Oskar Skarsaune: Etterlyst: Bergprekenens Jesus. Har folkekirkene glemt ham? (Luther Forlag, 2018)
Forfattere: Asger Chr. Højlund
Tidsskrift: dttk (28-03-2019)

## ETTERLYST: BERGPREKENENS JESUS. HAR FOLKEKIRKENE GLEMT HAM? OSKAR SKARSAUNE LUTHER FORLAG, 2018 317 SIDER

## Anmeldt af Asger Chr. Højlund

Oskar Skarsaunes seneste bog er skrevet for et bredere publikum. Alligevel skriver han i indledningen, at det er den sværeste bog, han har skrevet. Det kan skyldes udfordringen med at forene faglighed med stærkt personligt engagement. Og så kan det ikke mindst skyldes det, som engagementet handler om, nemlig opgøret med »de siste rester av hegemonisk tankegang om kristendommen som statens religion«, som  det  hedder  på  bogens  bagside.  For der bliver virkelig gjort op!

Bogen er bygget op i tre dele, en lang første del, der tegner billedet af den ældste kristendom med udgangspunkt i Jesu forkyndelse og frem til de første århundreders  kristendom  (19-147),  en  lige  så lang anden del, der tegner billedet af kirken, som den udviklede sig efter Konstantin, helt frem til dagens Norge (149-278), og  en  kort  sidste  del,  der  handler  om, hvordan vi kan genvinde den kirkeforståelse og -praksis, den første del tegnede for os (279-309).

Den første del er i lange stræk en præsentation af Jesu forkyndelse,  begyndende med kaldet til efterfølgelse og det liv,  dette kald fører ind i, med Bjergprædikenen  som  et  sammenfattende  udtryk for det. Et afgørende træk ved dette liv er modsætningen  til  brugen  af  magt.  Med baggrund i Esajas 53 og Daniel 7 tegner Skarsaune  billedet  af  Jesus  som  »annerledes konge i annerledes kongerike«, som en  kapiteloverskrift  hedder.  I  dette  rige gælder  ikke  »gensidighedens  lov«,  men »den gyldne regel«, med det helt anderledes  forhold  til  fjenderne,  det  indebærer. Det er et liv, der er båret af den ubetingede tilgivelse og kaldelse af syndere, sådan som vi møder det i kaldelsen af Zakæus. Men som med Zakæus fører det også uvægerligt til et nyt og forvandlet liv, blandt andet i forhold til pengene, den store afgud i Jesu forkyndelse. Med disse og lignende træk tegner Skarsaune billedet af Jesu forkyndelse og den første flok af disciple, både omvandrende og fastboende.

Og det fortsætter tydeligvis efter Jesu død og opstandelse. Ved hjælp af citater fra  Didaké,  Justin  Martyr,  Tertullian  og flere  andre fra den tidlige oldkirke vises det, hvordan en ny og anderledes levevis var  en  helt  grundlæggende  del  af  det  at blive kristen. Dåb sker på baggrund af en periode med oplæring, hvor pensum tydeligvis  har  været  Bjergprædikenen  -  den var  ikke  noget,  man  mødte  på  et  senere tidspunkt, når man var blevet en moden kristen,  men  var  det  første,  man  måtte forholde sig til. Og dåben skete på bekendt tro, understreges det af Skarsaune - hvilket ikke udelukker, at også børn blev døbt (Skarsaune giver belæg for, at dåb af børn har været helt naturlig), men det var voksendåbens bevidste tro og overgang, der så at sige dannede rammen også for barnedåben. Skarsaune påviser, at ejendomsfællesskab  i  en  eller  anden  forstand  (for eksempel i form af, at de rige stillede deres hus til rådighed for menigheden) ikke bare var et tidligt fænomen i Jerusalem, men var grundlæggende for alle kristne i de første par århundreder - hvor de kristne, modsat romerne, havde alting til fælles, bare ikke hustruerne, som Tertullian spottende  siger.  Og  i  samsvar  med  Jesu undervisning  i  Bjergprædikenen  var  det ikke  tilladt  de  kristne  at  bestride  hverv, der medførte, at man skulle slå ihjel. Selv om  man  på  ingen  måde  gjorde  op  med de verdslige myndigheder, gik der her en afgørende grænse. Man tilhørte i den forstand et andet rige.

Dette  ændrer  sig  radikalt  med  Konstantins  omvendelse til  den  kristne  tro  i 312. Vi er dermed nået frem til bogens anden del. Det sker ikke på en gang. I første omgang handler det om, at de kristne får frihed til deres gudsdyrkelse. Men det ændrer sig i  løbet  af  det  følgende  trekvarte århundrede  til,  at  den  kristne  tro  bliver den  eneste  tilladte  religion.  Den  tro  og tilslutning, der før var en frivillig sag, er nu pålagt ved lov. Og det medfører ifølge Skarsaune en dybtgående ændring i forståelsen af troen. Ikke at han ikke er med på, at der med indførelsen af kristendom som  statsreligion  sker  en  vis  humanisering  af  samfundet.  Men  kristendommen gør  sig  samtidig  til  ét  med  magten,  for eksempel  i  forfølgelsen  af  anderledestroende (hvilket ifølge Skarsaune gør det kristne  kejserrige  mindst  lige  så  brutalt som det hedenske, det afløste). Hvor det at være  forfulgt og forhånet  tidligere var  det,  der  kendetegnede  de  kristne, bliver  det  nu  af  kristne  set  som  et  tegn på, at man (som jøderne) har mistet Guds velsignelse. Guds rige er blevet til et rige af  denne  verden.  I  gudstjenesten  giver det sig udslag i en pomp og pragt, der afspejler  det  kejserlige  ceremonivæsen,  og i  forholdet  mellem præst og lægfolk i en stærk betoning af afstanden mellem de to. I dåbsforståelsen fører det til, at den tro, som  tidligere  havde  været  en  afgørende forudsætning  for  dåb,  bliver  underligt hjemløs, mens man til gengæld skruer op for  dåbens effektive virkekraft. Og i den smule  dåbsoplæring,  der  bliver  tilbage, forsvinder Bjergprædikenen  helt,  fordi man  ikke  kan  opbygge  et  samfund  på den, og erstattes af de lidt mere overkommelige Ti Bud.

Selv om der med Luther tilsyneladende sker et opbrud i forhold til denne sammenvoksning af kirke og stat, for eksem- pel  med  talen  om  kirken  som  et  særligt folk og menigheden som et myndigt fællesskab, forsvinder den gode ansats ifølge Skarsaune hurtigt i den rolle, Luther giver fyrsten i den praktiske gennemførelse af reformationen - en magt, som staten ikke siden giver fra sig, men tværtimod gør totalt enerådende, ikke mindst i de nordiske lande. Pietismen søger at råde bod på det ved  at  betone  kristendommens  inderlighed, men forstærker den samtidig ved at benytte  statsapparatet  til  at  fremkalde den, for eksempel ved indførelsen af konfirmationen.

Med Hans Nielsens Hauge får vi i Norge et opgør med dette, og i kølvandet af det og under inspiration af en navnkundig professor i Oslo fra midten af 1800-tallet, Gisle Johnson, vokser der et levende menighedsliv frem i folkekirken, med betoning af både livet i verden og betydningen af  at  samles  om  nadverbordet.  Tanken var,  at  man  ad  vækkelsens vej kunne nå det,  som  lovgivningen  ikke  havde  været i  stand til, nemlig at gøre hele folket kristent.  Men  det  er  en  målsætning,  Skarsaune på ingen måde tror på, og som kun vil  fastholde  kirken  i  en  hegemonistisk indstilling i forhold til anderledestroende.  I  lang  tid  kunne  det  ellers  se ud  til,  at  strategien  med  vækkelsesfolkets  erobring  af  folkekirken  igennem  de råd  og  strukturer,  der  siden  slutningen af  1900-tallet er udviklet i Norge, skulle lykkes. Men på nogle få årtier har det nu ført til, at et bredkirkeligt syn, der afviser enhver betoning af menigheden og dens tro  og  forkynder en Gud, der siger, at vi er gode nok, som vi er, har taget magten.

Altså det stik modsatte af Bjergprædikenens og oldkirkens Jesus.

Den  vej  frem,  som  Skarsaune  meget kort i den sidste del af bogen peger på, er ikke at drømme sig tilbage til tidligere tiders indflydelse og politiske tiltag. Vejen går  ad  konkrete  menigheders  konkrete liv. I forhold til sin ungdoms ubevidste arrogance over for frikirkerne, føler han sig nu meget mere i båd med dem. Selv satser han dog på sin lokale sognekirke og det menighedsliv, der praktiseres der, blandt andet fordi han i den lutherske kirkes lidt åbnere nadverbord ser en styrke i forhold til frikirkerne. Den seneste norske lovgivnings fremhævede tale om Folkekirken og Den  norske  kirke vender  han  sig  til  gengæld skarpt imod.

Som  man  kan  se,  er  det  en  bog,  der spænder vidt. Og af et referat som dette kan det se ud, som om der males med meget  bred  pensel.  Men  sådan  er  det  ikke. Sagkundskaben er hele tiden meget stor. Der bygges tydeligvis på andres og egen forskning, og en sand perlerække af citater er med til at underbygge det. Den indledende gengivelse af Jesu undervisning er måske set bedre før - det ligger jo ikke så  langt  fra  det,  man  kan  læse  hos  folk som N.T. Wright. Men så snart kirkehistorien tager over, bliver det for alvor spændende.

Meget af det underbygger det, jeg selv og andre har skrevet, både om kirken i NT, hos Luther og i dag (selv om Skarsaune er noget mere kritisk til Luther end jeg). Og anbefalingen  af  vejen  videre  kan  minde en hel del om det, som vi er en hel del, der er nået frem til i den danske situation.

Et  af  de  spørgsmål,  jeg  alligevel  sidder  med  efter  endt  læsning,  og  som  jeg også stiller til mig selv, er, om fokusset på den kristne tros dennesidige fremtræden og betydning, dens historiske dimension så  at  sige,  bliver  så  ensidigt,  at  den  lodrette  dimension,  mysteriet,  Kristus  selv og hans forsonende nærvær som det, der bærer kirken på dens vej i verden og historien, kommer til at stå for svagt.

Men når det er sagt, er der kun at ønske, at rigtig mange får læst denne bog.