C.S. Lewis
Forfattere: Thomas Ø. Aallmann
Tidsskrift: dttk (13-06-2024)

## C.S. LEWIS

## Sognepræst, cand.theol. Thomas Ø. Aallmann

C.S.  Lewis  blev  født  i  Belfast  i  1898  og døde 22. november 1963 samme dag, som præsident John F. Kennedy blev skudt af hvem  ved  hvem.  På  mere  end  en  måde symbolsk, fordi Lewis dermed blev glemt langt  inde  i  avisen,  hvad  der  ville  have glædet ham, fordi han var en kristen undseelig mand, og tillige et tegn, fordi noget i  vesten  endte  den  dag,  der  på  hver  sin måde havde rødder i og appelleret til vestens gamle værdier. For selv om den katolske præsident Kennedy var en notorisk fejlbarlig mand, så kaldte han dog sit embedssæde for  »Camelot«  efter  borgen  og idealerne fra den arthurinske sagnkreds, hvis ridderlige idealer lå Lewis særligt på sinde. I min biografi C.S. Lewis - hans liv, tanker  og  verden (ProRex  2022)  har  jeg for første gang forsøgt at skrive om Lewis på dansk og, så vidt jeg har kunnet læse mig til i den store mængde af engelsksprogede biografier, der findes, for første gang i  gennemgangen af hans tankers årsager lagt noget mere vægt på en særlig side af Lewis, der har med hans forståelse af den kristne  ridderlighed  at  gøre.  Lewis  forsøgte gennem hele sit værk, der jo er 31 udgivelser,  at  »opvække  Lancelot«,  som jeg  kalder  det.  For  Lewis  mente,  at  det vigtigste, som middelalderen gav videre, var dens chevalereske kode - den kristne ridders ideal.

Det er vigtigt først at forstå, at forfatteren til Narnia krøniken ikke bare var en hyggelig mand i tweed. Han var veteran fra  første  verdenskrig,  og  det  løber  gennem Narnia og gennem alt andet, som Lewis udgiver. Han var såret i kamp og med en høj etos, båret både i følelse og forstand af netop den ridderlighed, som han havde lært af de tekster fra middelalderen, som han siden barnsben holdt af at lære udenad  -  her  særligt  Arthurlegenderne.  Men han var en beskeden mand og meget lidt forfængelig. Dette kom ikke bare fra hans personlighed, for den var syndig som alle andres, men det var tillært, trænet frem, som  man  lærer  tennis,  som  han  siger. Fordi Lewis hentede sit spejl i den kristne verdens  smukkeste  hal.  Det  var  fra  den gamle verden og dens bibel, at det maskuline  ideal  var  tydeligst:  at  en  ridder  skal være »Meek in hall, and fierce in battle«: Ydmyg som en gæst ved bordet men vild i slaget.

## Ridderlighed

Lewis kaldte det ridderlige ideal for »den største  gave,  som  middelalderen  rakte mennesket«  (Lewis  2017).  Ridderlighed er ifølge Lewis et isoleret ideal. Det kendes  kun  fra  middelalderen  og  er  kun  til der, hvor kristendommen forenes med en kæmpende kultur.  Det  vigtige  ved  dette ideal  er  ifølge  Lewis  den  dobbelte  fordring,  der  lægges  på  den  menneskelige natur:  Ydmyghed  ved  bordet  og  strenghed i slaget. De to forenes i ridderen som et paradoks. Ridderen Lancelot er ikke et kompromis, en gylden middelvej mellem vildskab  og  ydmyghed.  Han  er  en  viljes ophøjede karakter, der holder to ting sammen, der ikke kan forenes. Ridderlighed er  derfor  noget,  som  skal  trænes,  opnås og ikke nået, som kommer af sig selv. Det er med Lewis' ord »en kunstart«. Ligesom kunst malet på et lærred eller hugget i sten er ridderlighed kunst blot med mennesket som materiale. Krigeren skal lære ydmyghed  og  overbærenhed,  fordi  erfaringen siger, at det mangler han, og den urbane mand skal lære tapperhed, fordi hans væsen, som Lewis siger det, let »gør ham til et pattebarn«. Hvis vi ikke kan skabe sådanne »Lancelots«, så falder verden ned i to grupper: Dem, der kan handle i »blod og jern« men ikke kan være ydmyge ved bordet, og de ydmyge ved bordet, der er ubrugelige  i  slaget.  Lewis  påpeger,  at  »Achilleus  ikke  kendte  til  nåde,  at  Sagaernes helte alene var brutale og udholdende, at Hunneren Atilla smilede ved sine blodige gerninger for at sprede rædsel, og at selv de civiliserede romere efter slaget bragte deres fanger i procession gennem byen for blot til sidst at skære halsen over på dem i  mørke fangekældre« (Lewis 2017). Kun ved  krigeren  Lancelots  selvdisciplin  og besvær kan denne verdens skønhed bevares. Da Kong Arthur kårer Sir Lancelot til sin bedste ridder, skriver Malory, at Lancelot »græd som en jomfru«. Selv om folk i dag må lære at være ridderlige ud af egne ressourcer, fordi samfundet er ude af hierarkiernes orden, hvormed adelen var et eksempel  til  efterfølgelse,  så  gælder  det stadig, at alternativet til den kristne ridderligheds høje kultur er de to vekslende tragedier:  brutalitet  eller  blødsødenhed. Hvis  Lancelots  to  halvdele  adskilles,  bliver  historien  ifølge  Lewis  en  uhyggelig enkel  affære,  for  historiens  spejl  lærer os, at hvis vi ikke kan skabe Lancelots, så går det som oldtidens Mellemøsten, hvor hårde barbarer fra bjergene trænger ned og udraderer civilisationen, antager deres levevej og bliver bløde, hvorefter de udraderes.

Lewis  kaster  alt  ind  på,  at  Lancelot stadig kan vækkes. Han forsvarer, at der stadig  er  liv  i  den  kristne  tradition,  som middelalderen kronede. Men den kulturs vedligeholdelse afhænger af, at vi ved, at det netop er en kristen kunst og ikke natur.  Der  skal  anstrengelse,  dannelse  og disciplin til. Det er muligt, siger Lewis, at den moderne verden kalder ridderlighed for  eskapisme,  men  i  så  fald  er  det  den eneste udvej i en verden, der ellers kommer til at bestå af »ulve, der ikke forstår, og  lam,  der  ikke  formår  at  forsvare  det, der gør livet værd at leve« (Lewis 2017).

Denne indsigt er afgørende for at forstå, hvorfor Lewis skrev, hvad han skrev. Sammen med blandt andre J.R.R. Tolkien og  de  veteraner  fra  første  verdenskrig, som mødtes i selskabet »The Inklings«, så Lewis på den første verdenskrigs åndelige konsekvenser på en ny måde. Mange moderne  romaner  og  historikere  begynder ud  fra  den  pointe,  at  første  verdenskrig sled den traditionelle kristne verdens trossæt og værdier i stykker. Men det er ifølge  Lewis  en  ideologisk  og  falsk  påstand,  for  hvad  der  kendetegnede  netop den  generation,  der  modnedes  i  krigens vaklende idealisme, var ikke et oprør mod deres forældres moralske koder og gamle orden,  men  en  desillusionering,  der  omvendt var rettet mod optimismen fra deres egen oprørskhed. Som Lewis selv siger om  krigen,  så  »knuste  dens  virkelighed de ikke-kristne forhåbninger til den menneskelige kultur«. Det er en vigtig pointe. Det var altså det moderne materialistiske Utopia, der faldt. Det var det ikke-kristne drømmeland, der blev knust af krigen og ikke  den  gamle  verden.  Første  verdenskrig  var  modernismens  lammelse.  Hele den humanistiske tiltro til kulturens erstatning  af  Gud,  den  borgerlige  koncertsals  erstatning  af  kirken,  den  ideologiske ånd, der rækker tilbage til sidste halvdel af 1800-tallet og den materialistiske realisme, hvormed man så sig i gang med at bygge himmelen på jord, omdanne verden fra en kristen pilgrimsvandring til den  permanente  by  for  menneskets  tilfredsstillelse - det var dette ånden fra den franske revolution, der nu kvaltes i mud- deret  ved  Flandern  og  desillusionerede alle  -  »og  det  var«  med  Lewis'  ord  »ikke et  øjeblik  for  tidligt«  (Lewis  2023b).  På den måde kan man forstå, at Lewis rejste den gamle ånd op, vækkede Lancelot, og som  den  amerikanske  forfatter  Walter Lipmann skriver, så bestod en stor del af Lewis  og  Tolkiens  præstation  i  »at  reintroducere for den almindelige forestilling den kristne vision om håb i en verden tortureret af tvivl og desillusion« (Lippmann 2005).

## Kronologisk snobberi

Lewis skrev om årsagen til vestens forfald i mange essays og særligt i sine bøger »Afskaffelsen  af  mennesket«  og  fiktivt  i  sin science  fiction-trilogis  sidste  bind  »Den forfærdelige styrke«: ideen om, at værdier kunne  nyskabes.  At  menneskets  moral ikke var evig men var formbart materiale, som subjektet og dermed i sidste ende staten troede sig i stand til at nulstille, så man kunne begynde forfra. Tanken om et paradis på jord i stedet for et himmelsk flytter  magtbalancen,  sådan  som  Nietzsche og Marx havde plæderet for, og det havde ifølge Lewis sine rødder i oplysningstidens ideologier. Ved sin tiltrædelsesforelæsning som  professor  på  Cambridge  i  1954  »De Descriptione Temporum« (»Om at beskrive tiden«),  inddelte  Lewis  historien  i  tre  perioder, som var de eneste, der var tro mod kildeteksterne,  når  man  læste  dem  (og Lewis havde som en af de få læst dem alle sammen):  den  førkristne,  den  kristne  og den efterkristne periode. Den kristne periode  sluttede  ifølge  Lewis  omkring  Jane Austen, og pointen hos Lewis var den vigtige, at selv om koderne var forskellige i de forskellige tider, så viste det sig, når man besværede sig til at afkode dem, at de samme  værdier  løb  muterende  igennem  alle digtere i vesten frem til 1700-tallets midte. Man  udtrykte  sig  nok  forskelligt  og  dermed nyt i hver ny tid, men man var enige om pointen og dermed meningen med at skrive. Det nye i den efterkristne tid er, at man end ikke var i stand til at videregive noget så enkelt som meningsfuldhed. Den efterkristne  tids  digtersubjekt  var  nye  på en ny måde, fordi tænkerens bånd til metafysikken var sluppet - og dermed slap man også  læserens  fælles  referencepunkt.  Det evige i værdier og rationaler var forkastet i  den  efterkristne  verden,  og  idealer  var derfor  noget,  man  herefter  selv  satte  op med magt. Denne farlige tanke ville mindre amatørånder siden udleve, profeterede Lewis. Og han fik ret. Særligt i vores egen tid, er dette senmoderne identitetsprojekt løbet  amok.  Og  det  har  ifølge  Lewis  sine rødder i opgøret med det overnaturlige med kristendommen.

Lewis  præsenterede  sig  selv  som  et eksempel  på  'Old  Western  Man',  en  legemliggørelse  af  de  gamle  trossystemer, som  så  hensynsløst  var  blevet  kasseret af  den  nuværende  intelligentsia.  Uhyre vellæst vidste han, at mange af de bøger, som  havde  næret  hans  forestillingsevne - Platons »Staten«, Boethius' »Filosofiens trøst«, Virgils »Æneide«, Spensers »Faerie Queene« - i sagens natur var ude af takt med den moderne måde at se på verden. Men som han skriver: hvis du er faret vild i en skov, så nytter det ikke noget at fortsætte fremad - du må tilbage ad den vej du kom, da du fór vild. Nogle gange er den bedste form for fremskridt at gå tilbage.

Lewis skrev de fleste af sine bøger efter  sin  omvendelse  til  kristendommen  i 1931  for  at  rejse  det  gamle  vesten.  Han er  en  god  rejsekammerat,  fordi  han  har kendt  til  den  moderne  vildfarelse.  Som konvertit bort fra ateismen er han en kender af begge verdener indefra.

Lewis  skrev  med  den  robusthed,  der kom  af  både  at  være  veteran  fra  første verdenskrig og hjemkommen fra modernisme-sygens  elendighed,  hvormed  han med hjertets længsler elskede den verden, som hans ideologiske forstand forkastede. Han var jordnær og himmelstræbende på samme tid og en altid kæmpende mand. Han udgav jo sine titler, imens Hitler var ved  magten  og  skulle  bekæmpes  med Stalin som en nødvendig allieret, der efter krigen fortsat skulle modsiges som et barn  af  samme  rodskud  som  nazismen. For  ifølge  Lewis  udstillede  begge  disse småånder med jernsceptre blot begyndelsen  på  den  efterkristne  verdens  hæslige fremskridtstro.  En  tænkning,  som  han kaldte  »kronologisk  snobberi«,  hvor  alt, der er fortid, må forkastes, alene fordi det er  længere  bagud  på  evolutionskæden. Den tænkning fører logisk til en overmenneske-ideologi, for hvis man tror, at man er den første generation, der kan gennemskue,  hvad  fortiden  måtte  ty  til  religion for at håndtere, så må næste generation jo blive overmenneske. Nazismen og marxismen  ser  Lewis  tidligt  som  rene  udtryk for  materialisering  af  det  kronologiske snobberi, der vokser frem af oplysningstidens  løsrivelse  fra  de  evige  værdier  og kristendommen.  Man  har  gennemskuet alt  og  ser  ingenting.  Lewis  var  profetisk i  sit  afslørende  blik,  når  han  i  fiktion  og prosa afslørede, hvad det ville ende med. Stalins  sovjetiske  forfatning,  der  skulle vise  sig  at  koste  40  millioner  sovjetborgere livet, er stadig den forfatning, hvori ordet menneskerettigheder optræder flest gange.  Med  en  dyd  bryder  man  alle  de andre. Renhed var Tysklands. I dag er det sikkert noget andet. Hævet over fortiden, vil  tidsånden med dens sociale ingeniørkraft søge at afskaffe synden med en sådan overanstrengelse af en enkelt dyd, at man bryder alle andre dyder. For løsrevet fra Guds hele orden og den naturlige morals sammenhængende tryllekreds, hvad skulle så afholde en fra at gøre det? Spørger Lewis i »Menneskets afskaffelse«.

Lewis  kaldte  moderniteten  en  tryllekreds og sagde, at der derfor skulle en anden besværgelse til - ikke mindre men mere fortryllelse skulle benyttes for at ophæve den djævelske løgn, at djævelen ikke fandtes  -  han  ville  derfor  genfortrylle. Som han sagde: Der er to forkerte måder at gå til djævelen på: Den ene er ikke at tro på ham, den anden er at være for optaget af ham.

Lewis er i det hele taget i alle sine tekster en ortodoks tænker i den forstand, at han tager Bibelen alvorligt. Han er en af de  få  kristne  forfattere  og  tænkere  i  det 20. århundrede, der i en efter-kristen tid vovede  at  føre  et  forsvar  for  en  tilbagevenden til,  hvad  vi  i  mangel  af  et  bedre ord kunne kalde fælles kristendom. Med sit forfatterskabs klarlægning af »det, der er fælles for alle kristne«, har Lewis gjort mere  for  at  smede  kristne  sammen  og hjælpe  dem  med  at  forstå  hinanden  end nogen anden i nyere tid. Han har formået at vise os, hvad der er vigtigt, og hvad der er  mindre  vigtigt.  C.S.  Lewis  har  givet kristne på tværs af konfessioner en sans for  proportioner  -  et  perspektiv.  Og  her 60 år efter hans død er han fuldstændig nutidig og yderst relevant. Han går ikke af mode, for han beskæftiger sig med de uforgængelige  sager.  Det  evige  er  evigt aktuelt, uden det evige er alt evigt uaktuelt.

## Apologet

Lewis  havde  modet  til  at  sætte  spørgsmålstegn  ved  de  hovedantagelser,  der hørte  hans  egen  tid  til  og  kritisere  dens fasttømrede  ideologier.  Havde  Lewis  levet 200 år tidligere, så havde han såmænd nok gjort sig de samme  overvejelser, men  fordi  han  levede  i  en  »efterkristen tid«, kom hans idéer til at virke ret overrumplende.  Men  de  overrumpler  med glæde.  For  sandheden  gør  os  frie,  som Herren  siger.  Man  griner  ofte,  når  man læser Lewis, fordi det føles som om, han simpelthen  sætter  tidens  led  tilbage  på plads. Lewis søgte at frigøre sin egen tid fra det snobbede syn på fortiden, som vi er endnu mere underlagt i dag - det syn, som sagt, at alt ligesom i teknikkens verden  går  frem  ad  mod  det  bedre  -  også kulturen  og  værdierne.  Lewis  siger,  at hver tid jo nok har sine teorier og næste tid derfor også vil have deres, men at de dog ikke med nødvendighed er en bedre udgave af vores, selv om vi som moderne abonnerer på udvikling. Firkantet sagt, så hævder Lewis, at man efter oplysningstiden tog den kristne tilgang, hvor alt sker i  en  større  objektiv  og  hierarkisk  orden, og vendte den på hovedet, så alt nu sker alene i kraft af menneskets drift og magt.

Man  kan  sige,  at  Lewis  gjorde  gengæld og  vendte  den  tilbage  på  fødderne  igen. Han udfordrede i hvert fald sin tid og sine læsere  til  at  genoverveje  deres  påstande om  kosmos,  moral  og  bibel,  men  han gjorde det hele tiden uden at blive sippet eller fordømmende. Lewis taler derimod i sine bøger til de fleste på en logisk genial måde om at »komme højere op og dybere  ind«  og  det  uden  klare  konfessionelle grænser  lige  godt  til  katolikker  som  til protestanter, højkirkelige såvel som amerikanske  baptister,  rationelle  calvinister, lutheranere  og  karismatikere.  Lewis  bekymrede sig om, hvad der simpelthen er verden og kristendom - »Fælles Kristendom«, som et af hans hovedværker også hedder, der blev til som radiotaler under den  anden  store  krig.  Med  dette  mener han  de  centrale  læresætninger  fra  den apostolske  trosbekendelse,  som  alle  troende kristne deler og har til fælles. Mere specifikt  forsvarede  Lewis  den  metafysiske lære om treenigheden: at Gud er tre i en, inkarnationen: at Jesus er Guds søn, helt menneske og helt Gud. Han fastslog desuden den historiske sandhed i jomfrufødslen,  miraklerne  og  den  bogstavelige opstandelse,  han  fastslog  den  teologiske sandhed  i forsoningslæren, at Kristus døde på korset for vore synder, og endelig så fastslog han, hvad man kunne kalde den »geografiske« sandhed af himmel og helvede. Som veninden Dorothy L. Sayers havde lært ham: Så ER dogmet dramaet, »The Dogma IS the Drama!«. Lewis fasthold  dåbens  og  nadverens  mystiske  betydning  og  nødvendighed  for  frelse.  Til gengæld  brugte  han  ikke  megen  tid  på at  vende  dåbens  og  nadverens  eksakte betydning og overlod de mere specifikke og stridende betydningslag af forsoningslæren  til  fagfolk  -  de  teologer,  som  han bestandigt  gentog,  at  han  ikke  tilhørte, fordi han ikke henvendte sig til de samme folk som specialisterne men helst til lægmænd.  Lewis  troede  på,  at  menneskets synd var sonet med Kristi korsdød, men præcist hvordan, undlod han at udfolde. På den ene side fastholdt han, at mennesket  frelses  ved  troen  på  Jesus  Kristus, men samtidigt talte han inden for en forudindtaget accept af et større hierarki og sakramenternes  betydning,  men  undlod at  blande  sig  i  den  lange  debat  mellem anglikanere og katolikker. Nogen kalder ham endda anglo-katolsk, selv om han var født i Irland som protestant - men han var i hvert fald aldrig antikatolsk, og han styrede fri af Scylla og Carybdis med fokus på sagens kerne, de centrale doktriner så at sige.

Lewis er i al dette i tjeneste for, hvad man  kalder  kristen  apologetik.  Det  vil sige et logisk forsvar for den kristne tro. Men hans  forfatterskab  er  ikke  lagt  fast i  en  bestemt  apologetisk  metode.  Han breder  den  apologetiske  hensigt  ud  over et  stort  antal  forskellige  genrer,  for  han ønskede  netop  ikke  blot  at  være  en  specialist. I modsætning til vor tids specialisering, så efterlod Lewis et værk med en overraskende  dybde  og  bredde.  Udover ren apologetik skrev han inden for teologi og filosofi, producerede science fiction og fantasy,  børnebøger  og  poesi,  litteraturteori  og  æstetisk  historie,  kristne  allegorier og spirituel selvbiografi, fiktive breve og  åndelige  meditationer.  Og  mange  af disse genrer udfoldede han bedre end de fleste og enkelte af dem genoplivede han simpelthen  og  gav  tilbage  til  en  ny  tid med et evigtgyldigt budskab. For inderst i  dem alle brændte der en glød af glæde ved og længsel efter det sande, det skønne og det gode. Derfor så Lewis heller ikke ned på de lavere genrer som børnebøger og fantasy, sådan som hans samtid gjorde,  for  han  elskede  simpelthen  en  god fortælling mere end noget andet, og den kærlighed er tydelig i hans fiktive forfatterskab men lige så implicit til stede i hans litterære kritik af fortidens forfattere og i hans udfoldelse af den kristne tro. Lewis formåede  at  bære  kristendommen  med over i en efterkristen tid blandt andet ved at  smugle  teologi  ind  gennem  fortællingen.  »Smuggled  theology«  er  et  begreb, han benytter (Hooper 2000), og ved det smugleri bar han de værdier med sig, som vi kender fra Bibelen. Derfor er et fænomen som ridderlighed med ham igennem alt, hvad han beskæftiger sig med, og han formår at smugle dette europæiske ideal med over i en ny tid, så det gik op for de fleste,  at  ridderligheden  er  en  gave,  der voksede ud af kirken og derfor ikke så forbavsende var i fare for at forsvinde med nedbrydningen  af  kristendommen.  Som Lewis  skriver:  »Du  kan  ikke  gøre  grin med  dyder  og  så  forarges  over  at  finde en  forræder  i  din  midte«  (Lewis  2001). Lewis  forsvarede  den  frie  vilje,  forstanden  og  den  evige  morallov.  Han  levede et  ydmygt  liv,  gav,  hvad  få  vidste,  over halvdelen af den formue, som han tjente på sit bogsalg, videre til velgørenhed. Han udviklede ikke en arrogance, da han først blev berømt, og tog sig tid til at svare på alle  breve og hver enkelt dags små krav, der  ofte  er  de  største.  Lewis  boede  med sin bror Warren i det lille hus »The Kilns« udenfor Oxford og var en beskeden mand. Hvis man, som en elev skrev, mødte ham på gaden, så kunne man være i tvivl om, hvorvidt man havde mødt den lokale slagter: rund og rød i hovedet, lidt sløset påklædt og med en buldrende stemme, der ofte brød ud i latter - også over ham selv. Lewis  var  ikke  særligt  forfængelig,  når det kom til udseende, og så efter sigende frem til »hvor meget lettere det hele ville blive, når han engang blev skaldet« (Sayer 1995). Han havde i modsætning til de fleste  betydningsfulde  moderne  forfattere en befriende selvironi og selverkendelse, og når han sammen med venner eller studerende røg og drak stærkt  the,  portvin eller øl fra en tønde på kontoret ved Magdalen  College,  så  hævede  hans  stemme og  latter  sig  ofte  over  de  andres.  Lewis glemte ikke, hvem han var, hvor han kom fra, og som vi skal se, hvor han skulle hen. For  at  bruge  et  billede,  så  er  Lewis  som den venlige og dannede, muntre men faste butler i kristendommens store Herresæde. Han byder dig indenfor med varme og klare retningslinjer, og man opholder sig trygt under hans ledsagelse inde i den store Hall, men hvilken dør man efterfølgende går ind ad for at overnatte, blander han sig ikke i. Lewis er på den måde modigt  rettroende  og  ortodoks,  men  samtidigt generøs på en økumenisk facon.

## Længslens argument

Lewis  siger,  at  det  faktum,  at  vi  oplever tørst, er et bevis på, at der findes vand, og at vi er skabninger for hvem, det er naturligt  at  drikke  vand.  På  samme måde an- tyder det faktum, at vi længes efter noget som vores naturlige verden ikke kan levere, at der gives en anden og overnaturlig verden.  Længslen  garanterer  ikke,  at  vi vil  nå  den  anden overnaturlige verden hvis vi er strandet i en ørken, ville vi dø af tørst, men længslen antyder, at vi er skabninger, som er i stand til at nå den, og som på en eller anden måde er skabt dertil.

Modernitetens  omvendte  verden  vil derimod forklare os, at disse evige længsler blot er sublimeret drift. At tro på noget over denne verden er således blot et biprodukt af en fejlrettet  seksualdrift,  kærlighed er kun en sublimering af lyst og »himmelen« bare en illusion. Det hele er udtryk for overtro og ønsketænkning. Men Lewis siger, at modernismen kun kommer frem til den konklusion, fordi de som udgangspunkt accepterer, at det  overnaturlige ikke  eksisterer.  Når  materie  og  natur  er alt, der findes, må man forklare det overnaturlige med de forhåndenværende søm. De nærmer sig, siger Lewis, virkeligheden »nede-fra-og-op«, de insisterer på, at det højere altid må være en kopi af det lavere; »de nægter at overveje, at det lavere kunne være kopien«. I hvad der er et karakteristisk træk, vender Lewis således hele det moderne blik om: Den menneskelige længsel er  ikke  en  projektion  fra  neden, men en inkarnation fra oven.

Spørgsmålet er, om alt kommer indefra, eller om det kommer udefra. Lewis vil påstå, at alt kommer udefra, og så vil det evige noget med os. Det gode, det sande og det skønne er de midler, som det evige udefra bruger til at minde os om et højere mål. Men netop fordi de midler er skønne, kan de komme til at blokere for denne vi- sion af den sande genstand, som vi søger. Alt det gode, hvormed det evige minder os om det højere mål, kan midlertidigt komme til at tjene som en afgud for os. Det er det modernes afvej - her ender vi med at forveksle midlet med målet; vi tror for eksempel,  at  skønheden  ligger  i  musikken eller i formerne, selv om skønheden i virkeligheden blot skinner igennem dem. Til sidst vil vi derfor endda gøre selve længslens gode følelse til en afgud, og dermed vil vi helt miste interesse i at opfylde den.

Igennem hele sit forfatterskab understreger Lewis fire sider af længslen, som det er vigtigt at have for øje: For det første, så er det de noble sager og ikke de lave, der oftest tjener som afguder, forhindringer og afveje på vores vej mod den ægte glæde, fordi de lettere kan gøre det ud for den ægte vare. En velbjerget  borger  ved en  moderne  kunstfernisering  er  i  større fare  for  afguderi  end  en  prostitueret  på havnen, fordi den sidste godt er klar over, at det hele kunne være bedre. For det andet siger Lewis, at et individ kan reagere forkert på sine længsler på to måder: Han kan bevæge sig rastløst omkring, som en romantiker fra den ene genstand til den næste i sin søgen efter opfyldelse og dermed  bebrejde  genstandene  deres  manglende evne til at mætte ham - så at sige fortære  sig  gennem  verden,  eller  han kan  som  en  stoiker  eller  kyniker  afvise alle  længsler som smukke løgne. For det tredje vil Lewis sige, at med vores dybeste  længslers  opfyldelse,  så  er  mange  af os villige til at gå på kompromis og nøjes med en bleg skygge af det, som Gud tilbyder os. Problemet er ikke, at vi vil for meget, men at vi vil for lidt. Endeligt vil Lewis for det fjerde påstå, at mange i virkeligheden frygter at modtage og acceptere netop den evige genstand, som de så inderligt længes efter.

Men det  første  spørgsmål  er  altså  til enhver  tid,  om  vi  mener,  at  alt  kommer indefra  eller  om  det  kommer  udefra,  og Lewis skulle senere udtrykke det smukt, da  han  beskriver,  hvordan  han  fik  idéen til  Narniabøgerne:  »En  ting  er  jeg  klar over. De begyndte alle som billeder i mit hoved … Som du kan se, så ved jeg meget lidt  om,  hvordan  fortællingen  blev  født. Det vil sige, jeg ved ikke, hvor billederne kom fra. Og jeg tror ikke, at der er nogle, der helt præcist ved, hvordan de 'finder på ting'. At finde på noget, er en meget mystisk ting. Når du får en idé, kan du så fortælle nogen, præcist, hvordan du kom på den?« (Lewis 1966).

## Myten der fandt sted

Lewis anerkendte længslens erfaring hele livet. Men da han en periode af sit liv var ateist, gav han den forskellige navne og  kredsede  om  den,  og  det  var  først  i 1930'erne, at de mange sælsomme glimt af kreativitet, længsel og glæde blev bundet op på Gud og satte ham fri.

Lewis fandt, som vi så, for det første ud af, at dydens allegorier og den romantiske  kærlighed fra the knightly chivalry var  det  smukkeste,  som  middelalderen havde  bragt  med  sig.  Da  det  derudover ved hans flittige læsning af alle kildetekster  desuden viste sig for ham, at netop denne etos, som middelalderens univers havde  skabt,  var  en  blomst  af  kristendommen, begyndte han langsomt at beskæftige  sig  mere  og  mere  med  troen.

Læsningen  af  engelsk  middelalder  litteratur  på  Magdalen  gav  således  Lewis et  fornyet  og  friskt  blik  på  betydningen af  kristendommen.  Lewis  var  langsomt begyndt  at  se  en  sammenhæng  mellem sine gamle og velkendte »Pangs of Joy«, myterne,  ridder-romancens  etos  og  den kristne tro. Men det var endnu forstandsmæssigt uforløst og derfor modstræbende, at han tog med. Som han skriver det til vennen Arthur Greeves: »Jeg er som et perfekt  stemt  instrument,  der  foretrækker at spille på sig selv, fordi det tror, at det kender melodien bedre end musikeren« (Hooper 1979).

I  en  forelæsning,  som  Lewis  senere holder  i  det  sokratiske  selskab  i  Oxford, siger  han:  »Hvis  kristendommen  kun  er en mytologi, så må jeg indrømme, at den mytologi, som jeg tror på, ikke er den mytologi,  jeg  bedst  kan  lide.  Jeg  kan  langt bedre  lide  græsk  mytologi:  irske  endnu bedre: de nordiske allerbedst« - løsningen på  dette  spørgsmål  om  kristendommens »sande myte« gør sin kopernikanske vending på en vandretur med vennerne Hugo Dyson og J.R.R. Tolkien, en sen nattetime ad  stien  Addison's  Walk  bag  Magdalen College, for det er i spændingsfeltet mellem myte og rationalitet.

Tolkien, der var 6 år ældre end Lewis og som filolog i 1926 udnævnt til professor  i  Angelsaksisk  ved  Merton  College, Oxford,  blev  en  fælles  pilgrimsvandrer, som sælsomt lærer Lewis, at Gud kan lade redningen komme fra den mest uventede kant. Lewis skriver i »Overrasket af Fryd«, at han fra sin fødsel som ulstermand i det protestantiske  Belfast  var  blevet  advaret eksplicit mod katolikker og fra sit engelsk- fakultet  implicit  advaret  mod  filologer  Tolkien var begge dele.

Sammen stifter  de  to  den  uformelle gruppe »The Inklings«, hvori de hver uge mødes  på  Lewis'  kontor  på  Magdalen samt  på  pubben  »The  Eagle  and  child« - kaldet »bird and the baby« for med en lille  gruppe  ligesindede,  kristne  mænd samt enkelte gæster at læse op og få reaktioner  på  de  værker,  som  de  skrev på. Tolkien sagde siden hen at uden Lewis'  opmuntrende støtte ved disse faste ugentlige  møder  i  tiden  efter  krigen  og frem  til  slutningen  af  50'erne,  så  ville hans projekt med Ringenes Herre aldrig været blevet færdigt. Tolkien arbejde på teksten i næsten 30 år og havde næsten opgivet  udgivelse,  da  det  endelig  lykkedes. Lewis tilkendegiver samtidigt, at uden  Tolkiens  støtte  ville  han  slet  ikke være blevet ført ud af den moderne vildfarelse, der afskar ham fra kristentroen. Han var som Tolkien lidenskabeligt optaget af myte og opstandelse, men havde frem  til  slutningen  af  1920'erne  været som »en fange, der ikke talte om andet end frihed«. Han var draget af Fairyland og elskede dens drømme, men hans forstand  hånede  de  længsler,  hvis  gløder hans forestillingsevne varmede sig ved. Men en vandring ad Addison's Walk den 19. september 1931 førte til den vending, der satte skred i Lewis forståelse af sammenhængen mellem myte, hedenskab og kristendom. Et logisk skred, der løftede hans  forstand  med  over  i  et  forhold  til Gud. Et forhold, der langt om længe satte ham fri til at begynde at bygge sine tanker og værker op omkring The Argument by Desire .

Tanken, som Tolkien og Hugo Dyson den  aften  fik  gjort  klar  for  Lewis,  lød: Mennesket har alle dage og i alle kulturer  fortalt  myter  om  det  himmelske  -  i hulemalerierne, Sparta og Hellas til Virgils  Rom  og  de  old-finske  kvad  og  nordens mytologier. Hertil har Lewis længe sagt, at eftersom alle de hedenske myter også  handler  om  det  himmelske,  så  er den kristne myte bare en mere i rækken af kønne men smukke løgne om handling og moral - og den kristne er, som vi hørte, ikke engang den mest spændende. Lewis lærte, at det hele skal vendes om, så vi i stedet siger: Alle de hedenske myters fortællinger  er  menneskets  poetiske  tilnærmelser  til  det,  som  Gud  har  skabt  mennesket til at længes efter. De er på sin vis også bærer af sandhed, men der er en om end virkelig så dog ufokuseret glød i dem. Først  med  Kristi  liv,  død  og  opstandelse har  vi  en  myte,  der  er  blevet  historisk. Gud, der bliver menneske i Kristus, opfylder ikke blot Det Gamle Testamentes profetier  men  kropsliggør  bogstaveligt  talt centrale motiver og længsler, som findes i alle verdens mytologier, ja alles hjerter. Der er sammenfaldende temaer i alle førkristne myter, men i stedet for at lade det faktum  relativere  kristendommen  som bare  endnu  en  smuk  løgn  blandt  myter, der heller ikke er sande, får hedenskabets utallige myter dermed en evig glød fra det guddommelige  lys.  Det  bør  derfor  ikke være overraskende, at Gud har lagt myter i hedningernes sind, som Lewis senere siger, for som deres skaber er det Guds ønske at give dem drømme om deres frelse. Det  er,  som  kunne  Platon  i  mødet  med evangeliet have sagt om sin hulelignelse:

»Nå, det var det, som jeg prøvede at sige!« Gud  fortæller  gennem  hedenske  poeters anelser,  men  da  han  kom  til  jorden  som Kristus, har han en gang i historien ladet sig nedsænke i sin egen fortælling. Lewis bruger siden et billede, hvor han siger, at det  godt  kan  være,  at  Hamlet  ikke  kan gå op på Kronborgs loft og møde Shakespeare, der som forfatter jo er i en ganske anden dimension, men Shakespeare kan til  gengæld  som  forfatter  vælge  at  møde Hamlet i sit eget stykke, hvis han skriver sig  ind  i  sit  eget  drama.  Det  er  det,  Gud gør med Jesus Kristus. Gud skriver sig ned i  sin  egen fortælling med inkarnationen. Og med Jesu fødsel bliver den store kode, myten,  for  første  gang  til  virkelighed, »Myth became fact«, som en senere tekst af Lewis kom til at hedde. Kristendom er den eneste myte, der har fundet sted, og vi  finder  derfor  her  den  sande  myte  til hvilken, alle andre myter har peget hen. Lewis  vil  siden  benytte  udtrykket  »de gode  drømme«  som  en  fællesbetegnelse for de gange i førkristen tid, hvor hedenskabets myter på forskellige måder er blevet  tilladt  at  foregribe  Kristus.  Hele  den religiøse  historie  i  den  førkristne  verden har fra sine bedste sider foregrebet Ham. Det  kan  ikke  være  anderledes,  siger  Lewis.  Fordi  lyset,  som  har  oplyst  ethvert menneske,  kan  skinne  mere  klart,  men det kan ikke ændre sig. Altings Begynder kan ikke pludselig begynde at være, i den populære  forståelse  af  ordet,  »original« (Lewis 2023c).

Med denne omvendelse af rationaliteten kunne Lewis med et forbinde kristendommen med sin fascination af det mytologiske sprog, der hele livet havde fanget hans hjerte og de glimt af lykke ved »Joy«, som skaberværket havde hævet ham op i, samt  hans  længsel  efter  de  store  fortællinger.

## Afslutning

Hver gang du tager en bog af Lewis op, vil du kunne genkende hans tankers særlige gennemslagskraft. Hans billeder og overvejelser  er  simpelthen  til  at  forstå.  Som ingen anden har de også støttet mig i mit virke  som  sognepræst  i  den  danske  folkekirke  og  på  et  dybere  personligt  plan. Når jeg har prædiket på Thurø, talt med danskere i deres hjem, gået til alters med en omvendt kommunistisk barndomsven, stået som feltpræst for soldater i Afghanistan og Irak og på Al Assad Air Base undervist U.S. Marine Corps i filosofi og tro, korresponderet  med  ortodokse  præster, talt med en persisk munk i et kloster syd for Rom eller faldet i snak med en engelsk dame,  der  læste  »Sorgens  dagbog«  i  et tog mod Greater Malvern - når det udfordrende  ved  livet  og  kristendommen  berøres ved hjælp af bare en overvejelse fra Lewis, så er det altid som om »døren går på  lette  hængsler«.  Noget  så  enkelt  som meningsfuldhed er vel den vigtigste årsag til, at Lewis er udbredt. En anden årsag er, at han skrev til »manden på jorden«. Han skrev i et hverdagssprog og altid i første person  og  direkte  til  læseren.  Lewis  var belæst og kunne sagtens have skrevet i høj stil, men han valgte at skrive til lægmanden. Det betyder ikke, at hans værker er forsimplede - at læse ham kræver virkelig fokus,  fuld  opmærksomhed samt modne overvejelser,  men  hans  bøger  er  aldrig gjort hemmelighedsfulde eller opstyltede med  teknikaliteter  for  at  reservere  indholdet for de indviede. Lewis taler direkte til  hjertet af sin læser på en varm og engageret  måde,  der  er  sjælden  i  moderne bøger fra akademiske medarbejdere. Når du læser Lewis, så er det som om, han taler direkte til dig, og mange af hans bøger er  da  også  begyndt  som  forelæsninger. Han  taler  med  stor  ihærdighed  og  ikke mindst en levende humor. Han udfordrer sin læser til at gøre både dybe overvejelser samt se på ganske almindelige hverdagsbegivenheder, og så drejer han dem begge med stor virtuositet 180 grader og vender op og ned på det hele. Vante tankegange og nedtrådte idéer vendes på hovedet ikke bare for sjov men for at udfordre vores antagelser, så man som læser får set gamle sager i et nyt og friskt perspektiv til stor overraskelse, befrielse og morskab. Lewis formår  at  udfordre  vores  fastlåste  verdensbilleder og fordomme, og det foregår med stor elegance og i hans bedste bøger på næsten hver eneste side. Der er tale om sjælefitness.  Og  man  læser  ham  derfor ikke let og hurtigt men ved fortsat ihærdighed med stort udbytte.

## Litteratur

Denne artikel bygger på en bred læsning af tekster af Lewis og sekundærlitteratur. Herunder  er  en  række  referencer,  som kan tjene til inspiration til videre læsning:

Hooper, W. (red.). 1969. »De Descriptione Temporum«. I Selected Literary Essays by  C.S.  Lewis .  Cambridge  University Press.

- Hooper,  W.  (red.).  1979. They  stand  together: The Letters of C.S. Lewis to Arthur Greeves . Collins.

Hooper, W. (red.). 2000. The Collected Letters of C.S. Lewis . HarperCollins.

Lewis, C.S. 1966. 'It all began with a Picture«. I Of Other Worlds . Harvest Book.

Lewis, C.S. 2001. Menneskets afskaffelse . Mimer.

Lewis,  C.S.  2014.  »Myth  became  fact«.  I God in the Dock . William B Eerdmans Publishing Co.

- Lewis, C.S. 2017. »The Necessity of Chivalry«. I Present Concerns . HarperOne.

Lewis, C.S. 2020. Djævelske Breve . ProRex Lewis,  C.S.  2022. Herlighedens  tyngde .

ProRex.

Lewis,  C.S.  2023a. Den  store  Skilsmisse . ProRex.

Lewis,  C.S.  2023b. Overrasket  af  Fryd . ProRex.

Lewis, C.S.  2023c. Tanker om Salmernes Bog . ProRex.

Lippmann, W. 2005. A Preface to Politics . Prometheus Books.

## Sekundærlitteratur:

Aallmann, Thomas Ø. 2022. C.S. Lewis hans liv, tanker og verden . ProRex. Sayer, George. 1995. Jack . Scandinavia.

Zaleski, P. og C. 2015. The Fellowship . Farrar, Straus and Giroiux.

## Forfatter

Thomas Ø. Aallmann tha@km.dk