Ufilosofiske betragtninger over forskellige træk ved en udgivelse
Forfattere: Søren Kjørup
Tidsskrift: kok (2005-04-02)

## Ufilosofiske betragtninger over forskellige træk ved en udgivelse

Det  var  hjemme hos Helmuth Hansen på Frederiksberg  Allé at jeg første gang hørte om poetik . Det må have været i begyndelsen af september 1967, og jeg var netop kommet hjem fra et års studieophold ved Freie Universität Berlin.  Helmuth  Hansen  var  hvad  der  dengang  endnu  hed  »amanuensis« (svarende til lektor i dag) ved Filosofisk Laboratorium på Københavns Universitet,  først  og  fremmest  med  den  opgave  at  undervise  ved  filosofikum, altså det alment filosofisk-videnskabsteoretiske kursus (fire timer om ugen i to  semestre)  som  alle  studerende  ved  et  dansk  universitet  dengang  måtte gennemføre i deres første studieår, uafhængigt af hvilke fag de ellers studerede. Det var også i forbindelse  med filosofikumforelæsningerne jeg som nystartet dansk- og litteraturstuderende i 1961 var kommet i snak med ham, hvad der ikke var helt oplagt i og med at han (som sine få kolleger) forelæste for flere hundrede tilhørere der ikke blot fyldte hele Studiegårdens Auditorium  B,  men  også  Auditorium  A  ved  siden  af,  hvor  de  uheldige  sent ankomne måtte nøjes med en højttalerforbindelse.

Anledningen til bekendtskabet var at jeg var debuteret som skribent med en lille, argumenterende artikel om kunst og erkendelse i Information (jeg var dengang imod: »Kunst er ikke erkendelse«, hed den), og sandelig om ikke den gode pædagog brugte dette aktuelle debatindlæg som eksempel på argumentation i den følgende forelæsning - og så måtte jeg jo op til katetret i pausen og fortælle forelæseren at det altså var en af hans egne studerende der havde skrevet artiklen. Meget karakteristisk inviterede han mig straks med til møde i Selskabet for Filosofi og Psykologi samme aften hvor Bjørn Ochsner skulle holde foredrag om et emne han bestemt mente måtte interessere mig. Jeg har ingen erindring om hvad det var, men jeg husker klart at vi i alt kun var en fire-fem tilhørere, herunder en rødhåret pige som viste sig at være en journalistelev fra Information der var sendt ud for at referere mødet (! - det var dengang), og som - nej, det er en anden historie.

Ved  siden  af  sine  filosofikumforelæsninger  afholdt  Helmuth  Hansen imidlertid også noget tidligere helt ukendt, nemlig et tværfagligt videnskabsteoretisk seminar. Det foregik i den gamle Metropolitanskole på Frue Plads (hvor  Filosofisk  Laboratorium holdt til i tagetagen), to timer om ugen, så vidt jeg husker, men fulgt op med diskussioner på en kaffebar ovre i Jorcks Passage (sådan en slags varme- og frokoststue for håndværkere med opgaver i kvarteret, og ikke ligefrem et sted for caffe latte). Efter nogle år blev diskussionerne i inderkredsen fulgt op hjemme hos Helmuth Hansen selv, til frokost- eller aftenarrangementer.

Ved  siden  af  sine  egne  Popper-inspirerede  forelæsninger  sørgede  Helmuth Hansen fra første  færd for  at vi  andre kom i ilden med oplæg: »De Kjørup, De er jo litterat; kan De ikke redegøre for litteraturvidenskabens metaproblemer  næste  gang?«  Og  sandelig  om  ikke  vi  der  ikke  var  meget mere end anden- eller tredjeårsstuderende, slog til med foredrag om videnskabsteoretiske problemer i litteraturvidenskab, biologi, lingvistik og hvad der  nu  ellers  var  repræsenteret.  Dette  stimulerende  miljø  førte  til  at  jeg efterhånden skiftede over til at studere filosofi. Og det var i dette miljø jeg bl.a. lærte de fire at kende - Per Aage Brandt, Peter Madsen, Hans Siggaard Jensen  og  Niels  Erik  Wille  -  som  jeg,  hjemkommet  fra  Berlin  i  efteråret 1967, nu traf igen til faglig frokost hjemme hos Helmuth Hansen. Og her var det så jeg fik at vide at de havde fået lov at låne duplikatoren på Filosofisk Laboratorium  så  de  kunne  trykke  deres  nystartede  tidsskrift.  For  resten opdagede jeg også at de andre i mellemtiden var blevet dus med Helmuth, lidt besværligt for mig der ikke havde været med til overgangen fra De til du, og som kom tilbage fra en akademisk kultur hvor selv de studerende var Des indbyrdes.

Nede i Berlin skulle jeg have været tilknyttet professor Wilhelm Weischedel,  bedst  kendt  som  hovedredaktør  af Insel Verlags 6-binds Kant udgave der netop var udkommet dengang. Weischedel havde imidlertid sabbatår, så i stedet  blev  jeg  tilknyttet  hans  assistent  Norbert  Hinske,  der  også  havde været med på Kant-udgaven, men vel at mærke som specialist i  den unge Kant. Dr. Hinske ledede et seminar hvor vi gennemgik overgangsværket fra den før-kritiske til den kritiske Kant på originalsproget, altså hans inauguraldissertation De mundi sensibilis atque intelligibilis forma et principiis fra 1770. Og så var Dr. Hinske sådan en som et stykke ud i sommersemestret tog hele holdet med på udflugt til Pfaueninsel i Havel-floden ved Wannsee, og som en anden gang ligefrem inviterede den unge student fra København til middag på en restaurant ude i Grünewald. Og da jeg der - midt i en tallerken  borsjtj  -  fortalte  at  jeg  planlagde  at  have  æstetik  som  specialområde inden for filosofien, var det at Dr. Hinske spurgte om jeg var opmærksom på at selve ordet »æstetik« faktisk var blevet lanceret så sent som i 1735 af den filosof hvis senere skrifter Kant oftest lagde til grund for sin undervisning, altså  Alexander Gottlieb Baumgarten, nemlig i hans dissertation (vel nærmest  et  habilitationsskrift) Meditationes  philosophicae  de  nonnullis  ad poema  pertinentibus (»Filosofiske  betragtninger  over  forskellige  træk  ved digtet«). I øvrigt  var Baumgarten kun 21 år gammel da han skrev det lille epokegørende skrift - og ak, selv var jeg allerede tre år ældre!

Men  at  det  forholdt  sig  sådan  med  ordet  »æstetik«,  havde  jeg  absolut ingen  anelse  om  dengang.  Jeg  led  ikke  engang  af  den  almindelige  misforståelse at ordet stammer fra 1750 (da første bind af Baumgartens store Aesthetica udkom). Og jeg fik heller ikke tænkt så meget over det før jeg kom hjem til København godt ud på sommeren. Men på en eller anden måde stod det mig da pludselig klart at her var et værk der manglede i den danske oversættelseslitteratur! Rent praktisk  bidrog det nu også hertil at det viste sig at Det kongelige Bibliotek faktisk ejer et eksemplar af Baumgartens ungdomsværk. Endelig var det jo afgørende at mine nybagte redaktørvenner så for sig at oversættelsen skulle udgives i en skriftserie som tidsskriftet naturligvis måtte suppleres med. Hvad kunne være mere oplagt end at starte dette poetik bibliotek med en oversættelse af det første skrift som bruger ordet »æstetik«? Tidsskriftets undertitel var jo dengang netop tidsskrift for æstetik og litteraturvidenskab .

Så jeg gik fortrøstningsfuldt i gang med den uhyre komplicerede tekst med de 117 paragraffer, opbygget more geometrico , altså »på den geometriske måde« som Euklid gjorde det, hvilket vil sige at teksten i hvert fald fingerer at hovedsentensen i senere paragraffer er logisk afledt af sentenser i tidligere paragraffer, og at det hele hviler på nogle definitioner af grundbegreberne i starten. Til hjælp skævede jeg til en engelsk oversættelse af K. Aschenbrenner og W.B. Holther fra 1954 og en tysk af A. Riemann fra 1928, og så trak jeg  ellers  stærkt  på  de  oversættelser  til  tysk  af  de  latinske  begreber  som Baumgarten selv foreslår i et appendiks til sin Metaphysica fra  og med 3. udgave (1749) og de forslag til tyske filosofiske faggloser som Christian Wolff angiver i tilknytning til sine værker.

Vi var imidlertid ikke nået langt ud på efteråret før jeg kørte træt. Men så sprang Per Aage Brandt til, og vi to fortsatte i fællesskab, efterhånden sådan at Per Aage overtog mere og mere af oversættelsesarbejdet, mens jeg i stadig højere  grad  kom  til  at  koncentrere  mig  om  enkelte  faglige  detaljer  og  så arbejdet med at få skrevet en omfattende indledning til udgivelsen.

Problemet med den latinske tekst var ikke kun opbygningen og det filosofiske begrebsapparat, men også Baumgartens udnyttelse af typografien og hans brug af citater. Det sidste er lettest at forklare: I overensstemmelse med tidens skik citerer Baumgarten de klassiske poeter (Horats, især, men også Catul, Virgil og andre) efter hukommelsen (eller lader i hvert fald som om han gør det), og det betyder dels at han ikke giver kildehenvisninger, dels at hans  tekstgengivelse  langt  fra  altid  svarer  til  de  udgaver  vi  havde  til rådighed.  Her  var  dels  et  detektivarbejde  at  gennemføre  (godt  hjulpet  af noteapparatet hos Aschenbrenner og Holther), dels overvejelser at foretage med  hensyn  til  hvordan  man  skulle  oversætte  fx  kendte  Horatscitater  i fejlagtig gengivelse.

Det  med  typografien  er  lidt  vanskeligere,  men  altså:  Hver  paragraf begynder med en markant sentens, hvorefter der fortsættes med uddybende og  eksemplificerende  tekst.  Mange af  disse  sentenser  er  sat  med  tre  slags skrift: VERSALER, kursiv og almindelig ret skrift. Pointen er så at man får fat i hovedbegrebet eller hovedudsagnet ved kun at læse hvad der står med versaler, får mere med hvis man også inddrager kursiven - og naturligvis det hele hvis man læser det hele.  Og det kan fungere glimrende på latin som jo takket være sine bøjningsformer ikke er så afhængig af ordstilling. Men det er ikke let på dansk.

Tag fx § 3: »REPRAESENTATIONES per parten facultatis cognoscitiuae  inferiorem  comparatae sint  SENSITIV AE.«  Det  handler  tydeligt  nok om  »repraesentationes  sensitivae«,  »sensitive  forestillinger«,  og  paragraffen giver i kursiv en definition af hvad det er, nemlig dem der er »modtaget gennem den nedre del af erkendeevnen«, mens det indskudte »sint« (»er« eller »skal være« eller mere mundret »skal kaldes«) gør det hele til en læselig sætning. Men hvordan får man skabt en dansk sætning som kan læses på disse tre måder? Vores bud på dette eksempel var »FORESTILLINGER modtaget gennem den nedre del af erkendeevnen kaldes  SENSITIVE.«  Let  var  det ikke, og en del steder glider den danske tekst ikke så brugbart som her (hvor vi  til  gengæld  ikke  får  anbragt  »sensitive«  og  »forestillinger«  i  en  dansk forståelig  rækkefølge)  -  men  først  og  fremmest  var  jeg  glad  for  at  have allieret mig med en ordkunstner som Per Aage.

Færdige  blev  vi  i  hvert  fald  med  indledning,  oversættelse  og  noter,  og nogen havde i mellemtiden fundet frem til det såkaldte »Eccers Forlag« på Vesterbrogade. Det var to unge mænd der havde anskaffet hvad der må have verdens tidligste elektroniske skrivemaskine. Jeg husker det som at når de havde skrevet en linje, viste maskinen en tal- og farvekode, og hvis de så indstillede maskinen efter dette og skrev linjen en gang til, så  blev alle linjerne lige lange, og teksten fik altså fast bagkant. Og det mente vi vel alle at den skulle  have,  så  slutresultatet  kunne  komme  til  at  ligne  en  rigtig  bog.  Men som allerede demonstreret, er selve Baumgarten-teksten typografisk kompliceret  med sine forskellige satstyper, og dertil kom indryk af forskellig art, citater med græske bogstaver, indskud i firkantede parenteser osv. Resultatet var et mylder af trykfejl, som vi prøvede at få rettet i et mylder af korrekturer der hver gang indførte ny fejl. Vi gav op da vi nåede en slags ligevægt mellem fejl der blev rettet og ny fejl som blev indført. Til den trykte bog på tilsammen 150 sider fik vi lavet en liste med 45 rettelser, altså ca. en pr. hver tre sider. Den er der også fejl i.

Al den korrekturlæsning fik i hvert fald jeg foråret 1968 til at gå med, mens andre fx besatte Psykologisk Laboratorium og 5000 studerende demonstrerede på Frue Plads mod professorvældet - og vel at mærke allerede i april, altså inden de mere kendte begivenheder nede i Paris. Men en pæn lille bog blev det da, trykt i 750 eksemplarer: Filosofiske betragtninger over digtet som vi kaldte den  med  en  lille  forkortelse  af  Baumgartens  titel.  Bogen  havde  kostet  ca. 6000 kroner at få lavet, altså ca. 8 kroner pr. eksemplar. Så billigt ville vi nu ikke sælge den; det gjorde jo ikke noget om der kom en smule penge i poetik 's kasse, så vi satte prisen til 10 kroner, altså praktisk talt samme pris som for tidsskriftet i løssalg. Det var, som alle vel i dag let kan gennemskue, ikke særlig klogt tænkt. I øvrigt blev bogen mest solgt direkte ved forelæsninger osv. og  kun i ringe grad gennem det idealistiske forfatterforlag Arena, der havde den i kommission på linje med tidsskriftet.

Men så var bogserien poetik bibliotek altså lanceret, jeg var kommet med i  redaktionen  for  både  tidsskrift  og  bibliotek  (indtil  jeg  gled  ud  igen  ved rekonstruktionen i 1970), og Per Aage og jeg havde planerne klare for næste udgivelse. Nu skulle andre vigtige æstetiske småskrifter fra 1700-tallet oversættes, men denne gang vel at mærke danske som aldrig havde foreligget på dansk før, nemlig i første række hvad Johannes Ewald havde skrevet i sine unge dage. Vi kom dog aldrig i gang (men Søren Sørensen udgav i 1992 på forlaget Agora en oversættelse af Ewalds »De Poëseos natura et Indole«, oven i købet sammen med de første 135 paragraffer af Baumgartens hovedværk, Aesthetica ). Senere på året kom imidlertid poetik bibliotek 2 i form af Aage Jørgensens Dansk litteraturhistorisk bibliografi 1967 , og dermed var det så allerede slut på poetik 's bogserie.

Det er ikke godt at vide hvad bogserien kunne være blevet til om den var fortsat. I hvert fald kan man konstatere at ingen af de to udgivelser der nåede at komme, umiddelbart passede ind i den profil som lidt vaklende blev skabt gennem den første årgang eller to af tidsskriftet. Både Aage Jørgensen og jeg var kommet udefra med vores ideer til tidsskriftsredaktionen, han vel nok endnu mere udefra end jeg, for jeg var jo altså både personligt bekendt og på faglig  bølgelængde  med  redaktionsmedlemmerne,  mens  Aage  Jørgensen kom helt udefra (og helt ovre fra Jylland). Jeg husker udmærket vore interne diskussioner  og  forbehold  over  for  at  udgive  noget  så  »snævert«  og  »gammeldags« som en bibliografi; det smagte lidt meget af den slags positivistisk litteraturvidenskab som generationen før os selv bedrev, og hele tanken om at udgive den slags hjælpemidler for forskningen, var os meget fjern. Men så

udgav vi den altså alligevel - men ikke dens efterfølger (og Aage Jørgensen fandt andre publikationsmuligheder for sit nyttige arbejde).

Og Baumgarten-bogen? Selv om jeg i min lange indledning gør et lille nummer ud af at knytte Baumgartens tænkning op imod æstetiske diskussioner fra det 20. århundrede (om »emotive meaning« og den slags), så var denne  form  for  filologisk-historisk  »lærd«  oversættelse,  udgivelse  og  kommentar ikke blot en, men flere generationer bagud i forhold til den aktuelt franskinspirerede  strukturalisme  og  narratologi  og  den  form  for  faglig målsætningsdebat som præger de første to årgange af tidsskriftet. Men hvad der alligevel holder tingene sammen, er det ungdommelige vovemod og den halvblinde tillid til egen faglige formåen som prægede både tidsskriftet og Baumgarten-udgivelsen. Tysk filosofisk 1700-talslatin er altså ikke det enkleste i verden. Jeg begriber i dag nærmest ikke at vi turde give os i kast med det.

For  mig  personligt  blev  Baumgarten-episoden  ganske  betydningsfuld. Jeg indleverede bogen som såkaldt magisterkonferens (altså speciale) et lille års tid senere, selv om den altså slet ikke var lavet til det formål. Og selv om -  eller  netop  fordi  -  jeg  ikke  senere  har  arbejdet  med  lignende  filologisk prægede  forskningsopgaver,  har  denne  førstehånds  beskæftigelse  med  et kildeskrift  fra  oplysningstiden  været  med mig siden. Undertiden føler jeg mig lidt som disse antropologer der kun har lavet feltarbejde en eneste gang, men som har deres ophold hos trobrianderne (eller hvor det nu var) et års tid i deres ungdom med sig gennem hele karrieren.

Men selvfølgelig ser Baumgarten-teksten lidt anderledes ud hver gang jeg vender tilbage til den. Eller jeg opdager stadig ny ting i den, afhængigt af om den nu skal tjene mig i forbindelse med æstetiske spørgsmål, erkendelsesteoretiske spørgsmål (æstetikken som læren om sensitiv erkendelse og søsterdisciplin  til  logikken),  kulturhistoriske  spørgsmål  (oplysningen),  universitetshistorie (om selve dissertationens karakter - fx blev den ikke forsvaret af Baumgarten selv, men af hans bror Nathanael, hvad der er anført på titelbladet) eller en detalje som forholdet mellem billede og tekst (der behandles i §§ 38-41). På det sidste har jeg opdaget det i grunden elementære at hele den lille afhandling er fuldstændig gennemsyret af retorisk tænkning, hvad Per Aage og jeg dengang overhovedet ikke havde blik for. I dag tror jeg de fleste der interesserer sig for »æstetik og litteraturvidenskab« vil se det øjeblikkeligt. Og det passer måske også meget godt sammen med at jeg fornemmer en fornyet interesse for Baumgarten og hans æstetik i disse år; faktisk deltager helt ny og unge generationer af studerende nu gerne i seminarer hvor vi ser på den gamle originaltekst - i oversættelse.

74