Den røde knap
Forfattere: Kasper Nefer Olsen
Tidsskrift: passage (2001-12-01)

## KASPER NEFER OLSEN

Den røde knap

Elevatoren er et vitalt element i byen Paris. Man tænk.er på brede, illuminerede bou­ levarder,  på  cafeer  med endeløse  spejlkorridorer,  på tætpakkede varieteer  og  can­ can-danserinder i bølger af fjerboa og crepe;  men det intime liv, i  husene,  var  ikke muligt uden disse vertikale huler, som er stedet snart for en stødvis bevægelse opad, snart for et tilbageholdt fald. Et spil med acceleration og vægtløshed der flere gange dagligt  gør knæene bløde og giver turbulens i årerne.

I  ejendommen 14, rue Charles Nodier er der således ikke mindre end to elevato­ rer,  der begge går så langt som til  syvende etage. Heroppefra er · der til gengæld en henrivende udsigt til den store ophobning af  byzantinske bryster på Montmartre Geg tænker naturligvis på Sacre Cæur).

Da der er plads til højst tre personer i en sådan elevator, er en vis kropslig prag­ matik uundgåelig. De parisiske damer er ofte ikke særligt høje;  en  vis foregribelse af udsigten  fra  toppen  er  mulig,  idet jeg  uden  at  strejfe  fører  armen  over  hendes skulder for at trykke på knappen til syvende. Når der er flere i  kabinen,  ved man aldrig helt  hvor næste  stop bliver:  mekanikken har  sine luner; .når døren glider  i,

åbnes en ukendt tidshorisont.

Allerede inden afgang har damen kigget op to gange med de dybbrune øjne,  og det  er  en gang mere end sædvanligt. Måske har hun også stillet sig lidt tættere end sædvanligt? Det er svært at afgøre inden for den snævre margin. Hvilken etage har hun trykket? Lutter ubekendte faktorer!

Hvorom  alting  er,  gør  hendes  nærhed det  let  for  mig,  idet  elevatoren  sætter  i gang, at lade en finger glide tilfældigt over hendes hofte for at få svar i det mindste på et spørgsmål: om hun har trusser på, inden under nederdelen? Ha, det anede mig: - en trusseløs - som  det hedder  i fransk historie,  en komisk detalje  der  giver Revolutionen et velkomment frivolt skær.  Som Baudelaire  skrev:

hun er  en sans culotte Revolutionen blev udført af de vellystige.

Damen lader sig ikke mærke med at have mærket noget; men nu hvor vi har nået

anden etage, kigger hun op tredje gang, og jeg ser at i hvert fald hendes øjne er ble­ vet  fugtige.

- Hvor  skal  vi  standse?  spørger  jeg,  idet  min  finger  stadig  glider  diskret ned  ad hendes hofte.

- Hvor De synes,  svarer hun, uden at vende sig om.

En mere utvetydig tvetydighed kan jeg ikke forlange,  og da som allerede nævnt knæene  bliver  behageligt  fjedrende  under  denne  form  for  transport,  er  det  ikke svært for mig at nå med fingeren helt ned til nederdelens kant, uden på påfaldende måde at ændre positur. Jeg lader nu fingeren danne en lille krog som langsomt løf- ter  op  i  tekstilet. Langsomt,  siger  jeg:  i virkeligheden  er  vi allerede  nået til fjerde; men det føles langsomt.  Og  som om det ikke  allerede  var  surrealistisk  nok,  følger mit blik mekanisk en bevægelse som hendes  højre  hånd,  med en  udstrakt pegefin­ ger,  nu  udfører,  perfekt synkroniseret,  synes det,  med min,  men  med  et andet mål, for  den  beskriver  en bue ud  i rummet,  op imod kontrolpanelet - og  netop idet jeg når op til hendes ganske rigtigt allerede dampende spalte,  trykker  hun på den røde knap: elevatoren standser med et ryk.

STOP står der på den røde knap. Men:

- Bliv  ved!  hvisker  hun.

Det er næsten lettere gjort end sagt,  for jeg  er allerede i stilling,  og efter kvikt  at have  befriet  mig  for  mine  egne  culotter,  støder  jeg  let  og  ubesværet  op  i  hendes grotte - der må siges at tage godt imod! Hun støtter nu med begge hænder mod pa­ nelet og skyder bagpartiet energisk bagud i perfekt modtakt til min egen rytme. Det giver mig en ide:

- Jeg  har lyst til at gøre noget ikke særlig katolsk,  Madame  ...
- Sig  hvad der er!  Sig hvad det er!
- Jeg  har lyst til at  ... Jeg fører  læberne helt tæt til hendes øre:
- ... rrrøvpule Dem!
- Åh nej, ikke det!
- Åh jo, netop det!

Og jeg foretager hurtigt den varslede ændring af angrebspunkt; med al den fugtig­ hed i omløb er det ikke noget problem!

- Stop,  eller  jeg trykker på knappen!  (Hvad mener  hnn?)
- Tryk løs!  svarer  jeg  ubek ym ret,  og støder  en etage længere op. Jeg tror  egentlig ikke  hnn mente det;  men faktum er at hendes  fingre - der måske bare søgte noget at holde fast i - fandt den anden,  uhyggelige knap,  som jeg havde overset,  og en fæl hyletone brød tosomheden,  fulgt af en stemme i  højttaleren:
- '- Det er  Drieux  Combaluzier  alarmcentral!  Er  der  et problem?  ... V  ær  venlig  at opgive Deres  identifikationsnummer!  ...

Jeg  holder  hende hurtigt for mnnden, for hendes  lyde kunne nok sætte fantasien i  sving hos Drieux Combaluzier! Jeg ved ikke hvordan jeg selv  lyder,  da jeg støder en sidste,  afgørende  gang  og sprøjter op i  hendes  røv. For sent at fortryde, for sent at  overveje  det  særdeles  fornuftige  spørgsmål hvordan vi bagefter  skulle komme ud af  dette  gyngende boudoir, et  sted mellem sjette  og syvende?  Men  hendes  krop  er blevet helt slap i  mine  arme:  er  hun  ved at besvime?  Selvfølgelig!  Der er  ikke  an­ det at gøre end at besvime  ...

Og det gør vi så,  endnu en gang perfekt synkroniseret.