En (for) hurtig kinesisk opstigen til stormagt. Hvor er pauseknappen?
Forfattere: Camilla Tenna Nørup Sørensen
Tidsskrift: politik (2014-05-11)

## En (for) hurtig kinesisk opstigen til stormagt. Hvor er pauseknappen?

Camilla Tenna Nørup Sørensen

Adjunkt i Statskundskab ved Københavns Universitet.

Hvad er Kina for en type stormagt? Den dominerende  analyse  i  Vesten  er,  at  Beijing  i  stigende grad agerer selvsikkert og aggressivt med fokus på at varetage egne snævre nationale interesser. Udviklingen  i  kinesisk  udenrigs-  og  sikkerhedspolitik de seneste år afspejler imidlertid også en usikker kinesisk ledelse, som både internationalt og indenrigspolitisk står overfor nye og komplekse problemstillinger og i håndteringen heraf prøver sig frem. Eksempler herpå er Beijings forskellige  håndtering  af  de  igangværende  konfl  ikter  i Libyen og Syrien.

Kinas position, rolle og interesser i det internationale system er under forandring. Kina er over en relativt kort årrække gået fra at være et internationalt isoleret udviklingsland  til  i  dag  at  indtage  en  status  som  internationalt økonomisk vækstlokomotiv og stormagt. Det er gået stærkt, måske endda for stærkt. Kinas håndtering af den igangværende konfl  ikt i Syrien afspejler således tydeligt, hvordan  det  er  en  stor  udfordring  for  Beijing  at  indfri de stigende forventninger, der er udviklet i kølvandet på Kinas ændrede rolle og interesser i det internationale system, samtidig med at værne om de traditionelle kinesiske principper og interesser. Hertil skal lægges de mange komplekse indenrigspolitiske udviklinger og udfordringer, som de kinesiske ledere også står over for i disse år. Der er ikke noget at sige til, at der ofte spores en rådvildhed og tøven fra Beijing, og at kinesisk udenrigs- og sikkerhedspolitik i disse år udvikler sig på uforudsigelig og modsætningsfyldt vis.

Med Kinas stigende relative økonomiske og militære magt er de kinesiske ledere kommet til at stå overfor nye og komplekse problemstillinger og dilemmaer. Den kinesiske ledelse er klar over, hvad der internationalt forventes - at Kina i stigende grad tager medansvar for at håndtere globale  udfordringer  og  løse  internationale  sikkerhedspolitiske konfl  ikter. De indenrigspolitiske forventninger hersker  der  heller  ikke  tvivl  om  i  Zhongnanhai  -  det politiske  hovedkvarter  i  Beijing.  Som  den  indenrigspolitiske  reaktion  på  den  igangværende  strid  med  Japan over territoriale rettigheder i Det Østkinesiske Hav også viser, så forventes der, at Kinas stigende økonomiske og militære formåen omsættes til stigende international respekt  og  imødekommenhed  over  for  kinesiske  krav  og synspunkter. Hvis disse blot ignoreres eller afvises, som det set fra Kina er tilfældet nu i forhold til Det Østkinesiske Hav, så er forventningen, at Beijing agerer og sikrer, at  der  bliver  lyttet.  Såvel  den kinesiske ledelse som den kinesiske  befolkning  har  imidlertid  fortsat  fokus  rettet indenrigspolitisk, hvor fastholdelse af økonomisk vækst og fremgang samt social og politisk stabilitet er øverst på dagsordnen. Set fra Beijing, er der bare så mange forstyrrende og besværlige internationale udviklinger. Dette lige fra et Nordkorea, der ikke lytter til Kinas råd og advarsler men ufortrødent fortsætter med udviklingen af atomvåben til social og politisk uro i Nigeria, som truer sikkerheden af de kinesiske statsborgere og kinesiske økonomiske investeringer og aktiviteter i landet. Der er nok at se til, og som en af Kinas fremtrædende International Politik forskere, professor Zhu Feng fra School of International Studies ved Peking Universitetet, udtrykker det, så er der 'ikke  noget  at  sige  til,  hvis  den  kinesiske  ledelse  nogle gange ønsker at trykke på pauseknappen, trække vejret og tænke sig godt om'. 1

Den ovenstående  indledende  analyse  stemmer  ikke godt overens med den dominerende analyse i Vesten de senere år, hvor det snarere er udviklingen af et mere selvsikkert og aggressivt Kina i det internationale system, der fremhæves. 2 Dette er der også elementer af, men kinesisk usikkerhed,  manglende  fokus  og  erfaring  samt  manglende evne til at koordinere et stadig større antal kinesiske indenrigspolitiske aktører, som deltager i at formulere og udføre udenrigs- og sikkerhedspolitikken, karakteriserer i lige så høj grad Kina i det internationale system i disse år.

Med udgangspunkt i en karakteristik af Kina i det internationale system i dag er formålet med denne artikel at give en mere nuanceret og grundig analyse af udviklingen i kinesisk udenrigs- og sikkerhedspolitik i disse år med særligt fokus på identifi  kation og diskussion af de ændrede internationale og indenrigspolitiske betingelser for  kinesisk  udenrigs-  og  sikkerhedspolitisk  ageren.  Artiklen er opbygget således, at der først indledes med at få placeret Kina og debatten om Kina teoretisk. Hvordan kan  vi  teoretisk  karakterisere  Kina  i  det  internationale system i dag? Hvilken type stormagt er Kina? Dette leder videre  til  en  analyse  af  de  magtbaser,  som  Kinas  stormagtsstatus i dag bygger på, og hvordan disse er udviklet over tid. Her tages der fat i udviklinger i de væsentligste  faktorer  i  en  traditionel  sikkerhedspolitisk  analyse, nemlig geo-strategisk placering og relative kapabiliteter, men også den historiske og kulturelle kontekst, som har så stor betydning også i dag for den kinesiske analyse af udviklinger i det internationale system og i Kinas rolle heri, præsenteres. Herefter følger analysen af udviklingen i kinesisk udenrigs- og sikkerhedspolitik i disse år, hvor Beijings forskellige håndtering af de igangværende konfl  ikter i Libyen og Syrien tages under særlig behandling.

## Trussel eller mulighed?

Kinas (gen)opstigen som stormagt forårsager stor international opmærksomhed, usikkerhed og debat. Især er der stor usikkerhed og debat om de kinesiske hensigter - hvad vil Kina i det internationale system? Der tales meget om truslen eller udfordringen fra Kina mod det eksisterende internationale  økonomiske  og  politiske  system  og  de principper,  som  det  bygger  på  (Ikenberry  2008;  Buzan 2010). Historisk har det også vist sig vanskelligt fredeligt at indpasse en ny stormagt i et eksisterende internationalt system (Kennedy 1998). Spørgsmålet om Kinas hensigter og om, hvorvidt Kina vil arbejde inden for det eksisterende system eller udfordre dette, kan teoretisk indfanges i valget mellem status quo og revisionisme (Schweller 1999). Er Kina en status quo-orienteret stormagt, som er tilfreds med det eksisterende system og ikke vil forsøge at ændre dette eller ekspandere eget territorium? Eller er Kina en revisionistisk magt, som er utilfreds og vil forsøge at ændre systemet og ekspandere? Det er vigtigt at understrege, at der er tale om et kontinuum, hvor Kinas grad af status quo/revisionisme i forhold til det eksisterende  system  påvirkes  af  mange  indenrigspolitiske  og internationale udviklinger og 'går' frem og tilbage (Sørensen 2008, 139-153). Argumentet her er dog, at Kina overordnet er at karakterisere som en status quo-orienteret stormagt, der er stærkt afhængig af fortsat stabilitet og åbenhed i det internationale politiske og økonomiske system og ydermere har fokus rettet mod den indenrigspolitiske scene. Særligt Kinas nabostater frygter dog, at Kina, i takt med at kinesisk relativ økonomisk og militær magt yderligere øges, vil blive mere revisionistisk. Det er langt fra givet, hvilken type stormagt Kina videre vil udvikle sig som. Generelt gælder det imidlertid, at sikringen af Kinas fortsatte udvikling som en status quo-orienteret stormagt og dermed som en mulighed for - snarere end en trussel mod - international udvikling og stabilitet ikke kun afhænger af udviklinger og beslutninger i Kina. Der skal også gøres 'plads' til Kina i det eksisterende system og foretages de nødvendige justeringer.

## Kina som stormagt

For nærmere at kunne karakterisere og vurdere Kina i det internationale system i dag er det hensigtsmæssigt at se nærmere på hvilke magtbaser, som Kinas stormagtsstatus bygger på, og hvordan disse er udviklet over tid. Dernæst på hvilke særlige historiske erfaringer og kulturelle træk, som Kina har med i bagagen. Historien og kulturen påvirker den måde, hvorpå kineserne i dag ser udviklinger i  det  internationale system og Kina i det internationale system og udgør således en vigtig del af grundlaget for de beslutninger, som træff  es i Beijing.

## Kinas magtbaser og udviklinger heri

Når stater rangeres i forhold til deres internationale status, fokuseres der ofte på fi  re faktorer, nemlig geo-strategisk styrke, som særligt handler om territoriets og befolkningens  størrelse  samt  statens  placering  i  forhold  til  andre stater, relativ økonomisk og militær styrke samt politisk stabilitet (Waltz 1979).

Geo-strategisk styrke. Kina har med ca. 1,36 mia. indbyggere  -  en  femtedel  af  verdens  befolkning  -  verdens højeste indbyggertal og dækker et areal på omkring 9,3 millioner  kvadratkilometer.  Dette  gør  Kina  til  verdens tredje største stat efter Rusland og Canada. Kina har verdens anden længste landegrænse med 14 nabostater samt hav-grænse til yderligere 6 stater. Geo-strategisk set har Kina derfor en central placering, men også en potentiel meget sårbar placering afhængig af Kinas relative økonomiske og militære styrke samt relationer til nabostaterne (Nathan &amp; Scobell 2012, 3-7). Dette er baggrunden for, at Kinas fokus er på regionen og på at styrke relationerne til nabostaterne. 3

Økonomisk styrke. Kina har siden de økonomiske reformer tog fat i slutningen af 1970'erne haft årlige vækstrater på omkring 9-10 procent og er i dag verdens andenstørste økonomi målt i forhold til BNP. Kina er henover de seneste 30-35 år gået fra internationalt økonomisk isolation til i dag at være dybt integreret i den internationale økonomi og endda være en afgørende aktør - et vækstlokomotiv for  den  internationale  økonomiske  udvikling.  Dette  er særligt blevet tydeligt med den globale fi  nanskrise, hvor Kina som en af ganske få stater har været i stand til at fastholde høje vækstrater og dynamik i økonomien. De kinesiske ledere står dog overfor mange indenrigspolitiske udfordringer i bestræbelserne på at fastholde økonomisk vækst og fremgang samt social og politisk stabilitet. Kina har  fortsat  et  lavt  BNP  pr.  indbygger  -  ca.  US$  6.091 (2012), hvor Danmark til sammenligning har et BNP pr. indbygger på ca. US$ 56.210 (2012) - og der er stigende sociale og regionale uligheder, hvor store dele af befolkningen, særligt på landet og i Midt- og Vestkina, lever i fattigdom. Ligeledes er der store problemer med korruption,  og  den  økonomiske vækst har betydelige negative konsekvenser for miljøet. Udfordringerne for de kinesiske ledere er derfor ikke kun at  sikre fortsat høj økonomisk vækst, men også at få væksten 'renere', 'grønnere' og mere ligeligt fordelt (de Jonquieres 2012).

Militær styrke. Det kinesiske militær, Folkets Befrielseshær ('People's Liberation Army' (PLA)), gennemløber en gennemgående modernisering og professionalisering. Kina har i dag verdens næststørste militærudgifter - dog er  USA's  militærudgifter  ca.  ti  gange  større  end  Kinas. Dette betyder imidlertid ikke, at  Kina  er  verdens  næst stærkeste militærmagt, idet Kinas udgangspunkt har været  meget  lavt  og  især  teknologisk  hænger  Kina  stadigt langt bagefter (Lanteigne 2009, 9). Særligt siden Golfkrigen i 1991, hvor kinesiske militære ledere blev overrasket over  det  amerikanske  militærs  overlegenhed,  har  Kina satset på at modernisere militæret med fokus på højteknologiske våben, informationsteknologi og asymmetrisk krigsførelse, hvor der specifi  kt udvikles kinesiske militære kapaciteter,  som  kan  kompensere  for  Kinas  underlegne militære styrke i forhold til USA og udnytte amerikanske svagheder (Nødskov 2010). Der skæres kraftigt ned på landstyrkerne i  det  kinesiske  militær,  som  tidligere  har været  helt  dominerende,  og  der  fokuseres  særligt  på  at styrke  Kinas  fl  åde  og  luftvåben.  Dette  fokus  skal  også ses i sammenhæng med ønsket om at styrke Kinas evne til at projicere militær magt uden for Kinas nærområde, hvilket særligt er blevet aktuelt i takt med Kinas stigende afhængighed af import af olie- og naturressourcer og Kinas  generelt  voksende  geografi  ske  interessesfære  og  tilstedeværelse  -  Kina  har  ikke  som  USA  militære  baser udenfor eget territorium. Ligeledes forudsætter kinesisk internationalt  engagement  og  bidrag  til  for  eksempel FN's fredsbevarende operationer og bekæmpelse af pirater også modernisering af kinesisk militær. Det er værd at bemærke, at der generelt ses en større åbenhed hos det kinesiske militær over for etablering af samarbejder og afholdelse af fælles øvelser med andre staters militær. Kinas deltagelse i FN's fredsbevarende operationer er ligeledes kraftigt stigende (Lanteigne 2009, 135-136).

Politisk stabilitet. Kommunistpartiet har haft monopol på magten siden afslutningen af borgerkrigen i 1949, og trods store omvæltninger i og omkring Kina har partiet  formået  at  omstille  sig  og  indfange  nye  magtfulde grupper  og  tendenser  i  det  kinesiske  samfund  (Brødsgaard 2011). Generelt er der en høj grad af politisk stabilitet i Kina, men der er dog ingen tvivl om, at de kinesiske ledere er bekymret angående fastholdelse af magtmonopolet og egen indenrigspolitiske legitimitet, der i høj grad er  bundet op på partiets evne til at sikre forsat økonomisk vækst og fremgang samt social og politisk stabilitet. Dette har også stor betydning for kinesisk udenrigs- og sikkerhedspolitik, som i stigende grad har fået en række konkrete  opgaver  i  forhold  til  partiets  indenrigspolitiske dagsorden, bl.a. at sikre stabilitet, åbne markeder og mobilisere  udenlandske  investeringer.  Også  Kinas  stigende fokus på energi- og naturressource eksporterende regioner og stater skal ses i denne sammenhæng. Kinas tilstedeværelse og aktiviteter i Afrika, Latin- og Sydamerika,  Centralasien og Mellemøsten har ændret karakter og intensitet de senere år, hvor Kina indgår økonomiske aftaler og strategiske partnerskaber i et hidtil uset omfang (Lanteigne 2009, 127-145). En afgørende drivkraft bag denne økonomiske og diplomatiske aktivisme er ønsket om at sikre energi- og naturressource-forsyninger.

Ses  der  samlet  på  Kinas  magtbaser  og  udviklinger heri  er  Kina  vokset  til  en  international  stormagt.  Det er  dog  Kinas  geo-strategiske  forhold  samt  økonomiske magtbase og perspektiverne i den videre udvikling heri, der udgør grundpillerne og giver store muligheder i Kinas  ageren  i  forhold  til  andre  stater.  For  eksempel  gav Kina i 2010 større bistandslån til udviklingslandene end Verdensbanken  (Hogg  2011).  Andre  stater  er  således  i stigende grad interesseret i gode relationer og adgang til det  kinesiske  marked,  kinesiske  investeringer,  bistand og lån, og det giver Kina mere indfl  ydelse i det internationale diplomatiske spil. I forlængelse heraf kan Kinas bløde og idemæssige magt også inddrages. Der er debat både i  og  uden  for  Kina  om,  hvorvidt  Kina  kan  skabe og udbrede konkurrerende ideer og modeller for politisk og økonomisk styring og reformer og bruge dette til at styrke egen position og rolle i det internationale system (Suzuki 2009). Det er et svært område, men generelt ses 'Kina-modellen' som et tiltrækkende alternativ i fl  ere udviklingslande. Det er dog ikke en model, som Kina endnu selv  aktivt  har  søgt  at  fremme.  Kinas  generelt  erklæret principper  for  relationer  til  udviklingslandene  vinder imidlertid gehør og er med til at øge Kinas anseelse og indfl  ydelse i denne del af verden. Dette er bl.a. principperne  om  politisk  jævnbyrdighed  og  gensidig  respekt, win-win  økonomiske  samarbejder,  ikke-indblanding  i andre staters indenrigspolitiske forhold og ingen politiske betingelser for bistand og samarbejde.

## Riget i Midten rejser sig efter 100 års ydmygelser

De kinesiske magtbaser er kraftigt styrket over de seneste tre til fi  re årtier, men hvordan vil magten blive anvendt? Dette fører tilbage til spørgsmålet om hensigter og Kinas opfattelse  af  udviklinger  i  det  internationale  system  og Kina i det internationale system i dag. Kinas 'opfattelsesfi  lter' formes særligt af kinesiske historiske erfaringer og kultur.

I  Kina  er  bevidstheden  om  og  stoltheden  over  den glorværdige fortid som 'Riget i Midten' meget stærk og spiller  afgørende ind på Kinas opfattelse af udviklinger i  det  internationale system og Kina i det internationale system i dag (Qin 2010). Ligeledes er myten om '100 års ydmygelser' et stærkt element i den kinesiske opfattelse (Nathan &amp; Scobell 2012, 18-27). Kina var i 1820'erne verdens største økonomi med over 30 procent af verdens BNP, men Kina havde ikke fulgt med den (våben)teknologiske udvikling, hvilket blev tydeligt under Opiumskrigen (1839-1842), som resulterede i en opdeling af Kina mellem stormagterne. Dette bliver i Kina anset som starten  på  '100  års  ydmygelser'  (1839-1949),  hvor  eksterne stormagter søgte at kontrollere og holde Kina nede. Generelt er der derfor i Kina stor konsensus om, at Kina igen skal være en af verdens stormagter og have den indfl  ydelse og respekt, som hører hertil. Dette er noget, som kan forene alle kinesere, hvilket også skyldes, at nationalismen er blevet - og fortsat bliver - brugt af Kommunistpartiet til  at  sikre  indenrigspolitisk  stabilitet  og  opbakning  til partiet  (Zhao  2013,  537-538).  Denne  nationalisme  har dog  udviklet  sig  til  et  tveægget  sværd  for  de  kinesiske ledere. På den ene side kan de bruge nationalismen til at mobilisere  den  kinesiske  befolkning  med  det  formål  at lægge pres på andre internationale forhandlingspartnere og stater og at fj  erne opmærksomheden fra egne fejl og svagheder.  På  den  anden  side  udvikles  imidlertid  kun endnu højere nationalistiske forventninger i den kinesiske befolkning til Kinas internationale ageren og status, som i nogle tilfælde lægger et yderligere pres på de kinesiske ledere i internationale forhandlinger og konfl  ikter. Som nævnt indledningsvist har dette seneste år især vist sig i konfl  ikten  med  Japan  om  territoriale  rettigheder  i  Det Østkinesiske Hav, hvor kinesiske lederes frygt for indenrigspolitiske nationalistiske reaktioner, hvis de kommer til at fremstå svage og eftergivende, har været medvirkende til en kompromisløs kinesisk linje samt en styrket kinesisk militær tilstedeværelse i Det Østkinesiske Hav. Der har således været meget få tegn på tilnærmelse og forhandling mellem Beijing og Tokyo, siden Japan i september

2012  nationaliserede  øgruppen  Senkaku/Diaoyu  i  Det Østkinesiske Hav, som både Beijing og Tokyo gør krav på. De kinesiske ledere kræver, at Japan først erkender, at Kina gør krav på øgruppen, men en sådan indrømmelse er nærmest politisk umulig for de nuværende japanske ledere, som med Kina som fj  endebillede arbejder aktivt for at styrke det japanske militær og fj  erne de begrænsninger, der er på brugen af dette i den japanske forfatning. Derfor er det svært at se, hvordan der skal blive løsnet op på det nuværende meget spændte forhold mellem Kina og Japan. Nationalismen spiller særligt en rolle i forhold til sådanne territoriale  og  historiske  spørgsmål,  hvor  der  er  pres  på for at forsvare grænser og genvinde det tabte. 4 Men også i situationer, hvor Kina og kinesiske krav og synspunkter - set fra Kina - ikke respekteres, spiller indenrigspolitisk nationalistisk pres i stigende grad en rolle. Dette afspejles tydeligst i disse år i Kinas analyse og håndering af USA's igangværende 're-balancering til Asien' strategi, hvor den amerikanske militære tilstedeværelse i regionen samt de amerikanske  politiske  og  militære  relationer  til  Japan, Australien  og  fl  ere  af  de  sydøstasiatiske  stater  styrkes. Den dominerende analyse i Kina er, at dette er led i en langsigtet amerikansk inddæmningspolitik over for Kina, hvor USA vil hindre Kina i at indtage, hvad der opfattes som Kinas retmæssige regionale stormagtsposition, eller at Washington vil sikre, at USA kan diktere betingelserne herfor  (Swaine  2012a).  Den  kinesiske  ledelse  er  derfor under  stigende  indenrigspolitisk  nationalistisk  pres  for at  igangsætte  modforanstaltninger  af  både  økonomisk, diplomatisk og militær art.

I forhold til sikkerhedspraksis og strategisk kultur kan der i Kinas lange historie fi  ndes både krigeriske og fredelige eksempler på, hvordan udenrigs- og sikkerhedspolitik føres  og  konfl  ikter  løses.  Generelt  bygger  Kinas  sikkerhedspraksis og strategiske kultur dog på en dybtliggende historisk  udviklet  realpolitisk  overbevisning  (Johnston 1995). De væsentligste principper er gensidig respekt for suverænitet, territoriel integritet og ikke-intervention.

Det er komplekst og svært præcist at vurdere, hvordan den historiske og kulturelle bagage infl  uerer Kinas opfattelser af og ageren i det internationale system i dag. På den ene side er der denne stigende grad af selvbevidsthed og stolthed i Kina, som spiller ind på udviklingen i udenrigs- og sikkerhedspolitikken. Men på den anden side er der også en stigende grad af intern konfl  ikt, usikkerhed og utryghed i forhold til Kinas internationale identitet hvilken type stormagt kan og skal Kina være? - rolle og adfærd  samt  fortsat  en  stærk  følelse  af  underlegenhed, utilstrækkelighed  og  en  nærmest  paranoid  frygt  for,  at Kina atter  skal  blive  off  er  for  fj  endtlige  magters  forsøg på at svække og splitte Kina (Dittmer 2010). 5  Denne ambivalens  og  usikkerhed  tilsat  kinesiske  lederes  fokus  på

indenrigspolitiske udviklinger og udfordringer gør, at det ikke  er  store  internationale  visioner  og  ambitioner,  der karakteriserer eller driver Kina i det internationale system (Shambaugh 2011).

## Udviklingen i kinesisk udenrigs- og sikkerhedspolitik

I  forlængelse  af  ovenstående  vil  enhver  kinesisk  ledelse i  udenrigs-  og  sikkerhedspolitikken  skulle  kombinere hensyn til sikring af sikkerhed, udvikling, autonomi og respekt.  Hvordan  dette  gøres  bedst  afhænger  af  hvilke interne og eksterne betingelser, der arbejdes under. Den vigtigste  ændring  i  Kinas  interne  forhold  er  starten  på reform-  og  moderniseringsprogrammet  i  slutningen  af 1970'erne, som inkluderede et skifte væk fra Maos ideologiske og konfrontatoriske tilgang til international politik til Deng Xiaopings 'Fred og Udviklings'-politik. Herefter blev kinesisk udenrigs- og sikkerhedspolitik indrettet med hensyn til at sikre indenrigspolitisk reform og modernisering, der blev set som en forudsætning for realisering af alle andre mål (Goldstein 2005, 14-48). Dette blev særligt muliggjort  som  følge  af  afspændingen  mellem  USA  og Sovjetunionen og Kinas gradvis forbedrede relationer til begge. Deng anså generelt den geo-strategiske situation, som Kina - og verden - stod i, som mindre truende og krævende. Risiko for krig mellem stormagterne blev således vurderet som lav. Dengs overordnede hensyn var, at for at kunne fokusere på indenrigspolitikken havde Kina brug for et fredeligt og stabilt regionalt og globalt miljø. Med afslutningen af den Kolde Krig og Sovjetunionens sammenbrud ændrede  de  eksterne  forhold  sig  atter  for Kina, der nu fi  k mulighed for at fokusere endnu mere på at  styrke egen indenrigspolitiske base og Kinas rolle og indfl  ydelse i regionen. Det dominerende fokus på at sikre Kinas position og interesser i den overordnede rivalisering mellem  USA  og  Sovjetunionen  var  således  faldet  væk. Konklusionen nået af den kinesiske ledelse så tidligt som 1991-92  var,  at  Kina  skulle  fokusere  på  regionen,  hvor kinesisk fremme af regional stabilitet og økonomisk vækst skulle være centralt. Da frygten for 'Kina truslen' første gang for alvor kom op til overfl  aden i regionen og USA i starten og midten af 1990'erne, blev de kinesiske mål og bestræbelser i regionen udvidet til også at skulle berolige om Kinas fredelige intentioner og generelt opbygge tillid og tryghed. Kinesiske ledere var tidligt meget bevidste om de  regionale  sikkerhedsdilemma-dynamikker,  som  ville opstå i kølvandet på Kinas stigende magt og indfl  ydelse (Sørensen 2008, 214-218). Fokus på regionen blev også yderligere  styrket  af  en  gradvis  kinesisk  erkendelse  fra starten af 1990'erne af, at udviklingen af en multipolær verdensorden, som kineserne forventede og helst så, ikke var  lige  om  hjørnet,  men  at  USA's  dominans  ville  vare længere end først antaget. I starten blev dette set som en trussel mod kinesisk sikkerhed og interesser, men gradvis udviklede der sig en kinesisk erkendelse af, at Kina også kunne  drage  store  fordele  heraf,  særligt  i  forhold  til  at kunne få lov og ro til at fokusere på indenrigspolitisk økonomisk udvikling, styrkelse af Kinas rolle og indfl  ydelse i  regionen og generel styrkelse af Kinas relative økonomiske og militære magt (Goldstein 2005, 23-24). Med terrorangrebet  i  New  York  og  Washington  i  2001  blev USA's fokus på Kina som en trussel svækket, og Beijing udnyttede situationen klogt til at styrke forholdet til USA og NATO ved at bakke op om 'krigen mod terrorisme' og fi  k dermed yderligere ro til at fokusere på egne interesser og udfordringer samt styrke egen magtbase. Det er især på baggrund af de ovenfor beskrevne udviklinger internt i Kina og eksternt i det internationale system og i Beijings opfattelse heraf, at der i midten af 1990'erne formuleres en ny kinesisk international strategi, som stadig er gældende i dag.

## Kinas internationale strategi

Kinas strategi for, hvordan Kina vil udvikle sig som stormagt, og for, hvordan kinesiske interesser bedst kan varetages i det internationale system, går under overskriften 'fredelig udvikling', som i store træk bedst kan beskrives som de kinesiske lederes forsøg på at forsikre særligt de regionale  stater  om,  at  de  intet  har  at  frygte.  Kina  vil ikke  søge  hverken  regional  eller  global  dominans,  men vil agere som en fredssøgende, ansvarlig og konstruktiv stormagt. Strategien er derfor led i kinesiske bestræbelser  på  at  fremstille  Kina  som  en  status  quo-orienteret stormagt  (Goldstein  2005,  102-135).  Denne  strategi  er søgt  implementeret  ved  stigende  kinesisk  engagement  i internationale multilaterale institutioner, særligt økonomiske som WTO, hvor Kina blev medlem i 2001, og ved aktivt diplomati særligt med fokus på at forbedre Kinas relationer til de øvrige stormagter, regionale stater og vigtige handelspartnere (Lanteigne 2009, 57-73). Dette afspejler også en kinesisk tro på, at multilaterale bindinger og forpligtelser samt stærke diplomatiske relationer kan hjælpe med til at styrke stabiliteten og forudsigeligheden i international politik. Generelt kan udviklingen i Kinas tilgang til og adfærd i internationale multilaterale institutioner bedst karakteriseres som en blanding af instrumentalitet, hvor Beijing benhårdt går efter at sikre egne snævre nationale interesser bedst muligt, og socialisering, hvor kinesiske ledere og diplomater gradvist tilegner og tilpasser sig nogle af de normer, værdier og regler, som er fremherskende i de internationale multilaterale forhandlinger  (Lanteigne  2009,  65-66).  Overordnet set er motiverne  bag  Kinas  stigende  engagement  i  internationale multilaterale  institutioner  for  det  første  at  opnå  status og  anerkendelse  ved  at  blive  set  som  en  samarbejdsvillig  og  ansvarlig  international  aktør.  For  det  andet  at  få indfl  ydelse og modvirke truende beslutninger og udviklinger for eksempel i forhold til spørgsmål om national sikkerhed og suverænitet. For det tredje at indbinde sig selv  og  hermed  modvirke  'Kina-trussel'  opfattelsen  og sikkerhedsdilemma-dynamikken  og  for  det  fj  erde  at fremme økonomisk samhandel og udvikling. Med Kina som drivkraft i udviklingen af multilaterale politiske og økonomiske institutioner og fora, som ikke inkluderer de traditionelle vestlige stormagter, har debatten om kinesiske bestræbelser på at skabe en alternativ verdensorden i de senere år fået ny næring. Det er for eksempel Shanghai Cooperation Organisation (SCO), der inkluderer Kina, Rusland og de centralasiatiske stater, og de jævnlige topmøder mellem BRIKS-landene, der er vækstøkonomierne Brasilien, Rusland, Indien, Kina og senest også Sydafrika. Her er det dog vigtigt at bemærke, at trods gentagende brede hensigtserklæringer om fælles visioner om en mere retfærdig og multipolær verdensorden, så har disse stater, når det kommer til den konkrete håndtering af vigtige globale  udfordringer  og  internationale  sikkerhedspolitiske  konfl  ikter,  endnu  ikke  formået  at  stå  sammen  om en  fælles  position.  Det  skyldes  særligt,  at  fl  ere  af  disse stater, for eksempel Kina og Indien, stadig er meget mistænksomme over for hinandens intentioner og generelt prioriterer stabile relationer med USA højst.

Generelt har Kina i implementeringen af 'fredelig udvikling' strategien formået eff  ektivt at udnytte de muligheder, som er fulgt med globaliseringen og den stigende grad  af  økonomisk  interdependens.  Ifølge  Deng  Xiaopings overordnede strategiske vision, som er bag 'fredelig udvikling'-strategien,  skal  Kina  i  det  internationale  system være alliancefri, modarbejde hegemonisk adfærd og arbejde for økonomisk og social udvikling. Internationale sikkerhedspolitiske konfl  ikter kan således ikke løses via alliancer og militære midler, men via diplomati og samarbejdsmekanismer. Kina skal dog videre være tålmodig og holde lav profi  l internationalt samt undgå at tage føringen i internationale anliggender eller bliver blandet ind i andre staters konfl  ikter (Yahuda 2004, 85-89, 179-180). Generelt skal Kina undgå at bruge for mange ressourcer på udviklinger og begivenheder i det internationale system, som ikke berører Kinas snævre nationale interesser - suverænitet, national sikkerhed, territoriel integritet (Tibet, Xinjiang) og national genforening (Taiwan). Mere specifi  kt  fremhæves  fi  re  elementer  som  grundlæggende  for kinesisk udenrigs- og sikkerhedspolitik og generelt som ideelle for staters interaktion i det internationale system. Disse er gensidig tillid (ikke lade forskelle i ideologi eller social  og  politisk  system  infl  uere  på  staters  relationer), gensidige fordele (respektere andre staters interesser), lighed

(suverænitet/ikke-intervention) og koordination (fredelige løsninger og koordination af fælles interesser). 6

## Udfordringer for ' fredelig udvikling' i dag

'Fredelig udvikling' strategien samt fastholdelse af de traditionelle principper om suverænitet, territoriel integritet og ikke-intervention ses af de kinesiske ledere fortsat som det bedste svar på den komplekse situation, som Beijing konfronterer såvel indenrigspolitisk som i det internationale system, særligt i forhold til at sikre et stabilt regionalt og  globalt  miljø  og  modvirke  opfattelsen  i  det  internationale system af Kina som en trussel, der skal inddæmmes. Ligeledes er de kinesiske ledere meget bevidste om, at  fortsat  kinesisk  økonomisk  vækst  og  fremgang  samt indenrigspolitisk social og politisk stabilitet forudsætter en fornuftig og åben international økonomi. Reelt kendetegnes udviklingen i kinesisk udenrigs- og sikkerhedspolitik imidlertid i stigende grad af en usikker - men også pragmatisk - tilgang,  hvor  der  foretages  'case  by  case'vurderinger med fl  eksibel fortolkning og udøvelse af de traditionelle principper. Dette hænger sammen med, at Kina - nu tidligere end de kinesiske ledere havde regnet med før den globale fi  nanskrise - står over for bevægelser mod et multipolært system og skal så at sige til at træde i karakter som en pol med de krav og forpligtelser, som det indebærer. Kinas position - relative økonomiske og militære magt - i det internationale system er nu også for stor og synlig, og Kina har fået for mange og stærke interesser - økonomiske, politiske og sikkerhedspolitiske - i udviklinger og konfl  ikter i det internationale system og i andre regioner til blot at kunne fortsætte med at holde fokus på Asien og ellers holde lav international profi  l og til  at  kunne fastholde succesen med generelle forsikringer om 'fredelig udvikling' til at berolige regionale stater og USA. I forlængelse heraf bliver Kina i stigende grad også tvunget til mere klart og aktivt at kunne forklare omverdenen, hvilken international rolle Beijing ser Kina spille  i  fremtiden,  og  hvad  det  er  for  et  internationalt system,  kineserne  vil  arbejde  for  at  udvikle.  Ligeledes indenrigspolitisk i Kina er der fl  ere udviklinger, som er svære at håndtere, særligt at der er kommet så mange fl  ere udenrigs- og sikkerhedspolitiske aktører på banen, og at den  off  entlige  opinion,  herunder  nationalismen,  spiller en større rolle i forhold til Kinas internationale analyse og adfærd. Samlet udfordrer disse udviklinger i stigende grad Kinas 'fredelig udvikling' strategi og er også årsagen til den mere uforudsigelige og modsætningsfyldte kinesiske udenrigs- og sikkerhedspolitik i disse år.

At  Kina  ikke  længere  kan  holde  lav  international profi  l,  skal  altså  ses  i  sammenhæng  med,  at  Kina  nu er  til  stede  økonomisk,  politisk  og  sikkerhedspolitisk  i regioner  langt  fra  Kinas  traditionelle  regionale  interes- sesfære.  Denne 'interesseekspansion' er på den ene side en  naturlig  følge  af  Kinas  stigende  internationale  position og indfl  ydelse, men på den anden side er den uden tvivl intensiveret og drevet hurtigere frem af særligt Kinas enorme og kun stigende behov for import af energi- og naturressourcer til at holde den høje kinesiske økonomiske vækst (Shambaugh 2013). Dette har medført, at Beijing er blevet mere sårbar i forhold til udviklinger i stater udenfor  Kinas  nærområde,  som  ikke  tidligere  har  haft den store bevågenhed fra kinesisk hold. Kinas stigende internationale  økonomiske  interesser  medfører  også,  at et  stigende  antal  kinesiske  statsborgere  bor  og  arbejder i  andre  stater,  hvor  fl  ere  af  disse  er  potentielt  ustabile stater,  som  dog  ofte  er  rige  på  'uopdyrkede'  energi-  og naturressourcer. Her har der de seneste år været fl  ere eksempler  på,  hvordan  hensyn  til  at  sikre  disse  kinesiske statsborgere  og  kinesiske  økonomiske  investeringer  og aktiviteter også spiller ind på konkret kinesisk udenrigsog sikkerhedspolitik. Dette set senest i forbindelse med konfl  ikten i Libyen i foråret 2011, hvor mere end 35.000 kinesiske statsborgere blev fanget, da urolighederne brød ud  (Economist  2011).  Udviklingen,  hvor  fl  ere  og  mere forskelligartede kinesiske økonomiske indenrigspolitiske aktører har interesser og er aktive i forhold til Kinas internationale ageren og forhold til andre stater, medfører således nye problemstillinger og hensyn i kinesisk udenrigs- og sikkerhedspolitik og gør det ligeledes sværere at koordinere fra Beijing. Generelt lægger hensyn til at sikre kinesiske økonomiske interesser i andre stater og hensyn til  at  leve  op  til  internationale  krav  og  forventninger  i stigende  grad  pres  på  Beijings  traditionelle  principper om suverænitet, territoriel integritet og ikke-intervention. Som det var tilfældet i forhold til FN-resolutionerne ang. Libyen, vil der, efter en pragmatisk 'case by case'-vurdering af disse mange hensyn i Beijing, også ske afvigelser fra disse principper eller principperne bliver fortolket og udøvet noget mere fl  eksibelt, end den offi cielle kinesiske retorik og strategi foreskriver. Beijings håndtering af de igangværende  konfl  ikter  i  Libyen  og  Syrien  illustrerer, hvordan de kinesiske ledere især kæmper med, hvordan de  traditionelle  principper  skal  tilpasses  den  nye  situation, som Beijing står i, og således inkludere politikker, som  både  kan  sikre  Kinas  snævre  nationale  interesser, varetage  Kinas  globale  ekspanerende  interesser  og  vise internationalt  ansvar.  I  forhold  til  Libyen  stemte  Kina i  første  omgang  for  FN-resolution  1970,  som  indførte målrettede sanktioner mod Gadaffi -regimet for overgreb mod egen befolkning, og i anden omgang undlod Kina at bruge det kinesiske veto til at forhindre FN-resolution 1973,  som  åbnede  for  internationale  militære  aktioner i  Libyen.  Dette  blev  både  i  og  uden  for  Kina  set  som et overraskende brud med - eller ny kreativ fortolkning af - de traditionelle principper. 7 Hensyn til at sikre Kinas internationale image som en ansvarlig stormagt samt sikre  stabile  relationer  til  vigtigere  handelspartnere  end Libyen vejede tilsyneladende tungt, men medvirkende til den kinesiske håndtering af konfl  ikten i Libyen var givetvis også kinesiske lederes hensyn til den potentielle indenrigspolitiske reaktion. Det ville således være svært at forklare indenrigspolitisk, hvorfor Kina skulle holde hånden over Gadaffi s  regime,  når  det  samtidig  forårsagede  stor skade på kinesiske statsborgere og kinesiske økonomiske investeringer og aktiviteter i Libyen. Derimod faldt det fi  nt i tråd med de kinesiske lederes forsøg på at opbygge et folkeligt og humant image af sig selv i den kinesiske befolkning,  at  de  hurtigt  og  resolut  satte  alt  ind  på  at bringe de kinesiske statsborgere i sikkerhed og samtidig fi  k vist, hvad det kinesiske militær, særligt fl  yvevåbnet og fl  åden,  nu  formåede. Evakueringen blev således dækket massivt  i  kinesiske  medier  med  fokus  på  de  kinesiske lederes bekymring i forhold til de kinesiske statsborgere, der skulle bringes i sikkerhed, og med stolthed over, hvor hurtigt og eff  ektivt det kunne ske. Hvad angår konfl  ikten i Syrien, ser situationen set fra Beijing meget anderledes ud, også hvad angår den indenrigspolitiske bevågenhed og interesse. Der er således ikke mange kinesiske statsborgere  og  kinesiske  økonomiske  investeringer  og  aktiviteter  i  Syrien.  Dette  er  givetvis  en  medvirkede  årsag til, at Kina i FN's Sikkerhedsråd har vetoet fl  ere resolutionsforslag vendt mod Syrien og er stærk modstander af enhver form for militær aktion. I begrundelserne for de kinesiske vetoer er fokus imidlertid på vigtigheden af at værne om de traditionelle principper, men også manglen på  en  langsigtet  plan  fra  USA  -  hvad  skal  en  militær aktion  ende  ud  i  og  med  hvilke  konsekvenser  både  for Syrien og for den regionale sikkerhedspolitiske situation? Den generelle kinesiske argumentation, som også er på banen i forhold til Syrien, er, at brugen af militær magt til at håndtere internationale konfl  ikter oftest kun komplicerer og forværrer konfl  ikterne yderligere og mindsker presset på alle parter for at nå en politisk løsning, hvorfor brugen af militær magt ofte kun resulterer i endnu mere kaos på længere sigt. Dette fremhæves af Beijing også som læren af konfl  ikten i Libyen, hvor USA og NATO ifølge Beijing overtrådte FN-mandatet og anvendte dette til at legitimere  aktiv  støtte  til  regime-skifte  i  Libyen.  Dette vil  de  kinesiske  ledere  ikke  risikere  også  sker  i  forhold til  Syrien  (Swaine  2012b,  4-5).  Særligt  efter  brugen  af kemiske våben er blevet en faktor i Syrien-konfl  ikten, er kineserne bevidste om, at deres insisteren på de traditionelle principper ikke styrker Kinas internationale image som en ansvarlig stormagt. Derfor er det muligt, at der vil ske en ændring i den kinesiske politik, hvis processen for destruktion af kemiske våben i Syrien ledet af den fælles OPCW-FN-mission går i stå, den humanitære situation i Syrien fortsat forværres, og det amerikanske pres for en militær aktion genoplives. 8 Dette også, fordi det er vigtigt for Beijing at beskytte FN's Sikkerhedsråd som den øverste internationale autoritet og fortolker af folkeretten, der i en kinesisk optik som den eneste instans kan sanktionere  en  militær  aktion.  Kina  er  meget  imod  ethvert amerikansk forsøg på at gå uden om FN's Sikkerhedsråd. Konfl  ikten i Syrien er yderst kompleks at håndtere, også i Beijing, og blandt kinesiske International Politik forskere og eksperter er der en livlig debat. I en kinesisk kontekst afspejler dette gerne, at der blandt de kinesiske ledere også fi  ndes forskellige lejre og debat. Denne interne debat er også en grund til, at Kina så vidt muligt søger at holde meget lav profi  l  internationalt  i  forhold  til  konfl  ikten  i Syrien, og det er derfor belejligt, at Kina ofte kan 'gemme' sig  bag  Rusland,  men  som  fl  ere  kinesiske  International Politik  forskere  og  eksperter  påpeger,  er  dette  ikke  en holdbar (stormagts-)politik. 9

## Uforudsigeligt og modsætningsfyldt Kina i det internationale system

Billedet af Kina i det internationale system er komplekst, og der er ingen klare svar på, hvordan Kinas stormagtsrolle vil udvikle sig i fremtiden. Som det ses nu i forhold til  de  igangværende  konfl  ikter  i  Libyen  og  Syrien,  står Beijing  i  forhold  til  fl  ere  aktuelle  internationale  sikkerhedspolitiske  konfl  ikter  over  for  modsatrettede  pres  og svære dilemmaer. På den ene side er hensyn til at stå fast på de traditionelle principper og interesser samt hensyn til  den  indenrigspolitiske,  ofte  nationalistiske,  opinion. På  den  anden  side  er  hensyn  til  at  sikre  international stabilitet, fremme Kinas image som en ansvarsfuld stormagt, varetage sikkerheden for kinesiske statsborgere og kinesiske  økonomiske  investeringer  og  aktiviteter  samt sikre et pragmatisk samarbejde med de øvrige stormagter, regionale stater og vigtige handelspartnere. Forskellen i Kinas håndtering af konfl  ikterne i Libyen og Syrien afspejler således også, hvordan der i Beijing, snarere end 'blind' kinesisk insisteren på de traditionelle principper og interesser, i hver enkelt case foretages en pragmatisk afvejning og vurdering af de involverede hensyn, og de kinesiske ledere prøver sig stadig frem - og justerer løbende  -  i  forhold  til,  hvad  konsekvenserne  og  reaktionerne både internationalt og indenrigspolitisk er på den kinesiske politik. På mange måder er Kina fortsat i gang med at lære at spille stormagtsspillet, og der er tale om en langstrakt læringsproces, hvor de kinesiske ledere - som det også har været tilfældet for den økonomiske reformproces i Kina - anlægger denne pragmatisk eksperimenterende tilgang. Dette er overordentlig vigtigt at forstå for at kunne forstå og forklare, hvorfor kinesisk udenrigs- og sikkerhedspolitik i disse år udvikler sig på uforudsigelig og modsætningsfyldt vis.

Der er således ikke en entydig udvikling af et mere selvsikkert og aggressivt Kina i det internationale system i dag. Kinesisk usikkerhed, manglende fokus og erfaring samt  manglende  evne  til  at  koordinere  et  stadig  større antal kinesiske indenrigspolitiske aktører, som deltager i at formulere og udføre udenrigs- og sikkerhedspolitikken, karakteriserer i lige så høj grad Kina. Den i Vesten opfattede stigende kinesiske selvsikkerhed og aggressivitet ses ofte i forhold til konfl  ikter, som involverer Kinas territoriale krav eller andre spørgsmål, som er tæt forbundet med kinesisk historie og nationalisme, og i sådanne konfl  ikter vil kinesiske ledere agere på en måde, så de ikke risikerer at fremstå svage og eftergivende indenrigspolitisk uanset hvordan dette får dem til at fremstå internationalt. Dette hænger sammen med, at hensynet til at sikre Kommunistpartiets indenrigspolitiske legitimitet og magtmonopol altid er det primære i kinesisk politik, hvad enten det er indenrigspolitik eller udenrigs- og sikkerhedspolitik. I forhold til globale udfordringer og andre internationale sikkerhedspolitiske konfl  ikter  spores  der  en  højere  grad af kinesisk rådvildhed samt i nogle tilfælde også mangel på kontrol, overskud og prioritet. Det kinesiske politiske og bureaukratiske system er ikke gearet til hurtigt at tage beslutninger, at omstille sig og ændre kursen eller at gøre op med tidligere lederes vurderinger og strategier. Det tager tid. I international politik går udviklinger imidlertid ofte hurtigt, og der er ikke nogen pauseknap. Den nye kinesiske øverste leder Xi Jinping har off  entligt meldt ud, at udenrigs- og sikkerhedspolitikken har høj prioritet og at 'den kinesiske drøm' også inkluderer et internationalt aktivt og ansvarligt Kina (China Daily, 2013). De kommende år vil vise, hvad dette reelt indebærer for udviklinger i det internationale system og Kinas rolle heri.

## Litteratur

Brødsgaard,  KE  2011,  'China's  Communist  Party  and  the  Evolving Political  Order',  i  D  Shambaugh  (red.), Charting China's  Future: Domestic and International Challenges , New York: Routledge, 13-21 Buzan, B 2010, 'China in International Society: Is Peaceful Rise Possible?', Th   e Chinese Journal of International Politics , vol. 3, issue 1, 5-36

Dittmer, L 2010, 'On China's Rise', i B Womack (red.), China's Rise in Historical Perspective, New York: Rowman &amp; Littlefi  eld, 39-59 de Jonquieres, G 2012, 'China's Challenges', ECIPE Policy Paper , No.

1, European Centre for International Political Economy

Goldstein, A 2005, Rising to the Challenge: China's Grand Strategy and International Security , Stanford University Press

Hogg, C 2011, 'China banks lend more than World Bank - report', BBC News , 18. januar

Ikenberry, GJ 2008, 'Th e Rise of China: Power, Institutions, and the Western Order', i RS Ross &amp; F Zhu, China's Ascent: Power Security

- and  the  Future  of  International  Politics ,  Cornell  University  Press, 89-114
- Johnston, AI 1995, Cultural Realism: Strategic Culture and Grand Strategy in Chinese History , Princeton University Press
- Johnston, AI 2013, 'How New and Assertive Is China's New Assertiveness?' International Security , vol. 37, no. 4, 7-48
- Kennedy, P 1988, Th   e Rise and Fall of the Great Powers: Economic Change and Confl  ict from 1500 to 2000 , London: Fontana Press,
- Lanteigne , M 2009, Chinese Foreign Policy: An Introduction , New York: Routledge
- Nathan AJ &amp; Scobell A 2012, China's  Search  for  Security, Columbia University Press
- Nødskov, K 2010, Th   e Return of China - Th e Long March to Power: Th e New Historic Mission to the People's Liberation Army , Copenhagen: Royal Danish Defense College
- Parello-Plesner  J  &amp;  Khanna  P  2011,  'Stop  Fretting  about  Beijing  as Global Policeman', Financial Times , 28. december
- Qin Y 2010, 'Struggle for Identity: A Political Psychology of China's Rise', i B Womack (red.), China's Rise in Historical Perspective, New York: Rowman &amp; Littlefi  eld, 249-269
- Schweller, R 1999, 'Managing the Rise of Great Powers: History and Th   eory', i AI Johnston &amp; RS Ross (red.), Engaging China: Th e Management of An Emerging Power , London and New York: Routledge, 1-31
- Shambaugh,  D  2011,  'Coping  with  a  Confl  icted  China', Th   e  Washington Quarterly , Vol. 34, No. 1, 7-27
- Shambaugh, D 2013, China Goes Global. Th e  Partial  Power ,  Oxford University Press
- Suzuki, S 2009 'Chinese Soft Power, Insecurity Studies, Myopia and Fantasy', Th   ird World Quarterly , Vol. 30, Issue 4, 779-793
- Swaine, M 2010, 'Perceptions of An Assertive China', China Leadership Monitor , no. 32, 1-19
- Swaine, M 2012a, 'Chinese Leadership and Elite Response to the US Pacifi  c Pivot, China Leadership Monitor , no. 38, 1-26
- Swaine, M 2012b, 'Chinese Views of the Syria Confl  ict', China Leadership Monitor, no. 39, 1-16
- Sørensen,  CTS 2008, Th   e  Contingent  Rise  of  China.  Th e  development in Chinese post-Cold War security policy , PhD. dissertation 2008/5, Department of Political Science, University of Copenhagen
- Waltz, K 1979, Th   eory of International Politics , Reading, MA: AddisonWesley
- Yahuda, M 2004, Th   e International Politics of the Asia-Pacifi  c , London &amp; New York: Routledge
- Zhao,  S  2013,  'Foreign  Policy  Implications  of  Chinese  Nationalism Revisited. Th e Strident Turn', Journal of Contemporary China , vol. 22, no. 82, 535-553

## Offi  cielle dokumenter og artikler

- Offi cial Chinese White Paper, 2011, Th   e  Path of China's Peaceful Development: What It is About, Information Offi ce of the State Council, Beijing
- China Daily, 2013, Xi: China confi  dent of sustainable economic growth , 3. september
- Economist, 2011, China's Evolving Foreign Policy. Th e Libyan Dilemma , 10. september.

## Noter

1. Eget interview med Prof. Zhu Feng, School of International Studies, Peking University, 20. september 2012.
2. For præsentation og analyse af den i Vesten dominerende 'aggressive China' diskurs se Swaine (2010) og Johnston (2013).
3. For det nyeste offi cielle kinesiske dokument on udenrigs- og sikkerhedspolitiske prioriteter se Th   e Path of China's Peaceful Development: What It is About (2011).
4. Her står Taiwan også altid øverst på den kinesiske dagsorden, og genforening med Taiwan er for kineserne overvejende et spørgsmål om national ære og stolthed, idet dette anses som det sidste udestående fra tiden under eksterne stormagter - jf. myten om '100 års ydmygelser'. Derudover er Taiwan kun ca. 130 kilometer fra Kinas kyst, og har derfor også en vigtig strategisk placering for Kina.
5. For en eminent analyse af denne 'weak-strong mentality' se Nathan &amp; Scobell (2012).
6. Jf. Th   e Path of China's Peaceful Development: What It is About (2011).
7. Se  for  eksempel  Parello-Plesner  &amp;  Khanna  (2011)  og  Swaine (2012b).
8. Egne interviews med kinesiske International Politik forskere, Beijing, august-september 2013.
9. Egne interviews med kinesiske International Politik forskere, Beijing, august-september 2013.