Kulturanalyse
Forfattere: Jørgen Holmegaard
Tidsskrift: kok (1992-02-18)

## JQrgen Holmgaard

## Kulturanalyse

En introduktion til de teoretiske traditioner

## Hvordan kulturanalysen er kommet på dagsordenen

Marx mente som bekendt, at markedet er fuldt af mystifikationer. Hvis man sammenligner de vanskeligt gennemskuelige skift i bevillingemes bevzgelser i et statsligt universitetssystem,' kunne man imidlertid godt fristes til at mene, at markedets universitetsforhold i USA maske trods alt taler et klarere sprog.2

Humaniorafagene i USA har i det sidste tiar vist tydelige tegn p A   en bevzgelse vzk fra fagspecialiseringeme og hen mod generaliserede aktiviteter. Det har bl.a. givet sig udslag i, at litteraturstudiernes hovedbaser -engelskinstitutterne -har faet en ny drejning over mod generelt litteratur- og humaniorateoretiske sporgsmal. Og p3 de avancerede og trendy universiteter har man en rzkke steder oprettet, hvad man kalder »humanities centersc~.~ Det er enkeltfagligt uspecificerede undervisnings- og forskningsenheder, hvor litteraturfolk, kunsthistorikere, filosoffer m.fl. bedriver tvzrfaglig kulturforskning, samt det ny fznomen, som kaldes »teori« -»Theory« -slet og ret. Det er ikke litteraturteori, videnskabsteori  eller andre former for afgrznsede teoriaktiviteter,  men et stort teoretisk fzllesomrade for flere og flere fag.

Karakteristisk for tendensen mod generaliseret humaniorateori p3 den amerikanske scene er skikkelser som Richard Rorty og Jacques Derrida. Og karakteristisk for drejningen er ogsa relationerne til deres oprindelige faglige specialomrader. Begge er oprindeligt fagfilosoffer, men nu er det for s2 vidt mindre betydningsfuldt. Roriy m3 jzvnligt lzgge ryg til dygtige prygl fra sine gamle fagfzller? og Demda er ikke en skribent, fagfilosoffer normalt beskzftiger sig med; for dem nzrmer hans skrifter sig det reneste metodelose vrØvl. Noget lignende gzlder Foucault, hvis boger har vzret centrale for den tvzrfaglige kulturteori, bl.a. for den amerikanske New Historic i s m . Men i forhold til traditionelle faghistorikeres studier i det samme stof har han en status som Derridas.

At man p3 denne made falder igennem m.h.t. traditionel metode, er dog ingen hindring for berØmmelse p A feltet »teori«, tvzrtimod.  Mens Rorty, Derrida og Foucault -sidstnzvnte post mortem -blomstrer i en bred humanistisk universitetsoffentlighed befolket af lzsere fra mange kanter, visner en god del af deres gamle fagfzller hen i glemsel og betydningsl~shed for andre end dem selv. I modsztning til, hvordan kulturforskning og -analyse er kommet p A dagsordenen i Danmark, er der i den amerikanske sarnrnenhzng ikke ansØgnings- og budgettekniske Arsager involveret. Som det fremgir af konflikterne mellem de kontroversielle teoretikere og de traditionelle, specialiserede fag, som de »krznker« ved deres fagoverskridende skrifter, er den amerikanske udvikling kendetegnet af reelle teoretisk-metodiske  skift. I et vaesentligt omfang falder drejningen sammen med dekonstmktionens sejrsmarch p A   litteraturinstitutterne.  Det er bl.a. herigennem, at aktiviteten »teori« er blevet en accepteret st~rrelse. Men fznomenet er bredere. OgsA de alternative orienteringer som New Historicism og de marxistisk orienterede Critical Theorymilieuer, som er kommet op i samme periode, er i deres analytiske sive1  som teoretiske aktiviteter tvzrfaglige, generalisere~ide.~ Marxisterne trzkker teksterne hen mod storre sammenhaeng uden for litteraturen; New Historicismanalyserne fremlzser hen over stoffelterne generelle magt- og tekstproblematikker, og selv den mest h~jlitteraere dekonstruktion konkluderer til stadighed i en generel sprog- og tekstproblematiks aporier: sigtepunktet er ikke stofeller fagspecifikt. Derfor kan man godt beskrive den toneangivende tendens som pegende mod kulturanalyse og kulturteori, selv om aktiviteterne som regel kaldes noget andet.

Hvis man sammentznker den danske kulturanalyses bureaukratiske omstzndigheder med den amerikanske fagudvikling, kunne man godt komme frem til en prognose. Den vil tale for sandsynligheden af, at vi p A   et snarligt tidspunkt mere presserende vil fole aktualiteten af nogle metodisk-teoretiske sperrgsmA1  om, hvordan kulturanalyse skal bedrives. Det, som er fuld virkelighed p A   universitetsmarkedspladsen  i USA -uden som regel direkte at blive benzvnt kulturanalyse -vil ogsA her til lands -hvor vi allerede har benzvelserne klare -komme flydende og fylde de bureaukratiske rammer op med sit indhold. Og den tid vil formentlig rinde ud, hvor trykpresserne udruller antologier af overvejende traditionelle enkeltbidrag samlet bag smukke farvelagte omslag betitlet med variationer over begreberne kultur og kult~rforskning.~ Det er, hvad en ganske verdslig vurdering kan fortcelle.

Men sagen har ogsA en anden dimension. Teoretikere fra flere forskellige kanter har i de sidste tiAr ment, at selve kultursituationen er blevet totalt omkalfatret. Den franske filosof og sociolog Jean Baudrillard har i forskellige versioner elaboreret over forestillingen oin, at kulturen nu er blevet et altopsugende totaliseret betydningskredslob, hvori al traditionel kultur, alle forskelle -og dertil ogsa 'virkeligheden' -er for~vundet.~ Det eneste, der er tilbage at forholde sig til, er siiledes totalsystemet 'kultur';  alle specificiteter forsvinder som lige gyldige enkeltudgaver af et generelt »semiokrati«, hvori tegn og kulturprodukter cirkulerer.

Teoretikere med andre traditioner har mere jordbundet argumenteret for, at traditionelle sociale og nationale strukturer, hvori vores bevidsthedsliv har varret bundet op, er ved at erodere og i stigende grad afleses af kulturelle identifikationsm~nstre. Man sager ikke mere til klassen eller nationen, men ud pii kultunnarkedet for at hente identitet og tilh~r.'

At det skulle forholde sig sii totalt, som Baudrillard-kilderne vil have os til at tro, er nok noget tvivlsomt. Og de sociale og nationale determinationers angivelige bortvisnen  skal ogsii tages med flere forbehold og nuanceringer. Alligevel opfanger disse teorier givetvis nogle tendenser i en generel samfundszndring under udvikling. Uanset de kortsigtede interesser der eksempelvis kan indga, niir statslige universiteter manovrerer i jagten pii bevillinger, er det ikke tilfzldigt, at netop kultur og kulturforskning er blevet slagord, der virker og virker rigtigt. Enkeltfaglighederne forsvinder naturligvis ikke under det, der er under udvikling. Men de kunne meget vel tznkes i stigende grad at tage retning over mod generaliserede problematikker, som det er sket i USA.

Teori- og metodesporgsmiilene  kommer herunder uvzgerligt op. Af  mange grunde kan man saledes mene, at tidspunktet kan vzre velvalgt til at konfrontere kulturanalysens teoretiske og strategiske problemer. Et vigtigt led heri ma vzre at gore de eksisterende traditioner  nzrv~rende, nar kulturanalysens teoriog metodevalg trzffes. Dette er da malet for det folgende forsog.

Emnet er stort,  pladsen er lille og tiden er knap. Derfor er mange forbehold Ønskelige, maske ogsa flere end jeg  selv forestiller mig her og nu. De mange abne sporgsmal og problematikker, som undervejs passeres, vil dog ofte blive markeret med en henvisning som tegn pa, at de ikke er overset, og som vejviser for den interesserede. Dog presser pladsproblemet ogsa p i   her, s3  en selektion har vzret n~dvendig.

## Hvad er kzclturannlyse ?

Man skal nok ikke harfte sig for meget ved selve betegnelsen kulturanalyse. Det kan i vzrste fald f ~ r e til den misforstaelse, at f~nomenet er nyt. Det er det ikke. Aktiviteten er blot foregiet under mange andre betegnelser. Netop derfor kan det maske vzre hensigtsmzssigt at forsoge en forel~big definition. I forlzngelse af de tidligere indkredsninger kunne den helt tentativt og bredt formuleres saledes: soiii kulturaiialyse kan inan betragte de humanistisk-viden- skabelige aktiviteter (konkret analyse, metodeudvikling, teoridannelse, videnskabsteoretisk refleksion), der gir ud over afgrænsede genstandsomrader9  for at indsætte dem i definerede problematikker p A   et h~jere generalitetsniveau.

Nu skal det ikke skjules eller glemmes, at ogsA 'kultur'  er et genstandsomrade, et objektdefineret emne bl.a. for videnskabelige studier. Det uanset, at afgrænsninger og definitioner har været varierende og i praksis nærmest umulige at syntetisere, hvis man ellers Ønskede det.lo Bade kulturfeltets afgrænsning og dets objektkarakter vil pragmatisk blive sat i parantes: nar der her tales om generalitet, tænkes der p2 problematikker, som er generelle for

dette omrade, afgrænsningsproblemer af 'omradet' ufortalt.

Generaliteter kan være af mange slags. De kan være filosofisk udtænkte, i en kantiansk eller hegeliansk tradition eksempelvis. De kan være hentet fra helt andre fagomrader: i samfundsvidenskabelige teoridamelser (marxistisk funderede kulturanalyser f.eks.) eller i naturvidenskabelige teoritraditioner (neurologisk-kognitionsteoretisk baserede analyser af kommunikationsforhold).

Eller de kan udvikles i selvstændige teorikombinationer, som f.eks. psykoanalysens grundbetragtninger, der er en blanding af naturvidenskabelige forestillinger og ideer fra den tyske filosofiske tradition. Men der er naturligvis vil værdi. Dog begrebet ud af vcerdionenteringemes diffuse felt: kulturanalyse er ikke blot et nyt plusord, som man hzfter pa det, man

utallige umiddelbart ubesvarlige sp~rgsmal impliceret; et definitionsfors~g altid l ~ b e ind i dem, og man kan let komme i tvivl om fors~gets kan det have den funktion at l ~ f t e godt kan lide, under udelukkelse af det, man ikke bryder sig om.

Hvis man ud fra ovennævnte definition gememtaenker en række eksempler p2 forskning, der falder ind under begrebet kulturanalyse, viser der sig en interessant dimension: historisk  synes kulturanalyse indtil nu altid at have vzret placeret pa kanten af eller p i   tvzrs af universitetsinstitutionen.  Kulturanalysen har som hovedregel været særdeles kontroversiel  i forhold til den traditionelle humanioraforstaelse, der siden 1800-tallet  har konstitueret fagene gennem objektdefinitioner: sproghistorie, litteraturhistorie, fransk, historie O.S. V .

Et af de gode historiske eksempler pa denne kontroversialitet er Frankfurterskolen."  Kun med privat millionzrfinansiering og skjult under det uprzcise dzknavn »Sozialforschung« fik Horkheimer og hans kolleger i slutningen af 20'eme lov til at blive associeret med universitetssystemet. Det varede kort -indtil Hitlers magtovertagelse - , og f ~ r s t i  det amerikanske eksil adskillige ar efter lykkedes det at genetablere en ny officiel relation, nu  til Columbia University i New York. Da instituttet i 50'eme  blev genoprejst officielt ved uni- versitetet i Frankfurt, var det ogsA snarere i en gestus af ideologisk »Ehrenrettung« -ikke mindst giverens =re -  , end det var af kzrlighed til instituttets type af aktivitet. Helst betragtede man det i det omgivende universitetssystem  som uforpligtende »filosofi«. Men fra Lowenthals tidlige litteratursociologiske studier, over kollektivvzrket Autor-itat und Farnilie til Horkheimer og Adomos Oplysiziizgens dialektik, Adomos unders~gelse af  'den autoritzre karakter' og senere Habermas' arbejde har Frankfurterskolen  s A   konsekvent som nogen praktiseret, hvad man meningsfuldt kunne kalde kulturforskning. Man beskzftigede sig ikke kun med kulturm~nstre, fordi teorien netop gik ud p A   at medreflektere samfunds- og okonomirelationer. Men deres teorier er alle kulturteorier, ikke okonomiteorier.

OgsA det andet centrale gennembrud frem mod en moderne kulturanalyse -strukturalismen og den efterfolgende semiotik -var oprindeligt kontroversielt i  forhold til universitetssystemet.  Selv i  den franske sammenhzng, hvor de store slag stod og strukturalismens sejre blev  vundet, gik den heller ikke let igennem. Og uden for Frankrig matte strukturalistiske, semiotiske og senere poststrukturalistiske og dekonstruktive teorier officielt dzkke sig ind i enkeltfagligheder. S A   sent som i 1983  kunne Paul de Man tematisere denne oppositionsstilling i sit beromte essay »The Resistance to Theory«.I2

Men det er nu altsammen fortid. Dekonstruktion er i USA ikke Ixngere nogen forfulgt og undertrykt sandhedsmger, men noget n z r  dominerende mainstream, og generel »teori« af forskellig art bedrives legitimt i alle lejre. Ordet kulturanalyse benyttes  ikke om hele dette felt, men det er efter min mening, hvad det handler om. Omvendt har vi lierlijemme den officielle blAstempling med rigelig anvendelse af betegnelser som »kulturforskning«  m.m., men kun i begrznset omfang et indhold svarende hertil. Det skyldes nok bl.a., at de teoridannelser, som sigter mod generel kulturanalyse, stadig har et mzrke af universitxr kontroversialitet p i sig. I et bevillingsstyret universitetssystem som det danske har man haft en tradition for at holde sig artigt i skindet. Man har endnu ikke vznnet sig til, at nu  n13 man godt deri slags. Men det kommer nok. Derfor er situationen moden til en refleksion over de relevante teoritraditioner, som den sogende vil kunne orientere sig i.

Jeg vil i det folgende betragte en rxkke former for kulturanalyse med vzgten lagt p A   de principielle og teoretiske aspekter. De fleste af dem forekommer mig stadig at indeholde interessante teoretiske positioner  og refleksioner. Og selektivt betragtet indeholder de ogsA relevante valgmuligheder for den nulevende kulturanalytiker. Flere af dem har efterhanden ligget lange p A   humanioras store lager af traderede teknikkcr og teorier, men de har ofte tanker i sig, som kun deri letsindige og forhastede kan forkaste som blot forzldede. Andre vil dog vxrc rcnt historiske -af grui~dc, soin ogs5 cr historiskc. En vis histo- risk gruppering af emnet vil derfor vzre nzrliggende.

## T r ~ k fra  kulturanalysens forhistorie

Det 19. Arhundredes konstitutioner af de humanistiske fag i objektdefinerede enheder levnede ikke umiddelbart plads for kulturanalyse. Eller til kulturhistorie, som det n~dvendigvis matte blive: vi er i historicismens storhedspenode, og humanistisk videnskab var n~dvendigvis -historie af en slags.

Historieforskning og -skrivning var langt op i det  19. Arhundrede f ~ r s t og fremmest politisk historie.  Og det var en historie, hvori individet og dets bevidste handlinger spillede en dominerende rolle. I denne tendens indgik en fremvoksende individualisme som element, den individualisme, som romantikken er det mest markante tekstlige tegn pA.  Men omvendt indgik ogsA i de individuelt orienterede historieforstillinger  indirekte en samfundsforestilling, som -formuleret i en hegelsk-marxsk retorik -endnu ikke er kommet p A   h0jde med sin virkelighed. D.V.S.  det moderne kapitalistiske massesamfund i dets forste fase: liberalistisk anarkistisk, hvor man lader det folde sig ud -i England og med forskellige modifikationer i Frankrig. Eller statsligt-absolutistisk, hvor man sØger at styre det -i  Preussen og de Øvrige forholdsvis tilbagestiende kontinentale magter.I3

Individualitetens moderne blomstring finder sted samtidig med, at en overindividuel samfundsrnzssighed synes at rykke truende frem mod den. Formentlig er de to aspekter ul~seligt forbundne, utznkelige uden hinanden. Og tematikken er overalt p2 dagsordenen, i journalistik  og samfundsdebat, i litteraturen og filosofien.I4  Karakteristisk tznker filosofien i det tidlige nittende Arhundrede i modsztninger som subjekt-objekt, ego og ikke-ego, individ og socialitet, frihed og n@dvendighed.I5 Men det er endnu med forestillingen om deres forsoning.I6

Hegels historiefilosofi betod i den tyske sammenhzng en kraftig modifikation af vildtvoksende subjektforestillinger og individorienterede histoneforestillinger. Den flyttede i  realiteten historiens subjekt fra individerne til det overindividuelle og bag om bevidsthederne virkeiide. »Anden«, de objektive modsatninger, det almene, »fornuften«, »historien« blev i stedet de dynamikproducerende krzfter nied individemes handlinger og lidelser som medium for disse almene st~rrelsers udfoldelse. Individerne kunne spijle tre roller: heltene, de store individer, der lever op til den almene fordring, der ligger i deres tid; almindelige mennesker, der ikke har storrelse hertil, men gØr det umiddelbart givne; og endelig de forbryderiske, som blot giver efter for deres egoistiske interesse."  Individerne og lidenskaberne har deres plads i denne tznkning. Men rollerne er fordelt p i   forhind i en overindividuel struktur.

I Frankrig, hvor statsmagtens og klassemes rolle -bade under og efter de vzldige revolutionzre omvzl~~inger -i  h ~ j grad kunne fa individet til at se ud som en quantité  neglegiable, lzegger en historiker som Guizot ogsa synspunktet over mod overindividuelle sarnme~ihzng.'~ Hemled placerer han sig samtidig polemisk i  forhold til den engelske liberalismes ~konomiske individualisme i en kritik, der gar som en linie gennem den konservative del af periodens franske tznkning.I9

Tocquevilles De la démocratie  en Anzc'rique (1835), er med USA som tankemedium centralt en refleksion over spxndingsforholdet mellem den traditionelt franske kollektivt-statslige  integration af samfundsmedlemmeme og den moderne kapitalismes anglo-amerikanske individualisme. Kultur, stat, helhed p9 den ene side og p i   den anden side den demokratiske nivellering, der f ~ l g e r , nar samfundsmedlemmeme partikulariseres i deres egoistiske privatint e r e s ~ e r . ~ ~ Pa lignende made kan Comtes »positivisme« og den dertil knyttede utopi lzses som en historie- og begrebsbygning, udtxnkt til at bearbejde den voksende desintegration mellem individ og social struktur i  det moderne samfund, som han sa vokse fren-i. Hos Comte ligger vzgtningen i tznkemaden klart p i  den sainfundsinxssige totalorganisation, som han opfatter i deterministiske termer, mens bekymringen g9r p9 enkeltindividemes og enkeltgruppemes integrati~n.~'

Hvis man vil trzkke en forenklende lige linie, kan man maske se Marx som afslutningen p9 hele denne periodes forskelligartede forsonings- og sammentzrikningsfors~g over for konflikten mellem en mere og mere udprxget individualitetsf~lelse p9 den ene side, en mere og mere anonym, objektiveret samfundsmzssighed p3 den anden side. Under hanlig forkastelse af allehånde tabelige utopier -Fourier, Saint-Simon m.fl. -, forlzgger han sin egen utopiske forsoning til en fremtid hinsides en videnskabelig og revolutionzr omvzltning. For s2 vidt angar samtiden kan han f~lgelig gØre s2 meget kortere proces. Han foretager sin ber~mte materialistiske »Umstulpurg« af Hegel, der erstatter anden og staten med kapitalen og pr~letariatet.~~ Forvandlingen af den sociale eksistens synes et fait accompli: i en brutalt videnskabelig  »realisme« bestemmer han individemes funktion som vxrende »personifikationer« af objektive ~konomiske relationer, de er barere af ~konon-iiske »karaktermasker« slet og ret.23  Hvor det store individ hos Hegel endnu kan siges at blive »l@ftet&lt;&lt; af  at legemligg~r-e historien og anden gennem sine handlinger, spiller det i Marx' »karaktermaske«- begreb kun en lidet glorvxrdig rolle. Det bedste, der kan siges om det, er, at det udforer sin rolle i den »blinde« ~konomiske interaktion uden at vide, hvad det gØr. Marx forlader pa denne made radikalt en zldre tids forestillinger 0 1 1 1   iiidividemes funktion  i samfundet og historien. »I~idividprobleriiek er resolut pakket af vcjcii, iiien naturligvis ~ilast, for s i vidt som individet stadig eksisterer og foles s2 meget som nogensinde for. Og for det store flertal af analytikere begynder konflikten overhovedet forst for alvor at presse sig p A   gradvis gennem sidste del af Arh~ndredet.'~

Det er nu min hypotese her, at det netop er ud fra tematikken individ vs. overindividuelle  sarnrnenhzng, at kulturanalysen opstir. Den opstir i det 19. irhundrede, og den gor det som led i irhundredets dybtgiende ombrydning af de vesteuropziske samfunds mide at fungere og udvikle sig pi. Den industrielle revolution, kapitalismens gennembrud, urbaniseringen, massesamfundets opstien er nogle af de mange samfundsvidenskabelige begreber, der er blevet brugt til at beskrive denne sociale ombrydning eller i hvert fald aspekter af den. Siden er i 1980'eme 'modernitet' kommet til som et relevant humanistisk begreb til at tznke denne proces p A   en mide, der sztter kulturaspektet, det bevidsthedsmzssige,  i centru~n.'~ Det, der nu kaldes 'modernitetsteori',  vil derfor som regel vzre en form for kulturanalyse, og en dristig pistand kan hzvde, at de to begreber i realiteten overlapper. Alligevel kan der vzre grunde til at foretrzkke den bredere og mere neutrale term kulturanalyse. En af dem er, at den ubesvzret forbinder sig med det, der i f ~ l g e hypotesen er dens start: 1800-tallets  kulturhistorie.

## Fra Burkchardt til Simmel

Jacob Burckhardts Die Kultur der Renaissance  in Italien fra 186OZ6 er  et afgorende vzrk for kulturanalysen. Dels far det en omfattende betydning for europzisk kulturtznkning i perioden op til f ~ r s t e verdenskrig, dels definerer det som det vist nok forste centrale vaerk en hel kultur som sit objekt. I sit anlzg bryder det provokerende overtvaers med den individorienterede politiske historieskrivning.  Men ogs2 med filosofiens forsog p i  tankemaxsigt at forsone modsztninger. Burckhardt horer til generationen, for hvem 1848-revolutionerne var provestenen for, om virkeligheden kunne indfri tankens forventninger om modsztningernes forsoning og om frihed omsat til praksis. Efter 1848 trak han sig desillusioneret tilbage til en yderst kritisk afstandtagen og isolation fra sin tid.27

Optikken i Burckhardts form for tvzrgiende kulturhistorie synes interessant nok at blive f ~ d t i den politiske desillusion, og det intellektuelle alternativ  til den politisk-sociale virkelighed bliver en aestetisk totalitet.  Allerede bogens forste afsnit »Staten som Kunstvaerk« anslir et zstetisk-ekspressivt synsp~nkt,'~ hvori de mange politiske enkeltfaenomener i drhundrederne for renaissancen bliver syntetiseret i storre helheder og problematikker af en type, Jer overskrider eiikeltfelteriie.  For alvor kulturanalytisk  bliver han, da han tager »Personlighedens Udviklinge op, analyserer »Individualitetens« opstAen, ser p A   parodi, vid, p i   litteraturens psykologiske  indhold, adfzrdsformer, mode, kzrlighedsopfattelse  m.m.m. Som J.A.Fridericia i 1902 tidstypisk formulerer det i forordet til den danske o~erszttelse:~' det er »en folke- og tidspsykologisk  Skildring, et historisk Sjzleinaleri«, en skildring af »det forste moderne Menneske«, den »fri Individualitet«, der kaster »Overleveringen og Autoriteten« af sig.

Burckhardts profilering af en renaissancepsykologi blev tidligt kritiseret for at sztte uholdbart skarpe skel over for den forudgaende middelalder. Det er ogsA en tematisk markering, der strukturerer stoffet, mere end det er en generel teori eller en metode. Og hvad der maske er endnu mere iojnefaldende  i forhold til tiden: han skriver historie -han skriver om fortiden -men han skriver ikke udviklingshistorie. Han placerer sig som »blot« »analytisk« og »realistiske -d.v.s.  empirisk orienteret -i forhold til tidens tyske teorilandskab.

Vzrdiorienteringen er imidlertid vigtig. Den personlige individualitet og dens kulturmonster, som Burckhardt ser blomstre i renaissancen, tiltrzkker tydeligvis. Han soger efter individualiteten, men kommer i samme bevzgelse netop ud over den og frem til en bred kulturanalytisk optik: renaissancens kultur generelt. Denne bevzgelse er interessant og paradoksal. Maske viser den ned til en forkastning, der ogsA senere kan fornemmes at lobe dybt i undergrunden under store omrider af kulturanalysen. I samme lag ligger endvidere et &gt;xpmvendt«  udviklingssynspunkt. Burckhardts vzrdiorientering indlejrer en dyb pessimisme. Renaissancen var blot en lykkelig mellemakt muliggjort af de overindividuelle undertrykkelseskrzfters  svaghed i det interregnum, hvor pavekirkens herredomme var brudt, og dens mere effektive afloser, den moderne statsmagt, endnu ikke udfoldet.30

Burckhardts opfattelse af samtiden var tilsvarende modelleret over konflikten mellem personligheden og de overindividuelle, »objektive« magter, en konflikt som han s A   i de morkeste farver og med en Schopenhauer-inspireret de~illusion.~' I  1850'erne og 60'erne var det marginale positioner,  som han fastholdt fra en bevidst valgt outsider-stilling bade i forhold til de humanistiske fags hovedtendenser  og -idet han var og forblev ved universitetet i Basel -til institutionsgeografien.

I slutningen af Arhundredet kommer Burckhardts problematik  imidlertid hojt p A   dagsordenen, ikke mindst i det tyske rum. Det er ikke svzrt at forestille sig forbindelsen mellem denne tematisering og den chokerende voldson~n~e modernisering af det tyske samfund, som efter 1870 i lobet af f A   Artier forvandlede Tyskland til en af verdens forende industrinationer, i 1913 kun overgaet af USA.32  Denne moderniseringsproces' sene forekomst i Tyskland og dens tilsvarende voldsommere forlgb blev i sirle virkninger ydermere forstzr- ket af, at dens vibrationer ramte ind et stort, meget receptivt intellektuelt resonansrum.

Set i et bredt idéhistorisk perspektiv skete  den mest intense bearbejdning af denne proces formentlig hos Nietzsche -Burckhardts elev og senere professorkollega i  Basel. Nietzsches indflydelse pii kulturanalysen har vzret omfattende og kulminerer maske f ~ r s t nu  100 ar senere; herom nedenfor.  Men hans indflydelse har vzret indirekte og i samtidens akademiske system var den svag.33  Som filosof bevzger han sig snarere i grz~iseomrAdeme til digtningen end til videnskaben. Derfor har han kunnet tznke og »sige« alt det, som den givne videnskabelige konceptualisering og stofbearbejdning normalt forhindrer. Af samme grund har han imidlertid tzndt kulturanalytisk, f ~ r s t og fremmest hos dem placeret  i  den schopenhauersk-burckhardtske  problematik: oplevelsen af individualitetens -personlighedens -truethed i forhold til de overindividuelle sociologiske krxfters altnedtromlende fremmarch.34  Nietzsche selv kunne ansla en skinger optimisme p2 den »store« personligheds vegne. Men overvejende sker de kulturanalytisk-videnskabelige bearbejdninger af disse tidskarakteristiske  oplevelsesformer i stemningsfarvede begrebsdannelser, der bevzger sig i skalaen fra det defensive og defaitistiske til det depressivt-pessimistiske, efter Arhundredeskiftet ogsa over mod det apokalyptiske.

En af de vigtige defensive begrebsdannelser, hvori problemet soges opfanget, kommer med Diltheys skelnen mellem »Naturwissenschaften« og »Geisteswissenschaften« og med de tilsvarende to forskellige videnskabelige tilgangsformer »Erkliren« hhv. » V e r ~ t e h e n « : ~ ~ fØrstnzvnte afgrznses til de objektive, kvantificerbare fznomener, mens sidstnzvnte med begreberne om »Erlebnis«, »Einmaligkeit« og »vzrdi« indhegnes som et felt, hvis kerne er det i n d i ~ i d u e l l e . ~ ~ Strategisk er det fremadrettede fornial at etablere et videnskabsteoretisk grundlag for »die Wissenshriften von den Systemen der Kultur«; bagudrettet er det et opgm med den zldre tyske metafysiks nu uholdbare positioner; og i  forhold til samtidens udfordringer er det en offensiv mod engelsk utilitarismes og fransk positivismes Ønske om at overfore naturvidenskabelige analyseteknikker pii kulturfrenomenerne.

Diltheys adskillelse af kulturstudierne og naturvidenskaberne blev videreudviklet af Wilhelm Windelband med begreberne om de sidstnzvntes »nomotetiske«  (generelt lovbundne) karakter, de forstnzvntes »idiografiske« karakter (orienteret mod det individuelle og det vzrdimzssige). Der ligger hen en indbygget konflikt mellem p i  den ene side fordringen p2 videnskabelighed  og p i   den anden side det individuelt-vzrdiorienterede: hvad forhindrer, at »kulturvidenskabernec styres af rent personlige prxferencer? Problemet blev erkendt og bearbejdet, ornend ikke Iost, af Heinrich Rickert, der som den sidste f o r s ~ g t e at lukke denne traditions pr~blematik.~'

Dilthey, Windelband og Rickert ville videnskabsteoretisk  indhegne og beskytte en trzngt individualitet ved -i en som regel underskudt polemik mod Marx' objektivisme -at fremhzve den subjektive faktor i den analytiske relation. Uden p3 noget tidspunkt at kunne l ~ s n v e sig fra tyngende videnskabsteoretiske problemer af samme type gik periodens tidlige tyske sociologi ogsa en modsat vej, d.v.s. til nogle udadrettede f o r s ~ g p2 at begribe de forhold, som overhovedet gjorde individproblematikken s A   presserende.

Den tyske sociologigrundlzgger F. Tonnies' modszt~iing mellem »Gemeinschaft und Gesells~haft«~~ er en begrebsliggerelse  af to forskellige grundformer for social struktur og f~lgelig to forskellige former for individintegration. I forhold til det traditionelle samfund (»Gemeinschaft«) ytrer individet sig i f ~ l g e Tonnies gennem en »Wesenwillen«, der er enhedslig, organisk og naturlig i forhold til  individualiteten.  I det moderne samfunds »Willkur« (senere i Tonnies' terminologi zndret til »Kurwille«) er handlingen derimod kalkuleret og malrettet, adskilt og abstrakt i forhold til individet, der kun er mekanisk enhed. Individintegrationen i det samfundsmzssige er fslgelig udvendig, akcidentiel og udspringer af nytteovervejelser.

Tonnies' modsztningspar og de mange tilknyttede karakteristikker, han byggede de to st~rrelser ud med, var en slaende formulering af, hvad der fra en kritisk vinkel blev oplevet som forskellen p A   nyt og gammelt i Tyskland, kort sagt af modemitetens problem. Vzrdiinvesteringen -den underliggende »Lebensanschauung« -kan forekomn~e tydelig nok, men den er som led i den videnskabelige intention lagt ned i selve begreberne, ikke placeret i adskilte vzrdidomme. Mod sin egen intention blev Tönnies imidlertid langthen Izst i en udprzget reaktionzr retning, d.v.s.  som om en omfattende restaurering af »Gemeinschaft« var en eksisterende mulighed.39

En mere bredspektret interesse for den moderne kulturanalyse kan findes hos Georg Siinmel, en anden hovedperson i den tidlige tyske sociologi og det vil sige i formuleringen af den kulturanalytiske problematik. Simmel har aldrig vzret helt glemt, men efter at have vzret aktuel i slutningen af 6O'eme har han i de seneste Sr pany tildraget sig betydelig o p r n ~ r k s o m h e d . ~ ~ Simmel forseger at dreje Nietzsches diagnose af modemitetens konflikter ind i videnskabelige baner, d.v.s. at konstituere et (ku1tur)sociologisk genstandsomrade. Hans forskelligartede og store vanskeligheder hermed bekrzfter det kulturanalytiske i f~rehavendet.~' En af kildenie til disse problemer er givetvis hans udgangspunkt i og tilbagevenden til, hvad man kunne kalde en detailf~lsom kulturanalytisk sensitivitet, som ellers kun kunsten har betjent sig af. Omvendt er det i hej grad her, hans aktuelle interesse ligger. Nar han fordyber sig i 'derens sociologi', 'broens sociologi' o.lign., gar han hverken ind p A   snedker- laugets eller nogen ingeniorskoles gebet; han beskzftiger sig med det vanskeligt hiindterlige, men for en moderne bevidsthedform maske eneste rigtig vzsentlige, nemlig fznomenernes kulturelt-bevidsthedsmzssige betydning. Hvor tanker og interesser som Simmels opstar, opleves tekniske triumfer som trivialiteter.

To andre aspekter af Siininel kan i denne sammenhzng vzre interessante at tage frem. Mens Burckhardt endnu 1 A   under for stoffet og dets maengde, f r i g ~ r Simmel sig s A   meget herfra, at han kan begynde at danne begreber i storre omfang. De begreber han danner, udvindes imidlertid ikke fra det tyske mms traditionelle begrebsundergrund, den hegelske tradition. Sirnmel er en del af den neokantianske strc~rnning, som op mod Arhundredeskiftet danner de filosofiske rammer om en modernisering af tysk ~ n k n i n g . ~ ~ Inden for den bliver det muligt at operere med en forholdsvis »tynd« begrebsdannelse, przget af ad hoc hypostaseringer af det, som i  den hegelsk-marxske analyseform ses som »o~erfladefznomener.«~~ Begreberne bliver derfor jzvnligt brudt om ud fra de krav, der udgar fra omgangen med empirien.

Det andet bemaerkelsesvzrdige  aspekt, som er med til at &amp;Øre  ham moderne anvendelig, er hans vilje og lznge ogsA evne til lidenskabsl~s analyse, heri indbefattet en erkendelsesrelativisme. Flertallet af den tyske traditions tznkere er stzrke fordornmere. Det gzlder Marx og Nietzsche, som direkte hader de mØnstre i moderniteten, de mener at afslore. Hos videnskabsfolk  som Burckhardt og Tonnies t~jles den intense modvilje i nogen grad gennem den videnskabelige bearbejdning. Men forst hos Simmel synes konflikten i forhold til moderniteten  afspzndt s A   meget, at den kan give rum for en indtrzngende analyse, hvor ford~n~melsesbehovet ikke er overdovende, og hvor lzngslen efter forsoninger af modernitetens fragmentation lznge holdes i ave.

I perioden op til  1. verdenskrig  drages Simmel ligesom andre med en hidtil modernistisk position i stedet hen mod livsfilosofiske og vitalistiske forestillinger.44  Og han ender med  at tilslutte sig verdenskrigens tysknationale eventyr, hvori det moderne livs antinomier fantaseres overvundet i nationens overgribende forsoning. Nu  er det primzrt den konkret analytiske Simmel, der forekommer aktuel. Alene hans lille storbysociologiske essay er en guldgmbe af analytiske ideer til applicering og  ider re bearbejdning.^^ Det handler i~vrigt om meget mere end blot storbyen; med god vilje kan det lzses som en hel modemitetsteori in nuce.

## Naturvidenskabelig inspiration og determinisme, Taine og Brandes

Den tyske modeniiseringsproces' szrlige karakter far dens teoretiske refleksioner til at fylde meget. Men ogsa andre steder -England og Frankrig -melder sig i samme periode beslagtede problemer, og ogsa her kommer generaliseringsinteressen, d.v.s. en kulturanalyseproblematik p i   dag~ordenen.~~ Men trods deres strukturelle beslzgtethed hen over landegrznseme bliver tematikkeme i Frankrig vendt p i   en anden made. Hvor man i en tysk sammenhang -efter Dilthey -etablerer en defensiv tradition for at afgrznse kulturstudieme fra naturvidenskabelige forstaelsesfomier, opstar der omvendt i den franske sammenhang allerede tidligt en helt modsat tradition for begejstret at overfØre naturvidenskabelige  forstAelsesformer  til kultur- og samf~ndsanalysen.~~

Samtidig er vi stadig i nationalstatenies og nationalismens storhedsperiode. Ligesom de objektdefinerede humanistiske fag -sprogvidenskab, litteraturvidenskab -bliver ombrudt i nationale filologier. saledes tznker man ogsa i den generaliserede kulturanalyse lznge i nationale st~rrelser. Paradoksalt nok g@r man det mindst i den tyske tradition, hvor det egne nationale synes at fylde hele horisonten. Her generaliserer analysen uden betznkelighed fra de foreliggende -tyske -fznomener til udsagn, der formuleres som gzldende »der Mensch im Allgemeinen.« Hvor denne universelle  generalisering maske hznger sammen med en form for provinsialisme, er det i de konkrete eksempler karakteristisk for en mere relativistisk horisont, at man i den franske traditions tvzrgaende kultur-studier starter med at generalisere i nationale st~rrelser.

Det bliver monumentalt eksemplificeret i H. Taines I'Histoire de la littérature anglaise (1863,4 bd.) og hans senere Les origines de la France contemporaine (1 876-94,6 bd.).48 Taine blev bade i samtiden og ikke mindre under den opkommende kildekritik kraftigt anfzgtet af den type faghistorie, der definerede sin aktivitet objektmzessigt: politiske dokumenter, og helst officielle, kunne alene danne basis for videnskabelige udsagn. Taine brugte derimod uden krzsenhed litteratur, breve, erindringer, anekdoter og hvad det skulle vare, alene som midler til at belyse  det, der var hans interesse: »la psychologie d'un peuple.« En kraftig kausalitetstankegang 13  bag hans tre b e r ~ n ~ t e analytiske begreber race, mil;@ og moment, der fleksibelt blev kombineret med det psykologiske liberobegreb nfaculté  dominante«, herskende egenskab. De signalerede eksakthed og suppleredes her af en gennemgilende naturvidenskabelig metaforik, der tjente til at overfgre mana fra tidens fremgangsrige eksakte videnskaber som fysiologi, anatomi, zoologi m.m.49  Det forhindrede dem dog ikke i at blive anvendt p A   en overordentlig fleksibel made. Deres vigtigs- te funktion var derfor maske lige s A   meget at udtrykke den ovenndividuelle determinisme, som var central i Taines tankegang. I den franske -og med Georg Brandes'  deltagelse  ogsa danske -debat om determinisme vs. individualitet, personlighed, fri vilje ligger saledes den samme tidsaktuelle tematik, som i Tyskland kom op i linien fra Burckhardt, Nietzsche, Simmel og senere Weber.

Brandes' placering i denne problematik er interessant. Efter at have orienteret sig i,  hvad der star p A   den intellektuelle dagsorden i Europa, placerer han sig indledningsvis i en Taine-pavirket determini~me.~~ Men han modificerer den snart, og den konception, han udforer HovedstrØmninger med, er en Taine-tankegang modificeret s A   meget, at der er blevet rigelig plads til personlighedeme. Den er ogsa modificeret i den henseende, at han stiger et generalitetstrin h ~ j e r e op end Taine g@r i sine Englands- og Frankrigs-vzrker: »Den centrale Genstand for dette Skrift,@ som han skriver, er den europziske reaktion pa den franske revolution og overvindelsen af denne reaktion frem mod en ny fremskridtsorientering.  »Denne historiske Begivenhed er i sit Vzsen europzisk og kan kun forstaas ved en sammenlignende Literaturbetragtning.« Metaforikken gØr det til et naturstudium: »Bevzgelserne lader sig f ~ r e tilbage til én stor Hovedrytme med  dens Ebbe og Flod: den gradvise Synken og Forsvinden af det foregaaende Aarhundredes F~lelsesog Tankeliv og Fremskndtsideemes Tilbagevenden i nye, stedse h~jere stigende BØ1ger.e

Stoffet, han arbejder med, er hovedsageligt litterzrt. Det modsvarer for s A vidt blot den massekommunikative virkelighed  i det 19. Arhundrede, hvor litteraturen i bred forstand fyldte det centrale felt i medielandskabet. Det var derfor ikke pafaldende at kunne erklrere: »Et Folks Literatur fremstiller, naar denne Literatur er fuldstzndig, dets Anskuelser og F~lelsers hele Historie.« Men som hos Taine lreses litteraturen alene som kilde til noget stene: »Anskuelser og F ~ l e l s e r ~ hos de store folk, der har formet den almeneuropziske udvikling  siden den store revolution: Frankrig, England, Tyskland.

Den histonske optimisme, der ligger i troen pil »én  stor Hovedrytme«, der vil fa »Fremskridtsideerne«s bØlge til at stige til nye hØjder, holdt ikke. BØlgen ferte ham ikke ind pil KØbenhavns Universitet, og den akademiske kritik, der tjente til at holde ham borte, slog karakteristisk nok ned pil netop det kulturanalytiske i anlzgget. I stedet valgtes senere en snrever disciplinmand uden generaliserende tilb~jeligheder. Eksilet til Berlin som fri intellektuel f ~ r t e ham ogsa i tatere kontakt med den tyske kulturpessimisme pil personlighedens vegne og bort fra 50'emes og 6O'ernes franske og engelske tankegange. Netop som truet voksede personligheden st@rre og stØrre i hans synsfelt, og han blev veldisponeret for N i e t z s ~ h e . ~ ~

Brandes' bevzgelse fra franske til tyske tanker og fra optimisme til pessi- misme markerer illustrativt nogle vigtige polariteter i de europzeiske teoritraditioner. Problematikkerne var i vidt omfang de samme, men bearbejdningerne vendte grundlzggende i forskellige retninger. Efter den fransk-tyske krig 1870 og pariserkommunen 1871 blev Taine ganske vist meget kritisk-pessimistisk  over for den franske kultursituation og dens forhistorie tilbage til revolutionen. Men s k ~ n t han ligesom Burckhardt allerede fra 60'erne sogte andelig rekreation i renaissancens italienske malerkunst, var hans tankegang stedse vendt mod de store overindividuelle kultursammenhzeng.  Og i hans forkztrede fortolkning af den franske revolution var det karakteristisk liok Napoleon -den moderne verdens storste egoist, som han beskrev ham -, der fremstod som den ultimative skurk.

## Durkheirn og Weber

Durkheim og Weber placeres nomialt og med rette som de to centrale teoretikere, der bringer sociologien pa moderne fodder.

Det epokegorende i deres indsatser er, at de inden for hver deres traditioner tager konfrontationen med de teoretisk-metodiske grundproblemer, som deres forgzngere pa forskellig made veg udenom. De 'l~ste' dem ikke, men i deres intense bearbejdelse af dem, flyttede de dem over i nye, niere frugtbare konstellationer.

Durkheim delte ikke Taines sangvinske forestillinger om, at den sejrrige naturvidenskabs metoder direkte kunne overfores p2 det human- og socialvidenskabelige felt, og han var kritisk over for det retorisk-metaforiske i Taines f o r s ~ g herpiLs3  I stedet fors~gte han at udvikle en form for rationalistisk  social realisme bygget pa to grundantagelser: dels at de sociale fznomener fulgte analyserbare kausale lovmzessigheder, dels at disse sociale lovnizessigheder var af en szrlig karakter.5"

Allerede i selve denne position indbyggede han en kritik af alle de former for iszr  engelsk tznkning, hvor analysen ikke kunne overskride individet, der af samme grund blev en helt abstrakt entitet: okonomiens homo oecononiicus etc.55  Analysens objekt matte i stedet for det abstrakte, isolerede individ vzere det overindividuelle  monster, det sociale system eller rettere dets forskellige typer og arter.56

Durkheims centrale tematik bliver saledes som hos tyskerne forholdet mellem individualitet og kollektivitet, mellem personligheden og det sociale system. Men hvor der i den tyske teoritradition er en tendens til apriorisk at positivisere individualiteten  og dyrke personligheden stigende i takt med, at den opleves som truet, kommer Durkheim frem til hclt modsatte rcsultatcr. I

De la Division du travail social (1893) ser han individualiteten som et resultat af den form for arbejdsdeling, der opstar i de moderne differentierede samfund.57  Han mener ogsi, at individualiteten bade historisk og logisk er et sekundzrt fznomen i forhold til kollektiviteten. I den forbindelse gØr han endvidere ende p A   rousseauistiske tanker om samfundet som en frivillig, social k~ntrakt.~"

Durkheim og de tyske kulturteoretikere synes at konstatere n~jagtig det samme, nemlig p A   den ene side de »objektive«, kollektive krzfters overvzldende dominans i det moderne samfund, p A   den anden side en stadig mere sensitiv individualitet. For tyskerne er det en tragisk konflikt, for Durkheim »blot« et problem, der kan analyseres og maske afb~des ved pragmatiske foranstaltninger. Pointen i Le Suicide (1  897) er at studere -statistisk bl.a. -den mest  individuelle  handling,  man  kan  forestille  sig:  ~ e l v m o r d e t . ~ ~ Og konklusionen er igen, at ogsA her er den sociale kontekst overalt p A   fzrde, bl.a. p A   den made at den centrale kategori af selvmord synes at kunne forklares med den moderne socialitets tendens til  i en rzkke forbindelser at desintegrere individerne, skubbe dem ud i »anomi«, uden for socialiteten. I stedet for at se dette som en uafvendelig lovmzssighed fremszetter Durkheim forskellige tanker om, hvordan denne tendens kan modgas og individerne kan integreres bedre i det moderne sociale system.

I spzndingsfeltet mellem den zeldre hegelske (og marxske) individforstaelse -»Trager«-begrebet -og slutarl-iundredets  mange forsØg pil at restaurere det trzngte individ reprzesenterer Max Weber den mest energiske indsats for en 'uhildet'  videnskabelig analyse  af pr~blematikken.~~ Neokantianismens empiriske orientering er mere ubetinget hos Weber end hos hans tyske samtidige, og det forer ham tzttere p A   franske tankegan~e.~' Taine-periodens troskyldige forestillinger om direkte at overfore de naturvidenskabelige begreber p2 kulturfznomenerne er omkring Arhundredeskiftet foraldede naiviteter. Men Diltheys skillelinie mellem natur- og kulturvidenskaberne er hos Weber ikke en defensiv forsvarslinie, men en linie, der fra kulturvidenskabemes side offensivt kan rykkes frem."  Forskellen mellem de to gebeter er ikke vzsensm~ssig, ontologisk, men alene logisk.63  D.v.s. den udspringer af det forhold, at naturfznomenerne gentager sig og derfor kan beskrives som lovmzssige, kulturfznomenerne derimod er »einmalige.« Det krzver metodeforskelle, men ogsA p2 kulturfeltet er kausalbetragtningen  mulig og n~dvendig. Det lader sig gØre at forklare, ikke kun »forstA.« En vigtig metodisk konstruktion ogsA i forhold til analysen af kulturfznomenerne er her »idealtype«-begrebet.64

Trods sin empiriske og kausalitetss~gende orientering har Weber tydeligvis alligevel det fundamentalt tyske problem om personligheden  at I ~ s e . Det er derfor ikke tilfzldigt, at det bl.a. er her han sztter sin fork!riringss@gen ind.

Hans studier i »Die protestantische Ethik und der Geist des kapital is mus^^^ er et f o r s ~ g p A   uden om Marx' Økonomiske determinisme og uden nogen overordnet historiefilosofi, hvor en l~sning trzkkes ned fra snoreloftet, at se, hvordan den moderne individualitetstype -det rationelt kalkulerende isolerede enkeltindivid -er opstAet. Svaret finder han i den tidlige protestantisme, eller mere przcist i den asketiske calvinismes udgave af det personlige gudsforhold og dens przdestinationslzre. Beviset for, at han er udvalgt af Gud finder den troende i, at det gfir ham materielt godt her pfi jorden.  Og for at f A   det bevis m A han asketisk undertrykke sine umiddelbare, naturlige sansetilb~jeligheder og bevidsthedsstyret agere ud fra en Økonomisk rationel og langsigtet kalkulation. Saledes udvikles den Økonomisk kalkulerende rationalitet af en bevzggrund, som er det helt modsatte, irrationel: forestillingen om Guds udvzlgelse af de frelste og ikke-frelste.66  Dette paradoks omkring den irrationelle fundering af rationaliteten peger videre frem mod langt senere problematikker.

Kausalt betragtet ender Webers forklaringskzder over for individualitet og rationalitet i et bevidsthedsmzssigt fznomen. Teorien er absolut ikke materialistisk i marxistisk forstand, men den er kritisk. Weber kontrasterer med andre ikke-europziske rationalitets- og individualitetsformer og finder bade mange lighedstrzk og mange variatioi~er.~~ Han syntetiserer ikke i en enhedslig konstruktion eller i nogen historiefilosofi. Dog mener han, at den moderne kapitalisme er det sted, hvor rationaliteten har filet sin mest omfattende udfold e l ~ e . ~ ~ Og kritisk bekymret som nzsten alle tyske analytikere -efter Nietzsche -er, nzrmer han sig i sit generelle udsyn konklusioner,  som ligger t z t   p A hans samtidiges og forgzngeres. Han ser rationaliteten  gennemtrznge ikke kun den grundlreggende Økonomiske aktivitet. Bade i koncentrationen i de store firmaer, i opbygningen af organisationer og partier og i opbygningen af det offentlige forvaltningsapparat ser han forrnAl~rationa1iteten~~ fore til omfattende bureaukratisering. Tilsvarende bliver individets rationelle adfzrd ikke mere som hos puritanerne en valgt adfzrdsfom, men en pitvunget og uomg ~ n g e l i g . ~ ~ I sit indre system save1 som i den ydre sociale ramme er individet saledes tragisk spzrret inde i et wtahlhartes  Gehausex, 'et stAlhardt bur'.

Den zldre tyske tznkning i den hegelske tradition var kendetegnet dels af at lzse de sociale fznomener som kun en overflade, dybt cnder hvilken det sande »vzsen« befandt sig, dels af at tznke historien som en enhedslig udviklingsproces. Weber bryder med begge disse t r ~ k . ~ ' Som generelt i den neokantianske orientering omkring Arhundredeskiftet kommer empirisk-videnskabelige metodeproblemer f~lgelig l i ~ j t op pfi dagsordenen, heninder den vigtige skelnen mellem vzrdidomme og objektive eksistensdomme, ogsa selv om det er vzrdiforhold, kulturvidenskaberne beskzftiger sig med, og ideer om vzrdier, de udspringer af.'* Nar hari -og Simmel -tcenker historie, er det ikke histo- ricistisk, men historisk sociologisk: man forestiller sig historiske forandringer, men af mange arter og uden et finalt f o r l ~ b . ~ ~

I den tyske sarnrnenhzng er Weber og Simmel »modernister« af en utysk, eller indtil da utypisk tendens. De fremtænker ikke deres begreber rent filosofisk, men forsoger at udarbejde dem i et krydningsfelt, hvor den analytiske omgang med empirien spiller en betydelig rolle i refleksionen. I forhold til franske og angelsaksiske tankeformer p i   disse omrader er de dog stadig meget begrebsmzssige med tendens til at hypostasere de analytiske storrelser til hoje generalitetsniveauer.

Alligevel vil jeg  mene, at man i en kulturanalytisk teoriproblematik  kan forbinde dem og med en rimelig meningsfuldhed  hzvde, at de sammen med Durkheim kan ses som bagmznd for en historisk-sociologisk tradition i kulturanalysen. Durkheim, Weber og Simmel er sociologer. Men i forliold til megen senere sociologi er de langt dybere involveret i bevidsthedsmzssige og kulturteoretiske problemer. Og set i en historisk  optik var sociologi maske simpelt den overskrift, hvorunder kulturanalysen  tilkæmpede sig sin forste institutionelle placering og tog sine forste alvorlige livtag med de videnskabsteoretiske problemer, der knytter sig til den.

## Kontirzentale inspirationer: historisk-sociologisk kulturanalyse i en anglo-amerikansk kontekst fra Parsorzs til Riesrnan

Bredt kulturelt kunne man i det sene  19. og tidlige 20. arhundrede se relationen mellem samfundsmzssige og bevidsthedsmzssige forhold krystallisere sig i  forvandlingen af de religipse forestillinger. Religionen blev endegyldigt relativeret og kunne ses i sin samrnenhzng med ikke-religiose kulturelle og sociale faktorer; betragtningen kunne generaliseres og blev kulturanalytisk. Det er karakteristisk, at bade den sene Durkheim og Max Weber vedholdende var optaget af de religiose bevidsthedsformers opstaen og funkti0n.7~

Den empiriske problematik, som de religiose forholds forvandling reprzsenterede, var ikke kun kontinental. men omfattede naturligvis ogsa den angelsaksiske verden. Dette kombineret med neokantianemes abninger over mod empiristiske og positivistiske metodetendenser muliggjorde, at en kontinental teoriforbindelse til England og USA blev etableret. I 1922  holdt den engelske historiker R.H.Tawney de Weber-inspirerede forelæsninger, som blev til hans meget udbredte Religion UHLI  the Rise o f Cu~~italisrn (1926), og i 1930 kom Webers protestantismesti~di~r i engelsk overszttelse.

Overszttelsen blev indledt af Tawney, mens oversztteren var amerikaneren Talcott Parsons, som havde studeret i Heidelberg i Arene efter Webers d ~ d . Parsons, der gradvis blev meget betydningsfuld i udviklingen af den amerikanske sociologi, importerede og arbejdede videre p A   en rzkke Weber- og Durkheim-inspirationer. Den religigse fokusering, som han fuldt delte interessen i, udvidede han til den generelle problematik om forholdet mellem individ og socialt system, om integrative og desintegrative faktorer, om rationelle og ikke-rationelle faktorer. I The Structure of Social Action (1937) fors~gte han at sammenbygge disse problemstillinger i en teori, der lagde vzgten p i   den rolle, som individernes villede accept af det sociale systems handlingsbegrznsninger og tvangsforhold spiller. Senere integrerede han psykoanalytiske tankegange om ubevidste handlingsmotivationer, der kom kraftigt frem i USA ikke mindst i 40'eme. Resultatet heraf blev The Social System: Towards a General Theory of Action (1953), hvis synspunkt i stedet kan karakteriseres som strukturelt-funktionelt:  individet gar ind i et balanceret  samspil med den sociale struktur, ikke s2 meget fordi det gnsker det frit eller fores dertil gennem social norm, men fordi det funktionelt tilpasses gennem en rzkke indre-ydre processer. Individet ses saledes udprzget som socialt og historisk formet -han bruger selv senere udtrykket 'institutionalized  individualism' -og han peger i hele denne tankemade bade tilbage til Durkheim og frem til Foucault. Imidlertid deler han slet ikke sidstnaevntes dystopisk-depressive fortolkning; tvzrtimod, han synes at se balancen fungere, forsvarer i 50'erne og 60'erne den amerikanske samfundsforn~ og opfatter generelt ikke samfundenes modemisering og differentiering som nogen determineret ulykke. I 80'eme, hvor netop det komplekse spil mellem generel modemisering og samtidig differentiering og heterogenitet har faet ny interesse, er han blevet genlzst som en relevant modemitet~teoretiker.~~

Heri kan der ligge en vending. Tidligere har Parsons' tankegange, for s i vidt som de slzgter Durkheiin pA, derimod modt den samme modstand i den anglo-amerikanske  sammenhzng, som fra starten mgdte de franske mader at tznke kollektivt  om individualiteten. Til gengzld kunne der allerede tidligt i arhundredet etableres forbindelseslinier for en anden kontinental inspiration, og dens spekulative elementer med baggrund i den romantiske tyske tanketradition er igjnefaldende og velkendte nok. Den har ogs9 en empirisk trad i sig, som kan vxre med til at give den indgang. Hvad der maske var lige s A   vigtig for dens angloamerikanske udbredelse tidligt i Arhundredet var, at den tilf@rte  nye dimensioner til den presserende problematik individualitet-samfund  uden at synsvink-

nemlig Freuds. Psykoanalysen har mange Andelige r@dder, len blev kollektiviseret p8 en made, der stgdre an mod den grundlaeggende individorientering.  En psykologisering var bedre end en kollektivisering.

Sadan kunne man anskue Freud-pavirkningen af den anti-durkheimske antropolog Bruno Malinowski p i  London School of Economics, i hvis hznder centrale freudske begreber blev til kulturanalytiske redskaber. I stedet for at tilbagefore de empiriske iagttagelser til psykologiske invarianser p2 et meget abstrakt almenmenneskeligt niveau, forsagte han at betragte ~dipuskomplekser m.m. som variable forst og fremmest med familie~trukturer.~~ Gennem feltunders~gelser p2 Ny Guinea mente han tilmed empirisk at kunne przsentere en kultur af mennesker uden ~dipuskomplekser. Senere op gennem mellemkrigstiden udviklede der sig en amerikansk kulturantropologisk  gruppering -'kulturalisteme' - , hvor den generelle problemstiling om »personligheden i kulturene blev det centrale tema?7 Ligesom med Malinowskis unders~gelser var empiriunderlaget i de konkrete studier spinkelt.78  Kulturantropologiske enere som Margaret Mead og Ruth Benedict anlagde personligt udformede helhedstolkninger af primitive kulturer, hvor den delvis implicitte kritik af det amerikanske samfund, fom~er var en vigtig pointe.79  Men ellers var synsvinklen i derme tradition hovedsageligt psykoanalytisk, d.v.s. tolkningemes vzgt og retning la p3 f~lelsesog driftsstrukturelle  forhold i den pol af problematikken, hvor individet befandt sigg0

Vzrdiengagementet -det vil bl.a.  sige det USA-kritiske -og en grundlzggende individfundering i udsynet kendetegnede ogsa en anden vigtig teoritradition, hvor man i en amerikansk koiitekst arbejdede videre p i   europziske inspirationer:  »the sociology of knowledge~, et begreb oprindeligt przget af den tyske sociolog Karl Mannheim. C. Wright Mills er froritfigureri ud mod den storre offentlighed, Robert K. Merton en indflydelsesrig teoretiker p i  de indre linier. Som navnet 'videnssociologi' angiver, ligger  vzgten p2 kognitive sammenhzng i stedet for driftsmassige, og man er interesseret i ideologisk-bevidsthedsmzssige  aspekter af det moderne amerikanske samfund kritisk anskuet mere end i antropologiske alternativer. Foruden Mannheim er teoribaggmnden oprindeligt Weber, men ligesom hos Weber selv ligger Marx bagved som en dialogpartner, der hyppigt, men selektivt og tit ubenzvnt bliver draget ind.81

Interessant ved Mills er, at han derudover aktiverer nogle amerikanske kilder, heriblandt Veblen. Thorstein Veblen arbejdede omkring Arhundredeskiftet med engageret kritiske beskrivelser af h~jkapitalismens pengekultur, i klassikeren The Theory of the Leisure Class (1  899)82 omkring det centrale begreb »conspicuous consumption«: den ny pengeoverklasses Økonomisk irrationelle, kun tabeligt-forfzngelige demonstration af Ødselt overforbrug. Veblens interesse for en konkret socialpsykologisk-sociologisk »fznomenologi« findes ogsA hos enkelte europceere, foruden hos Simmel f.eks. hos den Weberrelaterede Werner Sornba~-t.83 Men den -trods titlen -i e u r o p ~ i s k forstand nzsten ateoretiske beskrivelses- og iagttagelseslyst hos Veblen er meget amerikansk og med til at przge Mills' studier i en konkret, engageret retning.

Mills bleder ogsi Webers videnskabsteoretiske problemstillinger  op ved at uddrage og bearbejde sociologisk relevante pointer fra den amerikanske pragmatiske filosofi hos John Dewey, William James og Peirce og fra G.H.Mead.84 Dels kommer han frem til en konsekvent relativistisk videnskabsteori: sandheds- og empirikriterier er socialt variable og konsensusbilrne, de kan ikke hznges op p i   nogen positivistisk  afspejlingsrelation.  Dels kommer han frem til  den symbolske interaktion og dermed sproget som det altafg~rende, uomgzngelige omdrejningspunkt mellem individet og det sociale system. I begge henseender forudgriber han positioner, som i den nuvzrende horisont er helt i jour. Videnskabsteoretisk Kuhn og R ~ r t y , ~ ~ med sprogopfattelsen den senere strukturelle og semiotiske traditions grundforestillinger.

Det blev dog ikke som teoretiker i disse sp~rgsmil, Mills udviklede sig, men som konkret iagttager og begrebsdanner p i  et niveau t z t  p i  empirien. Vigtigst er nok hans introduktion af stratum-synsvinklen: betragtningen af det sociale system som sammensat ikke af klasser i  1800-tallets europziske forstand, men af lag, der forskyder sig i et sociologisk spil, hvor livsstil, n~assemediepivirkning og adfxrd med social signalvzrdi spiller en StØrre rolle end funktion og indkomst snwert ~konomisk betragtet. I denne optik s i   han i -White Collur: Tlze American Miclclle Clusscs (1951)X6 -omdannelsen af den amerikanske middelklasse fra landlig individualisme  til en urbaniseret funktionzrstand -et »lumpenbourgeosie« -przget af apati, desorientering og magteslØshed. Parcelhusvelfzrden er kun en tynd skal over frernmt-,dg~relsen, som Mills direkte betegner tilstanden. I den anden ende af det sociale system koncentreres magten hos professionaliserede elitegrupper, som sidder p i  de mere og mere moriolitiske magtapparater uden at skulle stil til ansvar over for nogen som helst.

Mills har ligesom Veblen en tydelig ideologisk forbindelse tilbage til en jeffersonsk  agrar individualisme, og det er ikke svzrt i hans samfundsbillede at genfinde kulturanalysens klassiske problematik omkring enkeltindividets voksende afmagt i forhold til de overindividuelle systemer. Som hos Weber er synet ikke lyst, men Mills'  straturnbetragtning  reprzsenterer en givtig modernisering af beskrivelsestermenie, og hans konkret iagttagne beskrivelser af relationen mellem social position og bevidsthedsdannelse i en moderne mikrokontekst reprzsenterer skarpe iagttagelser. Empiriproblemet i tilgangen er dog ganske stort, for s i   vidt som Mills trods alt placerer sig i en webersk videriskabstradition: det er en analyse, som principielt baserer sig p i  sociale data, men hvis procedure i h ~ j e r e grad maske er profilerede tolkninger af selektive eksempler i et ideologisk-bevidsthedsmcessigt materiale.

Dette aspekt af Mills'  arbejde peger  hen pil det voksende problem i  den historisk-sociologiske  traditions kulturanalyser, at forholdet mellem social struktur og bevidsthedsforhold bliver vanskeligere og vanskeligere at handtere tilfredsstillende. Taines naturvidenskabelige totaldeterminisme  og Durkheims sociologiske, 'kollektivistiske' forstaelse af  individualiteten bliver i bade den tyske og den anglo-amerikanske sarnrnenhzng generelt oplevet som uacceptabel. Men Webers dybt pessimistiske analyse af individets situation i starten af arhundredet og for s2 vidt ogsa Mills tilsvarende opfattelse af situationen i 50'ernes USA peger i deres underliggende konklusioner p2 sin vis netop derhen, hvor man ikke vil vzre. Weber endte i  skrobelige ideer om den store karismatiske personlighed, der kunne lose aporien op,87  og hos Mills hores et moralsk imperativ om en politisk aktivisme, som selve hans analyse p3 forhand har dementeret udsigterne for.88

I forhold til denne udvejsloshed foretager den Mills-samtidige David Riesman en interessant drejning af problemstillingen, der pany tilforer den per~pektiv.~~ Webers idealtypetanke anlzgger h a n   i en udfoldet betragtning, hvorved der kommer flere typer frem. Saledes fremstar udviklingen  i den omgivende modernitet ikke som hos Mills som et rent forfald; det bliver en overgang i en lzngere udvikling fra traditionsstynng over indrestyring til gmppestyring af individerne. I fremtiden antydes muligheden for en individuel autonomi. Vzgten i analysen ligger dog p3 overgangen mellem de to centrale karaktertyper: »the inner-directed« -som ligger tzt p2 Webers protestantiske kapitalist og Mills' jeffersonske  middelklasseborger -og den moderne »other-directed«, den gruppestyrede. I forhold til den klassiske sammentznkning af personlighed og samfund i #konorniteoretiske baner tilforer Riesman en underliggende demografisk betragtning, ligesom han til den anden side inddrager massenledieforbruget som betydningsfuldt. Opkomsten af den ny personlighedstype knyttes saledes ikke sammen med det kapitalistiske samfund, men med bredere modemiseringsprocesser og zndringer i befolkningssammenszt~iingen.

Det er klart nok, at Riesmans sympati i  udgangspunktet  ligger hos den »inner-directed.«  Men gennem den begrebsmzssige vej omkring flere idealtyper, far han indlagt en mulighed  for en langt mere facetteret analyse uden en altdominerende valorisering i  én retning.  Saledes fremtrzder hos Riesman bade rigiditeten i den indrestyrede karakter og sensitiviteten og fleksibiliteten i den moderne socialkarakter. P2 denne made bliver han ogsa i  stand til at bevzge sig historisk i sin vurdering af fxnomeneme uden at forkaste sin oprindelige analyse, ligesom han kan antyde et fremtidsperspektiv, der ikke er dystopisk.

Bogen udkom f~rste gang i  1950, hvor kritikken  af den amerikanske modernitet og den positive erindring om den zeldre socialkarakter var stzrkere end ti A r   senere. I hvert fald lagde Riesman i en ny indledning til  1961-udgaveng0  afstand til en nostalgisk og udviklingskritisk  fortolkning af The Lonely Crowd, og han understregede nogle positivt utopiske muligheder, ligesom han markerede uenighedeme med Mills.

Som Riesman selv opfattede det, gik han i analysen fra samfundet til individet og ikke ~ m v e n d t . ~ ' I den forstand 1 A   han saledes nzrmere p A   Durkheims linie end p A   W e k r .  Igen ser man her en interessant korrelation mellem vzrdiorientering og holdning p A   den ene side, p A   den anden side analytisk tilgang. Hvor de meget kritiske og meget pessimistiske teoretikere har individet soin analytisk centrum, viser de 'kollektivistiske'  tznkere en kombination af objektivistisk tilgang og en  behersket optimisme i de grundlzggende forventninger. NAr Riesman advokerer en balanceret iagttagelse af moderniseringsprocesserne frem for Mills' engagerede pessimisme, slAr han p A   samme strenge som Durkheim eller som Simmel far den livsfilosofiske fase.

## Tendenser i den historisk-sociologiske kulturanalyse siden I .   verdenskrig

Udviklingerne i de amerikanske kulturanalytiske teorier er vedvarende praget af inspirationen fra den europziske sociologi fra Arhundredeskiftet op til verdenskrigen, det vil i h ~ j grad sige af W e k r   og Durkheim. Alligevel er den genuint amerikanske przgning dog overalt umiskendelig. Dels kan man tydeligt registrere de udfordringer, der udgAr fra den helt anderledes empiri, amerikanerne star over for. Dels -og Sonneritlig samnierihzilgende hermed -spiller de szrlige anglo-amerikanske tanketraditioner  aktivt med, eksempelvis som i pragmatismens indflydelse p A   Mills.

Af samme to grunde udviser periodens europaiske teoritilvzkst et kompleks af ligheder og forskelle. I tiden omkring fØrste verdenskrig kommer den i forvejen kriseramte historiske tankegang  ud i yderligere vanskeligheder og fjerner sig endnu mere fra tidligere tiders fremskridtsoptimistiske  tro p A   det foreliggende kapitalistiske samfuiids udviklingsmuligheder. Mest problematisk er -ikke overraskende -de vendinger, de tyske teorier og teoretikere tager. P A   dybden af den kultursociologiske  tvivlen, som Webers ~stahlhartes Gehause« og Simmels livsfilosofi vidner om, vakker 1914's totale krigsmobilisering et antimodenie, nationalistisk genfddselshAb. Det griber selv mange af dem, hvis hele videnskabelige liv har vzret en bestrzbelse p A   at vide bedre. Weber, gammel reserveofficer, forlanger at komme i aktiv tjeneste og kommer det, omend ikke ved fronten; Siinmel, jØdisk  outsider og hidtil frit svzvende i udkanten af det nationale universitetssystem, solidariserer sig og bliver omsi- der professor p i   en fremskudt post for tyskheden, Strassburg. Selv en ung spirende, kritisk tenderende kulturanalytiker som Siegfried Kracauer er med i den nationale rej~ning.'~ Den far en ende. Efter kejsermagtens og krigens afslutning nar Weber inden sin dod i  1920 at g2 ind i demokratiet. Men han tror ikke mere p2 det, end at han m2 inddrage den teori, at det har bmg for den store »karismatiske« personlighed, der kan tiltrarkke de autoritetshungrende, irrationelle masser og forsone dem psykologisk med moderniteten, uden at de egentlige magtforhold af den grund vil arndres.

I sin »karisma«-teori vender Weber tilbage til forkrigstidens pessismisme, og som politisk-kulturel teori er den yderligt kynisk. Men sammenlignet med de Øvrige tyske drejninger efter krigen fastholder den tilhØrsforholdet til en kantiansk-borgerlig videnskabstradition,  som nu ellers over en kam forkastes for at blive aflØst af en kras p~larisering.'~ Den nationalt h~jreorienterede historicisme far ganske vist en dystopisk-parodisk revival i Oswald Spenglers Der Untergang des Abendlanctes (1922), mens historicismen savel som den rationelle videnskabelighed bliver systematisk nedskrevet i Heideggers fznomenologisk-eksistentielle filosofi. FØrst den ny nationale samling ved Hitlers magtovertagelse i 1933 kan genoplive det antimodertie hab, som ogsa i 1914 havde grebet s2 mange, der havde troet at vide bedre.

Langt mere omfattende er dog venstreradikaliseringen  af den kulturteoretiske tankegang, hvorom nedenfor. Tilbage i midterfeltet optrzder kun enkelte som f.eks. Karl Mannheim, hvis sociale teori karakteristisk udvikler begrebet om den »freischwebende Intelligenz«, samt advokerer en varrdifri ideologiopf a t t e l ~ e . ~ ~ Hans   vid ens sociologi ske^&lt; analyser af bl.a. konservative tanke- og ideologiformers  socialt variable betingethed  indeholder mange vzrdifulde indsigter og bringer ham langt ind i en moderne erkendelsesrelativisme. Begge dele indgar i den inspiration han giver til den amerikanske videnssociologi, Mills bl.a.

I det teoretiske efterkrigsfelt bor man muligvis ogsa narvne, at Webers videnskabsteoretiske bestrzbelser p i   en rationel enhedsvidenskab far en radikaliseret fortszettelse. I 20'ernes og 30'ernes logiske positivisme i den sakaldte Wiener-kreds -med de videnskabsteoretiske fil  soffer Camap, Neurath, WittY genstein og Popper -forsoger man at bryde med de tyske tanketraditi~ner?~ ogsa de kantianske grundforestillinger. Den logiske positivisme er demonstrativt promoderne og udprarget angelsaksisk u ri ente ret.^^ Imidlertid bliver dens enl-iedsvidenskabelige  intentioner ikke i  forste omgang fulgt op med videnskabelig praksis p2 det kulturanalytiske felt, mere i  kulturel praksis. Alt dette bliver udraderet med den nazistiske udvikling. Bide Mannheim og de logiske positivister flygter til England og USA. Forst langt op i efterkrigstiden genoptages den tyske iidvikling i disse spflrgsrnA1,  og her farst og fremmest som videnskabsteoretiske kontroverser: positivismestriden mellem den marxistiske og borgerlige sociologi97  og kontroversen  om Niklas Luhmans »systemteori«, hvor Habermas reprzsenterer den tyske filosofi -bade Hegel, Marx og Kant -i kritisk dialog med ultramoderne kybernetiske str~kturtankegange.~'

Den tyske kulturteoretiske refleksion er i sin tradition tankemzssigt introvert og borer dybt i teoretiske aporier. I bedste fald finder den abninger ved at orientere sig mod historiske alternativer i en tidsdimension -utopisk frem eller nostalgisk tilbage. Markant forskelligt herfra ytrer sig den kritiske registrering af modernitetens problemer i starten af arhundredet i den franske og den anglo-amerikanske sammenhzng. Her ser man en helt anden, rumlig forskydning: pessimismen pa den europziske kulturs vegne f ~ r e r til en intens interesse i  ikke-europziske kulturer.

I Lévy-Bruhls La  mentulitk primitive (1910) udkastes en teori om primitive kulturer som przrationelle, d.v.s. europzisk og ikke-europzisk kultur -bemzrk generalisationsfom~en -tznkes ind i  et udviklingsskema bygget op p3 en rationalitetsbetragtning beslzgtet med Webers. Men allerede i Franz Boas' The Mind o f Primitive Man (1  91  1)  problematiseres forestillingen  om, at ikkeeuropziske kulturer skulle vzre enkle og ukomplekse; de har blot en anden type af kompleksitet og indre logik. Denne vending p3 et generelt teoriniveau i antropologien foregik parallelt med, at Malinowski  i de samme ar startede sine Freud-inspirerede  unders~gelser; ligesom i de efterf~lgende Srtier hos Benedict, Mead og de amerikanske kulturalister fremtrzder de ikke-europaeiske kulturer som fascinerende alternativer til den kritisk-pessimistiske opfattelse af den vestlige kultursituation. Bag den fzlles franske og anglo-amerikanske dragning mod ikke-vestlige alternativkulturer fortsaetter de karakteristiske forskelle mellem den 'kollektivistiske' Durkheim-tradition  og de individualistiske forestillingsbaner p3 den anden side af havet.

Durkheims nev@,  elev og samarbejdspartner Marcel Mauss er her en afgorende person, ogsa for problematikkens udvikling i kulturteorierne senere i Arh ~ n d r e d e t . ~ ~ Allerede i Durkheims og Mauss' favlles arbejde »De quelques formes primitives de classification«(l903)""'  gØr de op med forestillingen om den primitive tznkning som simpel og ukompleks, ligesom de tager et opgor med den angelsaksiske betragtning af det psykiske apparat som et fundamentalt invariabelt og rent individualpsykologisk  fznomen. I stedet argumenterer de med australske og andre eksempler for at se de menneskelige forstaelsesformer som komplekse sociale og foranderlige systemer. Mauss' mest kendte arbejde er »Essai sur le Don«(1925)'0'  om gavegivningen -potlatch -som en social institution  i primitive kulturer. I polemik mod blandt andre Malinowski, der registrerede de samme fznomener som uforbundne -og i~vrigt svzrt forklarlige -'fri'  handlinger, er Mauss' pointe  at se dem som et system, med udvekslingen som det overbegreb, der forbinder de adskilte enkeltdele til en logisk, meningsfuld helhed.lo2  Anvendelsen af Durkheim-begrebet 'représentation' knytter  forst Mauss til en forestilling orn kausalitet og overensstemmelse mellem en samfundsopbygi~ing og dens kultur. Men gradvis forskyder tankegangen sig til at Izgge vzgten pS de synlbolske strukturer. Allerede i 1924 definerer han det sociale liv som »en verden af symbolske relationer.« Herfra der er kort frem til strukturalismens og den strukturalistiske antropologis g~ndtanker."'~

I og med at vi med Mauss er s t ~ d t op til de strukturalistiske  og semiotiske tankegange, kan man i modsat retning afrunde et teorimzssigt fzllesskab. Hele det berØrte kompleks af analytiske tilgange siden midten af  19. Arhundrede har som fzllestrzk, at de placerer kulturanalysen i en l~istorisk-sociologisk problematik; det gzlder ogsa de antropologiske teorier.  Ingen af dem ser kulturelle fznomener som selveberoende eller som flydende i et materielt vacuum af blot symbolske eller sproglige udvekslinger. Deres samfundskonceptioner er forskellige, men de har alle en forestilling om social og ~ k o n o misk struktur som en afg~rende del af kulturanalysen: der er en samfundsmzssig virkelighed »uderi om« kulturen, eller de er begge led i en totalitet.

Tematisk har de ogsi et fzllesskab: uden at det altid direkte bliver benzvnt har de som vedholdende problematik relationen mellem individ og social struktur. Relationen analyseres meget forskelligt: fra de socialt tznkende, 'kollektivistiske'  franske traditioner (Taine,  Durkheim, Mauss), til de tyske teoriers fokusering pS det trzngte individ i konflikt med socialiteten (Tonnies, Simmel, Weber) og videre til de ligeledes iridividiriteresserede, men mindre fatalistiske amerikanske tankegririge  (Mills og Riesman).

Endelig findes et videnskabsteoretisk fzllesskab. Ingen af teorierne i hele dette kompleks arbejder med doktririfaste teoribygninger, med autoritative lzrefzdre eller uantastelige grundsxtninger. Det er let at se tendenser og referencer. Taines naturvidenskabelige ideer, neokantianismen i Arhundredeskifteperioden, Weber og Durkheim som staridardreferencer i den senere amenkanske sociologi o.s.v. h4en ingen steder optrzder endelige l~sninger hverken p A empiriprobleinet -forholdet mellem teori og empiri -eller i sammensvejsningen af de teoretiske begreber. Mest insisterende arbejder riok Weber med de videnskabsteoretiske grundproblemer, mens man i aridre retninger finder en nzsteri ateoretisk empiriinteresse. Det seneste fors0g pa en mere sammensvejset teorikonstruktion  i dette historisk-sociologiske  felt af kulturanalysen er maske Riesmans teori oin personlighedstyper og disses udviklingsretning.

Hermed kan ogsS antydes et nyere perspektiv. De historisk-sociologiske kulturanalyser standser ikke ved Riesri~ari eller i en fransk sammerihamg p A   det sted, hvor Lévi-Str;iuss' springer fra Mauss til at lancere sin genuine stniktii- ralisme.  Men de historisk-sociologiske kulturanalyser far nogle ny bzrere. Hvor hovedflmjen i kulturteoriudviklingen med strukturalismen foretager den sproglige drejning -»the linguistic tum« -af kulturstudieme, herom nedenfor, rykker i stedet nogle andre faggrupper ind pa det forladte historisk-sociologiske terrzn.

Siledes kunne man anskue opkomsten af den såkaldte 'mentalitetshistorie', der opstiir i Frankrig, men mmder bred interesse bade i tyske, amerikanske og danske forsknings~arnrnenhæng.~~~ Mentalitetshistorien  er ikke lingvistisk eller strukturalistisk; den udgar fagligt fra historiefaget -nærmere betegnet Annales-skolens  socialhistorie -hvor de tolknings- og tekstproblemer, som udlmser den lingvistiske drejning ikke presser pi. Heller ikke de videnskabsteoretiske problemer tranger som regel pa. Nar der dannes begreber, foregar det i t z t  relation til empirien, hvis selvfolgeligt givne gestaltninger i tid og sted, man ofte overtager.lo5  Mentalitetshistorien tiltrrekkes pa lignende made af empirisk let handterlige formationer omkring barndom, dod og familie.lo6  Den teoretisk mere ambitiose mentalitetshistorie argumenterer for sit common sense forhold til empirien og henter derudover karakteristisk inspiration hos den f@rstrukturalistiske  Mauss.Io7

I forhold til tematikken  individ og socialt system lzgger mentalitetshistorien sig i den kollektivistiske franske tradition: den peger p i   de overindividuelie kulturm@nstre  i deres historiske variationer. Men det er naturligvis ikke uden vanskeligheder  at konstituere det overindividuelle studieobjekt, »mentaliteten«, iszr nar analysen ikke er sproglig eller semiotisk. Maske som reaktion p i dette problem kan man se en del af mentalitetshist~rien'~~ og beslzgtede former for nyere kulturforskning foretage historiske studier af perceptionsforhold og tid- og ~mforestillinger.'~~ Uden tit behove at blive semiotiske undgar de herved problemerne med at tale om verden »som sadan«: i stedet fokuseres p i de forskellige kategorier og perceptionsformer den opfanges i, heninder ogsa de tilhorende tekniske medier.""  I en kombination af idé-  og teknologihistorie indkapsles siiledes kulturanalysens tegn- og betydningsproblematik.

Som et meget selvstzndigt kapitel i dette Arhundredes kulturteoretiske historie star endelig en forsker som Norbert Elias. I en rzkke væsentlige henseender afviger han radikalt fra den behandlede gruppe af teorier, selv om han maske i hmjere grad end nogen af dem netop kan karakteriseres som historisksociologisk. Den semiotiske problematik, som ikke tages op i dette teorikompleks, konfronterer han imidlertid ogsa modigt."'  Selve den erkendelsesmæssige tvivl om »verdens« eksistens uaflirengigt af erkendelsen historiserer han som et szregent moderne problem, lian ikke finder relevant. Han vender sig anti-kantiansk mod ahistoriske aprioriforestillinger og indtager et meget optimistisk  syn p8 mulighederne for sammenhangende videnskabelig erkendelse.

Under det hele ligger endelig som det vzsentligste en evolutionistisk forestilling om en omfattende »civilisationsproces«,  titlen pil hans hovedvzrk: ~ b e r den Prozess der Zivilisation (1939). Teorien har mindelser om 1800-tallets historicistiske tankegange, men er ikke pil lignende made unilinezr og vzrdibesat, ligesom den efter tydelig Freud-pilvirkning ogsil inddrager en rzkke af de kompleksiteter, der ligger omkring det ubevidste i processerne. Med sine begreber om »lzngere interdependenskreder«  og social differentering arbejder han i et stort historisk regi videre med 1800-tallets  problematik om den samfundsmzssige arbejdsdeling, som han giver et originalt psykologisk-historisk perspektiv. I forhold til den tyske teorikontekst, som er hans oprindelige udgangspunkt, er han befriende afsp~ndt over for individproblematikken, som han sociologiserer og historiserer uden at have nogen folelse af individkrznkelse forbundet hermed. Individualiteten optager ham dog seriost trods hans kontekstorientering, og det er nzppe nogen tilfzldighed, at han i sine sene arbejder bl.a. var optaget af et unikt, individuelt fznomen som Mozart.'12

## Marxistiske og  freudianske  traditioner

Hele det ovennzvnte kompleks af kulturanalytiske tilgange har alle forskellighederne til trods det fzllestrzk, at de hverken forudsztter eller nar frem til dogmatisk faste fundamentalsztninger af teoretisk karakter. De tilhorer den post-hegelianske periode, hvor det ikke mere er vzrst for virkeligheden, hvis ikke den passer til teorien. De er ined andre ord alle empirisk sensitive eller anfregtelige, selv om de inden for den tyske og tyskinspirerede teoritradition -Weber, Elias, Riesman for at nzvne indbyrdes forskellige eksempler -kan operere med et ganske sammentomret teoriapparat og have en stor afstand til rent empiricistiske tankegange. Den indre, empiriuafhzngige struktur, som man kan se g2 igennem og udvikle sig i mange forfatterskaber, viser ogsa, at problematikkerne ikke bliver sat af den ydre empiri. Teoriapparatet er dog aldrig helt selvbzrende, og der foreg5r reelle dialoger og inkorporeringer i forhold til andres analyser, andre teorier og til en empiri i forandring. Tvivlen er overalt en mulighed; hvis man soger trossikkerhed, er det ikke f ~ r s t og fremmest her, man skal henvende sig.

Dette har vzret et betydeligt handicap for de historisk-sociologiske  kulturanalyser. I hvert fald i de mange forbindelser, hvor kulturteorier har skullet fungere ogs2 som personlige hjalpemidler for intellektuelle indhvirvlet i netop de sociale processer, som teorierne har forsogt at tolke. Behovet for sikre tolkninger er blevet langt bedre tilgodeset af kulturteorier af en mere dogmefas1  karakler; eii opliavsiiiaiid nied fdder- eller i hvert fald lzrefaderlignende autoritet og med uindskrznkede fordringer p2 gyldighed har ofte vxret en force snarere end et handicap. Man kan derfor udmrerket mene, at de kulturteoritraditioner,  som er udgAet fra Marx' og  Freuds originale og selvbrerende tankebygninger, i de sidste 100  i r   har haft vzsentlig storre indflydelse p i tznkningen i disse problematikker end de ovennzvnte teoretikere -trods det eller p i   grund af, at de institutionelt p A   universiteterne altid har stiet svagere. Begge traditioner har figureret centralt i de sidste Srtiers udgivelser, bl.a.  i dette tidsskrift.  Derfor vil den folgende omtale af disse former for kulturanalyse mere fa karakter af en henvisning.

Marx selv beskzftiger sig ikke meget med kulturanalyse.  Men med Georg Lukács' Geschichte und Klassenbewusstsein (1923) fir marxismen sit bevidstheds- og kulturanalytiske hovedvrerk. Lukács'  udgangspunkt bide teoretisk og livshistorisk  er hele den kritisk-pessimistiske analyse af den moderne kultursituation, som dominerede i Tyskland omkring og efter Arh~ndredeskiftet."~ Hans personlige tilstedevrerelse i det Max Weber-przgede Heidelberg-miljo gav ham f~rstehhdsber~ring med de mest avancerede teorier i den tyske tradition. Udefra kom der med den russiske revolution et empirisk stof, som kunne underbygge den omfattende nytolkning af den post-marxske situation, han leverede:  som alternativ til socialdemokratiseringen af Marx, som II. intemationale havde foretaget, gav han med vzrket en kulturteoretisk, historisk forklaring pA, hvorfor Marx' revolutionsre  prognoser ikke var blevet til virkelighed. Det kulturteoretiske n~glebegreb var »Verdinglichung.« Centralt i hele vzrkets teoretiske konstruktion stod endvidere en videnskabsteoretisk kritik af irhundredeskiftets dominerende neokantianisine og dens forhold til empirien.

Trods Lukács'  hurtige, partidikterede »selvkritik« af vzrket kom Geschichte und Klassenbcwusstsein til at spille en betydelig rolle, ikke mindst for den gren af den vestlige marxisme, hvor kulturanalysen  for forste gang i niarxismens historie blev det primsre anliggende: Frankf~rterskolen.''~ Mellemkrigstidens Frankfurterskole med Horkheimer, Adomo, Marcuse, Fromrn, Lowenthal m.fl. kombinerede en Lukács-przget -og det vil sige hegeliansk -Marx-genlzsning med en Freud-inspiration, som stod 1,ukács  selv uendeligt fjernt. Lukacs' og frankfurternes  Marx-fortolkning betod en reaktivering  af Marx' historiefilosofi, der ligesom den ovrige historicistiske t ~ n k n i n g fra 1800-tallet havde haft mange dArlige Ar, mens neokantianismen  havde vzret i h~jsredet ogsA  inden for mar~ismen."~ Denne historietznkning i kombination med Freud, der blev lzst i et socialiseringsperspektiv, udkrystalliserede sig i det socialisationshistoriske fzllesvzrk Autoritut und Fanzilie (1936). Her blev en socialpsykologisk og kulturel nutid -»den autoritzre personlighed«, som nazismen med s i   stort held aktiverede -analyseret som en historisk frembringelse og som er1 dybdestruktur under fanomenemes umiddelbart fremtrzden- de overflade. Videnskabsteoretisk korresponderede bade Marx- og Freudinspirationen med en kritik af den borgerlige videnskabs tankeformer, som man videreforte og historiserede efter linien fra Lukács'  Kant-kritik.

Pa et sidespor i mellemkrigstidens Frankfurterskole stod Benjamin.'16  Hans historieforestillinger var ikke hegelsk-lukács'ke, men snarere utopisk-messianske p2 den ene side, eskatologiske p2 den anden. Freud spillede heller slet ikke samme rolle, som hos de andre. I stedet for at ga ind i de ovrige frankfurteres hegelsk-freudske fortolkningsteknik forsogte han at udvikle en teknologihistorisk og socialhistorisk analyseform, udfort nzsten efter montagepnncippet, lejlighedsvis suppleret med et »korrespondensbegreb« til at etablere visse sarntnenh~eng."~ Han trak forbindelser direkte fra teknisk-sociale forhold til psykiske reaktioner, og nar han kommer ind p2 det psykiske, far det form som en slags perceptionspsykologi.  Formentlig har netop Benjamins uafhængighed af den marxsk-hegelske form for historicisme og hans helt personlige blanding af empirisensitivitet og spekulation bidraget til hans raekkevidde vidt omkring, hvor man har gjort sig kultur- og medieanalytiske over~ejelser."~

Frankfurtemes historicistiske tzenkning blev et stigende problem, efterhanden som verdenskrigen  skred frem og ikke en revolutionzr, men en amerikansk przget efterkrigstid tegnede sig. Med en fastholdt historisk  tankegang matte visionen logisk dreje i dystopisk retning, som den gjorde for Horkheimer og Adomo i deres spekulativt-kulturanalytiske,  men som sadan fremragende hovedværk Dialektik der Aufklurung (1943).Il9

Efterkrigstidens Frankfurterskole blev i f ~ r s t e omgang interessant ved at drage metodiske konsekvenser af det skete. I det Adomo-ledede projekt udfort under exilet i USA, The Authoritarian Persotzalip (1950), fors~gte man i en konkret studie at kombinere den tyske Marx-traditions fonn for spekulativtteoristyrede empiritolkning med en borgerlig-sociologisk empiribehandling. Forsoget efterlod dog efterfolgende flere spor i amerikansk sammenhzeng end hos de hjemvendte Frankfurtere, der geninstalleret i Tyskland snarere ~ n s k e de at konsolidere  de gamle videnskabsteoretiske positioner vis-a-vis  den borgerlige sociologi. Adomos kunstsociologisk orienterede efterkrigsforfatterskab indkapsler bade de videnskabsteoretiske og heri de historiske problemer i en defensiv zestetisk filosofi.'20 Den er interessant, men den lzegger mere op til en holdningsbaret kulturkritik end til metodisk reflekteret kulturanalyse for ikkeindforstaede.

Hovedpersonen i efterkrigstidens frankfurter-tradition er dog Habermas, der i sit encyklopzdiske forfatterskab konfronterer alle Marx-traditionens SbenstSende  problemstillinger  i rad og rxkke.I2'  I Struktur~~andel der 0ffentlichkeit (1962)IL2 genopliver han Marx' gamle anerkendelse af historisk progressive borgerlige udviklingstrrek med offentligheden som eksempel, og re- tablerer bl.a.  med en ikke-spekulativ fomuftsdyrkelse forbindelser tilbage til den i marxismen Iznge udelukkede Kant og bag ved ham oplysningstiden. Han forsoger senere at rekonstruere Marx'  okonomiteori, Abner sig mod angelsaksisk sprogfilosofi og flytter efterhanden hele den gamle revolutions- og emancipationsproblematik  over til en kommunikationsproblematik. Gradvis niere  og mere orienteret i retning af konsensus og kommunikation vendte Habermas' sig i 80'erne ogsa energisk mod de postmoderne filosofiers dystopiske forestiilinger om enhver »sand« kommunikations fundamentale umulighed.Iz3  Habermas er empirisk sensitiv, for s A   vidt som han over for enhver nyudvikling i samfunds- og kulturproblematikken hurtigt kan tolke den ind i et omfattende teoretisk refleksionsramme. Imidlertid kan den verbalt voluminose bearbejdning ofte f A   mere przg af forhhdsstyret tolkning end af en analyse, der producerer ny erkendelse. Og i mindre teorisuverzne hander end Habermas' egne bliver hans refleksionsform nemt til ren verbalitet.

Habermas har ikke vzret alene om at viderefore den marxske tradition i tysk kulturanalyse. Den kapitallogiske genlzesning af Marx i Arene efter studenteroproret la tzttere p A   Lukács-linien,  end man ville v a r e  ved, men til forskel fra Lukács  indeholdt den f A   kulturanalytiske tendenser i sig -kun hvad der kunne »udledes« af den rene okonomiske »logicitet« -, og den inspirerede i ringe grad til kulturanalytiske  a n v e n d e l s e s f o r ~ ~ g . ~ ~ ~ Derimod fik den Habermas-traderede orientering mod offentlighed, medier og politisk bevidstgorelse -altsa en interesse modsat enhver @konomisk  determinisme -en markant ajourforing i Negt og Kluges meget velsolgte ~ffe~ztlichkeit und Erfahrung (1970);Iz5  den blev hovedvzrket for en 'arbejderistisk' marxistisk kulturforestilling, der bredte sig i studenteroprorets optimistiske Ar.Iz6  Senere, da den samme optimisme havde svzrere ved at holde ved, drejede en vzsentlig del af den kulturanaly  tiske refleksion i tysk marxisme over mod teorier om narcissismen som en s a l i g  senkapitalistisk  socialisationstype: heraf afpolitiseringen, som 70'erne viste flere og flere tegn p5.Iz7  1  80'erne, hvor samme tendens sAs endnu stzrkere, blev det marxistiske element i denne tradition nedskrevet til mere generelle forestillinger om emancipatoriske »lzereprocesser« og ~kulturel friszettel~e.«'~~

Det lange strzk i de marxististiske kulturteoriers udvikling viser en interessant retning. Marx selv tillagde ikke de fznomener og handlingsmotivationer, som falder ind under omradet psykologi, megen interesse. Og Lukács er i sin Marx-fortolkning lige s A   fremmed for psykologiske aspekter, som Izrefadercn selv. Bevidstlied er  noget, man kan »tilskrive« den arbejderklasse, der teoretiseres over; den empiriske bevidsthedstilstand i samme er en i enhver henseende beklagelig affzre, hvilket »historien« dog forventeligt vil rette op pa. Nar bortses fra bevidsthedsforestillingeme i  den kapitallogisk  przgede Marx- genlzsning i arene o. 1970 kan man imidlertid sige, at teoritendensen synes at g i   i mere psykologisk-bevidsthedsmzssig  retning. Den zldre Frankfurterskole er i vzsentlige henseender en socialpsykologisk marxisme, og man genfimder orienteringen i 70'emes marxistiske narcissisn~eteorier. Tznker de tyske marxistiske teoretikere ikke psykologi i Freud-inspirerede baner, er de til gengzld orienteret mod medieforhold, offentlighed og socialisering.

Man kunne maske tolke denne langtidstendens i sammenhzng med individ-socialitet-problematikken. Den er allestedsnzrvrende i den historisk-sociologiske tradition, men i marxistisk tradition er den altid blevet undsagt som en typisk  »borgerlig« kategoridannelse. Den har derfor levet et skjult liv. Marx og Lukács  k n k t e  individet v z k   i en ren socialitet: individet -eller mere objektivt lokaliseret: »subjektiviteten« -er »bzrer«; intet andet og derfor uinteressant undtagen maske som politisk klassebevidsthed. Gradvis gennem 30'eme kommer den subjektive faktor imidlertid stadig mere ind i billedet i de teorier, der udvikles; og det er maske ikke helt forkert at se de tyske massers ~ o b j e k tivt« set meningsl@se tilslutning til Hitler som det problem, man skulle forklare. Da senere nazismen forsvandt, sluttede arbejderklassen i stedet op om efterkrigstidens borgerlige massemediesamfund, igen modsat deres i f@lge  @konomianalysen »objektive« interesse. Problemet forsvandt saledes ikke, tvzrtimod. Hvis man vil se Ziehe og Stubenrauch som traditionens udlob, ender vejen, der startede i »bzrer«-teorien, i en teori om de larreprocesser, der kan fore til subjektiv frig~relse. Dog en interessant udvikling.

Marxistisk baserede kulturteorier har udviklet sig ogsi i ikke-tyske udgaver. Teoretisk mest markant har nok vzret Althussers Marx-t01kning.I~~ Ud over at bevarge sig i en strukturalistisk  terminologi og tankegang f@jede  Althusser sig samtidig ind i en klassisk fransk tradition for at Izgge den analytiske synsvinkel p i  de overindividuelle, kollektive systemforhold. »Ideologiske statsapparater«, praksisniveauer, dominansforhold m.m. var de begreber, man t z n k t e  kultur og bevidsthed  i. Der blev naturligt nok heller ikke foretaget nogen konkretisering til et subjekt- eller individniveau.  Althussers Freud- og Lacan-inspiration13"  fastholdt en generel systembetragtning, selv om det her var subjektiviteten, der var tale om. Med strukturalismens nogteme forestilling om individet som »altid allerede« gennemvzvet af generelle praksissystemer, glimrede enhver form for nostalgi ved sit fravzr i de franske teorier. Althusser mente kynisk -modsat den tyske marxisme med dens romantisk-utopiske tendenser - , at de sociale klassers »fordrejede« ideologiske bevidsthed ville vzre et permanent fznomen, ogsa efter det kapitalistiske samfunds ophor. Ikke mzrkeligt at Althusser modte kraftig teoretisk modstand fra tysk side.13'

Til gengzld fik den franske marxisme en ikke ubetydelig indflydelse i den anglo-amerikanske teorisaminenl~reng.'~~ Mil11 sa adskillige engelske »althus- serianerex i 70'eme, og i USA i 8O'erne var den endnu et levende fznomen i den kulturteoretiske  debat.'33  Althussers stxrkeste indflydelse pil konkret kulturanalyse i det hele taget skete dog nok gennem den inspiration han gav til den sakaldte Bimingharn-skole med Stuart Hall i spidsen.'34  Kombineret med semiotiske tankegange blev en Althusser-przget forestilling om ideologi her udm~ntet i konkrete analyser af en rrekke moderne kulturfxnomener, herunder subkulturer. Denne hybriddannelse, hvor marxistiske forestillinger er blevet filtreret gennem fransk teoretisk systembnkegang og endelig kombineret med en angelsaksisk empiriinteresse,  har vist sig som en meget frugtbar konstellation. Den har faet naturlig referencestatus i nyere kulturanalyse. En p8 nogle mader beslzgtet hybriddannelse men med fransk udgangspunkt reprzsenterer Pierre B 0 ~ r d i e u . l ~ ~

Althusser-inspirationen i England blev ogsA frugtbar, for sa vidt som den fremprovokerede debat og modsigelse fra den anden, allerede eksisterende engelske tradition for marxistisk  farvet kulturanalyse: Raymond Williams' kun svagt teoretiserende, meget empiriske og historiske kult~rstudier.'~~ I samme orientering befandt sig E.P.Thompson med sit store vzrk om den engelske arbejderklasses tilblivelse set som historisk kultursociologisk  proces.i37  Det var ogsa E.P.Thompson, der tog Althusser-udfordringen op,138 og hermed bidrog til en engelsk kulturteoretisk debat i  slutningen af 70'eme, hvori marxisme spillede en rolle, men hvor ogsa en traditionsrig teorimodsætning mellem franske og engelske sociologitankegange kunne genkendes. Siden har det kulturanalytiske engelske massekommunikationstidsskrift Media, Culture and Society fortsat den engelske debat om kulturanalyse og kulturteori med inddragelse af ogsA af de historisk-sociologiske teoritraditioner.

Ligesom megen anden trendszttende humanioraaktivitet  er en god del af teoriudviklingen i den marxistiske kulturanalyse i 80'eme imidlertid flyttet over Atlanten. &amp;ren  for dette har fØrst og fremmest Fredric J a m e ~ o n , ' ~ ~ der i samme bevaegelse har f ~ r t netop kulturanalysen helt i forgrunden i den teoretiske marxisme: det er vel i det vzsentlige kun i relation til kulturanalysen, at den overhovedet overlever. Jamesons teoretiske kendetegn er integration og syntetisering. Mere end nogen europzeer er han lzrd bade i de tyske og franske teontraditioner, og, hvad ingen europzer heller kan gØre ham efter, han er i stand til se ligheder og kombinationsmuligheder, hvor ingen anede det. Han kan sammentaenke elementer fra Lukács,  Althusser og talrige andre, og han henter ubesvzret perspektiver frem fra hele den europziske teoriarv. Det eneste han synes at afgraense sig mere definitivt over for er de sakaldte poststmkturalistiske, Nietzsche-farvede franske og fransk-inspirerede teondannelser. Og dog, i sidste ende far han alligevel pa sin vis ogsa disse med »im Bunde.«140  Ganske vist fastholder han marxismen og dens historiske tznkning som den overordnede teori, der ~subsumes other interpretive modes or systems.«'41 Samtidig omtolker han imidlertid i en modsat bevzegelse marxismens basale historieteori til kun at vzere tilgzengelig som »en fortzlling«; han ~retekstualiserer« og ~narrativiserer~ den: den er en altid fravzrende »n~dvendighed«, der kun eksisterer som tekst og kun tilgzngelig som ~ i i d a n . ' ~ ~ Hvis ikke det er teoretisk holdbart, er det i hvert fald imponerende behrendigt. Og som tegn pi, hvordan marxismen ma forandre sig for at holde sig moderne, er Jamesons tekstualisering et endnu mere interessant fxnomen end psykologiseringen  i den tyske marxisme.

Den zldre marxismes blinde plet over for psykologisk-bevidsthedsmzssige forhold blev udpeget, endnu inden Frankfurterskolen satte sin indsats ind over for den. Allerede i 20'erne gjorde den politisk engagerede psykoanalytiker Wilhelm Reich h~jlydt opmzrksom pii problemet, og fors~gte selv at udarbejde en sarnmentznkning af Marx og F r e ~ d . ' ~ ~ Ingen af de to, begge doktrinzrt teorifaste parter -organiseret i det tyske kommunistparti hhv. i psykoanalytikerforbundet -brØd sig imidlertid hverken om intentionen eller om resultatet. Reich oplevede at blive ekskluderet af begge organisationer. Niir psykoanalysen ville tznke eller analysere kultur mere generelt, skulle det tilsyneladende ske ad de baner, som Freud selv havde anvist i Totem og tabu, Kulturens hyrde, Moses-bogen m.fl. I teorifaderens eget forfatterskab er det nok de kulturanalytiske studier, der overhovedet har holdt sig diirligst. Freud satte dem selv h ~ j t , hvilket i hvert fald viser hans kulturanalytiske interesse i at generalisere sine teorier. Men disse arbejder blev tidligt kritiseret for at vzre uholdbare og spekulative, og uden for den snzevre Freud-ortodoksi har eftertidens dom ikke vzret mildere.

Det vil dog vzre urimeligt af den grund at nedskrive psykoanalysens betydning i et kulturanalytisk teoriperspektiv. Lige sii problematisk den viste sig i sin »rene« version hos Freud selv, lige s2 frugtbar viste den sig i alle de »urene« blandinger med andre fag og traditioner, den efterhiinden indgik i. Indflydelsen pii den etnografiske tznkning fra Malinowski og ind i den senere amerikanske etnografi er allerede nxvnt. Ogsa den sociologiske Freud-inspiration har vzret betydelig, hos Riesman bl.a. Tzttest pii  den kontinentale psykoanalyse var dog nok sociologiseringen og historiseringen af Freud i Frankfurterskolen, der nzppe ville kunne vzre forekommet uden tanketilskuddet fra Freud. Den mest levedygtige Freud-przgede kulturanalyse blev da ogsii baret videre i 50'ernes og 6O'ernes USA af de amerikaniserede, tidligere Frankfurterskolefolk  Erich Fromm og Herbert M a r c ~ s e . ' ~ ~ Ogsii kulturorienterede psykoanalytikere  som Karen Horney og Eric Eriksson, der befandt sig uden for Freud-ortodoksien, var i samme periode med til at gØre psykoanalysen til en vresentlig, om ikke mere nybrydende kraft i efterkrigstidens ameri- kanske samrnenhzng, skgnt indflydelsen lige sa meget gik ud mod ikke-akademiske Izsergrupper som indad til det akademiske etablissement.

## »The linguistic Turn« -strukturalismeiz

I Ferdinand de Saussures Cours de linguistique générale (1  91 5), formuleres lidt henkastet forestillingen om, at den ny form for lingvistik, som han arbejder med, vil kunne udbygges til en generel semiologi: »une science qui étudie la vie des signes au sein de la vie sociale.«145 I et persononenteret perspektiv kan man sige, at der her blev  lagt den b e r ~ m t e kim, der senere voksede til Lévi-Strauss'  arbejde i 50'eme og herfra til strukturalismens og semiologiens efterfglgende triumfer. I Uvi-Strauss' virkningsfulde  overf~relse til antropologien af den strukturelle lingvistiks, specielt fonologiens, begreber og modeller f ~ d t e s forestillingen om en helt generel teori og metode, der kunne appliceres bredt hen over det humanistiske felt. SkØnt en afgr~nsende betegnelse som 'kulturteori' normalt blev skyet, kan man nzppe forestille sig noget mere genuint projekt om en generel kulturanalytisk teori end netop den tidlige stiukturalismes semiologiforestillinger.

Strukturalisniens indmarch bliver nu retrospektivt benzvnt som »the linguistic tum« af de humanistiske videnskaber: en nzsten epokal omkalfatring, som irreversibelt xndrede et stort videnskab~ornrAde.'~~ Og det er ikke meget overdrevet. Men det bgr nok tilfgjes, at historien ikke kun er en historie om tankegnister fra en person til en anden. Hvis man p A   afstand betragter kulturanalysens problemstillinger i perioden fra i  hvert fald 1920 og fremefter, kan man i vidt forskellige forbindelser se en mzrkelig synkroni eller konvergens i arbejde: overalt aktualiseres medieproblematikken, og det vil sige kulturaktivitetens kollektive karakter. og det vil i samme eller nzste led sige sprogproblematikken. Ikke overraskende drejer blikket tidligt  i denne retning inden for Durkheinl-traditionen.I4' Allerede lige efter Arhundredeskiftet knytter Mauss magiens reprzsentationssystemer sammen med sproget, og i 20'eme taler han oni den symbolske interaktion som det, der konstituerer det sociale.

OgsA i den tyske sammenhxng ser en filosofisk symbolteon dagens lys hos neokantianeren Cassirer. I den altemative Hegel-tradition drejer Frankfurterskolen i 30'eme gradvis fra at txnke bevidsthed som »ren« psykologi til i stedet at tznke i medieproblematikker. Det g ~ l d e r Benjamin og senere ligeledes Horkheimer og Adonio i deres 40'er-teorier om »bevidsthedsindustnen.« Den unge Wnght Mills er de samme ar optaget af medieproblemstillinger, en interesseretning, der til sidst i den sociologiske tanketradition  forer frem til begrebet om informationssamfundet. Og selv i den tyske Man- og filosofitra- dition repraesenteret ved Habermas, som ikke havde Benjamins parisiske og Horkheimer og Adomos amerikanske erfaringer i sig, ender tankearbejdets vendinger til sidst i en sprogproblematik.

Mens de kulturteoretiske tankegange i dette Arhundrede nolens-volens synes at konvergere ved fra mange vinkler alle efterhanden at fokusere p A sproget, revolutioneredes  samtidig selve den snaevre videnskab om sproget. I udviklingen fra Saussure til 30'emes strukturelle lingvistik udkrystalliseredes endegyldigt teorien om sproget som et relationssystem, ikke nogen substans eller elementsamling. Det er i dette dobbelte sammenfald Uvi-Strauss' 'strukturelle antropologi' opstod.'4R Der var intet tilfzldigt i, at det var fra den strukturelle sprogtznkning og dens m~nsterdisciplin -fonologien - , han hentede sin tankemodel.  Selv s2 han som navnt etnografien hos Mailss og lingvistikken hos Trubetskoy og Jakobson som parallelfznomener m.h.t. videnskabelig problematik og teoriudvikling. De var p A   sporet af det samme, og at overf~re modellen fra det ene fag til det andet var at benytte en klog l~ftestang i en generel proces mod en fzlles videnskabeligg@relse  af de sociale og humanistiske fag.

Hvis man kan analysere etnografiens empiri -myter, riter, religion o.s.v. -»som et sprog«, kan man gØre noget lignende med alle andre kulturelle fznomener. I 60'emes franske horisont syntes Saussures semiologiske vision at n A sin indl~sning. Lacan lzste det ubevidste som et sprog,'49 Barthes lzste billeder som sprog,I5O  og mulighederne for at generalisere de enkelte humanistiske felter ind i det fzlles analytiske og teoretiske apparat -sen~iologi/semiotik -syntes ubegr~nsede.'~'

Strukturalismen var »antihumanistisk«. Det betod, at den i den klassiske problematik om det individuelle over for det kollcktivt systembAme interesserede sig for det sidste. Lévi-Strauss beskrev  disse to instanser i  den sociale kontekst som k~mplementzre.'~~ Men det var som hos Durkheim klart, at tolkningsn~glen til individ og individuelle fznomener la i det overindividuelle, i systemet. I den snzvrere samtidige sammenhang Abnede strukturalismens »antihumanisme« en angrebsfront mod Sartres eksistentialisme og mod Merleau-Pontys fznomenologi, begge bundet op i en ikke-sproglig subjektivitetsforestilling. Objektivismen  i strukturalismen skzrpedes af, at individemes ubevidsthed  om de kollektivt overindividuelle strukturforhold overalt blev understreget. De sas fra yndede formuleringer som »sproget taler gennem dig« til det politiske perspektiv  i  Althussers ideologibegreb,  jfr.ovenfor.  Impliceret var saledes ogsA en klar tendens til determinisme, hvilket videre harmonerede med den tydelige »scientistiske« tendens i strukturalismen: man arbejdede med generelle strukturelle lovmzssigheder. Videnskabsteoretisk 1A man ideelt p2 linie med Lévi-Strauss'  »superrationalisme« og flere var som mange i den zldre lingvistiske strukturalisine -bl.a. Hjelmslev -iindsbeslzgtet med eller inspireret af den logiske p o s i t i ~ i s m e . ' ~ ~

Strukturalismen kunne i nogle A r   i 60'erne se ud som en monolitisk blok af fxlles tankegods og fxlles analytiske strategier. Men illusionen om enhed varede ikke lznge. Fra de »moderate«, rationalistiske strukturalisnietendenser udskilte sig sig mere »vilde« tankeretninger i kredsen omkring tidsskriftet Te1 Qucl -med bl.a.  Julia Kristeva - , og allerede i 1967 kompliceredes billedet fatalt med Jacques Derridas De la gramrnat~logie'~~ og L'écriture et l a  difference, der grundlzggende problematiserede den strukturalistiske tankes reference par excellence: Saussure, men for den sags skyld ogsii ret direkte LéviStrauss. Derridas kritiske position var, at strukturalismens tegntznkning lagde sig uanfzgtet ind i traditionen fra '2000 Ars vestlig metafysik'. Den befandt sig i en »logocentrisk« forestilling om meningens transcendentale eksistens hinsides differenserne p A   tegnenes udtryksside, hinsides 'signifianternes'  spil. Som Derridas foregaende arbejde med H u s s e r l ~ ' ~ ~ filosofi indicerede, rettede hans insisterende indre og skrivende proces, som aldrig er standset, sig nok lige s A   meget mod fanomenologien og dens 'narvzrsforestilling.' AltsA et opgor med den sidste franske filosofi, for den strukturalistiske drejning. Karakteristisk kritiserer han i grammatologien ogsa Lévi-Strauss'  kritik af fznomenologerne; den er forkert, ikke radikal nok. Den ultimative reference  i Derridas tankeverden er fomientlig Heidegger og hans fanomenologiske problematik.Is6

## Poststrukturalismen

I den videre virkningskontekst,  som Derrida har vxret med til at u d l ~ s e internationalt  siden da, er det imidlertid ikke s3 nieget de fxnomenologiske som de strukturalistiske tankers skzebne, han har varet med til at przege. Stmkturalismen kom ikke helskindet ud af GO'eme, og selv om tankegodset er blevet f ~ r t videre, bearbejdet og modificeret i de semiotiske miljoer, som siden da har eksisteret, er den offensive, strukturalistiske kulturanalyse, der tegnede sig i 60'erne, tilsyneladende brat blevet standset i vaksten. Anlagt i litterzre studier niede de strukturalististiske analyseteknikker deres maske mest perfektionerede udgave, og ved deres generalisationsniuligheder loftede de nemt analyseme ind i bredere kulturanalytiske perspektiver. Men netop p A   det litterzre felt blev det i en international samiiienhxiig gennem sidste del af 70'erne tydeligt, at den poststrukturalistiske dekonstruktion havde langt bedre tag end den klassiske stmkturalisme i de behov, analyserne skulle udfylde for analytikerne. En eksistentiel dimension kom til syne. Men ogsa en idéhistorisk-soci- al dimension med synlige forbindelser til de tematikker, som langt tilbage har przget de kulturanalytiske teorier afgorende.

60'erstrukturalismen, som den tradte frem i bl.a. Uvi-Strauss' monumentale vzrker, reprzsenterede en rationalistisk-scientistisk  tanketype med kantianske islzt. Den var ikke gnavet op indefra af epistemologisk tvivl eller relativisme. Som Derrida fik lokaliseret, befandt den sig grundlzggende i en klassisk cartesiansk forestilling om relationen mellem det erkendende subjekt og erkendelsesobjektet.  Den var pa sin vis en myndig mestertznkning, der ikke rystede pil handen. Ligesom den strukturelle lingvistik, hvis sprogkonception klart fokuserer p i   den sociale kommunikationsfelt, ikke pa den individuelle ekspression, beskzftigede den ovrige stmkturalisme sig med sociale systemforhold. Individet blev forstaet socialt-systematisk, i det omfang det overhovedet blev fundet relevant at inddrage. Selv kacans strukturalistiske Freud-rekonstmktion fremtradte trods sit psykiske, individidbame emne som et begrebsapparat nxsten uden personer.

Herved f~jede strukturalismen sig smukt ind i den gamle franske tanketradition, fra Uvi-Strauss tilbage til Mauss og Durkheim, maske Taine og i forhistorien Tocqueville og Guizot. Samtidig med sin intellektuelle uafhzngighed var den saledes konform med den made, magt historisk-administrativt har fremtradt pa i Frankrig. Det vil i sidste ende sige enevzlden og en centralisme, der har overlevet alt siden da. At dele af strukturalismen politisk var forbundet med kommunistiske og marxistiske forestillinger, var i den forbindelse ingen modsigelse: fransk marxisme er sjzldent utopisk-romantisk eller anarkistiskindividualistisk. Den er en alternativ magttznkning med dr~mmen om en anden bemanding af apparatet.

Hele dette teoretiske kompleks kom i 70'er-ne  under s3  voldsom og mangesidig beskydning, at der til sidst kun syntes at vzre en brzndende bombetomt tilbage.'" I de politiske dimensioner, som normalt er det sted, hvor slagenes gang genlyder ud til en storre offentlighed, fik man de sakaldte »ny filosoffer.« Deres trumf var at trzkke en lige linie fra teoriens mesteankere og deres magttznkning til stalinismens fangelejre. Og ren teori var det for sa vidt ikke: det cambodianske Pol Pot-regimes administrative folkemord, der fandt sted i de samme Ar, blev efter sigende udtznkt af laenemme studenter, der havde siddet ved Althussers fodder. P3 de indre filosofiske linier fik Nietzsche den centralitet, som de strukturelt fortolkede Marx og Freud havde haft.Is8 Deleuze og Guattari omlzste i L'anti-Ocdipc (1972) de to gamle i en nietzscheansk optik, der gjorde op med naive frig~relsesforestillinger, og kom frem til en kritik af den herskende orden af en helt anden karakter: skizofrenien blev det autentiske sted. I ~cotzomic lihidinule (1  974), der efterfulgte hans Dérive u purtir- de Marx ct Frcud (1973), satte Jean-Frcincois Lyotard sig ligeledes v z k   fra Marx og Freud og negerede med Nietzsche enhver sandhedsforestilling, som de havde nzret, for s i   at fom-iulere de aktuelle vilkar i La condition postmoderne (1979).Is9 Endelig startede sociologen Baudrillards fyldige forfatterskab, bl.a.  med at gribe tilbage til Mauss for at afgrznse hans symbolske udvekslingsstruktur til en nu overstaet »sim~lakrumorden.«'~~

Bade Lyotard og Baudrillard gik ind i de historiske problematikker, som 60'erstnikturalismens synkrone modeltankega-ig  havde haft svzrt ved at hindtere. Ikke p2 den made, at 70'erbidragene gjorde sig empirisk-historiske.  Men de omtolkede de historie- og tegnforestillinger,  som de mente havde forbundet sig med de hidtil dominerende teoriformer. Den fzlles pointe handlede om »historiens« endeligt, forstiet p i   flere forskellige mader, men ogsa pil den made, at strukturalismens analyseform i bedste fald kunne tillzgges en begrznset gyldighed for en nu overstaet historisk epoke, til hvis naive illusioner den selv h ~ r t e .

Man kan hos Baudnllard finde forestillinger og modeller, som det teoretisk er muligt at omsztte i konkrete analyser af kulturelle fznomener. Men ligesom generelt hos 7O'emes anti- og poststrukturalister bevzger man sig p A   det »fri« filosofiske felt, hvor alt er muligt og kun fantasiens grznser sztter stop. Der findes ingen bestemt empiri eller priecist afgrznseligt analyseobjekt, der skal handteres, og specielt hos Baudrillard er alle »scientismens« ambitioner om logik og kohzrens helt forladt til fordel for en apokalyptisk forkyndende retorik. OgsA i den henseende er Nietzsche den ny mesterfilosof. Uden at sztte skarpe skel kan man sige, at disse »teorier« snarere er dokumenter fra en kultur, der kalder p2 analyse, end de er redskaber til analyse af denne kultur; eller for den sags skyld analyse af noget andet. Herved adskiller de sig ikke fra den filosofiske diskurs historisk set. Iieller ikke den generaliserer med afszt i eller med tilbagevenden til en empiri, der skal analyseres: den befinder sig i forvejen og vedvarende i sin gei-ieralitet. Hvis den evt. selektivt trzkker empiribrokker op p2 sit generaliserede refleksionsniveau,  sker det blot for at argumentere med eksemplet. De filosofiske forfatterskaber er h~jrelevante for en kulturanalyse. Men de er det f ~ r s t og fremmest som analyseemner. Det gzlder tilsvarende en meget stor del af den poststrukturalistiske  teori og filosofi, der i stemningsleje med Nietzsches »gaya scienziacc har forladt scientismens tunge problematikker.

Inderi og uden for disse karakteristikker falder forfatterskabet Fo~cault.'~' P i   den ene side er han  sil fuldgod en iiietzscheaner som nogen anden.'"  Hans »magtkritik« af det kompleks, som strukturalismen indgir i, og hans dystopisk kritiske vrangvending af hele emancip~itionsog udviklingskon~plekset g0r ham til den p3 nogen rn3de n-iest  krabate poststrukturalist. PS den anden side har han selv deltaget i strukturnlisinei-is 6O'er-projekt, hans forfatterskab er przget af s2 store brud og spring, at han er svzr at spotte. Han fors~gte at tænke historie inden for 60'erstrukturalismens rammer, hvilket ikke var let, og han blev ved med det i  70'eme,  hvor filosofiens jordp3lzggelse over »historien« savel som dekonstruktionens totalisering af tekstligheden talte stzrkest muligt imod. Han beskzftiger sig med historiske forhold, men gØr det i en mzrkelig kritisk dialogform med nutiden. Traditionelle faghistorikere vil ganske vist mene, at hans b ~ g e r i  forhold til traditionel historisk viden og metode usystematisk  skarnrider ureprzsentative marginalia, hvomdfra der generalisere~ excessivt uden s8 meget som et skin af rimelig sandsynligg~relse. Alligevel hvirvler han langt mere empiri op end normalt selv for stmkturalismen, samtidig med at han i sine begreber om »diskursive formationer« m.m. tcenker klassisk strukturalistisk. Og endelig er han maske som den eneste i begge tiar bredt kulturanalytisk: han generaliserer ikke blot snzvre empiriomrader eller som Baudrillard m.fl. holder sig oppe i generaliteteme med ganske korte strejftog ned til empirien. Hans refleksionsform  er generaliseret, mens hans stof er samtidig bredt kulturhistorisk.

Foucault kan bmges til meget, og hans forfatterskab er komplekst nok til at kunne inspirere til meget forskelligt. Den mest regulzrt kulturanalytiske viderebearbejning  af Foucaults magtproblematik og dens analytiske teknikker, der siden er kommet til, findes maske i den amerikanske New Histoncism, reprcesenteret ved bl.a. Stephen Greenblatt.lh3  New Historicisms empiribehandling er selektiv, men p2 de udvalgte analyseemner er den indtrzngende og tekstligt reflekteret p2 en made, der bade trzkker p2 den traditionelle  stmkturalismes systemiriteresse og pil dekonstruktionens detailorienterede modrefleksion. Foucaults nietzscheansk  dystopiske »magt«-analyse har forskudt sig til en mere ambivalent magtfascination, og de mulige konklusioner er ofte tilsvarende Abne, flertydige. Der er forcer, men ogsa kritik- og diskussionspunkter bag New Historicisms ofte perfektible fremtoning.lh4

## Dekonstruktion, receptionsuostetik og den overlevende semiotik

70'emes poststrukturalistiske filosofi leverede sammen med Foucault det ene hovedangreb mod 60'emes »betonstrukturalisme.« Blandt den tidlige stmkturalismes scientistiske forfattere var Foucault ikke ene om at zndre orientering. OgsA Barthes skiftede spor over til langt mere subjektivistiske tolkningsstrategier. Den mest omfattende betydning fik dog Derridas videie arbejde og dettes internationale virkningshistone. Hvor Derrida startede med at stA som et kritisk, meget teonintemt korrektiv til den stmkturalistiske tanke, er han i 70'- eme og 80'eme i  stigende grad blevet inddraget i og del af en tekstteoretisk litterær form for poststrukturalisme: den amerikansk baserede dekonstrukt i ~ n . ' ~ ~ Ligesom Derrida selv har en dekonstruktiv teoretiker som de Man udgangspunkt i fænomenologien, og ogsa her er den indre dagsorden maske sat af fznomenologien nok sa meget som af ~trukturalismen.'~~ Nietzsche- og Heidegger-inspirationen  er ligeledes mærkbar. Men praktisk teori- og virkningshistorisk er den senere Derrida, de Man og dekonstruktionens frontale funktion iszr blevet antistrukturalistisk.  Strukturalismens forestillinger om betydningemes objektive sociale eksistens opl0ser dekonstruktionen i en uafvendelig negation. Enhver betydningsproduktion vil altid blive ophxvet af, at den befinder sig i en tekstlighed, der som sadan negerer den »rene«, den objektive eller den intenderede betydnings mulighed. Denidas signifié-signifiant kritik af logocentrismen i Saussures tegntznkning og hans begreber om »differancee og »supplement« genlyder mere eller mindre tydeligt og varieret i dekonstruktionens tankegange.

En af dekonstruktionens konsekvenser er, at tekstligheden bliver universaliseret. Det er umuligt at komme »ud af« sproget, referensfunktionen forsvinder i de interne differentielle udtryksspil, den stadige »udskydelse«, hvor tegn blot henviser til tegn. Mens strukturnlismen kunne forestille sig mange -ogsa ikke-sproglige -tegnsystemers komplekse interaktion i sociale kontekster, banker dekonstruktionens subjekt autistisk sit hoved mod den totale tekstlighed. Selv krige er »blot« tekster, som de Man provokerende fik formuleret det i Vietnam-krigens tid. I denne og andre henseender lzgger dekonstruktionen sig t z t  op ad den poststukturalistiske filosofi, Lyotards »sandheds«-kritik og Baudrillards forestilling om den hyperreelle senmodemitet, hvor tegnene har opsuget det betegnede og er blevet selvbzrende, selvgenererende, selvhenvisende simulakre.

Dekonstruktionens bidrag til ombringelsen af strukturalismen har vzret ganske vzsentligt. Men det kunne vzre et spgrgsmal, om den overhovedet hØrer til i et kulturanalytisk perspektiv. Det gØr den imidlertid og det af flere grunde. Dekonstruktionen analyserer en tekstlig empiri, litteratur, og den generaliserer sin analyse. I sin tekstinteresse og sin detaildissektion af tekstelementer er den alene i kraft heraf langt mere egentlig analytisk end f.eks. en Baudrillard er. Dens generalisationer tenderer ganske vist til megen redundans; man vender til stadighed tilbage til de samme, helt generelle aporetiske og dystopiske erkendelser om betydningens tekstimmanente selvophzvelse.

Nar det er sagt, skal det mere vigtige tilfgjes, nemlig at dekonstruktionen er kulturanalytisk  relevant, fordi den sin litterzre fokusering til trods kan placeres i en kulturanalytisk teorisammenhamg. 60'erstrukturalismen  var »uskyldig« i sin opfattelse af tolkningens mulighed og sine tolkningers rigtighed. I

Lévi-Strauss-Mauss-Durkheim-traditionen placerede den sig i det sociale betydningsfelt  og blev  ikke grebet af individuel tolkningstvivl.  Med sit udgangspunkt i fznomenologiens subjektivistiske autenticitets- og nzrvzrsforestillinger har dekonstruktionen imidlertid haft mange illusioner at miste. Maske kan man mene, at modet mellem fznomenologi og strukturalisme har katapulteret Derrida og andre hen over strukturalismens »superrationalisme« og ud i betydningsarbejdets individuelle grcenseomrader hinsides de strukturelle hovedveje i det sociale k~mmunikationsfelt.'~~ I disse marginer mellem individualitet og socialitet hersker den stadige tolkningstvivl, og den autentiske individuelle ekspressions umulighed er dens ekko. Det er ingen tilfzldighed, at dekonstruktionens refleksioner er bundet til individualitetens medium par excellence: finlitteraturen fra Rousseau og frem.

Pil denne made tilfojer dekonstruktionen nogle dimensioner og en kompleksitet til strukturalismen, som den ikke besad i sin 60'erhorisont. LéviStrauss' »komplementsere« individf~restilling'~ kunne maske vzre uproblematisk over for et etnografisk materiale, der af mange grunde er fundamentalt socialt, ikke individuelt. Men i modernitetens tekstlige verdener star det helt anderledes til. Som Simmel s3  det i sit storbyessay, er det moderne sociale system kendetegnet af pil den ene side en hojeffektiv, nivellerende sammenfletning af individerne, p i   den anden side og i samme bevzgelse af en yderliggiende individualiseringstendens.  Individualisering  bliver bade mulighed og nodvendighed og nodvendighed bl.a. som et patrzngende individuelt ekspressionsbehov. Maske er det ikke spor for dristigt at laese hele poststnikturalismens nietzscheanske modtcenkning eksistentielt-socialt  som Simmel i sin tid l z s t e  Nietzsche: den er pil teoriens felt individualitetens protest mod »den objektive kulturs hypertropi«, in casu inkarneret i strukturalismen.

Strukturalismen har f ~ r s t og fremmest gjort sit n z r v z r  gzldende i den franske kontekst, og dens mcegtige modstand har rejst sig sammesteds, omend med livskraftige, delvis selvstcendige udl~bere i USA. Men hinsides Rhinen genlyder som i de foregiende Arhundreder de franske bataljer, og bade strukturalismen og poststrukturalismen har set sin tyske fortolkninger eller rettere modfortolkninger. Til disse horer bl.a. den tyske hermeneutik, Gadamer m.fl. I en l ~ s e r e , men i den danske sammenhzng ganske konkret udlagt forbindelse til  strukturalismen er i Tyskland opstaet en »modteori« af en anden type, nemlig den skaldte »receptionszstetik.«'h9  Den strukturelle analyse betragter betydningen som objektivt givet og analyserbar: den ligger i det sociale. Individuelle szrtolkninger af den sociale tekstmasse er for s2 vidt variationer, som man enten kan negligere eller isolere som et scerskilt unders~gelsefelt for szrligt interesserede. De individuelle  scerbetydninger er ikke 'pertinente'.

Receptionszstetikken, der har litteraruranalytisk baggrund, problematiserer hele denne konception og postulerer i sine radikale udgaver, at betydning er lig med reception. Det har vzret en forfriskende pastand. Men dcn viste sig snart at fere mangfoldige nye problemer med sig, og receptionsteoretikemes stadig mere komplicerede begrebsnizssige l~sningsfors~g ha.r ikke vzret ganske overbevisende. Det er, som om de vil syntetisere en grundig, begrebsmzssig tysk »l~sning« p2 den problematik,  som befinder sig i det abne konfliktfelt mellem strukturalismen og dekonstruktionen. Formentlig har den den bedre der, end i en begrebsmcessig helhedsldsning. I dansk massekommunikationsforskning har receptionszstetikken  imidlertid haft et vzldigt gennemslag som et tilsyneladende nedvendigt brud med det kompleks af strukturalistisk medieanalyse og Frankfurterprzget  marxistisk samfundsanalyse, som i 70'eme stod stzrkt.I7O

Mangfoldigheden i de anti-strukturalistiske bevzgelser kan se overvzldende ud, og man skulle tro, at deres fzlles fjende efterhanden matte ligge ganske dgd. Men i det stille har de strukturalistiske analyseteknikker med deres store praktiske anvendelighed overlevet alle attentater, og i den efterf~lgende »semiotik«, som strukturalisme-begrebet blev udskiftet med, har de ogsi haft en teoretisk tradition at leve videre i. Dog ikke uden modifikationer. Allerede i slutningen af 60'erne udloste Derrida behovet for at gentznke den klassiske strukturalismes tegnteori, og en alternativ  ikke-fransk tegntznker som C.S. Peirce kom p A   banen med sin triadisk tegnmodel. Ogsa Uniberto Eco trak i 60'erne i retning af en mere Aben og fleksibel forestilling om betydning og struktur og gik naturligt nok ogsa senere ind i recepti~nsproblematikken.'~~ I sidanne fleksible, moderniserede semiotikfortolkninger har der i praksis ikke behovet at vzre langt over til de poststrukturalistiske  teoridameiser. Men i de fleste tilfzlde har semiotikken, selv psykoseiiiiotikken, dog afgr~nset sig i én vzsentlig henseende: den har fastholdt sin interesse for socialiteten i betydningsfeltet -'tegnenes liv i det sociale liv' for igen at tale med Saussure. Den er derfor heller ikke blevet grebet af dekonstruktionens depressive »betydningsnihilisme~ eller af de poststrukturelle filosoffers apokalyptiske simulakrumgeneraliseringer. Til g e n g ~ l d er det s i   ogsa diskutabelt, hvor meget den overlevende semiotiktradition egenilig har bidraget med, siden den var med til at fleksibilisere deri aldre strukturalismes tegntznkning. Et af dens problemer har bl.a. vreret, at den teoretiske revisions nddvendighed  tilsyneladende ikke har u d l ~ s t niange praktisk analytiske gevinster eller andre konsekvenser.

## Teoritraditionerne og en aktuel ku1turanal;jlses muligheder

En aktuel kulturanalyse kan maske fristes til at fole, at dens tankemzssige udgangspunkt kan najes med at vzre et her-og-nu, suppleret med de seneste Ars  udvalg af almindelige greb. Og det kan det muligvis ogsi. Analytikere savel som aridre foler sig naturligt  'moderne' i forhold til analyseemneme og sager derfor teoretisk inspiration i det samtidigt foreliggende. P A   den anden side har de fleste analytikere ogsA et »klassikerbehov«, et bzhov for tankemassig traditionsforankring. I 60'erne og 70'eme genlzste man Marx og Freud og syntes der at finde lige netop den sandhed, man sogte. I70'eme og 80'eme har Nietzsche leveret en lignende, forbloffende aha-oplevelse og for mange givet en ny udfyldning af det konstante k1assikerbe;:zw.  Man vzlger sine husguder.

De kulturanalytiske  teoritraditioner, soin her er tegnet op, kan udfylde nogle andre funktioner end de nzvnte. Hvis man har en ambitios opfattelse af, hvordan kulturanalysen bar bedrives i videnskabeligt regi, er disse andre funktioner maske endda vigtigere.  Husgudemes beskyttelse og det umiddelbart foreliggendes bekvemmeligheder er ikke altid det mest tankeprovokerende modspil at konfrontere sig med; og teoritraditioner behover ikke kun vzre tung bagvzgt.

Teorierne er her skitsemzssigt placeret i de historiske kontekster, som er deres tilblivelsessammenhzng. Det kan give god fornuft og fornemmelse af de produktive processer at anlzgge en sadan anskuelse. Men en historisering af denne art har den ulempe, at den underbetoner, hvordan teorier hyppigst bliver brugt:  som tankeredskaber, der frit og uhzmmet bliver tilpasset til person og situation. Den franske Hegel, som fra slutningen af 30'eni~ kom til at spille en stor rolle i Paris. den franske Heidegger, som Sartre og fznon~enologien konstruerede i  40'eme og 50'eme og endelig Althussers M a n  fra 60'eme stod alle i et rimeligt frit forhold til de tyske originaler for ikke at sige det s t ~ r k e r e . ' ~ ~ Omvendt har de tyske skrzmmebilledudgaver af franske tanker -tidligere af positivismen, i 60'eme af strukturalismen og i 80'eme af dekonstruktion og postmodeme filosofi -vzret s2 grundigt fortyskede, at dialoger med originalerne i praksis har vzret ~ m u 1 i g e . l ~ ~ Her viser sig et yderligere aspekt: franskmzndene tilegner sig entusiastisk de fremmede tanker for at bruge dem til deres egne offensive fornial, tyskerne presses defensivt af det fremmede stof og bearbejder det for at afvzrge og b e s v ~ r g e . ' ~ ~

I den videnskabelige proces under andre betingelser er mel;:  kolige overlag mulige, men den produktive proces via indoptagelse af freiiimede tanker er beslaeglel.  Hvis kulluranalyaen  vil g i   ned i teoritraditionerne, vil den til sit aktuelle brug kunne hjemtage lodige og relevante bearbejdninger af nzsten ethvert tznkeligt teoretisk problem. Bortsier man det snzvert tidsbundne i formuleringer og eksemplifikationer ligger der hos sociologer som Sirnmel og i s z r  Weber en fond af indtrzngende, stadig aktuelle videnskabsteoretiske refleksioner. Og lzser man tilsvarende ind i metode- og analyserefleksionerne hos Durkheim, Mauss og Lévi-Strauss  finder man alle de typer af overvejelser,  som moderne kulturanalyse normalt gar uden om, men som har en umindsket relevans for en serios kulturanalyse. De bearbejdede problemer loses ikke endegyldigt hos traditionens forfattere, hvoraf  de nzvnte kun skal opfattes som eksempler blandt flere mulige. Men sjovt nok er problemerne heller ikke blevet »l~st&lt;&lt; siden da. De er blot blevet »glemt.«

Dette er da den anden og maske vigtigere funktion af at inddrage teontraditionerne i kulturanalysen. Med dem kan man fa oje p A   alle de nu  oversete vinkler, pa de »glemte« problemer, som man ikke troede eksisterede mere, og p A   sammenhzng af en art, som slAr med fornyet erkendelseskraft. Man skal blot se bort fra, at et givet greb miske ikke mere er teoretisk 5 .   la mode, evt. kan man nojes med at anvende det konkret.

Teoritraditioner bor ikke frekventeres med hAb om, at man der finder enheds- og/eller totallosninger. Generelt peger meget pA, at netop kulturanalysen trives darligst under forestillinger om én  grundlzggende teorireference. Freuds egne psykoanalytiske kulturanalyser taler tydeligt herom; flere andre eksempler kunne nzvnes. Kulturanalytisk frugtbarhed synes at udspringe i brydningen mellem flere og konfligerende tilgange. Et glimrende eksempel er den zldre Frankfurterskole. Springet fra Lukács  til frankfurterne, hvor Freud-inspirationen kommer til, er kulturanalytisk et kvantespring, og der er ingen tilfzldighed i frankfurterteoriemes lange liv. Lzngere tilbage er det holdbare gods i den tyske sociologitradition -Tonnies, Simmel, Weber, Mannheim -formentlig et resultat af den indzdte, skont oftest uudtalte teoretiske kamp, som de alle vedholdende forer mod og med Marx. De andre samtidige, som ikke ville eller kunne tage dette livtag, har vreret mzrkvzrdigt irrelevante for eftertiden.

Skjult eller Abent er de produktive forbindelser mellem forskellige teorier konfliktprzgede. Omvendt lober totalsyntetiseringerne  og de forsonende sammen~nkninger oftest ud i sympatiske, men teoretisk uformelige og analytisk fade slutresultater. Der synes at vzre en szrlig tysk tilb~jelighed for disse forsoningsfors~g; men ogsA franske og amerikanske eksempler ek~isterer.'~~

Hvis vi stiger ned fra dette generelle niveau til det konkrete valg, bliver man nok n ~ d t til at erkende. at traditioner og forfatterskaber ikke ligger helt tilfzldigt p A   hylderne i et teoretisk supermarked: historiciteten trznger sig alligevel pfi. Den lingvistiske og semiotiske drejning er kommet for at blive,176

og et teorivalg i kulturanalysen,  som forsoger at g2 bag om 60'ersemiotikken og gore sig rent »ikke-tekstlig«, vil i hvert fald over for et moderne emne vzre uholdbart.

Omkring det samme sted ligger imidlertid i modsat retning et fzlles problem for de nyere semiotiske og for de poststrukturalistiske  teorier. De kan undertiden synes s2 overmandede af den tilsyneladende totale tekstligg~relse af kulturuniverset, at de ikke ser andet end tekster, tekster og atter tekster af n~jagtig samme status. Analyserne kan f~lgelig tendere til at lukke sig ind i cirkulzre referencer, i symmetrimetaforer og kiastiske retorikker; teorier, analytiske begreber og analyseemner kan true med at flyde ud i et redunderende kontinuum, og erkendelsesresultaterne blafrer tvivlradige i vinden.

En af faktorerne i denne misere er formentlig, at de historisk-sociologiske teoridannelser tilsyneladende har haft svzrt ved at f ~ l g e med i udviklingen af analytiske konstruktioner, der har vzret adzkvate over for de sidste tiars flukiuerende sociale strukturer. Til gengzld ligger der maske perspektiver i at genlzse zldre sociologiske forfatterskaber ind i den ny generaliserede optik, som betegnelsen 'modernitetsteori' lzgger op til. Maske er det heller slet ikke n~dvendigt med helt ny begrebsdannelser, og det kan vzre, at det nuvzrende modernitetsryk egentlig ikke er s2 forskelligt fra det fomge Arhundredeskiftes. Der kan endvidere tznkes gevinster ved at strukturere »historien« -uden dog at afskaffe den -langt mindre uililinezrt og mere sociologisk, end man tidligere har gjort. Tankevzkkende er i hvert fald den frugtbarhed, der synes at ligge i  aktualiserende genlzsninger i den historisk-sociologiske tradition, hvor historie kan tznkes, men historicismen er overstaet.

I sadanne lzsninger genkommer den gamle problematik omkring individualitet og socialitet. Den kraftigste pimindelse om dens aktualitet ligger muligvis i de sidste artiers anti-objektivistiske, anti- og poststrukturalistiske positioner, herunder i hoj grad i dekonstruktionen. Disse vendinger bor dog ikke kun lzses som tegn p2 'det samme.' De kan ogsa flyttes fra objektpladsen og bruges aktivt som analytiske forfinelser af de strukturalistiske tolkningsgreb, som hermed kan blive til kon~plekse dobbeltgreb, uden derfor at lase sig fast i statiske balancer. Strukturalismens pertinensbegreb kan stadig bruges;  ikke som tidligere til at feje individualiteten  bort som de ligegyldige variationers felt, men til at bevare en fornemmelse af proportioner og holde kursen mod erkendelsesstrategier, der er ikke-defaitistiske.

Saledes abner den stadige dialog med de teoretiske traditioner for, at den konkrete kulturanalyse vedvarende kan berige sig gennem en kreativ kombinatorik i et stort felt. I bedste fald kan det fore til, at analytiske 'billeder'  af en overraskende kompleksitet vil kunne se dagens lys.

## Noter

- Forordet til dette nr. af K&amp;K giver nogle eksempler p9 de skiftende nØgleord, som i  det sidste ti&amp; har skullet bruges for at udl0se bevillinger til de humanistiske fag. 1.
- Om den markedsmaessige strukturering af universitets- og forskningsaktiviteteme i USA se de pbg~ldende kapitler i J0rgen Holmgaard: Americana, Kbh. 1991. 2.
- Eksempelvis kunne nævnes The Whitney Humanities Center p9 Yale, hvis »director« er Peter Brooks. Brooks er forfatter til Rending for  the Plot, New York 1984, hvis emne er en generel teon om sammenhæng mellem begær og narrativitet. Han arbejder i disse år pS en beslzegtet generel problematik defineret som »narrative and the body« med materiale hentet fra litteratur, malerkunst, skulptur m.m., jfr. Brooks: »Stoned Bodies, or Nana at Last Unvei17d«,  in Critical Inquiry, Vo1.16, No. l ,  1989. Et andet eksempel er Johns Hopkins'  Humanities Center, der som »dircctor« har kunsthistorikeren Michael Fried. Ogs9 han arbejder med generelt kulturteoretiske og -historiske problematikker  med inddragelse af stof fra flere kunstarter, bl.a. i Courbet's  Reulism, Chicago 1990. Jfr. endvidere Fned: »Almayer's Face: On »Impressionism«  in Conrad, Crane, and Noms«, in Cntical Inquiry, Vol.  17, No.1,  1990.
- Et nyere, rimeligt urbant ekempel p9 en polemik omkring disse linier findes i debatten mellem Thomas McCarthy og Rorty i Critical Inquiry, Vo1.16.  No.2 (Winter) og No.3 (Spring), 1990. 4.
- Der sigtes her til f.eks. Center for Critical Theory pS Duke University, Durham, N.C., der har Fredric Jameson som »director«, jfr.  min Americana, p.1 l l  ff. Et andet kulturteoretisk orienteret milieu findes i relation til tidsskriftet New German Critique med bl.a. postmodernisme-teoretikeren Andreas Huyssen. Endelig kunne ogsil nzvnes New Hisforicism-milieuet omkring tidsskriftet Representations med tilknytning til  Berkeley, jfr. interviewet med Stephen Greenblatt i K&amp;K 68. S.
- Der er udkommet f.eks. tidsskriftet/skriftserien Culture &amp; Society, 1986 ff., fra Det Humanistiske Forskningscenter p9 KØbenhavns Universitet, med temanumre som »Consumption«, »Rumors and T.etters« m.v.; der er ogsS enkeltudgivelser fra centret som L'identité francaise, 1989, Literacy and Society, 1989 m.fl. Fra Center for Kulturforskning p3 Aarhus Universitet er 1988 ff. kommet skriftsenen Kulturstudier med titler  som Kulturhejirehets kulturhistorie, Historien  i kulturhistorien,  Arenaer: Om  politik og iscenesattelse, Delkulturer m.fl. Alle disse udgivelser indeholder  glimrende og interessante enkeltbidrag, men udgivelserne er teoretisk-metodisk ganske disparate og en egentlig refleksion over kulturanalysens grundlagssp@rgsm21  nærmer man sig indirekte kun i en historisk orienteret udgivelse som Kulturbegrebets  kulturliistorie. 6.
- En fremstilling af Baudril1;irds kulturteorier findes bl.a. i Carsten Thau: »Kultur som massemedium og hukommelsesteater«, in Hans Fink  (red.): Arenaer: om politik og  i.scenesettelse, Arhus  1989.
- Se eksempelvis Henrik Knare Nielsens artikel »National identitet? i dette nr. af K&amp;  K.
- Jeg er klar over, at jeg  her gar mig skyldig i den sakaldte »empincist fallacy« ved overhovedet at tale om genstandsomr9der p9 denne uproblematiserede made. Men i praktisk videnskab er det vist nok ndvendigt, uanset hvor teoretisk modsigelsesfuldt det er. Modsigelsesfuldheden  fremanalyseres  bl.a.  i Jacques Derridas »La

- structure, le signe et le jeu  dans le discours des sciences humaines~, in: L'écriture et la dlffirence, Paris 1967, p.422. Den er siden blevet et »lieu cornmun« i de poststrukturalistiske humanioratraditioner.  Ogsi i den tyske -bide marxistiske og ikke-marxistiske -sammenhzng er der en lang tradition for kritik af empiriforestillinger,  jfr.  senere nedenfor. Derridas inspiration kommer ievrigt i hØj grad fra den tyske tradition, jfr.  bl.a. hans egne henvisninger til Nietzsche, Freud og Weidegger i den nrevnte artikel. Den er en trykt version af det beremte foredrag p i Johns Hopkins i 1966, der indledte den amerikanske poststrukturalisme.  Den engelske udgave findes i Richard Macksey og Eugenio Donato (eds.): The Strucruralist Controversy: The Languages of Criricism and the Sciences of Man, Baltimore 1970. Jfr. iØvrigt Americana op. cit. (se note 2), p.  135  ff.
- De aktuelle dels snzvre, dels vide kulturopfattelser  omtales af Christian Jantzen i hans artikel i dette N. af K&amp;K. Men przcis den samme dobbelthed g&amp; langt tilbage til dengang, hvor kultur generelt blev et studieobjekt, jfr. Johannes Steenstrup: Historieskrivningen i det nittende Aarhundrede, i Aage Fnis (red.): Det nittende Aarhundrede, vol. XVI, Kbh.  1921, p.104.
- Det klassiske værk om Frankfurterskolen, ogsi dens ydre Økonomiske og institutionelle historie, er Martin Jay: The Dialectical Irnagination: A History of the Frankfurt School and the Institute  of Social Research, 1923-1950, Boston 1973.
- In Paul de Man: The Resistatice to Theory. Minneapolis  1986.
- Denne historiske periode er omfattende og omfattende belyst, men en god kort oversigtsfremstilling er stadig Eric Hobsbawm: Revolusjon i Europa 1789-1848, Oslo 1972 (engelsk original: The Age  of Revolution 1789-1848, London 1962).
- Den er synlig overalt, hvor man dykker ned i periodens primzrtekster -engelsk magasinlitteratur, franske aviser, tysk filosofisk debat (Stimer, den unge Marx), ja selv i dansk samfundsdebat (C.N.Davids skrifter i 30'erne og 40'eme), for slet ikke at tale om de vigtige skØn1itter:ere forfatterskaber Balzac,  Stendal, Dickens o.m.a.
- En ganske kort, men meget precis karakteristik  af denne problematik  som anlagt allerede hos Kant og som hovedinteresse for den romantiske tyske filosofi findes i  introduktionskapitlet i Allan Megill: Prophets of Extrernity: Nietzsclze, Heidegger, Foucault, Derrida, Berkeley  1985.  En intemt filosofihistorisk beskrivelse  af Hegel som ]@ser  af de af Kant stillede problemer findes i Justus Hartnack: Fra Kant til Hegel: En nytolkning, Kbh. 1979.
- De bedste idéhistoriske -og litteraturhistoriske -kilder omkring tematikken, ogsi forsoningstankegangene, er M.H.Abramsl The Mirror and The Larnp, Oxford 1953, og Natura1 Supernaturalism, N.Y. 1971.
- Jfr. Hayden White: Metahistory: The Historicul Irnagination in Nineteenth-Centuty Europa, Baltimore 1973, p.90. Problematikken er naturligvis langt mere kompliceret end som si,  jfr. ogsi Whites Øvrige fremstilling af Hegel og pivisningen af den dramaretorik der tænkes i.
- Jfr. Steenstrup op.cit. (se note 10).  p.10 f.
- Jfr. L. Siedentrop: »Two  Liberal Traditions~, in A. Ryan (ed.): The Idea of Freedorn, Oxford 1979. Franske tænkere var gennem 1800-tallet  brzndende interesseret i England, der var 'billedet'  p9 den moderne industrielle kapitalisme. Via deres forestillinger om England reflekterede  de over Frankrigs egen problematik, jfr. bl.a. Taines 1'Histoire de la litterature anglaise (1863). Om den franske kritik af den engelske form for liberalistisk  individualisme se Steven Lukes: ~nzile Durk-

- lzeim: His Life and Work, London 1973, p.195 ff. Se ogsb Raymond Arons interessante kapitel om Comtes og Tocquevilles Englands-relationer: »Auguste Comte et Alexis de Tocqueville, juges de l'Angleterre«,  in Aron: Les étapes  de la pensée sociologique, Paris 1967, p.605 ff. I slutningen af århundredet -med 1870-nederlaget som omdrejningspunkt -blev England imidlertid  aflØst af det pa enhver made fremstormende Qskland som tankeniressigt modbillede, jfr. C. Digeon: La Crise allemande de la pensée  francaise (1870-1914). Paris 1959.
20.  Et szrskilt sp0rgsmal er s i   Tocquevilles vurdering af modsxtningen og dens udviklingsretning. Traditionelt opfattes han som forsigtig liberal eller balanceret konservativ, som én,  der tror pb forsoningsmulighederne og ser demokratiets positive sider, men ogsi beklager udviklingens uomgrengelighed. Hayden White formulerer sin vurdering heraf saledes:  »Tocqueville was kept from falling into dispair only by  an act of will, the kind of act which permitted  hirn to continue to speak like af Liberal to the end, when everything he wrote about history should have driven him to either Radical rebellion on the one hand or Reactionary Nihilisrn on the other«, White op.cit.(se note  17), p.196.
21.  Raymond Aron har en god Comte-fremstilling, op.cit. (note 19)  p.77 ff.
22.  Cf. bl.a. Karl Korsch: Karl Marx, Frankfurt a.M. 1967, p.159  f.
23. En karakteristisk klar formulering af tankegangen findes i indledningen til Kapitalens kapitel om udvekslingsprocessen. F0rste afsnit slutter saledes: »Wir werden uberhaupt im Fortgang der Entwicklung finden, dass die okonomischen Charaktermasken der Personen nur die Personifikationen der okonomischen Verhaltnisse sind, als deren Trager sie sich gegenubertretenc~, MEW (Marx-Engels Werke), bd.23, Berlin 1972,  p.100.  Karl Marx: Kupitulen, l.bog,l, Kbh.  1970, p.187: »Vi vil overhovedet i den videre fremstilling finde, at personernes Økonomiske karaktermasker kun er personifikationer af de Økonomiske relationer, som eksisterer imellem dem, og som de er bzrere af.« Cf. ievrigt Peter Madsen:  »Strukturalistisk litteraturvidenskab -kritisk videnskab, eller: Hvad brerer teksten?«, in poetik 17.
24.  Mange teorier skanderer det 19. Arhundrede med 1848-revolutioneme som det altafgorende omdrejningspunkt: det mislykkede  1848 er den optimistiske og progressive liberalismes saninienbrud, det sidste borgerlige revolutionsforsØg.  Efter 1848 står valget mellem proletarisk revolution eller irrationel livsfilofi, den store realistiske litteratur slar om i magteslØs, fragmenterende naturalisme; det er den underliggende konstruktion i Georg Lukács: Die Zerstörung der Vernunfi, bd.1-III, (1954) hhv. hans Der  historische Romun (1938). 1848-begivenhederne var umideligt betydningsfulde; det kan ses ogsa p i   et dansk detailplan, jfr.  min omtale heraf i Dansk litteraturliistorie, bd.6, Kbh. 1985, p. 27 ff. Senere i århundredet kom en rrekke sociale og socialpsykologiske udviklinger til at spille en vresentligt stØrre rolle for individ- og samfundstxnkningen.
25.  Indflydelsesrig for denne gentznkning af modernitetsbegrebet har vzret Marshall Berman: All  Thut Is Solid Melts Into The Air: The Experience of Moderniry, N.Y. 1982,  jfr.  bl.a. introduktionskapitlet  heri. En anmeldelse af denne glimrende bog findes i Kultur &amp; Klasse 51, 1985. Den modernitetsteoretiske tilgang er ogsi kommet til at spille en vigtig rolle i  en engelsk sammenhzng, saledes i David Frisby: Fragments of Modernity: Theories of Modernity  in the Work of Sir~imel, Kracauer and Benjamin, Cambridge 1985, samt i  flere udgivelser  relateret til tidsskriftet Media, Culti~re and Socicty, eksempelvis antologien Bryan S. Turner (ed.): Theories of Modernity and Postmodernity, London 1990. En samtidig tysk

- refleksion over begrebet om 'det moderne' kom i Habermas' bØger Diephilosophische Diskurs der Moderne og Die neue Unubersichtlichkeit, begge Frankfurt a.M.  1985.
26.  Dansk oversættelse, Kbh. 1902: Renaissancens Kulti~r i Italien.
27. Cf. Hayden White, op.cit.  (se note  17), p.235.
28.  Ordlyden er slaende og indvarsler en helt nye forestilling om samfund og »verden«. Allan Megill placerer Nietzsche  som ophavsmanden til denne type ~aestheticist move«: »The notion of the world as aesthetically self-creating constitutes an absolute stunning innovation in thought laying the basis for much of what follows Nietzsche.« Megill, op.cit. (se note  15), p.33. Men figuren findes allerede hos Burckhardt, som i ~ v r i g t var Nietzsches ven og zldre professorkollega  i Basel.
29.  Denne overszttelse -Renaissancet~s Kultur  i Italien -er inden for de sidste i r kommet i et fotografisk genoptryk, Arhus u.A.
30.  Cf. Hayden White, op.cit., p.246 f.
31.  Om Schopenhauers rolle for Burckhardt og generelt for tysk tznkning i slutningen af  1800-tallet se Hayden White op.cit., p.237  ff.
32.  Denne modemiseringsproces og dens pivirkning af tysk universitetsAndsliv er glimrende beskrevet i Fritz K. Ringer: The Decline of the German Maridarins: The German  Academic Community,  1890-1933, Cambridge, Mass., 1969, de Økonomisk-sociale aspekter bl.a. p. 42 ff. En tilsvarende synsvinkel p i   tysk kulturtznkning tages op i Henrik Kaare Nielsen: »Kulturbegreb, modemitet og sociale interesser -med udgangspunkt i den tyske tradition*,  i  Hans Hauge og Henrik HorstbØll (red.): Kl~lturbegrebets ki~lturhistorie, Arhus 1988. p.48 ff. En fortrinlig analyse af den tyske Økonomiske udvikling i en international kontekst findes i Paul Kennedy: The Rise and Fa11 uf the Great Powers: Economic Change and Military Conflict  from  1500 to 2000, N.Y.1987, bl.a. p.194 ff.
33.  Jfr. Ringer op.cit. (se note 32),p.308. Dette understreger igen de kulturanalytiske problematikkers  kontroversielle stilling i  forhold til universitetssystemet.
34.  Tyske akademikere, der fØlte sig placeret i  Nietzsches problematik, havde ikke noget sted i det universitzre system til at forfØlge den. Dette forhold var en væsentlig ingrediens i bestrzbelserne for at etablere en tysk sociologi i denne periode. Det var et forsØg p i   at konstitutere Nietzsches problematik i universitetsmæssigt-videnskabeligt regi. Om Nietzsches betydning for sociologerne se Arthur Mitzman: Sociology and Estrangement: Tllree Sociologists uf Imperiul Germany, N.Y.1973,  p.34.
35.  Wilhelm Dilthey: Eit~leitung in die Gei.steswis.sencfiafien:  Versi~ch eir~er Grundlegut~~q fur  das Studium der Gesell.schrlft und der Geschichte (opr.1883) i Gesammelte Schrifren, I.Band,  StuttgartJGöttingen 1959.
36. »Die Analysis findet in den Lebenseinheiten, den psychophysichen Individuis die Elemente, aus welchen Gesellschaft und Geschichte sich aufbauen, und das Studium dieser Lebenseinheiten bildet die am meisten fundamentale Gruppe von Wissenschaften des Geistes~, Dilthey op.cit. (se note 35) p.28. Diltheys vzmen om individet kombinerer sig med en forestilling om en sxrlig overensstemmelse niellem individ og stat som kulturelt enhedsskabende kraft, jfr. Peter Madsen: »In Search of Homogeneity: Wilhelm Dilthey and the Humanities«, i Michael Harbsmeier and Mogens Trolle Larsen (ed.): The Humanities between Art atid Science: Intellectual Developments  1880-1913, Kobenhavn  1989. Denne mide at tznke stat og individ er del  af, hvad der er blevet kaldt 'den neoromantiske statsteori',

- sorn n@d  vid udbredclse blandt Biscmark-periodeils antimodeme, men systemloyale humanister, jfr. den glimrende analyse af hele dette felts variationer i Mitzman op. cit. (se note 34) , p.23 ff., samt p.79 med henvisninger om statsdyrkelsen i tysk tænkning i det 19. århundrede.
- En gennemgang af Windelband og Rickerts positioner findes i Ringer op.cit.(se note 32) p.324 ff.
- F. Tonnies: Gemeinstuzji  und Gesellscha$, opr.  1887, her anvendt i udgaven Damlstadt  1963, der er fotografisk  optryk af udgaven Leipzig 1935. Der findes en god Tonnies-fremstilling i Mitunan op.cit. (se note 34), p.39-134. J 3 ny monografi er Cornelius Bickel: Ferdiand  Tonnies: Soziologie al3 skeptische Aufiliiring zwischen Historismus  und Rationalismus, Opladen 1991.
- Jfr. Kinger, op.cit. (se note 32), p.167. Tonnies' gradvis mcrc modemitetsforsonlige omtolkninger af det grundlæggende begrebspar er udfØrligt fulgt i Mitman op.cit. (se note 34), p.112 ff. Hovcdtcndensen går fra en historisk tolkning til en rent sociologisk tolkning; sidstnavnte muligg@r  nemlig i  det givne,  samtidige samfund at tinde -positivt vurderede -»Gemeinschaft«-trzk.
- I Danmark er i de sidste i r  udkommet to Simmel-bØger, dels Henrik 0rnstrup: Personligheden og det sociale, Arhus  1989,  dels Nils Gunder Hansen: Sansernes sociologi: Om Georg Simmel og det moderne, Kobenhavn  1991. Sidstnzvnte anmeldes i dette nr. af K&amp;K. I England og USA har der siden 60'erne været en st@t  stigende Simmel-interesse, jfr. forskningsgememgangen i Deena Weinstein and Michael A. Weinstein: »Simmel and the Theory of Postmodern Society«, in Bryan S. Turner (ed.): Theories of Modernity and Postmodernity, London 1990. I Tyskland er en monumentaludgave af hans varker undervejs. Morsomme detailler om den tidlige anlerikanske Simmel-reception i  den sikaldte Chicago-skole inden for sociologien findes i Jonathan Matthew Schwartz: »Towards a History of the Melting Pot«, in  Michael Harbsrneier and Mogcns Trolle Larsen (ed.): The Humanities hetween Art and Science: Intellcctual  Developments 1880-1914, Kbh.1989, p.61 ff.
- Det indre konfliktfelt i Simmels forehavende er glimrende beskrevet hos Nils Gunder Hansen, oversigtligt op.cit., p.36.
- Generelt om neokantianismen Thomas E. Willey: Back to Kant: The Revival  of Kantianism in Gertnan Social and Historical Thought, 1860-1914, Detroit 1978. Simmels forhold til neokantianismen  er kort karakteriseret i  Martin Jay: Marxism and  Totality: The  Adventures  of a Concept  from  Lukacs to Hahermas, Berkeley 1984, p.77.
- Denne kontrast er tydelig i forholdet mellein Simmels hovedvark Philosophie des Geldes (1900), og Marx' @kononliske  analyse i Kapitalen.
- Jfr. Mitz~nan op.cit. (se note 34), p.32. Denne fase af forfatterskabet er gennemgiet hos Nils Gunder Hansen, op.cit.(se note 40) p.207  ff.
- Essayet findes oversat i dette nr. af K&amp;K.
- Den franske tradition vil blive taget op i  det f6lgende. Derimod vil jeg  ikke g9 ind i  de engelske teorier -vigtigst John Stuart MiII og Spencer. Relationen mellem individ og socialitet tarnkes i den engelsk liberalistiske tradition som ideelt set en harmonisk relation, mens den i de kontinentale teorier efter midten af Srhundredet grundlzggende ses som et konfliktfelt, det konfliktfelt, som overhovedet er baggrunden for den opkommende sociologi og kulturmalyse. Et interessant krydsningspunkt for disse forskelle ses i  Durkheims tilslutning til den tyske sarnfunds-

filosofis kritik af de engelske tankemodeller formet over den klassiske politiske okonomi: de forestiller sig ingen overindividuel social kontekst, men tznker kun i individer, som udveksler produkter ud fra deres egeninteresse,  jfr. Steven Lukes: Ernile Durkheim: His Life and Work, London 1973, p.89. Formentlig netop p.gr.a. de kontinentale teoners konfliktorientering beholder  de deres vitalitet for senere Izsninger, mens eksempelvis Mil1 nu hovedsageligt er af idéhistorisk  interesse. Der fandtes ogsA afvigere fra den engelske mainstream, eksempelvis den tyskorienterede liberalismekritiker Thomas Carlyle (Pust  and Present, 1843), men hans litterzrt-filosofiske tematikker er kulturanaly tisk mere anvendelige i den sociologiske bearbejdning, de senere f 2 1   hos bl.a. Tonnies.

- Se D.G.Charlton: Secular Religions in France, 1815-1870, London 1963 om denne tradition,  hvis vigtige personer er bl.a.  Comte, Taine og Renan.
- En =Idre, undertiden modigt causerende, men dog ogsA oplysende Taine-gememgang findes hos P.V.Rubow: Hippolyte Taine, Kobenhavn 1930.
- En stor inspiration for Taines naturvidenskabelige  metaforik og fascination var den i samtiden populzre Claude Bernard: lntroduction a l'étude  de la médicine expérinientale, ~ a h s 1865. Men Taine lagde sig ind i en Izngere fransk tradition for humanistisk-samfundsvidenskabelig  dyrkelse af naturvidenskaben, jf. Charlton op.cit. (se note 47).
- Taine-inspirationen og den Taine-przgede  tiltro til den naturlovmzssige determinisme ogsi i individsp@rgsmAlet findes i Brandes' disputats Den franske Æsthetik i vore Dage, Kbh. 1870. Trods forskellige forbehold har han da tiltro til, at det ved »overordentlig Fremskriden af alle Æsthetikens Hjzlpevidenskaber, Physiologi, Psychologi [...j vil kunne lykkes at paavise alle Lovene for den indbyrdes Afhzngighed og Underordning af Evnerne i den individuelle Aaiid; thi en saadan Underordning og Afhzngighed maa utvivlsomt existere«, p.34. »Det er  jo nemlig aabenbart, at Forklaringen af  Individet forer ud  over Individet selv«,  p.50. Senere -i slutningen a f   1880'eme -var han bl.a. gennem sin Nietzsche-inspiration vendt 180 grader i denne problematik og s3 omvendt den store personlighed som kulturens kilde.
- Citaterne er fra indledningen til Hovedstr@mninger i det 19.  Aarhundredes Literatur, i Samlede Skrifrer, bd. 4, Kbh. 1900.
- Jfr. Brandes beromte Nietzsche-essay  »Aristokratisk radikalisme«, 1889.
- Om Durkheims forhold til Comte, Taine og Renan se Steven Lukes: ~inile Durkheim: His Life and Work, London 1973, p.67 ff. Lukes' intellektuelle biografi har siden udgivelsen vzret en autoritativ kilde til forst9elsen af Durkheim.
- Lukes op.cit., p.79.
- Ibid p.79 ff.
- Argumentationen omkring denne problematik findes bl.a. i Durkheims Les regles de la méthode sociologique (1  895); den er kommet i dansk overszttelse: Den sociologiske metode, Kbh. 1972. Indledningen til denne overszttelse placerer Durkheim videnskabshistorisk  mindre nuanceret end Lukes og Aron (se note 57).
- Jfr. Raymond Aron: Les Etapes de lci pcnsée .sociologique, Paris 1967. p.329. Arons Durkheim-fortolkning heri er efter min mening fortrinlig.
- Aron, op.cit.,  p.327.
- Aron op.cit., p.331.
- Om individ- og personlighedsproblematikken  hos Weber og hans samtidige se bl.a. Harvey Goldman: Max Weber and Thomus Mann: Calling and the Shaping

- of   the Self, Berkeley 1988. Om Webers videnskabelige udvikling i spzndingsfeltet mellem Kant og Nietzsche  se Martin Albrow: Max Weber's Construcfio~i of Social Theory, London  1990.
61.  Arori op.cit.,p.545, beretter en anekdote om de mere uofficielle aspekter af disse relationer:  Marcel Mauss fortalte engang Aron, at han besogte Max Weber, mens denne arbejdede p9 sine religionssociologiske studier. P i  Webers kontor s i   han alle numrene af tidsskriftet L'Annie sociologique, hvori Durkheim offentliggjorde sine religionssociologiske studier. Mange har bemzrket de store ligheder mellem Webers og Durkheims nxsten samtidige arbejder p9 dette felt. Om Durkheims tidligere rejse til Tyskland og hans udbytte heraf  skriver Lukes op.cit., p.86 ff.
62.  Om Webers i forhold til disse og periodens andre videnskabsteoretiske positioner i  Tyskland se Pietro Rossi: Vom Historismus zur historischen Sozialwise~isclraft, Frankfurt a.M.,  1987, p.20 ff.
63. Ibid. og op.cit., p.63 ff.
64.  En gennengang og diskussion af Webcrs idealtypebegreb findes Aron op.cit., p.519 ff.
65.  Dansk overszttelse: Den protestantiske etik og kr~~~itcilismetis ånd, Kbh. 1972.
66.  Jfr. Rossi op.cit.,pp.82 og 85.
67.  Aron op.cit.,p.532 ff.,p.540 og 542 ff. og Rossi op.cit., p.93 ff.
68.  Przciseres nxrmere Rossi op.cit., p.75.
69.  Jeg g9r ikke her ind p9 Webers definitioner af forskellige typer af rationalitet, se herom Rossi op.cit. p.63 ff. Webers arbejder til en systematisk  sociologi findes i den posthumt  udgivne Wirtschuj't und Gesellscliufl(1921), adskillige udgaver siden.
70.  Weber tenderede til at se en Iiistorisk tragisk udvikling bygget op p i   modsxtninger som menneskelig alsidighed vs. ensidighed og frivillighed vs. tvang: »Der Puritaner wollte Berufsmensch sein -wir miissen es sein,«  jfr.  Rossi op.cit.,  p.89.
71.  Om Webers forhold til historicismen jfr. Rossi op.cit.p.16 og passim, om forholdet til  Hegel p.168 ff.
72.  Se for en Iizlmere gennemgang af denne problematik Aron, op.cit., p.506 ff.
73. Om Weber i problematikken historie og sociologi se Aron op.cit., p.51 I  ff.
74.  Emile Durkheim: Lesformes élimentuires  de la vie rcligieuse, Paris 1912, Webers religionssociologiske artikler i de samme i r ,  senere samlet i Gcsammelte Aufsatze zur Religionssoziologie.
75.  Se Roland Robertsori and Bryan S. Turner(ed.): Tulcott Parsons:  Theorist o f   Modernity, London  1991. De to udgiveres introduktionsartikel indeholder en god oversigt over forfatterskabet.
76. Malinowskis arbejder blev bogudgivet bl.a. i Tlie Sexuul Life o f   Savages, London 1929. En introduktion  til  og en anvendelse af Malinowski  findes i  Jorgen Holmgaard: Inferieur  fru dct 19.  irhundredes borgerlige kullur, Kbh. 1976, p.43 ff. Et kritisk, kulturanalytisk  blik p3 Malinowski  findes i Marianna Torgovnick: Gone Primitive: Savuge Intellect.s, Moderri Lives, Chicago 1990, bl.a. p.229 ff.
77.  Se bl.a. antologien A. Kardiner et al.(ed.): The P,sychological Frontiers o f   Society. N.Y.1945
78.  David Riesman skriver venligt forklarende, men przcist kritisk om hele denne forsknings empiriproble~ii: »Da antropologien var flittig, havde den'ikke  rid til at sende mere end eet menneske til eet sted I...] Da antropologien var fattig, var 3ntropologerne endvidere autokratiske og aristokratiske; dermed mener jeg,  at de li-

- gesom de fØrste psykoanalytikere var parat til at generalisere p A   grundlag af sparsomt materiale«, Riesman: Det ensomme massemenneske, Kbh. 1962, p.8.
79.  Ruth Benedict: Patterns  of Culture, N.Y.1934,  p i   dansk Kulturmdnstre, Kbh. 1952,1959,1968.
80.  Jfr. Riesman, op.cit. (se note 78), p.9 ff.
81.  Om forholdet til Marx se John Eldridge: C.Wright Mills, Chichesterrnndon 1983, p.33 ff.
82.  Siden 1953 tilgzngelig i billigbogsudgave med introduktion af Mills.
83.  Iszr i Sombart: Der Bourgeois, Leipzig, 1913. En god Sombart-gennemgang findes i Mitzman op.cit. (se note 34), pp.135-265.
84.  Mills' videnskabsteoretiske essays »Language, Logic and Culture«(l939) og »Situated Actions and Vocabulanes of Motive«(l940), begge i Power, Politics and People: The Collected Essays of C.Wright Mills, N.Y.1963.
85.  Der tznkes her p i   de relativistiske videnskabsteoretiske positioner som i forskellige udgaver findes hos Thomas S.  Kuhn: The Structure of Scient8c Revolutions, Chicago 1962, p A   dansk: Videnskabens  revolutioner, Kbh. 1973 og Richard Rorty: Philosophy and the Mirror of Nature, Princeton  1979.
86.  Dansk overszttelse: De nye middelklasser, Kbh. 1968.
87.  Om Webers karismaforestillinger  se Aron op.cit.,p.556 ff.
88.  Om Mills' politiske aktivisme se Irving Louis Horowitz: C.Wright Mil1s:An American Utopian, N.Y.1983, p.282 ff.
89.  FØrst og fremmest i David Riesman: The Lonely Crowd, New Haven 1950, dansk overszttelse: Det ensomme Massemenneske, Kbh. 1962.
90. Optrykt i den danske overszttelse 1962.  Det er en fremragende, kritisk reflekterende indledning med videnskabsteoretiske og metodiske overvejelser.
- 9  1. Det ensomme Massemenneske, op.cit.,p.l l .
92.  Se Hennk Reeh: Storbyens Ornamenteer: Siegfried Kracauer og den moderne bykultur, Odense 1991. Anmeldt i dette nr. af K&amp;K.
93.  I denne forbindelse kunne ogsi nzvnes tilbagetrzkningen fra den rationelle Kantfarvede historicisme-kritik  som den findes hos Weber til en i sidste ende kristen historicismekntik reprzsenteret af Ernst Troeltsch, jfr. hans Der Historismus und seine Probleme, Tiibingen 1922.
94.  I Karl Mannheim: Ideologie und Utopie, 1. udgave Bom, 1929, udvidet udgave p A engelsk Ideology and Utopia, N.Y./London  1936, samme p i  tysk 1952  og genoptrykt mange gange senere. En Mannheim-introduktion  findes i David Kettler, Volker Meja and Nico Stehr: Karl Mannheim, Chichester/London  1984 og en nyere diskussion i Brian Longhurst:Karl Mannheim and the Contemporary Sociology of Knowledge, London 19  89.
95.  Stor udbredelse senere fir  denne kritik -ikke mindst af de tyske tanketraditioner i Marx' udformning -hos Karl Popper i The Open Society and Its Enemies, London 1945, og The Poverty of Historicism, London 1959.
96.  En oplysende skitse af wienerkredsen i 20'ernes tyske kultursituation  findes i Peter Galison: »Aufbau/Bauhaus: Logical Positivism and Architectural Modernism«, in Critical Inquiry, Vo1.16. No.4 (Summer 1990).
97.  Th.W. Adomo et al.: Der Positivismu.sstreit in der deutschen Soziologie, Neuwied-Berlin 1969, engelsk overszttelse: The Positivist  Dispute  in German Sociology, London 1976. Se introducerende herom Martin Jay: Marxism and Totality: The Adventures of a Concept  from  Likucs to Hahermas, Berkeley  1984, p.471.

98.  Jurgen Habernias und Niklas Luhmann: Theurie der Gesellschaft oder Sozialtechnologie -Was leistet die Systeqforschung, Frankfurt 1971. Se Jay op.cit., p.484 ff.
99.  En kort Mauss-introduktion findes i Jean Cazeneuve: Mauss, Paris 1968.
100.  Engelsk bogoverszttelse: Primitive Classification, London 1963.
4. 101.Engelsk bogoverszttelse: The Gift, London 1990 (f~rste engelske overszttelse 1954).
102.  Se C1.Lévi-Strauss:  ~Introduction i l'oeuvre de Marcel Mauss«, in Mauss: Sociologie et anthropologie, Paris 1950, p.xxxiii ff.
6. 103.Lévi-Strauss  parallelliserer  med tilfredshed  Mauss' udvikling med den strukturelle fonologis udvikling hos Trubetskoy og Jakobson i de samme ar, jfr.  lomit., p.xxxv.
7. 104.Se om nientalitetshistorien  Martin Zerlang: »Problemer og perspektiver i fransk mentalitetsliistorie«, in Kultur &amp; Klasse 48 (1983),  som er et temanummer om mentalitetshistorie.
105.  Et berØmt eksempel er Emnianuel LeRoy Ladurie: Montaillou, village occitan,  de 1294 a 1324, Paris  1975, engelsk Montnillou, London  1979. Et amerikansk eksempel er Carl E. Schorske: Fin-de-si2cle Vienna, N.Y.1980. Et kapitel herfra er oversat i Kultur &amp; Klasse 49 (1984).
106.  Det grelder f.eks. Philippe Aries' bergrnte L'énfant  et la vie  familialr  suus l'Ancien Régime, Paris 1960,  dansk overszttelse Barndommens historie, Kbh. 1982, og sarnmes L'homme devant la mori, Paris 1977. Man kunne ogsa nzvne mentalitetshistoriens nyeste nionumentalvxrk Philippe Arie's og Georges Duby (red.): Histoire de la vie privée, vol.1-V, Paris  1985 ff., engelsk  oversrettelse A History of Private Lge, Cambridge, Mass. 1987 ff.
10. 107.Eksempelvis Paul Veyne: Le Pain et le circlue, Paris 1976, engelsk overszttelse uden den videnskabsteoretiske  indledning Bread and Circuses, London 1990.
11. 108.Jfr. Zerlang 1oc.cit. (se note  104), p.17 ff.
12. 109.Eksempelvis Stephen Kern: The Culture ofTitne and Space, 1880-1918, Cambridge, Mass.  1983.  Den mentaiitetshistoriske interesse for denne problematik  gir iØvngt tilbage til  Durkheim og Mauss, jfr. Zerlang, 1oc.cit. (se note 104) og Cazeneuve, op.cit.(se  note 99), p.14.
13. 110.Som eksempelvis i Martin Jay: »Foto-urealisme: Kameraets bidrag til okularcentrismens krise«, in K&amp;K67 (1990). En fin metafor- og idéhistorisk  analyse er Jay: »In the Empire of the Gaze: Foucault and the Denigration of Vision  in Tweentieth-Century French Thought«, in David Couzens Hoy (ed.): Foucault: A Critical Reader, N.Y. 1986.
14. 11  1.  Norbert Elias: Tke Symbol Theory, London  1991. Udgivelsen indeholder en udmzrket introduktion ved Richard Kilrniiister.
15. 112.Norbert Elias: Mozart: Sociologiske hetrugtninger over et geni, Kbh.1991. Tysk udgave s.%.
16. 113.Lukács-litteraturen  er omfattende. Udvalgte eksempler: M.Lowy: Pour  une socir~logie des iniellectuel1e.s rkvolutioilaires: L'évolution  politique  de Lukdcs 1909-1929, Paris 1976, engelsk overszttelse: Georx Lukacs: From Romanticisin to Bolshevism, London  1979. Ogs9.  Jorg Kairirnler: Politische Theorie von Georg Lukcics, Darmstadt  1974. To numre af Kultur &amp; Klasse har viet szrlig opmzrksonihed til Lukács, dels nr.37 (1980)  med temaet &gt;&gt;Lukács, romanen, realismeri«, dels ~.45(1982) med temaet »Kultur og revolution.« I sidstn~vnte findes Preben

- Kaarsholm:  ~Lukács, kulturen og muligheden af et andet liv.« Der er ogsi en god Lukács-fremstilling i Martin Jay: Marxism and Totality: The Adventures of a Conceptfrom Lukacs to Habermas, Berkeley 1984, p.81  ff. Geschichte und Klassenbewusstsein kom i svensk oversættelse i 1968.
- 114.Generelt om Frankfurterskolen Jay opsit. (se note 11).
- 11  5.  Se  Lucio Coletti: Berrzstein und der Marxismus der zweiten Internationale, Frankfurt a.M. 1971.
- 11  6.  Benjamin-litteraturen  er omfattende. En Benjamin-fremstilling findes i Terry Eagleton: Walter Benjamin, or towards a Revolutionary Criticism, London 1981. En nyere fortolkning er Susan Buck-Morss: Tlie Dialectics of seeing: Walter Benjarnin and tlie Arcades Project, Cambridge, Mass.
- 117.Dette gzlder bl.a. i hans »hovedvrerk«, »das Passagenwerk«-fragmentet, der skulle have vzret en analyse af  1800-moderniteten i Paris, »det 19. århundredes hovedstad.« Vigtige dele om Baudelaire er blevet udgivet bl.a. i Charles Baudelaire: Ein Lyriker im Zeitalter  des I-lochkapitalismus, Frankfurt 1969. Benjamins allegoribegreb, der ogsi er vigtigt i denne forbindelse, er behandlet i Harald Steinhagen: »Om Walter Benjamins allegoribegreb«, in Kultur &amp; Klasse 47 (1983).
118.  En kritisk diskussion heraf findes i  Peter Larsen: »@jeblikke«  in Kultur &amp; Klasse 56 (1987).
- 119.Dansk oversættelse: Oplysningens dialektik, Kbh.1972.
- 120.Claus Secher: »Kunsten og den forvaltede verden: en analyse af Theodor W. Adornos zstetiske teon og litteraturkritiske praksis,« in poetik 18 (1972).
- 121.En fin gennemgang af Habermas' udvikling findes i Martin Jay: Marxism and Totality: The  Adventures of a Concept  from Lukacs to Haberrnas, Berkeley 1984, p.462 ff. Hen ogs9 videre henvisninger  til vigtige dele af den omfattende Habermas-litteratur.
122.  Dunsk(norsk) oversættelse: Borgerlig ojj%ntlighet, Kbh. 197  1.
123.  Fra denne kontrovers stammer Jurgen Hubermas: »Indmaxhen i postmodemiteten«, in Kultur &amp; Klasse 51 (1985).
- 124.En omtale af disse tendensen danske udgave findes i J@rgen  Holmguard: »Pam dora's Box Revisited: Vendinger i 70'ernes og 80'emes litteraturvidenskab«, in K&amp;K 65-66 (1989).
- 125.Dansk oversaettelse: Offentlighed og erfarirzg, Gren3 1974.
- 126.En dansk nlanifestation heraf var Ib Bondebjerg: Proletarisk  offentlighed, 1-2, Kbh. 197611  979.
127.  Thomas Ziehe: Pubertut  und Narzis.sm~rs:  Sind Jugendliche entpolitisiert?, Frankfurt a.M. 1975.
128.  Jfr. Thomas Ziehe und Herbert Stuberirauch: Pludoyer fur  ungewöli~iliches Lernen, Reinbek bei Marnburg 1982, dansk oversrettelse: Ny ungdom og us~edvanlige l~reprocesser, Kbh.1983.
- 129.Bl.a. i Pour Marx, Paris 1965, p9 dansk For Marx, 1969. Om den danske Althusser-reception se J0rgen Holmgaard: Karl Marx var en tysk filosof (II)«, in Kultur &amp; Klasse 56 (1987). En idéhistorisk fremstilling  af Althusser og hans indflydelse er Gregory Elliott: Altliusser:  The Detour  of Tlzeory, London 1987. Jay, op.cit., p.385 ff. indeholder ogsi en teorihistorisk orienteret Althusser-gennemgang.
130.  Hans essay »Freud et Lac,can«  findes p9 dansk i  Peter Madsen (red.): Strukturalisme, Kbh.1970. Om Althussers tragikomiske tilbagekaldelse af denne og andre tidligere positioner se Elliott op.cit.,p.320 ff.

- 13  1.  Alfred Schrnidt: Der strukfuralisfische  Angriff auf die Geschichfe, Frankfurt a.M. 1969, dansk overszttelse 1972,  og sammes: Geschichfe  und Sfrukfur, Munchen 197  1, dansk overszttelse: Hisforie og  sfrukfur, Kbh.1978.
132.  Se eksen~pelvis Elliott op.cit.
133.  Eksempelvis Michael Sprinker: Itnaginary  Relafions: Aesthefic  and Ideology in fhe Theory of Hisforical  Muferialisrn, London  1987.
- 134.Se bl.a. Stuart Hall:  »Cultural Studies: Two Paradigms«, in Richard  Collins et al.(ed.): Media, Ci~lfure and Sociefy:  A  Crifical  Reader, London 1986.
- 135.En przsentation og diskussion af Bourdieu er planlagt i et kommende nummer af K&amp;K.
- 136.Eksempelvis Culfure  and Sociefy,  1780-1950, London 1958.
137. The Making  of fhe  English Working Class, London  1963.
- 138.1 The Poverfy of Theory, London 1978. Se iovngt Preben Kaarsholm:  »Engelske excentrikere: E.P.Thompson, The Poverty of Theory og den engelske althusserianisme«, in Kultur &amp; Klasse 43 (1982).
139.  De direkte kulturanalytiske b@ger  i Jamesons store forfatterskab omfatter bl.a. The Polifical Unconscious:  Narrafive as a Socially Symbolic Acf, Ithaca 1981, Signafures of fhe Visible, N.Y.1990, Posfrnodernisrn  or, fhe Culfural  Logic of Lafe  Capifalism, Durham, N.C.,  199  1. Pa dansk findes artiklen: »Postmodernismen og den sene kapitalismes kulturelle logik«, in Kulfur &amp; Klasse 51 (1985).
- 140.Denne diskussion foretager han i  det meget vigtige essay »On Interpretation: Literature as a Socially Syrnbolic Act«, in The Polifical Unconscious, op.cit.
141.  Loc.cit. p.47.
- 142.Loc.cit.,p.35.
143.  Wilhelm Reich: Die Massenpsychologie des Faschi.smus, Kbh.  1933, senere udsendt i  indholdsmzssigt reviderede udgaver, p9 dansk  1974. En rzkke af Wilhelm Reichs 20'er- og tidlige 30'erarbejder findes i hans Charukferanalyse, Koln 1971 (opr.1933). En Reich-gennemgang findes i Per Kristensen og Elo Nielsen: Wilhelm  Reichs arbejde 1920-1936, Grena 1975.
- 144.Erich Fromm i en sociolog- og psykologiserende retning, bl.a.  i Escape  from  Freedom(l941  j, dansk Flugten fra friheden Kobenhavn  1963, Herbert Marcuse i en sociologisk filosoferende retning bl.a. i One-Diniensional Man (19641, dansk Def éndimensionale  menrieske, Kbh.  1969.
145. Cours, Paris 1968, p.33.
- 146.En meget kritisk, men ogs9 tankevrekkende fren~stilling af  denne drejning er Thomas G. Pavel: Le Mirage linguisfique, engelsk oversrettelse: The Feud  of Language: A Hisfory of Sfrucfuralisf  Thoughf, Oxford  1989.
- 147.Forbindelsen g9r ligeledes den anden vej: Saussure synes at referere indirekte til Durkheim-tankegange, bl.a. nar han taler om sprogets sociale karakter i  termer, der ligger meget tzt op ad Durkheims begreb 'faits sociaux', bl.a. op.cit.,p. 33.
- 148.C.Lévi-Strauss: Anfhropologie sfrucfurale, Paris  1958; inden da kom bl.a. Les sfrucfures  élémentaires de la parenfe', Paris 1949, Trisfes  fropiques, Paris  1955, dansk Tropisk elegi, Kbh.1973. Senere kom bl.a. La pense'e sauvage, Paris 1962, dansk Den vilde funke, Kbh.  1969 og Myfhologiques, I-IV, Paris 1964 ff. LéviStrauss beskriver sin og Mauss' probleinatik indgaende i  sin introduktion til Mauss: Sociologie ef unfhropologie, Paris 1950.
- 149.Hovedskriftet var J.Lacan: ~ c r i f s , Paris 1966, delvis engelsk overszttelse ~ c r i f s : A Selecfion (1977).

- 150.Ekempelvis i Barthes:  »Rhétorique  de l'iniage«, in Communications 4,  1964, dansk i Bent Fausing og Peter Larsen(red.): Visuel kommunikation, 1-2, Kbh. 1980.
151.  Den sejrende strukturalismes optimistiske hojdepunkt blev maske naet i antologien Oswald Ducrot et al.(red.): Qu'est-ce que le structurali.srne?, Paris 1968, hvor nian efter tur gennemgik alle de videnskabsfelter,  strukturalismen kunne overfØres til.
152.  Bl.a. i sin indledning til Mauss, op.&amp;.  (se note 148).
- 153.0m denne forbindelse se Pavel op.cit. (se note 146), p.55 f.
- 154.FØrste del oversat til  dansk: Om grammutologi (1970). I den danske antologi Strukturalisme op.cit. (se note  130) interviewes Derrida af Julia Kristeva oni »Semiologi og gramriiatologi.«
- 155.La voix et le phérlomene, Paris  1967, i forlzngelse af hans lange indledning til L'origine de la géoniétrie, de Husserl, Paris 1962.
- 156.En god fremstilling af Derridas forhold til Husserl og fznomenologien findes i Peter Dews: Logics of Desintegration, London  1987, p.4 ff.
- 157.Det er ikke helt rigtigt at lokalisere denne kritik  alene til 70'eme; der fandtes allerede tidlige anti-(post-)strukturalistiske positioner ~narkeret i 60'eme,  jfr. Dews op.cit.,  p.1 ff. Men hovedbilledet er alligevel holdbart.
- 158.Om Nietzsche-drejningen  se bl.a. David B. Allison (ed.): The Nerv Nietzsche: Contenlporary Styles of Interpretation, New York 1977 og Semiotexte 3, 1  .,1978, der har temaet »Nietzsche's  Return.« En idéhistorisk  sammenlzsning af forbindelsen fra Nietzsche op til poststrukturalismen  er Allan Megill: Prophets of Extremity: Nietzsche, Heidegger, Foucault, Derrida, Berkeley  1985.
159.  Dansk oversxttelse:Viden og (let  postmoderne  samfund, Arhus 1982. En marxistisk kritik af disse positioner og af Lyotard findes i Terry Eagleton:  »Kapitalisme, modernisme og postmodernisme«, in Kultur &amp; Klasse 52 (1986).
160.  Se  en kort gennemgang heraf i Finn Frandsen og Erling Hommelgaards efterskrift til Vincent Descombes: Moderne fransk filosofi  1933-1978, Arhus 1986, p.173 f.
161.  Omfattende bl.a. Les mots et les choses, P;uis 1966, L'archéologie  du savoir, Pans 1969, svensk overszttelse Vetandets  arkeologi (1972) Surveiller et punir, Paris 1975, p i  dansk Overvågning og straf, Kbh.  1977, La volonté  de savoir, Paris 1976, pil dansk Viljen til viden, Kbh. 1978. Sidstnzvnte var starten pa et ufuldendt 6-bindsv~rk om »Seksualitetens historie«. En lang rzkke seriØse syn pa Foucault findes i  David Couzens Hoy (ed.): Foucault: A Critical Reader, N.Y.1986. En ny dansk Foucault-behandling er Dag Ole Heede: Det tomme menneske, Kbh.  1992.
- 162.En diskussion af dette forhold Megill op.&amp;.,  p.183 ff.
- 163.Jfr. Greenblatt i K&amp;K 68 og i dette nr. af K&amp;K.
- 164.En grundig, umideligt kritisk og spzndende analyse af New Historicism findes i Alan Liu: »The Power of Formalism: The New  Historicism~, in ELH, Vo1.56, No.4 (Winter 1989). p.721 ff.
165.  Den bedste fremstilling af dekonstruktionen og dens problematik forekommer stadig at vare Jonathan Culler: On Decorzstruction, Ithaca  1982.
- 166.Jfr. bl.a. SØren Schou: »Tekst og intention«, in Kultlir &amp; Klasse 62(1988).
167.  Jfr. om denne problematik Torben Kragh Grodal: »Tendenser i nyere fiktionsanalyse: Kommunikation, ekspression og historisering«, in Kultur &amp; Klasse 61(1988).
168.  Jfr. hans indledning til Mauss, op.cit. (se note 148).
169.  Teoretikere  som Jauss, Iser og Groeben prasenteres p i   dansk i Michel Olsen og

- Gunver Kelstrup(red.): V ~ r k og laser: En antologi om receptionsforskning, Kbh.1981.
- 170.Hovedværket i denne tradition var Morten Giersing: 7Vi USA, Kbh. 1982. En kort forskningshistorie omkring dette findes i Tove Arendt Rasmussen: »Tv og kulturen -tv-kultur?«, in Jens F. Jensen: Arzulyser u f tv og  IV-kullur, Kbh. 1991.
171.  Jfr. hans Lu struttura assente, Milano 1968, svensk oversættelse: Denfranvararlde strukturen (1971) og om receptionsinteressen bl.a. hans bidrag i V ~ r k og laser, op.cit. (se note  169).
172.  Om Hegel-, Husserl- og Heidegger-fortolkningerne i Frankrig se Descombes op. cit. (se note 160).
173.  Jfr. Gadamer-Demda-relationen, se Diane Michelfelder and Richard Palmer (ed.): The Gadamer-Dcrrida Encounter: Texts and Cotnmentary, Albany 1988.
- 174.Saledes kan man med nogen ret karakterisere dels Alfreds Schmidts Althusser- og strukturalisiiie-opg@r (se note 131), dels Haberinas opgØr med den postmoderne filosofi (se note 25).
175.  Uden mulighed for her at uddybe det forekommer s9danne tendenser mig at kunne ses hos de tyske receptionsteoretikere, i hej grad hos Habernias, i en fransk samtnenhzng hos Ricoeur, i en amerikansk hos Jameson. Disse tendenser forhindrer naturligvis ikke, at forfatterskaberne indeholder mange vzrdifulde og h0jst interessante bidrag.
- 176.Det er erkendelser af denne art, der bliver  reflekteret i en antologi som James Clifford and George E. Marcus: Writing Culture: The Poetics and Politics of Ethnograplly, Berkeley 1986,  jfr.  ogsi Christian Jantzens artikel i dette nr. af K&amp;K.