Sundhedskulturelle bølger. Indledning til antologien
Forfattere: Henning Eichberg, Jørn Hansen, Per Jørgensen
Tidsskrift: forumforidraet (2010-07-01)

## Sundhedskulturelle bølger

## Indledning til antologien

Sundhed  er  ikke  ét  fænomen,  men  viser  sig  i form af forskellige sundhedskulturer. Og sundhedskulturerne  er  underlagt  historisk  forandring.

## SUNDHEDENS HISTORISKE FORANDRINGER

Artiklerne i denne antologi beskriver forskellige historiske forandringer. Ofte handler det om bølger, som dels svinger over længere tidsrum, dels over kortere.

Folkesundhedspolitikken gennem de seneste 200 år, den industrisamfundsmæssige moderne tid, kan beskrives i fire bølger. Jørn Hansen støtter sig til en WHO undersøgelse for at omhandle tre  af  dem:  den  »individualistiske«  fase  fra 1800-tallet,  den  »terapeutiske«  fase  efter  den anden verdenskrig og den seneste fase af »New Public Health« fra 1970'erne. Gælder denne periodisering  også  for  Danmark?  Forskel  kunne spores  især  der,  hvor  sundhedspolitikken  er  i samspil  mellem  -  eller  er  en  reaktion  på  -  civilsamfundsmæssige  bevægelser,  og  disse  kan være specifikke fra land til land.

Noget  lignende  gælder  for  fitnessbølgerne, som gik gennem de samme 200 år, viser Henning Eichberg. I Norden og Tyskland begyndte en første  fitnessbølge  med  lægernes  propaganda  for selvomsorg og med gymnastikkens udformning sidst  i  1700-tallet.  Den  blev  fulgt  af  en  anden bølge  efter  1900,  præget  af  vitalismens  livsreform. Fra 1960/80'erne udfoldede sig fitness-cen- trenes  nye  marked,  dog  med  deltagelse  af  civilsamfundsmæssig selvorganisering. I Amerika var  bølgerne  lidt  anderledes,  idet  1800-tallets sociale  reform  og  »Muscular  Christianity«  i 1920'erne blev overhalet og erstattet af en individualiserende  og  kommerciel  personlighedskultur  for  at  føre  til  fitnesscentrenes  opblomstring i 1970'erne.

AF HENNING EICHBERG, JØRN HANSEN OG PER JØRGENSEN

Fokuserer  man  på  de  seneste  100  års  forandringer i forholdet mellem medicinsk viden og kropslig praksis, så kan man med Per Jørgensen komparativt  følge  gymnastikkens,  fysioterapiens og kiropraktikkens veje. I sammenligningen bliver professionaliseringens konflikter synlige, kampen  mellem  selvorganisering  og  lægernes kontrol, samt kampen om, hvad der er en akademisk  uddannelse,  og  om  definitionsretten  til sundhed  og  sygdom.  Hen  mod  årtusindskiftet samledes trådene under en paraply omkring human bevægelse, under biomedicinens hegemoni.

Også  natur-,  frilufts-  og  landskabspolitikken kan se tilbage på 100 år, som Jakob Haahr viser. Vandrebevægelser opstod efter 1900, men tabte i Danmark - til forskel for Norge - deres dynamik, således at dansk natur- og landskabspolitik bevæger sig i et kulturelt tomrum mellem politikkens  gode  sundhedspolitiske  intentioner  og lokale grundejeres interesser.

Forkorter man perspektivet til de seneste 50 år, så kan man med Annemari Svendsen identificere flere forskellige  sundhedskulturer,  som prægede folkeskolens undervisningsmaterialer. Udgangspunktet var en funktionalistisk hygiejnekultur under biologiens præmisser, med gymnastik som typisk bevægelsespraksis. I 1980/90'erne fulgte dels en forbrugskultur, som svarede på markedets fristelser, fokuserede på mad  og  manifesterede  sig  gennem  jogging,  og dels en selvrealiseringskultur, som inddrog psykisk  velvære  og  prioriterede  personlig  udvikling,  cyklende  gennem  naturen.  Omkring  årtusindskiftet fik imidlertid en mobiliseringskultur betydning, og den vendte på en vis måde tilbage til det biologisk »rigtige« , om end med fokus på fedtforbrænding gennem forskellige former for fysisk aktivitet.

MODSIGELSER OG STRUKTURER AF DET SUNDE LIV Sundhedens periodiseringer fører frem til strukturer,  der  er  fuld  af  modsigelser.  Analysen  af disse strukturelle forhold lægger op til en dialektisk tænkning.

Retter man blikket på den argentinske tango i Danmark, som Hanne Pallesen gør, så træder en modsigelse  mellem  biomedicinsk  sundhedsforståelse  og  humanistisk  salutogenese  frem.  Det bliver  vigtigt  at  være  opmærksom  på  mening (»sense of coherence«) og netværk for at vurdere en bevægelseskulturs sundhedsdimension.

Dette spejles i forholdet mellem biomedicinsk viden og bevægelsespraksis, som Per Jørgensen har beskrevet ved at følge gymnastikkens, fysioterapiens og kiropraktikkens historie.

Et andet samspil og modspil analyserer Jakob Haahr mellem friluftskulturer på den ene side og friluftspolitik og de dermed forbundene interesser på den anden side.

Igen  på  en  anden  måde  beskriver  Kasper Lund  Kirkegaard  spændingsforholdet  mellem pligt  og  lyst  i  fitnesskulturen.  Og  han  rejser spørgsmålet, om ikke der er behov for at tænke noget tredje. Han plæderer for en anerkendelsens  politik  over  for  en  dikotomisk  tænkning, som har nedvurderende implikationer.

Modsigelser af en anden art, igen, bliver synlige  mellem  fitnessaktivitetens  »individualisering« og de sociale relationer og sammenhæng, der karakteriserer fitnesskulturen. Henning Eichberg anvender konfigurationsanalysens for at afklare disse modsigelser.

Prøver man gennem spørgeskemaer at komme frem  til  folks  idrætsdeltagelse,  så  viser  sig  inkonsistenser mellem forskellige definitioner, opfattelser og folkelig forståelse af idræt, sport og motion.  Maja  Pilgaard  diskuterer  disse  modsigelser.  Det  at  formulere  spørgeskemaer  om »idræt«  til  at  opnå  kvantitative  data  er  noget andet end at definere »idræt« i systematisk øjemed og igen noget andet end at spørge folk om deres forståelse af »idræt«, som antropologerne gør.

Ikke mindst havner forståelsen af sundhedsdiskurs  og  sundhedspolitik  i  modsigelser  mellem  stat,  marked  og  civilsamfund.  Per  Apollo beskriver  statens  kontrollerende  spor  over  for markedets fristende  drøm,  med  markedets  ansvarlige forbrug som kompromis og mellemform. Og han spørger, hvilken rolle det civile samfund spiller over for de konkurrerende diskurser.

Uden for antologiens emne - sundhedskultu- relle bølger og sundhedskulturernes indre modsigelser - placerer Susanne Ravns sine overvejelser om dans. Hun spørger, hvordan bevægelsen fremstår for danseren, mens subjektet er midt i bevægelsen. På grundlag af arbejdet med professionelle dansere vil artiklen bidrage  til  den  fænomenologiske  udforskning  af bevægelse, som overskrider den etablerede dualisme mellem det at have krop og at være krop.

## BEVÆGELSESBEGREBETS FLERDIMENSIONALITET

Sundhedskulturernes historie og deres strukturelle modsætningsforhold fører hen til sammenhæng med menneskets krop og bevægelse. Men hvad er bevægelse? Gennem antologiens undersøgelser viser bevægelsesbegrebet sig som flertydigt. Denne flertydighed kan forstås som analytisk  chance.  Flertydigheden  skyldes  nemlig ikke en tilfældig sproglig forurening, men bevægelsen  berører  forskellige  niveauer  af  menneskeligt liv: det kropslige, det psykiske og det sociale - og dette samtidig.

Menneskene bevæger sig konkret korporligt. Mennesket kan simpelt hen ikke lade være med at bevæge sig. De kropslige bevægelser kan blive til strukturerede aktiviteter, som i sport, leg og  kamp,  eller  -  som  de  følgende  artikler  omhandler - i dans, gymnastik, turvandring og fitnessaktiviteter.  Og  desuden  bliver  mennesker også kropslig bevæget af tredje personer, af fysioterapeuten og af kiropraktoren. I hvert fald er kroppens bevægelse grundlag for liv og sundhed.

Men så er bevægelse også noget emotionelt. Folk bevæges af følelser og stemninger - fascination, begejstring, vrede, angst, smerte, latter. Tango er frugtbar for salutogenetiske meningsdannelser  og  følelser  (Hanne  Pallesen),  og  fitness  dyrkes  i  sam-  og  modspil  af  pligtfølelser, lyst  og  trang  (Kasper  Lund  Kirkegaard).  Krop- pens bevægelser har altid emotionelle virkninger. Psyken er berørt.

En tredje betydning finder man i de sociale bevægelser. Mennesker sammenslutter sig i netværk, vennegrupper, foreninger og folkelige bevægelser. Artiklerne  viser  den  betydning,  som gymnastikbevægelsen  fra 1800-tallet, vitalismen og vandrebevægelser efter 1900, samt patientbevægelser i 1980/90'erne har haft. Mennesker  »i  bevægelse«  udgør  en  væsentlig  del  af det civile samfund.

Det virker ikke tilfældigt, at man på dansk betegner det, der foregår på disse tre forskellige niveauer, med et fælles begreb: bevægelse. Det samme gør også andre sprog med ord som rörelse , Bewegung , movement , mouvement og movimento .

Omkring hvert niveau for sig - kropslig bevægelse, emotioner, sociale bevægelser - er der efterhånden  blevet  etableret  mere  eller  mindre omfangsrig  forskning.  Men  der  mangler  mere systematiske anstrengelser for at tænke de tre niveauer i sammenhæng. Altså at tænke emotion sammen med kroppen og ud fra kropslig bevægelse - at spørge efter de sociale bevægelsers (og demokratiets) krop - at tematisere kropslig bevægelse som udtryk for sociale bevægelser, i sammenhæng  med  social  habitus  og  kulturelt plastiske emotioner …

Her  ligger  bevægelsesforskningens  specielle udfordringer.  De  lægger  op  til  en  ny  type  af tværfaglig teamforskning. Den foreliggende antologi er i dette henseende kun et første skridt på vejen.