Dualisme - kunst og politik
Forfattere: Thomas Blach
Tidsskrift: kok (1982-10-16)

## Thomas Blach

## Dualisme -kunst og politik

En autoritazr tendens i den antiautorit~re kulturkritik

## I. Indledning

Den afgerende nye, faelles bestrzbelse blandt 70'ernes studenteroprerere og  politisk engagerede  litterater var at nydefinere forholdet mellem kunsten og samfundet. Kunsten og kulturvidenskabernes isolation fra samfundet skulle brydes.  Teoretisk  såvel som praktisk og socialt.

De zstetiske emner skulle analyseres i forhold til den samfundsmaessige helhed, de var dele og  produkter af. Begrebet kultur udvidedes i forlzngelse  af  kulturradikalismens  bestrzbelser  til  ikke  blot  at  omfatte  ))fin&lt;(kulturen, men alle former for kommunikation og sociale samvzrsformer. Kulturvidenskaberne  viste sig som indskrznkede og de nye bestrzbelser nedvendiggjorde en teoretisk  fornyelse -en udvidelse af kulturvidenskaberne til at omfatte samfundsvidenskab, psykologi, idehistorie, medieteori, uddannelsespolitik osv., til ikke alene at nedbryde de traditionelle faggrznser, men i sammenhzng  med studenterbevzgelsen i sin helhed til også at udvide de enkelte disciplinen faglige beredskab, de enkelte fagområders metoder, objekter og selvforståelser. Åndseliten  skulle fjernes. Universitetet skulle ikke blot v z r e  for de ekonomisk og kulturelt privilegerede. Alle skulle  have mulighed for at tilegne sig videnskaben og alle skulle kunne deltage i beslutningsprocesserne på universitetet. Kunsten og dens kritik skulle ikke alene populariseres, men direkte engagere sig i det sociale liv -og ikke mindst i det sociale livs nye muligheder, således som  det praktiseredes i ungdomskulturen~, den anti-autoritzre bevaegelses nye livsformer og livsperspektiver. Kunsten og dens videnskab skulle demokratiseres.

Problematiseringen og ny-defineringen af forholdet mellem kunst og  politik kommer således til at sta centralt i studenterbevaegelsens nye bestrzbelser,  i dens selvforståelse og frig0relsesperspektiver -omend dette forhold ikke altid er blevet  reflekteret  direkte.

Bestrzbelserne åbnede  både for nye veje og nye problemer. I det felgende vil jeg  imidlertid i s z r  se på hvilken måde, nye og gamle tvangsformer sneg sig igennem i  nogle af de nye analysefigurer og frigerelsesperspektiver i form af dualistiske forståelsesrammer, frigerelses-strategier og normer. Den dualistiske tznkning er således udtryk  for en ufrivillig  reduktion  af den oprindelige intention om en demokratisering af kunsten og  dens viden- skab. En reduktion som g01  det n~dvendigt at kritisere forkortede forståelser, der har sneget sig ind bag om ryggen, hvis man skal forholde sig solidarisk  til intentionen.

## Den dualistiske tcenknings baggrund i modscetningen mellem frihed og n~dvendighed

Den gamle dualistiske  tznkning  er karakteriseret ved ontologiskeproblernstillinger ogprocesl0s f ~ n k n i n g . Den dualistiske  t z n   kning stiller forholdet mellem f.eks. individ-samfund, kultur-natur, privat-offentlig, erkendelsevirkelighed, arbejde-fritid og frihed-n~dvendighed som uforenelige modsztninger, hvorved kritikken stivner israriskeanalysefigurer. Årsagerne  til denne tznknings antinomier skal snges i oplevelsen af, at friheden og n0dvendigheden, kunsten og det sociale liv reelt var uforenelige.  I  de hidtidige samfund har den sociale n0d da også betydet, at frigerelsen kun har vzret et perspektiv  for en begrznset og dannet elite -og at det har vzret svzrt mere konkret at forestille sig en ophzvelse af modsztningen mellem frihedens og nodvendighedens rige.

Når politisk engagerede marxistiske litterater i så  stor omfang har vceret tilskyndet tilet opg0r med dissezldredualistiske  forestillinger, skyldes det, at de samfundsmzssige betingelser i dag er zndret, så frig0relsesperspekrivet nu i hg~ere grad end tidligere er en aktuel mulighed for bredere kredse og ikke blot for en dannet og kunstnerisk elite. Dermed har kritikken af de dualistiske  tankeformer nu ikke alene  kunnet  udfolde sig teoretisk, men som livs former i det hele taget. Det er sammenhzngen  mellem livsmulighed og teori, der sztter muligheden for udvikling af dialekriskeprocesser, dvs. processer, der ikke hele tiden stivner eller isoleres i private eller repressive og totalitzre former.

Jeg finder beskzftigelsen  med den ny  dualistiske tznkning vzsentlig, fordi man ved at sammenholde de nye muligheder  med de ny duulisriske forestillinger kan få afdzkket tilgange som er krobet ind bag om ryggen -frigorelsesstrategier,  visioner,  dromme,  samvzrsformer,  sociale relationer, begrebskategorier -som afslnrer sig som repressive, absolutistiske og udemokratiske. Det fremskredne sociale grundlag for frigorelsen afslnrer nye lag af  de borgerlige undertrykkelsesstrukturers komplexitet. Den dualistiske tznkning er tegn  på en stivnen i denne erkendelses-,  erfarings- og praksisproces, -at de nye lag af undertrykkelsesstrukturer  ikke erkendes eller endog fornzgtes, - a t  umiddelbare negationer af borgerligheden absoluteres til  frigorelsesmalet og ikke bare ses som primitive led i frignrelsesprocessen.

## Nye muligheder og ny dogmatik

For det videnskabelige arbejde kan kendskabet til et nyt samfund betyde bedre muligheder for at gennemskue det borgerlige.  1 vores epoke kan og må en revolutionering af samfundet bl.a. vzre  en radikal zndring af de  sociale magtstrukturer, som er indbygget  i arbejdsdelingen og det ny  samfunds mål et kvalitativt anderledes forhold mellem menneskene. Det indebzrer, at videnskaben har mulighed for at blive en del af en selvbevidst bevzgelse, der vil gere vidensproduktionen til en organisk del af livet for alle. Der er således idag bedre muligheder end tidligere for at komme ud over den dualistiske opfattelse af forholdet mellem kunsten og det praktiske liv, når modsztningerne ikke Izngere er så  uforenelige. Dermed kan kulturvidens  kaberne  også betragte arbejdets frigsrelse  som en kulturel karnp, -hvilket ikke har vzret umuligt fnr, men videnskaben behnver ikke lzngere at  v z r e  så spekulativ, når mulighederne er så radikale.

Men andre forhold har gjort det svzrere for den videnskabelige analyse. Velfzrdskapitalismens udvikling har været prreget af klassesamarbejde og en nget fremmedgsrelse. De sociale forbedringer er blevet institutionaliseret, så  d e   vender sig mod befolkningen i form af nget umyndiggnrelse, fordi de ikke har vzret led  i en nget  demokratisering,  men derimod i en indskrznkning af demokratiet. Der skal således stor politisk indsigt til at se hvilke klassestridigheder,  der ligger  bag samfundsudviklingen.  Udviklingen kan let  tolkes ind i ny dualistiske analysefigurer, som f.eks.: integration-emancipation,  tilpasning-oprnr,  ideologi-utopi osv.,  fordi arbejderbevregelsen har været så lidt offensiv og fordi de  nye progressive sociale bevregelser  endnu er så modsztningsfyldte  og begrznsede i deres krav.

Disse nye analysefigurer  fastholder en tznkning i uovervindelige modsztninger. Konsekvensen er en reproduktion af modsætningen mellem frihed og nndvendighed -og fnrer til en utilsigtet  repressiv  og udemokratisk politisk ideologi. Artiklen er et forsng på at karakterisere og kritisere den dualistiske tznkning. Jeg vil fortrinsvis se på den kulturelle og politiskedebat  inden  for den  fagkritiske del  af studenterbevzgelsen, miljnerne omkring Dansk ved  Knbenhavns Universitet og på tidskrifterne Kontekst og HUG. Andre positioner  i samtiden behandles ikke.

## I I .   Frigoreise og magt

Opgnret med den gamle dualistiske forståelses pessimisme og resignation sket  e ud fra oplevelsen aSfrigsrelsens aktualitet og dens sociale mulighed. Men det foregik i vid udstrzkning i form af renenegationer af borgerligheden, hvilket  fnrte til en form for dualistisk  tznkning, hvor de borgerlige magtbegreber ufrivilligt scetter sig  igennem bag om ryggen.

Maj-revolten i Frankrig og det vietnamesiske folks modstandskamp havde udvidet det muliges område og sat spnrgsmålstegn ved de humanistiske videnskabelige begrebers mangelpå konkret socialt indhold. Den kritiske litteratur-beskæftigelse udviklede sig i spzndingsfeltet mellem det muliges udvidelse og arven fra eksistentialismens, kulturradikalismens  og moderintellektuelle  sortsyn. Den modernistiske kritiks tomme begrebsat utopierne ikke Izngere blot  var negative eller faldt helt uden for det eksisterende samfund. Litteraturanalysen blev reflekteret i forhold til et socialt indhold nismen~ abstraktioner fik nu en social bevzgelsesom basis, hvilket b e t ~ d og i praktisk  perspektiv.

Men man arvede ikke analysemodeller, der kunne pege frem mod alternativet.  Og da opbruddet samtidig var  przget  af en integrations-angst -angsten for at forsvinde i en borgerlig konformisme, for at komme til at arbejde på systemets przmisser -fmte det til, at tidsperspektivet for utopierne nok zndredes til at vzre aktuelt, men at deres utopiske karakter bevaredes i form af et urealistisk  syn på betingelserne for forandring. Et tydeligt eksempel på dette er studenterpolitikken.  Rudi Dutschkes parole om ))den lange march gennem institutionerne« vandt ikke genklang blandt fagkritikerne herhjemme. Der blev ikke tale om nogen brydekamp med systemet, men om et selvh~jtideligt og selvtilstrzkkeligt  »rend os i r ~ v e n , vi g0r det hele selv«. Det fik da også, som vi skal se, den konsekvens, at et borgerligt magtbegreb satte sig igennem bag om ryggen. Tilsvarende er mange af de teorier, som blev udviklet, nzrmest blottet for strategitznkning, dvs. blottet  for mediationer  og en anskuelse af  )&gt;forholdene(( i processer.

## Fr;rigarelsens aktualitet

Mange trzk i den ny marxistiske kulturvidenskab kan ses som videref~relse af  kulturradikalismens,  eksistentialismens og modernismens tematisering af  fremmedg~relsen. Man brugte også ordet »frernmedg~relsecc,  men begyndte i hejeregrad at mene ))integration«.  Hensigten var at erstatte symptomkritikken  med  en  analyse af  årsagerne.  Man  s ~ g t e nye l~sninger på gamle ul~ste problemer, ja gik i brechen for at lese dem, hvor andre tidligere havde resigneret. Den afgarende kritik af den tidligere tematisering gik netop på, at fremmedg~relsen fremstod som et ontologisk problem.

en ideologikritisk analyse« er med dette ontologiske syn på fremmedg~relsen. Han påpeger en n0je sammenhzng mellem Villy Serensens filosofiske dualistiske tankegang og dennes negative kunstsyn. Snrensen skulle således

Ebbe S~nderiis' kritik i »Villy Snrensen -nok det mest indzdte o p g ~ r opretholde:

))forestillingen om, at det indre menneskelige selv i sidste instans har primatet  over  for den ydre virkelighed  og g0r derved diskussionen om arvesynd: er mennesket

om menneskets frihed til et sp~rgsmål oprindelig frit  eller  oprindelig ufrit?(( (s.  50)

Det er karakteristisk,  at Senderiss' kritik i s z r  retter sig mod denne  dualistiske skelnen mellem indre-ydre virkelighed og mellem natur-kultur, -og at han fremhzver, hvordan den både ferer til platonisme og til en resigneret politisk holdning hos Serensen. Senderiis mener, at selv om Villy Snrensen er engageret i samtidiens problemer, så fremstår alternativet til fremmedgerelsen ikke i en Endring af de sociale forhold, men primzrt i menneskets ))indre«  og i den kunstneriske proces. Dermed skulle de  egentlige kim til frignrelsen ikke v z r e   tematiseret i Snrensens produktion, men hans abstrakte mistillid til menneskenes frigorende evner kommer ifelge Senderiis ufrivilligt  til at pege på nedvendigheden af  et andet og nyt  »menneskebillede«. Snnderiis selv derimod ser den personlige såvel som den sociale frignrelse som en aktuel mulighed -en aktuel mulighed, som »opr~rsbev~gelsenc&lt; har sat på dagsordenen.

Den videnskabelige analyse får hermed et begyndende politisk og strategisk element -i form af kravet om at videnskaben skal tage stilling og tage del i udviklingen af sociale alternativer til fremmedgnrelsen.  Men i f ~ r s t e omgang er dette politiske og strategiske element yderligt i forhold til selve den analytiske tilgang. Det viser sig i form af en viljens optimisme -en tro på at frignrelsen er mulig nu, i stedet for kulturradikalismens  pessimisme. Denne forskel mellem pessimismen og optimismen aftegner sig tydelig i diskussionen  om Franz Fanon  og oprnrsbevzgelserne  i den  tredje verden. S~nderiis kritiserer Snrensen for at have europzerens synsvinkel, som giver den historiske udvikling et tragisk nndvendighedens  skær:

»Der levnes ikke plads for den forestilling som de  fleste oprerere selv bygger på: at indsigten i  den historiske nndvendighed ikke er identisk med skzbne og vilkår, men tvzrtimod et redskab i kampen for historisk selvstzndighed.« (s. 44)

I Snnderiis' kritik er der således  en bevægelse v z k  fra den rene kontemplation -og en optimistisk tro på at  »n0dvendigheden«  kan brydes.

Det teoretiske alternativ til Villy Snrensen finder Ebbe Snnderiis i to tilsyneladende modsatrettede  opfattelser.  På den  ene side  i  en  kritisk  tilegnelse af Marcuses mere sociale formulering af fremmedgerelsesproblemet. For denne var folket integreret i det kapitalistiske system og man kunne blot håbe på, at de ikke-integrerede, de intellektuelle, de udskudte og den tredje verdens undertrykte befolkning ville samles i en »stor vzgring« mod integrationen. På den anden side tilslutter Ebbe S~nderiis sig Kjeld Schmidts vurdering  af denne tese  om arbejdernes integration i systemet som et  småborgerligt bedrag. I  »Den såkaldte integration« skriver Kjeld Schmidt:

&gt;&gt;Tilfredsheden er  fortvivlelsens  tilfredshed.  Den  såkaldte integration er et udtryk for, at den proletariske bevægelse er i færd med et hamskifte.« og »Den såkaldte integration  synes altså ikke at være nogen tilstand. Den synes snarere at have mere tilfælles med et tilbageholdt åndedræt.« (s.  113)

Fra Marcuses teori om integration er vi her ovre i den stik modsatte antagelse:  at arbejderklassen  var  en  krudttsnde, der  kunne eksplodere  når som helst. Denne opstandsideologier i sidste instans ikke noget alternativ til det kritiserede. Ingen af de to opfattelser peger mod en dialektisk  ændring af det eksisterende. Tvzrtimod falder begge -tilsyneladende modsatrettede -opfattelser, som rene negationer i hver sin dualisme.

Fælles for Marcuse, Ssnderiis og Schmidt er måden hvorpå de forholder sig til systemet og strategien. De anser det bestående samfund for et modsætningslsst skindemokrati -og drager den strategiske konsekvens, at systemet skal forkastes og at man ikke kan bruge demokratiske kampmidler mod systemet. Det betyder på ingen  måde, at de i  deres selvforståelse er imod demokratiet -tværtimod, målet skulle netop vzre det sande demokrati.  Men man drog som slutning på system-analysen, at demokrati kun kan udfolde sig i solidariteten mellem de undertrykte grupper, mens kampen mod de herskende magtstrukturer skulle vzreprotestaktionerog  afsl0ringer af systemets sande  diktatoriske natur. De undertrykte grupper skulle således i kampen  mod klassernes eksistensbetingelser  ikke begynde at tilkæmpe sig en del af den magt, der i  dag er et statslig og bureaukratisk anliggende.

Herhjemme har  system-analysen  og strategiforståelsen f.eks. givet  sig udslag i teorien om fagbevzgelsens forstening og i opfattelsen af folketinget og de kommunale råd som ligegyldige skuepladser. Og midlerne er blevet afslsringer, obstruktion, grus i maskineriet osv. Vi ser her kampen om magten i et sainfund som det danske blive fsrt med ældgamle og primitive midler. Analysen af systemet og strategien imod det har da  også  t r z k  tilfælverdens befrielsesbevzgelsers analyse og strategi mod diktatur-staterne. Det danske demokrati ses som kapitalismens diktatur og dermed et dansk sidestykke til det  imperialistiske borgerskabs  herredsmme

les med den 3. over lande i Sydamerika, Afrika og Asien.

Frigsrelsesprocessen bliver  stik  imod  intentionen  udemokratisk,  fordi strategien er begrænset til protest og opstand mod systemet -og dermed ikke  indebzrer befolkningens bevidste  omformning af de gzldende magtstrukturer og skabelsen af nye. Man når kun til en primitiv fysisk og åndelig vægring mod de borgerlige normer og livsrelationer -og til skabelse af solidaritet mellem undertrykte grupper. Det er spsrgsmålet om en sådan strategi kan skabe den tilstrækkelige styrke og indsigt til at bryde det gamle sy- stem. Men skulle opstanden eller vzgringen overhovedet lykkes, vil der ikke vzre nogen konsensus om de opgaver, der så skal lases og vejen  ligger dermed åben for konfrontationer, som kan bringe en ny elite til  magten. Det gode ved denne tilgang var dog optimismen og troen på frig~relsen som en aktuel mulighed.

## Videnskabeligg0relse og logik

Omkring 1971 skete der et f o r s ~ g på brud med det antiautorit~re o p r ~ r s proteststrategi. Man s ~ g t e nu over i en mere videnskabelig kvalificeret forståelse  af det kapitalistisk przgede  samfund og betingelserne for modstand mod det. Men også her bliver de rene negationer en udbredt  tendens.

Videnskabeligg~~relsen skete via en Marx-tilegnelse. Hans tanker gav et teoretisk-politisk  ståsted, en helhedsopfattelse, som man så brzndende f d t e   et behov for. Fra at have sit udgangspunkt i et opgc~r med de bornerte studieformer, had til »the establishment« og solidaritet med de  undertrykte folk i  den tredje verden, fik den fagkritiske del af studenterbevzgelsen mere og mere som fundament, at der skulle g ~ r e s op  med det kapitalistiske system som sådan. Man indså nu, at den abstrakte protest og aktioner var utilstrzkkelige  og at en langt mere omfattende proces  var n~dvendig.

Men gennembruddet for marxismen kom samtidig med at de studenterpolitiske manifestationer ebbede ud. Det var »Onde Helges&lt;&lt; styrelseslov, der trak tzppet vzk under studentermobiliseringen.  Studenterrådene var ikke i stand til at stille nye krav, der gik ud over medbestemmelsesplanet. Og kravet om &gt;&gt;en mand, en stemme« virkede på de fleste som urealistisk overbudspolitik. F ~ l g e n af det studenterpolitiske nederlag var, at den SPEde forening af det  studenterpolitiske-  og det  studiemzssige arbejde, der blev skabt i tiden lige efter 1968, stivnedeog faldt fra hinanden i  faglig politik og interesse-politik. Dette var i h0j grad medvirkende til at sztte  przg på Marxtilegnelsen  blandt fagkritikerne.

Den type marxisme, som fik bredets tilslutning, var »kapitallogikken«, der lå fjernt fra tznkning i politisk teori og handling. Videnskabeligg~relsen bliver her til en form for logik, der via ren negafions-fenkning  forer  fil dualisme. -En dualisme, der giver sig udtryk i objektg0relse a f subjektet og en en  f en-eller-politik.

Et af de  mest groteske eksempler er Ole Marquardts »Konjunkturforlc~b og klassebevidstheda. Han forestiller sig arbejdernes  bevidsthed og praksis som vzrende kapitalaffirmative under »normale« h~jkonjunkturelle forhold og negerende i  og med  krisen:

D. . .de handlingsmc~nstre -det  friktionsfri k0b og salg af arbejdskraft -der udelukkende er kapitalaffirmative har samtidig et kapifulnegerende indhold.  Bytningen  af arbejdskraft mod penge, som denne foregår imellem ejerne af varerne arbejdskraft og kapital, er jo betingelsen for selve kapitalens akkumulationsproces. Denne kapitalaffirmative  bytning  betinger  dermed  akkumulationen,  og bidrager som sådan til virkeliggarelsen  af kapitalforholdet. Men akkumulationen,  som  virkeliggarelsen  af  kapitalens  historiske  tendens, farer med logisk nadvendighed over i krisen som ophzvelsen

(den momentane ophzvelse) af  kapitalforholdet.« (s. 39)

Forsaget  på en mere videnskabelig  kvalificeret  forståelse end den vi så i Kjeld Schmidts krudttande-teori farer her hos Ole Marquardt til en logiktankning,  der  objektgar  subjektet.  Det  kapitalistisk  przgede samfund bliver reduceret til en dualisme mellem to former for logik og subjekternes indflydelse på de sociale forhold og egen situation reduceres til at falge  dette logiske skema: enten bevarende eller også negerende. Hermed bliver det gode i det anti-autoritzre oprar værfet ud: tiltroen til at vi, )&gt;folket«,  kan lave verdenen om forsvinder til fordel for en ny elitetznkning, der objektg01 subjekterne og deterministisk hzvder, at samfundssystemet vil bryde sammen af sin egen indre logik. Den vcesentligste  forskel  mellem kapitallogikken  og den gamle dualistiske forståelse  a f   forholdet  mellem frihed  og nndvendighed er dermed kun sammenbrudsspådommen.

Et  parallelt  eksempel  til  Ole Marquardt er  Elisabeth  Flensted  Jensen m.fl.  &gt;&gt;Mellem opgar og tilpasning((. De er inde på, at der findes en, men modsztningsfyldt logik:

»Kapitalen som konkret totalitet -en proces af modstand og integration.(( og »modstanden mod det kapitalistiske samfund på den ene side medproduceres i kapitalens totaliseringsproces, og på den anden side sages integreret fra kapitalens og statsmagtens side. Afhangigt af en lang r z k k e   betingelser kan modstanden momentvis slå  om i ikke-integrerbar  kamp.(( (s. 145 og 289)

Arbejderklassens og kvindebevzgelsens selvstzndige kamp bliver således til reflekser af  kapitalens  udvikling,  akkurat  som  hos  Ole  Marquardt. Hvordan modstanden kan &gt;&gt;slå om((,  kan man kun gztte sig til. Men ikke alene de subjektive faktorer -også alternativerne falder uden for samfundet, fordi kapitalen kan integrerealt undtagen sin negation. En af forfatterne til »Mellem opgar og tilpasning«, Susi Frastein, skriver i  Kontekst-artiklen  ))En rigtig  kvinde«:

))Hvor Socialdemokratiet  kan integrere fx. dele af  kvindebevzgel-

sens forståelser, er det fordi frigeirelsesforestillingerne ikke er radikale nok. Kampen for ligestilling kan for så  vidt udmzrket feires af Socialdemokratiet,  det kan kampen  for en reel emancipation derimod ikke.« (s.  186)

Det  selvmodsigende  i synspunktet  her  er, at  man objektgeir  subjekterne på trods af, at man ser sig som det anti-autoritzre opreirs videreferer og som videreferer af kvindebevzgelsens  insisteren på kvindernes eget vzrd

og egen styrke.

Når kapitallogikken udanalyserer klassekampen og subjekterne af den objektive udvikling, feirer det til, at analyserne og vurderingerne falder fra hinanden i henholdsvis  objektivisme og subjektivisme. Selve frigarelsesbegrebet bliver  tomt, fordi dialektikken -subjekterne, alternativerne og demokratiet, der udvikler sig i brydekamp med systemet, manden, den borgerlige  kunst og videnskab osv. -forsvinder.  Politikken  bliver  en enteneller-politik, enten reform  eller revolution, enten affirmation eller emancipation. Der levnes kun plads for enten emancipation eller arbejdet på systemets przmisser,  fordi man ikke havde andet at byde på end negationer. Men herved kommer gamle politik- og magtbegreber til at dukke frem bag om ryggen. Den eneste mulige strategi i situationer hvor opstanden, opreret ikke kunne lade sig geire, var nemlig en traditionel pragmatisk »her og nupolitik«  med  henblik på at udnytte systemet.

Man har i fuldt flor kunnet se denne modsztning mellem opstandspolitikken og pragmatismen i studenterbevzgelsens adskillelse af det fagkritiske arbejde, hvor de  emancipatoriske  perspektiver skulle ligge, -og det studenterpolitiske arbejde omkring de universitzre institutioner, der blot og bart var bureaukratisk  og pragmatisk. Det gjaldt ikke om at lave en progressiv  uddannelsespolitik med perspektiver om en demokratisering af  videnstilegnelsen, i stedet skulleder laves taktiske maneivrer for at sikre nogle institutionelle muligheder  for studenternes studiearbejde -og afsleiringer af  statens hensigter.

Tznkning i gradvis zndring af magtforholdene  er fravzrende, fordi den teoretiske  forståelse ikke stiller sig som opgave at udvikle en teori om det politiske system og hvordan det kan laves om, men derimod begrenser sig tilenpåvisning a f hvilke klasseinteresser, der måtte ligge til grund for forskellige statslige tiltag.  Det giver sig politisk udslag i at kampen otn statsmagten forsvinder, dvs. at kampen om at feire staten tilbage til samfundet og skabelsen af et socialt forankret demokrati forsvinder. I stedet er perspektivet en protest imod og kamp tnod statslige tiltag,  hvilket  ikke feirer til  en reformering  af universiteterne  eller opbygning af grundlaget  for en forandring af magtforholdene.

## I  I  I. Frig0relsesperspektivet  og  ~stetikopfattelse

Som vi tidligere har vzret inde på fik det zstetiske en central placering  i livsrelationerne inden for ungdomsoproret og »det ny venstre«. Kunstens kasernering blev brudt -omend det kun var inden for en begrznset del af befolkningen. Perspektivet for »det ny venstre« var da også en kulturrevolution, der både skulle indebzre en social og personlig frigorelse. Vi  skal i dette afsnit behandle nogle af de vidtrzkkende forsog på at begribe kunsten som en integreret del af frigorelsen. Vi skal  dog også se, hvordan nogle af disse forsog forte til en ufrivillig forkortelse af perspektivet enten gennem en dualistisk modstilling af forholdet mellem kunst og politisk  kamp for social frigorelse -eller gennem en reduktion af kunsten til arbejde og politisk kamp. Konsekvenserne bliver en knzgtelse af det særegne ved kunsten, overpolitisering og en reduktion af den personlige frigorelse til social frigorelse -på Izngere sigt.

## Vmgring ved

## kunst

I megen kunst er der en tendens til forsoning af modsztningerne i vzrket, i  form af en konstrueret afrundet illusion. Modsztningerne forsones for tiden -inden der sker en losning af de sociale og psykiske problemer  i den virkelige verden. For kunstneren kan denne alt for tidlige forsoning meget let  fare til en fortrzngning og tilbagetrzkning fra politiske  kampe for de virkelige  modsztningers  ophævelse  eller  Iasning.  Sådanne kunstvzrker kan derfor også virke legitimerende og antage form af harmoniseret  illusion.  For  studenterbevzgelsens litteraturkritik har det  vzret et centralt sp0rgsmål om der sker en dynarnisering af  modsztningerne eller en fortrzngning, som giver vzrket en kompenserende effekt på ufriheden. Dette var  baggrunden  for afvisningen af ny-kritikkens forståelse af digtningen som en enhed af modsztninger, -for afvisningen af en laisning, der gav sig identificerende ind under vzrkets vilje -og for afvisningen af den litter z r e   tradition, sådan  som den er formidlet og forvaltet. Forestillingen om, at litteraturen er en szrlig ophojet del af  den menneskelige  virksomhed, hzvet over historien, blev  kritiseret  og analysen af værkerne tog sigte på at se dem i en mere heterogen samfundsmzssig sammenhzng.

Der var således tale om en reaktion på indelukketheden og den borgerlige kunsts skon-maleri over en uskon virkelighed. Den zstetiske forms forsonende karakter virkede uudholdelig, fordi man p A  egen krop havde mzrket de samfundsmzssige modsztninger -og f0lt at der kunne gores noget ved dem.  Samtidig havde  man set, at ungdomskulturens forsog p A   at  skabe lommer af frihed inden for det kapitalistiske samfund var en håblos strategi.  Fra social opvagnen indså studenterbevzgelsen,  at det  var de samfundsmzssige strukturer, der måtte gores op med og at dette ikke blot var en individuel sag. Men for mange kom det til at indebzre en afstandtagen fra kunsten, fordi den karakteriseredes som et forsug på »at n z r e  illusioner((  eller s o m   en tro på forelabige  og individuelle I~sninger. Eller man afviste den zstetiske form, under henvisning til at den skulle fastholde en forestilling o m ,  at det er individerne,  der styrer samfundet. Ja, man tillagde kunsten så stor magt på grund af dens element af skanhed, at man troede, at den kunne indgyde til eskapisme i en sådan grad, at den afledte fra den »virkelige kamp((.  Mange reagerede med den form for radikalitet, som er karakteristisk  for det anti-autoritzre  oprar -en totalafstandtagen og negation af kunsten og kunstteori. Som en konsekvens tog mange direkte afsrandfra  af  besk~jrige sig  med det kunstneriske og enkelte grupper forlod  universitetet  for at proletarisere sig eller arbejde i politiske  organisationer.

Det, vi ser her, er en reduktion af kunstens mulighed for at artikulerepsykiske og sociale problemer, af dens forsagsvise, fantaserende lasning af disse problemer til  en entydig  fokusering  på kunstens harmoniserende  tendens. Og som reaktion på denne reducerende opfattelse af kunsten, ser vi en teorifjendsk afstandtagen fra kunsten. Den politiske praksis'  effektivitet blev opfattet som det virkningsfulde modstykke til den harmlase kunst.

Med andre ord bliver alternativet en ren negation, en vzgring ved at beskzftige sig med  kunsten. Hermed reproduceres kunstens kasernering og en dualistisk modstilling mellem kunsten og fantasiens rige på  den ene side og den politiske kamp for social frig~relse på  den anden side. Det overlades til de borgerlige krzfter at beskzftige sig med kunsten -og den socialefrigsrelse bliver fattigere på eksperimenter med nye livsforrner og alternativ fantasi  end n~dvendigt.

## Analogi-a~nkning og overpoliaisering

Analogitznkningen blev fremtrzdende. Den betegner en tilgang, der enten direkte anvender begreber  om sociale strukturer  på kunstneriske  og bevidsthedsmzssige  forhold -eller  direkte anvender begreber om psykiske strukturer på kunstneriske og sociale forhold. Vi skal her med den kunstneriske skabelsesproces som eksempel se, hvordan analogitznkningen har vzret led i en overpolitisering, der knzgter det szregne ved  kunsten.

Ungdomskulturen farte til en »afsublimering&lt;(  af den kunstneriske skabelsesproces. For det f ~ r s t e til fordel for en tilslutning til kulturindustriens produkter og for det andet til fordel for en kulturalisering af ungdommens egne livsrelationer. De ny  litteraters identitet kunne således ikke Izngere harmonere med en tro på forfatteren som den srore ener og den kunstneriske skabelsesproces som sakral. Og med uddannelsernes begyndende massekarakter -kunne den heller ikke harmonere med en forståelse af litteraten som den enestående  professor  eller anmelder, der lever sig ind i åndfuldhederne.

Benjamins &gt;&gt;Skribenten som producent&lt;&lt; og i mindre omfang &gt;&gt;Kunstvzerket  i den tekniske reproduktions tidsalder&lt;&lt; blev en vzesentlig inspirationskilde til opgaret med den traditionelle forståelse af den kunstneriske skabelsesproces.  Producentbegrebet var et forsag på at begribe industrial i s m e n ~ zendring af de kunstneriske arbejdsforhold og udtrykte samtidig et krav til forfatterne  om at  v a r e   aktive  i den politiske kamp  og  i bestrzebelserne på at gare samfundet ekonomisk og teknisk modent til socialisme. Men her i landet skete der i nogen udstrakning en ekonomistisk vagtning af begrebet. -En vzegtning, der dog ikke var  uden hold  i forlzegget.

»Producentkollektivet« i VS. der importerede begrebet til Danmark, så det i sammenhzeng med sociologen Serge Mallets tese om &gt;&gt;den  y arbejderklasse«.  Man mente at kommunismen  var  en aktuel mulighed,  fordi der iszer inden for storindustriens kooperation allerede skulle vzere ved at ske en forening af åndens og håndens arbejde.  Denne forening, troede man, havde skabt en ny  klasse af producenter bestående af teknikere og videnskabsmzend, som i kimform udviklede sig som det socialistiske subjekt i kapitalismens sked. Producenterne var allerede i gang med selv at organisere det  nye samfund på trods af de hzemmende produktionsforhold. Det var i  forlxngelse heraf, at man begyndte at betragte kunstneren som producent. Skribenten blev flyttet fra sin placering uden for de kapitalistiske produktionsforhold -og ind i dem; og de marxistiske begreber om produktionsforhold og produktivkrzefter blev direkte brugt på de litterzere.  Denne del af Benjamin-inspirationen -der har vzeret andre, som ikke tages op her -fremhzever praksismomentet i den kunstneriske skaben som et politisk  og socialt anliggende. Den politisk gode kunstner skulle omdanne de kapitalistisk dominerede kunstneriske produktionsforhold og stille sig på &gt;&gt;arbejderklassens((  side -og ikke blot kritisere borgerskabet ideologisk. Det farer til begrebet om kunsten som indgribende faktor i klassekampen. Benjamin bruger  bl.a. Tretjakows betegnelse  &gt;&gt;opererende forfatterx. I  &gt; ) K u n s t v ~ r ket i den tekniske reproduktions tidsalderu betragter han kunstneren (maleren) som magikeren, og producenten (filmmanden) som kirurgen, der som bekendt trzenger operativt ind i patienten, mens magikeren holder sig på afstand og kun helbreder  via håndspål~ggelse og autoritet.

Dette syn på den kunstneriske skabelsesproces er et  forsag på en mere af skabelsesprocessen til forskelslest at vare lig med arbejde og kamp. Tretja-

materialistisk  tilgang.  Men den farer grundkggende til en reduktion kow formulerede det helt ekstremt:

»Digteren er udelukkende ord-arbejder og ordkonstrukter, mester i livsfabrikkens sprogsmedje.« (»Ordet er blevet til handling&lt;&lt;, s. 187)

Vi ser her, at kritikken af den idealistiske traditions forståelse af den kunstneriske  skabelsesproces som ophajet  og sakral foregår som en ren nega- tion.  Den  rigide dualistiske  modsætning  mellem  kunst og samfund -og mellem kunst og politik negeres ved en simpel analogisering.  Men herved knzgtes det  szregne kunstneriske  og ufrivilligt  dukker  idealismen frem bag o m  ryggen.  1 den idealistiske tradition har skabelsesprocessen et element af omnipotens: folelsen af almzgtighed i ojeblikket, driften mod det fuldkomne. Her i dennedel af Benjamin-inspirationen dukker det omnipotente frem i en overvurdering af kunstnerens mulighed for at 0ve indflydelse på den praktiske verden -af helt overnaturlig karakter. Den ny dualisme giver  sig båledes udtryk i en politisk  overvurdering af kunsten.

Baggrunden for den politiske overvurdering skal s ~ g e s i, at man var styret af normerom at tage stilling og tage del. Devar normer fordi selvorganiseringsprincippet blev selvstzndiggjort, hvor det at tage stilling og tage del var det primære, mens den politiske og sociale sammenhamg blev perifer. Der skulle blot &gt;&gt;politiseres«. Hermed er det så, at man ukritisk og ureflekteret kan komme tilat overtage udemokratiskesynspunkter, der lå snublende n z r  ved  en  skolemester-holdriing over for &gt;)masserne«.

Analogiseringen  af kunst og politik -og fikseringen på formen, selvstzndiggjort fra det politiske indhold, forer til  at den gamle problematik om forholdet mellem formog indhold dukker frem i ny skikkelse. Som eksempel herpå vil jeg  nzvne Ib Bondebjergs ))Proletarisk offentlighed  l«. Her nzres der et 0nske om, at den kunstneriske proces skal blive en del af den menneskelige livspraksis. Men dette ~ n s k e bliver direkte et argument for en ganske bestemt  kunstnerisk praksis,  hvor hari  fremhzver arbejdet med åbne og eksemplariske  modeller  i form af  bl.a. montagen  og dokumentarismen. De bliver valgt  fordi de skulle være bedst til at ))politisere«. Analogiseringen af kunst og politik f ~ r e r dermed til, at kunganske bestemte og ikke specielt æstetiske kunstformer  fremhzves som de rigtige.  Dermed bliver  formen determinerende for indholdet -og konsekvensen er en instrumentalisering af kunsten  i en bestemt pzedagogisk-politisk  strategi. Kunsten er blevet overpolitiseret. Han skriver:

)&gt;Bredt  formuleret er sigtet  i  Brecht  og Benjamins litteraturopfattelse en politisering af  kunsten  igennem en ophzvelse af den borgerlige  kunsts aura og zstetisk indskrznkede produktionsformer. Midlet er den konstant politiserende praksis på det kulturelle omrade, hvor kunstneriske produktionsteknikker og former for kunstkonsumption bestandig zndres gennem den direkte ber~ringsflade mellem  den  kunstneriske  praksis  og den  politiske,  mellem  det samfundsmzessige felt og dets forarbejdning i kulturen. 1  det brede fundament af Brecht og Benjamins litteraturopfattelse lober pmdagogik, politik,  videnskab og mtetik sammen i en proces hvis sigte er omfunktionering  af det  til enhver  tid herskende apparat  og dialekriskskoling og akrivisering.« (s. 317-3 18, mine understregnin- ger)

Her ser vi,  at den reducerende kunstforståelse indebzrer en reduktion u f den personligefrig0relse  til socialfrig~trelse. Naturlig mennes  kelig livsry  tme og individuel udfoldelse vil umuligt kunne etableres i en sådan politiseringsproces,  der vil alt -hele tiden -kollektivt. Estetiske evner og individuel sceregenhed vil aldrig kunne udvikle sig, da de blandt andet krzver reflektion og ro. Kontemplation i form af psykologisk indlevelse og receptiv erkendelse  er under alle forhold en central del af såvel  den kunstneriske skabelsesproces som tilegnelsen af kunst. Men her i dette eksempel forsvinder denne fundamentale nedvendighed på grund af en anti-autoritcer iver efter at gere o p  med deres privatiserede  former -og han havner i en kunst- og politikforståelse, hvor den individuelle szregne udfoldelse  og det  szrlig kunstneriske bliver  undertrykt.

## Æstetik

og forholdet  mellem individuel- og social friggrelse

Frigorelsens aktualitet indebzrer muligheden for en radikal nedszttelse af arbejdstiden, social ligestilling og en fri udfoldelse af de  individuelle potentialer. En realisering af disse muligheder vil v z r e  en revolutionering af forholdet mellem frihedens- og n0dvendighedens rige. Men ser man her en automatik eller identitet  mellem individuel- og social frigorelse betyder det, at den gamle  dualismes rigide modsztning mellem frihed og nedvendighed reproduceres i en ny skikkelse: for det f0rste i form af en knzgtelse af det szregne ved  kunsten; og for det andet i form af identitet mellem tvang og individuel selvbestemmelse, som politisk set forer til enten absolutisme eller anarkisme.  Jeg vil f o r s ~ g e kort at udfolde denne problematik.

Den zstetiske frembringelse  er  ikke alene  opstået ud fra de enkeltepersoners reelle mangel i deres indre- og sociale virkelighed, -ved at der er en forskel mellem virkelighed  og ideal. Den er også opstået i et samfund przget af n0d og klassers indbyrdes kamp betinget af n0den. Dette betyder, at den zstetiske frembringelse har enflersidig  karakter: på den ene side nogle strukturelle t r z k  af accept af afkald og tab -og på den anden side en forncegtelse eller protest herimod. Men samtidig har den også nogle historiske og klassespecifikke t r z k .  Produktet er bade af individuel og social karakter.

1 n0dssamfundet er  resultatet  både en reparation for udfereren  og et vzrk (en  afrundet konkret sanselig  illusion), der er det sociale produkt. Hermed menes, at der for  detf~trste bade personligt og socialt er tale om en erstatning eller udtryk for mangler og lidelser i fortiden og nutiden. For det andet kan kunsten vcere enfantasifuldpr~tvebesretning afl~tsningsmuligheder. Kunsten kan have en anticiperende funktion, en forsngsvis fore- stilling om hvordan problemer, der ikke aktuelt kan Iases, har mulighed for at Iases.  Det zstetiske er dermed en szrlig erkendelsesform,  hvor der fra skaberens  side sker en artikulation af nogle sammenhznge, han ikke kunne og  hvor tilegnelsen er en indlevelse, der kan give udtrykke på anden måde -modtageren inspiration  til at tznke egne problemer på en anden måde.

Med udviklingen af velfzrdssamfundet er der skabt nye muligheder for zndring af  såvel de historiske,  klassespecifikke  og de strukturelle  traek, fordi der nu er produktionsmzssigt bedre betingelser for en ophzvelse af den materielle n0d  for alle og mulighed  for en politisk  og social omvzltning, som både indebzrer en personlig frigarelse og en kamp mod arbejdsdelingen. Der er nu mulighed  for sociale resultater, som er en ny-skabelse, omformning og forbedring af den reale verden -byer, huse, natur, menneskelige relationer osv. På det individuelle område betyder det muligheden for en mere differentieret og sanselig udviklet illusion, en bedre erstatning og  fantasifuld  pr~vebesztning af  lasningsmuligheder  for  udfareren  og modtageren.

Men disse muligheder for artikulation og forsagsvis lasning af de psykiske og sociale problemer kan farst for alvor udfolde sig i en radikal forandringsproces. Dermed siger vi også, at det socialistiske samfund for det farste ikkeer nogen idyl. For det andet  at kunsten på en og  samme  tid får storre udfoldelsesmuligheder og bliver mere nodvendig for, at socialismen overhovedet kan f0re til menneskelig frigarelse. Socialismen vil netop åbne  op for at problemerne i de sociale relationer, som var låst fast i det borgerlige samfund nu vil blomstre op som socialismens centraleproblem, idet de får nye bevzgelses- og lasningsmuligheder.

Den socialistiske strategi må sztte  sig som mål at sikre en reel social ligestilling -lighed i  f.eks. politiske og arbejdsmzssige sammenhznge -som en forudsztning for den individuelle udfoldelse af alle de mangfoldige og sceregne individuelle potentialer.  Den sociale ligestilling modsvares således af den individuelle szregenhed -hvorimod en identitet mellem den sociale og individuelle frigorelse ville producere en knzgtelse af den individuelle selvbestemmelse. Et samfund, hvor der er identitet mellem individuel og social »frig0relse« ville enten vzre  et anarkistisk krigersamfund -et primitivt samfund, hvor den sociale bevidsthed er meget lav. Eller også et totalitzrt samfund -et samfund med statslig kontrol af alle menneskelige sammenhznge, hvor der ikke er plads til det szregne, der tvzrtimod bliver en trussel  mod  systemet. Identiteten  mellem  individuel  og social frigarelse vil  i begge tilfzlde fare til en identitet mellem tvang og  individuel selvbestemmelse.

Disse forhold peger således på, at der ikke er nogen automalik mellem individuel og social frig~relse. Tvcertimod vil kunsten -frem  forat forsvinde -altid  eksistere bide i forskellige  vcerker og  i forskellige  livsformer, hvor de psykiske  og sociale problemer  artikuleres og forsggsvis forestilles I0st.

## IV. Logik og virkelighed

Den dualistiske proceslase tznkning kan i  ekstrem form iagttages i de århusianske bevidsthedsteoretiske skrifter  fra begyndelsen  af  halvfjerdserne. Der sker her en identifikation  af tendens og virkelighed, som kommer til at indebzre en tilregning af udfoldet  socialistisk  forståelse på uudviklede og komplexe bevidsthedsformer. Konsekvensen er en absolutistisk marxisme, der knzgter det szregne.

Tilegnelsen af marxismen blev en befrielse for mange, fordi man ad den vej Izrte  at se problemerne i sammenhzng. Ved hjzlp  af marxismen kunne man forsta, at historiens gang ikke er tilfzldighedernes spil, men at der er nogle typiske strukturer i historiens bevzgelsesmanstre. Denne erkendelse af det almene  og typiske blev pa C n   gang forudsztningen for det mere kvaliog forudsztningen for, at den enkelte mere kvalifiseret kunne overskride den individuelle horisont

fiserede videnskabelige opgar med positivismen -og deltage i  det kollektive opgar med undertrykkelsen.

Men afslaringsintentionen bragte mange over i en ensidig interesse  for pavisning af enkeltfznomeners sammenhzng med kapitalens vilje og forskellige klassers interesse. For de videnskabelige  analyser betad det en fokusering på tendensen i forholdene og at vejen var åbnet for, at afslaringsintentionen kunne gare sig umadeholden gzldende i form af en forveksling af de teoretiske niveauer, hvor tendensen placeres direkte på virkeligheden. Denne identifikation  af tendens og virkelighed indebzrer, at mange konkrete sider bliver til afvigelser og tilfældigheder, mens virkeligheden  bliver fremstillet som ordnet og homogen, hvor den faktisk er heterogen -przget af planlashed, opsplitninger og usamtidigheder. Da virkeligheden ikke svarer til de abstrakte begreber, kan vi  af den videnskabelige  fremstilling se, at man i analyserne har mattet knzgte det szregne  gennem interpolationer, som subsumerer virkeligheden  under  logiske kategorier.

Nar virkelighedskategorier bliver bestemt gennem historiefilosofiske kategorier farer det strategisk til, at man praver at få  virkeligheden til at  passe til de  historiefilosofiske kategorier. Det krzver på  engang  et autoritzrt  politisk subjekt, der kan kontrollere den heterogene virkelighed, som i realiteten ikke passer til de historiefilosofiske kategorier -og et altdominerende parti, der er i stand til at blive det reelle, stedfortrzdende subjekt for den arbejderklasse, som tilregnes den historiske rolle at gare op  med kapitalismen og etablere proletariatets diktatur. Kapitallogikken kommer her til at ligge pa linje med en autoritzr leninisme. 1 den autoritzre leninisme svarer arbejderklassen farst til sit begreb gennem partiet og partiet erstatter ar- bejderklassen -som opdrager og  udstikker  af  den  korrekte linje.  Efter magtovertagelsen er det partiets opgave sammen med staten at opdrage og kontrollere alle menneskelige sammenhznge, så de svarer til systemets begreber om dem. Der bliver ikke plads til det individuelt szrlige  og demokratiet -ja  alt szregent bliver  direkte en trussel mod systemet.

Anders Lundkvists bog »Kapitalens bevidsthedsformer~ er et typisk eksempel på de nzvnte  problemer. I indledningen til bogen skriver han, at han vil give en systematisk fremstilling  af grundstrukturerne i kapitalismens bevidsthedsformer.  Hvad han i realiteten gor, er at folge Marx's )&gt;Kapitalen&lt;( kapitel for kapitel -for at aflede en bevidsthedsform af hvert af fremstillingens begrebsniveauer. Der sker her en reduktion af de faktiske bevidsthedsformer til de abstrakte kapitalkategorier.  Det er en alvorlig reduktion. Der er  ikke noget menneske,  som er uden historie og kun den blotte bzrer af karaktermaske.

Reduktionen folges op af  en parallelisering  af arbejderklassens  standpunkt og den marxistiske videnskab. De har det tilfzelles, at de placerer sig i  produktionsprocessen, såde  objektivt er frigjort frade  »overflademystifikationer&lt;&lt;, som udspringer af cirkulationsprocessen. Dermed kan de begge trzenge  ned  bag  fremtrzdelsesformerne  til vzsnet.  Det  skulle betyde,  at begge kan opnå  en sand bevidsthed. Vi ser her, at arbejderklassen uformidlet tilskrives det socialistiske standpunkt. De rene arbejdererfaringer -bevidstheden renset for ideologiske forstyrrelser fra cirkulationssfzren -er klassestandpunktet, som betragtes som identisk med det revolutionzre eller socialistiske standpunkt. Kapitallogikken og arbejderismen bliver to sider af samme sag, fordi den videnskabelige metode og politik-opfattelsen struktureres af negationer.

Jeg mener ikke, at der ligger noget socialistisk i de rene arbejdererfaringer. Tvzrtimod kommer det udefra -ud fra erfaringer med kampen mod de borgerlige magtrelationer på de forskellige planer i samfundet, gennem solidariteten der opbygges arbejderne imellem, via sejrene og erfaringerne med en oget magt over egen tilvzerelseog ud fra visionerne om  et andet samfund uden klasser og arbejdsdeling osv. Menneskenes bevidsthed urider socialismen er heller ikke en »arbejderbevidsthed&lt;(  preget a f den kapitalistiske undertrykkelse, men derimod en bevidsthed, der er przeget af erfaringerne fra opgoret med klassetilvzerelsen og det nye liv man prover at skabe sig. Problemet i Lundkvists opfattelse er, at det fremstår som om socialismen er identisk med kapitalismens negation af sig selv. Han kommer dermed til at identimere objektiv  tvang og subjektiv  selvbesfemmelse.

Tendensen til interpolation findes også i Peer E. Sorensens »Elementzer litteratur sociologi(^. Han foretager her en direkte afledning fra nogle abstrakte begrebsmzssige overvejelser over vareformens udbredelse til den konkreteudformning  af new-criticism's forestilling  om  kunstensautonomi:

»Vareudvekslingen  forvandler de samfundsmxssige  forhold til  et (eller:  Versachligung) af de samfundsmxssige forhold vokser feticheringerne, der således er bevidsthedens percipering  af udvekslingens  fænomenale

forhold mellem  ting.  Ud  af  denne tingsligg0relse tingsliggarelse.

Ud af denne empiriske illusion vokser autonomiteorien.« (s. 74)

ved autonomiteorien og i  stedet bliver den blot og bart udtryk for den generelle samfundsmæssige tingsliggarelse -eller så nogle litteraturkriti-

Her forsvinder det s~rlige at sige tingsliggarelsens stempelaftryk i  hovederne på kere.

Med udarbejdelsen af en sådan marxisme var vejen allerede åbnet for  den senere videnskabelige og politiske krise for tilhængerne. Når logikere -som f.eks. Anders Lundkvist -har reageret med at afskrive marxismen som forxldet og totalitær, er det et udtryk for, at de netop ikke har været i stand til  at  ændre deres egen dogmatiske tilgang.

## V.  Friheden og de indre magtforhold

Den kapitalistiske civilisation har bygget på en udnyttelse af naturen, som truer med at destruere  den uopretteligt og det såvel den ydre natur som den menneskelige: vores evne til at opleve, handle, se, hare, elske, vxre sociale, arbejde osv. Dette forhold har inden for den humanistiske marxisme fremkaldt en stigende fornemmelse af, at kapitalismens udviklingsperspektiv er barbarisk. Man har især kunnet iagttage det efter 1. verdenskrigs  afslutning i skrifter fra uortodoxe marxister som f.eks. Bloch, Marcuse, Adorno og Lefebvre. Da der ikke var nogen revolutionær bevxgelse af ikke-stalinistisk tilsnit, som kunne udgare en positiv strampil, farte  bekymringen dem til  en kritisk  teoretisk beskæftigelse med den borgerlige  kultur.

Den uortodoxe tradition har været en inspiration i forsagene på at fastholde humanismen. Men vi skal i dette afsnit se, at man også har viderefart traditionens dualistiske forståelse af de menneskelige behov og frigarelsesstrategier.  Alternativerne  til  de  undertrykte  relationer  bestemmes  ved hjxlp af ekstrapolationer ud fra de nuvxrende forhold, således at enkelte uudviklede og isxr »uber~rte« områder inden  for det kapitalistiske samfund -f.eks.  bestemte &gt;&gt;uberarte« karaktertræk  hos menneskene -uformidlet  tilskrives  emancipatoriske  potentialer, eller  direkte  »bestemmes som frihedens  område. Dermed forbigås det hvilke besv~rlige og intellektuelt bevidste processer, der kræves for at sætte verden og os selv sammen p i   en ny  made. Sådanne positioner furer tet til m ny dogmaik i  foim af krav om en ny moral -det være sig i form af krav om en ny kvindelighed, nye former for forhold mellem kannene, eller ansket om en arbejder-iden- titet.  Dermed  forbliver de enkeltes umådelige  behov  for ikke-undertrykkende forhold ved et nnske og krav om en ny identitet -i stedet for at udvikle sig  til fælles initiativer og perspektiver for bekæmpelse af de forhold, der skaber de undertrykkende normer,  modsætningerne mellem kannene og mellem de sociale grupper. I stedet ville malet vzre  at skabe sociale forhold, hvor individerne frit har mulighed for at vælge og udvikle deres personlighed,  deres særegenskaber  og alsidighed.

## Den  forhåbningsfulde tradition

Jeg vil kort se påde  gennemgående tankefigurer i Lefebvre, Bloch og Marcuses fremstilling af den indre natur/de  indre magtforhold.

Lefebvre giver  i  »Hverdagslivet i den  moderne  verden«  et  billede  af (sen)kapitalismen, hvor kapitalens strategi på en og hamme tid er blevet global og tenderer mod at bemægtige sig sanserne, det ubevidste, spontaneiteten og fremtidsvisionerne ved at inderliggare et net af tvange. Konsekvensen af udviklingstendensen skulle være en formning af menneskenes indre strukturer, således at den ubevidste selvkontrol kommer i overensstemmelse med de eksterne magtstrukturer og markedsmekanismerne. Med  bl.a. moden som eksempel praver han at vise, hvordan livsrelationerne tommes for indhold, og hvordan erindringen og historien fjerner sig fra dagliglivet. Han får dermed fint tegnet et billede, der fremhzver kapitalens tendenstil at forme livsm0nstrene og de menneskelige behov efter sine tvangsstrukturer. Til gengzld kan alternativet liggepå et meget lille sted. Bogen giver et billede af et samfund, der i realiteten nzrmest lukker sig om sig selv, hvor der kun er en rest tilbage, noget ureducerbart, der ikke kan subsumeres. Og denne rest er i fdge Lefebvre onsket: kapitalismen bringer  I ~ f t e r om behovstilfredsstillelse;  men hfterne skaber grobund for onsker og lyster, som den kun giver skinl~sninger på. Forl~sningen fra frustrationen, mener han, kan skabes i bylivet, i en revolutionzr »fest«, der forener kulturel og politisk  protest -og således u d g ~ r kimene til en ny  livsstil.

Blochs interesse gjaldt iszr hvad »marxismen« havde ladet ligge, nemlig fantasien, menneskenes drnmme, ~nsker og forhåbninger, som fascismen til gengzld vidste at udnytte. Men han havde en meget dualistisk  forståelse af behovene. Han tilskriver alt for uformidlet behov i  dagliglivet en utopisk vzrdi, og han får dermed ikke frem, hvor dybt behovsstrukturerneer mzrket af kapitalismen, sådan som Lefebvre g0r. F.eks.  taler han  uformidlet om, at ~nskerne kan blive udnyttet  i savel fascistisk som socialistisk  retning, hvor han opfordrer socialisterne til at gribe ind og erstatte billedet af Hitler med et af den socialistiske landsfader. Det fremstår her som om behovet for Hitler og en socialistisk landsfader er umiddelbart udskiftelige -nzrmest identiske behov. Til gengzld ser han i forlzngelse  af Lenins imperialisme-analyse  det meget vzsentlige, at kapitalismens totaliserende ten- dens skaber en række usamtidigheder i  samfundet. Hans billede af samfundet er da  heller ikke n z r   så  lukket som Lefebvres -og for Bloch er det netop i disse spzndingsfelter mellem de ikke-samtidige  forhold, at forhåbninger om en anden tilvzrelse skabes.

Også Marcuse havde et dualistisk syn på behovene. Iszr i hans sidste år udviklede han en ekstrem paternalistisk-feministisk forståelse  af kvindeligheden. Receptive egenskaber så som blidhed,  sanselighed  og sensibilitet, der i det borgerlige menneskebillede traditionelt er tillagt kvinden, ser han godt nok som en social og mandlig projektion. Men selv om de erprodukter af en projektion, far  disse karakteregenskaber alligevel et skcer af renhed og  frihed. Marcuse mener, at egenskaberne udtrykker en protest imod destruktivitet, imod aggression og imod przstationsprincippet -og gestaltninger af kvindeligheden  i kunsten bliver for ham direkte en frihedsskitse. De mandlige projektioner skulle altså så at sige vende sig mod skaberen selv. Vi ser her, at Marcuse ikke  får fat  i hvor dybt tvangen  scettersine mcerker i behovene og hver modsztningsfyldt kvindeligheden er, men at han i stedet  uformidlet tilskriver kvindeligheden  et  nyt  realitetsprincip,  som skulle stå i modsztning til det kapitalistiske. Han skaber en identitet mellem  frihed  og tvang, fordi han ikke kan se forskel på blidhed struktureret af objektgnrelse og blidhed som udtryk for medmenneskelig delagtighed, som produkt af subjektiv autonomi.

Baggrunden for traditionensdualismeer bl.a.,  at  den ikke havde så  gode sociale muligheder for en videnskabelig  forståelse af alternativerne til de undertrykkende forhold. Hvor de matte nojes med  at  finde strukturer i uudviklede menneskelige relationer eller steder inden for det kapitalistiske samfund og sti håbepå, at de ville udvikle sig i socialistisk retning, s&amp; er kimene til en bevidst bevzgelse for socialisme idag langt mere omfattende  og drager langt flere dimensioner ind i sin kamp, -såvel de sociale og personlige alternativer  (hvor modsztningsfyldte de end er) findes ikke blot i 0nskerne og habene. Men analytiske tilgange, som vi har set disse teoretikere bruge, viderefores alligevel i stor malestok.

## Objektiv tvang og det marginaliseredes potentialer

Identiteten mellem subjektiv selvbestemmelse og objektiv tvang -og placeringen af alternativet på et meget lille sted inden for det kapitalistiske samfund genfindes inden  for dele af  den tyske  socialisationsforskning,  som bl.a. Kontekst har introduceret herhjemme, i arbejderismen, og i forskningen om konsrelationerne.  Sporgsmålet, der her bestandig  dukker op, er »hvor skal vi tage udgangspunkt«. Det udtrykker en sogen efter en slags visioncert sted, et ikke-integrerbart sted, det vzre sig i forhold, der er »ubernrt« af det kapitalistiske samfund eller i det marginaliserede, hvorfra alternativet  eller  kampen skulle kunne begynde.

Den tyske socialisationsteoretiker  Alfred Krovoza taler om, at det kapitalistiske samfund er nodt til at bevare eller ikke kan subsumere en rest af oprindelighed, som man bl.a. finder i mor-barn-forholdet -kaldet:  »ikkekumulative processer«. Disse skulle fastholde en naturlig karakter og utopiske perspektiver. Krovoza mener, at  disse barnlige oplevelsesmonstre må være udgangspunktet  for en politiseringsproces og tilslutter sig Henri Lefebvres  placering  af  fest-kategorien som  indbegrebet  af  revolutionært brud, nyordning og forvandling. Peter Bruckner kan heller ikke sige sig fri for den opfattelse, at det er zoner, som er &gt;)uber@rte« af det kapitalistiske samfund, der må være udgangspunkt for frigorelsen, omend han er langt mindre spekulativ. 1 )&gt;Kapitalismens socialpsykologi«  skriver han:

»l subregioner og kommuner ligger zoner af aktivitetsmuligheder, der kun vanskeligt lader sig kontrollere af de overregionaleeller nationalt  strukturerede  organisationer, forvaltninger  osv.  Også  de kampberedte Ionafhzngiges spontaneitet organiseres inden for deres primære erfaringsområde: virksomheden, boligområdet. Vejen til en rekonstruktion af klassebevidsthden, til dannelsen af en ny politisk identitet hos proletariatet må, så vidt jeg kan se, gå over en sådan lokalisering af frigorelsen, hvis man skal undgå de fejltrin.. .« (S. 40)

Denne analysetype fastholder en rigid modscetning mellem frihed og nudvendighed. Det giver sig udtryk i, at de for det forste tilregner kapitalen og reaktionen en magtfuldhed, som det også i Vesttyskland endnu kun er mareridtene, der kan bekræfte. For det andet bestemmes frihedspotentialerne negativt -som det kapitalen ikke skulle have underlagt sig. Og for det tredje bliver  frihedspotentialerne tilskrevet områder, som de også selv betegner som &gt;&gt;rå«. Men teorierne har dog også nogle lange ender, idet de ser nogle rigtige tendenser i den kapitalistiske udvikling og forklarer hvilke barbariske konsekvenser disse kan få. Desværre kan de ikke se forskel på de uhyggelige tendenser og virkeligheden, så  de  demokratiske  fremskridt, der trods alt også er skabt i Vesttyskland forsvinder og frem træder politi-staten model Vesttyskland.

Thomas Ziehe og Michael Schneider går i deres analyser af den &gt;)ny socialisationstype« et skridt videre end Krovoza og Bruckner. De tegner et billede af  et  samfund  i  oplnsning,  hvor  autoriteterne forsvinder i kapitalens usynlige og upersonlige herredomme. De voksne kan ikke længere realisere sig gennem arbejdet, der tommes for indhold. Familiens funktioner tommes og socialisationen varetages af institutioner og kammeratskabsgrupper. Individerne bliver så pressede, at karakterforstyrrelser med rod tilbage i de tidlige psykoseksuelle faser, i det symbiotiske mor-barn-forhold, får afgnrende betydning for individets karakterdannelse. Men selv det er beskadiget. Det er baggrunden for, at  de hos ungdommen finder en udprzget grad af afsv~ekket  jeg-funktion og  mener, at der er tale om en »ny socialisationstype«, som man bl.a.  kan se udfolde sig i tressernes  ungdomskultur og studenterbevzgelse. Her tipper det sA. Problemet er, at de tilskriverjegsvcekkelsenprogressivepotentialer. Schneider skriver i »Neurose und Klassenkampf«, at jeg-svzkkelsen skulle Abne for en kollektiv jeg-styrke:

»Netop oplnsningen eller »svzkkelsen« af det klassiske borgerlige individual-jeg indeholder  »omvzltningsfermenter«  til  en  ny  kollektiv jeg-struktur en form for  gruppejeg-struktur, der baseres p A   en arbejdsdelt kooperation mellem  de mange enkelt-jeg'er, de mange ))jegsvage« individers  »frie association«  skaber saledes  forudsztningen for en ny kollektiv »jeg-styrke«, for en ny driftsstruktur, der er den psykoseksuelle pendant til den kollektive tilegnelse af produktionen.«  (s.  334-35)

## Ziehe skriver i »Pubertat und Narzissmus« mere afdzmpet:

»De primzr-narcissistiske protosymboler er altsti pti den ene side en hindring for refleksion og behnver derfor en bevidstgnrende symbopositivtaffektivt moment af mor-barn-relationen.  som absolut kan tilskriv-

lisering, på den anden side er der netop i dem opbevaret et es et real-utopisk  indhold, der ikke bnr ndelzgges.&lt;(  (s. 238)

Det vil sige, at jeg-svzkkelsen  på en og samme tid ses som udtryk for samfundsmzssig repression (som en oplnsning af menneskene), og samtidig tilskrives utopisk  vzrdi. Det afgnrende problem for Ziehe og Schneider er dermed, at de forbiser, at netop kollektivitet  krcever en h 0 ~ grad  a f jegstyrke og bevidsthed. Konsekvensen af deres holdning er, at de ikke kan se forskel på  et kollektiv dannet på baggrund af enkeltindividernes selvbevidste autonomi og frie vilje -og på en gruppe mennesker, hvor individernes autonomi er gtiet i oplnsning og hvor de i stedet er uselvstzndigt afhzngige af  gruppen, der således danner en ny form for over-personlig autoritet. I politisk betydning forer dette til, at Ziehe og Schneider ikke kan se forskel p i   barbari og socialisme.

Inden for arbejderismen findes der også en sngen mod det undertrykte. Hanne Holch m.fl. skriver i »Kvindeundertrykkelse under kapitalismen«, at elendigheden er et visioncert sted:

»...jo mere monotont arbejdet  er, jo  stnrre arbejdsplads,  lavere grad af organisering, mindre lnn, ringere mulighed for avancement, jo starre er muligheden for indsigt, da forskellen mellem ideologi og realitet  i produktionen  på denne måde bliver  starre. Ideologierne bliver  åbenlyst 1agnagtige.u (s.  11)

Karl-Heinz Roth gik i »Den anden arbejderbevzgelse« et skridt videre, idet han ensidigt  gav  de deklasserede massearbejdere  mulighed  for at kunne komme til at udgaredet revolutionzre subjekt. Herhjemme har det socialt og politisk  givet sig udtryk i, at en lang rzekke studenter har understattet de »zgte proletariske egenskaber«, hvilket ud  fra en socialistisksynsvinkel må  vRre at  identificere  10narbejdets og arbejderens »bevidsthed«  og  tilskrive denne frigarende  potentialer.

Et parallelt eksempel på identifikationen af objektivitetens tvang og subjektiv  selvbestemmelse  findes i Steffen Kiselbergs  »Socialistisk  moral  og fzdrenes praksis«.  Han skriver her, at der er sket et skred i det materielle grundlag for det traditionelle kansrollemanster -og at det har betydet skabelsen af den »ny mand&lt;(:

»Samtidig med at kapitalen kommanderer kvinderne ud på arbejdsmarkedet, befaler den mzndene hjem til arbejdet med maden, tajet og barnene.. .

Lad såvzre,  at den kapitalistiske produktions udvikling har gjort den traditionelle manderolle anakronistisk og stillet krav om »en ny mand«,  som udmzrker sig  ved  starre fleksibilitet  og  f~lsomhed. Men hvis man heri ikke ser andet progressivt end det, som består i tilpasning til dagens kapitalinteresser, så forvrznger den skarpsindige kritiker proportionerne i en sådan grad, at han ikke Izngere er i stand til  at forholde sig til realiteterne i deres rette sammenhzng

- -bl.a.  på barnenes bekostning.«  (s. 28-29)

Han får her rigtig fat i, at kapitalismens udvikling selv producerer en antiborgerlighed -ved  at destruere den borgerlige organisering af livet. Men hos Kiselberg bliver  der identitet mellem anti-borgerlighed produceret  af objektivitetens tvang  og en frigjort  kmsidentitet  baseret pu bevidst selvrefleksion. Praktisk betyder det, at hvis mzndene ikke falger kapitalens krav, går det ud  over barnene, skriver han og tilfajer:

»Alene  af  den  grund er det  faktisk  progressivt,  når  man  som mand/far anstrenger sig for at komme på hajde med kapitaludviklingens krav til  manden.« (s. 29)

Han forsager at mediere, at undgå at falde i en  »enten-eller«-holdning. Men for det  farste identificeres  udviklingen  mods~tningslast  som kapi- talens udvikling og behov (folkelige krav og indflydelse forsvinder) og for det andet får han gjort kapitalen s ~ r d e l e s progressiv.  Det ligger her snublende nært at drage den politiske konsekvens, at socialister skal glæde sig over kapitalens destruktion af det borgerlige liv, måske ligefrem indgå en alliance  med kapitalen -og så ellers berolige  sig med, at alt går sin rette gang.

Fælles for Ziehe, Schneider og Kiselberg er, at de mener, at der er noget progressivt i  kapitalismens objektive anti-borgerlighed. Tager vi  mandigheden som eksempel, ser vi, at de forbigår, at der findes talrige eksempler og variationer af reaktioner på kapitalismens destruktion af mandigheden i  form af rockere og småfascistiske  m ~ n d s krampagtige og voldelige manifestationer af  &gt;&gt;rigtige mænd«. Destruktionen forer ikke nodvendigvis til nye mænd. Det er langt fra givet på forhånd. Ligesom behovet for Hitlerfiguren ikke er umiddelbart udskiftelig med behovet for socialistiske værdier, er de  behov, vi finder i onsket om en ny ikke-autorit~r mandighed heller ikke identisk med rockerens behov for mandighed. Og der er dyb forskel mellem på den ene side dannelsen af et gruppe-jeg baseret på nye a u t o r i t ~ r e afh~ngighedsstrukturer  og p A   den anden side dannelsen af et individuelt jeg og kollektiver bestående af frie og selvbevidste individer. Dannelsen af en ny ikke-autorit~r identitet  kræver en utrolig selvrefleksion  og bevidst arbejde med sin egen  situation. Denne fatale forskel forsvinder for dem.

## Ekstrapolation og dogmatik

Kredsene omkring tidskriftet HUG har været bannerforere i kampen mod negligeringen  af  fantasien,  lysterne  og  behovene -og  den ~ ~ s t e t i k forskr~kkelse«, der bredte sig i midten af halvfjerdserne.  De har sogt at viderefore arven fra ungdomskulturen og det anti-autoritære opror. Det positive i disse tilgange er, at kunstens protesterende elementer pointeres, at fantasien og sanserne ikke karakteriseres som passive, nydende, modtagende og lidende, men som et aktiv både for den personlige- og sociale frigorelse. 1  analysen af alternativerne reproduceres dog ofte et dualistisk syn på behovene, samtidig med, at der i denne proklamerede anti-dogmatiske holdning fremkommer en ny dogmatik.

Niels Brunse, Claus Clausen og Hans-Jorgen Nielsen skriver i nKonnenes egenskaber og kampen for socialisme«:

&gt;&gt;Vi sagde, at utopier eksisterer &gt;&gt;ved siden af« historien -i den forstand nemlig, at de hævder sig uden at tage hensyn til om de  er praktisk gennemforlige på et givent tidspunkt.  Men deres konkrete udformning, drommebilledernes k0d og blod, kommer selvfolgelig fra konkrete  historiske erfaringer.  Således henter  drommen om ikke fremmedgjort samvær jo til syvende og sidst næring fra det borger- fordi  repressionen  der  er  mindre synlig (mere fordzkt), og fordi den borgerlige  familie er rammen  om de infantile der står i modsztning til oplevelsen af det borgerlige, offentlige voksenlivs kulde og hård- lige familieliv, lystoplevelser -tryghed, kropskontakt osv. -hed.« (HUG nr.  12 s. 62)

De pointerer her, at der på den ene side ligger kim til ikke-fremmedgjort samvzr i det borgerlige familieliv, og at de borgerlige tvangssammenhznge på den anden  side skaber  uhyre ambivalente had/kzrlighedsrelationer. Menneskeligheden bliver netop kun et lufte, fordi den på  en og samme gang realiseres,  frustreres og instrumentaliseres. Eksempler som, at kzrlighed kun opnås  ved, at man g0r sig fortjent til den og at barnet både opleves som en klods om benet og som forzldrenes middel til selvrealisering, er mange. Men HUG-mzndene foretager en ekstrapolation, idet  de direkte afleder fra  infantile til reflekterede oplevelser. De forbigår her den enormt bevidste og kollektiv selvreflekterende  proces, der skal til at udvikle ikke-fremmedgjort samvzr. I stedet drejer deres interesse sig om at finde et oprindeligt reservoir, hvorfra der kan hentes styrke.

Forlosningen af  de emancipatoriske potentialer i  lysterne og sanserne, mener de, skal ske gennem en »politisering«. Vi finder det i HUG-redaktionens kritik af Blochs udskiftning af Hitlerfiguren med en Stalin-figur, hvor de konkluderer  på hans begrznsning, at den:

»demonstrerer det nodvendige i ikke blot at forholde sig  til samernes veje og vildveje i sin politik. Det er samtidig nmdvendigt at gribe forandrende og friszttende ind i den herskende sanse-, drifts-, folelses-

og fantasiverden.«  (HUG nr. 7 s. 26)

og i en redaktionel kommentar om erfaringer og sanser:

»En socialistisk bearbejdning af  erfaringerne fra privatsfzren adskiller sig fra den borgerlige privatisme ved hele tiden at sztte disse erfaringer ind i en organisationsmzssig ramme. Dermed ophzves deres privathed.  Det bliver  understreget, at de er fzlles erfaringer om problemer, der kan lmses uden for privatlivet, gennem fzlles po-

litisk  indsats.«  (HUG nr. 8 s. 2)

De tager ikke hojde for, at »politisering« er så åbent et begreb, at det kan fore til hvad som helst. Med mindre den foregår meget bevidst, kan konsekvensen lige så godt blive anti-privathed og kontrol med det, der tidligere var privat.  Det vil sige, at »politiseringen«  kan blive dogmatisk i  form af perspektiver  om offentlige kontrol med det private.  Dette ligger absolut ikke som en logisk konsekvens af det, de skriver. HUG-redaktionen har da også gang  på gang kritiseret dogmatiske og indskrznkede teorier. Men når de hovedsagelig kun beskzftiger sig med den politiske sammenhang i form af en afstandtagen fra venstreflojen, der kritiseres for at vzre  puritansk og bornert, så kan det få de farlige politiske konsekvenser.

Kritikken af venstreflojen kan ramme dem selv, idet de  kan bebrejdes for at v z r e   indskrznket  og diffuse på det politiske område. Det revolutionizre perspektiv bliver ved med at falde fra hinanden i okonomisme og en kamp for livskvaliteter, arbejdet i  fagforeninger og på arbejdspladser bliver ved med at vizre przget af arbejderisme,  så lznge kampen om arbejdet ikke betragtes som en kulturel kamp. Det er i sig selv bornert af et socialistisk kulturtidskrift at karakterisere folk, der prover at zndre arbejdet, som puritanister,  når  man  ikke  sztter sig  selv  det  hovedproblem,  at arbejdet mangler kultur. Dermed reproducerer man også kaserneringen af kunst og sanseligheden -og den totale livssammenhzng, der skulle laves om, forbliver derhjemme i  en privatiseret og individualiseret form.

## VI. Kunst  og politik

Den antiautoritzre kulturkritik  har baseret sig på en oplevelse af frigorelsens aktuelle mulighed. Denne mulighed er opstået på baggrund af folgen-

de tre forhold.

For det  ferste er der opstået en veludviklet kapitalisme, hvor kapitaliseringen  er trængt ud i flere kroge og »forenet« samfundet, -en udvikling som også skaber individuel (seriel)  opsplitning og usamtidighed  mellem indgroede livsmåder og samfundets nye krav. Neden er ikke Izengere absolut. Men de mange psykiske sammenbrud, kriminaliteten osv. peger samtidig på, at selv den mest  velfungerende kapitalisme ikke kan tilfredsstille menneskenes egentlige behov -og at det liv, den kan tilbyde, er præget af indholdstomhed og utålelighed. Produktivkrzfterne er ganske vist så udviklede, at befolkningen ideelt set ikke lzngere behover at spekulere på det livsnodvendige. Og velfærdskapitalismen er således en historisk fase, hvor menneskene for forste gang i princippet  har mulighed  for selv at vzlge, hvilke rigdomme de vil producere, hvordan de vil producere dem -og overhovedet har mulighed  for at definere, hvad rigdom er og kan være. Men der  skal  en  radikal  forandring  af  klasseforholdene  til  at  frigore  disse muligheder.

For det andet er der opstået et »nyt venstre«, -der i  et opgor med stalinismen har formuleret nye teorier og analyser og sat et nyt samfund som målet. l modsztning til stalinismen ser man ikke blot socialismen som en ny politisk og okonomisk samfundsorden, men frem for alt som en frigorelse af menneskene og forholdet mellem menneskene.  Som helhed udtrykker

»det  ny  venstres«  radikale  socialismeopfattelse derfor  ~ n s k e t om på en gang en ophzevelse af Ionarbejdet og de sociale magtstrukturer, som er indbygget i arbejdsdelingen,  demokrati på alle planer i  samfundet, udviklingen af bevidste, kollektive samvzersformer, muligheden for udvikling af  en ny humanitet, udvikling af mangfoldig individualitet, -og en socialisering af  produktionen og distributionen.

For det tredje er der siden tressernes  begyndelse opstået en rzekke nye progressive sociale bevzegelser, hvor der soges skabt en ny livsform -byggende på friheden, kzerligheden, intensiteten i nuet -og hvor der forrnuleres nye vzerdier og mål med livet. Her foregår der i praksis en kritik af den fysiske og psykiske nedslidning i arbejdet, 0delzeggelsen af naturgrundlaget og forureningen af livsomstzendighederne,  specialiseringen i uddannelserne og i arbejdet, og kritik  af det borgerlige konsumdominerede kulturog familiem0nsters indholdstomning af livet. Kunsten og det cestetiske er her ikke Icengere afsondret, men en central del af de nye livsformer og den sociale kamp, der dog er begrzenset  til en særlig del af befolkningen.

Disse tre forhold peger på, at det er muligt at zendre modszetningen mellem frihed og nodvendighed,  mellem kunst og samfund osv. som led i en frig0relsesproces, der som perspektiv  har et samfund, hvor målet på rigdommen, er den tid alle, hver iszer, kan bruge på selvvalgte aktiviteter.

Men mulighedernes realitet er ikke ensbetydende med, at det er let. Den meget udbredte linje i den antiautoritzere kulturkritik, som jeg har forsogt at karakterisereog kritisere i denne artikel, er et tydeligt bevis på dette. Her har oplevelsen af frig0relsens aktualitet fremkaldt et helt urealistisk syn på betingelserne  for en forandring og en romantisk  forståelse af alternativerne. Forholdet mellem frihed og nodvendighed forstås dualistisk og dermed reduceres den oprindelige intention om en demokratisering  af samfundet med reproduktionen af gamle tvangsformer som den ubevid-

og kunsten -ste konsekvens.

I desidstepar år har der udviklet sig en politik-lede blandt mange kritiske litterater. Denne afvisning af at  beskzeftige  sig med politik  foregår  i h0j grad på baggrund af en ureflekteret identifikation af de tendenser til dogmatisk politisk tzenkning, som jeg har kritiseret i  det foregående, og  socialistisk politik i det hele taget. Men netop fordi afvisningen ikke bygger på en bevidst gennemfort kritik, er den ofte selv hildet i dogmatiske politiske forståelsesrammer, som ikke har fart til et bevidst arbejde med at nydefinere

forholdet mellem kunst og politik.

I artiklen har jeg argumenteret for, at socialistisk politik skal forstås som strategi for opgaret med de  synligeog usynlige magtstrukturer, som hindrer udviklingen  af selvbevidst individualitet.  Det  betyder,  at politikken  iszer skalgå  ud på at zendre omstzendighederne, så  det sociale demokrati kan udfolde sig. Ændring af omstzendighederne er en forudsatning for, at det, der er socialismens vzsentligste opgave -nemlig at cendre relationerne mellem menneskene og udvikle den individuelle mangfoldighed, kan udvikle sig s A   tvangslest som muligt. Hvis skabelsen af  »det ny liv« sker lesrevet fra udfoldelsen af det sociale demokrati,  så vil alle mulige sociale magtstrukturer sztte sig igennem  bag om ryggen, og arbejdet for at zndre de menneskelige  relationer  degenerere til  normative  tvangsformer.  Konsekvensen af dette er derfor ikke, at smide det politiske arbejde, de politiske diskussioner ud af den faglige beskzftigelse, men at  fere  dem mere bevidst, ikke mindst som forudsztning for at kunne udvikle arbejdet med de zstetiske problemstillinger. Bliver de politiske dimensioner smidt ud, ville det netop vzre at se bort fra hvilke meget  bevidste reflektioner,  der skal til for at undgå at reproducere de tvangs- og magtforhold, som det har vzret megen kunsts mål at bryde eller undslippe ved  at opbygge et frit alternativ i fantasiens  rige. Det ville betyde kunstens og kulturvidenskabernes kasernering, og dermed vzre  et skridt tilbage til en dualisme  af zldre  dato, end den jeg  har forsegt at beskrive  her.

## Citerede vmrker

Ib Bondebjerg:  »Proletarisk offentlighed  l«, Kbh.  1976

Niels  Brunse m.fl.:  »Konnenes egenskaber og kampen  for socialisme« i  HUG nr. 12, Kbh.  1976

Peter Bruckner: »Kapitalismens socialpsykologi«,  Kbh.  1974

Susi Frastein:  »En rigtig  kvinde« i Kontekst  36/37,  Århus 1979

Hanne Holch m.fl.:  »Kvindeundertrykkelse  under  kapitalismen«, Kbh.  1975

HUG-redaktionen: »Den fascistiske lzrestreg og lysternes organisering&lt;(  i HUG nr 7, Kbh.  1975

HUG-redaktionen:  »Redaktionelt&lt;(  i  HUG nr. 8, Kbh.  1975 Elisabeth  Flensted  Jensen  m.fl.:  »Mellem opger og tilpasning*,  Århus 1977

Steffen Kiselberg:  »Socialistisk  moral  og fzdrenes praksis«  i  HUG nr.  27, Kbh.

1980

Anders Lundkvist:  »Kapitalens bevidsthedsformer&lt;c,  Arhus  1973

Ole Marquardt: »Konjunkturforlob og klassebevidsthed«,  Århus 1974

Kjeld  Schmidt: »Den sakaldte integration« i  Vindrosen 2-3, 1970

Michael Schneider: »Neurose und Klassenkampf«, Hamburg  1973

Ebbe Sonderiis: »Villy Sorensen -

en ideologikritisk analyse(&lt;,  Arhus  1972

Peer E. Sorensen:  »Elementzr litteratur sociologi^(, Arhus  1973

Tretjakow: &gt;&gt;Ordet

er blevet til handling«, Kbh.  1974

Thomas Ziehe:  »Pubertat und  Narzissmusc&lt;, Frankfurt  1975