Guldhornet fra Gallehus
Forfattere: Christian Vind
Tidsskrift: periskop (2025-12-04)

PERISKOP

PERISKOP

FORUM FOR KUNSTHISTORISK DEBAT

FORUM FOR KUNSTHISTORISK DEBAT

TABTE SAMLINGER OG FORSVUNDNE VÆRKER

## Periskop: Forum for kunsthistorisk debat Nr. 34, 2025 'Tabte samlinger og forsvundne værker'

## Titel: Guldhornet fra Gallehus Forfatter: Christian Vind Sidetal: 108-118 Dato: 04.12.2025

## DOI: 10.7146/periskop.v2025i34.162368

## Christian Vind

## Guldhornet fra Gallehus

## 1. del

Mit navn det står med prikker

…….  …………

Kirsten  Svendsdatter  var  23  år  i  sommeren  1639.  Hun  var  forældreløs,  men boede hos nogle slægtninge i Østerby i Sønderjylland. Østerby i Daler Sogn var ikke  en  egentlig  by,  blot  en  samling  af  nogle  få  og  tilfældige  stråtækte  huse  i hinandens nærhed. Stedet havde fået sit navn, fordi det lå øst for Højer ude ved Vidås udmunding med den vigtige havn.

Trods hendes alder var hun endnu ikke gift eller forlovet. Familien var fattig. Hun bidrog til dens underhold som 'klöpplerin' eller 'kniplepige' ligesom titusindvis af andre kvinder fra trange kår i oplandet til Tønder by, der vel allerede var centrum for den sønderjyske kniplingeindustri og forblev det i mere end 250 år frem til, at industrialiseringen overfl  ødiggjorde det langsommelige håndværk. 'Der  hviler  et  tæt  mørke  over  den  Tønderske  kniplingeindustris  oprindelse  i det 16. århundrede', skriver Emil Hannover i sin bog Tønderske kniplinger fra 1911.  Efter  Svendsdatters  tid  bliver  vores  kilder  fyldigere,  efterhånden  som  vi bevæger os ind i storhedstiden, hvor faget havde landsøkonomisk betydning og blev eksporteret så langt væk som til kolonierne i Vestindien. Faget forsvandt næsten i det  19.  århundrede  i  en  opblomstring  af  manglende  teknik, 1 og  dens sidste  udøvere  og  deres  børn  og  børnebørn  skulle  siden  blive  proletariseret  i fabrikkernes og byernes nye kummerlighed.

Vi ved, at kvinderne begyndte som seksårige piger og fortsatte arbejdet ind i  alderdommen.  Til  ryggen  var  knuget,  øjnene  vigende,  og  hænderne  rystede for  stærkt.  Som  regel  havde  en  kvinde  kun  et  enkelt  mønster,  som  hun  kniplede livet igennem, fortæller Emil Hannover. Fabrikanterne 'holdt streng tugt over pigerne', ikke mindst var man bange for, at nogle ville 'desertere' med mønstrene til udlandet.

Lange  dage  har  Kirsten  Svendsdatter utvivlsomt siddet ved vinduet med  kniplepuden  og  arbejdet  med sin  tråd  over  mønstret  kaldet  prikkebrevet, kniplingens nodeark, dens partitur. Hvilke fi   gurer, må man spørge,  spandt  hun  selv  ind  i  sine kniplingers ornamentale tankeflugt?

Hun  har  med  akkuratesse  talt, varieret og gentaget trådenes kom  plicerede  parvise  linjespil  ført mellem knapnålens stoppunkter. Krydset,  snoet  og  fl  ettet  de  sarte

tråde til  bølgende  mønstre af  mellemrum, en slags ornament af luftbobler, et spind af tid.  Måske har hun siddet i selskab med et par andre kniplersker fra husstanden eller nabogårdene og i den mørke tid af året været fælles om tranlampen og skiftedes til at være 'snipkone', det vil sige hende, som sørgede for, at lampen brændte rent, påfyldte olie og skiftede vægen, der helst skulle være af siv, plukket ved fuldmåne.

Tiden var overtroisk, bonden vendte træskoene med bunden opad om natten, for  at  de  ikke  skulle  blive  brugt  til  trolddom  og  hekseri.  Når  håndarbejdet  var færdigt, gik Svendsdatter de otte kilometer fra Østerby ind til Tønder og afl  everede det.

En lørdag sidst i juli gik hun igen, som ofte før, i følgeskab med et par veninder de to timer ind til byen med kniplerierne i tasken. De kendte vejen. Drænede kanaler kvadrerer landskabet under den høje himmel, og man kan se milevidt over  det  fl   ade  marskland.  Der  vokser  blomstrende  gul  iris  som  accenter  i  det græsgrønne engdrag. Ved Gallehus, hvor markvejen delte sig, stødte hun igen sin fod hårdt mod enden af en trærod, der stak op af jorden, og hun huskede med et, at det også var sket, sidst hun gik her. Hun satte sig og mærkede på den ømme fod, 'ikke uden vrede', som lægen og oldgranskeren Ole Worm siden skrev. Træroden viste sig at være inden i hinanden skudte ringe fra et ramponeret jagthorn, eller måske en defekt trompet i dekoreret messing. Da hun kaldte på de to, hun fulgtes med, og som var gået i forvejen, og viste dem sit fund, lo de af hende og rådede hende til at smide 'det stads' væk.

[1] Tønderknipling, Telemark Museum.

Denne lørdag formiddag den 20. juli, som vi i dag ville kalde 2. august, men vi er før den store kalenderreforms tidsforskydning, fandt Svendsdatter det lange guldhorn. Hun havde nær forstuvet foden og brækket en tå på det 1400 år gamle kulthorn ofret i Gallehus i førkristen tid.

Hvorfor kastede hun det ikke bort igen, som veninderne havde foreslået? Hvorfor  smed  hun  ikke  det  værdiløse  gamle  jagthorn,  den  defekte  trompet, ned i en dræningskanal? Hvilken impuls fi  k hende til at tage det tre kilo tunge messingskrammel med sig? Dette åndssvage, nærmest afmægtige og pinlige fund, som familien hånende grinede af, da hun viste dem det om eftermiddagen, da hun var hjemme fra Tønder igen. Forstod hun, der ikke havde modtaget nogen egentlig skolegang, intuitivt noget ved hornet med de hænder, som kniplede med  spindelvævstynde  tråde?  Genkendte  hun  umiddelbart  bølger,  linjer  og zigzagmønstre fra sit håndarbejde? Så hun hornets rebus med en forståelse fra en kniplet bort på et hovedlin? Var de indpunslede slanger, lyngens hugorme, en kniplingsprikketegning? Hun må have ført pegefi  ngeren over de påloddede fi   gurers blindskrift. Så hun sig selv i fi  guren fra anden ring? Barfodet i kjortel med det lange hår ned ad ryggen bærende et horn? Hornet havde ligget gemt i ubemærkethed lige under jordoverfl  aden i langt over tusind år og derved endog undgået kristen ikonoklasme, men nu, efter fundet, indledte hornet sin risikofyldte sidste tid, frem til dets endelige opløsning i oplysningstiden.

Hvorfor var det blevet lagt her? Blev det ofret, må man spørge, i år 540, hvor skriftlige kilder fortæller om en årelang periode med en ligesom sløret blålig sol, i hvis skær man ikke kastede skygge selv midt på dagen? Og hvor dendrokronologiske målinger i Skandinavien viser den koldeste sommer i 1500 år. Utvivlsomt var  hornet  omsmeltet romersk guld, der stammede fra lige dele beskyttelsespenge og fra plyndringer ind i det døende romerske imperie, men blev hornet lagt her under marskengens himmel som 'beskyttelsespenge' til guderne for at få solen igen, som Morten Axboe foreslog i SKALK i 2001?

Svendsdatter  havde  foreløbig  lagt  guldhornet  under  sin  seng,  og  børnene legede med dele af det. Måske var det en tilfældig bemærkning, der førte til, at hun tog hornet med til Tønder og viste det til en kvinde, som købte hendes kniplinger. Den velstående kvinde, som var gift med en amtmand, foreslog, at man lavede et par messinglysestager af hornet, og hendes svoger hjalp derpå med at hive de inden i hinanden stukne dele fra hinanden. Materialets blødhed fi  k ham til at indse, at hornet var fremstillet af rent guld og derfor ifølge gældende danefælov rettelig tilhørte kongen.

Kirsten Svendsdatter nåede ikke at gå længe med det skørt, hun fi  k i royal fi   ndeløn.  Hun  døde,  inden  året  var  omme.  Folk  på  egnen  mente  derfor,  at  de AV REUM

Sereni(simi

CHRISTIANI QVINTI

Principis

CORNU -

underjordiske havde hævnet sig, fordi hun havde stjålet deres guld. Og måske kan man videre spekulere over, om Christian 4. forsinket mistede det ene øje i 1642, fordi han modtog hælerguldet og gav de fragmentariske og fravredne dele videre til sin ældste søn, den udvalgte prins Christian, så han kunne omsmelte det til en drikkepokal.

Tronarvingen prins Christian var foruden at være en stor kunstelsker allerede da stærkt alkoholiseret og i tiltagende grad kropsligt og mentalt nedbrudt af  sin  excessive  livsstil.  Tilfældige  omstændigheder  førte  til,  at  man  sidst  på sommeren eller ud på efteråret valgte at restaurere hornet og sætte en prop i, så der kunne drikkes af det. 16 retter mad var ikke ualmindeligt på det nu nedrevne renæssanceslot i Nykøbing Falster ud til Guldborg Sund, heller ikke fl  ere dage lange drukorgier, hvor man bællede rhinskvin, nu af guldhornet.

Det  var  under  et  lægebesøg  i  september  det  følgende  år,  1640,  hos  den  af vellevned  skrantende  prins  Christian  i  Nykøbing,  at  Ole  Worm  lånte  hornet og udførte den i dag forsvundne tegning, der ligger til grund for det upræcise kobberstik, som vistnok er vores eneste kilde til hornets udseende, og som blev publiceret som illustration i Worms værk De aureo cornu fra 1641. Worm tolkede her hornet som en krigsbasun fra Frede Fredegods tid og så dets billedverden som en allegori over det til elendighed og dyriskhed nedsunkne menneske samt formaninger til dyd og gode sæder. Tronarvingen døde af druk i 1647, et år før sin far. I 1734 blev hornet forenet med det andet nyligt fundne korte horn, vi også kun kender fra en bedre, men dog mangelfuld tegning.

[2] Kobberstik efter Ole Worms tegning af det lange guldhorn fra De Aureo Cornu, 1641.

Det lange og det korte horn hang sammen i kunstkammeret ved Rigsdagsgården i 68 år frem til den fatale aften i 1802.

## 2. del

Sjæl, vær trofast til det sidste Sejrens sejr er alt at miste. Tabets alt din vinding skabte; evigt ejes kun det tabte.

Henrik Ibsen: Brand , 1866

Når jeg af og til går igennem Rigsdagsgården, forbi den tidligere kunstkammerbygning opført i anden halvdel af 1600-tallet i italiensk barokstil, som ligger over for Christiansborgs hovedtrappe, tænker jeg på de stjålne og omsmeltede kulthorn fra det 4. århundrede, der blev opbevaret deroppe bag de indfattede korspostvinduers små ruder, kortvarigt og for længe siden i det for længst opløste kunstkammer.

Jeg  forestiller  mig  den  snoede  vindeltrappe  op  til  anden  sal.  Rummene og  deres  indretning.  Fra  perspektivkammeret  med  Gijsbrechts trompe  l'oeil -malerier og illusionistiske kukkasser var der både adgang til en lang gallerigang ud  mod  Rigsdagsgården  med  tætophængte,  ferniserede  malerier  af  gammel hollandsk og italiensk skole, og der var tillige adgang til den første af fem sale på række ud mod det, som i dag er bibliotekshaven. Først lå det såkaldte Heldenkammer eller Helte-salen med dens hyldester af 'Kongelige Personer og store Herres portraiter' i olie, gips eller voks. Inden man kom til det såkaldte indianske kammer med genstande fra fj erntliggende egne, såsom samiske shamantrommer,  rituelle  kapper  af  rød  ibis fj er  tidligere  båret  af  Tupinambá-folkets præster på den brasilianske østkyst, 2 Albert  Eckhouts  malerier  samt  kostbart importgods fra Kina og Ostindien, trådte man ind i Antikvitetskammeret, hvor der i et glasskab var ophængt de spektakulært berømte guldhorn. I salen fandtes 'Een stor  Deel  ældgamle  Antiquiteter',  som  det  hedder  i  en  inventarliste  fra 1737, våben og geværer samt diverse instrumenter som ure, kikkerter og mikroskoper  'saavelsom  gamle  merkværdige  skilderier  og  deslige'.  Fjerntliggende steder kom tættere på, men verden var endnu enorm.

Det har efter solnedgang den 4. maj 1802 taget gerningsmanden ti minutter at gå den ene kilometer fra hjemmet på hjørnet af Larsbjørnsstræde og Studiestræde, via Pisserenden, til Slotsholmen. Mange huse på vejen stod stadig som nedbrændte tomter syv år efter den omfattende bybrand i 1795, hvor ilden hurtigt havde fortæret mere end 900 huse i den tætbebyggede og overbefolkede by.

Byen var endnu omgivet af Christian 4.s gamle fæstningsanlæg. En voldgrav med sort, stillestående vand under en bevogtet bymur med savtakkede bastioner. Byen var  lige  dele  afskåret  og  forbundet  med  omverdenen  med  smalle  broer, der førte ind til byportene, som blev slået i ved midnat. De store smedede portnøgler blev afl  everet hos kongen på Amalienborg. Han var som bekendt nærmest uregerligt sindssyg, led vel af, en af naturlige årsager ikke diagnosticeret, skizofreni. Det er kendt, at majestæten smadrede spejle på knejper og bordeller under natlige  excesser,  ofte  i  selskab  med  sin  veninde  Støvlet-Katrine,  og  forklædt sloges med byens nattevægtere. Rigets fungerende skyggeregent var i kongens altomfattende fravær hans søn, den omsorgssvigtede og ringe uddannede kronprins, den i befolkningen populære senere Frederik 6.

Belysningen i 1800-talsbyens snævre gader bestod af ophængte tranlygter, som afgav et svagt, gult, fl  akkende skær fra det antændte fl  uidum: et spermlignende spækudkog af nordatlantiske kaskelothvaler, kaldet spermacetolie. Men i henhold til magistratens almanak blev lygterne ikke tændt i perioden fra 1. maj til 1. september. Mon ikke der også i denne majaftens mørke rejste sig en skiden stank fra de uhumske og åbne rendestene, der løb som et kilometerlangt bånd i enevældets by?

Christian 6.s prægtige slot, det første Christiansborg, bygget for pengene fra Øresundstolden og vel med forbillede i solkongens Versailles, stod i aftenmørket som brandtomt med skyggefuldt gabende vindueshuller i de stadig stående ydermure, efter slottet i 1794, året før byen, nedbrændte. Biblioteket og kunstkammerbygningen, som han nu nærmer sig, havde kun undgået fl  ammerne takket være en gunstig vindretning.

Det lykkes gerningsmanden uset at åbne en ydre gitterdør med en falsk og modifi  ceret  nøgle,  sammensmedet med et stykke slaglod af messing, og derpå skaff   e sig adgang til forhallen og vindeltrappen og via biblioteket med sin egen stuedørsnøgle at åbne fl  ere døre, herunder en af jern. På anden sal kommer han forbi heltene og ind til det mørklagte antikvitetskammer. Feberagtigt smadrer han  glaslågen  til  skabet,  hvor  de  kostelige  guldhorn  hænger,  raner  dem  i  al hast  sammen med forskellige andre genstande i ædelmetal og kommer derpå ubemærket væk fra gerningsstedet og tilbage til Pisserenden med den uformelige, syv kilo tunge last.

Han kan ikke have sovet meget den nat, hvor vægterne som altid, hver time natten igennem, punktligt afsynger deres vægtervers. Klokken 3 lyder det: Nu skrider natten sorte / Og dagen stunder til / Gud, lad dem blive borte / som os berøve vil / Vor klokke er slagen tre / O, fader from / Til hjælp os kom / din nåde os beté.

[3] Det Kongelige Kunstkammer, 1749, akvarel. Det Kongelige Bibliotek.

Rygtet om tyveriet spredtes i byen som en lynild de følgende dage. En politiundersøgelse blev sat i gang, og der blev udlovet en dusør. Imens må gerningsmanden fl  ere gange være gået op ad bagtrappen til 1. sal. Have låst døren op til det lille køkken, der vendte ud mod gården, som han for nyligt havde tillejet logiet i stuen, og her taget de tunge kulthorn frem af køkkenskabet for at mærke deres vægt og dreje dem med begge hænder. Vovet at blæse i dem har han nok ikke, men han kan have drukket af dem som en fyrste eller en afdanket prins af Danmark, og han har i de skinnende billeders mystiske allegoriske verden af rent guld set ind i en anden og ny blændende sfære: fremtiden. Han har i genskinnet set løftet om en snarlig gældsudfrielse og ubunden sorgløshed. Han har allerede mærket suset af pengenes rigelighed og den deraf følgende sociale opstignings metafysik.

Efter kun to uger begyndte han nødvendighedens arbejde. Med en tang vred han hornenes ringe fra hinanden, bankede dem fl  ade med en hammer og savede dem ned i mindre dele. Omsmeltningen, transformationen, er i gang. Ved ildstedet i  det alkymistiske køkken skulle den dunkle fortid forvandles til lys væren. En gang for alle.

Han var urmager. En mand af tiden. Halvvejs selvlært guldsmed og tidligere dømt falskmøntner. Endnu eksisterer i Nationalmuseets samling det fældende bevis, en falsk håndskrevet Rigsbanksseddel med en tankeløs stavefejl [4] . Hans karriere er bemærkelsesværdig, men ynkelig, benådet fra dødsdom ved halshugning for falskneri på kongens fødselsdag i 1790. Efter bare syv år løsladt fra livstidsdommen på Tugt-, Rasp- og Forbedringshuset. Resocialiseret med borgerbrev, det vil sige retten til at drive egen virksomhed. Nu stod han med skinnende øjne  og  så  ned  på  de  opløste,  900  grader  varme  fl  ydende  guldhorn.  Gloende, orangegule som solens overfl  ade.

Han omrørte en billedverdens  undergang  med  en  ske.  Ved  smeltepunktet fl   ød  den  ud.  Den  sank  ned  i  materien  og  forsvandt  for  altid.  Billedernes  riter og  liturgi,  deres fj erne  verden,  havde  været  gådefulde  og  allegoriske.  Guldets nyvundne form, derimod, var entydig og kvantifi  cerbar: Det repræsenterede en astronomisk formue!

Nok  udførte  han  arbejde  til  private  kunder  af  den  enorme  mængde  guld. Solgte et par gammelt udseende, men nylavede skospænder. Forskellige smykker og brocher såvel som nogle dråbeformede empireøreringe, vel afsættelige til en spækhøkerfrue, men det nøgne, omsmeltede guld måtte dog iklædes fremmede gevandter for ikke at vække opsigt, når det skulle omsættes, sluses ud, på det københavnske guldmarked i større mængder. Han havde en idé, en entreprenant plan: pagoder.

En  storstilet  produktion  af  såkaldte  'pagoder'  fra  'Ostindien' [5] .  Falske indiske  guldmønter,  som  han  kunne  slå  med  en  muggert  mellem  to  prægestempler, og som aldrig ville lede tankerne i retning af tyveriet, da mønterne jo netop skulle forestille at være præget 40.000 kilometer borte og efterfølgende være kommet ind med handelsskibene, når de lagde til i havnen med krydderier, peber og indisk bomuld.

Mønternes motiver lavede han angiveligt efter fantasien. Måske fandtes der eksempler  i  kunstkammerets  møntkabiner,  men  de  fremmedartede  indiske mønter kom faktisk af og til ind med handelsskibene. Det danske kolonistyre i  Trankebar havde endog, over en kort periode i 1789, offi cielt  præget  et  antal med kongens monogram på møntens avers og, som et lokalt islæt, en hinduistisk gudinde på bagsiden. En slags eksotisk kolonialt kitsch. Pagoder var altså

[4] Falsk rigsbanksseddel fremstillet af Niels Heidenreich. Nationalmuseet. Foto: Arnold Mikkelsen / Nationalmuseet

kendte, men sjældne nok til, at der ikke fandtes noget egentligt sammenligningsgrundlag, hvorpå man kunne skille de falske fra de ægte, og måske var fl  ertallet af de 16 guldhandlere, han solgte dem til, diskrete og ligeglade.

Af  materialet,  hvor  hornenes  svævende  verden  havde  udspundet  sig,  de natlige seancer med mennesker og dyr mellem stjerner og triskeler, opstod nu ved køkkenbordet pseudoindiske mønter, mere end 700 i alt, viste det sig. Deres prægede motiv forestillede ingenting andet end idéen om en guddom af en slags. Måske Vishnu, måske Lakshmi, den hinduistiske gudinde for lys, rigdom, visdom og held, sad imellem halvmånesegl.

Det  gik  hurtigt.  Ægteparret,  hustruen,  han  havde  mødt  på  forbedringsanstalten,  og  deres  tre  børn,  øgede  hastigt  deres  forbrug.  Han  slog  fl  ere  mønter, nåede endog at erhverve en ejendom i Klareboderne, lige overfor hvor Gyldendal i dag har hovedsæde. Måske han også blev mere uforsigtig. 27. april, efter et år på nær en uge, blev han anholdt, og han idømtes for tyveriet til livslang forvaring. Livstid. For anden gang. Kun 42 år gammel.

Den tilbageblevne guldrest af hornene samt indleverede pagoder blev igen omsmeltet og indgik nu som en forskelsløs del af den daværende nationalbank, Kurantbankens guldreserve. En mængde i en stemplet barre af guld, grundstof 79, og blev vel forsvarligt og velbevogtet opbevaret i bankens hovedsæde på Charlottenborg i København.

Det lader sig ikke afgøre, om guldhornenes guld endnu er indeholdt som en mikroskopisk lille del af de seksogtres et halvt tons guld, som endnu opbevares i Danmarks Nationalbank.

Af  guldhornene fi  ndes  stadig  to  sæt  øreringe,  såkaldte  guldberlokker,  og, som en skygge, de mangelfulde tegninger ætset i kobber, vi har øjenvidneberetninger og et par rekonstruktioner samt naturligvis Oehlenschlägers berømte ord.  Det  lyriske  digt  blev  skrevet  på  digterens  hybel  få  hundrede  meter  fra gerningsmandens køkken og blev sat på papiret efter en rastløst drømmende og delvist søvnløs nat på filosoffen og naturforskeren Heinrich Steffens divan 'i en underlig gammel Sal, med sælsomt malede Paneler', som Oehlenschläger siden skrev.

Tilbage står i dag, 222 år senere, kulthornenes hieroglyfi  ske gådeskrift kun lige netop fastholdt i de ætsede linjer i kobber, der udgør de delvist unøjagtige gengivelser, der i øvrigt er badet i tidsånd. Kulthornenes påloddede relieff  er er i oversættelsen omsluttet af graverede konturlinjer, fæstnet af spindelvævstynde tråde, en fi  ktion, gjort plastiske med let diagonale streger, en illuderet skyggevirkning  langs  fi  gurens  højre  side  som  fra  en  usynlig  lyskilde  og  bag fi   gurerne, ligesom i en anden dimension, fj ernereliggende indpunslede dyre- fremstillinger, som spændt over himmelrummet i punkter af lavt opløste fatamorganaer.

Brevkammerskriveren  i statsadministrationens rentekammer, dramatikeren Jochum Richard Paulli, mente nok, at hans tegning af de korte guldhorn var  eksakt  med  hensyn  til  'Billedernes  Stilling,  Tegning  og  Proportion',  men noterede hverken hornets længde eller diameter ned. Han anså det heller ikke for  vigtigt  i  randfrisens  vertikale  bånd  'at  eftertælle  enhver  Streeg  og  Prik', selvom han nok var klar over,  at  der  fandtes  folk,  der  ville  forlange,  'at  man, ved  at  afcopiere  dette  Horn  lige  så  lidet  burde  forbigå  en  prik,  som  om  man afskrev den Hebraiske bibel'. Er det korte horns takker og zigzagstreger solår og månemåneder, spekulerede allerede en kapellan ved Budolfi   i Aalborg, Knud Henneberg, i 1812? Vi får det aldrig at vide. Havde embedsmanden Paulli været kniplepige med den indstilling til sit prikkebrev, var hans lemfældighed blevet tugtet og straff   et hårdt.

Der blev i anden halvdel af 1700-tallet taget - nu forsvundne - forme af begge horn.  Et  sæt  afstøbninger  blev  afsendt  til  den  oldtidsinteresserede  kardinal Stefano  Borgia  i  Rom.  Borgia  kendte  antageligt  Thorvaldsen,  var  i  hvert  fald nære  venner  med  den  i  Rom  bosiddende  danske  arkæolog  og  numismatiker Georg Zoega, som voksede op i Sønderjylland, født i Daler Sogn i 1755, ikke langt fra fundstedet. Zoegas far var præst ved Schackenborg, på hvis jord hornene blev fundet. Måske var det Zoega, som initierede gaven, der imidlertid gik ned med fragtskibet mellem Korsika og Sardinien. Vraget med det opløste gipshorn ligger vel nu et sted i Bonifaciostrædets dyb. Et andet sæt blev sendt til arkæologen Karl August Böttiger i Dresden. De har ikke senere kunnet opspores, og ingen gjorde tilsyneladende et forsøg på at sikre genkopier af afstøbningerne, umiddelbart efter at omsmeltningen blev kendt.

Måske har gerningsmanden, der nu, efter mere end tyve år, fortsat sad interneret, hørt, at kunstkammeret blev opløst og afviklet. Den holistiske samlings største  mærkværdigheder,  kuriositeterne,  blev  bortauktioneret,  og  de  resterende  dele  endte  sidenhen  i  oplysningstidens  store  nye  museumsbyggerier opført i efterskælvet af granatchokket fra 1864.

Om  der  under  jernalderens  kultfester  blev  drukket  gudedrik  af  hornene, stærk mjød af gæret korn og frugt, honning og psilocybin, om de var gjallarhorn som det, den norrøne gud Heimdal blæste i for at bekendtgøre verdens undergang, eller noget tredje, ved vi ikke. Hvem er de tatoverede krigere med solen som skjold? Er det et stjerneskud, en meteorit, der falder over himlen, mens den trehovedede fi  gur står med en off  erøkse og en hjort i snor, og hvem ses nederst hinkende på venstre ben ved at holde om sin højre fod, og som mangler hele venstre hånd? Betydningen af relie fb illedernes dyr og mennesker, de karnevalslignende optrin, vil forblive svøbt i et gådefuldt mørke.

[5] Indiske mønter, såkaldte pagoder, som dem fremstillet af Niels Heidenreich af de omsmeltede guldhorn. Nationalmuseet. Foto: Arnold Mikkelsen / Nationalmuseet

Jeg ser stadig billederne for mig; et utydeligt afskin, et næsten forsvundet drømmesyn, kun netop holdt svævende af trådtynde spor ætset i kobber.

Christian Vind, København 16.12.2024

## Noter

- 1 'Mellem 1800 og 1850 ynglede (her) Motiverne som aldrig før. Opfi  ndsomheden steg, medens teknikken gik ned, ja gik under. Selv i de senere teknisk sete mangelfulde, sønderjyske Kniplinger maa man mangen gang beundre Mønstrets Sindrighed og Skønhed,' skriver Emil Hannover.
- 2 De fj erklædte Tupinambá-præster havde rangler, hvori der boede ånder, som krævede menneskekød.