Sartre og den politiske praksis
Forfattere: Rossana Rossanda
Tidsskrift: kok (1979-01-19)

## Rossana  Rossanda

## Sartre og den politiske praksis

1.  Det  er  Sartres  politiske  handlen  snarere  end  hans  politiske tænkning, der er emnet for disse noter. De handler om  hvordan han bedomte den historie, han oplevede, hvordan han valgte sin rolle og hvorfor, hvem han tog parti for for, og hvem han tager parti for i dag. Det er en begrænset  undersogelse, der er vilkårlig for så vidt s o k  den politiske  side er uadskillelig  fra  helheden  i den franske filosofs  teoretiske  arbejde.  Dette skyldes ikke, at en hvilken som helst filosofi  også er ideologi, bevidsthed eller falsk bevidsthed om samfundet, men at Sartres teoretiske arbejde netop er en refleksion over,  hvordan  mennesket indfoler  sig  og  handler  i  historien. Situation,  projekt,  frihed,  fremmedgorelse,  vold -de  sartre'ske temaer -er det begrebsmæssige materiale, der ligger bag hans valg, som til stadighed peger tilbage  til disse begreber.

Og dog viser også dette materiale sig snarere at  være et resultat af behovet  for politisk  handlingsorientering i bred  forstand, end en ren teoretisk konstruktion, hvorpå man i anden omgang kan bygge en praksis. Sartres  tznkning er  både en reaktion mod ignoreringen i det  franske kulturelle miljo af det hegelske venstre og en reaktion mod arbejderbevzgelsens positivistiske tilbojeligheder -begge dele mener han er afvzbnende. Sartre er fuldstændig klar over dette,  når han siger, at han har  villet give marxismen en afgorende kursændring i 'antideterministisk' retning. Når han siger 'marxisme', er det denne kultur han tznker på, altså det som Marx er blevet  til  i det  kommunistiske  og ikke-kommunistiske venstres praksis, også i deres  teoretiske praksis, snarere  end der er tale om en rekonstruktion af og en fornyet overvejelse over Marx' udvikling i sin tid, som Sartre kun har haft forholdsvis lidt interesse for -måske mindre  interesse  end det  havde vzret nodvendigt.  Det er jo  ikke vanskeligt  i  teksterne at efterprove graden af  Sartres 'marxisme', eller rettere hvor meget  han har forstået, hvor meget han har taget til sig eller afvist af Marx,' men man bliver alligevel nodt til -og  det gælder også dem, der er overbevist om, at man ikke kan genfinde tråden i den vestlige revolution  uden at vende tilbage til Marx -at konstatere, at en sådan tilgang til Sartres tekster grundlæggende er steril. En  del  af de  teoretiske kampe,  Sartre  farer  mod  den 'marxistiske'  determinisme  hidrarer  givetvis  fra  en  diskutabel læsning af  Marx -men hvad gar det? De farer til konklusioner, der ikke kan kaldes 'marx'ske' -men hvad gar det? Det er den politiske orientering, der er styrende  for disse kampe, behovet for at genfinde friheden og engagementet som teoretisk perspektiv. Dette perspektiv har Sartre falt var forkrablet eller fornægtet -med rette når det gælder 'marxismen', med urette, når det gælder Marx. Selv når man gennem en nadvendig politisk-filologisk  restaurering giver Marx hvad der tilkommer  Marx, står der stadig et opgar tilbage med den II. og den III. Internationale, med mindre man helt enkelt vil slette dem af  historien  som en hændelig fejltagelse;  og det er i forholdet  til  disse  bevægelser  Sartre  arbejder  på  at  definere  sit begrebsunivers og faler behov for at 'komplettere' eller 'integrere' marxismen, eller forandre den.

Det er altså det politiske mål og den historiske karakter af hans tænkning, der i sidste ende er den mest seriase nagle til forståelse af dens betydning.  Og i dette lys er en udskillelse af den Sartre, der handler politisk, tager parti og indtager en holdning, fra resten af hans  arbejde  mindre  vilkårlig  end  det  kunne  se  ud  ved  farste ajekast.  Ikke  alene  fordi  den  politiske  handling  har  sin  særlige dimension og sit selvstændige  område,  hvor den teoretiske opfattelse udkrystalliseres og gennem indgriben i det faktiske sætter sin teoretiske gyldighed på prave. Men også fordi spargsmålet om politisk  aktivitet, om at tage parti, fremtvinges af de sociale konflikters dynamik her og nu. Dette spargsmål afgares ikke blot og bart  i filosoffens bevidsthed,  men  i forhold til  konflikten,  inde  i denne.  Der er tale om et projekt,  der konfronterer  os med  andre projekter, og som uundvigeligt stilles på  prave hvad enten det aktivt stader  mod  underordningens  inerti,  eller  det  er  henvist til  at genspejle den og indgå i den. 'Problemet -siger Sartre til Camus i 1952 -er ikke at vide om historien har en mening eller ej, og  om vi kan nedværdige os til at tage del i den eller ej; vi står  alligevel i  den til halsen. Problemet  er  at  forsage  at  give  den  den  retning,  der forekommer os rigtigst, og ikke afvise at give vores bidrag, hvor beskedent det end måtte være, til nogen af de aktioner, der har brug for det. Ikke nok med det, men det er unyttigt at diskutere, hvorvidt der er værdier, der står over historien -hvis der er det, så  viser de sig gennem  menneskenes handlen, gennem de menneskelige handlinger.12

Dette er iovrigt det dominerende tema hos Sartre:  det er i praksis, at væren og tanke gives. Det gælder i så h0j grad, at han ville være den sidste til at benægte, at det eneste kriterium for en vurdering af hans  værk  kunne  være -for  nu  at vende  den  metode  om, som Raymond Aron valgte til at rekonstruere hans Iobebane, der med storste  omhu sættes i forhold til hans filosofiske systems sammenhæng eller  aporier3 -at knytte det helt  og holdent til den politiske handlen, det har givet anledning til.  Det er et reduktivt, men acceptabelt kriterium -altså en undersogelse af, hvorvidt hans værk har  kunnet  virke  for  en  ophævelse  af  den  inerti,  som mennesket Sartre har stået overfor; som han ville sige i dag: om det har kunnet virke for revolutionen eller ej.

Vi  skal senere se, om denne reduktion virkelig af Sartre selv ville blive  akcepteret  uden  forbehold -det er ikke  tilfældet, og faktisk finder der i de senere år en tvedeling sted af hans liv i en sfære med umiddelbart engagement -hans  forbindelse  med 'les  maos', kammeraterne fra 'La cause du peuple' og nu fra 'Libération'  -og en sfære med hans egen Flaubert-forskning, der udfores alene, ikke som forskning ved siden a f politikken, men som politik  ved siden af, på et  niveau,  som  i  dag ikke  kan  underkastes  en efterprovning hverken  i de sociale kendsgerninger eller i massernes bevidsthed. Det  er  en  politik  uden  for  politikken,  et  projekt  rettet  mod  en morgendag, hvor det imidlertid ikke er givet, at den længere vil have den betydning,  som Sartre i dag tillægger  den.4

Men det er en modsigelse, der ikke så  meget ligger hos Sartre selv, som den ligger i de historiske betingelser for en intelletuel af hans type, især i Frankrig. Vi  skal komme tilbage til dette. Her skal det blot understreges, at denne efterprovning af historien i praksis -og ikke praksis  generelt, men netop hans egen specifikke daglige og kompromitterende praksis -ville Sartre være den sidste til at  afvise. Det er tværtimod dette, der karakteriserer ham umiskendeligt over for de andre venstre-intellektuelle, der enten har sat sig til hvile i  en stotterolle -som har fritaget dem for direkte valg og væltet ansvaret over på  andre  -eller har reduceret deres egen politiske aktion til rent og skært vidnesbyrd, hvis ikke ligefrem til en konstatering af,  at det er umuligt for en 'sand' intellektuel at tage parti, fordi historien er mere uægte  og desillusionerende end hans tanker. Det er her, de store brud finder sted mellem Sartre og Camus, mellem Sartre og Merleau-Ponty -hvor det sidstnævnte var  det mest  smertefulde.

Men også mellem Sartre og mange kommunister, der mente, at blot dette  at  de  var  medlem  af  partiet  pr.  definition gav  dem  så vel

engagement som syndsforladelse.

I  disse måneder er der i Frankrig udkommet en lille bog af den kommunistiske  filosof,  Louis  Althusser, Réponse a John  Lewis,' som har vakt stor opsigt. Her aftegnes den stik modsatte holdning. Den intellektuelles politiske  handlen oplases til blot at skulle være et forsvar for eller en restaurering af principperne. Althusser stiller sig ikke tilfreds med den alliance, som PCF er parat til at etablere med  de  intellektuelle,  når  blot  disse  ikke  beskæftiger  sig  med politisk  tænkning, men han lægger grunden til et forhold, der ikke er  mindre  præget  af  fortielser  og grundlæggende opportunistisk, netop  fordi hans måde at tænke politisk  på fritager ham for den direkte indgriben, hvor han kunne komme til at stade  sammen med partiets  ledergruppe.  Bogen  er  en  teoretisk retfærdiggarelse  af denne holdning. Polemikken mod Lewis, som på de farste sider er så tart skolastisk og n0jeregnende  med hensyn til hvem der skaber historien,  mennesket  eller  masserne,  og  med  hensyn  til  hvad  det betyder  at 'skabe historien',  afslarer sit praktiske formål, hvis man forstår, at Althusser  'restaurerer'  marxismen  via  en  reduktion  af historien  til  klassekampsmekanismen  som sådan og ser bort fra indgriben fra et handlende subjekt. Det er denne 'objektivitet', der betragtes som det fundamentale kriterium for den 'sande' marxisme,  eller rettere  'marxisme-leninisme',  og  som  dermed fritager ham for pligten til at gribe ind; idet klassekampen, om man vil  det eller ej, er i fuld gang, og valgmulighederne  er mindre end marginale.  Den intellektuelle  kan  indskrænke sig til at beskæftige sig med den i tanken, d.v.s. 'læse' den og hjælpe den til en korrekt læsning,  og  derudover måske for det  avriges vedkommende  med partiet som stedfortræder holde sig inden for den store stram, der afspejler  sammenstadets  objektive  mekanismer.  Partiet  frigares også for ansvar i en vis forstand, da det under alle omstændigheder via  klassen  indtager en 'objektiv' antagonistisk  placering.  Derfor kan  Althusser,  som  givetvis  umuligt  kan  indplacere  'fællesprogrammet' i 'marxismen-leninismen', alligevel sætte en parentes om det  og betragte det  som  en  hændelig  fejltagelse  i klassekampens stram,  som  dog  ikke  kan  undgå  at  træde  frem  i  sin  sandhed. Hermed bliver den daglige og umiddelbare kompromittering ikke alene unadvendig og i hvert fald sekundær i forhold til den farste pligt, som er at forstå samfundets objektive dialektik; men den kan risikere at blive noget  negativt, da den indfarer en afvigelse, der er subjektivistisk,  folgelig idealistisk  og dermed fejlagtig.

Althusser vzelger altså i dikotomien mellem vzeren og handlen til fordel for det forstnzevnte, lige så meget som Sartre lzegger vzegten på det andet, og det er ikke den for Frankrig og, tror vi, også for England harmlose John Lewis, men den irriterende og plagsomme Sartre, der er den virkelige skydeskive for hans kritik. Den Sartre, der er lige det modsatte af en maitre apenser, der er parat til at dele ud af  sin visdom og påpasselig med ikke at lade sig indfange i det levende livs fejltagelser. Ingen står som han -for at bruge hans egne ord -til  halsen  i  livet  og  påtager  sig alle  risici,  lige  til  de  for en intellektuel mest grusomme -negation af hans rolle, deling med den simpleste  aktivist  af  gestus,  som  dels  aldrig  kan  resultere  i  en uforbeholden identifikation med de besiddelseslose og dels måske koster  ham en endnu hojere pris.

For  Sartre  har  ikke alene  i de  senere år fortsat  med  at  afvise smiger  fra  institutionerne,  fra universiteterne  til  akademierne og Nobelprisen. Han har ikke alene udsendt appeller, men også uddelt flyveblade på gaderne, som han ikke selv var ophavsmand til, og som han måske ville have  udformet anderledes.  Han måtte regne med at blive  genkendt  og dermed  give det papir  han  uddelte  en anderledes  og skandalos  slagkraft.  Han  har  talt  opstillet  på  en tonde foran en  af  indgangsportene til  Renault  Billancourt,  mens arbejderne,  der  var  afrettet  af  CGT,  smuttede  ud  ad  en  anden udgang,  og  svzerme  af  journalister,  fotografer  og  TV-reportere optog hans  isolation.  Han  har  ladet  sig  indsmugle  på  Renaultfabrikkerne  skjult  under  presenningen  på en  varevogn  med  det formål at blive smidt ud igen og dermed illustrere hvordan folket er langt fra at vzere herre over den 'nationaliserede' industri, hvis porte er låst for  det.  Han  har deltaget  i besættelsen  af  en virksomheds kontorer, selv om han vidste, at aktionen var dårligt forberedt og lidet produktiv. Han gjorde det fordi han ved at trzekke sig tilbage aktivister,  der  havde  udtzenkt  aktionen,  og  de arbejdere, der måske af hans deltagelse kunne drage en eller anden fordel. Han har flere gange, og næsten altid uden held, forsogt at

ville svigte  &amp;e blive  sigtet  for lovovertrzedelser.

Det  er  svzere  handlinger at udfore,  iszr når bevægelsen er på tilbagetog,  og det  ikke  er svzert at se, at aktionerne indeholdt en betydelig mulighed for nederlag, fordi de masser , som aktionerne skulle vzere udtryk for, ikke vil forstå dem, fordi avantgarderne er ganske små  og fordi de af deres  svaghed uundgåeligt fnres  til at begå fejl. Man må altså ikke alene indromme Sartre det, som Marx også

medgav Rousseau, og som også modstanderen Althusser selv når han angriber ham, anerkender, nemlig at han aldrig har bnjet sig for magthaverne. Man må også hos Sartre anerkende, at han ved sin politiske  handlen  ikke  alene  har  sat  magthavernes gunst på spil, men også sit eget publikum, sin sikre rolle som intellektuel. Han har vraget den letteste lnsning -en rent idemæssig konsekvent holdning, hvor efterprnvningen altid er  vag og  nederlagene altid kan diskuteres.

2. At  Sartre vælger  hver gang at gå til den yderste konsekvens og betale prisen for  det,  skyldes  hans  overbevisning  om,  at  den intellektuelles  gæld til de besiddelsesl0se er uindl~selig. Det er en overbevisning, han  senere  kommer  til  at uddybe -ikke  f0r  1969 (altså ikke under, men efter 'majdagene',6  står det ham klart, hvor kompromitteret en intellektuel er, hvor meget han må fornægte sig selv,- og  hvorfor det ikke lykkes for  ham at  fornægte sig fuldstændigt. For Sartre er jo stadig Sartre, med en fortid, med en vægt og en objektiv integrering på kulturmarkedet, tingsliggjort af et samfund, der g0r selv hadet mod det til vare. Men i sin kerne er der tale om en gammel overbevisning, en gammel fornemmelse af synd, og f0r majdagene er det definitive herom sagt i Les mots. Også i  hans enorme arbejde med  Flaubert er dette den rnde tråd. Den intellektuelles  bevidsthed udspringer ikke alene af hans priviligerede status og af det, at kulturen gnres til en vare; men i endnu hnjere grad  af  den  stadig  tilbagevendende  fristelse  til  at  isolere  sig,  til selvtilstrækkelighed,  til at snnderbryde og reducere virkeligheden til en reproduktion  af  sig  selv  og  sin  gode  samvittighed.  En intellektuel -siger han i en samtale med sine maoistiske venner -er en person, der så  snart han har lært noget af en eller anden, skriver en bog om det. Han omformer altså verden, eller det han skimter i den, til et produkt, som han mere eller mindre parasitzrt lever af.

Denne uro kommer til Sartre langvejs fra. Sandsynligvis fra den dårlige samvittighed i trediverne, hvor han sammen med Sim0n.e de ~eauvoir -som længere end han bevarede lykkefnlelsen -oplevede sin status som intellektuel som en stzrk og glædesfyldt bekræftelse af  frihed, der er tilstrækkelig  i sig selv. Ganske vist: I'enfer c'est les autres, ganske  vist  er  træghedens  vzgt  forfærdelig.  Men  ved  at forstå det ubevzgelige,  mekanismen i trzgheden, og ved at skrive om den friger  individet  Sartre sig, bekrzfter  sin  ekceptionalitet, skitserer sit projekt .Og det i så meget hnjere grad, som han bliver akcepteret, om end på tvetydig måde: 'Min berammelse er bygget på had' siger han på et tidspunkt. Ja, men anerkendelse er det dog. Bortset  fra  denne  smiger,  består  den  intellektuelles  illusion  om frihed  i  at  han  sztter  sig  i  en  kritisk  udenforstående  position  i forhold til verden; han er placeret i verden, men d~mmende, han er bevidst om den mudrede s t r ~ m , der f ~ r e r verden med sig, men han har selv hovedet oven vande. Denne hemmelige jubel, som tillader den intellektuelle at overkomme alle indskrænkninger, enhver n ~ d og  alle  vanskeligheder i  arbejdet,  trzthed,  fremstår  slående  i Simone de  Beauvoir's La force  de I'ige (der dzkker perioden fra 1929 til  krigens  slutning,  og  som  er  den  rigeste  del  af  hendes memoirer).  Hos  hende,  som  kvinde,  er  der  givetvis  også  en tilfredsstillelse  ved  den  endelig  opnåede  ligestilling  på  trods  af udgangspunktet som jeunefille  rangée. Men også Sartre deltager i den ikke tilståede vished om, at  den intellektuelle når alt kommer til alt kan undslippe og være i sikkerhed for de totalt fremmedg~rende mekanismer, som de andre bukker under for.

Når han taler om det i dag, bekræfter Sartre denne 'individualisme'.  Ikke engang fascismen  og folkefronten  befriede ham virkelig fra den, fordi hans deltagelse forblev helt udvendig. Simone  de  Beauvoir  skriver:  'Da  de  undertegnede  Matignonu u aftalerne var  vi  lykkelige  på arbejdernes vegne', og Sartre siger i 1972 til  Pierre  og  Philippe  Gavi: 'Jeg gik  helt  og holdent  ind for folkefronten, men det ville aldrig vzre faldet mig ind at stemme  for at give min mening karakter af beslutning ... jeg forblev individualist,  tiltrukket  af  de  masser,  der udgjorde folkefronten, men uden at forstå, at jeg  var en af dem, og at jeg  måtte være hos dem. Måske -t i l f ~ j e r han nu -kan denne holdning retfzrdigg~res nu med en dunkel mistillid til den almindelige stemmeret (den-vage forestilling, at en stemme aldrig ville kunne udtrykke et menneskes vilje; senere kom jeg  til at forstå, at det, der vakte mit ubehag ved stemmeafgivningen, var,  at den ikke  kan  tjene  til  andet  end det delegerede demokrati,  som er et bedrag)'. Men det er en forklaring a posteriori.  Sandheden  er,  at  indtil 1939 'forblev jeg  inaktiv  og begrænsede mig til at  skrive, med fuld sympati for  venstrekræfterne. Jeg oplevede hele  perioden fra 1918 til 1939 som den varige freds morgenr~de. Det var krigen, der skulle til for at åbne  mine Bjne. Jeg troede jeg var et lillebitte smukt og rent atom, også  kom magtfulde kræfter og tog mig og sendte mig til fronten uden at s p ~ r g e om min mening.'

Simone de Beauvoir udtrykker endnu tydeligere denne pludselige opvågnen, som afsl~rede den bedrageriske natur af den frihed,  hun troede hun  havde  tilkzmpet  sit.  Hun  oplever  krigen  som  en frygtelig tvang, Sartre bliver krigsfange. Men det er ikke det samme for ham, fordi kontakten med kammeraterne fnrst i skyttegravene og  senere  i  koncentrationslejren bliver til  en  helt  anderledes opdagelse af  menneskene end den kulturelt formidlede, han hidtil have  foretaget.  I  den  fzlles  skzbne  opfatter  han  noget,  som generaliseringen  af den individuelle skzbne ikke havde givet ham; og han opfatter det via et praktisk moment, nndvendigheden af i fzlleskab at organisere et selvforsvar. Les autres blive til materialet for  en  fzlles  handles,  til  opdagelsen  af  solidariteten.  Herfra  er skridtet  til  det politiske ikke langt. Fra det njeblik  forandres hans bevidsthed som intellektuel; stoltheden forbliver, men den tvetydige  lykkefnlelse,  som  den  'uskyldige' tilegnelse af  kulturen havde skabt, er tabt for altid.

Ikke alene kan mennesket ikke vzre frit alene, men fordi han blot har troet dette muligt, og fordi han hovmodigt har indrettet sit liv derefter,  bliver  den  intellektuelle  en absolut u-lige,  adskilt fra de andre, en 'uretfzrdig'.  Dette  er en  tilstand,  som det er umuligt at komme  ud  af,  et  uafvaskeligt privilegium -med  mindre  man foretager et totalt valg, som Che Guevara, Bethune og andre -men det  må i det  mindste krzves, at man er sig det bevidst. Der er en oplysende replik  i polemikken  med  Camus i  1952. Camus havde truende skrevet  'I har trzttet  mig', og Sartre svarer skarpt: 'Hvis folk som dig og mig bliver trztte, kan de gå  hen og  hvile sig, da vi  jo ikke mangler penge. Antallet af dem, der har mere grund til at vzre trztte end vi, er uendeligt  stort og det er grotesk at vifte dem om

nzsen med vores træthed'.'

Men  hvordan  kan man etablere et  forhold  til  denne  masse af besiddelseslnse,  forfulgte  og udmattede af  arbejde og udbytning? Da det lykkes Sartre forklzdt som civil at flygte fra fangelejren og vende  tilbage  til  Paris, fnler han sig fuldstzndig helbredt  for den liberale individualistiske illusion -han er  en 'antihierarkisk socialist'. Definitionen stammer fra i dag, men man kan udmærket forestille  sig,  at  den  også  passede  dengang. Socialismen  var  det naturlige referencepunkt, når vendingen en gang var foretaget; det antihierarkiske  afspejlede  ikke  så meget  en egentlig lighedstanke som hans egen akcentuering af subjektets autonomi.  Lighedstanken, som siden 1968  har ledsaget det antiautoritzre tema er faktisk et indhold,  der er nyt (eller genopdaget via den kinesiske kulturrevolution og den ideologiske krise inden for studenterbevægelsen  og visse  arbejdskampe, især  i Italien)  men  det bliver  ikke afg~rende,  heller ikke hos den senere tids Sartre. Det er sandsynligvis en mistillid til det autoritzre, repressive element, der ligger i en strengt gennemfort lighedsideologi,  som i sig selv hverken er lineær eller harmonisk, men indebzrer  en lang rzkke negationer, der frast~der ham.

Det er en kendsgerning, at en 'antihierarkisk socialist'  allerede midt under krigen stod over for problemet med at vzlge lejr. Sartre f o r s ~ g e r f ~ r s t med nogle venner at skabe en lille uafhzngig gruppe, 'Socialisme  et  liberté', men  han  opdager  snart,  at  for  at  blive inddraget i  modstandsbevzgelsen må  man  gå  til dem,  der opretholder dens strukturer, f ~ r s t og fremmest det kommunistiske parti. Han forstager altså at skabe en kontakt. I begyndelsen lykkes det ikke, fordi kommunistene var blevet mistznksomme  over for dem, det var lykkedes at flygte fra fangelejrene (meget vand skulle endnu l0be under broerne. f0r PCF. 'de henrettede frihedskzm~eres parti', kunne lancere en generalsekretzr, Marchais,  der som ung uerfaren arbejder i stedet for at g ~ r e modstand frivilligt var taget til Tyskland for at arbejde -og  det vides ikke engang om han fors~gte at  flygte).  Under  alle  omstzndigheder  svinder  mistanken  mod Sartre, og da  P C F  i  1943 stabler modstandsbevzgelsens 'masse'strukturer på benene, bliver han accepteret og naturligvis placeret i Comité des  Ecrivains. Her er han en flittig forfatter af flyveblade og han  arbejder  med  på Lettres  Francaises. I  de  dage,  Paris  bliver befriet  udkommanderes  han  endda  til  det  vzbnede  forsvar  af Comédie  Francaise, som  ingen  tysker  iclivrigt  drnmmer  om  at erobre.  Et  autentisk  forhold  til  le  maquis  og  modstandsnettet lykkes  det  ikke  Sartre  at  etablere.  Denne  forbindelse,  der  var spinkel  og  kun funderet  på  et  rent  antifascistisk og  antitysk grundlag, er forudbestemt til at gå i stykker så snart krigen er slut. Sartre er forfatter  til L'Etre  et  le  Néant; kommunisterne, Lettres Francaises og Action har ikke lzngere brug for ham, de 0jner en 'ideologisk  fjende' i ham  og angriber  ham.  Fra det tidspunkt og indtil tredserne er man vidne til regelmzssigt tilbagevendende faser med tilnzrmelse til PCF, opbremsning, voldsom polemik, forbigående alliancer, det samme skema i tyve år,  med de varianter, der skyldes den enkelte situation. Vi vil ikke detaljeret gnre rede for denne historie; det er vigtigere at forstå dens årsager og resultater.

Forholdet  til  kommunisterne  er f0rst  og fremmest  noget,  der fremstår som uomgzngeligt. En 'antihierarkisk socialist' kan ikke s e r i ~ s t regne med den franske socialisme, som havde sin store tid i folkefrontens dage, men som siden er mzrket af alvorlige synder.

Med  sin  fattige  og  stzrkt  hojredrejede  teoretiske  tradition,  sin klient-struktur og  arbejdervedhznget,  splittelses-organisationen Force Ouvriére, har  SFIO  intet,  der  kan  tiltrzkke  en  radikal intellektuel. Der danner sig i Frankrig, som i Italien i årene frem til centrum-venstre-regeringerne,  et  område med socialistiske  ideer, men det er snarere i udkanten af partiet end inden for det. For de intellektuelle, der er gået ud af modstandskampen og soger et nyt samfund er der intet valg -det er kommunisterne, man må etablere et forhold til.

Det  er  et  kompliceret  forhold,  med  åbne  sammenst0d  og forsigtige våbenhviler. På den  ene side st5r  PCF  med en grundlzggende uforandret metode, en mere tilsyneladende end reel bane,  hvad  angår forholdet til  ikke-kommunister.  På den anden side står grupper af intellektuelle, der hverken kan identificere sig med PCF eller undvzre det, og de kzmperfor at etablere en dia10g.~ Mznd som Sartre, som dog blandt de franske intellektuelle var den, der gik mest i dybden og gik nzrmest på forholdet til PCF, stndte uvzgerligt mod en mur, nemlig det at et kommunistisk parti ikke kan dele udarbejdelsen af en politik med en intellektuel, der ikkeer underkastet  partiets  disciplin.  Det  kan  give  ham  store eller  små indr~mmelser,  så lznge der ikke szttes sp0rgsmålstegn ved  dets strategi. Indrommelseme var små i Zdjanov-perioden, da centralkomiteen  sågar ville bestemme,  hvordan  man skulle male eller drive biologisk forskning, og store efter den XX. kongres, da den  eneste  rest  fra fortiden  der  helt  blev  kastet  over  bord,  var 'socialrealismen' og det endelig blev tilladt kunstneren at dyrke sin egen have som han ville.

Forudsat at der i denne have ikke spirede politisk reflektion  og strategisk diskussion. Her bliver partiet igen intolerant, også  meget mere,  når  der  er  tale  om  'venstre1-grzs eller  -blomster.  Altså tendenser der på en gang er radikale og libertzre, og  udsender dufte man lznge har besværget, trotskisme, luxemburgisme, anarkisme, anarko-syndikalisme.  Disse ting, og endog tilbagevenden  til Marx og Lenin uden for  de tilladte  formler,  er  en gift,  som  de kommunistiske  partier  ikke  kan  betragte  på  samme måde som andre 'kulturer'  eller 'ideer', fordi der er tale om blod fra deres egen historie, en infektion, der hvert 0jeblik kan blive endemisk igen og resultere i spzndinger eller brud i den interne enhed. Vi skal ikke her opholde os ved det drama, som den ideologiske monolitisme er for de kommunistiske partier -ingen ledergruppe er s i   afstumpet, at den ikke kender de begrænsninger, der kommer heraf. Sagen er, at uden monolitismen er farerne endnu sturre; det er ikke tilfældigt, at netop  de,  som har  sagt  sig  10s fra det  kommunistiske parti  ofte griber til cementering af enheden uden nogen dialektik -fremfor alt uden organisatorisk dialektik, hvoraf jo -Gud fri os -de afskyede fraktionsdannelser påny kunne  vokse. Der  ligger  faktisk  en teoretisk  årsag  og  ikke  blot  en  teoretisk  retfærdigg~relse  bag: visheden om, at marxismen, hvis den skal være revolutionær, ikke kan reduceres til en ren relativistisk  metodologi. Der er kun én  lov, der ligger bag den samfundsmæssige udvikling, klassekampen; der er  altså  kun  én teori  om  samfundet,  og  kun  en  praksis,  der konsekvent afledes heraf -'linien' -og altså kun et instrument, der er  bestemt  til  at  realisere  den,  'partiet'.  Denne  tilsyneladende jernhårde  sammenkædning hjælpes også på vej ved kommunisternes praksis -de f ~ l e r sig i krig, antagonister til resten af verden, også når de ikke kæmper, og under krigsforhold er enheden den fnrste betingelse  for forsvar og for angreb.

Det er ikke argumenter, der er lette at feje af bordet. Hvis de var det,  ville man  ikke  kunne  forstå  de  kommunistiske  partiers udholdenhed  og sammenhængskraft.  Selv  de  steder, hvor  de er blevet  svækket eller næsten ~ d e l a g t af deres fejltagelser, som det er sket i en stor del af verden, er der ikke opstået nogen anderledes og mere tilfredsstillende  organisationsform, parti eller væremåde for klassen, og heller ikke nogen instans, der er lige så effektiv. Det er her, det uoverstigelige skær findes, som kritikken af det leninistiske parti ender med at lide skibbrud på og den rene spontaneisme, 'den spontant opståede gruppe', der pr. definition er ude af stand til at vare ved og til at almengereerfaringerne, knuses mod endnu tættere og hurtigere  opdukkende k l i ~ p e r . ~

Over for denne struktur står  den venstreorienterede intellektuelle i Italien og i Frankrig. For at de intellektuelle kan nå  frem til et reelt forhold uden at fornægte hverken sig selv eller partiet, skulle dette være  i  stand  til  at  opfatte  sin  egen  linie  som  en  fremvækst  af klassekampen,  som  handler  ud  fra  en  teoretisk  baggrund  og  til stadighed forholder sig dialektisk  til den. Og de nye behov, ideer, grupper og individer, der kommer til udtryk i den samfundsmæssige kamp i alle deres spændinger, skulle indgå i denne dialektik. Kort sagt skulle partiet være i stand til  at f ~ r e rfaringen tilbage  til  en enhed, fastholde den provisoriske  karakter af denne enhed, holde fast ved nudvendigheden af at efterpr~ve den i praksis. Man skulle være i stand til at huske på den objektive tendens, en erfaring har til at krystallisere sig  som en fremmed  over den bevægelse,  der har fremkaldt  den, lige så snart den ikke Izngere er afhzngig af den. Men  når  den  venstreorienterede -om det  er  en  intellektuel,  en gruppe, eller er klasse-avantgarde  -stiller det kommunistiske parti over for dette problem kommer der en modsætning frem, der går lige  til  et brud; der er tale om institutionens beslutningsmekanisme, som ikke diskuteres. Idenne henseende finder vi den alvorligste Izre hos det kinesiske kommunistparti under og efter kulturrevolutionen.

3. Således gik det for Jean-Paul  Sartre. I lang tid formidledes hans forhold til  PCF, der dog var så vanskeligt, via en oprigtig accept af partiet som  det  det  er. Hvilket ikke indebzrer en  tilslutning.  Det tztteste forhold, Sartre havde haft  til kommunisterne f0r krigen, var venskabet med Paul Nizan, som han ikke alene betragtede som en typisk  aktivist, men  som 'talsmand for politbureauet' -men så trådte Nizan pludselig ud af partiet, da den russisk-tyske pagt blev indgået.  Sartre  og  hans  venner  fik  bekrzftet,  hvad  de  allerede vidste,  nemlig at USSR  gav realpolitikken  st0rre prioritet end de store principer, og at det franske parti umuligt kunne g0re andet. Helt  anderledes blev  den  opdagelse af  USSR  og  kommunismen, man gjorde i Italien under modstandskampen. Her havde fascismen fra  1926 til  1943 lukket  for enhver  politisk  udtryksmulighed  for klassen; det kommunistiske parti var tvunget i illegalitet, dets ledere var  i  fzngsel eller  i eksil.  Det  var  kun  de emigrerede ledere, der oplevede  dramaet  i den  sovjetiske  ledergruppe og  inden  for Internationalen  efter  Lenins d0d -hos  Gramsci finder vi et  godt eksempel på afsondrethed fra det der skete udenlands, selv inden for den Internationale, som han havde kendt på nært hold. Da han lnslades fra fzngslet er der ikke nogen mulighed for at han kan vzre med  igen.  Denne  stilhed  s0nderflznges af krigen, af modstandskampen, hvor der foregår en voldsom vzkst i  de kommunistiske og socialistiske rzekker, som intet kender til fortiden eller henviser dens begivenheder  til  historiens  modding -kommunisterne er de store modstandsfolk, USSR er Stalingrad, og Italiens fornyelse går over den vej.

Den franske venstrefl~j kunne ikke tillade sig så megen uskyld. I Frankrig var der Inbende information om alt dette -bruddet inden for den sovjetiske  ledergruppe den trotskistiske  polemik,  partiets stivnen og på det nzrmeste annulering mod slutningen af tyverne, isolationen  i  'klasse-mod-klasse'-fasen  og derefter  folkefrontens genopstandelse  (hvor  kommunisterne  tidobledes  på  et  år),  og samtidig  dermed  Moskva-processerne  og  Internationalens  VII. kongres -og disse begivenheder genspejledes i brud og forskellige grupperinger inden for venstreflojen. At sztte  sig et forhold til PCF, og dermed til USSR, som mål efter krigen, betyder at acceptere en politisk kraft, der allerede har fjernet sig meget fra den revolutionære  linearitet,  som  den  'rode  modstandskamp' havde dromt om i Italien, og det betod at forholde sig til en Sovjetunion, der ikke kunne reduceres til de heroiske billeder fra Stalingrad. Det betod  kort  sagt  at  anerkende  PCFs  og  USSR's  antagonistiske stilling  ud fra en  meget  mere  kompleks synsvinkel, hvor de store illusioner  var borte.

Det forekommer os, at denne klarhed, selv under de forskellige svingninger, karakteriserer Sartres  holdning  lige  fra  de  forste efterkrigsår, og i endnu hojere grad  efterhånden som  den kolde krig udvikler sig.'' Også  inden  for  gruppen omkring Les temps modernes, som han begyndte  at publicere  i foråret 1945 sammen med  Merleau-Ponty, Aron, Pouillon, Leiris,  Paulhan, Ollivier og Simone de Beauvoir, var det denne holdning, han fremforte, og  det kom  til  at afstedkomme bruddet  med  Merleau-Ponty  [se  herom Sartres artikel om M.-P.  i Sifuationer]. I Les Tempsmodernes gjorde der sig nemlig straks to tendenser gzldende,  der begge forte bort fra kommunisterne;  på  den  ene  side  venstrepolemikken mod  den 'forrådte modstandskamp', PCFs parlamentarisme og dets legalisme; på den anden side en antidogmatisk polemik, som også fandtes i den forste tendens, men som snart udskilte sig for at dreje til  hojre.  De  to poler  symboliseredes  af hhv.  Merleau-Ponty  og Aron. Sartre folger dem ikke. Ikke blot folger han indlysende nok ikke Aron, hvis vej er tydeligt 'socialdemokratisk', man han folger heller  ikke  Merleau-Ponty,  som  han  står  meget  nzrmere,  og grunden hertil er, at når man ikke kan se nogen  identitet mellem kendsgerningernes urene konkrethed og princippernes rene abstraktion,  så  vzlger  Sartre  de  forstnzvnte.  I  et  ganske  kort tidsrum forfolger han faktisk illusionen om en tredje holdning, der kan indeholde både kendsgerningerne  og abstraktionen. I foråret 1948 grundlægger David Rousset,  Georges  Altman,  Gérard Rosenthal og Jean Rous en gruppe, der vil udskille sig fra PCF ud fra en trotskistisk inspireret kritisk holdning. Samtidig vil gruppen finde  frem  til  en  forbindelse  med  andre krzfter.  Farst  tilslutter Sartre sig -på trods af Simone de Beauvoirs negative forudsigelser -men senere må han trzkke sig tilbage, da han i  1949  ser, at  gruppen allerede  har  placeret  sig  på USA's  side.  Herfra udleder  han  den overbevisning, at når en konfrontation som den kolde krig er i gang, er det en ren illusion at udtænke en tredje skyttegrav; man er altid enten på den ene eller på den anden side, og man  må vælge.

Derfor må han stadigt  fastere  vælge  USSRs og PCFs side, på trods af disses rasende polemik mod ham. Denne polemik preller af mod  ham,  han opfatter  den som  en  ubehagelig,  men ikke eliminerbar del af de kommunistiske partiers praksis. Vulgariteten i polemikkerne er så åbenlys -man kan tænke på angreb fra folk som Kanapa,  der  er  et ekko  af periodens zdjanovisme, eller på betegnelsen  'maskinskrivende hyæne', som Fadejev hæfter på ham, eller lignende smukke ting -at de ikke kan anvendes som målestok til bedammelsen af partierne. Så meget mindre som hajreflajen kan finde holdepunkter  her: der kan  I se, hvad kommunisterne er for nogle.  Sartre  har en meget  fin  fornemmelse  for denne  'politiske anvendelse',  og  han  bliver  hurtig  træt  af  subtile  distinktioner mellem hajreorienteret antikommunisme og  venstreorienteret antikommunisme. Da  Kravcenko's bog [Jeg valgte  friheden] udkom, og Claude Lefort anerkendte den fra venstre i Socialisme ou Barbarie, samtidig med at Le Figaro og L'Aurore hyldede den fra hajre, var  Sartre ikke i tvivl om operationens politiske betydning, og han går imod Kravcenko og enhver der benytter  sig af ham.

Således aftegner der sig det som Merleau-Ponty kaldte  Sartres 'ultrabolsjevisme'  [i les  aventures de la dialectique], og  som afspejler  hans  behov  for  at  skabe  et  teoretisk  grundlag for sit politiske  ståsted. Sartre opridsede  sin  udvikling i en  samtale med sine maoistiske venner sidste år: 'Da RDR blev oplast, tænkte jeg på,  hvad  jeg ville  gare  i  tilfælde  af  en  krig  mellem  USA  og Sovjetunionen. Det kommunistiske parti forekom mig at repræsentere proletariatet, ogjeg kunne under alle omstændigheder kun stå på proletariatets side. Iavrigt varjeg  blevet belært af RDR's historie -en hvilken som helst mikroorganisme, der nærer illusioner om at være en formidlende faktor, ender med  at blive spaltet op. Over for truslen om en krig, der omkring 1950-52 så ud til at være overhængende, fandtes der kun et valg: enten med USA eller med USSR. Jeg valgte USSR. Afgarende for mig var den internationale situation,  men  også  eksistensen  af  et  kommunistisk  parti,  som forekom mig at udtrykke proletariatets behov. Det var på den tid, Ridgway besagte Paris, og det kom til voldsomme demonstrationer og  Duclos  blev arresteret.  Regeringens antikommunisme  var tydelig. Jeg var så indigneret, at  jeg skrev tre artikler til Les Temps Modernes med titlen Kommunisterne og  freden, hvor jeg erklærede, at jeg  ville  f d g e  PCF.  Når jeg  tznker på det nu, tror jeg,  at det snarere  var  mit  had  mod  den  borgerlige  optrzden  end  PCFs tiltrzkningskraft, der fik mig til at  skrive  dem.  Under  alle omstamdigheder foretog jeg  springet.'

I  samtalen  med  'les  maos'  opholder  Sartre  sig  ikke  ved  det teoretiske arbejde, som dette valg gjorde n~dvendigt, og  heller ikke ved  den  langvarige  diskussion  med  Merleau-Ponty  og  Claude Lefort, som fulgte deraf. Alligevel er dette arbejde en fundamental etape for Sartre -fra Kommunisterne og.freden til Stalinsgenf~rdfår hans politiske tznkning den st0rst mulige kompakthed. Der er tale om grundlaget  for  hans  forhold  til  kommunistene, som ikke er tilfzldigt  udarbejdet, og heller ikke, sådan som han selv erklzrer, 'begrznset  til  enkelte  przcise  punkter'.  Paradoksalt  nok  kaster denne fase også lys over fornzgtelsen af forholdet til kommunisterne fra de f0lgende år.

De tre artiklers struktur er ikke mindre vigtig end deres indhold; den er n ~ g l e n til  dem.  De  tager  nemlig  deres  udgangspunkt  i en przcis historisk begivenhed; Ridgways ankomst, demonstrationerne  i gaderne,  det franske kommunistparti  over for borgerskabet, som d a   det parisiske proletariat t0vede med at f0lge partiets ordre, straks heri ville  se en frigmende afstandtagen til USSRs politik, en generobret 'autonomi'. De hykleriske lykmskninger, der fra h0jre og  venstre  str0mmer  ind  til  de  forstummede  franske  arbejdere, oprOrer  Sartre. Den f ~ r s t e artikel  er en anklagetale  mod 'les rats visqueux',  kloakrotterne,  der  efter  efterkrigstidens  angst  nu  var dukket op igen for at savle på det parisiske proletariats krop. De nyder det -skriver  han -fordi de tror det endegyldigt  slået. For hvordan skulle man nemlig kunne skelne et nederlag for PCF  fra et nederlag  for proletariatet,  og fare for USSR fra arbejdernes  sag? Om man kan lide det eller ej, er det på denne konkrete modsigelse, at klassefronten  går.

Sartre er altså tvunget til en f0rste generalisering: demonstrationen af so  jetunionens fredelige natur. og dermed nudvendigheden for arbejderne af at forsvare den, for ikke af imperialismen at blive narret ud i en destruktiv krig, der ville udelukke ethvert perspektiv med en fremtidig social frigmelse. Senere tvinges han, angrebet af Claude Lefort, til  nzste, mere omfattende generalisering, når han afviser at dr0mme om et proletariat som sådan, der kan reduceres til  det rene produktionsforhold,  som er frit for historisk-politiske karakteristika, og ikke 'placeret'  (prolétariat-gélatine); et proletariat så abstrakt, at enhver politisk aktion ville blive sekundzr, daden ikke  ville  kunne  adskilles  fra  det  subjektive  moment  eller  fra den  konkrete  historiske  situation.  Herfra  går  han  til  en  tredje generalisering, den mest  kategoriske,  den, hvor han mest nærmer sig leninismen:  klassen  eksisterer  ikke  som sådan, men  kun  som politisk bevidsthed og aktion.  Og  bevidsthed og  praksis er kendetegn  for  klassen når  den  er  kommet  ud  af  sin  passive ubestemthed, når den er blevet til 'parti'. Når fnrst der er etableret en  identitet  mellem  organiseret  tænkning, praksis og 'parti', har man  konstateret,  at  dette  er  den  eneste  form  igennem  hvilken klassen udtrykker  sig,  altså  eksisterer.  I  forhold  hertil  er  det sekundært om  partiet i stnrre eller mindre  grad  svarer til principperne,  om  det  har  rene  eller  snavsede  hænder.  Den  der vender partiet ryggen, vender ryggen til proletariatet, også selv om han  hævder,  at  han  forsvarer  dets  integritet.  Han  forfnlger  et spngelse,  eller  værre:  han  forsvarer  den  gode  samvittighed, der tillader  ham  at blive  siddende i hyggevarmen  sammen  med  sine pricipper,  i  den  behagelige universitets-niche. Denne  identitet mellem klasse og parti er så objektiv, at også det modsatte gælder: heller ikke partiet  kan oplnse den. Det kan udslynge lige så mange bandlysninger  det vil  mod folk, der stiller sig på dets side -det vil dog ikke kunne gnre dem til forrædere.

Sartres tre artikler er en argumentation i udvikling, i polemikkens  ild;  men  Merleau-Ponty  har  ret -de  har  kun  en ideologisk cement, nemlig faktualiteten, styrken af det der er, over for det  der 'burde være'." Det, der er, er ikke-identiteten mellem USSR  og  PCF og  henholdsvis  imperialismen  og  borgerskabet. Merleau-Ponty  kan  protestere  så meget  han  vil, og sige, at dette betyder, at USSRog PCF  kun defineres negativt, i stedet for at blive stillet op  som en positiv modstilling, der indeholder en ny historieog et nyt samfund. Sartre kan svare, at hvor illegitime USSR og PCF end kan være i forhold til Marx' ideer og forudsigelser, forbliver de dog antagonistiske i  forhold til det borgerlige system. Mens USA og den franske regering  repræsenterer  den herskende  klasse i al dens gru,  repræsenterer PCF  og  USSR  ikke  socialismen  i  al  dens herlighed -og hvad så?  De er borgerskabets eneste aktuelle fjender, de eneste, det frygter, den eneste skillelinie, der går ned gennem det franske samfund. Det er på denne front, og ikke på andre fronter, der er mere  i  ovensstemmelse  med principperne,  men helt illusoriske, at  det gælder om  at tage parti, for vi står  til halsen i denne historie,  og ikke i en anden

Sartre præciserer, at når man har valgt denne side, indebærer det ikke ubetinget tilslutning.  Og han saetter sig for i alle tre artikler at opfange  utilstraekkeligheden også inden  for  den  kommunistiske front. Alligevel når han aldrig frem til dette; fnrst er han nndt til at forsnge e ; teoretisk  fundering af den faktuelle antagonisme, han forsvarer -til  forskel  fra  kommunisterne,  der  ikke  fnler  sig forpligtet hertil. Hvad USSR angår ser tingene temmelig enkle ud: teorien  og dens  historiske  situation  synes  at falde sammen i den objektive frontale placering over for USA, der er blevet opridset i den  kolde  krig. Det  samme  gaelder  Sovjetunionens  objektive fredelige  natur  i de  år, for den  havde  behov  for fred.  Og Sartre behnver ikke gå meget videre, for ingen kan benaegte dette uden at snuble og blive  indviklet i det amerikanske net. Ingen, heller ikke trotskisterne h ~ v d e r den eneste ting, der kunne gnre USSR's rolle på den internationale scene tilfaeldig og dermed skrnbelig -at den er en  stormagt, der  ikke  adskiller  sig  fra  de  andre.  Merleau-Ponty indrnmmer ham det grundlaeggende: 'På et punkt er det let at enes, og det er, at i USSR  tilhnrer magten ikke borgerskabet, at Stalins fundamentale valg ikke står for en tilbagevenden til kapitalismen'. Det er uden betydning, at han så protesterer, når Sartre ikke tager den specifïkke natur af dette samfund,  der er anderledes, men måske ikke revolutionart, i betragtning, når han ikke beskaeftiger sig med konsekvenserne  af  'tilbagegangen'  efter  oktoberrevolutionen, og ikke spnrger sig selv, om Stalins valg var nndvendige eller ej, om  de skader, de kom til  at forvolde, kan udbedres eller ej. For når han fnrst har indrnmmet den objektive konfliktualitet mellem USA og USSR, mellem  den franske  kapitalisme  og  PCF, har Sartre ikke brug for andet: han har ikke brug for at svaerge på deres renhed for at  kunne stille  sig  på deres  side.  Og så laenge  USSR  er imod  det amerikanske imperium, er der for ham som for stnrstedelen af de venstreintellektuelle, ingen tvivl om  valget.I2  Og det i så  hnj  grad, at da  han  nogle  år senere  i Stalins  genfard tog  de emner op, som Merleau-Ponty i 1952 havde bebrejdet ham, at han overså, altså en definition af det sovjetiske samfunds natur, sker det, at han fnlger en vej, der er parallel med den i 1952, bare mere paradoksal. I 1952 fremlaegger  Sartre grundene  bag  partiet  ud  fra  et lidenskabeligt forsvar for det; i 1956-57 fremlaegger han grundene bag Sovjetunionen med udgangspunkt i en lidenskabelig kritik. Det er endnu en gang den historisk-faktuelle synsmåde, fascinationen af den reelle historie, der fnrer ham til opbygningen af det,  der endnu i dag, ved siden af Deutschers vzrk, som det påmange måder ligner, er den mest overbevisende forklaring på den stalinistiske epoke.

Men i 1952 er det ikke dette punkt debatten drejer sig om. Sartre er meget mindre interesseret i det europæiske venstres forhåbninger og  skuffelser  i  forholdet  til  det  sovjetiske  samfund,  end  i  den betydning,  som  polemikken  mod  USSR  har  for klassekampen  i Frankrig.  Han  tager  fnrst  spnrgsmålet om USSR's natur  op, da krisen i den sovjetiske lejr eksploderer i 1956,  og det ikke er  ideerne, men den historie, der finder sted, der er inde i billedet. I 1952  er det det franske proletariats eksistens, der  fokuseres på: PCF risikerer at blive bandlyst, og masserne rejser sig ikke for at  forsvare det;  nogen tvivler i Marx' navn  på, at man bnrforsvare det. For at bevise, at de tager fejl, er det for Sartre ikke tilstrækkeligt,  sådan  som det er hvad USSR angår, at pege på kendsgerningernes styrke; for PCF har ikke lanceret revolutionære paroler,det har begået en hel del fejl, og det kan snarere defineres ud fra  den forfnlgelse, det er  genstand for, end ud fra de slag, det selv leverer. Alligevel nærer Sartre i  1952 ingen tvivl om -til forskel fra hvad han siger i 1972  i en samtale med sine maotistiske  venner -at  partiet  er  den  eneste  reprzsentant  for klassen, selv om det er tvunget ind i  en ren forsvarstaktik. For det er faktisk  en  dobbelt  omringning  der  tvinger  det  hertil,  fra  den internationale spznding, og  fra et halvkvalt borgerskab, der er ude af stand til at ekspandere,  og derfor ikke har en nkonomisk margen, der kunne tillade det at have et forhold til de udbyttede, som ikke kun  bestod  af  undertrykkelse  og  et  stadigt  forsng  på  politisk likvidering. Dette er den baggrund, han opridser  for klassekampene i  Frankrig  i  begyndelsen  af 50'erne.  Det  er  denne  historiske situation, der giver både den latente, undertrykte og  tavse, men ikke integrerede franske arbejderklasse og dens parti en placering og en natur.

Hvilket andet kriterium kunne invrigt gzlde -indvender han over for Claude Lefort -for at definere og bednmme proletariatet? Ved en principiel definition, hvorefter proletariatet  eksisterer i og med kapitalen eksisterer og omvendt, bliver man på det analytiske plan hzngende i en tautologi, og på det politiske plan risikerer man hele tiden  at undervurdere den her-og-nu-bevidsthed,  som proletariatet må have om sig selv for at vzre i stand til politisk kamp. Hvis man står 'lzngere til  venstre'  end  PCF, falder  man  tilbage i den rene ahistoriske og i sidste ende a~olitiske mekanicisme -så  ville det vzre . , tilstrzkkeligt for proletariatet  for at opbygge sin antagonisme for hver  dag der går og på længere sigt for at give anledning til den fatale modsigelse mellem produktionssystem og produktivkrzfter, hvori systemet  er  bestemt  til  at bryde  sammen, at  vzre  til  og at fortsztte med at vzre til. Den bedste måde at begrave kapitalen på ville  altså vzre at pukle 10s i den kapitalistiske fabrik, konkluderer Sartre ironisk. Men dette er den anden Internationales vej, der nu dukker  frem  i  'antistalinisternes' venstrekritik i Socialisme  ou Barbarie. For  proletariatet,  der  producerer  og er  produceret  af kapitalen er det ikke nok at vzre genstand for udbytning for at blive politisk subjekt;  det  er  nudvendigt  at  det  bliver  bevidst,  at  det organiserer sig, at det  handler.  Kort  sagt, at klassen  altså bliver parti.

Når man genlzser polemikken med  Lefort tyve år efter, er det kuri~st at iagttage, hvorledes Sartre bebrejder  Lefort nogenlunde de teser, der i dag  hzvdes af Althusser -altså at tro, at historien ikke har brug for et handlende subjekt,da klassekampsmekanismen i sig selv generer dens fundamentale forandringer. Når sandt skal siges, kan  man  ikke  reducere Lefort  til  denne  holdning,  som  også Merleau-Ponty bemzrker: det er Sartres polemiske åre,  der forcerer ham. For selv om Lefort slipper uden om  determinationen der hvor Sartre slår ned på ham (hvordan klassen får bevidsthed om sig selv, altså hvordan man  lever  som  antagonistisk  klasse, hvordan den fastsztter  sin  handlen, gennem hvilke former, og dermed hvilken konkret klasse, der kommer til udtryk situation for situation, med hvilken organisation,  program  og  politisk  praksis),  så skubber Sartre til stadighed ved at understrege det subjektive og bevidsthedsmzssige moment det objektive materielle  grundlag til side, uden hvilket klassen ikke ville have nogensomhelst konsistens, udover en rent tilfzldig, nemlig produktionsforholdene. Dette er, som han  minder om, et 'forhold mellem  mennesker', men derfor ikke  mindre 'materielt'  i  marx'sk forstand. Af frygt for at falde i determinismens fzlder Izser og citerer Sartre i virkeligheden Marx, som om Kapitalen var  en  biting  i  hans  arbejde, altså ud  fra  en historicisme, der  er suppleret med  nkonomiske  trzk. Der er slet ikke  tale  om en  opfattelse af  ~konomien og af  historien  som et system  af  indbyrdes  afhzngige  forhold,  hvor  subjektiviteten  til stadighed  determinerer  sig  i  forhold  til  noget  objektivt,  nemlig loven om kapitalens dannelse, akkumulation og reproduktion. Det synes  at  vzre  Marx'  skzbne  altid at  blive Izst  halvt,  enten objektivistisk og deterministisk,  hvorefter  han undergår evolutionistiske  og  andeninternationalistiske fortolkninger  (den  retning, som Sartre mener stammer  fra Engels) -eller også subjektivistisk og historicistisk, og dermed snarere leninistisk og tredjeintemationalistisk. Sartres 'ultrabolsjevisme' består i  at han, ligesom kommunisterne, har foretaget  den  sidstnævnte læsning -også de foretrækker at gemme Kapitalen væk på loftet. Men når man forst har flyttet hovedvægten  til det handlende subjekt, dvs. til den rene politiske praksis, bliver forholdet mellem klasse og parti på  en gang meget nært og meget arbitrært, i og med det kun kan efterproves på sig  selv.  Da  klassen kun er  sin  egen  organiserede  bevidsthed, uddrager denne organiserede bevidsthed sin legitimitet fra sig selv; og man vil kunne bedomme den som revolutionær eller opportunistisk  ud  fra  en  målestok,  der  også  er  rent  politisk, udvendig i forhold til klassens direkte og konkrete specificitet. For at undslippe sin rene objektivitet som passivt socialt faktum, lober klassen hele tiden den risiko at miste det materielle grundlag  for sin handlen: enten lukker den sig inde på  fabrikken, eller også glemmer den den.

Det  sker  således, at  Sartre  i  begyndelsen  af  50'erne  kommer kommunisterne imode, selv om de ikke kommer ham imode, og der er slet  ikke tale  om 'begrænsede og præcise punkter', men om det grundlæggende punkt: forsteprioriteten af partiets politiske ledelse. Og dette forer ham til at styrke forholdet til PCF i en række fælles initiativer,  fra  Henri  Martin-affæren  til  mangfoldige  interne  og internationale kampagner. Det forer ham også til at forblive længe på den sovjetiske side, og bruddet med Sovjetunionen bliver aldrig formelt. Ikke engang begivenhederne i 1956 bryder forholdet, selv om Sartres forste reaktion  er protest, og selv om det, hvis vi ikke tager fejl, var ham, der skabte betegnelsen 'fra de henrettedes parti til bodlernes parti' -som krænkede PCF så meget. Men lige så  snart den mest umiddelbare polemik lægger sig og der bliver plads til en dybtgående undersogelse,  munder Sartres forsog på at gore, hvad kommunisterne  ikke  gjorde, altså rekonstruere årsagerne  til Stalintidens deformationer,  som vi allerede har antydet tidligere, ud i den mest  seriose retfærdiggorelse.

Faktisk sker det for Sartre som for Deutscher, at de i fuld kritisk frihed og uden disciplinære bånd, uden nogen forudfattet mening eller apologetisk hensigt, snarere tværtimod, finder  frem til stalinismens 'årsager'. Hvor? I det russiske samfunds  ekstraordinære  tilbageståenhed  og  fattigdom.  'Vi  ved  hvad  den  oprindelige akkumulation  har  kostet  i  vore  lande,  vi  har  ikke  glemt  det umådelige  spild  af menneskeliv,  tvangsarbejdet,  elendigheden, revolterne, undertrykkelsen. Industrialiseringen har kostet mindre i USSR;  men  hvilken  frygtelig  anstrengelse  har  den  ikke  krævet alligevel, hvor meget sved og hvor meget blod; et kaplob med tiden, i et underudviklet  land, der nzsten udelukkende bestod af bunder, som  var  omringet  og  måtte  vokse  på  trods af  den  ukonomiske blokade og den konstante trussel om vzbnet aggression. Ingen vil nogensinde  kunne  sige  hvor  meget  dette  belejrede  fort  uden  at risikere  total  odelzggelse  kunne  have  reduceret  lidelserne  og sliddet'."  Det er dette billede, der nzsten obligatorisk fremkalder modsigelserne:  mellem  den  socialistiske  opbygnings  langsigtede interesser og den arbejdende klasses kortsigtede interesser, mellem 'negative spontane reaktioner fra masserne og  ukonomiens generelle behov' (på trods af at arbejderen 'ved,  at  hans anstrengelser, takket vzre socialiseringen af produktionsmidlerne, bliver  til  gavn  for  hele  arbejderklassen  og  derigennem  for  hele folket'), mellem  ledere  og  masser,  regerende  og  regerede.  Senere kom,  i  tyverne,  modsztningen  til  bondemasserne,  hvorfor  'de sovjetiske ledere fra 1930 tvinges til i  proletariatets navn at uduve et jernhårdt diktatur over de fjendtlige bunder ...' Stalinismen opstår ud fra denne sekvens af uundgåelige kontraster og ud fra det ydre pres ('socialismen  i  kun  et  land,  eller  stalinismen,  er  ikke  en afsporing af socialismen, det er en Izngere vej mod socialismen, der er gjort obligatorisk af omst~ndighederne'). Dette 'blodige uhyre, der snndernver sig selv, skal man kalde det socialisme? Jeg svarer oprigtigt: ja.  Ja, det er endda socialismen i den primitive fase, den eneste  mulige  uden  for de platoniske  ideers empyreum'.

De  virkelige  fejltagelser,  hzvder  Sartre,  kommer  senere.  Da USSR efter at begyndelsesbetingelserne er overvundet og styrkeforholdet zndret, vil påtvinge folkedemokratierne  sin model, for  disse  kunne  i  modsztning  til  det  unge  sovjetsamfund  efter oktoberrevolutionen,  have  klarer  sig  uden.  Heraf  den  ungarske tragedie, sovjetblokkens venden  sig mod sig selv, dens pessimisme og  tilbagefaldet til terrorismen -altsammen  reflekser  fra  en situation, der nu er overvundet med afslutningen på omringningen og  pa  den  kolde  krig.  Det  var  altså  fejltagelser,  fordi  de  var unndvendige,  og jo  alvorligere de var, jo  lettere måtte de kunne udbedres. Stalin er nu efterhånden kun et  spngelse; i modsztning til den grusomme påtvungne virkelighed i tyvene og trediverne, ville man i dag kunne mane ham i  jorden. Denne besv~rgelse er  i  dag  det russiske samfunds dybe sandhed.

PCF når frem til de samme konklusioner som Sartre med femten års forsinkelse,  PC1 tidligere.  Dette forhindrer ikke, at de i  1956 bliver rasende på ham. Sagen er, at denne forsinkelse på mere end et tiår  giver  det  historiske  og  samtidig  kritiske  resultat  i  Stalins genfrerd en  helt  anden  betydning:  den  fratager  skriftet  hele  den udfarende kraft, som Sartre dengang havde lagt i det ved at  satse på en positiv frigorelse af krzfter og derfor på historiens kontinuitet, der er grobund for modsigelser. Det er ved at basere sig herpå, at Sartre  kommer  til at  begå  en  dobbelt  fejltagelse -fortidens uundgåelighed og det potentiel, der er akkumuleret til fremtiden. Intet andet skrift af ham afslorer i så h0j grad som Stalinsgenfrerd begrznsningerne  i hans lidenskabelige troskab over for kendsgerningen,  og af  hans fascination af  den levende historie, for i intet andet  af  hans  arbejder,  paradoksalt  nok,  er  de  historiske  data opfanget så  tilnzrmelsesvist til tider, medtaget snarere  end overvejet. Måske var en anderledes bedommelse af de nodvendige etaper i 'den socialistiske  opbygning' i USSR hverken modnet eller mulig  i  1957; givet  er  det, at  da en  anderledes bedommelse blev mulig, efter kulturrevolutionen  i Kina, talte Sartre ikke mere om det. Hans placering ved kommunisternes  side forer ham lige frem til den XX. kongres, og  det var -selv om han i dag ser det i et andet lys -med stor overbevisning.14

Men det kan forklares; det var en frygtelig, men storslået historie, og for ham syntes den f0rst og fremmest at vzre svanger med nye muligheder, og ikke  kun  for USSR. Den enhed på venstreflojen, som han aldrig var o p h ~ r t med at arbejde for,  forekom nu mulig på grundlag  af en kritisk  og  frugtbar  nygrundlzggelse,  der  ikke lzngere kunne uds~ttes; og det er ikke noget tilfzlde, at  skriftet om den  ungarske  tragedie  slutter  med  en  overbevist  appel  for  en folkefront  i  Frankrig." 'Kun  folkefronten kan redde vores land, kun den kan helbrede os for kolonialisme, vriste vores 0konomi ud af  malthusianismens  hznder og give den en ny impuls, organisere en masseproduktion under arbejderkontrol for at h0jne levestandarden,  lzgge  grunden  til  et  socialt  demokrati,  generobre  den nationale suverznitet, knuse den atlantiske alliance, sætte Frankrigs styrke i fredens tjeneste ...' Kritikken har kort sagt til formål  at  frigore og opt0  PCF:  det gzlder  om  at  bruge sprzngkraften i den XX. kongres og den ungarske revolution, så historien  kan  szttes  tilbage  på  de  skinner,  som  halvtreds  års kommunistisk  bevzgelse,  med  fejltagelser,  synder  og  blod,  har forberedt  til  den, og som bevzgelsen endnu ikke har fået 0je på. Aldrig  har  Sartres kritik  af  kommunisterne  og af  USSR vzret så skarp, og aldrig i lige så h0j grad baseret på anerkendelsen af  en objektiv  storhed  hos  dem, som er meget  solidere  end  de i  deres hovmodige indskrznkethed er i stand til at erkende.

4. Hvor længe varer Sartres tid som rejseledsager for PCF? Et årti måske. Men det er ikke let for andre, måske heller ikke for ham selv, gennem hans skrifter at fastsætte faserne i hans fjernen sig fra det kommunistiske  parti  og fra  USSR,  sådan som  det  var  at  fdge etaperne  i  hans  tilnærmelse.  Der  er givet  en  række  faktorer  der spiller ind. Internt var der den holdning, de franske kommunister indtog til krigen i Algier, hvor Sartre -med de 121's  manifest -med stor  polemisk  kraft  forfagtede en  holdning,  der endnu en  gang adskilte sig fra PCF's. Internationalt var der de negative resultater af  den XX. kongres: det gradvise bortfald af de forhåbninger om et genopsving, som Sartre, ligesom Deutscher, havde ment at kunne skimte i de 'objektive'  betingelser,  der var blevet skabt ved Stalins d0d og ved de udviklingsproblemer for det sovjetiske samfund, han havde efterladt sig. Når Sartre i dag taler om sig selv, erklærer han, at adskillelsen  skete, efterhånden som han lidt  efter lidt blev klar over, at PCF havde givet afkald på antagonismen og på volden, og at USSR gennem den fredelige sameksistens havde givet afkald på oppositionen  mod det amerikanske imperium. Alligevel er der her tale  om  dårligt  funderede  argumentationer,  som  mere  ligner  en rekonstruktion a posteriori  end de virkelige  faser i det, der skulle blive hans nye bevidstg~relse. For 50'ernes Sarte var helt på  det rene med PCF's virkelige revolutionære sindelag,  og han havde reflekteret  og skrevet  ikke så lidt herom; ligeledes er det ikke den 'fredelige sameksistens' i sig selv, der ryster ham. Selv i uenigheden mellem  Kina og USSR engagerer Sartre sig ikke tilbunds.

Når man læser hans skrifter eller indsamler direkte vidnesbyrd om ham, er det alligevel krisen i forholdet til kommunisterne, der aftegner sig som n~glen til tresserne.  Men det er en latent og ikke i n d r ~ m m e t   n ~ g l e .   Ikke  tilfældigt  falder  det  sammen  med et vendepunkt i hans arbejde -han lagde videref~relsen af den critique til side, som var hans mest ambiti~se teoretisk-politiske syntese, og gav sig i kast med det valdige analytiske arbejde omkring Flaubert, som på mange måder er mere adskilt fra den politiske handlen. Det er, ligesom Les mors, også en  reflektion  over ham selv. Sikkert er det,  at  selv  om  han  videref~rer en  aktiv praksis  med  indlæg  og vidnesbyrd -Algier,  Cuba, Vietnam og  Russell-tribunalet, senere Mellem~sten -er hans forhold til politikken mindre direkte, mindre aggressivt og  især mindre  ambiti~st.  Er  det  med  baggrund  i skuffelsen  af  de forhåbninger, der fulgte i k h a n d e t  på  den XX. kongres, som  ikke  gik  på  en  fredeligere  verden,  men  på  et genopsving i arbejderbevzegelsen -på baggrund af at han tabte det store vzddemål, der var  indeholdt  i Stalins genfizrd -at der hos Sartre viser sig en relativ afstandtagen fra den politiske aktion? Jeg tror, man kan hzvde det, selv om det ikke przciseres af ham selv. Det  svarer  invrigt,  som en  langsom  reaktion, til den langsomme proces, som USSR og de kommunistiske partier gennemlnber frem til  1968 -en urolig indre krise uden tydelige brud, en skiften ståsted, men  altid  uden  utvetydige  og  afgnrende  momenter,  kort  sagt brezjnevismens  triumf.

Det  er  en  kendsgerning  at  Sartre  ikke  skrider  til  en  global omvurdering som fnlge  af  forandringerne på den  internationale scene og på den franske politiske scene, hvor gaullismen spiller ud og de fundamentale data i landets nkonomiske udvikling  zndres gennem en omplacering af de hovedpersoner i analysen, som Sartre havde opereret med gennem hele det forudgående tiår -De Gaulle skaber fred  i  Algier,  De  Gaulle  gennemfnrer  ekspansionen,  De Gaulle bryder  den atlantiske alliance, de ting, som Sartre i januar 1957 havde  set  som de store  mål, kun  en folkefront  ville  kunne realisere. Les  Temps  Modernes er  stadig  åbent  for  de  politiske undersngelser, szrlig gennem André Gorz'  medarbejderskab og for direkte indlzg af begrznset rzkkevidde i denne eller hin sag. Men Sartre  vender -hvis  vi  ikke  tager  fejl -ikke  tilbage  til  de  store spnrgsmål om international og intern strategi, med  den horisont, der  var  i  50'erne.  Grunden er, at den  tids analyse som adressat havde haft en part, et politisk  subjekt, som efterhånden forekom ham mindre og mindre overbevisende. Det i så hnj  grad, at da der et år fnr maj-eksplosionen  påny opstår et folkefronts-perspektiv, og der endelig  skabes den  venstre-enhed,  som han fnr i tiden havde kzmpet så meget for, anbefaler Sartre ganske vist at stemme (på kommunisterne, i stedet for at stemme blankt),  men  for ham  er spnrgsmålet helt blottet for den interesse og det indhold, som det endnu  i  slutningen  af  50'erne  syntes  at have.  Sagen  var  den, at mange  politiske  kategorier  i  lnbet  af  tiåret  var  blevet  slidt  op; bevzgelsens latens  havde knust meget mere  end  blot nogle kortsigtede  hypoteser.  Sartre  tier,  eller  måske  er  hans  virkelige politiske skrifter fra de år  forordet til Nizan's Aden Arabie, og visse artikler eller interviews om de 'vrede'  unge, hvori han aner et latent, men autentisk politisk subjekt, der er frigjort fra både systemets og venstreflnjens integrerede  kategorier. Hvad resten angår ved  han ikke  lzngere hvem han skal henvende  sig til, for Europa er atter kommet i parentes, og han kan kun tale for  Vietnam, eller den tredje verden,  de  fattige  og  undertryktes  store  sag.  Maj-eksplosionen finder ham, som alle andre, uforberedt  og udenfor.

I  maj-begivenhederne kommer han naturligvis til at se beviset for det rigtige  i den forudgående tavshed, den fortolkningsnngle, der kan befri ham for hans uro, og som szetter ham i stand til at revidere, eller snarere fordumme, den tidligere historie. Men iszr giver den ham mulighed for påny at gå ind i aktiv politik. Der er imidlertid tale om et come-back med anderledes fortegn end tidligere. Det er mere, og  samtidig mindre  forpligtende end hans  forhold  til kommunistene  havde været  i  50'ernr. Mere i  den forstand, at han opdagede den daglige aktivisme, og også dens ydmyghed, den 'nye måde at lave  politik  på', den fuldst~ndige konsumering af  hans dårlige samvittighed  som  'separat'  intellektuel. Mindre  i  den forstand, at denne nye aktivisme stiller store krav på det praktiske og moralske område, men den fritager stort set fra en indsats hvad angår den historisk-strategiske refleksion.  Hans egen ungdom  og beslutningen om at bryde med fortiden, synes at vaere grundlag for denne fritagelse.  Det  er  den  Sartre,  vi  kender  fra  'La  cause du peuple', fra 'Libération',  fra samtalen med Pierre og Philippe Gavi, fra  forordet  til  Manceaux'  'Les  maos  en  France',  og  fra  de skandalnse handlinger  i  protest  mod  magtapparatet.

Kun en Sartre? Ikke Izengere. Det forekommer os, at der Inber to rode  tråde, parallelt  og ikke sammenfnjelige,  i  de  sidste  fem  års Sartre.  På  den  ene  side  er  der  den  'nye' rejseledsager,  som har foretaget  sit  militante  valg  og  står sammen  med  den  gruppe  på venstreflnjen,  som han lettest eller med de færreste vanskeligheder kan identificere sig med: maoisterne fra 'La cause  du peuple' (ikke det marxistisk-leninistiske  parti; men disse folk, der er 'maos' i  og med de idemaxsigt relaterer sig til den kinesiske revolution og til kulturrevolutionen, og som ikke er bundet af  lydighedskrav). På den anden side er der den intellektuelle/politikeren,  som på  grund af lidenheden af den avantgarde han  tilhnrer, og ud fra den bitre erkendelse  af,  at  den  kun  finder  begramset  genklang,  ikke  kan undgå pludselig at se sig selv placeret  i en position, der ligner den, han selv engang havde bebrejdet det antistalinistiske venstre. Altså relativ  uvirksomhed  og  fremmedhed  over  for  den  front,  hvor massernes virkelige liv uroligt, og måske også slnvt, foregår, hvor den  virkelige  bevidstgorelse finder sted, kort  sagt klassekampen i

Frankrig som den er, og ikke som den burde være.

Derfor kan  behovet for totalisering, for at dominere et projekt, helheden af  den  fakticitet, som altid  har fascineret ham, og for at bnje  det  efter  en  plan,  ikke  længere  efterprnves på  det  naturlige område, politikken, men  må overflyttes  til  planet  med  en  mere langsigtet refleksion, til Flaubert, til den 'ikke militante' del  af hans arbejde,  den  der  ikke  skal  'konsumeres'  politisk  i  dag.  Heraf kommer en så akut tvedeling, at der heller ikke lzngere  er mulighed for  en  livsenhed.  Og  sorgen  hos  dette  menneske,  for  hvem  den fuldstændige overensstemmele mellem det han  tznker og det han gar er udelukket, skjules ikke. Flere gange i labet af sine samtaler med de maoistiske venner omsætter han den til en modsigelse, der er fremkaldt af  alderen eller af det relative fysiske forfald: 'Hvordan kan jeg  kalde pariserne ud til demonstration, når jeg ikke selv kan falge et demonstrationstog til ende til fods?' Men dette er efter vor mening en ubevidst forklzdning af en mere dybtliggende dualitet: aldersforskellen  som  dannelsesforskel,  umuligheden  af  en  total identifikation,  umuligheden  for  Sartre  af  at  være  en  'mao' og umuligheden  af at give afkald på det eneste kim af sandhed, han skimter hos de unge maoister, der er bradre til de unge 'ikke mere end tyveårige', hvori han siden  1960"  havde set 'de eneste virkelige venstreorienterede'.

Sagen er, at  1968 og de unges nye aktivisme synes at give den enkleste forklaring på den kommunistiske bevægelses fallit, og også den, der bedst  passer  til  et gammelt behov hos Sartre. Det er det gamle forsag på uden  forbehold at identificere politik og moral, strategi og gestus, globalt  projekt  og individuelt  valg, påstand og vold. Fortidens fejltagelse har altså  været at fortabe sig i bevægelsens 'historiske karakter' og i alle dens détours; revolutionen  klarer  sig  farst,  når  den  er  blevet  fart  tilbage  til identiteten  med  livet.  Det er en simpel operation, men den har en pris;  afvisningen  som  noget  negativt  af  hele  historiens  urene  og levende  stram,  som  han  engang  havde  hævdet  var  det  eneste kriterium  for det reelle i modsztning til den abstrakte renhed hos folk  som  Camus,  Merleau-Ponty  og  Lefort.  En  anden  og mere alvorlig pris er modsigelsen mellem hzvdelsen af en politik der skal vzre en total frigarelse af massernes kreativitet fra formidlingens og delegeringens forrzderiske  snarer,  og  umuligheden af at få masserne til at opleve dette, eller endda af at kommunikere dette til dem,  altså  noget,  der  burde  vzre  deres  mest  umiddelbare  og genkendelige behov. Det var som om  jo mere man forsagte at gå  til det  direkte  centrum  for  deres  erfaring,  jo  mindre  kunne  man anerkendes af dem.

Er dette så en venden positionerne fra 50'erne på hovedet? Hvis man lzser Sartres aktuelle erklæringer vedrarende de kommunis- tiske partier,  så  bestemt  ja. Faktualiteten,  der  dengang  blev akcepteret  af  ham  i  så hnj grad, at ingen sammenligning  med et 'burde være' var tilladt, afvises nu i et 'burde have været's navn. I samtalen  med  Pierre  og Philippe  Gavi anklager han skånselslnst PCF for ikke at have villet lave revolution, når det dog var partiets pligt  at gnre  et  forsng, uanset styrkeforholdene, for det er sådan man opdrager masserne. Ikke nok med det, men hele Internationalen  ses som et instrument, der kun har som formål at forhindre  og  kvæle  revolutioner. Bevidsthedsniveauet,  også  det partielle,  organisationsniveauet, de forskydninger i det historiske billede,  som  et  halvt  århundredes kommunistisk  bevægelse  har givet  anledning  til,  udviskes; det  er som o m  den bednmmelse af kommunisterne og Sovjetunionen, der modnedes i Inbet af 601erne, og den gennemlevede  skuffelse, væltes over på hele deres historie, hvori  der  ikke  længere  kan  skimtes  nogen  brud.  Og altså uden anden retfærdiggnrelse for sin egen stilling som rejseledsager end,  at 'jeg troede dengang, at PCF reprsesenterede proletariatet'. Det ville ikke  være  vanskeligt  over  for  Sartre  i  dag  at  indvende:  'hvem repræsenterede det så? eller var det der måske slet ikke?', altså de argumenter,  som  han  på  det  tidspunkt  fremfnrte  mod sine antistalinistiske venner. Den nuværende anklagetale lyder i virkeligheden som en bevidst simplificering, som  et eksempel på  ren 'antirevisionistisk' pædagogik -Sartre af 1973 kan håbe, at der hos en eller anden, hos en ny politisk  og menneskelig årgang,  kan opstå en  identifikation  mellem  politik  og moral, og a t  den  ikke  bliver udvandende,  men  han  kan  ikke  have  glemt,  at identificeringen mellem historie  og moral er umulig, om ikke latterlig.

Der  er,  forekommer  det  os,  tale  o m   en  villet reduktion af politikken, som Sartre nu finder nndvendig.  Den gnres mulig af to elementer, der har haft en dybtgående kontinuitet i hans tænkning, de samme, som vi udpegede som afgnrende for hans valg i 50'erne. Det fnrste erendnu en gang prioriteten af det faktuelle: når Sartre  i dag kan mene at han er konsekvent, samtidig med at han kræver den enhed mellem  midler og mål, som han i 1952 bebrejdede sine venner og betragtede som moralistisk mani, så er det fordi det efter 1968 er muligt at forestille sig et andet konkret politisk  udtryk for proletariatet end de kommunistiske partier. I 1952  ville ethvert valg af  et  'burde  være'  frem  for  virkeligheden,  være  endt  i  en  farlig drejning mod hnjre, mens de kommunistiske partier i dag synes at vzre blottet  for antagonistiske  trzk, og der på den  anden side i bevægelsens spontane  bnlger  opdukker  et  'burde  være',  som koagulerer  i de små gruppers erindring.  Det  er  minoritzrt,  men autentisk, og kan ikke alene give anledning til reflektion, men også til  handling.

Men  gzlder det i så h0j grad, at Sartre kan  anse dette for den aktuelle front  i klassesammenst~~det? Det kan jo  ikke undgå hans opmzrksomhed,  at  klassen,  hvis  dette  er  fronten,  bliver  til  et enormt isbjerg, neddykket i integrationens hav, som kun stikker op på  isolerde  punkter.  Af  denne grund  er  hans  bed~mmelse af  de krzfter, der kzmper,  efter 1968  og den frig~rende  b ~ l g e , paradoksalt  nok  mere  knuget  og  pessimistisk  end  nogensinde tidligere, og  de revolutionzre forhåbninger har ryggen mod muren. Hvad  der  er  sikkert,  er,  at  Sartre  ikke  lzngere  fors~ger  en unders~gelse  af  isbjergets  neddykkede  del -dvs.  af  den  politisk urene del, der er halvt serialiseret, halvt integreret i systemet, halvt integreret i reformismen, men uden hvilken intet politisk perspektiv er muligt -gennem en refleksion, der har den totaliserende kraft, som  var  karakteristisk  for  hans  skrifter  fra  50'erne.  En  sådan unders~gelse skulle som adressat have ikke Izngere kommunisterne, men om vi s&amp;  må sige, isbjergets  frembrydende  del. Heri afsl~res en fortielse fra Sartres side. Måske mener han, at der ikke eksisterer avantgarder, der er i stand til at omsztte en sådan undersogelse til aktion? Måske regner han en historisk fase for tabt? Måske mener han, at der i dag ikke står andet tilbage end at aflzgge vidnesbyrd for  revolutionen og mod de kommunistiske partier, eftersom dette nu  er  muligt  uden  at  man  kommer  til  at  identificere  sig  med h~jreflojen,  men  også  uden  noget håb  om et  gennembrud  og et

venstre-hegemoni?

Det  andet  element  af  kontinuitet  er  af  teoretisk  art.  Sartres 'ultrabolsjevisme' i  Kommunisterne og  freden  er  faktisk det,  som  har sat ham i stand til at akceptere det kommunistiske parti og USSR, men  det  er  også  det,  der  tillader  ham  at  forlade dem.  Det  var understregningen  af  den  subjektivistiske voluntarisme,  'ledelses'elementet, der i 50'eme satte ham i stand til at hznge Lefort op på faktualiteten -'klassen eksisterer ikke uden for sit politiske udtryk'. Og kommunisterne af  i dag kan  han  hznge op på at 'I er ikke klassens politiske udtryk, det er den eller den gruppe'. Rigtigheden af den politiske ledelse, af subjektet, er jo noget, som man blot kan efterprnve på den selv; og her dukker det op, som for os at se altid har vzret begrznsningen i Sartres tznkning, den rent subjektivistiske læsning af Marx, den rent  politiske opfattelse af klassekampen. Paradoksalt nok ligger oprindelsen til Sartres nuvzrende pessimisme  og  til  hans  reduktion  af  klassesammenst~det  til  et avantgarde-vidnesbyrd  netop  i det som han  har bevaret  af fzlles med kommunisterne: leninismens voluntaristiske fascination, med dens uundgåelige bagside, som er opportunismen eller beklagelserne  over  de ledende gruppers forrzderi.

Ligger hele Sartre af i dag her? Det tror vi ikke. Det er klart, at  vi her finder det skzr,  som hans politiske kreativitet er  strandet på;  det der har tvunget ham til at opgive at beskzftige sig med det sidste halve  århundredes klassebevzgelse  og igen  forsnge at opdyrke et fuldstzndigt nyopstået  foster af  politik, ex-novo. Sartre har ikke f o r s ~ g t at  gå  ad vejen med  en  refleksion over  resultaterne  af oktoberrevolutionen, for at komme helt tilbage til leninismen  og således  ved siden af de 'n~dvendigheder', han så skarpsindigt gjorde rede for i Stalins genferd, også beskzftige sig med 'mulighederne' -altså en anderledes vzkstmodel, en overvindelse af det på en gang subjektivistiske  og evolutionistiske  moment i den leninistiske fase (subjektivisme i  politikken, evolutionisme  i  akcepten af den industrielle  model).  Han  kunne  også  have  beskzftiget  sig  med uddybningen  af  ~delzggelsens  og  lighedstankens  dialektik  hos Marx, kort sagt med  de ikke rent ideologiske men også praktiske perspektiver,  som maoismen  har åbnet. Måske har den mistillild han  har  nzret  over  for  den  kinesiske  kulturrevolution  blokeret ham. Sikkert er det, at når han på forhånd  afskzrer sig fra en sådan unders~gelse, og  dermed  fra  en  totalisering af ny type, en generobring  og  samtidig  en  ~delzggelse  af  den  kommunistiske bevzgelses  erfaringer,  en  generobring  af  det  aktuelle  historiske stade  i  klassebevidstheden  og sandsynligvis af  en  ny  måde at se revolutionen  på,  så  levnes  der  ham  ikke  anden  udvej  end  den umiddelbare  aktivisme,  grundlzggende  opfattet  som  en  social basisproces, der skal  rekonstrueres  nedefra,  som ikke har nogen historiske  referencer  udover hvad der er strengt n~dvendigt -for verden er stor, men der er kun en. Kort sagt den filosofi, der ligger bag fremkomsten af et blad  som 'Libération'.

Hvor  meget  Sartre identificerer  sig med  denne aktivisme, som han  selv  har  valgt,  er  ikke  let  at  sige.  Der  synes  at  vzre  en fuldstzndig identificering, hvad angår livsniveauet, det personlige engagement.  Men det  er  ikke  uden en akut  bevidsthed  om begrznsningen i de symbolske aktioner, hvori denne identificering stort set kommer til udtryk. I denne forstand er det uundgåeligt, at vidnesbyrdet også opleves som nederlag, som et utilfredsstillende surrogat  for  et  reelt  hegemoni  over  klassen.  Men  var  ikke  også

forholdet til kommunisterne et nederlag? Ved at gå let hen over al deres  takticisme, vulgaritet, skematisme, deres  mistillid  og deres amoralskhed havde Sartre forsogt at påtvinge dem de værdier, han under alle omstændigheder så  dem som bærere af; men hans indlæg kom sandsynligvis for sent, og det  stod  for  alene til at kunne fa nogen virkelig styrke. Ingen har i tresserne kunnet dæmme op for krisen i den kommunistiske bevægelse, den krise, der opstod som en feber, som en oplosningsproces  efterfulgt af  gendannelse,  hver gang mere bevidstl~s. Denne proces hentede næring fra de 'socialistiske' landes styrke, og endvidere  fra det  umulige  i at likvidere alt det komplekse,  rige  og  tvetydige,  som  Internationalen  havde  sået. Ingen havde kunnet afværge denne krise, undtagen -de steder hvor den var der -en massebevægelse på et nyt niveau, der kunne indgå i en  dybtgående modsigelse med  den stobeform, som den selv var opstået af. At gå aktivt ind i denne krise, positivt at frigore  nogle af dens masseelementer, er vanskeligt selv for en stor  gruppe; så meget vanskeligere måtte det være for en intellektuel som Sartre. Man er ikke kommunist  alene, skrev han engang.

Det  er  vanskeligt  at bevæge sig inden  for den  kommunistiske horisont,  og  det  er  vanskeligt  at  bevæge  sig  uden  for  den.  For udenfor, i forholdet til 'les maos' genopstår der en placering, hvor han på en eller anden måde er fremmed i forhold til gruppen, som han alligevel anerkender og respekterer som samtalepartner. Dette træder  tydeligt frem  i forholdet  til 'La  cause  du  peuple' og 'Libération',  der opsoger Sartre, men som ikke kan betragte ham som en af deres egne. Og for  ham måde  forekomme  -samtalen med Pierre og Philippe Gavi, som vi flere gange har henvist til, bevidner det på hver eneste side -et værdifuldt materiale, som dog ikke kan accepteres uden forbehold. Disse nye avantgarder må for ham at se være fristet  i farlig grad  af en gentagelse af gamle kommunistiske skemaer, som de er uvidende om og derfor uskyldigt gennemlober -såsom  den  paternalistiske holdning  over for masserne, den tilbagevendende  fristelse til frontisme hvad angår alliancerne, den historiske  og analysemæssige  overfladiskhed, det kraftige populistiske  islæt,  som  ligefrem  er  præleninistisk,  det  selvmodsigende behov for hierarki. Men ligesom Sartre tilgav kommunisterne deres uretmæssige  takticisme,  tilgiver  han  disse  folk  deres  ekstreme skematisme:  hos  kommunisterne  anerkendte  han  en  værdi,  der bortset  fra hvordan de tilfældigt  kom til udtryk lå  i den historiske proces, de satte i gang: hos de nuvzrende avantgarder anerkender han  omridset  af  et  nyt  forhold  mellem  politik  og  moral, en ny altsammen ting, der  for ham er det eneste anker, der kan fastholde revolutionens integritet i politikken, en afvisning af integration -havarerede skib.

Det er bestemt  ikke en revolution i dag. I dag mener Sartre fmst og fremmest, at vejen  er lang, og at den pris, der skal betales, er meget  huj.  Prisen  består  også (som altid, iwrigt) af  tavshed,  af analyser, der ikke fmes helt igennem. Den seneste politiske tekst vi kender af Sartre, Electionpikge a cons, er  et soleklart eksempel på  en behandling, der med vi'je kun er halvfzrdig -den anden halvdel er  i vidt omfang allerede skrevet tidligere. Det sker ud fra et operativt valg,  den  overvejende  n0dvendighed  af  ikke at narre masserne  i 1972 med stemmesedlens fatamorgana. Ville han også haveskrevet det, hvis han i  1972 havde ment, at der var håb om en valgsejr for folkefronten i Frankrig? Ville han i så  tilfzlde ikke have omvurderet betydningen af at deltage i politiske valg -og  givet fmsteprioritet til de politiske forskydninger, som en folkefront under alle omstaendigheder kunne forudses at ville fremkalde,  sådan at  forstå, at  de  politiske  avantgarder,  ligesom  i  Chile,  fik  en  helt  anden mulighed  for  at  forholde  sig  til  den  i  dag  neddykkede  del  af isbjerget, til  klassen  i sin helhed?

Det er svzrt at sige. I dag er Sartre kun total på et eneste niveau: hans arbejde som intellektuel. Og det er den sidste modsigelse -der ikke  er  skabt  af  ham,  men  ligger  i  den  'ensomme  kommunists' skzbne -som han må undergå, for det sker netop i den fase af hans liv, hvor han helt har overvundet myten om den intellektuelle, som han  fmst  lykkeligt,  senere  skyldbevidst  havde  baseret  sig  på. Lykkeligt indtil krigen, derefter skyldbevidst -men han var altid sikker på en rolle, selv  om denne rolle år for år mere og mere fik karakter af en pligt, en gzldspost, der skulle indfris. At rollen kunne vzre fiktiv (og pligten dermed mindre tyngende) blev han pludselig erindret  om  af  begivenhederne  i  1968; og  det  forekom  ham  så mzrkeligt, at han havde svzrt ved at forstå det. Han indr0mmer det selv -ikke i 1968, men fmst et år  efter under et ophold i Italien. Her har han endelig forstået  hvad den  intellektuelles historiske skyldbyrde,  hans  nedarvede  mangel  er:  han  er  et  produkt  af arbejdsdelingen, af privilegiesymboler, brzndemzrket af kapitalen.

Han  forstod  det,  men  akcepterede  aldrig  dybtgående  1968teserne  om  kulturen.  Han  havde  ret  heri,  eftersom  den  eneste historie  vi  oplever, netop er den historie, der er brzndemzrket af kapitalen; mxrket sidder på alle, og ingen kan befri sig for det uden at gå  til grunde i afasi, stilstand for tanker og handlinger ud over de mest  elementære  og  blinde.  Men  hermed  styrer  han  ind  i  en modsigelse  på et  andet  niveau: ikke alene en  modsigelse mellem politisk  aktion og intellektuelt  arbejde, men  mellem de objektive vilkår for den intellektuelle og den subjektive  afvisning af disse. 'Jeg kan  ikke være anderledes: jeg  er en intellektuel, en  bourgeois, en gammel mand'. Hvis hans unge venner, som denne sætning ofte henvendes til, forstår dens mening, at den er en klarsynet erklæring om hans tilstand, og slet ikke en tilståelse  af skyld -for ingen er  frelst da vil det politiske arbejde, som Sartre er i færd med at udfore med dem, have sat sig sit og fri for den borgerlige stobeforms arvesynd -vigtigste spor.

Der  er  nemlig -hvis  vi  provisorisk  skal  fremkomme  med  en konklusion  på  denne  forskningsskitse -tale om  en  lektion  i revolutionær politisk moralitet. Det eneste, det var tilladt at  opleve og videregive for en intellektuel i den afsondrethed,  der var vilkåret i de år, Sartre gennemlevede. Ethvert andet valg ville have været et tilbagefald til opportunismen -enten den opportunisme man finder hos dem, der med forskellige undskyldninger gradvist har losgjort sig for et  direkte forhold  til arbejderklassen, så desperat det end kunne være, eller den opportunisme, der findes hos dem, der foler sig fritaget for at tænke og reflektere, fordi de har tilsluttet  sig det kommunistiske  parti. Sartre lærer os ikke at stille os tilfreds; hans kompromisloshed kommer til udtryk i det uafsvækkede behov for hele tiden at  efterprove hvad klassefronten er, hvor den befinder sig, og så placere sig der, fri og solidarisk på en gang. Den kommer til udtryk i at han afviser delegering og disciplin, men soger et ståsted, og forstår de behov og de pligter, der kommer heraf. Den kommer til udtryk i, at han afviser takticisme, men soger enhed. Kort sagt i at han  opfatter  den  politiske  handlen  som  en  permanent  sætten spergsmAlstegn ved sig selv, som evne til at begynde forfra og ved hvert  skridt  rekonstruere et  engagement  uden  forbehold. Det er vanskeligt at  adskille  hans impasses og  nederlag  fra  hele  det revolutionære venstres i de sidste fyrre år; den vestlige revolutions forhåbninger og nederlag har i  ham, som i få andre, ikke et vidne eller  en  historiker,  men  et  enestående  sammenlobspunkt; de er blevet til et liv, der stormfuldt har gennemlobet og genspejlet dem.

Oversat  af Lars Pihl Jensen efter Sarte  e la pratica  politica, Aut-Aut.

1972.

## Noter:

- I. Jvf. bl.a. den dygtige, men  alligevel kritisable Sarrree ilmarxismo af P. Chiodi, der fornylig er genudgivet  af  Feltrinelli.
2. Jvf. Réponse a Albert  Camus, i 'Les Temps Modernes', august 1952,  genoptrykt i Siruarions IV, Paris, Gallimard, 1964,  på dansk i Kunstneren og hans samvittighed, Gyldendal  1967. Citatet  er  eijensynlig efter  hukommelsen,  den tilsvarende  passage  er  s. 59.
3. Raymond Aron, Hisroire  et dialectique  de  la  violence, Paris, Gallimard,  1973.
4. I samtalen med 'les maos', der snart bliver udgivet hos Gallimard, ogsomsartre elskværdigt  har  overladt  os  en  optagelse af,  siger  han  lige  ud:  'jeg vil  aldrig acceptere, at I, som organisation, kritiserer  min  Flaubert'.  For 'jeg har  i årevis arbejdet med det, med teknikker og metoder. som jeg har forseigt at aendre. Jeg tror ikke, at alt dette kan sættes til  diskussion på masseniveau.  En dag vil der være  en  ny  kultur, en  kultur  for  alle, og alle vil  samtidig være  manuelle  og intellektuelle arbejdere. Når den dag kommer. vil de læse min Flaubert og så vil de sige 'forældet' eller også 'der er noget interessant her'. Men dette kanikkeske allerede i dag'. På trods af, at 'jeg betragter dette værk som socialistisk, i  og med det,  hvis  det  lykkes  mig,  skulle  udvirke,  at  man  tager  et  skridt  fremad,  i forståelsen af  menneskene, under  den socialistiske synsvinkel'.
5. Paris,  Maspero,  1973. På dansk i Marxisme  og klassekamp, Aurora  1976.
6. Jvf. den citerede samtale med vennerne fra 'Libération',  hvor han erklærer: 'Det var i Italien, få dage feir invasionen  i Tjekkoslovakiet, at studenterne i Bologna spurgte  mig om betydningen  af maj-begivenhederne.  og jeg begyndte at tænke over det ... Men der skulle gå hele  1969. Vejen til en forståelse af maj 68 gik over en  sætten  speirgsmålstegn ved  os, ved de intellektuelle'.
7. Jvf. den citerede Réponse a Camus, den tilsvarende  passage på dansk s. 37.
8. Det er noget, der er fælles for alle de kommunistiske partier, fra de 'strengeste', som  PCF  har  haft  ry  for  at  tilheire,  til  de  'bleideste'  som  det  italienske kommunistparti. der har haft fleregnidninger med broderpartiet herom; men det var -måske bortset frade sidste år af Togliattis liv, hvor den gamle leder syntes at fornemme neidvendigheden  af et anderledes forhold -sammensteid, der snarere afsleirede nervnsitet og en vis konkurrence mellem de to steirstepartier  i Europa, end en virkelig forskel  i linie.
9. Jvf, herom også Sartres mening,  fra Critique til  de mere umiddelbart politiske aspekter  i interviewet  om Partiro e  classe i  månedsbladet 'II Manifesto', nr. 5, 1970. Cririque de la raison dialectique: indledningen  på dansk i Eksisrenrialisme og marxisme, Gyldendal  1969, uddrag fra bogen Kritikafden dialektiskefornufr, Vinten  1972. Interview'et  på dansk i il manifesto: klasse. råd, parti, Reide hane 1973.
10.  Jvf. F. Fé, Sarrre e il comunismo, La Nuova Italia, Firenze 1970,  som er neijagtig hvad  angår  information  om  kendsgerningerne; hvad  fortolkningen  angår, teoretisk  og politisk.  er  min  mening  en  helt  anden.
11.  Jvf. Sarrre er  I'ultrabolchévisme, i Les  avenrures de la  dialecrique.
12.  Dette  er  efter min  mening  den  virkelige neigle  til  forholdet  mellem  den europæiske  venstrefleij  og  USSR.  Jvf.  et  kort  essay  herom  i  'Kursbuch'  fra efteråret 1972, som nu er trykt i  'Nuovi argomenti', pådanski SocialistiskPolirik 2 og 3,  1975-6.
13.  Jvf. Lefanlorne de Staline, i 'Les Temps Modernes', november 1956-januar 1957.
14.  Jvf. de sider, der handler om uundgåeligheden af afstaliniseringen (pp. 258 ff.) i genoptrykket  i Situations, VII.  1965.

15. Jvf. Sartre  and violence, i 'New Statesman' fra 25. juni  1960, angående de unge 'insoumis', der afviste krigen i Algeriet.