Anmeldelse
Forfattere: Ulla Kjær
Tidsskrift: periskop (2017-12-05)

Alison Smithson samarbejdede!), mens samtidens skandinaviskinspirerede arkitekter fremhæves. Samtidig nedtones modernismens sociale/politiske slagside ved blot at betegne én stilart blandt andre.

Nogle  vil  næppe  overtage  værdier  som  følelse  eller folkelig  appel,  som  Brittain-Catlin  efterlyser  i  nutidig arkitektur og diskursen omkring den. Omvendt vil hans sentimentale  rejse  gennem  arkitekturhistorien  og  provokerende  lakmusprøve  på  arkitektonisk  meningsdannelse  og  formidling  inspirere  andre.  Efter  endt  læsning er undertegnede blevet mere lydhør over for det interessante ved ufortalte historier om arkitektoniske antihelte, taberstilarter  og  bygningers  omtumlede  efterliv.  Som Beckett  skrev:  'Ever  tried.  Ever  failed.  No  matter.  Try again. Fail again. Fail better.'

## Signe sophie Bøggild

## Christoffer Harlang og Albert Algreen-Petersen (red.)

Om bygningskulturens transformation GEKKO Publishing 2015, 547 sider.

Dette  er  en  bog,  der  er  beregnet  til  at  blive  læst.  Det  turde være en overflødig bemærkning, eftersom  der  jo  er  tale  om  en bog. Men i dag er der blevet langt imellem de fikse paperbacks. De fleste  bøger,  og  ikke  mindst  de kunsthistoriske,  bliver  nu  trykt med fast bind, på kraftigt papir

og  med masser af lækre billeder. I denne sammenhæng virker  bogen Om  bygningskulturens  transformation iøjnefaldende beskeden. Hæftet, i et sagligt A4-format, med et rent hvidt omslag og en del ret små illustrationer leder den ved første øjekast tankerne hen på en rapport. Men bogens snit er rødt, og de små billeder er suppleret med en del både skæve og dvælende illustrationer i både helsides  og  opslagsstørrelse,  og  så  er  indtrykket  på  plads: Det er hverken en coffee table-bog eller en rapport, men et helt igennem fagligt værk med en fremlæggelse af en imponerende mængde viden. Fordelt på de fem hovedafsnit  'Ideer',  'Metoder',  'Strategier',  'Håndværk'  og 'Eksempler' leveres vidtrækkende tanker om kulturarv og transformation, om mødet og af og til modsætningen mellem  gammelt  og  nyt  samt  om  arkitektur-  og  bevaringsstrategier  gennem  tiderne;  der  er  gode  eksempler på,  hvad  der  tales  om,  og  der  er  nyttige  beskrivelser  af såvel  forebyggende  vedligehold  som  anvendelsen  af  en lang række materialer: træ, ler, kalk, cement, pigmenter, lakker,  glas  etc.  Her  vil  også  erfarne  arkitekter  og  arkitekturhistorikere  kunne  hente  ny  viden.  Ifølge  bogens bagsidetekst er den da også 'et uundværligt opslagsværk til alle, der arbejder med at bevare og udvikle vores bygningskultur'.

Men læseren bliver alligevel lidt i tvivl om, hvem bogen egentlig  henvender  sig  til.  Et  i  øvrigt  glimrende  forord, hvori den finske arkitekt og professor Juhani Pallasmaa påviser  vore  dages  arkitektoniske  svingninger  mellem de to lige  fritsvævende poler: en vulgær funktionalisme og en æstetisk abstraktion, slutter med en uforbeholden ros til den danske arkitektskoles 'pædagogiske tilgang og forskning,  som  de  fremgår  af  dette  forskningsprojekt'. Læseren  kan  kun  være  enig  i,  at  det  er  opmuntrende at  møde  en  arkitekturundervisning,  'der  interesserer sig for fagets grundlæggende processer, typologier og  brugsmønstre  i  stedet  for  kun  at  dyrke  det  visuelle formsprog',  og forklaringen på,  hvad det er for et forskningsprojekt, Pallasmaa omtaler, kommer også frem efterhånden, idet det af både bogens tekst og dens billeder fremgår,  at  den  er  udsprunget  af  kandidatprogrammet Kulturarv,  Transformation  og  Restaurering  på  Kunstakademiets Arkitektskole. Men da dette forhold hverken fremgår  af  bogens  titel,  bagsidetekst  eller  kolofon,  kan forordets fine reklame for skolen afføde lidt spekulation.

Hvorfor bliver de generelle overvejelser pludselig koblet op på et specifikt undervisningsprogram? Er bogen alligevel en rapport? Eller måske rettere, en dokumentation af arbejdet på kandidatprogrammet Kulturarv, Transformation  og  Restaurering?  Og  hvis  det  er  rigtigt,  bør  det så ikke i højere grad komme frem og derved også give en logisk  forklaring  på,  at  synsvinklen  jævnligt  skifter  fra en udadrettet orientering i form af oplysninger om, hvad arkitektskolens undervisning omfatter og tilsigter, og til en informativ vejledning, som primært synes tiltænkt de studerende? Blandt eksemplerne på den sidste vinkling er kapitlet om bygningsopmåling, hvor det forklares, hvordan et vandret snit også kaldes en plan, et lodret snit et tvær- eller længdesnit og et lodret snit 'foran bygningen' en facade, hvorefter læseren præsenteres for forskellige opmålingsniveauer  og  -metoder,  som  er  interessante  at læse om, men som ikke er lige relevante discipliner for 'alle,  der  arbejder  med  at  bevare  og  udvikle  vores  bygningskultur'.  Både  dette  kapitel  og  et  lige  så  grundigt om bygningsarkæologi og arkivundersøgelser er lagt ind under hovedafsnittet 'Metoder'; hvorom det i prologen hedder, at der er tale om 'indblik i de vigtigste analytiske fremgangsmåder, der kvalificerer bygningskulturens transformation', og indblikket er ubetinget vigtigt: Læseren føler sig blot sat på skolebænken over for formuleringer som: (skitseopmåling s. 109) 'Målestokken er din egen krop' eller (arkivstudier s. 141) 'Under arkivundersøgelser er det vigtigt at gøre omhyggelige notater'.

I  øvrigt  indledes  hovedafsnittet  'Metoder'  med  en fremlæggelse af fem veje til at sikre sig et indtryk af en bygning: om bygningens betydning, 'teknisk - historisk -  fænomenbunden',  om  den  afstand,  hvori  den  betragtes, 'landscape - still life - portrait' (hvorfor står de tre ting  for  resten  på  engelsk?  -  de  hedder  jo  nærmest  det samme på dansk), om dens dele, 'skin - meat - bone' …, om dens projektering, 'blik - kast - projekt', og om dens transformation, 'subtraktion - rekonstruktion - reparation - omformation - addition'. Yderligere seks metoder, denne  gang  til  at  foretage  en  decideret  værdisætning, præsenteres i afsnittets slutning, nemlig SAVE-metoden, vurdering  af  fredningsværdier,  bevarings-  og  bygningssyn samt bygningsarkæologi, hvortil kommer to: analyse og værdisætning af henholdsvis 'bebyggelser og byrum' samt 'bygninger og deres omgivelser', der efterfølgende hver  især  uddybes  i  et  selvstændigt  kapitel.  Tungen skal lige i  munden for helt at skille de seks metoder fra hinanden,  også  på  grund  af  lidt  forvirring  omkring  de skematiske oversigter, der illustrerer dem. Et skema over 'Metode  5  -  Analyse  og  værdisætning  af  bygninger  og deres  omgivelser'  (s.  157)  har  en  helt  anden  opbygning end et skema over 'Værdisætning af bygninger og deres omgivelser' (s. 161) - om end de to skemaer munder ud i de samme anbefalinger.

De  dele  af  bogen,  der  specifikt  handler  om  bygningskulturens transformation, er samlet under det tredje  hovedafsnits  overskrift  'Strategier'  og  er  opdelt i  'Tilnærmelser',  'Fortsættelser',  'Forbindelser',  'Et stykke ad vejen' og 'Transformation af efterkrigstidens industrilandskaber'. Disse kapitlers kloge betragtninger omkring kulturelle værdier og potentialer er baseret på eksempler og lægger dermed op til det afsluttende hovedafsnit,  hvor  konkrete  enfamilieshuse,  etagebyggerier  og offentlige  bygninger  analyseres,  måles  op  og  beskrives  i overensstemmelse med arkitektskolens foretrukne historiske, tekniske og arkitektoniske analyse og med vægt på de fem spørgsmål: hvorfor er  huset  noget  særligt, hvor i huset findes de særlige værdier, hvilke elementer er der konkret tale om, hvordan skal  de  behandles  for  at  videreudvikle huset på en respektfuld måde, og hvad ønsker husejeren, måske modsat myndighederne? Dermed kan der  også  i  hvert  enkelt  tilfælde  gøres  rede  for  en  transformationsholdning,  som  modsat  det  traditionelle  valg mellem det rent arkitektoniske og det lige så rent antikvariske tager begge dele i ed. Arkitektur begynder sit liv - og sin forandring - på den allerførste dag, og begrebet originalitet  kan  følgelig  hurtigt  blive  en  noget  flertydig størrelse. Opmærksomheden har, konstateres det, flyttet sig fra tanken om bygningen som et objekt begrænset af tid og rum til at være et spørgsmål om at sikre dens maksimale betydning.

Den  tekniske  del  af  den  treleddede  analyse  forudskikker  et  indgående  kendskab  til  husets  materialer  og håndværksmæssige udformning, og disse emner optager bogens  fjerde  hovedafsnit,  som  jeg  personligt  vil  vende tilbage til mange gange. Her er omtaler af alverdens byggematerialer,  her  er  lidt  om  bygningsteknologi,  lidt  om murværk, bindingsværk og træ inklusive diverse samlinger, foruden statiske og konstruktive forhold; ja, selv curtain walls og deres udvikling er nøje beskrevet. Det hele er sobert og faktuelt præsenteret og står som et vidnesbyrd om, at vurderingsmodellen med den treleddede analyse er taget alvorligt, og med god grund: Netop når det gælder transformation,  er  der  ingen  entydige  løsninger.  Hvert eneste hus og husgruppe afviger fra alle de andre og skal behandles  derefter  i  form  af  en  omhyggelig,  individuel gennemgang foretaget af fagfolk med forstand på alle de discipliner,  som  omtales  i  den  aktuelle  bog.  Det  er  ikke så mærkeligt, at restaurering ofte er blevet betegnet som arkitekturens mest krævende fag, og det er virkelig, som Pallasmaa skriver, glædeligt, at den danske arkitektskole gør en indsats for at klæde sine studerende på til at kunne honorere de høje krav.

Bogen  er  sammensat  af  bidrag  fra  flere  forfattere, typisk lærerkræfterne på arkitektskolen. Det giver enhver lejlighed til at skrive om det, som han (alle er mænd) kender bedst, og det øger naturligvis den faglige dybde. Men det medfører også nogle gentagelser, og dette i forening med den stedvise brug af mere poetiske overskrifter som de  ovenfor  nævnte  under  hovedafsnittet  'Strategier' efterlader læseren med et uopfyldt behov for et register. Under det afsluttende afsnit 'Indeks' findes således kun forfatternes  biografier  samt  en  liste  over,  hvem  der  har skrevet hvilke artikler. Men der er ingen mulighed for at slå bestemte emner eller omtalte personer op. Det er en ærgerlig mangel i en bog, der er så indlysende som både grund- og håndbog i en bred restaureringssammenhæng. For det er virkelig en bog, der både er beregnet og egnet til at blive læst. Til at blive brugt.

Ulla Kjær

## Spyros Papapetros og Julian Rose (red.)

Retracing the Expanded Field. Encounters between Art and Architecture

MIT Press 2014, 288 sider.

At  et  enkelt  kunsthistorisk essay  gøres  til  genstand  for en  hel  kontekstualiserende, diskuterende  og  perspektiverende 'monografi', er vist noget usædvanligt. Men den amerikanske kunsthistoriker Rosalind Krauss' 'Sculpture in the Expanded Field'

er også bemærkelsesværdigt, hvad angår dets reception og naturligvis også dets indhold og metodiske tilgang. Essayet blev skrevet i 1978, publiceret i tidsskriftet October i 1979 og genoptrykt allerede i 1983 i antologien The Anti-Aesthetic: Essays on Postmodern Culture , redigeret af Hal Foster, og i 1985 i Krauss' egen bog The Originality of the Avant-Garde and Other Modernist Myths .

For  så  vidt  er  titlen  på  Krauss'  essay  en  anelse  vildledende.  Omdrejningspunktet  er  skulpturen,  der  ikke mindst  med  1960'ernes  minimalisme,  videreført  ind  i 1970'erne  i  post-minimalismen,  har  undergået  væsentlige forandringer - også ontologisk og epistemologisk set, kan man hævde: Påvirket af dels fænomenologiske, dels strukturalistiske strømninger undersøgte skulpturen nu bl.a. sin egen afhængighed af beskueren og den specifikke  beskuelsessituation,  ligesom  kunstnere  arbejdede med intentionalitets- og institutionskritiske aspekter af systematisering og proces. Men netop disse forandringer betød også, at grænserne til andre kunstarter kunne synes slørede, særligt imellem skulptur, arkitektur og land art. 'Sculpture in the Expanded Field' handler derfor lige så vel  om  grænserne  for  de  to  sidstnævnte  kunstarter  og er alt i alt et strukturalistisk forsøg (og i en vis forstand formalistisk;  Krauss  var  uddannet  ved  Clement  Greenberg) på at genetablere sådanne grænser og kategorier i