Forord
Forfattere: Redaktionen Kultur & Klasse
Tidsskrift: kok (1995-04-27)

## Forord

Metaforens historie er lige s5 lang, som den er t z t  smnenslynget ined filosofiens og litterattirens historie. Tropen metafor har siden antikken fdrt et omtumlet liv i og iinellein de skiftende videnskabelige paradigmer. Den har vzret beundret i nogle perioder og foragtet i andre. Romantikerne gav ilnidlertid inetaforen status nzrinest som selve nØglen til kreativiteten eller 'iinaginationen', som de sagde, og siden da has dens anseelse vzret stØt stigende frem til den moderne lingvistiks og kognitionsteoris antagelse af, at metaforen has en grtindlzggende betydning for både sproget og erkeiidelsen. Metaforens teori er kompliceret, og dens anvendelse er så vidt forgrenet, at sproget ofte er blevet betragtet soin siinpelthen en nekropolis af dØde metaforer.

Artiklerne i dette nuimner af K&amp;K behandler sider af denne oinfattende probleinatik. Steffen J@rgen.serz tegner i MetufOrer~  som infpraktio~z et oinrids af inetaforens teorihistorie ined szrligt henblik på udviklingen i vort arhundrede fra I.A. Richards til Lakoff &amp; Johnson. Rorizar? Jukohson og J@rgen  Dines Jolzansen diskuterer inetaforens begrebsinzssige status og betydning inden for henholdsvis lingvistikken og semiotikken, Jakobson i sin banebrydende atikel fra 1956: To  a,spektc?r ctf sproget og to typer ufiitisk,fors~rrelse. Herined oveiszttes den for fdrste gang til dansk, s k ~ n t den har vzret et alment referencepunkt siden strukturalismens fgrste dage. Dines Joharzsen sztter i Ikonicitef i litterutur inetaforbegrebet i relation til Peirces tredelte tegnbegreb og i saerdeleshed til dets fØrste niveau, ikonet. Herefter f ~ l g e r eksempler p i konkrete analyser af inetaforbrugen i tekst og film, Bo Degn Rasmus,ven og Lise Busk-Jensen behandler metaforen i henholdsvis Prousts ioinanvzrk A la recherche du tem12.s perdu og Cainpions filin Tlze Pluno.

Metaforen er kun én  blandt sprogets troper, inen den har siden Aristoteles vaeret betragtet som disses grundforin og den mest betydningsfulde blandt dein: »langt vzsentligst er det at beherske inetaforen«, skriver han i sin Poetik, »det er det eneste, man ikke kan overtage fra andre; det er de geniales kendetegn, fos dette at skabe gode metaforer forudsztter et Øje for ligheder«. Metaforen over-f~rer, soin ordet siger, betydning fra et område til et andet, den drejer [trope = vending] sproget bort fra dets bogstavelige  indhold og beskriver i stedet gennem billeder. Aristoteles opstillede soin den fdrste en klassifikation over fire typer metaforer: de tre simple former overfØrer betydning fra slzgt til  art eller oinveridt og fra art til art, inedens den komplicerede fjerde analogiserer gennein proportionalitet.

Trods klarheden i Aristoteles' inetaforteori kan inan ikke sige, at nutiden i det vzseiltlige bygger direkte videre p i   den. Hoved~sagen hertil er, at Aristoteles opdelte sprogbrugen i tre adskilte kategorier, logik, retorik, og poetik, hvorefter han indskrznkede inetaforens betydning ved nxrrnest udeluldtende at henregne den til den sidstc af  de tre kategorier, poetikken. Sorn bekendt inente Aristoteles, at poesi er efterligning, 'inhnesis' , og at digtningens opgave består i at skabe vellignende billeder af virkeligheden, dels soin den er, dels som den burde vzre; hertil måtte inetaforen naturligt anses for at vzre det centrale sproglige redskab. Logikkens og retorikkens  opgave er derimod henholdsvis at przstere en klar argumentation og at overtale ved hjzlp af veltalenhed; disse to diskurstyper kan også betjene sig af metaforer, inen da deres sprog er den prosa, der ligger tzt på dagligsproget, og metaforen netop er en poetisk afvigelse fra dagligsproget, blev den logiske konklusion, at et inetaforfattigt sprog vil vzi-e  at foretrzkke. Meget kortfattet kan Aristoteles' overve.jelser over metafor og sprog saintnenfattes således, at poetisk og dagligt sprog er to adskilte stØrrelser,  og at metaforen ved at tilhØre det poetiske sprog i grunden er en dekorativ udsmykniiig af dagligsproget. Det er Aristoteles' liovedsynspunkt, også selv oin han i sin Retorik anf~rer, at »det er fra metaforen, vi bedst kan gribe noget nyt«, og hais syn på inetaforen soin i hovedsagen sproglig dekoration blev viderefgrt og forstzrket af de latinske forfattere fra Cicero til Quintilian.

I middelalderen  var metaforen anderledes velanskreven. Det kristne sarifund var doinineret af den tanke, at verden er en bog, Gud har skrevet. Man betragtede således i en vis forstand verden selv som en inetafor for den inetafysiske virkelighed, mennesket ikke kan gribe ined sine sanser. Tydningen af metaforen blev derfor en indgang til forstaelse af Guds mening ined det skabte. Det var ikke inetaforens evne til at oversntte personlige erfaringer til sproglige billeder, inan interesserede sig for, men dens iiluligheder for at billedliggØre deri kollektive erfaring; inan lagde ingen vzgt på metaforens ngjagtige gengivelse af personlige indtryk, meri bestrzbte sig iidelukkende på at den skulle have offentlig gyldighed. Metaforen var bzrer af de alment anerkendte vzrdier og havde den didaktiske opgave at pege på Guds vzrk. Gud havde i realiteten selv skabt de inetaforer: soin det var digternes opgave at finde frein. Denne vxgt på det kollektive og offentlige gav den iniddelalderlige metafor en s t a k   lighed ined syinbolet. Thomas Aqiiirias' overve.jelser over de symbolske lag i evangelierne og Dantes overfØring af inodellen på hans egen Konzedie, som Jgrgen Diiies Johansen tidligere habeskrevet i K&amp;K (lir. 65&amp;66), er eksempler p5 denne iniddelalderlige inetaforteori.

Middelalderens udlØb i renzssancehumanismen og derefter i oplysningstiden rnedfØrte en fornyet kritik af metaforen. Rainées  indflydelsesrige  opdeling af den klassiske retoriks fem faser, inventio, disposito, elocutio, inemoria og actio (stofiildsainliilg, disposition, stil, erindring og udf~relse) i to hovedgrupper, soin sandede inventio. dispositio og inemoria under dialektikken og kun efterlod elocutio og actio til retorikken, implicerede en adskillelse mellem indhold og forin, som på ny henviste metaforen til den rene forins rolle, en udsinykning på en i forve-jen  fzrdig tankegang. Hermed inistede man i stigende grad sansen for inetaforeils seinantiske funktion, og under de efterf~lgende puritanske str~mningers bestrzbelser på at rense sproget for a1 overflØdig pynt lå det lige for at krzve en litterzr stil ined f z l ~ e s t intilige metaforer. Denne bevzgelse gik hånd i hånd med, at tyngdepunktet i sprogbrugen flyttedes fra det talte til det Q k t e   ord, hvilket yderligere svzkkede iilteressen for 'retorikken',  fremf~relsessiden, hvortil inetafosen var blevet knyttet.

Kritikken af inetaforen videref~rtes af  oplysningstidens filosoffer, som anklagede de sproglige figurer for at forplumre erkendelsen. I Lockes einpiristiske teori tilhØrer metaforen den gruppe forestillinger, som hail kalder  'sainniensatte', og soin er et resultat af hjernens fri koinbinationsevne, til forskel fra de såkaldt simple forestillinger, soin han inente kunne f ~ r e s direkte tilbage til sanseiagttagelser. Locke hzvdede, at inan burde betragte sådanne sproglige figurer med den stgrste mistro og ikke fzste nogen lid til dem soin kilde til viden: »vi in;  erkende«, skriver han i An Essay Cr&gt;r~cerning Human Understanding, »at hele retoiikkens kunst, bortset fra orden og klarhed, hele den kunstfzrdige og figurative brug af ord, sorn veltalenheden har opfundet, kun er til for at indf~re forkerte ideer, bevzge lidenskaberne og dermed fØre dØinrnekraften på afvejeq. For Locke reprzsenterer metaforik og figurativ tale et inisbrug af  sproget, fordi et således besmykket sprog forfgrer 1zserenltilh~reren frem for at overbevise ined logiske argumenter. Når pebersvenden  Locke herefter går så vidt som til at identificere metaforen med en kvinde og veltalenhed ined kvindelighed, synes der, som Stefen J@rgensen skriver i sin artikel, at vzre tale om en nzrrnest paranoisk  frygt for at blive forf~rt af  både den metaforiske kvinde og den kvindelige inetafor, i Øvrigt en holdning sorn allerede ses fuldt udfoldet i Quintilians retorik, hvor den rette tale samnenlignes med deii sunde mandskrop. Man kan forestille sig, at Locke har bifaldet biskop Sam~iel Parkers forsØg på i 1670 at få brugen af 'overdrevne og saftige' metaforer forbudt ved lov.

Soin bekendt vendte romantikerne op og ned på hele denne sprogfilosofi. De gjorde grundlzggende op ined Aristoteles' opfattelse af troperne som forinelle, udvendige midler til forskflnnelse  af et i Øvrigt fzrdigforinet indhold. Man kan poft taget sige, at romaiitikerne sggte tilbage til Platon i stedet foi- Aristoteles, eller i alt fald til den ny-platonisine  som havde przget europzisk tznkning siden hØjiniddelalderen. Platon taler (i Faidros) om sproget som en levende organisine, der ikke kan adskilles i sine enkelte dele og heller ikke kan opdeles i poesi og retorik. Herudfra kan Platons uvil.je  mod digtningen ined lidt god vil-je  også forstås;  idet digterne I ~ f t e r en del af  sproget, poesien og inetaforerne, ud  af det alinindelige sprog og kalder det for deres, ber~ver de alle andre sprogbrugere denne del af det fzlles sprog. Wordsworth freinhrever da netop også i sit poetiske manifest, forordet til Lyrical Ballads, at han vil vzlge sit sprog fra dagligsproget, det sprog soin faktisk tales af mennesker (»really used by inen«), og at sprogets poetiske indhold er uafhrengigt af forinelle stØrrelser som f.eks. den inetriske form.

Det blev imidlertid periodens fgrende teoretikero  Coleridge, som afg~rende satte inetaforen i centruin ved at forbinde den ined n~glebegrebet 'imagination'.  »Digteren«,  skriver han i Biographiu Literaria, »bringer hele inenneskets sjzl i aktivitet, idet dens enkelte evner underkastes hinanden i overensstemmelse ined deres relative vzrdi og fortjenester. Han spreder en enhedens tone og ånd, soin blander og (som det var fØr) smelter den ene sammen ined den anden ved hjzlp af den syntetiserende og magiske inagt, til hvilken vi  har reserveret navnet ilnagination.«  Irnaginationen forbinder, sammeiisinelter og blander elementer i en enhedsskabende proces, der har så meget tilfrelles ined inetafordannelser, at metaforen for Coleridge inå siges at vzre identisk ined den aktivt virkende forestillingsevne eller iinagination.

I.A. Richards havde gennemarbejdet den romantiske iinagiriationsteori i Coleridge on Imagination (1  934), f@r han publicerede sin egen inetaforteori i Thr Phihsaphy ufRhetoric  (1 936), og når han tillzgger inetaforen en selvstrendig betydningsdannende funktion, er det i lige forlzngelse af romantikernes ideer. Richards'  egen inetaforteori, interaktionsteorien,  som er emnet for fgrste del af  Steflen  JQrgensens artikel, bygger på den antagelse, at en inetafor er betegnelsen for en helhed af to ideer, som ikke substituerer hinanden, inen interagerer. Metaforens to samvirkende ideer kaldes henholdsvis  'tenor' (hovedindholdet) og 'vehicle'  (befordringsmidlet); der  overfares ikke betydning fra den ene til den anden, de agerer sammen i det metaforiske udtryk. Bag dette syn på inetaforen ligger Richards' teori otn, at 'betydning'  eller 'mening' ikke er en stabil kvalitet, men noget som tillzgges ord i sprogbrugen og tilskrives virkeligheden gennem sproget. Sproget arbejder inetaforisk, når det overf~rer betydning til tingene; metaforen  er simpelthen en grundkggende funktionsinåde i sproget. I artiklens anden del behandles Lakoff &amp; Johnsons kognitive metaforteori, som har vakt stor interesse siden deres fØrste bog, Metaphores We Live By, iidkom i 1980,  og som kan siges at ligge i forlzngelse af Ric.harcis'  teori. Lakoff Pc Johnson rnener soin Richards, at inetafosen gen- neintrznger både dagliglivet og dagligsproget, og de freinlzgger et stort eksempelmateriale soin belzg.

Stegen Jlrgensen bemzrker dog, at Lakoffs senere bog, More than Cool Rea,son (1  989, skrevet sammen med Mark Turner), tilsyneladende er et opgØr med Richards' interaktionsteori, som kritiseres for at tale for vagt oin interaktion uden at przcisere, hvori den består, og for at sidestille de ideer, hvis interaktion danner inetaforen, uden at besteimne deres forskellige og indbyrdes status.

Romun Jukobsons indholdsinrettede og referencetztte artikel er vzsentlig fra mange andre synsvinkler end metaforteorieris. I en indledning, Afusi  og tropologi, til artiklen udreder Stcfen  Jlrgensen forbindelsen mellem Jakobsons og Saussures strukturelle lingvistik, samt Jakobsons videre udvikling af relationerne inellein afasiens to hovedforiner og stilistikkens to hovedtroper.

Det vzsentligste i Xarnun Jukobsons artikel i relation til inetaforteorien er, at han applicerer polariteten inetaforlinetonyini på, hvad han kalder sprogets to fundamentale funktionsinåder. Som sprogbruger betjener inaii sig hovedsageligt af  to inetoder, skriver han, selektion og kombination; den talende selekterer ord fra en given sprogkodes leksikalske lager for derefter at koinbinere dein til  sztninger i overensstemnelse ined kodens syntaktiske regler. Jakobson har studeret de to sprogfiinktioner hos afatiske patienter, som mangler den ene af  dein. Selektion foregir p i   basis af siinilaritet og substitution; patienter ined  siinilaritetsforstyrrelser  kan ikke selv begynde en sztning, inen kun reaktivt udfylde den kontekst, en samtalepartner anbringer dein i. Koinbination foregår på basis af kontiguitet (nzrhed) og koiltekst; patienter ined kontiguitetsforstyrrelser taler i ordbunker uden klar sztningsdannelse. Jakobsoil forbinder nu inetaforen med selektionsfiinktionen og inetonyinien ined koinbinationsfunktionen. Selektion og metafor, siger ham ined Saiissure, »forener teriner in absentia i en virtuel hukoimnelsesseiie«, inedens kombination og inetonyini er »in praesentiu [.  .  .] baseret p i   to eller flere teriner, der i lige h ~ j grad er til  stede i den faktiske serie«. I Jakobsons lingvistiske teori har metaforen altså en ganske anden vzgt end i de poetikker, som reducerer den til pynt; den reprzsenterer en af sprogets grundlzggende funktionsinåder og har naturligvis dermed også en kognitiv funktion. Af umiddelbar interesse for litteraturteorien er også hans afsluttende beinzrkninger om metaforens forrang i romantikken og symbolismen over for inetonyrniens forrang i realisinen; herined åbner han for inuligheden af en lingvistisk tilgang også til genreteorien.

Udgangspunktet for J@rgen  Dines Johan.uens artikel er semiotikken, nrermere bestemt det fØrste led, ikonet, i Peirces tredelte tegnbegreb. Dines Johansen definerer indledningsvis litteratur soin den diskurs, der kan imitere de flcstc andre typer af disklirser, og soin overhovedet kan r e p r ~ s ~ n t e r e ikonisk;

ikoner er således gode steder at lede efter det specifikt litternre i en tekst. Peirce fastlcegger tre niveauer i ikonet: billeder. diagrammer og metaforer. Den billeddannende evne, han tillzgger ikonet, er betinget af, at der er bestemte kvalitative ligheder mellein på den ene side det semiotiske tegn (f.eks. sprogtegnet) og på den anden det betegnede objekt. Til forskel herfra efterligner diagratninet ikke objektet selv, inen i stedet relationer mellein objekter. Endelig er Peirces inetaforbegreb bredere end det scedvanlige; han ser inetaforen soin en parallelisine inellein forskellige områder, en slags overszettelse  rnellern to semantiske felter eller to semiotiske medier, som han på linie ined Lakoff &amp; Johnson inener er nedvendig for vor selv- og oinverdensforståelse.  Af  disse tre ikoniske niveauer behandler artiklen diagramnet inest indgående.

Skal inan pege på en skgnlitterzer tekst fra vort århundrede, hvor inetaforen spiller en afgØreride rolle, falder tanken hurtigt på Proust og hans inadeleinekage. Udgangspunktet for Bo Degn Ra,s~.nu.s.sens diskussion af inetaforen i Pi3 .sporet efter den tabte tid er Deleuzes, Genettes og Paul de Mans indflydelsesrige analyser af dette vzerk fra 1  9601erne  og 70'erne.  Degn Rasmussen viser, livordan Proust har analyseret Swans kzerlighed til Odette soin forinidlet af Vinteuils sonate, der således bliver en metafor for deres indbysdes relation, og videre hvordan den digression, soin hele afsnittet Swan.~ kmrlighedshistorie er i roinaneil, metaforisk fremstiller det syn på sproget, soin hovedpersonen Marcel ined tiden niir frem til, en viden oin betydniiigens ustabile fl~iktuering inellein subjekt, tegn og verden. De Man har i sine liesninger vist, at Prousts brug af inetaforer Abrier for tolkninger i forskellige retninger, hvoraf ingen kan gØre krav på at reprzsentere nogen egentlig inening; kun Izeseprocessen selv bliver i  sidste instans meningsfuld. Degn Rasmussen kritiserer de Mai1 for at gleimne det subjekt, der står bag enhver Iresiling og foreslår selv, at verden kan aflzses af  subjektet (Proust og Marcel) som en ophobning af erfaring gennein tiden. En riekke af roinanens centrale inetaforer analyseres ud fra dette synspunkt; sinagen af inadeleinekageri dyppet i te soin metafor for erindringen oin Marc e l ~ barndoin i Coinbray, bondepigen soin inetafor for naturen og begreret, og billedkiinsten soin inetafor for sproget.

Jane Campions brug af inetaforer i Thr Piano er ikke inindre igjnefaldende end Prousts. Filinens plakat viser et koncertflygel på en @de strand i New Zealand og peger derined selv på instruinentets status som inetafor. Lise BuskJensen betragter filineii som en kvindelig dannelseshistorie på flere forskellige planer ined klaveret som den saimnenbindende figur. Samtidig giver denne inetafors stzrkt ikoniske karakter, dens bogstavelige lighed ined de ob-jekter den saimnenlignes  ined. anledning til  videre  refleksioner  over kvindelige kunstneres billedsprog i  forlzngelse af Virginia Woolf og Margaret Hoinans.

Nurmnerets  sidste artikel  er Jan Esmanns Ruhhinsk  t~enkning,  mystik, psykokubbalisme og postmoderne tekstteori. Det er en ukonventionel diskussion af lighedstrzkkene inellein den jodiske  tradition for tekstexegese og den poststrukturalistiske  tekstteori. Den rabbinske teksttilgang er fundamentalt przget af en stadig »semantisk translokation«: en inetaforlasning og en ny inetafordannelse i en uophorlig, kornnienterende proces uden en forestilling oin, at der er en referent. i forhold til hvilken et udsagns sandhed eller falskhed kan afg~res. Herved adskiller den rabbinske tanke sig fra den grzsk-kristne sprog- og tanketradition, der i f ~ l g e sin selvopfattelse przdicerer noget, soin kan afg~res at vzre enten sandt eller falsk. Metaforen er i forhold til en sådan udsagnslogik en ikke-logisk blandingsfigur, som f~lgelig ikke har plads i denne logik. Stillet på spidsen kan inan imidlertid rejse det sp~rgsniål i inodsat retning, oin ikke det przdicerende udsagn bygget på kopula -x er y -egentlig også kan betragtes som en betydningsoverforsel. altså en metaforisk relation. Det er langt hen, hvad den poststrukturalistiske tekstteori foleslår, og artiklen inddrager i denne forbindelse Derrida og Barthes. Også Freuds dr~inmetydiling lzser sin »tekst« ud  fra en beslzgtet tankegang. Artiklen stiller på baggnind af de mange lighedstrzk inellein disse tekstopfattelser og den rabbinske exegese det sp~rgsmål, oin inan kan se tekstteoriens udvikling soin »en art judzisk  eruption« i den grzsk-kristne kulturtradition.

Nuinineret afsluttes med tre anmeldelser.

Red.