Folkekirken, højrefløjen og Grundtvig
Forfattere: Hans Raun Iversen
Tidsskrift: dttk (08-11-2022)

## FOLKEKIRKEN, HØJREFLØJEN OG GRUNDTVIG

## Lektor emeritus, dr.theol. h.c. Hans Raun Iversen

Et  af  udgangspunkterne  for  dette  indlæg  er  Jørgen  Jørgensens  anmeldelse  af min  bog Folkekirke,  brugerkirke,  kirke  i mission i det sidste nummer af dette tidsskrift sidste år. Han stiller sig positiv til, hvad han finder i bogen, men er utilfreds med, hvad han ikke finder: »Det er dog et minus,  at  han  [altså  jeg]  tilsyneladende har en blind vinkel over for de bidrag, der kommer fra konservativt hold i folkekirken« (Jørgensen 2021, 281). Det kan derfor  ærgre  mig,  at  jeg  ikke  tog  et  kapitel om højrefløjen med i bogen, selv om der er meget andet, for eksempel alle de andre kirkeligere retninger, der heller ikke er  omtalt  eksplicit  i  akkurat  denne  bog, som - jf. bogen titel - anlægger en kombination af et bruger- og missionsperspektiv på folkekirken.

Når så vidende et menneske som Jørgen  Jørgensen  er  usikker  på,  hvor  jeg står,  benytter jeg gerne lejligheden til at fremlægge en samlet redegørelse for mine - erfaringsgrundede - synspunkter. Men først ultrakort om mit syn på folkekirkens arbejdsform og betydning, som senest er beskrevet  i  bogen  fra  2021  -  og  til  sidst mit forslag om, at alle fløje i folkekirken måske  i  fællesskab  skulle  tage  bestik  af Grundtvigs teologi og virke.

## Folkekirke, brugerkirke, kirke i mission

Tesen i min bog fra 2021 lyder i al korthed: Kun ved at være brugerkirke for alle, kan kirken både være folkekirke og kirke i mission. Ordet folkekirke kan fyldes med positivt  indhold,  sådan  som  Grundtvig også gør det på sine ældre dage, når han taler om folkekirken som den kirke, der er her for folks skyld, på folks præmisser og med folk og folkelige behov som de store drivhjul. Mest enkelt og måske også allerbedst  er  det,  hvis  vi  lader  udtrykket  folkekirke  genlyde  af  englesangen  julenat, hvor det handler om en »stor glæde, som skal være for hele folket« eller som det med lige så god ret i forhold til grundteksten - er oversat i Den nye aftale og Bibelen 2020 : »en stor glæde for folk« (Luk 2,10).

I så fald kan folkekirke betyde den kirke, der sigter på i lige grad at være kirke for og med alle folk, det vil sige alle mennesker i hele landet. Det er en god dagsorden.

Når vi kommer i kirken, bruger vi kirken til det ene eller det andet, som vi er kommet  for.  Det  betyder  ikke,  at  vi  har reduceret os selv til forbrugere, eller at vi betragter kirken blot som en del af markedet, hvor man handler ind efter smag og behag. Vi bruger kirken, når vi synes, at vi har brug for at gøre det. Gjorde vi ikke det,  kunne  kirken  lukke  -  og  medlemmerne ville i øvrigt melde sig ud, hvis de i  længere  tid  ikke  havde  noget  at  bruge kirken til. Den vigtigste grund til at betale sin  kirkeskat  er,  at  mennesker  har  brug for  kirken,  og  det  den  kan  bruges  til  og står  for.  Sognepræst  Lena  Kjems  fortæller i en kronik i Kristeligt Dagblad den 11. maj 2020, at hun aldrig har gået i kirke af lyst. Kjems' udtryk rammer sikkert de fleste kirke- og gudstjenestebrugere ganske godt: Vi bruger kirken, når vi trænger til det,  ikke  nødvendigvis  fordi  det  er  sjovt eller spektakulært at komme i kirken.

Jeg har i mange år argumenteret for, at  folkekirken  er  den  bedste  model  for mission i  Danmark (se fx  Iversen  1999). Kan andre fremme kristendommen bedre end folkekirken, er de hjerteligt velkommen til det. Snart halvtreds års studier i kirke og mission har imidlertid overbevist mig om, at folkekirken som brugerkirke er det bedste udgangspunkt for, hvordan der kan og bør foregå kristen mission i Danmark.  Mange  præster  og  menighedsråd - måske de fleste - vil stadigvæk nægte eller i hvert fald ikke sige højt, at de driver mission. Men slet så det instrumentalise- rende udtryk »drive mission« og tal i stedet om at være »kirke i mission«!

Når de fleste  folkekirkelige  menigheder ikke er til megen hjælp for de flygtninge, der har det dårligst i kirkernes nabolag, skyldes det ikke blot, at flygtningene kommer  fra  en  anden  kultur,  ikke  taler dansk,  opfører  sig  karismatisk  og  ofte læser  Bibelen,  som  var  den  fuld  af  magiske  orakler.  Det  egentlige  problem  er, at  folkekirken  ikke  har  hverken  teologi, forkyndelse  eller  praksis,  som  de  mest udsatte  indvandrere  og  flygtninge  med ønske om og behov for en omvendelseskristendom kan leve af. Det handler ikke her  om  poesi,  tydninger,  fortællinger  og symbolsprog, som folkekirken generelt er god til at levere. Det handler om at give skikkelse, ord og praksis til en kristen tro, som  i  bogstavelig  forstand  kan  fylde  og dermed opleves som frelse for dem, hvis kultur, sted og identitet er taget fra dem.

For folkekirken i dag ligger udfordringen  i  at  slå  bro  mellem  teologiens  symbolsprog  og  menneskers  virkelighed,  så troens  indhold  kan  leve  og  tage  bolig  i mennesker. Hvad de udsatte indvandrere har brug for, er ikke altid væsensforskelligt fra, hvad gammel-danskere har brug for, når folkekristendommen, som Morten Pontoppidan talte om den, ikke kan genoplives ved at fortælle en historie.

Fortællingen tyder livet og »besætter« måske  et  menneskes  selvforståelse,  som for eksempel Svend Bjerg mente det i sin disputats  fra  1981.  Men  den  teori  tager ikke højde for, at Gud i Kristus er i færd med at  genskabe  hele  det  værensgrundlag, mennesker lever med, så det er muligt og  for  mange  livsnødvendigt  at  lade  sig fylde af det Guds rige, Jesus Kristus bringer i form af en ny himmel og en ny jord. Det  er  ikke  tilfældigt,  at  det  er  Apostelkirken  på  Vesterbro  med  Niels  Nymann Eriksen, der har en solid forankring i højrefløjsteologi, der i dag i hele folkekirken anerkendes som frontløber, når det gælder  indvandrerarbejde.  Mindre  slår  ikke til.

## Erfaringer med folkekirkens højrefløj

Jeg har hele mit liv haft tætte forbindelser til  forskellige dele af den såkaldte højrefløj.  I  store  dele  af  min  barndom  gik  jeg i  søndagsskolen  på  den  indremissionske Lindbjerggård - med vores nabo, Ølgods sognerådsformand  Alfred  Jeppesen,  der tilhørte Luthersk Mission, som lærer. Det  medførte  blandt  andet  sommerlejre ved  Hemmet  Strand.  Den  sommer,  hvor jeg blev tolv år, var jeg ude at tjene på en gård, hvor familien tilhørte Luthersk Mission, hvis arbejde de selvfølgelig tog mig med til. Som elevrådsformand på det indremissionske  Rønde  Kursus  i  1967  og 1968 arbejdede jeg tæt sammen med den dengang indremissionske højskole i byen, ligesom jeg deltog i missionsuger i missionshuset.  Som kandidatstipendiat i Tanzanias Evangelisk-Lutherske Kirke i 1977 og 1978 arbejdede jeg med på en præsteskole og en kirke præget af tysk pietistisk og amerikansk vækkelseskristendom foruden  af  afrikansk  livsforståelse.  Som universitetslærer i 1974-1982 i Aarhus og 1982-2018 i København har cirka halvdelen af mine studerende haft baggrund på den såkaldte højrefløj, inkl. frikirkerne.

Jeg  har  ingen  grund  til  andet  end  at respektere  og  værdsætte  dem  hver  især. Jeg er ikke i tvivl om at de har drevet på Kristus, som Luther fordrede det, og været med til at fremme mange menneskers kristusorientering, som jeg har formuleret det gennem fyrre år. Men jeg synes også, at  højrefløjsmiljøerne  har  nogle  problemer og i hvert fald nogle begrænsninger, som har været med til at få mig til at søge hen mod en friere position i en folkekirke i mission, uden bestemt retningspræg.

Om  de  mange  højrefløjsstuderende, der  er  kommet  til  min  undervisning  og vejledninger, især når talen har været om emner som diakoni og mission, som andre kolleger sjældent har signaleret interesse for, har jeg ofte tænkt, at de sikkert kunne få noget godt med sig fra deres ofte stærke tilknytninger til højrefløjsmenigheder og frikirker. Har de unge brug for en rugekasse, mens troen grundfæstes, sådan som jeg måske selv har haft det, så er det da godt, at de kan finde en sådan. Mindre godt er det, hvis de bliver i rugekassen i stedet for at blive for eksempel præster i et  folkekirkeligt  sogn  med  alt,  hvad  det indebærer. Jeg kender et meget stort antal  teologer  og  kirkefolk,  som  har  taget styrken og trosforankringen fra deres tid på højrefløjen med ud i en bred folkekirkelig indsats, som har været endog meget markant.

Som  vejleder  for  Flemming  KofodSvendsens  ph.d.-afhandling  blev  jeg  opmærksom på,  hvor  dybt  særligt  to  af  de teologer, jeg har arbejdet meget sammen med, har været involveret i Niels Ove Vigilius' kreds i København omkring 1970: Elmo Due, som blandt andet i mange år har været lærer i sjælesorg i folkekirkens efteruddannelse,  og  Mogens  Kjær,  som blandt  andet  i  mange  år  har  været  missionssekretær  og  senest  generalsekretær for Danmission. At vide det giver mig en bedre forståelse af deres teologiske dømmekraft.  Ofte  har  jeg  været  involveret  i at rekruttere medarbejdere til mission og diakoni, hvor de bedste kandidater viste sig at have baggrund på højrefløjen. Som det gælder for de to ovennævnte, gælder det  imidlertid  for  de  fleste  andre:  Skal de blive rigtigt gode i et stykke folkekirkeligt mission, må de løsgøre sig eller få et  friere  forhold  til  det  snævre  miljø  og den  særlige  tanke-  og  sprogform,  som ofte  kendetegner  højrefløjsmiljøerne.  Al dynamik omkring opstarten af for eksempel nye fri- og valgmenigheder til trods, er en generel erfaring fra højrefløjen i dansk kirkeliv, at man hurtigt bliver om ikke direkte indadvendt og selvbekræftende, så dog selvafgrænsende, fordi man ofte ikke når længere ud end til »vennerne«, hvad folkekirken  som  brugerkirke  per  definition gør hver eneste dag. Det er ikke noget nyt: Én af mine første specialestuderende i København undersøgte en højrefløjsmenighed  og  fandt,  at  medlemmerne  kun havde personlige venner inden for menigheden.

Skal  folkekirken  være  kirke  i  mission,  skal  der  samarbejdes  på  tværs  af teologiske  skel.  Et  godt  eksempel  er  det lille, dygtige Tværkulturelt Center . Jeg var med til de meget tunge forhandlinger om centerets teologiske platformsformuleringer  som  repræsentant  for  Samvirkende Menighedsplejer og Det Danske Missionsselskab  midt  i  1990'erne.  Vi  skulle  igen- nem  mange  dogmatiske besværgelser, før  alle  repræsentanter  fra  »højrefløjen« endelig gik med i samarbejdet. Siden har centeret,  som  fortsat  kan  siges  at  være solidt  forankret  på  højrefløjen,  arbejdet sammen  med  alt  og  alle  for  at  bidrage til  indvandrernes  integration  i  kirker  og samfund  -  og  det  øjensynligt  uden  at skulle  tænke  dogmatisk.  Der  er  nok  at gøre med at møde alle med åbenhed over for deres trosformer og på den baggrund søge at dele liv og tro.

Helt så godt er det desværre ikke gået på  de  teologiske  uddannelsers  område  og ofte heller ikke omkring dannelsen af de nye fri- og valgmenigheder på højrefløjen,  hvor  udbryderiet  fra  sognekirkerne mange steder har medført, at alt for megen energi er blevet brugt til polemik og polarisering. Jeg har fra begyndelsen haft en  god  portion  sympati  for  Menighedsfakultetet,  fordi  jeg  opfattede  det,  mine jævnaldrende  medstuderende,  der  blev første  generation  af  lærere,  gjorde,  som berettiget og måske helt nødvendigt - på linje med, hvad vi lavede i den teologiske fagkritik,  som  jeg  selv  bidrog  til  i  ungdomsoprørets kølvand. Fagkritikgruppen havde lige så stor opslutning som Menighedsfakultetet i 1970'erne, men vi opløste gruppen  i  1980'erne  -  og  gik  ind  i  hver vore,  oftest  folkekirkelige,  sammenhænge.  Menighedsfakultetet  kunne  af  flere grunde næppe have gjort det samme, men det  er  en  skade,  at  Menighedsfakultetet ikke i tide og i tilstrækkelig grad er kommet ind i et samspil med universitetsteologien, selvom meget er bedre i dag end for ti til tyve år siden. Mit ideal har altid været det engelske university-college-sy- stem, hvor en form for »præsteskole« eller »planteskole«, som Grundtvig kaldte det, indgår  en  aftale  med  et  universitet  om for eksempel eksamensret i bestemte fag, fælles  ansættelser  af  lærere  etc.  Jeg  ved udmærket,  at  det  danske  universitetssystem er meget ufleksibelt, sammenlignet med for eksempel det norske. Men havde parterne i dansk teologi i tide fundet sammen, kunne man være kommet langt længere, også i Danmark.

## Grundtvig som prisme

Grundtvigforskningen  har  ofte  været  i strid  om,  hvilket  årstal,  der  var  vigtigt  i Grundtvigs  teologiske  udvikling:  1810, hvor  han  blev  gammeltroende,  luthersk bibel-  og  vækkelseskristen,  1825,  hvor han blev gudstjenestekristen med al vægt  på  Kristi  egen  tilstedeværelse  i  de historisk nedarvede »mundsord«: den apostolske  trosbekendelse,  fadervor  og indstiftelsesordene, eller 1832 med »omvendelsen til livet«, hvor alting nu drejer sig om et jævnt og muntert virksomt liv på jord. Den diskussion er meget forfejlet, vil de fleste kyndige sige i dag. Der er tale om en kontinuerlig udvikling hos Grundtvig og kun i meget beskeden grad om brud. Og de forskellige  positioner  lever  videre og  forudsætter  og  foregriber  hinanden så  at  sige  hele  vejen.  Det  er  ramme  alvor, når Grundtvig siger: »thi fornyes kan som flyes, kun hvad gammelt end er til« (HSS  84,1).  Sådan  gælder  det,  når  det gudskabte  liv  skal  fornyes  i  mødet  med kristendommen,  men  sådan  gælder  det også, når et menneske som Grundtvig udvikler sig: Det sker ud fra den indsigt og med den forståelseshorisont, han har med sig, og hvis substans han ikke opgiver, fordi noget nyt kommer til.

For  Grundtvig  er  det  afgørende,  at han  forbliver  vækkelsesprædikant  med en »levende (vakt) menighed« livet igennem.  Kun  enkelte  gange,  for  eksempel i  1861,  overvejer  han,  om  han ikke også skulle forkynde for sine landsmænd uden for den levende menighed (Høirup 1961). Alligevel går han ind for folkekirken som kirkelig  arbejdsform,  sådan  som  hans præstevenner praktiserede det - på mange måder ligesom Vilhelm Beck gjorde det halvtreds år senere, når han bevist valgte  sognekirken  som  arbejdsplads.  Men Grundtvig brød igennem til et nyt syn på dåb og nadver og ikke mindst på det skabte menneskeliv, som for eksempel Vilhelm Beck - i længden - ikke kunne følge ham i. Jeg vil lave et nedslag i det centrale syn på  forhold  mellem  det  menneskelige  og det  kristelige  i  Grundtvigs  teologi  og  i Grundtvigs salmedigtning.

## Det menneskelige og det kristelige

Da  kristendommen  i  1830  kommer  op  i en samtale med den senere politiker Frederik Barfod, erklærer Grundtvig: »De er ingen kristen, Barfod, og de bliver det måske sent, men for Dem har jeg dog ingen angst, thi De er et sandhedskærligt menneske, og vil derfor også finde sandheden, her  eller  hisset«  (GEEG  1948,  162).  Barfod fortæller selv, at Grundtvigs salme »I kvæld blev der banket på Helvedes port« fra 1837 (DDS 213), med muligheden for omvendelse  ved  Kristi  besøg  i  de  dødes rige,  får  afgørende  betydning  for  ham. Den tanke gør ham glad, for han har altid syntes, at det er en »en skrigende Uretfær- dighed«, at de gode mennesker, der ikke har nået at gribe Kristus-troen i levende live, skal være evigt fordømte. Grundtvig trækker for sin del i samtalen på de centrale  formuleringerne  i  en  siden  berømt salme fra 1837:

Menneske først og kristen så, det er et hoved-stykke, Kristendom vi for intet få, det er den pure lykke, men lykke, som kun times den, der alt i grunden er Guds ven, af sandheds ædle stamme.

Stræbe da hver på denne jord sandt menneske at være, åbne sit øre for sandheds ord, og unde Gud sin ære; er Kristendom da sandheds sag, om kristen ej han er i dag, han bliver det i morgen. (HSS 80,4-5)

Der  er  holdt  mange  foredrag  og  skrevet hele bøger om udlægningen af disse korte linjer. Lad det her blot være sagt, at »sandt menneske« ikke er noget, alle mennesker blot altid er. Ofte kræver det en oplivende oplysning af den slags, som højskolen kan bidrage med, før man opdager det sandt menneskelige,  sådan  som  man  allerede lever på det, indfældet i det gudskabte, lokale folkelige liv. Sit grundsyn på forholdet mellem det sandt menneskelige og det kristelige, der er grundlaget for hans virke fra 1830'erne, sætter Grundtvig måske på den stærkeste form i digtet »Til mine to Sønner« fra 1839:

Sanddru  hedning,  tyrk  og  jøde, dem har Gud i grunden kær, hader frem for alt de søde, som på skrømt ham træder nær.

…

Menneske  i  alt  at  være  og,  skønt støv, i ånden stærk, Gud i  mennesket  at  ære,  som  vor skabers mesterværk. (HSS 197,2 og 8)

Det gudskabte, sandt menneskelige er nu lige så vigtig som centrum i menneskelivet, som troen på Guds sande menneske, Jesus Kristus, er det i kristenlivet. Der er ikke primært tale om en kronologisk, men en  ontologisk  og  teologisk  rækkefølge: Det  menneskeliv,  Gud  har  givet  mennesker ved den første skabelse, og som har en ubetinget, gudgivet værdi i sig selv, må indgå  som  materiale  og  forståelseshorisont ved Guds anden skabelse af den frelsende tro på Jesus Kristus. Tilmed er ikkekristne mennesker ofte tættere på Kristus end kristne mennesker. Sammenhængen er den, at de to skabelser er udtryk for den ene og samme Guds skabende og nyskabende kraft i forhold til Guds egne mennesker:

Første Gang som Skaber god, Mild ved Støvet for din Fod, Anden Gang som Synds-Forlader, Naadig Gud og kiærlig Fader! ( Grundtvigs Sang-Værk IV, nr. 212).

Grundtvig forblev vækkelseskristen (Nygaard 2011 og 2012), og livet igennem priste han sig lykkelig for, at ikke selv skulle være  almindelig  sognepræst  med  pligt til  at  betjene  »ikke-troende« eller »døbte hedninger«.  Alligevel  har  han  mere  end nogen  anden  bidraget  til  udviklingen  af den folkekirke som missionsmodel, vi har i dag. Det er især sket i kraft af hans unikt stærke  skabelsesteologi,  der  betyder,  at enhver i folkekirken må begynde med at tage hatten af for ethvert menneske, der melder sig i kirken - som et med menneske skabt Gud billede. Det første spørgsmål  er  ikke:  »Hvordan  har  du  det  med Jesus?«, men »Hvordan kan jeg ære Guds skabelses  mesterværk  i  mit  møde  med dette medmenneske?« Det er sjældent en selvfølge i kirker ud over verden! Tilmed har Grundtvig fået det almindelige præstedømme omsat til kirkelig praksis: Vi er aldrig  mere  kristne  -  eller  mere  præster (!) - end når vi siger med på Kristi egne ord i trosbekendelsen, fadervor og indstiftelsesordene. Derfor er der intet hierarki og  ingen  esoterisk  kundskab  i  folkekirken, hvor alle inviteres til at være med i alle sider af kirkens liv fra dag et.

## Hvordan blev Grundtvig en stor salmedigter?

Helt  særligt  bidrager  Grundtvig  med  sin umådelige  samleproduktion,  som  finder anvendelse i alle afkroge af folkekirken, i den danske katolske kirke og i mange af frikirkerne - og i øvrigt i stigende grad i udlandet. Jeg har prøvet at sammenfatte, hvad  det  er  i  Grundtvigs  teologiske  og personlige udrustning, som gør, at han er blevet  så  enestående  stor  som  salmedigter:

(1)  Grundtvig  er  unik  som  bibelsk teolog,  fordi  bibelske  udtryk  og  allusioner indgår i hans tankegang og strømmer igennem ham uden, at han behøver læse efter,  lave  henvisninger og så videre. Bibelens  sprog  og  hans  eget  og  samtidens går i ét hos ham. Han har et kreativt, frit forhold til Bibelen, som han betragter som verdens bedste og vigtigste kristelige oplysningsbog.

- (2) Grundtvig  elsker gudstjenesten med  dens  sakramenter,  herunder  ikke mindst trosbekendelse ved dåben, og andre  faste  led  som  Fadervor,  velsignelse og fredslysning samt gudstjenestens bøn og lovsang, når de ellers kan få lov at udfolde sig. Derfor er de fleste af hans store og stærke salmer, som påvist af Christian Thodberg (1989), i høj grad poetiske gendigtninger af, hvad der sker i gudstjenesten.
- (3) Grundtvig er en ikke blot meget vidende, men også en meget selvstændigtog kreativ tænkende teolog af verdensklasse. Det  kan  man  overbevise  sig  om  ved  at studere hans ofte ganske ulæselige prosatekster af teologisk art samt de nu omfattende  udgivelser  af  hans  prædiker.  Igen er  det  Thodberg,  der  har  vist,  hvordan Grundtvig i sine salmer så at sige fra dag til dag kondenserer sine prædikener og teologiske artikler i salmernes klare, smukke  og  ofte  ganske  let  tilgængelige  form. Grundtvig  bliver  ikke  bedre,  heller  ikke som teolog,  end  når  han  skriver  salmer. Det har han sikkert også selv fornemmet. Det er samtidigt tydeligt, at for eksempel hans  indsigt  i  gudstjenesten  og  den  kirkelige  anskuelse  skærpes  gennem  arbejdet med salmerne (jf. fx Balslev-Clausen 1991,73ff og Thodberg 1989, 140).

(4) Grundtvig kender verdens- og kirkehistorien  og  har  sproglig  kunnen  nok til,  at  han  kan  gå  ind  og  oversætte  eller oftest gendigte de bedste salmer fra den hebraiske, den græske, den latinske, den angelsaksiske,  den  tyske  og  den  dansknordiske  menighed  i  fortid  og  nutid.  På den måde praktiserer han sin økumeniske (universalistiske!) teologi - og udnytter i bogstavelig  forstand  »de  bedste  kilder«, når han skriver sine salmer. Hans kilder er dermed næsten uudtømmelige.

(5) Samlet set er kristendommens afgørende  eksistens-  og  kommunikationsform  for  Grundtvig  den  levende  menigheds  gudstjeneste  med  bøn  og  lovsang, som forudsætter en på én gang historisk og poetisk udtryksform. Det harmonerer med, at »Helgen her og helgen hisset er i samme menighed« (DDS 573): Salmesangen får sin kraft fra og har sit mål i den himmelske salmesang. Andre kan tænke, at  organiseringen af den himmelske lovsang for kristne fra alle jordens egne og tider, må Vorherre tage sig af. Men Grundtvig gør et stort forarbejde, så de ellers ikke særligt økumenisk indstillede danske menigheder, just på salmesangens område er sandt økumeniske - til og med Grundtvig i hvert fald.

(6) Endelig er Grundtvig fortsat både præst og profet, når han er poet som salmedigter. Han tillader sig at gå brutalt til værks,  når  han  »bearbejder«  en  stor  forgænger  som  Kingo,  selv  om  det  til  tider sker med et resultat, som digterisk set er ringere end forlægget. Han føler sig helt fri  til  at  om-  eller  moddigte  sine  forlæg efter  sin  egen  teologiske  indstilling  eller profetiske indskydelser. Og han skriver på livet løs, ofte håbløst lange salmer, som det ikke giver mening at synge i en menighed.

Midt  i  det  hele  finder  man  klokkeklare, smukke  og  rammende  formuleringer  af næsten alle centrale forhold i kristendommen,  selv  om  guldkornene  måske  skal plukkes ud vers for vers, og somme tider næsten  linje  for  linje  af  de  lange  salmetekster.  Når  Grundtvig  har  skrevet  cirka 20.000 salmevers, er det måske højst en fjerdedel, der duer. Men det svarer stadigvæk til op mod 500 brugbare salmer med ti vers i gennemsnit.

## Konklusion

Grundtvig  er  et  unikum,  både  som  person og som teolog, og som så meget andet (historiker, mytolog,  digter, livsfilosof, pædagogisk tænker og politiker). Det var hans mangefacetterede personlighed sammen  med  hans  enorme  arbejdsindsats, der gjorde, at han blev en afgørende katalysator  i  folk  og  kirke  i  Danmark. Samtidigt  -  ved  at  være  hundrede  procent  fokuseret  på  Danmark  i  1800-tallet - nåede han frem til nogle universelle indsigter,  som  bliver  brugt  verden  rundt i  dag.  Jeg  brugte  et  seniorstipendium  i 1979-1982  til  at  studere  Grundtvig.  Nu har jeg brugt tre år af min pensionisttid til at skrive en autoritativ grundtvigbiografi sammen  med  Edward  Broadbridge,  der har  oversat  de  fem  store  bind  »Works  in English« af Grundtvig. Biografien udkommer som bind seks i serien og en udvidet dansk udgave kommer i september 2023, begge på Aarhus Universitetsforlag.

Det er mit håb at biografien, som ikke mindst er en teologisk biografi, kan medvirke  til,  at  Grundtvig  ikke  blot  høres som en røst  fra  graven,  men  en  kirkelig bidragsyder, der - med alle sine begræns- ninger  -  i  én  person  og  én  teolog  rummer alt - eller i hvert fald grundlaget for alt det - der lever og virker i folkekirken i dag, herunder højrefløjen. Grundtvig er for  stor  til  at  lade  de  til  enhver  tid  selvudnævnte »grundtvigianere« sætte sig på ham. Det vidste for eksempel Regin Prenter,  der  var  dybt  inspireret  af  Grundtvig og i øvrigt holdt foredrag om ham på Menighedsfakultetet i flere omgange (Prenter 1983a og 1983b).

## Litteratur

- Balslev-Clausen, Peter. 1991. Det vingede ord.  Om  N.F.S.  Grundtvig  salmedigtning .  Frederiksberg:  Materialecentralen.
- Bjerg, Svend. 1983. Den kristne grundfortælling. Aarhus: Aros.
- Grundtvigs Erindringer og Erindringer om Grundtvig. 1948 . I udvalg ved Sten Johansen og Henning Høirup, Gyldendal (GEEG).
- Høirup,  Henning.  1961.  »Grundtvig  som forkynder«. Vartovbogen 1961 , 53-73.
- Iversen, Hans Raun m.fl. 1999. Kulturkristendom og Kirke .  Dansk Missionsråd: Ny Mission 1.
- Iversen,  Hans  Raun.  2021. Folkekirken, brugerkirke,  kirke  i  mission .  København: Eksistensen.
- Jørgensen,  Jørgen.  2021.  Anmeldelse  af Folkekirke,  brugerkirke,  kirke  i  mission . Dansk  Tidsskrift  for  Teologi  og Kirke 48, nr. 3: 270-282.
- Kofod-Svendsen,  Flemming. 2014.  Teologi  og  konsekvens.  Niels  Ove  Rasmussen Vigilius' teologiske virke med særligt henblik på bibelsyn, kirkesyn, konfessionstroskab, karismatik og
- samarbejde på den kirkelige højrefløj i  sidste  halvdel  af  det  20  århundrede. Ph.d.-afhandling. Det Teologiske Fakultet, Københavns Universitet.
- Nyborg,  Ole.  2011.  »Grundtvig.  Kristendom  og  politik«. Dansk  Tidsskrift  for Teologi og Kirke 38 (2): 55-56.
- Nyborg, Ole. 2012. »N.F.S.  Grundtvig og  den  såkaldt  lystige  kristendom«. Dansk  Tidsskrift  for  Teologi  og  Kirke 39, nr. 1: 37-50.
- Prenter,  Regin.  1983a. Den  kirkelige  anskuelse.  En  indførelse  i  N.F.S.  Grundtvigs folkelige og kristelige grundtanker. Christiansfeld: Savanne.
- Prenter,  Regin.  1983b.  »Grundtvig  treenighedslære«. N.F.S. Grundtvig. Teolog  og  kirkelærer .  Skarrild:  Udvalget for Kirke og Theologi, 54-76.
- Thodberg,  Christian.  1989. Syn  og  sang. Poesi og teologi hos Grundtvig . København: Gad.

---

- N.F.S.  Grundtvig: Works in English. Aarhus  University  Press,  Series  editors: Niels  Henrik  Gregersen,  Ove  Korsgaard. Translator and general editor: Edward Broadbridge:
- vol. 1. The School For Life: N.F.S. Grundtvig on Education for the People (2011)
- vol. 2. Living  Wellsprings:  The  Hymns, Songs, and Poems of N.F.S. Grundtvig (2015)
- vol. 3. Human Comes First: The Christian Theology of N.F.S. Grundtvig (2018)
- vol. 4. The Common Good: N.F.S. Grundtvig as Politician and Contemporary Historian (2019)

vol.  5 .  The  Core of Learning: The Philosophical  Writings  of  N.F.S.  Grundtvig (2021)

vol.  6 .  Denmark's  Catalyst:  The  Life  and Letters of N.F.S. Grundtvig (2023)

## Forfatter

Hans Raun Iversen

Københavns Universitet

Det Teologiske Fakultet

Afdeling for Systematisk Teologi

Karen Blixens Plads 16

DK-2300 København K

hri@teol.ku.dk