Vi vil aldrig blive posthumanister
Forfattere: Frederik Boris Hylstrup Olsen
Tidsskrift: tidsskriftforuddannelsesvidens (2025-05-30)

## DANISH JOURNAL OF EDUCATION STUDIES

## VI VIL ALDRIG BLIVE POSTHUMANISTER

Anmeldelse af Benjamin Boysens The Embarrassment of Being Human

Frederik Boris Hylstrup Olsen,

ph.d.-studerende, DPU, Aarhus Universitet og Københavns Professionshøjskole

BOGANMELDELSE (IKKE FAGFÆLLEBEDØMT) MAJ 2025 PUBLICERET ONLINE

DANISH JOURNAL OF

EDUCATION STUDIES

ard, Kim Holflod, Karina Kiær,

(cc)

BY

DJES

ch &amp; Simon Langkjær

## Kolofon

## Redaktører

Miriam Madsen (editor-in-chief), Maria Louise Larsen Hedegaard, Kim Holflod, Karina Kiær, Bea Møller Schmidt, Julie Reng Andersen, Katrine Mygind Bach &amp; Simon Langkjær

## Nummer

Årgang 3, nr. 1/2025, publiceret fortløbende

## Artikeltype

Boganmeldelse (ikke fagfællebedømt)

## Adresse

Afdeling for Uddannelsesvidenskab

DPU, Aarhus Universitet

Tuborgvej 1642400 København NV:

djes@edu.au.dk

https://tidsskrift.dk/tidsskriftforuddannelsesvidens/index

ISSN: 2794-3445

This work is licensed under a Creative Commons Attribution 4.0 International License DANISH JOURNAL OF

Boysen et

DJES

EDUCATION STUDIES

ler for en

lenskab og

som vi står

copocæne",

inden for

1 og de nye

3

## VI VIL ALDRIG BLIVE POSTHUMANISTER

Anmeldelse af Benjamin Boysens The Embarrassment of Being Human

Frederik Boris Hylstrup Olsen, ph.d.-studerende, DPU, Aarhus Universitet og Københavns Professionshøjskole

Keywords : Nymaterialisme; posthumanisme; postmodernisme; marxisme

Klimakrisen er en trussel for alt liv på jorden. Ekstrem tørke, hyppige oversvømmelser  og temperaturstigninger har ødelæggende konsekvenser for kloden. Klimaforandringernes konkrete manifestationer i form af fordrivende skovbrande, oversvømmelser, hedebølger og så videre medfører ubeboelighed for de mest udsatte mennesker, ufrugtbarhed og landbrugsmæssig futilitet, fejlslåen høst, sult, mangel på drikkevand og generelt fatale livsomstændigheder. Selvom der er katastrofale følger for alt  liv  på  kloden,  er  det  altså  intet  mindre  end  selve  menneskets  hjem,  der  er  i  fare.  Og  selvom 'naturkatastrofer'  konnoterer  både  katastrofens  'naturlige'  herkomst  og  naturen  som  det  udøvende subjekt for katastrofen, er det ikke desto mindre en specifik menneskelig konstellation, det vil sige en historisk, materialistisk og politisk situation, der har tilvejebragt denne krise: Kapitalistisk ideologi.

Mennesket,  som  den  'ansvarlige  for  al  jordisk  liv'  (Boysen,  2025,  s.  3)  er  altså  både  skaberen  af,  og følgelig  også  den  designerede  og  nødvendige  løsning  på,  den  alarmerende  tilstand,  verden  aktuelt befinder  sig  i,  herunder  demokratisk  forfald,  ekstrem  ulighed  og,  hvad  der  ifølge  litteraturforsker  og forfatter  Benjamin  Boysen  er  den  mest  alarmerende  af  alle  disse  serielle  kriser,  klimakrisen.  Benjamin Boysen  har  forfattet  bogen The  Embarrassment  of  Being  Human ,  som  er  en  kritisk  gennemgang  af  den generelle  materielle  vending  og  af  posthumanismens  opgør  med  moderne  humanistiske  komponenter såsom autonomi, sekularisme, fornuft og menneskets særstatus. Boysen mener det således alvorligt, når han  skriver,  at  klimakrisen  stiller  os  over  for  en  civilisationskrise:  Det  er  menneskets  civilisatoriske potentiale og modernistiske projekt, der gives afkald på, når vi har sat vores eget hjem i fare og ikke tager vores specifikt-menneskelige ansvar på os i bestræbelsen på at komme klimakrisen til livs.

## Det exceptionelle menneske i en posthumanistisk tid

Allerede  i  anslaget  fornemmer  man  Boysens  humanistiske  position.  Mennesket  er  ifølge  Boysen  et exceptionelt væsen  prydet  af (selv)bevidsthed, fornuft og  kognition. Boysen  er  fortaler for  en demokratisk  selvbestemmelsesret  og  en  politisk-etisk  samfundsformation  informeret  af  videnskab  og fornuft. Men denne menneskelige exceptionalisme har ledt os ind i netop de problematikker, som vi står i,  og  været  en  grundlæggende konstituent for den globale krise, der betegnes som det 'antropocæne', lyder  det  fra  modernitetskritikken.  Dette  er  argumentet  i  det  dominerende  teorikompleks  inden  for humaniora, samfundsvidenskaben og kunsten, som samlet kan betegnes som posthumanismen og de nye materialismer.

teot

DANISH JOURNAL OF

De involverede teorier, der har taget afsked med humanismen og moderniteten og afviklet sekularisme, autonomi og endelighed til fordel for førmoderne verdensbilleder, har vundet indpas i tænkningen. side

Dette bringer os til bogens hovedsagelige anliggende, hvilket er at tilbyde et kritisk eftersyn af de nye materialismer gennem et historiserende og analyserende blik, der betragter opkomsten af disse samt de generelle  psykologiske,  socio-økonomiske,  affektive  og  politiske  omstændigheder,  som  har  befæstet teorierne med så stærk en tiltrækningskraft, som de tilsyneladende har i den akademiske verden. and Bar:

mec

'De nye materialismer' er en paraplybetegnelse for den heterogene samling af posthumanistiske teorier, der søger at afmontere de moderne idéer om autonomi, sekularisering og endelighed. Manuel DeLanda og  Rosi  Braidotti  brugte  først  udtrykket  'new  materialism'  eller  'neo-materialism'  i  1990'erne,  og sidenhen er den nymaterialistiske bevægelse blevet defineret og propageret af tænkere som Jane Bennett i bogen Vibrant Matter (2010), Diana Coole og Samantha Frosts antologi New Materialisms: Ontology, Agency, and Politics (2010). Derudover  indbefatter  bevægelsen  teoretiske  strømninger  som  dark  ecology, spekulativ  realisme,  objektorienteret  ontologi,  aktør-netværksteori  og  agential  realisme,  henholdsvis repræsenteret af prominente tænkere som Timothy Morton, Graham Harman, Bruno Latour og Karen Barad med flere. Fælles for teorierne, sådan som Boysen ser det, er at de deler behovet for at komme af med  den  menneskelige  subjektivitet  og  at  projicere  menneskelig  subjektivitet  ud  til  andre  ikkemenneskelige livsformer, abiotisk materie samt objekter og ting (Boysen, 2025, s. xix). met

## Modernitetsprojektets forfald

Boysen  starter  med  at  udlægge  de  grundlæggende  historiske  og  politiske  processer,  der  har  ligget  til grund for modernitetsprojektets forfald. For det første anfører Boysen den diskrepans, der de sidste tre årtier har hersket i forholdet mellem den videnskabelige information, som er strømmet fra det globale videnskabelige miljø (IPCC) og den uvillighed til at handle på klimakrisens imperativer, som hersker i det politiske lederskabs økologiske, geopolitiske, økonomiske og sociale policylandskab. Diskrepansen udgør ifølge Boysen en demokratisk krise, for så vidt finanskapitalen og olieindustriens interesser vægter højere end den globale demokratiske vilje.

Videnskaben har forsynet os med viden om de naturlovmæssige systemer, og denne viden har gjort os bevidste  om  konsekvenserne  af  vores  handlinger,  og  derudover  forsynet  os  med  saglige  midler  til  at imødegå  og  forhindre  klimakrisens  udfordrende  trussel  i  tide  og  på  en  praktisk  og  operationaliserbar måde. Vi kan altså nu få indblik i  naturen  i  en  sådan  grad,  at  vi  ikke  nødsages  til  på  fatalistisk  vis  at underkaste os naturlovens nåde (s. 3).

Her er altså et forsvar for den videnskabelige og - tør man sige- fornuftsbaserede tilgang til naturen. Denne  tilgang  fremfører  en  fornuftsbaseret  beherskelseslogik  i  den  forstand,  at  den  vedkender  sig menneskets formative kraft og ansvar for al jordsligt liv. Men  netop teknologisk udvikling, naturbeherskelse, videnskabelig fremgang og generel oplysningsbaseret fornuft har på dialektisk vis slået om  i  barbari,  udnyttelse  og  ufornuftig  menneskelig  praksis.  En  muteret  og  oplysningsdialektisk modernitet har altså medført rovdrift på mennesker og natur, hvilket har efterladt modernitetsprojektet svækket.

alistiske og

DANISH JOURNAL OF

ysen, at de

ematikker i

sse er af

aterielle og

5

Dernæst  udlægger  bogen  neoliberalismens  opkomst  som  et  symptom  på  en  generel  afmontering  af demokratiet.  Med den politisk-økonomiske idé og ønsket om fraværet af statslig og kommunitaristisk intervention  stiller  neoliberalismen  og  hyperkapitalismen  sig  ganske  antidemokratisk.  Snarere  end menneskene er det markedet og de økonomiske logikker, der dikterer verdens bevægelser. Drømmen om den neoliberale  frihed  har  mobiliseret  enorme  ressourcer,  menneskelig  aktivitet,  menneskelige  ofre  og politisk  magt.  Hverken lov, økonomi eller humanitær omkostning har stået i vejen for det ekspansive neoliberale frihedsprojekt. Denne menneskelige himmel- og helvedsbevægende vilje har altså medbragt en brutal virkelighed af udbytning og voldeligt herredømme i frihedens, lighedens og demokratiets navn. Som Boysen skriver: 'Indeed, for many today the modern project of freedom has become insufferable' (s. 18).

I  en tid, hvor der bredt bakkes op om neoliberale værdier, og hvor neokonservative og nationalistiske forestillinger er blevet uhyggeligt fremtrædende, ser vi en udbredt nedvurdering af universelle institutioner  og  idéer  samt  en  tilskrivning  af  magt  til  autoritære  ledere  på  et  globalt  plan.  I  denne kontekst, anfører Boysen, lader den dominerende ideologi til at kræve, at mennesket sætter sig på knæ, trækker  sig  tilbage  og  underkaster  sig  en  højere  magt.  Generelt  består  den  dominerende  politiske situation i  at  fremtale  religiøse  principper  og  ideologier  med  skepsis  for  moderne  idéer  om  autonomi, selvbestemmelse og selvrepræsentation samt selvforanstaltet moral, etik og lov. I stedet identificeres en sensibilitet og et behov for en afmoderniseret genfortryllelse af verden. Og netop denne vending mod de førmoderne  fortryllede  forestillinger  finder  sted  i  humaniora,  samfundsvidenskaben,  kunsten  og  den generelle  akademiske  verden,  hvor  kontraoplysningsbestræbelser  af  førmoderne  verdensbilleder  såsom panpsykisme og animisme, sådan som de særligt findes hos tænkere som Bennett og Harman (Boysen, 2025, s. 88), præger store dele af det teoretiske landskab.

## At vende materialismen på hovedet

Boysen foretager en materialistisk vurdering af de nye materialismer, men som en kritisk materialistisk analyse  af  de  strukturer  og  samtidstendenser,  der  på  et  materielt  plan  har  sat  betingelser  for  den menneskelige væren. Sådanne materielle betingelser har i den kapitalistiske verden været tæt sammenvævet  med  sociale,  historiske  og  institutionelle  kræfter,  der  har  normaliseret  kapitalistiskstrategiske  magtrelationer,  ulighed,  produktionsforhold  og  naturbeherskelse.  Med  andre  ord  anlægger Boysen  en  marxistisk  inspireret  dialektisk  materialistisk  kritik  af  nymaterialismen,  som  vender  den materialismesensibilitet,  som  nymaterialisterne  bryster  sig  af,  på  hovedet,  sådan  som  Marx  gjorde  det med Hegels  dialektik  (Marx,  1970,  s.  105),  med  afsæt  i  følgende  spørgsmål:  Hvilke  materialistiske  og historiske betingelser har været afgørende for nymaterialismens opkomst?

Dette metodiske greb er polemisk i sig selv. Som en ganske paradoksal omstændighed viser Boysen, at de nye materialismer er afvisende over for en historisk materialistisk analyse af samtidens problematikker i en tid, hvor mennesker underlægges presserende materielle vilkår, hvad end disse er af produktionsmæssig eller praksismæssig art. En tid, der altså kalder på en kritik af netop de materielle og historiske betingelser i lyset af den politiske økonomi (Boysen, 2025, s. 273).

al

'ma

DANISH JOURNAL OF

Den moderne forståelse af et afgrænset og endeligt menneske, som 'står overfor en ydre verden uden menneskelige spor eller ekkoer' (s. 142), er en i grunden materialistisk udlægning. Menneskets sociale væren, altså at vi er tænkende, sprogbrugende, teknologiske og arbejdende væsener, er afgørende betinget af  menneskets afgrænsning til en ekstern, materiel verden. Det menneskelige liv er, før alt andet, som Marx siger, afhængigt af muligheden for at spise, drikke, bo, klæde sig og så videre, det vil sige afhængigt af  materielle  omstændigheder.  Det  er  principielt  på  grund  af  menneskets  materielle  og  kropslige 'mangler' og på denne måde dets opposition til en ikke-menneskelig verden, at vi er sociale væsener. At forkaste  den  moderne  forståelse  af  et  afgrænset,  enestående  og  endeligt  menneske  betyder  følgelig  at arbejde, teknologi, sprog og tegn bliver immaterielle entiteter. Ser vær

## Semiofobi og antropofobi

Netop  sprog-  og  tegnbrug  forholder  de  nye  materialismer  sig  vægrende  til.  Efter  lang  tid  med  den 'sproglige  vending',  hvor  nominalistiske  teorier  om  sprogets  virkelighedskonstituerende  effekter  har været  dominerende  i  konstruktivistiske,  poststrukturalistiske,  dekonstruktivistiske,  kulturanalytiske  og queerteoretiske  analyser,  har  et  behov  for  virkelighed  og  en  søgen  efter  umiddelbarhed  taget  pladsen. Det er en 'passion for the Real', som Boysen citerer Slavoj Žižek for at kalde det, og ses for eksempel i Hans Ulrich Gumbrechts søgen efter presence og umiddelbarhed. Den nymaterialistiske virkelighed, som ikke  er  medieret  af  sådanne  antropospecifikke  attributter  som  tegn,  mening  og  fortolkning,  men  som består  af  homogenitet,  renhed  og  'tingene-i-sig-selv',  er  uafhængig  af  mennesket.  Denne  rene  og umiddelbare virkelighed bliver dog utilgængelig og fremmedgjort ved en semiotisk og symbolsk brug af sprog,  fornuft,  kultur  og  så  videre.  Når  ting  formidles  af  tegn,  bliver  tingene  altså  (re)præsenteret  på afstand eller i en stedfortræderlogik, som adskiller mennesket fra naturen, tingene og verden. Derfor ser de nye materialismer et opgør med semiotikkens sproglige, begrebslige og skematiske mediering mellem individ og verden, for eksempel i forståelser af flade ontologier og monistiske forestillinger om materiel og menneskelig sammenflettethed. Dette opgør har til hensigt at skabe en mere umiddelbar tilgang til verden.

Dette foranlediger Boysen til at diagnosticere den postmoderne tilgang til en ikke-medieret virkelighed bagom, udenom og uden sproget, via den klassiske foucauldianske manøvre at identificere en irrationel sygelig frygt eller afsky.¹ Postmodernismen og de nye materialismer lider af 'semiofobi', det vil sige et ubehag  ved  idéen  om,  at  den  menneskelige  virkelighed  skulle  være  en  semiotisk  virkelighed.  Denne semiotiske  dimension  af  fortolkning, agens, fornuft,  bevidsthed  og  perception  afskrives  af  den materialistiske  antihumanisme  for  at  fejlrepræsentere  en  idé  om  menneskets  exceptionalisme  (s.  76). Dermed er semiofobien ligeledes en antropofobi; et ønske om at flygte fra det menneskelige.

## Nymaterialismernes teoretiske selvmodsigelser

Denne  afmontering  af  det  semiotiske  og  det  exceptionelt  menneskelige  er  dog  et  eksempel  på nymaterialismernes mange teoretisk uholdbare og decideret selvmodsigende bestræbelser, viser Boysen os. En række rammende og koncise paradokser rejses i løbet af bogens kritiske gennemgang. Disse tager sig måske bedst ud i oplistet form:

[1] I Talens forfatning (1980) identificerer Foucault således en 'dybtgående logofobi' i vores samfund, som betegner en frygt for det uvisse, pludselige og tilfældige.

d Modernity

DANISH JOURNAL OF

e. https:/L

'SS.

7

- I  en  tid,  hvor  menneskets  verdenstransformative  kraft  er  blevet  til  en  verdensdestruktiv  praksis, afviser nymaterialismerne menneskets overlegne agens og ontologiske centralitet.
- Tingenes agens og den levende materialitet er menneskeligt konstruerede postulater. Bestræbelsen på at tilskrive materialiteten personlige egenskaber er en antropomorfisme, som - i modstrid med de nye materialismers hensigt - blot yderligere cementerer menneskets ontologiske forrang.
- De  nye  materialismer  ender  hurtigt  og  ofte  i  en  ny  sekulariseret  spiritualisme  -  'a  kind  of spiritualism without gods', som Žižek har kaldt det.
- På den ene side fastsættes den materielle ontologi som det radikalt andet i forhold til den menneskeligt kognitive  virkelighed.  På  den  anden  side  søges  en  radikal sammehed og  monisme,  som  søger  at italesætte menneskets materielle afhængighed, indflettethed og uadskillelighed.

Kritikken  af  nymaterialismens  spiritualistiske,  postsekulære  og  transcendenssøgende  projekt  søger  at bane  vejen  for  en  tilvejebringelse  af  en  virkelig,  immanent  og  praktisk  omsorg,  klassekamp,  politisk opmærksomhed,  æstetisk  sensibilitet  og  teoretiserende  kritik  i  en  bestræbelse  efter  frihed,  lighed  og retfærdighed (s.  317).  Eller  som  Boysen  skriver  det:  'If  the  sources  of  unnecessary  pain  and  injustice were  abolished,  the  need  for  religion  and  mysticisms  would  disappear.'  (S.  316).  Hvad  end  disse illusioner er appeller til gud, naturen eller den levende materialitet, står de altså ifølge Boysen i vejen for det moderne projekt om at opnå frihed og emancipation for alle. Uden det menneskelige og moderne er der  ifølge  Boysen  intet  demokrati:  'Democracy  ceases  to  be  democratic  the  moment  it  makes  itself dependent on heteronomous sources outside the human and the universal' (s. 348). Demokrati beror helt konstituerende på den betingelse, at de, der er underlagt loven, ligeledes er de, der udformer loven (s. 348). Disse inkluderer kommunikerende, resonerende, diskuterende, forhandlende, frie, refleksive og fornuftige bevidstheder. Sten, spædbørn, ånder og guder kan ikke indføjes heri.

Nogle vil måske tage anstød af Boysens polemiske tone. Denne polemik skærpes af bogens forsøg på at kondensere en bred og mangfoldig samling af teoretiske positioner ind til ét analyseobjekt, som kan få læseren til at glemme, at der inden for snart sagt enhver tanketradition findes taksonomier, nuancer og grader  af  radikalitet.  Andre  vil  læse  forfatterens  vrede  sublimeret  til  kras  samfundskritik  som  et passioneret og kærligt kampskrift for akademia, naturen, samfundet og mennesket.

## Referencer

Bennett , J. (2010). Vibrant Matter . Duke University Press. https://doi.org/10.1215/9780822391623

Boysen , B. (2025). The Embarrassment of Being Human: A Critical Essay on the New Materialisms and Modernity in an age of Crisis. Routledge . https://doi.org/10.4324/9781003498728

Braidotti , R. (1991). Patterns of Dissonance: A study of Women in Contemporary Philosophy . Routledge. https:// doi.org/10.111/j.1527-2001.1991.tb00917.x

Coole , D. &amp; Frost, S. (2010). New Materialisms: Ontology, Agency and Politics . Duke University Press. https://doi.org/10.1215/9780822392996

DANISH JOURNAL OF

DeLanda , M. (2005). The geology of  morals. Presentation at the Virtual Futures, 95.

Foucault , M. (1980). Talens forfatning. Hans Reitzels Forlag.

Marx , K. (1970). Kapitalen. Bibliotek Rhodos.

Žižek , S. (2015). Absolute recoil: Towards a new foundation of  dialectic materialism. Verso.