Hvordan formidle et luthersk trosbegreb med hovedvægten på fiducia
Forfattere: Andreas Kammersgaard Ipsen
Tidsskrift: dttk (08-04-2022)

## HVORDAN FORMIDLE ET LUTHERSK TROSBEGREB MED HOVEDVÆGTEN PÅ FIDUCIA

## Præst i Tarm Frimenighed, cand.theol. Andreas Kammersgaard Ipsen

Da Apollo 11 i 1969 bragte de første mennesker til  månen,  skete  det  ved  hjælp  af den mægtige Saturn V raket. Når en raket skal skydes fri fra Jordens atmosfære og tyngdekraft,  så  er  spørgsmålet  om  vægt ét af de allermest afgørende. Jo lettere et fartøj er, jo lettere er det at få i kredsløb. Men en raket så stor som Saturn V vejer meget -  alt  for  meget.  Faktisk  vejer  den så meget, at den aldrig vil kunne komme i kredsløb. Dette problem løste man ved at bygge Saturn V som en tretrinsraket . Det betyder, at raketten bestod af tre stadier, hvoraf  de  to  første  kunne  frakobles,  når de var løbet tør for brændstof, og på den måde spare  på  vægten.  Til  sidst  var  der kun  det  tredje  stadie  tilbage,  og  det  var dette stadie, der bragte astronauterne til månen og tilbage.

Den  kristne  tro  kan  på  nogle  måder sammenlignes  med  sådan  en  tretrinsraket.  Den  består  af  tre  »stadier«,  der  alle spiller en afgørende rolle for troen: 1. Notitia: Tro som historisk viden; 2. Assensus:

Tro som indre overbevisning; 3. Fiducia: Tro som hjertets tillid.

Denne måde at tale om troens anatomi kan føres tilbage til reformationen og i særdeleshed til Melanchton, der i sin Loci Communes ,  især i den bearbejdede udgave  fra  1543,  understregede  betydningen af troen som tillid til Kristus og af ikke at reducere troens væsen til blot historisk viden eller indre overbevisning. Den katolske kirke var meget bekymret for, om det reformatoriske  princip  om  retfærdiggørelse ved troen alene, sola fide ,  ville lede til  kristne,  der  fuldstændig  ignorerede Bibelens  eller  kirkens  moralske  anvisninger. For reformatorerne var det derfor magtpåliggende at definere den frelsende tro  på  en  måde, så det blev tydeliggjort, at den altid vil  sætte de gode gerningers frugt. Som Luther siger det med sine berømte ord i fortalen til Romerbrevet: »Oh, troen  er  i  sit  væsen  en  så  levende,  skabende, virkende og mægtig ting, at det er umuligt, at den ikke uafladeligt gør godt« (Luther 1981 [1522], 120-121).

Dansk Tidsskrift for Teologi og Kirke  / 01 / 22

Tro er ikke bare viden om troens indhold eller en tilpas stærk indre følelse af overbevisning.  Nej,  den frelsende tro  er at  forlade  sig  på  troens  objekt:  Kristus. Og det er dette og kun dette aspekt ved troen,  som  indebærer  hjertets  fornyelse og  forvandling.  Reformatorerne  underkender  ikke  betydningen  af  troen  som notitia  eller  assensus,  men  understreger blot, at denne tro aldrig vil kunne trøste den  anfægtede  samvittighed  og  skabe plads for Helligåndens virke i hjertet. Dette kan kun den frelsende tillid til Kristus. Som  det  siges  i  konkordieformlen:  »Vi tror, lærer og bekjenner at denne tro ikke bare  er  en  rent  historisk  kunnskap  om Kristus, men en slik gave fra Gud som får oss til å kjenne Kristus rett som vår forløser  I  evangeliets  ord  og  stole  på  ham…« (Mæland 2000, 396).

Vi  skal  nu,  med  udgangspunkt  i  Melanchtons Loci Communes , kigge nærmere på denne troens tretrinsraket og til sidst se  på,  hvordan  kirken  konkret  kan  forkynde  troens  væsen  med  hovedvægt  på fiducia . Det er denne side af troens væsen, som  i  denne  artikel  bliver  betegnet  som det lutherske trosbegreb .  For  selvom det i høj grad var Melanchton, der systematiserede den reformatoriske lære om troen, så var allerede Luther meget klar i sin definition af, hvad der er kernen i den frelsende tro:  »Tro  er  en  levende,  dristig  tillid  til Guds nåde, så vis, at den kunne dø tusind gange deri.« (Luther 1981 [1522], 121).

## 1. Notitia : Den historiske viden om troens indhold

For at tro på Kristus må du først vide noget om ham. Det er det første stadie i troens

Dansk Tidsskrift for Teologi og Kirke / 01 / 22

raket.  Det  er  dette  aspekt  af  troen,  som Paulus  taler  om  i  Rom  10,14:  »Hvordan skal de tro på ham, som de aldrig har hørt om?« Kristen mission kan aldrig blot bestå i en vag opfordring til at »tro på Jesus«. For hvem er Jesus? Hvorfor er han vigtig? Hvad kan han give mig? Kristne tror ikke ud i den blå luft, men tror på noget ,  som det  til  en  vis  grad  er  nødvendigt  at  vide noget om: »Faith embraces both trust in the  mercy  of  God  and  knowledge  of  the historical events, that is, it looks to Christ, of whom it is necessary to know that He is the Son of the eternal God, crucified for us, raised again, etc.« (Melanchton 1992 [1543], 87).

Men  det  er  samtidig  tydeligt,  at  den kristne tro ikke kan reduceres til ren viden  om  troens  indhold:  »Therefore,  in order that the word »faith« may point to this Mediator and apply to us, »faith« refers not only to historical knowledge but also  to  trust  (fiducia)  in  the  mercy  promised  for  the  sake  of  the  Son  of  God.« (Melanchton  1992  [1543],  87).  Notitia  i sig selv gør ikke troen til en frelsende tro. Alle og enhver kan have en viden om kristendommens indhold, uden at de på nogen måde vil regne sig selv for kristne. Ja, at se troen som ren notitia vil ifølge Melanchton nærmere føre til en tro, der lever i evig frygt. Således siger han om den tro, der udelukkende forholder sig historisk til læren  om  retfærdiggørelse:  »But  the  historical knowledge of this matter does not bring peace; indeed, it only increases our trembling and hopelessness, as is the case with  the  devils  [James  2:19].  For  what could be a more terrible sign of the wrath of God than that He could not be satisfied with any sacrifice except the death of His own Son?« (Melanchton 1992 [1543], 88).

## 2. Assensus : Overbevisning om troens sandhedsværdi

Man  kan  godt  vide  alt  om  Kristus  uden dermed at tro på, at det er sandt. Assensus er at regne kristendommens budskab for sandt, og er dermed et skridt videre i troens væsen end ren notitia: »Faith is to assent to the entire Word of God as it has been set forth for us, (…) and particularly to the free promise of reconciliation given for the sake of Christ the Mediator.« (Melanchton 1992 [1543], 91).

Troen som assensus indebærer, at den troende  ikke  blot  sidder  inde  med  den rette viden om Kristus, men også oplever en eller anden indre overbevisning om, at denne viden er udtryk for sandhed. Troen bliver her personliggjort. R.C. Sproul understreger betydningen af troen som assensus således: »Before anyone can really trust in Jesus Christ, he has to believe that Christ ideed is the Savior, that He is who He claimed to be. Genuine faith says that the content, the notitia ,  is  true.«  (Sproul 2014, 238). Det er selvfølgelig muligt, at en  person  kan  være  overbevist  om  kristendommens  sandhedsværdi  uden  dermed at regne sig selv for at være kristen, men det vil formentlig høre til sjældenhederne. Derimod er det mere almindeligt, at  en  person gennem tro som ren assensus  regner  sig  selv  for  at  være  kristen, men rent faktisk ikke er det. Sådan er det, fordi  troen  som  ren  assensus,  ifølge  Melanchton, ikke er den frelsende tro.

## 3. Fiducia : Tillid til og afhængighed af Kristus

Virkeligheden er, at mens den indre overbevisning om troens sandhedsværdi nok gør et menneske religiøst, så gør det ikke mennesket  til  en  kristen.  Et  menneske kan nemlig godt tro på sandheden af troens indhold, men aldrig tilegne sig troens indhold. En tro, der stopper ved den indre overbevisning om kristentroens sandhed, bliver aldrig en frelsende tro. For det er en tro, der har sin basis i den troende selv. Fiducia, troens tillid, er opgivelsen og overgivelsen  af  selvet  til  Kristus.  Det  er  her ikke længere den troende selv med egen viden  eller  indre  overbevisning,  der  er det afgørende, men derimod Kristus, der er  troens  objekt.  Det  er  ham,  den  troendes tillid er rettet mod. Med Melanchtons ord: »For if faith is not the trust that looks to  Christ  and  finds  rest  because  of  Him, then certainly we will not apply His benefits to ourselves or use them. Therefore it is  necessary that by faith we understand the trust that applies to us the benefits of Christ.« (Melanchton 1992 [1543], 90).

De to første stadier, notitia og assensus,  er  nødvendige  elementer  for  troen, men  de  er ikke frelsende. Ifølge  Melanchton, så er det alene det sidste stadie, fiducia, der har magten til at bringe den troende i mål. Det har det, fordi det i dette stadie er Kristus, der fuldstændig overtager troens selvforståelse og bliver alfa og omega  for  den  troende.  Dette  frelsende aspekt ved troen kan sammenlignes med den  klassiske  tillidsøvelse,  hvor  et  menneske lader sig falde bagover i tillid til at blive grebet af en person bagved. I dette scenarie  vil  man  nok  have  en  vis  viden

Dansk Tidsskrift for Teologi og Kirke  / 01 / 22

(notitia) om, at der står en person bagved, og man vil måske også have en vis overbevisning (assensus) om, at denne person vil  gribe, hvis man  lader  sig  falde.  Men intet af dette er det samme som faktisk at lade sig falde (fiducia).

## Den frelsende tillid

Et luthersk trosbegreb vil altid lægge hovedvægten på troen som fiducia. For Melanchton  er  det  dette  aspekt  ved  troen, der knytter den troende til Kristus, giver del i hans goder og trøster den anfægtede samvittighed.  Dette  aspekt  ved  troen  er vigtigere  end  nogensinde  for  kirken  at forkynde klart og tydeligt i dag, idet troen  for  mange  mennesker  i  dag  er  blevet et  fremmedsprog,  og  kristentro  typisk opfattes  som  det  at  have  en  stærk  indre overbevisning  (assensus).  Selv  indenfor kirken er der tendens til at lægge hovedvægten her. En del af forklaringen herpå skal måske findes i pietismens inderliggørelse af troen, men den største årsag ligger formentlig i kirkens reaktion på den religionskritik, som for alvor fik fodfæste under oplysningstiden. Her var fokus i høj grad rettet mod  kristendommens historiske sandhedsværdi, og kirkens modsvar, apologetikken, havde - og har! - helt naturligt en tendens til at lægge hovedvægten på at grundfæste troen som en indre overbevisning om kristendommens sandhedsværdi.

Som modsvar til dette finder vi så reformatorernes tale om den frelsende tro, som en radikalt anderledes størrelse, nemlig  tilliden  til  Kristus.  Ifølge  det  lutherske trosbegreb går vejen til frelse ikke gennem  at  lære  den  samlede  dogmatik udenad  eller  opnå  en  tilpas  stæk  indre

Dansk Tidsskrift for Teologi og Kirke / 01 / 22

overbevisning,  men  ganske  enkelt  gennem at forlade sig på Kristus og hans fuldkomne frelsesværk. Hensigten med denne tilgang er at tale troen ned og Kristus op. Troen i sig selv, hvad enten vi tænker den som notitia eller assensus, er ikke afgørende, men det er ham, som troen er retter sin tillid imod. Luther selv understreger dette i en prædiken til 2. pinsedag: »Her ser du også, hvad troen er, og hvad der kaldes sådan, nemlig ikke en tom, uvirksom tanke om Kristus, at han er født af jomfruen, har lidt,  er  korsfæstet,  opstanden  og  opfaret til Himlen. Den er et sådant hjerte, som sig indeslutter og griber Guds søn …« (Luther 2018 [1544], 491).

## Følt tillid eller udvist tillid

Men samtidig kommer fiducia som trosbegreb med sine egne udfordringer. For hele hensigten  med  at  tale  om  den  frelsende tro som tillid til Kristus er at få flyttet den troendes fokus fra troen til troens objekt, sådan at troens væsen ikke er noget, jeg skal gå og måle på i mit eget hjerte, men at jeg i stedet kan hvile i Kristus som troens objekt. Men virkeligheden er jo, at vi alle til  dagligt  oplever  det  at  have  tillid,  som noget, der sker i  os selv .  Tillid er en indre erfaring i os. Og det er noget, vi kan måle. Vi kan mærke, om vi har stor eller lille tillid  til  andre  mennesker,  og  den  troende kan  også  erfare,  at  tilliden  til  Gud  kan svinge  gevaldigt  fra  dag  til  dag.  Er  man ikke opmærksom på dette, kan vejen blive banet  for,  at  begrebet  fiducia/tillid  som udtryk for den frelsende tro, blot bliver en ny måde at finde fundamentet for sin frelse i sig selv frem for i Kristus alene: Jeg er frelst, fordi jeg stoler fuldstændig på Jesus.

Og omvendt kan det skabe dybe anfægtelser: Jeg kan ikke være en rigtig kristen, for jeg mærker så lidt tillid til Kristus i mig.

Noget  som  kan  risikere at  skubbe til  denne  anfægtelse,  er  en  overfladisk læsning  af  de  berømte  ord  om  tro  i  Hebræerbrevet  11,1.  Her  lyder  budskabet  i DO92: »Tro er fast tillid til det, der håbes på«.  Når  man læser disse ord, virker det meget nærliggende at spørge sig selv: Er min tillid  til  Kristus  virkelig  helt  fast  og urokkelig? Men her er det vigtigt at holde tungen lige i munden og huske på, at Hebr 11,1, og i særdeleshed ਫ਼ʌȩıIJĮıȚȢ ,  faktisk er ganske svært at oversætte (Ipsen 2021, 99 ff.). Det er fuldt ud muligt at oversætte som DO92 med »fast tillid«. Jeg vil dog argumentere for, at det her er bedre at vælge oversættelsen »virkeliggørelse«, sådan at ordlyden i verset bliver: »Tro er virkeliggørelsen af det, vi håber på«. Meningen bliver da, at troen ikke primært skal forstås som en indre erfaring af en mere eller mindre fast tillid, men som derimod som den handlende tillid . Troen er den relation til Kristus, hvor den troende ikke blot nøjes med at mærke en tillid til Kristus i sig, men hvor  den  troende  faktisk kaster sig selv ud på Kristi løfter. Man har et håb til Kristus, og dette håb giver man virkelighed gennem sin tros handling .

Dette understreges  i  næste  halvdel af  verset,  hvor  ordet ਩ȜİȖȤȠȢ ,  der  i  DO92 oversættes med »overbevisning« egentlig mere har betydningen »bevisførelse« eller »afprøvning«. Således kan hele Hebr 11,1 oversættes: »Tro er virkeliggørelsen af det, vi  håber på, afprøvningen af det, vi ikke kan se«. Fordelen ved denne oversættelse er, at den netop flytter fokus fra troen som en  indre  erfaring  af  mere  eller  mindre stærk  tillid  og  overbevisning  hen  på  troens objekt: Kristus. Troen virkeliggør håbet og afprøver det, som ikke kan ses, ved at forlade sig på Kristus. Hvis vi skal gribe tilbage  til  billedet  med  den  klassiske  tillidsøvelse, så vil den frelsende tro i dette billede netop være at finde i faldet . Her er det afgørende ikke, hvor stærk indre tillid man har til personen bagved, men det afgørende er, at man virkeliggør sit  håb om at blive grebet ved faktisk at lade sig falde.

Fiducia som evangelisk trosbegreb må med nødvendighed have et indhold,  der peger ud over den indre erfaringsverden. Fiducia kan ikke kun være følt tillid men først og fremmest udvist tillid.

## At forkynde fiducia i dag

Så hvordan omsættes alt dette til konkret forkyndelse i dag, så kirken kan udfordre nutidens  tendens  til  at  fokusere  på  tro som notitia og assensus og i stedet kalde til  en  tro,  der  giver  afkald på sig selv og overgiver sig til Kristus i alt?

## Frygten for loviskhed

Når  der  i  dag  skal  forkyndes  evangelisk om troen, ender det ofte med at være med udtryk som »se på Jesus«, »tage imod Jesus«  eller  »stole  på  Jesus«.  Disse  udtryk bruges, fordi præster og forkyndere i den lutherske tradition i frygt for loviskhed så vidt muligt prøver at gøre troen til en passiv  størrelse.  Troens  handling minimeres mest muligt. Tro er netop ikke at gøre noget! Tro er at give op og blot tage imod. Tro er intet andet end at have tillid til Jesus og det, han har gjort i stedet for os. Sådan må og skal der også forkyndes om troen, for

Dansk Tidsskrift for Teologi og Kirke  / 01 / 22

det er der virkelig mange, der har brug for at høre. Sådan taler Luther også stærkt om troens modtagende væsen: »Troen holder hænder og sæk op og gør ikke andet end at lade sig overøse med godt. For ligesom Gud eller giveren af sin kærlighed skænker os dette, sådan tager vi imod det med troen, som intet andet gør end at modtage denne gave« (Luther 2018 [1544], 491).

Men  udfordringen  er,  at  uanset  hvor sandt  det  er,  at  troen  af  natur  er  passivt modtagende, så er det bare for det meste ikke sådan, det opleves i praksis . I praksis vil  det  at  komme  til  tro  for  de  fleste  opleves  som  en  handling.  Og  når  vi  læser  i evangelierne, så vil vi også gang på gang se,  at  Jesus  kalder  mennesker  til  tro  ved at opfordre til handling: »Følg mig«, »kom til mig«, »omvend jer« osv. Det er klart, at den  store  forudsætning  for  dette  kald  til handling er, at det er Gud ,  der  kalder  og drager mennesket til tro (Joh 6,44), at det er Gud , der virker i os både at ville og virke for hans gode vilje (Fil 2,13) Men det ved den enkelte jo bare ikke nødvendigvis i det øjeblik, hvor kaldet til troshandling lyder. Her  hører  mennesket  blot  ordene:  »Følg mig!« fra Kristus, og vil da som noget helt naturligt  kigge  efter  nogle  konkrete  veje til at gøre netop dét.

## Den eksternaliserede troserfaring

For at forkynde om den frelsende tro i dag må kirken anvise nogle klare og tydelige veje  til  at  kaste  sig  ud  i  troens handling og gå konkret på Guds løfter. Der må peges  på  konkrete  måder  at  kaste  sig  ud  i troens  fald.  Både  notitia  og  assensus  er internaliserede  troserfaringer  og  er  noget, man kan opleve i forskellige grader.

Dansk Tidsskrift for Teologi og Kirke / 01 / 22

Troen som fiducia må i forkyndelse og undervisning ikke strande i ren internalisering, for så bliver det dybest set umuligt at skelne mellem fiducia og assensus. Hvad er forskellen på indre tillid og indre overbevisning? Svaret på dette spørgsmål vil nemt ende med at lyde som ren teori. Når mennesker  i  dag  primært  forbinder  begrebet »tro« med den rent internaliserede erfaring  af  notitia  eller  assensus,  så  må de præsenteres for en forkyndelse af den frelsende tro, som er umulig at forveksle med disse. En frelsende tro, der kommer ud  af  den  indre  erfaringsverden  og  virkelig får givet konkrete muligheder for at gribe om Kristus i den ydre verden.

Der må gives anledning til, at troserfaringen  kan eksternaliseres ,  og  det  sker bedst ved at huske på en anden af reformationen vigtigste lektier, nemlig aldrig  at  adskille  troen  fra  nådens  midler. For  Melanchton  var  dette  en  afgørende pointe: »I samme Grad som du aabenbart vilde tro, saafremt Gud selv talte til dig eller udførte et eller andet underfuldt, der specielt angik dig, i samme Grad skal du derfor, naar du modtager Daaben eller tager Del i Herrens Bord, fuldt og fast tro, at Gud har forbarmet sig over dig . Tegnene er  med andre Ord givet, for at de kan opvække  troen. «  (Melanchton  1953  [1521], 162. Min kursivering). Nådens midler er afgørende, fordi de giver den troende et sted at gribe om Kristus udenfor sig  selv. Nådens midler eksternaliserer troens erfaring og giver plads for troens handling.

## Troens objekt

Forkyndelse  af  troen  må  konkret  pege på ordets forkyndelse, sakramenterne og skriftemålet som steder, hvor mennesker kan gå på Guds løfter og tage imod hans nåde. Der må kaldes til aktivt at opsøge nådens midler og leve med andagtens ritualer i hverdagen. Der må tales konkret om det at være en del af Guds menighed og engagere sig i det fællesskab, hvor troen bekendes, evangeliet forkyndes og sakramenterne forvaltes. Forkyndelsen må give et konkret kald til den enkelte om at investere sig selv og sin identitet i troens handling gennem de ydre tegn, som Gud har givet.

Naturligvis  er  faren  ved  alt  dette,  at det kan lede til loviskhed. At troen er noget jeg skal gøre og gøre godt nok. Netop derfor er det vigtigt, at det er objektet for troshandlingen,  Kristus,  der  er  i  fokus, mere end troshandlingen i sig selv - ligesom det i tillidsøvelsen ikke er kvaliteten af faldet, der er afgørende, men derimod den person, der griber.

Men jeg tror, at faren er endnu større, hvis  forkyndelsen  slet  ikke  tør  tale  om troen som en handling, der griber nådens midler. For så er faren nemlig, at troens erfaring internaliseres fuldstændig. At troen  alene  bliver  til  graden  af  menneskets indre tillid. Ved i stedet at kalde konkret til troshandling giver forkyndelsen i det mindste Kristus selv anledning til at stå ved sine løfter og træde frem som den perle, den frelsende tro griber om og satser sig på. Og mennesker gives da mulighed for at se bort fra deres egen vaklende tillid og overbevisning og i stedet overgive alt  til  Kristus.  Den  subjektiverede,  indre tillid vil uundgåeligt køre fast i spørgsmålet,  om  troen  nu  også  er  stærk  nok.  Den handlende fiducia kan finde hvile I Guds løfter - udenfor sig selv.

## Litteratur

- Christensen, Jens Ole. 1999. Kristen mellem  kaos  og  tryghed .  Hillerød:  Dansk Luthersk Forlag.
- Ipsen, Andreas Kammersgaard. 2016. Tro med sko på . Fredericia: LogosMedia
- Ipsen, Andreas Kammersgaard og Michael Agerbo  Mørch.  2021. Øjebliksbilleder fra tvivlens landskab. Breve om tro og tvivl . Fredericia: LogosMedia.
- Luther, Martin. 1981 [1522]. Fortalen til Romerbrevet .  Oversat af Carsten Nielsen og Bent Nielsen. København: Credo Forlag.
- Luther, Martin. 2018 [1544]. Kirkepostillen  Bind 2 .  Oversat  af  Finn  B.  Andersen.  København:  Books  on  Demand GmbH.
- Melanchton,  Philip.  1953  [1521]. Loci. Evangeliske  Hovedtanker .  Oversat  af Jørgen Larsen. København: O. Lohses Forlag.
- Melanchton,  Philip.  1992  [1543]. Loci Communes .  Oversat  af  J.A.O.  Preus. USA: Concordia Publishing House.
- Mæland,  Jens  Olav.  2000. Konkordieboken. Den evangelisk-lutherske kirkes bekjennelsesskrifter . Oslo: Lunde Forlag.
- Sproul,  R.C.  2014. Everyone's  a  Theologian:  An  Introduction  to  Systematic Theology USA: Reformation Trust Publishing.

## Forfatter

Andreas Kammersgaard Ipsen andreas@tarmfrimenighed.dk

Dansk Tidsskrift for Teologi og Kirke  / 01 / 22