Anmeldelse
Forfattere: Anders Troelsen
Tidsskrift: periskop (2017-12-05)

## Klaske Havik

Urban Literacy. Reading and Writing Architecture

Nai010 Publishers 2014, 256 sider.

## Iain Borden, Murray Fraser og  Barbara Penner (red.)

Forty Ways To Think About Architecture. Architectural History and Theory Today Wiley 2014, 280 sider.

I  stedet  for  at  følge  de  mere direkte  og  befærdede  indfaldsveje  til  byen  og  dens  arkitektur  har  Klaske  Havik  i  sin  bog Urban Literacy valgt  at  tage  en omvej,  der  fører  gennem  litterære rum. Hun slår til lyd for, at forskellige  former  for  beskæftigelse med litteratur ikke bare

kan højne den æstetiske sensibilitet og bevidstheden om rummets sanselige kvaliteter, men også befolke det arkitektoniske rum med aktører, forsyne det med fortællinger og angive handlingspotentialer, der ellers let tabes i farten. Litteratur kan yde en modstand mod det fastlåste ved at tilbyde en flerhed af perspektiver og i det hele taget (paradoksalt)  fastholde  mangetydighed  og  insistere  på uafgjorthed.

Haviks fremstilling  er  indrammet  af  litterære  afsnit: I  prologen til  indledningsafsnittet 'Departure' og i epilogen  til  slutafsnittet  'Arrival'  inddrages  den  slovenske arkitekt Jože Plečnik og især hans udvidelse (1929) af en berømt  bro,  der  forbinder  Ljubljanas  gamle  bydel  med den  nye.  Plečnik  forsynede  broen  med  tre  adskilte  løb, og  denne  treløbsbro  bliver  en  central  metafor  i  Haviks fremstilling,  idet  forfatteren  ser  sin  opgave  som  et  brobygningsarbejde mellem arkitektur og litteratur, samtidig med at de tre veje afgiver bogens struktur, der også er synliggjort i de grafiske linjer, der løber gennem dens design. I  afslutningsafsnittet  perspektiveres  overvejelserne  til uddannelse, forskning og praksis inden for feltet, og tredelinger danner overhovedet bogens bærende konstruktion:  'Description',  'Transcription'  og  'Prescription' hedder de centrale afsnit, der hver især er yderligere tredelt i kapitler. Inden for det enkelte afsnit er der således først  et  kapitel  om  de  temaer,  der  knyttes  til  hver  overskrift  -  forholdet mellem subjekt og objekt, forfatter og læser, virkelighed og fantasi - dernæst ét om henholdsvis at læse, fortælle og skrive steder, og til sidst et kapitel, som fungerer  illustrerende  i  forhold  til  afsnittets  fokus  (om Steven Holl, Bernard Tschumi og Rem Koolhaas).

Beskrivelsesafsnittet har  fænomenologisk karakter og tager  udgangspunkt  i  det  forhold,  at  vi  er  tilbøjelige  til at  strukturere vores hukommelse i forhold til steder, og Havik lægger vægt på det multisensoriske aspekt ved at inddrage  fx  auditive  rum.  Blandt  forfatterne  er  det  her som  andetsteds  mest  gamle  kendinger,  der  trækkes  af stald: I dette afsnit fx Charles Baudelaire og Italo Calvino - men også Peter Høeg. Transskriptionsafsnittet vedrører social  aktivitet,  passager  og  åbninger  for  bevægelser  og retninger på tværs af og igennem rummet. Haviks begreb om transskription er det felt, hvor brugerens (læserens) 'omskrivninger'  i  form  af  handlinger  eller  fortællinger kan  finde  sted.  Henri  Lefebvres  'levede  rum',  Edward Sojas 'thirdspace' og Michel de Certeaus 'taktiske' tilegnelse af byrummet hører hjemme i denne sammenhæng. Men også omskrivning i mere bogstavelig forstand: Win Cuyvers transskription af litteratur til arkitektur, Bernard Tschumis Manhattan  Transcripts (1976-81). Præskription ('Prescription') retter sig mod en fremskrivning af mulige verdner - scenarier, der balancerer mellem fantasi og virkelighed: 'Prescription can be understood as a scriptive approach in which the relationship between reality and imagination is consciously explored to highlight select aspects of the existing' (p. 183). Rem Koolhaas er her det store eksempel: I Delirious New York (1978) stykker han historiske eksempler og fiktive projekter sammen i  en  surrealistisk,  'paranoisk-kritisk'  montage,  der  har karakter af  fragmenter  uden  hierarki.  Koolhaas  påtager sig rollen som 'Manhattan's ghostwriter', når han distan- ceret afslører en skjult doktrin bag øens forening af orden og kaos, manifesteret i henholdsvis det rigide gadenet og de selvstændige blokke, der udgør et spredt ørige.

Haviks udførlige omtale af Koolhaas er udmærket og oplysende, men ellers er det en noget skuffende bog, der er kommet ud af et sympatisk og for så vidt perspektivrigt projekt. At læse litteratur kan være godt for mange ting, men de eksempler, der bogen igennem bringes på bane, udnyttes ikke rumligt-analytisk på en måde, som for alvor kan  tænkes  at  være  øjenåbnende  for  arkitekter  (eller litterater, for den sags skyld). Det bliver ved almindeligheder, og det samme gælder for det meste behandlingen af  de  arkitekturanalytiske teoridannelser, der inddrages undervejs - og det er ikke så få. Den ulykkelige trang til at medtage lidt af det hele medvirker til, at alt har det med at flyde sammen i en besværgelse af gamle kendinge; det er 'the usual suspects', der anholdes, uden at skarpe spørgsmål  aftvinger  dem  nye  oplysninger.  Værst  er  måske,  at de mange rapporteringer næsten gør det svært at identificere de enkelte, så de kan skelnes fra hinanden. Juhani Pallasmaa har skrevet forord til Haviks bog, men det er betegnende, at Pallasmaas sensitive, men noget romantisk-nostalgiske fænomenologi i Haviks univers tilsyneladende uden videre kan trives side om side med Koolhaas' kyniske futurisme med dens (måske også lettere ironiske) forestillinger  om  en  ahistorisk  og  acentrisk  by,  præget af skyskrabernes 'hvide snit'. Underforstået synes de to blot at befinde sig på forskellige veje mod samme diffuse mål, og Havik ser sig åbenbart i stand til at bygge bro mellem dem. Metaforer er uundgåelige og kan bestemt være produktive,  men  de  umage  tilgange  og  deres  forskellige baggrunde druknes i bogens vidtdrevne metaforiske trafik og kompositoriske trefoldigheder. Veje kan naturligvis krydse hinanden, men især forholdet mellem den 'transskriptive'  og  den  'præskriptive'  adgang  til  arkitektur virker uklart konciperet. Yderligere bliver arkitekturens veje i Klaske Haviks bog for lange og monotone i kraft af fremstillingens mange gentagelser. I almindelighed er det simpelthen for lidt, læseren får med på vejen.

I Forty  Ways  To  Think  About Architecture fremtræder vejmetaforen på forhånd mere udslidt  og  mindre  betonet  end hos Havik (på trods af forsidebilledets adgangsbroer i beton). Fælles  for  de  to  bøger  er  et noget anstrengt koncept. Forty Ways er  et  festskrift bestående

af fyrre artikler til fejring af Adrian Forty, der efter fyrre års  virksomhed  på  The  Bartlett  School  of  Architecture i  London er gået på pension. Forty er især kendt for tre bøger:  Den  første  er  den  Roland  Barthes-inspirerede Objects of Desire: Design and Society Since 1750 (1986), den sidste Concrete  and  Culture.  A  Material  History (2012), der er en kulturhistorisk redegørelse for cementens rolle i arkitekturen. Den mellemliggende udgivelse, Words and Buildings.  A  Vocabulary  of  Modern  Architecture (2000), er  i  Raymond  Williams'  ånd  en  ganske  glimrende,  men noget selektiv redegørelse for centrale 'keywords' i arkitekturteori  og  arkitekturhistorie.  Med  sin  tematisering af forholdet mellem  sprog og arkitektur er det faktisk en bog, Havik med fordel kunne have lært af, selvom Fortys perspektiv ikke er litterært, men diskursanalytisk.

Ud  over  redaktørernes  forord  er  det  eneste  længere bidrag  Adrian  Fortys  oprindelige  tiltrædelsesforelæsning, der langt hen ad vejen er et respektfuldt, men kritisk opgør med hans forgænger og mentor Reyner Banham. I opposition til Banham er Fortys første pointe, at arkitektur ikke kun er en fysisk genstand, der befinder sig på et bestemt sted; den fører også en slags paralleleksistens i form af fotografier, der ikke blot er udenomsværker eller substitutter - ligesom arkitekturens italesættelse bør de ikke henvises til en sekundær eksistens, men er en del af sagen selv. Med adresse til bl.a. sin lærermester - Nikolaus Pevsner - kritiserede  Banham i  sin  tid  den  gængse  finkulturelle  betoning  af  den  kanoniserede,  typisk  mere monumentale, arkitektur - han mente, at design af mere ydmyge, kortlivede objekter ofte var mere fornyende og eksperimenterende. Over for denne vægtforskydning er det  Fortys  anden  pointe,  at  høj/lav  ikke  må  ses  som  et enten/eller, men som et både/og, hvor polerne indgår i et fælles system. Dette fører Forty frem til sin tredje pointe, igen med brod mod Banham. Forgængeren var ret så teorifjendsk, hvorimod Forty ideelt ser et frugtbart udvekslingsforhold mellem  undersøgelsesgenstand  og  teori: Man kan nemlig tænke i kraft af objekter og se ved hjælp af teori. Den sidste del af Fortys forelæsning beskæftiger sig  med  begrebet  'perfektion'  og  foregriber  i  et  elegant spil omkring den umulige tidsbøjning 'Future Imperfect' - det er forelæsningens titel -  den senere beskæftigelse med cement som materiale.

Flere  af  festskriftets  artikler  tager  udgangspunkt  i Fortys skrifter og forskningsfelter: Cement er emnet for Anthony Vidlers bidrag, Tony Fretton forholder sig løst til Words  and  Buildings under  inddragelse  af  Fuglsang Kunstmuseum  på  Lolland,  1500-tals-kappestriden  om ordets eller scenearkitekturens primat mellem Ben Jonson og Inigo Jones i forbindelse med deres fælles court masques behandles af Jeremy Melvin; Barbara Penner ser på dele af Fortys designstudier i forhold til antropologen Mary  Douglas'  ideer  om  snavs  og  hygiejne,  Jean-Louis Cohen  påpeger  en  sovjetisk  interesse  for  amerikansk design under Den Kolde Krig, hvor skylinen med Stalins 'Syv  Søstre'  dannede  baggrundskulisse  for  billedlanceringen af en sovjetisk luksusbil; denne havde amerikanske  forbilleder,  ligesom  skyskraberne  var  inspireret  af Hugh Ferriss' City of Tomorrow (1929).

Flere  antologibidrag  rummer  lovende  ansatser  -  fx om Lewis Mumfords tanker i 1920'erne om naboskabet som planlægningsenhed, om skateboarding i Southbanks brutalistiske arkitektur, om modsatrettede politiske udnyttelser  af  St  Paul's  Cathedral,  om  den  før  omtalte Jože  Plečniks  opdrag  fra  Tjekkoslovakiets  første  præsident, Masaryk, om at renovere borgen i Prag som nationalt symbol. Men det bliver ved tilløbene, og det gælder antologien som helhed, at de 4-6 sider, der er de enkelte bidragydere forundt, ikke levner plads til mere substantielle redegørelser eller til at udvikle større perspektiver. Dét har fået flere, end godt er, til at vælge en lovligt cau- serende og essayistisk form. Anne Hultzsch formår ikke desto mindre at sige noget interessant om Beatriz Colominas og Pevsners meget forskellige illustrationspraksis, og  Griselda  Pollock  begrænser  sig  fornuftigvis  til  korte enkeltanalyser,  der  i  øvrigt  lægger  sig  i  forlængelse  af emnet for en antologi, Forty har redigeret sammen med Susanne Küchler: The Art of Forgetting (1999).

Antologien rummer  bidrag, der virker en kende indspiste  i  The  Bartlett-miljøet.  Imidlertid  kunne  det faktisk  have  været  interessant  med  mere  sammenhængende og perspektiverede nedslag i arkitekturhistoriens og  arkitekturteoriens  (sene)  udvikling  i  Storbritannien (redaktørernes  forord  rummer  en  ansats).  Landet  har jo ikke alene indført komponister og kongehus fra tysktalende lande, men også kunsthistorikere (flygtninge fra nazismen  som  bl.a.  Pevsner  og  Rudolf  Wittkower).  Og formentlig ville der også være en spændende historie at fortælle om udvalgte britiske arkitekturmiljøer. Richard Llewelyn Davies (som Peter Hall omtaler) tilhørte således Cambridge-Apostlene  (ligesom  bl.a.  Anthony  Blunt)  og Bloomsbury-kredsen.

Festskrifter er en umedgørlig genre, men den ulyksalige  idé  med  de  40  artikler  bidrager  mere  til  bogtitlens ordspil,  end  den  støtter  udgivelsens  indhold.  Der  er  al mulig grund til at fejre Forty - det har han fortjent - men redaktørerne har inviteret for mange med, og der er for langt mellem snapsene under festlighederne. Dertil kommer,  at  anretningerne  er  for  afmålte  og  spredte,  og  de fleste  taler  for  tynde  til  rigtigt  at  løfte  stemningen.  Det virker måske også lovlig formløst at give talerne ordet i alfabetisk rækkefølge (endda efter fornavn). Forty Ways stritter i mange retninger, også for mange, og samlet set giver småudflugterne på de korte strækninger ikke læseren  ret  meget  mere  med  på  dennes  vej  end  de  længere ruter, Havik udstikker i sin bog. I begge tilfælde ærgerligt nok: Interessante retninger angives indimellem, men for ofte når vi ikke ret meget længere end til vejskiltene.

## Anders Troelsen