Jeg er kun en Digter. Om Søren Kierkegaard som skribent
Forfattere: Jacob Bøggild
Tidsskrift: kok (1997-03-17)

## Anmeldelser

Jacob Bqiggild

JØrgen  Bonde  Jensen: Jeg  er  kun  en Digter.  Om  Soren  Kierkegaard  som skribent. Kobenhavn 1996 (Babette).

JØrgen  Bonde Jensen  przesenterer  sin bog som et forsØg på at pejle sit eget udgangspunkt, »den intellektuelle venstreflØjs misforhold til SØren Kierkegaard« (citeret efter inderflappen). Dette misforhold er opstået, fordi den intellektuelle venstrefl~j på den ene side har måttet  anerkende,  at  Kierkegaard  var  en medsammensvoren  i kampen mod det bestående samfunds bornerthed og hykleri, men på den anden side har fundet de teologiske og ekstremt individcentrerede aspekter af hans tzenkning uspiselige. Dette problem har man som regel s ~ g t at lose ved at psykologisere, for eksempel ved at hzvde, at Kierkegaard tznkte og handlede som han gjorde, fordi han fik en forkvaklet opvzkst, som resulterede i seksualangst og deslige. Et opgor med denne side af Kierkegaardreceptionen er velkomment. Men eftersom Bonde Jensen, som han selv påpeger, har et ben  i  den  lejr, han  gØr  op med, kunne man frygte, at hans bog fik karakter af et pinagtigt selvopgØr. Det er heldigvis ikke tilfzldet. Jeg  er kun en Digter er slet og ret en god bog, hvilket den blandt andet er, fordi Bonde Jensen på en afklaret måde er engageret i og anfzgtet af sit emne: forfatteren SØren Kierkegaard. Bogens seks essays er således  skrevet med  en personlig  g l ~ d , som skaber sammenhzng imellem de konkrete Izsninger og i det hele taget gØr, at man har lyst til at gå i dialog med den. Derfor foler man sig som kØber af bogen heller ikke 'snydt' over, at fem af de seks essays tidligere har vzret bragt i andre sammenhznge.

Det er imidlertid ikke kun Bonde Jensens glØd, der er personlig. Også hans sprog, som samtidig er smidigt og letlzseligt, er det. Og så  er han en inspirerende læser.  Faktisk egner Jeg  er kun en Digter sig langt bedre som en indforing i Kierkegaards forfatterskab, end mange af de populære fremstillinger, som for tiden florerer. At der er tale om en rzkke essays, som tager fat fra vidt forskellige synsvinkler, er i den sammenhæng kun en fordel. Brud og lakuner er et helt centralt meddelelsesstrategisk virkemiddel i Kierkegaards vzrk, og pzdagogiske forsØg på at udfylde dem kan dårligt undgå at neutralisere de spzendinger i samme vzrk, som gØr det spzendende.

Og så lidt om hvert enkelt af de seks essays:

»Soren Kierkegaards litteraturopfattelse og hans egen litterzre praksis« stiller skarpt på det chiastiske forhold imellem Johannes Climacus og AntiClimacus hos Kierkegaard. Det er et meget cen ralt aspekt ved den kierkegaardske \ tekst, Bonde Jensen får frem, men som det fremgår af min artikel i nzervzrende nummer af K&amp;K, finder jeg, at han i for hØj  grad  harmoniserer. For en uddybning af dette henviser jeg til artiklen.

Det sidste essay i samlingen, »Det humanvidenskabelige essay«, er, trods det metaperspektiv det således anlzgger, det mest utilfredsstillende, eftersom det ikke får samlet sig om en konkret problemstilling.  Med hensyn til Kierkegaard er den eneste håndfaste pointe,

## K&amp;K-ANMELDELSER

man som Izser beriges med, at En literair Anmeldelse er en chancetagende og samtidskommenterende tekst, som dermed lever op til,  hvad  Bonde Jensen forstår ved et genuint essay. Og det er lige lidt nok.

to så komplekse og vzgtige værker om Kierkegaard, som Adornos Konstruktion af det cestetiske fra 1933, (Kbh. 1980 og (revideret) 1996) og Joakim Garffs Den s@vnl@se (Kbh. 1995).

»Vel desvzrre vor storste Mand. Georg Brandes om Soren Kierkegaardcc, er et opgor med Georg Brandes'  kritiske biografi om Kierkegaard: Soren Kierkegaard. E;  kritisk Fremstilling  i Grundrids (Kbh. 1877), som har haft stor betydning for den kulturradikale litteraturkritiks holdning til og tolkning af sidstnzvnte. Så her befinder Bonde Jensen sig i hjertet af den problematik, han vil pejle sig ind på. Et opgor med Brandes' biografistiske og psykologistiske  Iæsemåde inviterer  selvfolgelig  til  mange lette pointer.  Men sådanne er desværre stadigvzk relevante at bringe. Det for alvor interessante ved Bonde Jensens Izsning er imidlertid, at han påviser, at Brandes er offer for et akut tilfzlde af, hvad Harold Bloom ville betegne som 'indflydelse':  angst for den styrke, som udstrommer fra en 'stor'  forgzngers litterzre m r k .  Bonde Jensen kan endda henvise til, at Brandes i et brev til Nietzsche bekendte, at hans vzrk om Kierkegaard var skrevet »for at hzmme hans indflydelse«, selv om -eller  måske snarere fordi -han var »en af de dybeste psykologer der overhovedet findes« (s. 175). Den vekslen imellem lovprisning og afstandtagen, som Bonde Jensen afdzkker hos Brandes, kan iagttages hos adskillige andre Kierkegaard-fortolkere, hvilket i sig selv er et spzndende forskningsområde. Essayet slutter med nogle overvejelser omkring den indflydelse, som Brandes' Kierkegaard-læsning har haft. I denne sammenhzng får man desvzrre nogle reduktionistiske udsagn om

»Kobenhavn som refleksionsspejl for Soren Kierkegaard i Forforerens Dagbog« er skrevet i  forbindelse med det nylige  forskningsprojekt  ved  KØbenhavns Universitet omkring urbanitet og zstetik og offentliggjort i publikationen K@benhavnerromaner (Kbh. 1996). Bonde Jensen får  på fornem vis illustreret, hvorledes Forj@rerens  Dagbog er en tekst, der bliver til som en rzkke refleksioner over sig selv. At byen, med alle de spejlinger  og isceneszttelser,  som den åbner op for, er en naturlig ramme for denne tekst, er ubestrideligt, specielt fordi  forforeren  lever  og ånder i  den storbymzssige anonymitet. Men dybest set er det af underordnet betydning, om den  bymzssige ramme for teksten  er den  kierkegaardske  kobstad,  Kobenhavn, eller en anden samtidig metropol. Bonde Jensens kontekstuelle forpligtelse på at Iæse teksten som en kobenhavnerroman giver derfor af og til  anledning til nogle abrupte overgange i hans egen tekst.

»Af en endnu Levendes Papirer. Titlen på SØren Kierkegaards papir om H. C.  Andersen«  omhandler,  som det umiddelbart fremgår,  A f en endnu Levendes Papirer, Kierkegaards 'forvoksede' anmeldelse af  H.C. Andersens roman Kun en Spillemand. Denne tekst fra den unge Kierkegaards hånd har, som Bonde Jensen demonstrerer, vzret sorgeligt misopfattet. Ofte er den  endda blevet lzst som en gang Heiberginflueret æstetisk  kaudervzlsk.  Men  Kierkegaard skriver sig med dette pseudonyme skrift -teksten  angives at vzre udgivet mod den  endnu  levende  forfatters  vilje -frem mod sit ideal om den majeutiske forfatter, som er 'afdod' i den forstand, at han skjuler sig bag modsztningernes dialektiske krydsen. På baggrund heraf argumenterer Bonde Jensen overbevisende for, at titlens »endnu levende« indeholder en urban ironi, som ligestiller forfatteren og H.C. Andersen  (s. 70-71 og 79). Men han kunne måske have reflekteret endnu videre over det faktum, at Kierkegaard i sit forord om udgiveren af skriftet og H.C. Andersen tilkendegiver, at de er »magnetagtig divergerende«. For det er  jo netop et chiastisk forhold af den art, som det forstnzvnte essay omhandler.

Det farste og lzngste essay, »Saren Kierkegaards @jeblik«,  er bogens mest givende. Emnet er her den kamp mod den etablerede kirke, som Kierkegaard farte med sit tidsskrift Qieblikket. Bonde Jensen sparger, som man naturligt må gØre, hvad der bragte Kierkegaard til at indtage så ekstrem en position. I den forbindelse får man en glimrende fremstilling  af, hvad  der overordnet  set  er Kierkegaards politiske projekt og utopi. Her harmoniseres der ikke; Kierkegaard fastholdes som en  'endnu levende' udfordring.  Men  lige  så vigtigt  sporger Bonde Jensen, hvorfor Kierkegaard -som  hadede  pressen,  fordi  den  efter hans mening forfladigede og nivellerede -med gieblikket på én  gang sprang ud som  tidsskriftudgiver, -redaktor og -skribent. Og i den forbindelse pludselig meddelte  sig  faretruende  ligefremt.  I hvert fald tilsyneladende. Bonde Jensen anfarer, med udgangspunkt i et citat fra en af Kierkegaards  'statusopgØrelser'  over sit forfatterskab, Om min FoflatterVirksomhed, at denne tilbagevenden til ligefrem meddelelse var overensstem- mende  med  Kierkegaards  ideer  om meddelelsens dialektik og derfor beregnet (s. 16).  Igen slipper Kierkegaard lidt for billigt.

Hvilket  er zrgerligt.  Bonde Jensen tangerer nemlig at gå i virkelig infight med Kierkegaard, når han påpeger, at angrebet mod  statskirken, som gik på dens uredelighed, ville have forvandlet sig til et fordzkt forsvar for den, hvis blot den havde indrammet hykleriet og dermed havde oph~rt med at vzre uredelig (s. 36). Det er at vende  Kierkegaards foretrukne våben, dialektikken, mod  ham selv, hvorved der åbner sig sp~ndende perspektiver.  Så når Bonde Jensen  blot  hastigt  konkluderer  om Kierkegaard, at det bestående »sidder ham selv i benene og fingrene, naturligvis« (s. 37), så er det et antiklimaks. Ikke mindst fordi det er et eksempel på en form for psykologisering, som den litteraturkritiske tradition, som Bonde Jensen soger at 'afdo'  fra, excellerede i. Jeg håber dog, man har fået en fornemmelse af, at han langt hen ad vejen lykkes med sit forehavende. Jeg er kun en Digte er en bog, man har stor glzde af at diskutere med, eftersom den fremstiller skribenten Saren Kierkegaard på en loyal, nuanceret  og  generas  måde.  Tak  for den.