Ballet er ikke forbi
Forfattere: Marie-Louise Svane
Tidsskrift: kok (1990-11-16)

## Ballet er ikke forbi

Som indbudt til  K&amp;K-enquetens damerunde om 'litteraturvidenskaben  i dag' skal jeg  straks  tilstå,  at jeg  træder  ud  på  gulvet  med  en  vis  teven. For dct fgrste, hvad mere kan der fgjes til  det panorama  ovcr litteraturkritikkens slagmarker og modeb~+lger, som enqueten i K&amp;K 65-66 allerede s i   bredt  har  foldet  ud?  Risikoen  for  at  lyde  som  et  forsinket  ekko  af noget som dCr er sagt bedre burde sikkert afholde mig. Men for det andet og  på  den  anden  side,  nar  man  som jeg  har  deltaget  i  en  protest  til redaktionen  over, at  der ikke var  fundet  kvindelige  litteraturforskere  til cnqufftens svarpanel (se  K&amp;K  67), bGr  man vel ikke sidde en invitation ovcrh~rig. Risikoen for at lyde som en fornxrmet bxnkevarmer, der ikke blev 11udt  op til  f ~ r s t e dans,  tilskynder  mig  til  at  se bort  fra balkort  og ctikctte  og  opratte  dettc mere  i  stil  med  det  arslappede  'kom-som-duer-party'. Jeg  skal blot  give  mit  besyv  som  den  litteraturforsker  jeg  nu engang er, ligesom  de andre gzster skal givc deres.

Mc~lie-I~o~&lt;i.\e Sva~ze er  lektor ved  Ins1ilut for  Litteraturvidenskab, Kobenhavns Universitct.

Mens jeg oplivet funderer videre i dette perspektiv, slAr det mig inlidlertid, at danseassociationerne  er out of  place,  der bliver i hvert  fald  ikke noget  bal  af  den slags, for  de andre gzster er ligesom jeg  selv  kvinder, måske ligefrem  kvindeforskere. Ikke  at jeg  frygter  at kede  mig  i  deres selskab,  eller  dem  i  mit,  vi  er jo  intelligente mennesker.  Men jeg  finder det  kedeligt  og  ude  af  takt  at  blive  linet  op  som  litteraturkritikkens kvindcfl~j,  som  det  forsinkede  (fornzrmede,  retfadige)  feministiske genmrele. Der var  engang, da szrnumre var  p2 sin  plads,  men  ligesom litteraturforskningen  udvikler sig og interesserne spredes, s5 er der heller ikke nogen fast og blivende f~llesbetegnelse for de interesser, som driver forskellige kvinders  arbejde med litteraturen og videnskaben. Det nzste handler f~lgclig ikke primzrt om kgii og kvindeforskning, og der er måske ligefrem  en k~nspolitisk pointe i at understrege dette.

Efter  siledes  skramlcnde  at have  sat mig  ned og  rejst mig  fra forskellige stole er jeg  trods alt kommet ud på gulvet. Dog har jeg stadig en bcmxrkning at g@re.  Nemlig, at jeg  som en slags frihed over for den omtaltc enquete-etikette, vil  tillade  mig at  forholde  mig mindre snavcrt til redaktionens  sp~rgsmål.  Jeg  vil ikke beskrive litteraturkritikkens situation i dag i karakteriscrendc Izngde- eller analyserende tvzrsnit. Jeg vil  starte med  at knytte nogle bcmxrkninger  til  et  bestemt foredrag, jeg for  ikke så lange siden h@rtc  på mit  eget  institut,  institut  for  litteraturvidenskab,  MUA,  og  som  også  er  optrykt  i  et  tidligere  nummer  af narvarcride  tidsskrift  (Kulfur  og  klassc  56).  Det  drejer  sig  om  min tidligere  kollega,  nu  professor  i  n~assekon~munikation i  Bcrgen,  Peter Larsens foredrag »@jcblikke«.

Foredraget  handler  om  Walter  Benjamins  mediesociologiske essay »Das Munstwerk in1 Zcitalter seiner technischen Rcproduzicrbarkcit« fra 1936, og jeg vil gerne sige noget om det, fordi jeg  opfatter det som typisk p2 mere  end én  made. For det f ~ r s t c er  det  typisk  for  sin  forfatter  ved det, at det er godt, skarpt og på mange måder oplysende.  Hvilket ikke er det vigtigste,  da jeg  ikke er  ude for  at rose  eller  kritisere Peter  Larsen, som klarer sig fint  uden mine meninger. Foredraget er nemlig i en anden forstand  interessant,  finder  jeg,  fordi  jeg ser  det  som  typisk  for  den litteraturvidcnskabclige  institution,  jeg  selv  tilhorer.  Benjamin  er  et  af koryfrcerne  i dc sidste  20  Ars  kulturkritik  og litteraturvidenskab, jeg  vil f.eks.  skyde pa at Benjamin er C n   af de skribenter, der 1 et blad  sorii KRrK er skrevet flest  henvisninger  til.  Maske nast efter Lukiics,  hvis  kontrafej toner frem som det eneste 'rigtige' (!) ansigt blandt  alle de andre litterzre transmutanter  på forsiden af  KcfrMs  enqukte-nunirncr (?!)

Benjamin var god i 70'erne, da rnange af  os pravede p i  at vxrc gode marxister,  men hvor nogle af  os f ~ l t c os en del mere tiltalt  af Bcnjamins sans for  at  inddrage  den  bizarre  dctalje  i  sin  kulturanalyse,  end  af  det store teoretiske hardware af Althusser-formatet. Benjamin er også god  i 80'erne og 90'crne, hvor  f ~ r s t kapitallogikken er gået sig en tur (uden at jeg  har  hgrt  at  nogen  savner  den),  og  siden  også  den  socialhistoriske interesse har  faet  svart ved  at  holde bastionen  og forny sit  image med appcl til  en ny  generation af  litteraturforskere (jeg  undlader  her  at  tale om de zldre generationers blandede folelser for marxisterne).  Benjamins appel er, i forhold til så meget andet hot stuff fra 707erne,  langtidsholdbar, sikkert  fordi  det  kritiske  perspektiv  i hans  analyse  indeholder  netop  så mange momcnter af det, som militant blev afvist af 70'cr-marxisterne, selv om det faktisk optog nogle af  os mindre militante, og som nu dyrkes med fornyet energi hos en ny gruppe af  amerikansk oricnteredc littcratcr. Jeg t xnkcr  p5 f.eks.  refleksioncn  af  de formal-astetiske t r a k  ved  udtrykket cller  mcdict,  interessen  for  oplevelsesmodi  hos  kultur-recipienten,  ja ligefrem  bcskzftigelse  med  marginale sindstilstande.

Jeg sigcr  ikke dette  for  at  fore  Bcnjamin  i  marken  som  marxismens prarfabrikerede  svar  på  dckonstruktivismen,  og  såvidt  jeg  forstår  Jan Rosick  og Susan Buck-Morss  (som  var  andre foredragsholdere sammen med Peter  Larsen ved  instituttets  Benjamin-seminar) har  f.eks.  Paul  de Man ikkc forstiet ret meget af  Benjamin i sit f o r s ~ g på en kritisk alliance med sidcr af  Bcnjamins produktion.  Det der intcresscrer  mig hcr  er, at Bcnjamin ikkc er et navn i en modebelge, men snarcre en ever-green, hvis vi  skal  have  ham  p5 plads  i K&amp;K-redaktionens  landskabsprospekt  over littcratiirvidenskabcn, dvs. lilteraturvidcnskabcn som  den  former  og slynger  sig  gennem  de  sidste  godt  20  år.  Bcnjamin  citcrc~  hos  den littcrxre  vcnstrcflrG dengang  og  nu,  af feministisk  litteraturkritik, i diskussionen om postmodernisme og poststrukturalistisk kritik. Benjamins spzndvidde gor,  at vi  gennem  refcrcncen til  ham  s i  ofte kommer  til  at markere  noglc af de  underliggende modsztninger,  som  driver  den littcraturkritske diskussion, vi  forcr p.t.  Eller  anderledes sagt, spzndvidden  og  sprendingcrne  i  Benjamins  forfatterskab  gor  det  til  et  egnet medcstcd for forskellige litteraturkritiske  observanser,  og til et sted hvor modstridcndc analytiske holdninger også stoder sammen.

Det  cr  ligc  her  i  sammenst~dct,  Peter  Larsen  gribcr  fat  med  sit foredrag »@jcblikkc«,  eller han  griber  den  sidc  af  Benjamin,  som forekommer ham og Brccht, som han citerer i foredragct, uforenelig med den anden, som er den  rationelle side, Bcnjamin som empirisk  fundcret og marxistisk skolet kulturanalytikcr. Den sidc, Larsen og Brccht tagcr fat i, deri mere dubi~se, er den jeg  nzvnte ovenfor:  Benjamins beskzftigclse med kunst-oplevelsen,  med mystiske sindstilstande omkring denne, med det som Benjamin  udkrystalliserede  i sit f a m ~ s e 'aura'-begreb. Man kan sige, at Brecht  if~lge Larsens citat får auraen galt i halsen, han nzgter at inhalere  den.  Mens  Peter  Larsen,  der  ogsA  er  ilde  tilmode, dog  er nysgerrig nok  til at forf~lge begrebet  minuti~st, skille det ad  og finde ud af,  hvad  der  er  indeni.  Såvidt jeg  kan  se  for  lettet  at  konstatere,  at  der ikke er noget i det, det er bluff  eller overtro, en psykoanalytisk begribelig illusion  hos  Benjamin, som  endvidere  hindrer  ham  i  at  gennemfare sin analyse af  det  ikke-auratiske kunstvzrk, filmen, med tilstrzkkeligt kaligt overblik og rationel beherskelse  af  emnet.

Peter Larsen dechiffrerer i essayet to modsatte holdninger til kunstvarket, nemlig den auratiske, som er den holdning, der i  en  sarlig forstand identificerer  sig  med  objektet,  f.eks.  karakteristisk i den  kulinariske nydelse  Cjfr.  Brecht)  af borgerlig  kunst,  over  for  den  ikke-auratiske holdning,  som  er  analyserende,  objektiverende,  afdakkende,  den  som finder  sagens  kerne  eller  det  tomme  bluff  bag  overfladen.  Den  sidste holdning er tydeligvis den, som Peter Larsen selv praktiserer  i sin analyse af  Benjamins  aura-begreb, og en  holdning,  som  han  kun  ser  Benjamin genncmf@re ufuldstandigt i beskaftigelsen med filmmediet. Ultrakort sagt er problemet, at Benjamin lander et forkert sted i sin opfattelse af det nye filmrnediums  emancipatoriske  muligheder.  Den  filmiske  montage  og sekvens, filmkameraets dissekerende  og isolerende  bevagelser  ind  over filmmotivet  forstår  Benjamin i farste  omgang  som frigarende,  når publikum  overtager  kameraets  analfliske holdning  og  tranger  ind  i virkeligheden.  Men  dette moment  aflfises i essayet  af  Benjamins  fokusering pi tilskucrsubjektets  tvungne overgivelse til billedsekvensens rytme, hans  interesse  for  den  fragmenterede  oplevelse  som  et  revolutionaert astetisk potentiale. Peter Larsen viser, hvordan Benjamin afskediger den auratisk-identificerende kunstbeskuelse,  men ikke til fordel for den aktivt analytiske tilgang til  kunstobjektet, som ligger antydet i  essayet, derimod for  en xstctisk position,  der  hylder det  passive tilskucrsubjckts 'sprrcngning', og som deri kommer  betankelig taet  på  det auratiske.

For Peter Larsen demonstrerer  dette klart  en svaghed hos  Benjamin, en blind plet, cn form for regressiv passivitet og renlitetsuduelighed. Men for sit eget vcdkommende kan man sige, at foredragsholderen har I@st  den opgave,  han  har  stillet  sig.  Han  har  viklet det (kun  tilsyneladende) indviklede  kunstoplevelses-koncept hos  Benjamin  ud  i  to  overskuelige registre med  medierende underregistre  mellem en aktiv og en passiv pol, han  har  med et  rask  kirurgisk snit skåret ind til tumor, der genererer det syge v a v ,  hcr: Benjamins fortrxngning af  den  Irillisk-sadistiske position.

Den sidste  position,  den  Larsen  kalder  fallisk  og den  Benjamin  kalder kirurgisk, er den, der i foredraget identificeres med den rette litteratiir-og filmanalytiske holdning, måske  ligefrem med  en  analytisk holdning overhovedet.

Som en litteratur-  og billedanalytiker  med  en anden holdning  vil jeg gerne beiiizrke i hvertfald tre ting. Og  jeg vil indlede med at sige, at hvis lzscren  her  får den  opfattelse,  at jeg  alligevel  falder  ind  i  en  konsdiskussion, som jeg sagde ikke var min hensigt, så er det ikke min skyld. Det er Pcter Larsen og ikke mig, der trzekker diskussionen op omkring termer som 'fallisk' og 'sadistisk', hvilket  naturligvis knyttes  til en psykoanalytisk forståelse  af  positioner i drifts- og k~nsudviklingen. Jeg vil ikkc kommentere det noget videre, mere f~nomenologisk begracnse mig til at se på de lorskclligc  valprcr  af  'gcriricmboring', 'destruktion' og 'behcrskelsc', dcr i  forcdragct knyttcs  til  dctte  falliske.  Og jeg  afstar ganske  fra at  se min cgen position som en modsat 'vaginal' littcraturkritisk holdning. Dels feler jcg  mig  ikke  ovcrbevist om modsrrtningstrrnkningens  analytiske  fordele, dels mcncr jcg  ikkc, at knomcncrne blivcr bcdrc lorståci, fordi dc blivcr tilordnet  en k~ns-metaforik eller ligefrem  en kensmodsztning.

For dct forste vil jeg spgrge, om ikke en af pointerne hos Bcnjamin kan vxre,  at  der  ikkc  består  en  sådan lodret  modsrrtning  mellcm  de  oplevclscs-  og analyscmodi, som  Pctcr  Larscn  skandcrer frem mcllem  et passivt-regressivt-identificcrende registcr og et aktivt-destruktivt-analytisk rcgistcr. Om dcnne polaritet evt. ikke mcre er et produkt af Pcter Larscns hirdhaindcde  skille-ad-procedurc,  end  ct  udsagn i  Benjamins  tekst? (Hvilket jeg tpr sige uden insinuercn, for dct aktivt-destruktive-sadistiske er nctop plusordcne  hos Pctcr  Larsen, det som garanterer det rcalitctsducligc individ og den akccptablc side af  mcdicsociologen Benjamin.) For at  sige det p i  en anden  mide, jeg ville  ikke vzre interesseret  i at  redde clcn  'anden' side  af  Bcnjamin,  den  auratiske,  i  cn  slags  modspil  mod forcdragct her. Mcn snarere i at annullere modsztningcn som statisk og cksklusiv.  Jeg  ville  laise  efter  hos  Bcnjamin  for  at  linde  stolte  for  en kritisk  holdning,  der  på  cn anden mide blander  dc nydende  og idcntificercnde momenter med en aktiv målrettet  og analytisk adfzrd over for littcraturen,  teksterne, kunstgenstandcne,  som vi  arbcjder rried.

At nydelse  og identifikation  indgår som elementer  i lxscprocesscn er vel cn  l~anal  sandhcd.  O g   at dissc processer ikke  npdvcndigvis  er synonyrnc  nicd  at  undcrkastc  sig  tekstens  gode  eller  dirlige  hensigt, hrckommcr  mig  ligc  s i  indlysende.  Det  receptivt  identificerende  og mcdkonstrucrcndc forhold til kunstudtrykkct bcstir snarere i at  omfattc dct  rncd cn forhcljct opmarksomhed, der er åben for 'nye', ikke umiddcl- bart assiniilerbare udsagn, eller som f.eks. registrerer udtrykkets henvisninger  til  ikke-verbale  ellcr  kropserfarede realitcter.  Disse måder at træde i forbindclse med  teksterludtryk  p5 er efter min overbevisning ikke s a l i g  mystiske.  Det  handler  n z r m e r e  om at  ggre bevidst  nogle  af de  processer,  der  hele  tiden  pågår  under  bevidsthedstzrsklen  i  vores semiotiske omgang med verden, og de kan for min skyld ogsi3 godt oplyses med henvisning  til  den psykoanalytiske  tale om  forskellige libidingse og aggressive impulser fra den tidlige socialisationsproces, som genaktiveres i modet  med kunstobjektet.

Det vigtige for  mig i denne diskussion  er, at  der ikkc  kun  er  tale om forfgrclsc  og afmagt,  om  blokering af mulighed for at forsti,  for intellek~uelt  at  tilegne  sig viden  om. For  en udvidet  niodtagclighed  som den  angivne,  dcr indlemmer  det  uassimilcrede og de kiopsligc  registre, fjerner mig  ikkc  fra tekstens  'hemmelighed', som  jeg destruerende analytisk  burde  aftvinge  den,  mcn  den giver  mig nogle  andrc analytiske inidler i hrende. Dct er en andcn analyseadfcrrd, der ikke txnker s i   meget i en overflade-centrum  eller frenitrardelses-vzcsen-model,  ikke i kirurgiske snit  cller  sadistisk  voldtzcgt,  rncn  snarere  i  at  mangvrere  bchzndigt (manipulere,  konstruere)  i  et  spektrum  af  samtidige  bctydninger,  soiu analysen  kan  samle  op og  relatere  til  forskcllige  typer  kontekst.  Overfladen cr her ikke kun det dxkke, detektivcn/kirurgcn  skrcrer bort for at rinde dct 'eridclige'  bcvis,  rncn en tekstlig krop cller xstetisk inatcrialitet, som  kommunikercr  betydning  af 'uendelig' variation, alt  eltcr  hvilke bevzgclser  analyscn foretager.

En anden ting er det, at vi litterater ellcr kunstforstandige jo  hverken er  malere  cllcr  filmkunstnere,  så  når  Benjamin-Larscn  i  det  omtalte aktiv-passiv-skema skelner  iilmkameraets  kirurgiske  operationsgrcb  fra malerens healcr-agtige håndspålzggclse, så behover vi ikke nadvendigvis at idcntiriccre os til  én  af siderne. Vi har lov at sporge:  Bchovcr  analyse at vrcrc  at skarrc i sygt  vzv'? E r  tckstcn  syg? E r  alternativet  til  analyscn: magi og mangel på dammekraft?

I  littcraturkritikcrcsis  job ligger der vel både at kunne forstå, analysere, forklare  og  bedgmme.  Og  helst  ikke  det  cnc  uden det  andet.  Det analytiske grcb, hvadcntcn dct skrerer eller manipulcrcr  med tckstcn, er eltcr min overbevisning ikkc den cncstc kvalifikation, der kcndctcgncr den 'rcalitctsducligc'  litteraturiorskcr.  På  grund  af objcktets  natur,  fordi litteratur, kunst etc. er fiktioner, som ikkc udgiver sig for at v a r e  entydig virkelighed, og som ifilgelig ikkc kan beherskes, opereres, hclbredcs efter samme lovc som ako~iomiske og lysiske tilstande i den samiundsmressige virkelighed. Tckstcrnc clc. cr symbolske realiteter, og del dcr kvaliiicerer den 'realitctsducligc'  littcraturiorsker, er i h ~ j grad ogsi et mere avanceret uds~yr end knivszttet, nemlig mere noget ovre i den elek~roniskc afdeling som f.eks. 'antenner', 'radar', 'ultralydskanner', hvis det endelig skal vxre, dvs. forskellige udvidelser  af  rnodtagcrapparatet.

Dct er for det tredje min oplevelse, at en del af dette avancerede udstyr er blcvct  opbygget  hos den yngre generation af  dekonstruktions-inspirerede  tekstanalytikere,  som  er i stand  til  at  lave  meget  mere  raifinercde zstctiskc analyser og som inleresserer sig anderledes for tckst-lxscr-iorholdcl,  end  den  ideologikritiske  tradi~ion, jeg  selv  har  giet  i  skole  hos. Angsten for passiv-positionen, som jeg lzcser ud af Pctcr Larsens foredrag, og som  er  gcnncmgicndc  for  hele  den  marxistiskc  tradition  med  dens iokuscring p5 produktions-aspcktct, tror jeg  det kunne vrrrc glimrende at slippe Tor  en st~ind. Det er dcnnc angst, der jager  marxistcri  op ira cnhvcr sstctisk  iordybclse.  O g   det  var  den,  der  fik  Adorno  [il  at  foreholde Bcnjarnin, at hans »mikrologiske  og  iragmcntariskc  metode« ikkc mcdt~cnktc »den samTundsmxssige  totaliletsproces'  universale lormidling« (i &amp;er Walfcr Bc11jilt7zi11 1970, s.127-1%).  Den samme angst genlyder også ira vore dzigcs snart  Ianparigc diskussion  om postrnodcrnisrne, hvor  en marxistisk  dcltrigcr  som  Frcdcric Jamcson  netop er  mcsl  anlaigtet  ved syncl  a l   den  sansct&gt;ornl&gt;ardcrcdc  postmodernc  rnedickonsumcnt,  hvis idcntitci  cller  hans  diagnose bryder  sammen i  mangel  p5 miilretning  og i  dcral'  iolgcnde handlingslamrnelsc  (jir.  f.eks. Jamcson, K&amp;K 51 s. 82 Tf).

Dcnnc angsl for at blive  det  passive,  mrigtesl&lt;?se  olfcr  ior  medicindustricns spillcrcglcr rcicrercr sclvic&gt;lgclig  til harde iacts om samn~cnhrrngc mcllcm  c)konomi, medier og mentalitclsstrukturer i  de samfund, vi  Icvcr i. O g  miske kan man se lilteratens situation her i begyndelsen  a i   90'crnc som Ln,  der på lignende vis bliver  sat  i en magtcslfis rolle.  Det  arbejde, vi udiclrcr, har ingen  synlig  samfundsmacssig  effekt,  bliver  end  ikkc estimcrc~,  der  er  hverken  den  sociale  nimbus  omkring  det  som  miskc forduin, cllcr den iurorc som p i   70'crncs h15jdepunkl.  Tvrrrtirnod fortrrllcr den statslige  riedskaringspolilik p i  vores omrader os, at vi  er samfundsmxssigt  ovcrflgdigc.

.leg  tror,  al  dcnnc  trend  er  med  til  at  oprclholde  en  vis  ~raditioncl idcologikri~isk  liltcriiturholdning,  en sammenbidt  (mandig?)  iorn;iigtclsc a l  magtcsl~shcdcn,  som  demonstrerer  sin  aktive  position  ved  at  I z g c synlig  aist:ind  t i l   en anden litteraturlaisning, der  taler  om  'dialog' med, 'rcccplion'  ailckslcn etc. Bcskxftigclse med tekstens zstctik, iormprol)lcmcr,  heterogenitet,  blandes  sammen  med  rnaglcslfishcd  og  rc:ilitclsudi~clighcd  p i  mange pliiner.

Walter  Rcnjamin  skriver  i  sit  Pro~ist-essay  fra 192') »Zum  Bilde Prousts«:  »Er det rigtigt at sige at alle liv, vxrker, indsatser  af betydning ikke er andet end den uhamlmede udlevclse af  den banalestc, flygtigste, den svageste og mest  sentimentale stund  i  det menneskes eksistens,  de knytter  sig   il?«  Her  er  der  tale  om  overvejelser  af  form  og indhold  i Prousts  erindrings-og  fiktionaliseringsarbejde A la RechercIzc  du  Ternps Perdu, som  Benjamin  går  i dialog  med  som  l a e r :  »Og da  Proust  i  en b e r ~ m t passagc skildrede denne sin mest private stund, gjorde han det på en sådan måde, at hver  og én  genkender den fra sin egen tilvarelsc. Der mangler ikke meget i at man skulle kalde  den dagligdags*.  (Min  ovs.)

Jeg knytter an til disse bemxrkninger hos Benjamin for at vise, hvordan f.eks. i  dcnne  tekst dén aktivlpassiv-akse,  som  Petcr  Larsen  viste  i Rcproduktions-essayet,  her  synes  at  kzntre.  Det  svageste,  flygtigstc  i erfaringen og sansningen slir om i vxrk og indsats af format. Det passive far  aktiv  konsekvcns,  dct  aktive  rcfcrercr  til det  passive.  Her  er  et ekscmpel p i   Benjamins sensitive opmzrksomhed  som  Izser,  hans 'mikrologiske  metode', nar  han  inddrager  det  upåfaldende, det  uassimiIcrcde i en komplcks historisk analyse af Proust og rorholder dct iagttagne til  sin  egne crfaring. Dct  er  denne  Benjamin, jeg  synes  peger  fremad  i dagens  lilleraturdebat,  den  Benjamin, jeg  kunne  (anke  mig  at  skrue snmmcn af  de rcservedele, som Petcr Larsens foredrag efterlod.

Rcnjamin  er  åbenbart  rekonstruerbar  eftcr  mange  formål,  og  han ovcrlcvcr dc fleste nedla.gningsfors~g. Der er hellcr ikke udsigt [il at han kommer  [il  at  sidde  ovcr  i  de  nzste  runder.  Sclv  tznker  jeg p i   at inklinere. For endclig at få mig e n  svingom, udcn knive i xrmet, men med godt med rytme og kropskontakt.