Boganmeldelser
Forfattere: Christian Bøtcher Jacobsen, Sine Nørholm Just, Rasmus Sinding Søndergaard
Tidsskrift: politik (2014-05-11)

## 'Offentlig Styring' - sjældent simpel og ikke altid refl  ekteret og transformativ

## Klaus Majgaard, 2013

Offentlig styring: Simpel, refl  ekteret, transformativ Hans Reitzels Forlag, København 336 sider, 300 kr.

I bogen Off  entlig styring giver Klaus Majgaard sit bud på bedre  off  entlig  styring  i  en  tid  præget  af  pres  på  samfundsøkonomien og behov for øget innovation og dialog. Majgaard argumenterer for, at styring i den off  entlige sektor kan udvikles og forbedres på tre niveauer, som han kalder simpel, refl  eksiv og transformativ styring. Bogen defi  nerer styring som: Når vi aftaler mål, lægger planer, koordinerer, følger op og evaluerer (s. 45). Majgaards styringsbegreb  er  dermed  tæt  koblet  til  relationer,  foregår gennem kommunikation og er diskursivt  funderet.  De tre  styringsbegreber samt syntesen mellem dem danner rammen for bogens opbygning og dermed også for anmeldelsens.

Ifølge Majgaard involverer 'simpel' styring fokus på formål  og  eff  ekter  (s.  45).  Lad  det  være  sagt  med  det samme: Jeg har det vanskeligt med denne betegnelse og fi  nder  begrebet  misvisende.  Formel  styring  er  på  ingen måde simpelt. Tværtimod er formel styring en både kompliceret og vanskelig proces. Det er Majgaard for så vidt helt opmærksom på, og hans ærinde synes ikke at være at gøre op med formel styring, men snarere at nuancere styringen. Men ved at kalde det simpel styring distancerer Majgaard sig unødigt fra denne form for styring, og det kunne nemt være undgået med en mere præcis betegnelse. Derudover forbigår bogen en anselig litteratur om brugen af både performance management, incitamenter og regler,  som påviser, at formel styring kan være både nødvendigt og gavnligt (se f.eks.  Andersen  et  al.  2010, Økonomiske Incitamenter i den off  entlige sektor for en oversigt). Majgaard bygger på et andet videnskabsteoretisk grundlag end størstedelen af denne litteratur, som har et  mere  empiricistisk  tilsnit,  og  måske  er  det  derfor,  at denne  del  af  styringslitteraturen  ikke  omtales  i  bogen. Ikke desto mindre betyder det, at bogen til dels overser de  nødvendige  og  positive  aspekter  ved  formel  styring. Den målrationelle del af litteraturen vil hævde, at styring snarere  handler  om  at  sørge  for,  at  bestemte  interesser fremmes frem for andre.

Bogen  giver  en  kortfattet  beskrivelse  af  den  statslige  og  kommunale styring gennem mål og rammer og de seneste års  udvikling  mod resultatbaseret styring og eff  ektmåling.  Selvom  der  luftes  optimistiske  toner  om- kring eff  ektmålingers potentiale til at erstatte styring af processer  og  organisering,  gør  bogen  en  del  ud  af  den parallelle  intensivering  af  detailregulering  på  en  række velfærdsområder.

En væsentlig pointe i bogen er, at styring altid argumenteres ud fra hensyn til helheden, selvom perspektivet nødvendigvis er lokalt (partikulært med Majgaards ord). Aktører kæmper derfor om at tale på helhedens vegne, men  ud  fra  forskellige  mål.  Styring  sker  ikke  kun  ud fra  forventninger  om,  hvad  der  er  virkningsfuldt,  men også ud fra hensyn til legitimitet; styringens hensyn til helheden er altså en illusion. Konfl  ikter mellem mål som eksempelvis økonomi og kvalitet, rettidighed og lovmedholdelighed er uundgåelige, og krydspres og målkonfl  ikt lurer.  Når  konfl  ikten  bryder  ud,  spiller  aktørerne  spil, hvor det gælder om at tilrane sig vinderroller og undgå taberroller. Når de styrede taber, underlægges de derfor nemt  endnu  strammere  styring.  Ifølge  Majgaard  slår målrationaliteten derfor før eller siden sprækker. For at komme ud over disse problemer går bogen bl.a. til den tyske fi  losof  Hegel  og  slutter,  at  styring  bør  ledsages  af gensidighed og anerkendelse.

Dette binder an til bogens anden del om den 'refl  ekterede'  styring,  da  anerkendelsen  forpligter  til  at  være opmærksom på og refl  ektere over de institutionelle kontekster, styringen er indlejret i. Den off  entlige sektor er kendetegnet af en række modstridende logikker, herunder NPM, off  entlige værdier, bureaukrati mv. For at tage stilling til disse modstridende logikker argumenter bogen for, at styringen må gå ét skridt op ad refl  eksionens stige. Kapitlet tager blandt andet fat på netværksstyring og ledelse og argumenterer for, at styring må navigere mellem forskellige hensyn. Det er væsentligt at begrunde styringen på højere niveauer for at begå sig mellem disse rivaliserende rationaler. Problemet er imidlertid, at denne ophøjelse i princippet kan fortsætte i det uendelige, fordi der ikke eksisterer endegyldige værdier for styring af den offentlige sektor. Løsningen er at trække sig selv op ved håret og lave en tautologisk slutning og acceptere, at styringen må foregå i åbenhed over for disse kæmpende rationaler.

Dette er emnet for bogens tredje del, som handler om den 'transformative' styring, hvor man er åben over for paradokserne, og hvordan forskellige tilgange kan anvendes til at bringe alle til en ny forståelse af de problemer, styringen  skal  løse.  I  afsnittet  gennemgås  eksempelvis forskellige læringsteorier og ikke mindst Scharmers Teori U, som har slået bredt an i den off  entlige sektor inden for de seneste år. Kapitlet konkluderer således, at åbenheden giver mulighed for en mere meningsfuld styringsrelation på alle niveauer af styringskæden.

I syntesekapitlet bindes de tre styringslogikker sammen: Majgaard slår fast, at 'simpel' styring er nødvendig, men at der er behov for refl  eksivitet om styringens fundament og villighed til transformativitet og åbenhed for nye perspektiver undervejs. Denne proces fordrer både åbenhed og deltagelse, hvilket Majgaard kalder autencitet og ser som en kvalitet. Styring søger at løse konfl  ikter og paradokser, og Majgaard slutter fornuftigt, at det netop er  derfor,  styring  er  nødvendig  i  første  omgang.  Majgaard  drager  videre  den  implikation,  at  paradokser  og konfl  ikter  skal  ses  som  en  indlejret  del  af  styring,  men det handler om at være åben over for dem.

Min  kritik  af  bogen  går  først  og  fremmest  på  bogens  samlede  argument,  som  for  mig  bliver  utydeligt  i kompleksiteten. Flere dele af bogen fremstår ret abstrakte (særligt omkring Hegel og Kant) og langt fra bogens problemstilling. Den ydmyge læser (min egen forskningstradition er mindre fi  losofi  sk  orienteret)  skal  bruge  en  del energi på at forstå den generelle pointe hos eksempelvis Hegel,  og  ud  over  sved  på  panden  har  det  den  konsekvens, at koblingen til off  entlig styring fl  ere gange fortoner sig. Bogen er rettet mod praktikere, og udfordringen vil  næppe være mindre for denne målgruppe. Jeg medgiver,  at  forfatteren  trækker  pointer  ud  af  de  abstrakte passager - og fl  ere læsere vil ganske givet fi  nde dem akademisk udfordrende - men for en stor dels vedkommende bliver det utvivlsomt en udfordring at læse bogen og ikke mindst forstå den. Ja, styringen skal ikke bare være simpel, men også refl  ekteret og transformativ, men hvordan ser det ud? Og er det altid muligt?

Som jeg læser bogen leverer den et meget klart syn på, hvordan styring i  den  off  entlige  sektor bør være.  Som  en  undervisningsbog på universitetsniveau mener jeg ikke desto mindre, at man skal udvise en vis forsigtighed med at give ensrettede anbefalinger. Det kræver i det mindste, at man har dokumentation for sine synspunkter. Bogen trækker på fi  losofi  sk teori, en række (primært) danske studier og derudover en række eksempler fra Majgaards egen karriere i  primært danske kommuner. Eksemplerne fungerer fi  nt til at drive pointer frem, og de gør bogen vedkommende, og forskningsresultaterne viser en side af styringen, men hvad viser  den  bredere  forskning?  Den  internationale  forskning? Majgaard er faktisk opmærksom på dette, og han anbefaler brugen af evidensbaserede styringsanbefalinger

(s. 303), men han er samtidig fanget i sin egen logik. Lidt skarpt kunne man hævde, at bogen med sin egen terminologi fremstår som mere præskriptiv end kausal.

Jeg  mener  især,  at  bogen  underspiller  betydningen af interesser, ressourcer og magt. Især kunne den politiske kontekst være uddybet. Politikernes rolle diskuteres i  de  fl  este  tilfælde  meget  overordnet  (f.eks.  s.  287).  Politikernes  særlige  rolle  trækkes  ind  enkelte  gange,  men som regel som et perspektiv blandt andre. De politiske omgivelser er ellers et grundtræk ved det off  entlige, som statskundskaben konsekvent holder fast i. Bogens forhold til  magt  er  efter  min  bedømmelse  for  egalitært.  Det  er uklart for mig, om Majgaard ikke mener, at nogle aktører (eksempelvis de valgte politikere eller topbureaukraterne) i mange tilfælde har en legitim ret til at defi  nere styringen. Store grene af litteraturen har beskæftiget sig med netop disse spørgsmål, og der er skrevet danske lærebøger om emnet (eksempelvis Winter og Nielsen, 2010, Implementering ; Christensen, Ibsen &amp; Christiansen, 2010, Politik og Forvaltning ), men disse perspektiver nævnes ikke i  denne  bog,  selvom  de  er  grundlæggende  for  off  entlig styring. Majgaard konkluderer derimod, at '[h]vorvidt vi når frem til rationelle løsninger, afhænger helt og holdent af vores evne til at være samskabende' (s. 274). Det kan for så vidt være rigtigt, men det er ikke åbenlyst, at hverken de styrede eller de styrende har interesser i eller ressourcer til at indgå troværdigt i disse forløb. Jeg mangler i det mindste at få dokumenteret (empirisk), at Majgaards anbefalinger giver bedre styring.

Dertil kommer, at bogen gennemgående er skrevet i et temmelig akademisk sprog. Selvom tonen generelt er veloplagt og henvendt direkte til læseren, er skrivestilen fl  ere steder unødigt kompliceret: 'Der fi  ndes altså ingen subjekter og objekter løsrevet fra begivenheden. Subjekter og objekter er snarere momenter i begivenhedens konstitution  af  sig  selv.'  (s.  250)  Denne  type  sætninger  giver mening, men først når de er læst i sammenhæng med den omgivende tekst indtil fl  ere gange. Det må kunne lade sig gøre at formidle det i et mere tilgængeligt sprog - især til praktikere.

Samlet set har bogen gode teoretiske pointer, og den inviterer til diskussion. Med mine indvendinger in mente mener jeg, at bogen giver stof til refl  eksion over styringen og dens ukohærente væsen, og jeg vil til enhver tid medgive forfatteren, at styring i den off  entlige sektor er komplekst og involverer dilemmaer. Men nogle gange har aktørerne  bare  hverken  interesse  i  eller  ressourcer  til  at styre anderledes.

## Christian Bøtcher Jacobsen

Adjunkt, Institut for Statskundskab, Aarhus Universitet

## Sammensat borgerskab: multinationale virksomheder og global forfatningsdannelse

## Grahame F. Thompson, 2012

The Constitutionalization of the Global Corporate Sphere? Oxford University Press, Oxford 219 sider, 600 kr.

Grahame F.  Th ompson  har  i  tidligere  arbejder  vist  sig særdeles  skeptisk  over  for  'globalisering'  som  proces  og begreb; hans kritik er dels, at rygtet om global enhed er stærkt  overdrevet  på  det  empiriske  niveau,  dels  at  den øgede interaktion,  der  trods  alt  fi  nder  sted  på  verdensplan, langt fra er så entydigt positiv, som mange globaliseringsteoretikere påstår. I Th   e  Constitutionalization of the Global Corporate Sphere? bygger Th ompson videre på denne todelte argumentation ved dels at undersøge, i hvor høj grad multinationale virksomheder kan siges at være konstitueret i og som en samlet global sfære, dels at diskutere den normative værdi af de identifi  cerede empiriske tendenser. Forfatninger, skriver Th ompson, hører traditionelt  til  i  nationalstatens  sfære,  hvor  de  regulerer  forholdet mellem borgere og institutioner, så hvorfor dukker begrebet stadigt oftere op i forbindelse med det globale forretningsliv?  Bogens  titelspørgsmål  er  altså  også  dens omdrejningspunkt, og Th ompson undersøger det detaljeret  og  nuanceret  ved  at  betragte  en  (eventuel)  global forretningsmæssig forfatningsproces som en 'assemblage', dvs. som en kompleks samling af mere eller mindre forskelligartede elementer og tendenser snarere end en entydig og ensrettet proces.

Denne tilgang er bogens absolutte styrke: Her er ingen lette løsninger eller forhastede forsimplinger, men i stedet omhyggelige teoretiske overvejelser og afbalancerede analyser af de forskellige dele, der tilsammen udgør den mulige konstituering af en global forretningsverden. Undersøgelsen falder i fi  re hoveddele, der omkranses af indledningens 'mise-en-scene' og det afsluttende kapitels sammenkobling af delene. Det er prisværdigt, at Th ompson tilbyder komplekse analyser af komplekse processer, og  man  bliver  klogere  på  mange  væsentlige  tendenser igennem læsningen af hvert enkelt kapitel. Imidlertid er der ind imellem fare for at tabe det større billede af syne, hvilket især viser sig problematisk i det afsluttende kapitel. Nok er man på dette tidspunkt helt overbevist om, at komplekse problemer kræver komplekse løsninger, men denne læser havde alligevel håbet på en lidt mere samlet konklusion og et lidt mere detaljeret løsningsforslag.

Hvor Th ompson i sin sagsfremstilling ikke foregriber nogle konklusioner, men snarere strukturerer sin fortæl- ling  som  en  krimi,  hvor  skurken  først  afsløres  til  sidst, vil jeg vove at løfte sløret for hans hovedpointe, inden jeg går videre med en gennemgang af de enkelte kapitler og deres individuelle styrker. Th ompsons væsentligste bidrag består i, at han identifi  cerer den i øjeblikket dominerende tendens som 'quasi-constitutionalization', dvs. en proces, som  minder  om  forfatningsdannelse,  men  ikke  helt  er det. Denne tilsyneladende forfatningsmæssige regulering af forretningsverdenen er, fremgår det ved bogens afslutning, problematisk på to måder: Dels understøttes processen ikke i tilstrækkelig grad af stærke institutioner, der både har skabt den globale forfatning og kan sikre dens overholdelse; dels kan multinationale virksomheder ved at tilslutte og påberåbe sig forfatningsprocessen foregive en legitimitet, de ikke har. 'Quasi-constitutionalization' er altså både for svag (mht. politiske institutioner) og for stærk (mht. private aktører); der er tale om global uorden . Det er en særdeles vigtig pointe (og en som hele bogen i tilbageblik leder op til), som det er svært at sidde overhørig. Derfor kunne man have ønsket sig, at Th ompson på  mere  direkte  vis  havde  peget  på  et  alternativ.  Dette skal dog ikke trække fra de mange indsigter, man opnår undervejs, og som det er vanskeligt at fremlægge i kortform; lad mig alligevel forsøge at opsummere indsigterne kapitel for kapitel for så at vende tilbage til spørgsmålet om, hvorvidt Th ompson efterlader læseren i totalt limbo eller faktisk skitserer en vej ud.

Som nævnt sætter kapitel 1 bogens scene. Det sker via en gennemgang af de ændrede forretningsbetingelser for multinationale virksomheder, som fi  nanskrisen ifølge Th   ompsons analyse har forstærket, men faktisk ikke er eneårsag til:  Øget  uro  og  usikkerhed  og  deraf  følgende øget politisk regulering og off  entlig bevågenhed. Th ompson fokuserer på de reguleringsmæssige udviklinger, eller med hans egne ord: 'this book is mainly about the shaping of the terrain of corporate regulation and governance through  the  further  forging  of  juridical  and  constitutional frameworks for that activity to take place' (p. 9). Det er dette terræn, som betegnes 'quasi-constitutionalization':  Et  tredimensionelt  felt  bestående  af  1)(territorielt) afgrænsede juridiske beføjelser, 2) forskellige typer af (international) lov og ret og 3) (teoretisk informerede)

forfatningsformer. Hver dimension beskrives, analyseres og vurderes i de følgende kapitler.

I  kapitel  2  fokuseres  der  på  den  tredje  dimension, hvorved  der  opstilles  en  teoretisk  ramme  for  at  undersøge,  om  og  hvordan  multinationale  virksomheder kan opfattes  som  globale  borgere.  Th ompson  tager  for  det første  spørgsmålet  om,  hvad  en  forfatning  egentlig  er, op til overvejelse og leverer en overbevisende kritik af de tilgange til global forfatningsdannelse, der enten baserer sig på en højere moral eller en dybere strukturel sandhed. Særligt kritikken af Jürgen Habermas' ideal om en fælles rationalitet er interessant: 'Th is amounts to him asserting that juridifi  cation and adjudication should be conducted according to the persona of the reasonable/rational man - a man like himself in fact' (p. 30). Hvor besnærende det  end  kan  være  at  opstille  og  operere  ud  fra  normer, der passer på én selv og dermed gør det lettere at forstå og afgrænse forfatningsdannelsen, er det hos Th ompson ikke en reel løsning. I stedet må man se forfatninger som sociale praksisser, der begrænser det økonomiske og politiske  handlerum  samt  defi  nerer  borgernes  rettigheder og  pligter;  man  må  forholde  sig  til  faktiske  empiriske udviklingstendenser  i  stedet  for  til  teoretiske  idealer. For  Th ompson  er  en  særligt  vigtig  udviklingstendens det  neoliberale  fokus  på  teknologier  til  selvregulering: Reguleringen  af  og  tilsynet  med  økonomiske  forhold fl  yttes  i  stigende grad fra off  entlige institutioner til private aktører, og det er baggrunden for de multinationale virksomheders stadigt  mere  centrale  rolle  i  den  globale forfatningsdannelse.

I kapitel 3 og 4 undersøges denne rolle i to runder: Først  (kapitel  3)  defi  neres  'global  corporate  citizenship' (GCC) i relation til - og som forskellig fra - corporate social responsibility (CSR). Hvor CSR nok handler om virksomhedens sociale ansvar, forbliver denne tilgang forankret i forretningen; over for dette går GCC videre i begribelsen af virksomheden som borger. Dernæst (kapitel 4) diskuteres konsekvenserne af, at virksomheder tiltager sig og tilskrives status som globale borgere. Problemet er, at virksomhederne i høj grad opnår status som borgere, men ikke i samme omfang opfører sig som borgere; de får altså rettigheder, men ikke pligter, og de kan ikke i tilstrækkelig grad gøres ansvarlige for deres handlinger. Som Th ompson konkluderer: 'responsibility needs to be accompanied by accountability ' (p. 119). Dette har især at gøre med den første af de tre opstillede dimensioner: Multinationale virksomheder kan nok hævde status som ansvarlige  borgere,  men  der  fi  ndes  ikke  tilstrækkelige juridiske beføjelser, som kan holde dem op på deres borgerlige ansvar.

Kapitel  5  fokuserer  på  den  anden  dimension:  Eksisterende lovgivning, som måske (måske ikke) kan levere en modvægt til virksomhedernes uregulerede (og derfor i foruroligende grad uforpligtende) ansvarlighed. Analysen viser, at der nok fi  ndes forpligtende global administrativ lovgivning, fx procedurer for at klage over brud på aftaler og regler, men at disse på ingen måde kan ses som udtryk for, at der er ved at opstå en global borgerlig off  entlighed - eller et globalt demokrati. Dermed er der tale om 'rule by law' snarere end 'rule of law'; virksomheder og andre aktører kan bruge loven til deres egen fordel i stedet for at være styrede af og forpligtede på lovgivningen.

Dermed er vi fremme ved kapitel 6 og kan genoptage den tidligere skitserede kritik af bogen som helhed. Th   ompson foregriber faktisk kritikken, idet han påpeger, at der er tale om meget komplekse tendenser, som ikke alle trækker i samme retning. Han anerkender dog også, at det ikke fritager ham fra ansvaret for at give en samlet konklusion og vurdering. Konklusionen er som indikeret, at den dominerende tendens i retning af 'quasi-constitutionalization' af det globale forretningsliv ikke er baseret på - og heller ikke fører i retning af - en global økonomisk og politisk orden. Vurderingen er, at denne tendens langt fra er ønskværdig, men er der nogle alternativer? Det er her  Th ompsons  detaljerede,  nuancerede  og  velafvejede tilgang viser sin begrænsning, for den tilbyder ingen vej ud. Nogle læsere vil måske fi  nde, at dette er en styrke - at det er befriende med en realistisk og pragmatisk analyse, der forbliver tro mod sig selv og ikke pludselig forfalder til ubegrundet eller utopisk normativitet, men er realisme nødvendigvis det samme som kynisme, for ikke at sige afmagt? Th ompson peger selv på, at en styrkelse af mellemstatslige  og  multilaterale  institutioner  og  aftaler,  fx WTO, vil kunne danne modvægt til tingenes nuværende uorden - at der her er en mulighed for lige så stille at fortsætte  og  styrke  en  eksisterende  udviklingstendens,  som på  sigt  kan  vise  sig  mere  omfattende  og  vigtigere  end overordnede  reformforslag  og  dramatiske  forandringer. Forhåbentlig vil han forfølge og udfolde denne mulighed i sit kommende arbejde.

## Sine Nørholm Just

Lektor, ph.d., Department of Business and Politics, Copenhagen Business School

## Er Obamas USA exceptionelt?

## Stephen Brooks, 2013

American Exceptionalism in the Age of Obama

Routledge, New York USA 154 sider, £24.99 (paperback)

Til trods for den voldsomme stigning i antallet af profetier om USA's snarlige fald som supermagt i kølvandet på USA's relative tilbagegang i indfl  ydelse, er USA fortsat en exceptionel nation. Det er den kontante udmelding fra Stephen Brooks, der i sin nye bog argumenter for, at de to debatter er forskellige og bør holdes adskilt. 'American exceptionalism' er et omstridt historisk begreb, der grundlæggende hævder, at USA er kvalitativt anderledes end andre stater som et resultat af landets særlige historie. Det opstod før USA blev en supermagt, og selvom USA's velstand, magt, og indfl  ydelse sidenhen er blevet forbundet med begrebet, er American exceptionalism ikke betinget af USA's supermagtsstatus.

Brooks baserer sit argument på en undersøgelse American  exceptionalism  indenfor  fem  områder:  Forholdet mellem individ og stat, religions betydning, USA's rolle i verden, forfatningen, og den amerikanske drøm (i form af socioøkonomisk mobilitet). I sin gennemgang skelner Brooks  mellem  American  exceptionalism  som  politisk narrativ i den indenrigspolitiske debat og som en realitet i forhold til USA's rolle i internationale aff  ærer og i sammenligning med andre lande. Brooks afgørende påstand er, at der er tale om mere end blot et narrativ, og at USA forbliver exceptionel, på trods af at landet på nogle punkter i dag er mere lig andre vestlige demokratier end tidligere (16). Samtidig med at han hævder, at USA er reelt exceptionel, konkluderer han endvidere, at fortællingen er så stærk som aldrig før: 'Indeed, in the age of Obama, the  narrative  of  American  exceptionalism  is  perhaps  a more infl  uential  political  force  in  the  domestic  politics of the United States than at any point in the country's history since the heyday of Manifest Destiny.' (125).

Brooks starter med at placere debatten om American exceptionalism  i  dens  nuværende  kontekst  af  den  økonomiske  krise,  valget  af  Obama  i  2008  (der  er  blevet beskyldt for ikke at tro på American exceptionalism) og den verserende debat omkring USA's relative tilbagegang i  forhold  til  fremadstormende  økonomier.  Dernæst  introducerer  han  de  historiografi  ske  positioner  inden  for studiet  af  American  exceptionalism,  som  også  løbende bliver inddraget gennem bogens tematiske kapitler.

Det er en overordentlig vanskelig opgave at skrive en balanceret  og  nuanceret  bog  om  et  så  politisk  følsomt og  svært  håndterbart  emne  som  American  exceptionalism. Ikke desto mindre lykkes det langt hen ad vejen for Brooks, selvom man selvfølgelig kan være uenig i hans konklusion  om,  at  USA  er  exceptionel.  Hvorvidt  man accepterer  den  påstand,  afhænger  i  høj  grad  af,  hvordan  man  defi  nerer  exceptionel.  Hvordan  opstiller  man mål for, hvad der kræves, for at noget kan betegnes som exceptionelt?  Det  er  et  vanskeligt  spørgsmål  at  besvare - ikke mindst når man beskriver emner, der ikke altid er  kvantifi  cerbare.  Og  Brooks  giver  da  heller  aldrig  en tilfredsstillende defi  nition for hvad, der skal til. Brooks anvender nemlig primært kvalitative analyser af historiske tekster, den off  entlige debat, politiske taler, medier og kultur. I kapitlerne om religion, udenrigspolitik og den amerikanske  drøm  inddrager  han  dog  kvantitative  undersøgelser, hvoraf nogle sammenligner USA med andre lande. Brooks holder dog fast i, at studier af den off  entlige debat giver en bedre indsigt i betydningen af ideer, symboler og institutioner end statistik, som klart er brugbar, men ofte kan være misvisende (11). Han betegner selv sin tilgang som 'induktion informeret af fi  losofi   og historie' i  stil  med  den  anvendt  af  Alexis  de  Toqueville  i  hans klassiske værk 'Demokrati i Amerika' og den franske fi  losof Bernard-Henri Lévy, da han rejste i sin landsmands fodspor i 2005.

Kapitlet om forholdet mellem individ og stat giver en overbevisende gennemgang af, hvorledes amerikanernes syn på statens rolle og individets frihed adskiller sig fra dem, man fi  nder i andre vestlige demokratier, og Brooks forklarer fi  nt, hvordan dette bidrager til den voldsomme modstand imod Obamas sundhedsreform. Brooks sporer to strømninger i amerikansk tænkning omkring individuel frihed: Frihed fra statsindblanding eksponeret af folk som Th omas Jeff  erson,  David  Th oreau  og  Ronald  Reagan. Og frihed betinget af statsindblanding som det kom til udtryk i Franklin D. Roosevelts New Deal , Lyndon B. Johnsons Great  Society og  senest Obamacare (34).  Den førstnævnte er langt mere dominerende i USA end i andre vestlige demokratier, og sammen med en udbredt mistro imod staten er det ifølge Brooks afgørende for USA's exceptionelle status i forholdet mellem individ og stat.

I behandlingen af religion kombinerer Brooks analysen af historiske strømninger med en række kvantitative undersøgelser.  Han  afviser,  at  USA's  skulle  være  på  vej imod en tiltagende sekularisering, og hævder i stedet, at religion med dens enorme indfl  ydelse på både indenrigsog udenrigspolitik kan siges at være det mest afgørende element af American exceptionalism (45). Ifølge Brooks indtager  religion  og  tro  en  særlig  fremtrædende  rolle  i det off  entlige rum og den politiske debat, som man ikke fi  nder andetsteds i vestlige demokratier. Det er med til at forklare, hvorfor emner som abort og homo-ægteskaber optager så meget plads i samfundsdebatten (48).

Oven på otte år med George W. Bush blev valget af Obama hilst velkommen over det meste af verden. Ifølge Brooks var en afgørende del af forklaringen på Obamas popularitet, at store dele af omverdenen opfattede Obama som en præsident, der ikke tog American exceptionalism som sit udgangspunkt for USA's forhold til resten af verden (61). Brooks hævder videre, at uanset hvad man måtte mene om amerikansk udenrigspolitik, er det en realitet, at USA's indfl  ydelse siden Anden Verdenskrig har været exceptionel (62). Som han også viser, går American exceptionalism i internationale forhold dog længere tilbage end USA's  status  som  supermagt.  Fortællingen  starter  med puritanere og deres forestillinger om at være et udvalgt folk  med en særlig mission, som det blev artikuleret at John Winthrop på vej over Atlanten i 1630. Fortællingen har siden ændret karakter og er mest nævneværdigt gået fra at være religiøs til i højere grad at være politisk, men grundtanken består. Brooks behandler desuden kort betydningen  af  USA's  opfattelse  af  at  være  isoleret  fra resten af verden - og hvordan denne har ændret sig siden terrorangrebet den 11. september, samt en håndfuld statistikker omkring amerikanernes syn på blandt andet militær magt og international engagement. I sin konklusion  argumenterer  Brooks  for,  at  USA  vil  forblive  den afgørende magt i international politik for nu - militært såvel som økonomisk (133).

Herefter  vender  Brooks  tilbage  til  det  indenrigspolitiske,  hvor  han  i  sin  gennemgang af forfatningens exceptionelle rolle for det amerikanske samfund behandler fi  re nøgleelementer: Begrænset statsmagt, veneration for forfatningen,  original  hensigt  og  suverænitet  (85).  Det følges op med et kapitel om den amerikanske drøm, og det  er  det  kapitel,  hvor  Brooks  argument  står  svagest. Baseret på en lang række statistikker konkluder Brooks noget  modvilligt,  at  USA  ikke  længere  er  exceptionel, når det kommer til social mobilitet: 'What was once a solid pillar of American exceptionalism no longer distinguishes  America  from  other  affl uent  democracies.  But Americans, including Black and Latino Americans, continue to believe in the dream.' (117). Slutningen af citatet rummer Brooks' argument om, hvorfor USA alligevel bør betegnes som exceptionel. Trods et de facto fravær af en særlig socioøkonomisk mobilitet i USA lever troen på den amerikanske drøm fortsat  i  bedste  velgående,  og  ifølge Brooks er den exceptionel.

Brooks  konkluderer  undervejs,  at  enkelte  faktorer som amerikanernes  religiøsitet  (45)  og  USA's  overlegne militærmagt (82) hver især alene er nok til at retfærdiggøre, at USA betegnes som exceptionel. Det fremstår som en noget tynd konklusion. Ikke mindst fordi en betegnelse af USA som exceptionel alene på baggrund af militærmagt, som Brooks tilslutter sig på side 82, ikke lever op til hans indledende defi  nition af American exceptionalism som noget kvalitativt, der ikke er bundet på USA's stormagtsstatus.  Hvis  det  skal  give  mening  at  tale  om American exceptionalism, må man kunne dokumentere, at USA skiller sig afgørende ud på en række parametre. Ellers er påstanden for let at skyde ned med henvisning andre landes exceptionelle status på enkeltområder.

Sådanne  lidt  letkøbte  konklusioner  er  dog  mindre skønhedspletter i en ellers velskrevet og velunderbygget bog. Der er tale om et meget ambitiøst værk, der afdækker en  bred  vifte  af  samfundsområder  over  en  enorm  tidsperiode på et meget begrænset antal sider. Det betyder nødvendigvis,  at  der  til  tider  er  tale  om  en  lidt  fl  ygtig behandling af de forskellige emner som for eksempel kapitlet om religion, der bare fylder 17 sider. Man savner derfor til tider en dybere behandling af emnerne, og enkelte  steder  kan  man  stille  spørgsmålstegn  ved  Brooks' prioriteringer. Det er så meget desto mere imponerende, at Brooks alligevel formår at kondensere så store mængder materiale til en sammenhængende fortælling, uden at den røde tråd går tabt.

Brooks  har  begået  en  bog,  der  på  imponerende  vis samler de vigtigste argumenter og historiografi  ske positioner inden for studiet af American exceptionalism - både de der bekender sig til begrebet, og de der kritiserer det. Alle hovedværkerne omtales, og der leveres en række illustrative citater. På den måde fungerer bogen som en god introduktion for læsere, der ikke er bekendt med feltets litteratur. Samtidig formår Brooks at fremstille et klart og provokerende argument, der gør bogen til et interessant indspark i den tilsyneladende uendelige debat omkring, hvorvidt  USA  er  en  exceptionel  nation.  Den  er  således også interessant læsning for eksperter inden for feltet, og uanset læserens baggrund vil bogen oplyse og provokere på samme tid.

## Rasmus Sinding Søndergaard

Ph.d.-studerende, Center for Amerikanske Studier, Syddansk Universitet