Anmeldelse af How Dictatorships Work:  Power, Personalization, and Collapse
Forfattere: Alexander Taaning Grundholm
Tidsskrift: politica (2019-09-09)

## Anmeldelser

Barbara  Geddes,  Joseph  Wright  og  Erica  Frantz, How  Dictatorships  Work: Power, Personalization, and Collapse , Cambridge University Press, 2018.

Hun er tilbage! Barbara Geddes har med sine medforfattere Joseph Wright og Erica Frantz udgivet bogen How Dictatorships Work: Power, Personalization, and Collapse ,  der med al sandsynlighed vil komme til at etablere sig som en moderne klassiker og standardreference inden for studiet af ikke-demokratiske landes politiske stabilitet - eller mangel på samme - og deres demokratiske udviklingspotentialer.

I 1999 udgav Geddes en review-artikel med titlen What Do We Know about Democratization after Twenty Years? Som titlen antyder, var det umiddelbare formål  med  artiklen  at  gøre  status  over  demokratiseringslitteraturen  på  daværende tidspunkt. Artiklens primære biddrag skulle dog vise sig at blive et noget  andet,  idet  denne  blev  startskuddet  til  intet  mindre  end  en  moderne revolution af studiet af ikke -demokratiske regimer (også kaldet diktaturer eller autokratier). I artiklen påpegede Geddes, at forskere indtil da havde manglet blik  for  den  enorme  institutionelle  mangfoldighed,  der  kendetegner  verdens diktaturer, og at vigtige analytiske indsigter var gået tabt ved blot at behandle diktaturer som en 'restkategori' af regimer, der ikke lever op til kravene for demokrati. I stedet argumenterede hun for, at diktaturer kan klassificeres ved hjælp af distinkte diktaturtyper, der hver især er drevet af vidt forskellige politiske logikker. I forlængelse heraf frigav hun også et storstilet datasæt, der klassificerede  alle  verdens  diktaturer  siden  afslutningen af anden verdenskrig på baggrund af disse typer. Geddes diktaturtyper har haft enorm indflydelse på de sidste to årtiers forskning i ikke-demokratiske regimer, og det medfølgende datasæt - som Geddes har opdateret i 2014 i samarbejde med selvsamme Joseph Wright og Erica Frantz - har siden dets frigivelse været langt det hyppigst anvendte i kvantitative studier af diktatur.

Nu er Geddes, Wright og Frantz aktuelle med en ny bog om diktaturer og et dertilhørende nyt datasæt. Den forholdsvis ubeskedne titel, How Dictatorships Work ,  antyder bogens ambition: Geddes og hendes medforfattere vil endnu engang føre os med ind i den mørke verden af ikke-demokratiske regimer og forklare os, hvorfor de er så forskelligt indrettet, hvordan deres politiske logikker adskiller sig fra hinanden, og, ikke mindst, hvorfor nogle diktaturer består generation efter generation, mens andre bryder sammen næsten lige så hurtigt, som de etableres.

Bogens omdrejningspunkt - og det der fremhæves som den vigtigste faktor i forhold til at forstå og forklare forskelle mellem diktaturer - er det, som forfatterne kalder den autokratiske 'bemægtigelsesgruppe' ( seizure group ,  p.  3). Bemægtigelsesgruppen er den gruppe af aktører, som igangsatte det indeværende diktatur - eksempelvis en gruppe af officerer, der anførte et militærkup, eller de ledende figurer i en guerillabevægelse, der tilkæmpede sig magten i et væbnet oprør. Det er i denne sammenhæng centralt at bemærke, at bemægtigelsesgruppen ikke er synonym med den gruppe, der regerer diktaturet på et givet tidspunkt - medlemmer af bemægtigelsesgruppen er ikke garanteret medlemskab i regeringsgruppen, og medlemmer af regeringsgruppen kan (og vil ofte) blive skiftet ud løbende under et diktaturs eksistens.

Ifølge forfatterne er der to hovedtræk ved bemægtigelsesgruppen, der er udslagsgivende for indretningen og udviklingen af det diktatur, der følger gruppens magtovertagelse: 1) Hvem bemægtigelsesgruppen består af, og 2) hvordan - og med hvilke virkemidler - gruppen tager magten. Disse to overordnede karakteristika  dækker  over  en  del  forskellige  distinktioner,  som  forfatterne drager i bogen, men især to distinktioner er rammende for de to hovedtræk: I forhold til spørgsmålet om hvem, bemægtigelsesgruppen består af, er en af de helt centrale sondringer, om denne overvejende består af civile eller af militære aktører. I forhold til hvordan, gruppen tager magten, er den centrale sondring, om gruppen  kommer  til  magten  ved  hjælp  af  en  disciplineret  og  sammenhængskraftig organisation (eksempelvis et veletableret parti eller en kohærent officersgruppe) eller ej.

Førstnævnte distinktion (civile vs. militære medlemmer) er udslagsgivende for især to forhold: 1) Hvilke redskaber regimets øverste leder (diktatoren) tager i brug i forsøg på at holde sig ved magten, og 2) hvilke interesser regimeeliten (dvs. den koalition af aktører, der holder diktatoren ved magten) har, herunder dens villighed til at acceptere demokratisering i landet, hvis regimet kommer under  pres.  Sidstnævnte  distinktion  (disciplineret  og  sammenhængskraftig organisation  eller  ej)  er  endnu  mere  central,  da  dette  er  udslagsgivende  for, om regimeeliten efterfølgende er  i  stand  til  at  lægge  bånd  på  diktatoren  og dermed forhindre fremvæksten af 'personalistiske' diktaturer, som vi kender fra eksempelvis Nordkorea og Syrien. Netop denne type diktatur fremhæves af  forfatterne - samt et hav af tidligere forskning på området - som særligt 'slem'. Regimer i disse lande regerer typisk deres befolkninger særlig skånselsløst, er tilbøjelige til at bryde sammen i voldelige opgør frem for ikkevoldelige forhandlinger, og er mindre tilbøjelige til at demokratisere, hvis det lykkes at vippe regimet af pinden. I medfør af deres fokus på bemægtigelsesgruppens sammenhængskraft argumenterer Geddes et al. altså for, at personalistiske re- gimer ikke er et produkt af særligt magthungrende eller særligt skånselsløse diktatorer.  Snarere  er  kimen  til  fremvæksten  af  denne  diktaturtype  allerede lagt ved regimets fødsel. Med denne dristige og innovative tese er forfatterne med til at kaste nyt lys over en gruppe af verdens diktaturer, der længe har voldt hovedbrud for forskere såvel som kommentatorer.

Med deres bog leverer Geddes et al. således et vigtigt biddrag til vores forståelse af, hvordan diktaturer fungerer. Ikke blot introducerer de en spændende ny vinkel med vigtige distinktioner, der uden tvivl vil medvirke til at give os en mere nuanceret forståelse af denne notorisk hemmelighedsfulde gruppe af lande; de præsenterer tilmed endnu et nyt, ambitiøst og spændende datasæt, der med al sandsynlighed kommer til at berige fremtidige, især kvantitative, studier af verdens diktaturer.

Med dette sagt, er forfatternes biddrag dog heller ikke helt lige så stort, som de lægger an til. For det første er det sidste punktum naturligvis langtfra sat i forhold til spørgsmålet om, hvordan diktaturer fungerer. Dels er det selvsagt for stort et spørgsmål til, at det kan behandles udtømmende i en enkelt bog. Derudover er en væsentlig svaghed ved bogen, at de empiriske analyser - om end baseret på nyt og spændende data - flere steder er noget overfladiske samt funderet  på  nogle  ret  heroiske  antagelser  omkring  muligheden  for  at  drage kausal  inferens  på  baggrund  af  deres  statistiske  modeller.  Ydermere  trækker Geddes et al. mange steder tydeligvis ret kraftigt på tankegods fra en anden nyklassiker i diktaturforskningen - Milan Svoliks The Politics of Authoritarian Rule fra 2012 - hvilket de ikke gør nær nok ud af at anderkende og kreditere i deres fremstilling.

Ikke desto mindre er How Dictatorships Work et både spændende og vigtigt biddrag til litteraturen om ikke-demokratiske regimer, som enhver autokratiforsker bør læse og forholde sig til, og som også andre med interesse for diktaturer, politisk konflikt og demokratiseringsprocesser bør unde sig selv at læse.

Alexander Taaning Grundholm Institut for Statskundskab, Aarhus BSS Aarhus Universitet

## Referencer

Geddes, Barbara (1999). What do we know about democratization after twenty years?, Annual Review of Political Science, 2(1), 115-144.

Svolik,  Milan  W.  (2012). The  Politics  of  Authoritarian  Rule .  Cambridge  University Press.