Danseterapeutiske spor - fra rituel dans til globale netværk og postmoderne udfordringer
Forfattere: Helle Winther
Tidsskrift: forumforidraet (2008-03-01)

## Danseterapeutiske spor

## - fra rituel dans til globale netværk og postmoderne udfordringer

## Af Helle Winther

»Han er lys og muskuløs og virker usædvanlig høj. Han falder lidt sammen i den ellers så ranke ryg og der er nu, hvor han bare løfter hovedet og ser op, noget drenget og samtidigt opgivende over ham. Jeg har mistet min gnist, siger han. Jeg er så træt.  Jeg  kan  snart  ikke  holde  mig  selv oppe længere. Jeg er bange for at gå helt ned.

Efter en stund er han i bevægelse. Ned i kroppen, ned i trætheden. Hans bevægelser er tunge og ludende. Armene hænger, ikke leddeløse, men afvæbnede som hos  en  bjørn,  der  ikke  kender  sin  egen kraft.

Så begynder fødderne at tage mere fat i gulvet. Benenes bevægelser bliver stærkere.  Hofterne  bevæger  sig  fra  side  til side. Han lader søgende armene bevæge sig  i  et  kraftigt  træk  omkring  kroppen, som om de på en gang skaber plads og skubber væk. Det er alt det, der sidder i min ryg. Alt det, jeg skal og skal for at være så rigtig og have styr på det hele, næsten råber han, mens han begynder at slå med fremadrettede boksende slag.

Hele hans krop er varm og kæmpende. Nu er det tydeligt, hvor stor og umådeligt stærk  han  er.  Aggressionen  fylder  hans krop endnu en stund, indtil hans bevægelser snarere udtrykker kraft end vrede. Så  stilner  det  af.  Hans  hænder  krydses foran brystet og finder så hinanden. Han græder. En granvoksen mand, en professionel leder og en lille dreng, som selv er far. Til sidst siler tårerne bare af sig selv, mens  han  langsomt  rækker  hænderne frem. Så begynder en dans, der bevæger sig inde fra rygsøjlen og videre ud i kroppen. Et øjeblik synes hans ryg at bære sig selv  med  en  lethed  som  hos  et  helt  lille barn. Let, uden stivhed og skrammer. En ryg, der synes løftet af en selvfølgelig lyst til  livet,  som  kun  den,  der  bevæger  sig med uforbeholden tillid kan have.«

(Koncentrat  af  scenisk beskrivelse om 'Michaels' danseterapeutiske proces, Dansergia)

## Introduktion

Mens  danse-  og  bevægelsesterapi  i  Danmark er et relativt nyt og i mange sammenhænge ukendt og usynligt område, arbejder danseterapeuter på City Psychiatric Hospital  i  St.  Petersburg  i  skrivende  stund  gennem krop, bevægelse og rytme med alvorligt  syge  patienter.  På  mange  psykiatriske hospitaler i England, Tyskland, Sverige og USA er danse- og bevægelsesterapeuter en fast del af personaleteamet, ligesom de arbejder  med  autistiske  børn,  traumeramte, demente ældre, fibromyalgi-patienter og flygtninge (Koch &amp; Bräuninger, 2006; Koch

&amp; Panhofer, 2007; Levy, 1988). I Danmark arbejdes  der  for  øjeblikket  primært  med danse-  og  bevægelsesterapi  som  en  vej  til personlig udvikling.

Kroppens sprog kan nå mennesker i livssituationer, hvor ordene ikke slår til. Ordene søger ofte at forklare hvorfor og tale om . De kan nemt stikke af til det mentale. Den bevægelsesmæssige  undersøgelse  kan  skabe modvægt til nutidens omsiggribende fokus på  italesættelse.  Den  giver  mulighed  for også at undersøge løsningsmuligheder gennem  en  direkte  oplevelse  med  kroppens grundlæggende ekspressivitet.

På trods af at kroppen er næsten fraværende inden for nogle grene af psykologien, er der i dag fra flere teoretiske vinklers side enighed om, at krop og psyke må ses som et sammenhængende  dynamisk  og  organisk system  med  iboende  kulturelle  og  samfundsmæssige betydninger, som kan aflæ -ses direkte i det enkelte menneskes krop og bevægelse (Boadella, 2006; Csordas, 1999; Køppe,  2004;  Merleau-Ponty;  1962/2004). Spørgsmålet er derfor, om der eksisterer et stadig  uudnyttet  potentiale  i  at  inddrage krop og bevægelse i terapeutiske sammenhænge  i  forhold  til  både  almen  personlig udvikling  og  psykiatriske  behandlinger? Dette  spørgsmål  er  først  nu  for  alvor  begyndt  at  komme  op  til  overfladen  i  Dan -mark. 1 Artiklen tager afsæt i dette spørgsmål  og  afdækker  spor  af,  hvordan  de  primært i udlandet fremherskende danse- og bevægelsesterapier  -  med  rødder  i  danseritualer,  den  tidlige  moderne  dans  og  forskellige psykologiske teorier - også i praksis  begyndte  at  arbejde  med  sammenhængen mellem krop, psyke og samfund, længe før den aktuelle interesse ekspanderede. To af danseterapiens pionerer portrætteres, og den nuværende internationale uddannelsessituation nævnes. Derefter kastes blikket på

danseterapiformen Dansergia, 2  der kortfattet præsenteres, analyseres og spejles i forhold  til  det  øvrige  danse-  og  bevægelsesterapeutiske  felt.  Afslutningsvis  skitseres de hastigt udviklende europæiske tiltag og de  postmoderne  forskningsmæssige  tendenser inden for feltet.

## Kroppens sprog og bevægelsens psykologi

Udgangspunktet  er  et  aktuelt  forskningsprojekt  med  titlen Bevægelsespsykologi  om kroppens sprog og bevægelsens psykologi med udgangspunkt i danseterapiformen Dansergia (Winther, 2006). Projektet udforsker kroppens og bevægelsens personlighedsudviklende  potentialer  på  baggrund af narrative metoder (Merleau-Ponty, 1962/2004; Sparkes, 2002). Denne artikel er primært historisk orienteret, og afdækningen af danseterapiens rødder danner på trods af  en  komprimeret  og  nøje  udvalgt  stofmængde et spor, der gennem nedslag i forskellige tidsperioder skitserer, hvordan udviklingen har formet sig. Skitsen fremtræder gennem fortællinger om markante personligheder  og  betydningsfulde  tendenser. Hvor det er muligt, benyttes primære skriftsproglige kilder, men på grund af det tværgående overordnede fokus benyttes også  oversigtslitteratur.  Da  formålet  med artiklen er at vise aspekter af en større sammenhæng over en lang tidsperiode, vil det naturligvis  ske  på  bekostning  af  en  mere nuanceret  beskrivelse  af  de  enkeltstående tilfælde. 3

## Rituel dans - de tidligste spor af krop, dans og terapi

Danseterapi, som er den psykoterapeutiske brug  af  bevægelse  og  dans, 4 kan  primært spores tilbage til begyndelsen af 1900-tallet parallelt  med  udviklingen  af  forskellige psykologiske  retninger,  og  dog  rækker  de danseterapeutiske rødder meget længere tilbage (Grønlund, 1999; Halprin, 2003). Dans er på trods af en altid nærværende kulturel tone også et universelt livsudtryk, som går på tværs af kultur og tid, for dans har ligesom  kamp  og  leg  en  prækulturel  essens (Huizinga, 1993). Arbejdet med bevægelse og især dans som en form for katarsis, ritual eller  tidlig  form  for  psykoterapi  er  derfor måske  lige  så  gammel  som  dansen  selv (Levy, 1988).

De ældste former for dans var ofte rituelle  danse,  som  i  den  nordiske  kultur  kan ses afbilledet i helleristninger og i nutiden spores gennem brudevalsen. Rituelle danse var  kendetegnede  ved  at  være  forbundet med  myter,  særlige  livsbegivenheder  eller kriser,  hvor  helheden,  fællesskabet  og  det universelle som oftest gik forud for individualiteten og den enkeltes historie. Gennem myten skabtes det almene, og gennem dansen  fik  myterne  kropslig  og  erkendelses -mæssig  betydning  og  følelsesmæssig  forløsning. Man dansede for jagtudbytte, frugtbarhed,  grøde  og  regn.  Man  dansede liv  og  død,  krig  og  fred,  sorg  og  glæde. Dans, musik, medicin og religion var uadskillelige fænomener (Grønlund, 1999; Merloo,  1960).  Også  i  dag  har  nogle  afrikanske, cubanske og brasilianske danse ligesom  inuitternes  danse  rødder  i  rituel praksis. På trods af disse nutidige aktiviteter  svandt  de  rituelle  danse  dog  ind  i  takt med kristendommens indtog og den vestlige kulturs udvikling (Halprin, 2003). Dansen og specielt scenedansen i Europa udviklede sig væk fra det eksistentielle og - bortset fra de  folkelige  fællesskabende  danse  -  hen mod  en  underholdnings-  og  repræsentationsfunktion,  hvor  kroppen  blev  disciplineret  og  dansens  trin,  især  balletten,  blev formaliseret ind i et victoriansk menneskeog kropssyn (ibid.). Det var dette bagvedliggende dualistiske kropssyn, der fremhævede  det  lyse,  disciplinerede  og  åndelige  på bekostning  af  kroppens  sanselighed,  som den  gryende  moderne  dans  i  Tyskland  og USA var et oprør imod.

Masaikvinder. Ritueldans.

## Moderne dans - den frigørende, naturlige og revolutionerende bevægelse

»Man behøver ingen let krop, ingen sarte  bøjede  fødder,  ingen  smidige  rygbøjninger i den moderne dans. Der er ingen traditionslænker, ingen isnende konventioner, ingen forudfattede ideer. I stedet for at danse et skema andre har lært os, danser vi igennem dansens rige med vores egen krop. Bevægelse er magi.« (citat af Mary Wigman i Sorell, 1986 p. 46; her i  oversættelse fra Winther, 1994 pp. 34).

Den moderne dans blev opfattet som avantgarde og var forbundet med en emancipatorisk  strømning  i  politik,  kunst,  litteratur, videnskab og samfund (Sorell, 1986; Trautmann-Voigt, 2006; Manning, 1993). Strømningen  handlede  også  kropsligt  set  om  at 'frigøre' mennesket og lade det udfolde sit fulde potentiale, hvilket også belyses i citatet af Mary Wigman (1886-1973). Hun var en af de første moderne danserinder og elev af og kollega til den store bevægelseskunstner,  pædagog  og  bevægelsesfilosof  Rudolf Laban (1879-198) (Wigman, 1967; Sorell, 1986).  Mary  Wigman  udviklede  primært før  anden  verdenskrig  med  inspiration  fra og som reaktion mod Laban sin 'Ausdruckstanz'. Gennem sin kunst udtrykte hun det, hun oplevede som både personlige og universelle  følelser.  Mary  Wigman  oplevede en ukendt frihed i dansen (Wigman, 1967). Hun opfattede som mange andre den moderne dans som en forløsning fra kulturens og  civilisationens  lænker  og  virkede  med sine  dæmoniske  hekse-  og  dødedanse,  og især i kraft af sit køn, utroligt provokerende for sin samtid (ibid.; Sorell, 1986; Manning, 1993).

Den moderne dans lod sig inspirere af rituel dans, græsk teater og de nye psykologiske teorier. Den udviklede sig nemlig i samme  periode  som  Sigmund  Freuds  (1861939), Gustav Jungs (187-1961) og Wilhelm Reichs  (1897-197)  arbejder,  og  dette  forhold  fik  stor  indflydelse  på  både  den  mo -derne dans' arbejdsmetoder og indhold (Levy,  1988).  Nøgleordene  i  den  moderne dans  var  spontanitet,  autenticitet  og  ekspressivitet, og der blev søgt efter nye former for  kreative  bevægelsesudtryk,  som  ikke bare  udtrykte  dansernes  egne  personlige oplevelser  og  indre  følelsesmæssige  indhold, men også almenmenneskelige temaer (Manning, 1993).

De  tre  store  danserinder,  som  især  fik indflydelse på det senere danseterapeutiske arbejde,  var  udover  Mary  Wigman amerikanerne  Isadora  Duncan  (1878-1927)  og Martha Graham (1894-1991) (Wigman, 1967; Duncan, 1927; Graham, 1991). Isadora  Duncan  var  danser,  samfundskritiker, storbyboheme,  naturelsker  og  poet.  Med udslået hår, bare fødder, en blødhed i torso og en kontakt til 'solar plexus' dansede hun dionysiske danse i naturen, mens hun søgte ind til kroppens spiritualitet og den naturlige  bevægelses  udspring  i  modsætning  til det, hun opfattede som det civiliserede menneskes unaturlige bevægelser (Duncan, 1927). I udforskningen af bevægelsens 'crater of motor power' var Isadora Duncan optaget af bølgernes bevægelse i havet, i lyset, i lyden og også stilheden i hendes egen krop (ibid.).

Hvor Isadora Duncan arbejdede med den naturlige bevægelse, skulle fokuseringen på kroppens center, tyngdepunktet i midten af kroppen, sammen med princippet » Emotion is motion«, blive Martha Grahams primære indflydelse på danseterapien. Hun oplevede kroppen som et udtryk for alle livets grundelementer  og  som  en  bevægende  hukommelse for alt, hvad der angår livet, døden og kærligheden (Graham, 1991). Martha Graham  havde  nemlig  ligesom  Wigman  og Duncan en intens kunstnerisk interesse for sammenhængen mellem  følelsernes  og  de psykologiske temaers udtryk i den menneskelige krop, hvilket uden tvivl var forbundet med den omsiggribende psykoanalytisk inspirerede tendens i samtiden og det fælles budskab i den moderne dans (Levy, 1988). Hvor der i balletten primært arbejdedes med det lyse og luftige udtryk, undersøgte man i den moderne dans altså også de dunkle sider af menneskets sjæleliv. Mens de rituelle danse  udsprang  af  en  helhedsforståelse  af krop, psyke, spiritualitet, kunst og samfund, udfordrede de moderne dansere med deres ideologiske holdninger det 19. århundredes autoritetsbaserede magtstrukturer, manifesteret i kirken, staten og videnskaben ved at søge en i både fysisk og psykisk henseende udtryksfuld krop frigjort fra den kulturelle spændetrøje (Sorell, 1986; Wigman, 1967).

Mary Wigman, 1937. Herbstliche Tänze Windsbraut.

Det kunstneriske arbejde blev derfor for mange  moderne  dansere  følelsesmæssigt intenst og udfordrende. Stort set alle de store pionerer inden for danseterapien begyndte deres karriere som moderne dansere. Det var gennem intense oplevelser som performere og undervisere, at de erkendte de store potentialer  i  at  bruge  dans  og  bevægelse som en form for psykoterapi (Whitehouse, 1969).

## Danseterapien, pionererne og samspillet med forskellige psykologiske retninger

»As  one  watches  these  patients  -  very sick psychotic patients - and Miss Chace dancing,  one  gains  the  impression  that through this medium the patients have at least found it possible to step out of their constricted  world  and  quoting  one  of them: »to reach outward.« Their movements seem free, easy, comfortable; they undulate, flow and appear to express in motion and rhythm what they cannot express in words or in conventional social actions. That they can do this is a tribute to the unusual qualities of Miss Chase as a Dance therapist but it is also a reminder to us that there are few if any »inaccessible«  patients« (Dr.  Jay  Hoffman  i Chaiklin, 197, pp. 81; her fra Levy, 1988, pp. 23).

Marian Chase. Danseterapiens 'Grand Dame'.

Psykiateren Dr. Jay Hoffman understregede i 1940'erne potentialet i at arbejde med danseterapi,  endnu  før  man  egentlig  kendte denne faglige benævnelse.

De grundlæggende danseterapeutiske spor siges i de fleste sammenhænge at være sat af seks kvinder fra USA´s øst- og vestkyst, de  seks  pionerer ,  som  alle  havde  en baggrund i den moderne dans, og de udvik- lede  et  bredt  fundament  af  kliniske  metoder, som kan spores i danse- og bevægelsesterapien den dag i dag (Levy, 1988; Trautmann-Voigt, 2006). 

Det følgende fokuserer især på to af pionererne: Marian Chase (1896-1970), danseterapiens »Grand Dame« og Mary Whitehouse (1911-1979), som er den, der har skrevet  mest  om  sit  arbejde. 6 I  1940´erne  begyndte  den  tidligere  danser  og  koreograf Marian Chase  7  at eksperimentere med dans og  terapi.  Hun  startede  som  frivillig  på Saint Elizabeths, det største statslige psykiatriske hospital i Washington DC-området, og arbejdede med dans og terapi i psykiatrien i næsten 2 år (Chaiklin, 197; Levy, 1988; Trautmann-Voigt, 2006). Marian Chase var overbevist om, at enhver patient havde en længsel efter at kommunikere og udtrykke sig,  også  selv  om  denne  længsel umiddelbart syntes at være begravet (Levy, 1988). Chase fokuserede på ressourcerne i det non-verbale sprog og søgte altid efter de områder  i  patienternes  personlighed,  som stadig var kontaktbare og tilgængelige.

Hun havde et skarpt blik for, hvordan de psykiske  sygdommes patologi også skabte split  i  både  kropsbilledet  og  patienternes kontakt til egen krop. Hun søgte efter selv de mindste tegn på, at patienterne gennem deres kropslige fremtoning fortalte, at noget ville ses og høres, og kunne forstå den skizofrenes forvirrede verden ved at spejle den i sin egen krop (Chaiklin, 197; Grønlund, 1996).  For  de  psykiatriske  patienter  blev Marian Chase i 1940'erne repræsentant for de sunde vækstressourcer i mennesket (Trautman-Voigt, 2006). Selv om hun aldrig selv nævnte  inspirationen fra den samtidige Wilhelm Reich, arbejdede hun parallelt med ham med nogle af de samme ideer om det kropslige arbejde som en vej til at åbne for følelser  og  oplevelser,  der  lå  gemt  i  åndedrætsrytmen,  koordinationsmønstrene  og muskulaturen, og hun mente også, at psykiske og emotionelle blokeringer kunne ses af et  trænet  øje  (Chaiklin,  197;  TrautmanVoigt, 2006).

Mary  Whitehouse,  en  af vestkystens fremtrædende pionerer, var stærkt inspireret  af  dels  Mary  Wigman, som hun havde danset hos i Dresden før anden verdenskrig, og  dels  af  jungiansk  psykoanalyse  (Levy, 1988; Grønlund, 1996; Whitehouse, 1979). Mary Whitehouse opdagede langsomt  bevægelsens multidimensionalitet.

»Gradually I came to see that movement is  one of the great laws of life. It is the primary  medium  of  our  aliveness,  the flow of energy going on in us like a river all the time, awake or asleep, twenty-four hours a day. Our movement is our behavior; there is a direct connection between what we are like and how we move. Dis- tortion, tension, and deadness in our movement is distortion, tension, and deadness  in  ourselves« (Whitehouse,  1969, p. 63).

Mary Whitehouse, som udviklede det, hun kaldte autentisk bevægelse, arbejdede videre  med  et  af  Wigmans  principper,  som handlede om at lade bevægelserne komme af sig selv. Forskellen på at gøre bevægelsen og lade det ske var  en  stor  udfordring  for mange,  især  trænede  dansere,  fordi  det handlede om at finde nærværet i » not - moving« (Chodorow, 1991; Whitehouse, 1979). Det  kunne  være  konfronterende  at  skulle vente på en »indre« bevægelsesimpuls (Chodorow, 1991). Netop det øjeblik, hvor noget begynder at ske, hvor det ikke handler om at bevæge sig,  men  iflg.  Whitehouse  om »at blive  bevæget« ,  er  en  overgivelsesproces, hvor ego'et for en stund - måske som i elskov - sættes ud af spil:

»It is the moment where the ego gives up the  control,  stops  choosing,  stops  exerting demands (…) it is a moment of total surrender that cannot be explained, repeated  exactly  sought  for  or  tried  out. This is humbling and freeing for the personality  that  demands  perfection,  control, conformity - all the ills of our social training« (Whitehouse, 1979, pp. 79; Houmark, 1994, pp. 76) .

## Fra pionerer til verdensomspændende rodnet

Pionererne og de dansere, der fulgte efter, satte flere udviklingsbølger i gang.

Ud over inspirationen fra psykoanalysen blev mange inspirerede af såvel den humanistiske  psykologi  som Alexander Lowens

(1910-) bioenergitik og Wilhelm Reichs teori  om  kropspanseret  og  det  ekspressive kropssprog  (Lowen,  197;  Reich,  1933/1990). Den helt store fælles inspirationsåre var dog tydeligvis  forbundet  med  Mary  Wigmans lærer,  Rudolf  Laban  (1879-198).  Labans bevægelsesanalyse blev for alvor bragt ind i danseterapien fra 1960´erne og gav dermed nye  impulser  og  begreber  til  det  arbejde, pionererne havde grundlagt 8 . Labans bevægelsesanalyse er også i dag et alment kerneredskab i forbindelse med både diagnosearbejde og interventionerne i den danseterapeutiske proces (Laban,1960). 9

Efterhånden  som  det  danseterapeutiske grundlag voksede sig stærkere, begyndte de første  uddannelser  at  dukke  op.  Specielt  i USA  har  danseterapien  blandt  andet  gennem  organisationen  ADTA, 10   som  pionererne stiftede, udviklet sig meget fra 1960'erne og frem til i dag. Danseterapien har bredt sig til over 30 lande, og i Europa er især England og Tyskland i skrivende stund fremherskende på området. I England er der i  dag  uddannelser  på  blandt  andet  Roehampton University, og markante forskere sætter  konstant  nye  dagsordener  (Koch  &amp; Panhofer, 2007). I Tyskland, hvor man har måttet  leve  med  eftervirkningerne  af,  at både  Rudolf  Laban  og  en  række  moderne dansere flygtede under anden verdenskrig, er  der  i  dag  flere  store  danseterapeutiske foreninger og en række krediterede uddannelser på private institutter og universiteter (www.BTD.org). 11

I Norden er danseterapien relativt ny, for manglende uddannelsesmuligheder er altid en akilleshæl i udviklingsprocessen. Danshögskolan  i  Stockholm  udbød  den  første uddannelse i Norden, og i Finland har der siden 1997 været uddannelser på North Karelian University of Applied Sciences (Grønlund, 1999; Koch &amp; Panhofer, 2007).

I  Danmark  er  alle  danseterapeuter  på  forskellig  vis  uddannede  i  udlandet,  men  fra 2008 er der kommet uddannelsesmuligheder til København.

Selv om danseterapien - eller danse- og bevægelsesterapien (DMT = Dance Move -ment Therapy), som nu er den internationale betegnelse, gennem uddannelsesudviklingen har fået nye rødder, har feltet altid været præget af megen grøde og udviklingstrang. Det har været en tendens til, at hver fremtrædende personlighed udviklede sin egen metode og sine egne begreber. Denne tendens har på den ene side skabt en rig mangfoldighed og på den anden side også en vis uoverskuelighed.  Faktum  er  dog,  at  der  i dag både på trods af og i kraft af mangfoldige  retninger  eksisterer  et  vidt  forgrenet, verdensomspændende  rodnet  med  forskellige  og  dog  tæt  forbundne  inspirationsgrundlag inden for DMT.

En af de danseterapiformer, som er tydeligst i det danske landskab for øjeblikket, er Dansergia.

## Dansergia - et nutidigt eksempel

»Many of us try to dance, that is we start to move immediately without first having established  a  clear  connection  to  the hara and without having thoroughly explored  what  music  can  open  inside  us« (Sabetti, 1991 pp. 8.).

Ovenstående citat skitserer et andet udtryk for det fysisk forankrede center, som Martha  Graham  introducerede  i  sin  moderne dans.  Det  er  det  kraftfulde,  kampkunstinspirerede og østligt klingende begreb hara, som  er  fundamentalt  i  danseterapiformen Dansergia (Zoetler, Persson, Stühler &amp; Sa- betti, 2001). Dansergia betyder etymologisk set dance and energy, og hara opfattes som et fysisk energicenter i midten af kroppen, som  ifølge  kropspsykoterapeutisk  teori  er forbundet  med  evnen  til  at  mærke  fysiske og emotionelle behov (Fusser, 2006; Sabetti, 2001). Hvor de fleste former for dansete -rapi  er  udviklede  af  kvindelige  dansere, som søgte inspiration og kundskab fra psykologien,  har  Dansergia  rodfæste  i  kropspsykoterapien og har med dette fundament udviklet sig ind i danse-terapien. Stèphano Sabetti 12 har  siden  1970´erne  udviklet  12 former  inden  for  det  kropspsykoterapeutiske  område  Life  Energy  Process 13 (LEP) (Sabetti,  1986,  1992,  2001). 14 I  midten  af 1980'erne opsøgte flere og flere kunstnere, musikere,  performere  og  dansere  LEP.  På spørgsmålet om, hvorvidt disse principper kunne overføres til dans, begyndte Stèphano Sabetti sammen med professionelle dansere 1 at  udvikle  det,  der  senere  kom til at hedde Dansergia (Zoetler et al., 2001). De første udviklingsfaser af Dansergia viste, at netop den ekspressive, kontaktfulde og kropspsykoterapeutisk forankrede bevægelse gav en unik indgang til livslyst, glæde og følelsesudtryk.

Set i nordisk perspektiv er det helt aktuelt i Danmark, at miljøet er i størst vækst - bl.a. initieret af den tidligere professionelle danser  Vivian  Persson  (Zoetler  et  al.,  2001). Hun er  med  sin  unikke  bevægelsesintelligens og store danseterapeutiske erfaring og viden en af dem, som også i internationale sammenhænge  i  samarbejde  med  Sabetti har videreudviklet Dansergia mest.

## Krop og psyke i den multidimensionelle krop

»Movement  is  only  another  aspect  of awareness that brings personal processes  into  focus.  Even  the  masters  of  Tai Chi  and  Aikido,  who  practise  the  same movements  over  and  over,  do  not  seek perfection in the movement but total involvement in the process until there is no separation between the art of movement and  the  practitioner.  One  becomes  the Chi- or ki- the flow of life  energy.  This gives the martial artist tremendous strength and courage and a tremendous sense  of  wholeness.« (Sabetti  1986,  pp. 301).

Dansergia er baseret på et multidimensionelt, energibaseret kropssyn, som balance- rer mellem vestlige krops- og psykoterapeutiske traditioner og teoretiske forankringer, østlige helbredelsesprincipper og nye forskningsresultater fra fysikkens verden. I praksis hentes der også som nævnt i citatet inspiration  fra  akupunktur,  kampkunst  og dans (Zoetler et al., 2001; Sabetti, 1986).

Aikidomaster.

I  Dansergia  arbejdes  der  med  udgangspunkt  i  begrebet  livsenergi  (life  energy), forstået  som  en  grundlæggende  dynamisk og  fundamental  livskraft  (Zoetler  et  al., 2001;  Sabetti,  1986).  Energibegrebet,  som har både østlige og vestlige inspirationskilder, forstås som i fysikkens verden dybest set som bevægelsesbølger med forskelligartede vibrationer, frekvenser og amplituder, der i kroppen kommer til udtryk i f.eks. åndedræt,  stemme  og  den  enkeltes  kulturelt og  samfundsmæssigt  prægede,  men  også unikke kropssprog, fysiske holdning og karakteristiske bevægelser (Sabetti, 1986).

Kroppens  udtryk  og  struktur  er  ifølge Sabetti (2001) forbundet med følelser, som også udtrykkes som bevægelser. Det enkelte menneske forsøger ofte at beskytte sig eller undertrykke  psykologiske  temaer.  Derfor søger kroppen ofte at skabe et kompromis gennem bevægelse, kropssprog eller fysisk holdning.

»In order to survive the individual have learnt to express themselves as best they can; but the movements they produce so -metimes seem painful and/or frightened, expressing only parts of the whole« (Zoetler et al., 2001, pp. 63) .

Kroppens rytme og energi kan for de fleste mennesker i perioder opleves som værende ude af balance, og i mere alvorlige tilfælde kan rytmen være brudt. Når det organiske energiflow er ubalanceret,  kan  kroppen forekomme  stiv,  oppustet,  leddeløs,  opgi- vende eller forladt. Fysisk, psykisk og emotionel energi er ud fra dette perspektiv ofte også helt konkret og synligt bundet i f.eks. musklerne  og  er  dermed  ikke  tilgængelig for ekspressivitet eller følelser som frihed, spontanitet og lyst.

I  Dansergia  arbejdes  der  altså  med  et multidimensionelt syn på den menneskelige krop, og fokus bliver således i både teori og praksis  at  skabe  bevidsthed  om  sammenhængen - ikke kun mellem krop og psyke, men mellem fysiske, mentale, psykologiske, emotionelle,  sociale,  kulturelle  og  spirituelle bevægelsesniveauer. Hvor Isadora Duncan talte om fri bevægelse og Mary Whitehouse om autentisk bevægelse, arbejdes der i Dansergia med essentielle bevægelser, der indeholder intense forandringspotentialer og opstår, når gamle, grundlæggende handle- og bevægelsesmønstre (energy patterns) forandres, og der opstår et øget flow i krop -pen, samtidigt med at forskellige bevægelsesniveauer smelter sammen (Zoetler et al., 2001; Sabetti, 2001). Michaels proces, som indledte  denne  artikel,  er  et  eksempel  på, hvordan han for at genfinde gnisten må for -andre det på den ene side opgivende og på den  anden  side  kontrollerede  bevægelsesmønster, som blandt andet er synligt i ryggens rigiditet. Selv om Michael »holder sig selv oppe« og er bange for at »gå ned«' er det paradoksalt nok ved at søge ned i kroppen  og  mærke  det  også  følelsesmæssige kaos,  at  han  har  mulighed  for  at  genfinde livslysten.

Selv om der overordnet set er stor samklang mellem Dansergia og andre danseterapeutiske tilgange, vil Dansergia kunne få frugtbar inspiration og styrke et fællesskabende sprog ved i højere grad også at indarbejde Labans bevægelsesanalyse i de energetiske  begreber.  På  grund  af  den  stærke kropspsykoterapeutiske  forankring  bidra- ger Dansergia dog også med et forøget fokus på det multidimensionelle, energetiske perspektiv.  Derudover  kan  danseterapiformen via indflydelsen fra kampkunstens ver -den siges at byde ind med en tydeligere maskulin kvalitet i det gennem flere generatio -ner  primært  kvindedominerede  danseterapeutiske landskab.

Udviklingen  af  den  forskningsmæssigt funderede  indsigt  i  kroppens  og  bevægelsens terapeutiske potentiale kan på sigt udvikles yderligere. Her handler udfordringen inden for det danseterapeutiske felt nu om at stå  sammen  og  i  fællesskab  markere  en brydningstid, der også på det forskningsorienterede område overvinder det dualistiske blik på krop og psyke. De danse- og også kropspsykoterapeutiske tonede forskningsprojekter har på mange måder levet i skyggen  af  de  kognitive  tilgange  til  terapi  og psykologi. Nu er det på tide at træde frem i lyset ved i langt højere grad at skrive kroppen og dermed det helhedsorienterede blik ind i psykologien.

Netop nu er en sådan proces i gang.

## Postmoderne forskningsmæssige tendenser

Antologien Advances in Dance Movement Therapy ,  som  indeholder forskningsbidrag fra fem kontinenter, er med til at markere en ny æra og viser, at også forskningen er i hastig udvikling inden for DMT. I denne antologi sætter redaktøren Sabine Koch (2006) det  danse-  og  bevægelsesterapeutiske  arbejde ind i en aktuel og multifacetteret 'embodiment'  kontekst.  Embodimentbegrebet har rod i en fænomenologisk kropsforståelse, og Koch argumenterer for, at DMT er et praktisk  forankret  eksempel  på,  hvordan der kan arbejdes med embodiment ud fra et helhedsorienteret  synspunkt,  der  ud  over body-mind  også  arbejder  med  sociale  og kulturelle dimensioner af kropsligheden (Ibid.; Merleau -Ponty 1962).

Sabine Koch er sammen med Helen Payne (Payne, 2007) en af de mest fremtrædende europæiske forskere inden for området i dag, og med sit bidrag sætter hun dermed danse- og bevægelsesterapien ind i en generel og dermed også nødvendig brobyggende kropsteoretisk  kontekst  i relation til de fremtrædende sprogdiskurser inden for både den almene psykologi og den internationale kropskulturforskning.

Det forsknings- og formidlingsorienterede arbejde må altså i dag balancere mellem på den ene side at finde et sprog, der kan få de etablerede systemer i tale og på den anden side fortsat være frontløber og markere en  avant-garde  bevægelse  i  forhold  til  det helhedsorienterede  kropssyn.  I  forhold  til de postmoderne tendenser tager forfatteren Daria  Halprin  (2003)  et  skridt  videre  end Koch. Ifølge Halprin er vi filosofisk set ved at skabe nye paradigmer inden for psykologi,  filosofi,  kunst,  uddannelse,  medicin  og videnskab. Paradigmerne bevæger sig hen i mod  en  helhedsorienteret  kropsforståelse, som på mange måder forbinder et nyt grundlag  med fortiden, hvilket tydeligt kommer frem i nedenstående citat.

»The new paradigms of the twentieth and twenty-first centuries attempt to reframe our understanding of the complexities of life  in  the  post-modern  age  -  including the necessity to move with chaos and diversity,  the  certain  birth  of  new  order, and the constant movement of consciousness in all things. We are returning to the principles and laws by which people and communities lived in the most ancient times. Yet we are making this full circle in new ways on new ground, with new and more complex challenges. In the fields of psychology,  philosophy,  art,  education, medicine,  and  science  these  new  paradigms are pointing us toward a more embodied  life,  one  in  which  art,  science, psychology and spirituality  are  no  longer divorced or kept separate but rather are  reconnected  through  shared  metaphors and universal principles and ideas« (Halprin, 2003, pp. 77).

Den  helhedsforståelse,  som  Halprin  foreslår, overskrider grænserne mellem tidligere etablerede strukturer og er en udfordring for traditionelle  forståelsesrammer.  Hvis psykologi, fysik, kunst, videnskab og spiritualitet ikke længere er adskilt af vandtætte skodder, vil der på trods af forskellige indfaldsvinkler kunne udvikle sig nye paradigmer  i  forhold  til  en  dybere  forståelse  af kropsligheden.

Det er en forståelse, der også på sigt vil kunne få konsekvenser for praksis.

## Nye spor - ad kendte og ukendte veje

Udviklingen inden for DMT flyder ad langt mere uransagelige veje, end det har været muligt at afdække her. Det, som for et øjeblik siden var nu, er allerede historie, og det sidste kapitel i denne fortælling er kun nogle få timer gammelt. En email poppede op: » DMT in Europe «. Det er en rapport fra et europæisk netværk, der fortæller om danseog  bevægelsesterapeutisk  arbejde,  uddannelsesmuligheder  og  forskningstiltag  i  19 lande; en rapport, som også indgår i et globalt  netværk  (Koch  &amp;  Panhofer,  2007).

Denne  rapport  dokumenterer,  hvordan  arbejdet med fokus på sammenhængen mellem krop og eksistens er brugbart for mange, også marginaliserede grupper, for hvem sproget har mistet sin relevans.

De forholdsvis  få  udviklingsspor,  artiklen har kunnet afbillede, vidner om, at det helhedsorienterede arbejde med krop og bevægelse  synes  at  indeholde  en  stærk  livskraft. Selv om frøene er lagt i tidernes morgen,  kan  denne  livskraft  også  i  nutidens identitetsudfordrende  samfund  vise  sig  at have stor aktualitet - ikke mindst i kraft af den stigende individualisering, refleksivitet og eksistentielle  utryghed  på  den  ene  side og  den  tilsyneladende  omsiggribende  frihed  på  den  anden.  Derfor  kan  der  være grund til fortsat, sammen med de teoretiske overvejelser  over  sammenhængen  mellem krop, psyke og samfund, at være med til at udvikle det eksisterende internationale rodnet og dermed synliggøre de både praktisk udviklede og forskningsmæssigt forankrede  potentialer  i  at  arbejde  med  kroppens sprog og bevægelsens psykologi via DMT.

Kroppens sprog er uanset tidsperiode og kulturelt  tilhørsforhold  det  lille  barns  primære sprog og udgør måske også i det enkelte  menneskes personlige og sociale udviklingsprocesser  et  potent  råstof.  Derfor kan  danseterapeutisk  indsigt  også  skabe grobund for udviklingen af en bevægelsespsykologi, der kan bruges i et bredt idrætsligt  og  sundhedsmæssigt perspektiv til inspiration for mangfoldige professionsområder og praksissammenhænge. Disse potentialer  vil  i  fremtiden  udvikle sig ad endnu ukendte veje - og måske er det på tide, at vi i Danmark begynder at åbne øjnene, så også vi kan være med til at sætte nye spor.

## Noter

- 1 Artiklen  er  aktuel,  da  der  i  Danmark  i  2007  er blevet dannet en danseterapeutisk forening. Danseterapeuter.dk -Danish Dance Movement Therapy  Association  er  del  af  et  internationalt europæisk samarbejde.
- 2 Navnet Dansergia er beskyttet med trademark ®. Brugen af begrebet i denne artikel betyder ikke, at denne beskyttelse er ophævet.
- 3 Når der ofte henvises til flere referencer ad gan -gen,  er  det  fordi,  der  er  overensstemmelse  eller kun supplerende nuanceforskelle mellem disse.
- 4 Den mest brugte internationalt anerkendte defini -tion  på  danseterapi  er  beskrevet  af  American Dance  Therapy  Association: »Dance/Movement Therapy  is  the  psychotherapeutic  use  of  movement as a process which furthers the emotional, social, cognitive, and physical integration of the individual.« (www.ADTA.org., 2008).
-  Marian  Chase,  (1896-1970),  Blance  Evan  (ca. 1909-1982), Mary Whitehouse (1911-1979), Trudi Schoop (1903-1998), Alma Hawkins (1904-1998) og norskfødte Liljan Espenak (190-1988) udviklede et bredt fundament af kliniske metoder, som kan spores i danseterapien den dag i dag (Levy, 1988; Trautmann-Voigt, 2006).
- 6 Marian Chace, og Mary Whitehouse grundlagde desuden sammen American Dance Therapy Association. Marian Chace var formand for stiftelsen fra 1966 (www.adta.org).
- 7 Hendes  papers  og  noter  er  samlet,  redigeret  og udgivet  posthumt  af  en  af  hendes  elever  Harris Chaiklin i 197.
- 8 Fysioterapeuten  Irmgard  Bartenieff  spillede  en vigtig rolle i forhold til at implementere Labans arbejde i danseterapien. Hun udgav også selv senere  en  del  skriftligt  materiale,  herunder  bogen Body, movement: Coping with the environment. (New York, 1980).
- 9 Laban,  som  lod  sig  inspirere  af  fysik,  filosofi, psykologi og kunst, søgte ikke at finde teknikker, men fundamentale principper for den menneske-

lige bevægelse. Hans store skriftlige produktion, som  rummer  hans  bevægelseslære/  bevægelsesanalyse  (movement  analysis),  undersøger  blandt andet  bevægelsens  følelsesmæssige  ekspressive tone  (effort)  beskrevet  ud  fra  begreberne  tid, kraft, rum og flow.

- 10  (American Dance Therapy Association).
- 11  Paradoksalt nok var også krigsveteraner og overlevende soldater efter anden verdenskrig i Tyskland og USA med til at skabe grobund for danseterapien. Psykoanalysens primære fokusering på barndommen var nemlig ikke til stor hjælp for behandlingen af krigsneuroser, hvorimod man langsomt begyndte at indse, at de ekspressive kunstformer som musik, kunst og dans havde en helende effekt (Grønlund, 1999).
- 12  Stèphano Sabetti er bl.a selv uddannet hos Alexander  Lowen  (1910-),  John  Pierrakkos  (19212001) og gestaltterapiens stamfar Fritz Perls (1893-1970).
- 13  Navnet Life Energy Process er beskyttet med trademark®. Brugen af begrebet i denne artikel betyder ikke, at denne beskyttelse er ophævet.
- 14  De  12  former,  som  er  akkrediterede  af  EABP (European Association for Body Psychotherapy), består  ud  over  Dansergia  af  de  ekspressive  former: Artra - kunstterapi, Voicia stemmeterapi , Musica musikterapi og Teatro Energetico , dramaterapi. Hertil kommer LETen spirituelt orienteret kropspsykoterapi, Sphurana Yoga -  kropspsykoterapi med inspiration fra bl.a.Hatha yoga, Acquasus -  ekspressiv og klinisk kropspsykoterapi  i  vand  og Shinkidoen  massageterapiform. Derudover  findes  de  udviklingsorienterede  for -mer Organetics -  organisationsudvikling, Process Inquir yenergibaseret coaching, kommunikation og udvikling gennem samtale og Energy Pedagogy - en energibaseret og oplevelsesorienteret læringsform (Sabetti &amp; Freligh, 2001).
- 1  Danserne Pleiada Zoetler og Renate Köckeis.

## Litteratur

- Boadella  D. Soma-Semantik-Bedeutungen des Körpers . In: Marlock G. &amp; Weiss H. (red.) Handbuch der  Körperpsychotherapie.  pp.  208-216  (Stuttgart/New York, 2006).
- Chaiklin, S. Marian Chace. Her Papers (Columbia, 1974).
- Csordas, T. Embodiment and cultural Phenomenology . In G. Weiss &amp; H. F. Haber (red.)
- Perspectives on Embodiment. pp 143-16 (New York, 1999).
- Chodorow J. Dance Therapy and Depth Psychology (New York, 1991).
- Duncan I. My life (New York, 1927).
- Fusser  M. Die  Atembewegung. In:  Marlock  G.  &amp; Weiss  H.  (red.).  Handbuch  der  Körperpsychotherapie. pp. 646-68 (Stuttgart/New York, 2006).
- Graham M. Blood Memory : An Autobiography (NYC, 1991).
- Grønlund  E. Konstnärliga  terapier.  Bild,  dans  och musik i den läkande processen (Stockholm 1999).
- Halprin D. The expressive body in life, art and therapy (London &amp; Philadelphia, 2003).
- Houmark P. Mary Whitehouse og autentiske bevægelser I: Hansen J. og Trangbæk E. (red.) Mellem terapi  og  bevægelse  -  Idrætshistoriernes  veje. pp.67-82 (Odense, 1994).
- Huizinga J. Homo ludens. Om kulturens oprindelse i leg (København, 1993).
- Koch S. &amp; Bräuninger I. (red. ) Advances in Dance/ Movement Therapy (Berlin, 2006).
- Koch  S. Interdisciplinary  embodiment  approaches . Implications for creative arts therapies I: Koch S. &amp; Bräuninger I. (red.) Advances in Dance/Movement Therapy (Berlin, 2006).
- Koch S. &amp; Panhofer H. DMT in Europe. Reports for the Tallinn Meeting of the European Network for the Developement of Dance Movement Therapy (Heidelberg, 2007. Upubliceret).
- Køppe, S. Kroppens historie I: S. Køppe et al. Kroppen i psyken (København, 2004).
- Laban,  R. The  Mastery  of  Movement (London, 1960).
- Levy  F. Dance  movement  therapy.  A  healing  art (Reston, 1988).
- Lowen, A. Bioenergetics (New York, 197).
- Manning  S.  A. Ecstasy  and  the  Demon.  Feminism and Nationalism in the Dances of Mary Wigman (Berkerly &amp; Los Angeles 1993).
- Merleau-Ponty  M. Phenomenology  of  perception (London, 1962/2004).
- Merloo J. The Dance (New York, 1960).
- Payne H. Tracking the web of interconnectivity .  In: Body  Movement  and  Dance  in  Psychotherapy , 1.1. pp. 7-17 (Oxton, 2007).
- Reich W. Character Analysis (New York, 194/1993).
- Sabetti S. Wholeness principle (Sherman Oaks, 1986).
- Sabetti S. Expressive energy (München, 1991).
- Sabetti S. Dansergia (Sherman Oaks, 1992).
- Sabetti S. &amp; Freligh L. Life energy process, forms dynamics - principles (München, 2001).
- Sorell W. Mary Wigman. Ein Vermächtnis (Wilhelmshaven, 1986).
- Sparkes A. Telling tales in sport and physical activity. A qualitative journey (Leeds, 2002).
- Trautman-Voigt  S. Tanztherapie I:  Marlock  G.  &amp; Weiss H. (red.) Handbuch der Körperpsychotherapie. pp.88-887 (Stuttgart/New York, 2006).
- Whitehouse M. Physical movement and personality . Paper presented at the meeting of the Analytical Psychology Club (Los Angeles, 1963).
- Whitehouse M. Jung and dance therapy: Two major principles I: Bernstein P. L. (red.) Eight theoretical approaches in dance movement therapy (Iowa, 1979).
- Wigman M. Die Sprache des Tanzes (Stuttgart, 1967).
- Winther H. Et portræt af Mary Wigman - de mørke kræfters danserinde I: Hansen J. &amp; Trangbæk E. (red.) Mellem terapi og bevægelse - Idrætshistoriernes veje. pp. 49-66 (Odense, 1994).
- Winther H. From crocodile to woman. The multidimensionality and energy dynamics of movement seen in the light of the dance therapy form Dansergia In: Koch S. &amp; Bräuninger I. (red.) Advances  in  Dance/Movement  Therapy.  pp.14-166 (Berlin, 2006).
- www.BTD.org. 1.februar 2008
- www.ADTA.org.1.februar 2008
- Zoetler P., Persson V., Stühler V. &amp; Sabetti S. Dansergia In: Sabetti S. &amp; Freligh L. (red.) Life energy process, forms - dynamics - principles. pp.7 (München, 2001).