Inuuteq Storch – Rise of the Sunken Sun
Forfattere: Pauline Koffi Vandet
Tidsskrift: periskop (2024-10-31)

PERISKOP

PERISKOP

FORUM FOR KUNSTHISTORISK DEBAT

79÷P

Periskop: Forum for kunsthistorisk debat Nr. 32, 2024 'Færøsk kunsthistorie i dag'

Titel: 'Anmeldelse:

Inuuteq Storch - Rise of the Sunken Sun '

Forfatter(e): Pauline Koffi Vandet

Sidetal: 127-129

Dato: 31.10.2024

DOI: 10.7146/periskop.v2024i32.150348

## Inuuteq Storch - Rise of the Sunken Sun Red. Louise Wolthers, med bidrag af Heather Igloliorte

Strandberg Publishing, København, 2024, 308 sider.

Jeg  mellemlander  en  del forsinket i   München Lufthavn  på  vej  til  La  Biennale  di  Venezia  (Venedig Biennalen)  sammen  med hovedparten af mine medpassagerer.  For  at  nå  min

næste  fl  yforbindelse,  der  skal  føre  mig  til  slutdestinationen, bliver jeg nødt til at løbe tværs gennem lufthavnen.  Under  armen  har  jeg  udstillingskataloget Inuuteq Storch - Rise of the Sunken Sun (2024), der med sit fi  ne, halvtransparante forsideomslag helst skal forblive intakt. Imens jeg kæmper mig gennem lufthavnen, mærker jeg svedperlerne på min pande, og samtidig ænser jeg også, hvordan panikken spreder sig til hele min krop. Men midt i  dette kaos slår det mig, at jeg faktisk er usikker på, om jeg er mest nervøs for at misse mit fl  y eller at få ødelagt udstillingskatalogets skrøbelige omslag. Jeg når mit fl  y og bliver samtidig vidne til omslagets skrøbelighed, der markeres med de første, men ikke sidste, ridser og revner.

Venedig Biennalen, der i år markerer den 60. internationale kunstudstilling, er særlig historisk for Den Danske Pavillon. Det er første gang, at en kunstner fra Kalaallit Nunaat  (Grønland)  er  udpeget  som  repræsentant  for Danmark til at  præsentere  en  soloudstilling.  Ja,  faktisk er  det  den  første  kunstner  fra  den  nordatlantiske  del  af rigsfællesskabet,  der  alene  repræsenterer  Danmark  på biennalen. Det er også første gang, at Den Danske Pavillon viser en udstilling, der udelukkende består af fotografi  . Og det er første gang, at en så ung kunstner skal repræsentere Danmark på egen hånd. På mange måder er det derfor en særlig  (kunst)historisk  begivenhed,  når  Inuuteq  Storch (f.  1989)  viser  den  fotografi  ske  soloudstilling Rise  of  the Sunken Sun i Den Danske Pavillon.

Der  har  allerede  været  adskillige  omtaler  og  anmeldelser af udstillingen, der er kurateret af Louise Wolthers, forskningsleder  og  kurator  ved  Hasselbladstiftelsen  i Göteborg,  og  på  tidspunktet  for  udgivelsen  af Periskop #32 er det absolut sidste chance for selv at opleve udstillingen. Særligt derfor er det også nærliggende at forholde sig  til  det  tilhørende  udstillingskatalog Inuuteq  Storch - Rise of the Sunken Sun ,  der bliver en - bogstaveligt talt - mere håndgribelig manifestation af udstillingen.

## Udstillingskatalog

Såvel udstillingen som  udstillingskataloget består af Storchs  seks  tidligere  og  nyere  værkserier At  Home We Belong (2010-15) ,  Keepers  of  the  Ocean (2019), Mirrored (2021) ,  Sunsets  of  Forgotten  Moments (2023) ,  Soon  Will Summer  Be  Over (2023) og Necromancer (2023) , som giver indblik i mangfoldigheden af den moderne kalaallitidentitet på hver deres måde. Med Necromancer ,  som er skabt under COVID-19-pandemien, arbejder Storch med skarpe kontraster i grynede, sort-hvide billeder, der medvirker til en opløsning af tid og sted. Samtidig trækker han her på fotografi  ets historiske repræsentation af at være et medie, som skaber en magisk bro mellem fortid og nutid (Wolthers 2024, 24).

I At Home We Belong kommer vi tæt på Storchs nærmiljø,  idet  billederne  er  taget  i  hans  hjemby  Sisimiut, den næststørste by i Kalaallit Nunaat med sine omtrent 5.000 indbyggere. Storch anvender sit kamera til at skabe nuancerede billeder af sine umiddelbare omgivelser, der, gennem gradvise formørkelser af de sort-hvide fotografi   er, synes at skabe en modpol til udefrakommende blikke. Blikke, der ofte er bundet op omkring en eksotisering af og en stereotyp fortælling om Kalaallit Nunaat og landets indbyggere (Wolthers 2024, 88).

En anden måde, hvorpå Storch skaber modbilleder, er gennem en aktivering af et omfattende familiearkiv, der består af fotografi  er, som hovedsageligt er taget af hans bedsteforældre mellem 1940 og 2000. Familiebillederne vises i serien Sunsets of Forgotten Moments . I en ikke-kronologisk orden fremstår farvefotografi  erne som mosaikker, der er nærværende beviser på levet liv. Flere af fotografi  erne ligner også dem, jeg kan fi  nde i mine egne familiealbum. Igen  opstår  her  en  slags  magi,  idet  fotografi  et  både  er omgivet  af  en  ubegribelig  tidslighed,  og  i  det  faktum,  at nogle af fotografi  ernes portrætterede formentlig er døde i dag. Som den franske semiolog, fi  losof og litteraturteoretiker Roland Barthes essayistisk skriver i Det lyse kammer: Bemærkninger om fotografi  et (1980/2018, 117) - der anses som et af de væsentligste bidrag til udforskningen af fotografi   ets ontologi - besidder fotografi  et en før-fremtid . Det vil sige, at man i disse arkivfotografi  er simultant afl  æser, at døden vil ske og er sket . Denne konfrontation mellem livet i fotografi  erne og fraværet af selvsamme liv i virkeligheden er  med  til  at  skabe  en  magisk  forbindelse  mellem  fotografi   , tid, død og repræsentation, som kan medvirke til, at fotografi  erne synes fængende. Også med tanke på, at alle disse mennesker burde have fået lov til at opleve Storchs væsentlige bidrag til den fotografi  ske kultur i og uden for Kalaallit Nunaat.

På samme måde gør Mirrored , Storchs homage til den første professionelle kalaaleq fotograf John Møller (18671935),  sig  bemærket.  Denne  serie  tager  udelukkende udgangspunkt  i  Møllers  sort-hvide  arkivfotografi  er  fra 1880-1930'erne, hvor fotografi  ets direkte relation til tid, død og repræsentation ej heller går ubemærket hen. Der er, selvfølgelig, en række læsninger af fotografi  erne, som kan tage udgangspunkt i sociale og kulturelle afk   odningsstrategier. Men som fotografi  entusiast er det værd at lade sig forbløff   e over fotografi  ets mangeartede evner, aff   ekter og muligheder for fortolkning, idet mediet danner grundlag for Storchs kunstneriske praksis.

Det er da heller ikke tilfældigt, at Møllers fotografi  er i Venedig-kataloget efterfølges af Keepers of the Ocean , der netop synes at forbinde Møllers fotografi  er med Storchs egne. Som en bro mellem fortid og nutid skabes der visuelle paralleller fra Møllers  historiske arkivfotografi  er til  Storchs  samtidsfotografi  . Soon  Will  Summer  Be  Over arbejder ligeledes med den ikke-lineære fortælling. Denne gang skildrer Storch Qaanaaq, en by, der markerer sig ved både  at  være  Kalaallit  Nunaats  nordligste  og  den  sidste til at blive koloniseret. Af den grund syntes danske opdagelsesrejsende,  videnskabsfolk  og  fotografer,  at  området var  særligt  dragende,  eftersom  de  ønskede  at  registrere befolkningens  'autentiske'  inuitkultur  (Wolthers  2024, 56). I Storchs serie udgør befolkningen også det primære omdrejningspunkt. Men hvor der i tidligere fotografi  ske praksisser  oftest  kredses  om  skildringen  af  'den  fremmede', står Storchs praksis derimod som en stærk repræsentant for selvrepræsentation og -fremstilling.

Udstillingskatalogets forskellige serier adskilles af en  kort  projektbeskrivelse  og  af  den  samme  semitransparente  papirtype  som  forsideomslaget.  Indimellem  er det  semitransparente  papir  anvendt  til  korte,  poetiske tekster,  som  peger  tilbage  på  Storchs  egne  fortællinger. Disse elementer i udstillingskataloget afspejler den fysiske udstillings gennemgående anvendelse af formidlingstekster og poetiske tekster på semitransparent stof. Generelt  ses  en  tydelig  sammenhæng  mellem  udstillingens arkitektur og udstillingskatalogets design. Dette er produktet  af  både  Storchs  udstilling  og  af  samarbejdet med vennerne fra det grafi  ske designstudie Spine Studio og  deres  særlige  kærlighed  til  bogmediets  mulighed  for gennemtænkt  rytmisk  sekvensering,  visuel  identitet  og udvalg af papirtyper og -formater.

Værkserierne  akkompagneres  af  et  introducerende og relevant tekstbidrag fra Louise Wolthers, der kontekstualiserer Storchs kunstneriske praksis og skitserer den i forhold til fotografi  historien. Inden udstillingskatalogets afsluttende sider med installationsbilleder fra Den Danske Pavillon har inuk kurator og kunsthistoriker Heather Igloliorte fra Nunatsiavut i Canada forfattet en perspektiverende tekst. Igloliorte refl  ekterer over kolonialitetens implikationer i inuitsamfund i dag og situerer endvidere Storch  som  del  af  den  spirende,  cirkumpolare  samtidskunst.  Begge  tekstbidrag  formidler  Storchs  fotografi  ske praksis og refl  ekterer over hans repræsentation på Vene- dig Biennalen. Al tekst fremgår udelukkende på engelsk, hvor jeg personligt gerne havde set et fl  erstemmigt bidrag med en reel aktivering af sproget kalaallisut. Eksempelvis er performancekunstner og digter Jessie Kleemanns tresprogede digtsamling Arkhticós Dolorôs (2021) et velskabt bevis på, at en fl  ersproglighed kan lykkes.

## Hverdagsbilledernes magt

Som  kurator  er  jeg  taknemmelig  for  udstillingsrum  og sætter pris på de mange kunstneriske udtryk, diskursive fortællinger  samt  personlige  og  kollektive  følelser  og aff   ekter, der kan opstå i dem. Samtidig anerkender jeg, at fysiske udstillingsrum ikke nødvendigvis kommer alle til gode.  Både  Storchs  soloudstilling  og  generelle  kunstneriske praksis er vigtig og relevant for et bredt publikum, hvorfor det også synes væsentligt at skabe et udstillingskatalog, der udfolder Storchs bidrag til Den Danske Pavillon.

Som  format  er  fotobogen  -  her  som  et  fotografi  sk udstillingskatalog  -  lettere  at  tilgå  og  opleve  end  det  at skulle  arrangere  og  betale  for  et  ophold  i  Venedig  -  en by, der i forvejen er ved at drukne i både vand og turister. Udstillingskataloget synes således mere demokratisk i sin form ved at være lettere tilgængeligt for langt fl  ere mennesker med forskellige baggrunde og på tværs af kontinenter og  landegrænser.  Netop  udbredelsen  af  Storchs  kunstneriske praksis mener jeg er relevant, da størstedelen af hans  værkpraksis  er vernacular  photography :  Et  begreb, der nu anvendes i fotografi  historiske og -teoretiske kredse til  at  beskrive  hverdagsfotografi  ers  æstetiske  betydning og kulturelle indfl  ydelse. Den australske kunsthistoriker Geoff   rey  Batchen  (2000,  262)  har  beskrevet  begrebet som 'ordinary photographs, the ones made or bought (or sometimes bought and then made over) by everyday folk from  1839  until  now,  the  photographs  that  preoccupy the  home  and  the  heart  but  rarely  the  museum  or  the academy.' Det er almindelige fotografi  er, der kredser om hjemmet og optager hjertet, men som museerne eller akademierne sjældent beskæftiger sig med. Selvom Batchens artikel er 24 år gammel, og der både er kommet nyere teori og øget fokus på hverdagsbilledernes betydning - som for eksempel den danske fotografi  professor Mette Sandbyes bog Kedelige billeder: Fotografi  ets snapshotæstetik (2007) og med åbningen af Den Nationale Fotosamlings permanente udstilling Kameraet og os på Det Kgl. Bibliotek i 2021 -  er  der  stadig  noget  interessant  over  Batchens  betragtninger. Hvorfor er det først nu, at fotografi   og hverdagsbilleders  snapshotæstetik  alene  repræsenteres  på  Den Danske Pavillon? Det er der sikkert en række forskellige svar på. Men én ting forekommer sikkert: De fotografi  ske dokumentationer  af  hverdagslivet  har  (langt  om  længe) opnået en bredere anerkendelse for deres vigtige rolle.

Danmarks fortsatte koloniale aftryk fremstår i Storchs fotografi  er som et vilkår. Et vilkår, der både er voldsomt gennemtrængende, og som fremtræder som en markør i den almindelige borgers hverdag. Det vil sige, at der både er fotografi  er med Dannebrog og indrammede billeder af Jesus Kristus, der fremstår som en integreret del af interiøret. Mens der også er de familiære portrætter af Storchs familie, venner og bekendte, imens de strikker, spiser, gestikulerer, fester, sover, krammer hinanden, forbereder deres fangst og giver suttefl  aske til deres baby.

Med  sine  storslåede  fotografi  er  af  landskabet  og  det stille hverdagsliv i Kalaallit Nunaat er Storch en kunstner, der  insisterer  på  retten  til  selvrepræsentation.  Denne insisteren på at rette blikket indad er både stærkt og beundringsværdigt, da han er med til at skabe fundamentet til en fotografi  sk kultur i Kalaallit Nunaat, der både konfronterer de koloniale blikke og kredser om historieskrivning fra eget perspektiv - med alle dets ridser og revner.

## pauline koffi vandet

## Litteratur

- Barthes, Roland. (1980) 2018. Det lyse kammer - bemærkninger om fotografi  et . København: forlaget politisk revy.
- Batchen, Geoff  rey. 2000. 'Vernacular Photographies'. History of Photography 24, nr. 3: 262-71. https://doi.org/10.1080/030 87298.2000.10443418.
- Wolthers, Louise. 2024. 'Listening to the Light: The Photography of Inuuteq Storch'. I Inuuteq Storch - Rise of the Sunken Sun . København: Strandberg Publishing.