Friluftsliv efter de grønne bølger - Kropsøkologiens nye modsætninger
Forfattere: Henning Eichberg
Tidsskrift: forumforidraet (2013-03-01)

Fidus (Hugo Höppener): Lichtgebet - lysbøn. 1894

## Friluftsliv efter de grønne bølger

Kropsøkologiens nye modsætninger

## INDLEDNING

Folks praktiske forhold til naturen, som vi kalder 'friluftsliv', har i Danmark som i Tyskland ikke udviklet sig lineært, men i historiske bølger. Det viser nyere forskning også for Sveriges og Skotlands vedkommende. Og hvad skete der efter den tredje grønne bølge fra 1960/80'erne? Artiklen  undersøger  naturbegrebets  nye  konfiguration, dets praktiske baggrund i gestaltning af rum og sted, i løb, bevægelseslandskaber og kropsøkologi. Naturens fraktale (anti-) geometri bliver synlig og en ny humanisme, der ikke - som den  klassiske  humanisme  -  stiller  'individet' mod 'naturen', men medmennesket i sammenhæng med medverdenen.

Mennesker sidder i en foredragssal og taler om naturen. Lad os foretage et eksperiment. Vi spørger:  Hvor  er  naturen  her  i  rummet?  Folk kigger sig omkring. Stolene eller bordene er lavet af træ - er det nu natur? Næppe som sådan. Måske står der en enkelt indendørsplante, men virker den ikke kunstig - eller er den måske lavet af kunststof? Er naturen helt gemt væk fra vor verden?

Efter  en  del  tøven  begynder  den  ene  eller den anden i salen at le eller smågrine. Folk ser hinanden i ansigtet. Aha-oplevelsen breder sig. Noget naturligt er der alligevel. Det er i vore ansigter - ansigt til ansigt - at vi finder naturen.

Natur er altså ikke bare 'naturlig'. Og desuden er naturen historisk foranderlig.

## TRE GRØNNE BØLGER

Friluftslivets  og  naturforståelsens  historie  har ikke udviklet sig lineært, men i historiske bølger (Eichberg &amp; Jespersen 1985). Fra mellem 1770 og 1820 begyndte folk at vandre ud i naturlandskaber som heder og bjerge - landskaber, som man tidligere havde foragtet eller frygtet og søgt at undgå. De blev nu pludseligt opdaget som noget værdifuldt og beskrevet i sværmeriske vendinger. Mens man tidligere vandrede af nød eller af tradition, som svendevandring og pilgrimsfærd, blev vandreturen nu til en aktivitet med værdi i sig selv - eller med tillagt pædagogisk værdi.

De fornemme legemsøvelser, de såkaldte adelsmæssige eksercitier, havde man i 1600/1700-tallet typisk dyrket indendørs i haller, det være i dansesal, ridehaller, fægtesal eller boldspilhaller. Men nu begyndte borgerlige unge at dyrke gymnastik i det grønne og opdagede naturparker som ideelle øvelsessteder, mens den engelske park med sine krumme veje og naturlignende former erstattede den franske haves geometriske mønstre. Man op- rettede gymnastikpladser uden for byen og mellem træerne. Og så udviklede man nye former for leg og løb i det grønne. Folk begyndte at dyrke svømning og byggede svømmeanlæg ved vandet. Og ridning, som tidligere havde været en geometrisk eksercits, blev til en hurtighedsaktivitet om kap, gerne på tværs af landskabet.

Caspar David Friedrich 1818: Vandrer over skyerne

Oven i disse nye praksisformer skabte romantikken en overbygning af litteratur og billeder med  stærk  følelsesladet  karakter  (Safranski 2007). Først i kraft af denne følelsesrevolution kunne mennesker opleve naturen på den sværmeriske og værdibesatte måde, som i dag betragtes som 'naturgiven'.

Mellem 1900 og 1930 forstærkede nye impulser denne proces 'ud i det grønne' og skabte nye former for udfoldelse og praksis i naturen. Nu organiserede unge sig pludseligt  i  særlige ungdomsbevægelser,  der  vandrede  ud  i  det grønne - spejdere, woodcraft-folk, socialistisk ungdom DUI og tyske vandrefugle. De dannede  autonome grupper for at dyrke deres selvorganiserede lejrliv, sange, danse og lege i det grønne. Snart opdagede officerer og pædagoger denne udvikling og prøvede at bruge den til at kontrollere  og  disciplinere  de  unge.  De  unge skulle 'væk fra gadehjørnerne' - og denne vej førte også ud i det grønne.

Samtidigt fik den engelske sport en ny social bredde og udbredtes som outdoor games. Hvad der tidligere havde været en eksklusiv borgerlig klubvirksomhed, blev nu til en massebevægelse omkring boldspil og andre lege og konkurrencer på grønsværen.

Gymnastikken havde efter den første grønne bølge i 1800-tallets anden halvdel trukket sig tilbage  til  gymnastiksalen,  men  blev  nu  også forandret. Den indtog igen det grønne uderum, nogle gange i kombination med friluftsaktiviteter og beklædningsreform. Dette skete på bag- grund af nye livsreformsbevægelser og af vitalismen, der i en underlig blanding af sundhedspolitisk  bekymring,  halvreligiøs  sværmeri  og æstetisk  iscenesættelse  introducerede  nøgenkultur og anden friluftsaktivitet (WedemeyerKolwe 2004; Hvidberg-Hansen &amp; Oelsner 2008).

AF HENNING EICHBERG

I samme sammenhæng og til lignende formål skabte man nye typer af anlæg i byerne, især badeanstalter,  legepladser  og  parkanlæg.  Og desuden  bevægede  folk  sig  gennem  skisport og orienteringsløb, cykelsport og rosport ud i naturen.

Igen gav de nye praksisformer liv til overbygninger af litterær, kunstnerisk og politisk art. Johannes V. Jensen og Jeppe Aakjær satte nyromantiske ord på de nye erfaringer. Sangkulturen  blev  beriget  med  natursange.  Og  i  det politiske felt oversatte naturfredningssagen alt dette til fredningspolitik og gav stof til nye typer af kontroverser.

Men, som sagt, det drejede sig ikke kun om nye  ideer,  men  om  en  ny  samfundsmæssig  og kropskulturel praksis. Hvor tæt på kroppen processen foregik,  viste  sig  i  forholdet  til  hudens farve. Indtil 1800-tallet havde man social status ved at have hvid hud. Med den nye grønne bølge derimod blev solbrændt hud til en positiv markør. Der gik også klassemæssig distinktion ind i sagen, idet den solbrændte hud nu ikke længere henviste  til  bøndernes  habitus  eller  arbejder-

Tyske Wandervögel. kilde: http://www.emmet.de/wan\_vogel.htm

klassen. Men bronzeringen var nu knyttet til en ny friluftslivspraksis og en ny æstetik.

Fra 1970'erne og frem forandrede friluftslivet sig på ny. Men nu pegede transformationerne i mere forskellige og ofte modsætningsfyldte retninger. Turcykling blev til en massebevægelse, og  bymarathon  bevægede  tusinder  af  mennesker gennem byen - men hvordan forholdt byen sig til naturen? Hippiekulturen og ø-lejr-bevægelsen søgte tilbage til 'det enkelte liv', mens mountainbiking  stod  for  en  teknologisk  erobring af den grønne natur. Med stærk inspiration fra Norge vandt 'det primitive friluftsliv' frem, mens unge med deres adventurerace også gerne brugte naturen som ramme for nye konkurrenceformer.  Grønne  græsrodsaktiviteter tog miljøspørgsmål kritisk op, mens golfsporten oplevede et boom, der også kunne belaste miljøet. Folk joggede - og dyrkede højteknologiske ekstremsports.

Igen skete der også noget på overbygningsplanen. I den overordnede miljøpolitik ændredes perspektivet  fra  naturfredningens  beskyttelsesintention  til  økologien,  som  udfoldede  sig som  en  ny  forestilling  om  en  større  sammenhæng  mellem  menneske  og  natur.  I  sammenhæng  med  landskabsomlægning,  erhvervsudvikling og turismefremme gav den tredje grønne bølge stof til tanken om danske nationalparker. Og i kunstens område var det land art, der udtrykte  de  ofte  modstridende  tendenser  om natur og kunstighed, som-om-natur og naturlig forgængelighed.

## FRILUFTSLIV I SVERIGE

Den historiske bølgebevægelse i forhold til naturen  var  ikke  et  særkende  for  Danmark  (og Tyskland). Den blev også beskrevet for Sveriges vedkommende (Sandell &amp; Sörlin 2008). Her trådte nogle bemærkelsesværdige nationale særtræk frem. Også i Sverige begyndte bølgebevægelsen omkring år 1800, da rejsen i praksis og i litteraturen blev til noget nyt. Romantiske myter blev opdyrket og landskabet nationaliseret.

Efter  1900  organiserede  man  især  ski  og spejdervæsen. Allemansrätten fastslå  naturens tilgængelighed på det politiske plan. Henvendelsen til naturen gik sammen med en kulturkritik, der stillede sundhed kontra nervøsitet. Fra 1920'erne fik dette en ny social bredde, der førte  frem til  det  socialdemokratiske folkhemmet. I 1960'erne forandrede vilkårene sig også i Sverige gennem samfundets forbrugskultur og motorisering. Og så kom øko-tourismen til. Og stien - som noget tredje mellem natur og kultur (Bischoff 2012).

## FRILUFTSLIV I SKOTLAND

Lignende historiske diskontinuiteter finder man også i Skotland (Eichberg 2012: 72-84).

Her  skabte  den  litterære  romantik  ved  udgangen af 1700-tallet billeder om det arkaiske og særprægede Highland og de vilde klaners liv. Snart  gjorde  turismeindustrien  sig  gældende med bjergbestigning i Skotland og masseturisme gennem dampskibe og jernbaner. Erobringen  af  det  skotske  landskab  gennem  turisme og outdoor sports medførte det såkaldte landspørgsmål.  Rige,  aristokratiske  grundejere  fra England tilegnede sig store dele af de skotske Highlands og brugte dem til jagt. Dette fremkaldte  folkelig  modstand.  Sport  og  landskab blev kamppladser for sociale og nationale konflikter.

Fra slutningen af 1800-tallet gjorde bevægelsen  for  nationalparker  sig  bemærket.  Skotten John Muir blev i USA 'faderen af de nordamerikanske nationalparker' og 'vildnissets profet'. I  Skotland  selv  var  imidlertid  interessernes modsætninger i første  omgang  alt  for  stærke, med  grundejerne  og  energikoncernerne  som opponenter.  Omkring  år  1900  udviklede  der sig også en ny type af ungdomsorganisationer også i Skotland Scouts fra England, Woodcraft Folk fra Amerika og Outward Bound med rødder i  tysk  oplevelsespædagogik.  Skotske  vandrehjem blev bygget fra 1931.

De  nyromantiske  ideer  og nationalparksintiativer  fik  senere  økonomisk  hjælp  fra  de såkaldte charities ,  private  velgørenhedsfonde. The  National  Trust  for  Scotland købte  land  til fredning. I den tredje fase tænkte man desuden sport, outdoor activities og landskab i en sammenhæng, især med den skotske selvstændighed i 1999 og Edinburgh-regeringens velfærdspolitik.  Nu  etableredes nationalparkerne, og i 2003 åbnede en lov for offentlig tilgang, der ligner  nordisk  allemandsret.  I  nationalparkerne tilbyder outdoorcentre aktivitetsmuligheder. En ny professionel figur, de skotske rangers , or- ganiserede sig i 1974. De kombinerer praktisk naturforvaltning med miljøbevidst handling og miljøundervisning og ligner de danske 'naturvejledere'.

## OG EFTER DEN TREDJE GRØNNE BØLGE?

Den tredje grønne bølge har frembragt mange nye praksisformer og rammebetingelser for natur- og friluftslivet, med ølejre i Danmark, økoturisme i Sverige og rangers i Skotland. Men den har ikke forvandlet vor verden til et romantisk naturlandskab. Vi  er  ikke  dér,  hvor  vi  måske med Ulf Lundell drømte os hen:

' Jeg er skabt til åbent landskab, hvor vindene får fart. Hvor lærken hænger himmelhøjt og synger smukt og klart... Jeg er skabt til skumringstimer og aftenbrisens sus. Med hanegal på afstand og med langt til næste hus. '

Hvor står vi nu, 30 år efter de tre grønne bølger  blev  beskrevet?  Sommerlande  og  vandlande - fra Lalandia til Bon Bon Land - tilgodeser familiernes  behov  for  et  midlertidigt  liv  i  en kunstig,  gerne  eksotisk  som-om-natur. Verdens regnskove  dør  fortsat  eller  måske  endda  med forøget  hastighed.  Mens  forskere  og  politikere dyrker illusionen om gennem genetic engineering at berige naturen, forsvinder der hver dag 130 dyre- og plantearter fra kloden. De miljøaktive græsrodsbevægelser er mange steder gået i opløsning eller overlever som halvbureaukratiske NGO'er,  mens  besætterlandsbyerne  med  deres runde træhuse er ryddet af vejen. Grønne partier  blev  nogle  steder  til  regeringspartier,  der sikrer  den  industrielle  kapitalismes  globalisering.  Bilismen har vokset sig større i Danmark og trukket nye motorvejanlæg med sig. Befinder vi os i en ny restaurativ periode?

Men på den anden side eksperimenterer skoler med 'den grønne dag', bringer børnene ud i skoven en gang om ugen og deklarerer sig som udeskoler (Bentsen 2012; Dubillot 2013). Naturog  friluftsgårde  tiltrækker  folk.  Der  er  blevet oprettet naturvejlederuddannelser og -jobs. Idrætsorganisationerne  ansætter  konsulenter til  at  gøre  idrætten  'grønnere'.  Græsrødder stiftede Dansk Forum for Natur- og Friluftsliv , og højskoler  tilbyder  strabadsture,  bike  &amp;  hike, havkajak, telemarkski, snowboard, windsurfing og overnatningsture. Grøn mad har fundet sin faste  plads  på  supermarkedets  hylder. Greenpeace er aktiv og populær, Robin Wood kæmper om verdens skove, og Dyrenes Befrielsesfront har skabt  uro.  Skovbørnehaver  bringer  de  små  i kontakt med det grønne - skønt med øget bustransport til følge . Lokale og Anlægsfonden , som oprettedes på baggrund af den brede kritik af idrættens  containerarkitektur,  fremmer  innovativ  handling  -  ikke  mindst  gennem  faciliteringen af 'det aktive udeliv' (Andkjær, Arvidsen &amp; Dalgaard 2013). Og kunststof-skibakker vokser frem på dansk grund - surrogatnatur for et land, der mangler bjerge, is og sne?

Overordnet planlægger man danske nationalparker (Stoltze 2010). Man taler også om Danmarks  genforsumpning,  hvilket  er  en  revolution efter halvandet århundreders dræning og 'landvinding'. Nationalparksplanerne har ført til lokale konflikter med grundejere, som nogle steder havde succes med at blokere sti-planer og holde deres landområder uden for nationalparkerne (Eichberg 2000; Haahr 2013). På den nationale  plan  prøvede  den  borgerlige  politik efter 2001 et anti-grønt backlash, men det blev snart derefter korrigeret - dengang med miljøministeren Connie Hedegaard som ansigt på.

Ordet 'friluftsliv' fik genklag i det internationale  og  blev  til  et  engelsk  og  tysk  begreb (Liedtke  &amp;  Lagerstøm  2007).  Ikke  mindst  fik den nyere bevægelse 'ud i det grønne' en ny profil, ved at den blev præget af ældre (HansenMøller 2011). Ældre foretrækker at bevæge sig ud  i  det  grønne,  og  planlæggere  er  mere  og mere begyndt at orientere sig efter netop dette behov. Dette forhold gør en forskel over for de ungdomskulturer, der bar modernitetens klassiske tre grønne bølger.

Prøver man at karakterisere aktuelle eller at forudsige kommende tendenser, så vælger man normalt mellem to muligheder. Enten bestemmer  man  en  herskende  tendens  og  forlænger denne ud i fremtiden - fortsættelsens vej. For naturbrugets historie er fremskridtstanken et typisk  eksempel  på  en  sådan  ekstrapolation, der  peger  på  teknologiske  løsninger  for  alle mulige problemer. Eller man spår den store forandring, gerne det helt store spring - omvæltningens vej, som kan være enten en katastrofe eller en revolution. I naturbrugets historie har dommedagsprofetier spillet en vigtig rolle især siden  1970'erne.  Natur-  og  friluftslivets  historie  med  sin  bølgestruktur  lægger  imidlertid hverken op til det første eller det andet, skønt både  kontinuiteter  og  diskontinuiteter  bliver synlige. Den konfigurale betragtning får mere gavn af spørgsmålet, om eller hvor der tegner sig nye modsætninger - altså en tredje og mere dialektisk søgende tilgang.

## NATURBEGREBETS NYE KONFIGURATION

Hvor er vi henne med naturen? Skønt svaret ud fra de nyere praktiske erfaringer er sammensat, modsigelsesfuldt og næppe entydigt, viser det nævnte eksperiment i indledningen, at en ny naturforståelse måske har vundet frem. Det tredje naturbegreb efter de to, som man tidli- gere havde brugt med kulturel selvfølgelighed, har taget klarere former.

Menneskets ansigt er nemlig ikke naturligt, fordi  alt  er  natur,  altså  fordi  mennesket  -  set med naturvidenskabens øjne - er et væsen af fysisk, kemisk og biologisk art. Dette naturbegreb  ville,  historisk  set,  svare  til  naturforståelsen fra tiden før den første grønne bølge, da man tænkte natur som ordensnatur ,  natur som det hele, som vi fortsat bruger i begrebet 'naturvidenskab'. Dette naturbegreb lever ganske vist  videre  i  mange  varianter,  men  karakteriserer ikke den skitserede situation. Menneskeansigtet er ikke naturligt, fordi det er biologisk.

Vi er heller ikke naturlige i den modverdens forstand, som de tre grønne bølger skabte modernitetens revolutionære drømme om - befrielsesnatur. Den har vi ganske vist ikke glemt, men den passer ikke til den nævnte situation. Vort ansigt er ikke naturligt, fordi vi har befriet os fra den menneskeskabte unatur, og tilhører den originale 'grønne' verden, som vi kan gå 'ud' i eller vende 'tilbage' til. Det er heller ikke nødvendigt, at vi - vort ansigt - bliver beskyttet gennem den type fredning, som især den anden grønne bølge har udviklet for at beskytte naturen.

Snarere har vi natur i ansigtet, fordi der er en indre pointe i naturen, som vi bærer med os som mennesker, på godt og ondt. 'Under brostenene ligger stranden', var en parole fra 1968. Denne tredje natur, som vi har opdaget med og efter den tredje grønne bølge, viser sig snarere gennem menneskenes rynker end gennem det glatte, smarte ansigt, som fitnessindustrien dyrker - altså som indre økologi og kropsøkologi. Og naturen kommer til udtryk gennem menneskenes  praktisk-aktive  forhold  til  medverdenen  altså gennem en slags politisk økologi . Denne natur kan man godt kæmpe for, dog ikke først og fremmest ved at frede den, men ved at nyskabe den gennem innovativ økologisk handling.

Fra 'naturfredning' til 'økologi' - naturbegrebets konfigurationsskifte er ikke indskrænket til det begrebsmæssige. Overbygningen har en basis i folks kropslige praksis. Det viser sig i rummets konfigurationer. Ved at løbe, altså i en basal idrætslig praksis, har folk i høj grad forladt det standardiserede rum og løbebanens rette  linie.  Jogging,  bymarathoner  med  deres karnevalistiske træk, løbetræf og andre løbeformer  er  blevet  til  en  bred  folkelig  praksis, der forholder sig snarere til stedet end til rummet. Løbet fører hen til og labyrintisk omkring de  unikke  steder  i  menneskenes  livsverden, til place snarere end space .  Det her er min by, siger fødderne. Du er min skov, siger løbet. Det her er min vej. Men på den anden side gør 'fødderne' sig også uafhængig af givne steder, hvor man samles til de populære folkeløb og bymaratoner helt fra Odense og Kolding til Berlin og New York. Hvad siger fødderne her? Hinsides de etablerede dualismer aner man noget tredje. En ny mangfoldighed? Nye paradokser?

Løbets - altid kulturelle - forhold til naturen ligner  den  'natur',  som  mennesket  med  sine rynker bærer i ansigtet. Hvordan kan man nærmere forstå denne sammenhæng?

## NATURENS FRAKTALE ANTIGEOMETRI

I takt med den tredje grønne bølge gav en opdagelse fra 1970erne os et nyt intellektuelt instrument i hånden til nærmere at beskrive forholdet til naturen. Det var opdagelsen af det fraktale.

Folkets løb gennem byen og løberens vej gennem skoven, rynkerne i ansigtet og de grønne blade på træet er karakteriseret ved et fælles niveau af kompleksitet, som er placeret et tredje sted mellem kaos og den rette linie, mellem total uorden og den panoptiske geometri. Den- ne tredje dimension har man ud fra matematiske overvejelser og computersimulationer kaldt den fraktale dimension (Mandelbrot 1983).

Fraktalernes geometriske former kontrasterer mod de klassiske 'glatte' former af trekant og kreds, paralleller og kugler, som den vesterlandske skoleviden har opdyrket gennem århundreder,  som  om  de  konstituerede  'den  egentlige' geometri.  Livets  former,  som  vi  kalder  naturlige, lader sig imidlertid ikke beskrive gennem den  glatte,  panoptiske  geometri.  Planteformer og skyer med deres bizarre æstetik, vandhvirvler og kystlinier, kropsceller og blodårer, fiskestimer  og  menneskemængder  danner  mønstre, som man tidligere har kaldt 'matematiske monstrummer' eller 'naturens luner' (' sports of nature '),  og  som  man afviste som seriøs matematisk genstand. Eller som man plejede at omskrive som besynderlige, blæksprutteagtige, boblende, bumsede, flimrende, foldede, forgrenede, forvirrede, hvirvlende, indviklede, kornede, knortede, knudrede, krøllede, labyrintiske, mærkelige, omsiggribende, pjuskede, polypagtige, rynkede, sammenfiltrede, skummende, slangebugtede, slyngede,  snoede,  snørklede,  sprudlende,  sære, tangagtige, tilfældige, trævlede, uigennemskuelige, vilde eller virre. Den nye fraktale geometri nærmer sig en matematisk beskrivelse af disse naturlige former.

Det drejer sig imidlertid om mere end en matematisk rationalisering - og i det hele taget om mere end former. Der er følelser og lidenskaber i spillet, angst og lyst. Miljøets dybdepsykologi viser i retning af, hvad Gaston Bachelard (1938) har kaldt 'elementernes materialistiske psykoanalyse'.  Fraktalerne  åbner  op  for  en  slags antigeometri. (Anti-) geometrisk form, kropslig praksis og dybere følelser hænger sammen i en medverdens økopsykologi.

Natur-og  friluftsliv  består  ved  en  nærmere betragtning af fraktale bevægelser. Det gælder også de labyrintiske bevægelser, som karakteriserer byen som bevægelseslandskab (Eichberg 1999). I denne forstand ligger byen netop ikke uden for natur- og friluftslivets verden.

## HEN IMOD EN MELLEMHUMANISME?

Dybdeøkologien  har  endnu  et  andet  aspekt. De senere år har klimakatastrofer af ny kraft og voldsomhed hærget mange steder i verden, endog  i  det  hyggelige,  civiliserede  Danmark. Det  skete  stik  imod  alle  forudsigelser  om,  at mennesket nu endeligt havde 'frigjort sig fra naturen'.  Tværtimod  ser  det  ud  til,  at  netop 'humanistiske' frigørelsesstrategier og -teknologier  kraftigt  har  bidraget  til  katastrofernes nye, orkanagtige dramatik. 'Naturen slår tilbage', siger man - og projektet om 'menneskets' herredømme er kommet i knibe.

Ekspertgrupper udsender igen og igen alarmerende  beretninger.  Således  konkluderede den  tyske  regerings Wissenschaftlicher  Beirat Globale  Umweltveränderungen (WBGU,  2000), at  15  procent  af  klodens  landoverflade  burde stilles under beskyttelse, hvis man ville standse arternes dramatiske død; det ville koste en brøkdel af de subventioner, som det offentlige bidrager med til naturens ødelæggelse. Opgøret med denne offentlige politik er imidlertid mere  end  et  beskyttelsesproblem.  Grundlæggende spørgsmål rejser sig omkring den humanisme,  som  den  vesterlandske  tænkning  har opdyrket som moderne. Det kommer til udtryk i en fornyet debat om modsigelsen mellem humanismen og naturalismen.

Mennesket er tingenes mål, siger den antropocentriske  mainstream.  'Gå  hen  og  gør  dig jorden  underdanig'  -  da  denne  humanistiske logik efterhånden viste sin ødelæggende og må- ske ligefrem eksterministiske kraft, begyndte i 1970'erne en ny, 'grøn' naturalisme at svare igen. Der eksisterer noget større, som unddrager sig menneskets indgreb. Mennesket er indlejret  i  naturen,  og  der  er  grænser  for  vækst. Antropocentrismen er et problem. - Men også dette siger du som menneske, replicerer humanismen og vejrer lige om hjørnet faren for en ny antihumanisme, for en 'økofascisme'. Der eksisterer  kun  menneskerettigheder, og dyr har ingen  rettigheder  (Fenger-Grøn  2000).  -  Men hvorfor har vi så alligevel, og netop i takt med moderniteten, udviklet regler om dyrenes beskyttelse?  -  spørger  naturalismen  igen.  Hvad gør vi ved os selv som mennesker, når vi frakender dyr deres rettigheder?

Det ser altså ud til, at vi kun har valget mellem den 'humane' kolonialisme, hvor det enkelte menneskes Jeg bliver blæst op til at være Gud over det hele - og en antihumanisme, som argumenterer med 'naturen' som en 'objektiv, biologisk' reference uden for mennesket, uden at  tage  naturbegrebets  kulturelle  relativitet til  efterretning.  Igen  er  det  noget  tredje,  som bliver  overset  -  relationen,  vekselvirkningen, mellem'et. Der eksisterer noget større end det enkelte menneske, noget der var foran os og er med os, om vi vil det eller ej, og som unddrager sig menneskets indgreb.

Dette  større  kan  oven  i  købet  godt  forstås ud fra den humanistiske logik selv: Større end mennesket  i  ental  er  menneskene  i  flertal. Menneskets navle vidner om, at der var mennesker før. Mennesket (i ental) er ikke alene i verden. Grundtvigs (1817) antropologi drejede sig om dette - med den levende vekselvirkning som praktisk pointe. Martin Buber (1992) knyttede an til det med det dialogiske princip - og med mødet og du'et som pointe. ' Mennesket er mennesket med mennesket. '

Tager man udgangspunktet i medmenneskeligheden i stedet for individet, så havner man ved en humanisme af anden grad, en slags social-  eller  mellemhumanisme.  Det  menneskelige ligger ikke kun i den enkelte, men mellem menneskerne. Menneskets dødelighed og medmenneskets eksistens dokumenterer, at det enkelte menneske - og dermed den traditionelle humanisme - har grænser (Jespersen 2000).

Fundamentalt har man altså med to forskellige humanismer at gøre, alt efter om man tager mennesket  i  ental  eller  menneskene  i  flertal som basis. Hvis vi siger, at det menneskelige er et  Mellem,  et  Med  eller  Sam,  så  giver  det  en anden pointe end den etablerede individualisering af Selvet. Og det gælder ikke kun i forholdet til det sociale, men også i forholdet til den ikke-menneskelige natur. Vejen er ikke så lang fra  mellemhumanisme  som  socialhumanisme til  et  ydmygt  og  dialogisk  forhold  til  medverdenen. Både naturen og det sociale lægger op til en udvidet humanisme - mennesket er i sin kerne medmenneske.

Diskussionen om 'naturalisme vs. humanisme' som  enten-eller  er  dermed  forældet  (Sloterdijk 1998). Ikke desto mindre dyrkes den forsat med stort engagement, og dette viser, at sam-humanismen ikke er en selvfølgelighed. Den er en fornyelse, som med eller efter den tredje grønne bølge har grebet om sig. Og den er ny på trods af nogle lignende tanker hos Grundtvig (som tilhørte den første grønne bølges tid) og Buber (som tilhørte den anden bølge).

Sådan set er natur- og friluftsliv et møde med det, der er større. Det er en måde at sige 'du' til medverdenen på.

## BEVÆGELSESLANDSKABER OG KROPSØKOLOGI

Naturens  konfigurationer  -  det  være  sig  som det fraktale eller som det større - er ikke kun et spørgsmål om filosofisk forståelse og heller ikke kun om kontemplativ praksis. Naturen står midt i de aktuelle politiske modsætninger. Det viser  også  et  yderligere  eksempel:  Store  dele af dansk landbrugsjord er blevet braklagt gennem de senere år og årtier. Jordens økonomiske værdi har forvandlet sig til det modsatte: Landmanden bliver subventioneret for ikke at dyrke jorden. Denne paradoksale situation kalder på en ny samfundsmæssig vurdering af, hvad vi vil med vort land i stedet for den tidligere produktivisme. Projekter om 'brugsnaturen' er blevet udviklet for at nyskabe landskabet som oplevelses-  og  bevægelseslandskab  for  bl.a.  byboere (Præstholm 1996).

Igen befinder man sig dermed uden for den gamle dialektik mellem naturens kolonisering -  gennem  urbanisering,  facilitetsbebyggelse, asfaltering etc. - og naturens fredning. Der er næppe noget i det nedslidte landbrugslandskab, der fortjener at blive fredet. I stedet skal steder af ny kvalitet etableres, det være gennem stisystemer, kunstværker af 'land art', kunstige urskove eller idrætslandskaber af ny art.

Uanset hvad man konkret satser på, kan dette føre til sammenstød med jordejernes ejendomsret. Forestillingen om friheden for privatejendommen står imod folks frihed til at bevæge sig i deres land, eller hvad man i den nordiske tradition kalder allemandsret. Forskellige frihedsbegreber støder sammen - der er lagt op til kulturkamp (Haahr 2013). Hvilket frihedsbegreb refererer natur- og 'fri'-luftslivet til?

Landskabet er ikke kun det grønne land 'derude'. Byen er et bevægelseslandskab (Borgogni 2012). By som bevægelseslandskab er noget andet end titlen 'grøn by', som nogle kommunalbestyrelser konkurrerer om - og alligevel ikke helt forskellig. Til fælles har de, at 'det grønne' ikke kun ligger 'derude', og derfor er der lagt  op  til  sammenstød  'her  hvor  vi  bor'.  Og natur- og friluftsliv er her, hvor vi bevæger os.

Ikke mindst inden for idrætten er der lagt op til sammenstød. 'Grøn idræt' er mere end retningslinjer for sparsomt naturforbrug ved gymnastikstævner eller økologisk mad i idrættens cafeterier. Det er i idrættens bevægelse selv, at idrættens økologiske kvaliteter og modsigelser fremtræder. Der er praktisk-kropslig, bevægelseskulturel forskel mellem idræt som en del af naturforbruget,  idræt  som  naturfredning  og idræt som innovativ kropsøkologi. Hverken friluftsliv eller 'naturen' går op i en højere enhed,  men  der  er  nordisk  friluftsliv,  der  'ikke efterlader spor', side om side med adventurerace  (Andkjær  2008).  Friluftsliv  er  de  unges parkourløb  i  storbyens  'jungle'  (Angel  2011; Larsen 2014) side om side med de ældres vandretur ud i det grønne.

## LITTERATUR

Andkjær, S. (2008). Friluftsliv i Danmark. Unges deltagelse  i  organiseret  friluftsliv  set  i  kulturelt perspektiv . Odense: Syddansk Universitet, ph.d.afhandling

Andjær, S., Arvidsen, J. &amp; Dalgaard, K. (2013). Rum og rammer for aktivt udeliv . Odense: Institut for Idræt og Biomekanik, Syddansk Universitet

Angel,  J.  (2011): Ciné  Parkour.  A  cinematic  and theoretical  contribution  to  the  understanding  of the practice of parkour . No place, PhD

Bachelard,  G.  (1938). La  psychanalyse  du  feu . -  English  1964: Psychoanalysis  of  fire .  Boston: Beacon

Bentsen,  P  (2012). The  Concept  of  Udeskole  in Danish Schools . University of Copenhagen Bischoff, A.  (2012). Mellom meg og det andre er der stier. En avhandling om stier, mennesker og naturopplevelse . Ås: Universitetet for miljø og biovitenskap, ph.d.-afhandling Borgogni,  A.  (2012). Body,  Town  Planning,  and Participation  -  The  Roles  of  Young  People  and Sport .  (=  Studies  in  Sport,  Physical  Education and Health. 186) University of Jyväskylä, PhD

Buber, M. (1992). Jeg og Du . København: Reitzel. Først 1923

Dubillot,  S.  T.  (2013). Etniske  minoritetspiger  i udeskolen  -  en  mulig  tilgang  til  øget  deltagelse  i fysisk aktivitet . Københavns Universitet, speciale

Eichberg, H. &amp; Jespersen, E. (1985). De grønne bølger.  Træk  af  natur-  og  friluftslivets  historie . København:  Fredningsstyrelsen  1985.  2.  udg.. 1986  Gerlev:  Bavnebanke.  3.  udg.  2001  Vejle: DGI

Eichberg,  H.  (red.)  (1999): Idrætten  og  byen . Vingsted: DGI forskning

Eichberg, H. (2000): 'Movement landscape - scenarios and grassroots conflict. Green revitalization in a Danish rural area.' In: Studies in Physical Culture and Tourism , Poznan/Polen, vol.7, 141-160

Eichberg,  H.  (2012). Idrætspolitik  i  komparativ belysning  -  national  og  international .  Odense: Syddansk Universitetsforlag

Fenger-Grøn, C. (2000): Hvad i alverden bør fredes? Dagbladet Information , 4.maj Grundtvig, N.F.S. (1817): Om mennesket i verden . Nyudgave af Korsgaard, O. (red.) (1997): En orm - en gud . Odense: Odense Universitetsforlag Hansen-Møller,  J.  (2011).  Muligheder  og  begrænsninger for ældres friluftsliv. In: Haahr, J. &amp; Andkjær, S. (red.). Muligheder og begrænsninger for friluftsliv . Odense: Syddansk Universitet, 69-76

Hvidberg-Hansen  &amp;  Oelsner,  G.  (red.)  (2008). Livslyst.  Sundhed  -  Skønhed  -  Styrke  i  dansk kunst  1890-1940 .  Fuglsang  Kunstmuseum  og Fyns Kunstmuseum/Odense Bys Museer

Haahr, J. (2013). Barrierer og muligheder for friluftsliv .  Odense:  Syddansk  Universitet,  ph.d.afhandling under bearbejdelse

Jespersen, E. (2000). Døden og medmennesket i spejldans - mellem ånd og frihed. In: Kompetence og demokrati .  Vingsted: DGI. 15-22

Larsen, S. H. (2014). Parkour mellem leg og læring . Odense: Syddansk Universitet, ph.d.-afhandling under bearbejdelse

Liedtke,  G.  &amp;  Lagerstrøm,  D.  (Hrsg)  (2007). Friluftsliv.  Entwicklung,  Bedeutung  und  Perspektive . Aachen: Meyer &amp; Meyer.

Mandelbrot,  B.  (1983). The  Fractal  Geometry  of Nature . New York: Freeman. Først på fransk 1977

Præstholm, S. (1996). Brugsnatur.  Friluftsliv  i  fremtidens landskab . Gerlev: Gerlev Idrætshøjskole

Safranski,  R.  (2007). Romantik.  Eine  deutsche Affäre . München: Carl Hanser Sandell,  K.  &amp;  Sörlin,  S.  (red.)  (2008). Friluftshistoria. Från 'hårdande friluftslif' till ekoturism och miljöpedagogik . Stockholm 2.uppl.

Sloterdijk, P. (1998-2004). Sphären . Bd.1: Blasen . Bd.2: Globen .  Bd.3: Schäume .  Frankfurt/Main: Suhrkamp

Stoltze, M. 2010: Danmarks nationalparker . Køben  havn: Lindhardt &amp; Ringhof http://dansknatur.wordpress.com/2012/10/16/nystart-for-danmarks-nationalparker-i-2013/

Wedemeyer-Kolwe, Bernd (2004). 'Der neue Mensch'. Körperkultur im Kaiserreich und in der Weimarer Republik . Würzburg: Königshausen &amp; Neumann

Wissenschaftlicher  Beirat  Globale  Umweltveränderungen  (WBGU): Report  2000 ,  refereret  i: Die Zeit , 14.sept.2000, s.33