Kristine Kaaber Pors et al. (red.): Klima, tro, håb og handling. Natursyn og kristendom (Eksistensen, 2023)
Forfattere: Michael Agerbo Mørch
Tidsskrift: dttk (15-08-2024)

## KLIMA, TRO, HÅB OG HANDLING. NATURSYN OG

KRISTENDOM KRISTINE KAABER PORS, KIRSTEN GRUBE JUUL, ELIZABETH KNOX-SEITH OG BENT BJERRINGNIELSEN (RED.) EKSISTENSEN, 2023 324 SIDER.

## Anmeldt af Michael Agerbo Mørch

Klimakrisens omfang og styrke har fremkaldt  en  fornyet  bevidsthed  om  behovet for  teologisk  refleksion  om  kristendommens natursyn. Man kan ærgre sig over, at der skulle en krise til for at sætte det højt på dagsordenen, men nu må vi blot glæde os over, at der er kommet skub i arbejdet. Nærværende  bog  er  ét  af  bidragene  til dansk  teologi,  en  antologi  der  sammensætter fire typer af perspektiver - teologiske, etiske, litterære og praksisnære - for på den måde at inspirere til refleksion på flere  fronter  og  dermed  mobilisere  ikke blot  indsigter  men  også  handlinger.  Det kræver krisen jo også.

Skal  man  beskrive  bogen  kort,  kan man sige, at den forsøger at tage de vigtigste  indsigter  fra  særligt  Ole  Jensens økoteologi,  K.E.  Løgstrups  vægtlægning af naturen som vores ophav, Grøn Kirkes erfaringer med at etablere en bæredygtig folkekirke samt økumenisk inspiration fra kirkehistorien og nutiden, særligt det koptiske fællesskab og retrætecenter Anafora nordvest for Kairo. Alle disse er impulser, der  flugter  fint  med  Grøn  Kirkes  vision, som Sofie Larsen Kure også udfolder det i sin artikel.

»Verden er god, fordi verden er skabt af  Gud,«  skriver  Peter  Lodberg,  og  den sætning  kan  siges  at  være  samlende  for mange af bidragenes glæde over skaberværkets  mangfoldighed.  »Det  begynder med  glæde,«  som  Peter  Fischer-Møller også skriver. Der er en poetisk kraft i besyngelsen af naturen, som virker tilbage på  tilbedelsen  af  naturens  ophav,  Gud selv, og den vekselvirkning træder frem i både bibeleksegese, salmer og udfordringer til handling. For eksempel hos Merete Bandak,  som  er  blevet  klimaforkæmper efter  sin  mands  død  og  nu  skriver  nye, økoteologiske  salmer.  Som  Niels  Henrik Gregersen skriver: »Kun skabelsesglæden kan  motivere  os.«  Frygten  for  fremtiden er ikke nok, glæden må blive sit eget imperativ.

De kritiske røster, der stadig er i nogle kirkelige  miljøer  over  for  en  såkaldt  klima-alarmisme,  får  ingen  plads  i  bogen, så den er ensidig i sin problembevidsthed. Men ikke i sine løsninger. Her er den ganske nuanceret og tillader en fin kompleksitet i teologiske positioner og etiske betoninger. Peter Lodberg skriver, at »kirken altid er på vej til at blive sig selv «,  hvilket er en måde at sige på, at kirkens selvforståelse  og  fortolkning  af  sit  samfundsbidrag  altid  må  genforhandles.  Det  er  jeg enig i. Men det betyder også, som Anders Laugesen skriver, at vi »alle er på vej hjem for  at  blive  helbredt«.  Kirken  kan  ikke gå  ind  i  klimakampen  med  en  moralsk overhånd,  men  som  medlidende  med et  skaberværk,  som  bærer  Guds  ånd,  og som Gud føler med. Der kunne godt være gjort mere ud af den kirkelige selvkritik i bogen, men manglen skyldes nok, at forfatterne samlet set ikke forstår, hvordan teologien nogensinde har været andet end økoteologisk.  Selvom  antologien  er  svag på bibelteologiske perspektiver på sagen, virker de små dryp tilstrækkelige til at underbygge denne implicitte pointe.

Bogen er delt  i  to  dele  plus  et  forord ved  redaktørerne  og  en  indledning  ved Mickey  Gjerris.  De  to  dele  omhandler først  »teologiske,  etiske  og  litterære  perspektiver«, mens anden del fokuserer på »praksisnære perspektiver«. I alt er der fireogtyve tekster plus ti små inspirationstekster til at omsætte teori til praksis.

Ansatserne er nok lidt forskellige mellem  de  to  dele,  men  det  ser  man  ikke  i det  stilistiske,  som  fremstår  meget  varieret - eller rodet - i begge dele. Den uens fremstillingsform  er  nok  bogens  største svaghed forstået som antologi. Det er ikke en antologi, der formulerer et samlet argument eller finder et fælles sprog, det er snarere  et  udvidet  inspirationskatalog, hvor nogen  formulerer sig  akademisk stringent,  andre  skriver  essays  i  første person  ental,  mens  endnu  andre  tekster er  interviews  eller  smårefleksioner  over salmer eller aktivistisk praksis. Det passer katalogformatet  rimelig  godt,  men  som bog bliver bolsjerne for blandede.

Et  interessant  forhold  er,  at  flere  af forfatterne  opfordrer  til,  at  vi  nu  lader analyserne ligge. Der er nok materiale til rådighed,  nu  skal  der  handles  (fx  s.  41, 241,  302).  Det  er  jo  rigtigt,  men  samtidig kan aktivismen ikke fastholdes uden kontinuerlig  refleksion  og  debat,  for  ellers bliver det en påduttet moralisme, som kvæler  initiativet.  Desuden  er  der  brug for  konstant  at  arbejde  med  de  forestillingsbilleder, som er de linser, vi anskuer virkeligheden  igennem.  Det  viser  andre af  antologiens  bidrag  også,  særligt  Bent Bjerring-Nielsens  artikel  om  C.S.  Lewis og Narnia-fortællingen.

Spidsformuleret  kan  man  måske  sige, at bogens projekt er at få aktiveret kirken i  kampen  for  en  mere  bæredygtig  klode. Forestillingen om en politisk neutral kirke må  opgives,  fordi  klimakrisen  omhandler os alle, og det derfor ikke er muligt at stille sig uden for krisen. Helt lavpraktisk har  kirken  et  ansvar  i  forhold  til  sit  eget forbrug  med  strøm,  indkøb,  renovering af  lokaler  og  lignende  (som  Margrethe Winther-Nielsen skriver klogt om i sit kapitel), men der er også et mere kommunikativt orienteret ansvar, fordi kirken står som en moralsk garant for mange i samfundet og derfor også må tage ansvar for, hvilket samfund vi ønsker at leve i. Som flere skriver, så kommer unge til kirken for at lade kirken være deltager i deres arbejde for en grønnere fremtid. Den håndsrækning skal kirken tage imod, hvad for eksempel Stefanskirken på Nørrebro har gjort, hvor der er etableret en populær klimasorggruppe et arbejde, som bliver introduceret i bogen af  Sarah  Strunge  Albertsen og diskuteret i samtalen mellem kirkens præst, Thomas Høg  Nørager,  og  politikeren  og  teologen Ida  Auken.  Nøragers  erfaring  er,  at  kirkens  rum  er  interessant  for  klimaaktivister, fordi »kirkens rum kan holde til sorg«. Den selvsikkerhed, der ofte forbindes med aktivisme, har brug for en tvivlens ventil, som kirken kan skabe rum for. Ida Auken svarer, at det er netop ved at vise, at man ikke kan gøre alting rigtigt, at klimaengagement bliver en glæde i stedet for en tyngende byrde.

Mere  end  noget  andet  er  antologien handlingsorienteret. Handlingsperspektivet er vigtigt, fordi »håbet er forbundet med  handling«,  som  psykologen  Alfred Sköld  siger  i  interviewet  med  Kristine Kaaber Pors. Eller som Ida Auken skriver, »handling  er  vejen  ud  af  klimadepression«, og Merete Bandak stemmer i: »Det er ikke nok at høre. Man må også tage konsekvensen af det hørte. Det skaber helhed.« De små skridts etik kunne man måske kalde det. Generelt er der noget helt rigtigt i at betone, at det kristne håb om evigheden er en stærk katalysator for handling i  nutiden,  hvad  Bibelen  da  også  betoner ved flere lejligheder (fx Kol 1,4-5).

En  vigtig  komponent  i  det  teoretiske arbejde er at klargøre, at teologien og kir- ken  må  opgive  alle  rester  af  et  antropocentrisk verdensbillede. Det har hverken opbakning i Bibelens virkelighedsforståelse  (hvad  Søren  Holst  demonstrerer, samtidig  med  at  han  dog  også  skriver, hvad jeg mener er helt korrekt, at Bibelens udsigelsesposition er antropocentrisk, fordi den er skrevet om og til mennesker) eller i dogmatikken (som Martin Ishøy viser). I stedet må sættes et øko-/teocentrisk verdensbillede (Sl 104). Ideen er, at mennesket er en del af jordens økosystem, så i vores forståelse af kloden må det være det samlede system, vi værner om. Men hele jorden er i Guds hånd, hvorfor Gud står i centrum for  hele  klodens  orientering  og tilbedelse  -  i  ham  lever  vi,  ånder  og  er vi. Det forekommer mig at være en rigtig måde at tale om det på, for på den måde får skabelsesforståelsen et både vertikalt og horisontalt perspektiv, som jeg tror er meget nyttigt. Men det er også svært, fordi det udfordrer vores forestillingsevne, som Bent Bjerring-Nielsen skriver, fordi vores tilgang til verden jo altid går gennem vores eget sind og sprog, men netop derfor må litteraturen hjælpe os til at justere vores forestillingsevne, så den bliver kompatibel med et bibelsk verdensbillede.

Flere  vil  kende  Niels  Henrik  Gregersens  idé  om  dybdeinkarnationen,  som han også kort berører i sin artikel. Kirstine Kaaber Pors refererer også til tanken i sit efterord, men afslører også her, at ideen kan få et panteistisk vrid, selvom man ønsker at tale panenteistisk. »Gud er i alt det skabte,« skriver Pors, men er det ikke snarere omvendt, at alt det skabte er i Gud? Den kristne animisme, som for eksempel Mark  I.  Wallace  har  skrevet  om,  ligger tættere  på  Pors'  forklaring  end  Bibelens skabelsestanke. Jeg mener selv, det er lidt flot at sige, at »inkarnationens perspektiv er altså, at Kristus bor i alt og det vigtige er at søge efter Gud og respektere Gud i sig  selv,  andre  mennesker  og  naturen.« Kristus  blev  ikke  inkarneret som alting, men for alting.  Han  blev  inkarneret som Jesus af Nazaret, men for genoprettelsen af hele det faldne skaberværk.

Men som nævnt er det ikke disse teoretiske overvejelser, der fylder i bogen. Det er handlingsperspektivet, der er det afgørende, og det har bestemt sin ret. Mickey Gjerris'  ord  kan  sættes  som  et  motto  for hele bogen: »Hvis ikke kristenlivet handler om at gøre det bedste, man kan i glæde og taknemmelighed over at være fritaget ansvaret for at frelse sig selv, ja, så aner jeg ikke, hvad det handler om.« Den tanke går igen hos flere andre forfattere, for eksempel Solveig Roepstorff, der mener, at »livet bliver mere fuldt og rigt, når vi tør se på det, der er svært, og når vi engagerer os i det«. Eller Nik Bredholt, der skriver: »Hemmeligheden  i  livet  er  ikke  kun  at kunne leve, men at leve for noget«. Dette »noget« er både Gud og næsten, hvor næsten omfatter hele det skaberværk, vi lever i og af. Vi elsker Gud og næsten, fordi »kærligheden  er  skabelsens  grundprincip«, som Kirsten Kjærulff skriver i sit kapitel om Hildegard af Bingen.

Antologien er for sammensat til rigtigt at fælde en samlet dom, men den lykkes ganske godt med at være et godt inspirationskatalog til afklaring af forholdet mellem kristendom og natursyn, men særligt til at tage praktiske konsekvenser af sine nyvundne indsigter.