Ni ud af ti narratologer bruger fortæller
Forfattere: Stefan Iversen
Tidsskrift: kok (2004-09-30)

## Anmeldelser

Stefan Iversen

## Ni ud af ti narratologer bruger fortæller

Lars-Åke  Skalin  (red.): Ordet  och  köttet.  Om  teorin  kring  litteräre  karaktärer , Örebro 2003 (Universitetsbiblioteket).

Lars-Åke  Skalin  (red.): Berätteren.  En gäckande  röst  i  texten ,  Örebro  2003 (Universitetsbiblioteket).

Ekspansion er enhver entreprenant beskæftigelses  løsen,  og  entreprenant har narratologien været siden begyndelsen af 1990'erne. De seneste ti års innovationer  inden  for  feltet  skyldes  både ydre og indre forhold. Nyere narratologi har vist  evne og  vilje til i stort anlagte forskningsprojekter  at  assimilerer  stof fra  andre  discipliner  og  felter:  receptionsæstetik, kognitionsforskning,  lingvistik,  dekonstruktion,  etik.  Samtidig er  boet  efter  strukturalismens  narratologi  gjort  op  med  det  resultat,  at arven fra udsigelsesanalysen (Gérard Genette) fremstår som væsentligt mere værdifuld end  arven fra den  strukturelle forløbsanalyse (Algirdas  Greimas).

Denne  revitalisering  af  narratologisk teori er dobbelt interessant i dansk regi. I  Danmark  var  receptionen  af fortælleteori op gennem 1970'erne rettet  mod  Vladimir  Propps  og  Greimas' modeller af forløb og forhold mellem aktanter. Interessen for diskursnarratologi  i  traditionen  fra  Genette  var derimod begrænset. Den hjemlige forskning i fortællinger har derfor udsigt til ikke blot en lovende fremtid, men også en ny fortid.

Om narratologiens fremtid kommer fra Sverige er nok mindre sikkert, også selv  om  Lars-Åke Skalins to antologier Ordet  och  köttet og Berätteren ,  begge fra 2003, åbner for muligheden. Det er dog en  halv  sandhed  at  kalde  bøgerne svenske,  for  de  er  resultater  af  et  velkomment  nordisk  samarbejde  om  litterær  narratologi.  Danske  deltagere  er Jørgen  Holmgaard,  Per  Krogh  Hansen og Nils Gunder Hansen.

De  to  bøger  er,  for  nu  at  sige  det pænt, ikke just prangende i deres udstyr.  Eksempelvis  er  der  ikke  blevet plads  til  listen  over  bidragsydere  på Ordet  och  köttet s  indholdsfortegnelse, mens der i Berätteren slet ikke er blevet plads til en liste. Også hvad angår indholdet er bøgerne mønstereksempler på den  akademiske  antologi:  niveauet  er højt,  spredningen  er  stor,  og  styringen er  lav.  Stærkt  står  redaktør  Skalins  to introduktioner, som med stort overblik slår  ned  de  steder,  hvor  de  produktive uenigheder  er.  Bøgerne  udgør  tilsammen  cirka 550 sider, fordelt på  18 artikler;  derfor  går  jeg  kun  i  detaljer med nogle af bidragene.

Den  på  flere måder  tungeste af bøgerne, Berätteren ,  er  helliget  fortælleren, og dens bidrag fokuserer enten på jegfortællingen  eller  på  tredjepersonsfortællingen. Flere af artiklerne  om tredjepersonsfortællingen drives  frem af  ønsket om at rense ud i den eksisterende teori. Eksemplarisk i den henseende  er  Göran  Rossholm,  som  i  en velskrevet  artikel  trækker  sit  ockhamske  barberblad  gennem  den  veritable skove  af  tekstuelle  instanser,  som  gennem tiden er vokset frem mellem forfat- teren og tekstens udsigelse. De to vigtigste  og  mest  diskuterede  af  disse instanser er den  implicitte forfatter, introduceret  af  Wayne  C.  Booth,  og tredjepersonsfortælleren, ifølge Rossholm er et produkt af dogmet om »den obligatoriske fortæller«. Ifølge Rossholm svarer ingen af de to instanser til noget i teksten, og de bør derfor skæres væk. Rossholm er ikke den første til at gøre det og heller ikke den første til at erfare, at en sådan udrensning, baseret på  argumenter  om  ontologisk  status (den  implicitte  forfattter  og  tredjepersonsfortælleren findes ikke, det gør kun forfatteren og en eventuel jegfortæller), har svært ved endegyldigt at eliminere talen om fortællere og implicitte instanser i tredjepersonsprosa. Selv narratologers  analyser  vidner  om,  at  den implicitte forfatter og den obligatoriske fortæller nok kan tænkes væk, men vanskeligt  undværes:  »nio  narratologer  av tio  använder  Berättare  ( Berätteren p. 50),  som  Rossholm  sukker,  lidt  opgivende.  En  mulig  forklaring  (som  Rossholm underbygger med et citat fra den østrigske professor i engelsk ved Freiburgs universitet, Monika Fludernik)  kunne  ligge  i,  at  tekster  uden fortællere tildeles en fortæller i læseprocessen,  som en konsekvens af læserens naturaliseringsproces.  Mange  fortællerløse  tekster  lægger  endda  op  til  eller leger  med  læserens  trang  til  at  konstruere en fortæller.

Rossholms  artikel er interessant, ikke  fordi  den  løser  et  problem,  men fordi den i klar prosa viser nogle af vanskelighederne  forbundet  med  at  svare på  det,  der  siden  Käte  Hamburgers banebrydende arbejde fra 1950'erne har været  en  af  narratologiens store  udfordringer:  Hvilke  konsekvenser  har  det, hvis  man antager eller endda mener at kunne  bevise,  at  en  stor  del  af  den fortællende prosa ikke har nogen fortæller,  men  blot  fortælles?  Forsøget på at svare på det spørgsmål tvinger en ud i krydsfeltet mellem fiktionsteori og narratologi,  mellem  ontologi  og  pragmatik;  den  »fortællerløse«  narratologi  i traditionen fra Hamburger og Ann Banfield må nødvendigvis også blive en fiktionsteori, der tildeler den litterære fiktion  en  særstatus.  Dette  faktum  tager Skalin  konsekvensen  af  i  sin  artikel »Den onödige berättaren. En fiktionologisk  analys«.  Skalins  indgang  er,  som Rossholms,  polemisk.  Han  hævder  for det første, at »fortælling« ikke bare henviser til ét fænomen, men snarere er en samlebetegnelse for vidt forskellige fænomener. For det andet hævder han, at ikke alle fortællinger fungerer som en referentiel,  såkaldt  naturlig  fortælling, det  vil  sige  forestillingen  om,  at nogen fortæller noget til nogen. Hans udmærkede  tilgang,  som  han  kalder  »fiktionologi«,  skelner  mellem  tre  fortælleformer, hvoraf kun den ene kan beskrives med  en  almindelig  kommunikationsmodel. De to andre former er ikke-referentielle og derfor potentielt fortællerløse: Af »en artefakt måste ha en skapare«  følger  ikke  nødvendigvis,  at »det finns en skapare i artefakten« ( Berätteren p.  96),  som  Skalin  præcist formulerer  det.  Skalins  mål  er  for  så vidt  det  samme  som  Hamburgers:  at rydde  pladsen  for  en  teori  om  den  litterære fiktion som et særligt sprogspil, en særlig oplevelsesform. Men  hvor Hamburger ikke rystede på hånden, da hun, fejlagtigt, identificerede konkrete, tekstlige  markører  for  denne  særlige sprogform  (først  og  fremmest  dækket direkte  tale),  da  er  Skalin  på  godt  og ondt forsigtig. Artiklen står som et perspektivrigt udkast til en narratologi eller  rettere  fiktionologi,  hvis  skelnen mellem væsensforskellige semantiske felter  lader  de  afgørende  indsigter  fra Hamburger  overleve  i en  anderledes rummelig og dynamisk rammeteori.

Som Skalin sammenfører og diskuterer Gregers Andersson en del relevant og  aktuel teori.  Det sker i  den interessante  artikel  »Är  Gamla  Testamentets berättare otillförlitliga?«, som stiller forskellige narratologiske læsninger af tekster  fra  Det  Gamle  Testamente  i  et kritisk  lys.  Det  sker  for  at  mane  til besindelse. Pointen er, at der er grænser for narratologiens heuristiske potentiale. De metanarratologiske overvejelser i Anderssons tekst er yderst relevante for mange af de aktuelle forsøg  på  at  ekspandere  narratologiens virkefelt.

Berätteren s tekster om jegfortælleren  er  ligeledes  interessante  og på  et  højt  niveau,  men  de  fremstår knapt så  skarpe  og  fokuserede.  Jørgen Holmgaard bidrager i sin vanlige klare prosa  med  en  artikel  om  fortælletraditioner,  der  trods  flere  gode  passager kommer til at fremstå som lettere sammenstykket. Efter en oplysende og anvendelig  kontrasterende  sammenstilling  af  Platons  og  Aristoteles'  syn  på forholdet mellem, i Sokrates' vokabular, »ligefrem fortælling« (diegesis) og »efterligning« (mimesis), følger et  respektindgydende, men også noget henkastet overblik over intet mindre end fortælleformernes udvikling fra middelalderen til  begyndelsen  af  det  20.  århundrede. Der  er  næppe  tvivl  om,  at  Holmgaard kunne  skrive  en  sådan  oversigt,  men ingen kan gøre det på 10 sider uden at forfalde til almindeligheder.

Per  Krogh  Hansens  artikel  »Hvem sagde upålidelig?«  bevæger sig  frem gennem  en  kritik  af  den  eksisterende forskning  i  den  upålidelige  fortæller. Undervejs  lider  artiklen  desværre  flere steder  af  sprogligt  sjusk,  som  måske hænger sammen med redaktionsprocessen i en flersproget udgivelse  som denne.  Hertil  kommer  flere  mærkelige valg af begreber, ikke mindst når Krogh Hansen tilsyneladende fejloversætter en vigtig passage fra Booths The Rhetoric of Fiction , nemlig »…different from the implied authors we  meet  in  other…« (Booth, The Rhetoric of Fiction p.  70, min kursiv),  der bliver til  »…forskellig fra  de  implicitte fortællere vi  møder« ( Berätteren p.  156,  min  kursiv).  Disse detaljer til trods udgør artiklen, takket være Krogh Hansens omfattende kendskab  til ældre og nyere teorier  om upålidelighed,  en  god  introduktion  til især den engelsksprogede teori  om emnet.  Booth  og  den  tyske  narratolog Ansgar Nünning er velvalgte, både som diskussionspartnere og prygelknaber, og  da  Krogh  Hansen  kommer  frem til sit  eget  syntetiserende  løsningsforslag, forekommer det solidt og anvendeligt.

Fremhæves skal også Maria Nikolajevas fine »Auktoritära män och otillförlitliga kvinnor«, som inspireret af Susan Lansers feministiske narratologi undersøger fire mulige forhold mellem fortællerens og forfatterens køn.

De øvrige artikler om jegfortælleren indeholder  spændende  ting  om  blandt andet kognitionsteori, rejselitteratur og Holger Mikkelsen, men de indgår kun i begrænset  omfang  i  dialog  med  aktuel narratologisk  teori.  Det  gør  dem  ikke nødvendigvis til dårlige artikler, selv om det i denne sammenhæng lidt kommer til at ligne forspildte muligheder.

Berätteren både  ægger  og  ruster læseren  til  at  intervenere  i  diskussionerne  om  upålidelighed  i  fiktive  tekster og  om  nødvendigheden  af  ontologiske eller  pragmatiske  implicitte  instanser  i fortællende  tekster;  diskussioner,  der både er centrale og højaktuelle.

Emnet for Ordet och köttet ,  karakterologi,  indtager  en  anderledes  marginal position i den narratologiske forskning. Man kan lidt firkantet skelne mellem to tilgange til arbejdet med fiktive karakterer: Enten er fiktive karakterer rent tekstuelle fænomener, opfundne,  konstruerede,  lavet  af  ord, eller  også  er  de  mimetiske,  altså  efterligninger  eller  repræsentationer  af  virkelige mennesker. Teorihistorisk er den sidste tilgang blevet stadig mindre populær. Krogh Hansen placerede sig med sin Karakterens  rolle . Aspekter  af  en litterær karakterologi (2000) i den første kategori. I Skalins antologi markerer han sin afstandtagen til en mimetisk  opfattelse  helt  ud  i  titlen  på  sin artikel:  »Det  kunne  være  mennesker (…men  er altså tekstlige konstruktioner)«. Artiklen tager med  succes udgangspunkt  i  en  didaktisk-konkret situation.  Målet  er  at  beskrive  de  faktorer, der styrer tekstinterne og teksteksterne vurderinger af fiktive karakterer, og  et  af  midlerne  er  teorier  om  mulig verden semantik.

Det interessante og modige ved Nils Gunder Hansens artikel, »Litterære karakterer mellem tekstualitet og mimesis«,  er,  at  den  (uden  at  afskrive tekstualismens åbenlyse resultater) leder  efter  argumenter  for  den  mimetiske opfattelses gyldighed. Udgangspunktet er, at selv den mest professionelle læser, den mest hærdede tekstualist, bliver nødt til i det mindste glimtvis at læse mimetisk for overhovedet at forstå en fiktiv karakter. Gunder Hansens  forsøg  på  at  forklare,  hvorfor en læser så  at sige per  automatik giver ontologisk  kredit  til  fiktive  karakterer, går via Forster og den tidlige Chatman til Saul Asch og dennes bud på gestaltteori. Diskussionen skal ikke refereres i detaljer her, men det tjener til Gunder Hansens ære, at der stadig (eller igen) er en  diskussion  at  tage  del  i.  Ud  over Krogh  Hansen  og  Gunder  Hansen  er også redaktør  Skalin,  teolog-narratolog Andersson og Kyrklund-ekspert Wistrand med i begge antologier. Deres bidrag til Ordet och köttet er gennemarbejdede, solide og perspektivrige.

Som helhed giver Ordet  och  köttet og Berätteren et  godt  indblik  i  vigtige dele af den aktuelle narratologiske forskning i Norden. Bøgerne henvender sig derfor ikke kun til de personer, der kunne have skrevet i dem. En længere introduktion til hver af bøgerne, måske endda to deciderede review-artikler om den eksisterende forskning, ville givetvis have gjort dem nemmere at gå til og mere anvendelige for læsere uden særlig interesse for narratologi. Tilbage bliver, at der er meget at hente for den tålmodige læser.

## Jacob Bøggild

## Blixen

Lars Nilsson: Om Isak Dinesens »Drømmerne« , Århus 2004 (Systime).

Det er de færreste fortællinger, der ligefrem bliver skrevet hele bøger  om. Karen Blixens fortælling »Drømmerne«, fra  de  syv  fantastiske  ditto,  er  således medlem af en ganske eksklusiv klub. I