Mellem blod, lort, kollegaer og ledelse
Forfattere: Troels Obbekær
Tidsskrift: passage (2020-12-31)

## Mellem blod, lort, kollegaer og ledelse

Prekær stil i Kenneth Jensens Tragedie plus tid gange ni og Kristian Lundbergs Yarden

Han er smurt ind i blod og lort, ham, der afliver kreaturerne. Jeg ved ikke, hvad han hedder, han siger aldrig noget i pauserne, stirrer for det meste tomt ud i luften, som om det er lykkedes ham at finde et helle i det hele, mellem blod, lort, kollegaer og ledelse […]. Flemming siger, han er blevet sådan af jobbet, at der ikke er nogen, der kan aflive 100 køer om dagen, uden at det sætter sig, og at man bare skal lade ham være. (Jensen, 17) '

Sådan betragter fortælleren på apatisk vis sin hårdt prøvede slagterikollega i Kenneth Jensens roman Tragedie plus tid gange ni fra 2017 (herefter primært Tragedie ). Romanen er blandt en række skandi�naviske skønlitterære værker fra de senere år, der skildrer prekært arbejde og liv, og hvor synsvinkel�bærerne står alene uden arbejds-  og  klassefællesskaber  med  andre,  der  lever  lige  så  usikkert  som  dem  selv (f.eks. Blendstrup; Elstad; Zeuthen).

Ifølge den britiske økonom Guy Standing er det da også et grundtræk ved prekariatet, at det er en klasse in spe , der er individualiseret, splittet og uden klassebevidsthed (Standing 2017). I den skandi�naviske litteratur kommer prekariatets splittelse ofte til udtryk igennem distancerende synsvinkler eller 'blikke' i og på tværs af, hvad Standing kalder prekariatets 'fraktioner' (henholdsvis dele af den op�rindelige arbejderklasse, dele af den kreative og kulturelle klasse, samt migranter). Tragedie af Jensen og Yarden (2009) af svenske Kristian Lundberg er symptomatiske for denne litterære tendens i og med, at der i værkerne er en distance i blikket fra de autofiktive jegfortællere på de prekære andre såvel som i relationerne mellem de prekære andre i romanernes manuelt arbejdende prekariat.

Dog findes der på ambivalent vis og i varierende grad solidaritet og bevidsthed om et potentielt klassefællesskab i disse blikke. Det er denne ambivalens, jeg vil undersøge med afsæt i de to forfatter�fortælleres placering i en klassemæssig gråzone: De står mellem den manuelt arbejdende og den krea�tivt arbejdende del af prekariatet, og deres blikke på de prekære kolleger i det manuelle prekariat kan derfor tjene til at forstå de forskelle, som ligger til grund for prekariatets splittelse.

Et centralt ud�gangspunkt for såvel distancen som solidariteten i fortællernes blikke er den manuelt arbejdende krops vilkår, egenskaber og udseende. Jeg vil derfor undersøge fortællernes betragtninger og vurderinger af arbejderkroppen med henblik på at forstå, hvad det vil sige at arbejde og leve prekært, samt komme frem til en for�ståelse af, hvad der forhindrer identifikation og solidaritet blandt de prekære.

Artiklen tager afsæt i en præmis i aktuel litteraturvidenskab om, at socialt engageret litteratur kan skabe indsigt og indføling i at leve prekært og dermed indirekte modarbejde prekariatets splittelse (Simonsen; Haarder, Simonsen et al.). Denne indføling må i Tragedie og Yardens tilfælde antages at blive muliggjort hos et relativt snævert middelklassepublikum; begge værkers formsprog er poetisk prosa, hvilket ikke kan antages at tiltrække mange læsere uden for akademiske eller boglige miljøer. Artiklen undersøger, hvad der sker med dette litteraturens solidaritetsfremmende potentiale, når det prekære forfatterjeg (med en vis portion kulturel kapital) skriver om antageligt endnu mere prekære mennesker til læsere, der ikke selv i udgangspunktet tager del i - og måske har svært ved at sætte sig ind i - de skildredes vilkår. Dette forhold vil jeg mod slutningen belyse ved hjælp af litteraten Peter Simonsens begreb om 'prekær stil', der indfanger en fortællers ukomplette forståelse af mennesker, som fortælleren har prekære levevilkår til fælles med, men alligevel står på afstand af. I forlængelse heraf diskuterer jeg, hvad fortællernes udsigelsespositioner i forhold til de prekære andre betyder for værkernes solidaritetsfremmende potentiale og evne til at repræsentere prekariatets erfaringer.

## Teoretisk afsæt: prekariat, klasse og krop

Jeg vil først skitsere en teoretisk ramme om begreberne prekaritet og klasse, som skal understøtte og nuancere mine analyser. For at få en grundlæggende forståelse af den måde, hvorpå prekære liv frem�bringes, kan man trække på den amerikanske filosof Judith Butlers socialontologiske refleksioner over, at prekaritet altid fordeles på en bestemt ulige måde i form af sociale vilkår. Hvem der beskyttes i hvilken grad via den strukturelle fordeling af 'social and economic support, housing, health care, em�ployment, rights of political expression, forms of social recognition, and conditions  for  political  agen�cy'  (Butler  2015b,  198),  bestemmes  ifølge  Butler  af ''opfattelsen' og 'anerkendelsen' af liv' (Butler 2015a, 42). Ifølge Butler betinges samfundets ulige beskyttelse af dets subjekter således altid af en diskursiv ramme for anerkendelse. Neoliberalismens krav om hver enkeltes økonomiske og sociale selvtilstrækkelighed er ifølge Butler blevet en fremherskende anerkendelsesnorm, hvilket er sket som følge af en diskursiv ophøjelse af det frie markeds mekanismer: 'market rationality is deciding whose health and life should be protected and whose health and life should not' (Butler 2015b, 11).

Fra et økonomisk og klasseteoretisk perspektiv beskriver Standing i Prekariatet en klasse define�ret af 'prekær, risikabel eller usikker tilknytning til arbejdsmarkedet' (s. 11), der er vokset frem siden de sene 1970'eres afmontering af velfærdsstaten,  samt  neoliberalismen  og  globaliseringens  deregule�ring  af  arbejdsmarkedet  (s.  20,  57).  Særligt  individer  fra  middel-  og  arbejderklassen  blev  påvirket af øget usikkerhed og kom til at udgøre en klasse bestående af tidsbegrænset og løst ansatte, herunder projektansatte, vikarer og freelancere, og derudover industriarbejdere og ufaglærte, hvis jobs trues af globalisering og automatisering, arbejdsløse og bistandsklienter, samt migranter (s. 36-39). Prekariatet er således en uhomogen klasse, men Standing finder grundlag for en samlet kategorisering pga. un�dergruppernes 'fælles oplevelse af, at deres arbejde er et redskab (til at overleve), opportunistisk (man tager, hvad der kommer) og prekært (udsat)' (s. 34).

Prekariseringen  har  ikke  ramt  Skandinavien  lige  så  hårdt  som  andre  dele  af Europa, USA og Asien. Især fl exicurity -modellen har forhindret udpræget prekarisering, men i en dansk sammenhæng har finanskrisen i 2008 og stramninger på dagpenge- og kontanthjælpsområdet bidraget til en svæk�kelse af de sociale sikringssystemer (Risager, 47). Samtidig påpeger den norske arbejdsmarkedsfor�sker Ingeborg Eliassen, at flexicurity-modellen er anlagt på at skabe flere jobs gennem den stigende vækst, som fleksible arbejds- og lønvilkår muliggør, men at de jobs, der skabes, i høj grad er lavtløn�nede og tidsbegrænsede (Knudsen). En forbeholden brug af begrebet om prekariatet kan derfor ret�færdiggøres i en skandinavisk kontekst.

Ifølge Standing kan prekariatet endnu ikke betragtes som ' sin egen klasse i den marxistiske be�tydning af ordet', men kun som en klasse in spe (Standing 2017, 22). Standing forstår i forlængelse af Karl Marx en klasse, der er sin egen eller for sig (og ikke blot i sig) , som en gruppe af individer, der er bevidstgjort om deres fælles position i samfundets økonomiske struktur og derigennem finder sammen og forsvarer fælles klasseinteresser (Marx, 248). Det, der imidlertid forhindrer prekariatet i en sådan organisering, er ifølge Standing dets opdeling i tre fraktioner, der er splittede fra hinanden. Disse fraktioner er for det første atavisterne , der består af lavtuddannede, primært i manuelle erhverv, som er frustrerede over ikke at have samme jobsikkerhed som tidligere generationers arbejderklasse (Standing 2014, 11). For det andet nostalgikerne , der består af migranter og minoriteter (2017, 183). Og for det tredje progressivisterne , som består af højtuddannede, der oplever ikke at kunne opnå sikre stillinger, der svarer til deres kvalifikationer. Atavisterne - som i mere traditionelle klasseteorier ville gå under arbejderklasse eller underklasse, og som Tragedie og Yarden kan siges at skildre - er 'tilbø�jelige til at lytte til hadske stemmer' (2017, 11), der skyder skylden for de usikre tider på migranter og minoriteter. Progressivisterne tager afstand fra disse højrenationale stemmer, og det ses på den måde, hvordan prekariatets fraktioner vender sig mod hinanden frem for mod de strukturer, der skaber deres fælles usikkerhed.

Forud for Standing adresserede Pierre Bourdieu de arbejdsløse og løst ansattes politiske mobi�liseringsproblem: 'The unemployed and the casualized workers, having suffered a blow to their ca�pacity to project themselves into the future, […] are scarcely capable of being mobilized' (Bourdieu 1998, 83). Dette forårsages også af arbejdsmarkedets konkurrencemekanismer og de prekariseredes 'struggle of all against all', der forhindrer solidaritet (s. 84). Netop Bourdieu kan supplere Standing i forståelsen af prekariatets splittelsestendenser. Som litteraten Nicklas Freisleben Lund påpeger i artik�len 'De fremtidsløse tager ordet' om prekariatet i dansk samtidslitteratur, har Standing primært øko�nomisk kapital for øje i sin definition af prekariatet (s. 29). Lund pointerer, at også forskelle i kulturel og social kapital mellem prekariatets fraktioner medfører forskellige vilkår og former for udsathed, hvil-

9 6

ket er grundlæggende i Bourdieus klassetænkning (s. 30). Derudover kan en ufaglært med manu�elt arbejde og en akademiker i et kreativt erhverv have svært ved at identificere sig med hinanden, idet førstnævnte typisk ikke har samme grad af kulturel og social kapital at trække på som sidstnævnte. Desuden kan de være fremmede for hinanden pga. vidt forskellige normer og værdier, hvilket kan indfanges af Bourdieus habitusbegreb: individers klassebestemte, socialiserede subjektivitet, der  er  bestemmende  for  opfattelsen  og  vurderingen  af  kulturelle  dispositioner, f.eks. inden for smag, krop og sprog (Bourdieu 1987). Bourdieus begrebsapparat skal i mine analyser bruges til at undersøge, hvor�dan værkerne fremstiller forskelle i social og kulturel kapital og habitus som anledning til splittelse i prekariatet.

En  af  Bourdieus  arvtagere,  den  britiske  sociolog  Beverley  Skeggs,  argumenterer  for,  at  negative  repræsentationer  af  arbejderklassern  i  det  21.  århundredes Vesten blev et af de midler, som middelklassen brugte for at forhindre arbejderklassens  tilegnelse  af  anerkendelse  og  magt  (s.  96).  Eksempelvis  devaluerer mid�delklassens blik arbejderklassekroppen som excessiv, vulgær og udisciplineret, mens middelklasse�kroppen omvendt ofte fremstilles som selvbehersket, ren og fornuftstyret (s. 99-103). Skeggs' teoreti�sering af dette middelklasseblik skal skærpe mine analysers forståelse af romanernes valoriserende blikke på den prekære manuelle arbejder og de splittelser, disse blikke er udtryk for.

## Tragedie plus tid gange ni : Velfærdsdanmark som fantasme

Tragedie plus tid gange ni handler om fortælleren Kenneths ustabile og hårde arbejde på bl.a. slagteri og dambrug i en udsigtsløs livsbane. Romanen er en viderebearbejdelse af Tragedie plus tid fra 2015, og i bogens kolofon forklarer forfatteren denne omstændighed, idet han også peger på romanens auto�fiktive islæt: 'Årsagen til, at jeg valgte at udbygge tragedien, var, at jeg stadig var i den' (s. 136).

Romanen begynder ellers med landidyl i Hobro, hvor tvillingerne Kenny (antageligt jeget som barn) og Adam er på sommerferie hos deres bedsteforældre. Alt er i harmoni; de er på dyrskue, hvor de får lov at spise så mange røde pølser, de kan, og alle børnene får førstepræmien for deres respekti�ve kæledyr. Her i første kapitel, 'DEN DANSKE SOMMER', erindrer Kenneth tilsyneladende sin barndoms Nordjylland, mens han som fortæller står uden for handlingen i et tredjepersonsperspektiv. Men et narrativt element bryder med erindringsformen: Samtidig med, at objekter som en drejeskivete�lefon og en krone til at købe drikkelse for indikerer, at det fortalte forløb foregår i sidste fjerdedel af det 20. århundrede, indikeres det også, at den samme sommer foregår i år 2015, hvor Hobro er i 'en stemning af eufori' over det  lokale  fodboldholds  første  superligasæson  og  racerkøreren  Tom  Kristen�sens hjemkomst (s. 9). På den måde falder to fortalte tider ind over hinanden - billederne af Hobro i 1970-80'erne og 2015 blandes - og dette brud på tidens logik giver erindringen et imaginært og upå�lideligt præg. Dette afslører landidyllen som drømmeagtig og uvirkelig. Idyllens overdrev synes at illudere til en naiv forestilling om en poleret lykketilstand i et sommerligt og solidarisk velfærdsdan�mark, hvilket også afspejles i kapiteltitlen, 'DEN DANSKE SOMMER', der nikker ironisk til høj�stemte besyngelser af 'du danske sommer' som hos f.eks. Thøger Larsen. Med de fortalte tiders uor�den opstiller introkapitlet velfærdsstatens ideal om fordeling af solidaritet og sikkerhed til alle som noget, der måske engang havde realitet, men i dag er et fantasme. Denne degeneration spejles også i romanens videre skildring af Kenneths sociale deroute, der præges af individualisme og isolation.

## Ingen solidaritet

Barndommens landidyl afløses således brat af slagteriets brutalitet i det næste kapitel:

Han er smurt ind i blod og lort, ham, der afliver kreaturerne. Jeg ved ikke, hvad han hedder, han siger aldrig noget i pauserne, stirrer for det meste tomt ud i luften, som om det er lykkedes ham at finde et helle i det hele, mellem blod, lort, kollegaer og ledelse. (s. 17) '

At man ikke kender hinandens navne og nødigt taler sammen, er sigende for arbejdsfællesskabet  på  slagteriet,  og  det  samme  er  fortællerstemmens  køligt  konstaterende ligegyldighed over for afliveren. Citatet eksemplificerer også, hvordan romanen  stiller  karakterernes  livsvilkår  til  skue  ved  at  sammen�stille  dem  med dyr; Kenneth er her 31 år og arbejder som ufaglært med at vakuumpakke kød - et mo�notont og opslidende arbejde - mens han på siden forinden blev præmieret for sin  vædderkanin på barndommens dyrskue. Og nok er der kontrast mellem dyrskuet og slagteriet, men man kan samtidig sige, at det sidste forudsætter det første. Helt konkret forudsætter den lykkelige danske sommers for�tæring af røde pølser en industri for slagtning og salg af dyrekroppe, der, som romanen viser, betjenes af mennesker på samfundets bund, som ikke selv har del i det sommerlige velvære, og som med But�ler kan siges at være unddraget anerkendelse og beskyttelse i form af f.eks. rimelige arbejdsvilkår.

Kenneth og kollegerne bliver underbetalt af slagteriets ejere, der opnår store profitter af deres slid. Og i beskrivelserne af arbejdspladsen er Kenneth anslagsvist bevidst om, at han og kollegerne udgør et kollektivt, underkuet 'vi': 'det hele er galt, kødet vælter ind, der er ikke noget af hverken det, jeg tænker eller siger, der kan bruges, vi er maskiner på maks., der ikke kan følge med, vi er ikke menne�sker' (s. 20). Men denne bevidsthed om et muligt fællesskab af prekære kroppe, for hvilke grænsen mellem menneske, dyr og maskine er udvisket, betyder dog langt fra, at Kenneths sympati entydigt ligger hos kollegerne:

Nu står vi igen og udfører akkordarbejde for en latterlig lav timeløn, og Ole er en idiot, fordi han ikke er mødt, og Sjællænder kommer konstant vraltende ind ude fra kartoneringen, nærmest i kapgang, fordi han ikke kan følge med, […] han er her på løntilskud, tjener måske fem kroner mere i timen til firmaet end de få kroner, de reelt giver ham i løn. Han er ikke pengene værd. (s. 19) '

Selvom Kenneth deler vilkår med Sjællænder, synes hans blik på ham at være præget af den neolibe�rale anerkendelsesnorm, som Butler taler om, hvor indivi dets værd er bestemt af evnen til at imøde�komme markedets og arbejdsgiverens fordringer. I stedet for at se på Sjællænder med forståelse be�tragter Kenneth

9 7

9 8

ham med firmaets øjne ud fra en kynisk, økonomisk rationalitet. Fra denne syns vinkel fremstår Sjællænder som hæmmende for firmaets profitmaksimering, og på den måde blotlægges neo�liberalismen som grundlag for en individualisme, der forhindrer identifikation og empati, selv mellem mennesker med fælles, dårlige vilkår.

Fraværet af solidaritet mellem de prekære er gennemgående i romanen. Der er intet reelt kollegialt sammenhold, og da slagterne står til at skulle gå ned i løn og derfor holder 'fagligt møde', ser Ken�neth og de andre timelønnede til med ligegyldighed og hån: 'vi kan ikke lade være at more os over måden, de gamle taler på, og deres problem har umiddelbart heller ikke noget med os at gøre, vi er jo bare på timeløn, vi spiller Røvhul imens' (s. 43). I romanen har det manuelle prekariats individer fæl�les økonomiske vilkår som ifølge Standing, men igennem kollegernes apati overfor spørgsmål om hinandens såvel som deres egne vilkår afviser romanen enhver mulighed for mobilisering som en klasse for sig ; kollektiv agens er udelukket, splittelsen er komplet.

## Forfatterblikket på den prekære arbejderkrop

Kenneth er forfatterspire, og selvom han er i samme båd som kollegerne økonomisk, afføder hans skriveevner en ressourcemæssig distance til dem, der viser sig i det blik, han retter mod dem:

Sjællænder er uden for pædagogisk rækkevidde, der er ikke noget af det, vi siger til ham, der når frem, […] han har ikke blik for konsekvenserne, og når jeg ser mig omkring, så ser jeg det sam�me i de andre her, slagterne, der pukler løs, uagtet at de kender effekten af det hårde slid på deres kroppe, de er fysisk nedslidte, før de når halvtreds, de drikker over en bred kam og er aggressive, det er pengepungen, der bestemmer, og de har kun deres liv og kroppe at give til gengæld for no�get at fylde i den. (s. 30) '

I citatets første del giver Kenneth udtryk for arbejdspladsens generelle neoliberalt prægede syn på de af kollegerne, der ikke kan følge med markedets og arbejdsgiverens fordringer. Men derefter retter han blikket mod kollektivet og beskriver dem som uintelligente, aggressive og behovstyrede i lighed med Skeggs' pointe om middelklasseopfattelsen af arbejderklassen. I citatet er det den prekære, men kulturelt ressourcestærke forfatter, der ser på de kulturelt ressourceløse. Men Kenneths blik synes samtidig at være delt mellem en implicit social indignation over de arbejdsvilkår, som han også selv er underlagt, og en distanceret mangel på indføling. Hans beskrivelse og forståelse af de andre når nem�lig ikke længere ind end selve overfladen - de arbejdende kroppe - og han tillægger dem herudfra egenskaber, han ikke ser hos sig selv; de er irrationelle og delvist selvforskyldt prekære.

Forfatterfortællerens  udsigelsesposition  taget  i  betragtning  synes  det  at  være selve skriften som kulturel kapital, der skaber denne distance. Kenneth har en refleksionsevne, som han ikke tillægger sine kolleger, og hans på én gang solidariske og usolidariske blik på den prekære arbejderkrop afspej�ler således de forskelle i kulturel kapital, der besværliggør samhørighed mellem så forskellige medlemmer af prekariatet som ufaglærte slagteriarbejdere og forfatterspirer uden fast indkomst (hvor Kenneth har et ben i begge lejre).

Som forlængelse  af  Kenneths  ambivalente  blik  på  sine  kolleger  fungerer  den skrift,  han  produce�rer  med udgangspunkt i erfaringen af prekært liv, heller ikke entydigt som et forsøg på at skabe for�ståelse for sine klassefællers erfaringer. Samtidig med at skriften giver mulighed for indsigt i de skil�drede vilkår, kan den også ses som en objektgørelse af kollegernes prekaritetserfaringer. Som littera�terne Jon Helt Haarder, Peter Simonsen og Camilla Schwartz skriver: 'Litteraturen kan nok skabe en fornemmelse af at prekariatet får mæle, men indgår altid også i en distribution af ulighed hvad angår udsathed. Dette synes også at gælde selvom forfatterfortælleren […] skriver på et førstepersons per�spektiv indefra' (Haarder, Simonsen et al., 191). Umiddelbart lader en autofiktiv forankring til at legi�timere et værks fremstilling af social nød, idet forfatteren selv har erfaret det skildrede. Der viser sig imidlertid et problem i, at selve skrivningen implicerer en forskel i habitus, kulturel kapital og dermed i grad af prekaritet mellem den skrivende og de beskrevne, og i at det blik, teksten anlægger på de be�skrevne, kan udfordre repræsentationens legitimitet.

Idet beskrivelsen af kollegernes vilkår og tilværelser ligger til grund for, at Kenneth selv om mu�ligt kan forlade det opslidende arbejde på slagteriet, bliver skriften et individuelt opstigningsprojekt. Men i overensstemmelse med romanens resignerede tone bliver skriften ingen vej til sikkerhed eller et mere prestigefyldt arbejdsliv for Kenneth. Han ender på førtidspension, hvilket kan få det til at fremstå som om, at velfærdsstaten alligevel redder dagen. Men Kenneth er først blevet grebet af det so ciale sikkerhedsnet, da det er for sent, da han allerede er nedslidt på arbejdsmarkedet.

## Yarden : Arbejderkroppen som grundlag for solidaritet

Yarden er en autofiktiv roman af Kristian Lundberg, der oplever at falde fra det kreativt arbejdende prekariat til det manuelle, som han troede at have forladt for altid. Han kan pludselig ikke forsørge sig selv og sin søn som forfatter og freelance litteraturkritiker og tager derfor ufaglært løsarbejde på hav�nen i Malmø. Fortællingen drejer sig om Kristians tretten måneder i firmaet Yarden, hvor han for en lav timeløn arbejder med at vaske og flytte biler. Han og de andre løsarbejdere overvåges og mistæn�keliggøres af deres chefer, der truer med kollektiv afstraffelse for det mindste fejltrin. Deres løn- og arbejdsvilkår er ustabile, og deres økonomiske fremtidshorisont er usikker, fordi firmaet kan skalte og valte med løsarbejderne.

For Kristian medfører klasserejsen på tværs af prekariatet en følelse af ikke at høre til: 'Min klas�serejse fik mig til at svæve frit i luften. Jeg tilhørte ingen og ingenting' (Lundberg, 92). Ud fra denne splittelse åbner fortællingen for spørgsmålet om, hvorvidt Kristian kan tale på det manuelt arbejdende prekariats vegne, eller om han med Yarden blot beskriver sin egen virkelighed, når de kulturelle for�skelle mellem ham selv og de prekære andre synes så markante.

Hvor Kenneth i Tragedie langt fra tematiserer teksten som et forsøg på at skabe samhørighed, henviser Kristian direkte til et mål om at skabe solidaritet mellem og med sine klassefæller: 'Jeg sen�der dette ud som et nødblus i natten, en raket af stjerner og farvede lys mod den tilsværtede himmel for at sige at jeg er her, at I

kan komme nu, at vi kan samle os' (s. 60). Teksten skal skabe en be�vidsthed om et klassefællesskab ved at indbefatte en intersubjektiv, kropslig erfaring af at leve prekært - som her karakteriseret ved en fælles træthed og uro: 'Arbejdet er sig selv så tungt og meningsløst at det er svært ikke at være solidariske med hinanden. Vi er ligeværdige, taler samme sprog, lever med den samme træthed og uro' (s. 109).

Lundberg bruger altså skriften til at skabe genkendelse mellem prekariatets individer og anerken�delse af dem hos (middelklasse)læseren. Med denne betragtning lægger jeg mig i forlængelse af den norske litterat Kristina Leganger Iversen, der i sin tolkning af Lundbergs Vi är de döda, nu snart trækker på den feministiske teoretiker og litteraturforsker Hortense Spillers' argument om, at 'the flesh gives empathy' (Iversen, 165). Kødet og dets sansninger kan være fundament for empati, fordi dets sårbarhed er et almenmenneskeligt erfaringsgrundlag, der er primært i forhold til alle andre for�skelle såsom sociale, juridiske og politiske. Iversen argumenterer for, at man kan 'lokalisere eit po�tensiale for ein radikal solidaritet i kjøtet, for sjølv om kroppar er ulike, i alle sine trekk og funksjonsvariasjonar, så er kjøtet likt: Dei grunnleggande erfaringane av smerte og nyting er felles for menneske' (s. 166). I Yarden fungerer beskrivelsen af den fælles erfaring af kropslig prekaritet som et korrelat til empati, der skal trumfe alle øvrige forskelle, såsom etnisk herkomst eller  kulturel  kapital,  der  forårsager  splittelse  i  prekariatet.  Dette  argument  kan også styrkes af litteraten Magnus Nilssons lignende pointe om, at Yardens fortæller 'tries to show how ethnic categories obscure experiences of class injustice, particularly through the insistence that workers' economic and social conditions create an underlying homogeneity that counters ethnic divisions' (s. 235). Ifølge Nilsson reagerer Lundberg på, at der i offentlig svensk debat er sket en nedtoning af klasseforskelle til fordel for andre identitets�kategorier, f.eks. etnicitet, og at dette bidrager til at skjule det potentielle klassefællesskab mellem kul�turelt forskellige, men lige økonomisk udsatte individer. Som jeg vil vise, søger Lundberg at frem�skrive et fællesskab af værdige prekære arbejderkroppe på tværs af deres identitetsmæssige forskelle.

## Solidaritet til trods

Ligesom i Tragedie bliver det hårde manuelle arbejdes dehumanisering i Yarden synliggjort gennem sammenstillinger med dyr: 'Det sker stadig oftere at jeg tænker at jeg befinder mig langt fra menne�skeligheden; at jeg lever i en verden af skadedyr' (s. 26). Dette selvforhold, hvor Kristian føler sig som et skadedyr, synes også skabt af et udefrakommende middelklasseblik på arbejderne som væm�melige og værdiløse, hvilket viser sig i en scene, da en kollega på et lager giver Kristian et par ar�bejdshandsker, når chefen ikke vil: 'Efter den tredje dag uden handsker får jeg et brugt par af en ar�bejdskammerat. Han siger: 'De behandler jer som dyr'' (s. 98). Dette bliks symbolske vold søger Kristian at modarbejde ved at beskrive arbejderne som humane, rationelle og ansvarlige: 'Værdighed. Gavmildhed. Solidaritet. Vi er mennesker. Vi arbejder' (s. 56).

Men Kristian peger også på, at 'vi lever af at æde hinanden' (s. 26). Dette henviser til en konkur�rencetilstand, hvor alle er imod alle om at få tildelt arbejdstimer.

Det at vinde i konkurrencen medfører skyldfølelse: 'Jeg ved at jeg har taget en andens plads; at jeg gennem mit arbejde, min beredvillighed, hvis man vil udtrykke det sådan, har tvunget en ansat ud, en person som pludselig er blevet overflø�dig. En arbejdskammerat' (s. 14). Konkurrencetilstanden, hvor de prekære spilles ud imod hin anden, fremstår på den måde som en forhindring for solidaritet mellem 'arbejdskam meraterne', fordi utryg�heden, som udbredes, gør dem til 'systemets vogtere' (s. 52).

Med internaliseringen af konkurrencelogikken flyttes arbejdernes blikke også væk fra de struktu�rer, der reelt skaber usikkerhed, og hen mod kollegerne eller indvandrerne, der tager job på havnen: 'Anders plejer at standse bussen ved H-hegnet, rulle vinduet ned og brøle ud mod de vældige lastski�be: 'I fandens filipinos!' […] Man kan se på lang afstand hvor meget de fryser' (s. 20). Med Stan�ding kan man her tale om den atavistiske fraktion i prekariatet, som bebrejder 'de fremmede' for deres udsathed og således er med til at polarisere prekariatets fraktioner. Kristians blik modstiller sig imid�lertid dette fremmedhad, idet han i citatet bemærker, hvordan de filippinske arbejdere 'fryser', ligesom Kristian selv og de andre etniske svenskere på Yarden gør: 'Klasse. Tilhørsforhold. At fryse. Vi som er på Yarden deler hinandens skæbne' (s. 31). Denne frysen underbygger således en delt kropslig erfaring af udsathed på tværs af etnicitet, herkomst og kultur, og på baggrund af hvilken teksten søger at opbygge solidaritet. Men den solidaritet, som løsarbejderne i glimt viser hinanden, er som sagt ud�fordret, og for Kristian viser der sig et yderligere problem: selve skriften.

## Imellem klasser

Under en hård opvækst i Malmøs fattigste kvarterer søgte Kristian tilflugt på biblioteket, hvor han læste ihærdigt og efterhånden opbyggede en kulturel kapital, der tillod ham social opstigning. Men med klasserejsen nedad igen fornemmer Kristian, at hans skrivearbejde kun var til låns, og at han uundvigeligt tilhører Yardens monotone arbejde:

- Jeg kommer til at arbejde på Yarden i mere end et år. […] Ikke træt af ordene, ikke længsel  efter  noget andet, kun som en konklusion på mit eget liv, mit klassetilhørsforhold. […] Det kan altid ses på os. […] Vi kommer alligevel aldrig til at få lov at tilhøre det vi stræber efter. (s. 38) '

Klassetilhørsforholdet kan 'altid ses på os' og er således  indskrevet i kroppen i lighed med Bourdieus begreb om habitus. Men selvom der måtte være en fælles habitus i det manuelle prekariat, som Kristi�an også tilskriver sig selv, er han alligevel delvist fremmed for de andre i kraft af sin kulturelle kapital: 'At arbejde med bygningsstilladser og samtidig blive forundret over rytmen i Stagnelius' digte […] - nej, det gik virkelig ikke an' (s. 32). Hans litterære faglighed har tilladt ham adgang til prestigefyldte områder som medier og litteraturmiljøer, hvilket udgør en ressourcemæssig forskel mellem ham og kollegerne. Det tager ham derfor også et halvt år at overbevise dem om, at han ikke er på Yarden for at samle skrivestof på deres bekostning, men at han er ligeså ressourcefattig på økonomisk og social kapital som dem.

1 0 1

Alligevel forbliver der et problem ved Kristians kulturelle kapital og derigennem tekstens mulig�hed for at repræsentere romanens prekære andre. I romanens afsluttende scene møder Kristian en gammel ungdomsven, Rolle, der kommer fra samme miljø som Kristian og er slemt alkoholiseret, li�gesom Kristian var i sine unge år. Rolle siger, at han har læst alle Kristians bøger og spørger i et be�brejdende tonefald, hvorfor Kristian aldrig har skrevet om ham. Han spørger også, hvad Kristian skri�ver på nu: 'arbejde […] og hvad det gør med os, om at være fattig, om hvordan det var omkring Vär�nhemstorget, om min mor,' svarer Kristian (s. 151-52). Man kunne tro, at beskrivelser af deres delte sociale vilkår og erfaringer ville appellere til Rolle, men hans reaktion er: 'Ærligt talt, Kristian, hvem fanden interesserer sig for det?' (s. 152). Med Rolles udeblivende interesse for Yardens temaer synes romanen at problematisere, hvorvidt Kristian formår at tale for de prekære andre eller blot fortælle sin egen personlige historie. Et sted i romanen står der: 'Jeg burde skrive. […] jeg burde skabe et sted hvor alle de sprogløse fik mulighed for at tale' (s. 68). Men selve Kristians kulturelle kapital og skriv�ning fremstår i kraft af kollegernes afstandtagen og Rolles reaktion som en forhindring for at skabe et sådant tekstligt rum med Yarden .

## Udgang: Prekær stil

En litterær betragterposition lader til altid at forudsætte en vis afstand og forskel mellem  den  skrivende  og  de  beskrevnes  sociale  nød  (Haarder,  Simonsen  et  al.; Gemzøe, 140). Trods deres modsatrettede valoriseringer af de prekære andre kan både Tragedie og Yardens betragterpositioner synes at være problematiske i forhold til at repræsentere prekariatet; både Kenneths betragterposition, hvor han i en vis forstand forsøger at skrive sig ud af prekariatet med baggrund i sine og andres erfaringer, og Kri�stians, hvor han forsøger at skrive sig tilbage ind i, samle og skabe forståelse  for  det  manuelle  prekari�at,  han  én  gang  har  forladt.  Men  selv  hvis  en autofiktiv tekst ikke umiddelbart synes at opnå en inklu�derende klasserepræsentation, kan teksten stadig siges at aktivere et solidaritetsfremmende potentiale. Tragedie gør ikke et forsøg på solidarisk opbyggelighed (modsat Yarden ), men præges af en resigne�ret tone og et ikke-indfølende blik på de prekære andre. Dette kan siges at være et eksempel på Peter Simonsens begreb om prekær stil. I sin analyse af Helle Helles Ned til hundene identificerer Simonsen fortælleren som

- en upålidelig førstepersonsfortæller med et meget snævert syn på sig selv og sine omgivelser, og [forfatteren] sætter læseren på arbejde med at forestille sig de prekære liv som fortælleren, der selv lever prekært, omgiver sig med og interagerer med, men ikke rigtig kan leve sig ind i. Der�med gengiver fortælleren noget, som måske unddrager sig repræsentation, men fordi der i roma�nen gøres så tydeligt opmærksomt på, at fortælleren er mærkeligt både involveret i og distanceret fra det fremstillede, netop formår at sætte ord på og give læseren erfaringen af, hvad det vil sige at leve prekært. (Simonsen, 67-68) '

Hvis vi overfører denne pointe til Tragedies fortæller, kan Kenneths begrænsede forståelse af kolle�gerne siges at få deres prekaritetserfaringer til at fremstå som noget, der unddrager sig repræsentation, hvorved forsøget på virkelighedsnær gengivelse af de andre bliver skrøbeligt, upålideligt eller prekært. Selve fortællerens begrænsede forståelse af de prekære andre - værkets prekære stil - åbenbarer såle�des for læseren, hvordan de andres erfaringer er noget svært tilgængeligt, vi som middelklasselæsere og medmennesker må forsøge at leve os ind i og forstå.

At det antageligt er virkelige menneskers erfaringer, som skildres i Tragedie , kan umiddelbart sy�nes at gøre repræsentationen objektgørende, idet den distancerende skildring af de prekære andre po�tentielt kan være grundlag for individuel social opstigning for forfatteren. Men trods den autofiktive forankring bør vi ikke læse jegets beskrivelser af de prekære andre som Kenneth Jensen - den empiri�ske forfatters - reelle opfattelse af de empiriske kolleger, men snarere som led i værkets prekære stil, der med Simonsens ord tjener til at 'gengive, hvordan det må være at være medlem af prekariatet og være udsat for andre, bedrevidende og bedresnakkende klassers blikke' (ibid. 74). Læsningens sensi�bilitet for den prekære stil kan altså åbne for en forståelse af romanens skildringer som en indirekte fordring om social forståelse af de prekære.

En lignende, men ikke tilsvarende prekær stil gør sig gældende i Yarden . Kristian fremstår ikke som en upålidelig fortæller, men stilen kan for så vidt godt kaldes prekær, idet romanen indirekte sæt�ter spørgsmålstegn ved dens egen evne til at fremskrive et fælles erfaringsgrundlag for prekariatet. I romanens epilog når Kristian også til erkendelsen, at 'jeg kan ikke fortælle alles historie? Nej, bestemt ikke. Jeg fortæller min' (Lundberg, 157). Dette strider imod hans tidligere tanke om at få alle de sprogløse til at komme til orde. Frem for en altinkluderende repræsentation af prekariatet må Yarden ses som en subjektivt positioneret klasseskildring, og værkets prosalyriske stil signalerer da også et konkret jegs og ikke et kollektivt heles erfaringshorisont. Yardens prekære stil består således fremde�les i værkets påpegning af skriften som udtryk for de kulturelle uligheder og splittelser mellem preka�riatets fraktioner, samt i værkets subjektive udsigelsesposition og form, der potentielt begrænser tek�stens evne til dækkende at repræsentere hele prekariatet.

Denne artikel har søgt at bidrage til forskningen i skandinavisk litteratur om prekariatet ved at lægge sig i forlængelse af Simonsen og afdække anvendelser af prekær stil for at fremhæve dette som en central samtidslitterær tendens. Dette er gjort ud fra analyser af to værker, hvis ambivalente og begrænsede blikke på de prekære andre udgør prægnante eksempler på samtidslitteraturens måde at tolke, problematisere og lade læseren leve sig ind i prekariatets klasseerfaringer. Artiklen har derud�over vist, at Tragedie og Yarden fremstiller en nutidig skandinavisk klassevirkelighed, hvor særligt dehumanisering karakteriserer det manuelle prekariats usikre arbejdsliv efter velfærdsstatens svækkel�se, hvor arbejdsfællesskaber mangler samhørighed og præges af neoliberale anerkendelsesnormer, og hvor der findes dybe kulturelle identifikationskløfter imellem dem, der ellers burde holde sammen på baggrund af delte økonomiske, arbejdsmæssige og kropslige vilkår. Endelig har analyserne demon�streret, hvordan en sensibilitet for teksters blikke på klassemarkører som krop og kultur kan lede til forståelse af det prekariat, der i kraft af dets splittelse kalder på netop forståelse.

1 0 3

## Litteratur

Blendstrup, Jens (2016): Slagterkoner og bagerenker , København: Samleren.

Bourdieu, Pierre (1987): 'What Makes a Social Class? On the Theoretical and Practical Existence of Groups', i Berkeley Journal of Sociology 32, s. 1-17.

Bourdieu, Pierre (1998): Acts of Resistance - Against the Tyranny of the Market , New York: The New Press.

Butler, Judith (2015a): Krigens rammer - Hvornår er livet sorgbart? , København: Arena.

Butler,  Judith  (2015b): Notes  Toward  a  Performative  Theory  of  Assembly ,  Cambridge:  Harvard Uni�versity Press.

Elstad, Lotta (2017): Jeg nekter å tenke , Oslo: Flamme Forlag.

Gemzøe, Anker (2018): 'Formaliteter og forvildelser Hvis det er i  Helle  Helles  forfatterskab',  i Spring 43, s. 130-146.

Haarder, Jon Helt, Peter Simonsen et al. (2018): 'Hvem kan tale for prekariatet - og hvorfra? In the Ghetto med Kristian Bang Foss, Morten Pape, Yahya Hassan, Karina Pedersen og prinsesserne fra blokken', i Edda 3/105, s. 185-202, DOI 10.18261/issn.1500-1989-2018-03-02

Iversen, Kristina Leganger (2016): 'Skuld, sorg og solidaritet - Kristian Lundbergs Vi är de döda, nu snart som politisk sorgarbeid', i Elisabeth Oxfeldt (red.): Skandinaviske fortellinger om skyld og privilegier i en globaliseringstid , Oslo: Universitetsforlaget, s. 151-171.

Jensen, Kenneth (2017): Tragedie plus tid gange ni , København: Gyldendal.

Knudsen, Helge (2015): 'Hårde tider for arbejdslivet på vej til Norden', i Arbejderen ,  14.  august 2015.

Lund, Nicklas Freisleben (2016): 'De fremtidsløse tager ordet - Klasse, prekariat og velfærdskritik i dansk samtidsprosa', i Passage 76, s. 27-39.

Lundberg, Kristian (2014): Yarden - En fortælling , Roskilde: Batzer &amp; Co.

Marx, Karl (1974): Karl Marx: Skrifter i udvalg - Den tyske ideologi heraf hele Feuerbachafsnittet, Filosofiens elendighed uforkortet , København: Rhodos.

Nilsson, Magnus (2016): 'The Representation of Class in Post-Industrial and Multicultural Sweden: Aesthetic-Political Strategies in Kristian Lundberg's Yarden', i Jenny Björklund &amp; Ursula Lindqvist (red.): New Dimensions of Diversity in Nordic Culture and Society , Newcastle upon Tyne: Cambridge Scholars Publishing, s. 230-245.

Risager,  Bjarke  Skærlund  (2015):  'Prekæritet  og  prekariat  -  Sociologisk  diskussion  og  politisk akti�visme', i Slagmark 71, s. 45-60.

Simonsen, Peter (2017): 'Prekarisering og prekært arbejdsliv i Helle Helles roman, Ned til hundene (2008)', i Tidsskrift for arbejdsliv 1.19, s. 63-77.

Skeggs, Beverley (2004): Class, Self, Culture , London: Routledge.

Standing, Guy (2014): 'The Precariat', i Contexts 4.13, s. 10-12.

Standing, Guy (2017): Prekariatet - den farlige nye klasse , København: Informations Forlag.

Zeuthen, Nikolaj (2018): Buemundet guitarfisk - en prekær komedie , København: Rosinante &amp; Co.