Kirkebygninger i religionsmodellens grænseflade. Mellem fælles kulturarv og folkekirkeligt magtmonopol
Forfattere: Hans Raun Iversen
Tidsskrift: rvt (2015-11-20)

## Kirkebygninger i religionsmodellens grænseflade. Mellem fælles kulturarv og folkekirkeligt magtmonopol

HANS RAUN IVERSEN

ENGLISH ABSTRACT: The organization and work of The Danish National Church form the core of the Danish model of religion. One might, therefore, think that this would also include the church buildings used by the church. I argue that the church buildings used by The National Church and especially the pre-Reformation buildings are placed in the borderland of the Danish model of religion, since they belong to the common cultural heritage although they are administered by the church. I analyze the historically conditioned ownership followed by an outline of the interpretations of the buildings  endorsed  by  respectively  the  official  church  and  its  members.  The  special situation pertinent to the church buildings of Copenhagen is described before the final analysis of the principles underlying the decision by the Minister of Cultural Affairs on the bishop's suggestion to close down 14 churches in Copenhagen in 2013. I conclude that church buildings in Denmark hold a status similar to holy cows in India.

DANSK RESUME: Folkekirkens organisation og virksomhed udgør den danske religionsmodels kerneområde. Herudfra slutter man let, at det også må gælde de kirkebygninger, som folkekirken gør brug af. Det er denne artikels tese, at folkekirkens kirkebygninger, og særligt den dominerende del af dem, som er bygget før reformationen, hører  hjemme i den danske religionsmodels grænseflade. Dette fordi de tilhører den fælles kulturarv, selv om de er undergivet folkekirkelig administration. Artiklen beskriver først bygningernes historisk betingede ejendomsretlige status, dernæst den folkelige  og  kirkelige  tolkning  af  bygningerne,  og  endelig  redegøres  der  for  de  særlige forhold omkring kirkerne i København. Til sidst analyseres de principielle retningslinjer om kirkebygninger, der kommer til orde gennem Kulturministerens afgørelse af 14 kirkelukningssager i Københavns Stift i 2013. Konklusionen lyder, at kirkebygningernes status i Danmark er sammenlignelig med de hellige køers status i Indien.

KEYWORDS: Church buildings; common cultural heritage; ownership; state church

## Kirkebygningernes ejendomsretlige status

Den 1. januar 2014 var 4.413.825 af de i alt 5.627.235 indbyggere i Danmark medlemmer af den danske folkekirke. Det svarer til 78,4 procent af alle indbyggere. Der er 2.354  folkekirkelige  kirkebygninger  placeret  i  2.123  sogne.  Sognene  dækker  hele landet og bestyres af 1.935 menighedsråd, organiseret i 104 provstier med økonomistyrende provstiudvalg valgt af menighedsrådsmedlemmerne i provstiet. Provstierne, der geografisk ligner kommunerne, indgår i ti stifter, der administrativt ledes af stiftsøvrigheden, der består af en menighedsrådsvalgt biskop og en statsansat regionsdirektør. Der findes endvidere rådgivende stiftsråd, valgt af stiftets menighedsrådsmedlemmer (www.km.dk).

Ca. 1700 af folkekirkens kirkebygninger er bygget i katolsk tid før reformationen i 1536. 1  Det gør, at kirkernes ejerforhold er vanskeligt at udrede. Formelt er kirkerne selvejende, men reelt er de en slags alle-mands-eje på linje med de danske kystarealer,  som  er  tilgængelige  for  alle.  Den  historiske  baggrund  for  kirkebygningernes status er lang og kompliceret. I kort udgave ser den således ud: 2

Den reformatoriske kirke overtog den katolske kirkes økonomiske grundlag med tredelt  tiende,  hvoraf  en  tredjedel  gik  til  bisperne,  en  tredjedel  til  præsterne  og  en tredjedel til kirkerne. Bispetiende blev til kongetiende, idet kongen til gengæld betalte bispernes lønninger. I 1903 blev alle former for tiende afløst, dvs. at tienderetten blev overtaget af staten mod en kompensationskapital til kirkerne. For bisperne er resultatet den dag i dag, at de aflønnes af staten. Kapitalen fra præstetiende indgik i præstelønningsfonden,  i  dag  Folkekirkens  Fællesfond,  der  aflønner  præsterne  og primært får sine midler fra landskirkeskatten, men også fra finansloven

Kirkernes tienderet bidrog til, at kirken før reformationen var en slags stat i staten, ligesom kommuner og amter/regioner senere blev det. En instans med egne faste indtægter har en vis selvstændighed, selv om det, som tilfældet også er med kommuner og regioner i dag, foregår under statens tilsyn. Men at være en instans med egen økonomi kan være farligt, hvis staten fattes penge, når staten vel at mærke er blevet suveræn, som det skete i Danmark med reformationen i 1536 og blev understreget med enevælden af 1660.

I  tre  omgange  berigede  den  slunkne  statskasse  sig  med  kirkernes  midler:  først ved  ekspropriation  af  bispetiende  og  en  række  godser  og  klostre  i  reformationen, svarende til en tredjedel af landets jord, og siden ved salg af de lokale kirker med deres rettigheder (tiende og præstekaldelse) og pligter (drift og vedligeholdelse) til velstående, private entreprenører eller patroner i 1600- og 1700-tallet. Præstegårdene

1 I Betænkning 1511 kategoriseres folkekirkens kirkebygninger efter opførelsestidspunkt: Før 1250: ca. 1650, 1250-1600:  ca.  100,  1600-1850:  48,  1850-1910:  237,  1911-1960:  178  og  1961-2008:  139  (Betænkning  1511, 2009, 46). Pointen i sammenhæng med denne betænkning om statens 'tilskud' til kirken, er, at de kirkeskattemidler, der bruges til simpel bevarelse af kulturarven i de gamle kirkebygninger (knapt 1 milliard kr. om året) er på højde med statens 'tilskud' til kirken (Betænkning 1511, 2009, 13).

- 2 Den bedste samlede, historiske redegørelse for kirkens økonomi og ejerskabsforhold findes i Stenbæk (2003), som denne fremstilling støtter sig til.

med deres jord blev i 1661 bortgivet til fattigvæsenet for at sætte det i stand til at tilbagebetale en betydelig gæld til en række private institutioner. Derfor måtte præsterne fremover købe sig til retten til at bebo og bruge præstegården, først fra fattigvæsenet og siden fra forgængeren i embedet. Dette førte til, at den nye præst ofte måtte  gifte  sig  med  den  gamle  præsts  enke  for  at  få  tag  over  hovedet.  Efter  1849 tilbagekøbte  sognekirkerne  præstegårdene  fra  præsterne,  men  i  1919  blev  op  mod 10.000  hektar  præstegårdsjord  eksproprieret,  så  der  kunne  udstykkes  1140  husmandssteder på jorden (Stenbæk 2003, 142). I dag hører det til undtagelserne, hvis kirkerne ejer, endsige dyrker jord eller driver anden form for indtægtsgivende virksomhed.

For kirkepatronernes forhold til kirkebygninger og kirkegårde såvel som for præsternes forhold til præstegårdene gjaldt det, at forholdet var usefructarisk : Man havde brugsretten og kunne nyde et eventuelt overskud fra driften, men var ikke suveræn ejer  af  nogen  af  delene.  Dette  fordi  både  kirken,  kirkegården  og  præstegården  til enhver tid skulle opfylde bestemte formål, nemlig kirkens lokale drift. I den lovgivende rigsforsamling søgte man i foråret 1849 at beskytte kirkernes ejendom og drift ved at få indført en paragraf 66d, hvor det hed: 'De til Kirken, Skolen eller milde Stiftelser  henlagte  eller  skiænkede  Eiendomme  og  Midler  kunne  ikke  anvendes  til noget fremmed Øiemed' (citeret efter Stenbæk 203, 125). Selv om denne paragraf var indstillet med ti stemmer mod fem fra den lovforberedende komite, der kunne henvise  til  de  nævnte  fortilfælde  for  statsligt  overgreb  på  kirkelig  ejendom,  faldt  den med et brag. Dette skete primært på grund af modstanden mod at cementere kirkers og andre mere eller mindre herreløse institutioners muligheder for at fungere som små stater i staten. Debatten afspejlede imidlertid den situation, som enevælden og statskirken havde tilsløret: Kirken med dens forpligtelser og ejendom handler ikke blot  om forholdet mellem stat og kirke. Det handler om et forhold med tre parter: folk, stat og kirke. Siden reformationen har staten suverænt styret - og ofte udnyttet - kirken. Det rejser spørgsmål, som også er aktuelle i dag: Hvad med folket? Hvordan kan man forhindre, at kirken kommer til at stå som en selvstændig instans både over for folk og stat? For hvis kirken bliver for selvstændig, er man så ikke vendt tilbage  til  en  katolsk  kirkeforståelse,  hvor  kirken  reelt  kommer  i  hænderne  på  et gejstligt  hierarki?  Men  hvad  sker  der  omvendt,  hvis  staten  overtager  kirkerne? Hvordan stiller det folket - og folkekirken? Disse ubesvarede spørgsmål om kirkebygningernes ejerskab var i høj grad medvirkende til udsættelse af den i grundloven forudsatte ordning af folkekirkens styrelsesforhold på ubestemt tid (Andersen 1992; Iversen 1993).

Med grundloven fratrådte kongen som enevældigt statssubjekt, men staten regerede via regering og folketing videre som kirkebestyrelse. Men grundlovens principper  måtte  også  implementeres  i  folkekirken.  Man  kunne  ikke  længere  have  herremænd og adelsfolk af særlig rang og stand til at herske over de lokale kirkebygninger og præsteansættelser. I en omfattende kirkereguleringslov af 1861 sørgede man for  at  få  afskaffet  betegnelser  som  kirkeejer  og  patron,  idet  man  i  stedet  talte  om kirketiendeejeren (Stenbæk 2003, 136). Men man kunne ikke i længden undvære en kirkelig  organisation,  som  kunne  afløse  de  ofte  lemfældige  kirketiendeejere  som bestyrere  af  kirkebygningerne.  I første  omgang  ordnede  staten  paragrafferne, først ved at Kultusministeriet overtog præsteembedernes besættelse, siden ved at man fra 1903 regulerede kirkernes indtægter gennem afskaffelse af diverse kirkeafgifter og tiendebetaling. Efterfølgende blev kirkeskatten indført, efterhånden som renterne fra kapitalerne fra salg af tienderetten blev ædt op af inflationen. Men i anden omgang kom man - med de af I.C. Christensen promoverede kirkelove fra 1903, 1912 samt 1922 - ikke uden om at opbygge et lokalt kirkeligt forvaltningsvæsen med menighedsråd og provstiudvalg. Dette fik dog først i 2004 fuldmagt til at fastsætte sognekirkernes  indtægter  (lokal  kirkeskat)  og  udgifter  uden  adgang  til  indblanding  fra hverken kommunalbestyrelsen eller kirkeministeriet (Iversen 2003; Malmgart 2003). Først i 2007 blev det slået fast i Lov om Menighedsråds §1, at menighedsrådet kontrollerer ikke blot bygninger og penge, men også de kirkelige anliggender i sognet. Hvor  man  tidligere  kunne  tolke  menighedsrådene  som  kirkebestyrere  på  statens/offentligheden  vegne,  er  det  i  dag  mere  klart,  at  menighedsrådene  er  kristne bestyrelser for en kristen kirkes lokale virksomhed.

Den  gordiske  knude  omkring  kirkebygningernes  bestyrelse  fandt  en  langtidsvirksom løsning med indførelsen af menighedsrådene fra 1903. De fleste kirketiendeejere så en fordel i at afhænde deres kirkelige rettigheder og forpligtelser, og kirkerne overgik hurtigt efter 1903 til selveje under bestyrelse af de lokale menighedsråd. Der var nok at tage fat på, begyndende med tiltrængt opvarmning og hygge i kirkerne, som blandt  andre  I.C.  Christensen  savnede.  I  dag  fungerer  menighedsrådene  som lokale  virksomhedsbestyrelser  med  hver  deres  sognekirke(r)s  vedligeholdelse  og drift  som deres suveræne domæne. De er dog underlagt et hierarki af kirkelige og statslige  tilsynsmyndigheder,  som  skal  godkende  og  helst  også  designe  selv  de mindste ændringer i bygningerne (jf. Rapport 2013).

Fra 1908 skulle menighedsrådene udpege to medlemmer til at have tilsyn med de selvejende kirkebygninger. I tiden 1910-12, hvor der ikke var legale menighedsråd pga. prøvetidens udløb og uenighed om lovens endelige udformning i folketinget, var det pålagt sognerådene på landet at udpege de to medlemmer til kirketilsynet. I henhold til loven om kirkers bestyrelse fra 1915 skulle kirkerne bestyres af menighedsrådene  suppleret  med  et  medlem  udpeget  af  sognerådet  (Stenbæk  2003,  139). Det eksterne medlem af kirkebestyrelsen blev  set som et udemokratisk levn fra de gamle kirkeinspektorater i købstæderne, så sognerådsrepræsentanten røg ud af kirkebestyrelserne ved kirkelovene fra 1922. Dette selv om de radikale stemte for bibeholdelse  og  socialdemokraterne  for  udvidelse  af  den  kommunale  repræsentation  i kirkebestyrelserne  (Malmgart  2003,  42;  Stenbæk  2003,  139f.).  Tilbage  stod  kun  en formel paragraf om, at kommunalbestyrelserne kunne protestere, hvis kirkeskatten steg for meget. Paragraffen var uden praktisk betydning og blev afskaffet med virk- ning fra 1. januar 2004. Kirkeminister Tove Fergo søgte at indsætte sig selv som økonomisk kontrolinstans i kommunalbestyrelsernes sted, men måtte opgive pga. modstand mod denne statskirkelighed (Iversen 2003).

## Kirkebygningerne i den danske religionsmodel

Stenbæk fremhæver, at adskillelsen mellem kirkelige og kommunale myndigheder har  været  karakteristisk  for  folkekirken  siden  1922.  I.C.  Christensens  argument  for denne  adskillelse  var  dels  henvisningen  til  de  sønderjyske  ordninger,  der  skulle samkøres med resten af folkekirken efter genforeningen i 1920, dels at menighedsrådet  sagtens  selv  kunne  klare  kirkebestyrelsen.  Det  var  jo  folk  valgt  af  den  samme befolkning, der sad i henholdsvis menighedsråd og sogneråd eller kommunalbestyrelser. Det var alt sammen rigtigt i 1922, hvor 98 procent og på landet ofte praktisk talt 100 procent af befolkningen var medlemmer af folkekirken.

I  første  omgang  kan  man pege  på en række  positive følgevirkninger af menighedsrådenes arbejde som kirkebestyrere i Danmark. Opvarmningen og vedligeholdelsen  er  i  absolut  topklasse  i  så  godt  som  alle  kirker.  Det  er  menighedsrådenes stolthed, at det skal være sådan, og de kan som regel let skaffe de økonomiske midler via deres repræsentant i det kirkeskatudskrivende provstiudvalg. Det har utvivlsomt positive  kirkelige  følger,  at  man  ikke,  som  i  begyndelsen  af  1800-tallet,  behøver  at gribe til hjemmedåb af frygt for, at dåbsbørnene skal pådrage sig lungebetændelse. Kirkernes  nye  kirkelige  praksisformer  som  åbne  kirker,  vejkirker,  natkirker,  babysalmesang  etc.  har,  sammenholdt  med  en  stigende  interesse  for  kirketurisme  og pilgrimsvandringer, især i de seneste årtier åbnet kirkebygningerne op, så det i dag kun er et mindretal af befolkningen, der aldrig kommer i en kirke. Hvor kirkerne i årene efter anden verdenskrig blev fjernere og fjernere for den ikke-kirkeligt traditionsbundne del af befolkningen, betyder det at gå i kirke i dag for mange mennesker at  gå  ind  i  en  kirke  uden  nødvendigvis  at  deltage  i  et  autoriseret  ritual.  De  fleste kommer dog  i  kirkerne  til  de  kirkelige  handlinger  (dåb,  konfirmation,  bryllup  og begravelse), hvor den enkelte handling i dag har langt større deltagelse end tidligere.

Ifølge en undersøgelse blandt 897 repræsentativt udvalgte danskere, foretaget af Epinion for DR Nyheder, har 61 procent af danskerne (over 18 år) været i kirke én eller flere gange i 2013. På spørgsmålet 'Tænk på sidste gang, du besøgte en kirke. Hvad var anledningen til dit besøg i en kirke?' stillet af YouGov april 2013 med svar fra 1005 respondenter, fordelte svarene sig således at 81 procent havde været til begravelse, dåb, bryllup, højtid eller lignende, 7 procent til almindelig gudstjeneste og 11 procent i forbindelse med turisme, koncerter, foredrag eller andet (Højsgaard &amp; Iversen 2013). 3

3 I procent: Begravelse: 31, Dåb: 18, Højtid: 12, Bryllup: 10, Konfirmation: 10, Almindelig gudstjeneste: 7, Turisme: 5, Koncert 3, Foredrag: 1, og Andet: 2 (Højsgaard &amp; Iversen 2013).

Det er et politisk spørgsmål, om de kirkeligt valgte og tænkende menighedsråd plus/minus  biskoppen  skal  have  eneret  til  at  bestemme  over  kirkebygningerne  og deres brug i et stadigt mere religiøst mangfoldigt samfund. Først den 3. april 2013 blev Lov om bestyrelse og brug af folkekirkens kirker ændret, så det nu er tilladt at låne eller leje kirkebygningerne ud til ikke-lutherske menigheders gudstjenester og kirkelige handlinger. Dette gælder især til de mange nye migrantkirker, som, allerede før det blev lovliggjort, var rykket ind i folkekirkens bygninger omkring 50 steder. Men menighedsrådene kan fortsat sige nej til at låne eller leje kirken ud til medkristne, herunder også til evangelisk-lutherske fri- og valgmenigheder. Menighedsrådene får erfaringsmæssigt oftest biskoppens opbakning, hvis deres afslag ankes til biskoppen. Freden  i  kirken  sikres  ved,  at  menighedsrådene  ikke  pånødes  uønskede  gæster  i 'deres' kirke. Hertil kommer endelig, at der først ved en lovændring af 25. marts 2014 blev  åbnet  legal  adgang  til,  at  menighedsrådene  kan  'stille  kirken  til  rådighed  for ikke-kirkelige formål' - dog kun med biskoppens udtrykkelige tilladelse, og kun for aktiviteter, der 'ikke strider mod kirkerummets karakter' ( Lov om bestyrelse og brug af folkekirkens kirker m.m., § 5, stk. 2). Der er tale om vage formuleringer, åbne for fortolkning af biskop og menighedsråd, der fortsat har magten over kirkebygningernes brug.

Den danske statsmodel er generelt karakteristisk ved at have en tynd, men stærk statslige lovgivning, der overlader meget til lokale forhandlinger og afgørelser, sådan som det tydeligst kendes fra arbejdsmarkedets regulering (Iversen 2012, 25f). Samme princip gælder for kirkebygningerne, men her med den komplikation, at der ikke er plads til meget lokal forhandling, fordi de stadigt mere kirkeligt  tænkende menighedsråd kan bestemme uden forhandling over kirkebygningernes brug. Hvor bygningerne af gode historiske grunde må placeres i religionsmodellens grænseområde, er de således forvaltningsmæssigt placeret sammen med religionsmodellens kerneaktører i folkekirkens menighedsråd.

## Folkelige og kirkelige tolkninger af kirkebygningerne

Da jeg den 20. september 2011 ankom til Tongji Universitet i Shanghai for at holde gæsteforelæsning, blev jeg mødt af en tre meter høj plakat med et billede af en dansk landsbykirke  på  annonceringen  af  forelæsningen.  Plakatens  størrelse  var  imponerende, men det mest slående var billedet af middelalderkirken, som i Kina blev brugt som logo for det fjerne Danmark. Sandt er det, at kirkebygningerne overalt i landskabet og byernes skyline fylder langt mere end Den lille havfrue og Tivoligarden, og hvad vi ellers prøver at markere os med. Mindre klart er det, hvordan kirkebygningerne skal tolkes: Er de kristne helligdomme, måske en slags missionsstationer eller er de kulturhistoriske bygninger i det fælles danske landskab?

Nytårsdag 1944, fire dage før han blev likvideret af besættelsesmagten, holdt Kaj Munk sin sidste prædiken eller snarere antiprædiken. Det skete fra korbuen i Vedersø Kirke, hvor han indledte sit opgør med sognets værnemagere med følgende bøn:

Kære Vor Gud og Far i det høje, vi takker dig for, at du har rejst dit Hus her på Jorden, for at sandheden skulle eje sin faste Borg iblandt os. Tak, at du ogsaa på  denne Nytaarsdag 1944 har kaldt os herhen. Der er nok, der lyver i Verden. Her lyder dit Ord, der ikke spørger efter Bifald og ikke regner med Vrede, men er lige sikkert til Trøst og til Tugt. Om vi saa maatte tage imod det. Amen (Munk 1948, 356).

Allerede i 1926, efter kun to år i embedet, havde Kaj Munk holdt en prædiken med form som en dramatiseret fabel om kirkens møde gennem århundrederne med først katolske  messedrenge  og  siden  mølle-,  skole-  og  forsamlingshus-  og  missionshusbyggeri. Men det er dog, siger Munk, i kirken, Jesus lyser sin velsignelse over hele sognet: 'Herren løfte sit Aasyn paa dig og give dig Fred' (Munk 1948, 15). Kaj Munk artikulerede og dramatiserede mere end folk flest, men sogneboerne føler også for den  kirkebygning,  der  både  er  det  faste  vartegn  for  deres  hjemsted  og  det  ældste vidnesbyrd om den menneskelige historie på deres sted.

Man behøver ikke være så kristeligt forankret som Kaj Munk for at værne om den lokale kirke. Det fik aktivister fra den ellers fredelige Thylejr at føle, da de gik over stregen ved at besætte Hjardemål Kirke den 31. august 1970 som en protest mod det etablerede Danmark. Sognebeboerne mødte op med forke og leer for at rydde deres kirke for aktivister, så aktivisterne til sidst måtte lade det etablerede Danmarks politi beskytte sig mod korporlig afstraffelse fra de sognefolk, hvis kirke de havde forgrebet sig imod. Så kunne de lære det: Vil man kæmpe mod det etablerede samfund, skal  man ikke  tage  kirkebygningen  som  gidsel. Det  kunne aktivisterne have vidst, hvis de havde kendt deres egen historie lidt bedre.

'Kirken skal hver kristen mands hjemhus være', hedder det i Kong Eriks Sjællandske  Lov fra  slutningen  af  1100-tallet.  Oprindeligt  sigtede  formuleringen  mod  at fastslå, at der for de kristne skulle herske samme form for fredhellighed i kirkebygningen som i hjemmet. Ideen om kirken som fredhellig viste sig også, da gruppen Kirkeasyl  arrangerede  en  protestaktion  i  Brorsons  Kirke  for  228  udvisningstruede irakere, som søgte asyl i kirkerummet sommeren 2009. På den ene side var det en håbløs  aktion,  som  ikke  havde  skyggen  af  tidligere  tiders  politiske  støtte.  På  den anden side kom det som et chok for mange at se billederne fra politiets bevæbnede fremfærd under den natlige aktion i kirkerummet (Christoffersen 2014). Men på sin vis var der tale om en ny udgave af rydningen af Hjardemål Kirke i 1970. Kirken er hellig, men i sidste instans er det staten og folkeflertallet, der bestemmer, hvad det betyder i praksis.

Kirkens ritualer og teologi har gennem århundreder gjort deres for at sikre kirkens legitimitet og kraft ved at fremhæve kirkebygningerne som Guds hus: 'Herre, jeg er kommet ind i dette dit hus…', hedder det i indledningen til den i 1685 indførte indgangsbøn, som bruges mange steder den dag i dag (jf. Fleinert-Jensen 2013). 4  I de seneste årtiers teologiske og folkeligt-eksistentielle opgør med en opfattelse af kirken og ritualerne som blot en ramme om præstens prædiken, er der sket en tydelig glidning,  så  kirkebygningen  ikke  længere  blot  er  en  metafor  for  den  Guds  kirke,  som menigheden  udgør.  Kirkerum,  ritualdeltagelse,  forkyndelse  og  Gudsnærvær  går mere eller mindre i ét, til dels i den folkelige oplevelse, men i høj grad i den kirkelige tolkning (Brinth et al 1999, 22ff.; Demant 2007; Nielsen 2007). Grundtvig satte principielt bygningerne på deres gode luthersk teologiske plads i salmebogens mest programmatiske kirkesalme Kirken den er et gammelt hus, står, om end tårnene falde; tårne fuldmange sank i grus, klokker end kime og kalde, kalde på gammel og på ung, mest dog på sjælen træt og tung, syg for den evige hvile.

Vi er Guds hus og kirke nu, bygget af levende stene, som under kors med ærlig hu troen og dåben forene;

var vi på jord ej mer end to, bygge dog ville han og bo hos os i hele sin vælde.

Husene dog med kirkenavn, bygget til Frelserens ære, hvor han de små tog tit i favn, er os som hjemmet så kære; dejlige ting i dem er sagt, sluttet har der med os sin pagt han, som os Himmerig skænker.

( Den danske Salmebog 2003, 1.3.5).

Selv om både ordvalg og melodi kan forlede til at tro, at her prises kirkebygningens ælde, er pointen, at bygningerne med deres tårne kun er ydre rammer, der kan falde, som spiret på Vor frue Kirke gjorde det under englændernes bombardement i 1807. Kirken i  teologisk  forstand  er  ikke  bygningen,  men menigheden,  idet  bygningerne dog 'er os som hjemmet så kære'. Vore hjem værner vi om, selv om mange af os må opleve, at det hus, der engang var rammen om hjemmet, må sælges eller rives ned. Dette gælder måske også kirkebygningerne, når det ikke længere er rentabelt at lade dem stå? Det har været et afgørende spørgsmål i Københavns kirkeliv i mere end 30 år.

## Særlige forhold omkring kirkebygningerne i København

Der  er  historisk  bestemte  statusforskelle  mellem  de  ca.  1700  middelalderkirker  og andre  kirker  med  høj  alder  og  bevaringsværdighed,  som  opleves  som  en  del  den

- 4 De  to  ældste  og  siden  1993  semiautoriserede  alternative  indgangsbønner  af  Anne  Sofie  Seidelin  og Johannes Johansen taler også om kirken som Guds hus. Formuleringen er lidt mindre hyppig i nyere forslag til indgangs- og udgangsbønner fra fx Holger Lissner, Kirsten Jørgensen og Elof Westergaard.

fælles kulturarv, og nyere kirker, som er bygget gennem en større indsats fra bestemte  lokale  kredse.  For  de  nyere  kirker  gælder  det,  at  bygherrens  indsats  fortsat  kan bæres i erindring, og at kirkerne ofte ikke opleves som fælles eje på helt samme måde som de gamle kirker. I København, hvor den store kirkelukningssag udspandt sig i 2013, er der også særlige ejerforhold omkring kirkebygningerne.

Befolknings-  og  kirketallene  for  hovedstaden  er  langt  fra  en  entydig  historie. Først  var  der  tale  om,  at  befolkningsmæssig  vækst  blev  vendt  til  befolknings-  og ressourcemæssig deroute. Siden 1980'erne er København gået fra ressourcesvaghed til relativ ressourcestyrke med befolkningsvækst. I alle faser har kirken haltet bagefter med hensyn til at tilpasse sig forholdene. I de senere år er problemet ikke længere så meget befolkningsunderlaget, men det økonomiske grundlag i en situation, hvor medlemstallet når ned under 60 procent af befolkningen:

Befolkningstal, antal kirkebygninger og folkekirkens medlemsprocent i København, Frederiksberg, Dragør og Tårnby Kommuner 5

|   Årstal | Befolkningstal     | Antal kirker   | Medlemsprocent   |
|----------|--------------------|----------------|------------------|
|     1860 | 163.000            | 14             | Ca. 99           |
|     1960 | 890.000            | 76             | 92,8 (1974) 6    |
|     1990 | 540.000            | 91             | 80,3 7           |
|     2012 | 704.108            | 90             | 60,5             |
|     2027 | 854.536 (prognose) | ?              | ?                |

I  1860 var  der, foruden institutionskirker, i Københavns kommune kun syv sognekirker, der samtidig havde hver deres standstilknytning og historiske patronat: Vor Frue (borgerskabet), Trinitatis (universitetet), Vor Frelser og Helligånd (de handlende og håndværkerne), Holmens (flåden), Garnisons og Kastellet (hæren). Hertil kom to tyske kirker (St. Petri og den nuværende Christianskirke) samt Frederiksberg kirke fra 1734 og Brønshøj fra ca. 1180, der blev indlemmet i København Kommune i 1901. Det var uklart, hvem der skulle tage ansvar for byggeri og drift af nye kirker under befolkningseksplosionen i sidste del af 1800-tallet, hvor kongemagten og de gamle stænder var svækkede. I første omgang trådte bystyret til og fik bygget fire magistratskirker: St. Stefans på Nørrebro, St. Pauls i Nyboder, St. Jacobs på Østerbro og St. Matthæus  på  Vesterbro.  Fra  1880  voksede  den  politiske  modstand  mod  at  bruge kommunale midler til kirkebyggeri, og fra 1895 til 1978 blev kirkerne primært bygget for private midler i alt 47 kirkefondskirker i Københavns kommune (Iversen 1990). 8

- 5 Kilder: www.kirkenikbh.dk/nyheder /folkekirken-ikoebenhavn-ser-fremad (27.02-2013) og www.km.dk.
- 6 Det første tilgængelige tal, dækkende de skattepligtige (over 15-årige) i København Kommune i 1974.
- 7 Tallet dækker Københavns stift, dvs. hovedstadskommunerne, og Bornholm.
- 8 Herunder byggedes der en halv snes rigmandskirker, institutionskirker m.fl.

Kirkefondskirkerne var som hovedregel finansieret af private midler indsamlet af Københavns Kirkefond (især i Jylland), og blev efter anerkendelsen som sognekirker drevet af sognenes lokale menighedssamfund på Kirkefondets vegne. Efter indførelsen af menighedsråd i 1903 og senere stabile kirkelige indtægter via kirkeskat voksede både det politiske og det økonomiske pres for at få de mange kirkefondskirker ind under almindelig, folkekirkeligt styre og finansiering. Det skete gradvist, og blev for kirkebygningernes  vedkommende  helt  gennemført  ved  en  aftale  fra  1940.  Aftalen sikrede dog Kirkefondet tilbagefaldsret til kirkerne, hvis de skulle blive taget ud af folkekirkelig brug (Svendsen 1983, 39f.).

Først i 1971 var folkekirkens traditionsbundne økonomi i København fuldt ud tilpasset det nye folkekirkelige system med kirkeskat. Men den strukturtilpasning, der samme  år  blev  foreslået  af  den  kirkelige  strukturkommission,  som  var  nedsat  af kirkeminister Bodil Koch i 1964, blev tilsidesat af den nye borgerlige regering i 1971. Men  det  drastisk  vigende  befolkningsunderlag  i  Københavns  kommune  siden 1950'erne  fordrede  tilpasning  af  den  folkekirkelige  økonomi.  En  kirkeministeriel arbejdsgruppe, nedsat 13. maj 1976, afsluttede den 20. juni 1980 sit arbejde med et forslag om otte kirkers omdannelse til filialkirker og to til annekskirker 9 .  Forslaget måtte  frafaldes  pga.  af  massive  protester  fra  menighedsrådene  i  de  berørte  sogne. Samtidigt steg  beskatningsgrundlaget igen i  København omkring 1980 pga. en del velhaveres flytning til det renoverede city, og man 'opdagede' 50 mill. kr. på en 'mellemregningskonto' i Københavns kommune (Delrapport 1, 1997, 33).

Det økonomiske pusterum blev brugt til at igangsætte en proces, der skulle hanke op i  Københavns kirkeliv nedefra, da menighedsrådene tydeligvis ikke ville styres ovenfra. I 1983 blev der afholdt stormøder (sognedage) i så at sige alle kirker efterfulgt af en større kirkelig Københavnskonference, hvor man for første gang søgte at få drøftet kirkens forhold i København på tværs af de mange kirkelige grupperinger og  medarbejdergrupper.  Der  blev  yderligere  fulgt  op  med  en  række  historiske  og kirkesociologiske  studier  for  at  få  lys  over  situationen  (Langhoff  1984;  Iversen  &amp; Thyssen 1986). Som en sidste kirkepolitisk indsats før sin afgang i 1992 førte biskop Ole Bertelsen i årene efter 1987 en kamp med kirkeministeriet for en omfordeling af stiftskapitalerne efter udskillelserne af Roskilde og Helsingør stifter og ændringer i udligningsordningen, så der kunne tages højde for de høje vedligeholdelsesudgifter til de gamle citykirker, men uden resultat.

Den nye biskop i Københavns stift fra 1992, Erik Norman Svendsen, satsede på stiftsbaserede strukturændringer og kom igennem med en provstireform, så provstigrænserne  kom  til  at  følge  bydelsstrukturen.  Mindre  held  havde  han  med  en  ny debat om 'lejlighedskirker'. I 1996 nedsatte biskoppen en tænketank, der mødte almindelig tilslutning til sin analyse i første delrapport fra 1997, men stærk modstand mod anden rapport fra 1998, der bl.a. forudsatte lukning af kirker, ligesom den foregreb stort set alle de reformer, som siden blev fremlagt i kirkeministeriets betænk- ning om folkekirkens lokale økonomi fra 2007 (Iversen 2010). I 2000 sagde kirkeministeriet nej til biskoppens indstilling om tildeling af status som forsøgsstift med bl.a. besluttende stiftsråd. Indtægtsgrundlaget steg igen en smule, og biskoppen oprustede med kirketællinger fra 2001 og nedsættelse af et rådgivende stiftsråd fra 2003. I 2005 blev Frederiksholm og Sjælør sogne sammenlagt, så Sjælør kirke i 2009 kunne falde tilbage til Kirkefondet, der afhændede kirken til brug for KFUM-spejderne. Et forslag fra 2007 om at tage ti kirker ud af almindelig brug blev afvist af kirkeminister Birthe Rønn Hornbech. I 2008 begyndte en proces, hvor det gamle Vesterbro Provsti blev  til  en  fælles  bykirke  og  senere  til  et  fælles  Vesterbro  Sogn  (Rasmussen  2013). Den samme udvikling fulgte en hel del langsommere også i andre bydele.

9 Udtrykkene er historisk anvendt om kirker (og sogne) med underordnet status i forhold til en hovedkirke.

Kirkestruktursagen i København med dens beskedne resultater havde slidt hårdt på to biskopper. Den nye biskop fra 2009, Peter Skov-Jacobsen, der var valgt på et moderat program, blev snart efter sin tiltrædelse overbevist om, at kirkelukningssagen nu skulle gennemføres. I en meget omdebatteret proces nåede han med det nye, nu officielle stiftsråds støtte i 2012 frem til, at der skulle lukkes 17 kirker, der i stiftsrådets beslutning af 7. februar 2013 dog reduceredes til 14. Ud over Sjælør kirke, var tre  kirker  allerede  de  facto  lukkede  (Bavnehøj,  Gethsemane  og  Fredens),  mens  to gamle kirkefondskirker, Samuel og Blågård, var sat til salg af Kirkefondet. Indstillingens  hovedargumenter  var, at  der  manglede  penge  i  kassen,  og  der  måtte  skaffes penge til kirker i de nye boligområder i Nordhavn, Sydhavn og Ørestad, der i 2027 stod til at have hver et sted mellem 12.000 og 17.000 indbyggere uden kirke i bebyggelserne (Krudthøffer 2013).

## Kulturministerens afgørelse i 14 kirkelukningssager i København 2013

Kirkeminister Manu Sareen erklærede sig inhabil til at afgøre Københavns biskops indstilling  af  14  kirker  til  lukning,  da  han  flere  gange  havde  markeret  sig  som  en stærk  tilhænger  af  kirkelukningerne.  Sagen  blev  derfor  overladt  til  kulturminister Marianne Jelved. Hendes afgørelse ved breve til de 14 menighedsråd samt biskoppen den 14.  september 2013 indebar, at seks  kirker  lukkedes,  mens  to  blev  taget  ud af sognekirkelig brug, hvor menighedsråd og biskop var enige om det, mens seks andre kirker, der af biskoppen og stiftsrådet var indstillet til lukning mod menighedsrådets vilje, ikke lukkedes. 10

Afgørelserne  tydeliggjorde  en  række  grundprincipper  i  forholdet  mellem  folk, stat og kirke, for så vidt angår forvaltningen af kirkebygninger:

10 Pressemeddelelse og skrivelser i sagen kan findes på http://kum.dk/nyheder-og-presse/presse meddelelser/2013/september/afgorelse-i-14-kirkelukningssager-i-kobenhavns-stift/ (besøgt 1.1.2014).

1. Staten/ministeren afgør suverænt ved et forvaltningsmæssigt skøn sager om kirkelukninger  og  fastsætter  regler  for  fremgangsmåder  ved  afhændelse  af kirkebygninger, principielt ubundet af kirkelige instansers indstillinger (jf. afsnit om 'Gældende ret' i brevene til menighedsrådene). Ved afgørelserne har ministeren inddraget personlige møder med alle sagernes parter samt en vurdering af alle former for anvendte argumenter i indstillingerne, særligt dog 1) proportionalitet  mellem problemet og løsningsforslaget og  2)  konsistensen i argumentationen  og  især  sammenligningsgrundlaget,  når  bestemte  kirker indstilles til lukning frem for andre.
2. Staten/ministeren følger så vidt muligt det lokale menighedsråds flertals indstilling, selv om statens afgørelse principielt hviler på retlige og forvaltningsmæssige argumenter. Siden 1903 er  ingen  kirke  nedlagt  mod  menighedsrådets vilje, hvilket angiveligt flugter med, at det 'er menighedsrådet, der lovgivningsmæssigt har fået til opgave at skabe det gode kirkelige liv i sognet' (jf. afgørelserne om de seks ikke-lukkede kirker).
3. Provenuet  ved  salg  af  kirkebygninger  tilkommer  den  lokale  kirkekasse  formelt på sogne- men reelt på stiftsplan - på linje med, hvad der gælder ved salg af andre kirkelige ejendomme. Proceduren for og tilsynet med afhændelse af kirkebygninger fastlægges af stiftsøvrigheden.
4. Kirker, der tages ud af normal folkekirkelig brug, mister dermed status i forhold til kapitel 1 i Lov om kirkers brug . Er der tale om bevaringsværdige kirker, kan de i stedet fredes efter fredningslovens bestemmelser. Når en kirke overgår til kombineret kirkelig og anden brug, fx under en fondskonstruktion via tilbagefald til kirkefondet, må menighedsrådet ikke give tilskud til en sådan fonds drift, men gerne leje lokaler hos fonden.
5. Kirker  kan  tages  ud  af  normal  sognekirkelig  brug  og  drives  videre  så  vidt muligt  udgiftsneutralt  via  brugerbetaling  og  indtægtsdækket  virksomhed. Udgifter  til  vedligeholdelse  påhviler  folkekirken,  så  længe  kirkebygningen fortsat er underlagt provstesyn og stiftsøvrighed.

Det  samlede  forløb  tydeliggør  samtidig  de  p.t.  herskende  praktisk-politiske  vilkår omkring ændringer i kirkebygningernes status:

1. Den sikreste og praktisk talt  eneste vej til nedlæggelse af kirkebygninger er sammenlægning af sogne, hvor et menighedsrådsflertal finder ud af at rationalisere storsognets drift med færre filialer.
2. Holdningen til kirkelukninger blandt biskopper og stiftsråd følger graden af disses  direkte  medansvar  for  kirkens  økonomi,  som  er  høj  i  Københavns kommune/stift, hvor alle penge fordeles fra et fælles budgetudvalg på kommuneplan, og lav i stifter med mange små kommuner/provstier og evt. gode tilskud via udligningsordningen.

3. Kirkeministeren  kan  -  som  repræsentant  for  den  enevældige  stats  kirkeforvaltning - ikke ytre sig kirkepolitisk uden at risikere at blive inhabil som suveræn forvaltningsmyndighed.  Kirkeministeren  må  ikke  optræde  som  politisk leder, selv om det er, hvad en minister normalt må være.
4. Stadfæstelsen af menighedsrådet som næsten suveræn kirkebestyrelse, under tilsyn af stiftsøvrigheden, betyder en øget kirkeliggørelse af kirkebygningerne, selvom folkekirkens menighedsråd ikke ejer, men kun bestyrer kirkebygningerne. Den politiske logik i den nuværende folkekirkeordning er, at jo mere suverænitet staten har over kirken, jo mere er staten tvunget politisk til at overlade styret af kirkebygningerne til de lokale menighedsråd.
5. Folkeligt valgte kirkebestyrelser og statsligt tilskud til museal vedligeholdelse af  de  gamle  middelalderkirker  kunne  sikre  en  proportional  adgang  for  alle grupper i sognet til at bruge kirkerne. Samtidig kunne bindingen mellem den folkekirkelige menighed og kirkebygningen løses op. Men sagen er endnu ikke politisk moden: I den sommeren 2014 pågående politiske debat om folkekirkens styrelse, ser det ud til, at forslagene omkring en begyndende oprydning i sammenblandingen mellem statslig og kirkelig finansiering i folkekirken,  som  har  været  diskuteret  i  folkekirken  i  25  år,  nok  engang  skydes  til hjørne (534 høringssvar).

Sammenfattende  kan  det  konstateres,  at  kulturministerens  afgørelse  i  forbindelse med kirkelukninger er så politisk klogt gennemført, at det let kan forhale lovgivning på området. Dette selv om både kirkeministeren og biskopperne efter afgørelserne sagde meget højt at det var, hvad de ønskede sig muligvis som en manøvre, der kan udsætte den næste ubehagelige runde med kirkelukningsdebat.

## Konklusion: Kirkebygningerne som hellige køer

De folkekirkelige kirkebygninger befinder sig i grænselandet mellem kirken og den fælles kulturarv. Vanskelighederne med at håndtere deres brug, især i diskussioner om kirkelukninger, skyldes ikke mindst, at de forskellige aktører ikke har gjort sig denne stilling  klar  -  og  især,  at  der  ikke  er  skabt  en  forvaltningsstruktur  omkring kirkerne, som afbalancerer de kirkelige og folkelige interesser.

I den foreliggende situation må kirkebygninger i Danmark håndteres med samme delikatesse og strategiske indføling som de hellige køer i Indien. Kirkebygningerne er ikke hellige køer i udtrykkets overfladiske betydning om fænomener og personer, som enten ikke må kritiseres eller som på den ene eller den anden måde er resistente overfor kritik. Men de danske kirkebygninger ligner de hellige køer i Indien på nogle mere subtile og dybtliggende måder. 11

Selv om der i begge tilfælde er en slags ejer eller forvalter, som har brugsretten, kan ejeren ikke disponere over køerne eller kirkerne, som man normalt gør det over sin ejendom. Man kan ikke blot skaffe køerne eller kirkerne af vejen. I den forstand er de hellige eller urørlige, fordi det vil være helligbrøde - og ofte også direkte ulovligt - at gøre kort proces, som vi i Vesten ellers gør det med dyr eller bygninger, som det ikke længere er rentabelt eller på anden måde attraktivt at holde liv i. Hellige køer og kirkebygninger kan ikke handles eller genbruges efter forgodtbefindende.

Det er uklart både i hinduistisk tradition og i det sekulære Danmark, hvad det vil sige  at  være  'hellig'.  Køer  i  Indien  og  kirkebygninger  i  Danmark  har  en  nærmest ontologisk status, der hæver dem over fx den ellers allestedsnærværende konkurrencekapitalisme. Det ellers fremherskende folkekirkelige slogan 'Mere kirke for pengene' suspenderes, når det gælder kirkebygninger. Beslutter ejeren, at det nu er på tide at  få  skaffet  nogle  køer  i  Indien  eller  kirker  i  Danmark  af  vejen,  så man  kan  få  en mere rentabel drift på ens område, må det ske ad omveje, typisk gennem mellemhandlere. Indiske køer kan sendes 'til landsbyen', hvor de ofte hurtigt bliver slagtet, selv om udtrykket antyder, at de skal leve videre på de evige græsmarker. Danske kirker skal igennem lange og besværlige procedurer, før de måske kan overgå til en anden for dem værdig brug.

Hertil kommer endelig, at såvel de indiske køer som de danske kirkebygninger indgår i den nationale religionskamp, som især højrefløjskræfter i såvel Indien som Danmark  fører  mod  de  indvandrede  muslimer.  Nationalistiske  hinduer  mener,  at muslimerne  begår  helligbrøde,  når  de  spiser  oksekød,  og  nationalistiske  danskere kæmper for, at kirkebygningerne skal bevares og fortsat have monopol på at stå med deres høje tårne i det danske landskab.

## LITTERATUR

Andersen, Steen Skovsgaard 1992 'Fra statskirke til folkekirke. Kirkeforfatningsspørgsmålet 1848-1901', Kirkehistoriske Samlinger, 147208. Betænkning 1491 2007 Folkekirkens lokale økonomi , Kirkeministeriet. Betænkning 1511 2009 Omlægning af Statens tilskud til folkekirken , Kirkeministeriet. Brinth, Ole, Helle Christiansen, Henrik Christiansen &amp; Marianne Christiansen 1999 Højmessen i Den Danske Folkekirke. En liturgisk håndbog , Anis, Frederiksberg. 1997 og 1998 Delrapport fra tænketanken 1 og 2 , Københavns Stift. Christoffersen, Lisbet 2014 'Sacred Spaces in Secular (Post)-Lutheran Contexts', in: Rosemarie van den Breemer, Jose Casanova

- 11 De her anvendte oplysninger om de hellige køer i Indien stammer Doniger 2011, 657-659 og 727. Tak til lektor Peter B. Andersen for indføring i emnet.

42 Hans Raun Iversen

&amp; Trygve Wyller, eds., Secular and sacred? The Scandinavian Case of Religion in Human Rights, Law and Public Space , Vandenhoeck &amp; Ruprecht, Göttingen, 102-122. Fleinert-Jesen, Flemming 2013 'Herren bevare din indgang og din udgang', Præsteforeningens Blad , 608-612. 638-642. Demant, Jørgen 2007 'Gudstjenestens rum', in: Helle Christiansen &amp; Henning Thomsen, eds., Pastoralteologi , Anis, Frederiksberg, 97-113. Doniger, Wendy 2011 The Hindus. An Alternative History . Penguin Books, New Delhi [2009]. Højsgaard, Morten Thomsen &amp; Hans Raun Iversen 2013 Danskernes tro anno 2013 - spørgsmål og svar , http://www.teol.ku.dk/cfk/yougov-undersoegelse/ (besøgt 20.6.2014). Iversen, Hans Raun 2012 'Den danske folkekirke i nordisk belysning', in: Lisbet Christoffersen et al., eds., Fremtidens danske religionsmodel, Anis, Frederiksberg, 23-40. 2010 'Folkekirken som den fremtræder og definerer sig selv - Betænkning 1377 og 1491 og efterfølgende lovgivning', in: Bekendelse og kirkeordninger. Kirkeretsantologi 2010, Selskab for kirkeret. København og Århus, 127-150. 2003 'Kirkeministeren kan ikke fastsætte regler…', Dansk Kirkeliv , 53-58. 1993 'Folkekirkeordningens udvikling', in: Margrethe Auken et al., eds., Kirkens mund og mæle , Anis, Frederiksberg, 173-185. 1990 'Baggrund for og hovedtemaer i kirkesynsdebatten omkring Kirkefondet', in: Claus Harms et al., eds., Omkring Kirkefondet, Religionspædagogisk Center, Frederiksberg, 15-38. Iversen, Hans Raun og Anders Pontoppidan Thyssen, eds., 1986 Kirke og folk i Danmark. Kirkesociologisk Dokumentation , Anis, Århus. Kruhøffer, Annette 2013 'Et forudsigeligt nederlag', Arken 156, Det Teologiske Fakultet, København, 6-12. Langhoff, Johannes red. 1984 Glæden for hele folket . Foredrag og debatter på konferencen om folkekirken i København 18.-20. november 1983, Københavns Stift. Malmgart, Liselotte 2003 Vilkår for liv og vækst. Menighedsrådsloven 1903-2003 , Landsforeningens Forlag, Århus. Munk, Kaj 1948 Mindeudgave. Prædikener, Nyt Nordisk Forlag Arnold Busck, København. Nielsen, Bent Flemming 2007 'Kirken som rituelt rum', in: Helle Christiansen &amp; Henning Thomsen, eds., Pastoralteologi , Anis, Frederiksberg, 83-96. Svendsen, Erik Norman 1983 'Sognetyper og menighedsformer i Købehavn historisk belyst', Kritisk Forum for Praktisk Teologi 14, 27-51. Rapport fra arbejdsgruppen om folkekirkens kirker, der helt eller delvis tages ud af brug. 2013 Ministeriet for Ligestilling og Kirke. Rasmussen, Andreas 2013 'Folkekirken på Vesterbro', in: Bjerring-Nielsen et al., eds., Den mangfoldige kirke: Menighedsformer i Danmark, Dansk Missionsråd, Frederiksberg, 87-96. Stenbæk, Jørgen 2003 'Folkekirkens ejendomsforhold og økonomi - historisk belyst', Kirkehistoriske Samlinger, 123-148. Wiwel, Mikael 2013 Kunsten i kirken . Strandberg Publishing, København.

534 høringssvar på betænkningen om Folkekirkens styre. http://www.km.dk/no\_cache/ministeriet/nyheder/single-news/artikel/534-hoeringssvar-paabetaenkningen-om-folkekirkens-styre-1/ (besøgt 7.6.2014)

Hans Raun Iversen, lektor, cand. theol. Afdeling for Systematisk Teologi, Københavns Universitet

44 Hans Raun Iversen