L’Essentiel de l’Arbitraire: Saussures Glas
Forfattere: Jonathan Culler
Tidsskrift: kok (2005-05-02)

## L'Essentiel de l'Arbitraire: Saussures Glas

For læseren af Saussure minder Glas [ Glas rings a bell ] om noget, der bliver anført i en central del af Cours de Linguistique générale, del  1,  kapitel 1, »Nature  du  signe  linguistique,«  underafsnit  to,  »Premier  principe,  l'arbitraire du signe«:

»Ord som de franske fouet ('piske')  eller glas ('ringe')  kan i  visse  ører have en suggestiv klang, men for at se, at de ikke oprindeligt havde denne karakter, er det tilstrækkeligt at gå tilbage til deres latinske former.« 1

Selv om man næppe kan anse dette afsnit for kilden til Derridas Glas 2 , eftersom Derrida finder og underminerer andre forekomster af ordet i de tekster han beskæftiger sig med, kunne man godt sige, at dette afsnit hos Saussure ved  på  en  gang  at  bekræfte  og  problematisere,  ved  at  aflede  en  suggestiv klang fra arbitrære former - rejser det spørgsmål der er afgørende for Glas, nemlig om inddragelsen af lydes suggestivitet og den rette teoretiske ramme til  at  give  sig  i  kast  med  dette  fænomen.  Derved  bringer  dette  afsnit  os direkte til  afgørende spørgsmål omkring sprog, betydning, lyd og læsning, som gør den tosidede virksomhed af Glas levende .

Derrida anfører dette Saussure-afsnit efter at have fulgt glas ' spor tilbage dets  latinske  forfædre :  classicus , classis,  classum ;  klasser,  klassifikation, klassisk,  sammenkaldelse,  trompetfanfare  og  lyden  af  klokker.  »Klokken

1. »Des mots comme 'fouet' ou 'glas' peuvent frapper certaines oreilles par une sonorité suggestive, mais pour voir qu'elles n'ont pas ce caractère dès l'origine, il suffit de remonter à leur formes latines …« Ferdinand de Saussure : Cours de linguistique générale , (redigeret af Tullio de Mauro), Paris 1973, p.102. Herefter forkortet Cours. Engelsk udgave : Ferdinand de Saussure: Course in General Linguistics (oversat af Wade Baskin), London 1974, p. 69. Herefter forkortet Course.

2. Jacques Derrida: Glas , Paris 1974. Engelsk udgave: Glas , Lincoln 1986. Henvisninger i det følgende: ( Glas fransk udg./engelsk udg.).

[ glas ] oprirrer til en grammatologisk læsning af Saussure«, 3 specielt af den side der handler om tegnets arbitrære natur hvor »eksemplet omkring glas opstår som ved et tilfælde« 4 ( Glas 105/90-1). 'Glas' opstår som en postuleret indsigelse  mod  tesen  om  det  sproglige  tegns  arbitrære  natur,  eller  i  det mindste  mod  den  idé  at  det  betegnende  ( signifiant )  er  »'umotiveret'  i forhold til det betegnede ( signifié ).« 5 Her er afsnittet fra Course :

»Onomatopoietika kunne tages til indtægt for den opfattelse at valget af signifiant [det  fysiske  tegn]  ikke  altid  er  arbitrært.  Men  onomatopoietika  er aldrig organiske elementer af et sprogsystem. I øvrigt er deres antal langt mindre end man tror. Ord som de franske fouet ('piske') eller glas ('ringe') kan i visse ører have en suggestiv klang, men for at se, at de ikke oprindeligt havde denne karakter, er det tilstrækkeligt at gå tilbage til deres latinske former (fouet stammer fra fagus ('bøgetræ') og glas fra classicum ('lyden af en trompet'). Karakteren af deres nutidige lyd, eller rettere  sagt  den  karakter,  de  tillægges,  er  et  tilfældigt  resultat  af  den fonetiske udvikling.

Hvad angår virkelige onomatopoietika (for eksempel glou-glou ('gurgle' ), tic-tac ('tik-tak'), er de ikke alene begrænsede i antal, men de er også i nogen grad valgt arbitrært, for de er kun tilnærmelsesvise og halvvejs konventionelle efterligninger af visse lyde.« 6

Og hvad mere er,  eftersom  disse  onomatopoietika  bliver  draget  ind  i  den fonologiske og morfologiske udvikling, som andre  ord gennemgår,  »har de mistet  noget  af  deres  oprindelige  karakter  for  at  antage  karakteren  af  et alment sprogligt teg,n der er umotiveret«. 7

I  en  fængslende  analyse  af  dette  afsnit  (seks  sider  som  jeg  anmoder læsere om at studere grundigt in toto ( Glas 106-112/90-95)) lægger Derrida mærke til den tvivlsomme påstand om at vide hvad 'virkelige' onomatopoietika er, hvilket i nogle tilfælde ville kræve en identificering af en rent imitativ  oprindelse  der  ligger  før  den  fonetiske  og  morfologiske  udvikling,  og  i andre tilfælde, for de uvirkelige, illusoriske onomatopoietika, ville det kræve en placering af en afgørende identitet (sandheden af glas ) førend den tilfældige  udvikling,  der  skaber  et  onomatopoietisk  indtryk.  Endvidere  bruger påstanden  om,  at  onomatopoietika  ikke  udgør  »organiske  elementer  af  et sprogsystem,«  på  en  kvasi-tautologisk  måde  definitionen  af  det  sproglige tegn som arbitrær til at skelne elementer, der virkelig tilhører systemet fra dem, der ikke tilhører det. Men siden vi på den ene side ser, at almindelige ord kan  blive onomatopoietiske, og på den  anden  at onomatopoietika  kan blive almindelige ord (i begge tilfælde som følge af den sproglige udvikling), bryder distinktionen mellem, hvad der hører til systemet, og hvad der ikke gør, sammen. Og, skriver Derrida, »eftersom indragelsesprocessen altid allerede er begyndt, og den hverken er et tilfælde eller noget udenfor systemet, ved dommerne, de såkaldte vogtere af systematiske kriterier, ikke længere, hvad der hører til hvad og til hvem.« 8

3. »Le glas acharne une lecture grammatologique de Saussure.«

4. »comme par hasard, surgit l'exemple de glas.«

5. »'immotivé' par rapport au signifié.«

6. »On pourrait s'appuyer sur les onomatopées pour dire que le choix du signifiant n'est pas toujours arbitraire. Mais elles ne sont jamais des éléments organiques d'un système linguistique.  Leur  nombre est d'ailleurs bien moins grand qu'on ne le croit. Des mots comme fouet ou glas peuvent frapper certaines oreilles par une sonorité suggestive; mais pour voir qu'elles n'ont pas ce caractère dès l'origine, il suffit de remonter à leur formes latines (fouet derive de fagus, »hêtre,« glas de classicum); la qualité de leur sons actuels, ou plutôt celle qu'on leur attribue, est un résultat fortuity de l'évolution phonétique.

Quant aux onomatopées authentiques (celles du type glou-glou, tic-tac), non seulement elles  sont  peu  nombreuses,  mais  leur  choix  est  déja  en  quelque  mesure  arbitraire, puisqu'elle  ne  sont  que  l'imitation  approximative  et  à  demiconventionnelle  de  certaines bruits. « (Cours p.101-2/ Course, p.69).

7. »elles ont perdu quelque chose de leur caractère premier pour revêtir celui du signe linguistique en général, qui est immotivé« ( Cours p.102/ Course p.69).

Men det forekommer som om Saussure påstår at vide det, og i stedet for at interessere sig for »de kontaminerede effekter af onomatopoietiske og af vilkårlige  tegn« 9 ( Glas 108/93)  virker  han  besluttet  på  for  enhver  pris  at bevare tesen omkring tegnets grundlæggende arbitrære natur, en ren og fundamental vilkårlighed hvis tilfældige kontamination bliver sat til side som værende ubetydelig,  skønt  muligheden  for kontamination i virkeligheden, som Derrida ræsonnerer, viser, at det arbitrære ikke var rent til at begynde med. Men kan udelukkelsen af kontaminationen nogen sinde lykkes? »Hvad bliver der tilbage af sprogets interne system, af 'de organiske elementer af et sprogsystem,'  når  det  er  blevet  renset,  frataget  alle  disse  kvaliteter,  disse erhvervede  egenskaber,  denne  udvikling?« 10 ( Glas 108/94) . Faktisk  skaber eksemplerne fremført af Saussure kun yderligere tvivl omkring muligheden for at skelne systemet fra tilfældige virkninger. »Eksemplerne er for dårligt eller  for  godt  valgte.«  Der  er  ingen  empirisk  stringens  ved  disse  bestemte eksempler: på den ene side kalder ingen fouet eller glas for virkelige onomatopoietika - påstanden er kun at de »kan have en suggestiv klang i visse ører« - og på den anden side synes den imitative effekt frem for alt at være fremkaldt  af  og  i  eksemplificeringens  figurative  diskurs:  ordene fouet og glas »lyder måske« som piskesmæld og klokkeklang, og det er derved - at ordene kan siges at optræde som objekterne optræder - mere end i nogen lighed mellem lyden af en klokke og lyden af ordet glas, at der er en lighed. »Man undrer sig over, hvorfor Saussure valgte disse 'ord' som eksempler på formodede onomatopoietika«, 11 skriver Derrida ( Glas 107/93) .

8. »comme 'l'entraînement' a toujours déjà commencé, qu'il n'est ni un accident ni un dehors du système, les juges, les soi-disant détenteurs des critères systématiques, ne savent plus ce qui appartient à quoi et à qui« ( Glas 107/93).

9. »des effects d'onomatopée ou d'arbitraire contaminée.«

10. »Que restera-t-il du système interne de la langue, des 'éléments organiques d'un système linguistique', quand on l'aura purifié, dépouillé de toutes ses qualités, de ces attributions, de cette évolution?«

Hvorfor  valgte  Saussure  disse  eksempler?  Det  der  slår  enhver,  som undersøger dette spørgsmål, er, at det gjorde han ikke. Der er ingen fortilfælde til dem i nogen af de studerendes notater, som redaktørerne Bally og Sechaye brugte til at konstruere Course med, eller i Saussures egne papirer. Disse  eksempler  er  konstrueret  af  redaktørerne  af Course, der,  kan  man tænke sig, var tilfredse med de elegante vendinger, som de havde produceret: piske og klokker er så meget mere slående end Saussures svage eksempel, det latinske pluit , »det regner.«

De  mest  fuldstændige  notater  til  diskussionen  af  onomatopoietika  er Emile Constantins, men hans notater til hvad der blev et helt afsnit i Cours, lyder som følger:

»I  forbindelse  med  dette  er  der  spørgsmålet  om  onomatopoietika  (ord hvis  lyd  har  noget,  som  kan  fremkalde  selve  den  ide,  som  de  skal repræsentere). Valget, siger man, er her ikke arbitrært. Her ville der faktisk være en intern forbindelse. Man overdriver generelt antallet af onomatopoietika  betydeligt.  For  eksempel  siges  det  undertiden  at pluit repræsenterer lyden af regnvejr, men hvis man går et lille stykke længere tilbage, bliver det klart at dette ikke er tilfældet (tidligere plovit, etc.).« 12

De to andre sæt notater som refererer til dette emne, Josephs og Dégalliers, bruger  det  samme  eksempel.  Ingen  af  notaterne  nævner fouet eller glas, ingen  taler  om  'tilfældige'  resultater  af  den  fonetiske  udvikling,  ej  heller taler nogen om »onomatopées authentiques . « Saussures pointe omkring det, som redaktørerne kalder »virkelige onomatopoietika,« synes at være, at han ikke benægter eksistensen af onomatopoietika: »Men det er klart at vi har nogle af disse: tik-tak, glub-glub, men de drukner i den grad i mængden, at de glider ind under de almindelige ords regime«. 13 (Engler 156, 2, 1152-6.) I deres  forsøg  på  at  gøre,  hvad  de  antager  at  være  Saussures  betragtning, emfatisk  -  at  motivationerne  af  onomatopoietika  ikke  forandrer  tegnets grundlæggende natur - introducerede redaktørerne eksempler og formuleringer, der spænder ben for sig selv og, som Derrida viser, underminerer de pointer, som de tilsyneladende forsøger at hævde. Teksten synes at overdrive for at beskytte tegnets fundamentale vilkårlighed og afviser som følge deraf onomatopoietika som en del af sprogsystemet.

11. »On se demande pourquoi Saussure a choisi ces 'mots' comme exemples d'onomatopées présumées.«

12. Standardkilden til de studerendes notater er den kritiske udgave af Rudolf Engler (red.): Saussure, Cours de linguistique générale , Wiesbaden 1967. Jeg henviser til denne udgave på følgende måde »Engler x, y, z,« hvor x = sidetal, y = spalten (Constantin er for det meste spalte fem ), og z = segment nummer.  Denne passage er Engler 156, 5, 1147-50. Imidlertid er det lettere at følge Constantins notater i Ferdinand de Saussure: Troisième Cours de linguistique générale (1910-1911), d'après les cahiers d'Emile Constantin (1993) (red. og oversat af Eisuke Komatsu og Roy Harris), Oxford 1993, som også indeholder en engelsk oversættelse. Jeg bruger denne udgave og benævner den Troisième .

»A ce propos il y a la question des onomatopées (mots qui dans leur son ont quelque chose qui peut rappeler le concept même qu'ils doivent représenter). Le choix, dira-t-on, ici n'est pas arbitraire. Ici  il y aurait bien lien  intérieur. On exagère en général beaucoup le nombre des onomatopées. On dit parfois que pluit représente le bruit de la pluie, mais si l'on  remonte  un  peu plus  haut,  on  voit  qu'il  n'en  est  rien:  précédemment: plovit ,  etc.« ( Troisième p.77).

Derrida  spørger,  om  eksemplerne  på motivation og demotivation,  som opstår med opbygningen og nedbrydningen af onomatopoietika, tværtimod ikke skulle få en til at tænke på en anden måde over sprogsystemet og den ramme, det synes at  påtvinge, hvor noget siges at være indenfor og andet udenfor. Er virkningerne af motivation og naturalisering ikke,  at de ødelægger  muligheden  for  at  skelne  mellem,  hvad  der  er  inden  for  og  uden  for sprogsystemet? Hvad hvis spillet mellem remotivation og lighed

»bevirkede at sprogets interne system ikke eksisterer, eller at man aldrig bruger det, eller at man i det mindste kun bruger det samtidig med, at man  kontaminerer  det,  og  denne  kontamination  er  uundgåelig,  altså regulær og 'normal,' udgør en del af systemet og dets måde at fungere på,  udgør  en  del  af  det,  det  vil  desuden  sige,  at  det  gør  systemet, somudgør helheden, til en del af en større helhed end det selv« 14 ( Glas 109/94).

Denne dekonstruktion af antagelsen af et system som er baseret på udelukkelsen af motivation fra sprogets mekanismer, indleder den form for jagt på tegn, som Derrida udfører i Glas ,  hvor enhver form for »efterligning uden imitation«  -  forbindelse,  sammenklumpning,  transplantering,  » contiguité gluante ,« og frem for alt omdannelsen af ord til egennavn - bliver anført og udforsket  som  en  tekstuel  mekanisme.  På  den  måde  peger Glas mod  en sprogvidenskab  der  ikke  er  en  tegnets  sprogvidenskab:  »Klokkerne  sådan som vi har hørt dem, ringer for betydningens, meningens og udtrykkets ( signifiant )  endeligt« 15 ( Glas 39/31).  Dette  er  motivationens  sprogvidenskab der ikke kan defineres ved hjælp af tegn.

13. »Mais il est évident que nous en avons: tic-tac, glou-glou, etc. mais tellement noyés dans la masse qu'ils passent sous le régime des mots quelconques.«

14. »faisait que le système interne de la langue n'existe pas ou que l'on ne s'en serve jamais ou que du moins l'on ne s'en serve qu'en le contaminant et que cette contamination soit inevitable, donc régulière et 'normal,' fasse partie du système et de son fonctionnement, en fasse partie, c'est-à-dire aussi bien fasse de lui, qui est le tout, une partie d'un tout plus grand que lui.«

Hvis  vi  går  tilbage  til  notaterne  ud  fra  hvilke Cours  de  linguistique générale blev konstrueret, hjulpet af Derridas kritik af det standpunkt der er udviklet i det publicerede Course , finder vi overraskende nok en argumentationskæde, der slet ikke er fremmed  i forhold til det, Derrida foreslår. I sin tredje række af forelæsninger (ifølge de studerendes notater) bevægede Saussure sig hurtigt fra sin redegørelse for tegnets vilkårlighed (i »Det Sproglige Tegns Natur«) til et andet kapitel der bærer titlen »Absolut og Relativ Vilkårlighed i Sprogsystemet« 16 ( Troisième 85). Dette er et kapitel der er blevet forsømt af Saussures læsere, da det i det publicerede Course er taget ud af Del 1, »Generelle Principper«, og henvist til slutningen af Del 2, »Synkroniseret  Sprogvidenskab«,  efter  kapitlerne  om  sproglige  enheder,  sproglig identitet, syntagmatiske og paradigmatiske relationer og det afgørende kapitel om sproglig værdi. I det publicerede Course fremtræder diskussionen om absolut og relativ vilkårlighed som en eftertanke, ikke engang som et særskilt kapitel, men som den sidste del i et kapitel der bærer titlen »Et Sprogs Mekanisme,« hvor det bliver præsenteret som en anden vinkel på sproglige mekanismer:  »Det  fundamentale  princip  omkring  tegnets  vilkårlighed forhindrer  ikke, at  man  i  ethvert  sprog  kan  skelne  det,  som  er  radikalt arbitrært, d.v.s. umotiveret,  fra det, der kun er relativt arbitrært.« 17 (180/ 131, min fremhævelse). Denne diskussion bliver præsenteret, som om den indebærer en skelnen som tegnets fundamentale natur ikke forhindrer, men som, underforstået, ikke er vigtig for systemets grundlæggende natur. Men i notaterne til forelæsningerne bliver det præsenteret som fundamentalt i den logiske  udvikling af argumentet, der fører  os fra det princip at relationen mellem signifiant og signifié er  »radicalement  arbitraire«  -  det  vil  sige radikal i sin rod - til begrebet om værdi (baseret på forskel) og til beskrivelsen af sprogsystemet, som overraskende er baseret på motivation. »Alt hvad der gør et sprog til et system eller en organisme, må gribes an ud fra den synsvinkel, som man almindeligvis sjældent anlægger: som en begrænsning af  vilkårlighed i  forhold  til  ideen« 18 ( Troisième 87,  Constantins  fremhævelse; Engler 301,5,2108). Langt fra at være en mulighed man kun ikke er forhindret i at forfølge, bliver denne tankegang præsenteret som én der er påbudt af sprogsystemets natur, til trods for den kendsgerning at den stort set er blevet forsømt. (Den bliver stadig i den grad forsømt.)

15. »Les glas, tels que nous les aurons entendus, sonnent la fin de la signification, du sens et du signifiant.«

16. »L'arbitraire absolu et l'arbitraire relatif dans la langue.«

17. »Le principe fondamental de l'arbitraire du signe n'empêche pas de distinguer dans chaque

langue ce qui est radicalement arbitraire, c'est à dire immotivé, de ce qui ne l'est que relativement.«

En version af denne nøglesætning forekommer i den publicerede Course : »Jeg er overbevist om, at alt hvad der vedrører et sprog som et system, må gribes  an  ud  fra  dette  synspunkt,  som  næsten  ikke  har  fået  lingvisternes opmærksomhed:  begrænsningen  af  vilkårligheden«  ( Course p.133).  Men siden denne sætning ikke forekommer før efter diskussionerne om syntagmatiske og forbundne relationer samt sproglig værdi, har den forekommet underordnet, eller i bedste fald som et alternativ der ikke behøver at blive forfulgt, da den (til trods for den stærke påstand) er blevet anset for kun at angå en begrænset del af ordforrådet ( dix ('ti') er arbitrært; dix-neuf ('nitten') er motiveret). Efter denne rungende erklæring om at vi skal tænke på sprog ud fra synspunktet af begrænsningen af vilkårlighed, kommer redaktørerne omgående med en forklarende bemærkning: »det er lykkedes ånden at indføre et ordens- og regularitetsprincip i visse dele af mængden af tegn, og dette er den relative motivations rolle« 19 (182/133).  På denne måde gør redaktørerne det meget plausibelt at behandle motivationen som et mindre betydningsfuldt princip der arbejder i visse dele af systemet - måske dele af ordforrådet - snarere end det Saussure erklærer det for at være: det perspektiv ud fra hvilket alt hvad der gør et sprog til et system, skal gribes an. Og kommentatorer har fulgt redaktørernes eksempel ved at nedprioritere dette princip eller perspektiv. Roy Harris, mere frimodig end de fleste, fastholder i sin Reading Saussure, at forskellen på absolut og relativ vilkårlighed »er et kneb, der tjener det primære formål at fastholde det 'første princip' [om tegnets vilkårlighed] for enhver pris«. 20 Jeg medgiver, at jeg i min bog om Saussure også antager diskussionen om absolut og relativ vilkårlighed for at være en  indrømmelse  til  den  indlysende  kendsgerning,  at  nogle  leksikalske artikler er  motiverede i relation til  andre,  men  ikke  som  et punkt  der  har megen indflydelse på sprogsystemets natur i sig selv, eftersom disse andre tegn med hvilke de relativt motiverede er forbundet, selv er arbitrære tegn. 21 Det afgørende punkt kan fremstilles på en simpel måde: for Saussure er tegnet grundlæggende arbitrært, men sprogsystemet er et system af motivation, og  de  to  principper  er  indbyrdes  afhængige.  (Man  kunne  driste  sig  til  at, foreslå at dette også er Derridas opfattelse, uafhængigt opnået og dramatisk fremstillet i Glas.) Det er fordi relationen mellem signifiant og signifié er umotiveret at la langue bliver et motivationssystem. Og la parole ligeledes, synes Glas at tilføje .

18. »Tout ce qui fait de la langue un système ou un organisme demande d'être abordé sous ce point de vue, où on ne l'aborde guère en général: comme une limitation de l'arbitraire par rapport à l'idée.«

19. »l'esprit réussit à introduire un principe d'ordre et de régularité dans certaines parties de la masse des signes, et c'est le rôle du relativement motivé.«

20. Roy  Harris: Reading  Saussure.  A  critical  commentary  on  the  Cours  de  linguistique générale . London 1987, p.133.

I notaterne gør Saussure det klart, at han ikke tilslutter sig det princip foreslået af de kommentarer om onomatopoietika som Derrida tager op, om at oprindelsen af et tegn bestemmer dets natur: i udviklingen af fransk ud fra  latin  er  det  latinske inimicus motiveret  ( in + amicus ),  men  det  franske ennemi som udviklede sig deraf »henviser ikke til noget. Det er vendt tilbage til det absolut arbitrære, som uder alle omstændigheder er den elementære betingelse for sproglige tegn« 22 ( Troisième 88; Engler 303, 4, 2122). Derrida ville med rette sige, at vilkårlighed ikke kan kaldes absolut, hvis det opstod udfra motivation og altid er åben for re-motivation. Men Saussures ' absolu ' skal forklares differentielt som kontrast til 'relatif': vilkårlighed er den fundamentale betingelse for tegn, og i et sprogs synkrone tilstand vil nogle være fuldstændig  (absolut)  arbitrære  (umotiverede),  hvorimod  andre  vil  være relativt motiverede, selv om den del vil ændre sig med sprogets udvikling. Der er, påstår Saussure, hundredvis af eksempler der ligner ennemi , og som er forbundne med  udviklingen af absolut umotiverede tegn ud fra motiverede  tegn.  »Hele  den  bevægelse,  som  evolutionen  repræsenterer  for sproget, kan sammenfattes i en bevægelse frem og tilbage mellem summen af  henholdsvis  det  fuldstændig  umotiverede  og  det  relativt  motiverede« 23 ( Troisième 87; Engler 303, 4, 2122).

Saussure bringer emnet om absolut og relativ vilkårlighed på bane, ikke kun  med  eksempler  på  leksikalsk  motivation  ( dix + neuf = dix-neuf ),  men med forskellige grammatiske og morfologiske eksempler, fra verbumtider til pluraler: »Engelske ships (pluralis) lægger gennem sin form op til hele serien flags, birds, books etc., mens men og sheep ikke lægger op til noget« ( Cours 181/ Course 132). Constantins notater sammenfatter disse eksempler.

21. Jonathan Culler: Ferdinand de Saussure (revideret udgave). London &amp; Ithaca 1986, p.30.

Man kunne give andre eksempler. Françoise Gadet er undtagelsen blandt kommentatorerne. Hun introducerer begrebet relativ vilkårlighed ( arbitrariness ) i sin indledende diskussion  af  tegnets  arbitrære  væsen  som  en  fornemmelse  af  vilkårlighed  der  »foreslår forhåndsbetingelserne for etableringen af et distinkt sprogligt terræn; hele det Saussurianske foretagende er indstillet på at konstruere dette terræn gennem definitionen af forholdene  mellem  tegn«  Françoise  Gadet: Saussure:  and  Contemporary  Culture ,  (oversat  af Gregory Elliott),  London 1989, p.3. Se også Akatane Suenga: »Des deux arbitraires, absolu et relatif, à un arbitraire 'primaire' - le fait linguistique et le devenir du signe chez Saussure«, in Cahiers Ferdinand de Saussure 52 (1999), pp. 189-200.

22. »ne fait appel à rien. Il est rentré dans l'arbitraire absolu qui est d'ailleurs la condition élémantaire des signes linguistiques.«

23. »Tout le mouvement qui représente pour la langue l'évolution peut se résumer en un va-etvient entre la somme respective du parfaitement immotivé et du relativement motivé.«

»Man kan allerede gennem disse kontrasterende eksempler få et glimt af mange overvejelser i relation til  det  absolut vilkårlige  eller  det  relativt vilkårlige. Alt hvad der gør et sprog til et system eller en organisme, må man nødvendigvis nærme sig fra denne synsvinkel, som næppe anlægges generelt:  som en  begrænsning  af  vilkårlighed i  forhold  til  ideen. Implicit vil man derfor påberåbe sig det bedst mulige grundlag, da det fundamentale aspekt af det sproglige tegn er vilkårlighed. Vi vælger således ikke som grundlag det, som umiddelbart dukker op, men vi vælger som grundlag det fundamentale princip, præcis som sproget nødvendigvis har valgt dette som grundlag for alt det, det bygger op« 24 ( Troisième 87).

Langt fra at udelukke motivationen fra la langue gør Saussure det til selve sprogsystemets  princip,  » la  meilleure  base  possible «  for  at  begrebsliggøre sprogets  systematik.  Eftersom  det  sproglige  tegns  fundamentale  natur  er dets vilkårlighed, er sprogsystemet, hvor meningen med ord, udtryk og sætninger  til  en  vis  grad  kan  udledes  fra  meningen  af  deres  dele,  mest  at betragte som en konstruktion af en begrænsning af vilkårlighed. Og når han sammenligner sprog, foreslår Saussure, at »de sprog, hvor det umotiverede har maksimalt omfang, er mere leksikalske ,  og  de,  hvor  det  er  mindst, er mere grammatiske« 25 ( Cours 183/ Course 133) . Det er ikke, tilføjer han, fordi 'grammatik' og 'motivation' er  synonyme,  men  »der  er  der  noget  af  det s amme i princippet«. 26 'Grammatik,' som betyder 'system,' er motiveringen af  tegn  som  fra  roden  er  arbitrære  og  derfor  tilgængelige  for  motivation. Motivationssystemet er det,  der gør det muligt at forstå ytringer: en form man aldrig har hørt før, kan relateres til andre former og en betydning kan udledes, alene fordi sproget er et motivationssystem.

Saussures diskussion af motivation anfører mange leksikalske par, hvor den  ene  del  er  umotiveret  og  den  anden  motiveret,  som berger/vacher , jadis/autrefois , geôle/prison .  » Ormeau [elm],  umotiveret; poirier [pæretræ], relativt motiveret, henviser  til et sameksisterende udtryk, poire [pære], og også til endelsen ier . Det forsøger at motivere sig selv« 27 (Engler 299, 2,

24. »On  peut  entrevoir  déjà  par  ces  exemples  opposées  autant  de  considérations  relatives  à l'arbitraire absolu ou à l'arbitraire relatif. Tout ce qui fait de la langue un système ou un organisme demande d'être abordé sous ce point de vue, où on ne l'aborde guère en général: comme une limitation de l'arbitraire par rapport à l'idée. Implicitement on s'appuyera sur la  meilleure  base  possible,  puisque  la  donnée  fondamentale  du  signe  linguistique,  c'est l'arbitraire.    Nous  ne  choisissons  donc  pas  le  premier  terrain  venu,  mais  nous  prenons comme terrain le principe  fondamental,  de  même que  la langue  l'a  pris  nécessairement comme terrain pour tout ce qu'elle construit« ( Troisième 87).

25. »les langues dans lesquelles l'immotivé atteint son maximum sont plus lexicologiques ,  et celles où il s'abaisse au minumum, plus grammaticales .«

26. »mais il y a là quelque chose de commun dans le principe.«

2995). Det sidste udtryk er en slående formulering: sproget består af ord der forsøger at motivere sig selv. Er det hvad Derrida ser ske i teksten af Genet, for eksempel?

Den publicerede Course forfølger  problemet  angående poire/poirier og bemærker, at nogle gange, som her, er de formende elementer klare, hvorimod der er »andre, hvis betydning er uklar eller helt fraværende. I hvilket omfang svarer således suffikset -ot til et meningsbærende element i det franske cachot [fangehul]?« 28 (181/132). Det fortsætter så med et eksempel, der ikke er  bekræftet  i  notaterne:  »Når  man    sammenligner  ord som coutelas [huggert] , fatras [dynge] , platras [affald] , canevas [lærred] etc. har man den vage fornemmelse, at -as er  et  formativt element ved substantiver, uden at man ville kunne definere det mere præcist« 29 (181-2/132). De redaktører der tidligere opfandt eksemplet omkring glas , producerer her en hel serie af ord på as og får en til at spekulere over, om der er en eller anden speciel faktor eller  kraft,  som  drager  dem  imod  navneord,  der  ender  på -as .  (Det  er  et uklart emne over hvilket spekulationer ville være særligt velkomne.) Ved at rejse  spørgsmålet om identiteten af dette formative element, -as ,  forfølger Cours det problem, der er blevet rejst af Glas selv i relation til glas' andet formative element, gl-( glose , glaieul , glaive , glaviaux , glaireux , glouton , glu , glace, for ikke at tale om aigle og sanglot ):

»                                                       GL

Jeg siger hverken det betegnende ( signifiant ) GL, eller fonemet GL, eller grafemet  GL.  Mærket,  det  ville  være  bedre,  hvis  man  forstod  ordet ordentligt, eller hvis ens ører var åbne for det; så ikke engang mærket.

Det er også uklogt at sætte le eller la GL forrest eller i svingninger, at skrive det eller at artikulere det med store bogstaver. Det har ingen identitet, køn, grammatisk køn, giver ingen mening, er hverken en bestemt helhed eller en del løsrevet fra en helhed

gl forbliver gl« 30 ( Glas 137/119).

27. » Ormeau , immovité; poirier , relativement motivé, fait appel à un terme coexitant, poire et aussi la terminaison ier . Il essaie de se motiver.«

28. »il en est d'autres dont la signification est trouble ou tout à fait nulle; ainsi jusqu'à quelle point le suffixe -ot correspond-à un élément de sens dans cachot ?«

29. »En rapprochant les mots tels que coutelas , fatras , platras , canevas , on as le vague sentiment que -as est un element formatif propre aux substantifs sans qu'on puisse le définir plus exactement.«

30. »GL / je ne dis pas le signifiant GL, ni le phonème GL, ni le graphème GL. La marque ce serait  mieux  si  l'on  entendait  bien  ce  mot  ou  si  on  lui  ouvrait  les  oreilles;  ni  même  la marque donc. / Il est aussi imprudent d'avancer ou de mettre en branle le ou la GL, de l'écrire ou de l'articuler en majescules. Cela n'a pas d'identité, de sexe, de genre, ne fait pas de sens, ce n'est ni un tout défini, ni la partie détachée d'un tout / gl reste gl«

Gl, ligesom -as , er et objekt af usikker status hvor spørgsmålet om hvorvidt det overhovedet er et element, forbliver åbent. Derrida lader det være åbent samtidig med at han antyder, går jeg ud fra, at sådanne enheder/ikkeenheder,  som muligvis  kunne  kaldes 'tegn/mærker',  hvis det udtryk  blev forstået  rigtigt,  er  den  'oprindelige'  lingvistiske  suppe  -  forud  for  nogen definition af signifiants , fonemer eller grafemer - ud fra hvilken lingvistiske og  diskursive  enheder  er  dannede. Glas kunne  siges  frem  for  alt  at  være interesseret i tekstuelle effekter.

»Association er en form for klæbrig nærhed, aldrig et ræsonnement eller symbolsk henvisning; tilfældighedens lim frembringer mening, og udviklingens rytme er små ryk , greb og sug, sammenflikning - i enhver betydning -  og  en  glidende  gennemtrængning.  I  ansatsen  eller  inde  i  kolonnen« 31 (161/142).

Hvis målet er at vise hvordan metonymisk association, det at tilfældigheden klæber, giver mening - at vise dette ved at mime det i den kritisk beskrivelses podningsprocesser - så er det underforstået, at det er igennem de forskellige teksters arbejde, den henvisende tekst og den tekst, hvortil der henvises, i deres indbyrdes griben og sugen, at elementerne bliver artikulerede. Saussure bruger en anderledes indfaldsvinkel, som har mindre at gøre med effekterne af association i og imellem tekster end med spørgsmålet om, hvordan man afgør, hvornår noget bliver til et sprogligt element, givet hvad der synes at være gentagelser.

En  lang  sekvens  fra  Riedlingers  notater  om  Saussures  forelæsninger rejser, ved at reflektere over præfiksproblemet, spørgsmålet om, hvor langt man kan postulere sproglige elementer, når man fornemmer, opdager eller forestiller sig repetition (et problem der er specielt relevant for Glas ). »I hvor høj grad findes der i sproget et kendt  præfiks i séparer, séduire, sélection ?« 32 Situationen er langt fra klar. Det eneste bevis er »den brug, der finder sted, af dette præfiks ved kreativ analogisering: i hvilken udstrækning kan nogen bruge et sé i en nydannelse? (Man kan til enhver tid putte et re foran et ord der aldrig før har haft det!)« 33 (Engler  299,  2,  2100).  Er se ligesom re ?  Og hvad med gl som synes at undgå kategorien præfiks?

31. »L'association est une sorte de contiguïté gluante, jamais un raisonnement ou un appel symbolique; la glu de l'aléa fait sens, et le progrès se rythme par petites secousses , agippement et succions, placage-en tout les sens-et pénétration glissante.  Dans l'embouchure ou le long de la colonne.«

32. »A quel point existe un préfixe connu de la langue dans séparer , séduire, sélection? «

33. »l'usage  qui  est  fait  de  ce  préfixe  par  l'analogie  créatrice:  jusqu'à  quel  point  quelqu'un pourrait-il employer un sé dans une nouvelle formation? (A tout moment on place re devant un mot ne l'ayant jamais eu!)«

»Det er muligt, hvad sådan et præfiks angår, at der ikke er nogen bestemt mening, og at en analyse heraf kan begrænse sig til en ren morfologisk distinktion,  til  den  vage  bevidsthed  om  at  der  her  er  et  element,  man ikke kan forveksle med andre kategorier af elementer. Dette præfiks kan genkendes mere eller mindre tydeligt  af sproget uden at have en bestemt mening« 34 (Engler 299, 2, 2100).

På andre tidspunkter, når de sproglige enheders natur diskuteres, appellerer Course eksplicit til kommutationstesten, som gør meningsforskel til kriteriet for sproglige enheder: modsætningsforholdet imellem 'l' og 'r' er fonematisk på engelsk, fordi der er meget få par, hvor det at sætte det ene i stedet for det andet skaber en meningsforskel som med led / red . Men i de afsnit af Course hvor disse problemer med segmentering tages op, erkender Saussure at situationen er meget mere kompliceret, at sproget ikke kun består af klare tegn, signifiants med forbundne signifiées , men også af elementer uden klar eller definerbar betydning,  som  systemet synes  at  skelne  som  gentagelige,  bevægelige og produktive, idet de kan manipuleres til at forme nye sekvenser. For eksempel bemærker han at mens ent - på tysk er ligesom re - på fransk, (»dets grad af signifikativitet, klarhed, form og betydning er fuldstændig« 35 ), har den tyske serie ergeben, erlernen, erwarten på grund af sproget en status, som er meget mere tvivlsom og usikker. Riedlingers notater refererer - dette er  afslutningen  på  en  lang  sekvens  der  ikke  kom  med  i  den  publicerede Course , og som giver os sekvensen i -as i stedet -

»Det [sproget] føler, at erer  af  samme  karakter  som ent(i  hvert  fald ikke af samme karakter som geben 'at give'), uden det er i stand til at give  det  den  fulde  mening,  som  et  separat  ord  ville  have.  Derfor  kan sprogsystemet have en fornemmelse af eksistensen af disse præfikser i en meget forskellig grad, og det er i forhold til omfanget af denne fornemmelse , at de er en realitet for sproget« 36 (Engler 299, 2, 2100 - Riedlingers kursiv).

34. »Il se peut, en ce qui concerne un tel préfixe, qu'il n'y ait aucun sens défini, et que l'analyse en soit réduite à une distinction purement morphologique, à la vague conscience qu'il y ait là un élément qu'on ne peut confondre avec d'autres catégories d'éléments. Ce prefixe peut être reconnu par la langue plus ou moins nettement, mais sans posséder de sens défini.«

35. »son degré de significativité, de clarté, de forme, et de sens est parfaite«.

36. »Celle-ci [i.e. la langue] a le sentiment que erest du meme ordre que ent(en tout cas, pas du même ordre que geben ), sans qu 'elle puisse lui donner le sens plein qu'aurait un mot séparé. Ainsi la langue peut avoir le sentiment de l'existence de ces préfixes à un degré très divers, et c'est dans la mesure de ce sentiment qu'ils sont une réalité pour la langue.«

For at oversætte denne observation til engelsk må man tage en direkte konfrontation med problemet om, hvordan man skal håndtere det, der omtales som 'fornemmelsen,' 'følelsen' eller 'meningen' i et sprog, og som måske kan konstituere et element som en sproglig realitet. Jeg tror, at engelsk, idet vi sætter det som agens,  er mere tilbøjelig til at acceptere, at et sprog kan 'genkende'  eller  'acceptere'  noget  som  et  element  af  sproget,  end  at  et  sprog 'føler',  at  det  er  et  element. Glas er  mere  dristig  i  sin  afprøvning  af  tilskrivninger af agens i forhold til sprog. Idet det henleder opmærksomheden på genlyd, associationer og sammenklumpninger, påstår det ikke kun at vise, hvad der muligvis er slående for nogle ører (eller øjne), men at afsløre hvad sprog og dets mekanismer gør.

For Saussure er det i sidste ende sådan, at prøven på hvorvidt elementer anerkendes af sproget, er det omfang i hvilket man kan anvende dem i en ny formation.

»Hvad er det absolutte, afgørende bevis for at disse præfikser er levende? Det vil alene være analogisk nydannelse, det er fordi jeg kan danne redémissionner , recontempler uden nogen sinde at have hørt dem (jf. alle de re man placerer foran ord der ifølge ordbogen ikke tillader det!)« 37 (Engler 390, 2, 2590).

Der appelleres til de performative muligheder, som er indskrevet i systemets struktur, især når det gælder » l'analogie créatrice « [»den kreative analogi«]. Saussure refererer, at mange sprogforskere har opfattet kreativ analogi som »falsk analogi« på grund af at kreativ analogi på en tvivlsom måde indfører nye former ud fra analogien med andre, hvor der er andre historisk bekræftede former der skulle have været tilstrækkelige (223/162-3). Men Saussure argumenterer, at såkaldt »falsk analogi« med sin produktivitet tværtimod er en sand manifestation af sprogets struktur. »Analogi er helt igennem grammatisk« 38 (226/165). Analogisk nydannelse afslører sprogets fornemmelse for dets operative bestanddele, dets struktur.

»La création analogique«, som Saussure kalder et »enormt fænomen,« er selv kun et særligt tilfælde af fortolkningens generelle proces, igennem hvilken »sprogsystemet fremstiller sine enheder for sig selv og organiserer dem for sig selv på den ene eller på den anden måde, og derefter kan det bruge dem til nydannelse gennem analogi.« 39 (Engler 379, 2, 2527). Redaktørerne af Course gav et appendiks titlen »Analyse subjective et analyse objective«, hvor den førstnævnte er en analyse, der udføres af dem, der taler sproget, deres fornemmelse for dets struktur, i modsætning til den 'objektive'  analyse, der udføres  af  lingvister,  som  baserer  deres  konklusioner  på  de  bekræftede historiske former, ud fra hvilke sprogets nuværende tilstand udviklede sig. Saussure forsvarer selvfølgelig den subjektive analyse som en afspejling af sprogets operative struktur. »I virkeligheden er den subjektive analyse ikke er mere falsk end den 'falske' analogi. Sproget tager ikke fejl« 40 (251/183).

37. »Quelle est la preuve absolu, péremptoire, que ces prefixes sont vivants? Ce ne sera que la creation analogique, c'est parce que je puis former redémissionner, recontempler, sans les avoir  jamais  entendues (cf. tous les re que  l'on  place  devant  les  mots  qui  d'aprés  le  dictionnaire ne l'admettent pas!).«

38. »Tout est grammatical dans l'analogie.«

»La langue ne se trompe pas,« og sprogforskere er nødt til at forsøge at finde ud af hvilke distinktioner det foretager, med hvilke enheder det arbejder.

»Sprogsystemet  bruger sin  tid på  at  fortolke  og  opløse,  hvad  det  indeholder af tilskud fra de forudgående generationer - det er dets levevej! for derefter ved hjælp af de delelementer, som det har erhvervet, at sammensætte nydannelser. Og danner så nye konstruktioner ud fra de underenheder det har fået. Således har somnoler ('blunde') kun kunnet dannes ved  at  man  har  opløst  verber  der  ender  på er og  adjektivet somnolent ('søvnig') på en bestemt måde« 41 (Engler 386, 2, 2573).

Sprog - sprogsystemet - fører sin egen tilværelse, fremstiller sig selv for sig selv, og det er den funktion som burde tiltrække vores opmærksomhed. Er det konceptet for Glas ?

Alle disse spørgsmål - præfiksernes status, analogien kontra den falske analogien og systemets opløsning eller selvanalyse - fører os tilbage til det samme punkt, som er Saussures syn på sprogsystemet, et synspunkt som i sidste instans er overraskende i sin simpelhed. Han taler om »den fundamentalt  identiske  karakter  af  alle  de  synkrone  kendsgerninger« 42 ( Cours 187/ Course 136) og fastholder at »grammatikkens enhed og realitet kun er forskellige  navne  til  at  betegne  forskellige  aspekter  af  den  samme  generelle kendsgerning:  de  sproglige  modsætningers  spil« 43 (168/122).  Riedlingers notater til den anden forelæsningsrække opsummerer det på en udmærket måde:

39. »la langue se représente les unités et se les dispose de telle ou telle fa ¸ on, et ensuite elle peut les utiliser pour la création analogique.«

40. »En fait, l'analyse subjective n'est pas plus fausse que la 'fausse' analogie. La langue ne se trompe pas.«

41. »La langue passe son temps à interpréter et à décomposer ce qui est en elle de l'apport des générations précedentes - c'est là sa carrière! - pour ensuite avec les sous-unités qu'elle a obtenues  combiner  de  nouvelles  constructions.  Ainsi somnoler n'a  pu ê tre  formé  qu'en décomposant des verbes en er et somnolent d'une certaine façon.

Somnolent kommer  fra  det  latinske somnolentus , »lugter af søvn,« som  består af somn + olentus 'søvn' + 'lugter'. Men på moderne fransk analyseres somnolent som somnol + ent, som om det var præsens participium, og dermed er verbet af hvilket det i så fald skulle være en tillægsform, somnoler , dannet. Cours 284/ Course 170.

42. »la nature au fond identique de tout les faits de synchronie.«

»Hvori består alt det, der findes i en tilstand i sproget? Vi sagde, at det var  et  spil  mellem  forskelle  (kommer  af  den  kendsgerning  at  ordet  er valgt arbitrært!). Der er en bestandig opposition af værdier ved hjælp af lydforskelle, men det drejer sig altid om forskelle der manifesterer sig i en  relativ  enhed;  inden  for  en  større  enhed,  der  forener  dem,  har  vi underenheder, der står i modsætning til hinanden. Alt drejer sig om forskelligheder,  om  grupperinger.  Thi  her  må  vi  opstille  en  fundamental skelnen - som jeg ikke har sagt noget om indtil nu - hvis vi ønsker at gøre nogen form for fremskridt: … Der er to måder for et ord at være nær,  koordineret  med,  sammenlignet  med,  i  forbindelse  med  et  andet [ord]; man kan kalde dette for ordenes to levesteder, eller de to sfærer af forhold iblandt ord.« 44

Disse  to  sfærer  af  forhold  er  »et  indre  skatkammer  som  gør  det  ud  for hukommelsens reolsystem« 45 og »diskursen, talekæden.« 46 Eller som den publicerede Course udtrykker  det:  »Alt  det  der  udgør  en  sprogtilstand,  bør kunne  føres  tilbage  til  en  teori  om  syntagmer  og  til  en  teori  om  associationer« 47 (188/136). Traditionelle distinktioner mellem morfologi, syntaks og leksikografi er illusoriske; alle disse forhold involverer det samme fænomen. »Der er grupperinger af syntagmatiske forskelle og grupperinger af associative, mentale forskelle. I sprogsystemet er der kun forskelle og ingen positiv kvantitet. Men disse forskelle kan udfolde sig på to akser: talelinien og de interne,  mentale  sammenligninger,  af  form  med  form« 48 (Engler  304,  2, 2132).

43. »unité  et  fait  de  grammaire  ne  sont  que  des  noms  différents  pour  désigner  des  aspects divers d'un m ê me fait général: le jeu des oppositions linguistiques.«

44. »En quoi consiste tout ce qui se trouve dans un état de langue? Nous avons dit que c'était un jeu de différences (vient de ce que le mot est arbitrairement choisi!). Il y a perpétuellement une opposition de valeurs au moyen de différences phoniques mais il s'agit toujours de differences qui se manifestent dans une unite relative; au sein d'une unité plus vaste qui les réunit nous avons des sous-unités qui s'opposent entre elles. Tout revient à des différences, tout revient à des groupements. Or ici il faut poser une distinction fondamentale - dont je n'ai rien dit jusqu'ici - si on veut avancer d'un pas: … Il y a deuxmanières  pour  un  mot d'être voisin, coordonné, rapproché, en contact d'un autre; on  peut  appeler  cela  les  deux lieux d'existence des mots, ou les deux sphères de rapports  entre  les  mots,«  Ferdinand  de Saussure: Deuxième Cours de linguistique générale d'après les cahiers d'Albert Riedlinger et  Charles  Patois .  Redigeret  og  oversat  af  Eisuke  Komatsu  og  George  Wolf. Oxford 1997, pp. 51-52. Herefter forkortet Deuxième.

45. »le trésor intérieur qui équivaut au casier de la mémoire«.

46. »le discours, la chaîne de la parole.«

47. »Tout ce qui compose un état de langue doit pouvoir ê tre ramené à une théorie des syntagmes et une théorie des associations«

Sprogsystemet er to former for forskelligheders spil, der er gjort mulige af associationer i diskursen og i lageret af former, og dette spil skal opfattes som en motivationsproces, der gør det muligt at skabe og forstå sekvenser. Og  som  den  forudgående  diskussion  gør  klart,  angiver  Saussure  ingen grænser for disse associationsprocesser. »Hvert element får os til at tænke på det  andet:  alt  hvad  der  er  lignende  og  forskelligt  på  en  eller  anden  måde, viser sig omkring hvert ord, ellers ville sprogets mekanisme være umulig« 49 ( Deuxième 53). Eller igen: »Ethvert ord fremkalder uundgåeligt ved association alt, hvad der kan ligne det« 50 (Engler 312, 2, 2181). Vi er helt sikkert tættere på Glas ' verden end vi kunne have forventet.

Idet  han  omtaler  bemærkningerne  om glas i  den  publicerede Course , spørger  Derrida  med  et  spørgsmål,  man  kunne  have  taget  for  at  være retorisk: »Hvad bliver tilbage af sprogets interne system, af 'de organiske elementer  af  et  sprogsystem,'  når  det  er  blevet  renset,  frataget  alle  disse kvaliteter,  disse  tillagte  egenskaber,  denne  udvikling?« 51 ( Glas 108/94). Svaret er ikke kun, at ved at benægte motivationen af tegn ville man have elimineret et betydningsfuldt aspekt af sproget, men snarere at naturen af sprogsystemets fundamentale mekanismer ville være blevet benægtet, fordi systemet kan opfattes som en motivationsmekanisme. Saussures opfattelse af  sprogsystemets  mekanismer  -  spillet  mellem  forskelle,  virkningen  af analogi, serier som frembringer enheder af ubestemt status og frem for alt: grammatik som en motivationsproces - udelukker en teori baseret på tegn rensede for motivation, eller en som ikke tillader en strukturel 'åbenhed' i dette » système interne de la langue .«

Derrida havde også spurgt på en retorisk effektiv måde, hvad nu hvis:

»sprogets interne system ikke eksisterer, eller hvis man aldrig bruger det, eller hvis man i det mindste kun bruger det samtidig med, at man kontaminerer det, og denne kontamination er uundgåelig, altså regulær og

48. »Il y a des groupements de différences syntagmatiques et des groupements de différences associatives, mentales. Il n'y a dans la langue que des différences et pas de quantité positive. Mais ces différences peuvent s'exercer sur deux axes: ligne parléeet comparaisons internes, mentale, de forme à forme.«

49. »Chaque élément nous fait penser à l'autre: tout ce qui est semblable et dissemblable en quelque  sorte  se  présente  autour  de  chaque  mot,  autrement  le mécanisme  de  la  langue serait impossible.«

50. »Un mot quelconque évoque inevitablement par association tout ce qui peut lui resemble.«

51. »Que restera-t-il du système interne de la langue, des 'éléments organiques s'un système linguistique,' quand on l'aura purifié, dépouillé de toutes ces qualités, de ces attrbutions, de cette évolution?«

'normal,' udgør en del af systemet og dets måde at fungere på, udgør en del af det, det vil desuden sige, at det gør systemet, somudgør helheden, til en del af en større helhed end det selv« 52 (Glas 109/94).

Vi kunne måske nu driste os til at komme med et svar på dette spørgsmål, hvis reducerende hyperbolske logik (fra benægtelsen af systemets eksistens til benægtelsen af at man bruger det, til antydningen af at man kun bruger det ved at kontaminere det) har en helt anderledes status i vores tid, hvor ideen om et sprogsystem er godt etableret, end den kunne have for en Saussure, der kæmpede for at etablere idéen om sprog som et synkront system snarere end en historie. Saussures diskussioner om mangfoldige sprog, som optog en meget større plads i hans forelæsninger end de gjorde i den publicerede Course , henviser til en række vidnesbyrd på et sprogs ubestemmelighed - dets grænser, dialekters glidning over i hinanden og glidningen fra dialekt til sprog - og på vanskeligheden ved at afgøre hvad der måske kan anses for at være et  sprogs  karakteristika og  struktur til enhver tid i  dets historie. Alligevel bekræfter han behovet for at antage et sprog eller sprogsystem som det vigtigste objekt at udforske, selv om det strengt taget ikke eksisterer.  Selvom  » le  système  interne  de  la  langue, «  » le trésor  intérieur , « som er deponeret i hjernerne på dem der taler det, aldrig er helt det samme fra én talende til en anden, er det stadig en realitet for de talende, et ubønhørligt, uundgåeligt træk ved deres liv og deres verden. Det er det (sprogsystemet)  de  møder,  og  de  bruger  det.  Endvidere  er  kreative,  innovative muligheder ligesom de analogiske, især såkaldt falsk analogi, gjort mulige ved hjælp af sprogsystemet - en betragtning Saussure lægger særlig vægt på. Kontaminationen af sprogsystemet er virkelig et træk ved dets brug - normalt og regulært, en del af systemet - og det gør systemet til et eksempel på motivation, hvilket der er andre eksempler på, såsom dem der kommer frem i  Saussures arbejde med anagrammer. Sproglig motivation, en del af systemet, kan derfor virkelig siges at overskride sprogsystemet, sådan som Derrida gør gældende.

Men hvad så? For det var Derridas spørgsmål, hvad enten virkeligt eller retorisk eller overvirkeligt i sin væren retorisk. Hvad så?

Hvis alle eller  hvilke  som  helst  af  disse  betingelser  er  opfyldt,  som  de synes at være, så er vi nødt til at tænke anderledes over sprog og ikke opfatte motivation som en irrelevant tilfældighed, der vilkårligt rammer et system af arbitrære tegn. Men er det vi har brug for, en teori om uundgåelig kontamination, som Derrida foreslår - en teori til hvilken Glas ville tilbyde os et utal af materialer? Måske er det sådan. Alligevel tager Saussure en anden vej, idet han opmuntrer os til at tænke på dette systems måde at fungere på, som er større end det der er omfattet af idéen om 'normalt' sprog, ikke med hensyn til  overskridelse og  kontamination, men med hensyn til forskellige former for forskelle og motivation der lægger op til, kunne man forestille sig, at vi skulle forsøge at teoretisere over de forskellige former for motivation, som mobiliserer, som kan mobilisere, forskelle.

52. »le système interne de la langue n'existe pas ou que l'on ne s'en serve jamais ou que du moins l'on ne s'en serve qu'en le contaminant et que cette contamonation soit inévitable, donc régulière et »normale«, fasse partie dy système et de son fonctionnement , en fasse partie, c'est-à-dire aussi bien fasse de lui, qui est le tout, une partie d'un plus grand que lui« (109).

Men, vil nogen måske indvende, dette er alt sammen meget godt, blot har man grebet fat i nogle af Saussures bemærkninger om grammatik som motivation for at undgå problemet, for Derrida er ikke interesseret i motivation per se , men i de formodentlig marginale aspekter af sprog og sprogbrug der bliver sat til side, når sprogvidenskab og andre former for systematisk tænkning definerer de objekter, som de undersøger. Det virkelige spørgsmål har ikke at gøre med motivationen af tegn, men, som man udmærket ved, selv om man lader som om man ikke gør, om hvorvidt sprog er noget om hvilket der kunne være en systematisk teori, eller hvorvidt dets natur ikke altid er at slippe af sted.

En sådan protest har en vis styrke, selv om jeg afviser ideen om, at Saussures 'bemærkninger' om motivation (snarere 'argumenter') ikke i central forstand vedrører det spørgsmål som Derrida siges at beskæftige sig med, og antydningen af, at Derrida ikke rigtig er interesseret i problemet angående sproglig motivation. Min påstand er præcis, at Saussure forsøger at teoretisere dette objekt, hvis natur altid vil forblive paradoksalt uhåndgribelig, uafgrænselig. Når alt kommer til alt er det velkendte princip at der i sprogsystemet  kun er forskelligheder uden  positive vilkår, en sådan teoretisk formulering af  en betingelse som per definition gør et sprog uafgrænselig fordi forskelle er uendelige.

Adskillelsen af langue fra parole og af synkron fra diakron, påstanden om den synkrone beskrivelses fortrinsret, der var aldeles nødvendig i Saussures  tid  som  modvægt  til  overvægten  af  historisk  filologi  der  undlod  at undersøge sprogsystemets egen natur - alt dette har ført til forestillingen om Saussure der dogmatisk foreslår et idealiseret, selvberoende sprogsystem og bydende  sætter  alt  til  side,  der  ikke  var  en  del  af  dette  system,  lige  fra sprogudøvelse over motivation til historisk udvikling, Men motivationsprocesserne,  som han  identificerer  som sprogets  grammatik  (som  bestemmer kombinationerne), er de samme som dem der virker i den historiske udvikling drevet af analogi, i hvilken elementer bliver opløst og sammensat på ny. Endvidere anerkender han vanskeligheden af at adskille langue fra parole , synkront fra diakront, lige præcis hvad angår den sproglige kreativit, der styres  af  analogiseringsprocesserne.  Sprogsystemet  er  ikke  en  selvberoende entitet, men er gennem sine fundamentale mekanismer involveret i den flottement, som Glas så glimrende viser.

Når han fokuserer på det »umådelige fænomen,« analogi, bemærker Saussure at »ubeslutsomhederne, omtrentlighederne,  de halve analyser, slingeren,  er  et  konstant  træk  ved  de  resultater  som  sprogsystemet  når  frem  til gennem sin aktivitet« 53 (Engler 392, 2, 2602). Analogi, som selvfølgelig er en form for motivation og en vigtig faktor i sproglig forandring (ligeså betydelig som fonetisk forandring), 54 skaber en  del  forvirring om skillelinen  mellem synkront og diakront. Hvis det medfører forandring, er det så ikke diakront? Alligevel  er  det  blevet  præsenteret  som  en  grammatisk  og  derfor  synkron mekanisme. »Vi må ganske vist sige, at dette er et vanskeligt punkt i distinktionen mellem synkront og diakront. En synkron kendsgerning er nødvendig for at skabe analogien; helheden, sprogets system er nødvendig« 55 (Engler 390,  2,  2591).  Som  sproglig  forandring  ligner  det  bestemt  et  diakront fænomen, men »det kan ikke benægtes at en analogi kun kan fremkaldes af de synkrone kræfter i systemet.«

Det umådelige fænomen analogi, som involverer sprogets analyse af sig selv,  er  nøglen  til  sproglig  analyse  så  vel  som  til  nyskabelse.  » Création analogique ,« siger Saussure, giver »nyskabelse, ikke ud fra intet, men ud fra elementerne,  som  alle  er  givne,  som  i  enhver  litterær  eller  artistisk  skabelse«. 56

Litterær  skabelse  optager  ikke  Saussure  undtagen  i  hans  arbejde  med anagrammer, hvor hans undersøgelser af muligheden for litterær motivation af  tegn  ved  hjælp  af  egennavne  udgjorde  det  fundamentale  problem (som dukker op igen i hans bemærkninger om præfikser og morfologi) ved det at afgøre, hvilke slags mønsterdannelse der har betydningsmæssige effekter, og hvilke der ikke har. Generelt er Saussures arbejde med anagrammer selvfølgelig blevet tilsidesat som værende irrelevant for projektet omkring en gene- rel  sprogvidenskab,  og specielt irrelevant for teoretiseringen af la  langue , men Simon Bouquet bemærker i en fængslende fortolkning af det Saussurianske tekstkorpus, at Saussure afbrød arbejdet med anagrammer for at udarbejde indledningen til sin anden forelæsningsrække, hvor hans filosofi om sprog » prend son envol ,« og at »det ikke er forbudt at antage, i modsætning til de fortolkninger der ofte er blevet fremsat, at denne søgen efter anagrammer fører til teorien om værdi«. 57

53. »Les hésitations, les à-peu-prés, les demi-analyses, les flottements sont un caractère constant des résultat auquels arrive la langue par son activité«.

54. »Si l'on jette les yeux sur l'histoire de chaque langue en détail, on verra qu'elles ne sont qu'un fourmillement de phènomènes analogiques accumulés les uns sur les autres.«' [Hvis man kaster et detaljeret blik på hvert sprogs historie, vil man opdage at de ikke er andet end en sværm af analoge fænomener akkumuleret oven på hinanden«] (Engler 393.2.2612).

55. »Il faut bien dire que c'est la un point très délicat dans la distinction entre synchronique et diachronique. Il faut un fait synchronique pour produire l'analogie, il faut l'ensemble, le système de la langue.«

56. »créations, non pas du néant, mais dont tous les éléments sont donnés, comme dans toute création littéraire, artistique«. Ferdinand de Saussure: Cours de linguistique générale, Premier et troisième cours d'après les notes de Riedlinger et Constantin . Ed. Eisuke Komatso, Tokyo 1993, p.99.

Dette er en idé der vil kræve en hel del arbejde, og den står endnu tilbage at blive udforsket. Men det man kan sige er, at eftersom teorien om værdi flytter betydningen i sin insisteren på signifiées afhængighed af det uendelige netværk af tegn, leder den os tilbage til den Saussurianske formulering anført tidligere: »Ethvert ord fremkalder uundgåeligt ved association alt det der kan ligne det«. 58 Hvis det er rigtigt, så er opgaven for en sprogteori at udforske hvilken vægt peut s kal have her. Hvad kan kan betyde? Lighed er uafgrænselig, men mangler stadig at blive udforsket, og for at se hvad lighed kan betyde og hvad der kan være muligt som en effekt af lighed, kræves den slags radikal skrivning og læsning som foregår i Glas.

Kan vi således konkludere, at Glas viser os hvad Saussure eller en Saussuriansk  sprogvidenskab  kunne  have  gjort,  hvis  redaktørerne  ikke  havde konstrueret - gennem en strategi som viste sig at være ekstraordinær vellykket - en programmatisk sprogvidenskab baseret på radikale dikotomier, og under arbejdet hermed havde skjult ikke kun de tvivl og betænkeligheder som fortærede Saussure og forhindrede ham i at skrive sin egen bog, men frem for alt hans skarpsindige indblik i enhver sprogvidenskabs aporier, de umuligheder som er mulighedsbetingelsen  for  en  systematisk  sprogvidenskab? Her må svaret være 'nej,' for en Saussuriansk sprogvidenskabs binære modsætninger og programmatiske undtagelser understøtter Glas ' overskridelser og muliggør dette skriftværk som blandt andet sætter os i stand til at værdsætte rigdommen i de tankebaner hos Saussure, der blev udelukket af programmet i Course .

Oversat fra engelsk af Henriette Backs. Redigeret af Jakob Lund og redaktionen.

57. Simon Bouquet: Introduction à la lecture de Saussure , Paris 1977, p.371: »il n'est pas interdit de supposer, à l'inverse des interpretations qui ont souvent été avancées, que cette quête d'anagrammes aboutit à la théorie de la valeur.«

58. »Un mot quelconque évoqué inévitablement par association tout ce que peut lui ressembler.«

58