Psykiske strukturer i Amalie Skrams romaner
Forfattere: Lise Busk-Jensen
Tidsskrift: kok (1980-08-25)

## L&amp;  Busk-Jewn

## Psykiske strukturer i Amalie Skratns

## romaner

## 1. &amp; n ternatkke sarnrnenheng i forfatterskabet

Amalie Skram (1846 -1905)  begyndte relativt sent at skrive,  og fmst efter  at hun havde overstkt sit ægteskab med skibsfmer Muller. De var blevet gift i 1863,  da hun kun var  17 Ar  gammel, og 10 ud af de 15 h ægteskab tilbragte hun med manden p A   rejser over hele jorden.  Hun f d t e   to s m e r   i ægteskabet.

Det fmte, hun skrev, var en anmeldelse  af Marie Grubbe i 1877;  siden fulgte anmeldelser af bager af Bjmnson og andre. I 1882 skrev hun s i n fmte fortælling: Madam Haiem Lejfolk, og i  1885 kom hendes fmte stme arbejde, romanen Constance  Ring. (Hun har selv i et brev a u) . november 89  til sin forlægger, Peter  Nansen,  Gyldendal. meddelt disse biografike  oplysninger. Brevet fmdes i samlingen Mellom slagene, breve i utvalg ved Eugenia Kielland, Oslo 1955).

I pdoden fra skilsmissen i 1878 og til det næste ægteskab med den danske forfatter  Erik Skram  i 1884  boede Amalie Skram hos sine brdre i Norge, hvoraf  den ene var præst og den anden lærer. Amalie var  f d t   Alvar, og familien stammede fra Bergen, hvor  faderen var  ke~bmand, indtil han gik  konkurs og alene emigrerede  til Amerika. Gennem sin opvækst og skolegang blandt b m e ne fra Bergens bedste familier og i kraft af brdrenes og hendes ægtemænds sociale placering tilhmte hun livet igennem borgerskabet, selv om hun ofte kendte til  problemer med  e~konomien.

Fra  1885 skrev Amalie Skram flittigt. Hun udsendte jævnthen en bog om Aret,  hvorved hun forskaffede s i g et vist  m d  af  e~konimisk selvstændighed og personlig identitet, som ligestillede hende med hendes mand og mændene i deres omgangskreds p A   en made, der var overskridende  i forhold til den situation, de fleste af hendes heltinder s t t   i. AUigvel leder man forgæves i hendes senere produktion efter nedslag af  den frigjorthed, hun selv havde oplevet. Ingen af Amalie Skrams kvindelige hovedpersoner (eller bipersonerne for den sags skyld) realiserer et positivt  forhold til en mand. baseret p A   lighed og fælles behovstilfredsstillelse.  I de sent skrevne »simdssygeromaner«, Professor Hieronimus og Pd  St. Jmgen (begge fra 1895) kan man fmde en forklaring  herpil. Analysen af de to romanen bliver derfor artiklens andet hovedpunkt, hvor analysen af Con- stance Ring bliver det fmste.

Comtance Ring handler om kvindens sociale umyndiggmek og om den seksuelle ulighed mellem ægtefællerne i det borgerlige ægteskab, og i sin kritik hera f ligger Amalie Skrarn helt p A   linie med tidens radikale forfattere i 8vngt. Ibsen havde med Et dukkehjem (1879) vist, at kvindens manglende borgerlige identitet, dvs. det faktum at hun ikke kan disponere  over egne penge, optage  l h osv., stiller hende s A   ulige i forhold til hendes mand i ægteskabet, at det umuligt kan baseres p A   parternes lige kærlighed til hinanden, saiedes som den borgerlige ideologi ellers yndede at fremstille det. ibsen krævede kvindens skonomiske  selvstændighed, for  at det borgerlige ægteskab, grundet p A   frihed og lighed, kunne realiseres.

Bjernson henledte med En hamke (1883)  opmærksomheden p A   den seksuelle ulighed mellem mænd og kvinder, idet mændene ikke krævedes til regnskab for deres fmægteskabelige forhold, mens kvinderne skulle være absolut uberrmte indtil det fmste ægteskab. Bjernsons lmning p A   dette ulighedsproblem  var, at mændene skulle underkaste sig de samme restriktioner som kvinderne, men en række andre radikale forfatter drog den modsatte konklusion, nemlig at kvinderne skulle have  de  samme seksuelle friheder  som  mændene;  Brandes var

Danmarks mest  prominente deltager i denne lejr.

Som bekendt udviklede diskussionerne sig til en veritabel sædelighedsfejde, hvor kvindens seksualitet  og seksualiteten  i ægteskabet var centrale  stridsspergsmai, og hvor ikke kun forfattere, men ogsA læger, præster, politikere, organisaComtance blev udgivet p A   et tidspunkt, hvor denne fejde var under voldsom opblus-

tionsfolk  (bl. a. fra i k m k  Kvindesamfund) og professorer deltog. Ring sen.

Denne periodetypiske diskussion om  ægteskabet og  kvindens stilling eller mere alment om forholdene i intimsfæren kan kun forstik ud fra den politiske og skonomiske  udvikling i perioden generelt. Den radikale del a f inteiiigensiaen krævede de borgerlige frihedsrettigheder, som med gnidloven i 1849  var blevet gennemfmt i det politiske liv, indfmt ogsA i intimsfæren, og dertil var en ændring i  kvindens situation nradvendig. Den rnatexielle baggrund for dette krav var  den forandring i familiens funktioner og dermed i dens struktur, som den

kapitaiistiske produktionsmade efterhanden medfmte.

Med den voksende industrialisering  fra 1850'erne og den stadig mere udbredte arbejdsdeling  tabte familien efterhanden sine vigtigste produktive funktioner, idet en stigende  del a f det samfundsmæssige  arbejde blev udfmt som I~narbejde uden for familien. Arbejderklassens kvinder tog lianarbejde  p A   linie med mændene, men borgerskabets kvinder blev tilbage i familierne, som isoleredes fra produktions- og offentlighedsfæren. Den borgerlige familie mistede p A   ingen made sin betydning, men denne kom til at ligge inden for nogle andre omrader, hvorfor kravene til kvinderne som familiernes midtpunkter ogsA ændrede sig. Det fysiske arbejde blev overladt til tyendet,  der udfmte det som lmarbejde. T i l gengæld blev kvindernes opgaver i forbindelse med socialiseringen a f bmene og skabelsen a f milieu i hjemmet stadig vigtigere for borgerskabets klassemige  konstituering.  Overgangen  fra produktive til  kun  reproduktive funktioner bet&amp;  for kvinderne tab a f samfundsmæssig indflydelse og omverdenskontakter, et tab som kun delvist kunne opvejes a f de mere inderlige forhold til mand og b m .

Det  var  ikke  kvindeme selv,  der gik  forrest i  kampen  for  ligeberettigelse. Bortset fra Mathilde Fibigers bemærkelsesværdige  indsats med romanen Clam Raphael(1850),  hvori kravet om kvindernes frigmelse  for fmste gang blev rejst i Danmark, s A   var det især Georg Brades' oversættelse a f Stuart Mills 7' h e Subjektion  o f Woman (1869, p A   dansk Kvindernes Underkueise, samme Ar), der satte gang i en offentlig diskussion a f kvindens situation. B n s k   Kvindesamfund blev stiftet 1871, men p A   kmmoralens omrade  var D.K. ligesom de tilsvarende organisationer i Norge og Sverige stærkt konservativt, fordi kvinderne ikke uberettiget frygtede enhver form for oplmning a f den familiestruktur,  som p A   den ene side isolerede og undertrykte dem, men p A   den anden side var deres eneste værn mod en endnu mere brutal seksuel og arbejdsmæssig udnyttelse. Borgerskabets kvinder var uden uddannelse og i reglen besiddelseslrase; kun de fæmeste arvede formue a f en stmelsesorden, s A   de kunne leve a f den. Det gjalt især mellemlagskvindeme,  dvs. darene fra den hastigt voksende  gruppe  af embedsmænd, lærere, intellektuelle  og funktionærer  p A   lavere niveauer.  De kvinder, der ikke blev gift, fristede en kummerlig tilværelse  som privatlærerinder eller husholdersker, hvis de ikke blev syersker eller fik endu ringere arbejde. De blev ofte udnyttet seksuelt, idet de stod uden nogen form for beskyttelse. En s&amp; dan tilværelse kunne ikke stil som det positive alternativ til undertrykkelsen i familien  for kvinderne i D.K.

NAr   kravet om kvindefrigmelse  understrattedes a f de mere progressive mænd i 7O'eme og 80'eme. m A   det dels hænge sammen med, at der var behov for mere selvstændige og veluddannede kvinder i hjemmene, dels m A   det betyde, at mændene som frie Imbejdere ikke i enhver situation mkede at p h g e  sig forsmgerbyrdeme  for en familie, herunder ogsA byrdeme ved at forsage  d e de ugifte kvindelige slægtninge. Mændenes indkomster kunne vanskeligt bære en stor familie, hvorfor det blev naivendigt for kvinderne at begynde at smge for sig selv.

I  Constance Ring kommer en række a f disse  karakteristiske træk ved  den borgerlige familie  i slutningen a f sidste thundrede  tydeligt frem. Amalie Skram viser læseren. hvor undertrykt Constance  er biide skonomisk  og seksuelt i ægteskabet med Ring, samtidig med at det ogsaer klart, at ægteskabet er Constanca eneste eksistensmulighed.  Amalie Skram skriver mest om den seksuelle un- dertrykkeise, og hun hæfter sig især ved to forhold, der i hendes iajne betinger ikke blot kvindens seksuelle undertrykkelse, men mere alment urnuligheden af at mand og kone kan blive seksuelt tilfredsstillede i ægteskabet i dets  daværende udformning og med de forudsætninger, som parterne giftede sig pA.

For det  f m t e  er mændene socialiseret til at placere deres behov sPedes, at de srager h slags kvinder til tilfredsstiileh af deres erotiske behov, og en anden slags til tilfredsstiilelsen af deres mere ideale. m e behov; mændene skal helst have bade en luder og en I'nado~a ved hhden. (Det er en velkendt problematik, som Freud har analyseret, og som jeg  skal vende tilbage til i næste afsnits gennemgang af  Constance Ring.)  Dog  synes Amahe Skram at  mene,  at aile mændenes behov godt under gunstige betingelser kan tilfredsstiiles hos en kvinde, nemlig hustruen, hvis blot kvinderne ikke var s A   frigide. Det ondet problem er derfor, at kvinderne opdrages i uvidenhed om deres egen seksualitet, sPedes at opvæksten gw dem uegnede til det senere samliv med deres ægtemænd.

I romanen Lucie (1888) st&amp;r det fmte  problem i centrum: En advokat »holder« en tidligere »tivolipige«, (hun har levet sammen med en musiker fra et tivoli), og han bliver s A   afhængig af hende, at han gifter sig med hende. Men han kan ikke forlig sig med  at have en kone, der har erotiske erfaringer uden for samlivet med ham; han kan altsA ikke koble sin erotiske betagelse af »tivolipigen« Lucie sammen med fnnheden og respekten for sin kone Lucie; bestandig fialer  han sig  s t d t   af  hendes for voldsomme sanselighed.

I 1891 kom den naste roman. f;hr In&amp;, der har seksualiteten  som tema, men nu er det kvindens frigiditet, der -helt eksplicit i -tages op. Fru i n &amp; er gift med en gammel, usympatisk udhaler, som hun ikke lever seksuelt sammen med.  Manden tilfredsstiiler sig erotisk i forhold ved  siden af ægteskabet, men den mulighed er fru i n &amp; afskibet fra, dels fordi hun ikke har mandens personlige og iakonomiske frihed, men især fordi hun er frigid; hun fialer ingen erotisk lyst.  Amahe Skram viser,  hvordan i n &amp; seksualitet er helt spoleret, sAiedes at hun kun kan iænke p A   elskerens lystfialelese ved hende, hvorimod hendes egne behov er helt fortrængte  eller deformerede. Hun forestiiler  sig, at en mand, der elsker hende til vanvid, m A   kunne vække hende seksuelt, hvilket selvsagt viser sig  ikke at holde stik. Den kvindelige narcissisme, som hermed er temaiise-ret, spiller o g s A  en fremtrædende  omend mindre Abenbar rolle i Constance  Ring, og den vil blive analyseret nedenfor. Da i n &amp; skuffet forlader sin ven, tager han livet  af sig.

I Forrddr (1893) volder kvindens uvidenhed og frigiditet atter mandens d d . Aurora vidste ikke fer sin bryllupsdag, at ægteskabet indebærer, at hun skal sove i samme seng som sin mand. Hun fialer fysisk lede ved ham og holder ham fra livet ved at bebrejde ham hans ukyske fortid. Hun pafwer ham en skyldfialelse, der er proportional med  hendes egen seksualfortrængning,  og piner ham dermed til d d e .

Det er som ovenfor nævnt  karakteristisk, at ingen af  disse tekster rummer positive alternativer til de beskrevne parforhold eller til de frigide kvinder.  De indeholder blot en implicit tro p A ,  at en bedre opdragelse  af kvinderne, hvor deres seksualitet kunne udfolde sig friere, samt en mindskelse af dobbeltmoralen hos mændene m A   kunne fere til det harmoniske samliv. Jeg skal prme at vise, at modsætningerne i kvinderollen stikker dybere, end Amalie Skram f&amp; det fremstillet i de nævnte romaner, og at »sindssygeromanerne«  fra 1895 kan fortolkes som et forsa p A   ved en forskydning at komme til at bearbejde kernen i kvindeundertrykkelsen, som er kvindens seksuelle og psykiske pi v i l e t i kæriighedsforholdet til manden og i hendes sociale væren i almindelighed. Hovedpersonen i h f m r   Hiemnimus og P&amp; Si. Jwgen, Else Kant, har ernaniciperet sin sociale eksistens: Hun maler, udstiller sine billeder, læser andet end damelitteratur« f.eks. om psykiatri, hun udfolder sig kort sagt intellektuelt og tjener ogsA i et vist omfang sine egne penge. Da hun er blevet et aktivt individ p A   det sociale omrade, truer denne aktivitet  med at delægge det traditionelle fialelsesmæssige forhold, hun stAr i til manden, Knut. Det er konflikten mellem det aktive forhold til arbejdet og det passive forhold til manden, der f&amp; sindssygen til at bryde ud. Opholdet p A   hospitalet, som baerne handler om, giver Else mulighed for at afreagere  en del af sit traumatiske had til Knut p A   professor Hieronimus, under hvis behandling hun er. Fra debutromanen og til de selvbiografiske »sindssygeromaner«  er der tematisk en klar sammenhæng  i forfatterskabet  med analysen af  kvinderollen som det centrale problem.

## 2. Constance Ring

Handlingen er i korthed den, at Co n s t a n c e gennemlever to ægteskaber og en kærlighedsforbindelse  ved siden af det sidste. Hun bliver som atten@ gift med juristen  og handelsmanden Ring, der omkommer ved et forlis, efter at de har været gift i syv Ar.  Posthumt taber han en sa g ved retten, sdedes at Co n s t a n c e ikke har mere at leve af. Hun gifter s i i da for anden gang med lægen Lorck, men so m i det fmte  ægteskab skuffes hun i forholdet til manden. hvorfor hun indleder et -i f m k   omgang platonisk, men til slut ogsA seksuelt -forhold til musikeren Meier. Constanca livshistorie er i romanen hendes forhold til disse tre m n d ;   Hendes barndom f A r  vi meget lidt at vide om. Bogen indledes to Ar efter giftemdet med Ring og afsluttes med hendes selvmord umiddelbart efter det fmte samleje med  Meier.

Constances opleveiser i de tre forhold kan med ét  o r d betegnes som frustre-

rende: Hun skuffes i sine forventninger.  Gentagne  gange giver hun udtryk for, at livet er helt anderledes, end hun havde tænkt sig det, og at hun faler sig tom og fuld a f lede ved det:

»Jeg synes livet er sil rasende tomt,«=  Constance uthodigt, »og dertil sil underlig jernskodd, du. -Det g A r   sin gang og tramper oss ned der M skal være,

uten il sparre om hvordan vi  Liker  il ha det nettop siliedes.«  (C.R..p,  160)

»Hun grublet undertiden over  dette, da livet var  sil anderledes enn det  de hadde lært henne. Det var en skam at de gamle gikk og narret de unge, for de gamle matte jo vite beskjed. Hvorfor skulle de lyve livet opp til noe, som det ikke var og al&amp; hadde tenkt pil il være.« (C.R.,  p.175)

Denne fralelse a f skuffelse mil forstik pil baggrund a f de forventninger til livet, som hun havde i sin barndom. Selv om M ikke f A r   meget at vide om hendes opvækst, sil er det alligevel muligt herudfra. samt ud fra almindelig viden om kvindesociaiisationen i embedsmandsfamilier i slutnigen a f det  19. Arhundrede (Constance far er sorenskriver i en fjern norsk provins), at sige noget om Constance~  udgangspunkt.  Amalie Skram lader  ikke  Constance selv  formulere, hvad indholdet i hendes livsforventninger henholdsvis skuffelser er, men  det kan uddrages a f romanens totaisammenhæng. Constance havde ventet at blive lykkelig, men pil hvilken made?

Der er i besvarelsen af det spmgsmili to spor at fralge, som modsvarer kvindens tilværelse pil to forskellige  planer: det sociale, samfundsmæssige eiler produktive plan og det  seksuelle eiler  falelsesmæsige plan.  (Denne opdeling er selvfralgelig  kun en analyseteknisk foranstaltning!). Det ene spor, det der handler om Constance produktive aktiviteter, kan hurtigt fralges til ende, eftersom hendes praktiske virksomhed livet igennem er indskrænket til det mindst mulige. I et mkesliast ajeblik sidder hun -pil et tidligt tidspunkt i sit ægteskab (og i

romanen) -og mindes sin barndom:

»Henna tanker tok ailtid verien til barndomshjemmet, og de f6r avsted, som var de sloppet ut av et fengsel. Hun gjennomlevede de deilige sommerdage,  n A r de i ferien lil pil landet, og hun fikk sil  mange skjenn,  fordi  hun aldri lot vannet i fred, men  bestandig lil og rodde der nede i &amp;lags vær. Hun mintes roturene med byfogdens smilpiker og f~keturene med brodrene, n A r   de blev ute til langt pil natt, og d e matte hjelpe til med il trekke b k n   pil land, for ikke il bli iisams med Fikerhans, som lhte dem bat og grejer.«  (C.R. p.70

Constance finder sin tilværelse som gift kvinde tom sammenlignet med barndomslivet,  der var fuld a f aktive lege og spændende  oplevelser blandt kammerater. Amalie Skram bermer hermed et problem, som g A r  igen i en række kvindelige  selvbiografier fra sidste Arhundrede, nemlig  problemet  om borgerskabets kvinders tvungne lediggang. Inden konfmationen fik pigerne en v i s frihed til at t u d e   sig i leg pil lige fod med drengene, men siden matte de kun sidde  hjemme og sy eiler Iase udvalgt, uskadelig litteratur. De kunne ikke gil alene pil gaden, men skulle ledsages overalt; enhver relation til andre mennesker blev overvaget og  kontrolleret, fmst  af  forældrene og  derefter  af  ægtemanden.  (Henriette Lund giver i sine Erindriger fm hjemmet (Kbh. 1909) en præcis beskrivelse af dette uvirksomme ungpigeliv.) N t Constance længes tilbage til barndommen, s A   har det altsA den reelle tsag, at hedes virkelyst i langt hejere grad kunne udfolde sig dengang.

Constance er  oplært til ikke at bestille noget, og hun f t aldrig den  ide, at hendes tomhedsfornemmelser kunne afhjælpes gennem fornuftigt arbejde. Nu var situationen  o g s A  den, at der var langt mellem det fornuftige  arbejde for mellemlagskvinderne (som omtalt i fmste afsnit) pil den  tid. Da  Constance efter Rings d d   bliver  ruineret,  forslt hendes veninde,  Marie,  at  hun  kan  blive lærerinde, komme i huset hos en enkemand eller oprette en industri. men situationen for kvinderne i de nævnte erhverv var s A   vanskelig, at Constance  slet ikke fder sig rustet til at tage fat p A   den slags  arbejde. Hun er opdraget  til at være gift med en mand, der forsmger hende, og har aldrig pravet at tjene egne penge.

Det skal indskydes, for at billedet af  kvindernes situation dengang ikke fortegnes, at det stor flertai var nadr til at arbejde for at leve. Det interessante  ved Constances situation er kun den indsigt hun p h d e s   ved Rings d d og det dermed  opstikde misforhold mellem  hendes tidligere sikre stilling som hans kone og hendes nuværende hejst usikre stilling som enke. Hun ser i ejnene, at kvinden i ægteskabet  sælger en bestemt, begrænset del af sig selv, nemlig  den del der har nydelsesværdi for manden, for selv at f A   en betrygget og arbejdsfri  materiel situation. Borgerskabets kvinder havde valget mellem undertrykkelsen i ægteskabet eller dekiassering og proletarkring og udnyttelse af arbejdsgivere  m.fl. Amalie Skrams  hovedpersoner vælger det fmste, mens Mathilde 'biger selv og for sine personer valgte at s l A   sig igennem ved  eget arbejde. Mathilde Fibiger kom da ogsA til at betale for sine eksperimenter med sit helbred og sin skriveevne .

»Men det er da intet avskyeligere  i verden enn en gift kone som lever med en elsker«, siger en af Constances veninder til hende, hvorefter  hun replicerer: »Eller en gift kone som lever av A elske med sin mann, -det kommer ut p A   ett«. (C.R.,  p.161;  jeg  fremhæver). For at undgA at indlade sig p A   en sadan ydmygende handel overvejer Constance  efter Rings d d fmst at tage livet af sig. men da Lorck netop fornyer sit frieri, beslutter hun at gifte sig i stedet:

»Ja visst, ja, -det var dog bedre A gifte seg enn A de en selvmorders  gyselige d d . -Hun hadde jo  vært gift fm, s A   hun visste i ethvert fail, hva det var +(. (C.R..  p.193)

Constances skuffelse  i ægteskabet og over livet besth da for en dels vedkommende i. at det ikke kan kompensere barndommens aktiviteter,  men hun retter ikke sin kritik mod det nyttelase liv; romanen tematiserer ikke egentlig problemerne omkring kvindearbejde og kvindernes muligheder uden for hjemmet, og Constance forstk ikke selv, at alternativet  til undertrykkelsen i ægteskabet ligger i deltagelsen pil lige fod med mændene den samfundsmæssige  produktion. Det er selvfeigelig psykologisk korrekt set af Amalie Skram, at Constance  ikke kunne have en sadan indsigt, men det svækker bogens kvindepolitiske betyd- ning.

Constances funktioner i hjemmet er uden mening; de bestk i at sy pyntegenstande til  meblementet  eller  til  hendes egen  person.  Hendes liv  forbliver det samme, hvad enten hun  syr eller lader være.  Derfor opgiver hun ogsil efter Rings d d enhver aktivitet.  Det syarbejde, hun var igang med, bliver aldrig færdigt, og til sidst har hun glemt, hvad det skdle bruges til. Hun afviser ogsil den beskæftigelse, som de mige kvinder af hendes kla s s e slk tiden ihjel med: velgmenhedsarbejde. Hendes veninde Marie g k   med liv og sjæl op i basarer og beseg i fattigkvarterer,  og hun sager at inddrage Constance  i denne beskæftigelse, fordi hun anser hendes lediggang for forargelig. Den viser nemlig alt for tydeligt, at borgerskabets kvinder var overflmlige væsner uden samfundsmæssige funktioner. Constance opgiver dog snart at dele fattighjælp ud, da hun indser, at hovedparten  af Kristianias indbyggere kan karakteriseres som »værdigt trængende«.

I en enkelt scene Mser Amalie Skrarn, at Constance har et reelt savn af praktisk virksomhed. Umiddelbart inden hun vil forsnge at tage livet af  sig, er hun ved at lukke dmen til kekkenet, da hun pludselig f k   en anelse om de livskvaliteter, som det r u m som arbejdsplads har at tilbyde:

»Hun hadde aldri tenkt seg at et kjekken kunne være silinnbydende. D e t var jo som et stykke forjettet land, og det gikk som en anelse gjennem henne om mangen en stille hviles og hygges stund efter  endt gjerning midt i denne orden og renslighet.«  (C.R.,  p.190,  jeg  fremhæver)

Problemet med beskæftigelse  bliver naturligvis  særligt phængende for Constance, fordi hun ingen barn  f&amp;; omvendt tydeliggm hendes barnlashed problemstillingen,  hvilket jeg ogsil tror, har været Amalie Skrams hensigt med den.

&amp;t andet spor, man kan feige, for at fmde ud af hvorfor Constance  skuffes af livet, leder hen til det felelsesmæssige og seksuelle forhold til de tre mænd i hendes liv. Hun oplever i di s s e forhold,  at mænds og kvinders behov er modsatrettede, eller -som Freud udtrykker det -»at mandens og kvindens kærlighed er en psykologisk fasedifferens  ude af takt«. (Freud 1973,  p.109). Om Rings og sit eget væsen siger hun straks i begyndelsen, at de »hadde  jo aldri lyst til det samme  og  dtid  en  stikk  motsatt  oppfatning  av,  hva  som  var  behagelig  og fornuftig.«  (C.R.,  p.9).  Der  er  en  »Andelig  raseforskjell« mellem  mænd  og kvinder,  siger  Constance (C.R.,  p.79).  da  Lorck  forsnger at  forfme hende, mens hun endnu er gift med Ring, og bliver vred, fordi hun  afvise^ ham. Og siden, da hun er blevet gift med  Lorck og fmder ud af, at han har haft et barn (der dm) med  en proletarkvinde, Kristine, som han har levet længe sammen med, inden han giftede sii med  hende, Constance, da konstaterer hun:

»Han hadde ikke bedratt henne; derirnot var det henne, som hadde vært for naiv, for rask til A hengi sig i d r m e r   om en lykke, som hun nu forstod ikke eksisterte,  ikke kunne eksistere,  fordi menn var menn, og k ~ i n n ~ s i   anderledes, s A   dilrlig rustet, s A   fulie av uklare forestillinger«. (C.R.,  p.217)

Hvad mener nu Amaiie Skram og Constance med, at mænd og kvinder er forskellige? Hvad er det for en lykke, der i denne forbindelse  er uopnklig? En gængs opfattelse har været, at Constances  problem er frigiditet (se f.eks. Antonie Tiberg Amalie Skram som Kumtner og som Menneske (1910 p.850,  og s A dan kan det p i   en lidt vulgær made godt siges. Sadan ser Ring det ogsA selv. Han betror i fuldskab Loreck, at Constance »er s A   kold som en trestokk. . . « (C.R.,  p.46).  Constance  siger o g s A  lige ud til s i i n  mor, at hun ikke bryder sig om ægteskabet (p.20). og det beskrives bestandig, hvordan hun p A   enhver made prmer at unddrage sig Rings erotiske tilnærmelser. Men med  beskrivelsen  af frigiditeten  er det centrale  tema p A   det psykologiske  niveau kun netop benævnt. Konstateringen af  Constanm frigiditet er ikke  forkhringen p A   romanens problemsiihger; det er tværtimod pApegnhgen af dens egentlige  emne. Bogen SI+ ger at finde ud  af, hvo@or Constance er frigid.

Svaret, som romanen giver, er, at frigiditeten  er  kvindens reaktion pd den

sehelle og socinle undertrykkek under patriarkatet.

Den 0konomiske/sociale undertrykkelse viser sig som ailerede  nævnt ved, at Constance betragtes som en værdifuld ting i hjemmet af hendes ægtemænd; de pynter hende og tilbeder hende, men bliver rasende og brutale, hvis hun sætter sig op mod deres vilje. Denne umyndighedsstatus  finder d e   kvinderne omkring hende sii i uden at kny: moderen, tanten og veninderne. De manipulerer deres mænd og snakker dem efter munden, hvis de mker et eller andet gennemfmt (se f.eks.  p.240. Men Constance vil ikke affinde sig nied den position; hun tiller den, men accepterer  den ikke. Som nævnt i n d l m v i s   beskæftiger Ibsen sig i Et dukkehjem med den samme problemstilling, og han viser ODA, at Nora bliver kold over for Helmer, da hun indser omfanget af s i n umyndiggmelse. Arnalie  Skram var i 8vngt blevet stærkt grebet af Ibsens stykke, da det udkom, og hun skrev et langt indiæg i hgblodet (l QKristiania) nr.  15, 1880, hvori hun k r hæfter sig ved, at o g s A   ægteskab mellem  to parter, der umiddelbart har haft varme f0leleser for hinanden og et tilfredsstillende seksuelt samliv, ender ulykkeligt.  »Men hvorfor blev  resultatet s A   det samme, hvorfor blev den t m e  og den saftige gren (dvs. ægteskabet uden og med kærlighed)  til syvende  og sidst like ubrugelige?«,  sdedes  opsummerer A. Tiberg Amaiie Skrams  udgangspunkt i artiklen. uiberg 1910, p.124f).

Det  er  imidlertid  ikke den  @konimiske  undertrykkelse, men  derimod den seksuelle/felelses~ige der kær analyseres i Constance Ring, og det er i denne analyse, at bogen har si n force. Amalie Skrams pointe er, at mandens og kvindens  psykwksuelle stmktur  er  afgwende forskellig.  Det er i denne forbinmente.  at denne struktur er noget biologisk ved kmnet eller en funktion af socialiserinIrene Engelstad til (i sit efterord til den her benyttede udgave) at kritisere Con- delse efter min  mening ikke s A   vigtigt at afgme, om Amalie Sk r a r n gen. I et tidliger anfmt citat taler Constance  om »Andelig rdorskjeU«; det f A r stance for »manglende integritet«. Hun skriver endvidere:

»Selv om hun ser ægteskabet som en samfunnsmæsig institusjon, ser hun ikke at forskjellen mellom kjmnene er kulturelt og socialt bestemt, ogsA. Mot naturbegrepet stiller hun her et begrep  om anti-natur; om And: (her fe@ citatet

fra C.R.)«  (C.R.,  p.284)

D e t er, syne s jeg,  en fejlfortolkning. Den  »Andelige raceforskel« kan bedst font&amp; som en psykisk forskel,  som selvfeigelig ogsA efter Amalie Skrams opfattelse kan være kultmelt bestemt. Længere fremme i bogen stAr der netop (l i geledes citeret ovenfor), at kvinderne  er anderledes  end mændene, fordi de er s i dArligt  udrustede gennem  opdragelsen.  Jeg  mener, man  m A konkludere.  at

Amalie Skrarn havde god indsigt i, at psyken er samfundsmæssigt formet.

Amalie Skrams fremstilling af mandens og kvindens psykoseksuelle strukturer passer fuldstændigt  med de analyser, som Freud p A   et senere  tidspunkt foreudviklingsmodelier hos Ama-

tog; man kan p A   det nærmeste f A   bekræftet hans lie Skram.

For at begynde med  mændene, s A   har Reud vist i artiklen  &amp;r d i e allgemeinste Erniedrigung  des  Lielmlebens (1912), at  overvindelsen  af  0dipuskomplekset ikke altid er fuldkommen, idet en del af libidoen kan fikseres til de infantile/incestuae  kærlighedsobjekter,  fmst og fremmest til  moderen.  Sker det,  forhindres libidoen  i at forene sig med  den i puberteten vakte sanselige drift. P A   den milde f A r   mændene to uforenelige kærlighedsobjekter: den m e moderkvinde og den sanselige luderkvinde, i litteraturen ofte tematiseret som himmelsk og jordisk  kærlighed. I Constance  Ring har d e de tre mandlige hovedpersoner deres madonna/moder. som er Constance, og deres ludere, som er henholdsvis en tjenestepige, en arbejderkvinde og en sypige. Constance s t t e s af dem d e   op p A   en W e j piedestal, mens de forbander deres lave seksuelle drifter, som afieder dem fra deres egentlige  elskede, nemlig Constance. AUigevel rettes kritikken ikke entydigt mod manden. Amalie Sk r a r n synes at mene, at det er Constances kulde, der forhindrer madonnaen og luderen i at smelte sammen i hustruens skikkelse. T i e l a d e n d e  indlader mændene sig kun med de socialt laveresthnde kvinder, fordi adgangen til deres egentlige seksualobjekter spærres. Hun medgiver silledes  mændene, at kvinderne m A   udvikle sig og k r deres sanselighed, for at de kan blive jævnbyrdig partnere for mændene. Lorcks forfægtelse  af den frie kærlighed (se f.eks. p.40f), et standpunkt som var aimindeligt blandt tidens progressive radikale, men som Constance afviser, stAr Amalie Skr a r n altsi i et vist omfang bag, og udviklingen i forfatterskabet  viser da ogsA

en stigende interm for kvindens seksuelle problemer eller frigiditeten.

Kvindens udvikling  er en anden end mandens, og den er vanskeligere at fralge hos Freud, fordi hans teori udvikles fra den ene tekst til den anden uden rigtig at afsluttes. Den frakende fremstilihg bygger hovedsageligt p&amp; Einigephische foigen  des anatomischen Gexhlechtcunterschitwk (1925). Ober die  wibliche Sexualitdt (1931) og Nye forl~sninger nr. 33 (1933).

Drengen overvinder sit 0dipus-kompleks under indtryk a f   truslen om kastration; for pigen forholder  det sig omvendt. Hun kan kun meget vanskeligt overvinde sit kastrations-kompleks og komme ind i dipussituationen, fordi hun ikke besidder noget forsvar mod kastrationen. Drengens narcissistiske moderbinding kan under indtryk af kastrationstruslen fra faderen uden synderlig vanskelighed  viderefm i  over-jeg'et. Det er  det,  der  sker, n&amp;  drengens 0dipuskompleks g&amp; under. Pigen kan derimod ikke viderefere sin narcissisme, idet den retrospektivt udsættes for en alvorlig krænkelse. I teksten fra 1925 forklarer Freud  denne krænkelse anatomisk: Pigen finder ud af, at hun ingen penis har og oplever sig selv som kastreret. I  1931 skriver han med  en noget anden formulering: Pigen krænkes i sin narcissisme. fordi hun indser, at hun msi opgive sin libidinase binding til moderen (den primære plejeperson og begge k m fmte kærlighedsobjekt) og dermed sin aktive sehulitet. Dette uundgkiige narcissistiske ar binder i hrajere grad kvinden end manden til forscaget psi at restaurere den primære narcissisme. I Constance R i n g er det denne fiksering til den primære narcissisme, der er hovedproblemet, mens det i ))sindssygerornaneme« bliver aktiv/passiv-polanteten, der stilles centralt.

Freud mener, at kvinderne udviser tre reaktionsmader over for katrationskomplekset: en ))normal« og to ))unormale«.

Ved den »notmale(( udvikling glider pigen  fra kastrationskomplekset ind  i dipussituationen, idet hun accepterer sin kvinderolle, dvs. sin kastration. Hun identificerer sig med  moderen og tager  faderen som objekt. Faderen skal da -efter en sakaldt symbolsk ligning -erstatte pigen  den manglende penis ved  til gengæld at blive far t i l hendes barn. Denne udvikling har Constance tydeligvis ikke gennemgaet. Hun msi netop opgive at identificere  sig med sin mor (og med sin tante som substituerer moderen i et vist omfang), og resultatet af moderens besrag hos Constance i begyndelsen af romanen bliver, at datteren erkender, at moderen er  lige  ssi  »kastreret«  som d e   andre kvinder.  Moderen  foreholder Constance, at det er hendes pligt at elske sin ægtemand og hendes kald at gere ham lykkelig, men Constance tænker:

Ville nu moren ogssi trykke henne jorden med dette snakk om, hvor godt hun hadde det, og med kravet om, at

»Det var det samme som tanten aiitid sa. til hun skdle leve sitt liv s i 4   s i   si p s i   kne«.  (C.R.,  p.21)

Hvad faderen an&amp;, s A   har Constance nok taget ham som objekt, men hun fonmb  ikke at overfme sine libidinase bindinger fra ham og  til Ring. Under dis- kussionen meliem moderen og Constance om det ringske ægteskab  siger moderen, at Constance mener, at sammenligningen mellem hendes og forældrenes ægteskab halter, fordi Ring slet ikke er som hendes far:

»Nei far, nei, -det tror jeg  nok« protesterte mot den dragne parallel som en meniwplmhet. »Drak (C.R.,  p.17)

-sa hun med en stemme og en mine, som far kanskje drammer og satt og vrwlet  med  tykt  mæle  og var  s&amp;  reddsomt utekkelig?«

Constance bryder sig ikke om Ring, hun faler nærmest lede ved ham, og det

begyndte netop med ægteskabet:

»Efter bryliupet var det imidlertid foregiitt en pafallende forandring med fru Ring. Hun blev stilie og sky og s&amp;  slett ikke glad ut mer. Hennes q n e   som hadde vært s&amp;  blanke og skinte s&amp;  livsmodige, ble matte og rdkantede, fordi hun om morgenen n&amp; henna rnann drakk sin kaffe i spisestuen -han var alltid tidl i g t p&amp;  ferde -l&amp;  nesegrus p&amp;  sin hodepute og griit«.  (C.R.,  p.6)

Constance-har altsi ikke udviklet sig »normalt«, dvs. som man forventede det af  en kvinde. Det svarer hertil, at hun ikke f&amp; noget bam med  Ring. At man i samtiden u k r k e t   kendte mekanismeme i den kvindelige seksualudviviser sig i den klippefaste tro p&amp;,  at et bam var ndvendigt for at kvindens Constances tante over hendes sur-

kling ægteskabelige  lykke. Da Ring beklager sig til hed og hjemlængsel, svarer tanten da ogsi: »Bare det kom smafolk «(C.R., p.8)

B to »unormale« reaktionsmader p&amp;  kastrationskomplekset beskriver Freud som:  1) Fortrængning af  seksualiteten overhovedet, hvilket medferer frigiditet og evt. hysteri, og 2) Regression til den primære narcisisme  gennem en identifikation med  faderen der den falliske moder  (dvs. den moder, pigen  kendte. inden hun blev sig kmforskellen bevidst). Regressionen er et forspig p&amp;  at fornægte kastrationen, og Freud mener, at kvinder med denne reaktionsmade  har et mandlighedskompleks, hvilket bringer dem til at spige sig falliske attributter f.eks. gennem c i g a n y d . Alie de tre udviklingsmuligheder findes i reglen repræsenteret i den enkelte kvindes livshistorie,  blot med forskellig  vægt. Jeg skal vise, at Constance primært er bestemt af en hysterisk fortrængning af seksualiteten, men at hun ogs&amp;  forspiger at tilfredsstille sin narcissisme i sine to sidste kæriighedsforhold.  De to »unormale«, reaktionsmader er som helhed karakteristisk  for hende.

Frigiditeten og den hysteriske fortrængning af seksualiteten, der er s&amp; typisk for Constance, har jeg  allerede nævnt eksempler p&amp;.  Hun forsager altid at undg&amp; Rings erotiske tilnærmelser, og det seksuelle samliv med ham er hende en plage.

»Der kunne hun sitte og fjase og le med disse mannfolk, som drev inn hos dem om aftenen og gav seg til A bli, enten han bad dem elier ei, og alene med

ham var det aldri et smil A  se p&amp;  hennes ansikt«. (C.R.,  p.9)

»Han lo og ville t a  henne pil fanget. »Jeg mil g i  blomstene  vann, de er s&amp; tmre«, sa hun og ville Iras. (. . .) Han kastet seg tilbage pil stolen, stakk hendene i bukselommen og gav seg til  i l stim p&amp; Rqfaek  madonna med en skyffet  og

flndtlig  mine«. (C.R.,  p.13;  jeg  fremhæver).

Resultatet af Consiances kulde bliver det forudseelige, at Ring forgriber sig pil tjenestepigen. Da Constance overrasker parret i en utvetydig seksuel situation, flygter  hun i panik hen til sin tante. Ring opscger hende der, og hun reage-

rer  med  at fil et hysterisk anfald:

»Med et skrik, som va hun bitt av en slange, f6r hun opp av sofaen, styrtet f m t   som i villeise om i stuen, fikk sil 8ye pil en dm, pilte ut av den, videre av sted, gjemom den neste, kom inn i et mmkt væreise, og t m e t  sil mot noe spirst. Slaget var sil heftig at hun tapte baisstheden og fait nesegnis over ende pil gulvet. ( . . . )

Doktoren ventet, mens Constance ble bragt til sengs. Da han hadde unders ~ k t henne, erklærte han at en akutt sykdom var ved il bryde ut, han kunne ik-

ke si hvilken«. (C.R.,  p.lU), jeg  fremhæver)

Med de falliske  symboler i teksten formidler Amalie Skam  til en nutidig læser en viden om karakteren af Consiances sygdom, som ikke var den samtidige doktor beskket.

I sit andet ægteskab prmer Constance at forsone sig med det seksuelle samliv,  men  til  gengæld vil  hun kompensere sit kastrationskompleks  gennem en narcissistisk optagethed af Lorcks forelskelse i hende. A m a l i e Skrarn beskriver, hvordan hun langsomt kommer til at gengælde hans kærlighed, men kun fordi

han bejler sil hæmningslrast til hende.

»Han spant henne inn i en atmosfære av elskov og tilbedeise, og hun lwde den f m t   uten il tenke pil det, sti fryktsomt undrende, og endelig glededrukken lykkeligk. Ja, for siliedes  gikk det. Kjærligheten var der, fm hun fikk tid ti il se, hvordan den begynte. ( . . . ) Hennes ungdoms munterhet, som hadde sitt utspring i sjelens inderlige ti!tiedshet, var vendt tilbake (. . .) Hun lwde fra dag til dag i et blratt favntak av lykke og kjærlighet, som omsluttet henne helt og lukket henne inn i en  verden, hvor det var godt il være«. (C.R.,  p.195;  jeg  fremhæver)

! 3 snart Lorck mener at kunne slappe lidt af, fordi Constance  er vundet for

ham, k~lnes hendes f~lelser imidlertid:

»I enkelte stunder lignet han seg i tankene  med en seierherre  som har rett til il hvile pil sine  laurbær. Uten il gjme seg rede for det, gikk han over til il vil&amp; vRre den mottagende, og han n&amp;  hennes nærvær og &amp;et i fule drag. Han elsket henne like  inderlig, dypere og bedre, mente han selv,  men det var ikke mer noen skatt il  kjempe for, og derved fikk hans vesen en mer pussiv form.

Constanoe merket forskjeuen og fornam savnet av den forrige henrykkelsestilstand. Det ble likesom stiliere  og tausere omkring henne. Det var som om de- res kjærlighets fartny var kommet i et ddvann, og det hendte en sjelden gang at hun syntes seilasen begynte A  bli litt ensformig«. (C.R..  p.l%, jeg  fremhæver)

Forholdet hviler eksklusivt p A   Lorcks evne til at tilfredstille Constanca narcissisme i et omfang, der nærmest svarer til den moderlige omsorg for det lille

barn.

Det frerngdr ikke umiddelbart, hvordan Amalie Skram forholder sig til den kendsgerning, at Constances f~lelsesliv er s A   narcissistisk fikseret.  &amp;knvelsen af  Constance er uluitisk, men fortatteren m A   have vidst, at det ægteskabelige forhold hvilede p A   h ~ j s t usikker grund, for problemstillingen brydes af netop p A det tidspunkt, hvor Lorcks betagelse af Constance har kuhineret. P A   det tidspunkt indfmes dels Meier som potentiel elsker, dvs. en fornyet mulighed  for Constance  til at blive beundret og omsværmet, nu hvor Lorck svigter, dels f&amp; Constance tilfældigt at vide, at forholdet mellem Lorck og Kristine har haft f01ger.  Constance vidste godt, at Lorck havde haft seksuelt samvær med  mange kvinder fm hende.  og at han havde levet i en længere periode med  en enkelt, men da hun nu ved at iæse et brev fra Kristine erfarer, at de har haft et barn sammen, faler hun sig afgmende  svigtet. Resultatet bliver, at hendes kærlighed til Lorck dm, og at hun aborterer, simpelthen ved sindsbevægeisen! (Alle roma-

nens d d e   bmn symboliserer de mislykkede forhold meliem forældrene.)

»Nu var det jo henne han elsket og ingen m e n .  Ja, men lykken var styrtet sammen for henne; hans kjærhghet hadde ikke mer noen verdi, i ethvert fall ikke den tidligere; hun var i flokk og fnige med de andre, og det tok glansen bort. hun hadde halvt ubevist ment seg A være en unntagelse, noe særegent i hans

liv. . .u (C.R.,  p.214)

Constance er tydeligvis primært ramt i sin selvf~lelse, og Amalie Skram viser derved indirekte, at Constanca kanalisering af sin libido imod narcissistisk tilfredsstillelse, ikke er holdbar.

I  forholdet til  Meier  prwer  Constance endeligt at  komme pil hejde med situationen.  Med  baggrund  i  sine tidligere  underlegenhedserfaringer  patager hun sig nu dele af manderollen. Vi  er hermed nkt til Freuds 2.  »unormale« udviklingsmulighed:  identifikationen med  faderen  elier  den  falliske  moder. Constance tager imidlertid ikke s A   meget sin far som model, som hun prwer at efteriigne  de mænd, der hidtil har haft evnen til at knække hende. Hun indser, at  hun  m A fors-e at  udfolde sin  seksualitet mere aktivt og direkte, ligesom mændene gm det, dvs. i forhold som har den seksuelle tilfredsstillelse  som md. Identifikationen med  manderollen viser  sig ved, at hun  ryger  store cigarer og drikker vi n af  0lglas. Mens hun venter p A   Meier i sommerhuset,  hvor den eroti-

ske erfaring skal indhestes, g&amp; hun:

n. . rastles omkring nede i havestuen, hun stod et nyeblikk  v e d vinduet og dampet p A   en sigar, s A   skiftet hun plass og drakk vin av et niglas, satte seg i en gyngestol og reiste seg yen«. (C.R.,  p.271)

Men Meier har snydt hende ved atter at være forud. Hun opdager, at han i længere tid har haft et forhold til hendes sypige, og tilmed i den periode hvor han har bejlet mest ivrigt til hende. Samtidig feler hun, at hun ikke kan leve op til sine egne ideer om frigjort seksualitet.

»Nu hadde hun hevnet seg @A  Lorck). Men hadde hun nu  ogsA funnet lindring ved det? -Hun fdte trang til A spytte seg selv ut. Det var ikke stoff i henne til det hun hadde villet, kunne hun merke. Hun vemmedes ved sin mann, ved Meier, ved livet, men  frem for alt ved se g selv«. (C.R.,  p.274)

Constance er tydeligvis primært skuffet over, at hun ikke har faet orgasme; Meier har ikke kunnet »vække«  hende seksuelt.

I t;hr Z &amp; bliver problemet omkring frigiditeten helt eksplicit det centrale:

»Det var altsA virkelig skjedd. Hun hadde funnet en mann, som elsket henne sdedes, at hun vilde gi sig hen til ham. Ja, for det vilde hun uten skygge av tvil eiier betenkning. Han skulde f A   henne helt og holdent, hun lukket Binene, og det bevet igjennem henne ved tanken om den fryd, Flemming  skulde komme til d f &amp; .

Ja, og hun selv ogsA. &amp;t mdtte lykkes denne gang. Hvorfor skulde hun være skabt anderledes enn andre kvinner, hun med sitt sunde, frodige legeme. Blod og drift  hadde hun i sig, eilers vilde det ikke kunne hende, at hun oplevede dette henvkkelwns  mysterium i drwnme, som hun aldri hadde kjent i vaken tilstand.

Men i Fl e m m i n g s armer -A ,   hun var v i s s p A   det. (. . . ) Men hvis det nu allikevel - . En ubestemt tvil steg op i henne, og s A   tenkte  hun med likegyldig medynk pil, hvordan det var gatt. da hun efter et toilrig skinnekteskap  med von Ribbing, lot sig  ta av den unge franske attasje, som en hel vinter hadde sukket og svermet for henn. Slik en bitter skyffek  det hadde vcert, dan henne?  hengiwk ingen, absoiutt ingen, hverken nydek eller tirfkabtillek hadde bmgt henna. (Skram 1943, p.  179f; jeg  fremhæver.)

In&amp; giver en forklaring  p A ,   hvorfor kvindens seksualitet tilsyneladende er dad. Inés er mest optaget a f   at forestille sig, hvad  hendes elsker foler og skal komme til at fde. Hendes egen sanseiighed er passiviseret, og hun er fremmedgjort over for s i m e  egentlig behov.  Hun forestiller sig, at en meget aktiv elsker kan owrfwe sin aktivitet til hende. En lignende forestiiiing har Constance for-

modentlig haft om Meier.

Efter Constances  sidste nederlagserfaring er der kun selvmordet tilbage. Hun kan ikke f A   0je p A   flere muligheder for at tage kampen mod  undertrykkelsen O P

Men nib Amalie Skram lader Constance gennemprme forskellige reaktionsmader, der alle slib fejl,  hvor mener hun da, at alternativet fmdes?  Som anfm  i indledningen rummer Constance Ring ikke svaret p A   det spwgsmail; bogen peger blot p A   en række meget problematiske elementer i kvindens sociale og psy- kiske situation, der tiisammen betyder. at hun giir til grunde  i stme  eller mindre grad. Om Constances tante hedder det, at livet havde afstumpet hendes »opprinnelige renhet og f h e t « (C.R., p.146), og om forholdet til Ring siger Constance tidligt:

»Det var dette fatale, at hun var blia gift som hadde bragt henne p A   kant

med seg selv og allting.« (C.R., p.69)

»Og nu reiste moren oppover mot det hjem hvor hun hadde vært s A trygg og glad ved livet, hvor tilværelsen hadde vært fylt av sitt eget innhold«. (ibid.)

- ».  .  . og han som aldn spurte om, hvordan det hang sammen med henne, som om hun ikke hadde en sjel i sin kropp. men kunne trekkes opp og dr e i k e rundt som en lirekasse«. (C.R., p.70)

Amalie Skram viser 0jensynligt tilbage til noget oprindeligt, maske specifikt kvindeligt, som »livet«, og det vii for borgerskabets kvinder sige ægteskabet, delægger.

## 3. Amalie Skram og kvihagen

Constance Ring er et kritisk opgm med periodens kvinderoile;  det er derfor ogs A   klart, at man i samtiden ansA Amalie Skrarn for at være unormal. Antonie Tiberg skriver i den tidliger nævnte biografi:

»Det er sikkert  ikke mulig a t forklare  hverken mennesket eiler forfatterinden Amalie Skram, hvis man ikke vii gaa ut fra den abnormitet i hendes folelsesliv som alt viste sig i barnedagene. i en dobbeltnatur,  i en sjælelig  hermafroditisme. Det maskuline og det feminine element vokste side om side i hendes væsen og utviklet  en disharmoni som matte bringe ulykke over hende i et samfund som ikke regner med  andre naturer end dem det kaldes normale«. Viberg 1910, p.830

Det abnorme i Amalie Skrarns f0lelsesliv bestod netop i hendes afvisning af den normale kvinderoile. I »sindssygeromanerne«  vurderer professor Hieroni-

mus ogsA Else Kants malerier som unormale:

»Jeg har i disse dager gjort bekjendtskap med Deres produksjon, sa Hieronimus. -Den interesse  for det abnorme som deres bilder viser, er ikke tiltalende.« (P.H.,  p.136)

Opgmet med kvinderoilen  viser sig i Amalie Skrams  beskrivelse af kvindernes uhensigtsmæssige seksualudvikling  og sociale urnyndiggmek. Hun afviser b A de den normale kvinderoile, der bestiir i underkastelse og passivitet i forhold til mændene, saiedes som kvinderne omkring Constance typisk var formet, men opsA Constanca mere u n o d e   reaktionsmmtre, hendes hysteriske afvisning af  seksuallivet overhovedet og hendes narcissistiske fiksering.

Fraværet af positive kvindelige udviklingsmodeller i Amalie Skrams tekster viser  hendes stærke mistro til de af samtiden accepterede samlivsformer. Hun mener sikkert selv, hvad hun lader Lorck udtrykke i Consfance  Ring:

»En lykkelig kjærlighet er ikke lenger noen kjærlighet - (. . .) Jo, for ser De, frue, kjærligheten -især mellom ektefolk, for det er jo dem som er forelsket n A r de gifter seg, den  slites opp -viskes  ut  av  tid  og bruk  som  alt  annet  her  i verden«. (C.R.,  p.75f)

Hun har imidlertid heller ingen visioner om en lykke, der ligger uden for ægteskabets og de sociale normers rammer. Opgaven er nærmest at Iære at h h d tere de uundgklige frustrationer. Under denne synsvinkel  anmeldte hun f.eks. i 188  1 Niels Lyhne:

»Det er ingen ydre Tilskikkelse, der tilintetgjm Fru Bartholins Lykke; det er ikke Eriks Trolahed, der styrter Fennimore fra hendes olympiske Herlighed ned  i Skarnet blandt de faldne dmielige; men det sker ifalge den samme Lov, der lader Grzsset visne og Blomsten derpaa falde af. Derfor levnes der os end ikke den mindste Sprækkeaabning, hvongjennem en kan redde Troen paa Lykkens Existence. (. . . )

Hvis Bogen kan siges at have en særegen Tendens, saa er det den at frernholde, hvor taabeligt det er at gaa omkring med den bldagige Indbidning, at en Portion af det, vi kalder Lykke, ligger ventende paa os etsteds. Det er paa Tide at holde Maade med disse Uiusionstheoner, hvoraf  Menneskene stoppes fuld fra den fmste Tid  af de kan tænke. . . (. .  . )

Hvormange Mennesker  gjernmes ikke nuomstunder  i  Jordens  Skjmi,  der aldrig kunde drive det til at faa taget sig selv i Brug, Livet har ingen Anvendelse kunnet fmde for deres særlige Formaaende,  fordi der mellem dem og det Liv, der levedes omkring dem, ingen Vexelvirken existerede«. (Tiberg 1910,  p. 144ff.)

NAr  Amalie Skram skriver om mennesker, som livet ingen anvendelse har kunnet fmde for, sri iænker hun nok i særlig grad pri kvinderne. »De har ingen fordi de Hanker, der fabnkeredes, ikke passede til Constance udkom; den afspejler Amalie Skrams dybt pessimistiske syn pri kvindernes

»Hanke« kunnet faa fat paa, deres Greb«. (ibid.) Anmeldelsen af Niels Lyhne er skrevet fire Ar  fm Ring situation, pri  ægteskabets mening, ja  nærmest pri livet som heihed.

I Constance  Ring f&amp; Amalie Skram kun peget pri én  vej t i i l Imning af kvindernes problemer: Hun retter et noget ubestemt krav til samfundet om at ruste kvinderne bedre. Igennem opdragelse og uddannelse skal kvinderne Iære mere om, hvordan virkeligheden i mgteskabet faktiske ser ud. De skal fratages deres »uklare forestillinger« om lykke og kærlighed (C.R.,  p.217) og ikke stille forkerte forventninger til tilværelsen. Men Amalie Skram mangler den præcise forstklse for tankers og forventningers  materielle basis; hun satser ensidigt p&amp; oplysning, og kun pd  oplysning om infimsfrereforhold. Hun kan ikke se, at problemet er mere omfattende, og at dets kerne er, at det er ndvendigf  for kvin- den atfinde et andet udgangspunkt  for sin subjektivitet end forholdet til ægte- manden elier elskeren.

Irene Engelstad peger i sit efterord til novellesamlingen Sommer p A   den sam-

me problemstilling:

»I ekteskapsromanene  er situasjonene umulig fordi ekteskapet bygger p&amp;  en skonomisk kontrakt. hvor kvinnene  selger sin seksualitet  til mannen mot at han forsmger henne. Men ekteskapet er ogsA umulig dersom det bare er et subjektforhold. B m m   det ikke er mulig d objektivere seg i n w   annet enn den andre, har kjczrligheten ingen virkelige  muligheter. Dette rammer f m t   og fremst kvinnene, fordi  de ikke har et arbeid A forholde seg til«. (Sommer, p.141; jeg  fremhæver.)

Men hun viser ogsA i sine analyser af de enkelte noveller (som er fra 90'erne), at Amalie Skram selv s A   relativi sent i sit forfatterskab kun meget indirekte f&amp; kædet umuiigheden af det positive kærlighedsforhold mellem mand og kvinde sammen med kvindernes psykiske passivitet og manglende sociale selvstændighed.

»Det er umulig A være gift p A   de premisser disse menneskene er gift p A .   Men disse premissene uttales aldri eksplisitt, forklares ikke«. (ibid.)

P A   trods af  den manglende klare henvisning til det centrale problemfelt kan a f de seks noveller lader hustruen være hjemme, mens manden er p A   rejse; hun er i ro, mens han er i bevægelse. saiedes kan man i tematikken fmde de forklarin-

Amalie Skrams tekster alligevel siges at tematisere  dette, f.eks.  n&amp; hun i fem ger, som forfatteren afstlir fra at proklamere direkte.

Amalie Skram emskede at kæmpe for en forbedring af  kvindernes vilk&amp;, men hun tog ikke konkret politisk stilling til, hvordan det skulle g m .   Det er i den henseende typisk, at hun ikke emskede, at hendes lille datter fra ægteskabet med Erik Skram (f.  1889) skulle blive student. Hun skriver i et brev til Peter

Nansen fra 8/1. 05 om Johanne, som hun kaldte smikn:

»Den indflydelse jeg har p A   s m h ,   har jeg anvendt for at hun ikke nu skulde g&amp; hen og læse til studentereksamen. Heldigvis var hun let at overtale. Ja, jeg tror at selv om jeg havde emsket det, vilde hun p A   det bestemteste  ha' modsat  sig det. For hun er nemlig fornyflig. Nej hun skal lære husholdning, madlavning, og et hhdværk. Og s A na t u r l i g v i s bli' ved med at ta' sprogundervisning,  og sine timer i musik«. (Mellom slagene, p.223)

Datteren skulle altsi frem for alt blive en dygtig husmor og værtinde. Hun skulle dog i ncadstiifælde o g s A  kunne smge for sig selv, hvorfor hun skulle  lære et hhdværk. Amalie Skram var i 1905 skilt for anden gang, s A   hun havde selv matte se i sjnene, at ægteskabet ikke indebar den livsvarige skonorniske sikring. Der er ingen antydninger af et opgm med kvinderolien i hendes plander for datteren. Selv om hun i romanerne peger p A   d e dens svagheder og modsætninger,  s A   har hun ingen alternativer: Kvinderne m A   p A   trods af alt blive ved

## med at være kvinder!

De to »sindssygeromaner«  handler da netop om, hvilke problemer det skaber at gime op med en del af kvinderoilen og lade en anden del ligge uanfægtet hen. Else Kant vil være bade kvinde og kunstner, og det viser s i g at fme direkte til

nervesammenbrud.

Jette Lundbo Levy peger i sit efterord til den her benyttede udgav af Profasor Hiemnimur p&amp;  én  &amp;sag til vanskeiighedeme  ved samtidig at være kvinde og kunstner: Kunstinstitutionen er en del af  den almindelige  borgerlig og rnondI&amp;e offentlighed; den accepterer ikke produkter, der udtrykker specifikke kvindelige erfaringer, f.eks. fra intimsfæren, fordi disse erfaringer negerer de tilsvarende mandlige. For mændene er intimsfæren selve menneskehghedens sted, for

kvinderne er den nænnest det modsatte.

»For at leve op til den anerkendte kunstinstitution m A   kvinderne fornægte

dele af deres egne erfaringer«. (Profmor Hiemnimus, p.  174)

Pil Dahlerup skriver det samme i artiklen »Knust meilem klaser«  (i: Ka'kvin-

der l e ? , 1974):

))Denne  specifikke kvindelige erfaring  skal altsA formidles til et marked, der modsætter sig kvindelig offentlighed. Det ferer til, at mange kvindelige forfattere for at blive forfattere  m A   fornægte  deres kvindelighed. .  . « (Dahlerup 1974, p.  131)

En anden Arsag, som Jette Lundbo Levy ogsA nævner, er »kvinders  praktiske og bevidsthedsmæssige  dobbeltarbejde« (P.H., p.173).  Det er denne Arsag til  Else Kants sammenbrud,  jeg  især vil interessere mig for i analysen af de to romaner, og problemstillingen kan yderligere præciseres, idet kun det bevidstW m ~ s i g e dobbeltarbejde bliver  inddraget. Det praktiske  arbejde spiller nemlig ikke nogen roile for Else Kants situation.

## 4. P r o f ~ o r Hieronimus og På St. J - n

I  Professor Hieronimus og i fortsættelsen Pd  St. Jargen, begge fra 1895, giver Amalie Skrarn en fremstilling  af sine egne oplevelser som patient p A   henholdsvis Kommunehospitalets 6.  afdeling under psykiateren Knud Pontoppidan (prof. Hieronimus), og p A   St. Hans; de to  hospitalsophdd havde varet 25 og 26 d m i

fortuet 18%.

B8gerne vakte stor opmærksomhed ved udgivelsen og bragte kraftig næring til en allerede  igangværende  debat omkring lægers og folk i offentlige  stillingers magtmisbrug og omkring psykiatrien mere specielt. Amalie Skram tjente godt p4 h e m e   og fik derved rnuiighed for at tage p A   et lamgere  ophold  i P a r i s .   M&amp;ske styrkede det hendes rejselyst, at E r i k Skrarn under hendes indlæggelse  hav- de fundet  en anden kvinde. Som det fremgAr af et brev til en veninde, fdte hun sig dybt svigtet:

»Efter at jeg kom ud  fra galehusene -har du læst Professor Hieronimus -fik jeg  et knæk som gjorde det af  med mig. Min mand havde mens jeg var borte, git sit hjærte til en ande. (Hun bedrog ham og er nu gift med en anden mand) (. . . ) Det knuste mig smder og sammen -dette  at han havde forkastet mig. Jeg vidste ikke hvordan  jeg holdt a f ham, f m  da han ikke brad sig om mig«. (af et brev til Drude Krog Janson d.7.7.98. Mellom slagene, p.167;  jeg  fremhæver.)

Amalie Skram havde arbejdet hhdt og vedholdende i Arene 1885 og til 18%; hun havde nu en stor og betydelig produktion bag sig; samtidig matte hun altsA erkende, at hun havde sat sit ægteskab over styr. Det er hendes personlige baggrund for at skrive bogerne ved siden &amp;hendes erfaringer fra hospitalerne.

En gang tidligere havde Amalie Skram været indlagt p A   et sindsygehospital. Betegnende nok for karakteren af hendes konflikter (og dermed ogsA af Elses) var det i forbindelse med  skilsmissen fra hendes fmste mand, kaptajn MuIIer, der var hende utro med  tjenestepigen, præcist som det beskrives i Constance Ring. Familien forsagte at f A   hende til at forsone sig med  manden, hvorefter hun  fik  et  nervesammenbrud og  lA  i  2  mbeder  p A Gaustad Viberg  1910, P. m.

Den falgende analyse vil samle sig om den fmste af  bogerne, Profior  Hkronimus, fordi det er forholdet mellem professoren og Else Kant, der er centralt for  begge  boger  og  fordi  Pd St. Jmgen ikke lægger noget væsentligt  nyt til problematikken. Profmor  Hieronimus indeholder ogsA -i modsætning til Pd St. Jmgen -en beskrivelse af Else Kant i hjemmet hos Knut, hendes mand, og dermed et udgangspunkt for en forstklse af hendes problemer,  af hendes situation.

Kompositionen i Profior  Hieronimus er  for  en  umiddelbar  betragtning mislykket; man fristes til at kalde den skizofren, fordi de problemstillinger,  som fmstedelen præsenterer, ikke  viderebearbejdes i andendelen.  P A   et  rationelt plan falder bogen fra hinanden, men en analyse kan vise, at der p A   det psykologiske plan i virkeligheden er en fin konsekvens.

## F m e   del (s. 5-23)

Læseren indfmes relativt  kortfattet, men meget præcist i Else Kants situation inden indlæggelsen p A   den lukkede  afdeling. Hun er gift med Knut og har en lille s m,  Tage; familien tillimer det bedrestillede borgerskab  med  pigw i huset og akademikere (huslægen) dr. Tvede i omgangskredsen. Familien er atypisk  p A den made, at Else er socialt  emanciperet: Hun maler -professionelt -og er penodevis mindre afhængig af mandens indtægt. (Vi f&amp; ikke noget præcist at vide om de skonomiske forhold i hjemmet.) Elses kunstneriske  arbejde volder ikke umiddelbart problemer for familien i den forstand, at det ikke er accepteret a f hendes mand og i deres milieu. Tværtimod  tager Knut og dr. Tvede, som er fmstedelens  eneste personer udover tyendet og barnet, absolut Else alvorligt som et selvstændigt intelligensvæsen; man m A   ud fra Amalie Skrams egen fremstilling sige, at de respekterer hende.  Tvede mener,  at Else vil godkende hans valg a f specialist -nemlig Hieronimus -da hun f h   det dhiigere, fordi hun engang har læst en a f hans artikler og siden omtalt  den (P.H. p. l S ) , og Knut griber ikke ind i hendes  dispositioner  m.h.t.  husfmeisen, barnet, personlige livsvaner  og  arbejdsrytme. Eise er ikke under det formynderi, som ellers  var sædvanligt i ægte- skaber i  1890'erne.  i alt fald ikke hvad hendes materielle livsforhold an&amp;.

Else sth imidlertid midt  i et  nervesammenbrud ved  romanens begyndelse. Symptomerne er sdeshed, neurotisk hoste, hallucinationer  og selvmordsforsag; hun kan ikke male sit store billede færdigt, og samlivet med Knut og Tage er uharmonisk p.g.a.  hendes voldsomme hummsvingninger. Hun oplever selv at hendes liv besth a f   en række indbyrdes modsatte krav til hende. N&amp; hun maler, synes hun, at hun f o r m e r   barnet og husfmeisen; n h   hun tager sig af de praktiske opgaver, tænker hun uafbrudt

sine problemer som et resultat af , pil  maleriet.  Hun fraler, at hendes hoved  M e r s   i to dele (P.H. p.7).

Tiyneladende drejer historien sig altsA om det gamle problem: Kvindernes dobbeltarbejde. Det er objektivt umuligt og fmende til vanvid at prme at være den fuldendte  mor, husmor, elskerinde og samtidig at udfolde et kunstnerisk talent  i et mandssamfund, som bl.a.  kræver, at de kvindespecifikke erfaringer fortrænges  fra kunsten. Hvis Elses hovedproblem hermed er indkredset,  s A   melder spmgsmAiet sig imidlertid om karakteren a f   dette dobbeltarbejde.  Det viser sig nemlig, at det ikke er Elses arbejdstid, der alene er et problem.

En nærlæsning af  dette fmste afsnit godtgm, at Elses skyldfralelse over ikke at opfylde sine moder-, husmoder- og hustruforpligteiser  i tilstrækkelig grad ikke er realistisk begrundet, men et neurotisk træk og en del af hendes psykiske problemkompleks. Faktisk volder  hun  flere problemer  i husholdningen, end hun Imr, hvilket Amalie Skram tydligt viser, samtidig med at hun fastholder E l s e s fornemmeise a f ikke at s l A  til og at f o r s m e   sine pligter. Knut beskrives som elskværdig og hjælpsom, en magtesla iagttager af  Elses selvdestruktion.

Det er alba ikke umiddelbart forstkligt,  hvorfor Eise bryder sammen og m&amp; indlægges; l e r e n   m A   spekulere over, hvori hendes problemer egentlig bestik. At de er reelle nok, hersker der derimod ingen tvivl om, idet Elses symptomer er

voldsomme og uomgængelige. Hun formulerer sine problemer shdan:

»Nei, det skulle kjempekrefter til  for A  gjme fyldest  p A   s A   mange omriider. Paulus hadde evinnelig rett  da han  forbd kvinner  A  opptre offentlig. Gifte kvinner skulle han ha sagt -  .  . .N (P.H. p.5)

De kæmpekræfter, Else f01er er ndvendige, mener jeg  primært er a f

psykisk art. Hun skal p A   den ene side  være selvstarndig og aktiv, subjekt for sin egen arbejdsproces som kunstner; p A   den anden side skal hun være afhængig og passiv, objekt for Knuts folelser, for at deres ægteskab kan fungere. D e t traditionelle kærlighedsforhold  mellem mand og kvinde er udformet med manden som den aktive og kvinden som den passive.  Else prmer at være mand og kvinde samtidig,  men ssledes at hun holder de to sider af sig selv adskilt. Hun er i hvert 0jeblik enten aktiv som kunstner eller passiv som kvinde, og det bliver i længden uholdbart.

Hendes forhold til Knut er nemlig p A   trods af hendes emancipation  iwrigt (ogsA politisk, se Pd St. Jwgen p.105) -yderst gammeldags og konventionelt i si n kerne. Hans mening om hendes malerier betyder liv og ded for hende (P.H. p. 12). og da han p r m   at forhindre  hende i at  b e g A  selvmord, bliver hun lykkelig ved tanken om, at han trods alt ikke helst ser hende drad. Hun er totalt bermet si n selvtiiiid og s a e r   stadig beviser for hans folelser for hende. Da hun beslutter sig for frivilligt at kde sig indlægge, h k hun, at han finder hende modig (P.H.  p.20).  LigesA staerk og selvstændig hun er som kunstner, ligesA svag og traditionelt kvindelig er hun i forholdet til Knut. Da hun vil udskrives, men ikke kan f A   sin vilje, undrer det hende, at Knut ikke trænger ind til hende »om det s A   skulle være med vapen i hhd!«  (P.H.  p.99,  og ogsA  i Pd St. Jwgen (ST.J) er der udiryk for hendes romantiske forventninger til hankmet (p.25).

-

Dette passive forhold til manden er Else wcdiseret ind i. Henda kvindelige seksuaikarakter  er grundfast og urokkelig, det viste sig o g s A  i Constance  Ring. Til forskel  fra Constance har Else filet et arbejde, men hendes folelsesbindinger 10be-r  stadig ad de samme kanaler.

Det er m i n opfattelse, at Else har kraftige aggressioner mod  Knut, men at hun ikke ved, hvordan hun skal begrunde dem over for sig selv, hvorfor de fortrænges. Aggressionerne er et resultat af hendes faktiske folelsesmiessige  passivitet og afhængighed af ham, men denne passivitet er samtidig selve essensen af hendes seksuelle og f0lelsesmæssige  binding til ham. El s e s sygdomsforlob i bogens anden del og i den n bog viser, at denne antagelse er holdbar.

## Anden del ( s . 24166)

Hele denne del foreg&amp; p A   Kommunehospitalets 6te afdeling;  p A   sidste  side sidder Else i vognen, der skal kme hende til St. Jmgen, hvor hele næste bog foreg&amp;. P A   dennes sidste side er hun netop blevet sluppet ud af porten og folges bort med en veninde. Else kder sig frivilligt indlægge, fordi hun ikke længere kunne kontrollere sit f0lelsesliv og beherske sine affekter. Hun synger et lille vers for Tage, som kunne passe p A   hende selv. D e t handler om katten, der f&amp; hovedpine og dm, hvorefter d e   musene kan myldre frem og æde smmrebr* det. SMan er det gilet hende selv. Hendes over-jeg, som indeholder identifikati- onen med moderen og dermed normerne for kvinderollen, er blevet for svagt, hvorfor d e   hendes ubevidste  drifter og  forestiliinger  myldrer  frem  og  tager magten fra hende (som f.eks. n k   hun hallucinerer). P A  hospitalet kommer hendes syge jeg til at befinde sig i en lignende klemt position, denne gang mellem Hieronimus krav om disciplin og rationalitet,  og deliristerne, der bor under hen- des s o v e m ,  og som hun kan hme rase og regere hele natten.

Det er nu vigiigi at gme sig klart, at emnet for Amalie Skrams to romaner ikke er d e   de ubevidste og fortrængte falelser og behov, som Else har. Havde bagerne været skrevet med en moderne kvindebevidsthed, s A   havde forfatteren nok sat ind her med henblik p A   at afdække kvindernes undertrykte  behov. Reelt f k   v i   meget lidt at vide om Elses ubevidste forestiliinger  om hendes frigalsesdramme. I stmtedelen a f   bogen d r m e r   hun netop kun om at komme tilbage til Knut og Tage, som hun forlod efter de fmte 25 sider. Amalie Skram fortæller ikke, hvad det er, det trænger s A   hkdt  p A   for at komme til udfoldelse  i Else; hun koncentrerer sig helt om Elses forhold til Hieronimus, dvs. til den her-

skende rationalitet og nonnalitet.

Elses hallucinationer inden indiæggelssen giver dog et fingerpeg. Hun ser heste overalt i lejligheden (tyder p A   undertrykte seksuelle behov), og hun har problemer med sin khsemmige position (hun vil 10be ud p A   gaden midt om nat-

ten for at hente en bortvist stuepige tilbage).

Skildringen  af forholdene  p A   hospitalet -og af  Hieronimus's behandiingsmetoder -er, som Jette Lundbo Levy ogsA skriver i sit efterord, en kraftig kritik af formynderiet og autoritetsdyrkelsen i datidens samfund, og man kan med god ret læse romanerne videre som en kritik af den patriarkalske familie; en sadan tolkning ville Amalie Skram formodentlig  selv kunne godtage. Professoren fungerer som faderen i hjemmet, en ubestridt myndighed som ingen siger imod, og som d e   retter sig efter. Sygeplejerskerne fungerer som kvinderne i hjemmene, blindt loyale og nærmest lidt angst for manden.

Hieronimus mener, at Else f m t   og fremmest m A   lære at »subordinere«  sig (P.H. p.50),  hun skal »fmt av alt lære disciplin« (p.78).  Han vil genopdrage hende ved at forhindre hende i at f A   sin vilje, n k   hendes a k e r   ligger uden for

husordenen p A   hospitalet.

Amalie Skrams beskrivelse a f   hospitalsbehandlingen  virker naivendigvis oprmende p A   en nutidig læser og sikkert med god grund; sindssygehospitalerne dengang var  formodentlig forfærdelige. Alligevel m A   man spmge sig selv, om kritikken af  patriarkatet i hospitalet og i hjemmene er romanernes centrale tema. E l s e fraler sig undertykt p A   hospitalerne, men hvordan lyder egentlig hendes konkrete klagepunkter? De fremstik kronologiske som falger:

1) Hun vil have eneværelse og helst et bedre værelse.  Hun vil i alt fald ikke sove sammen med ))henne  d m , »en bitte iiten,  smal og sammenkrrapet kvinnelig  skikkelse, som fulgte henne med et utslukket blikkx.  (P.H. p.25)

2) Hun vil være alene, n&amp; hun klæder s i g af og p&amp; i det hele taget vil hun ikke finde sig i noget reglement, fordi hun mener, at hun til forskel fra de 8vrige ikke er gal.

- 3) Hun er uafbrudt utilfreds med  kosten, bl.a.  fordi der ikke er pdæg p A
2. brdet, som hun i0vrigt finder er sk&amp;et for tykt.
- 4) Hun er blevet bermet sine private ejendele (dele til hendes paklædning).
- 5) Hun har mistet sin personlige frihed.

De fmte  4 punkter kan samles i f~lgende beskrivelse: Hun klager over at være blevet taget ud af sit milieu og anbragt sammen med kvinder fra de lavere k r . Hun f&amp; ingen opvartning (bortset fra den hun kan tiltuske sig fra sygeplejerskerne), og hun mangler  sine sædvanlige bekvemmeligheder. Da  hun f&amp; mulighed for at f&amp; nogle ting hjemmefra til hospitalet, m k e r   hun sig fmst og fremmest typiske kvindelige rekvisitter: parfume, en porcelænsdik med 1æbepornade, et hæklet~j og en skinkrave (P.H. p.  115). Efter nogen tid f&amp; hun mulighed for at flytte ind i et værelse, der ligger lidt for sig selv og med en komt e s s e i naboværelset, og sti f&amp; hun det faktiske be d r e . D e t er altsti en kraftig klasseproblematik i bogen, hvor Elses klassespecifikke  behov accepteres  ukritisk af Amalie Skram.

Det skal i den forbindelse understreges, at kforskellene i perioden fremtradte tydeligere end i dag p A   en række konkrete omrader s h m   dannelse, opfiarsel, sprog, paklædning osv.,  sdedes at en  forstikke og solidaritet mellem borgerskabets og proletdatets kvinder i praksis var en utænkelighed. Man kan sti at sige vanskeligt bebrejde Else (Amalie Skram),  at hun ikke som enkeltindivid kunne sætte sig ud over sine middelklassefonidsætninger,  eftersom svælget ned til underklassen var sti stort. (Aliigevel  er der -yderst svage -  ansatser til forstiklse mellem Else og f.eks.  konen, der f0iger hende til St. Jmgen).

Det 5. punkt -tabet af den personlige frihed - v i l enhver læser kunne opleve som en uhyrlig krænkelse af Else og derfor som et virkeligt reelt klagepunkt. Men hvad betyder det i praksis? Hun mkede  selv at blive indlagt og behandlet; hun havde selv accepteret at forlade Knut og Tage for en kort tid. Hvis man forestiller sig (sdedes som Kirsten Thorup har gjort det i TV-versionen: E k Kant), at det er maleriet eller læsning, Else savner. sti  tager man fejl. Der st&amp; intet sted, at hun beder om at f A   tegnemateriale eiler beger. Arbejdet, som var den ene  halvdel af  hendes liv inden indlæggelsen. nævnes overhovedet ikke i den fmte eller i den anden bog.

»Det brune hestetog? -Hvor var det henne? @et er hallucinationeme hun hentyder til forf. anm.) Ikke en eneste gang hadde hun sett det her. Og sitt arbeide hadde hun ikke et sekund tenkt p&amp;(. (P.H.  p.71)

Sammenligner man situationen her p A   hospitalet med den tidliger situation i hjemmet, hvor Else kaldte sit arbejde for sin »martepæl« (P.H.  p. 7 ) . sti m A man sige, at der er sket en forandring;  p A   nogen punkter har hun faet det bedre trods kritikken af  Hieronimus.

Analysen Mser altsti, at M ikke kan tage Elses klager for paydende. Klagerne over ikke at leve godt og  fmt nok  er  reelle.  men dem kan M i dag vanskeligt identificere os med. Klageme over at have mistet sin personlige frihed kan M som (raske,  i alt fald ikke indlagte)  læsere identificere  os med, men de er til gengæld ikke reelle fra Elses side. Det skal jeg  nu komme nærmere ind p A .

Forholdet er  det, at Elses klager i et M s t   omfang er symptomer p&amp; hender mm. Selv om hun er meget syg,  da hun bliver indlagt, og selv om hun lidenskabeligt  m k e r  at  komme  under  behandling,  s A   modarbejder hun  &amp;mel Heronimus fra det fmte ~jeblik, og det p A   trods af at hun kendte hans synspunkter  inden indlæggelsen.  Hvorfor? Fordi Else har behov  for -nyder  om man vil -at have en autoritet/tyran at sætte  sig op imod. Hun har Wkeiigheden ikke kunnet holde s i m   relative frihed hos Knut ud. Ligesom Constance  g&amp; helt i st A  efter Ring d&amp;,  s&amp;  kan Else ikke male, n&amp; hun ikke kan gme det i trods mod en autontet.

»Hun, som dog en gang hadde kunnet nw, som hadde vakt denne deilige forbitrelse hos de »pene« i publikum. Men nu  hade det sagt stopp. Plutselig

stopy. (P.H. p.  5)

P A   en lidt negativ made kunne man sige, at hun ikke magter at bmge s i i n   fnhed positivt. Det er ikke underligt i betragtning af hendes typiske kvindesociaiisation, men det e r et problem, at Else er ude af stand til at erkende, hvorfra undertrykkelsen egentlig kommer. Amalie Skram giver heller ikke nogen forklaring p A ,   hvorfor Else pludselig ikke kan male mere; hun ved det ikke, men hun aner det milske i og med at hun skriver de to rornanet med side op og side ned

om Elses undertrykkelse p A   hospitalet!

Else prmer at projisere sin undertrykkelse ud i omverdenen, men hendes eget milieu er af en s * beskaffenhed,  at det ikke kan lade sig gme, og derfor ved

hun ikke, hvorhen hun skal rette sit oprm.

N&amp; hun f&amp; det bedre p A   hospitalet, er det, fordi hun over for Heronimus kan komme til at afspille forskellige traumatiske  oplevelser,  som hendes sociaiisation har afsat i hende.  At  der faktisk finder en overfrming i psykoanaiytisk forstand sted fra Else og til Hieronimus, vidner hendes stærkt ambivalente forhold til ham om. Sammenlign for eksempel f~igende citater taget i rækkef~ige som de kommer i bcgeme:

»Hun tenkte sig hva  Hieronimus ville svare, og hun formet hans ord i omhyggelige setninger. Hun fikk t&amp;er i m e n e   av lengsel efter han, av godhet for ham, denne rnann som var s &amp;  klok og s &amp;  human, hvis liv og hefter var viet de ulykkeligste blant hans medmennesker«. (P.H. p.46)

(p.55)

»Professoren er  et  uhyre, grat Else«.

- »-En yndig rnann, tenkte Else med forakt og lo inmendig«. (p.70)
- »Hver gang hun hmte professorens skritt, fikk hun hjertebank og skjalv av

motvilje. Og  n&amp; han  talte vennligt som nu, var  hans stemme SA selvtirfreds skrattende at den pivirket Else enda ubehageligere end n&amp; den var hanlig og oppfarende« . b.83)

». Else ble d&amp; av ham 8yna rene bld farve. (. .) Og s i mild og inntagende hans mine kunne være. Hun ble betatt, nesten fortumlet, som n&amp; man en tidlig v&amp;&amp; p i si n spademir gjemem skogen pluklig værer for&amp; i luften«. b.135)

.  . .

»Like ham? Else lo. Jeg elsker ham av hele mitt hjerte! Jeg elsker ham sadan at jeg  bærer ham med meg uavlateiig, ustanselig hvor jeg  g&amp; og st&amp;«. (St.J.

p.3)

( A U e   fremhævelserne er mine).

Det had/kærlighedsforhold, Else f&amp; til Hieronimus, kunne hun ikke f i   til Knut i samme grad, fordi hun ikke tor rette sine aggressioner mod ham. Hun er klemt i sin aktiv/passiv-position, men hun vil ikke rette kritikken derhen, hvor den  horer  hjemme:  Mod  ægteskabet og  kærlighedsforholdet  til  manden  og mod kernefamilien, der ikke kan fungere med kvinden som selvstændigt subjekt. En sadan kritik ville sætte s i   fundamentale  sporgsmid ved kvindernes da-

værende livsvilkh, at Amalie Skrarn er veget tilbage for den.

Else elsker Knut, som den gode hustru hun er, men hun hader ham ogsi, fordi kvinderolien  bremser hendes menneskelige og kunstneriske udfoldelse. Netop fordi kunst ikke er almindeligt  Iranarbejde,  men i hej grad skal trække p i   kunstnerens psykiske  kræfter, p i  hendes  fralelsesmæssige og  seksuelie »a?ie«. s i kommer kvinderolien til at delægge  en kvindelig kunstner ogsd i hendes arbejde. Adskillelsen a f arbejde og privatliv bliver praktisk taget umulig. Undertrykkelsen i det intime liv kan ikke kastes bort under arbejdet med  rnalexiet.

E l s e s had til Knut kommer frem i en dram i fmte  del @. 18); hun d r m e r , at Knut er dad. Fra Freud ved vi, at d e d r m e er m k e d r m e ;   n&amp; Else f* ler s i   stor en rædsel ved sin dram, s i   er det en sekundær dannelse, der signalerer, at fortrængt f o r e s ~ i n d h o l d har passeret censuren. I det Else bliver indlagt,  slipper  hun for aggressionerne mod Knut (delvist); hun kan i stedet hengive sig til sin kærlighed og sine varme fralelser for ham og barnet -hendes fralelser f&amp; nærmest en »saltvandsindsprrajining(( ved savnet a f Knut -og hun kan overf m   alt hadet p i   Hieronimus. Der er tale om en forskydning,  der muliggor, at Else kan komme til at bearbejde kernen i sin undertrykkelse, som er hendes seksuelie og psykiske passivitet i kærlighedsforholdet til manden og videre i hendes sociale liv generelt. Umiddelbart er det en gevinst for Else, at hun efter indlæggelsen frit kan hengive sig til sine  forestiilinger  om, hvor hrajt hun elsker Knut og Tage; hun har fantasier om ders dad ved brand elier sygdomme, og derved kan hun stemme sine fralelser op til hrajder, hvor de formodentlig  sjældent kom, da hun levede i hjemmet.

.Amalie Skrarn var p i   ingen made ubevidst om den slags psykiske mekanis- mer. I Constanm  Ring foler Constance noget for sin mand for f m k   og eneste gang, da han er p A   rejse (se Constance Ring, p.  l l).

Konklusionen bliver, at alle Elses frygtelige og fortrængte forestillinger og f@lelser handler om had og frihedstrang i forhold til Knut. Hun er utilfredsstillet i forholdet, men der er to modsatrettede grunde til denne utilfredshed, som ti l sammen siger noget om, hvor modsætningsfyldt en kvinde som Else fungerede, men ogsA viser, at manden -Knut -ikke er det egentlige problem.

Den fmte grund er den sociale: Else vii arbejde og frigme sig fra kvinderollens passivitet, og Knut er -som hendes ægtemand -den naturlige hindring herfor.

Den anden grund er den psykologiske: E l s e s driftsog f0lesesliv er struktureret sadan, at hun kun kan forholde sit til en stærk og dominerende mand. Jo mere aktiv hun bliver i sit arbejde, og jo mere Knut stntter hende og opmuntrer hende i arbejdet, jo svagere kommer han til at s t A  over for hende,  og i  jo ringere grad kan han tilfredsstille hendes behov for at blive styret.

Else har klart mochistiske tilbojeligheder;  p A   hospitalet er der rige muligheder for masochistisk tilfredsstillelse, og Else har stedvis en tydelig lystfaleise  ved

at underkaste sig det brutale system. Hun tænker selv:

»Ja, hun ville lide thodigt. lide med andakt, og i A n d   og sannhet. Noe som lignet ebtatisk glede gjennombevet henne. Ikke d e mennesker hadde evne til A lide siliedes at lidekn ble til en veIbst. Det hadde hun«. (P.H.  p.89; jeg  fremhæver.)

Hieronimus tilfredsstiller hende; det er derfor helier ikke overdrevet, n&amp; hun i St.J. siger (som citeret) at hun »elsker« ham. Hadetkærligheden til Hieronimus stiller efterhhden ogsA kærligheden til Knut helt i skyggen. I Pd St. Jmen spiller Knut en underordnet rolle, mens Else stadig er helt fikseret p A   sin hævn over Hieronimus. Bogen ender s . -

»A, Hieronimus,  svarte fru Hein. Hvem bryr seg nu om ham? -Jo, tenkte Else. Hun brydde seg om Hieronimus«. (St.J. p.130)

Jeg har indtil nu gennem analysen vist,  at Else p i   trods a f sine beklagelser faktisk f&amp; det bedre under hospitalopholdet; f.eks.  forsvinder hendes hallucinationer og hendes trang til at begA selvmord; hendes selvopholdelsesdrifter og hendes selvtillid styrkes. Denne udvikling blev sat i forbindelse med hendes forhold til Hieronimus, men dermed er det endnu ikke tilstrækkeligt forklaret, p A hvilken made Else egentlig f&amp; det bedre. Forklaringen herpA findes imidlertid i bogen, nærmere bestemt i en afgmende scene, der udspiller sig omkring  en selvmorderske d d i cellen ved siden a f Else. Kvinden bliver f&amp;  daende ind p A   afdelingen; hun har drukket karbolsyre, fordi manden mishandlede hende, og fordi hun ikke kunne overkomme arbejdet med de seks smA b m .   Sygeplejersken forklier Else historien:

»De m e barn! De hadde kastet seg skrikende over moren og ville ikke slip- pe henne da hun skulle fmes bort«. (P.H. p.  103).

Elses reaktion er bade medlidenhed og afsky:

»Mest avsky. Denne kvinne som feigt var flyktet fra sine lidelser og sine plikter. Latt sine barn sti grusomt og trolast i stikken. (. . . ) Og ( .   . .) Else lovet seg

selv at hun ikke ville  ta livet av m. b.104)

»En selvmorderske hadde reddet henne fra ti bli  selvmorderske«. b.105)

Else tm dairiigt gti i seng om aftenen, for hun d r m e r   hele tiden, at selvmordersken ligger oven pti hendes dyne; hun  frygter, at de to skal smelte sammen

og blive til en person.

»Men hun var ikke d&amp;,  og hun ville heller ikke d0. L i e   Tages mor var ennu i live. - L i e   Tage. .  . (. . . ) Ja, hun ville leve  for  Taga  skyld(«. @. 108;  jeg  fremhæver anden gang).

Den nat sover Else for fmte gang, siden hun kom ind pti afdelingen. »Men Elses indre undergikk nu en forandring. En slm ro dro inn i hennes sinn, en tungsindig overgivelse til skjebnen. (. . .) tanken p&amp;  selvmord var tusen mil borte. Nu kunne hun bære alt, hva som kom . Hun fdteseg brutt og knek-

ket,  men samtidig  styrket«. @.l 11; jeg  fremhæver)

Else fair det bedre, fordi hun atter patager sig sin kvinderolle i dens mest betydningsfulde skikkelse: Moderrollen. Hun accepterer kvinderollen, og derfor f0Ier hun  sig styrket.  Men  hun  er samtidig  brudt  og  knækket i sin selvstændighedstrang, i sine forsa pti at sprænge kvinderollen og fti et andet udgangspunkt for sin subjektivitet end moderskabet. Fra dette tidspunkt begynder Else at tage sig af  de andre patienter, hvoraf mange netop frygter for, hvordan det gair deres bram. Det er ogsti nu, at Else fair sine personlige smtiting bragt til hospitalet. Selvmordersken  repræsenterer for Else et mislykket mor/barn-forhold, som hun ikke selv vil gentage.

Sammenfattende  kan man sige, at Else fair det bedre, fordi hun fair restaureret  sin kvinderolle bade i forholdet til manden (Hieronimus) og i forholdet til barnet. Denne bedring kan dog kun være midlertidig, idet hele problemet omkring hendes arbejde,  maleriet, bliver liggende  urmt. Men maike kan hun bruge sine nye erfaringer om kvinderollen og den undertrykkelse, den indebærer. som et ubevidst afsæt for produktive aggressioner.  Det gjorde Amaiie Skrarn i  ait fald selv. A. Tiberg skriver herom:

»Opholdet paa »galehusene«  hadde  da  ialtfaid  gjengit  Amaiie Skram abeidsemen. Frisk  var hun ikke blik. Uiberg  1910, p223)

Der ligger siiledes ingen positive  perspektiver i bogen efter min mening; jeg er

ueninge med  Jette Lundbo Levy, n t hun i efterordet skriver:

»Indirekte kommer kvindesolidariteten til at sti i mcdsætning til systemets rationalitet og bliver  udtryk for en anden mulighed, som imidlertid ikke giver sig udtryk i nogen form for organisation,  kun i afmægtig  protest(&lt;. (P.H. p. 173) Den »kvindesolidaritet«, bogen beskriver,  er en solidaritet omkring nogle tra- ditionelle  kvindespecifikke funktioner, og den bringer ikke kvinderne til at formulere behov og oplevelser, som rækker derudover.

Hieronimus har restaureret E l s e s over-jeg, og samværet med de andre og mere gale kvinder har givet hende mulighed for at fa sine jeg-funktioner, sit realjeg  rettet op. De andres vanvid kan hun godt fil 0je pil, og hun gentager ofte over for sine medpatienter den fornuft, som personalet har inpodet hende; f.eks. formaner hun de andre om at de mil spise og sove. to funktioner som hun selv hbdnakket modsatte sig at opfylde ved sii  egen indlæggelse. Hospitalsopholdet har bragt Else til at fungere igen.  kan man  forlange mere a f et hospital?

## 5. Konklusion

Det har været almindeligt at betragte de to »sindssygeromaner«  som en isoleret del a f Amalie Skrams forfatterskab.  I 1943-udgaven a f hendes samlede værker blev de saedes udeladt, fordi man ikke mente, at de hmte med til hendes skmlitterære produktion.  Man fandt dem for virkelighedstro; lægerne og patienterne var genkendelige i datidens fibenhavn, og forliabet var lagt for selvbiograf ~ k an. Der er da  ogsil  en betydlig forskel  pil Constance  Ring og Profmor Hkmnimus, men denne forskel har ikke primært  at gme med genren eller med æstetiske kvaliteter. Det afgmende er, at de centrale temaer fra debutromanen nok  fastholdes i  »sindssygeromanerne«, men at de samtidig udvikles sil radikalt.

I den tidlige tekst er det et problem for Constance. at hun fungere dbligt i sine ægteskaber og i famiiien i det hele taget, men problemet stammer i hiaj grad fra de mænd, hun kender og gifter sii  med, og fra det samfund som undertrykker  kvinderne. I den sene tekst er problemet flyttet ind i Else selv; kvinden er som sammenhængende individ truet. Kvinderollen har vist sig ikke blot at være en form, som ægtemænd, m&amp;e og hele samfundet presser kvinden ned i; den har  struktureret  hele  hendes karakter  og behovsstruktur.  Amalie Skrarn beskriver Else som ude af stand til at forene siie egne modsatrettede behov. Frigarelsen  er  sket  pil  bekostning a f tilsyneladende livsvigtige dele  af  hende  selv. Amalie Skrarn er hermed kommet tættere pil det væsentlige i kvindeunderiqkkelsen, som netop har med opbygningen af de to k m psykoseksuelle struktur at gme. Den stme bevidste eller ubevidste erfaring, hun skriver »sindssygeromanerne« pil, indebærer den sprængning a f datidens traditionelle  romanform, som kritikken siden har hæftet sig ved, men  det er ogsil et mere kompliceret indhold, der fonnidles.

Else Kant hævder bestandigt, at hun ikke er gal. Reelle problemer i hendes tilværelse  er blot blevet s A  store, at hun ikke kan overskue  og hbdtere dem. For en nutidig betragtning er det slknde, at E l s e s problemer ikke kun er typiske for hendes egen tid, men at strukturen  i dem kan genfindes i dag. E l s e s situation ligger f.eks. ikke s&amp; langt fra Mias i Jette Drewsens Fuglen (1974). Mia har forladt sin mand for at klare sig selv. Hun ernærer sig og sin d a r t   med sin kerarnikkunst. AUigwel er hun falelsesmzssigt helt afhængig af sin elsker, som hun i et par k har et forhold til. Da han finder en anden, tager hun livet af sig. Jette Drewsens bog  handler direkte om kvindens problemer med  at emacipere sin psykologi s a m t i d i g med sin sociale væren, men den samme konflikt ligger gemt i »sindssygeromanerne«. Det siger noget om, hvor langt eller hvor kort frigmelsen af kvinderne er kommet.

| Bibliografi    |                             |                                                                                                                                                                     |
|----------------|-----------------------------|---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------|
|                |                             | 'Knust mellem klasser'i: Ko' kvinder l a ? , DSF. 'AmalieSkram'og »Sol«. siger De - hvor skulle jeg f Aden fra?' i: K8nrmller i lirferaluren. Informations forlag.  |
|                |                             | 'Einige psychirhe Folgen d a anatomischen Geschlechtsunter- schieds' og 'h die weibliche SexualiiAt', i: Studienausgabe W. V, Fscher Verlag.                        |
| Amalie Skrarn  | (1943) (1952) (1955) (1973) | I& og ForrddI, Samlede værker W. IV, Gyldendai, Oslo. Lucie, Gyldendai. Oslo. Mellom slagene. Brev i utvalg ved Eugenia Kielland, Oslo. Consiance Ring, PAX-forlag. |
| Antonie Tiberg | (1910)                      | Amalie Skmmsom kumlner og menneske, Kristianin.                                                                                                                     |