>>Myggesang<<
Forfattere: Lene Juhl
Tidsskrift: kok (1991-11-18)

Lene Juhl

## »Myggesang«

-et digt fodes og d ~ r

## Myggesang

i juninatten  denne d r ~ m

huset båret af kirsebærtræernes skum

til druknende fugles klukkende bglgeslag under en klokke spinklere end fjordens spejl

min  sØvn en gærdesmuttes æg: en væg af  kalk og bristefærdigt synsbedrag

dirrende plantet i morket det hvide en segl og lydlØst hakker et usynligt næb

p A spejlets hinde af  vind og salt

snart brister alt

»Myggesang« er et modernistisk digt af Ivan Malinowski, der er indeholdt i  digtsamlingen Galgenfrist fra  1958, som  han  ansA  for sin debut.  Digtet fastfryser en  metamorfose, inspirationens og  indsigtens  sekund, og  digtet glØder med et visionaert lys. »Myggesang« er skabt yderst formbevidst,  kort og usirofisk. Digtet er fuldendt formet og om  sig selv sluttende, smukt og skrgbeligt som  et æg. Formmæssigt  set  er  det  symmetrisk  opbygget, og digtet s A   at sige »spejler sig« i sig selv, lig  to sommerfuglevinger udfoldet omkring en  midterakse, der skærer tværs gennem  digtet ved  linie 5 og 6.

Dette angives med det eneste tegn  i digtet, et kolon foran »en væg« til slut i linie 5.  Der  er overensstemmelse mellem  digtets grafiske fremtræden og dets betydningsindhold, idet  f.eks. »: en  væg« bogstaveligt talt  sætter  en grtznse mellem digtets to halvdele:  1.halvdel linie 1-5  og 2. halvdel linie 610.  Grafisk  dannes  der  med  linielængden  en  kurve  i  hojre  margen:  fra spænding til kulmination omkring linie 5 og 6 mod afspænding til slut. Alle bogstaver er smil, og  linierne er klart opdelt:  1+1+2+2+2+1+1.  Rimordene er let anede i digtet: dromlskum, Wlgeslag/synsbedrag, spejl/segl, væglnæb og salt/alt, hvilket giver folgende forlob: a-a-b-c-d-b-c-d-e-e.  Digtet benytter lydassociationer,  allitterationer  og onomatopoietikon til  at underbygge  betydningsindholdet med, dvs. lydlaget er &amp;t  sammenvævet med betydningen i digtet.

I  linie  5 i  digtets midte  manifesteres subjektet  med  »min  sØvn«, som forankrer den flydende billedstrom. Subjektet (det explicitte  jeg) befinder sig i  et  isoleret  og  ikke  specificeret  univers,  et  almengyldigt  naturkosmos, juninatten,  losrevet fra tid, rum  og  afstand. Subjektet skaber drØmmen og flyder selv i drommen. Digtet omhandler denne &amp;Ørn og er tillige selv &amp;Ømmen.  I  subjektets sovn  flyder  drommen, der  lignes  med  et  æg.  Digtets omdrejningspunkt er  ægget, der  som  subjektet  manifesterer sig  i  digtets midte linie 5.

Farverne i digtet er drommens grelle farvekontrast: sort og hvidt, lys og morke. Digtet bærer det surrealistiske billedes skarphed og dragende sanselighed bade visuelt, auditivt og emotionelt/sensorisk. Tiden er præsens og skærper digtetsldrommens nærvær for læseren og subjektet samt hæver intensiteten og autenticiteten i digtet til det absolut hojeste punkt i slutlinien: »snart brister alt« (min udhrevning).

## Den moderne skabelsesberetning og  indsigtens sekund

Nogle overordnede modsætninger  i textens univers tilhorer henholdsvis 1. og 2. halvdel og danner to »mm« i digtet. 1. halvdel (linie 1-5)  er et Abent ydre rum = juninatten,  som  er frugtbarhedens årstid. Juninatten kan  lignes med en  »skabelsens nat«  indeholdende et  »urhav« = fjorden  samt dionysiske kræfter.  1. halvdel er præget af  ubevidsthed, passivitet (»druknende fugle«) og det flydende, amorfe, grænselose og  tidlose (det vade element: »balgeslag«, »skum«, »fjorden«). Det er præget af  en  lystfyldt enhedsfolelse, en sammensmeltning af  ydre  og  indre  samt  en  korrespondance  mellem  de forskellige  elementer. Dette modsvares af  en rund blodhed i gloseme og en glidende, bolgende rytme. 2.  halvdel (linie 6-10) er et lukket, indre rum =

ægget, der ligeledes er et tegn p8 frugtbarhed samt den skabende proces. 2. halvdel er præget af bevidsthed (»synsbedrag«),  aktivitet (»hakker«)  og det en væg«) splittelse, disharmoni og paradokser. Dette modsvares af skarphed og hård-

apollinske: det afgrænsede, formede og faste (»salt«, »kalk«  og B: samt  bevidsthed  om  tiden:  »snart  brister  alt«.  Det  er  tillige  præget  a f hed i gloseme og en hakkende og stodende rytme.

For at underbygge inddelingen i de to rum og de overordnede modsætninger, kan  der fra texten  fremdrages folgende underordnede  modsætninger: juninat vs æg, båret vs briste, druknende fugle vs hakker/næb, Mlgeslag vs dirrende og drom vs synsbedrag. De to rum er forbundet med hinanden p3 betydningsindholdets plan  og  de  forskellige elementer pil  det konnotative plan.  Der  er  identitet  mellem  de  to  mm,  idet  de  begge  knyttes  til  det

explicitte  jeg  i linie 5:  »min sØvn«.

Transformationen er overordnet folgende: der finder en  regression  sted ned  i  det  ubevidste  til  en  drommetilstand (linie  1-5) over  en  vagnende bevidsthed  (linie  6 og  fortlØbende), der  til  slut  munder  ud  i  indsigt  og erkendelse: »snart brister alt«. P4 et andet plan  kan  digtet siges at være en »moderne skabelsesberetning«,  idet man  folger digtets skabelsesproces fra formlØshedens  og  inspirationens  »ukendte  ocean«  gennem  de  bevidste skabende  kmfters  virke  for  til  slut  at  munde  ud  i  digtets  egen  form, fuldendelse, f @ i s e l og dod.

Indledningslinien er Mlgende og flydende: »i  juninatten denne &amp;Øm&lt;&lt; med allitterationer og  n-m-lydene, blode, varme og dybe, som  falder man  blidt og langsomt ned i et dr0mmeocean. Dette modsvares p A   betydningsindholdets plan, idet man  bevæger sig som gennem en  tunnel fra et ydre rum  »i juninatten« ind i »denne &amp;Ørn«, ind i digtet og  det indre. Der finder en regression sted ned i det ubevidste til drgmmen, hvilket manifesterer sig i linie 2,  hvor  billedet og betydningen præges af &amp;Ømmesprogets logik:  tyngdekraft,  kausalitet  og  hverdagslogik  ophæves  og  erstattes  af i  realiteten ulogiske  og uladsiggorlige  kombinationer  af elementerne  og surreale tilstande: »huset  båret af kirsebærtræernes skum«.  Huset kan her forstås som jeg-huset, dvs. det explicitte  jeg  selv. Huset er tillige menneskeskabt og har en beskyttende funktion, og det kan forstAs som en fuglerede, hvilket ægget relaterer til. Kirsebzrtræet er det organiske og frugtbare og tilknyttet jorden. Skummet er tilknyttet havet og luften. Det er vand- og luftbobler, brusende berusende. Disse elementer jord, luft/himmel og hav bærer huset/jeg'et, der er passivt flydende i drommen og nattens naturkosmos, en tilstand og folelse af  enhed, fylde og harmoni.

I 3. og  4.  linie  indtrzder  en  lystfyldt,  ekstatisk  tilstand  i  drØmmens narcissistiske univers, gennem hvilket der dog Iober en kold understrØm. Her bliver  et  faretruende  moment  anslaet:  »til  druknende  fugles  klukkende bolgeslag«.  De  druknende fugle er et  dØdspræget  moment og  en  negativ valorisering,  men  det  positive  dominerer,  idet  »klukkende«, et  positivt valoriseret ord, samt allitterationer  og  onomatopoietikon i linie 3 med  den lystfyldte gyngende, Mlgende rytme, underbygger  det positive,  vellysten, euforien, det  oceanisk orgiastiske. Praesens participium  i  »druknende« og »klukkende« er betydningsmættet og  intensiverer situationens særpræg og fylde. Fuglene kan  symbolisere bevidstheden, det årvagne blik,  og de kan tillige  tilknyttes  det  eksplicitte jeg: »min  sØvn  en  gærdesmuttes  æg«. Gennem ægget kan det eksplicitte  jeg  identificeres med fuglen, idet det er jeg'ets  sØvn,  der  er  lig  ægget  indeholdende en  fugl = jeg'et der flyder i drØmmen  og  i sØvnen. Fuglene er  druknende dvs. det  eksplicitte jeg  har overgivet sig til dr~mmen og det ubevidste »under en klokke spinklere end fjordens spejl«. Fjorden  eller vandet, urhavet, symboliserer det  ubevidste samt dodens og  fØdslens element. Under vandoverfladen, under en  spinkel klokke befinder det eksplicitte jeg  sig ureflekteret i sin sØvn og sin dram, i en  narcissistisk  euforisk  flydende  tilstand.  »Klokke«  og  »spinklere« er klingende klange, klare og  sprflde lyde, der sammen med  »fjordens spejl« angiver en spinkelhed, en fin sårbar spædhed ved drommen og ved digtet p3 et  bade  auditivt  og  visuelt  plan.  Foruden  at  være  en  beskyttende  og isolerende klokke kan den tillige være klokken, der ringer for den lyse dag, for  bevidstheden,  friheden  og  livet  eller  klokken,  der  ringer  for  mgrket, apokalypsen, for undergang og dØd.

Ved  midteraksen linie 5 og  6 sker der et brud  i  digtet, og en refleksion over drØmmen og sØvnen, en  vagnende bevidsthed, melder sig: »min sØvn en  gærdesmuttes æg:  en  væg/ af  kalk og bristefærdigt synsbedrag«. Jeg'et det  indre  rum,  en liv samt æggets fuldendte

ekspliciteres,  og  sØvnen  identificeres  med  et  æg = fostertilstand,  den skabende  proces, det skr~belige form.

»Gærdesmuttes (æg)« er et langt stavelsesrigt ord som »kirsebærtræernes (skum)«, hvilket skaber en  vegeterende dvælen ved  situationen og  ordene lige  inden  det  bratte  brud  med D: en  væg«. Som  f ~ r nævnt  splitter P: en væg« digtet op i to halvdele. Kolon benyttes grammatisk som en standsning foran en nærmere forklaring,  hvilket bevidsthedens manifestation i digtet pa dette sted taler for. Den  f ~ r sa ureflekterede tro p3 det umuliges mulighed, pa enheden og pa dr~mmen jf.  »huset  bket . . . « drages i tvivl (»synsbedmg«), og der sas splid og splittelse i sindet modsat den tidligere enhedsfØlelse og flydende ekstatiske tilstand i drØmmen  og i kosmos.

I linie 6 sammenkobles to vidt forskellige elementer:  »bristefærdigt«  og »synsbedrag«.  Bristefærdigt  konnoterer  modenhed som  blomster, der springer ud  i fuldt flor, og det er positivt valoriseret:  ægget der er modent og brister  til  liv.  Dette  sammenstilles med  synsbedrag, et iojnespringende ord,  det  skiller  sig  ud  fia  de  andre  og  er  ikke  en  naturmetafor.  Det  er negativt valoriseret og kan briste til undergangsprofetier  eller  dod, drommens og  enhedsfolelsens  ophor.  Dette,  og  det  at  alt  smelter  sammen eller korresponderer med hinanden, brydes af »: en væg«, der her manifesterer en bevidsthed  om  grænserne,  skillelinjen  mellem  ydre  og  indre,  drom  og virkelighed  jf.  »synsbedrag«.  Med »: en væg« bliver den gyngende,  Mlgende rytme og passiviteten forvandlet til en hakken og en stØden sig frem, til en anspændthed og en aktiv spænding i linie 7:  »dirrende plantet i morket det hvide  en  segl«, en  lang  rytmisk dirrende sætning, der intonerer, at  noget fmtruende  for  drammen  er  i  vente. »Dirrende«  er  en svirrende  og enerverende spænding modsat »klukkende« og »bolgeslag«. »Plantet«  er en handling, der er  bade  negativt  og  positivt  valoriseret:  plante  til vækst jf. kirsebærtræet eller plante  til  d d   jf.  »en segl«, plante en  kniv  »igjennem Nattens Hjerte«! En segl konnoterer ogs A  host og bærer ligeledes d Ø d   og liv i et.

Paradokset er et fremtrzdende  tmk i 2. halvdel: »i morket det hvide«. To ellers uforenelige værdiudsagn  sammenstilles og forenes: lyset og  morket, dagen og natten, det gode og det onde princip, livet og doden. Det hvide er tillige tilknyttet »en segl«, der er billedet p9  månen, som ofte symboliserer doden. Det vil sige, at dagen, det lyse (hvide), bærer doden (en segl) i sig, og  natten  og  morket  (dden) k r e r  livet  (ægget og  drammen) i  sig.  Det uforenelige forenes og  enhver  fØlelse  og  værdi  rummer  sin  modsætning: fodslen rummer dØden, kærligheden  hadet, nærværet fraværet og  det sagte

det usagte.

Paradokset forekommer ogs9 i titlen: »Myggesring«.  Myggen er et insekt, der  er  kendt  for  sine  stik  og  den  efterfolgende  irriterende  kloe,  derfor negativt  valoriseret.  Det  fine,  spinkle  og  skrobelige ved  insektet  og  dets filigranvinger  kan  associere  til  det  skr~belige  æg.  Sangen  er  en livsbekræftende og kunstnerisk udfoldelse og er derfor positivt valoriseret. Den er  knyttet  til  mennesket,  men  ogsa  til  fuglen  og  kan  associere  til  fuglenelnæbbet.  Sangen  kan  pil  et  andet  plan  associere til digteren  og  dennes sang. Men her sammenstilles den med myg, dvs. en sang der stikker,  vækker til  bevidsthed og  kan imtere eller provokere.

Faremomentet, der blev  ansliet  i  1.  halvdel  med  de druknende fugle, indtræder eksplicit med  »en segl«, hvilket  iiitensiver'es  i linie 8 og  9:  »og lydlØst hakker et usynligt næb// p9 spejlets hinde af vind og salt«. »Hakker« er en aktiv handleform, og  næbbet, en metonymi for fugleungen, er aktiv i modsætning til de passive, druknende fugle i 1. halvdel. Gennem ægget (det eksplicitte  jeg's  sovn og &amp;@m)  kan fugleungen identificeres som en del af jeg'et,  der nu  er modent og klar til at bryde ud. Næbbet er bade positivt og negativt  valoriseret.  Det  kan  betyde  fodsel  og  befrielse  for  fuglen  og destruktion og dod for drommen og ægget. Skabelse og destruktion, fØdsel og dØd  i ét  og samme udbrud.

Paradokset  træder  frem  igen:  »lydlØst hakker et  usynligt næb«. Fugleungednæbbet er p A   samme tid nærværende og fraværende. Det auditive og visuelle aspekt, der for  var så fremherskende, er forsvundet, og  stilheden indtræder. Denne stilhed angiver den yderste spænding og intensivering af situationen i digtet, lige for »alt« brister. Med stilheden indtræder en stærkt koncentreret  sensibilitet  og fornemmelsessans:  næbbet  der  hakker  » p A spejlets  hinde af vind og salt«. »Hakker«,  »hinde«,  »vind«  og »salt«  er korte, hårde, kolde klange, der  hurtigt  forstummer i modsætning  til 1. halvdels stavelsesrige, Mlgende ord. I denne 9. linie knyttes de forskellige billeder sammen: spejlet med  fjordens spejl og hinden med  æggets skallvæg. Vind og  salt  viser  ud i  det  ydre  rum:  vind  konnoterer  himmelrum  og  salt konnoterer havvand, hvilket tilhorer det ydre rum  i 1. halvdel: juninatten, skummet og fjorden. Det viser også indad: vind og salt angiver en næsten æterisk skrabelighed og sprod, spæd sårbarhed, og det illustrerer tillige den silketrådsfine  balance mellem væren og ikke væren. Det er en usynlig indre hinde i det eksplicitte  jeg,  der skal briste. DrØmmen, der har karakter af  en vision, har  n A e t   sin  dybde  og  har  vokset  sig  fuldmoden  og  stiger som  en boble fra dybet op til overfladen.

Subjektet, her det eksplicitte jeg, har overgivet sig til det ubevidste og er Aben  over for syn og dromme, som tilvejebringer en  indsigt. Det eksplicitte jeg befinder  sig  i  en grænseoverskridende  situation.  Digtet  fastfryser metamorfosen, hvor jeg'et  befinder sig  i drommens overgangsfase, faldet fra bevidstheden  ned i  drommetilstanden  p A grænsen  mellem  ubevidst  og bevidst, hvor  ydre  og  indre,  virkelighed og  drom  smelter sammen,  hvor uforenelige elementer og værdier forenes, og hvor en  indsigt og erkendelse til  slut  finder  sted.  Den  tidligere bevidsthed = de  druknende fugle, bliver gennem drommen og visionen forvandlet til en  ny  og anden bevidsthed = fugleungen (næbbet), der med den erhvervede indsigt nu er rede til at bryde ud. Ved denne fodsel og befrielse m A   det gamle jeglbevidsthed og drommen og  ægget briste,  g A itu  og  do  bort.  Hårdt og  klart  konstateres det:  »snart brister alt«.

## Kosmisk og kunstnerisk bevidsthed

Jeg'et kan  spaltes i to:  det eksplicitte og det implicitte jeg.  Det eksplicitte erkendende jeg  er meget lig det implicitte, men jeg  anser det implicitte  jeg for at være i besiddelse af  en  hgjere grad af  bevidsthed end det eksplicitte jeg.  Det  implicitte jeg  vil jeg  her  kalde et  »digter-jeg«;  det  er ikke  nØdvendigvis Ivan Malinowski selv, men blot et »digter-jeg«,  der er bevidst om

problematikkerne vedrorende kunst og moderne poesi og æstetik.

Digtet  m A siges  at  indskrive  sig  i  en ikke  yderligere  specificeret naturdiskurs,  hvor  de eneste menneskelige elementer er »huset« og  »min sØvn«, og  hvor  »en segl«, »spejl« og  »klokke« beskriver naturelementer. Gærdesmutten  er  en  spurvefugl,  der  opholder  sig  nær  ved  jorden.  Den bygger rede i krat og lav, tæt  vegetation  altid nær ved og ikke sjældent p A selve jorden.  Æggene er hvide med rodbrune pletter. Fuglen kan minde om en mus, der piler  afsted. Den  smutter over gærder og er altsA en  »grænseoverskridende  fugl*,  hvilket  viser  sig  at  være  i  overensstemmelse med digtets visionære tema.

Det eksplicitte  jeg henvender sig til sig selv om &amp;Ømmen i juninatten, der fØrer  til  erkendelse  af,  at »snart  brister  alt«.  Det  eksplicitte  jeg er  i besiddelse  af en  kosmisk  bevidsthed.  »Alt«  er  et  altfavnende  ord.  I modsætning til digtets om  sig selv sluttende verden bryder dette sidste ord i digtet alle grænser ned og Abner op for alt. Perspektivet vider sig pludselig ud  med en kolibrivinges hastighed og  svinger bort fra fokuseringen p A det lille  lukkede  %g ud i  universet.  Digtets  mikrokosmos  forvandles  til  et makrokosmos.

Det specifikke jeg's  &amp; Ø m   bliver Menneskets &amp; Ø m .   Det store i det sma, delene  i  helheden  og  omvendt. Dette  »alt«-favnende  ord  indicerer, at det ikke blot er »sØvn« og  »&amp;Øm«, der brister for det eksplicitte jeg.  »Alt« er her  drØmmen  indeholdende  den  vision,  der  tilvejebringer  indsigten  og erkendelsen. Det eksplicitte  jeg  får indsigt i sin egen væren, i livets natur og de eksistentielle vilkar: liv og dØd,  destruktion og skabelse, lys og mØrke synkrone dansende indbyrdes afhængige kræfter, som uafbrudt konfronteres eller smelter sammen og danner stadig nye  konstellationer i det  sublime, unikke evige nu.

Verdens æg brister hele tiden  for at d@ og fØdes pAny.  Det er et billede p A   Altets enhed og splittelse; »snart  brister alt« er erkendelsen af splittelsen, spaltetheden og  d@iens  realitet:  »selv  i  evigheden  kloves  de  elskende  til roden1 kun  ilden går aldrig sulten til sengs// frugtens to halvdele udelukker hverandre1 og  kreperer  gladeligt  hver  for  sig«  (»Disjecta Membm  fra samme samling).

Ægget symboliserer paradokset. Dets fuldendte form er lig nullet, det rene intet,  d d e n  og  forgængeligheden (det  er  skallen, der destrueres). Inde  i ægget  er  livet,  skabelsen,  fosteret  og  fdslen.  Den  rene  væren,  livet, omsluttet af  doden;  og  livet  bryder  gennem  dden for  at  leve.  Digtet, visionen, indeholder tilintetgorelsens  og skabelsens  kræfter, modsætningemes uendelige vekselspil og fornyelse i et og samme nu.

Det  implicitte jeg  henvender  sig  til  sig  selv  samt  til  en  læser,  der  er indforstået med den moderne poesi, mentalitet og den kunstneriske skaben. Det implicitte jeg  er i besiddelse af  en  kunstnerisk bevidsthed foruden det eksplicitte  jeg's  kosmiske bevidsthed.  Den kunstneriske bevidsthed viser sig ved, at digtet er selvhenvisende, det peger p9  sin egen tilblive1sesproces og handler hermed om sig selv. Det er et modernistisk »lukket« digt, der ikke ekspliciterer sociokulturelle,  politiske  og samfundsmæssige  problemstillinger. Parallelfremstillingen er karakteristisk for det moderne digt. Det handler ofte

om sig selv samtidig med, at det handler om  noget andet.

Digtet  er  en art »skabelsesberetning«,  idet  det  handler  om  sin  egen tilblivelsesproces. Digter-jeg'et (det implicitte jeg)  har overgivet sig til det ubevidste, drommen og sproget, som Rimbaud giver udtryk for i »Seerens brev«:  digteren  m A være  en  visionær.  Man  når  til  det  ukendte  ved  en desorganisering af alle sanser. Man m9 g9 til bunds i det ukendte for at finde det ny og forvandle sig. Digteren m9 give sig uhorte og unævnelige kræfter i vold, der truer med at tilintetgore ham. Der brydes her med den konventionelle og traditionelle  sansning og sprogbrug. Virkeligheden sondersplintres, den ydre som den indre, disparate elementer sammenkobles  og ordlyden, der tidligere  var  digtets  resultat,  bliver  n u   digtets  igangsætter,  ordets  herredomme.

Digtet  er  undfangelse,  fodsel  og  d Ø d i  ét. I  forste  fase  af  skabelsesprocessen  dykker  digter-jeg'et ned  i  det  ukendte  og  uhorte  ocean = de »druknende  fugles .. . « Her  flyder  digter-jeg'et passivt  modtagende  i  det ubevidste, i inspirationens og drommens  hav (linie 4) i den frugtbare  juninat. Digter-jeg'et befinder sig  i »visionens  ekstase«,  hvor skellet mellem ydre og indre  borteroderes  og  de  vidt  forskellige  elementer  korresponderer  med hinanden, en surreal  undfangelsestilstand.  Dette univers (eller rum) er præget af det amorfe flydende, gmnselose = de dionysiske kræfter.

Med D : en  væg«  indtræder anden  fase, hvor  de bevidste,  skabende og formgivende  apollinske  kræfter  virker,  og  ægget  bliver  symbol  p A den skabende proces og p A   digtet selv. Synet, drammen, drages i tvivl = »synsbedrag«,  idet  bevidstheden  indfinder  sig,  og  synet  er  »bristefærdigt« = visionen der m A briste til  digt. I denne sammenhæng kan  »en segl« forsiås som hostseglet. Digter-jeg'et hoster sin visions billeder til digtet. Næbbet er en metonymi for fugleungen. Fuglen er som bekendt symbol  p A   digter-jeg'et, og sangen er lyrikken,  digtet, der udgår fra digterens næb. Ægget, som er det tilblivende digt, klækkes af  digterpennens »næb« mod papiret af  »vind og salt«. Den  flydende, amorfe vision stivner i digtet, og »snart brister  alt« -visionen m A briste for at fode digtet.

»Alt« kan  forstås som  værende alt  i digtet,  der er  den  rene  væren  og form.  Uden  for  digtet  er  intet  ogleller  alting  flyder  forml0st.  I  digtet  er

kosmos, i verden er kaos. Kunsten er enhedssogende og formgivende.

Digtet  bygges  op  og  brydes  ned  p A samme  tid.  Digtet  skabes  forlaf læseren, idet det læses, alt imens det brydes ned for til slut at briste og do, nik det er læst til ende.  Digtet dor for at fodes. Når digtet slutter og  dor, fuldendes og fØdes det helt  i læserens bevidsthed, hvilket ækvivalerer med menneskets eget liv. Vagn Steen siger kort og klart:  »digtet/ digter sig selv/ imens det blir'l  digtet«.  »Myggesang«  overlader læseren den aktive handling, at  fa  digtet  til  at  briste  bogstavligt  talt:  »snart brister  alt« -og  i  næste Andedrag er det bristet!

Læseren skaber betydninger og meninger ved at indgA i et Abent dynamisk dialektisk forhold til texten, i en art dialog. Betydningsstromme  flyder begge veje:  fra text  til  læser, fra  læser  til  text.  Læseren  indgk i  et  kærlighedsforhold til ordet. Saledes ogsA til verden og livet. Al digtning og kunst er en livstydning  og  en  bekræftelse  af livet  og  doden  som  to  af  hinanden (1ivs)afhængige h f t e r  indlejret i hinanden. Dden levendegor livet.

## »Myggesang« i grænseland

Digtet er fra 1958 og 5O'eme var præget a f   den kolde krig, en afpolitisering af de unge, desillusion, lammelse, tilbagetrukkenhed og  passivitet efter 2. verdenskrigs  rædsler,  hvor  menneskets  negative  og  destruktive  kræfter pludselig  brod  10s  og spyede  ondskab,  vold  og  d d  ud over  jorden. Oplevelsen af  enhedstab, den  tragiske splittelse, værdisammenbruddet og Guds d Ø d   (helt tilbage fra Nietzsche og Raskolnikov) samt den accelererende kapitalisme med  fremmedgorelse og  tingsliggorelse affdte en  indadvendt litteratur, der i selvforsvar vendte sig bort fra verdens rædsler. Omverdenens faretruende splittelse af jeg'et sogtes ophævet i kunsten. Med  Malinowskis ord  var digtene:  »ligesom hænget ind i sig selv, steder at kravle ind i og gemme sig, sneglehuse«.'

»Myggesmg« er et sneglehus: »min sgvn en gærdesmuttes æg«, men det ligger tillige  p A grænsen  til  óO'eme, der  var  præget  af  »Abne« digte, en konfrontationsmodemisme. Navnet  er hentet  fra Rifbjergs digtsamling fra

1960: Konfrontation. 60'erne var præget af aktivitet, en konfrontation med omverdenen, en erkendelse  og accept af verden som den er, hvilket forer til, at den kan ændres: »snart brister alt«. Det faretruende for jeg'et sØges indoptaget som kriseerfaring. Verden opleves som splittet og kaotisk, men  det er ikke længere  tragisk. Værdinihilismen  og kritikken er en frigØrelsesproces, at losrive sig fra traditionens og »normalitetens«  irædemØlle, fra dogmer og rigide, statiske systemer for at soge det nye og ukendte og leve i en stadig foranderlighed,  bevægelse og  udvikling. Menneskets evige metamorfose.

Livet er en frist under galgen. Men trods modemismens intense oplevelse eksistensens  splittethed,  det  sprængte  univers  og  virkelighedens  tilsyneladende absurditet, spirer i  morket lyset og  viljen  til  liv  vedvarende, »men dette splittede blod vil ikke do/ og ukueligt er kodet der

af uknzgteligt : klynger sig til sit ben«.

## Note

## 1. Bente Hansen s. 28.

## Litteratur

- Behrendt, Poul:  »Den fzngslede tiger« in: Kritik 13, s. 16-38, 1970.
- Hansen,  Bente: Forfattere  ilmod  kapitalismen.  Omkring  Erik  Knudsen  og  Ivan Malinowski, s. 105-170, Hans Reitzel, 1975.
- HØrlych Karlsen, Hugo: Udbrud. AfsØgning  af  litteratur og  samfund  1968-1977, s. 194-269, Rhodos Radius, 1977.
- Malinowski, Ivan:  »Leve som var der en fremtid og et hiIb« in: Vinduet 2,  s. 46-59, 1973.
- Malinowski,  Ivan:  »Myggesang« fra digtsamlingen Galgenfrist (1958) in: Samlede Digte, 1974.