Proust - DeManding Reading
Forfattere: Bo Degn Rasmussen
Tidsskrift: kok (1995-04-27)

## Bo Degn Rasmussen

## Proust -DeManding Reading

»A la rccherche du teinps pcrdu narrates theflzglrt oj meaning, but this does not prevent  its own mearllng ,from being, iiice~santly, in  jllglrt.

Pnul de Man:

»Readin8 (Proust)cl

Paul de Man kritiserer i sin indflydelsesrige artikel om Marcel Prousts A  la r~cherche du tempspel-du (herefter forkortet ARTP), »Retiding (Proust)« fra bogen Allegories of Reilding, blandt andre Gilles Deleuze. I sin analyse af ARTP, i bogen Proust et les signes, forsØger Deleuze at opstille totaliserende billeder af vaeiket, der ikke tager hensyn til den totalitetsnedbrydende  effekt de retoriske konstruktioner hos Proust har, mener de Man.Deleuzc tager nemlig ikke til sidst i sin analyse det s a l m e   spring som de Man g@.  Han dekonsttuerer ikke sin egen Izsning, der ellers også kan siges at vzre en dekonst~uktioil af  teksten som fortzlling og soin niiriletisk refererende til en virkelig verden. Deleuze lzgger sin lzsning frem, og den kan angribes for den inåde, subjektet i tiden tilskrives betydning som den eneste enhed i en verden af kaos.

Deleuzes tanke er. at Marcel og med hain Izseren genneidØber en proces, en at  lzreproces, hvor tegn underseges i forskellige afskygninger. Det sociale liv,  kzrlighedslivet, i det hele taget liv fungerer gennein en stadig produktion og udveksling af tegn. Marcel lzrer at forholdet inellein tegn og indhold ikke er ct stabilt og entydigt forhold, der kan give en absolut viden oin verden. På samme måde Izrer lzseren, at en begivenhed kan betyde forskellige ting afhzngigt af, hvornår og fra hvein vi herer oin den. Det fznoinen, der holder saininen på en verden, hvor tegn og indhold ikke hznger solidt saininen, er for Deleuze tiden. Marcel, og den tid han har levet, er det rum, hvor alle tegn får inening. Ikke entydigt og endeligt, inen i en vedvarende proces af vekslende tegn-relationer,  der fØrst bringes til en afslutning,  når tiden stopper, nås Marcel der. Laeseren af ARTP er i Izsningen blevet udsat for en prgve på den tegnlzsningsproces, soin Marcel gennemlevede, og afkodningen af varket får aldrig ende, det ger kun vzrket.

Hvor de Mans lzsning rejses flere sp~rgsinål, end den besvarer, lzgger Deleuze en lzsiiing frcm, dcr beskriver eii forstielse af ARTP, der kan bruges som inspirationskilde p A   en nekke felter. De Man har et stykke v:~rkt@j, der kan bruges til at afdzkke en rl-ekke interessante problemer, men ligesi snart han har gjort det, skynder han sig at undergrave sin egen platform. Deleuze bliver stAende p i   platformen for at afprØve nogle af  de lzsestrategier, soin hans forst5else implicerer.

De Man har. lagt sin forståelse af lzsningen som proces frem i  en rzkke tekster, blandt andre »Semiologi og retorik« og »The resistance to Theory~.' Begge steder papeges lzsningens proces soin den eneste betydningsskabende. Probleinet ined de Man er at han, efter inin mening, reagerer noget overilet ved at dekoristi-uere denne proces selv. En lcesning af  Marcel Prousts A IL^ recherclze ~ L L tempsperrlu, der bruger de Mans greb til at ibne teksten, for siden ved en lzsning af de tematiske, nan-atologiske og psykologiske strukturer at undersoge implikationerne af den tekstforstielse, som netop Abnes af de Man, bØr give mulighed  for at se nye ting i teksten. Og det er, hvad jeg  agter at prØve at gØre her.

Jeg starter ined at undersgge den store digression i fortzllingen som UYL umow LIO Swunn udgØr. Denne historie bliver fortalt p i   et tidspunkt, hvor vi ellers er i gang med at lzse om Mai-cels tid i Coinbray. Fortzlleren er ikke, p3 samme inide soin i resten af ARTP, involveret i handlingen, da den foregir fØr hans f@dsel. Den kommer derved til at stritte ud  fra sammenhzngen på en inåde, der pikalder sig opinzrksoinhed. En opinzrksomhed, der synes rimelig, nar man senere forstås, hvordan Swann er en ekseinplasisk person, som Marcel ofte sammenlignes med. Swmn gØr sig nogle erkendelser vedrgrende sprogets inåde at virke pi, som foriælleren senere scetter Mrucels oplevelser op imod. Marcels oplevelser med erindringen, kmligheden og kunsten pivirkes af sproget p i   en inide, der ikke uiniddelbrut er forstielig for hain, inen som i fortzllingen sztter sig igennem p i   alle planer, herunder tematisk og narratologisk.

## Un amour de Swann

Un umour de Sbrlann handler om Swanns kzrlighed til Odette. Da hun p A   et tidspunkt f&amp;  en anden elsker, bliver Swann jaloux, og denne jalousi przger nogle ås af hans liv. Swann er kunstinteresseret, hvilket kan spores i hans forståelse af verden og Odette. Det er kunsten og de zstetiske udtryk, der spiller den altafgØrende rolle for de erkendelser han gØr sig.

Centralt i kzrlighedsforholdet stås en sonate af komponisten Vinteuil. Den bliver deres nkcerligheds nationalinelodifi,  og den skifter funktion for Swann fortl-ellingen  igennem. Det er funktioner, der afspejler kzrlighedsforholdet, Swanns erkendelse af omverdenen, kunsten og sproget. Swann opbygger et tegnsystein  omkring sonaten, hvor elementerne skifter betydning i en stadig segen mod stabile forhold i systemet. Swann g@r sig erkendelser om sprogets medierende funktion rnellein hans tankeverden og verden omkring hain. Han oplever, at del ikke er en umiddelbar  saimnenh~eng niellein  subjektet og de f~enomener, der omgiver det.

Da Swaim i starten herer sonaten sammen med Odette hos Verdurins binder den dem sainnlen i alles bevidsthed,  men Swann har en modvilje inod den, da han ikke finder, at der er en rimelig saimlenhxng mellein dein selv og sor~aten.~ Herefter snielter sonaten salmen med kzrliglieden. Det er en kzrlighed, der ikke svarer til noget ude i verden, inen  musikken  skaber et rum i Swanns sLj:el,  hvor den giver Odette og hans f~lelser for hende en substans, som ikke fandtes f ~ r . ~ Swanns besiddelse af Odette giver hun en uro, som han kun kan duline ved at granske dybere og dybere i hendes vzsen. Samtidig ved han, at det vil viere deden for den person, han er og for hans k~rlighed, hvis han 11% ned til bunden af  Odette og sandheden om hende. Kzrligheden og trangen til at finde sandheden er en del af selve Swanns konstitution. som han inå leve ined."

Swann har allerede i stxten set, at der ikke er noget ude i verden, der binder h m   og Odette s m n e n   ined musikken, men han lader en binding opsti. Forholdet mellem erindringen om inusikken og sonaten selv og forholdet inellein f~lelseriie for Odette og Odette selv szttes over for hinanden og kvalitet overf ~ r e s fra erindringen om rn~isikken til fØlelserne for Odette, som ved en inetaforisk proces. Denne nye binding giver Odette en substans, som er overf~rt fra de f~lelser, Swann ellers lagde i inusikken. For at forsti Odette unders~ger han sine folelser og den substans, som Odette har fiet, som om det vur Odette, der besad denne substans.

Ved musikaftenen hos Saint-Euveite herer Swann sonaten igen, og der sker en forvandling (det ekspliciteres7).  P i   et tidspunkt, hvor Swann lige har stiet og set p i   de andre herrer og tznkt over, hvordan deres monokler siger noget oin dem selv og deres forhold til omverdenen,  kominenteres Swanns egen rnonokel. Fortielleren aiger, at Swann ville have tznkt om sig selv, hvis han havde set sig selv, at han, da han h ~ r e r sonaten, feler en srnerte og stryger inonoklen vzk fi-a ansigtet, som var den en plagsom tanke, og terrer den af, som om han udvisker s ~ r g e n . ~ Swann feler en foivandling, idet han synes, at sonaten kender ham, hans kzrlighed og smerte modsat tidligere hvor han havde overvundet det urimeligt subjektive i forholdet.3wanil  ser, at sonaten er udtryk for hans individuelle opfattelse af lykke og kierlighed, for hvis sonaten kender ham og samtidig er en individuel opfattelse af lykke og kmlighed, må det v=re ham selv, der har skabt den. P A   samme tid forstiis han, at sonaten ikke bestai- af de fem toner, som hans hukommelse havde delt den op i for, at kunne huske den, men er en helhed, som hukommelsen har brudt."

Her fremstar monoklen som et billede på det, der er mellem verden og den, der ser den : perceptionsprocessen. Teksten g@r  opmzrksom på, hvad det er, der er ved at ske, og på sig selv ved at henlede opinzrksomheden på en medierende instans p i   linie med sproget/teksten." Swann bliver opmzrksom på, at han har prØvet at dele verden op i elementer, som ikke i hans erindring kan danne den helhed, de gjorde i virkeligheden. Sonaten er blevet påvirket af hukommelsen på en måde, der understreger det subjektive element, der netop er blevet tydeligt for hall, da han ser, hvor godt sonaten passer på hans f~lelser, og hvor diirligt den, som han husker den, passer på verden.

Det g&amp; op for Swann, at han har sat Odette og hans fØlelser for Ilende over for sonaten og hans erindring oin den, og at der derved er skabt sammenhznge mellem fznomener, hvis eksistens beror på de enkelte elementers stabilitet. Da Odette kom til at hznge smilen med erindringen om sonaten og sonaten kom til at hznge sammen med f~lelseme for Odette, er hele systemet nu i fare, idet han ser, at hans erindring om sonaten ikke passer på sonaten, soin han nu horer den. Han får mistanke om, at Odette ikke passer på det billede, han har af  hende, og at hans f~lelser for hende ikke passer på den person hun er. Han h ~ r e r nu i sonaten dialogen inellein pianoet og violinen, og horer et sprog, der er meget klarere end det talte, netop fordi det ikke er det talte.IX Der er i miisikkel1 en mulighed for at danne et sprog, hvor tegn og betydning er lig hinanden, og hvor verden derfor s&amp;  klart frem, men det er et sprog, del-  kun gzlder for de to, der er forenet i sonaten. Forskellen mellem musik og sprog er, i f ~ l g e maleren Elstir, der optrzder hos Verdurins, at i inusilcken er galskaben og manglen på logik konstituerende elementer, mens sproget vil afsl~i-e den talendes galskab.I3

En dalile siger til Swann efter musikken, at hun aldrig har oplevet noget lignende siden hun overvzrede en aften ined »table tournante«.'Wan noterer sig, at hun siger en ting, og at han selv forstar noget andet og dybere ved det. Han lzser en anden mening, der måske er mere bogstavelig, end den dainen Ønskede sig at Izgge frem. Damen taler om et begreb, der henviser til okkulte fznomener, mens Swann lzser en mere bogstavelig betydning ud af ordene. Han oplever at bordet vender, meningen skifter, at hans liv zndrer sig fra dette Øjeblik. Ordet trope er involveret p ; fransk idet »tropein« betyder at dre.je, og det er netop tropen. der i dette tilfzlde er ustabil og derved afslØrer sit fundament. Tegn og betydning hznger ikke samrnen p i   en universel måde. Det eksplicitere~, at det var en afgØrende aften i Swanns liv, og det g% op for han, at Odettes kmlighed til han aldrig skal realiseres, undtagen i ham selv."  Sprogets upillidelighed understreges ved dei-ine  erkendelse, der ikke er gjort, fordi damen sagde noget klogt, inen fordi Swann selv foretager en kobling inellem 01- d  og mening, tegn og betydning, en kobling som ikke falder dainen selv ind, da den jo angik Swanns personlige og intime liv.

Swarin ha-  af dainen fra selskabet hos Saint-Euverte faet henledt sin opi~llerksoinhed p i   sprogets evne til at vende riindt p i   tingene og til at skabe iistabile forbindelser inellem tegn og betydning. Det ber~rcr alle livets forhold og i szrdeleshed hans forhold til Odette, soin hail derfor opsgger. Han presser hende til at give oplysninger 0111  sit tidligere liv og oin sine lindre forbindelser. Afsl@ririgerne rØrer hain nzrinest fysisk i t~jcrtet. Det huri Cortzller ligger s i langt vxk fra de vlerste tanker, han  havde gjort sig, virkeligheden si langt vlek fra hans vxrste fantasier: at han igen koininer til at tlenke p5 dainens udbrud oin »table toui.nante«.'Vor  anden gang vendes der op og ned p i   hans foi-estilling oin verden. Swann inente at kende Odette, inen hun viste sig at vlere en helt anden; lians forstielse af hende viste sig at vlere doinineret af hans egne projektioner. Han hu-  beglei-et  en saininenhleng, og da den ikke fandtes, haihan  skabt den selv. Den betydning, han havde lxst af tegnet Odette, havde intet at skaffe ined den virkelighed. Odette selv kunne freinllegge, ligesom sonaten ikke passede p i   erindringen om den.

Rtekkevidden af  de konsekvenser det har for hans liv, at hukoiiunelseri fungerer, soin den gØr, gir op for h m .   Ikke engang Odette kender han. Forholdet iiiellem inusikken og Odette. set gennein Swanns kzrlighed til hende, og forholdet m e l l e ~ ~ ~ Odette og Swmn er skabt p5 et usikkert grundlag. Hverken tegilet eller betydningen er faste, stabile enheder. der kan forstis og huskes. og forholdet inellern dein er ligeledes usikkert.

Swann har gjort sig nye erkendelser med hensyn til sin forstAelse af oiri\~erdenen og de forhold, der styrer denne forstielse. Sproget og den forstaelse, det bibringer hain af  omverdenen, er begrxnset af  den form, der llegges ned i erfaringen ved sprogets verbalisering  af  dcn. Formen var haiis subjektive fortolkning, som han snØd sig selv til at se soin objektiv sandhed. Det har haft konsekvenser for Swailn, hvis liv var et inureridt i flere ir »alt sammen for en Kvinde, soin ikke faldt i min Sinag, slet ikke var rriin Type (...)e, som hali siger til sidst."

A lo Recherche du Temps p e r d ~ ~ er som helhed en sproglig, nairativ gengivelse af et levet liv, og som sidan iiii det vzre przget af den inåde, en sproglig fonn sletter sig igennem pi. Hvis man Ileser Swc1nn.s k~rlighedshi.vtorie, soin jeg her har gjort, kan iiian se den soin en probleinatisei-ing af vlerket som sidan, af sproget og af erfaringen. Der er ingen fast betydning at finde noget sted, og intet stabilt forhold inellem et tegn og den betydning den enkelte udleder af  det.

Swanns erkendelser er allerede gjort, for fortzlleren bliver f ~ d t , og da fortzlleren er barn, er Swann blevet gift ined Odette. Swann har altsa gjort sig nogle erkendelse]-,  og har senere  handlet med disse i baghovedet. Det undrer i forste omgang Izsereri at hore, at Swann er blevet gift med Odette, men forklaringen  kommer i forbindelse nied Marcels mode med E l ~ t i r . ' ~ Fortzlleren bruger smagen af en kage sorri påskud for at huske sin barndom i Coinbray og begynder at fortrelle hele sin livshistorie. Digressionen, fortaelleren g?r meget tidligt  i fortaellingen for at fortzlle om Swann, inå s3  vidt jeg kan se have en vis betydning for forstielsen af resten af foskellingen.  Swaniis mide at erkende og handle på er en blandt flere, inen da den drejer sig om sproget, erfaringen og fortaellingen, sztter deri resten af historien i relief. Den helhed, soin Swann ikke kunne skabe i sin hukominelse af musikken, k a n   Inan betvivle, at fortzlleren kan skabe i sin jagt p i   den tabte tid, idet det netop er den konstituerende del af helheden, der ikke findes mere: tiden selv.

Jeg har sagt at vise, hvordan et tropologisk betydningsskred i de centrale strukturer, der i  liistoriens lob virker  som bindemiddel inellem Swann og Odette, ved en naei-lzsriing viser sig ikke at kunne holde sammen p i   noget? stsukturer der overforte vzrdier fra et felt til et andet og derved fik dem til at hznge samlrien. Men det skete p i   et grundlag. der ikke selv var helt stabilt eller vaerdifiit. Det er sprogets rnide at fraginentere verden for derefter ved en lzngere og for den enkelte helt uklar proces at binde den sammen i nye kombinationer p i   en »naturlig« inade, der diskuteres. Det viser sig, at subjektet selv har den altafgorende indflydelse pi . hvordan verden ser ud. Afkodning og betydningsdannelse skaber selv vzrdier.

Nar Paul de Mari i sin artikel, som jeg kort przsenterer nedenfor, viser, hvordan metaforer ikke er metaforer, Inen snarere nietollymier: er det det Sanine." Det er helheder, der bygges op i sproget soin folge af et onske oin totalitet og forstilelighed hos Marcel og den laesende, der nedbrydes igen ved inodsatrettede udsagn i teksten. Det gor nzrhedsrelationerne til de eneste betydningsskabende. Totaliteten er vzk. I ARTP bliver disse erkendelser ikke bare staende og flagrer. De bliver diskuteret og perspektiveret i forhold til Marcels oplevelser iried erindring, kzrliglied og kunst. Herved udbygges diskussionen til at implicere en  rrekke eksistentielle fznomeiier, der foruden at forholde sig til »alinindelige« menneskelige vilkis, kaster nyt lys over sprogets funktion. For jeg  giir videre ined min analyse, vil jeg praesentere de Mans laesning lidt mere udf~rligt.

## Paul de Man

Paul de Mans projekt gis ud p i at finde spor i teksten, der siger noget om lzsning. Han underseges, hvordan I~sriing skal foretages, og hvilke betydninger man kan udlede af  tekste~l.~" Han gis ud  fra en tese om, at inan starter laesningen i en tro p i   bogstaveligheden, tekstens evne til at sige noget ined direkte henvisning til  en virkelighed. Men denne tro sti5 i  et spzndingsforhold til en skepsis over for tekstens evne til at koniillunikere mening. Ud  af denne tvivl opstk den fi-ugtbare  lzsning.

De Man analyserer ined dette udgangspunkt forskellige afsnit i ARTP, der p i   den ene eller anden made relaterer sig til det at lase. Iran viser, livordan teksten opbygger kzder af inodsætningspar, hvor parrene udveksler kvaliteter, og nye par opsti. Men inodsztningsrelationerne oplgses, og betydningen glider. Tekstens fors~g p : tegne et billede ved hjzlp a f   inetaforisk overfØrsel af vzrdi iiiellein &amp;der af  inodsztningspar viser sig ikke at vzre solidt funderet."  Dette leder de Man frein til at sperge om,  hvordan det kan vaere, at tropeine kan opbygge et univers, hvor sandt og falsk kan bytte plads, som de tilsyneladende @r m.h.t. kredcine af inodsletningspar,  uden at man lægger mzrke til det. H a n   inener, at det er karakteristisk  for tropologiske systeiner i almindelighed, at de betjener sig af substitutioner og udvekslinger af enheder og vzi-dier.

I et afsnit af ARTP, hvor Marcel sager skjul for at kunne lzse i fred, fremanalyserer de Man igen to kzder af modsztningspar, der pivirker hinanden p i forskellige inider. To urniddelbut uforenelige vzrdiszt forenes ved hjzlp af tropologiskc processer. Ydre og indre, lys og merke, kulde og v m e ,   lzsning og aktivitet bringes til at udskifte kvaliteter ined hinanden. For Marcel has det den funktion, at han med god samvittighed kan sidde og læse, uden at fa det dhligt over ikke at honorere bedstemoderens  krav om aktiv leg uden for huset. For de Man betyder det, at teksten betjener sig af figurer, der tilsyneladende er naturgivne eller nedvendige for at overbevise Marcels samvittighed og lzseren. Han inener, at en tematisk lzsning af en passage som denne ville vzre ngdt til at tage tekstens vzrdistruktut bogstaveligt og betjene sig af de inetafores, der skabes, for at kiinne fremlzse nogen betydning. Men idet rnetaforerne ikke er stabile enheder, der kan frembringe entydige budskaber. fordi salmenknytningen a f   elementerne ikke er naturgiven, ville en sådan lzsning vaere ubrugelig.:"

Det, der stk  p i   spil i forbindelse ined brugen a f metaforerne. er en forening af Marcels indre liv og hans ydre verden og korresponderende hertil en forening af tekstens verden og verden omkring den. Men de Man mener, at der er sainine ustabilitet i beggc forhold, so111  liaii liar afslØret i forlioldet inelleiil indre og ydre verden hos Marcel. For en lzser, der reagerer p5 de zstetiske virkemidler, som teksten tager i anvendelse, og lader sig overbevise af inetaforernes foreeriirig af modsatrettede krzfter, kan der opsta en ligesi overbevisende betydning ved, at han folges et andet spor, som teksten lzgger lid, og helved opst3  en kloft. Den anden Pasning, som teksten lzgger op tilo  ifolge de Man, er en lzsning, der er fglsoin over for de retoriske strukturers svagheder. Det er svagheder i nietaforerne:  som de Man fieinanalyserer, og finder belzg for i  tekstens selvrefererende passager,  hvor fortlellei-en reflekterer over forholdet inellein ting og de ord, som man betegner dem med, og som viser sig at ophobe en insngde folelser, der ikke findes i tingen selv.2'

Disse to Izsninger er helt uforenelige, 111eii lige overbevisende. Sp~rgsinilet er nu, oin der er mulighed fol-  at have dem begge i en Izsning, del-  s i   svinger mellerii de to soin mellem sandt og Faisk. Derved ville teksten komne ined et gr~indlag for sig selv, hvorp: deii ville kunne forstis. Nemlig som en liesningens allegori, der deinonstrerer enhver laesnings probleiii, det referei-itielle forhold inellein tekst og verde~i.'~

For at ~indersoge oin der kunne vlere forrilift i  at tale om en stabil allegorisl&lt; lssnii-ig  af teksten som s p m d t   ud mellem to punkter, finder de Man riu  et sted hos Proust, hvor allegorien behandles, nemlig i forbindelse iiied Marcels refleksiorier over et billede at Giotto."  Det interessante ved billedet er, at det er en allegoiisk fremstilling a f   en handling. soiii inan kan identificere, men saintidig giver billedet en rakke andre udsagn fix sig, som forstyi~er det allegoiiske budskab. Der opstai- er1 kamp niellein en atkodning af billedets inetaforer og en allegorisk fortolkning af det, hvor lasningen af billedet selv vinder i Marcels tolkning. Billedets titel, der er skrevet ined stort p i   runinen, henviser til  den allegoriske betydning, og det er kun fordi den er fremhzvet her, at inan kan lzse allegorien. Billedet forestiller en kvinde, der rzkker en genstand op i luften. Hendes fysiske fremti-=den og hendes bevlegelse konnoterer for de Man betydninger, der afviger fra den allegoi-iske, som maleren lagger op til ved at skrive »Caritas« p i  billedets I-arnine.  Ved at lade billedet tale for sig selv havde nideren tvunget beskueren til at sztte gang i en afkodningsproces, der ville have oinforinet eii billedinetafor til en bogstavelig betydning, der ville forblive implicit, idet den ville vzre konstitueret af selve billedet. Men ved at give et bud p i   en Izsi-iing p i   rammen kommer den metaforiske og den allegoriske Izsning i kamp, da de ikke frembringer den sainine betydning. Siulitidig smnerikobler billedets titel billedets motiv ined begreber og fznoinener, der findes uden for billedet selv. P i   denne mide foraiikres billedets  betydning i  deri »virkelige« verden uden for billedet og ikke i de interne strukturer: som giver den betydning Marcel forst lzser frein.

Man kan ikke p i  sainrne inide skrive »Izs !e p i   siderne i Prousts bog, for lxsningen af bogens  limningens allegori har ikke en reference til noget uden for teksten soin billedet har. Meiis billedet henviser til et empirisk f~enomen, der giver det en betydning, soirr riekker lid  over billedet, henviser tekstens allegori kun til teltsten selv og til forstielsen a f den. De betydninger soiri teltsteii ilideholder p5 det allegoriske plan vil derfor ogsi grelde selve 1:esningeii. Den rnening soin teksten freiril~egger. vil  bestandigt afvige fra selve Iiesningens kurs inod cii forstielse. Deiiiie proces er uophØrlig. Teksten vil  altid kalde p i fortolkning og p i   samme tid vil den gdre den umulig.'Wet  el-  p i  baggrund af denne lzsning, at de Man koininer freni til siir konklusion, soin jeg citerede indledi~iiigsvis. ARTP Iiaiidler oin betydningens tlugt. Men p i  sailiine tid er dette udsagn selv underlagt betydningens tlugt.

Noget ilf  det, de Man gleiniiler i sin analyse, er: at l~esiiing ikke er  en objektiv atkodniiigsstrategi, riien derimod en subjektivt styret proces. Ingen inening kan findes. hvis nian  ined lzsning forestiller sig en subjektlos koristriiktion. Swanir oplevede, at der ikke var nogen sandhed i verden, der svxede til hans, og p i   sainmc made oplever Muccl: at der ikke er noget i verden, der svarer til ham. Deriinod er der en Iresnirig af verden, soin fremstar soin en ophobning af erfaring over tid. Det er kun hain, der foraiikrer denile ophobning, og det er kiin  haiii, der har adgang til deri. Det vil jeg  prave at vise.

## Erindringen. Mcldeleine-kagen

N3 Marcel t~enker tilbage p i   den tid, da han 1 ;   sovnl~s orn natten, husker han, at h m   altid niindedes sin bariidoins Coiilbray p i   en bestemt inide. Alle detaljer  var vzk, og kiin ilogle f i   elementer var fi-eiiune i bcvidstheden. Det var inuligt at ti-rekke  flere fniii, ineii den var et ineget dominerende billede af et besteiiit klokkcslet, et bestenit hiis. et bestenit lys. Alle indtrykkene oriiki-iilg det daglige »gi-i-seng-i-ir~iril« er samlet og udg@r  inindet oin bui-i~domtnen.'~ Han kan godt huske andre ting, og han er ogsi bevidst oin at der var andet i barndo~nirieir end lige denne hverdagsbegivenhed, men det er sviert at fa Italdt det frem, og det savner saininenhzng og substans, riar det lykkes.

Marcel husker en keltisk illyte oin, hvordan ting kan opsuge essensen af de begivenheder og de personer, inan oplever i tingenes iizrl-ied, og hvordan et tilfleldi2t inØde ined disse ting senere km genkalde fortiden i os selv. P i   siunine riride sker det for hain, at han  ved et tilfzldigt mgde nied en kage og en kop thc erindres orn sin barndoin. Kagen  han  spiser, kalder en f ~ l e l s e frein i ham, soin er forbundet ined barndoinmen, men soni har eii helt andeii natur. Den i~aterielle kage gives el1 saliseoplevelse. der er forbundet ined en fdlelse af  glzde, og denne fdelse af gltede korresponderer, g k   det op for ham, med en lignende folelse af glade, soni han oplevede i sin basndom. Smagen af the og kage minder ham om s~ndag morgen, hvor han gik op til sin syge tante. og der fik the og kage. Spzndet mellem den positive morgenoplevelse og den dominerende erindring om afteniitualet fik nu hele den tid frem i klare billeder koinplet ined huse, personer, oplevelser og f~lelser. Det hele folder sig lid i bevidstheden. N-is lian tznker over det, har han tit set disse kager, men det er den specielle sinagsoplevelse af the og kage, der vzkker mindet.2x Marcels oplevelse ined kagen, der vzkker minder, er en kzde p i   mindst syv led, selv o111  det umiddelbart ser ud, som om der er en direkte vej fra kage til erindring. Leddene skifter mellem at vzre billeder, f~lelser og sanseindtryk. Det hele begynder med smagen af the og kage (l),  der freinkalder en folelse (2) i hun, soin han ikke kan placere, inen han finder ud af, at den korresponderer med en tidligere felelse ( 3 ) , der igen hznger sainmen med en tidligere sinagt kage (4). Denne kage er knyttet til bestemte oplevelser og f~lelsei(5). som han har. haft slunmen med sin tante. Disse erindringer abner det kondenserede billede (6), som han havde af aftenritualet i Coinbray, og den fulde elindring om Coinbray folder sig ud  (7).

Oplevelsen med Madeleine kagen er central for forståelsen af Marcels forhold til  oriivei-denen.  Det vigtige er den made, hvorpii en erindring bindes sanuiien med et konkret fznomen. Noget s i   prosaisk som en kage, soin alle franske bØrn kender, bliver bragt til at bzre en erindring s i   omfattende som den, der indeholder hele bundominen, og derved sztter gang i den proces, der til sidst i fiktionen far Marcel til at sztte sig for at skrive, det Inan kan foilnode er ARTP.

## Kmligheden. Bondepigen

P i   Marcels spadsereture i landskabet rundt oin Combray g ~ r han sig nogle tanker oin sin made at opfatte naturen pi."  I-lan er begejstret for at g i   alene rundt og se pa landskabet, inen lian foler en heftig trang til at oinfavne en bondepige. Det er ikke en konkret bondepige, han har m ~ d t , men en han faritaserer om at inode. Begzi-et  efter hende er udtryk for den sanme f~lelse i han, der beu-bejder og glzdes over de mange indtryk, naturen giver hun. Oplevelsen af naturen og begzret efter pigen sinelter salmen, og det begramsede i pigens sk~nhed tilf~res kvaliteter fra den rigdom, han finder i naturen. Han foler, at pigen besidder naturens kvaliteter, og at en erotisk forening med hende vil give inulighed for, at han kan fa essensen ud  af omgivelserne, og af  de b~ger han hai. Izst. De oplevelsei-,  lian f 5 af  at vzre i verden, vzkker i h m e l skrkt, naerinest erotisk begzr efter at optage verden i sig eller at genneintsznge den. Meii deii made verden og begaeret udveksles kvaliteter pi, tyder pi,  at han forveksler eller sainmenblander verden ined bcgieret efter den.

Marcels fantasi f k   nye krlefter ved forbindelsen med sanseligheden. og han feler, at der er en naturgiven og nedvendig  samnenhzng mellein den natur, han befinder sig i, og de mennesker, han kunne tznkes at iiiede der. Fortælleren reflekterer i tilbageblik over, at inan foler livet mere virkeligt og umiddelbart i sin ungdo~n.~" Denne f@lelse  af iizrvzr skyldes den f ~ l e l s e af iigdvendighed, der ligger i sammenhangen inellein natur og menneske. Begzret efter denne meningsfulde samrnenhzng f&amp; h a n  til at indse, at hvis hail selv Iiavde skabt saiimciihxngen eller ~ndi-et på den, ville den ikke vzre noget værd. Hvis han havde inedt bondepigen i Paris, ville det ikke vzre det smmne, da hendes kvalitet afhtenger helt af  den natur hun faerdes i, og hvis kvaliteter hun er blevet tillagt."

Tanken 0111, at pigen ikke vil komme, piner h m ,   da hendes fravaer vil bei-@ve hain miilighedeii for at lzre egne11  og naturcn at kende til bunds. Hun eien lokal »vzkst«,  der er ene om at kunne give adgang til sandheden om egnen. En refleksion  p i   dette sted indskyder, at b e g ~ r e t efter en bestemt kvinde, efterlianden soin livet g%, transforneres til et mere alment begxr efter kvinder, da det gir op for en, at den nydelse, hver enkelt kvinde giver, er pnecis den samine, som de tidligere has givet. Forholdet til kvinder iidvikler sig ogsi ved, at der ops&amp;  en »besiddelsesglzde«, hvor det eneste, man tznker pi,  er kvindens skenlied og den fortryllelse, den udever over en. Hver gang et begter opfyldes i forholdet til cn kvinde, bi-iiiger  det kun andre glteder i erindi-ing,  og det ender med en voldsom f@lelse  af ens egen taknemmelighed over kvindens god  hed

Historien om bondepigen tager hul p i   et genkommende teina i ARTP, nemlig k~rligheden. Her bliver den soin s i   inange andre gange koblet saimnen ined et begzr efter inening. Begeret efter at forsti verden og at indoptage dens essens er ineget heftigt i den unge Marcel, og den erotiske lzngsel efter bondepigen er et begzr efter at finde en vej til en mening. Pigen udveksles kvaliteter med den verden, hun skal give adgang til, og de bliver uadskillelige for Marcel. Den naturgivne sammenhang, han fØler, der er mellem dein, bliver a f l ~ s t af en tvivl. Det sker ved, at han dels ser, hvordan konteksten spiller en afgesende rolle for hendes kvalitet, og dels indser. at  pigen ikke vil materialisere sig i naturen, og at hali derfor bliver tvunget til at opgive den absolutte mening, verden ville f;, hvis hun havde i~iaterialiseret sig for h m .   Den reti-ospektive fortzller udbygger denne tvivl til et vilk;~,  som inan erkender ined aldesen: Begzret efter kvinder og den mening de kunne give a l m e n g ~ ~ e s til et inere abstrakt gnske om mening. Endvidere peger fortzlleren pi,  at inan efter- handen udvikler en taknemmelighed: der opleves soin den dominerende f@lelse, n% begieret opfyldes. En takneinmelighed der viser, at det d s k e   snarere er kvaliteter ved h a n   selv end ved hende, der trleder frem. N% den domiierende f ~ l e l s e   r,  at hun g@r noget for ham, i stedet for at ggre noget for dem begge eller base for sig selv,  inii det betyde, ilt den riiening der erlkunne vlere i forholdet, koininer fra ham  selv. Mucels tvivl  bestyrkes til  vished, da han overvejer, hvordan en virkelig bondepige ville have reageret p5 et fosslag fra han. Han er selv sikker pi. at hiin ville have anset ham foi- at vlere gal, at hans lyst er helt subjektivt baseret og ikke rationelt forankret i verden.'' Det far h a n til  helt at iniste troen p i  sainmenhieng, og historien 0 1 1 1   bondepigen slutter ined, at han fraskriver den konkrete verden enhver mening, idet han saininenligner den ined kupeens betydning for handlingen i den togrejsendes bog.3"

Der opstilles her to diametralt inodsatte opfattelser af forholdet mellem et indre tankeunivers og en ydre fysisk virkelighed i fortlellingens tid, inen fortzlleren reflekterer over hlendelseriie og Ar dein til at freinsti soin de fgrste erfaringer i en rlekke, p i  baggrund af hvilke han allerede kan opstille nogle konkliisioner. Marcel afskriver muligheden for at skabe inening gennem bondepigen, mens fortzlleren almengØr Marcels erfaringer og lader ane, at der skal en hel  del lignende erfaringer til, fØr der kan skimtes en sainmenhleng inellem kvinderne og begleret efter inening i verden. Herefter vil Marcel s i kiinne se, at der ikke er rimelighed i ligiielsen, men at sarnmeiihlengen heller ikke er uiniddelbu og enkel.

## Kunsten. Mddet med Elstir

I  Balbec opsgger Marcel maleren Elstir. Mgdet giver anledning til en riekke refleksioner over forholdet inellein et (se1v)eikendende subjekt og verden. F@r sin saintale ined Elstir ser Marcel atelieret so111 et »laboratorium«, hvor rnaleren saetter verden sammen på nye og anderledes måder, efter f@rst  at have taget elementerne ud af deres ellers kaotiske s m ~ e n h i e n g . ' ~ Han navngiver verden p;  en ny inide og herved forvandles den. Processen saininenlignes ined den, der i sproget skabes af inetaforen.'%~arcel  siger om billederne:

D[. .  . ] jeg kunne deri se, at hver enkelts charrne bestod i en art irietaniorfose af de frernstillede ting, analog ined den inan i poesien kalder inetafor, og hvis Gud Faderen havde sklbt  ting ved at navngive dein, var det ved at andre disse iiavne eller ved at give dein nye navne, at Elstir genskabte dem.«'"

I citatet bruger fortzlleren/Marcel eii metafor for at anskueligggre et syrispunkt. Men det er netop en iiietafor, for der er afg~rende forskel pi cn sproglig og en visuel fremstilling af verden. Det er ikke sidan, at tingene har navne, og at det er dein, inan lendrer, n&amp; inan maler. Det er en visuel oplevelse af  verden. der bestir af p i   deri ene side en oplevelse a t ' en materiel viskelighed og p i den anden side et inalet billede, skabt af den, der har setlfortolket den inaterielle virkelighed. P i   samme iiiade kan man  sige oin sproget, at det fordrejer virkeligheden efter det subjekt?  der ser og iidirykker  et indtiyk. Teksten reflekterer her sin egen virkernide og funktion ved dels at tale oin metaforen soin ineningshzrende og producerende, dels ved i beskrivelscn af billederne at iscenesztte en metaforisk dresjninc  der anskueligggr det helt subjektive islzt, der przger deiine drejning.

De navne, inan har givet fnnoineiier i verden, svarer ikke til det indtryk, man har, inen es en »fol-standsinlessig&lt;&lt; opfindelse. Marcel husker, hvordan lian kan ligge p i   sit vlerelse p i   hotellet i  Balbec og se ud  a f   vinduet og opleve, at han ikke altid kan skelne himlen fra havet. De to elementer er smeltet suininen i et kort Øjeblik, hvorefter han ved forstandens hjzlp kan skille dein ad. Fornieii er fol-svundet,  kun det rene indtryk er tilbage. Det bringer huli til at skelne inellem den »serie« oplevelse og den af  bevidstheden bearbejdede og navngivne oplevelse. Han valoriseser den »rene« oplevelse h~jest, og det f&amp; hain til at inene. at en »poetisk« oplevelse af verden giver mulighed for at se verden, som deil er: »[..l  de sjzldne gjeblikke, hvor inan ser naturen soin den er,  poetisk, det var dein, der udgjoi-de  Elstirs vzrk.2' Teksten koim-ier  ined to diametralt inodsatte synspunkter p i éii  gaiig. Poesi er?  har vi lige med inetaforens h-j~lp t i e t  vist en drejning af  verden. Mai-cels tanker oin den rene erkendelse, der viderebringer verden soin den er, deinonteres. En deiiioiiterii-iiig, der underbygges i IØbet af bes~get, livor han reflekterer over deii i-i~etaforiske betydningsdannelse i Elstirs billeder.

For kunstneren er valget af  matesiale ikke tilfxldigt. Verden afbildes ikke bare. Der sker fra kunstrierens side en udvnlgelse af eletnenter i verden, der p i forhind kan siges at ville tilfredsstille hans trang til selvudfoldelse. Eleinenterne opfylder visse zstetiske kriterier og bearbejdes intellektuelt, fØr de szttes p; Iziied eller papir. Her er riemlig tale om en proces, der er fzlles for inaleren og roii~anfoi-fatteren.?~ For begge g ~ l d e r det tilsyneladende  ogsi, at d t : dvieler ved fznonienerne i verdeii i stedet for at onisntte dem til kunst, soiii orn verden i sig selv indeholdt noget af kuristvlerket.

Det gØr deil naturligvis ikke. Efter det vi  lige har vzret igennem, kan inan ti-o,  at der er tale oin en dovenskab, som n A r   Elstir finder ro ved at betragte sin kone som et k~instvrerk. På smine  ~riåde blev Swann doven. Det beinzrkes, at Elstir koininer til et punkt, som af hani selv eller fortlelleren kaldes »livets s k ~ n h e d « og er det sted, hvor inan i verden ser opfyldelsen af de zstetiske idealer, man har. Det bliver ined alderen et sted, man vender tilbage til. For Swann var det stedet, hvor han resignerede og blev stiende:

»..livets s k ~ n h e d , p i   sin vis et betydningslgst begreb, et stadie fØr kunsten, hvor jeg  havde set Swmn standse, var stedet, hvor det kreative geni aftager, og hvor Elstir. forguder af sine ynglingsformer  som han var, efter @nske  om inindre slid ved arbejdet, en dag skulle rykke ned.c4"

d straktioner der ville kunne forAnden bliver doven og sØger at undgi de . b trelle, at der ikke er en direkte smnenhleng inellein et indre ideal og verden.

N&amp;verden ikke hlenger sarninen med subjektet, og subjektet ikke hzeiiger sammen med sproget, og sproget ikke hznger sainrneii med verden, hvad er det si,  der holder verden s m e n   og inuligg~r Marcels eksistens? Det totaliserende billede, iiian soin lzser danner af  den inasse af  oplevelser, soin er Marcels liv er p i   alle planer blevet nedbrudt, og der er kun tre adskilte, iiien dog tiadskillelige stØirelser tilbage. Efter at vare giet ud over det punkt. hvor en de Man-l&gt;esiiing  ville vlere stoppet, er vi i i ~ i komnet til nleste fase. Den telilatiske Iresnilig af Marcds oplevelser underbyggede den indledende Izsniiig af Swtrnns krerlighedshistori~. Subjektet, verden og sproget hlenger ikke saininen p i   en objektiv verificerbar mide, men nai-  man forholder sig til erindringen, kmligheden og kunsten far man opstillet forskellige billeder af de faktorer, der er med til at knytte sub-jektet til sproget og dermed til verden.

## Tiden

ARTP er bygget op o n k i n g   episoden ined Madeleine-kageri, og her ser det uiniddelbart ud til, at man kan tale oin en direkte relation inellein objekter i verdeii og subjektets indre, herunder erindringen. Det viser sig dog, at der ikke er tale om en direkte forbindelse, inen at der p i  vejen inellein subjekt og objekt  foregar en rlekke processer, der bearbejder det endelige indtryk eller udtryk. Den medierende faktor er ikke neutral. Sproget er ikke blot et transportb h d   for betydningen. De tse temaer erindring, kmlighed og kunst fik nye niveauer frein, der hver iszr er betydende for processerne  mellein Marcel og verdeii: hegmefter erkendelse og kvinder; pcrspektivets betydning i forhold til verden. tiden og begzret; .sproget, herunder dets funktion, formidlingsprobleiner. begzret efter verden og perspektivet igen.

P i   disse tre niveauer, der sorn det ses ogsi  er smnenflettede,  demonteres en umiddelbar lresning af  de analyserede passager. ved at forskellige syns- punkter trzkkes frein siuntidig.  Det lidt forvinende ved teksten er, at den sarntidig ined diskussioiien der opbygges, hetjener sig af den kaotiske struktur, der er konsekveiisen af diskussionens konklusioner. (Det er ogsi de Mans poiilte).

Som en diskussion a t . sprogets funktion, der rixrmest eksplicit lzgges op til ved siumenligningeil inellem inetafor og nirileri, karl inan sige, at sceneri hos Elstil-  denionterer den bogstavelige mening og fi-emskriver  er1 anden opfattelse af  kunstrierisk skaben end det rent iniinetiske forhold mellein verden og det kunstneriske udtryk, som bide romanforfatteren og inaleren lzgger sig opad. Det deinonstreres, at verden i inaleriet gengives p i   en ii~ide, der er stzrkt drejet  efter det medierende subjekts piivate p~~ferencei-. De foretrukne kvaliteter, so111  inaleren sprger i verden, soger han, fordi de i forve.jen findcs i hain, og fordi hari ved dein feler en eksistensberettigelse. De kvaliteter han soger og finder, blivcr iiialerens gaianter for absolut mening. At det ikke er objektive vierdier, ser vi  med Marcel. der fØrst oplever Elstirs kone soin kedelig og siden, da han  har set Elstirs ideal i billederne, finder hende smuk. Idealer, der for inalei-en  korn t.er  koneri, og soin Marcel ikke ser soin iboende kvinden, nien Elstir selv.

Mai-cel oplever hegler pi forskellige inider og i forskellige sammenhznge. Gilbeite og Albertine er objekter for Marcels kzrlighed, og det koinmer til at pavirke haris liv. Hans kzrlighed f5r hain til at fa-ve  verden og di-ejei-  hans interessei.  i retning inod ting, der p i   den ene eller anden inide er relateret til den elskede. Han tror hver gang, at det er kvaliteter ved kvinderne, der drager ham illod deni. Men teksten viser os, at det hele findes i  hain selv. Mui-cels begzr efter erkendelse er ikke altid, som lian selv tror, og de erkendelser han intellektiielt  nir til. er s i   faivede af  hans situation  i erkendelsesbjeblikket,  at de senere i livet m i  geres om, hvis de ikke straks bliver overhalet af  den xldre fortzllers retrospektivt organiserede bedreviden. Marcels begzr efter cn  smlinenhzngende og iiieningsfuld verden  organiserer folelser og oplevelser i hain, i den periode hvor han er forelsket i Gilberte. Det sker p i   trods af, at der ikke er nogen gode grunde til denne saminenhzng i de erfaringer, han &amp;Ør  sig ined sin kzrlighed.

Perspektivets betydning kommer for alvor frein i beskrivelsen af billederne hos Elstir, inen for lzseren, der undervejs skal forholde sig bide til historien, soin den skrider frein, og til fortzllerens refleksioner og konklusioner, bliver det klart, at det betyder meget for oplevelsen af  verden, hvordan  det b e g e rende subjekt er placeret i den i forhold til tiden og rummet og sit begxi-s 1 1 1 5 1 . I Elstirs maleiier kan fxnoinener skubbe sig i forhold til hinanden, siledes at de ikkc kan placeres i en foiïi~irtsinlessig samenhzng. Ting, der lierer til p i land. ser ud, som oin de er lide i  vandet og onivendt. Ting, der p i afstand ser sini lid, ser store ud  tzt  pi. En  kirke, man troede stod i et h j ~ r n e af  byen, kun rykkes ind midt i byen ved den rigtige placering af iagttageren. Når Marcel er tæt på Albertine, kan han se ti billeder af hende på én gang, og han ved ikke, hvilket der er det rigtige. Når han er forelsket i Gilberte, bliver alt omkring hende overskygget af hende eller relateret til hende, som om hun gav hele verden mening. Perspektivet er vigtigt og har afgørende betydning for perceptionen af verden. Denne betydning kommer til udtryk i maleriet og i sproget under samme vilkår som ved perceptionen.

Sprog og maleri som udtryk for subjektet er underlagt nogle at de samme regler. Der sker de samme forskydninger og farvninger af verden, når man forsøger at give udtryk for en oplevelse af den, hvad enten man taler (fortæller en historie) eller maler. I fortællerens beskrivelse af Elstirs billeder var metaforen bærende. Metaforen gav læseren det perspektiv, som billedbeskueren fik hos Elstir. Vand og land udvekslede kvaliteter efter fortællerens vejledning. Men der er ingen grund til at tro, at denne overførsel skulle være mere neutral, end den maleriet betjener sig af, eller at metaforerne skulle være tilfældige.

Marcels begær efter erkendelse, kvinder og social prestige får ham til at gøre en række erkendelser i ungdommen. Hver især er de måske sande, men han vil tvinge dem alle ind i sammenhænge, der ligger uden for ham selv, og det er problemet. Erkendelserne er alle styret af begæret, således at det perspektiv, der ligger til grund for dem, er rettet mod verden i et forsøg på at se sine egne sammenænge i den. Det syn, der ser landet ligge ude i vandet, kan ikke ophæves til en objektiv sandhedsstatus, men må erkende og forholde sig til sin status som subjektiv erfaring. Når Marcel elsker sine kvinder, søger han ved verbale forklaringer at formulere sine følelser, og ved at give udtryk for dem søger han dem retfærdiggjort hos kvinderne. Det er et umuligt projekt, fordi sproget ikke er rent, men i sig selv danner mening, der kan aflæses og tolkes af de involverede begærende subjekter. Sammenhængen/meningen er der kun for den enkelte. Sprogets kategoriseringer kan man vælge at tro på, som Elstir vælger at tro på sine idealers objektivitet i alderdommen, eller man kan gøre som Swann, der simpelthen fortrængte de erkendelser, han havde gjort, for at kunne leve med den kvinde han ville elske. En kvinde han vel at mærke elskede, før han havde afsløret det skrøbelige betydningssystem, han havde bygget op omkring hende. Derefter viste hun sig ikke at være hans type. Men der var eller havde været en sammenhæng og en mening, og den klamrede han sig så til, som også Marcel på et tidspunkt konstaterer, at man gør. Men ARTP lægger i sin struktur op til, at man ikke anerkender nogen overordnet sammenhæng. Ligesom sproget viser sig at være farvet af begæret efter erkendelse, kvinder og andet, er det det perspektiv, sproget lægger på verden, der på helt afgørende måde problematiseres på fortællingens plan.

Et kasakteristikon ved fortzllingen modsat besksivelsen, er, at det er en teinporalt organiseret kzde af relaterede begivenheder. Hvis inui forestiller sig, at tiden i verden forlgber som en henrinden af  sekund p i  sekund i et konti~iuerligt forl~b, hvordan skal inm s i   beskiï\~e dette tirenonlen, hvis det karakteristiske ved sproget er, at det deler verden op i enheder og skaber subjektive si~rninenli2enge inelleril disse, der ikke finder berettigelse for andre end det perciperende og ekspressive subjekt selv?  Perspektivet pi/i tidcn bliver her det afgorende. Hvorfra ses og i hvilken retning'?  Her kan forfatteren spille p i  hele registret a C udsigelsespositioner.  Noget, der markant skiller ARTP ild i forhold til iiieget andet litteratur, er bi-ugen af synsvinkler og den temporale strukturs iioverskuelighed.-"

Fortiellereii,  Marcel soin g m n e l ,   er den genneingiende figur, der forkller historien oin Marcels oplevelser, lidvikling og erkendelser. Men samtidig iiied deriiie historie reflekterer lian over haridlirigeti og de tanker, Marcel g@r sig uridervejs. Den saimne begivenhed kan vi  f i   fire gange: hlendelsen beskrives som Marcel oplever den; Marcel reflekterer over hzndelsen; foitzlleren (gen)fort~eller h~endelsen forskudt fra dens noiinalc tidslige placering; fortiellereii reflekterer over hzndelsei-ile, enten saiiitidig  nied delil eller forskudt i forhold til deni. Der er ikke nogen oplevelse, retleksioii eller erkendelse, der f&amp; lov til at sta iiiinodsagt p i   deiine inide. Alt koinmenteres p i   tlere plairer, og fis flere betydninger. Marcels liv, soin det fteinstilles i ARTP, f@lger ikke en linie i tiden. Det udvikler sig ikke uiliiddelblu-t eftcr de bcgivenheder, liaii geiiiiemlever, men bevleger sig inellem en inasse punkter, der liver iszr givet betydning til det billede, der tegner sig kit' en person.

Scenen hos Elstir viste, at med hensyn til sproget kan der ikke findes en mening, inen kiin eii tolkiiing, da subjektet er unikt og helt afgØrende,  n&amp; man taler oni sproget, som billedskabende.  På saiiulie  inide viser sceneri hvor Mai.cel sent i sit liv besgger Bois de Boulogne, at over tid holder ikke engang subjektet~ tolkniiig, soin deii er gemt i erindringen.4z  Det var her, hari oplevede stlerke folelser i forhold til Gilberte og Odette. men tiden er giet og har fejet nye tirig til erindringen. Tiden har derved givet alt andet i erindringen en ny meiring, hvilket g&amp; op for hain ved besoget. Verdcn er ikke den saiiuiie, og det er hatis folelser hellei-  ikke. På gruiid af fglelsernes lendrede status er vel-den ikke den sarniile, den er forglengelig, selv om dens materialitet forbliveiuantastet. Verden er ikke ilden for, men inden i Marcel, eller rettere der er en verden begge steder. Niir den indre sgger en inening i den ydre, gir det galt. Der er noget, der star i vejen. Det er sproget.

Sproget, der lader sig pivirke af  subjektets begzr og perspektiv, nar inan taler oin perception, erindring og komiliunikation,  er uiiderlagt vilkg-,  soin det igen patviliger fortzllingen.

## Deleuze

Flere steder i ARTP diskuterer Marcel sine egne litterzre talenter uden optimisme. Han laver en pastiche over en observation af et middagsselskab hos Verdurins, som han tilskriver brodrene Goncourt, forfattere Proiist ikke holdt szerlig ineget af. Den fonn for litteiatur, de bedriver, bestir i, at forfatteren g@r observationer i verden, som han derefter underkaster en causerende analyse. Derigennem nar han frem til eksistentielle elkendelser. Det er her Deleuze sztter ind og siger, at den foriii for litteratur m i   forkastes. da den lader tegn og indhold v m e   lig hinanden.'" Man tager verden for pilydende, og det kan inan ikke. Det er der flere grunde til. og den vigtigste er, at tegnet har to sider. Den ene side er knyttet til det obdekt, der h u   iidsendt det; den anden side er geint i den person, der opfanger tegnet, og den bygger p i   en rxkke subjektive forudsztninger. I den fortolkendes bevidsthed vil erindringen oin andre lignende eller relaterede fznoniener, idealer og prieferencer spille ind. Verden vil ikke se ens ild for to forskellige iilennesker, da tegnet ikke objektivt fort~ller oin den genstand, der har iidsendt det, men skal fortolkes. Dette vilkir. soin er basalt for en forstielse af verden, inangler i den litteratur. som Marcel er ked af, at han ikke kan skrive. Det Proust dernnod kan, er at gore denne erfaring til bide fundament og tematisk struktur.

Deleuze siger om varket:

»..objektiviteten kan ikke lzngere eksistere, undtagen i kiinstvierket: den eksisterer ikke Ixngere soin et betydende indhold af verdens tilstand. e . ; heller soin en ideal betydning i forin af et stabilt indhold, den eksisterer kun i vlerkets forinelle betydningsstriiktiir, i dets stil.«4L

Det eneste objektive er formen, der behandler den subjektive ytring. Der er ingen essens, kun stil. Et tegn kan ikke vise hele betydningen af en genstand frem, da det ikke indeholder en hel mening. Hvordan laver man s i   en fortielling oin et levet liv, hvis der ingen mening gives at lzegge frem, hvis der ikke er noget at fort~lle?

Deleiize ser tiden soin en rxkke eleinenter af forskellig stØirelse og forin, der aldrig har hort s m n e n   i en enkelt totalitet, da de hver iszr koinmer fra dele af verden, der ikke umiddelbart er sainme~ihxngende.~' Subjektet lever i verden og skaber en sammenhzng i tidens elementer. som kun er inulig, hvis det selv erkender det usaininenhxngende og vil tidens subjektive sammenhzeng. Denne silliunenhzng bestir i  vzrket af en forinel del som det eneste koiistituerende:

»Et ssdant vzrk, der has tiden som emne, har ikke brug for at betjene sig af  aforismer: dct er ved hjrelp af  snoninger og rundgange at dets antiLogos stil får gjort de ngdvendige omveje, der skal til for at sainle de yderste fragmenter suninen og feje dem med ved forskellige hastigheder. alle disse stykker, der hver isrer henviser til forskellige helheder, til ingen helhed overhovedet eller aleiie til stilens helhed.«4"

Fortlelleren i ARTP er den helhed, der kan findes i vierket. Han r r alle de uforenelige stØïrelser,  alle de synsvinkler, der tilsammen er hans liv, som det er beskrevet. Men han er det, uden at de er forenet i en althrklarende totalitet. Han siger til sidst:

&gt;,Jeg  havde en folelse af ti-zthed og rredsel, nar jeg  mierkede. at dette spand af tid ikke blot havde vleret levet. txnkt og udskilt af inig uden afbrydelse, at det var mit liv. at det var mig selv: inen endnu mere fordi jeg  hvert minut inatte holde det bundet til mig, at det bar inig oppe, at jeg  var sat til vejrs p i   dets sviii~lende tinde, at jeg  ikke kunne bevzge mig ~ ~ d e i i at  tage det med mig. Det tidspiiilkt  hvor jeg  horte den  lille klokke i haven i Coinbray, SS langt bolte og dog stadig i mit indre, var et kendeinxrke i de vxldige udstrakte vidder, jeg ikke vidste, jeg besad. Jeg blev  sviinrnel ved at se så inange A r   under mig?  som om  jeg ragede nilevidt op i h~~jden.«~'

Klokken: han Ican IiØre i sit indre og bruger soin pejleiiilerke, er en bundomserindring, soin vi hØrer om allerede i starten af vzrket. Dens stadige ringen er beviset for sub.jektets eksistens i tiden."  Der er noget i Marcel, der har opsainlet tiden. Den er ikke blevet sat ind i en helhed uden for ham, og heller ikke inden i  ham udggir den en helhed. Klokken ringer, som den gjorde den gang: der er ikke sket nogen forvridende inediei-ing endnu. Tiden er stablet op under ham og er ulgseligt blindet til h m ,   som levende stylter, der bliver  h@-jere og hØjerc for til sidst at kn~kkc.,'"

I ARTP er tiden, som den forin der danner den eneste mulige ikke-totalitlere enhed, skrevet ind som tema og som stilistisk struktur. Den tematiske behandling kredser oin sprogets upålidelighed og den forsvundne betydning, der maske genfindes i subjektets teinporale eksistens. Den form, der ligger i vlerket, g ~ r alt for at få  den resterende betydning eliinineret. En betydning der kunne vrere blevet freinskrevet i en kronologisk fortzlling, oin en mand der spiser kage og derved bringes til at huske sin barndoin, som han sztter sig for at beskrive. En fortalling, der uv;tgerligt  ville ende med: Her er  jeg, derfor blev jeg, sornjeg blev. Soin en typisk dannelseshistorie eller selvbiografi der, for overhovedet at kunne skrives, forudsztter, at man på forhånd har en ide oin, hvordan inan er, eller gerne vil v ~ r e . ' ~ En sådan historie ville ikke ruinine ineget erkendelsespotentiale. Men sådan er det ikke her. I ARTP har fortElleren fralagt sig ethvert ansvar for forkllingeils sandizrdighed og trov~rdighed. Tiden er den eneste form for saininenhleng et menneske kan skabe. Det f i r man også en forileinmelse af, når inan Izser bogen. Det tager tid og det skaber tid.

Paul de Mans lzsning af ARTP afslorer vilkar på det retoriske plan i teksten, der også kan spores på det tematiske og narratologiske. Ved at anvende hans egen teknik kan inan koinine ineget lzngere, end hari selv &amp;Ør;  inen irinri s t k   f ~ l g e l i g åben og ubeskyttet inod en dekonstruktiv Ixsning, der tager fat i tidsbegrebet, og den betydning der lzgges i det. Men det in5 vzre vigtigere at lave l~sninger, der giver nye perspektiver på teksten, end at forsvare en teoretisk  position  i en grad, der får den til  at se ud  som tidsfordriv, hvor teoriens redskaber er inål i sig selv. Der sker en betydningsdannelse, selv oin den ikke cr baseret p i   objektivitet  og referentialitet,  inen på Izesningen soin proces. Det

er det vigtigt at holde fast ved.

## Noter

- I.  Paul De Man: »Rciidiilg (Proust)~, in Allegori~s ?f Reaclirlg, New Haven 1979 (herefter  forkortet AR).
2.  Gillcs Deleuze: Proust crr~d sigiz.~, London 1973.
3.  Paul De Man : ~Sciniologi og  retorjkx, in H. Hauge &amp; Erslev Andersen (cds.): Tekst og trope, Arhus 1988,  og Paul de Man.: »Thc Rcsistancc  to Theory« in Tlrr
4. Resistnizce to Tt~eory, Miiineapolis 1986.
4.  Proust, vol. 2. p. 44-45. Marcel Proust: P2 Sporet efter der1 t~ibtc~ tid, vol.  1 -13, Kbh. 1932-8.  Nirleg i nolenle lienviser til ARTP, cr dct dcnne danske udgave,  jeg
6. txnker pi, niedniiiidrc andet cr aiifIlit.
5.  Op.cit., vol  1,  pp. 68-9.
6.  Op.cit.,  vol. 1, pp. 152-3 og p. 164.
7.  0p.cil.. vol. 1, pp. 182-222.
- X. Op.cit., vol.  1, p. 216.
9.  Op.cit., vol. 1, p. 45.
10. Op.cit.,  vol. 1,  p. 21 8.
11. Se ogsi kapitel 1 i David Ellison: T/rr Reudilig  ofProust, Balliinore 1984.
12. Op.cit.,  vol. 2, pp. 221 -2.
13. Op.cil.,  vol. 2, p. 39.
14. Op.cit., vol. 2, p. 222, den danske ovcrsxttcr har oversat »lablc  tournantc« med »spiritistisk  borddans«; dcniic ovcrszttclse giver derloi.  ikke niulighed for denne tolkning.
15. Op.cit.,  vol. 2, p. 222.
16. Op.cit.,  vol. 2; pp. 235-6.

17. Op.cit., vol. 2, p. 260.
19. Paul de Man skylder Gérard Genette en del, når han i sine analyscr viser, hvorledes metaforer snarere er metonymier, end metaforer. Se f.cks. Gérard Genette : »Mctonymie chez Proust« i Figures III, pp. 41-63, Paris 1972.
18. Mødel med Elstir vender jeg tilbage til. I artiklen kalder jeg for nemheds skyld hovedpersonen og jeg-fortælleren for Marcel, selv om hans navn kun nævnes to gange i løbet af hele værket.
20. AR, p. 57.
21. Loc.cit., pp. 58-62.
22. Loc.cit., pp. 62-7.
23. Loc.cit., pp. 70-2.
24. Loc.cit., pp. 72-3.
25. Loc.cit., pp. 73-6.
26. Loc.cit., pp. 76-7.
27. Op.cit., vol. 1, p. 51.
28. Op.cit., vol. 1, pp. 51-55.
29. Op.cit., vol. 1, pp. 161-165.
30. Op.cit., vol. 1, p. 163.
31. Op.cit., vol. 1, p. 163.
32. Op.cit., vol. 1, p. 164.
33. Op.cit., vol. 1, p. 165.
34. Op.cit., vol. 1, p. 165.
35. Op.cit., vol. 1, p. 246.
36. Op.cit., vol. 1, p. 247.
37. Marcel Proust : A la Recherche du Temps Perdu, Paris 1988. Vol. 1-7., A l'ombre des jeunes filles en fleurs, p. 399. Oversættelserne fra fransk er mine egne, men jeg har konsulteret den danske oversættelse al værket. Den franske tekst er citerct i noterne. »Mais j'y pouvais discerer que le charme de chacune consistait en unc sorte de métamorphose des choses représentées, analogue à colle qu'en poésie on nomme métaphore et que si Dicu le Père avait créé les choscs en nommant, c'est en Icur ôtant leur nom, ou en leur donnant un autre qu'Elstir les recréait.«
38. Proust: A l'ombre des jeunes filles en fleurs, p. 400. »Mais les rares moments oú l'on voit la nature tolle qu'elle cst, poétiquement, c'était de ceux-lá qu'était faite l'ouvre d'Elstir.«
39. Op.cit., vol. 1 p. 267.
40. Proust: A l'ombre des jeunes filles en fleurs, p. 415. »….la beauté de la vie, mot en quelque sorte dépourvu de signification, stade situé en deça de l'ait et auquel j'avais vu s'arrêter Swann, était celui oú par ralentissement du génic créatcur, idolâtrie des formes qui l'avaient favorisé, désir du moindre effort, devait un jour rétrograder peu à peu un Elstir.«
41. Sc f.eks. Gerard Genette: Narrative Discourse, New York 1980
42. Op.cit., vol. 1, pp. 310-16. Marcel tager til Bois de Boulogne og går på de stier, hvor han i sin tid, mens han var forelsket i Gilberte, gik tur for at få et glimt af hendes mor Odette, der kommer til at personificere femininitet og elegance. Følelserne for Odette, som måske var afledt af kærligheden til Gilberte, er knyttet så stærkt til stedet, at nogle al dem vækkes ved besøget.
43. Op.cit., pp. 31-3, se også Proust: Contre Sainte-Beuve, Paris 1992.
44. Op.cit., p. 99, oversættelserne at Deleuze fra den engelske udgave er mine egne. »...objcctivity can no longer exist except in the work of art: it no longer exists in

significaiit coiltent  as states of the world, iior in ideal signification as stable essence, but solely in the signifyirig formal structure of the work. in its style.«

45. Op.cit.,  pp.  101-2.
46. Op.cit., pp.  102-3. »Such a work, haviiig for subject time itself. has no need  to write by aphorisms: it is in the meanders and riilgs of an anti-logos style that  it makes the requisite detours in order to gather up the ultirnate  fragmerits, to sweep alorig at differeiit speeds all the pieces, each one »f  which refers to a different whole. to no whole at all, or to no other whole than that of style.«
47. Proust: Lr Temps refrouvé, p. 352 (vxrkets nzstsidste side): »J'éprouvais  uri sentiment de fatigue et d'effroi il sentir que tout ce temps si loilg non seulenient avuit, sans uiie interruption,  et6 vecu, peiisé,  sécrété par inoi, qu'il était  ma vie, qu'il était moi-ineme, mais encore que j'avais il toute ininute il le inaintenir attaché i i moi, qu'il me supportait. moi, juche il son sommet vertigineux. que je  ne pouvais ine rnouvoir  sans le déplacer  comme je  le pouvais avec lui. La date ii laquelle  j'entendais le bruit de la sonnette du jardin  de Combray, si distant et pouitant intérieur, était iin point  de repkre dans cette dimension énoime  que  je ne me swais pas avoir. J'avais le vertige de voir au-dessous de moi, en moi pou~tant, comine si  j'avais des lieues de hiiuteur. tant d'ann6es.e
48. Proust: Du  côte'  de chez Swtinrr, pp. 13-4. Orti klokken, se ogsa Claudia Brodsky: The Irnposition (?f Form, Princeton  1987.
49. Proust: Le Ternl).s  retrouvP, p. 353.
50. ARTP er olie, p.g.a. jeg-fortzlleren  og formen, der ined de mange anu- og prolepser ligner freinstillingeii af en bevisrzkke, blevet last som en selvbiografi.