Humoren
Forfattere: Sigmund Freud
Tidsskrift: passage (2000-09-01)

1

1

;

1

i

'

'

, ,

1 1

i i

l

;

1

1

!

1

'.

j

l

1

,

1

l

' i 1 i

,

11

1

1

1

i i

1

1

,,

1 i

11

1

1

\i l

i

,

\1

1

1 1

i,

. i l

f

I,

:

l

1 l

,

1

1

1

1

'

i

1

1

i

,!

,l

1 1

1

11

,

l

i

l

i

1

I . I

,

1

1

1 1

1

[

1 1

1

,

,

1

j l

, .

1

,,1 1

1

i

1

,

, 1

i

1 1

1

1

!

1

,[

!

1

1

1

1

\

,il[

!

I"

1

'I

1i

1

[!

1

:

1 1

,

1

l

i

l

i

'!

1 1 ,

. ,,

I,

l

1

I

1

1

!I

I

1

:

,,

1. ,

## Humoren

## SIGMUND FREUD

I  mit  skrift  om Vitsen  og  dens forhold  til  det  ubevidste (1905) har  jeg  egentlig  kun  behandlet  humoren  fra et  økonomisk  synspunkt.  Det  var  mig  magtpålig­ gende  at finde  kilden  til  lysten  ved  humor,  og  jeg mener, jeg har  vist,  at  det humoristiske lystudbytte er en følge af sparet følelsesforbrug.

Den  humoristiske  proces  kan  fuldbyrdes  på  to måder,  enten i  en  enkelt  person,  der  selv indtager den humo r istiske indstilling,  mens  der  tilfalder  den anden  person  en  rolle  som tilskuer  og  nyder,  eller mellem to personer,  hvor  den  ene slet ingen  andel har i den humoristiske proces,  mens den anden gør denne person til objekt for sin humoristiske betragt­ ning. Når,  for  at  dvæle  ved  det  groveste  eksempel, forbryderen, der bliver ført til galgen om mandagen, kommer med udtalelsen: "Nå, ugen starter godt", så udvikler han selv humoren, den humoristiske proces fuldender  sig  i  hans  person  og  giver  ham åbenbart en vis tilfredsstillelse. Jeg, den udenforstående tilhø­ rer, træffes på en måde af en fjernvirkning af forb ry ­ derens humoristiske  produkt;  jeg føler,  måske lige­ som han, det humoristiske lystudbytte.

Det  humoristiske  lystudbyttes  genese  forstår  vi bedst,  når  vi  vender  os  mod  processen  hos tilhøre­ ren,  over  for  hvem  en  anden  udvikler  humor. Han ser denne anden i en situation, der lader forvente, at han vil producere te gn på  affekt;  han  vil  ærgre  sig, klage,  ytre  smerte,  blive  forskrækket,  grues,  måske selv  fortvivie,  og tilskueren-tilhøreren er rede til at følge ham, til at lade de samme følelsesimpulser op­ stå  hos  sig  selv.  Men  dette  følelsesberedskab  bliver skuffet, den  anden  ytrer  ingen  affekt,  men  laver spøg;  af  det  sparede  følelsesforbrug  opstår  den  hu­ moristiske  lyst nu hos tilhøreren.

Det andet tilfælde  foreligger,  når  f.eks.  en  digter eller fortæller på en humoristisk måde beskriver vir­ kelige  eller  opfundne  !' ersoners  gøren  og  laden. Disse personer behøver ikke selv at vise nogen hu­ mor, den humoristiske indstilling er alene en sag for den,  som gør dem til  objekt,  og læseren  eller tilhø­ reren bliver atter som i forrige tilfælde delagtig i ny­ delsen  ved  humoren.  Sammenfattende  kan  man altså sige,  at  man kan vende den humoristiske ind­ stilling  - hvad  denne  end  måtte  bestå i - mod  sin egen eller mod en fremmed person; man må antage, at  den  bringer  den,  der  gør  det,  et  lystudbytte;  et li gn ende lystudbytte  tilfalder  den - udenforstående - tilhører.

Så  langt  kommer  man  let,  men  man indser  også snart,  at  det  er  processen  hos  den  anden,  hos  "hu­ moristen",  der  fortjener  den  største  opmærksom­ hed. Der er ingen tvivl om,  at humorens væsen be­ står i,  at man sparer sig de affekter,  som situationen ville  give  anledning  til,  og  med  en  spøg  sætter  sig ud  over  mulighede:µ  for  sådanne  følelsesytringer  . For  så  vidt  må  processen  hos  humoristen  stemme overens  med  den  hos  tilhøreren,  eller  rettere  sagt, processen  hos  tilhøreren  må  have kopieret  den  hos humoristen. Men  hvordan  bringer humoristen den psykiske indstilling i  stand,  der  gør  affektudladnin­ gen overflødig for  ham,  hvad foregår der  d yn amisk i  ham ved  "den humoristiske indstilling"? Åbenbart må man søge løsningen på problemet hos humoris­ ten,  hos tilhøreren  vil  man kun kunne finde  en  ef­ terklang,  en kopi af denne ubekendte proces.

Det er på tide,  at vi  gør  os  fortrolige  med nogle af  humorens  karakteristika.  Humoren  indeholder ikke kun som vitsen og komikken noget befriende, men  også  noget  storladent  og  ophøjet,  hvilket  er træk, der ikke findes hos de to andre arter af lystud­ bytte fra intellektuel virksomhed. Det storladne lig­ ger åbenbart i narcissismens triumf,  i jegets sejrrigt Ilve.

er enten ki

des s

formar at

lgael

rgels

ksen

5 il

TA

·tnm

Ismu

at no

: andre HUMOREN

hævdede usårlighed. Jeget nægter at lade sig krænke på  realitetens  foranledning,  at  lade  sig  nøde  til  li­ delse;  det holder  fast  ved,  at  omverdenens traumer ikke kan gå det nær,  ja  det  viser,  at  de  for  det  kun er  anledninger  til  lystudbytte.  Dette  sidste  træk  er helt igennem væsentligt for humoren. Antager vi, at forb ry deren,  der  blev  ført  til  henrettelse  om  man­ dagen,  havde sagt:  "Jeg  tager mig det ikke nær,  for hvad betyder det, når  en fyr som jeg  bliver  hængt, verden vil ikke gå til  grunde  for  det" - så  måtte  vi mene,  at denne tale ganske  vist indeholdt en sådan storladen overlegenhed over den reale situation, den er vis og berettiget, men at den dog ikke røber spor af  humor,  ja  den  hviler  på  en  vurdering  af realite­ ten,  der  er  i  direkte  modstrid  med  humorens. Hu­ moren er ikke resigneret,  den er trodsig, den bety­ der ikke kun triumf for jeget, men  også for lystprincippet, som her formår at hævde sig mod de reale  forholds  ugunst. ·  -

Hvis  vi  vender  os  mod  den  situation,  at  nogen indtager en humoristisk indstilling over for andre, så er det en nærliggende opfattelse, som jeg også spag­ færdigt har  antydet  i bogen om  vitsen,  at han over for dem opfører sig som den voksne over for barnet,

Gennem disse to sidste træk, afvisningen af reali­ tetens fordring' og hævdelsen af lystprincippet,  nær­ mer humoren sig de regressive eller reaktive proces­ ser,  som så indgående optager os i psykopatologien. Med  sin  afværgelse  af  lidelsesmuligheden  indtager den en plads i den lange række af metoder, som det menneskelige sjæleliv  har  udviklet  for  at  unddrage sig  lidelsens  tvang,  en  række  som  begynder  med neurosen,  kulminerer  i  vanviddet og  som indbefat­ ter  rusen,  selvfordybelsen  og  ekstasen.  Humoren kan  takke  denne  sammenhæng  for  en  værdighed, som  f.eks.  vitsen  fuldstændig  mangler,  for  denne tjener  enten  kun  lystudbyttet, .eller  den  sætter  lyst­ udbyttet  i  aggressionens  tjeneste.  Hvori  består  nu den  humoristiske  indstilling,  gennem  hvilken  man siger nej til lidelsen, betoner jegets uovervindelighed i  den  reale  verden,  sejrrigt  hævder  lystprincippet alt dette imidlertid uden, som ved andre fremgangs­ måder med samme hensigt, at opgive grundlaget for sjælelig  sundhed?  De  to  produkter  s yn es  dog  ufor­ enelige med hinanden.

idet han indser det ubetydelige i de interesser og li­ delser,  som  s yn es  store  for  barnet,  og  ler  ad  dem. Humoristen vinder således sin overlegenhed ved, at han tager rollen som voksen, ja på sin vis faderiden­ tificeringen, på sig og presser de andre ned i barne­ rollen. Denne antagelse dækker vel fakta, men den s yn es næppe tvingende. Man spørger sig selv,  hvor­ dan humoristen f'ar tilranet sig denne rolle.

Jeg mener, vi giver denne lidet plausible forestil­ ling en stærk støtte, hvis vi tager i betragtning, hvad vi  fra patologiske erfaringer har  lært om  vores jegs struktur. Dette jeg er ikke noget enkelt, men huser som  sin  kerne  en  særlig  instans,  over-jeget,  med hvilket jeget sommetider flyder sammen, sådan at vi ikke formår at skelne mellem de to, mens det adskil­ ler  sig  skarpt fra  det  i  andre  forhold. Over-jeget er oprindelsesmæsssigt  set  forældreinstansens  arving, det holder ofte jeget i streng afhængighed, behand­ ler  det  virkelig  endnu som  forældrene - eller  fade­ ren - engang i de tidlige år har behandlet barnet. Vi f'a:r  således en  d yn amisk forklaring på den humoris­ tiske  indstilling,  hvis  vi antager,  at  den  består  i,  at den humoristiske person har flyttet den psykiske ac­ cent  fra  sit  jeg  og  har  henlagt  den  til  sit  over-jeg. Jeget kan nu forekomme dette så opsvulmede over­ jeg lillebitte, alle dets interesser forekommer ubety­ delige,  og  ved  denne  nye  energifordeling  kan  det meget vel blive let for over-jeget at undertrykke jeg­ ets reaktionsmuligheder.

Men man mindes den anden,  sandsynligvis mere oprindelige og betydelige humor-situation: at nogen retter den humoristiske indstilling mod sin egen per­ son for på denne måde at værge sig mod sine lidel­ sesmuligheder. Har det mening at sige, at nogen be­ handler sig selv som et barn og på samme tid spiller rollen  som  den  overlegne  voksne  over  for  dette barn?

Tro  mod  vores  vante  udtryksmåde  vil vi  i  stedet for flytning  af den  psykiske  accent  skulle  sige:  for­ skydning af store besætningsmængder. Så er spørgs1 målet,  om vi har lov til at forestille os sådanne om­ fattende forskydninger fra en instans af det sjælelige apparat  til  en  anden.  Det  ser  ud som  en ny ad hoc­ antagelse. Dog har vi lov til at huske på,  at  vi  gen­ tagne gange, om end ikke ofte nok, har regnet med en sådan faktor i vores forsøg på at danne os en me­ tapsykologisk  forestilling  om  det  sjælelige  hændel­ sesforløb. Således antog  vi f.eks., at forskellen mel­ lem  en  almindelig  erotisk  objektbesætning  og  en forelskelsestilstand  bestod i,  at  der  i  sidste  tilfælde går ulige meget mere besætning over til objektet, at jeget ligesom udtømmer sig i objektet. Gennem stu­ diet  af  nogle  tilfælde  af  paranoia  kunne  jeg  fastslå, at forfølgelsesideerne bliver dannet tidligt og  består i  lang  tid  uden  at  ytre  nogen  mærkbar  virkning,  til de  så  på  grundlag  af  en  bestemt anledning  f'ar  det besætningsomfang, som lader dem blive dominante. Også  helbredelsen  af  sådanne  anfald  af  paranoia turde i mindre grad bestå i en opløsning og korrek­ tion af vrangforestillingerne end i tilbagetrækningen af  den1  besætning  de  er  forlenet  med.  Afvekslingen mellem melankoli og mani, mellem over-jegets gru­ somme unde;trykkelse af jeget og befrielse af  jeget efter et sådant tryk, har givet os indtrykket af en så­ d 3.!1 besætningsforandring,  som  man  i  øvrigt  også burde trække frem til forklaring af en hel række af det normale sjælelivs fænomener. Når dette hidtil er sket i så ringe omfang, så skyldes det den af os ud­ øvede,  vel  nærmest  prisværdige,  tilbageholdenhed. Det område,  vi føler cis sikre på, er sjælelivets pato­ logi; her gør vi vores betragtninger, erhverver os vo­ res  overbevisninger.  En  mening  om  det  normale vover  vi  foreløbig  kun for  så  vidt,  som  vi  aner  det normale  i  det  sygeliges  isoleringer  og  forvræng­ ninger.  Når  denne  ængstelighed  en  gang  er  over­ vundet,  vil vi erkende, hvor stor en rolle for forstå­ elsen  af  de  sjælelige  processer  der  tilkommer  såvel de  statiske  forhold  som  den  d yn amiske  vekslen  i energibesætningens kvantitet.

Jeg mener således, at den her foreslåede mulighed - at personen i en bestemt situation pludselig over­ besætter  sit  over-jeg  og  nu  ud  fra  dette forandrer jegets reaktioner - fortjener at blive holdt fast. Hvad jeg formoder om humoren,  finder også en bemær­ kelsesværdig  analogi på et beslægtet område 1 nem­ lig  vitsens.  Om  vitsens  tilblivelse  måtte  jeg  antage, at  en  førbevidst  tanke  et  øjeblik bliver  overladt  til ubevidst bearbejdning;  vitsen  bliver  således  det bi­ drag til komikken, som det ubevidste yder. Helt til­ svarende  skulle humoren  være  det  bidrag  til  komikken, som skyldes over-jegets mellemkomst.

Vi  kender  ellers over-jeget som  en  streng  herre. Man vil sige, at det passer dårligt til denne karakter, at over-jeget indlader sig  på  at gøre  det  muligt for jeget at fa et lille lystudbytte. Det er  rigtigt,  at  q.en humoristiske  lyst aldrig  når den intensitet,  som op­ nås  ved  det  komiske  eller  ved vitsen,  at den aldrig munder  ud  i  kraftig  latter.  Det  er  også  sandt,  at over-jeget,  når  det  foranlediger  den  humoristiske indstilling, egentlig afviser realiteten og tjener en il­ lusion. Men denne lidet intensive lyst tilskriver vi uden  rigtigt  at  vide  hvorfor  - en  meget høj  værdi, vi opfatter den som særligt befriende og opløftende. Den spøg, som humoren skaber, er jo heller ikke det væsentlige,  den  har  bare  værdi  som  en  prøve;  ho­ vedsagen er den hensigt, som humoren udfører, om den  nu  beskæftiger  sig  med  ens  egen eller  med fremmede  personer. Den  vil  sige:  Se her,  det er nu den verden, der ser så farlig ud. Ren barneleg;  lige til at  drive  gæk  med!

Hvis det virkelig er over-jeget, som i humoren ta­ ler  så  kærligt  trøstende  til  det  skræmte  jeg,  så  vil dette være en påmindelse om, at vi stadig har mangt og meget at lære om over-jegets  væsen. For øvrigt er ikke  alle mennesker i stand til at indtage den hu­ moristiske indstilling;  det  er  en  kostelig  og  sjælden begavelse,  og  mange mangler  selv  evnen  til at nyde den  humoristiske  lyst,  som  formidles  til  dem.  Og endelig, når over-jeget gennem humoren stræber ef­ ter  at  trøste  jeget  og  beskytte  det  mod  lidelse,  har det  dermed  ikke  modsagt  sin  herkomst  fra  foræl­ dreinstansen.

På dansk ved Camilla Skovbjerg Paldam

Sigmund Freud:  "Der Humor",  1927. Copyright© by Imago Publishing Co. Ltd., London by permission of S. Fischer Verlag GmbH, Frankfurt am Main.

-