I trettende time
Forfattere: Claus Schatz-Jakobsen
Tidsskrift: passage (2023-01-24)

## I trettende time: vandringer i den antropocæne litterære kanon

Marianne	Barlyng	(red.): Solen er ligeglad - er litteraturen? ,	Forlaget	Spring,	2022.

Angiveligt	som	'en	af	dem,	der	var	tidligt	ude'	(tidligt	i	forhold	til	registrering	af den økologiske litteraturkritik/teoris første blomstring i anglo-amerikanske akademiske sammenhænge fra omkring 1990) er undertegnede blevet vist den ære at måtte anmelde ovennævnte artikelsamling for Passage ,	og	dermed	'give	sit	besyv med'.	Det	gør	jeg	skam	gerne!	Miljøbevidst	litteratur,	økokritik	og	-teori,	klimafiktioner,	forholdet	mellem	mennesket	og	dets	naturgrundlag,	nymaterialisme….	er alle sammen emner, der i mange år har ligget mig på sinde, både som miljøengageret	privatperson	og	som	nyligt	pensioneret	universitetsforsker	i	(øko)litteratur.

Solen er ligeglad - er litteraturen? består	af	en	række	artikler,	13	i	alt,	foruden en	kort	indledning	af	redaktøren,	Marianne	Barlyng.	Bidragene	er	fortrinsvis	forfattet	af	erfarne	universitetsansatte	litteraturforskere	og	kritikere	(Jon	Helt	Haarder,	Lilian	Munk	Rösing,	Hans	Kristian	Rustad,	Louise	Mønster,	Erik	Svendsen, Erik	Skyum-Nielsen,	Hans	Ulrik	Rosengaard	og	Jakob	Bøggild),	tilsat	yngre	og mindre	etablerede	forskere	og	formidlere	(bl.a.	Jens	Kramshøj	Flinker,	Rasmus Schultz	Lorensen	og	Martin	Rohr	Gregersen)	-	heriblandt	også	den	purunge	Lukas  Ballin,  der  i  2019  vandt  Projekt  Forskerspire  med  en  økokritisk  læsning  af helteeposet Gilgamesh , som altså her er blevet realiseret i samarbejde med Torsten Bøgh Thomsen.

Det	er	en	grundlæggende	præmis	for	såvel	Marianne	Barlyngs	korte,	men	dækkende indledning, som resten af bidragene, at klimakrisen og menneskeartens og klodens uomtvistelige entré i den 'antropocæne' tidsalder er, som hun hævder, 'et af de globalt set mest påtrængende eksistentielle såvel som politiske problemer, verden	står	overfor	lige	nu'	(s.	7),	med	alt	hvad	det	medfører	af	oversvømmelser	og andre	naturkatastrofer,	flygtningestrømme,	arters	uddøen,	etc.	etc.	Det	'rejser	en række	spørgsmål	af	etisk,	politisk	og	ideologisk	karakter,	som	også	finder	vej	til	dele af litteraturen, der former sig som en række æstetiske italesættelser af de økopolitiske	problemstillinger,	som	vedrører	os	alle'	(s.	8).	Disse	reflekteres	især	i	dansk og skandinavisk samtidslitteratur, tematisk såvel som æstetisk, hvorfor tekster af forfattere	som	Lars	Skinnebach,	Theis	Ørntoft,	Ursula	Scavenius,	Charlotte	Weitze, Rasmus	Nikolajsen	og	Christian	Yde	Frostholm	i	indtil	flere	grundige	og	perspektivudvidende	analyser	bliver	udlagt	som	pensum	og	pligtlæsning	i	en	ny,	dansk/skandinavisk klimalitterær kanon. Bogens centrale tematikker sonderes dog også 'i tidligere tiders litteratur,	der	ekkoer	problematikken	og	kaster	forklarende	lys	ind	i	nutiden,	såsom værker	af	H.	C.	Andersen,	Henrik	Pontoppidan,	Per	Højholt,	Knud	Sørensen	og	Ursula	Le	Guin	[..]	samt	det	mesopotamiske	helteepos Gilgamesh '	(s.	9). 1

Som	forudskikket	i	Marianne	Barlyngs	indledning	dokumenterer	flere	af	bogens artikler også eksplicit den vending inden for litteratur- og kulturkritik og -teori, som er	pågået	de	seneste	25-30	år	(hvilket	min	egen	artikel	i Kritik 140	(1999),	'Kritik- kens	natur',	i	al	ubeskedenhed	var	et	tidligt	udtryk	for),	i	retning	af	økokritik	som 'noget,	der	har	delt	vandene	og	som	udspalter	sig	i	forskellige	retninger'	(s.	9). Bogens artikler kan bl.a. læses som et forsøg på at undersøge og udrede nogle af de mange økokritiske og -teoretiske spørgsmål og problemstillinger, der er blevet formuleret undervejs:

- Hvordan	tale	om	litteratur	i	forhold	til	klimakrisen?	[….].	Hvad	er	forholdet	mellem	det litterære	og	det	politiske?	Kan	litteraturen	virke	ind	i	forhold	til	klimakrisen	uden	at	være dogmatisk	eller	levere	diverse	programerklæringer?	Kan	litteraturen	påvirke	vores	økonarrative	forestillingsevne?	Kan	eller	skal	litteraturen	mobilisere	ved	at	skabe	affekt	og empati	og	dermed	håb?	(s.	10) '

Til	teoretisk	gennemlysning	af	sådanne	og	andre	presserende	spørgsmål	indforskrives	en	kanon	af	nyere	teoretikere,	hvis	tekster	og	tænkning	placerer	sig	centralt	i forhold	til	bogens	overgribende	tematikker.	Det	gælder	bl.a.	Donna	Haraway,	Jane Bennett,	Greg	Garrard,	Lawrence	Buell,	Bruno	Latour,	Timothy	Clark….	og	især økoteoretikeren	Timothy	Morton,	der	med	titler	som Ecology Without Nature (2007) og The Ecological Thought (2010) er placeret absolut centralt og leverer teoretisk ammunition	til	11	af	bogens	13	artikler,	for	til	sidst	at	blive	genstand	for	en	egentlig	 introduktion	 i	 Jakob	 Bøggilds	 afsluttende	 artikel,	 'Denatureringsstrategier' (Bøggild	har	til	overflod	også	været	medoversætter	til	dansk	af	førstnævnte	titel	af Morton).	Den	dominerende	atmosfære	i	bogens	artikler	er	derfor	tæt	af	nyere	teoretiske	buzzwords	som	'det	antropocæne',	'det	kapitalocæne',	det	'posthumane', 'postapokalypse',	'objekt-orienteret	ontologi',	' the mesh ', etc. etc., men det tjener samtlige bidrag til ære, at begreberne, snarere end at blive brugt til akademisk distanceblænding, føjer sig meningsfuldt og perspektivudvidende ind i de enkelte tekster	og	analyser.

Selv	om	der	ikke	er	tale	om	en	monografi,	mener	jeg	at	kunne	tillade	mig	at hævde, at Solen er ligeglad - er litteraturen? er den første større samlede fremstilling på dansk af væsentlige øko- og klimakritiske forfatterskaber, teorier og problemstillinger. Ikke sådan at forstå, at der ikke tidligere er skrevet noget på dansk om bogens	hovedemner.	Uden	at	træde	den	i	hælene	(eller	over	tæerne)	deler Solen er ligeglad et	vist	interessefællesskab	med	Martin	Gregersen	og	Tobias	Skiverens Den materielle drejning. Natur, teknologi og krop i (nyere) dansk litteratur (2016).	Naturligt	nok,	eftersom	Gregersen	også	er	repræsenteret	i	nærværende	samling	-	og i	det	hele	taget	er	en	af	flere	'rising	stars'	inden	for	økokritik	på	dansk	grund	(det samme	kunne	hævdes	om	Tobias	Skiveren,	som	måske	af	lavpraktiske	grunde	ikke er repræsenteret i Solen er ligeglad - men i øvrigt, igen i samarbejde med Martin Gregersen,	har	en	lille	bog	fra	2015	om	'øko erotikeren '	Eske	K.	Mathiesens	forfatterskab	på	samvittigheden).	For	fuldstændighedens	skyld	skal	jeg	også	nævne	en række centrale artikler om natur, miljø, klima- og økolitteratur og -kritik af Peter Mortensen	og	Gregers	Andersen,	to	tidlige	og	vægtige	danske	repræsentanter	for øko- og klimakritik og -teori.

Den skandinaviske (med hovedvægt på den danske) samtidslitteratur er således i	primært	eller	eksklusivt	fokus	i	otte	af	bogens	tilsammen	13	artikler.	Det	gælder Jens	Kramshøj	Flinkers	økonarratologiske	analyse	af	den	norske	forfatter	Aksel	Selmers spekulative klimaroman, Ekspeditøren (2015),	'Spekulative	klimafiktioner	og økonarrativ	forestillingsevne',	og	samme	forfatters	lignende	teoretiske	analyse	af Theis	Ørntofts Solar ,	'Sondringer	i	økokritikken'.	Det	gælder	ligeledes	bl.a.	Hans Kristian	Rustads	'Antropocen	stemning',	som	indfølt	fremlæser	affektive	stemninger	og	strategier	i	nyere	digte	af	to	norske	lyrikere,	Kristin	Berget	og	Inger	Elisabeth Hansen,	og	Louise	Mønsters	'Nyere	skandinavisk	sci-fi-	og	cli-fi-poesi'.	Sidstnævnte er	er	et	informationstungt	men	særdeles	læseværdigt	argument	for	nyere	nordisk sci-fi	og	cli-fi	poesi	(til	forskel	fra	prosa)	som	genrer,	der	'i	disse	år	viser	sig	tydeligt engageret	i	de	problematikker,	der	præger	den	samfundsmæssige	dagsorden'	(s. 80).	Også	i	Lilian	Munk	Rösings	tindrende	klare	og	smukt	illustrerede	analyser	af	de mange	suggestive	sammenfiltringer	af	natur	og	kultur	i	C.Y.	Frostholms Træmuseet (2018) er det samtidslitterære selvsagt i fokus.

Undtagelserne	 og	 frikvartererne	 fra	 de	 presserende	 samtidsdiagnoser	 tæller bl.a.	Jon	Helt	Haarders	metodisk	reflekterede	'genhistoricering'	af	Henrik	Pontoppidans	'Bonde-Idyl'	(1883)	i	'Klima-klasse	tur/retur'.	Tekstens	egen	ideologikritik kommer her også til at omfatte spørgsmål om økologisk retfærdighed, uden at hverken den selv eller dens læsere er fuldt bevidste om disse: 'ved at rigge teksten op i en nutidig sammenhæng, kuratere den	på	ny,	prøver	vi	læsere	[…]	at	placere	os sådan	at	den	kan	fortælle	os	noget	vi	ikke	rigtigt	kan	begribe	selv'	(s.	85).

Det	er	ikke	bare	svært,	men	umuligt,	at	yde	blot	en	smule	anmelderkritisk	retfærdighed til en så kompleks artikelsamling som Solen er ligeglad - er litteraturen? (og	jeg	skal	undskylde	overfor	flere	af	bidragyderne,	at	deres	bidrag	end	ikke	er nævnt	i	denne	anmeldelse).	Men	lad	det	være	sagt	tydeligt	og	uden	omsvøb:	bogen	er	for	samtlige	bidrags	vedkommende	et	nødvendigt	og	dybt	engagerende,	men også stærkt foruroligende indspark i de aktuelle miljø- og klimadebatter, og den burde som minimum være pligtlæsning for enhver, der påstår at være seriøst interesseret	i	krydsfelterne	mellem	litteratur/æstetik,	politik	og	ideologi.	Så	er	det	sagt. Skulle	man	have	lyst	til	at	lægge	bogen	fra	sig	med	et	opgivende,	'Hvad	nytter	det alt	sammen	alligevel,	og	mon	det	dog	står	så	galt	til,	som	det	udmales	i	(analyserne af)	disse	dystopiske	litterære	scenarier?',	så	kan	man	kaste	et	blik	på	bogomslagets dystert	tonede	fotografi	af	et	bjerglandskab,	med	en	sø	i	forgrunden	og	en	(smeltende)	gletsjer	i	billedets	centrum.	Ja,	så	slemt	står	det	faktisk	til.

## Anmeldt	af	Claus	Schatz-Jakobsen

## Note

- 1 Selv	om	man	tager	den	samtidslitterære	overvægt	i	betragtning,	kan	det	undre,	at	hverken	tekster	af	Thorkild	Bjørnvig	(1918-2004)	eller	Vagn	Lundbye	(1933-2016)	har	fundet	vej	til	bogens sider: førstnævnte var, især i den senere del af forfatterskabet fra omkring 1970, stærkt engageret	i	miljø-	og	klimaspørgsmål,	både	politisk	og	æstetisk.	Sidstnævnte	var,	i	store	dele	af	det	vildt forgrenede forfatterskab, en utrættelig fortaler og -kæmper for marginaliserede og truede arters eksistens og rettigheder.