Det litterære rum
Forfattere: Frederik Tygstrup
Tidsskrift: passage (1999-01-21)

,,

I

1

1

il

1

1

I"

1

!1

, 1 :

:

I

'

1 11

jili

,

I

I,,:

I

i

.I

I

l;!i

, q ,1,

I:!!

1

1

,!

'11

1

## FREDERIK TYGSTRUP

Litteraturteorien har  gerne  lagt mere  vægt på litte­ raturens  tid  end på  litteraturens  rum.  Det  mest  be­ tydningsfulde  litteraturteoretiske  værk  nogensinde, Aristoteles'  poetik,  satte  fortælleteor� - undersø­ gelsen af begivenhedernes komposition i et forløb på den centrale plads,  og  der har den stort set stået uantastet  lige  siden.  Den  intense  fokusering  på  den narrative  forms  struktur,  logik  og  d yn amik har  be­ tydet,  at  spørgsmålet  om  litterær  komposition  først og  :fremmest  er  blevet  betragtet  som  et  spørgsmål om succession, om  de  :fremstillede begivenheders efter-hinanden  i  tid,  snarere  end  et  spørgsmål  om situation, begivenhedernes  placering  i  et  rum  og sammenhæng med dette rum.

Denne tendens -har :faet en markant formulering i Lessings lille  afhandling Laokoon :fra  1766,  hvor  han foreslår  en  slags  æstetisk Jalta,  der  på  god  aristote­ lisk vis lader litteraturen :fremstille det,  som er  "na­ cheinander in der Zeit",  og  den bildende kunst til­ svarende  det,  som  er  "nebeneinander  im  Raume". Der er  noget  bestikkende  og  indlysende  rigtigt ved denne  distinktion,  omend  den  også,  så  indlysende den er,  kan  komme til at sløre  nogle  af  de  proble- · mer,  der  vedrører  litteraturens  forhold  til  tid  og rum. Jeg  vil  her  hæfte  mig  ved  tre  problemer.  For det første er  der  grund til at  præcisere,  at de to ka­ tegorier  - det  sproglige  kunstværks  efter-hinanden og  det  bildende  kunstværks  ved-siden-af-hinanden - først og :fremmest er formelle:  de vedrører organi­ sationsprincipper i  sproget  og  billedet,  ikke  faktiske tidslige og rumlige forhold. Tid og rum må her sna­ rest  opfattes  som  metaforer  for  det  sproglige  medi­ ums forløbskarakter og billedmediets organisation af samtidige, synlige elementer. I forlængelse heraf må man uden tvivl spørge, om der ikke også er formelle træk i den litterære tekst, der tilsvarende kunne me- taforiseres som rumlige, hvor teksten har karakter af et nebeneinander. For  det  andet  gentager  Lessing  i overensstemmelse  med god - symmetrisk  skik  denne formelle distinktion på det stoflige område, således at litteraturens og billedkunstens foretrukne genstande bliver  henholdsvis  tidslige  og  rumlige  fænomener. Hvordan  denne  �ymmetri  skal  begrundes,  berører han  imidlertid  ikke,  r  og  formentlig  er  der  en  mere kompliceret vekselvirkning mellem de to sider, såle­ des  at  "formelt"'  rumlige  træk i  en tekst kan  :frem­ stille  tidslige forhold,  og  tilsvarende  "formelt" tids­ lige træk kan :fremstille rumlige forhold. Endelig må man  for  det  tredje  bemærke  den  tydelige  priorite­ ring af temporelle forhold, der kendetegner Lessings afhandling.  Ikke  nok  med  at  han  investerer  digt­ ningens og hele sprogets kraft og betydning i en \ld­ foldelse af det tidslige; det viser sig også, at han . selv på billedets område fordrer,  at den billedlige :frem­ stilling bør fastholde et kritisk øjeblik, enten lige før eller efter en begivenheds kulmination. Når Lessing så at sige giver tiden hvad tidens er og rummet hvad rummets er, er det samtidig med udgangspunkt i en - - antagelse  af,  at  det  er  tiden,  som  er  den  afgørende interessante  dimension, hvormed han,  åndshistorisk betragtet,  forbereder  den  voldsomme  interesse  for­ og  tematisering  af  tiden,  der  kendetegner  det  nit­ tende århundredes tænkning.

Jeg vil i  det følgende tage disse  tre  problemkom­ plekser  op,  for  resten  uden  særlig  hens yn tagen  til Lessing  i  øvrigt,  og  diskutere,  om  der  kan  finde\_s rumlige formtræk i den litterære tekst, om litteratu­ ren i forlængelse heraf kan betragtes som et medium til  at  :fremstille  rummet,  og  om denne  interesse  for :fremstillingen af rummet selv  er indskrevet i en an­ den  vægtning  af forholdet  mellem  tid  og  rum  end den,  der kommer til udtryk hos Lessing. Min h yp o- tese  vil  være,  at  den  litterære  tekst  som  medie  har en  rumlig  dimension,  og  at  den  herigennem  er  i stand til at :fremstille rumlige forhold på måder, som adskiller  den  fra  andre  medier.  I  teksten  eksisterer der  et  netværk  af  relationer,  både  formelt,  mellem de  lingvistiske  formelementer,  og  semantisk,  mel­ lem de implicit eller eksplicit :fremstillede elementer. De  semantiske  relationer  træder  frem  gennem  be­ skrivelser,  gennem  narrative  forløb,  gennem  :frem­ stilling  af  mentale processer,  sansninger,  affekter  og associationer,  og  gennem  de  umiddelbare  betyd­ ningsmæssige  nærhedsrelationer  og  tværforbindel­ ser,  der  etableres i  teksten.  Disse  relationer  er  i  en tekst som regel organiseret med en vis konsistens, de danner  et plan, som  modsvarer  en  mulig  anskuelse af  rummet.  Relationernes  plan  danner  et  rum-bil­ lede,  som  oscillerer  mellem  det  eksplicitte  og  det implicitte.  Det kan have  karakter  af  repræsentation, men det kan også danne en imaginær struktur,  som ikke  umiddelbart  modsvarer en anskuelse,  men som skematiserer anskuelsen og  derigennem opdager el­ ler  opfinder  en  rumlighed.  Der  eksisterer  kulturelt en  lang  række  så  at  sige  sedimenterede  organise­ ringer  af  rumanskuelsen,  som  er  objektiverede  i  et komplekst system,  der omfatter et vidt spektrum af momenter såsom naturs yn ,  byplan,  litterær konven­ tion (det, som Bakhtin kalder  "kronotopiske" struk­ turer), arkitektur, trafikadfærd, topografi, gestik osv. Rumanskuelsen  er,  sådan  som  ikke  mindst  Ernst Cassirer  og  Michel  Foucault  har  understreget,  ind­ lejret i  en  historisk orden,  et videns- og anskuelses­ regime. Denne rumanskuelsens historicitet kan vise sig  i  arbejdet  med  det  litterære  rum  på  forskellige måder.  Litteraturen  er  en  integral  del  af  det  histo­ riske  vidensregime  ved  på  den  ene  side  at udtrykke en  historisk  organisering  af  rumanskuelsen  og  på den anden side  konkret  at konstruere en  anskuelse, således  at  den  altså  bidrager  til  at  både  reproducere og  omskabe  den historiske  anskuelses  orden.  I  den første dimension er litteraturen et vidnesb yr d, en re­ præsentation af  en  historisk  rumorganisering,  mens den  i  det  andet er  et laboratorium for  konstruktion af  mulige  anskuelser,  af  fiktive  rum.  Man  kan  på denne baggrund udspecificere  en  række  forskellige indfaldsvinkler  til  det  litterære  rum  og  tilsvarende hermeneutiske  problemer.  Betragter  man forholdet mellem læseren og teksten, bliver det afgørende dia­ logen mellem læseren, med hendes historiske og er­ faringsspecifikke  forudsætninger,  og  tekstens  ske­ matiseringer;  betragter  man  det  historiske  forhold mellem  teksten  og  dens  kontekst,  bliver  det  afgø­ rende  de  epistemisk-historiske  konstruktioner,  som forbinder  teksten  med  dens  omgivelser,  den  kun­ struktion af rummet,  som den deltager i;  og  betrag­ ter man endelig forholdet mellem den litterære ska­ ben  og  dens  forudsætninger,  bliver  det  :fremfor  alt det  strategisk-taktiske  felt,  hvor  den  kunstneriske skaben artikulerer  sig  som  en deformation af  de  epi­ stemiske formninger  af  anskuelsen,  som  den  histo­ risk  intervenerer  i,  dens  kodificering  af  mulige  og aktuelt  på en  eller anden måde interessante rum.

## I. Rummets genkomst

For en historisk betragtning er det ikke til at overse, at netop den situation i kunsten, som Lessing gør op med  midt  i  det  attende  århundrede,  s yn es  at  være den  dominerende  tendens  i  det  tyvende.  Lessings grænsedragning er et opgør med udviklingen af æs­ tetiske  blandingsformer,  med ut  pictura-poetikken på den ene side,  som nedprioriterer det episke i littera­ turen  til  fordel  for  det  æstetisk  behagelige  billede, og  mod den  allegoriske  tendens  i  malerkunsten  på den  anden,  dvs.  mod  tendensen  til  at  narrativisere den  billedlige  :fremstilling.  Men  omvendt  er  netop blandingsformerne  et  af  de  vigtigste  kendetegn  for det  tyvende  århundredes  kunst.  I  billedkunsten har der været en intens interesse for at undersøge græn­ sen  mellem skriftlighed og  billede,  og  fra  Klee  og Magritte frem til vor  tids postminimalistiske  billed­ kunst finder man en fortløbende bearbejdning af teg­ nets rolle  i  billedet,  en  fascination  for  overgangen mellem tegn og ting,  mellem tegnet,  som bliver  en selvstændig  ting,  og  tingen,  der bliver til  tegn.  Bil­ ledet  er  blevet-semiotiseret,  tiltagende  fokuseret  på spørgsmålet om læselighed, ligesom den konceptuelle kunst og  store  dele  af  kontekstkunsten  i  de  seneste årtier  vel  i  grunden  først  og  :fremmest  indbyder  til en  allegorisk læsemåde. 2

På  en  tilsvarende  måde,  og  måske  endda  endnu mere monumentalt, har man på litteraturens område

I

kunnet iagttage en "rummets tilbagekomst" i det ty­ vende  århundredes  litteratur.  Eiler  rettere,  måske ikke en tilbagekomst, men en synliggøre/se af rummet i  det omfang tiden - plottets,  den narrative kausali­ tets  tid - syntes  at  miste  den  dominerende  stilling, den indtog i det nittende århundredes romaner som et  centralt  kompositionselement  og  som  tematisk centralfigur.  En af  de første  til at  gøre  opmærksom på "rummets genkomst" i litteraturen var den ame­ rikanske  kritiker Joseph  Frank,  der  i  en berømt ar­ tikel  :fra 1945 med titlen  "Spatial  Form  in Modem Literature"  afsøgte  en  række  overvejende  rumlige form-træk  hos  Flaubert,  Joyce,  Pro� -og  Djuna Barnes. 3 Franks  fortjeneste  er  ikke  mindst  at  have gjort  opmærksom  på  vanskelighederne  ved  at  an­ skue værker som disse ud :fra et narrativt formskema alene, og på behovet for en grundlæggende kortlæg­ ning af spatiale organisationsprincipper i litteraturen overhovedet. For Frank betyder "spatial form" såle­ des,  ligesom hos Lessing, først og :fremmest formelle greb  og  principper,  som  ikke  kan  føres  tilbage  til narrativt-temporaliserende  former  former,  som indbyder til at blive beskrevet med en rumlig snarere end  en  tidslig  metaforik.  I  denne  henseende  kan Frank - sammen med den nykritiske tendens i ame­ rikansk litteraturteori, som han kan siges at være en del af - betragtes som en art forløber for den siden­ hen  dominerende  formalisme  i  litteraturvidenska­ ben  med  dens  veludviklede  sans  for  tematiske,  se­ mantiske og  lingvistiske  modeller,  hvor de  litterære formprincipper netop fastholdes i overvejende rum­ lige  modeller.  Men  for Frank drejede det  sig  imid­ lertid  ikke  alene  om  at  artikulere  denne  formelle rumlighed,  men  også  om  at  markere en  litteratur­ og  idehistorisk tendens,  et ideologisk skift i det ty­ vende  århundredes  litteratur  til  at  tilnærme  sig  en forståelse  af  selvet  og  af  verden  med udgangspunkt i rumlige snarere end i tidslige termer. 4

Ideen om, at det tyvende århundredes kultur igen synes at sætte spørgsmålet om rummet på dagsorde­ nen,  er  blevet  formuleret  på  en . række  forskellige måder. Den tjekkiske filosof Jan Patocka mener at se en overordnet udvikling i rumforestillingen med tre distinkte faser, fra et førmoderne rum,  som har ud­ gangspunkt i de konkrete relationer mellem ting, til et  moderne rum - med centralperspektivet  og  den cartesianske  dioptrik  som  markante  udtryk - hvor tingene ikke længere skaber rummet,  men så at sige · · er anbragt i  et  rum  og  dermed underordnes et rum, som går forud for dem,  og så endelig det rum,  som synes at være det dominerende i det tyvende århun­ drede,  hvor  perspektivet  igen  træder  i  baggrunden som blot  en  af mange  måder at organisere rummet på,  og  hvor  det  igen  bliver  den  primære  relation mellem enkeltfænomener,  som  udgør  rummet.  For Patocka  er  det  ikke  mindst  fænomenologien,  med dens fokusering på den konkrete erfaring af verden, der har bidraget til at genfremsætte spørgsmålet om rummet på en måde,  som rækker  ud over  det,  der kan besvares  geometrisk  og  matematisk. s En anden tænker, som har s�t rummets genkomst som et cen­ tralt  problem  i  d�t  tyvende  århundrede,  er  Michel Foucault. Hans opgør med det nittende århundredes humanvidenskab' er eksplicit rettet mod den forestil­ ling om tidslig transcendens,  der præger historiefor­ ståelsen og  antropologien. I stedet for at forstå den konkrete historiske situation som led i en udvikling, argumenterer han for  at se den som en udkrystalli­ sering af bestemte magtforhold,  dvs.  som placeret i en  orden  snarere  end  i  et forløb;  og  i  stedet  for, at forstå det menneskelige subjekt som indskrevet i en temporal meningssammenhæng  (historisk,  eksisten­ tiel),  forskyder  han  interessen  til  en historisk  krop, der er genstand for en bestandig konstruktion under tryk  af  de  magtog  vidensstrategier,  der  eksisterer omkring den.  På  denne  baggrund  har  Foucault yderligere  givet  en  række  konkrete analyser af, hvordan  den  sociale  magt  organiserer  sig  i  spatiale forhold - magtforholdenes modulering af kroppene gennem  disciplinerende rumorganiseringer  såsom anstalten,  fængslet,  fabrikken,  skolen,  osv.

For  Patocka  og Foucault er forestillingen  om rummets tilbagekomst knyttet til to sider af opgøret med det nittende århundredes idealisme,  der begge har  udgangspunkt  i  de  historiske  og  sociale  foran­ dringer,  som  for  alvor  bliver  følelige  omkring  det sidste århundredskifte, nemlig fænomenologiens livsverdensnære  saglighed  og den  nietzscheanske sprog- og magtkritik. I begge tilfælde er der tale om tænkemåder, der umiddelbart opprioriterer rumlige forhold,  kroppens  "her"  snarere  end  eksistensens "nu",  den  historiske  situation  med  dens  konkrete distribution af institutionaliserede  handlingsanvis­ ninger og  udfoldelsesmuligheder snarere end en hi­ storisk mening, der realiserer sig i en proces. 6 Denne orientering mod livsverdenen og kroppen, mod im­ manente  former  og  konkrete  situationer,  som  der findes en hel række udtryk for i det tyvende århun­ dredes  tænkning,  har  et  klart familieskab med  den nye sensibilitet for rumlige konstruktioner,  som præger kunsten i dette århundrede.

Disse  udviklinger  kan  tilsammen  betragtes  som indicier for  en  kulturel  krise i tidsforestillingen,  der kan knyttes til på den ene side en ændring i forstå­ elsen af individet og  dets  forhold  til  sin  omverden, som ikke længere på nogen overbevisende måde kan fastholdes som en først og fremmest tidslig  (  og tids­ skabende) relation, og på den anden side opkomsten af mere  komplekse  og  ugennemtrængelige  sociale og fysiske rum.

## II. Tekstens  form

Den tiltagende  opmærksomhed  på rummet har  bi­ draget til at sætte spørgsmålstegn ved den form-on­ tologiske  argumentation, som  hos  Lessing  og mange  andre  - knytter  den  litterære  og  sproglige :fremstilling  til et temporelt  perspektiv,  dvs.  privile­ geringen  af  successionens  "nacheinander"  som  det afgørende.  Et  af  de  mest  konsekvente  forsøg  på  at vende  perspektivet  rundt  og  insistere  på  tekstens grundlæggende rumlighed, er leveret af  Gerard Generte. 7 Først  og  :fremmest  anfører  Genette, at man kun har talt ufuldstændigt om sproget, når man har  beskæftiget  sig  med  den  synta gm atiske  sides nacheinander, dvs. det aktuelle sproglige udsagns temporaliserede  diskurs,  eftersom  man  da  overser den  paradi gm atiske  sides nebeneinander, at  det  en­ kelte  sproglige  valg  kun  giver  mening  i  forhold  til alle de andre mulige valg, som der kunne være truf­ fet,  dvs.  til  den  baggrund,  som hele sprog-systemet udgør, hvorved betydningsdannelsen sker i dette pa­ radi gm atiske nebeneinander. Denne  logik  gentager Generte  dernæst  på det  enkelte  værks  niveau,  idet værket kan siges  at  omfatte  en  lokal  paradi gm atik, som aktualiseres  på forskellige måder gennem vær- ket.  Den  litterære  betydningsdannelse  sker  således ikke  alene,  siger  Generte,  gennem  forløbet,  men også i relationen· mellem de stykkevis  aktualiserede sproglige  elementer  og  de  underforståede  paradig­ matiske grupper, som de er taget fra. Denne rumlig­ gørelse bliver endda eksplicit,  siger Genette, i meta­ foren, eftersom metaforen netop lancerer to konfliktuelle  betydninger,  hvis  indb yr des  relation, eller sammenstødet mellem deres respektive kontek­ ster,  er  det,  som  forlener  det  metaforiske  udtryk med en mening.

Hos  Genette  er  den  litterære  teksts  rumlighed konciperet lige så formelt,  som tidsligheden var det hos  Lessing,  dvs.  som  et  af  det  sproglige  mediums formtræk.  Et andet forslag til at se en basal rumlig­ hed i teksten finder man hos Jurij Lotman, der tager udgangspunkt i tekstens semantiske organisering. Det litterære  kunstværks semantik er,  siger Lotman,  ka­ rakteristisk ved at opbygge et individuelt netværk af relationer  mellem  betydningselementer  - det,  som vi forstår  som  værkets meningsstruktur.  Disse  rela­ tioner  er  imidlertid  i  næste  omgang  rumdannende, fordi de angiver en distribution, en relativ positione­ ring,  som spænder et rum ud. Teksten har,  som Eli­ sabeth Bronfen  bemærker  i  forlængelse af  Lotman, et  "betydningsrum". 8 Med Lotman vil kontestatio­ nen  af  det  Lessing'ske Jalta  således  have  udgangs­ punkt i,  at  den litterære tekst ikke kun har  et nød­ vendigt forløb, men også et univers, der implicerer et rumligt nebeneinander på  samme  måde  som  forløbet implicerer et temporelt nacheinander.

Tekstens  betydningsrum  er  således  kendetegnet ved,  at  det  har  en  selvstændig,  immanent  struktur. !3etydningsrummet  er  ikke  blot  et  rum,  som  så  at sige "hænger ved" de betydningselementer, som ak­ tualiseres i  teksten;  det produceres  aktivt  og  fortlø­ bende  gennem  konstellationen  af  konkrete  betyd­ ningselementer.  ,,  Tekstens  rumstruktur",  bemærker Lotman,  ,,er model for verdens rumstruktur, og ele­ menternes synta gm atik i  teksten  bliver  et  sprog  for rumlig  modeldannelse. "9 Den  fortløbende  struktu­ rering af teksten bliver en fortløbende produktion af rumlighed, ikke en fremstilling af rum,  men en pro­ duktion  af  relationer,  som  har  en  rumlig  karakter. Betydningsdannelsen er uadskillelig fra en "devenir-

,1

!

li

i

,

I

il

I

I

espace",  som Jacques Derrida har  bemærket.ro Be­ tydningsdannelsens  rumgenererende  strukturer  kan genfindes  på  en  række  forskellige  niveauer  i  en tekst,  fra den  basale  syntaks'  system  af relationer  til mere komplicerede  systemer,  den narrative kompo­ sitions system,  de subjektive associationers systemer, de  sociale  relationers  systemer,  og  så  videre.  Den ,,bliven-til-rum"  som  kendetegner  betydrungsdan­ nelsen,  :finder  sted  som en  konsekvens af disse for- · skellige syntaktiske  struktureringer  og er for  så vidt et  biprodukt  af  den  semantiske  organisering;  den :finder sted  "ved siden af'  den primæ �  betydnings­ dannelse.  Men den har ikke desto  mindre  en  egen konsistens;  hvis ikke de rumdannende  strukturer  på de  forskellige  syntaktiske  niveauer  i  teksten  havde en grad af indre overensstemmelse, ville teksten for­ mentlig  kun  vanskeligt  give  mening.  Tekstens  be­ tydningsrum  udgør  således  i  almindelighed  et kon­ sistensplan, med et af Gilles Deleuzes nyttige begreber,  et  system af hver  især  komplekse relatio­ ner mellem betydningselementer, der tilsammen ud­ gør en sammenhængende orden.

I det omfang man på denne måde kan tale om et ,,betydningsrum" i  en  tekst  og  om  at  dette  betyd­ ningsrum udgør et "konsistensplan", er det imidler­ tid  stadig  kun  på  et  overvejende  formelt  niveau. Men  spørgsmålet  om  det  litterære  rum  omfatter også  et  tilsvarende  indholdsmæssigt  niveau,  nemlig den rum-anskuelse, som modsvarer det formelle be­ tydningsrum.  Før  der  kan  redegøres  for  udveks­ lin�en  mellem  tekstens  betydningsrum  og  ruman­ skuelsen er det imidlertid nødvendigt at indskyde en principiel skitse af rumanskuelsens logik, hvilket her vil  ske  med  udgangspunkt  i  den  fænomenologiske ide om "det levede rum".

## III. Det levede rum

Enhver rumlig orden har udgangspunkt i et system af  relationer,  i  overensstemmelse  med  Leibniz'  be­ rømte  og  lapidariske  definition:  ,,spatium  est  ordo coexistendi". Definitionen  går  igen  hos  Kant,  som betragtede anskuelsen af rummet som association af nærværende  elementer. Anskuelsen af  rummet,  ikke rummet som sådan; rummet som sådan :findes ikke i en  kritisk  :filosofi  som  den  kantianske.  Rummets form er en apriorisk form - noget omfattende, kon­ tinuert og deleligt - der går  forud for enhver  mulig anskuelse som dens betingelse. Men rummet viser sig kun  i  anskuelsen, som  trækker  forbindelseslinier mellem anskuelsesgenstande.rr  Kant vover  med an­ dre ord ikke,  som Descartes og en  hel tradition ef­ ter  ham,  uden om Kant og  helt frem til  vore dage, at  give  en  objektivt-geometrisk  definition  af  rum­ met; han begrænser  sig til det,  som  viser  sig for an­ skuelsen,  dvs.  ikke  et  kosmologisk  rum,  men  et "subjektivt"  rum,  anskuelsens  ordnende  etablering af  forbindelser  mellem  sameksisterende  genstande og sagsforhold.

Rumanskuelsen  involverer  set  på  denne  måde groft  sagt to  elementære  komponenter:  på den ene side hvilke sameksisterende  genstande  og  sagsfor­ hold,  der  udvælges  og  inddrages  i  konstruktionen, og  på den anden side hvilken type af relationer,  der etableres,  dvs. hvilke  "regler",  der styrer associatio­ nen.  Eiler  med  andre  ord:  hvordan  elementer  ud­ vælges,  og  hvordan  de  sættes  sammen.  Disse  to funktioner,  som gør  det muligt at erfare  og anskue rummet, lokaliserede Kant til bevidsthedens skema­ tiserende aktivitet.  Skemaet  optræder  hos Kant  som en art billedmatrice eller strukturmønster for ans)rn­ elsen,  som på den ene side  forud-former  de ansku­ elser, der dannes i perceptionen af verden, og på den anden side konkretiserer forstandens begreber, såle­ des at der dannes en forbindelse mellem, sansning og forstand,  hvilket  overhovet  er  en  betingelse  for,  at det  er  muligt  at  erfare  den  sansede  verden.  Disse skemaer er imidlertid ikke, sådan som Kant nærmest synes at forudsætte, konstante; de indgår i en foran­ derlig historisk erfaringshorisont,  som  har  to  sider, der  er  nært  sammenhængende,  men  analytisk  dis­ tinkte:  en kulturel og  en fænomenologisk.

Skematismens kulturelle side er ikke  mindst ble­ vet understreget af Ernst Cassirer, som i en nykanti­ ansk  konciperet  kulturhistorisk  tænkning  betragter skemabegrebet  som  en  enestående  invitation  til  at fastholde den historiske formning af den menneske­ lige erfaring, idet skematismen og dens før-begrebs­ lige  synteser,  som Kant opstiller,  netop kan betrag­ tes  som  historiske  modeller  for  orienteringen  i  og erkendelsen  af  en  foranderlig  omverden.  Cassirers

,I

begreb  om  "symbolske  former" kan betragtes som et  bidrag til at beskrive sådanne modeller, ikke som ideale  forstandsformer,  men som historisk konstru­ erede former. Den erfaring af verden,  som udspiller sig  i  udvekslingen  mellem  forstandens  begreber  og den  sanselige  anskuelse,  :finder  sted  i  hvad  Cassirer kalder en "erfaringskontekst", rz hvor  selektions­ principper  og  forbindelseslinier  i  den  før-begrebs­ lige syntese af anskuelsens materiale hidrører fra de til rådighed stående symbolske organisationsformer, der  kendetegner  en  given  kulturel  sammenhæng. Med dette begreb om en kulturel erfaringskontekst fastholder  Cassirer,  at  den  kritiske  analyse  af  be­ vidsthedens  møde  med  verden  altid  må  tage  højde for bevidsthedens  faktiske historiske situerethed. Den  konkrete erfaring kan ikke beskrives  med transcendentale funktioner alene;  den er neddykket i en kontekst af sedimenterede erfaringsformer, som kommer til udtryk  i de skematiseringer,  der er ind­ skrevet i historiske symbolske former. Forståelsen af rummet - udvælgelsen af elementer og etableringen af sammenhænge mellem dem - er i denne forstand heller ikke umiddelbar; den betjener sig af et "sprog", af  de  overleverede  skematiseringer, der muliggør anskuelsen.

Dette  sprog  er  givet,  men  samtidig  modificeres det bestandig gennem de forandringer, den mennes­ kelige  livsverden  undergår.  Derfor  er  der  ofte  en tendens til usamtidighed i rumanskuelsens  "sprog", en  latent  konflikt mellem de overleverede skemati­ seringer  og  det  foreliggende  materiale.  Rumansku­ elsen  indebærer  dermed  også  en  fortløbende  for­ handling mellem kulturelle former og det konkrete materiale,  anskuelsen  opererer  med,  mellem  kultu­ rel  for-forståelse og empiriske muligheder.

Denne  dobbelthed  ligger  også  under  den  unge Heideggers eksistentielle  fænomenologi,  hvor  rum­ met på den ene side altid er givet på forhånd som et kulturelt  kompleks,  som  eksistensen  er  "kastet"  i, mens  det  på  den  anden  side  samtidig  hedder,  at rummet vokser frem af den subjektive omgang med en omverden, knyttet til specifikke,  lokale mulighe­ der i dette møde. r3 Dette rum, som er givet med den overleverede  livsverdenen,  er  en  eksistentiel  hori­ sont,  en  fortrolighedshorisont,  som  i  den  enkelt- menneskelige eksistens'  perspektiv  er  absolut. Men samtidig,  og  det  er  den  anden  side  af  Heideggers analyse - den side, der for ham var den afgørende forholder  individet  sig  også  handlende  og  dermed også  transformerende  til  den  rumlige verden,  som det er stedt i. I sin knappe, men indflydelsesrige be­ stemmelse  af  livsverdenens  rum  i  §§ 23-24 af Sein und  Zeit betjener  Heidegger  sig  af  tre  ordbilleder. Den første bestemmelse er rummet som "Ent-fern­ ung",  hvilket overhovedet er  et møde med rumlig­ hedens fænomen i erfaringen af en  afstand mellem et "der" over for et "her", som skal knyttes sammen i  kraft af en faktisk eller projekteret besørgelse af et ærinde, hvis meningssammenhæng er givet med den eksistentielle  subjektivitet.  At  forholde  sig· til  dette rum  er  nu,  med  den  anden  bestemmelse,  en  "Be­ gegnung", som i sit møde indtager rummet, gør det til et  "sted" (Gegend) for  den subjektive handlen og disponerer det  forhåndenværende  i  rummet den subjektive intentions "tilhåndenværende" materiale. Denne  proces  er,  med  den  tredje  bestemmelse,  en ,,Ein-raumen",  på  den  ene  side  en  slags underkas­ telse under  (  eller indrømmelse til)  den foreliggende verden, og  på den anden side en indtagelse af rum­ met  gennem  en  temporaliseret  subjektiv  handlen, hvormed r�met først viser sig.

Heidegger  lægger  som  sagt  selv  afgørende  vægt på dette sidste perspektiv, hvor rumlighed - ligesom temporalitet - er noget,  der skabes i den subjektive eksistens' kosmogoniske gestus. Men samtidig inde­ bærer  den  livsverdenfænomenologi,  han  tager  ud­ gangspunkt i, en indsigt i rummets overlevering som en  kulturel  anskuelse.  Denne  anskuelse  kan  da  i næste  omgang  analyseres - med  Cassirer  - som  et historisk  formidlet,  sammenhængende  spektrum  af sprogligt-symbolske, institutionelle og fysiske - geo­ grafiske,  arkitektoniske - former  forud for  den  en­ keltmenneskelige  eksistens.  Kombinationen af disse to perspektiver, rummet som overleveres i historiske symbolske  former  og  rummet  som  rum  for  den menneskelige livspraksis, udgør tilsammen hvad man  kunne kalde  "det  levede  rum"  J4 Rummet  er knyttet  til  eksistensen  som  aktualiserer  det,  ,,lever det", i en stadig oscillation mellem det givne og det skabte, som i realiteten ikke kan skilles ad, idet det

I

givne altid aktualiserer sig i den skabende gestus, li­ gesom  skabelsen  altid  vil  reproducere  det  givne, også hvor den i det samme modificerer det.

J

Samtidig  kan man  imidlertid forestille  sig mange måder at konstruere dette levede rum på, afhængigt af  forskellige  menneskelige  praksistyper  i  indtagel­ sen af den foreliggende livsverden, og måden, hvorpå disse praksistyper fokuserer  på overleverede anskuelsesmønstre og modificerer dem i handlinger. Det afgørende er i denne sammenhæng, at den per­ spektivisme i  rumkonstruktionen,  som  er  givet  med den  kritiske  :filosofi,  ikke  afskaffer  d �  fælles  og  i dagligdags forstand meningsfulde  rum til' fordel  for tilfældige idiosynkrasier. 1 sBlot findes der under den fælles meningsfuldhed en hel vifte af rumkonstruk­ tioner,  som rækker fra intuitive perceptionsmønstre med  dertil  hørende  mere  eller  mindre  konventio­ nelle  associationsindhold,  til  de  faktiske  strategier, som det sociale rum planlægges og ibrugtages efter. Vi begriber ikke den agorafobes hallucinerede træk­ ninger mindre end diagrammet over Londons sub­ way  som  repræsentationer  af rum. Konstruktio­ nerne, som kan beskrives ud fra den kritiske erkendelsesteoris  redegørelse  for etablering, udvalg og  sammenmontering  af  virkelighedsmomenter,  er fælles,  eller i hvert fald begribelige som deviationer fra  fælles  kulturelle  former.  Geometrien,  fænome .:. nologien, psykopatologien og byplanlægningen - og vældig mange andre discipliner - bidrager alle til at begrebsliggøre en fælles,  kulturel handlings- og  er­ kendelsesprak.sis  i  konstruktionen  af  rum. Menne­ skelivet udfolder sig bestandig i et overleveret rum, som  det  modificerer,  og  såvel  overleveringen  som modifikationen  antager  mange  forskellige  former, lige  så  mange  som  der  findes  rum.  Den  skematise­ ring, som  enhver rumkonstruktion indebærer  etablering, udvælgelse og forbindelse af anskuelses­ genstande - er  til stede som et  tykt kulturelt lag af indsigter,  vaner,  handlingsmønstre,  affektive  møn­ stre,  spontane  organisationsmønstre,  og  så  videre, som  eksisterer  side  om  side,  uden  at  der  findes  en overordnet, privilegeret indfaldsvinkel til dem. Disse problemstillingers indb yr des orden og  sammenvirke afte gn er  et  kompleks,  som betragtet under et er en kulturs rum, et  kompleks  af rumkonstruktioner, som  udgør  et  vældig  uoverskueligt,  men  spontant genkendeligt "hjemme".

## IV. Det litterære rum

Dette  kulturelle  kompleks  er altid  til  stede  som  en afgørende komponent i  det litterære værks diskur­ sive  konstruktion;  derfor  har  det  litterære  rum  to distinkte  elementer:  på  den  ene  side  det  formelle betydningsrum, på den anden side rum-anskuelsens historisk-kulturelle  skemata.  Forholdet  mellem  de to  elementer  er  komplekst;  på  den  ene  side  er  det litterære  betydningsrum  et medie for  den  historiske rumanskuelse, og på den anden side er det litterære betydningsrum  en model for  konstruktionen  af  an­ skuelsens rum. Betydningsrummet er et medie i det omfang det kom�unikerer en anskuelse og anskuel­ sens præmisser, men det er samtidig en model i det omfang  det  ikke  blot  betegner  anskuelsen,  men yderligere konstruerer den i faktiske,  eksplicitte  for­ bindelser inden for det spektrum af muligheder, som er givet  med tekstens  semantiske struktur.

Som medie er  teksten privilegeret,  eftersom  den kan  konstruere  et  komplekst  netværk  af  relationer, som modsvarer  kompleksiteten  i  konstruktionen  af det levede rum. Det levede rum lader sig ikke req.u­ cere  til  en  geometrisk  eller  matematisk  konstruk­ tion,  derfor må en repræsentation af  det rekonstru­ ere relationer på en lang .række forskellige niveauer, sansemæssige, emotionelle, kognitive, handlings­ mæssige,  osv.,  ydre  og  indre  impulser  mellem hin­ anden,  evidente  såvel som idiosynkratiske.  Maurice Merle-ati-Poilty,  som  altid  har  insisteret  på  den  le­ vende erfaring af det levede rum,  dvs.  på at ansku­ elsen af  rummet (  og  af menneskets omverden over­ hovedet) altid har en unik si gn atur, en unik konstellation  af  indsigt  og  gestus,  af  drøm  og  per­ ception,  genfinder  netop  denne komplicerede totalitet i teksten: ,,Med udgangspunkt i en erfaring, der kan  være nok så banal, men som for forfatteren til :­ hører livet med en ganske bestemt smag,  og videre med  udgangspunkt  i  ordene,  formerne, talemå­ derne, en s yn taks, ja, selv de litterære genrer, måder at  fortælle  på,  som  allerede  gennem  deres  brug  er mættet  med  et  fælles  betydningsindhold,  som  alle kan  betjene  sig  af - med dette  dobbelte  udgangs- punkt  skal  forfatteren  udvælge,  sammensætte,  be­ handle  og  mishandle  disse  instrumenter,  således  at de fremkalder  den  samme  livsfølelse,  som  er  i  for­ fatteren,  men nu udfoldet i en  imaginær  verden og i sprogets transparente legeme.  " 16 Repræsentationen af det  levede  rum er  her  en  etablering  af  et  betyd­ ningsrum  i  teksten,  der  rekonstruerer  det  levede rums specificitet.  Når Merleau-Ponty li gn er teksten med  et  legeme, 1 7 fastholder  han  dels  betydnings­ rummets  karakter  af  en  kompliceret  afstemt  totali­ tet,  og  introducerer  dels  en  forestilling  om  en  ho­ mologi mellem den umiddelbare  erfaring af verden, som  er  kropslig  og  s yn tetisk,  og  denne  erfarings sproglige  objektivering  som  en  art  transsubstantia­ tion,  en  overførsel af  kroppens  berørthed  til  sprog­ ets  legeme,  som  er  transparent  og  fremviser  alle associationer, sammenhænge og tværforbindelser på sin  overflade. Kroppens  mangeartede reaktioner  og impulser  i  en  given  situation,  motoriske,  sanselige, psykologiske,  refleksive,  som  vi  almindeligvis  ville beskrive  i  hvert  sit  metasprog  - mekanikkens,  per­ ceptionspsykologiens, drømmetydningens, episte­ mologiens forståelsesformer - som  skyder  sig  sam­ men i en anskuelse, kan alle realiseres uden videre i tekstens  rene  overflade;  den  kan  forbinde  et  hus med en glæde eller en flod med en sorg uden af den grund at skulle forklare noget: den udgrunder hver­ ken  kroppens  situation  eller  sindets  tilstand,  men konstruerer anskuelsens og sansningens objektivitet, dens diagram af elementer, momenter og værdier.

Litteraturens rum aftegner sig i en bevægelse frem og  tilbage  mellem  erfaringens  og  anskuelsens  rum på  den  ene  side  og  tekstens  betydningsrum på  den anden,  mellem den  situerede  erfaring  af  verden  og de  indre  semantiske  relationer  i  teksten,  som  kan (re)konstruere sansningens komplekse rum. Ingen af de  to  kan  for  sig  gøre  rede  for  tekstens  rum;  erfa­ ringens  rum  er  flygtigt,  og  der  findes  ikke  nogen umiddelbar måde at afbilde dets objektivitet på,  det kalder på tekstens  (re)konstruktion,  på teksten som model.  Og  omvendt bliver tekstens betydningsrum taget  for  sig  et  billede  uden  ret  mening,  hvis  ikke det forstås som medium for en rumlighed, for frem­ stilling  af  anskuelsens rum.  De to sider  virker  sam­ men,  teksten  kan  kun  repræsentere  et  rum  ved  at konstruere et system af relationer, der modsvarer det levede rums konstruktion af anskuelsen,  og teksten kan kun konstruere et rum i dens e gn e indre system af relationer, hvis dette rum forstås som en objekti­ veret  anskuelse.  Man  kunne  sammenfatte  denne dobbelthed ved at bestemme teksten som et ansku­ elsesmedium, hvor  levede  rum  kan  fastholdes,  og hvor  mulige  rumanskuelser  kan  konstrueres  og un­ dersøges.

Hvis en tekst ikke nødvendigvis er et specielt eg­ net medium til at opte gn e rummets fysiske udstræk­ ning  og  bestemmelser  entreprenøren  ville  fore­ trække  en  tegning,  geodæten et foto - kan  den,  til gengæld bedre  end  de  fleste  andre  fastholde  sam­ menhængen i det levede rum, og dermed altså netop den konkretion i erfaringen af det enkelte rum, som gør det til et menneskeligt rum. Litteraturens privi­ legerede adgang  til rummet skyldes  først  og  frem­ mest dens mulighed for at fastholde det levede rum i  hele  dets  sammensl yn gede  bredde,  vekselvirknin­ gen  mellem  handlings-,  stemningsog  anskuelses­ rum, som fastholdes i en objektiveret, s yn tetiserende sansning.  Der  findes  talløse  konstruktionsprincip­ per,  måder at drage forbindelseslinierne i rumfrem­ stillingen  på.  Der  findes  idiosynkratiske  spillere  og idiosynkratiske spilleregler i enhver fremstillling, som forhindrer  os  i  at skelne klart mellem tektonik og affektivitet; Dronningens audiensgemak er tekto­ nisk  gennemtrukket  med  tegn  for  den  respekt,  der må betrædes med, og kan næppe beskrives tektonisk uden  at  medtænke  affekten;  og  Frederic  Moreaus affekt er formentlig det vigtigste tektoniske element i  begribelsen· af  det  første  horehus,  han  betræder. Tektonikken er social og affektiv, til og med idios yn ­ kratisk;  det  hele  indgår  i  et  historisk  kontinuum. Man  kan  naturligvis analytisk sondre  mellem  det overvejende  geometriske,  de  sociale  og  historiske koder, det rummer, og den reaktion, som det afsted­ kommer i en krop og et sind, mellem extensa og co­ gitans,  men det er en hjælpekonstruktion uden sær­ lig  sanktion i det virkelige.

Litteraturen  foretager  en skematisering af  rummet gennem udvælgelse  og  etablering  af  anskuelsesele­ menter på den ene side og  om konstruktion  af for­ bindelser på kryds og tværs mellem dem på den an- den.  Som medie  giver  den os adgang  til  det histo­ riske London, Dickens' romaner udspiller sig i, eller det historiske Petersborg, Bely fremstiller. Men den omfatter også skematiserende greb i modelagtig for­ stand,  som  vedrører,  hvordan  dette  historiske  rum ses,  hvordan typer· af affekter,  handlende  gestus  og reflekterende  indfald udformes i og med dette rum, hvordan f.eks. kulde hos Dickens formindsker rum­ met  i  frysende  indadvendthed,  mens  den  hos  Bely udvider det i glasagtig sprødhed.  Det så at sige ob­ jektivt  udmålte rum  lejrer sig i et levet rum, Dickens' frysende  London  under  Napoleonskrigene,  Virginia  Woolfs  vibrerende  London,  fuld  af tilblivende betydning, Rushdies multikulturelle London, rig på utænkelige sammenstød og utænkte indsigter. Der findes ikke en repræsentation af et levet rum,  som ikke også opfinder et rum;  det er re­ præsentationens opgave at fastholde det særlige i et­ hvert  rum,  den livets  "smag"  i  et  givent  rum,  som Merleau taler om,  og som aldrig blot kan betegnes, men må konstrueres gennem en  bearbejdning af de overleverede, til rådighed stående udtryksmidler, en "kohærent  deformation"  af  udtrykkets  materiale. 18 Den litterære  skematisering  af  rummet bevæger  sig på denne måde hele tiden på kanten mellem at være medium for et repræsenteret rum til at være model for  et  virtuelt  rum,  mellem  det  kendte  rum  og  det usete,  som  realiseres  på  de  kendte præmisser,  hvad enten det usete er det synlige London eller det er et naturteater i Oklahoma. Overgangen fra det repræ­ senterede til  det  virtuelle - man kan her på nogen­ lunde samme måde tale om Isers  "fiktive" eller om Todorovs  "fantastiske" r9  sker da ikke simpelt hen ved,  at  nogle  kendte  principper  for  rumgestaltning udfyldes med elementer, som ikke kommer fra en på forhånd kendt og  meningsfuld  sammenhæng,  men lige  såvel  ved,  at principperne for  rumgestaltning, ikke elementerne,  men reglerne,  forandres,  så rum­ met  i  Musils  Østrig  meget  vel  kan  være  betydelig mere  fremmedartet  end  rummet  i  Orwells  Ocea­ nien. 20

V. Litteraturen og opdagelsen  af det  menneskelige rum Det levede rum er per definition ikke  "objektivt"  i empirisk  forstand  som  et  cartesiansk  res  extensa.

Men det betyder på den anden side ikke,  at det er "blot"  subjektivt;  det  levede  rum  har  en  objektiv tektonik,  konstruktionen  af  en  anskuelse,  der  blot kan  forekomme  kompliceret,  idet  den  fusionerer aspekter  af  kulturelle  anskuelsesrum,  pragmatiske

handlingsrum og idiosynkratiske stemningsrum.

Den litterære skematisering af rummet-objektive­ rer  et  levet  rum - eller  "leveligt''  rum,  dvs.  et  rum anskuet på den levede erfarings niveau - i et system af  relationer.  Denne  skematisering  er  en  konstruk­ tion af rummet som en imaginær anskuelse. Ansku­ elsen  er  ikke  et  "færdigt"  billede,  men  udgør  et, som Sartre sagde, ,,tyndhåret billede", der forholder sig  til  anskuelsen  af  et  virkeligt  levet  rum  som  et kort  til  et  territorium  den  givne  skematisering angiver nogle best�mte elementer og relationer, som den  læsende  fantasi  derefter  må  forestille  sig  rum­ met ud fra,  ikke  blot  topografiske,  men  også affek­ tive osv.,  som k� fyldes yderligere ud inden for disse rammer. 21 Rumfremstillingen er ikke en henvisning, en  simpel  betegnelse,  men  en  rekonstruktion,  som ,,gør"  anskuelsens  rum,  gør  bevidsthedens  billede, gennem en skematiserende  angivelse  af  hvilke  mo­ menter,  der  indgår  i  konstruktionen af rummet,  og hvilke  forbindelser,  der  skal  eksistere  mellem  dem. Den skematiserende  konstruktion  fremstiller  et bil­ lede af verden,  ikke blot ved at  henvise til  virkelige eller imaginært forståelige genstande og komplekser osv., men i kraft af det litterære betydningsrums syn­ taks, de  formelle  og semantiske regler for sammen­ sætningen af elementer. Heraf kommer litteraturens særlige forholdfil rummet, dens "ontologiske" nær­ hed, om man vil,  til fremstillingen af rum. Og heraf kommer  litteraturens  kraft  til  at  skabe  rumlighed  i konstruktion af skematiseringer, som der endnu ikke allerede eksisterer et tilvant imaginært billede til og tilsvarende  kendte  stemningsregistre  og  handlings­ perspektiver,  men som så  at sige  sætter  imaginatio­ nen på nye opgaver og dermed - naturligvis - føjer endnu ikke gjorte indsigter til vores livsverden. Lit­ teraturen  er  en  imaginativ  praksis,  hvis  måder  at konstruere  relationer  i  rum  lærer  os  at  se  rummet omkring os.

Men overalt,  hvor  der på denne måde er tale om et litterært rum,  er der omvendt kun meget sjældent tale om et egentlig "beskrevet", direkte repræsente­ ret  rum. Rummet er i almindelighed først og frem­ mest impliceret i  de  forekomster  af  handling,  sans­ ning,  tænkning  og  følelse,  som  udfoldes  i  teksten. Rum-beskrivelsen er  blandt  de  mindst  betydnings­ fulde  måder at fremstille rum på i litteraturen. Den litterære  anskuelse  af  rummet  er  så at sige  afledt  af alt det, som ellers tildrager sig i teksten,  hvilket for­ mentlig  er  en  af grundene til,  at  der  for  det  meste har været tendens til at betragte rummet som noget sekundært, en nødvendig og mere eller mindre nød­ tørftig  ramme  for  de  afgørende  handlinger  osv. Disse to  ting har  imidlertid  ikke noget  med hinan­ den at gøre; rummets betydning for det litterære bil­ lede  og  den  litterære  erfaring  har  ingen  relation  til omfanget af  det  beskrevne  rum  i  en  tekst - det  er præcis dette forhold, Bakhtin understregede med sit originale begreb om kronotopen og tekstens krono­ topiske karakter. 22

Anskuelsen af rummet er til stede som for

horisont en  tekst  i  kraft  af  de  konstruktionsprincipper,  den ikke udfører, men forudsætter; den er til stede i tek­ stens aktualisering af  bestemte  rumkonstruktioner, dvs.  i  repræsentationen  eller  "semiotiseringen"  af givne  rum,  hvilket  aldrig  blot  er  en  benævnelse af en  referent,  men  konstruktionen  af  den  kulturelle verdens fiber;  og den er til stede som den ressource, der mobiliseres i tekstens overskridelse af den umid­ delbare  repræsentation,  i  konstruktionen  af fi ktive rum. 2 3 Det  kræver  forskelligartede  og  hver  for  sig specifikke kompetencer at forstå Dantes rum, Cervantes'  rum,  Stendhals  rum  og  Joyces  rum;  i hvert  tilfælde  forudsættes  en  række  principper  og associationsregler - den vertikale kontinuitet i Dan­ tes  rum,  den  horisontale  uendelighed  i  Cervantes' rum,  den  geo-politiske  rigiditet  i  Stendhals  rum, kompleksiteten i Joyces rum. Disse principper mod­ svarer  bestemte dominerende  organisationsformer  i forståelsen af rummet,  verdensbygningens rum,  vej­ enes og det åbne lands rum,  nationalstatens rum og byens rum,  som hver især aktualiseres og fremstilles i  forskellige  gennemløb  med  fire  distinkte  typer  af vandrende helte.  Og  med optegningen af  disse ka­ rakteristiske  rum  bliver  det  da  endelig  muligt  at identificere  og  konstruere  bestemte  lokaliteter,  der muliggøres i  disse  forskellig  regimer,  som  kulturelt betydningsfulde; tærkslerne i Dantes univers, møderne hos  Cervantes,  stedets  drømmende mættethed hos Stendhal, transparensen i Joyces  rum,  der  bestandig kan  rekonfi gur eres  og  danne  forbindelse  mellem distinkte steder og  virkelighedsudsnit.

Skematiseringen  af  rummet i  den  litterære  tekst,

konstruktionen  af associationsdiagrammer,  som  har udgangspunkt i et  historisk  rum og som modsvarer aspekter  af  det levede  rum - af faktisk  levede rum såvel som af blot virtuelle rum - er formentlig en af litteraturens  vigtigste  ressourcer  i  dens  evne  til  at fascinere,  til at engagere den menneskelige indbild­ ningskraft.  Den  litterære  skematisering  af  ruman­ skuelsen er en erfaringsdannelse; konstruktionen af det  litterære  rum  er  en -fortolkning  af  et  virkelig­ hedsspektrum,  af  elementer  i  en  livsverdens-kon­ tekst,  der  fortolkes og  gøres til et meningsfuldt en­ semble  som  et  rum  for  menneskelig  handlen,  for affekt,  for  refleksion.  Det  litterære  rum  har  ud­ gangspunkt i  livsverdenens  spatiale  elementer,  men det rækker  videre end til at redegøre for dem;  kon­ struktionen  af  det litterære  rum udfolder et billede, en  forståelsesform,  en  måde  at  give  mening  til  det foreliggende som et menneskeligt rum. De skemati­ seringer,  som kræves til dette  formål,  er  ikke  nød­ vendigvis fikserede på forhånd, immanente i livsver­ denen. Udfoldelsen af det litterære rum kan fastholde  dem  i  deres  provisoriske  flygtighed,  og kan dermed demonstrere, hvordan en kultur har gi­ vet  mening  og  fasthed  til  sit  rum,  og  den  kan  bi­ drage  til  at opfinde  måder  at  konstituere  rum  på  i livsverdenens  perspektiv.  Hvor  den  i  første  hense­ ende udfolder  og  noterer  en oplevelse  af  rum  gen­ nem sit indgreb i de overleverede formers skemati­ seringer, kan den i anden henseende fungere som en art kulturelt laboratorium, et bidrag til konstruktionen af  skematiseringer  af  det  levede  rum.  I  denne  for­ stand er  den litterære  formalisering  af rumlige  ske­ maer en primær erfaringsproces, dels som en ekspli­ citering af en flygtig praksis, stemning eller indskydelse,  som  en  kulturel  horisont  har  mulig­ gjort,  dels  som  en  eksperimentel  afsøgning  af  en vifte  forskellige,  virtuelle  skematiserende  modeller. I begge tilfælde optræder den litterære tekst som et erfarings-organ, som en produktion af sansninger og anskuelser, der modsvarer udfordringen fra en given livsverden,  en given organisering af menneskelivets rammer. Litteraturen har i denne henseende en kulturel :funktion som et laboratorium for menneskeligt rum. Konstruktionen af det litterære rum optræder som en erfaringsproces, som en mønstergyldig kon­ struktionsproces  et  værksted  for  skematiserende anskuelse - hvor implicitte rumskemata  bearbejdes og udmøntes i aktuelle sansninger, der angiver må­ der at konstruere et levet rum på, som har udgangs­ punkt  i,  men  samtidig  rækker  ud  over  den  givne livsverdens horisont.

Noter

- r. Denne indvending er  blevet rejst af Tom Mitchell, der anholder  det  som  en  simpel  kategorifejltagelse,  når Les­ sing slutter fra det formelle til det stoflige område.
2. Til spørgsmålet om 6o'ernes koncept- og 9o'ernes kon­ tekstkunst,  se Peter Weibel: KontextKunst, Wien 1995. Til forholdet mellem ting og tegn i den moderne billedkunst, se  Michel  Foucault: Ceci  n'est  pas  une  pipe, Montpellier 1986,  og  min  "Fornuftens  kvartstoner",  in  Forslund  &amp; Gassilewski (red.): Seans, Norrkoping  1993.
3. Optrykt  i  essaysamlingen The Widening  Gyre, New Brunswick  1963. En stor del af den debat, som Franks ar­ tikel har afstedkommet, er behandlet afWJ.T. Mitchell i artiklen  "Spatial  Form  in  Literature:  Toward  a  General Theory", in Mitchell  (ed.): The Language of Images, Chi­ cago 1980.
4. Frank  tager  her  udgangspunkt i  (  en  ganske  håndfast fortolkning af) Wilhelm Worringers studie om Abstraktion und Einfuhlung, og  tager  tendensen til  en  "rummets  gen­ komst" i litteraturen til  indtægt  for en  generel  antihisto­ risme,  et  mytologiserende  opgør  med  en historisk  frem­ skridtsforestilling - en position,  som formentlig er ganske dækkende for en del af det ideologiske fundament for ny­ kritikken  og  dele  af  det  tyvende  århundredes  æstetiske modernitetskritik,  jf. hertil Robert Weimann: ,,New  Cri­ ticism"  und  die  Entwicklung burgerlicher Literaturwissenschaft, Halle  1962,  spec. kap.  1  og  4.
5. Se Jan  Patocka: Qu'est-ce  que  la  phenomonologie, Gre­ noble 1988, særligt essayet "l'espace et sa problematique". 6. Foucaults diskussion af rummet dukker op mange for­ skellige steder,  tydeligt f.eks. i del II af Les mots et les cho­ ses, Paris  1966, i foredraget "Des espaces autres" fra 1967, optrykt i Dits et ecrits, Paris  1994, bd. 4, s. 752,  og i artik­ len  "Nietzsche,  la genealogie,  l'histoire",  smst.  bd.  2,  s. 136.
7. Se Gerard Genette: ,,La litterature et l'espace", in Figu­ res II, Paris 1969. Genertes beskæftigelse med det litterære rum  må  nok,  i  forfatterskabets  sammenhæng,  betragtes som et  forholdsvis enkteltstående eksperiment,  hvor han uden  at  interessere  sig  sørligt  for  konsekvenser  og  per­ spektiver undersøger, hvor langt man ud fra et struktura­ listisk præget tekstbegreb kan tale om en tekstens rumlighed.
8. Elisabeth  Bronfen: Das  literarische  Raum, Tiibingen 1986,  s. 353.
9.  Juri Lotman: Struktur des kunstlerischen  T extes, Frankfurt 1973, s.  328.
9. ro.Jacques Derrida: Positions, Paris  1971,  s.  39.
- II. Kant  opridser  i Kritik  der  reinen  Vernunft en impone­ rende  rundgang,  stiliseret:  for at  kunne tænke og anskue en genstand, må vi nødvendigvis forudsætte rummet som transcendentalæstetisk  kategori  først  er  der  et  rum apriori, dernæst en genstand. Rummet som direkte objekt for  anskuelsen fortsætter da denne kæde, som association af  foreliggende  genstande.  Fra  den  aprioriske  rumlighed til  det  anskuede  rum  er  indført  en  genstand,  som er  for­ udsat af det første og  forudsætter  det andet. Se hertil min ,,»Topofili«  - om erfaringsformer og rumkonstruktioner i kritisk og æstetisk belysning", in Bek, L. m.fl. (red.): Per­ spektiv på rum. Det perspektiviske rum og dets alternativer som æstetisk  koncept  for  byog  landskabsplanlægning, København 1999, i.p.
12. Philosophie  der  symbolischen Formen, bd. 3,  s.  188.
13. Se udfoldelsen af  denne figur i Martin Heidegger: Sein und Zeit, Tiibingen  1967  (1927),  s. III.
14. Vendingen "das gelebte Raum" kommer fra Elisabeth Stroker: Philosophische  Untersuchungen  zum  Raum, Frank­ furt/M  1965,  idet  hun  her vil sammenfatte  den  rumbe­ tragtning, der har udgangspunkt i en fænomenologisk for­ ståelse; til forskel fra det matematiske rums konstruerede forståelse.
14. 15\_.  L:assirer  formulerer eksistensen af det i erke\_ncklseskri­ tisk  forstand  subjektivt  konciperede  som historisk  objek­ tivt på denne måde:  ,,Den ægte 'forestilling' [ Vorstellung] er altid  tillige  en  'stillen-overfor' [Gegenuber-Stellung]; dei:i udgår fra jeget og udfoldes.ud fra jegets skabende kræfter; men den erkender i det samme en egen væren i det såle­ des skabte, et eget væs'en og en egen lovmæssighed - fo­ restillingen  lader  denne  væren  opstå  af jeget,  men  lader den bestå i  overensstemmelse  med  dens  egen  lovmæssig-, hed og anskuer den i denne objektive tilstand.", ,,Mythis­ cher, asthetischer  und  theoretischer  Raum"  (1930),  in Alexander Ritter (Hrsg.): Landschaft  und Raum in der Er­ ziihlkunst, Darmstadt 1975, s.  30.
16. Maurice Merleau-Ponty: La prose du monde, Paris 1969, s. 67.
17. Metaforen vender tilbage på et prominent sted i Le vi­ sible  et  l'invisible, hvor  der  er  tale  om  "synligheden  (  ...  )

som bevæger sig over i en anden krop,  som er lettere og mere transparent,  som om den skiftede kød, forlod krop­ pens kød til fordel for sprogets",  Paris  1964, s. 200.

18. La prose du monde, s.  128. Denne begrebsbrug er blevet udviklet af Merleaus elev, Jean-Fran,;:ois Lyotard, som dis­ kuterer  forholdet mellem sansningens heteronomi og det sproglige udtryks manglende evne til  at  indfange  denne, og  om  kunstens  arbejde  med  at  fastholde  det  singulære gennem  bearbejdning  af  det  kunstneriske  materiale,  se Lectures  d'enfance, Paris 1991, s.  40 ff.
19.  Se Wolfgang Iser: Das Fiktive und das Imaginiire, Frank­ furt  1991,  s.  388 ff,  og  Tzvetan Todorov: Introduction a la litterature fantastique, Paris  1970,  s. 29.
20. Se  hertil  min  "Byens  kronotop",  in  Barl yn g  m.fl. (red.): Den litterære opfindelse af byen, København 1999, i.p. 2r. Begrebsbrugen "territorium" vs. ,,kort" optræder hos Wolfgang Iser,  som låner  termerne fra  Gregory Bateson, se op.cit., s.  426-'30.
22. Til  Bakhtins  begreb  om  kronotopen,  se M.B.:  ,,For­ mes du temps et du chronotope dans le roman",  in Esthe­ tique et theorie  du roman, oversat til fransk af Daria Olivier, Paris 1978, s. 237,  samt min "Byens kronotop", in Barl yn g m.fl. (red.): Den  litterære  opfindelse  af  byen, København 1999, i.p.

23.Jf.  hertil  Roman  Ingarden: Das  literarische  Kunstwerk, Tiibingen  1965 (1931),  §§ 33-34.

Aby Warburgs hotelværelse i Rom, vinteren  1928-29.