N. H. Søe
Forfattere: Niels Thulstrup
Tidsskrift: kierkegaardiana (1980-06-08)

## N. H. Søe

## 29.  November  1895  -   10.  Juni  1978

Professor,  Dr.  theol.  h. c.  ved  Oslo  Universitet  1951,  N.  H.  Søe var  gennem en  lang  Aarrække  et  fremtrædende  Medlem  af  det  teologiske  Fakultet  ved Københavns  Universitet,  en  betydelig  Forelæser,  kendt  for  sine  klare  og markante  Anskuelser  og  Holdninger  til  aktuelle  Problemer.  Samme  Profil havde han i den kirkelige og teologiske Debat.  Direkte kan man erfare dette i  hans  fyldige,  ofte  stærkt  polemiske  Fremstillinger  af  »Kristelig  Etik«,  der første  Gang  udkom  1942,  og  af  »Religionsfilosofi«,  der  første  Gang  udkom 1955.  Ikke  mindre  klart  kommer  det  til  Udtryk  i  de  mange  kritiske  Afsnit i hans Fremstilling af den nyere Filosofis Historie, som han under Titlen »Fra Renæssancen til vore Dage«  udgav første Gang  1945.  I  denne Sammenhæng bør ogsaa den særprægede  Fremstilling af  »Dansk Teologi siden  1900«, som Søe udgav  1965, nævnes.  Uden direkte at skrive om  sin egen teologiske Ind­ sats gav Søe her i sin  kraftigt engagerede Redegørelse indirekte  et  Portræt af sig  selv  som  en  Teolog,  der  vedkendte  sig  sin  pietistiske  Arv,  som  han  med Aarene forvaltede  stadig  friere,  og  som  med en vis  Selvstændighed var en  af Karl Barths afgørende influeret biblicistisk Teolog, der altid aabent vedkendte sig  sin  kristocentriske  Tro.

Professor Søe deltog i Søren Kierkegaard Selskabets stiftende Møde 5.  Maj 1948  i Haandværkerforeningens  Lokaler,  det tidligere Moltkes Palæ, og han indtraadte  i  Bestyrelsen  som  dens  Næstformand.  I  1950  blev  han  Formand og var det indtil  han  i  1967  efter  eget Ønske paa  Grund  af  Alder  udtraadte af  Bestyrelsen.  Søe  blev  derpaa  valgt  til  Æresmedlem  af  Søren  Kierkegaard

Selskabet.

Uden  Tøven  traadte  Søe  til  som  Formand  i  en  for  Selskabet  vanskelig Periode,  og  han  ledede  det  med  en  selvfølgelig  Myndighed  gennem  en  lang Aarrække,  men  samtidig  med  en  ejendommelig  Beskedenhed  og  en  ikke sjældent  udtalt  Beklagelse  af,  at  han  ikke  udrettede  tilstrækkeligt.  For  mig, der  næsten  uafbrudt  i  samme  Periode  var  Selskabets  Sekretær,  var  det  en

glædelig Oplevelse at erfare, at lige saa markant,  ja egenraadig og stædig Søe kunde være i en faglig Diskussion,  lige saa let og medgørlig var han  i  admi­ nistrative Anliggender. Han tøvede aldrig med at paatage sig et Ansvar, hvor Situationen krævede det;  men han var i det Hele heller aldrig betænkelig ved at overlade andre et Ansvar f. Eks.  for Antagelse af et Manuskript eller Gen­ nemførelsen  af  et  litterært  Projekt.

N.  H.  Søe.

I  Søren  Kierkegaard  Selskabets  Foredragsvirksomhed  deltog  Søe  med  be­ tydelig  Interesse,  baade  med  sine  egne  Foredrag  og  ved  livfuld  og  kyndig Deltagelse i Diskussioner.

Selskabets  Publikationsvirksomhed  var  Søe  ikke  mindre  optaget  af.  Han bidrog selv til  Serien  »Søren Kierkegaard  Selskabets  Populære  Skrifter«  med Artiklen  »Subjektiviteten er  Sandheden«  (1949),  hvori han  skarpt vendte sig mod  den  Antagelse,  at  den  af  Sartre  fremførte  eksistentialistiske  Nihilisme skulde være en tro Videreførelse af Kierkegaards Hovedanliggende.  Sartre er, i  Kierkegaards  Sprogbrug,  Æstetiker,  og  han  kommer  ikke videre.  Sartre vil ikke  ud  af  sin  Form  for  Fortvivlelse.  Han  kender  intet  til  det  afgørende, Troens Valg, og hans Filosofi er derfor ganske utilstrækkelig. I en senere Ar­ tikel  »Søren  Kierkegaard  og  kirkekampen«  (1956)  gjorde  Søe  sig  til  Dom­ mer  -   som  saa  mange  andre  -   over  Kierkegaards  skaanselsløse  Kritik  af »Christenheden«,  især  i  Danmark  paa  hans  egen  Tid.  Søe  mente  jævnt  og ligefremt,  men  uden  faglig  Begrundelse,  at  Kierkegaard  var  blevet  sindssyg, og at hans Kirkekritik  alene  af den  Grund  ikke bør  tages alvorligt.  Det  er  i den Sammenhæng værd at bemærke, at Søe, der i sine senere Aar syslede med Psykoanalytikeren  Jung,  adskillige  Aar  tidligere  i  det  teologiske  Fakultet havde  været  med  til  at  afvise  som  Disputats  den  katolske  Psykiater  Paul  J. Reiters  store Værk om  Luther,  som Reiter erklærede sindssyg og hans  Kirke­ kamp derfor som i egentlig  Forstand  Galmandsværk.  Det er  saa meget mere mærkeligt,  at  Søe  i  disse  to  Tilfælde  tog  saa  forskellig  Stilling,  som  han  be­ stemt ikke var nogen ukritisk Beundrer af Luther (og langt mindre af Grundt­ vig), men i Tilslutning til Barth vendte sig mod Luthers bekendte Rækkefølge Lov-Evangelium, mod hans Kaldsetik og mod hans Regimentlære.

Langt  mere  betydningsfulde  var  Søes  Afhandlinger  om  »Karl  Barth  og Søren  Kierkegaard«  i  »Kierkegaardiana«  (1955),  om  »Søren  Kierkegaards lære  om  paradoxet«  i  Festskriftet  til  Ragnar  Bring  »Nordisk  teologi.  Ideer och män«  (1955)  og om  »Der Quidam des Experiments als religiöser Typus« i  »Kierkegaard  Symposion«  (-   »Orbis Litterarum«  X,  1955).  Afhandlingen

om Paradoxbegrebet blev oversat til Engelsk og udkom  1962  i den af afdøde Howard  A.  Johnson  og  mig  udgivne  Samling  »A  Kierkegaard  Critique«. I  den først nævnte af disse Afhandlinger faar Læseren klar og kyndig Besked om, hvorledes enkelte Synspunkter hos Kierkegaard dybt influerede den unge Barth  (især  den  berømte  2.  Udgave  af  »Der  Romerbrief«,  men  ogsaa  det aldrig fuldførte Udkast til »Die christliche Dogmatik«), saa han fældede Dom ikke  blot  over  en  frafalden  Kristenhed,  men  over  alt  menneskeligt  som  saadant, og man faar videre en Forklaring, i ret nær Tilknytning til Barths egen Selvkritik  en  halv  Snes  Aar  efter  (i  den  berømte  §   5  i  »Kirchliche  Dogma­ tik«^  Prolegomena  om  »Das Wesen  des Wortes  Gottes«),  hvorfor Barth  nu valgte  at  arbejde,  i  kierkegaardsk  Terminologi,  theocentrisk,  ikke  anthropocentrisk. Fejlagtigt fandt  Barth Kierkegaard  væsentligt  medansvarlig  for baade  den  ateistiske  Existentialisme  hos  Heidegger,  Jaspers  og  Sartre  og  for den kristelige hos Gogarten og Bultmann. I den anden af de nævnte Afhand­ linger giver Søe -  under stadigt Opgør med ældre Kierkegaard-Forskere, især Torsten  Bohlin  -   en  kyndig  og  klar  Analyse  af  Paradoxbegrebet  med  det Resultat,  som  efter  min  Vurdering  vil  blive  staaende  som  rigtigt,  at  Kierke­ gaard  i  Grunden  fastholdt  den  klassiske  teologiske,  men  ogsaa  af  en  Filosof som  Leibniz  hævdede  Teori,  at  Kristentroen  er  over,  men  ikke  imod  For­ nuften.  Det  havde  været  endnu  et positivt  Træk  ved  Afhandlingen,  om  Søe havde gjort det klart, at der hos Kierkegaard selvfølgelig er Tale om Kristen­ dommens Forstaaelse af,  hvad  den menneskelige  Fornuft er,  ikke om  dennes Selvforstaaelse.  I  den  sidstnævnte  Afhandling  vender  Søe  sig  mod  den  ud­ bredte, men urigtige Antagelse, at Skikkelsen  »Quidam«  i  »Stadier paa Livets Vei« skulde repræsentere den eneste fuldt gyldige religiøse Existens. »Quidam« er  hverken paradigmatisk for Religiøsiteten A  eller B.

I  sine  sidste  Aar  skrev  Søe  en  Række  fyldige  Artikler  om  kierkegaardske Hovedemner.  De  første  er  nu  publicerede  i  »Bibliotheca  Kierkegaardiana«, hvor Søe har skrevet om Udviklingen af Kierkegaards Kristendomsforstaaelse indtil  »Afsluttende  uvidenskabelig  Efterskrift«  og  om  Perioden  efter  1849. Disse  to  Afhandlinger  er  udkommet  paa  Engelsk  i  nævnte  Series  Bd. 1, medens  Søe  i  Bd.  2  har  bidraget  med  Artikler,  ligeledes  paa  Engelsk,  om »Revelation«,  »The  Human  Spirit  and  God«  og  »Christian  Mercy«,  den sidstnævnte  med  en  indirekte  Polemik  mod  Løgstrup,  hvis  bekendte  »Opgør med Kierkegaard«  (1968)  vægtigt blev  imødegaaet af Malantschuk  i  »Kier­ kegaardiana«  (VIII,  1971)  og  træffende  karakteriseret  af  Johs.  Horstmann (i Anmeldelsen i  »Præsteforeningens Blad«  (1966/19 p.  297)  saaledes:  »Løg- strups opgør  er hverken  et opgør med Kierkegaard  eller med  Tidehverv;  det er kun et vidnesbyrd om, at han ikke har forstaaet det,  som han gør op med. Og det er uheldigt.«  Disse Ord kunde være skrevet af Søe.

I  »Kierkegaardiana«  skrev  Søe  i  Aarenes  Løb  en  lang  Række  større  og mindre  Recensioner,  altid  kyndige,  oftest  kritiske,  men  altid  med  tydelig Anerkendelse,  hvor  Søe  fandt  det paa  sin  Piands.  Her  skal  kun  nævnes  An­ meldelsen  af  Malantschuks  »Dialektik  og  Eksistens  hos  Søren  Kierkegaard« (Bd.  VII,  1968 p. 196  ff.),  og -   som  noget  af  det  sidste  Søe  skrev -   Anmel­ delsen  i  dette  Bind  af  Sløks  nyeste  Bog  om  »Kierkegaard  -   humanismens tænker«.

Søe var Tilsynsførende ved den nu afsluttede 2. forøgede Udgave af »Søren Kierkegaards  Papirer«  og  fulgte  med  Interesse  og  Omhu  Arbejdet  med  den fra  først  til  sidst.  Serien  »Publications  of  The  Kierkegaard  Society«  havde ligesaa  hans  Interesse;  men han  overlod  gerne  andre at sørge  for Udgivelsen af  disse  Bind.

En sammenfattende, upolemisk Fremstilling af Kierkegaards Liv og Tanke­

verden skrev Søe i »Nordisk teologisk leksikon«  (Bd. II,  1955, Sp.  278-287).

Professor Søe havde blandt Kierkegaards Værker en udpræget Forkærlighed for  »Begrebet  Angest«  og  »Sygdommen  til  Døden«,  altsaa  de  kristeligtners  »Der  Mittler«  forbandt  Søe  Respekt  og Kritik  i  sit  Forhold  til  »Philohedens Gjerninger« og »Indøvelse i Christendom« var han noget forbeholden

psykologiske (anthropologiske). Formodentlig under Medindflydelse fra Brun­ sophiske  Smuler«  og  til  »Afsluttende  uvidenskabelig  Efterskrift«.  »Kjerlig­ overfor, og hverken de opbyggelige eller de kristelige Taler fangede i synder­ lig  Grad  Søes  Opmærksomhed.

Først  og  fremmest  var  Søe  en  fortrolig  Kender  af  baade  Kierkegaards »Værker« og »Papirer«  og en Fortolker af de Problemer og Partier deri, som han  ansaa  for  at  have  særlig  aktuel  Betydning.  Kierkegaard-Forsker  i  stren­ gere  Forstand -  som  sin  Forgænger Edu.  Geismar -  var Søe ikke og ønskede ikke  at  være  det.  Han  søgte  og  fandt  sine  Hovedopgaver  andetsteds  i  Teo­ logien.  Naar  han  paatog  sig  Hvervet  som  Formand  for  Søren  Kierkegaard Selskabet,  var  det  sandsynligvis  mere  af  Pligt  end  af  egentlig  Tilbøjelighed; men sin Pligt gjorde N.  H.  Søe.

Niels Thulstrup.