Sverre Bøe: På vegne av Kristus (Kolon, 2022)
Forfattere: Kasper A. Bergholt
Tidsskrift: dttk (08-11-2022)

## PÅ VEGNE AV KRISTUS SVERRE BØE KOLON, 2022 360 SIDER

## Anmeldt af Kasper A. Bergholt

Sverre Bøe (f. 1958), dr.theol. og professor  i  NT  ved  Fjellhaug  Internasjonale Høgskole  i  Oslo,  har  skrevet  en  yderst velkommen  bog  om  de  bibelteologiske forudsætninger for kristen mission. Med egne ord ønsker han at vise, »hvor omfattende Bibelen omtaler misjon« (s. 18), og han slutter af med at konkludere, at »det er en grov forenkling å tale om Bibelens misjonsbudskap i entall bestemt form« (s. 322). Det er altså en stor opgave, Bøe har givet sig selv.

Opgaven løses  først  og  fremmest  kanonisk/frelseshistorisk. Efter en kort indledning følger seks kapitler om mission i GT,  evangelierne,  Apostlenes  Gerninger, Paulusbrevene,  de  katolske  breve  og  Johannes'  Åbenbaring,  inden  Bøe  konkluderer og reflekterer. De enkelte kapitler er i overvejende grad opbygget på en tilsvarende  logisk  og  fremadskridende  måde, dog med afsnit af mere tematisk karakter. Bogen er forsynet med både skriftstedsregister og emneregister.

I  indledningen forsøger Bøe at arbejde  sig  frem  til  en  definition  på  mission, men der er mange faktorer at tage højde for,  ikke  mindst  fordi  mission  ikke  lader sig definere »ut fra ett enkelt bibelsk begrep« (s. 14). Efter at have drøftet missio Dei -tankegangen, forholdet mellem indre og ydre mission, nyere missionale tendenser,  missionens  afgrænsning  i  forhold  til ekklesiologien  samt  missionens  bredde, centrum og periferi, kommer Bøe frem til, at mission er »Guds sendelse av kirken til verden med oppdrag om å formidle Guds rike  gjennom  ord  og  handling  til  mennesker overalt så de kan bli frelst«, og at der til denne opgave hører »en helhetlig/ holistisk diakonal tjeneste for enkeltmennesker, samfunn og hele skaperverket« (s. 17).  Bøe  opererer  altså  med  en  holistisk mission,  hvor  den  enkeltes  gudsrelation dog står i centrum (s. 180, 256).

Efter en kort forskningshistorisk oversigt (s. 17-19) redegør Bøe for sin metode (s.  20-23).  Han  går  til  de  kanoniske  tek- ster  som færdige tekster (er således ikke interesseret i redaktionshistorie m.v.), der hører  til  i  en  sammenhængende  frelseshistorie, og tillægger bibelsk teologi både deskriptiv og normativ karakter. Alt i alt er bogens introduktion en god, men kortfattet introduktion til bibelsk teologi i det hele taget, ligesom bogens hoveddel også kan tjene som indføring i mange centrale bibelske temaer.

I  kapitlet  om  mission  i  GT  tager  Bøe fat  i  forholdet  mellem  skabelse  og  mission, udvælgelsens karakter, monoteisme og  afgudsdyrkelse,  forholdet  mellem  Israel  og  folkeslagene  samt  spørgsmålet om, hvorvidt jøderne drev mission på det andet  tempels  tid.  Bøe  gør  det  klart,  at selvom  centrifugal  mission  ikke  findes  i GT, så rummer GT det potentiale, som NT udnytter missionalt - ja, »misjon i NT [vil] være uforståelig uten GT« (s. 28).

Herfra bevæger Bøe sig videre til evangelierne og indleder med kort at redegøre for de fire evangeliers særpræg (s. 106-8), ligesom han slutter kapitlet af med at undersøge  ligheder  og  forskelle  mellem  de forskellige missionsbefalinger (s. 160-79). Dette  fokus  på  evangeliernes  særpræg opretholdes  delvist  i  den  mellemliggende  gennemgang  af  Guds  rige-begrebet, bredden  af  Jesu  gerninger,  discipelkaldelser  og  -udsendelser,  Jesu  forhold  til ikke-jøder både før og efter opstandelsen samt Jesu eksklusive udsagn om sig selv og sin relation til Faderen. Det står klart, at Jesus virkede i ord og handling, og at han forholdt sig til det hele menneske. Og selvom  Jesu  gerning  i  nogle  henseender var enestående, er han alligevel »forbilde og modell for all senere misjon« (s. 180).

Netop  tjenesten  i  ord  og  handling  er tydelig i beskrivelsen af den første menighed i Apostlenes Gerninger, også selvom de  kun  langsomt  bevægede  sig  uden  for jødiske kredse. Den første menighed havde  en  »helhetlig  tenkning  og  praksis omkring både materielle, sosiale og åndelige behov«, som til enhver tid udfordrer kirken og missionen (s. 189). Kapitlet om Apostlenes  Gerninger  rummer  desuden en  udførlig  gennemgang  af  Areopagostalen (s. 219-29).

I  kapitlet  om  Paulus-brevene  anlægger  Bøe  en  mere  tematisk  tilgang,  idet han  læser  alle  tretten  breve  sammen  og blandt  andet  drøfter  Paulus'  strategi  og fremgangsmåde, hans (positive såvel som negative) bevæggrunde for at missionere samt  spørgsmålet  om,  hvorvidt  Paulus overhovedet  forventede,  at  menighederne bidrog til missionsarbejdet. Undervejs deler  Bøe  mange  værdifulde  indsigter  i antikkens verden, der kaster lys over missionsteksterne.

De katolske breve giver på tilsvarende måde et unikt indblik i de tidlige menigheders verden, og Bøe viser, at disse breve lige  under  overfladen  indeholder  mange missionale perspektiver. Det samme gælder  for  Åbenbaringen,  der  på  trods  af sin  svært  tilgængelige  apokalypse-genre samtidig er et brev til syv konkrete menigheder, der »fremdeles har tid til å 'vitne' for sine medmennesker« (s. 319). I sin behandling  af  Åbenbaringen  kommer  Bøe omkring  centrale  eskatologiske  temaer som tusindårsriget, bortrykkelsen og apokatastasis-læren.

Den  kanoniske  tilgang  har  åbenlyse fordele, men også begrænsninger. Ved at behandle samme tema flere gange, i takt med at det dukker op fx i både GT og NT eller hos både Jesus og Paulus, får mange passager karakter af afbrudte ekskurser, og det er en skam, for derved kan bogen let  virke  slavisk  og  langsommelig  i  sin gennemgang.  En  lignende  fornemmelse sidder man med, når Bøe (efter min smag) nogle steder bruger lidt for meget plads på at  parafrasere  velkendte  beretninger  (fx s.  146).  Nogle  ekskurser  er  bare  skriftstedslister og kunne sagtens være udeladt (fx s. 214 om håndspålæggelse), og enkelte steder har teksten nærmest karakter af korte notater (fx s. 300-301).

Redaktionelt  kunne  bogen  godt  have brugt  en  ekstra  gennemlæsning.  Både  i litteraturhenvisningerne  og  i  henvisningerne  til  ikke-bibelske  antikke  kilder  er der  en  beklagelig  inkonsistens.  Eksempelvis  anføres  nogle  oplysninger  i  litteraturhenvisninger  på  engelsk,  hvor  de skulle have været på norsk, og andre oplysninger indeholder stavefejl. Derudover henvises der på side 109 rimelig upræcist til omtalen af Johannes Døberen i Josefus' Antiquitates bog 18. Mere nøjagtigt kunne der henvises til bog 18, kapitel 5, sektion 2 (§116-119). Nogle antikke skrifter angives med deres fulde titel, mens andre forkortes, og det vil formentlig være til gene for en del læsere. I det hele taget savner bogen en forkortelsesliste, hvor også de anvendte forkortelser af moderne bogserier kunne forklares.

I  sin  gennemgang  af  GT  bruger  Bøe forholdsvis meget plads på Jonas' Bog (s. 80-86), og derfor er det naturligt at kommentere  her.  Han  nævner  den  gængse bestemmelse  af  teksten  som  »et  dristig tankeeksperiment  eller  en  historisk  novelle skrevet 3-400 år etter tiden den omhandler« (s. 80), men kommenterer ikke yderligere på det. Når han har valgt i udgangspunktet at læse Bibelen litterært, er det måske forståeligt, at dateringsspørgsmålet  falder  lidt  i  baggrunden,  men  det kan undre, at han så ikke går dybere ind i spørgsmålet om bogens genre. Det ville ellers  være  relevant  at  overveje,  om  teksten er en historisk beretning eller en litterær  satire.  Hvis  det  sidste  er  tilfældet, kan det måske forklare den lettere komiske rolle, dyrene i Nineve spiller, uden at man som Bøe behøver at udlede en missionsteologisk pointe af det (s. 86).

Til  sidst  en  kommentar til Bøes overordnede forståelse af mission: Bøe ønsker (bl.a. med Chris Wright, hvis tilgang til bibelsk teologi han dog distancerer sig fra; s.  27-29)  at  tale  holistisk  om  missionen, men  samtidig  opretholde  et  centrum  og en periferi; forkyndelsen af evangeliet er missionens  centrum,  men  det  diakonale arbejde er en integreret forpligtelse. Den balance er i udgangspunktet sund og vigtig. Alligevel lyder det i mine øren lidt for individualistisk, ja, næsten pietistisk, når Bøe  fremhæver  »den  enkeltes  helt  personlige  relasjon  med  Gud«  som  kernen  i kristen mission (s. 256). Er det ikke alt for snævert et fokus, når nu missionen (hvad Bøe også mener) er Guds mission, og Gud er hele  verdens skaber?  Jeg  forstår  godt, hvad Bøe vil  distancere  sig  fra  -  nemlig den forståelse, at alle gode ting, der sker i verden, er mission - men er grænsen trukket rigtigt?

Samme spørgsmål rejser sig, når Bøe som en konsekvens af en skelnen mellem en  bred  og  en  snæver  forståelse  af  mission (en skelnen, der vist aldrig defineres) efter  min  bedste  opfattelse  ser  ud  til  at placere  de  første  menneskers  forvalteropgave uden for Guds  mission  (s.  30-31, 32),  men  samtidig  placerer  den  sociale retfærdighed inden  for Guds  mission  (s. 34-35).  Argumentet  for  det  sidste  er,  at »misjonens Herre er brennende opptatt av rettferdighet«, og derfor »er også misjonsvitenskap det« (s. 35). Men er missionens Herre  ikke  også  brændende  optaget  af skaberværket, klimaet og miljøet? Og kan omsorgen for skaberværket være en del af den brede mission, hvis Guds forvalteropgave til de første mennesker ikke er »noen misjonsbefaling« (s. 30)?

I  det  hele  taget  er  Bøes  missionsdefinition  noget  uklar,  når  det  kommer  til forholdet mellem forkyndelse og diakoni. Det sidste »hører [med]«, men kan ikke direkte »knyttes til at å formidle frelse« (s. 17). Hvad betyder det? Hører det med som et appendiks eller som den anden side af en mønt? Det bliver aldrig helt klart, men missionshistorien har efterhånden vist, at det heller ikke er nogen let nød at knække. Måske fordi den ikke skal knækkes.

Den kritik skal dog ikke få det sidste ord.  Som  nævnt  kommer  Bøe  i  berøring med mange forskellige bibel- og missionsteologiske temaer, og den ekklesiologiske og  praktiskteologiske  relevans  er  åbenbar.  Det  skyldes  formentlig,  at  mission vitterligt er en rød tråd gennem hele Bibelen og en uomgængelig del af den kristne menigheds identitet. Det står i hvert fald tindrende klart, når man har læst Bøes solide, omfattende og grundige bog.