Vejen til 1984
Forfattere: Thomas Pynchon
Tidsskrift: passage (2006-06-01)

## Vejen til 1984

## Thomas Pynchon

George Orwell blev født som Eric Arthur Blair den 25. juni 1903 i Motihari, en lille by i Bengalen nær ved grænsen til Nepal midt i et yderst produktivt opiumdistrikt. Hans far var ansat som agent i British  Opium  Department,  dog  ikke  for  at  anholde opiumsavlere, men for at føre kvalitetskontrol med afgrøderne,  som  England  gennem  lang  tid  havde haft monopol på. Året efter blev den lille Eric sendt hjem til England sammen med sin mor og søster, og han vendte først tilbage i 1922, nu som assistent i Indian Imperial Police i Burma. Det var en vellønnet stilling, men da han var hjemme på orlov i 1927, besluttede han til sin fars store sorg at sige den op, fordi han ville bruge sit liv og sine evner til at blive forfatter, hvad han da også blev. Efter udgivelsen af den første bog, Down and Out in Paris and London (dansk udg. Paris og London på vrangen ),  antog han pseudonymet George Orwell, og det blev hans navn derefter. Orwell, et af flere navne han havde benyttet, mens han gennemtravede England på kryds og tværs, var måske inspireret af en flod af samme navn i Suffolk.

1984 var  Orwells  sidste  bog  -  da  den  udkom  i 1949, havde han skrevet tolv andre, deriblandt den meget roste og populære Animal Farm (dansk udg. Kammerat Napoleon ).  I  et  essay  fra  sommeren 1946 med titlen 'Why I Write' skriver han:

Animal Farm var den første bog, hvor jeg i fuld bevidsthed om, hvad jeg gjorde, forsøgte at forene det politiske og det kunstneriske. Det er syv år siden, jeg sidst har skrevet en roman, men jeg håber på at skrive en til inden så længe. Det bliver sikkert en fiasko, for hver eneste bog er en fiasko, men jeg ved med en vis klarhed, hvad det er for en slags roman, jeg vil skrive.

Kort tid efter begyndte han at arbejde på 1984 .

På en måde har denne roman taget skade af sammenligningen med den vellykkede Animal Farm ,  der af de fleste blev læst som en ukompliceret allegori over  den  russiske  revolutions  bedrøvelige  skæbne. Fra det øjeblik Big Brothers overskæg dukker op på første side af 1984 ,  kommer mange læsere umiddelbart til at tænke på Stalin og læser derfor historien som en træfsikker analogi, sådan som de også læste den  tidligere  roman.  Big  Brothers  ansigt  er  uden tvivl  Stalins,  og  den  forkastelige  partikætter  Emmanuel Goldstein er temmelig sikkert et portræt af Trotskij, men de svarer alligevel ikke på alle punkter så nøjagtigt til modellerne, som Snowball og Napoleon gjorde i Animal Farm .   Dette  forhindrede  dog ikke  bogen  i  at  blive  markedsført  i  USA  som  en slags  antikommunistisk  kampskrift.  Den  udkom  i mccarthyismens velmagtsdage, da 'kommunismen' officielt blev fordømt som en verdensomspændende, monolitisk trussel, og da der var lige så lidt mening i at sondre mellem Stalin og Trotskij som i at lære får at kende forskel på forskellige slags ulve.

Under Koreakrigen (1950-53) fik offentligheden kendskab  til  den  påståede  kommunistiske  ideologiske indoktrinering ved hjælp af 'hjernevask', en metode  der  efter  sigende  byggede  på  I.P .  Pavlovs forskning;  Pavlov  dresserede  hunde  til  at  savle  på kommando,  ligesom  de  sovjetiske  teknokrater  senere betingede deres menneskelige forsøgsdyr til at reagere med politiske reflekser, der var til gavn for staten. Det hed sig, at russerne havde uddannet deres vasaller, kineserne og de nordkoreanske kommunister, til at bruge disse metoder. Læsere, der var fast besluttet på at fortolke 1984 som en simpel fordømmelse af stalintidens grusomheder, blev ikke specielt overraskede over, at hovedpersonen Winston Smith blev udsat for noget, der i påfaldende grad minder om hjernevask i en langvarig og uhyggeligt udpenslet form.

Dette  var  sådan  set  ikke  Orwells  hensigt.  Selv om 1984 har trøstet og styrket flere generationer af antikommunistiske  ideologer  med  deres  helt  egne pavlovske  reflekser,  var  Orwells  politiske  ståsted ikke kun venstreorienteret, men nærmest til venstre for den yderste venstrefløj. Han rejste til Spanien i 1937 for at bekæmpe Franco og hans naziststøttede fascister,  og  her  erkendte  han  meget  snart,  at  der var  forskel  på  ægte  og  falsk  antifascisme. 'Krigen i  Spanien  og  visse  andre  begivenheder  i  1936-37,' skrev han ti år senere, 'åbnede mine øjne, og siden da var jeg ikke i tvivl om mit ståsted. Hver eneste lødige  linje,  jeg  har  skrevet  siden  1936,  er  direkte eller indirekte skrevet imod totalitarismen og for den demokratiske socialisme, som jeg forstår den.'

Orwell opfattede sig selv som medlem af den  'systemkritiske venstrefløj' forstået som modsætning til den 'officielle venstrefløj', der svarede nogenlunde til  det  britiske  Labourparti,  som  han  allerede  før anden verdenskrig var kommet til at betragte som potentielt  hvis  ikke  fuldt  ud  fascistisk.  Mere  eller mindre bevidst fandt han lighedspunkter mellem det britiske  Labour  og  kommunistpartiet  under  Stalin - begge hævdede, mente han, at de forsvarede arbejderklassen mod kapitalismen, men var i realiteten kun interesseret i at etablere og bevare deres egen magt. Masserne var der kun for at blive udnyttet - i kraft af deres idealisme, deres sociale harme, deres villighed til at arbejde for en ussel løn - men blev svigtet den ene gang efter den anden.

Nu er det sådan, at har man fascistiske  tilbøjeligheder - eller er man simpelt hen parat til at tage staten i forsvar, hvad enten den handler rigtigt eller forkert - vil man straks gøre opmærksom på, at der her er tale om en tankegang fra før krigen, og at i det øjeblik fjendens bomber falder på fædrelandet, ødelægger landskabet og tager livet af ens familie og venner, bliver alle den slags spekulationer irrelevante eller måske ligefrem statsfjendtlige. Når fædrelandet er truet, har man brug for en stærk ledelse og effektive modforanstaltninger, og hvis det er fascisme, så kald det bare det, der er alligevel ingen, der hører efter, alle venter kun på at høre sirenerne afblæse alarmen, når bombeangrebet er forbi. Men det faktum, at et argument - eller en profeti - kan virke malplaceret, når det fremsættes under en senere opstået krise, gør det ikke nødvendigvis forkert. Man kan også argumentere for, at Churchills krigskabinet opførte sig som et fascistisk regime, for så vidt det censurerede pressen, kontrollerede lønninger og priser,  indskrænkede  friheden  til  at  rejse  og  i  det hele taget indordnede borgernes rettigheder under en selvdefineret nødvendighed dikteret af krigen.

Orwells  kritik  af  Englands  officielle  venstrefløj undergik en vis forandring i juli 1945, da de britiske vælgere ved den først givne lejlighed med et overvældende stort flertal forkastede krigsregeringen og i stedet indvalgte en Labourregering, der bevarede magten indtil 1951 - lidt ud over den tid, Orwell havde tilbage at leve i - og i løbet af denne periode fik mulighed for at præge det britiske samfund efter 'socialistiske' principper. Orwell, der altid kritiserede systemet, har sikkert med fornøjelse gjort partiet opmærksom på dets selvmodsigelser, især i den udstrækning de skyldtes støtten til og samarbejdet med den undertrykkende, konservativt ledede regering under krigen. Men når arbejderpartiet Labour nu engang havde kendt magtens sødme, var det så sandsynligt, at det ville give afkald på den og i stedet kæmpe for de oprindelige idealer og forsvare de undertrykte? Projicerer man denne vilje til magt fire årtier ud i fremtiden, ender man nemt med Engsoc, Oceania og Big Brother.

Det fremgår tydeligt af Orwells breve og artikler fra den periode, da han arbejdede på 1984 ,   at  han var  fortvivlet  over  'socialismens'  udvikling  efter krigen. Hvad der på Keir Hardies tid havde været en retfærdig kamp mod kapitalismens ubestrideligt kriminelle behandling af de mennesker, den udbyttede for profittens skyld, var i Orwells levetid blevet en skammelig etableret institution,  der  var  til  fals for den højestbydende, og som i alt for mange situationer kun tænkte på at bevare magten. Og det gjaldt endda kun England - i andre lande var den socialistiske  bevægelse  blevet  fordærvet  på  langt mere ildevarslende måder, først og fremmest med Stalins arbejdslejre og de nazistiske gaskamre som det skæbnesvangre resultat.

Orwell var specielt kritisk over for venstrefløjens udbredte trofasthed mod det stalinistiske regime til trods for de mange uigendrivelige beviser på dets ondartede karakter. 'Af temmelig komplicerede årsager,' skrev han i marts 1948, kort efter at han var begyndt at redigere det første udkast til 1984 ,

har så godt som hele den engelske venstrefløj ladet sig overbevise om, at det russiske regime er 'socialistisk', selv om man stiltiende erkender, at det i sin ånd og praksis er grundlæggende forskelligt fra det, man her i landet forstår ved 'socialisme'. Resultatet er en slags skizofren tankegang, hvor et ord som 'demokrati' kan have to indbyrdes uforenelige betydninger, og hvor fænomener som koncentrationslejre og tvangsforflytninger kan være både rigtige og forkerte på samme tid.

Vi genkender denne 'skizofrene tankegang', fordi den  er  grundlaget  for  en  af  de  store  nyskabelser i 1984 og er gledet ind i det politiske dagligsprog - dobbelttænkning og bestræbelsen på at identificere og analysere den. Som beskrevet i Emmanuel Goldsteins Den oligarkiske kollektivismes teori og praksis ,  et farligt og statsfjendtligt skrift, der er forbudt i Oceania og kun omtales som bogen ,  er dobbelttænkning en form for mental disciplin, der har det for alle  partimedlemmer  ønskværdige  og  nødvendige mål at udvikle evnen til at tro på to modstridende sandheder på én gang. Der er ikke noget nyt i det. Vi  gør  det  alle  sammen.  Inden  for  socialpsykologien har fænomenet længe været kendt under betegnelsen 'kognitiv dissonans'. Man kan også kalde det 'sektionsopdelt  tænkning'.  F .  Scott  Fitzgerald mente, at evnen til at tænke to modstridende tanker på én gang var et af geniets kendetegn. For Walt Whitman ('Modsiger jeg mig selv? Meget vel, så modsiger jeg mig selv') var det ensbetydende med at være stor og rumme mangfoldigheder, for yogien Berra var det et spørgsmål om at nå til en skillevej og vælge den, og for Schrödingers kat var det det kvantemekaniske paradoks at være død og levende på samme tid.

Dette begreb lader til at have været et dilemma for Orwell, en slags meta-dobbelttænkning - som bød  ham  imod,  fordi  den  rummede  ubegrænsede muligheder  for  at  gøre  skade,  men  som  samtidig fascinerede ham, fordi den åbnede mulighed for at ophæve  modsætninger,  omtrent  som  om  en  slags afvigende form for zenbuddhisme med tre grundlæggende  koaner  svarende  til  Partiets  tre  slagord - 'Krig er fred', 'Frihed er slaveri' og 'Uvidenhed er styrke' - blev anvendt med onde hensigter.

Den mest gennemførte repræsentant for dobbelttænkning i 1984 er inderpartifunktionæren O'Brien, Winstons forfører og forræder, beskytter og ødelægger. Han tror i fuld oprigtighed på det regime, han arbejder  for,  men  kan  også  optræde  i  rollen  som en nidkær revolutionær, der arbejder på at undergrave det. Han opfatter sig selv som en celle i statens større organisme, men det er hans overbevisende og selvmodsigende individualitet, man husker. Han er en overlegent velformuleret tilhænger af den totalitære fremtid, men afslører lidt efter lidt en uligevægtig side af sig selv, en manglende virkelighedserkendelse, der folder sig ud i al sin ubehagelighed under Winston Smiths smertefulde og fortvivlende genuddannelse i Kærlighedsministeriet.

Dobbelttænkning kommer også til udtryk i betegnelserne for de overministerier, hvorfra Oceania regeres  -  Fredsministeriet  fører  krig,  Sandhedsministeriet lyver, og Kærlighedsministeriet torterer og dræber enhver, der anses for at udgøre en trussel. Hvis dette virker overdrevet forvrænget, kan man bare tænke på vore dages USA, hvor kun de færreste finder det mærkeligt, at der findes et krigsførende departement ved navn  'forsvarsministeriet', og hvor man uden at blinke taler om et 'justitsministerium', hvis  mest  magtfulde  underafdeling,  FBI,  gør  sig skyldig i veldokumenterede overtrædelser af menneskerettigheder og andre forfatningssikrede rettigheder.  V ores nominelt frie nyhedsmedier er forpligtet til at sørge for en  'afbalanceret' nyhedsdækning, hvilket  indebærer,  at  enhver 'sandhed'  omgående modsvares af en modsat og lige så stor 'sandhed'. Hver eneste dag bliver offentligheden bombarderet med revideret historieskrivning, officielt hukommelsestab og direkte løgne, der alt sammen går under den harmløse betegnelse 'spin', som om der ikke var tale om andet end en tur i en uskadelig karrusel.

Vi ved bedre, end man fortæller os, men ville ønske, at det ikke forholdt sig sådan. Vi tror og tvivler på samme tid - det lader til at være et vilkår for politisk tænkning i en moderne superstat, at der altid er mindst to opfattelser af langt de fleste spørgsmål. Det siger sig selv, at dette forhold er af stor værdi for magthaverne, som ønsker at blive ved magten, helst i al evighed.

Bortset fra venstrefløjens ambivalens i forhold til den  sovjetiske  virkelighed  opstod  der  i  kølvandet på anden verdenskrig en hel del andre muligheder for aktiv dobbelttænkning. I den euforiske sejrsrus begik den vindende part efter Orwells mening en række lige så skæbnesvangre fejltagelser som under fredsforhandlingerne i  V ersailles efter første verdenskrig. Trods de bedste hensigter rummede delingen af krigsbyttet mellem de tidligere allierede kimen til alvorlige konflikter. Orwells utilfredshed med 'freden' er faktisk et af de væsentligste betydningslag i 1984 .

'Den egentlige hensigt med bogen,' skrev Orwell til sin forlægger sidst i 1948 - så vidt man ved, på et tidligt  tidspunkt  i  arbejdet  med  at  redigere  manuskriptet - 'er at skabe debat om virkningerne af at inddele verden i 'indflydelsessfærer' (som jeg i 1944 opfattede som et resultat af  T eherankonferencen) …'

Nu kan man naturligvis ikke altid stole på, hvad forfattere siger om deres inspirationskilder. Men det er  nok  umagen  værd  at  se  på  fantasiens  arbejdsproces. Teherankonferencen var det første allierede topmøde under anden verdenskrig, og det fandt sted sidst i 1943 med deltagelse af Roosevelt, Churchill og Stalin. Blandt de emner man drøftede var også spørgsmålet om, hvordan Tyskland skulle deles i besættelseszoner  efter  kapitulationen.  Et  af  de  andre spørgsmål  var,  hvor  meget  af  Polen  de  forskellige parter  skulle  have.  Da  Orwell  opfandt  Oceania, Eurasien og Østasien, forstørrede han åbenbart Teherankonferencen op og forestillede sig en besejret verden i stedet for et besejret land. Selv om Kina ikke  var  med,  og  den  kinesiske  revolution  i  1948 stadig var på bedding, havde Orwell rejst i det fjerne Østen og var derfor klar over, at han ikke kunne ignorere Østasiens betydning, når han inddelte verden i zoner og indflydelsessfærer. Datidens geopolitiske tænkere var begejstrede for den britiske geograf Halford Mackinder, som havde opfundet begreber som 'verdensøen' - dvs. Europa,  Asien og  Afrika anskuet som en enkelt landmasse omgivet af vand og  'historiens akse', hvis hovedland var det 'Eurasien', man finder i 1984 .   'Den, som behersker hovedlandet, regerer verdensøen'; sådan havde Mackinder udtrykt det,  og 'Den,  som  behersker  verdensøen,  regerer verden,' et udsagn der havde gjort et vist indtryk på Hitler og andre realpolitiske teoretikere.

En af Mackinders disciple, som havde gode forbindelser i efterretningskredse, hed James Burnham, en  amerikansk  eks-trotskist,  som  engang  i  1942 havde offentliggjort en provokerende analyse af den daværende verdenskrise med titlen The Managerial Revolution (dvs. 'Ledelsesrevolutionen'), som Orwell i  1946 skrev en længere anmeldelse af. På et tidspunkt hvor England stadig desperat forsvarede sig mod tyske angreb,  og  tyske  tropper  var  nået  helt frem til Moskva, påstod Burnham, at efter den nært forestående erobring af Rusland og det globale hovedland,  ville  fremtiden  stå  i  Hitlers  tegn.  Senere under krigen, da Burnham var ansat i OSS, og  T yskland var på vej mod nederlaget, ændrede Burnham mening, som det fremgår af en længere artikel med titlen 'Lenins arvtager', hvori han hævder, at hvis ikke USA griber ind, kommer fremtiden uvægerligt til at tilhøre Stalin og det sovjetrussiske system og altså ikke længere Hitler. Orwell, der tog Burnham alvorligt, men ikke læste ham helt ukritisk, har nok været klar over, at han var en smule omskiftelig i sine synspunkter - men man finder alligevel rester af hans geopolitik i den tredelte magtbalance i 1984 , hvor  Burnhams  sejrrige  Japan  bliver  til  Østasien, Rusland  til  det  centrale  hovedland,  som  kontrollerer  den  eurasiske  landmasse,  mens  den  engelskamerikanske alliance forvandles til Oceania, som er baggrunden for 1984 .

Spådommen  om,  at  Storbritannien  og  USA  vil blive ved med at danne en blok, er gået i opfyldelse, og en af konsekvenserne er, at England modsætter sig en integration med den eurasiske landmasse og fortsat er afhængig af amerikanske interesser - dollaren er således den officielle valuta i Oceania. London er stadig genkendelig som efterkrigstidens rationerede storby. Helt fra begyndelsen med dens iskolde dukkert i form af en grå aprildag, hvor Winston Smith beslutter  sig  for  den  uigenkaldelige  ulydighed,  er den dystopiske livskvalitet uafvendelig - de miserable toiletforhold, tobakken der ustandselig drysser ud af cigaretterne, den elendige mad - selv om det måske ikke krævede så stor fantasi at forestille sig et sådant samfund, hvis man  havde  gennemlevet krigens afsavn.

Spådom  og  forudsigelse er  ikke  helt  det  samme, og  hverken  Orwell  eller læseren vinder ved en forveksling af dem. Der findes en type litteraturkritiker, som i håb om at være underholdende et par øjeblikke  udarbejder  lister  over, hvad  Orwell  har 'fået  ret i'  eller  det  modsatte.   Hvis man ser sig om her og nu, be  mærker man fx, at helikopteren er blevet et populært redskab for ordenspolitiet,   som  det  fremgår  af utallige 'krimidramaer'  på tv,  der i sig selv udøver en slags social kontrol - og for semagterne havde lidt nederlag, var viljen til fascisme ikke forsvundet, ja, fascismen var måske slet ikke realiseret endnu, havde langtfra haft sin storhedstid - den åndelige fordærvelse, den uovervindelige magt  brynde var ikke noget nyt, men et gammelkendt aspekt af både det tredje rige og af Stalins USSR, endda af det britiske Labourparti - de første udkast til en gru  fuld

den sags skyld også det allestedsnær  værende fjernsyn. Tovejsteleskærmene minder en hel del om de flade plasmaskærme, der er koblet til vores moderne 'interaktive'  kabelsystemer.  En  nyhed  er  en  nyhed, hvis  regeringen  siger,  at  den  er  det,  overvågning af almindelige borgere er blevet en dagligdags politiopgave,  og  ransagning  og  pågribelse  inden  for rimelighedens  grænser  er  blevet  en  vittighed.  Og så videre. 'Tænk bare, staten er blevet Big Brother, ligesom Orwell forudsagde det! Hvad siger du så?'  'Ren Orwell, mand!'

Både ja og nej. Specifikke forudsigelser vedrører jo  kun  detaljerne.  For  en  arbejdende  profet  er  det vigtigere og ligefrem nødvendigt at have evnen til at trænge dybere til bunds i menneskesjælen end de fleste af os andre. Orwell erkendte i 1948, at selv om ak- fremtid. Hvad kunne forhindre  det  samme  i  at ske  i  Stor  brit  annien  og USA?  Moralsk  overlegenhed? Gode hensigter? Sund livsførelse?

Hvad  der  lige  siden dengang har været inde i  en  støt,  snigende  udvikling, er som bekendt teknologien, og det har gjort humanistiske  argumenter  næsten  irrelevante. Vi  bør  ikke  gå for  højt  op  i,  at  overvågningsmetoderne på Winston Smiths tid var så  primitive.  I  'vores' 1984 var det integrerede kredsløb jo kun knap ti år  gammelt  og  næsten pinligt  primitivt  i  sam-

menligning  med  de  vidundere,  som  computerteknologien  kan  tilbyde  os  nu,  især  hvad  internettet angår,  og  som  giver  mulighed  for  social  kontrol  i et omfang, som de pudsige gamle tyranner fra det 20. århundrede med deres groteske overskæg måtte nøjes med at drømme om.

Til gengæld forudså Orwell ikke en så besynderlig udvikling som de religionskrige mellem forskellige grupper af fundamentalister, vi nu er så sørgeligt godt bekendt med. Religiøs fanatisme glimrer sært nok ved sit fravær i Oceania undtagen i form af troskab mod partiet. Big Brothers regime har alle fascismens træk  -  den  enevældige  karismatiske  diktator,  den totale kontrol med befolkningens adfærd, individets absolutte underkastelse for kollektivet - med undtagelse af racehadet, i særdeleshed antisemitismen, der var et så udpræget særkende for fascismen, som Orwell kendte den. Det må nødvendigvis forundre den moderne læser. Den eneste jødiske person i bogen er Emmanuel Goldstein, og han er måske kun jøde, fordi Leon Trotskij, modellen til ham, var det. Han forbliver en biperson, hvis egentlige funktion i 1984 er at give en forklarende kommentar som forfatter til Den oligarkiske kollektivismes teori og praksis .

Der er skrevet meget om Orwells indstilling til jøderne, og et par kritikere er gået så vidt som til at beskylde ham for antisemitisme. Hvis man leder efter  emnet  i  hans  essays  og  artikler,  finder  man ikke mange eksempler - han ofrede tilsyneladende ikke det jødiske problem ret megen opmærksomhed - det, der er offentliggjort, tyder enten på en slags lammelse over for de uhyrligheder, der havde fundet sted i koncentrationslejrene, eller på en manglende forståelse af hvad de indebar. Man fornemmer en vis tilbageholdenhed over for emnet, som om Orwell ville have foretrukket, at verden ikke havde belemret ham med nødvendigheden af at tænke på holocaust, når der nu var så mange andre bekymrende spørgsmål, der krævede hans stillingtagen. Romanen kan endda have været hans forsøg på at skabe en omdefineret verden, hvor holocaust ikke havde fundet sted.

Det  nærmeste 1984 kommer  på  et  antisemitisk øjeblik er den rituelle afholdelse af de 'to minutters had', der præsenteres ret tidligt i bogen, næsten som et kunstgreb for at præsentere de to andre hovedpersoner Julia og O'Brien. Men den udfoldelse af anti-goldsteinisme, der beskrives her med en så giftig  umiddelbarhed,  bliver  på  intet  tidspunkt  til egentligt universelt racehad. Den strategiske opgejling af racerne mod hinanden findes åbenbart ikke i Partiets værktøjskasse. 'Der findes heller ikke racediskrimination,' skriver Emmanuel Goldstein selv i bogen -  'både jøder, negere og sydamerikanere af ren indiansk afstamning indtager de højeste stillinger i Partiet …' Så vidt man kan slutte sig til det, anså Orwell antisemitismen for at være  'en af flere varianter af  den  store  moderne lidelse, der hedder nationalisme', og den britiske antisemitisme i særdeleshed som endnu et udslag af britisk stupiditet. Måske troede han, at når den tredeling og sammensmeltning af verden, han forestillede sig i 1984 ,   havde fundet sted, ville de europæiske nationalismer ikke længere eksistere, måske fordi nationerne og dermed nationaliteterne ville være afskaffet og opslugt af en mere kollektiv identitet. Sammenholdt med romanens generelle pessimisme og den viden, vi har i dag, må det vist siges at være en ubegrundet optimistisk analyse. Det had, Orwell altid blot betragtede som mere eller mindre latterligt, har været bestemmende for så megen verdenshistorie siden 1945, at det ikke uden videre kan affærdiges.

Bortset  fra  den  overraskende  racemæssige  tolerance i Oceania er også klassestrukturen en smule ejendommelig.  Det  burde  være  et  klasseløst  samfund, men er det ikke. Det er opdelt i Inderpartiet, Yderpartiet og proletarerne. Men da historien fortælles fra Winston Smiths synspunkt, og da han tilhører  Yderpartiet, bliver proletarerne stort set ignoreret, hvad de også bliver af regimet i det hele taget. Selv om Winston Smith beundrer dem og betragter dem som en kraft, der måske kan redde samfundet, og tror på deres sejr i sidste ende, kender han ikke selv nogen proletarer - hans eneste personlige, men kun indirekte kontakt med dem er den kvinde, der synger uden for lokalet bag antikvitetsforretningen, hvor han og Julia har deres elskovsrede. 'Melodien havde været en landeplage i London i flere uger. Det var en af utallige lignende melodier, der blev udgivet til glæde for proletarerne af en underafdeling i musikdepartementet.' Efter Winstons begreber, der er præget af Inderpartiet, er sangteksten 'det rene vrøvl,  sentimentalt  sludder'.  Orwell  citerer  den ikke desto mindre tre gange næsten ordret. Foregår der måske noget helt andet? Det er ikke til at vide - men det er sjovt at forestille sig, at Orwell, der var sangskriver i det skjulte og elskede at skrive vers med rim og rytme, også komponerede en melodi til denne tekst, og at han gik omkring og nynnede eller fløjtede den, måske flere dage i træk, mens han skrev på  1984,  og  drev  sine  omgivelser  til  vanvid.  Han havde ikke samme kunstneriske smag som Winston Smith, en bedsteborger fra sidst i 1940'erne projiceret ud i fremtiden. Orwell holdt meget af popkulturen, som vi kalder det i dag - i musik såvel som i politik var han på folkets side.

I en anmeldelse af en roman af John Galsworthy fra 1938 skriver han i New Statesman ,  nærmest i forbifarten:

Galsworthy var en dårlig forfatter, men indre konflikter af en eller anden art skærpede hans følsomhed og gjorde ham til en næsten god forfatter; senere overvandt han sin utilfredshed og blev atter sit gamle jeg. Det er umagen værd at stoppe op og gøre sig nogle tanker om, i hvilket omfang denne proces også gælder for én selv.

Orwell morede sig over sine kolleger på venstrefløjen, der levede i evig skræk for at blive stemplet som borgerlige. Men et eller andet sted var han måske selv bange for, at han ligesom Galsworthy en skønne dag kunne miste sin politiske vrede og ende som endnu en apologet for det bestående. Lad os vove den påstand, at han satte stor pris på sin vrede. Han havde så at sige levet sig frem til den - i Burma, Paris  og  London og på vejen til Wigan Pier og i Spanien, hvor han blev beskudt og senere såret af fascister - han havde investeret blod, smerte og hårdt arbejde for at gøre sig fortjent til vreden, og han var lige så knyttet til den, som en kapitalist er knyttet til sin kapital. Måske angribes forfattere oftere end andre af en frygt for at falde hen i bekvemmelighed, for at lade sig bestikke. Når man lever af at skrive, er  dette  givetvis  en  erhvervsrisiko,  selv  om  ikke alle forfattere beklager sig over den. Det herskende systems evne til at neutralisere modstand har altid været en nærliggende risiko - processen kan minde om den, der gør det muligt for Partiet i 1984 altid at forny sig nedefra.

Orwell, der jo havde levet blandt både arbejdende og arbejdsløse fattige  under  depressionen  i  1930'erne, havde lært at værdsætte deres sande, uforgængelige værdi som mennesker og tillægger Winston Smith en tilsvarende tro på deres modstykke i 1984, proletarerne, der er det eneste håb om en befrielse fra Oceanias dystopiske helvede. I et af de smukkeste øjeblikke i hele romanen - skønhed her defineret, som Rilke gjorde det, dvs. som en rædsel, der lige akkurat er til at udholde - sidder Winston og Julia  foran  et  vindue  og  tror  sig  i  sikkerhed,  mens de betragter en kvinde, der synger nede i gården, og Winston spejder op mod himlen og oplever en nærmest mystisk vision af de millioner af mennesker,  der  lever  under  den, 'mennesker,  der  aldrig havde lært at tænke, men i deres hjerter, muskler og lemmer gemte den kraft, der en dag ville omstyrte den nuværende verdensorden. Hvis der var håb om redning, måtte det komme fra proletarerne!' Det er øjeblikket, før han og Julia bliver anholdt, og bogens iskolde, frygtelige finale begynder.

Inden krigen havde Orwell luftet sin utilfredshed med fremstillinger af udpenslet vold i romaner, især i  de  hårdkogte  amerikanske  kriminalromaner,  der blev udgivet i kulørte blade. I en anmeldelse fra 1936 af en detektivroman citerer han et afsnit, der beskriver en brutal og systematisk gang prygl, der i uhyggelig  grad  minder  om Winston  Smiths  oplevelser i Kærlighedsministeriet. Hvad er der sket? Spanien og anden verdenskrig, måske. Hvad der i en mere beskyttet tidsalder var 'frastødende vås', er i efterkrigstiden blevet en del af den politiske opdragelses dagligsprog, og i Oceania i 1984 er det fast etableret. Men til forskel fra en almindelig krimiforfatter er Orwell ude af stand til ureflekteret at hengive sig til den luksus at forulempe sine personer åndeligt og fysisk. Sine steder er det svært at læse videre, næsten som om Orwell selv gennemlever hvert eneste øjeblik af  Winstons lidelser.

Men i en kriminalroman er bevæg  grund  ene - både forfatterens og personernes - som regel bestemt af økonomiske  hensyn,  ofte  ganske  smålige. 'Der  er ikke noget komisk ved, at en mand bliver slået ihjel,' skrev Raymond Chandler engang, 'men somme tider  er  der  noget  komisk  ved,  at  han  bliver  slået ihjel for så lidt, og at hans død er en hovedhjørnesten i det, vi kalder civilisationen.' Til gengæld er det ikke særlig komisk, når dette økonomiske motiv fuldstændig mangler. Man kan stole på en strisser, der tager imod bestikkelse, men hvad sker der, hvis man løber på en nidkær ordenshåndhæver, der ikke gør det? Regimet i Oceania er tilsyneladende immuniseret  mod  pengenes  tillokkelse.  Det  har  helt andre interesser, først og fremmest magten for dens egen skyld, men også den nådesløse krig mod erindringen, begæret og sproget som udtryksmiddel for tanken.

Fra  et  totalitært  synspunkt  er  det  forholdsvis nemt at kontrollere hukommelsen. Der er altid en organisation i stil med Sandhedsministeriet, som kan benægte  andre  menneskers  erindringer  og  skrive fortiden  om.  Det  er  en  kendt  sag  i  vore  dage,  at re  gerings  embedsmænd,  der  aflønnes  bedre  end  de fleste andre mennesker, som led i deres daglige arbejde forsimpler historien, banaliserer sandheden og udsletter fortiden. Den, der ikke lærte af historien, var før i tiden dømt til at gentage den, men det var kun sandt, indtil magthaverne fandt ud af at overbevise alle, også sig selv, om, at historien aldrig er sket eller er sket på en måde, der bedst tjener deres formål - eller endnu bedre, at den ikke har større betydning  end  en  underlødig  tv-dokumentar,  der mere eller mindre tilfældigt klippes sammen for at give en times underholdning.

Det er straks vanskeligere at kontrollere begæret. Man ved, at Hitler havde nogle ejendommelige seksuelle vaner. Guderne må vide, hvad Stalins lyster gik ud på. Selv fascister har behov, som de drømmer om at få tilfredsstillet, hvis bare de kan skaffe sig uindskrænket magt. Så selv om de er parat til at angribe den psykoseksuelle habitus hos enhver, der truer dem, kan der måske godt være tale om et øjebliks tøven først. Når hele kontrolmaskineriet overføres til en computer, der endnu ikke er konstrueret på en sådan måde, at den kan opleve begær i nogen form,  som  vi  kan  finde  tillokkende,  så  bliver  det naturligvis en ganske anden historie. Det er endnu ikke sket i 1984 .   Da begæret som sådan ikke uden videre lader sig neutralisere, har Partiet ikke anden udvej end at gå ind for afskaffelsen af orgasmen som langsigtet målsætning.

Seksualiteten  forstået  som  en  iboende statsfarlig drift udtrykkes her gennem Julia, der har et sorgløst, ukompliceret forhold til sine lyster. Hvis bogen kun havde været et politisk essay camoufleret som en roman, var hun formodentlig blevet brugt til at symbolisere  et  eller  andet  - 'lystprincippet',  måske, eller 'middelklassens snusfornuft'. Men da den frem for alt er en roman, er hun som person ikke nødvendigvis kontrolleret af Orwell i ét og alt. En romanforfatter kan sagtens få lyst til at hengive sig til  alle  sine  værste  totalitære  luner  og  indskrænke sine personers frihed. Men som regel løber den slags planer ud i sandet, fordi personerne altid er i stand til at undgå ens altseende øje længe nok til at tænke tanker og sige sætninger, som man aldrig havde fundet på, hvis plottet var det eneste afgørende. En af de mange glæder ved at læse denne bog er netop, at man er vidne til Julias forvandling fra kynisk forførerske til kærlig ung kvinde, og derfor er det også en af dens sorger, at hendes kærlighed forpurres og ødelægges.

I en anden forfatters hænder kunne fortællingen om Winston og Julia nemt være udartet til en af de sædvanlige sentimentale kærlighedshistorier om unge elskende - netop den slags som en romanskrivemaskine i Sandhedsministeriet kunne have produceret. Julia, der jo arbejder i fiktionsdepartementet, må formodes at kende forskel på fantasi og virkelighed, og det er takket være hende, at kærlighedshistorien  i 1984 bevarer  jordforbindelsen,  selv  om den måske ved første øjekast ser ud til at følge det sædvanlige skema - dreng kan ikke lide pige, dreng og pige mødes sødt nok, pludselig er dreng og pige alligevel forelskede, så kommer de fra hinanden, og til sidste mødes de igen. Det er sådan set historien … mere eller  mindre.  Men  der  er  ingen  lykkelig udgang på den. Optrinnet til sidst, da Winston og Julia mødes igen, efter at Kærlighedsministeriet har tvunget dem til at forråde hinanden, er et af de mest forstemmende i litteraturhistorien. Og det allerværste er, at vi nemt kan forstå det.  Vi oplever medfølelsen og rædslen, men bortset fra det er vi sådan set ikke mere overraskede end Winston Smith over den vending, sagerne har taget. Fra det øjeblik han åbner sin ulovlige bog med blanke sider og begynder at skrive, bærer han undergangen i sig, eftersom han  med  fuldt  overlæg  har  gjort  sig  skyldig  i  en tankeforbrydelse og kun venter på, at myndighederne skal indhente ham. Julias uforudsete tilstedeværelse i hans liv bliver aldrig så stort et mirakel for ham, at han begynder at tro på noget bedre end som så. I det øjeblik, han oplever det største velbefindende, mens han står ved vinduet ud til gården og stirrer ud i endeløse vidder af pludselige åbenbaringer, kan han alligevel ikke finde på noget mere fortrøstningsfuldt at sige til hende end: 'Vi er de døde,' en konstate- ring, som tankepolitiet med glæde bekræfter ham i et sekund efter.

Winstons skæbne kommer ikke som nogen overraskelse, og det er da også Julia, vi tænker på med bekymring.  Til det sidste har hun troet på, at hun på en eller anden måde kan vinde over regimet, at hendes godmodige anarkisme kan beskytte hende mod alt det onde, hun kan blive udsat for.  'Du skal ikke være så modløs,' siger hun til  Winston,  'jeg er ganske god til  at  holde  mig  i  live. '  Hun  forstår  forskellen  på tilståelse og forræderi. 'De kan få én til at sige hvad som helst hvad som helst - men de kan ikke tvinge én til at tro på det. De kan ikke komme ind i én.' Stakkels pige. Man får lyst til at tage fat i hende og ruske hende. Det er jo netop det, de gør - de trænger ind i én, de sår en brutal, uophørlig tvivl om selve sjælen, om det vi tror er menneskets ukrænkelige indre kerne. Da Winston og Julia har ladt Kærlighedsministeriet bag sig, befinder de sig i en permanent tilstand af dobbelttænkning, tilintetgørelsens forstadium, og er ikke længere forelskede, men i stand til at hade og elske Big Brother på samme tid. Det er den sorteste slutning, man kan tænke sig.

Sært  nok  er  det  dog  alligevel  ikke  slutningen endnu. Når man vender siden, finder man et tillæg, noget  der  ligner  en  slags  kritisk  essay  med  titlen 'Hovedreglerne for nysprog'. Man husker så, at der på side 4 var en fodnote med en opfordring til at blade om bag i bogen og læse tillægget. Nogle læsere gør det, andre gør det ikke - vi kan udlægge det som et tidligt eksempel på en hypertekst. I 1948 havde man i den amerikanske Book-of-the-MonthClub så store problemer med dette sidste afsnit, at man krævede både det og kapitlerne fra Emmanuel Goldsteins bog udeladt som betingelse for at bringe romanen i bogklubben. Selv om Orwell risikerede at  miste  £40.000  på  det  amerikanske  bogmarked, nægtede han at foretage ændringerne og skrev til sin agent:

En bog er en afbalanceret konstruktion, og man kan ikke bare fjerne store lunser hist og her, medmindre man er villig til at skrive det hele om … jeg kan ikke gå med til, at der bliver pillet ved mit arbejde ud over en vis grænse, og jeg tvivler i øvrigt på, at det kan betale sig i det lange løb.

Tre uger senere bøjede bogklubben sig, men man kan stadig spørge: Hvorfor afslutte en så lidenskabelig, voldsom og mørk roman med noget, der ligner et akademisk appendiks?

Svaret  ligger  måske  i  grammatikken.  Fra  første sætning er 'Hovedreglerne for nysprog' konsekvent affattet i datid som for at lede tanken hen på et senere historisk tidspunkt end 1984 ,  hvor nysprog kun er et levn fra fortiden - og hvor essayets anonyme forfatter frit kan diskutere det politiske system, som nysprog engang var det centrale element i, på en kritisk og objektiv måde. Desuden er teksten skrevet på et engelsk, man kender fra tiden før nysprogs indførelse. Efter planen skulle nysprog have fået universel  udbredelse i 2050, men det lader til, at det alligevel  ikke  holdt  sig  så  længe,  ikke  gik  af  med sejren, og at de gamle humanistiske tænkemåder, der er indbygget i det engelske sprog, er varet ved, har overlevet  og  i  sidste  ende  er  blevet  styrket,  og  at den sociale og moralske orden, som det er udtryk for, måske endda på en eller anden måde er blevet genoprettet.

I artiklen fra 1946, 'James Burnham and the Managerial Revolution', skriver Orwell:

Det kæmpemæssige, uovervindelige og evigtvarende slaveimperium, som Burnham åbenbart drømmer om, bliver aldrig oprettet,  og  hvis  det  alligevel  skulle  blive  det,  kommer  det ikke til at vare ret længe, for slaveriet er ikke længere et stabilt grundlag for noget menneskeligt samfund.

Med sine antydninger af en mulig genopbygning og forløsning er  'Hovedreglerne for nysprog' måske en måde at gøre en ellers sort pessimistisk slutning en smule lysere på - og sende os ud på gaderne i vores eget dystopia, hvor vi så kan fløjte en lidt mere munter melodi, end slutningen på historien som sådan ellers kunne give anledning til.

Der findes et fotografi af Orwell og hans adoptivsøn  Richard  Horatio  Blair  taget  omkring  1946 i  Islington.  Den lille dreng, der må have været to år  på  det  tidspunkt,  smiler  med  uskrømtet  glæde. Orwell holder ham nænsomt med begge hænder og smiler også, glad, men ikke selvtilfreds - hans smil er mere kompliceret end som så; han ser ud, som om han har opdaget noget, der er mere værdifuldt end hans dyrebare vrede - hovedet er lagt lidt på skrå, og øjnene har et vagtsomt udtryk, der måske kan få biografgængere til at tænke på Robert Duvall i rollen som en person med en fortid, hvor han har oplevet mere, end han egentlig havde styrke til. Winston Smith 'troede, at han var født i 1944 eller 1945 …' Richard Blair blev født den 14. maj 1944. Det er ikke svært at gætte sig til, at Orwell i 1984 forestillede  sig  en  fremtid  for  sin  søns  generation, en verden, han ikke ønskede for den, men snarere ville  advare  imod.  Han  havde  ikke  meget  tilovers for forudsigelser om det uundgåelige, men bevarede troen på, at almindelige mennesker kunne ændre på forholdene, hvis de ville. Men det er drengens smil, vi vender tilbage til, et umiddelbart, sorgløst smil, der udspringer af en urokkelig tro på, at verden i sidste  ende  er  god,  og  at  menneskelig  anstændighed ligesom forældres kærlighed altid kan tages for givet - en tro, der er så uangribelig, at man næsten kan forestille sig, at Orwell og måske endda vi selv, i  hvert  fald  et  kort  øjeblik,  kunne  være  villige  til at gøre alt for at undgå, at den nogen sinde skulle mistes.

## Litteratur:

George Orwell: An Age Like This 1920-1940, Essays, Journalism and Letters ,   V ol.  1,  red.  Sonia Orwell og Ian Angus. Harmondsworth, Middlesex, England: Harcourt, 1970 George  Orwell: In  Front  of Y our  Nose  1946-1950,  Essays, Journalism and Letters ,   Vol. 4, red. Sonia Orwell og Ian Angus. Boston: David R. Godine, 2000

Michael  Shelden: Orwell: The Authorized  Biography .   New York: HarperCollins, 1991

## På dansk ved Claus Bech

Copyright © 2003 by Thomas Pynchon. Reprinted with  the  permission  of  Melanie  Jackson  Agency, LLC.