Kønnet i en postmoderne tid
Forfattere: Gitte Jantzen
Tidsskrift: kok (1993-03-17)

## Gitte Jantzen

## KØnnet i en postmoderne tid

KØn og moderne rider. En antologi. Redigeret af  Marie-Louise Svane og Tania Ørum. Kbh. 1991 (Tiderne skifter).

Omsider er der p i   dansk kommet en antologi, der fokuserer pa kons- og kvindeforskning i relation til det postmoderne. D.v.s.  p i  de  forbindelseslinier  og den dialog der findes imellem postmodernismen og  den  sikaldte  postfeminisme. Denne videreudvikling  af  den mere traditionelle feminisme har fundet sted, skriver redaktionen, siden begyndelsen a f   80'erne.  Egentlige introduktioner til dette har i  niange i r  vzret sporadiske i Danmark. Interesserede har derfor  vzret  nØdt  til  at  orientere  sig  pii fremmedsprogene. Antologien opfylder saledes et klart behov.

Antologien Izgger ud  med to introduktionssartikler fra redaktoremes h h d , der binder  artikeludvalge~ til  kvindeforskningens interne udvikling og til de nyere problemstillinger,  den postmoderne filosofi har sat p i   dagsordenen. Der-efter fØlger to deciderede introduktionsartikler til  det poststrukturalistiske  tankegods, der knytter  den overvejende del af artiklerne sammen: til filosoffen Jacques Derrida og psykoanalytikeren Jacques Lacan. Men herudover indeholder antologien overs~ttelser af vzsentlige artikler, der p2  forskellig vis relaterer det franske postmodernistiske bagland til  kgnsproblematikken  og  omvendt. Den franske postmodernist par excellence Jean-Francois  Lyotard taler om  det kvindelige  og  metasproget;  Andreas Huyssens og Craig Owens binder slØjfen  til  zstetikken  ved  at  tematisere kunst-massekultur-dikotomien,  der i den postmodeme tilstand synes overskredet; kvindeforskere lige fra den fransk-bulgarske semiotiker Julia Kristeva til  de amerikanske kvindeforskere Alice Jardine, Gayatri Spivak og Teresa de Lauretis diskuterer inden for forskellige fagdiscipliner (psykoanalyse, semiotik, litteratur etc.)  den teoretiske indflydelse fra  de franske;  og Christie McDonald interviewer Demda om  kvindens plads.

Om kriterierne for dette udvalg af artikler findes der p i   antologiens omslag en notits om, at det netop ogsa er intentionen at fØre lzseren ind i diskussionen om forholdet mellem kminet og de postmoderne  tendenser,  der foregar t v a s over  Atlanten.  Og  i  det redaktionelle forord kan man yderligere lzse at »teksterne  i  antologien  er  udvalgt  for  at belyse, hvordan  de (post)moderne tilstande og teorier forholder sig til k m net:  Hvordan  kØnsforskellen  figurerer hos  de  postmoderne, og hvordan  det postmoderne kan anskues fra kvindelig side« (s. 7).

Antologien har saledes et dobbelt sigte,  den er heterogen,  og den forfØlger samtidig flere (de1)diskussioner. Af denne grund przsenterer redaktionen antologiens enkelte forfattere, samtidig med at de ogsa giver lzsevejledninger til relationerne imellem  artiklerne. Lzseren har saledes mulighed for selv at koncentrere sig om bestemte diskussioner ved at Izse udvalgte sammenhzngende artikler.  Der er altsi ingen tvivl om, at det er et grundigt gennemarbejdet vzrk, 1 z seren przsenteres for. Problemer er der

dog ogsa. Jeg skal iszr pege p i   to.

For det faste  er det svzert at gennemskue, hvad der egentlig ligger gemt i tit- lens sidste del: »moderne tider«. I  det samme forord fremgår det nemlig, at det egentlig  er  postmodernisme,  dét her handler om. En decideret definition  af dette begreb f&amp; laeseren dog ikke:  »Antologien  forsØger saledes ikke at give noget generelt overblik over postmodernismen -hvad der ogsi ville være halslØs gerning i betragtning  af fznomenets omfang og diversitet -og przsenterer heller  ikke nogen  samlet definition  af det  postmoderne,  men  sigter  niod  at przsentere en r ~ k k e centrale, og forskellige, fremstillinger  af  forholdet  imellem det postmoderne og det kvindelige« (s. 7).

I  Tania  @rums introduktionsartikel »Hvor er vi s i   henne'?«  fremstilles det postmoderne som en raskke skift i  holdninger, teoretiske indfaldsvinklei.  og politiske og kunstneriske strategier de sidste  15 Ar.  I  en tilh@rende  note  star der endvidere, at der ikke skelnes imellem postmodernisme og poststrukturalisnie. At redaktGrerne ikke vil give en egentlig definition  af  »det (post)nioderne« og postmodernisme er forstaeligt. Men det er pafaldende, at de ikke skelner skarpt imellem det moderne og det postmoderne. Det havde der nok vaeret grund til at gere. Det omvendte gØr  sig gasldende for den skelnen mellem en postnloderne og en kvindelig side, der fremgir af citatet om udvaslgelses!uiterieme ovenfor. Redaktionen  vil vise, hvordan de postmoderne tilstande (et fornyet subjektog sprogbegreb, fragmentering og desintegration, »sanimenhzngsl@shed&lt;&lt;, tab af faste vzrdier, oplØsningen af den kritiske »oppositionelle  position« etc.) bi-eder sig til kvindeforskningen, hvordan »disse skift forholder sig til de feniinistiske positioner« (s. 10). Inden  for en sidan ramme bliver postmodernismen en ydre (mandlig) pivirkning, som den etablerede feminisme kan eller m9 forholde sig til. Men samtidig anslår redaktionen ogsa diskussionen om, hvorvidt feminismen i sig selv har vzret med til at  bane  vejen  for  postmodernismen. Denne diskussion om et indre slasgtskab mellem de to positioners tematikker  ses i flere artikler -f.eks. den feminisering af filosofien som Spivak taler om. Ligeledes er det et spØrgsmAl, Owens formulerer eksplicit i sin artikel »Andres diskurs:  feminister og postmodernisme«, og endelig ser man den i Lyotards artikel  »Kvindelighed i metasproget«. Det ovennzvnte skel imellem kvindeforskning og postmodernisme er produceret af  redaktionens tekstvalg og ikke af  den postmoderne og kvindeteoretiske  skriftpraksis.  Man  kan nemlig forestille sig kvindeforskere, der p2  forhind er dybt pivirket af  postmodernismen.  Sadanne bidrag finder man eksempelvis i Marilouise &amp; Arthur Kroker (eds.) Body Invuders (1988)  fra skriftserien CultureTexts, hvis hovedformal er at przsentere  »pioneering theoretisations of the postmodern scene«. Men det er altsa primzrt diskussionen og debatten imellem kvindeforskningen og postmodernismen, antologien vil indkredse.

Mit andet kritikpunkt retter sig mod udvalget af artikler. Ethvert valg er samtidig et fravalg. Antologiens eksplicitte teoretiske  knudepunkt(er)  er Jacques Derrida  og  Jacques  Lacan, der  begge przseriteres med introducerende artikler. Den sidste, Lacan, er teoretisk referenceramme for er1 lang rzkke artikler: for Jardines artikler: »Det talende subjekt: Fremmedg~relsen positiveres« sanit  »At tænke det, som ikke kan repi.xsenteres«; for alle Kristevas artikler (i en redaktionel note star der, at »Fz1- les for de 4 artikler er at de skai lzses p i baggrund af Kristevas stzrke reference til Lacaniansk psykoanalyse, som er blivende erkendelsesmzssigt grundlag hos hende« (s. 299)). 1  forhold til udv~lgelseskriterierne er det pafaldende,  at den eneste made Lacan selv reprzsenteres p A   i antologien, er med Claus Bratt 0stergaards introducerende artikel »Et  blik pa Lacans sprog«, en virkelig udmzrket introduktion til Lacans begrebsapparat. Men med den vzgt den lacanianske teoridannelse har i antologien, er det n~zrkvzrdigt, at Lacan ikke selv kommer til orde.  Hvorfor  har  man  ikke  valgt  at medtage en del af Le Serninaire Livre XX: Encore (1975)  f.eks.  » D i a  et  la jouissance  de femme«'?  Her udarbejdes Lacans diktum om, at kvinden ikke eksister, dét  de Lauretis direkte skriver sig op imod. Claus Bratt 0stergaard introducerer grundbegreberne fra den nu efterhanden 25 ar gamle ~crits. Den  begrebslige og teoretiske udvikling  til forel~sningerne i Encore vedrorer netop kØnsproblematikken, hvor begrebei-ne fra Ecrits szttes ind i en anden sarnmenhzng, hvilket folgelig ogsa giver dem en anden betydning. F.eks. er kvindeligheden i ~crits defineret i relation til fallos:  »kvinden er negativt bestemt, hun er den der ikke har fallos« (s. 56). Fallos er saledes et cirkulationsobjekt imellem kØmene: konnenes primzre signiliurit. I Encore er kvindeligheden imidlertid ikke lzngere en position i forhold til fallos. Kvindelighed er blevet en tom position, man kun kan begzre. I forhold til ~crit s har Lacan opgivet den ontogenetiske udviklingsmodel for i  stedet yderligere at betone det strukturelle perspektiv.  Kvindeligheden  kan  ikke langere siges at vxre universel, den er ikke engang en konstruktion eller position. Den er blevet en radikal Andethed.

Inden for antologiens rammer er det derfor problematisk, at lzseren nok bliver bekendt med begreber, men ikke i den betydning, som de diskuterende artikler lzngere omme i antologien forudsztter kendskab til. Interesserede er saledes fortsat henvist til den franske originaltekst eller til Juliet Mitchell &amp;Jacqueline Rose: Feminine Sexuality (1982). som stadig er den mest omfattende overszttelse af Lacanskolens skrifter om kvindelighed.

Den samme indvending gzlder Derridas forfatterskab. Demda kommer dog i  modsztning  til  Lacan  selv  til  orde, nemlig  i  interviewet  med  Christie  V. McDonald: »Koreografier«. Herudover er han reprzsenteret med Peter Bornedals introduktion til  dekonstruktionens foretrukne »logikker og temaer« i »Dekonstruktion  som lzsekunsta. Ogsa dette er en udmzrket introduktion, der fokuserer p2 dekonstruktionens lzseteknik bl.a. med henblik p2 dens forskel og lighed til psykoanalysens fortolkningspraksis. Men hvorfor har man ikke valgt at bringe en del af Derridas egen Nietzsche-lzsning i Eprons (1978) for at belyse Derridas opfattelse af  det kvindelige? Bornedal refererer hertil, idet han bruger en lille del som eksemplifikation. Spivaks artikel »Den dekonstruere(n)de kvinde« tager  eksplicit  udgangspunkt heri, og ligeledes danner den afszt for McDonalds  interview. Denne tekst er Derridas mest omfattende og provokerende  diskussion  af  kvindeligheden, hvor han i  sin dialog med Nietzsche udvikler  synspunkter som disse:  »Det er 'manden'  som  tror p2 kvindens  sandhed, p2 kvindesandheden. Og i sandhed, de feriliriistiske kviridcr, ovcrfor hvem Nietzsche  mangedobler sin sarkasme, de er mznd. Feminismen er den operation hvorved kvinden vil efterligne manden, den dogmatiske filosof, ved at g@re krav p2 sandheden, videnskaben, objektiviteten,  d.v.s. med hele den mandlige illusion, den kastrationseffekt, der knytter sig hertil. Feminismen ansker kastrrrtionen, ogs5 kvindens. Taber stilen« (s.

50).

Alene dette citat viser, hvorfor et uddrag nok kunne vzre relevant i forhold til antologiens egen sarnmenhzng og intentioner.

Nir s9 vigtige  og centrale tekster er fravzrende betyder  det, at  flere  af  de Gvrige artikler nu kommer til at virke afkontekstualiserede, fordi disse tekster er meget markante udtryk for, hvordan det kvindelige  tznkes  af  poststruktiii.alisteme i Frankrig. Redaktionen har p i   den mide afskaret Izseren fra farstehindstekster om det, den selv i  forordet formulerer som en af antologiens intentioner: at vise »hvordan k@nsforskellen  figurerer hos de post-moderne&lt;&lt; i  al fald for  de  centrale  teoretikeres  vedkommende.  Kritisk  for  antologien  er  da ogsa, at Claus Bratt 0stergaards og Peter Bomedals introduktioner hermed bliver tilfzldige. De bliver -trods  deres kvalitet  og  vzrdifuldhed -uforpligtende i forhold til den tekstlige sammeiihzng. De star p A   en made tilb~, ' oe som indledninger til hovedtekster, der mangler.

Endelig rejser denne kritik  af  udvzlgelseskriterierne ogsA sp~rgsmilet om, hvilke andre forfatterskaber,  der ogsa kunne have vzret interessante at bringe i denne sammenhzng. Jean Baudrillard er if0lge forordet bevidst fravalgt, fordi han allerede er introduceret. Men p i   den anden side: det er Jern-Francois Lyotiird ogsi, og ham finder vi alligevel reprz- senteret med en 'tidlig'  artikel fra 1977. Mere oplagt havde maske vzret historiefilosoffen  Michel Foucault, hvis hovedvzrk i denne kontekst Seksualitetens historie (1978)  allerede er oversat til dansk. Man ser dog iszr p2 den anden side Atlanten  en  fornyet interesse  for Foucaults arbejde -ogsi i kvindeforskningskredse. Meget passende i forhold til  antologiens tematik kunne Foucaults samtale  med  Lacanskolen (JacquesAlain Miller m.fl.): »Confessions of the Flesh«  fra PoweriKnowledge (1980) vzre bragt. I det hele taget kunne netop Foucault vzre med til at Sbne for en helt ny  vinkel p%  forholdet mellem kan og postmodernisme. For mens antologiens artikler  alle  diskuterer  det  syn~bolske k@n  (eng.: »gender«),  bliver det nemlig med Foucault muligt ogsa at lzse det biologiske kan (eng.: »sex«) som et historisk reprzsentationsfom. I Amerika har iszr ny-historikerne omkring tidsskriftet Representations (der nzvnes i redaktionens indledning til  den udvalgte bibliografi) draget denne konsekvens af Foucaults forfatterskab. Her tznker jeg  p i Tl~e Muking o f the Modern Body (1987), redigeret af  Catherine Gallagher &amp; Thomas Laqueur. Sidstnzvnte har i bogen Making  Sex (1990) yderligere uddybet, hvordan  den  biologiske  opfattelse  af kannet i  sig selv er en kulturel konstruktion. Denne vinkling p i   kansforskningen  kunne  endvidere have  dannet  en sammenhzng med  Andreas Huyssens bidrag:  »Massekulturen  som  kvinde: Modeinismens Anden« der i redaktorernes indledning karakteriseres som »denne antologis mest socialhistorisk orienterede  bud«  (p.88).  Den  falder derfor lidt ved siden af, nar antologien ellers iszr bevzger sig p2 et »overordnet, teoretisk diskuterende niveau« (p.7).  Alli- gevel leverer Huyssens artikel en lille del af det, antologien ud  fra mit synspunkt nok  mangler:  en  historisk  ind- faldsvinkel.

Der er derimod al mulig grund til  at fremhzve bade @rums og Svanes indledninger til  antologien. Tania @rums »Hvor er vi s i   henne?« giver et udmzrket  rids  af  den  postmoderne tilstands implikationer  for en »ny«  kvindeforskning. Man aner ansatselne til en kvindelighedsopfattelse i takt med de postmoderne toner, idet ogsa postmodernismen har anset den kvindelige position soin en mere Aben position end den mandlige, hvis kultur- og rationalitetsbindinger og  traditionelle  projekter  soni  freinskridt og herredemme i dag synes utrovzrdige. Svane pointerer  i  sin  artikel »Feminister i det postnioderile«, at postmodernismen her ses som en udfordring til feminismen. Det er hverken et »totalk0b« eller en totalafvisning,  der er p9 spil  her.  Feministerne  m3 uvzgerligt opgive visse af de traditionelle positioner, men samtidig er en kritisk indstilling til postmodernismens filosofi ogsi p9  sin  plads.  For  p i  den  ene side ger meget af  den  postmoderne  refleksion om kvinden op med den tidlige kvindeforsknings blindheder over for det kvindelige, iszr hvad angir dens uproblematiske  subjektopfattelse og  erfaringsbegreb. P2 den anden side synes det alligevel, som om denne positive(rbare) kvinde er blevet  afl@st  af en temmelig abstrakt diskurs om Kvinden som den Anden, som ofte narmer sig eii niytologisering (f.eks. hos Derrida). I denne forbindelse er antologiens  absolutte hejdepunkt Gayatri Spivaks artikel  »Den dekonstruere(n)de  kvinde«,  hvor  hun dekonstruerer Derridas Nictzschc-lxsning. Det kritiske punkt i Spivaks Izs- ning er, at kvinden  bliver en model for dekonstruktionen, fordi kvinden p2 forhand mangler en afgrzenset identitet (er deplaceret) -i modszetning til manden. Men nar mandens identitet i postmoderniteten ligeledes bliver usikker, bliver deplaceringen en ideel figur. Marginaliteten  bliver  eftertragtelsesvzerdig,  og kvindens position  (en »ikke-sandhed«, som Derrida siger i ~ ~ e r o n s ) f9r hermed en afledt sandhedsvzrdi:  »For at sikre den gestus at tage kvinden  som model mi  kvindens figur deplaceres dobbelt.« (s. 333), idet »dekonstruktionen er [-l en 'feminisering'  af den filosofiske praksis« (s. 336). Derrida kan ifelge Spivak ikke fomzegte sin subjektstatus i sit fors@g  p i  at patage sig den kvindelige udsigelsesposition. Og konsekvensen heraf er, at »kvindemodellen« i Derridas  lzesestrategi kommer til  at bevzge sig imellem subjekt- og objektpositionen: at Izse soni  kvinde eller  at fortzlle om kvinden. Spivak afviser p2 en mide at fokusere p2 kvindeforskningens grundlxggende problemstilling ved at betvivle gyldigheden af sp@rgsmilet:  Hvad er kvinden? Dette er nemlig i virkeligheden  en  simpel  reproduktion af  den mandlige  diskurs,  der  tager  kvinden soni objekt (Hvad vil kvinden?). Kvindeforskningen b@r  maske snarere »stille sp0rgsm9let om manden« (s. 344) med henblik p A   at placere  kvinden i en subjektposition.  Spivak problematiserer alts2 det fornyende ved den postmoderne radikale og mytologiserede kvindelige Andethed.

For  s9 vidt  det er problemstillinger som disse, der er kommet ud  af feminismens mede med postmodernismen, kan man enske, at denne antologi vil blive I ~ s t . For den kan afgjort bidrage til  at kvalificere den hjemlige kvinde- eller kgnsforskning yderligere. Samtidig peger den implicit -nemlig ved sine fravalg -p A   helt centrale tekster for denne videreudvikling. Man kan sfi h&amp;, de p2 et senere tidspunkt ogsa vil  blive oversat. Min kritik rokker ikke ved de kvaliteter, antologien til fulde besidder: lige fra illustrationsudvalget til -og det ikke mindst -overszttelseme. Antologiens tekster er hver for sig spzndende artikler, der er glimrende oversat til dansk og som  dermed  er blevet tilgængelige for et dansk publikum. Man kan glzde sig over, at Kristeva nu endelig foreligger p A   dansk. De amerikanske bidrag vil ligeledes vzre med til at udbrede interessen for (p0st)feministisk teori, hvor interesserede  iovrigt  kan  stØtte  sig  til bogens fyldige afsluttende bibliografi.

## Beth Juncker

## Norsk kvindelitteraturhistorie afsluttet

Norsk Kvinnelitteraturhistorie. Bd. 3. 1940-1980.  Redigeret af Irene Engelstad, Jorunn Hareide, Irene Iversen, Torill  Steinfeld og Jameken averland. Os-

lo 1990 (Pax Forlag).

Med bind 3, der beskriver tiden fra 1940 -1980, er Norsk Kvindelitteraturhistorie fuldf~rt. Bind  1 lagde ud med kvindelige skribenter i  1600-tallet, bind  3 slutter med kvindelige samiske forfattere. Det er altid  spzndende -og litteraturhistorisk kritisk -nar  stgrre vzrker nrermer sig nutiden:  hvor  langt gfir de frem?  hvor  meget  tager  de med?  og hvad  er deres  bud  p2  det bzrende og

fremaddrivende netop nu?

Med et punktum  allerede i 1980 holder Norsk  Kvindelitteraturhistorie  sig p2 afstandens sikre grund og konstateres m2 det ogsa, at med den made vzrket er struktureret p2 fortoner ovennævnte aktualiserende  spgrgsm2l sig i det uvisse. Det er grundighed og omhyggelighed, snarere end synteseskabende dristighed, der przger det afsluttende bind. Om det er godt eller skuffende, er en temperaments sag, at det bl.a.  skyldes værkets grundlzggende fremstillingsprincipper er til  g e n g ~ l d indlysende.

Norsk Kvindelitteraturhistorie er ogsi? i  sit  3. bind  primzrt et genrehistorisk vzrk. I  adskilte artikler fglger bindet de szrlige tidsbundne udviklinger i romanformen, lyrikken,  dramatikken og noveilekunsten til dgrs, fulgt op af artikler om de nyere genrer den mediemzssige udvikling har Abnet -f.eks. h~respillet