Diakonissestiftelsen – diakonal diskurs og velfærdspraksis
Forfattere: Michelle Jørsing Kristensen
Tidsskrift: dttk (11-06-2019)

## DIAKONISSESTIFTELSEN - DIAKONAL DISKURS OG VELFÆRDSPRAKSIS

Medarbejder ved Diakonissestiftelsen, cand.mag. Michelle Jørsing Kristensen

## Indledning

På Frederiksberg i København ligger Diakonissestiftelsen,  og  det  har  den  gjort  i godt 155 år. Ved første øjekast ligner de kamtakkede  murstensbygninger  et  levn fra  fortiden,  men  inden  for  murene  kan man møde stiftelsens sygeplejestuderende,  hospicelæger,  børnehavepædagoger såvel  som  præster,  alterbrødsbagere  og diakonisser. Diakonissestiftelsen startede i  1863  som  et  diakonalt  omsorgsprojekt og  har  gennem  sin  lange  historie  holdt fast  i  diakonien  som  sit  værdigrundlag. Nærmere bestemt går det ud på, at Diakonissestiftelsen bruger diakonien som udgangspunkt  for  deres  virksomhed,  hvor der i praksis er fokus på at yde omsorg for det enkelte menneske. Hvor det i begyndelsen af Diakonissestiftelsens virke blev formuleret som »tjenende Kærligheds- og Barmhjertighedsgjerninger«  funderet  på »Troens Grundvold, der er lagt i vor evangeliske-lutherske  Folkekirke«  ( Diakonissestiftelsens grundbestemmelser 1866, §1), er diakoniens rolle i stiftelsen i dag anskueliggjort ud fra fem grundlæggende værdier:  Medmenneskelighed, ordentlighed, faglighed,  synergi  og  nytænkning.  Gennem løbende reformuleringer har Diakonissestiftelsen tilpasset sit diakonale værdigrundlag  til  det  omgivende  samfunds udvikling.

Selv  om  stiftelsen  er  funderet  på  et diakonalt værdigrundlag, hører den ikke ind  under  folkekirken  som  sådan.  Stiftelsens  egen  kirke,  Emmauskirken,  er en privat kirke og dermed uden sogn og uden offentlige tilskud og fungerer i dag som  virksomhedskirke  -  altså  en  kirke primært for stiftelsens medarbejdere, elever  og  studerende.  Diakonissestiftelsen udfylder dermed en særegen rolle både i forhold  til  det  danske  velfærdssamfund og i forhold til det religiøse samfund i dag. Denne særegne rolle er udviklet gennem det 20. og 21. århundrede og er præget af stiftelsens lange historie samt af fastholdelsen  af  det  diakonale  værdigrundlag. Det har været med til at gøre, at Diakonissestiftelsen i dag er en af Danmarks førende private velfærdsaktører, hvis opgave det er at organisere og skabe rammer for diakoni i holdning og handling.

Men hvilken betydning har diakonien i  den  velfærdsmæssige  praksis,  som  udmønter  sig  i  Diakonissestiftelsens  virke? Og hvordan forholder Diakonissestiftelsen  sig  til  det  omgivende  samfund  og særligt til det religiøse samfund, som den er  en  del  af  og  på  samme  tid  stiller  sig på kanten af? Det er nogle af de spørgsmål,  som  jeg  vil  forsøge  at  komme  med nye  perspektiver  på  i  løbet  af  denne  artikel.  Disse  partikulære  perspektiver  på Diakonissestiftelsens  virke  vil  desuden give  nogle  generelle  indsigter  i  diakoniens rolle i det danske samfund.

## Diakonissestiftelsen historisk set

Diakonissestiftelsen  blev  oprettet  i  1863 af  kronprinsesse  Louise  for  »…  at  Uddanne  Diakonisser  til  at  øve  tjenende Kærligheds-  og  Barmhjertighedsgjerninger imod Syge, Fattige og Andre, der lide aandelig  eller  legemlig  Nød«  ( Diakonissestiftelsens grundbestemmelser 1866, §1). Dronning Louise var stiftelsens protektor gennem hele sit virke, og så den som sit livsværk.  I  sin  sidste  vilje  skrev  hun,  at hun ikke havde noget imod at Diakonissestiftelsen  udviklede  sig  og  fulgte  med tiden, men at det »… stedse [burde] skee paa  den  evangelisk-lutherske  Kirkes  almindelige Grund« ( Dronning Louises sidste  vilje 1898).  Diakonissestiftelsens  tilknytning til den folkekirkelige diakoni er altså en del af stiftelsens DNA - også i dag, hvor stiftelsen er en privat velfærdsaktør funderet på et diakonalt grundlag med fokus på uddannelse, omsorg og pleje.

Diakonissestiftelsen startede i et mindre  hus  på  Frederiksberg,  der  dannede rammerne om et lille hospital og tilhøren- de hjem for de diakonisser, som arbejdede i stiftelsen. Det var især hospitalssygeplejen,  som  man  fokuserede  på  at  udvide  i løbet af 1900-tallet, ved siden af arbejdet med  menighedssygepleje,  børnehjem  og ældrepleje. Denne udvidelse var betinget af  den  samfundsmæssige  efterspørgsel, men også af det iboende diakonale ved at hjælpe  mennesker  i  åndelig  og  legemlig nød, som det hed i grundbestemmelserne. Antallet af indviede diakonisser kulminerede  i  1940  med  479  indviede  diakonisser  (Olesen  1976,  211).  Efter  en  gradvis nedgang  i  antallet  af  diakonisser  og  en generel  kulturændring  i  det  omgivende samfund samt en ekspanderende offentlig  forsorg  i  løbet  af  det  20.  århundrede trængte Diakonissestiftelsens  omsorgsprojekt til en redefinering. Resultatet blev en  nytænkning af de velfærdsydelser og tilbud, som stiftelsens kunne levere, med en samtidig fastholdelse af det diakonale værdigrundlag. Den samtidssvarende udvikling  medførte  muligheder  for  at  gøre noget  andet  og  mere.  I  dag  er  Diakonissestiftelsen en unik aktør på velfærdsområdet med blandt andet daginstitutioner, hjemmehjælp,  plejehjem,  hospice  og  bofællesskaber for psykisk sårbare, hvor alle aspekter  af  virket  finder  hjemmel  i  det diakonale værdigrundlag.

## Diakonal diskurs og praksis

Diakoni som fænomen kan spores tilbage til oldkirken og er belyst i Det Nye Testamente  med  lignelsen  om  den  barmhjertige samaritaner (Luk. 10,25-37). I dag er diakonien et kirkekendetegn, som der kan konstateres bred opbakning om i folkekirken (Andersen og Riis 2002, 96), og den er dermed en integreret del af det folkekirkelige liv.  Men det har været nødvendigt  at  tilpasse  diakonien  til  modernitet og senmodernitet for at kunne overleve i et  samfund  med  stigende  sekularisering og  velfunderede  offentlige  velfærdsydelser. Det, som stadigvæk binder diakonien og  samfundet  sammen,  kan  udtrykkes  i begrebet medmenneskelig omsorg .

Medmenneskelig omsorg kan ses som en del af hverdagens teologi. Antropolog Cecilie  Rubow  anskuer  hverdagens  teologi  som  måder  at  tro  på  »...  forankret  i bestemte situationelle,  erfaringsmæssige og kommunikative sammenhænge  ...« (Rubow 2000, 145). Det er netop denne forståelse af diakoniens hverdagsteologiske  betydning,  der  gennemsyrer  Diakonissestiftelsens virke. Stiftelsen har skabt et  diakonalt  fællesskab,  som  fastholder troens centrale rolle i hverdagen.

Overordnet  set  har  Diakonissestiftelsens forhold til diakonien gennemgået tre faser: Fra begyndelsen var værdigrundlaget selvfølgeligt, og det var et ufravigeligt vilkår, at alle involverede bekendte sig til den  evangelisk-lutherske  tro.  I  takt  med samfundsudviklingen i løbet af 1900-tallet  på  både  folkekirkelige  og  velfærdsmæssige områder var dette ikke længere tilfældet.  I  perioden  ca.  1970-1990  var diakonien samlet i en særlig, kirkelig afdeling på stiftelsen, der blev holdt adskilt fra  den  øvrige  virksomhed.  I  dag  er  den almene  anskuelse  internt  i  stiftelsen,  at værdigrundlaget  skal  have  relevans  for alle tilknyttede og for stiftelsens praksis i hverdagen. Det er ikke et krav, at medarbejdere, studerende og elever skal have et personligt forhold til diakonien, men det diakonale værdigrundlag bør have betydning for den praksis, som de er en del af. Gennem  en  diakonal  velfærdspraksis  er det lykkedes Diakonissestiftelsen at gøre sig  til  en  integreret  del  af  den  velfærd, som  vi  danskere  forventer  at  møde  og modtage.

Når den franske sociolog Pierre Bourdieu påpeger, at dannelsen af betydning og mening sker gennem aktørers habitus, dvs.  den  kropsliggjorte  praksis,  som  finder sted i et givet socialt felt (Bourdieu og Waquant 1996, 106), er det også gældende  for  den  daglige  praksis,  der  udspiller sig på Diakonissestiftelsen. Sammen med den  daglige  praksis  hører  den  bestemte diskurs, der kommer til udtryk i den hverdagsteologiske  forståelse  af  diakoniens rolle i og betydning for Diakonissestiftelsen. Gennem den særlige habitus og diskurs som stiftelsens bestyrelse, direktion, medlemmer,  medarbejdere,  studerende og elever har i deres daglige praksis, tilskriver  stiftelsen  sig  en  særlig  rolle  som en velfærdsaktør med et diakonalt værdigrundlag.  Diakonissestiftelsen  tillægger sig i al væsentlighed en central og særlig plads i det danske samfund, og samtidig også i det religiøse samfund gennem sin diskurs og habitus i praksis, og denne udvikling  er  helt  i  overensstemmelse  med den udvikling, som folkekirken gennemgår i disse tider. Fællesskabet i det daglige omsorgsarbejde, som man udøver og oplever på stiftelsen, udtrykkes ofte i hverdagen som det centrale, og det er dermed ikke den dogmatiske forståelse af diakonien, der fylder i hverdagen for de fleste. Man  kan  dermed  sige,  at  værdigrundlaget  primært  holdes  relevant  gennem opretholdelsen  af  en  hverdagsteologisk diskurs, der er grundlaget for stiftelsens velfærdsmæssige praksis.

## Forholdet til det danske samfund

Udviklingen  på  Diakonissestiftelsen  er en del af en større bevægelse, hvor man hele  tiden  reformulerer  begreber  og  former med henblik på at gøre det religiøse relevant for alle. Paralleller til Diakonissestiftelsens  fortsatte  reformulering  kan findes  i  andre  store  folkekirkelige  organisationer såsom Folkekirkens Nødhjælp. Det er et spørgsmål om overlevelse - man ønsker at appellere bredt og samtidig vise sit  særpræg.  Brugere  og  borgere  ser  de folkekirkelige  organisationer  som  steder med  fokus  på  respekt  og  ansvarlighed netop på grund af deres tilknytning til det folkekirkelige miljø.

Diakonissestiftelsen søger legitimering  gennem  den  folkekirkelige  diakoni. Teolog  Hans  Raun  Iversen  forklarer:  »I store  træk  er  det  en  offentlig  finansieret institution,  så  der  er  total  religionsfrihed, men derfor kan man godt fastholde og praktisere, at man er en holdningsbestemt  institution«  (Lind  2013).  På  trods af det folkekirkelige grundlag favner stiftelsen  alle  konfessioner,  hvilket  viser  en åbenhed og en pluralistisk tilgang til det danske religiøse samfund i dag.

For  Diakonissestiftelsen  som  institution  er  forholdet  til  folkekirken  relativt svagt  og  har  siden  begyndelsen  været præget af få formelle bånd. Dog ser Emmauskirken sig selv som en folkekirke på Frederiksberg, der tjener nogle af de samme formål som sognekirkerne. Dette foregår ved siden af rollen som virksomheds- kirke på frivillig basis fra Emmauskirkens side. Samarbejdet med og kontakten til de øvrige folkekirker indbefatter særlige forhold  og  aftaler,  som  særstiller  stiftelsen og Emmauskirken i forhold til det øvrige religiøse samfund.

Diakonissestiftelsen  følger  den  samfundsmæssige  udvikling,  fordi  den  som velfærdsaktør  leverer  nogle  af  de  tilbud og ydelser, der efterspørges af samfundet. Stiftelsen har fokus på individet og på at møde det enkelte menneske lige der, hvor det er. Denne forståelse af omsorg for det hele  menneske  motiveret  af  næstekærlighed  er  i  fuld  overensstemmelse  med det  israelitisk-kristne  menneskesyn,  som findes i Biblen. Det viser, hvordan stiftelsen tager stilling til de svære spørgsmål i livet som en del af den omsorg, der ydes, samtidig  med  at  der  skal  være  plads  til det enkelte menneskes holdninger og religiøse overbevisning. Det har betydning for stiftelsens rolle i samfundet, som man ifølge  tidligere  generalsekretær  for  Diakonissestiftelsen,  Hanne  Thomsen,  selv er  med  til  at  definere:  »Indholdet  og  intentionen er den samme, men i kraft af, at vi vokser, skal der være mere plads i organisationen… Vi er fortsat en organisation, der bygger på kristne værdier og arbejder med omsorg og uddannelse, men forudsætningen  for  at  vi  kan  gøre  en  forskel er,  at  vi  tjener  vores  penge  selv…«  (Nissen  2012).  Diakonissestiftelsen  forsøger altså  at  følge  med  samfundsudviklingen og vælge selvstændighed frem for afhængighed uden, at det skader det diakonale grundlag.

Stiftelsen  har  formået  at  tilpasse  sig det danske religiøse samfund ved at forny sin habitus og tale om troen på nye måder med en samtidig fastholdelse af det diakonale værdigrundlag, der ikke bare strækker sig tilbage til stiftelsens grundlæggelse i 1863, men helt tilbage til oldkirkens nytestamentlige livsholdning.

## Afrunding

Diakonissestiftelsen  sættes  og  sætter  sig selv  i  centrum  som  pioner  på  omsorgsområdet. Men i takt med samfundets udvikling er stiftelsen nødt til at tilpasse sig, hvilket kan være svært, hvis man ønsker at  fastholde  værdigrundlaget  fra  1863. Den gradvise bevægelse mod fornyelse i løbet af det 20. og 21. århundrede kunne godt have påvirket stiftelsens rolle negativt i religiøs sammenhæng, så der i sidste ende ikke længere er tale om diakoni i en folkekirkekristen  forståelse.  Men  ved  at insistere  på  sit  diakonale  værdigrundlag opnår Diakonissestiftelsen en særstilling  som  velfærdsaktør.  Det  diakonale værdigrundlag er Diakonissestiftelsens særpræg,  som  ikke  alene  adskiller,  men styrker dens eksistens. Forståelsen af det diakonale i udviklingen af Diakonissestiftelsens velfærdsløsninger tillægger det at være en værdibaseret organisation betydning og relevans. Selvom Diakonissestiftelsen  har  udviklet  sig  i  samklang  med samfundsudviklingen,  er  værdigrundlaget altid afsæt for stiftelsens virke.

Den  sekulariseringsproces,  som  folkekirken har gennemgået - især i løbet af Diakonissestiftelsens levetid - har udfordret stiftelsens samfundsmæssige og religiøse betydning. Kan man som moderne velfærdsaktør  stadig  tilskrive  sig  et  diakonalt  værdigrundlag?  Jeg  vil  mene,  at Diakonissestiftelsens overlevelse netop er betinget af, at man i et sekulariseret samfund som det danske - der dog stadig tilskriver  folkekirken  en  enorm  betydning -  skiller  sig  ud  og  tilpasser  sin  habitus og den diskurs, som man anvender i tale om troen og i den medmenneskelige omsorgspraksis,  med  en  samtidig  åbenhed og rummelighed over for samfundet.

## Litteratur

Andersen, Peter B. og Ole Riis. 2002. »Religionen  bliver  privat«.  I Danskernes værdier  1981-1999 ,  redigeret  af  Peter Gundelach,  76-98.  København:  Hans Reitzels Forlag.

Bourdieu, Pierre og Loïc Waquant. 1996. Refleksiv  sociologi. København: Hans Reitzels Forlag.

Davidsen, Mette Marie (red.). 2013. Diakonissestiftelsen  150  år .  Tarm:  Tarm Bogtryk.  (Refereres  til  som  »Jubilæumsskrift«)

Diakonissestiftelsens  Grundbestemmelser. 1866. Diakonisse-stiftelsens arkiv.

Dietz, Susanne Malchau. 2013. Køn, kald &amp; kompetencer. Kvindefællesskab og omsorgsuddannelser 1863-1955. København: Nyt Nordisk Forlag.

Dronning Louises sidste Vilje . 1898. Diakonissestiftelsens arkiv.

Højsgaard, Morten T. og Hans R. Iversen (red.).  2005. Gudstro i Danmark. København: Anis.

Lind,  Laura  E.  2013.  »Diakonissestiftelsen  150  år«.  Artikel  i Kristeligt  Dagblad ,  den  18.  maj  2013.  http:/ /www. kristeligt-dagblad.dk/kirke-tro/ diakonissestiftelsen-150-%C3%A5r- socialt-arbejde-i-korsets-tegn (set den 5. februar 2019).

Mortensen, Viggo. 2005. Kristendommen under forvandling - pluralisme som udfordring til teologi og kirke i Danmark . København: Forlaget Univers.

Nissen,  John  Engedal.  2012.  »Fra  gammelt  hospital  til  moderne  virksomhed«. Artikel i Kristeligt Dagblad , den 30. april 2012. http://www.kristeligtdagblad.dk/kirke-tro/fra-gammelthospital-til-moderne-virksomhed  (set den 5. februar 2019).

Nissen, Karsten (red.). 2001. Diakoni - en integreret dimension i folkekirkens liv. Aarhus: Aros.

Olesen,  Edith.  1976. Diakonien  i  kirkens historie. Fredericia: Frimodt.

Rubow, Cecilie. 2000. Hverdagens teologi: Folkereligiøsitet i danske verdener, 145184. København: Anis.

Foruden  den  opgivne  litteratur  baseres indholdet  af  artiklen  på  samtaler  med Diakonissestiftelsens  forstanderinde,  søster Merete Pelle Poulsen, og på samtale med præst  ved  Diakonissestiftelsen,  Jan Nilsson.

## Forfatter

Michelle Jørsing Kristensen Diakonissestiftelsen Peter Bangs Vej 5B 2000 Frederiksberg mikr@diakonissen.dk / michelle\_kristensen90@hotmail.com