Kracauer
Forfattere: Anne-Louise Sommer
Tidsskrift: kok (1992-02-18)

rende) har sikkert sukket efter en hurtiglæst og letfattelig  indf~ring i dekonstruktion. Man kan kun glæde sig over, at Gyldendals Intro-serie nu har gjort en sadan publikation mulig; jeg tvivler ikke pil, at den vil blive flittigt brugt. StØrst appel vil  bogen  formentlig have til (1itteratur)studerende p i  universitetes gninduddannnelse.  Som en introduktion til den litterære dekonstruktion kan bogen da anbefales. Men skal den bruges i undervisningen p9 universitetsniveau, bØr  dens fremstilling af dekonsuuktion nok suppleres nied mere dybtgiende introduktioner og allerhelst, naturligvis, med de dekonstruktive kritikeres egne tekster.

Noter

1.  Jan Rosiek, »Allegori, retorik  og bogstavets  tavshed. Paul de Mans dekonstruktion« i Litteratur &amp; samf~lnd 46 (1990) p. 69.
2.  Se Robert Moynihan, A Recent Imngining. Interviews with Harold Bloom, Geofley Hatrnarz, J. Hillis Miller, Paul de Man, 1986, p.  148.

## Anne-Louise Sommer

## Kracauer

Henrik Reeh: Storbyens Ornamenter -Siesfried Kracauer den moderne bykultur, Odense University Studies in Literature, vol. 28, Odense Universitetsforlag, 275 sider, 1991.

Som det indledningsvis bemzrkes indskriver Storbyens Ornamenter sig i et stØrre projekt, hvis ærinde er etableringen af en humanistisk urbanvidenskab. Herved forstaes en tværfaglig praksis, hvor byen sØges  afdzkket som ramme for bevidsthedsmzssige, kulturelle og sociale processer af generaliseret karakter.

Byen og byrummet er gennem de senere ir blevet gjort til genstand for en stadig stigende opmærksomhed, spændende fi.a arkitekternes kritik og videreudvikling af tidligere tiders byplanlægning og urbanbygnings typologier, over den administrativt teknologiske sektors fors@g  p9 forst9else og beherskelse af byens komplekse strukturer, til kunsthistorikere og litteraten orientering mod byens tematiske og motiviske rolle i den kunstneriske fremstilling. Fælles for denne optagethed af byen er dels 0nsket om -og viljen til -at oparbejde en analysepraksis hinsides de traditionelt opdelte akademiske/vidensmæssige afgrznsninger og grupperinger; og dels artikuleringen af  selve bytematikken i dialogisk relation til en begrebsafklarende forholden sig til det moderne.

Igennem analyser af den tyske intellektuelle Siegfried Kracauers urbanskrifter fra mellemkrigsarene -og med ornament-begrebet som vehikel, foretager Henrik Reeh en yderst kompetent naerlæsning af byen og moderniteten specielt med henblik p9 at afdlekke det urbankulturelle refleksionsrum, der som en »4. dimension« transcenderer det tredimensionelle arkitektoniske  rum.

Den indledende fom~ulerede hypotese præsenterer ornamentbegrebet som D . . det fælles punkt, hvorigennem storbyens univers kan indg9 i aktiv forbindelse med en kritisk fortolkeride subjektivitet.« (p. 17-18). Ornamentet anskues  som  et  ikke-operationelt begreb, der i sig blerer en betydningsmangfoldighed, hvis imm'mente kvalitet er dobbelthed; p9 én  gang overflade og et betydningsfonnidlende  abstraktum, p9 én  gang en anonym artikulering (fra kunstneriske og arkitektoniske marginalzoner) og en for det kollektive bevidsthedskonstituerende  faktor. Ornamentet forstaes fglgelig som en intellektuel og real  abstraktions foi~n, der muliggor erkendelse af tendentielt utilgzngeligt materiale, eksempelvis fornuften, hvilket for Kracauer baner vej for den resubjektivering  af byens objektive kultur, der ogs9 for sociologen Georg Simrnel blev bzrer af en egentlig utopisk gehalt.

Simmels skrifter om  by  (primart »Storbyerne og det hdelige liv« 1903) er det ene felt, som Kracauer Iarses op imod og i forhold til; det andet udgeres af tidens  arkitekters betragtninger over omamentets status i  den moderne arkitektur  (i.e.  Adolf  Loos' berygtede

»Ornament og forbrydelse« 1908).

Pil baggrund af  korte og koncise redegØrelser herfor, lader Henrik Keeh Kracauers position aftcgnc sig, belyst  gennem analyser i tre niveauer af: 1) den selvbiografiske under pseudonyni iid- givne roman Ginsfer.  Von ihm selbst geschrieben 1928,2) de fra 1925-1933 i Frankfurter Zeitungen publicerede journalistiske  by-essays samt 3) den samfundsbiografiske bog Jacques Offeribach  und das Paris seiner Zeit fra 1937.

Dette genremæssigt og tidsligt forskellige tekstkorpus illustrerer samtidig en bevægelse, der g9r fra forstedelens afsggning af ornamentet som erfaringsdannende instans for individet i dets mddc med storbyen betragtet som refleksivt rum; over andendelens stadig stigende orientering mod ornamentet set som den instans, der formidler mellem individ og by  i et videre socialt forankret perspektiv og dermed overskrider f~rstedelens over-vejende æstetisk-eksistentielle position; for endelig i tredie del at sgge en indfrielse af det Simmelske 'resubjektiverings-projekt', hvor fremskrivningen af det 19. bhundredes parisiske urban- og kulturhistoriske ornamenter f@rer  til en afdzkning af byen som rum for den kollcktive historiske bevidsthed.

Byen bliver folgelig p9 én  og samme tid det subjektive erfaringsrum, reproduktionsinstans for samfundsmzssige strukturer  salilt bærer  af  en utopisk kraft, der for Kracauer fremskrivcs i en negativ dialektisk b e v ~ g e l s e , hvor opmlerksomheden p9 urbankulturens mikroniveau lader brudflader og fragmenter trarde frem, som igennem forskydninger iuuligggr en mnkning hinsides de reduktionistiske binære oppositionsstrukturer (Ratio -Fornuft eksempelvis, der netop forenes i masseomamentets kultur).

Som mediator eller krydsningspunkt kan man sige, at ornamentet har en begiebstransceiiderende  karakter. Yder- mere lader Kracauer ornamentet overskride den kunsthistoriske  kategori, hvor det som dekorativt indslag traditionelt modstilles din arkitektoniske konstruktion, der udger bygningsv~rkets grund og egentlige gehalt, fremfor applikativt at manifestere sig p9 overfladen. Saledes fungerer ornamentet p i   tre niveauer hos Kracauer nemlig somfigural abstraktion (savel organiske som krystallinske figurationer), ekspressiv proces (den enkelte ornament del som led i en signifikant helhed) og erfuringsproccs (p. 77-78). Kracauers optagethed af ornamentet som felt for generel samfundsvidenskabelig og kulturel erkendelse ses parallelt hos Ernst Bloch og Walter Benjamin, hvorimod visse af samtidens arkitekter udmarkede sig ved nadeslese felttog mod tidligere tiders excessive ornamentale udskejelser (i szrdeleshed den umiddelbart forudgiende historicismes  stileklekticisme  samt jugendstilens  florale ornamentik).

Parallelleme bereres perifert, hvilket er nnieligt i en frenistilling, hvis erklxrede genstandsfelt  er Kracauer, blot kunne det have været spandende om Reeh havde udfoldet yderligere betragtninger omkring forskelle p i   og ligheder imellem Benjamin og Kracauers fzlles projekt: lxsningen af samtiden gennem historien  (det 19. 3rh.s Paris) med henholdsvis passagen  og boulevarden  som eksempler p i   den rumlige artikuleriiigs bevidsthedsdannende  effekt, afspejlende forskellige facetter af  det samfundsmzssige nemlig henholdsvis konsumvareØkonomiens centrum og et labilt poli-

tisk  samt kulturelt milje (jvf. p. 194).

Interessant er det, at Kracauer var uddannet arkitekt og fungerede som praktiserende arkitekt indtil  1920. Dette belyser Reeh i lzsnirigen af Cinstcr von ihm selbst geschrieben, hvor kollisionen mellem praktiker og teoretiker  synes uafvendelig. Det er tydeligt at arkitekten (Ginsters)  orienterer  sig  mod  det processuelle, der bliver bzrer af den arkitektoniske dynamik, forsavidt det er hen ornamentet lever. De konkrete bygningsopgaver antager karakter af arkitektonisk vision indtil det ejeblik hvor virkeligg@relsesfasen indtræffer, og Ginster i parantes bemærket videregiver sivel ansvar som raderet til tegnestuens ledende arkitekt. To projekter beskrives indgaende som symptomatiske for arkitekturen~ habitus. SvOmmehallen hvor opmarksomheden p2 interieur artikuleringen afslerer bygningen som rum for subjektivitet, og æreskirkegarden hvis symbolske arkitektur skal danne ramme om det individuelle sergearbejde idet det inhumane i komposition og form minier krigsrxdslemes repetitive tvang. Det er oplagt, at der her opsdr en lakune mellem den fiktive arkitektoniske diskurs (Kracauers italesættelse af det egne / Ginsters ideale arkitektoniske virke) og realiseringen  af  samme. En forskydning som det kunne have været nok s9 interessant at se udfoldet mere eksplicit end det er tilfældet i Reehs fremstilling, hvor det arkitektoniske som konkret, taktil fysisk forekomst forskubbes til en marginal position.

Det forbliver ved kortfattede perspektiverende betragtninger i den afsluttende, konkluderende del, hvor linierne trakkes op til det sene 20. irhundrede, og hvor ornamentets tilbagevenden i den sikaldt postmoderne arkitektur betones. Dette danner endvidere belæg for at l a s e   Kracauer som tankeren, der foregriber den postrnodeme diskussion (p. 227), forsividt konstitutive træk er genkoinniende i  tidens optagethed af det herunder byens rum som moment i den erindringsdamende proces, fokuseringen p i  det partikulme og det dertil hØrende fragmenterede arkitektoniske -rum.

Kontradiktorisk modstilles den seneste arkitektur (eksemplificeret ved Jean Nouvel's Institute du monde arabe samt Charles Moore's Piazza d1Italia)  den klassiske modemismes koryfzer reprzsenteret ved Kracauers samtidige: Le Corbusier og Bauhaus-skolen. Pointen hcr cr selvsagt en profilering af Kracauers fremsynethed og radikalitet og i samme moment en Icgitimenilg af hans aktualitet, der synes h ~ v e t ovcr enhver tvivl. Blot kunne det vzre Ønskeligt oni den noget grovkornede Le Corbusier reception, der anes mere end en gang, hvis hovedærinde er betoningen af det anti-ornamentale, maskinforherligende og rationelt arkitektoniske, lod sig nuancere og perspektivere.  Det ville saledes være abenlyst, at netop Le Corbusier's oeuvre (der i sig selv er væsensforskelligt fra Adolf Loos') i sig rummede potentialcrne til en »Kracauersk tværlæsning«, dcr matte lade en egen dobbelthed gennemskinnelig.  Sorn Kracauers ornamentbegreb muliggdr en fremskrivning af fornuften som utopisk kraft,  ligger hele den modernistiske arkitekturs tvetydighed og dilemma indlejret i Le Corbusiers  teoretiske værk.

Men hvor Le Corbusier ofte valgte den syntetiserende fremstillingsform af uomtvistelige kohzrente betydningsstrukturer, er Kracauer kendetegnet ved orientering mod detaben, brudfladen og det heterogcne. En perspektivering i forhold til den italienske arkilekt og teoretiker Aldo Rossi, havdc i den forbindelse kunnet fungcrc som koilkrctioii af  ornamentbegrebet i  forhold til  den seneste arkitektoniske  praksis -Sammenfaldet er frapperende. Kossis arbejde med byen soni fikspunkt for sammenfbjningcn a f   arkitektonisk form, tid, erindring og spor; optagetheden af den analoge tankes fundamentale status samt en insisteren p i   at fremskrive individets psykiske strukturer og kollektive subjektivitetsformer  i det urbane rum (jvf. eksempelvis »A Scientific autobiographye  1979, hvor allerede titlen  lokaliserer  det  indbyggede dilemma -og forsbget p9 overvindelse af samme) ligger s i   at sige i forlængelse af Kracauers imoverende tiltag indenfor op~i~si-ksornheden p i   det urbane.

Kracauers aktualitet i forhold til den standende arkitekturdiskussion, -og i et videre perspektiv:  socialanaly  tikken som samlet felt, indskxiver sig i forhold til to centrale punkter l)  opmærksomheden p9 den rumlige artikulerings bevidsthedsdannende karakter samt 2) kroppen som essentiel instans i indstiftelsen af subjektets erfaringshonsont pi sivel det individuelle som kollektive nivenu. Dcrtil kommer overskridelsen af den universitzre-position i og med der t z n k e s  p 3  kanten  af  de traditionelle genrer; i forsgget p9 at fremlæse konkret historiske strukturer gennem resten, sporet -efter at genstandene synes opIbst i figurer under Kracauers analytisk dekomponerende  blik. Med en poetisk og pragnant diskurs lader Kracauer formen fblge indholdet; hvilket ikke helt kan siges om H e ~ k Reehs fremstilling, der er akademisk stringent og bundet til en noget tung  og omstændelig opbygning, der ind imellem truer med at kvæle den i Kracauers skrifter iboende intensitet. Til gengzld vinder fremstillingen i klarhed og til  den afsluttende bernzrkning om, at: »Hvis denne bog har bidraget til at skabe overblik over og indsigt i Kracauers relativt ubearbejdede by-essays, ville et vzsentligt mal v w e niet« (p.228) kan kun siges, at det p i forbilledlig vis er indfriet.