogsA indadtil ps mangfoldige måder beskyttet af gensidige  kontrolmekanismer. Waiiraff afslmer, at det for at opretholde den  okonomiske magt  nu som fer er  ndvendigt med  en  overordentlig stor overrepression, der dagligt rammer arbejdere og funktionærer ps deres arbejdspladser og i deres totale livssammenhænge, og som konstitutivt forbiider sig med den okonomiske magt, og det s A   meget desto mere, jo mere abenbart misforholdet til  de sarnfundsmzssige produktivkræfters  udviklingsstade bliver.

Der er ganske vist ikke noget prægnant eksempel i Waiiraffs skrifter, hvorudfra man ville kunne udfolde og  begrunde denne sammenhæng eksemplarisk; alligevel udgm udarbejdelsen og præciseringen af denne sammenhæng et lede- motiv for hele hans unders~geisesarbejde.  Kæden af eksempler p A   disse former for udbytning, der allerede delvist er afskrevet som anakronistiske, og som har sat sig fast, individuelt har afsat sine ar i herred0mrnepersonalets  og de personers  karakterstrukturer,  der  autonomt disponerer over  rigdomme og  okonomisk magt, strækker sig fra den skuffede »kruppianer«, der skal bruge hele sit liv for i alderdommen at kunne ane det store bedrag, at »husets« ideologi (rnange  f a d e b å m e  virksomheder  benytter  dette  hyggebetonede, tillidsvækkende begreb), de billige troskabsgaver og præmier  kun var et slm over et gigantisk bedragen, via tidligt-kapitalistiske, fnbyttenske metoder til at udnytte boligncaden blandt fremmedarbejdere i foretagender, som trives i bedste velgående, og som næppe er truet af  konkurrencen, til den parasitære moral,  der p A   ingen måde har sine rodder i feudale relikter, hos en stenrig grundejer, der lader en gammel tjenestepige betale 25 Mark i månedlig leje for et tagkammer og bringe sig levnedsmidler gratis.

Det er karakteristisk for disse tendenser til bedrag og vold, for disse tendenser til rovdrift, at man ikke kan anse dem for ubearbejdede rester fra tidligere trin i den kapitalistiske udvikling,  der let ville kunne afskaffes ved rationelt virksomhedsmanagement, teknisk  udvikiing og  videnskabeliggmelse af  produktionsprocessen; tvzrtimod reproducerer og fornyer de sig i den overalt frembrydende besluttethed p&amp;  at genfrembringe  umiddelbarheden  af herred~mmeog trældomsforhold, og i skikkelse af refeudaliserede indstillinger og forestillinger for hvert skridt af den kapitalistiske udvikling i sig selv.

## Det  teknkke  fremskridt. store illusion

Idet Wallraff med yderste præcision forsiager at beskrive faktiske  arbejdsforl~ib, variationsbredden i holdningerne og de betingede reflekser p&amp;  arbejdspladsen, men ogsA det, der som resultat af tendenser til flugt fra den tomme arbejdstid skaffer sig indholdsmæssig udtryk i fantasien, i forhåbninger, i kritik og i 0nskeforestiilinger -ofte parallelt med de mere eUer  mindre ritualiserede arbejdsf o r l ~ b , odelægger han restlast alle illusioner, der med forventninger om belastningsfomindskelse om afskaffelse  af tungt legemtligt arbejde og af monotonien ved  arbejdet, om stme dispositionsspillerum og om hojere kvalifikationskrav knyttes til den fulde mekaniserings og automationens udviklingstrin. Hvad Wallraff detaljeret konstaterer ved uforkr~blet, spontan erfaring, er i mellemtiden blevet bekrzftet a f   omfangsrige socialvidenskabelige  underscagelser. Disse unders~gelser taler om  en polariseringstendens, der er fremkaldt a f   den tekniske og videnskabelige  udvikling, og ifalge  hvilken de traditionelle  karakteristika  ved de legemlige krav, ved belastningen af sanser og nerver for den store masse af I0nafhængige ikke kun i alt væsentligt er  forblet uforandret,  men ovenik~bet ofte er  blevet  skærpet  for de involverede ved, at de rationaliserede Imvurde- ringssystemer giver  relativt få point  for disse aktivitetskarakteristika (hvad  der objektivt betyder en intensivering  af udbytningen);  denne masse af arbejdere og funktionærer, der ved  ritualisering og habitualisering af  deres arbejde til  dels har mistet aflastningsprivilegiet,  har over for sig en lille, ganske  vist i ubetydeligt omfang voksende gruppe af teknisk hnjt kvalificerede  personer, af  managere  og funktionærer  i  stabsafdelingerne (planlæggere,  videnskabsmznd) og de  fag- kræfter, der overvejende har at gme med overvågningsfunktioner.

Ved  siden af  denne polariseringstendens, der  er vigtig for arbejderklassens sammensætning, og tendensen til, at der  fra kapitalens side gribes til  direkte voldsanvendelse, hnrer problemet om arbejdsintensivering, uafbrudt udnyttelse af  arbejdskraften,  tilskyndet af  kapitalens værdingningsvanskeligheder, til  de afgnrende problemer i det  aktuelle udviklingstrin af  kapitalismen. Arbejdsintensivering lyder som et objektivt, værdineutralt, videnskabeligt begreb, Mdenskabeliggnrelse  af produktionen som noget skæbnebetonet, som man ikke kan stille noget op imod; men WaJiraff vil ikke simpelt hen fremstille udvikiingstendenser, men derimod bringe disse ind i de direkte involveredes forståelseshorisont, gnre dem tilgængelige  for  forandring i deres egenskab af  produkter  af samfundsmæssige  kræfter og forhold; for arbejdernes fantasi  er ikke nogen primær politisk fantasi, men snarere en fantasi, der i den bestemte negation af det bestknde indeholder en politisk  retning. Bag videnskabeliggnrelse  af  produktionen står der videnskabsmænd, producenter af teknologier og organisationsviden.

WaJiraff rep r i v a l i s e r e r det objektive, det i forhold til menneskene genstandsgjorte, der som abstraktion har antaget tingslig, real magt  og en fordoms selvfnlgelighed, med henblik på at henfnre det til en nu, kollektiv og offentlig  erfaringsproces, der har udgangspunkt i de direkte involveredes interesser, og som sigter mod disse. Han afprmer, spnrger sig for overalt, stilier ironiske sp~rgsmal, om der måske er korruption bag de karaktermasker, der fungerer som videnskabsmænd i kapitalens interesse. Han konstaterer: »Jiirgen F. hnrte til den gruppe tilfzlde, hvor gmbelzgen diagnosticerede lige under 30% silikose (i dett e  tilfælde  nnjagtig 29,5%). Hvis lægen havde konstateret l / z Yo  mere stm  i hans lunge, viile han have været berettiget til invalidepension. Et af naturens szlsomme luner vil imidlertid, at der i Forbundsrepublikken går langt flere minearbejdere omkring med lige under 30% stm i lungen end med over 30%«.

Naturligvis fnrer den slags henvisninger  til det destruktive,  menneskefjendske moment ved  videnskaben og videnskabsmændene isoleret betragtet lige s A   lidt til en mobilisering af  modstand som modsigelsen mellem, på den ene side, den under videnskabelig vejledning gememfmte opspaltning af menneskelig virksomhed i normerede tider for bevægelser og tankehandlinger (MTM: i række fat, siinkende bevægelser som overveje, beslutte, læse osv.) og på  den

hen, gibe anden side den objektive, uden for fabrikken synlige mulighed for produktivt at ophæve arbejdsdelingen mellem, og opsplitningen af sanserne, og i stedet udvikle dem d e samtidigt. Wallraff afdækker i sine analyser og situationsbeskrivelser en dialektik, der også politisk  er rig på fnlger, uden på noget tidspunkt at bringe  den  på  begreb:  intensiveringen af  udbytningen af  den  menneskelige arbejdskraft truer i den aktileile fase af den vesttyske kapitalisme med at nå en grad, der medfnrer en udmattelses- og afkræftningstilstand, der er pardel med den, der bestod i det 19. århundrede ved ekstensivt lnnarbejde, med en arbejdsdag p i   tolv eller flere timer. Den intensive  lnnudbytning, kendemærket ph den tekniske og videnskabelige udvikling, slår om i en ekstensiv lnnudbytning, der i praksis  fortærer hele den arbejdsfri tid.

Wallraff afstår fra at konstruere sammenhænge, hvor der ingen er; det, som man hos ham kan kalde ansatspunkter for, indholdsmæssige orienteringer mod og perspektiver i retning af en offentlighed, der har udgangspunkt i  de undertrykte, er artikderet  af  dem,  består i  vid udstrækning af  brudstykker, af  elementer, der er teoretisk uforbundne, og som fnrsl slutter sig til hinanden og forbindes i den praktiske fremstiliingsproces  af denne offentlighed. Som ingen anden forfatter i Forbundsrepublikken har han begrebet, at man i den proces, der frembringer proletarisk offentlighed, ikke kan udgrænse nogen for menneskelivet relevant genstand af  analysen og iagttagelsen, ikke kan anse nogen genfor at være historisk betydningslns,  fordi ingen med sikkerhed vil

stand af  den art kan forudsige, om den, når den rwolutionære aktion kommer, alligevel ikke være af  afgerende betydning.

Wallraff beskæftiger sig med forskellige marginalgruppers situation uden at udvikle nogen marginalgruppe-teori, som opsmer det vigtigste, revolutionære potentiale i de socialt og psykisk elendiggjorte grupper, der eksisterer i kapitalismens periferi. Han iagttager feudale herred@mmebastioner, der baserer sig på umådelige rigdomme, men som alligevel næsten er glemt, uden at komme på den tanke, at fjernelsen af disse parasitære besiddelser ville kunne ændre nævneværdigt på kapitalismen. P&amp; sine ekspeditioner benytter han sig af hele protestbevzgelsens arsenal af fremgangsmåder, »begrænset regelbrud«. »produktiv  provokation« -»odelægge autoritet ved  latterliggnrelse og ironi« -uden at forskrive sig til den antiautontære protest som det mest virksomme middel til at delægge herredrmnmeforhold. I sine industrireportager og i andre beretninger, der er spredt rundt omrking i hans skrifter, giver han virksningsfdde, mikrologiske analyser af  arbejderens arbejdssituation p i   virksomheden uden  heraf  at drage  den  konsekvens, at  arbejderens livssammenhæng skulle  være  udtmt med disse Wksomhedsmæssige  erfaringer, eUer at en stormagasin&lt;kspeditrices livssammenhæng  kun skule fortjene opmærksomhed for kuriositetens skyld og ikke på grund af sin politiske betydning. Det er et afgmende kendetegn ph proletarisk offentlighed, der kun kan frembringes processuelt og ikke som et fasttnmret, institutionelt  sikret grundskelet,  at menneskene hjælpes til en autonom artikulation af deres interesser og behov uden, at man griber tilbage til et udefra, gennem teorier og verdensanskuelser foregivent hierarki af vigtige og uvigtige genstande, af  fremtrædelser, der er af betydning for, og fremtrædelser, der er betydningslme for de pågældende  menneskers klassebevidsthed; disse former for offentlighed defneres ikke af udgrænsninger, men drager enhver fremtrædelse ind i deres proces.  Wallraffs underssgelser er autentiske brudstykker af fragmentanske k i m til en sådan offentlighed,  hvor han endog sager at inddrage den borgerlige retsoffentlighed i forbindelse med de processer, der er vendt mod denne.

## »Oprindelig akkumulation« som permanent  tiktand: den permanente ekspropriation af f~llesmenneskelig ejendom

Især reportagerne fra hverdagen i arbejdsverdenen, den drastiske skildring af arbejdertilværelsens  fremmedgsrelse  har foranlediget kritikere, der hellere d e prioritere de traditionelle, litterære former, til at stille det spsrgsmal, om arbejdere i deres fritid, i deres families nærvær efter arbejdsdagens  afslutning, foran fjernsynsskærmen eller p A   værtshuset,  overhovedet snsker endnu  engang at blive mindet om den tomme tid på arbejdet, om deres holdning ikke er kendetegnet af forsvar, fortrængning og det vitale behov for a h t n i n g   og kompensation. Disse og l i e n d e  sp~rgsrnal rammer uden tvivl ned i et centralt problem, som arbejderforfattere som Max von der Gnin, Neuneier, forfatterne i Werkkreis, i L i g e  s A   h0j grad stib over for som Wallraff -nemlig problemet om, hvorvidt  frernmedgmelsen kun  kan ophæves gennem den  fulde, ufomiidede bevidsthed om fremmedgsrelsen, der p&amp;  denne måde skærper denne yderligere, eller  om  der  er  mulighed  for  at omgA  denne bevidsthed i  klassebevidsthedsdannelsesprocessen, at holde positive, aflastende  billeder af et bedre L i v   op i forhold til  den,  at knytte an til  fritidsillusioneme. Wallraff  vælger  entydigt  den f0rstnævnte vej, men han begriber ikke fremmedg0relsen som et isoleret fænomen, der er begrænset til arbejdsprocessen  og den industrielle virksomhed, men tværtimod som et samfundsmæssigt totalfænomen, som »condition  ouvrierea, hvor  egne knugende arbejdserfaringer, ssnderslaede livsperspektiver og  forkroblede behov forbindes med det nydelsesfulde indblik, som fuldt ud tilfrdsstiller erkendelsesnysgemgheden, i herredsmmets indre arkitektur og i de herskendes forslagne intimitet; denne herredammets indre arkitektur er det ellers udelukkende den kulmte presse, der plejer at bemægtige sig, omend den ganske vist  bevidst  undlader at rette opmærksomheden mod  de undertrykkelsessammenhænge,  de rweriske holdninger, de parasitære  og historielme elementer, der kendetegner den moderne industrifeudalisme.

Den indre sammenfletning  af herredsmmekritik, delæggelse ogsA af de legi- timatiortsprofitter,  som de  herskende  med en vis selvf~lgelighed, ja, med offentlig bagelse indkasserer p A   grund af  deres rigom og deres magt til at disponere over  produktionsmidler,  og  de  undertryktes  umiddelbare  erfaringssammenhænge er ikke realiseret i hver beretning og hver reportage, som Wallraff har lavet; men de er et strukturprincip, der går som r d   tråd gennem hans samlede værker.

I Waiiraffs  fremstilling  er den vesttyske  kapitalismes virkelighed  bestemt af to injnefaldende tendenser, der i lige grad truer demokratiske forhold og p A   langt sigt udelukker dem: af en fase, hvor den »oprindelige akkumulation« ytrer sig p A   en kvalitativt ny made, den uvante og derfor snigende og umærkelige foregående tilegneise af  elementer i den kollektive ejendom af jord  og milja (iuft, vand, menneskelig bevægelsesfrihed i naturen), som hidtil har været regnet for uangribelige,  reprivatiseringen af  den  almene produktivkraft,  videnskab, lige som den privatkapitalistiske okkupation af dele af den traditionelle  offentlighed og den statslige magt. Denne tendens til, at der opstar gigantiske produktionsoffentligheder, der gennemtrænger hele byer og regioner, suger dem ind i værdingningens malstram,  foregår under den hamilose overskrift, nyanlæg af in-

dustri, som lover både fremskridt og velstand.

For det andet befinder den tyske arbejdsgiver,  hovedfiguren  i herredommesystemet, sig i en kriseagtig  politiseringssituation, der fremskyndes af de voksende værdiogningsvanskeligheder for kapitalen, og som på  grund af manglen på en selvstændig demokratisk tradition i borgerskabet,  ja, på blot ansatser  til en antifascistisk holdning efter krigen, hbent presser i retning af autoritære og totalitære  lmninger.

Waiiraff  forfolger med  yderste samvittighedsfuldhed og ofte med et dokumentarisk materiale, der  ligefrem  er  trættende omfangsrigt, ph eksemplarisk måde begge tendenser, fordi han vil vække offentlig opmærksomhed omkring dette truende potentiale. Han opsporer h e r r e d m e  og undertrykkelse  i disses inderste kroge, hvor de står offentligt til skue som fæstninger, synlige på langt sigt, barbari foreviget og hugget i sten, som Gerlings palads, der er anbragt der af   »farerens« stmste stenhugger, eller hvor de fremtræder som skjulte trusler, forfalskning af  kendsgerninger og subtile mekanismer til at ove indflydelse på folkevalgte politikere,  ph sagkyndige eksperter, på pressefolk for  at gennemtvinge mægtige koncernen ekspansionsinteresser.

Wailraff har forsagt præcist at rekonstruere fordrejningsog sammenfiltringsprocessen af privatinteresser og offentlige interesser i  sin beretning om et industrielt nyanlæg (skrevet sammen med  Jens Hagen). I det store og hele synes der ikke at være noget nyt i denne bog, den dokumenterer blot i lang tid  kendte ting yderligere og fremstiller processerne i  lærestykkets form. Venstre-kritikere  mener  endog,  at  aiierde  den  f0rste  speakers  konstatering: »Sted: et landskab i udkanten af  Ruhr-området«, er udtryk for et tilbagefald, fordi »landskab«, som Tretjakov jo antyder, ikke er nogen materialistisk stedsbestemmelse, men én for  turister, konsumenter. Men en sådan og lignende kritik, der også delvist er rettet mod sproget i dokumentationen og dens sterre karakter, bringer  ikke Waiiraff  ud  af  fatning,  fordi en proces, der i aiierhnjeste grad er rig på fdger, i den  forbindelse ofte har undgået kritikernes o p m ~ r k somhed:  den  pnvatkapitaiistiske  ekspropriation  af  quasi  naturgroet  fællesejendom, en form for ekspropriation, der ikke blot nger værdingningens inten- sitet, men ogsa forandrer  dens genstande.

I sammenhæng med projektet omkring et industrielt nyanlæg afslnrer W d raff, i hvilket omfang der opstår en objektiv interessesammenhæng mellem de totalt  forgældede kommuner, der pa grund af deres forgældethed er interesserede i selskabsbeskatning af store virksomheder, og privatkapitaiistiske foretagender, inden det overhovedet pa nogen måde er nadvendigt med bestikkelse af folkevalgte, forfalskninger af kendsgerninger, intimidering  af en engaeret modoffentlighed. Det er denne objektive interessesammenhæng,  der muliggnr en sadan omsmeltningsproces af byer og regioner til mægtige koncernafdelinger, til så at sige underordnede  myndigheder for en produktionsoffentlighed,  og som begunstiger den snigende funktionalisering i kapitalens interesse af traditionelle offentlighedsmidler, af offentlige mader, aviser, af radio og fjernsyn, af aftenskoler og andre dannelsesinstitutioner,  ja,  af de lokale politikeres argumentationsmåder, af domstole og politi. Repræsentanterne for denne produktionsoffentlighed plejer at arbejde med trussels- og intimideringsmetoder, som om de var i deres gode ret til alt dette -de truer med at flytte dele af værket og dermed efterlade sig arbejdslmhed på stedet eller med overhovedet at slå  sig ned i et andet  land; de mobiliserer d e   kræfter til at hæmme borgerinitiativer, inklusive politi og domstole, og bebuder faglige sanktioner mod dem, der optræder som sagkyndige eksperter.

Den dokumentation, som Jens Hagen og Waiiraff  frernl~gger, tydeliggnr, hvordan  kapitalinteressen forsager  at  okkupere  det  menneskelige samfunds grundlag, idet dens agenter paberaber sig det videnskabelige fremskridt, sknnt det bliver tydeligere og tydeligere, at det overhovedet er umuligt at foretage en positiv afvejning mellem miljoadelæggelse, inficering af grundvandet,  udbrud af sygdomme, overhovedet: meiiem delæggelse og indskrænkning af det menneskelige miljn, den samfundsmæssige rigdoms grundlag og produktionsudvidelsen. De paberåber sig ndvendigheden af at skaffe nye arbejdspladser, skent det som regel står fast, at den hnje grad af teknificering  af produktion og administration i mange af disse industrielle anlæg for det meste kun tillader ansættelse af et relativt ringe antal hnjtkvalificerede  fagarbejdere eller ingeninrer. De paberåber sig det videnskabelige fremskridt, sknnt det er åbenbart, at det kun akcepteres, hvis det harmonerer med kapitalinteressen,  at advarsler fra medicin og natunidenskaber  slås hen.

Med en kronikeskrivers samvittighedsfuldhed og personlige beskedenhed optegner WaUraff logikken i og folgerne af, at en produktionsoffentlighed, der er frembragt af en koncern, og som ndvendipis har vzrdiogningsinteressen  som ledende norm, lidt efter lidt siver ind i porene og rotationspunkteme i en kommunes eller en bys liv. Den hensynslose  voldelighed, som disse okkupationsinteresser gennemtvinges med, fremgår eksemplarisk af en stillingtagen fra en koncern, der satser p A   at realisere et industrielt anizgsprojekt, til den officielle erklzring fra delstatens kontor for beskyttelse mod immission og jordudnyttelse, der  anser det  for  uomgzngeligt  ndvendigt at tvangsforflytte hele  områder, inden produktionen påbegyndes. »Erkl~ringen går dermed for vidt i sine krav, der hver gang undlader at komme ind på det,  der er nodvendigt med henblik p&amp; miljobeskyttelse, og på, hvad der er okonornisk holdbart. (...) I  modsztning hertil går det efter vor opfattelse ikke an, at en instans, der ikke skal bzre det politiske ansvar, overdriver tankerne om miljobeskyttelse med urealisitske krav i s&amp; haj  en grad, at den okonomiske udvikling bliver sinket. (...) Miljobeskyttelsen er ganske vist  et vigtigt  synspunkt, men trods  alt kun et blandt adskillige synspunkter, som afgmelsen af  det offentliges planlzgning af et industrielt nya d z g   m A   trzffes under; skabelsen af  sikre arbejdspladser, forbedring af  den kon nor ni ske struktur, en, hvad den okoncmiske helhed angår, meningsfuld udvidelse af rhtof-  og energibasissen og fremme af en vzkstorienteret industri må ikke lades ude af  betragtning«.

Men det, der interesserer Wallraff, er ikke s&amp;  meget den kendsgerning, at kapitalinteresser szttes igennem, men derimod den historisk specifikke form, dette sker i. Hvad denne form an&amp;, er det imidlertid i dag afgorende, at kapitalinteressen bestandig må vzre p&amp;  spring for samtidig med, at den skaber sig nye vzrdiagingsanlzg, at tilegne sig hele livsforhold,  jord  og ejendom, let disponible arbejdskrzfter, muligheder for at likvidere boligområder, men  forst og fremmest den traditionelle offentlighed og dele af den offentlige magt. Kapitalen tilegner sig ikke kun jord og ejendom, men inden for en produktionsoffentlighed af denne art også politiet, der sikrer delzggelsen af boligerne mod mulige  eller  faktiske husbeszttelser;  kapitalen  udbytter ikke  kun  arbejdskraften, men skaber i fabnksværnet ogsti et halvstatsligt  instrument, der er udstyret med (af staten tolererede) magtbefojeiser,  til gennemgribende sikring af disse vzrdiogningsbetingelser. Disse produktionsoffentligheders lange arm rzkker langt ind i den  faktiske reprivatisering af gangstier og badestrande.

Disse tendenser til privatkapitalistisk opslugning af offentlighed og offentlig magt, der samtidig altid er forbundet med  en fordrivelse af menneskene, med ekspropriationen af en fzllesejendom, der er blevet anset for selvfolgelig, udtrykker ganske vist kapitalens immanente logik, men bryder i bestemte historiske faser frem med szrlig heftighed og med ekstremt skzbnesvangre folger for de involverede. I princippet har M m   allerede pAvist sådanne tendenser i kritik- ken af debatten i den rhinske landdag om trærovet. Jordbesidderne tilegner sig befolkningens gamle, hævdvundne rettigheder og dele af den udmende magt, idet de omdefinerer trærovet.  Hvad der tidligere var befolkningens garanterede ret, at samle kviste, smågrene og tnrt træ, erklærede jordbesidderne nu for tyveri, mens det tidligere kun var ran af hugget brænde og ulovligt brændehuggeri, der regnedes for trærov. Mange af Moselb~nderne blev ved denne umærkelige ekspropriation, der indhyllede  sig i formel afklaring af retlige positioner, kastet ud i n d   og elendighed. Analogt med den nuværende kapitalistiske samfundsordens  produktionsoffentlighed  påviser Marx ved  disse  debatter,  hvordan olanddagen  degraderer den  udmende  magt,  de administrative myndigheder, den anklagedes tilv~relse, statsideen, selve forbrydelsen  og straffen til materielle midler for den private interesse«. N E W  I, s.  144) Kapitalen tilegner sig ikke blot jorden,  men ogsA de politibetjente, der  bevogter den.

Disse tendenser til produktionsoffentlighed er ikke nye, i Forbundsrepublikken  betegner de endda et  udtalt  ajourfmingsfænomen. Skont Henry  Fords erobring af Detroit, masseproduktioner, der udvidede sig ved taylorisering,  ved samlebånd, ved de mest moderne fremstillings- og afsætningsmetoder, som åd sig ind i hele byen, i politiet, fængsler, skoler, ja, i menneskenes  tænkemåde, og som antog dimensioner, der ikke kan  sammenlignes med det, som Waiiraff analyserer under overskriften 'industrielt nyanlæg', så kommer der ikke desto mindre i begge tilfælde et strukturelement i kapitalistisk h e r r e d m e ,  måske med en faseforskydning, plastisk  til  udtryk:  kapitalens rovdrift-karakter,  der med ndvendighed er forbundet med en udtoning af historie, kvalitativ e ~ d ring.

Det er ikke tilfældigt, at de af produktionsoffentligheder udtærede byer ser ud som arkæologiskte tomter, gigantiske  udgravningspladser, historielase, som kunne de stå på samme sted i tusind år endnu. AUe  Uptons  Sinclairs romer, især Sumpen, skiidringen af slagtehusenes  og konservesfabrikkernes  historiel* se milj0, og Fiiver King, Fords livshistorie set ud  fra en arbejderfamilies synsvinkel, betegner denne ny fase af den oprindelige  akkumulation, som sætter ind omkring århundredeskiftet, og som er præget af samlebåndet  og delæggelse af det historiske milje.  Henry Ford har engang sagt, »history is bunk«, historie er noget værdilmt skidt; han vidste, hvad han sagde. Skræmmebilledet af en menneskehed uden erindring, som Adorno s A   for sig, er ikke noget skræmmebillede for arbejdsgiveren, heller ikke for den oplyste, dynamiske arbejdsgiver, der gm den som 'verdensmand',  men tværtimod  den eneste mulighed for, at han brudImt  kan  fortrænge sine angste,  f A   en identitet,  som ikke er voldeligt påiagt. Waiiraff har  opsporet arbejdsgivernes angst for deres egen historie i d e dens former, har kigget grundb~ger igennem, er gået rigdommens historie, den herskende klasses historie i Forbundsrepublikken, igennem og har konstateret, at der ikke er et eneste af disse stolte imperier, der er i stand til  at gengive deres

-

egen historie uden mangfoldige forfalskninger af  kendsgerninger og uden fortrængninger. Hos Gerling fandt Wailraff en sær-ordre, der foreskrev,  at budcyklen skulle forsvinde ud af syne, når koncernherren ankom -cykler som utalelig, traumatisk erindring  om efterkrigstiden,  da Gerling kom til koncernadministrationen med  baskerhue og cykel. Denne individuelle forkrobihg har objektive grunde: kollaborationstiden i Det Tredje Rige har givet sit bidrag til eller i hvert fald skærpet tendensen til, at man udligner den manglende identitet ved overkompensation, ved  magtdemonstration.

Horten grundlagde sit varehusimperium  ved billige k0b af jodiske varehuse, hvis ejere truedes af  nazisterne; Kmpp udbyttede tusinder af tvangsarbejdere, fanger og tvangsforflyttede  fra hele verden og sagde i erindring  om forhoret ved den internationale militærdornstoi  i Niimberg uden at fortrække en mine: »Da jeg  blev  forhmi om nazisternes antijdske politik, og hvad jeg  vidste om den, sagde jeg,  at jeg  intet havde vidst om udrydelsen af jderne, og videre, at man mA   finde sig i et par mangler, når man kaber en god hest«. Nu  som fwr er den vesttyske arbejdsgivers bevidsthed bestemt af politisk konservatisme,  med drejning mod det hwjreradikale; når denne indeklemte, spaltede selvforstAelse,  der beror pá fortrængninger, vendes udad, antager politisk form, kan udtrykke sig fuldstændigt, vil den udfolde et potentiale, der med sikkerhed delægger de bestknde demokratiske institutioner, der allerede i  dag i mange tilfælde er uden demokrater. Andre politiske folgeslutninger kan man ikke drage af  Wailraffs undersogelsesarbejde  i den ~tilslrmede Wkeligheds* regioner; dette undersogelsesarbejde intenderer at forhindre denne delæggelse.

## En  ny arbejdetroman?

Oprindelig, p A   den tid, da borgerskabet i byerne, de store norditalienske  handelshuse,  begyndte  deres  opstigning, betegnede  novellen  en  kort  fortælling, hvor handelsefterretninger,  nyheder, der var vigtige for handelsmandens profit, forbandt sig med den interesse, som borgerne havde for nyheder af en ganske anden art, intriger, skandalehistorier, det muntre liv;  novellen  var  oprindelig noget i retning af brugsværdilitteratur, med nyheder og informationer; forst det etablerede borgerskab gjorde novellerne til  opdigtede korthistorier, der tjente underholdningsformal.

Der Ligger noget af den oprindelige mening, som novellen havde, i Waiiraffs arbejder, omend i en ganske anden form; de er informationsrige korthistorier, som er præget af den videnskabelige tidsalders træk, handelsefterretninger for de undertrykte,  rejseberetninger  fra en  ~tilsloret virkelighed«.  De er i bedste forstand proletarisk  brugslitteratur.

I forarbejderne til denne fortolkning har jeg  gjort mig de storste anstrengelser, som jeg  imidlertid til sidst indsA var forgæves: jeg  vendte og drejede Wail- raffs  skrifter og hans metode til  produktion  af erfaringer med  henblik pa, om der dog ikke s k d e  komme noget af en stor litterær genre eller i det mindste af en str~rnning inden for arbejderlitteraturen til syne, hvori det blivende, der som bekendt skaber digterne, det substantielle  i Wallraffs unders0gelsesarbejde  kunne placeres; forsoget mislykkedes imidlertid. Jo mere jeg beskæftigede mig med Wallraff, desto mere velgorende, indsigtsfuld og adzekvat i forhold til de undersagte genstande og den mulige praksis forekom hans beskedenhed mig -at han forstår sig selv som »skrivende specialarbejder« for de undertrykte; i  den forbindelse har han formidlet nogle elementære indsigter, der ellers er begravet, -i materialistisk æstetik, i materialistisk sprogteori, i materialistisk empirisk forskning -og  det  i en  tilstand,  hvori  der aiierede er  indeholdt  et  anstr~g af  utilfredshed med den bestknde Litteraturvirksomhed, en vxgring mod at erklære sig indforstkt med sproganalysens konventionelle metode, kim til en ambitios begrundeisesintention.

En af disse indsigter er, at også arbejderromanens muligheder er afhængig af specifikke sarnfundmæssige forhold, at arbejderromanemes glansperiode med deres positive proletariske helte,  for slet ikke at tale om det store proletariske modkunstvxrk, som Lukács  drmnte om, sandsynligvis hwer  fortiden til, en tid, hvor arbejderne endnu kunne gwe individuelle erfaringer om delæggelsen af  gamle, forældede produktionsmåder og traditionelle livsforhold, hvor deres livsform endnu ikke havde den erfaringslose  rytme af stdvise, potentielt sarntidige produktionscyklusser. Det er ikke tilfældigt, at de vesttyske arbejdsromaner  har  noget  af  den udstrækning,  gentagelse og begivenhedsl~shed over sig, der helt svarer til deres objekter, og at Ballestrinis figurer, der kommer fra Syditalien, og som med traditionelle holdninger, forventninger og livsforhabninger stder mod en produktionsverden, som de fder som destruktiv, udtrykker levende erfaringer og eksisterer ud  fra disse erfaringer.

Der  kommer  et  yderligere moment  til:  arbejdsgivernes forfaldshistorie er, som mzegtige  handelshuses undergang  viser -eksemplarisk fremstillet i Buddenbrooks -, ikke Iængere nogen  individuel  forfaldshistorie; der  findes ikke Iængere nogen identitet, der er båret af arbejdsgiverne,  som kan erfares, og som består  selvstændigt, omend  i en  oplmningsproces; denne form  for  identitet, som Upton Sinclaks Ford-roman endnu kunne tage udgangspunkt i, som han i sin udvikling endnu kunne tære af, er nu forsvundet.

Wallraff har alligevel ikke udelukket at skrive  en roman; men hvis den skulle lykkes, matte den være helt anderledes i form og indhold, mhke sådan som gamle dage kaldte russerne en bjælke, der hang i jernbeslåede kæder, og som man brugte til at bryde igennem faste mure i det var dengang en murbrækker. Senere er begrebet sunket Iængere og længere ned og er til slut blevet navnet pil

Benjamin Kaverin forstod den: »I fjendtlige byer  med,  for 'roman'. Roman -en bog. Og nu er det pa tide at gengive det dets oprindelige betydning«.

Oversat af Nina Lykke efter  »Wallraffs Untersuchungsarbeit in Bereichen der »unterschlagenen  Wirklichkeit~~ i: ))Keine  Demokratie ohne Sozialismus.  Uber den Zusammenhang von Politik, Geschichte und  Moral« af  Oskar Negt, (c) Suhrkamp Verlag, Frankfurt am Main 196.