Konstruktioner mellem græcitet og modernitet
Forfattere: Thomas Hebsgaard Nielsen
Tidsskrift: passage (1999-12-01)

al a

ordnet helh

Г ІЗ'

.....

I.

Om projektet i  "Det antike  Tragiskes  Reflex i  det moderne  Tragiske"  (DAT),  fra Enten-Eller, skriver Kierkegaard, at "denne lille Undersøgelse  [  ...  ]  skal være  et Forsøg  paa  at  vise,  hvorledes  det  for  det antike Tragiske Eiendommelige lader sig optage in­ denfor det moderne Tragiske, saaledes at det sande Tragiske  heri  vil  komme  tilsyne"  (DAT 130). Her­ med  er  tre  komponenter  bragt  i  spil:  Det  antikke tragiske,  det  moderne  tragiske  samt det  sande  tra­ giske, ·  der syntetiserer elementer fra de to første.

## Konstruktioner mellem græcitet og modernitet

## ThOMAS HEBSGAARD NIELSEN

giske  skyld  og  straffen  herfor  præges  af "æsthetisk Tvetydighed"  (DAT 139).

Det antikke Grækenland var en verden af  substan­ tialitet,  skriver  Kierkegaard:  "Den  gamle  Verden [havde]  ikke  subjektiviteten  reflekteret  i  sig.  Om end Individet rørte sig frit, saa hvilede det dog i sub­ stantielle Bestemmelser, i Stat, Familie, i Sltjebnen" (DAT 133). Individet var således aldrig blot sig selv, men altid tillige noget mere - medlem af sin slægt, borger  i  sin  bystat  og  underlagt  skæbnen.  Derfor kan Kierkegaard sige, at den tragiske skyld er arve­ skyld,  r for i en verden, hvor individet først og frem­ mest tænkes som den partikulære instans af en over­ ordrtechelhed,  kan straffen for  slægtens  brøde udmærket  ramme  den  enkelte.  Den  tragiske  helt kan således være skyldig uden selv at have pådraget sig skyld, skylden kan komme til mennesker udefra, og det forlener den tragiske skyld med en tvetydig­ hed  ("  at  være  Skyld  og  dog  ikke  at  være  Skyld" DAT 139). I den antikke tragedie konstitueres hand­ lingen  såvel  som skylden i skæringspunktet mellem handlen og liden,  og det tragiske ligger netop i re­ lativiteten.  Dette  relative  forhold  mellem  handlen og  liden i  den  antikke tragedie  kalder Kierkegaard også  æstetisk,  og  det  tragiske  fremtræder  således som en æstetisk bestemmelse, ligesom også den tra- Anderledes  er  det i  den  moderne  tragedie,  hvor individet snarere end at hvile i substantielle bestem­ melser  fremtræder  dekontekstualiseret;  abstraheret ud  af sine  umiddelbare  sammenhænge.  Den  mo­ derne  tragiske  helt  tænkes  først  og  fremmest  som enkeltindivid, står så at sige på egne ben og må der­ for også bære ansvaret for sine fejlgreb på egne skul­ dre.  Herved  ændrer  den  tragiske  skyld  afgørende karakter;  hvor  den  i  antikken  var  en  æstetisk  be­ stemmelse,  fremstår  den  i  den  moderne  tragedie som en etisk bestemmelse: "jo mere pelagiansk man seer  Individet  ene  overladt  til  sig  selv,  desto  mere ethisk  bliver  Skylden"  (DAT 133). Denne atomise­ ring går endda så vidt, at individet reflekteres ud af sin egen historie, dvs. at kun et bestemt moment af den tragiske helts liv interesserer os, uden reference til fortidige begivenheder. Modsat antikken har  vor tid  subjektiviteten  reflekteret  i  sig,  men  har  tillige "tabt  alle  substantielle  Bestemmelser"  (DAT 138). Kierkegaard  udtrykker  det  også  på  den  måde,  at mennesker i vor tid "gør sig gjeldende som Nume­ rus"  (DAT 131), dvs.  som  enkeltindivider.  Denne forskydning  fra  substantialitet  til  subjektivitet  ses bl.a. derved, at dialogen i den antikke tragedie ikke spiller den altdominerende rolle - koret og monolo­ gerne er der ligeledes for at angive "det Mere,  der ikke  vil  gaae  op  i  Individualiteten"  (DAT 133)  hvorimod den  moderne tragedie  (qua  asubstantiel) mangler  dette  substantielle  "mere"  og  lader  situa­ tion  og karakter være fremherskende. 2

## II.

Tilsvarende overvejelser gør Nietzsche sig i Tragedi­ ens  fødsel (TF),  hvori  han introducerer det berømte ne lormulerel nan :

divic

...../

Ise må vi fc

på I

- = ==

...

..:

:.........

begrebspar 'det dionysiske' og 'det apollinske'. 3 Be­ grebernes navne har aner tilbage i den græske old­ tid:  Apollon er  guden  for skønhed,  klarhed,  orden og mådehold;  Dionysos er  den dunkle,  ukontrolle­ rede  og  kaotiske  formløsheds  hersker.  Hermed  er antydet  begrebernes  indhold,  men  for  ret  at  forstå dem,  må man se nærmere på Nietzsches konstruk­ tion  af  græciteten:  "Grækeren  kendte  og  fornem­ mede rædslerne og uh yr lighederne i tilværelsen: for overhovedet at kunne leve, måtte han stille ol ym pi­ ernes funklende drø=efødsel ind foran dem" (TF 49). Heri ligger en implicit skelnen mellem tilværel­ sens væsen og dens fremtrædelsesformer; en anelse om, at der under den tilsyneladende orden og struk­ tur - de apollinske fremtrædelsesformer - skjuler sig en urgrund af meningsløshed og kaos - den diony­ siske realitet. Det apollinske og det dionysiske er to komplementære grunddrifter i livet:  De er  væsens­ forskellige,  men  betinger  alligevel  hinanden.  Den antik-græske kulturs store fortjeneste er netop denne,  at  den  lader  de  to  drifter  forsones  i  den græske tragedie; at den lader dem indgå den "hem­ melighedsfulde ægteskabspagt efter lang tids forud­ gående kamp ...  "  (TF 55).

Som navnet antyder, lader TF  sig anskue som en kunsthistorisk  teori  om  tragediens  opståen  af  de kultiske  dith yr ambe-kor;  en  teori,  der  siger  noget om  tragediens  dionysiske  aner  og  tillige  noget  om dens væsen: I tragedien fremstilles tilværelsens dio­ nysiske realitet, men i en apollinsk  klædning.  Nietz­ sche  formulerer  det  således:  "Ud fra denne  erken­ delse  må  vi  forstå  den  græske  tragedie  som  det dionysiske kor,  der bestandig på ny udlader sig i en apollinsk  billedverden"  (TF 74). I  dramaet oplever tilskueren  den  apollinske  repræsentation  af  ellers uudsigelige  dionysiske  erkendelser;  og  da  Apollon tillige er guden for individuation og Dionysos guden for  den  formløse  enhed,  kan  man  nu  sige,  at  den græske tragedies elementer af individuation (som de fx ko=er til udtryk i dialogen) bunder i en dunkel anelse om "individets sønderb ry delse og dets bliven et med det oprindeligt  værende"  (TF 74). Tragedi­ ens  korpartier  udgør dialogens ophav,  dens moder­ skød,  skriver  Nietzsche  (TF 74), og  er  her  på  linje med Kierkegaards konstatering af, at tragedien "har i  Monologen  og  Choret  egentlig  de  discrete  Mo­ menter  til  Dialogen"  (DAT 132). Denne tanke  om en  oprindelig  'græcitetens  enhed'  deler  Nietzsche altså med Kierkegaard (  de substantielle beste=el­ ser),  om  end  Nietzsche  udtrykker  sig  med  noget mere patos. Begge ser de tillige enhed og individu­ ation  som  to  tæt  forbundne  størrelser:  Kierkegaard ønsker at kombinere substantialiteten med subjekti­ viteten, og Nietzsche, der taler om genfødslen af det dionysiske  og  individets  sønderle=else,  erkender samtidig  nødvendigheden af  den apollinske  repræ­ sentation og individuation.

## III.

De forskellige opfattelser af  tragisk  skyld finder hos Kierkegaard et receptionspsykologisk modstykke blandt tragediens publikum. Aristoteles omtaler som bekendt  'eleos'  og  'fobos'  (medlidenhed og  frygt  i Kierkegaards  terminologi),  og  af  disse  er  det  især medlidenheden,  Kierkegaard  koncentrerer  sig  om. Til den antikke opfattelse af skyld svarer nemlig en medlidenhed,  der  konstitueres  af  sorg,  mere  end smerte.  Sorgen  er  mere  substantiel,  smerten  mere reflekteret, hvorfor der omvendt i den moderne be­ vidsthed er en grundtone  af  smerte,  snarere end af sorg.  Smerten  forudsætter  et  "hvorfor";  en  kritisk refleksion, som ligger tættere på det moderne men­ neske end på det antikke. Tvivlen er selve moderni­ tetens modalitet: "Tilværelsen er i den grad under­ mineret  af  Subjecternes  Tvivl"  (DAT 131) skriver Kierkegaard; sandsynligvis med et sideblik  til Rene Descartes (1596-1650), der  introducerede  "tvivlens metode" som systematisk princip. 4 Tvivlen har un­ dergravet tilværelsen i den grad, at det enkelte men­ neske i vores asubstantielle tid selv må tilvejebringe sin eksistentielle substantialitet, dvs. at det "i strængere  Forstand  bliver  sin  egen  Skaber"  (DAT 138), og det strider mod en antropologisk grundan­ tagelse i det kierkegaard'ske univers, nemlig at men­ nesker altid allerede er indlejret i en kontekst:  "Et­ hvert  Individ,  hvor  oprindeligt  det  end  er,  er  dog Guds,  sin Tids,  sit Folks,  sin  Families,  sine Venners Barn ...  "  (DAT 134).

Hvor Kierkegaard (indirekte) peger på Descartes som eksponent  for  en  moderne tænkemåde,  søger

62

THOMAS HEBSGAARD NIELSEN

Nietzsche det moderne menneskes stamfader andet- sine grænser, hvor den optimisme, som lå skjult i lo-

:·*

steds: "Hele voi moderne verden er hildet i den

Nietzsche det moderne menneskes stamfader andet­ steds:  "Hele  vor  moderne  verden  er  hildet  i  den alexandrinske  kulturs  net  og  ser  som  sit  ideal  det teoretiske menneske,  som  er  udrustet  med  de høj­ este  erkendelseskræfter  og  arbejder  i  videnskabens tjeneste,  og  som  har Sokrates  som  urbillede  og stamfader."  (TF 124). Den  tragiske forsoning  mel­ lem det dionysiske og det apollinske  rystes allerede ved Euripides,  der  bevæger  sig i  retning af  et mere "realistisk"  drama,  der  fremstiller  tilskuerens  egen umiddelbare verden. s Den tragiske konflikt subjek­ tiveres hos ham og bliver til en psykologisk konflikt, og  det  markerer  begyndelsen  til  tragediens  døds­ kamp.  Den græske  tragedie  dør  så  endegyldigt  for Sokrates'  hånd.  Med  hans  fremtræden  dukker  en tredje  magt  op  ved  siden  af  det  apollinske  og  det dionysiske,  nemlig det sokratiske,  og  hvor  det  dio­ nysiske og det apollinske indgik en slags pagt, er for­ holdet mellem det dionysiske og det sokratiske gen­ nemført  fjendtligt. 6 Om  den  æstetiske  sokratisme skriver  Nietzsche,  at  dens  højeste  bud  kunne  lyde således:  "alt  skal  være  rationelt for  at  være  skønt" (TF 95), hvorfor det sokratiske i videre forstand la­ der  sig  bestemme  som  det  rationalistiske.  Sokrates fremstår  som den ultimative ikke-mystiker;  logike­ ren, der søger at omfatte den ganske verden med sin rationalitet.  Med  Sokrates  dør  tragedien  og  den alexandrinske kultur begynder; en kultur, hvis nøgleord er rationalitet, logik og fornuftsbaseret er­ kendelse og i hvis skygge vi stadig lever.

## IU

Det dionysiske er søgt fordrevet, vor tid er gennem­ syret af  tro  på  rationaliteten og  det  har  resulteret  i en  "i  individer  sønderslået  verden"  (TF  84) - atter en slående affinitet til Kierkegaard - samt i en opti­ misme, der paradoksalt nok  munder ud i nihilisme. Med rationalismen følger en optimistisk tro på for­ nuftens evne til at forklare og dermed retfærdiggøre verden - mytens traditionelle funktion - hvorfor ra­ tionalismen i moderne tid har fordrevet myten i for­ søget  på  at  overtage  retfærdiggørelsesfunktionen. Som  retfærdiggørelse  af  verden  slår  rationaliteten imidlertid  ikke  til: "Men  ansporet  af  sit  stærke blændværk  iler  videnskaben  nu  uopholdeligt  mod sine grænser, hvor den optimisme, som lå skjult i lo­ gikkens væsen, kommer til kort"  (TF  rro). Den en­ sidigt rationelle afkodning af  verden er ikke fyldest­ gørende,  men  træder  dog  i  stedet  for  en  egentlig mytisk  afkodning  af  verden,  hvorfor  slutresultatet bliver en verden,  der kun er halvt forklaret (retfær­ diggjort)  og  som  derfor  forekommer  meningsløs. Rationalismens optimisme slår uvægerligt over i en pessimisme, og i  videre forstand: I en nihilisme.  Vi­ denskab og  rationalitet kan derfor ikke - lige så lidt som moral - forklare og retfærdiggøre verden, "kun som  æstetisk  fænomen  er  tilværelsen  og  verden evigt  retfærdiggjort  .,:'  (TF  61).  Helt så  tydeligt er rationalitetskritikken ikke til stede i DAT, men man skal  ikke  tage fejl - Kierkegaard  har også det  pole­ miske  skyts rettet  mod  den  ensidige  fornuftsd yr ­ kelse.  Tænk blot på det berømte Young-citat på ti­ tel-bladet  til Enten-Eller: "Er  da  Fornuften  alene døbt, ere Lidenskaberne Hedninger?" står der, og til det må man svare: Nej, ikke hvis det står til Kierke­ gaard. Det er i høj grad en del af  hans projekt at :fa 'døbt'  lidenskaben,  dvs. give  den  en  helt  central plads i kristendommen og i tilværelsen generelt.

## V.

Ligesom tragediens dionysiske anelser  behøvede en apollinsk  klædning,  således  behøver  menneskene myter til.  at forklare  tilværelsen  og  give den en  en­ hed:  "Men  uden  myte  mister  enhver  kultur  sin sunde, skabende naturkraft: først en med myter om­ kranset horisont afrunder en hel kulturbevægelse til en enhed"  (TF 151). Myten må nu nærmest forstås som  noget  ahistorisk;  som  en  tidløs  verdensog selvforståelse,  der  tillader  sine  udøvere  "at  trykke det eviges stempel på sine oplevelser" (TF 154), dvs. at  skabe en  forbindelse mellem det aktuelle og det tidløse. Det moderne myteløse menneske, derimod, er henvist til at forstå sig selv  og sin verden i histo­ risk overleverede kategorier, hvorved det relativeres uden at kunne tilvejebringe nogen tidløs forankring ("ingen fast og hellig ursokkel" TF 152). For ret at forstå tesen om det mytiske,  må man gøre sig klart, at Nietzsche skelner mellem på den ene side de il­ lusioner,  der  lægger  et  slør  ned  over  virkeligheden og fx tager stilling til lidelsen i livet ved at bortfor-

IV

nu

6

dybe

ce be

+ vi

T

63

), og

retnit

anne

hor C

.....

V 1.

Kierkegaards Antigone ino

fra det antikke såvel som f

substantialitet nok til at b

men er samtidig så tilpas 1

........

slå over i smerte. Det tragis

klare  den,  og  på  den  anden  side  de  metaforer,  der præsenterer verden for os i en form, vi kan forholde os til. En ensidigt rationalistisk verdensog selv(mis)forståelse kunne være eksempel på det før­ ste;  hvorimod  myten  som  retfærdiggørelses-instans nærmest f'ar  metaforisk  karakter.  Man  må samtidig besinde sig på, at myten er  en menneskeskabt tolk­ ning. Nietzsche  bevæger  sig  ikke  ud  over  det  den­ nesidige.

Anderledes  forholder  det sig  med Kierkegaard. I lighed med Nietzsche ser  han det som et problem, at  vor  tid  har  tabt  de  substantielle  bestemmelser (græcitetens  enhed),  men  løsningen  kan  ikke  være at søge  tilbage  til den antikke substantialitet på be­ kostning  af  den  moderne  subjektivitet:  "I  en  vis Forstand er det derfor en meget rigtig T akt af Tiden, at  den  vil  gjøre  Individet  ansvarligt  for  alt,  men Ulykken  er,  at  den  ikke.  gjør  det  dybt  og  inderligt nok.  ..  " (DAT 135). Det gælder netop om at kombi­ nere  subjektiviteten  med  substantialiteten  for  at  nå frem til  "det sande tragiske".  Om dette  "sande tra­ giske" siger Kierkegaard ikke noget direkte;  i stedet eksemplificerer  han det via den græske historie  om Antigone, som han til lejligheden moderniserer. Så­ ledes  er  hun  nu  "Sorgens  Datter"  med  "Smertens Udstyr" (DAT 141) i  medgift  ...

## VI.

Kierkegaards  Antigone  indeholder  i  sig  elementer fra det antikke såvel som fra det moderne. Hun har substantialitet  nok  til  at  bære  et  element  af  sorg, meri  er  samtidig så tilpas  reflekteret,  at  sorgen  kan slå over i smerte. Det tragiske ved den antikke Anti­ gone er dette, at hun rammes af efterdønningerne af faderens (Ødipus') skyld; hendes skyld er arveskyld, men dog i en udvendig forstand. Faderens skyld og Antigones egne lidelser er uomgængelige kendsger­ ninger,  som  "hendes  Sorg  ikke  bevæger"  (DAT 148). Dette må nu ikke tolkes i retning af letsind og ligegyldighed,  endelig ikke - det er snarere en fata­ listisk  erkendelse  af,  at  sådan  er  tingene  nu  engang sket,  og det står  ikke til at ændre.

Anderledes  er  det  med  Kierkegaards  Antigone. Hun rammes også af faderens ulykke (  og hviler altså i  en  substantiel bestemmelse), men hun internalise- rer - qua subjektivt reflekteret - lidelsen,  i modsæt­ ning til den antikke  Antigone,  for hvem lidelsen og sorgen  var  virkelig  nok,  men  dog  stadig  en  udven­ dig og objektiv kendsgerning. Dette er vigtigt: Kier­ kegaards  Antigone  subjektiverer  det  substantielle, hendes sorg er reflekteret,  og ud af denne refleksion kommer et nyt og  centralt begreb:  Begrebet angst. Angst er nu ikke det samme som sorg - tværtimod, for angst er et refleksionsbegreb, sorgen ikke. Angsten er det medium, hvorved sorgen indoptages i subjektet,  internaliseres; hertil hører en vis grad af refleksion. Denne angst er  et sandt tragisk begreb.

Den nye  Antigones bevægelse  er  altså  denne,  at hun vedkender  sig  skylden,  at hun  subjektivt opta­ ger  den i  sig,  og  i  denne  bevægelse  ses det antikke tragiskes refleks i det moderne tragiske. Foreningen af  substantialitet  og  subjektivitet  kan  med  en  svag fokusforskydning  udtrykkes  som  foreningen  af  de­ terminering (skæbne fx) og frihed,  og konturerne af en  løsning synes  nu at tegne  sig: At vælge sin skæbne, at tage den på sig og vedkende sig den som sin egen. Den moderne tid gør ansatser til den be­ vægelse,  men  det  ulykkelige  er,  at den kun  gør  det halvt.  Tiden søger at gøre individet ansvarligt,  men viger  alligevel  tilbage  for  at  drage  de  fulde  konse­ kvenser;  man  har  taget  tilløb,  men  tør  ikke  rigtig springe,  og  denne  halvhjertethed  er  en  af  Kierke­ gaards væsentligste kritikpunkter.

Hvad  springet  så  ville  indebære  antydes  også  i DAT. I forbryderfiguren (DAT 135) personificeres ti­ den: Manden befinder sig i en mellemposition - det æstetiske  er  bag  ham,  og  det  ville  være  forkert  at gribe  tilbage  til  det,  ganske  ligesom  det  ville  være forkert af vor tid at forsøge en uændret genoplivning af  det  antikke.  Noget  skelsættende  er  nemlig  sket: "Syndens  dybe  Modsætning  er gjort gjeldende" (DAT 135), og  herefter  er intet  det  samme.  I Jesu skikkelse  har  Gud  interveneret  i  verden  og  kund­ gjort  menneskets  absolutte  syndighed  OG  mulige frelse  gennem troen. Opgaven er - for  forbryderen såvel som for  tiden - at drage de fulde konsekven­ ser  af  syndigheden, nemlig indrømmelsen (  af  vores mangelfuldhed, at vi ikke ved egen kraft kan over­ tage vores eget liv) samt derefter tilgivelsen (at vi al­ ligevel  på forunderlig  vis f'ar  skænket  livet  gennem all dlla Vi ir r Tr en.

anent

64

et oc

ke h

i, deri

m det

er ud

en son

er vise

menr

ring,

I

troen):  "Netop  i  det  Øieblik,  da  S yn deren  næsten segner  under  den  almindelige  S yn d,  som  han  har lagt paa sig  selv,  fordi  han følte  at  kun jo  mere  han blev skyldig, desto mere var der Udsigt til at frelses, i det samme Rædslens Øieblik viser Trøsten sig deri, at det er den almene S yn dighed, der ogsaa i ham har gjort sig gjeldende; men denne  Trøst er en religieus Trøst  ...  "  (DAT 135). Den kierkegaard'ske  Antigone foretager jo netop arves yn dsbevægelsen - personlig­ gørelsen af det almene - i sin subjektivering  af det substantielle.

Opgaven  er  altså  indrø=elsen,  men  det  er  vor tid  ikke  for  alvor  indstillet  på.  Vi  insisterer  på  at være ko=et videre end antikken ("selvklog nok til at forsmaa  Tragediens Taarer ...  " DAT 136), men  vi vil ikke for alvor vide afbamhjertigheden eller "Re­ ligionens dybe Sorg og dybe Glæde" (DAT 136), og det skaber  en  uholdbar  mellemposition.

## VII.

Heri  ligger samtidig en væsentlig forskel på Nietzs­ ches  og  Kierkegaards  respektive  græcitetskonstruk­ tioner. Nietzsches  konstruktion af  græciteten  er overvejende  et  opgør  med  "glansbilled-modellen", altså forestillingen om den harmoniske og sorgløse "naive"  antikke  verden,  hvorfor  han  bestandigt understreger  den  græske  evne  til  at  leve  med  det dionysiske ("et folk  [  ...  ]  som  havde  så mageløse ev­ ner for lidelse ...  "  TF 50). Myten er i den forbindelse noget essentielt menneskeskabt, en menneskelig tolkning af  verden, hvorfor man må sige, at den har i=anerit realitet. Kierkegaard, derimod, bruger sin konstruktion  af græciteten  som  det  første  led  i  en dialektisk  bevægelse,  der  peger  ud  over  græciteten selv. Han bruger konstruktionen som første kompo­ nent i en dialektisk struktur, der viser hen til den re­ ligiøse  tro  som  det  sted,  hvor  mennesket  kan  und­ slippe modernitetens niveliering, og derved f'ar Kierkegaards græcitetskonstruktion en transcendent dimension,  som man ikke finder hos Nietzsche.

Den divergens er  både  væsentlig og  velkendt,  og f'ar konvergenserne til at træde så meget desto tyde­ ligere  frem.  Disse  konvergenser  ses  tydeligst  i  for­ holdet mellem deres respektive modernitetsanalyser og -diagnosticeringer (modernitetens problem er for dem begge et autenticitetsproblem;  begge insisterer de  på  et  lidenskabeligt  eksistentielt  engagement), men de er  også  i  meget  høj  grad  til  stede  i  forhol­ det mellem de konstruktioner, både Kierkegaard og Nietzsche foretager mellem græcitet og modernitet.

## Noter

- r. "Den tragiske Skyld er nemlig mere end den blot sub­ jective Skyld, det er  Arveskyld ...  "  (DAT r39).
2. Det  er  selvfølgelig  lidt  af  en  tilsnigelse  at  tale  om  en 'moderne tragedie', eftersom det tragiske netop betinges af en æstetisk tvetydighed, som moderne tid ikke vil vide af.  Forskydningen fra det æstetiske til det etiske implice­ rer som sådan,  at man i streng forstand ikke kan tale om en egentlig "moderne tragedie".
3. Nietzsche skaber nu ikke begrebsparret, men må siges at radikalisere det.
4. Bl.a.  i sine "Metafysiske meditationer".
5. " .  .  .  så  rækker det at sige,  at Euripides  bragte tilskue­ ren på scenen."  (TF  87).
6. Det er ikke  helt klart,  hvad der sker med det apollin­ ske efter fremkomsten af det sokratiske; afgørende er det imidlertid,  at den nye modsætning er mellem det diony­ siske og det sokratiske.

## Litteratur

Søren  Kierkegaard: Enten-Biler (fra  Søren  Kierkegaard: Samlede værker, Gyldendals r994-udgave)

Friedrich Nietzsche: Tragediens  fødsel (fra  serien 'Moderne Tænkere'; Gyldendal r996)