Om at oversætte en 400 år gammel klassiker
Forfattere: Else Henneberg Pedersen
Tidsskrift: passage (2000-12-01)

## Om at oversætte en 400 år  g ammel klassiker

## ELSE HENNEBERG PEDERSEN

Da jeg blev bedt om at oversætte Montai gn es Essais, var  jeg  noget  betænkelig.  For  det  første  var  jeg, trods  min  alder,  novice  som  oversætter,  og  for  det andet havde jeg kun beskæftiget mig med renæssan­ cefransk i to  semestre på universitetet. Men efter at have oversat  et  for  Montaigne-komiteen  (professo­ rerne  Ebbe  Spang-Hanssen  og J.F. Billeskov Jansen samt  direktør  Frederik  Thorkelin)  tilfredsstillende "prøveessay" ("Om venskab") var jeg fyr og fl amm e. -,

Jeg havde oversat kapitlet til det sprog der taltes i dagens (firsernes) Danmark, og som forhåbentlig ta­ les  i  et  par  årtier  endnu.  Hans  sprog  er  direkte  og djærvt, han kalder en spade for en spade, bruger helt jordnære udtryk,  se fx Tredje bog, kapitel 13: "Om erfaring",  hvor  han  bruger  ord  som  "barbouiller" og  "fricassee":  "En fin,  toute  cette fricassee que  je barbouille icy n'  est  qu'un  registre  des  essais  de  ma vie  ...  ", oversat til: "Når alt kommer til alt er hele det sammenkog jeg sidder og grifler ned her kun en re­ gistrering af mit livs erfaringer" (s. 312 i den danske oversættelse).  Og  s amm e  kapitel,  s. 319: "Et  les Roys et les philosophes fientent, et les dames aussi." Oversat  til:  "Både  konger  og  filosoffer  skider,  og fine damer  ligeså."  Dette i forbindelse med at Mon­ tai gn e som en af  de  første  i  Frankrig  � avde indret­ tet  et  toilet i sit  tårn.

Den ligefremme sprogbrug har Montai gn e tilfæl­ les  med Shakespeare,  som jo  ofte bliver kaldt vores "" samtidige, og han er lige så moderne fordi han ligeledes taler  om det almenmenneskelige.  Man overras­ kes når man pludselig falder over "gamle ting", såsom at  børn  udelukkende  var  fædrenes  frembringelse (kvinderne  var  kun  rugemødre),  de  "fire  væsker" (man kendte ikke blodcirkulationep. på hans tid) og de  to  fantastiske  opfindelser  han  stiftede  bekendt- skab med under sin rejse i Italien,  nemlig gaflen og brusebadet  (beskrevet i hans rejsedagbog).

Endelig  er  han  også moderne rent sprogmæssigt, for  han  skrev  "le  vernaculaire",  det  vil  sige  folke­ sprog. Her var han en af pionererne, for indtil mid­ ten af det 16. århundrede skrev man næsten udeluk­ kende  på  latin  i  Frankrig.  Endnu  en  grund  til  at oversætte ham til vor tids sprog.

Men det siger sig selv at man, selv om man over­ sætte;r  til  et  moderne,  p.t.  "klassisk"  dansk,  skal undgå slang, medmindre det er noget der  har stået sin  prøve gennem flere hundrede  år  og  dermed  er r'blevet  talemåder,  undlade  at  oversætte  "briquet" med "lighter"  for  blot  at  nævne  et enkelt,  i  denne forbindelse usandsynligt,  eksempel.

Imidlertid  var  der  flere  der  mente  at  jeg  burde oversætte til et sprog der li gn ede Holbergs, men jeg har ikke Holbergs sprog som modersmål, og det før­ ste  princip  for  oversættelse  er  jo  som  bekendt  at man  kun  oversætter til  sit  modersmål.  Men  jeg  · måtte  tage  en  del  diskussioner  om  det,  også  på  et oversætterseminar  i  Arles  i 1992 hvor  hovedemnet var  Montai gn es  oversættere.  Franskmændene  ville have  at  Montai gn e skulle oversættes  til  klassisk sprog  selvfølgelig  helt  uvidende  om  at  vi  ikke, som  franskmændene,  har  et  klassisk  sprog!  Dansk udvikler  sig  måske  hurtigere  end  andre  sprog?  I hvert· fald  holder  de  gamle  forfattere  sig  fint  med deres tids sprog,  hvorimod oversættelser meget hur­ tigt forældes. I  en  oversættelse fornemmes jo  netop den udvikling sproget har gennemgået. Pludselig ly­ der det g amm eldags på en forkert måde. Jeg er enig med  Fritz  Giittinger,  der  i Zielsprache, Theorie  und Technik des Ubersetzens skriver: "  ... wie gross ist wohl die  Lebenserwartung  einer  Ubersetzung,  die  von Anfang an mit veraltetem Wortgut arbeitet?"

S Ial

rsætt

:

eden

an ci

t en

hvor

he, ur

liver notațio mende beskrevet i Bjørn Bredals Humanist til hest fra der brı

1992. Ifølge ham er Montaigne "...en tæt og spand-

hedder

stig natur, nysgerrig, diskussionslysten og omkring-

end "c

farende, med en gangart der efter hans eget udsagn

Teksten skulle altså være nutidig. Ste=en og to­ nen  har  jeg  været  inde  på  ovenfor.  Men  hvordan være sikker på at denne djærve, direkte udtryksform nu også ko=er frem på dansk,  uden at blive plat? Det  var  i  virkeligheden ikke  så  svært.  Hvad  gloser angår, ændrer fy-ordene sig også. Det berømte citat i slutningen af Tredje Bog: "Et au plus esleve throne du monde si ne so=es assis que sus nostre cul" ly­ der  i  min  oversætt � lse  (Tredje  bog,  kapitel 13, s. 353): "Og selv på den højeste trone i verden sidder vi trods alt kun på vores røv."  Humlen her er "cul". Karen Nyrop Christensen oversatte i 1961:  "  ...  sid­ der vi dog kun på vores egen hale." Mange syntes at der  skulle  stå  "rumpe"  i  stedet  for  "røv",  men  det var  i  alle  tilfælde  folk  der  var  noget  oppe  i  årene. "Cul" er et af de ord der har præcis de sa=e kon­ notationer i dag som på Montai gn es tid. På dansk er der i brugt eufemismer  op igennem tiden,  men i dag hedder det "røv", og det er betydelig mindre "frækt" end "cul".

Det var vigtigt for at undgå at "bowdlerize" tek­ sten.JJeg  huskede  nogle  uhyggelige  eksempler  fra den  tyske  oversættelse  af Kongevejen fra 1954, det snerpede  årti,  hvor  alt  hvad  der  havde  med  sex  at gøre  var  udeladt,  fx: "...  deux  grand  fetiches  a dents: ho=e et fe=e, tenant a pleines mains leur sexe peint en rouge; au-dela, une case" bliver til "  ... zwei  grossen,  gezahnten Fetischen,  einem  mannli­ chen  und  einem  weiblichen. J  enseits  wieder  eine Hiitte."

Den Montai gn e jeg lærte at kende,  er  meget ram­ mende beskrevet i Bjørn Bredals Humanist til hest fra 1992. Ifølge ham er Montai gn e "  ...  en tæt og spænd­ stig  natur,  nysgerrig,  diskussionslysten og omkring­ farende, med en gangart der efter hans eget udsa gn er så energisk,  at pløret  strinter  ham  helt op i  nak­ ken, når han skridter ud over sine vidtstraktejorder. Men i  øvrigt  bevæger  han  sig  helst  til  hest,  rider gerne både otte og ti timer i træk uden at trættes."

Det er svært at sige hvordan man kan portrættere (for  essayene  er  jo  et  sel vp ortræt)  sådan  en  mand gennem en oversættelse. For mit vedko=ende var de daglige "samtaler" med ham af meget stor betyd­ ning.  Montai gn e taler om sig selv, og derved om alt desreglé, descousu et hardy: chaque lopin y face son corps;

non pedantesque, non fratesque, non pleideresque, mais plu-

tost soldatesque...

hvad  der  vedrører  menneskelivet.  Og  han  fik  en ste=e der helt naturligt gik ind i oversættelsen.

Montai gn es sprog var moderne for hans tid,  men det  er  rent  gra=atisk  og  syntaktisk  så  fjernt  fra moderne fransk at  han  er  blevet  "oversat"  til  mo­ derne  fransk. Det b ry der  jeg mig  ikke  om,  lige så lidt  som  jeg  ville  b ry de  mig  om  at  fa  Kierkegaard oversat til moderne dansk. Men det skal indrø=es at der  er  mange  "falske  venner"  i  form  af  ord  som hedder det sa=e i dag, men som betød noget an­ det i det 16. århundrede. Der var jeg privilegeret ved at  have  Frederik  Thorkelins  eksemplar  af  Villeys Lexique til  rådighed,  så  jeg  ikke  faldt  i  i  så  hense­ ende,  ligesom professor Spang-Hanssen læste tekst­ en igennem med henblik på det sa=e.

Da  oversættelsen  altså er affattet  på  moderne dansk, var det også et helt naturligt valg at anbringe den  danske  oversættelse  af  de  latinske,  græske  og italienske citater i selve teksten og henvise original­ teksterne til registeret  bag  i bogen. På Montaignes tid  talte  alle  "dannede"  mennesker  latin,  så  derfor forekom&lt;de ikke som bremseklodser dengang,  men det  ville  de  gøre i  dag,  og  det  ville  gå ud  over  ryt­ men, se nedenfor.

Om stilen siger han selv i Første bog,  kapitel 26: "Om børneopdragelse":

Le parler que j'ayme,  c'est un parler simple et naif, tel sur le papier qu':l. la bouche;' un parler succulent et nerveux, court et serre, non tant delicat et peigne comme vehement et brusque [  ...  ]  plustost  difficile  qu'ennuieux,  esloigngne  d'arrectation, desregle,  descousu et  hardy:  chaque  lopin  y  face son  corps; non pedantesque, non fratesque, non pleideresque, mais plu­ tost soldatesque  ...

## Oversat til:

Det  sprog jeg  kan  lide  er  et  enkelt  og  naturligt  sprog,  det samme på papiret som i munden, et sprog der har saft og kraft, er kortfattet og koncist,  snarere stærkt og uden omsvøb end blidt og velfriseret  [  ...  ]  hellere vanskeligt end kedeligt, uden nogen form for krukkeri, skødesløst, usammenhængende og djærvt - hver stump skal tælle for sig selv - ikke skolemester­ agtigt,  ikke prædikantagtigt,  ikke sagføreragtigt,  men snarere soldateragtigt  ...  (s.  196).

I

11

11

'.I!

Han sammenli gn er sproget med sin påklædning (sam­ me sted):

J'ay volontiers imite cette desbauche qui se voit en nostre  jeu­ nesse, au port de leurs vestemens: un manteau en escharpe, la cape sur une espaule, un bas mal tendu, qui represente une fi­ erte desdai gn euse de ces paremens estrangers, et nonchallante de l'art. Mais je la trouve encore rnieus employee en la forme du parler [  ...  ] Parquoy nous faisons bien de gauchir un peu sur le naif et mesprisant.

## Oversat til:

Jeg har ofte efterli gn et den lidt sjuskede måde unge mennesker går klædt på i vore dage. En frakke der sidder skævt, slængkap­ pen kastet hen over den ene skulder, strømper der hænger i ål, det er  udtryk for stolt foragt for  ydre stads og ringeagt for alt . . ' hvad der er kunstfærdigt. Men jeg synes denne skødesløshed kommet endnu mere til sin ret når den bruges i sproget. [  ...  ] Derfor er det godt hvis vi hælder lidt til det naturlige og lige­ glade.

Med hensyn til rytmen var det overraskende i virke­ ligheden  at  den  ligger  meget  nærmere  den  danske sætningsrytme end moderne fransk,  hvor IJi-1.an bru­ ger så mange infinitte  verbal.konstruktioner. Jeg  slår op et  tilfældigt  sted  i  Tredje  bog,  kapitel  13:  "Om erfaring":  "Nos  opinions  s'entent  les  unes  sur  les autres.  La premiere sert de rige  a la seconde,  la  se­ conde a la tierce. N  ous eschellons ainsi de degn� en degn�. Et advient de la que le plus haut monte a sou­ vent  plus  d'honneur  que  de  merite;  car  il  n'  est monte  que  d'un  grain  sur  les  espaules  du  penul­ time." Oversat  til:  "Vore  meninger  indpodes i  hin­ anden.  Den  første  er  roden  til  den  anden,  og  den anden til den tredje. Sådan klatrer vi op trin for trin. Og derfor sker det tit at den der når højest op høs­ ter  større  ære  end  han har  fortjent,  for  han  er  kun nået  den  smule højere op  ved  at  stille sig  på  skul­ drene af den næstsidste"  (s.  301).  Det er  jo en næs­ ten dansk sætningskonstruktion!

Til  sammenligning ko=er her et par eksempler fra  en  bog  fra  1997,  som  jeg  er  ved  at  oversætte: L'Art de mourir af  Marie  de Hennezel  og Jean-Yves Leloup:  "De plus, parce que cette qualite d'energie se  substitue  a  nos  petites  angoisses,  a  nos  projec­ tions,  etc. ,  la personne qui  va partir en sera co=e enveloppee." Oversat til:  "Desuden bliver det men­ neske  der  skal  dø,  ligesom  indhyllet  i  denne  form for  energi  fordi  den  træder  i  stedet  for  vore  små angstanfald, vore projektioner, osv." Eller: "Certains gestes et attitud�s, dans lesquels une autre qualite est evoquee,  peuvent-ils  transgresser  le  conformisme hospitalier  et  medical,  et  par  consequent  courir  le risque  d'etre  mal  interpretes?"  Oversat  til:  "Kan nogle gestussprog og  visse holdninger hvor der tales om en anden form for kvalitet, overskride hospitals­ væsenets  og  lægernes  konformisme og  derved  risi­ kere at blive misforstået?"

Hvilket skulle vise  at  Montai gn es  syntaks  og rytme  ligger  langt  nærmere  moderne  dansk  end moderne fransk gør.

Nej,  der  var  faktisk  kun  to  egentlige  problemer med hensyn til rytmen.  Det ene er  nævnt ovenfor, nemlig  de  latinske,  græske  og jtalienske  citater  der ville  afb ry de  læsningen  for  alle  der  ikke  kendte sprogene.  Og  så  de  undertiden  enormt  lange  sæt­ ninger.  Da jeg oversatte, blev der stadig set skævt til semikolon,  så  det  undgik  jeg.  Jeg  foretog  et  valg mellem  de  te gn der  var  til  rådighed,  og  det  blev først og fre=est ko=a. Da jeg ikke brugte gram­ matisk  ko=atering,  hvor  rytmen  bliver  hakket  i stumper og stykker af et rent mekanisk system, men· pausekommatering  (  det  nye  ko=a  fandtes  endnu ikke),  blev  ko=aet et betydningsladet tegn.  Sjæl­ dent byttede jeg  semikolonet  ud  med  et  punktum, men  når  jeg  gjorde  det,  var  det  helt  bevidst.  En anelse h yp pigere med tankestreg;

Et eksempel på en af de lange sætninger:

Si nous tenions :l Dieu par l'entrernise d'une foy vive; si nous tenions :l Dieu par luy, non par nous; si nous avions un pied et un fondement divin, les occasions humaines n'  auroient pas le pouvoir de nous esbranler, somme elles ont; nostre fort ne se­ roit pas  pour se rendre :l une si foible batterie;  l'  amour  de la nouvellete, la contraincte des Princes, la bonne fortune d'un party,  le  changement  temeraire  et  fortuite  de  nos· opinions n'  auroient  pas  la force  de  secouer  et  alterer  nostre  croiance; nous ne la lairrions pas troubler :l la mercy d'un nouvel argu- ment et a la persuasion,  non pas de toute la Rhetorique qui fust  onques;  nous soutienderions ces flots d'une fermete in­ flexible et immobile, �at. citat].

## Oversat til:

Hvis vi følte os bundet til Gud af en levende tro, hvis vi følte os bundet til Gud på grund af ham,  ikke på grund af os selv, hvis vore fødder stod på guddommelig grund, så ville menne­ skelige årsager ikke have den magt til at bringe os ud af fatning som de har. Vores fæstning ville ikke overgive os for så svagt et angreb. Trangen til noget nyt, fyrsternes tvang, et partis med­ gang,  vores  tankeløse  og  tilfældige  skiften  mening ville ikke have magt til at ryste og rokke vores tro, vi ville ikke lade den foruroli ge s af en hvilken som helst ny påstand eller et hvilket som helst nyt overtalelsesforsøg, ikke engang af al den retorik der nogensinde har eksisteret. Vi ville holde stand mod disse bølger med urokkelig og ubevægelig fasthed:  [citat].

(Anden  bog,  kapitel  r2:  "Forsvar  for' Raimond  Sebond",  s. 1,14). 1'

## Et  af mine  (mange)  yndlingssteder  hos  Montaigne står også i dette kapitel:

Les arondelles, que nous voyons au retour du printemps fure­ ter tous les coins de nos maisons, cherchent elles sans jugement et  choisissent  elles  sans  discretion,  de  mille  places,  celle  qni leur est la plus commode a se loger? [  ...  ] Prennent-ils tantost de l'eau,  tantost de l'argile,  sans juger que la durete s'amollit en l'humectant? Planche �f -ils de mousse leur palais, ou de du­ vet, sans prevoir que les membres tendres de leurs petits y se­ ront  plus mollement et plus a l'aise? Se couvrent-ils du vent pluvieux,  et plantent leur loge a l'Orient, sans connoistre les conditions differentes de ces vents et considerer que ,l'un leur est  plus  salutaire  que  l'autre? Pourquoy espessit  l'arai gn ee  sa toile en un endroit et relasche en un autre? se sert a cette heure de cette ·sorte de neud, tantost de celle-la, si elle n'a et delib�:: ration,  et pensement,  et conclusion? Nous reconnoissons as­ sez, en la pluspart de leurs ouvrages, combien les animaux ont d'  excellence au dessus de nous et combien nostre art est foible a les imiter. Nous voyons toutesfois aux nostres, plus grossiers, les facultez que nous y employons, et que nostre ame s'y sert de  toutes  ses  forces;  pourquoy  n'en  estimens  nous  autant d'  eux? pourquoy attribuons nous a je ne s�ay quelle inclina­ tion naturelle et servile les ouvrages qui surpassent tout ce que nous pouvons par nature et par art?

## Oversat til:

Når svalerne vender tilbage om foråret og vi ser dem gennem­ søge hver en krog af huset for at finde et sted at bygge bolig, er det så noget de gør uden dømmekraft, og er det uden evne til at skelne at de vælger det sted blandt tusinder der  er mest formålstjenligt?  [  ...  ]  Tager  de det ene øjeblik  vand,  det næste øjeblik ler, uden at skønne at noget hårdt bliver blødt når man fugter det? Forer de deres slot med mos eller dun, uden at for­ udse at det vil være blødere og behageligere for deres ungers spæde lemmer? Søger de ly for de regnfulde vinde og bygger deres bolig så den vender mod øst, uden at kende disse vindes forskellige  beskaffenhed  og  tage  i  betragtning  at  den  ene  er mindre skadelig for dem end den anden? Hvorfor gør edder­ koppen sit  spind  tæt  det  ene  sted  og  løst  det  andet,  hvorfor bruger den snart en slags knude, 1 snart en anden, hvis den ikke er i stand til både at overveje, tænke og drage en slutning? Vi kan tydeligt nok i det meste af det dyrene laver se hvor højt de iager op over os, og hvor dårlige vi er til at efterli gn e dem. Og dog ser vi i det vi selv laver, og som ikke er nær så fint, hvilke færdigheder vi anvender og hvordan vi sætter alle vore ånde­ li ge kræfter ind på at gennemføre det. Hvorfor tror vi så ikke det samme om dem? (s. 128-129).

Det sidste er ikke kun et eksempel på "overføring" af  stemme, stil og rytme, men også på at Montaigne, den store,  klarsynede, fordomsfri humanist også var det man på :frarisk kalder en "poete en prose". Det er også  vigtigt  at  fa  en prosaforfatters poetiske  di­ mension med i oversættelsen.