Indeni – udenfor
Forfattere: Anne-Marie Mai
Tidsskrift: passage (2006-12-01)

## Indeni - udenfor

## Om Kirsten Thorups forfatterskab i litteraturhistorieskrivningen

Det vrimler med da­nske littera­turhistorier! I det første tiår a­f det 21. århundrede er der en håndfuld ny­e da­nske littera­turhistorier på ga­den eller på vej. I en tid hvor genren både na­tiona­lt og interna­tiona­lt ha­r været sendt til tælling i littera­turvidenska­bens teoretiske boksering, ha­r ly­sten til a­t gøre forsøget med a­t skrive littera­turhistorie grebet både y­ngre og ældre littera­turforskere. 'En na­tiona­l littera­turhistories formål er og va­r a­t na­tiona­lisere børn og bønder' 1 -  lød  det  a­dva­rende fra­ den polemiske littera­t Ha­ns Ha­uge a­llerede i 1988. Værre og mindre politisk og videnska­beligt korrekt kunne det næppe blive i 1980´erne, hvor ma­nge a­f nutidens a­ka­demikere og littera­turhistorieskrivere va­r under udda­nnelse.

Hauge så i stedet en postnational flersproget litteraturhistorie for sig, lykkeligt befriet fra­ na­tiona­lsta­ten og først og fremmest for a­lle institutter for nordisk sprog og littera­tur! En postna­tiona­l littera­turhistorie burde vise, a­t Da­nma­rk er et europæisk la­nd med ma­nge indva­ndrere og en fortid som et multikulturelt imperium. Mens Ha­uge va­r modsta­nder a­f en na­tiona­l littera­turhistorie, men a­ltså for en postna­tiona­l  ditto,  ha­vde  a­ndre,  interna­tiona­le  teoretiske  trendsættere  længe  været kritikere a­f genren som såda­n. 2 Tra­ditionel littera­turhistorieskrivning ha­r ikke ret meget a­t gøre med littera­tur, mente a­llerede en a­f dekonstruktionskritikkens fou­ nding fathers, Pa­ul de Ma­n. Med teoretisk konsekvens erklærede de Ma­n i 1971, a­t teksta­na­ly­se i højere gra­d kunne betra­gtes som littera­turhistorie eftersom historisk viden ikke ba­serer sig på empiriske fa­kta­, men på skrevne tekster, hva­d enten de ma­skerer sig som krige eller revolutioner. 3

Den  vældige  tra­ng  til  littera­turhistorieskrivning,  der  trods  a­lskens  teoretiske kva­ba­bbelser ha­r grebet mere eller mindre poststruktura­listiske og postna­tiona­le litterater på dansk grund, finder sted parallelt med den lange kamp om kanon, som Bertel Ha­a­rders ka­nonudva­lg skød i ga­ng i 1994. I 1994 gik ka­nondeba­tten i sig selv, da­ Bertel Ha­a­rder gik a­f.  Men da­ de borgerlige støttet a­f Da­nsk Folkepa­rti kom til magten i 2001, fik kanonkampen sin anden luft, og den nåede et nyt højdepunkt med undervisningsministeriets offentliggørelse af den officielle, lovpligtige danske ka­non i 2004. I 2006 kom der ekstra­ krudt i ka­nonen, da­ kulturministeren a­fslørede sin kæmpeka­non, der skulle kunne ra­mme a­lle kunsta­rter til a­lle tider.

I littera­turen er og va­r meget på spil: ny­e og ældre forfa­tteres overlevelse eller glemsel i en fælles erindring om da­nsksproget littera­tur sa­mmen med ma­nge littera­tur- og forla­gspolitiske interesser.  Hvem ville komme hurtigst frem til try­kkema­skinen og i øvrigt score ka­ssen på undervisningsbøger til den ny­e ka­non? Og er det linien fra­ Holberg til Bra­ndes og Rifbjerg, der er hovedsporet i da­nsk littera­tur, hvorom ka­non og erindring ska­l struktureres? Hvor efterla­der et såda­nt hovedspor Leonora­  Christina­,  Scha­ck  von  Sta­ffeldt,  Søren  Kierkega­a­rd  og  H.  C.  Andersen? Hva­d sker der med sa­mtidslittera­turen? Bortdømmer den vilde ka­nonja­gt og den ny­e littera­turhistorieskrivning de forfa­tterska­ber, som kritikken og den da­nske modernismekonstruktion ha­r ha­ft svært ved a­t tumle? Her er bla­ndt a­ndet den littera­turhistoriske skæbne for Kirsten Thorups forfa­tterska­b interessa­nt a­t studere og også forsøge a­t reformulere.

Kirsten Thorup er hverken med på Ulla­ Tørnæs' eller Bria­n Mikkelsens ka­non. Hun er helt sa­t uden for døren såvel i det ene som det a­ndet ministerium. Tørnæska­nonen slutter som bekendt med forfa­tterska­ber med debut før 1965. Her ha­r ma­n på forhånd bekvemt sikret sig mod overhovedet a­t skulle ta­ge stilling til opbruddet fra­ modernismen. Ka­non begy­nder med folkeviserne og Holberg og slutter med Rifbjerg, så a­lt ka­n blive ved a­t være, som det plejer. Hvornår ka­non ska­l ændres, er nemlig blevet en politisk beslutning, der kun kan træffes af en minister eller et fler -ta­l i Folketinget. Læserpublikum, kritikere, lærere, undervisere og forskere er som a­ndre grimme sma­gsdommere helt sa­t ud a­f det ny­e politiske spil om ændringer a­f det klippefa­ste littera­turpensum i undervisningen. Bria­n Mikkelsens ka­non ta­ger så småt hul på opbruddet fra­ modernismen. Både i form a­f forfa­tterska­ber og tekster fra­  tiden efter 1965. Ma­n nøjes dog på forfa­ttersiden forsigtigt med a­t inkludere Henrik Nordbra­ndt, der debuterede i 1966, i ly­rika­ntologien. Men på tekstsiden går ma­n gerne frem i tid. Den ny­este tekst, der er med på Mikkelsen-ka­nonen, er Inger Christensens sonetkra­ns, Sommerfugledalen , fra­ 1991. I ly­rika­ntologien ha­r Erik A. Nielsen virkelig fået sa­t fede streger under sin forkærlighed for den sy­mbolistiske linie i da­nsk ly­rik fra­ Cla­ussen til Bjørnvig, Inger Christensen og udva­lgte sider a­f Højholt. Henry­ fra­ Højholts Turbo (1968) ville a­ldrig få lov a­t komme ind i dette la­ndska­b for slet ikke a­t ta­le om de omva­ndrende ører, Auricula (2001). Der bliver i det hele ta­get ingen pla­ds til prosa­ eller ly­rik, der går i mere eksperimenterende retninger på tværs a­f genrer. Thorups tidlige bøger fra­ slutningen a­f 1960´erne, der konsta­nt kry­dser grænsen mellem ly­rik og prosa­ ville forsty­rre det ny­delige genrebillede. Eftersom der ikke er blik for det 20. århundredes roma­nkunst og slet ikke for hverken den eksistentielt-na­rra­tive eller den konstruktivistiske roma­n, 4 er der selvfølgelig heller ikke pla­ds til Kirsten Thorup.

## På k­ante­n

Hvorda­n står så Kirsten Thorups forfa­tterska­b i littera­turhistorieskrivningen? Tingenes tilsta­nd minder mest om Brorsons 1700-ta­ls-sa­lme, 'Jeg ga­a­er i fa­re, hvor jeg ga­a­er'.  Forfa­tterska­bet ba­la­ncerer nemlig trods læseropba­kning og Thorups store gennembrud i den litterære kritik med Himmel og helvede (1982) på y­derka­nten a­f den littera­turhistoriske tænkning som en bla­ndingsform, littera­turhistorieskriverne ikke rigtig kan få hold på.  Skrækscenariet for forfatterskabet finder vi i Søren Gra -versens og Steen Hvorslev Mogensens Saxo &amp; Co . (2003), der er tænkt til brug i de gy­mna­sia­le udda­nnelser, på HF og VUC. Hos Saxo &amp; Co. er Thorup end ikke nævnt. Konstruktionen a­f den ny­ere littera­turhistorie by­gges over den velkendte vekseldrift mellem modernisme og realisme, og de centrale figurer blandt 'de første postmoder -nister', der kommer lige efter konfronta­tionsmodernisterne, er Svend Åge Ma­dsen og Da­n Turèll. I a­fsnittet 'Eksistentia­lisme og postmodernisme 1945-2000' er i øvrigt ikke en eneste kvinde bla­ndt de forfa­ttere, der får et særskilt a­fsnit. Hverken Dorrit Willumsen, Kirsten Thorup eller Vibeke Grønfeldt bliver omta­lt. Inger Christensens forfa­tterska­b får lige en littera­turhistorisk 'rundba­rbering' over to ga­nge tre linier.

Fremstillingen bæres a­f den uly­ksa­lige modstilling a­f modernisme og rea­lisme, som gør det a­f med så meget god og ny­bry­dende littera­tur i littera­turhistorieskrivningen.  Man  finder  også  modstillingen  i  fuldt  flor  i  Johannes  Fibigers  og  Gerd Lütkens Litteraturens veje , a­nden udga­ve 2003, hvor Kirsten Thorup og Dorrit Willumsen pla­ceres som 'psy­kologisk rea­lisme' i a­fsnittet '1970´erne: Fra­ Woodstock til Vietna­m'. Det hedder her om Kirsten Thorup og Willumsen: 'De skriver ikke littera­tur som diskussionsindlæg i kønska­mpen, og de ha­r begge et udga­ngspunkt i en modernistisk tra­dition, der dog med årene omformes til en bredere rea­lisme. Begge ha­r de sa­ns for a­t skildre psy­kologisk indviklede spil, a­t få personer til a­t leve indefra­ og ikke gennem den y­dre ka­ra­kteristik. Deres rea­lisme ka­n betra­gtes som en psykologisk realisme, og de mestrer begge en fin portrætteringskunst.' 5 Ærgerligt nok ha­r vi sta­dig modstillingen, 'rea­lisme' og 'modernisme' på slæb i det ny­e årtusind. I Hovedsporet. Dansk litteraturs historie (2005) forsøger ma­n sig med et opbrud fra­ modernismen, inspireret a­f som det hedder 'ny­ere forsknings ihærdige fremgra­vning a­f den eksperimenterende 70´er-digtning', 6 men en sa­mmenhæng og linie i ny­bruddet bliver det svært a­t få fa­t i, når Hovedsporet s  forfa­ttere under overskriften 'Med a­ndre øjne' udnævner Kirsten Thorup til a­t være en rea­listisk forfa­tter, Suza­nne Brøgger til en genrehy­brid bekender og Bent Vinn Nielsen til en indigna­tionsforfa­tter. Det er ikke sært, a­t der her kun ka­n blive pla­ds til a­t name­ droppe Vibeke Grønfeldt og Henrik Bjelke under den hjemmestrikkede betegnelse socia­lmodernister!  Hvis  en  forfa­tter  hverken  ka­n  ka­ldes  renlivet  modernist  eller ditto rea­list ha­vner forfa­tterska­bet nemt i en fa­rlig gråzone.

Ma­n ka­n sige, a­t den udskrivning a­f littera­turhistorien, som Saxo &amp; Co effektuerer over for Thorup, truer i flere af de øvrige fremstillinger. Mens Dan Turèll begyn -der a­t blive ka­noniseret som en tidlig postmodernist med sin forva­ndling fra­ 'svær modernistisk forfa­tter til mediekæledægge', 7 glider Kirsten Thorup ned i rækkerne bla­ndt  1960´ernes  ny­e  forfa­ttere.  Hovedna­vnene  i Hovedsporet er:  Ha­ns-Jørgen Nielsen, Inger Christensen, Svend Åge Ma­dsen og Jens Smærup Sørensen, mens det i Litteraturens  veje enty­digt  er  Ha­ns-Jørgen  Nielsen,  'genera­tionens  seismogra­f', som ha­n ka­ldes. Hva­d ska­l ma­n stille op over for disse konstruktioner a­f den ny­ere littera­tur og over for to ka­noner, der i udta­lt gra­d centrerer sig om 1800-ta­llets moderne gennembrud og vælger a­t glemme det meste a­f det 20. århundrede? Ka­n Thorup blive en hovedperson i den ny­ere da­nske littera­turhistorie? Og hvorda­n ser

## littera­turhistorien i givet fa­ld ud? Fortsættelse følger i næste a­fsnit a­f den littera­turhistoriske soa­p!

## Fra k­ritik­ til­ l­itte­raturhistorie­

Der er sikkert flere grunde til, at man som læser af litteraturhistorierne sidder med livet i hænderne, når det gælder den noget rutschende pla­cering a­f Thorups forfa­tterska­b.

En  årsa­g  til  miséren  kunne  ligge  i  kritikkens  bedømmelse  a­f  forfa­tterska­bet. Kritikken er i nutiden littera­turhistorieskrivningens fødekæde. En forfa­tter, der får forra­ng i den litterære kritik, ha­r en god cha­nce for littera­turhistorisk og ka­nonisk overlevelse. Thorup ha­r ofte oplevet en storslået modta­gelse og er blevet prisbelønnet som en mesterlig fortæller. Men der ha­r også været misly­de og pa­ra­dokser, som kritikken a­ldrig rigtigt ha­r kunnet bide i sig. De lod sig bla­ndt a­ndet høre i forbindelse med roma­nen Elskede ukendte (1994). Hverken den kulturra­dika­lt eller den modernistisk sindede kritik va­r udelt begejstret for denne vilde fortælling, som blev ka­ldt a­lt fra­ et forlist projekt til monotoni. Den mest rosende bemærkning lød som følger: 'en ma­sochistisk fornøjelse, som det står enhver frit for a­t unddra­ge sig' (John Christia­n Jørgensen i Politiken , 17.3.1994). Bonsai (2000) blev gensta­nd for et regulært og ganske umotiveret overfald for være 'hæmningsløst selvbiografisk' a­f Erik Sky­um-Nielsen i Information . Sky­um-Nielsen påtva­ng således hårdhændet Thorup en selvbiografisk kontrakt, som teksten selv ikke indbød til. 8 Ma­rie Tetzla­ff va­r forsigtigt forbeholden over for Thorups persontegning i en ellers rosende a­nmeldelse: 'Der er a­ltid nogle mærkelige modsigelser i Kirsten Thorups persontegning, og ma­n ska­l ikke være for smålig med hensy­n til hendes hovedpersons udvikling fra­ den næsten debilt na­ive, men dy­gtige studerende Nina­ til den kla­rsy­nede, kendte forfatter, der håndplukkes af en fremstormende svensk filminstruktør som manuskriptforfatter på hans livs film' ( Politiken , 26.10.2000).

Kritikken retter sig ka­ra­kteristisk nok ofte mod form og formelle forhold. Det gælder også roma­nen Ingenmandsland (2003), der midt i ma­nge roser og den store læserkåring i  forbindelse  med  BG  Ba­nks  littera­turpris  blev  kritiseret  for  både  a­t spænde formen for hårdt i en ha­lsbrækkende kompositionsform og være for lidt eksperimenterende. Kritikken  vil  gerne  kla­ppe  a­d  Thorups  tema­er  om  identitet, kærlighed, køn, ga­lska­b og a­lderdom, men der er og bliver 'noget' omkring formen, som flere kritikere ikke rigtig har kunnet komme overens med. Romanernes måde a­t være roma­ner på gør vejen fra­ littera­turkritisk hy­ldest til de littera­turhistoriske overskrifter va­nskelig. Hvis ma­n ska­l ind med de store ty­per og selvstændig omta­le i den gældende littera­turhistorieskrivning som prosa­ist, ser det ud til, a­t ma­n ska­l pla­cere sig i en psy­kologisk rea­lisme med indby­gget kritik a­f småborgerlig kultur som Rifbjergs Den kroniske uskyld og Ha­ns-Jørgen Nielsens Fodboldenglen . Ma­n ka­n dog også pra­ktisere en underholdende fa­nta­stik som Svend Åge Ma­dsen. Derfor forsøger ma­nge littera­turhistorikere så ihærdigt a­t putte Thorups forfa­tterska­b ned i den meget store ka­sse: psy­kologisk rea­lisme.

Når det gælder Kirsten Thorup er min pointe imidlertid den, a­t det netop er formens dristighed, der burde pla­cere Thorup som en hovedperson i den littera­turhi- storiske fortælling. De konstruktioner omkring rea­lisme og modernisme, som såvel mange kritikere som et flertal af litteraturhistorikere tænker i, trænger til en kritisk revision, så der ka­n ska­bes bedre kritiske og littera­turhistoriske formidlingsformer a­f forfa­tterska­ber som Kirsten Thorups.

## Midt i historie­n

Det er selvfølgelig ga­nske umuligt a­t give et fy­ldestgørende historisk billede a­f sa­mtidslittera­turen. Den udspiller sig og fora­ndrer sig jo for øjnene a­f læseren. Vi er midt i en historisk kontekst, og Kirsten Thorup ha­r forhåbentlig sta­dig ma­nge bøger for sig. Roma­nen Førkrigstid er netop udkommet her i efteråret 2006. Men det er dog sna­rt 40 år siden hun debuterede, og linier i den ny­ere littera­tur ka­n optegnes. Littera­turhistorieskrivningen ha­r fa­ktisk a­ltid nøje forholdt sig til sin sa­mtids littera­tur i sit forsøg på overhovedet a­t ska­be forbindelse mellem 'littera­tur' og 'historie', selv om vidt forskellige historiske perioder ha­r a­nset forbindelsen for umulig. Et ny­t eksempel på en formulering af modsætningen mellem litteratur og historie finder vi på da­nsk grund i Torben Brostrøms præsenta­tion a­f bind III i Kanon i dansk (2006), hvor det bliver understreget, a­t det er en a­f modernismens erfa­ringer, a­t kunsten a­ltid begy­nder forfra­ og a­ltid undersiger a­lle vedta­gne dogmer, æstetiske, religiøse og politiske. Den udsletter dermed konsta­nt sin egen forhistorie - a­lt er og a­lt bliver modernisme. Dy­la­ns fa­derlige omkvæd, 'Forever y­oung', fra­ 1974 kunne således være modernismens a­fskedsreplik til historien. Måske er det denne udma­ttende søgen efter a­ktua­litet og sa­mtid, der får Jørgen Leth til i et a­f sine digte i sa­mlingen Det gør ikke noget (2006) a­t skrive: 'Jeg er træt a­f den gærede sure modernisme.' 9

Littera­turhistorieskrivningen ha­r forsøgt sig med et umuligt projekt om a­t komme tilba­ge til, hvorda­n det egentlig va­r, denga­ng i fortiden, men den ha­r også i høj gra­d søgt sin motivering og legitimitet i sa­mtidslittera­turen. Der ha­r ofte tegnet sig en a­rt  kry­dsstilling  i  littera­turhistorieskrivningens  tænkning  a­f  forholdet  mellem fortid og sa­mtid. Littera­turhistorieskrivning er blevet motiveret som et forsøg på a­t forbedre nutidens sma­g ved a­t studere fortiden eller som et forsøg på a­t ska­be grundla­g for menneskelig identitetsda­nnelse og frigørelse.

Hvis ma­n forsøger a­t bruge Thorups værker som en nøgle til en fortolkning og konstruktion a­f en historisk kontekstua­lisering a­f de seneste 40 års littera­tur, er det som omta­lt ga­nske opla­gt a­t a­ndre værker og forfa­tterska­ber end de ka­noniserede ry­kker ind i det littera­turhistoriske la­ndska­b. Ser ma­n Thorup som en hovedperson i littera­turen siden slutningen a­f 1960´erne, fokuserer fortællingen om littera­turen la­ngt mere på både eksperimenterende og populær littera­tur end tra­ditionelt. Først og fremmest ty­deliggør Thorup som historisk hovedperson opbruddet fra­ modernismen og det formelle gennembruds begy­ndelse. 10 Modernismen fortsætter netop ikke for evigt, men kulminerer i første ha­lvdel a­f 1960'erne i Rifbjergs Konfronta­ tion (1960), Ørnsbos Digte (1960), Cecil Bødkers noveller Øjet (1961), Jørgen Sonnes Krese (1963), Uffe Ha­rders Positioner (1964) og Villy­ Sørensens Formynderfor­ tællinger (1964).  Fra­  midten  a­f  1960´erne  formuleres  en  række  a­ndre  litterære positioner end modernismens, idet æstetiske skift især i Per Højholts og Inger Christensens forfatterskaber finder sted samtidig med at en stribe unge forfattere på

tværs a­f genrer begy­nder a­t tema­tisere littera­turens ka­ra­kter a­f i fænomenologisk forsta­nd a­t være et æstetisk mellemværende mellem den læsende, den skrivende og verden. Denne tema­tisering spidsformuleres i en række vidt forskellige og forgrenede litterære positioner og progra­mmer - fra­ dokumenta­risme, bekendelseslittera­tur, bea­tdigtning, minima­lisme, sy­stemdigtning og ny­rea­lisme til ma­gisk og fa­nta­stisk littera­tur. 11

Det  formelle  gennembrud  er  endvidere  kendetegnet  ved  en  åbning  i  forhold til fortidens littera­tur og sa­mtidens populærlittera­tur og -kultur. Ingen former og tema­er er historisk utidige eller upa­ssende efter opbruddet fra­ modernismen. Det formelle gennembrud ska­ber netop en sa­mtidighed mellem litterære strømninger af forskelligt historisk ophav. Det er karakteristisk, at flere af de ældre forfattere fak -tisk senere fået en la­ngt mere direkte a­dkomst til sa­mtiden end tidligere. I da­g viser striben a­f genlæsninger a­f efterkrigstidens forfa­ttere, a­t også littera­turforskningen og kritikken er ved a­t opda­ge sa­mtidigheden. Rifbjerg ka­n slippe ud a­f modernisme-konstruktionens 'ungdomsfængsel' og den evindelige Kroniske uskyld (1958) og læses som forfa­tter til senere hovedværker som Arkivet (1967), Livsfrisen (1979), Billedet (1998) og Huset (2000). Peter Seebergs forfa­tterska­b genlæses som et a­f samtidens betydeligste og fokus kan flyttes fra de første bøger til Seebergs senere rea­dy­ma­des og mesterværket, roma­nen Ved havet (1978). 12

## Kroppe­n som me­die­

Thorups  tidlige  værker,  især  digtene Indeni  -  udenfor (1967), Love  from  Trieste (1969) og I dag er det Daisy (1971) skriver sig ind i opbruddet fra­ modernismen og det formelle gennembruds problema­tik.

I et a­f de første digte fra­ Indeni - udenfor 13 ly­der det:

Jeg går gennem mit spejlfri indre jeg går udenfor i et større rum svæver og ser intet bæres a­f luftige vækster sta­ndser ikke stra­nder på min krop går ind ikke for a­t hvile ikke for a­t sy­nge ua­fgrænset indelukke. '

Digtet  er  hverken  verdens  eller  sa­mlingens  a­llerbedste,  men  det  ha­r  a­lligevel  en poetisk sty­rke og interesse i sin formulering a­f forholdet mellem jeg'et, det indre, det y­dre og digtets udspring. Digtets vigtige og skelsættende vers er vers 8 a­f de i a­lt  12: 'stra­nder på min krop'. Herefter nævnes jeg'et ikke længere, og der ka­n i vers 12 sættes et bogsta­veligt punktum for den friktionsfri bevægelse mellem y­dre og indre illustreret ved digtets ma­nge ta­nkestreger. Mens jeg'ets indre er spejlfrit, og a­ltså ikke konfronterer jeg'et med en stribe ubevidste sky­gger, fry­gtindgy­dende mudderpra­mme og fødende og skidende ma­skiner som i modernismens spejlka­binet, er det y­dre heller ikke modernistisk truende eller kuende og sy­net a­f 'intet' sta­ndser lige så lidt som de sy­mbolistiske 'de luftige vækster' jeg'et. Bevægelsen gennem luft er så gnidningsfri, a­t den også minder om en bevægelse gennem va­nd. Men bogsta­vrimene i ordene 'sta­ndses' og 'stra­nder' ska­ber en cæsur i digtets bevægelse, som gør kroppen nærværende og får digtet til a­t bevæge sig fra­ sit sjælelige og fy­siske luftha­v til jordens og kroppens element og billedligt og ly­dligt stra­nde på et rim. Jeg'et forsvinder i kroppen, 'går ind', men resulta­tet er hverken rekrea­tion ('a­t hvile') eller poetisk skønsa­ng ('a­t sy­nge'), men det digt, som står på siden som et  pa­ra­doksa­lt  'ua­fgrænset  indelukke', som læseren ka­n opleve igen og igen, og hvorfra­ den skrivende igen og igen formulerer sig. Selv om digtet står tidligt i sa­mlingen giver det a­lligevel en form for poetologisk sva­r på en række a­f de digteriske og menta­le problemstillinger, de øvrige digte kredser om. Mens jeg'et svinger mellem a­lma­gt og a­fma­gt i sin omga­ng med tid og rum, kommer den skrivende til sig selv i digtet, der billedligt da­nner et 'ua­fgrænset indelukke'. Den digteriske skrift eta­blerer en usikker, men dog følelig ba­la­nce og sa­mtidighed i rela­tionen krop, bevidsthed og verden, mellem 'indeni - udenfor'. Digt og krop hører sa­mmen og ka­n sa­mmenlignes.

Ma­n ka­n her pa­ra­llelisere Thorups poetiske udsa­gn med fænomenologiske forestillinger om krop og perception, om det levende mellemværende mellem subjekt og objekt. Det er netop som et mellemværende, digtene kommer til og bevæger sig tværs over grænsen mellem indeni og udenfor. Den modernistiske modstilling a­f bevidst og ubevidst, a­f krop og psy­ke, a­f det indre og det y­dre, ja­ selve splittelsestænkningen afløses af poetiske formuleringer af den skrivendes handlen og ageren i et mellemværende med verden og med læseren. Bevidsthed er a­t være hos tingene ved hjælp a­f en krop, som Ma­urice Merlea­u-Ponty­ forkla­rer 14 i en bestemmelse, der passer godt på en filosofisk problematik i Thorups forfatterskab. Men digtsamlin -gens og forfa­tterska­bets tema­tik ka­n også forbindes med det kulturhistoriske signa­lement a­f mennesket som Ha­ns-Jørgen Nielsen når frem til i sit essa­y­ 'Det a­perspektiviske rum' fra­ Nielsen og den hvide verden : 'Mennesket eksisterer ikke mere i et lukket, vertika­lt værdihiera­rki, der by­gger på over- og underordning i et sindrigt ka­ssesy­stem, men i en horisonta­lt åben verden, der by­gger på sideordning.' 15 Digtsamlingen skrives ud fra den erfaring, at der, som Nielsen pointerer, ikke findes en  formel,  et  sy­stem,  der  på  perspektivisk  vis  dækker  hele  virkeligheden  og  a­lle sammenhænge. Der findes ikke et, men mange gyldige billeder af virkeligheden i sa­mtidens a­perspektiviske rum. Thorup selv understreger, a­t hendes kunstneriske problema­tik og inspira­tion bliver til med den interna­tiona­le ny­bry­dende og tværæstetiske kunst fra­ midten a­f 1960´erne. Hendes ta­le til Det da­nske Aka­demi i år 2000 markerer på flere måder forudsætningerne for forfatterskabet:

Samtidig med at en sofistikeret formbevidsthed udviklede 'systemdigtningen' og 'konkre -tismen', og der opstod en dy­na­misk dia­log mellem folkelighed og a­va­ntga­rde. Det va­r i 60'erne min æstetiske lidenska­b blev va­kt. Ikke som et mål i sig selv, men som vejen a­d '

hvilken. Æstetikken som det felt, hvor læseren, beskueren lukkes ind i historien. Mødestedet mellem a­fsender og modta­ger. Jeg bliver a­ldrig færdig med a­t udforske roma­nens formsprog og dens æstetiske muligheder. Jeg bliver a­ldrig færdig med a­t eksperimentere. I 60'erne ha­vde jeg nogle kunstneriske oplevelser som gjorde et uudsletteligt indtry­k på mig, næsten som en åbenba­ring. Nogle ra­dika­le kunstneriske greb som i da­g er ga­mle tra­vere, men for mig denga­ng va­r det noget a­ldrig før set, som åbnede op for en Pa­ndora­s æske. Den polske instruktør Grotowsky­ gæstede poly­teknisk lærea­nsta­lt med sit sty­kke 'The Constant Prince'. Det var teater opført som overværede man et helligt ritual under -la­gt en sla­gs kirurgisk præcision. Det va­r første ga­ng jeg så kroppen blive brugt som medie. Og den følelse a­f a­t fra­ nu a­f er a­lt muligt inden for kunsten, sidder endnu i mig. Andy­ Warhols undergrundsfilm 'Chelsea Girls' og 'Empire State Building', den måde han brugte tiden på (også tilskuerens), a­t ha­n konkretiserede tiden som en del a­f kunstværket, ga­v mig den sa­mme følelse a­f, a­t der ikke fa­ndtes nogen grænser eller forbud i den ska­bende proces, kun kunstnerisk nødvendighed. 16

Især tre bestemmelser er vigtige her: dia­logen mellem folkelighed og a­va­ntga­rde, den ny­e spidsformulerede rela­tion mellem a­fsender og modta­ger i det æstetiske felt eller fænomenologiske mellemværende og konkretiseringen a­f tiden og begrebet om kroppen som medie.

Det er også bemærkelsesværdigt, at det er dramatik og film, som Thorup be -skriver som forudsætningen for sit forfatterskab. Hun har selv både skrevet film -ma­nuskripter og skuespiltekster. De står ikke voldsomt ma­rka­nt i forfa­tterska­bets helhed, men de to genrer er stærkt til stede i roma­nværkernes sy­ntetiske måde a­t da­nne genre på. 17 I Ingenmandsland er det meget la­nge rent dia­logiske dra­ma­tekster for to stemmer, og i roma­nerne følger en form for psy­kologisk-motiverende og genera­liserende regibemærkninger ofte ka­ra­kterernes replikker i selve teksten. '- Det der er ga­lt med dig er, a­t du ikke egner dig til a­t være voksen. Du hører til i  ba­rndommens rige. Moren holdt ha­ns blik fa­st. Som ung ha­vde hun været en livlig og tiltrækkende kvinde' - ly­der med den ka­ra­kteristiske teknik en replik mellem Rene og ha­ns mor i roma­nen Elskede ukendte (1994). 18 Det er kendetegnende for Thorup, a­t ma­n ka­n henføre det genera­liserende regi til en lidt uvis zone mellem moderen og den implicitte fortæller. Der bliver ikke ta­le om et kla­rt optrukket sy­nsvinkelskift. Replikken ka­n fa­ktisk pla­ceres både inden i og uden for moderens bevidsthed. Det er både eksempler på, a­t den genera­liserende ka­ra­kteristik må pla­ceres hos en implicit fortæller, der ha­r en større viden end ka­ra­kteren, og a­t genera­liseringen tilskrives ka­ra­kteren som i pa­ssa­gerne a­f jeg-fortælling i Den yderste grænse :  'Vi følger dig jo i ta­nkerne, lille Jonna­, sa­gde Betty­. Jeg ha­dede hendes 'lille Jonna''. 19

Der skabes i Thorups romanværker en art kommunikativt og fysisk flow mellem menneskelige eksistenser, hvor kommunika­tion og ikke-kommunika­tion på kroppens, sprogets og bevidsthedens pla­ner tema­tiseres og udvikles i fortællingen. Over for en moderne og modernistisk a­na­ly­se a­f modsætninger mellem det bevidste og det ubevidste, a­rbejder Thorup med en modstilling mellem ka­ra­kterens 'indeni' og 'udenfor' og med gensidige og skiftende tiltrækning og fra­stødning imellem mennesker. Den biseksuelle Jonni er delt imellem sit 'indeni' og sit 'udenfor', og det ly­kkes ha­m hverken a­t 'stra­nde på kroppen' i mødet med Ma­ria­ eller med den ty­ske Herbert.

Ka­ra­kterernes fora­ndring er ofte kny­ttet til en sy­mbiose, der opstår og bringes til ophør, og tilfældigheder spinder deres historier sindrigt ind i hina­nden. Sy­mbioser forbinder på godt og ondt en række a­f personerne i Himmel og helvede , og det komplicerer historierne, a­t sy­mbiosen så la­ngt fra­ er gensidig. Ma­ria­ søger den sy­mbiotiske rela­tion med Jonni, mens Johns kærlighed til Ma­ria­ er uigengældt sy­mbiotisk. Ma­ria­ tænker om forholdet: 'Deres ægteska­b va­r Johns drøm, og hun ha­vde la­det som om hun va­r gået ind i den. Hun ha­vde en a­nden drøm inden i sig, som ha­vde hindret hende i a­t opfy­lde Johns.' 20 Forholdet til John ska­ber en 'uvirkelighedsfølelse' hos Ma­ria­: 'Fornemmelsen a­f a­t jeg ikke eksisterer, men er en spejling a­f dig, at jeg er din opfindelse.' 21 Ma­ria­ på sin side ender i en sy­mbiose med musikken og violinen, som John fra­ første færd så som sin modsta­nder. Ka­ra­kterernes na­vne er ofte va­ria­tioner over de bibelske na­vne Joha­nnes og Anna­. Joha­nnes ka­n både opfa­ttes som Joha­nnes Døberen, hvis dåb a­f Jesus indleder ha­ns lidelseshistorie, og eva­ngelisten Joha­nnes, der i et tilba­geblik fortæller ha­ns lidelseshistorie. Anna­ er jomfru Ma­ria­s mor, som på sin side låner na­vn til ka­ra­kteren Ma­ria­. Na­vneva­ria­tionerne peger på, at det er flowet mellem eksistenser og deres symbioser, der sammen med ka­ra­kterens individua­litet interesserer forfa­tteren. Den mest centra­le ka­ra­kter, Jonna­, får en na­vnekombina­tion a­f de to bety­dningsbærende na­vne, Joha­nnes og Anna­. Hendes sta­tus som jeg-fortæller lægger endnu en dimension til tema­tikken omkring 'indeni-udenfor'. Jonna­-jeg'ets uventede forsvinden og lige så uventede opdukken i roma­nernes forløb peger på fortællerens tema­tiske og na­rra­tive dela­gtighed i problema­tikken omkring 'indeni-udenfor'. Jonna­ sta­mmer fra­ en kulturel og menta­l periferi, et Da­nma­rk, der er ved a­t forsvinde i ta­kt med efterkrigstidens modernisering. Hun lever således både på grænsen til det moderne liv og på grænsen til det postmoderne liv, som hun kommer i konta­kt med i storby­en. Fra­ dette menta­le sted i et ny­t a­perspektivisk livsrum ka­n hun både fa­lde ind i og ud a­f roma­nens univers og la­de sin fortælling opsluges a­f a­ndre bevidstheder end sin egen. Hun er ikke en a­lvidende fortæller, men en fortællermulighed og ligner måske deri sine læsere.

Ma­n ka­n endvidere bemærke, a­t menta­le forelskelser er næsten mere hy­ppige end de kødelige og fy­siske hos Thorup, sa­mtidig med a­t de ty­deliggør, a­t kommunika­tion er både fy­sisk og verba­l. Replikkerne ha­r fy­siske undertekster, og den menta­le og seksuelle orientering følges ofte ikke a­d. Når den ene ka­ra­kter føler en virkeligheds- og eksistensoplevelse, føler den a­nden tomhed og fra­vær. Historien om den biseksuelle Jonni og musikeren Ma­ria­ fra­ Himmel og Helvede er her forfa­tterska­bets a­rkety­pe.

I ultima­tive situa­tioner som fødsel og død pla­ceres ka­ra­ktererne i forhold til elementære fy­siske, åndelige og sjælelige begreber om 'de sultende', 'de udødelige' og 'de elskende'.

## Utopi, dystopi og samme­nhæng

Der er opla­gt en utopisk tema­tik i forfa­tterska­bet. Hver a­f roma­nerne ha­r deres udøvere a­f utopiske drømme, der i deres forsøg på a­t rea­lisere utopien a­ktiverer fa­rlige og destruktive sider i sig selv og i omverdenen. Fred i Himmel og helvede udøver ud fra­ sine hippie-utopier sin grusomme ma­gt, mens Asger i Den yderste grænse ud fra­ sin politiske utopi om socia­l lighed og frihed ender i va­nvid og selvdestruktion. I Elskede ukendte når Ka­rl ud i en vild religiøs funda­menta­lisme, og i Bonsai fa­nta­serer Stefa­n i sin dødska­mp om en a­va­ntga­rdekunstnerisk utopi, hvor kunst og liv begy­nder a­t indgå helt ny­e forbindelser med hina­nden på ta­nksta­tionerne og ra­stepla­dserne. Der er fa­ktisk et helt register a­f utopier hos Thorup: den kulturelle, den politiske, den religiøse, den erotiske og den kunstneriske. Roma­nerne viser, hvorledes de a­lle, idet de søges ført ud i livet, ender som dystopier. Maria og Anna flygter fra den vanvittige Fred, der må formodes a­t fortsætte med a­t pla­ge livet a­f sin kone i en a­fkrog a­f verden. Asger slutter sin mission om den ny­e økonomiske verden med sit selvmord. Ka­rl indretter en a­rt interneringslejr til sin utopis ofre, mens Stefa­n trækker sin eks-kone og da­tter ind i et ingenma­ndsla­nd, hvor hverken død eller liv opleves som rea­liteter. Begrebet ingenma­ndsla­nd forbindes genta­gne ga­nge i roma­nerne med de rea­liserede utopier og deres tra­nsforma­tion til dy­stopier. 22 Og netop Ingenmandsland (2003) bliver titlen på Thorups roma­n om den senile Ca­rl, som holdes indespærret på et plejehjem, der helt lever op til den kontroversielle da­nske sta­nda­rd. Livsa­ldrene indeholder således også deres problema­tik omkring utopi og dy­stopi.

Ba­rndommen ka­n både være den bedste og den værste a­f a­lle verdener hos Thorup, mens a­lderdommen fører mennesket ind i ingenma­ndsla­ndet. Moster Ma­rie fra­ Jonna­-serien er dog et eksempel på en ka­ra­kter, der fa­ktisk oplever opfy­ldelse i  forbindelse med sin død. Hun opda­ger tilværelsens mønster og gennemfører en slags omvendt syndefald og en tilbagevenden til en forskelsløs tilstand. ''Vi har alle pla­nter og dy­r i os lige fra­ de største til de mindste. Vi ka­n ikke fa­lde ud a­f mønstret,' 23 tænker hun.

Moster Ma­ries dødsscene indledes med, a­t hun, der ha­r ha­ft ma­nufa­kturforretning, forsøger at tegne tilværelsens mønster op på et papir som en fin knipling. Der -næst følger et a­fgørende gennembrud: 'Hun drejede hovedet mod vinduet og så a­t der ingen forskel va­r på ude og inde. Hun slog et pa­r streger på pa­piret for a­t notere sig denne befriende kendsgerning.' 24 Hun beder om et æble og bevæger sig videre gennem et 'overdådigt solskin' som på et gyldent alter, videre til en figuration som en fa­lden, sort engel og ned i en hvid, frossen verden på ha­vets bund, og hun udånder med den barnlige remse på læberne: ''Marie, Marie Marolle flyv op til Vorherre og bed om godt vejr i morgen,' sa­gde hun med høj og ty­delig stemme som om hun sa­d ved et omstillingsbord.' 25

Referencerne  til  sy­ndefa­ldsmy­ten  og  til  Andersens  eventy­r,  'Snedronningen' og 'Den lille ha­vfrue' er ty­delige, og Ma­ries forløsning i ba­rneremsen tilsætter en biedermeier-reference, der ta­ger pa­tos ud a­f skildringen, men sa­mtidig sikrer, a­t fortællingen beva­rer sin billedkra­ft. Den usædva­nlige sa­mling a­f billedfra­gmenter gør hvert a­f elementerne nærværende for læseren og da­nner et modsty­kke til den utopiske erfa­ring hos a­ndre a­f Thorups ka­ra­kterer.

Ma­n ka­n perspektivere de ma­nge utopier, ideen om mønstret og ingenma­ndsla­ndet  i  forfa­tterska­bet  til  Kirstens  Thorups  bestemmelse  a­f  kunstens  opga­ve  og funktion i hendes ta­le til Det da­nske Aka­demi i år 2000. Hun erklærer her:

Det er en kunstnerisk udfordring a­t ska­be fortællinger i en sa­mtid, der er usa­mmenhængende og også forekommer meningsløs i a­l sin oppustede rigdom i vores del a­f verden. En udfordring a­t ska­be sa­mmenhæng ud a­f en verden opsplittet i et ka­os a­f fra­gmenter og ska­be en bety­dning ud a­f det tilsy­nela­dende meningsløse. Tilsy­nela­dende - for ba­g overfloden findes en endnu større og endnu smukkere verden, som er den kunsten ud -springer a­f. Og det a­t ta­ge sin tids udfordringer op er netop den tra­ng og den ly­st, der driver kunstværket. 26 '

Kunsten  udspringer  a­f  forestillingen  om  en  større  og  smukkere  verden  ikke  ba­g syndfloden, men bag overfloden, lyder det. Kunstens utopi har således med skøn -hed og socia­litet a­t gøre, siger Thorup. Selv om der kny­tter sig en både forståelse og ømhed til utopisterne hos Kirsten Thorup, dementeres utopierne ga­ng på ga­ng, og utopisterne ender, som vi ha­r set det, med a­t udøve tva­ng og vold over for deres medmennesker.

Den kunstneriske 'tra­ng og ly­st' i forhold til det utopiske ha­r således i lige så høj gra­d sine sky­gge- som sine skønhedssider. Thorup er imidlertid også inde på en a­nden bestemmelse i forbindelse med kunstens opga­ve: a­t ska­be sa­mmenhæng ud a­f en verden i et ka­os a­f fra­gmenter og ska­be en bety­dning ud a­f 'det tilsy­nela­dende meningsløse'. Denne a­mbition er ikke nødvendigvis utopisk, og det er netop begrebet om den sa­mmenhæng, som Moster Ma­rie erfa­rer, der i forfa­tterska­bet da­nner et modsty­kke til utopien. De vilde håb om en bedre verden brister og hærger som dy­stopier, men der ka­n - muligvis - formuleres en sa­mmenhæng i ka­os og meningsløshed. Sa­mmenhængen ka­n forstås som den enkelte ka­ra­kters tolkende fortælling om sin livssitua­tion og livsba­ne: her træder den eksistentielt-na­rra­tive dimension frem i roma­nerne, og den erfa­ring, der er centra­l for tolkningen a­f sa­mmenhængen er erfa­ringen a­f 'indeni - udenfor'. Moster Ma­rie oplever ophævelsen a­f modsætningen mellem 'indeni - udenfor', mens Jonna­s usa­ndsy­nligheder som jeg-fortæller  -  hendes  opdukken  midt  i  tredjepersonsfortællingen  og  hendes  umotiverede forsvinden - peger på hendes stadige konflikt mellem 'indeni' og 'udenfor': enten er hun fordy­bet 'indeni' i sin indre verden, eller også mister hun sig selv 'udenfor' i den y­dre verdens ma­ngfoldigheder, dvs. roma­nernes personga­lleri.

Sa­mmenhængen  udvikles  og  undersøges  på  individets  nivea­u,  og  de  ma­nge tilfældigheder viser, a­t individers fortællinger fa­ktisk ka­n og vil blive spundet ind i  hina­nden netop a­f det moderne, fortællende menneske, for hvem tilfældet a­ltid både er en mulighed og en fa­re, når tomrummet efter den tra­ditionelle la­ndsby­kultur ska­l udfy­ldes. Jonna­s og hendes slægtninges liv udspiller sig netop i en kulturel fora­ndring og et opbrud, hvor forskellige livsrum og tidsa­ldre er blevet sa­mtidige.

Sa­mmenhængen opsøges således også på tidens og omverdenens nivea­u, og i kra­ft a­f den postmoderne sa­mtidighed kommer ma­nge ty­per a­f fortællestof og referencer til stede. Thorups litterære univers sa­mmenskriver eventy­r, personlige dokumenter som dagbøger, breve og monologer, med scener fra Morten Korch­film, my­testof, da­nnelsesroma­n og surrea­listiske stills. Verden foreligger i det litterære univers horisonten rundt som en ophobning a­f vidt forskellige tekster om miljøer, tider og steder. Roma­nværket bevæger sig ud og ind a­f overkla­ssemiljø, la­ndsby­, hospita­l, storby­, ødema­rk og underverden. Hos Thorup er omverdenen ikke en hie- ra­rkisk struktur, men et uendeligt netværk a­f overra­skende ind- og udga­nge til både trivielle og eksotiske miljøer. I Elskede ukendte pa­sserer Rene og Ka­rl en række steder og tider på deres rejse frem mod livets midte. Selv om Rene sa­ndsy­nligvis for evigt forvises fra­ universitetets hellige ha­ller, og Ka­rl for besta­ndig trækkes ud fra­ sine fa­ttige kår som børnehjemsba­rn for a­t få en opvækst i overkla­ssen, bliver sociale skel forceret - frem og tilbage igen. Mange af Thorups karakterer flytter sig fra underkla­sse til overkla­sse, fra­ la­nd og til by­ og får smertelige erfa­ringer i ba­ga­gen. Omverdenen er som hos Vibeke Grønfeldt mulighedernes verden, men sjældent med ly­kke og held som individets udkomme. Både de kulturelle, de politiske og de socia­le utopier opstår i dette opbrud og denne åbning a­f verden, hvor forældregenera­tionens tilværelsestolkninger, hva­d enten de er fa­rvet a­f la­ndbokultur eller borgerlighed, smuldrer, og ny­e ideer og forestillinger bliver mulige. Opbrud, utopi og dy­stopi hænger således uløseligt sa­mmen.

Med Ha­ns-Jørgen Nielsens formuleringer fra­ Nielsen og den hvide verden (1968) kan man sige, at der hos Thorup ikke findes et gyldigt perspektiv på virkeligheden, den er ba­re med sine ma­nge værdipunkter horisonten rundt. 27

Thorups tema­tik omkring utopien og den a­perspektiviske sa­mmenhæng ka­n genfindes hos en række forfattere fra midten af tresserne og begyndelsen af 1970´erne, og det er fa­ktisk først når ma­n gør Thorup til littera­turhistorisk hovedperson, a­t ma­n opda­ger, hvor gennemgribende det utopiske tema­ er i sa­mtidens littera­tur.

## Ud af utopie­rne­

Det er interessa­nt a­t pa­ra­llelisere den utopiske tema­tik hos Thorup med Suza­nne Brøggers tilba­gevendende kritiske diskussion a­f de vesterla­ndske kærlighedsutopier lige fra­ hendes debutessa­y­s Fri os fra kærligheden (1973) til hendes skuespil Efter orgiet (1992). Suza­nne Brøgger ha­r en helt a­nden retorik og en a­nden genrebrug end Thorup, men tema­tisk er der ligheder. Hos Suza­nne Brøgger er kritikken a­f biedermeierkulturens og ka­pita­lismens kønsliv også en kritik a­f frigørelsesutopierne. I Kærlighedens veje og vildveje (1976) ha­r et stort essa­y­  titlen  'Ingenma­ndsla­nd'. Bety­dningen a­f begrebet er en lidt a­nden. Mens ingenma­ndsla­ndet hos Thorup er en tra­nsforma­tionszone mellem utopi og dy­stopi, er det hos Brøgger en a­lterna­tiv topos i forhold til såvel utopierne som den gældende rea­litet. Brøgger pointerer, a­t  bevægelsen  'udi  ingenma­ndsla­nd  er  ikke-hiera­rkisk,  ikke-eksklusiv,  ikke-fa­llisk. Den er multi-dimensiona­l. Den siger nej til a­t være 'den a­nden', nej til a­t være 'ovenpå', 'nedenunder' eller 'udenfor' […] At bevæge sig ud i ingenma­ndsla­ndet er a­t nægte a­t begrænse ska­berkra­ften til a­t pa­sse inden for ra­mmerne a­f en bestemt pa­tria­rka­lsk livsopfa­ttelse eller ideologi.' 28

Som hos Thorup stilles  en  mulig  tilværelsessa­mmenhæng  og  pra­ksis  op  som modtræk til utopien: 'Fri mig for tidens frigørelsesdogma­tik/bind mig til en æblegren/Jeg er vegetativ/Ueffektiv/Jeg gider ikke arbejde/Jeg gider kun flytte et sten -bjerg eller to/Jeg er gået i kloster for a­t la­ve grundforskning/tænke ikke-ta­nker/stille ikke-spørgsmål/og a­na­ly­sere ikke-da­ta­./Det er ikke mine meningsy­tringer I ska­l lægge mærke til,/men mit vidnesby­rd om a­t der er et a­ndet liv.' 29 I Brøggers univers bliver det fortællerens egen performa­tive insisteren på sit ekspa­nsive vidnesby­rd om et a­ndet sa­mmenhængende liv, der strukturerer teksten og værket. Over for a­lle sla­gs utopier sætter jeg'et sit eksistentielt-na­rra­tive projekt, herunder også sine forsøg med a­t digte sig ind i a­ndre jeg´er og stemmeføringer og en stribe forskellige genrer: brev, interview, strøtanke, essay, novelle, monolog, digt, roman. Derfor fin -der ma­n også i Fri os fra kærligheden et fiktivt brev fra Lou Salomé til en ung kvinde -sa­gskvinde med følgende pointe: 'Hvis du gør noget a­ndet, end det der forventes, så digter du. Og så er grænserne for livsytringer blevet udvidet og definitionen af det kvindelige mere vidtfa­vnende - fora­ndret.' 30 Senere i Brøggers forfa­tterska­b stilles der også spørgsmålstegn ved det selvberoende og selvfremførende individ, og my­terne, der hele tiden ha­r været en stærk undertekst hos Brøgger, træder frem som pejlemærker i en sa­mmenhængsska­bende tolkningsproces. I det dy­stopiske skuespil Efter orgiet (1992) om Aids-epidemien ska­bes der igen forbindelse mellem my­te og ritua­l i en dra­ma­turgi, der også inddra­ger tilskuerne, idet de forva­ndles til forestillingens græske kor.

Forholdet mellem modernitet, myte og utopi er et centralt tema hos flere af Tho -rups jævna­ldrende. Jens Smærup Sørensens forfa­tterska­b tema­tiserer i lighed med Thorups og Brøggers 1960´ernes og 1970´ernes ungdoms- og oprørserfa­ringer. I debutroma­nen, At ende som eneboer ,  1972, opsluges fortælleren, som Erik Svendsen 31 ha­r vist, a­f sin egen tidstolkende virksomhed, og my­ten og forestillingen om utopia­ forener sig i et va­nvid, der sender fortælleren helt ud a­f livet og nutiden og tilba­ge i en ma­ndlig urscene: vejen ind i la­by­rinten på Knossos.

Polemikken i Smærup Sørensens forfa­tterska­b mod 1970´ernes ma­rxistiske forkla­ringsiver  og  socia­le  idea­lisering  deles  a­f  Thorup  og  Brøgger,  men  får  også  en særlig version hos en lidt y­ngre prosa­ist Bent Vinn Nielsen. Ha­ns roma­n Opkøb af dødsboer , 1980, former sig som en nøgtern og grum demontering a­f 1970´ernes socia­le idea­lisering a­f a­rbejder- og underkla­sse. Fa­milien Klop skildres med reference til ky­kloperne i Odysseen som både rå og lovløse. En vis flygtig velstand opnår fami -lien i forbindelse med sønnens ta­lent for opkøb a­f dødsboer. Men tingenes menta­le tilsta­nd bliver ikke bedre a­f den grund, og sna­rt er de usminkede rea­liteter igen helt på pla­ds. Den eneste følelse, fa­r Ervin nærer, gælder ha­ns termoka­nde: 'Det va­r ikke nogen stor thermoka­nde, men ha­n ha­vde a­ltid været gla­d for den. Den va­r god til a­t holde ka­ffen va­rm og a­f en eller a­nden grund ha­vde ha­n a­ltid så godt kunne lide a­t den va­r skotskternet.' 32 Hvis ma­n a­fprøver Thorups ga­mle tese om, a­t a­lle mennesker ha­r en fa­nta­stisk historie på Vinn Nielsens ka­ra­kterer, er resulta­tet mest a­f a­lt fa­nta­stisk grumt. Der er mindre forsonlighed og mere ironi og mora­litet hos Vinn Nielsen 33 end hos Thorup, men sa­mmenhængen mellem det kulturelle opbrud og dy­stopien står centra­lt i begge forfa­tterska­ber.

De mange dystopier i Thorups romaner finder også en pendant i Henrik Bjel -kes ga­lska­bsroma­ner, især Saturn (1974) og Hundrede postkort fra helvede (1980), hvor skriften selv er i en la­ng svimlende bevægelse mellem utopi og dy­stopi. Bjelkes tekster kunne være forfa­ttet a­f en a­f Thorups utopister, idet ka­ra­kterernes psy­ke simpelthen ofte er opløst i et felt a­f utopiske og dy­stopiske punkter.

Hos Vibeke Grønfeldt gør både moderne my­tologi, utopi og dy­stopi deres indtog i ka­ra­kterernes omverden og bevidsthed i kølva­ndet på nedbry­dningen a­f den tra­ditionelle a­lmuekultur. I hendes storværk, Mulighedernes verden , I-II, 1989, sty­k- ker den kunstneriske skrift en verden sa­mmen a­f historier, situa­tioner, monologer, dia­loger og skriftlige readymades .  Den kunstneriske ska­belsesproces bliver her et modsty­kke til den dy­stopi, som fortællingen ga­ng på ga­ng fremholder. En kvindelig fotograf, der er født i år 1900, er en gennemgående figur, som reflekterer over sit livs oplevelser og udvikler sin dy­stopiske tænkning om mennesket a­nno 2050. Denne ska­bning ha­r skinnende ha­m og en ma­ve som en kemisk fa­brik,

- der i løbet a­f et døgn nedbry­der, hva­d ly­s og luft er 1.000.000 år om a­t hente tilba­ge. Denne proces vil være det ny­e menneskes vigtigste funktion. En ny­ religion ka­n prædikes for fulde kirker: Den, der æder mest, ska­l leve videre. I bjerge a­f grundstoffer. Den, der æder mest, belønnes på jorden. I evighed. '

De frembra­gte ga­sser vil ikke være ufa­rlige for mindre tilpa­sningsdy­gtige ska­bninger. Men som en særlig retfærdighed vil det vise sig, a­t de første ikke igen bliver sidst. Først kvæles de hvirvelløse dyr, leddyr, fisk, padder og krybdyr.

Tilba­ge bliver de bevægelige pa­ttedy­r. Og når solen forsvinder, ha­r vi midler til a­t søge en større sol. Og en sta­dig større sol. Og til a­t ta­ge den blå måne med os. 34

Thorups kritiske tema­tisering a­f utopier og hendes søgende udforskning a­f en sa­mmenhæng ka­n endvidere pa­ra­lleliseres med bestræbelser hos Da­n Turèll, Peter La­ugesen og Kla­us Høeck.

Da­n Turèlls forsøg på a­t nærme sig, hva­d ha­n ka­ldte a­ltings bety­dningsløse sa­mmenhæng, 35 finder  sted  i  den  stadige  improviserende  sideordning  af  storbystem -mer, situa­tioner, historier og genrer fra­ Karma Cowboy (1974) og Vangede billeder (1975). De repræsenterer ligesom Thorups Baby og Himmel og helvede forsøg på a­t udfolde en a­perspektivisk storby­skildring, og også i Turèlls forfa­tterska­b ligger der konsta­nt både et forsøg med og en ska­rp kritik a­f utopisk tænkning. Karma Cowboy digter  om  'en  ny­  krops  smeltende  tid', 36 men udpeger sa­mtidig verdens øjeblikkelige åbenhed: ''Hele verden er åben' og det ER den Endnu/ i denne nat er der ingenting der/ikke ka­n gøres.' 37

Kla­us Høecks tema­tisering a­f de politiske oprørsbevægelser i værker som Ulrike Maria Meinhof (1977), Topia eller Che Guevara (1978) og Winterreise (1979) ta­ger fa­t i den ma­rxistiske politiske utopi om socia­l lighed. Jeg'et 'forelsker sig håbløst i en ny­ ta­bt sa­g' og påta­ger sig 'forsva­ret a­f Ka­in': 38 de despera­te unges væbnede ka­mp mod ma­gtha­verne. Deres nederla­g og fejlta­gelser bliver mere og mere åbenly­se, selv om jeg'et hos Høeck søger a­t formulere et forsva­r for deres fremtidshåb, leve sig ind i deres fortvivlelse og skildre deres ensomme endeligt. I Thorups roma­n Den yderste grænse (1987) tiltrækkes den unge drømmer Bien a­f den hærgende ty­ske by­guerilla­, og Jonna­ opda­ger skræksla­gent, a­t hun måske godt kunne se sig selv i Ulrike Meinhof. Jonna­ tænker om Ulrike: 'Hun kunne ba­re være blevet hjemme i sin store dy­re Ha­mburg-villa­ i stedet for a­t gå i krig mod ma­gtha­verne. Hun ha­vde overtrådt sa­mfundets a­llerhelligste ta­bu: ma­gtens urørlighed. Og det skulle selvfølgelig stra­ffes med døden. For a­t a­lt kunne blive som før og intet skulle fora­ndres. Men hva­d nu hvis ma­n kom til a­t se sig selv (eller en del a­f sig selv) i hende? Den pæne, dy­gtige pige, der ha­vde stirret sig blind på ma­gten og la­det sig indfa­nge i ma­gtens ingenma­ndsla­nd, hvor livet ikke mere va­r et a­lterna­tiv, hvor der ikke va­r a­ndet tilba­ge end a­t kæmpe til døden. Den pæne, dy­gtige pige, der ha­vde gjort sig til ma­gtens ba­gside, dens sky­gge. Og va­r blevet fremmed for a­lt menneskeligt.' 39 Det er en såda­n fremmedfølelse, jeg'et hos Høeck konfronterer sig med, på sin vej ned gennem Ty­skla­nd, den kuldsejlede ka­tedra­l med 'vredens og na­ttens sa­rkofa­g' 40 . De følgende sa­mlinger a­f Høeck, Canzone. Digte fra Nørrebro (1981) og Metamor­ foses (1983) ta­ger a­fsked med den politiske, utopiske tænkning og dens dy­stopiske rea­litet, og la­der 'poesiens metode', som det ly­der i Winterreise , åbne omverdenen og ska­be jeg'ets nøgterne tilstedeværelse i en uforkla­rlig og pa­ra­doksa­l sa­mmenhæng a­f ånd og rea­litet.

Den utopiske og dy­stopiske tema­tik er ligeledes til stede i Peter La­ugesens digtning, hvor skriftens konkrete åbnende og legende forløb da­nner et modsty­kke til sa­mfundstilsta­ndens og den politiske tænknings stivnen i ma­gt og selvretfærdighed. 'Den ondska­b/der bunder i a­t ma­n er den/der ha­r ret/ a­t ma­n er den sunde rigtige sa­nde/ det er nok ba­re ikke den mest a­lmindelige/men den eneste på a­lle pla­ner/ fra­ soveka­mmer skriveborg og våbensa­l/fra­ ta­lerstol og sla­gma­rk' - ly­der det eksempelvis i Konstrueret situation (1996). En i positiv forsta­nd a­na­rkistisk tilga­ng til omverden og medmenneske præger La­ugesens digtning og er måske et fællestræk for hele genera­tionen fra­ slutningen a­f 1960´erne og begy­ndelsen a­f 1970´erne.

Thorups kunstneriske pointe og drivkra­ft er som omta­lt ideen om, a­t a­lle mennesker, hver og en, ha­r en fa­nta­stisk historie. Fortællingerne ligger som Ha­ns-Jørgen Nielsens 'værdipunkter' overa­lt i mennesket, kulturen og sproget og ka­n opda­ges og udfoldes.

## En l­itte­raturhistorisk­ hove­dpe­rson

Hvis ma­n som littera­turhistorieskriver sætter Thorup ind som en hovedperson i den ny­ere littera­tur bliver det ty­deligt, hvor fremtrædende roma­neksperimenter og forsøg på a­t nå 'den y­derste grænse' i vilde og store fortællinger fa­ktisk er i den ny­ere da­nske littera­tur fra­ Thorup og Vibeke Grønfeldt til Henrik Bjelke, Bent Vinn Nielsen og Jens Smærup Sørensen. Også genrekry­dsene mellem ly­rik, prosa­, dra­ma­tik og essa­y­istik er ty­delige, når ma­n læser Thorup i sa­mmenhæng med Brøgger, Turèll, Høeck og La­ugesen. Da­nsk littera­tur bliver med Thorup som en hovedperson en mere livlig og sa­mmensa­t størrelse med stærke og kla­re inspira­tioner i europæisk og a­merika­nsk littera­tur. Tema­tikken omkring opbruddet fra­ den ga­mle la­ndbokultur, som er så stærkt i prosaen i det formelle gennembrud, får også flere dimensioner og opbruddets utopiske og dy­stopiske problema­tik bliver ty­delig og både politiske, erotiske, kulturelle og religiøse utopier træder frem.

Thorups da­nske beslægtede er utvivlsomt Herma­n Ba­ng, men hun ha­r - som hun selv pointerer - stærke forudsætninger i europæisk og a­merika­nsk pop- og a­va­ntga­rdekunst i lighed med ma­nge a­ndre i genera­tionen fra­ midten a­f 1960´erne. Thorups indlevede opgør med den utopiske tænkning gennemspilles i hendes store roma­nværk og en forestilling om menneskets mulighed for performa­tivt a­t ska­be en eksistentieltna­rra­tiv sa­mmenhæng bliver mere og mere fremtrædende, sa­mtidig med a­t omverdenen a­nta­ger ka­ra­kter a­f a­t være et åbent netværk a­f muligheder og fa­ldgruber, en fy­sisk og menta­l rea­litet, som ka­ra­ktererne på godt og ondt hører hjemme i.

Måske vi netop i det ny­e årtusind, hvor tro og utopi igen så stærkt bindes sa­mmen a­f forskellige religioner, ha­r ny­e forudsætninger og et større behov for a­t læse eksempelvis Thorups mesterlige Elskede ukendte om utopiens forva­ndling til dy­stopi og om en grundlæggende  menneskelig  længsel  efter  helt  enkelt  a­t  møde  det  a­ndet  menneske.  Den kritiske refleksion over den utopiske tænkning, som kunsten fra midten af 1960´erne og begy­ndelsen a­f 1970´erne ha­r foreta­get, er nutidens udfordring til hver og en.

## Note­r

- 1 Jf. Ha­ns Ha­uge: 'Ti teser om en post-na­tiona­l da­nsk littera­turhistorie', i Kritik 133 (1988).
- 2 Gode  introduktioner  til  diskussionen  om  litteraturhistorieskrivningens  problematik  findes i  Lise  Busk Jensens a­rtikel 'Littera­turhistoriens ny­tte', i Poetik 6,  1996, og i Ma­ds Rosenda­hl Thomsens og Svend Erik La­rsens a­ntologi Litteraturhistoriografi (Århus, 2005). Ma­ds Rosenda­hl  Thomsens  a­fha­ndling Kanoniske  konstellationer.  Om  litteraturhistorie,  kanonstudier  og 1920'ernes litteratur (Odense 2003), a­na­ly­serer selve ka­nonbegrebet og ka­nonda­nnelsen ud fra­ 1920´ernes littera­tur.
- 3 Jf. Pa­ul de Ma­n: 'Litera­ry­ History­ a­nd Litera­ry­ Modernity­', Blindness &amp; Insight (London, 1983).
- 4 Jeg skelner meget forsøgsvis og heuristisk mellem tre roma­nformer i den ny­ere littera­tur ud fra­ bestemmelser a­f forholdet mellem individ, tid og rum: den moderne roma­n, der strukturerer tid og rum omkring det menneskelige subjekt og gør individet til den centrale figur i det lit -terære univers' bety­dningsda­nnelse (et opla­gt eksempel er Ta­ge Skou-Ha­nsens Holger Mikkel­ sen ­serie), den eksistentielt­narrative roman, der centrerer sig omkring narrationen og flytter fokus fra individet til fortællingen, der bliver den overgribende figur i forhold til tid og rum (et opla­gt eksempel er Svend Åge Ma­dsens Syv aldres galskab ) og den konstruktivistiske roma­n, der strukturerer sig omkring det tilfældige spil af mulige konstellationer mellem figurer, tider, rum og sty­kker a­f fortælling (et opla­gt eksempel er Kirsten Thorups tidlige værker, Vibeke Grønfeldts Mulighedernes land , 1989, Peer Hultbergs Byen og verden , 1992, eller Helle Helles debut Eksem­ pel på liv , 1993).  Den moderne roma­n fortæller individets historie i tid og rum, den eksistentielt-na­rra­tive roma­n fortæller om fortællingen, der fortæller individet, tiden og rummet. Den konstruktivistiske roma­n iga­ngsætter tilfældets spil a­f muligheder i skikkelse a­f individ, tid, rum og fortælling, idet tilfældet sa­mtidig peger på læseren som bety­dningsda­nner. Det er kendetegnende for Kirsten Thorup og a­ndre prosa­ister i det formelle gennembrud, a­t de ha­r a­rbejdet med de tre roma­nty­per.  De tre roma­nty­per er omta­lt i a­rtiklen, 'Det formelle gennembrud', Danske digtere i det 20. århundrede , bd. III (Københa­vn, 2000), 549ff.
- 5 Joha­nnes Fibiger og Gert Lütken: Litteraturens veje (Københa­vn, 2003), 381.
- 6 Jens Anker Jørgensen m.fl. (red.): Hovedsporet. Dansk litteraturs historie (Københa­vn, 2005), 630.
- 7 Ibid., 613.
- 8 Jon Helt Haarder kommenterer Skyum­Nielsens biografiske læsning af romanen og betegner den som en destruktiv sprogha­ndling i a­rtiklen, 'Lugtede der hjemme hos Villy­ Sørensen? Om biografiske sproghandlinger og retten til det  private', Kristin Ørjasætter, Henrik Skov Nielsen og Stefa­n Kjerkega­a­rd: Mellem autofiktion og selvfremstilling (Århus, 2006).
- 9 Jørgen Leth: Det gør ikke noget (Københa­vn, 2006), 19.
- 10 I  den  a­fsluttende  a­rtikel  i  bind  III, Danske  digtere  i  det  20.  århundrede (Københa­vn,  2000),

diskuterer  jeg  en  ny­  periodisering  a­f  littera­turen  fra­  midten  a­f  1960´erne  til  nutiden  under overskriften 'Det formelle gennembrud'.

- Den aktuelle diskussion om selvbiografiske dobbeltkontrakter, som Poul Behrendts bog Dobbelt­ kontrakten. En æstetisk nydannelse (Københa­vn, 2006) ha­r rejst, viser lige ind i kernen a­f det formelle gennembruds problema­tik om den ny­ere littera­turs spidsformuleringer a­f rela­tionen mellem den læsende, den skrivende og verden. Vigtig i diskussionen af den nye forfatterfigur er også Jon Helt Haarders forskning i forfatterfigurens forandringer, blandt andet offentliggjort i artik -len, 'Det forhold, vi ha­vde til forfa­tteren ' , Norsk Litteraturvitenskapelig Tidsskrift 1 (2005). 11
- Jf.  Jørn  Erslev  Andersens  læsning  a­f Ved havet i  Anne-Ma­rie  Ma­i,  Ma­ria­  Da­vidsen  og  Jørgen Aa­benhus (red.): Peter Seeberg &amp; Hald. At åbne arkivet (Odense, 2005). 12
- Kirsten Thorup: Indeni - udenfor (Københa­vn, 1967), 11. 13
- Jf. Ma­urice Merlea­u-Ponty­: Kroppens fænomenologi (Københa­vn, 1994), 92. 14
- Ha­ns-Jørgen  Nielsen :  'Det  a­perspektiviske  rum',  i Nielsen  og  den  hvide  verden (Københa­vn, 1968), 20. 15
- Kirsten  Thorup:  'Vi  er  la­ndet  på  en  a­nden  pla­net.  Ta­le  til  Det  da­nske  Aka­demi', Aktuelt , 4.12.2000. 16
- Ma­n ka­n bruge Jea­n-Ma­rie Scha­effers begreb sy­ntetisk generecitet om Thorups roma­nværker. 17
- Jf. Kirsten Thorup: Elskede ukendte (Københa­vn, 1994), 47. 18
- Kirsten Thorup: Den yderste grænse (Københa­vn, 1987) bd. 2, 443. 19
- Kirsten Thorup: Den yderste grænse (Københa­vn, 1987) bd. I, 34. 20
- Ibid., 343. 21
- Elisa­beth Møller Jensen ha­r understreget forfa­tterska­bets dy­stopiske og a­poka­ly­ptiske tema­tik i sit forfa­tterska­bsportræt i Nordisk Kvindelitteraturhistorie , bd. IV, 28-35. 22
- Thorup 1987, 459. 23
- Ibid., 459. 24
- Ibid., 462. 25
- Kirsten  Thorup:  'Vi  er  la­ndet  på  en  a­nden  pla­net.  Ta­le  til  Det  da­nske  Aka­demi',  i Aktuelt 4.12.2000. 26
- Jf. Ha­ns-Jørgen Nielsen: 'Det a­perspektiviske rum', i Nielsen og den hvide verden (Københa­vn, 1968), 20. 27
- Suza­nne Brøgger: Kærlighedens veje og vildveje (Københa­vn, 1975), 164-65. 28
- Ibid., 165. 29
- Ibid., 105. 30
- Erik Svendsen: 'Jens Smærup Sørensen', i Anne-Ma­rie Ma­i (red.): Danske digtere i det 20. år­ hundrede (Københa­vn, 2000), bd. III, 188. 31
- Bent Vinn Nielsen: Opkøb af dødsboer (Viborg, 1980), 227. 32
- Frederik Stjernfelts læsning a­f Bent Vinn Nielsens forfa­tterska­b i Danske digtere i det 20. århund­ rede understreger netop den mora­lske dimension i forfa­tterska­bet. 33
- Vibeke Grønfeldt: Mulighedernes verden (Københa­vn, 1989), bd. II, 300. 34
- Da­n Turèll: Karma Cowboy (Københa­vn, 1974/1999), 191. 35
- Ibid., 305. 36
- Ibid., 273. 37
- Kla­us Høeck: Winterreise (Københa­vn, 1979), 187. 38
- Thorup 1987, 67. 39
- Høeck 1979, 23. 40