En Statusopdatering...
Forfattere: Lars Holmgaard Christensen
Tidsskrift: journalistica (2011-12-26)

## En statusopdatering…

## AF LARS HOLMGAARD CHRISTENSEN

You walk into the room With your pencil in your hand You see somebody naked And you say, 'Who is that man?' You try so hard But you don't understand Just what you'll say When you get home.

Because something is happening here But you don't know what it is Do you, Mister Jones?

You raise up your head And you ask, 'Is this where it is?' And somebody points to you and says 'It's his' And you say, 'What's mine?' And somebody else says, 'Where what is?' And you say, 'Oh my God Am I here all alone?'

But something is happening here But you don't know what it is Do you, Mister Jones?

Bob Dylan, 'Ballad of a Thin Man'

Hvis vi i forsøget på at forstå dette indledende citat fra en af Bob Dylans mest ubestemmelige tekster slår op på det allestedsnærværende Wikipedia,  får  vi  at  vide,  at  det  handler  om  Mr. Jones. Han er ankommet til et sted med en gruppe 'bizarre cir- cus freaks', der gør ham desorienteret og ude af stand til at forstå, hvad der foregår. I teksten refereres der endvidere til, at han har en blyant i hånden og stiller en masse spørgsmål, hvorfor én ud af mange mulige fortolkninger bliver, at han måske er journalist.

Tingene er ikke, som de plejer at være, der sker noget, men Mr. Jones, som samtidig er journalist med ønske om at oversætte det unormale til noget normalt, ved ikke helt, hvad det er. Samtidig er han i en tilstand af paranoia, hvor han ikke rigtigt ved, hvor han er, om der er nogen, der holder øje med ham, eller om han er helt alene.

Den oplevelse, som Mr. Jones har, er måske slet ikke så forskellig fra den oplevelse, uindviede journalister og andre nytilkomne har oplevet, når de skulle træde ind på nogle af internettets forskellige sociale netværk eller i mødet med Facebook som det altdominerende sociale netværk.

Ofte  kan  det  på  sociale  netværkssider  være  svært  at  finde hoved  og  hale  i,  hvad  der  tilhører  hvem,  hvor  det  er  opstået, hvem  der  bruger  det,  eller  om  man  i  bund  og  grund  er  helt alene  om  oplevelsen.  Professor  med  ekspertise  i  fankultur  og konvergensmedier Henry Jenkins har kaldt disse oplevelser for 'jam  sessions'  (Jenkins  2006),  hvor  forskellige  personer  kan byde ind, men hvor ingen rigtigt ved, hvor det bringer dem hen. Der synes med disse 'jam sessions' at være en reference til det såkaldte 'kakofoni-selskab',  der  blev  etableret  i  San  Francisco med det erklærede formål at være 'a randomly gathered network of  individuals united in the pursuit of experiences beyond the pale  of  mainstream  society  through  subversion,  pranks,  art, fringe  explorations  and  meaningless  madness'  (Cacophony society:  www.cacophony.org).  Medlemsskabet  i  selskabet  var åbent,  og  enhver  kunne  være  vært  for  en  begivenhed,  men ikke  alle  ideer,  som  blev  præsenteret,  ville  opnå  tilslutning eller bekræftelse. Endnu mere centralt var selskabets formål at udfordre  og  bevæge  sig  ind  på  områder,  der  normalt  ikke  var tilgængelige for offentligheden.

Denne type anarki betyder samtidig uforudsigelighed, hvilket er  skræmmende  for  journalister  og  nyhedsmedier,  som  netop har til opgave at reducere det komplekse til noget forståeligt og mere eller mindre sikkert.

I  og  med  at  sociale  medier  udfordrer  et  kendt  mediebillede, har de traditionelle medier været ængstelige over for populære mediefænomener  som  blandt  andet  Facebook,  men  de  traditionelle medieaktører har dog efterhånden eksperimenteret og afsøgt  forskellige  muligheder.  Pionerdagene  er  derfor  forbi,  og efter i nogle år at have optrådt hyppigt i nyhedsartikler og som noget fremmed er fænomenerne YouTube, Facebook og Twitter ved at finde deres plads i det danske mediebillede og i danskernes hverdagsbevidsthed.

Særligt Facebook har gjort befolkningen synlig for hinanden, og Facebook-brugerne checker hinanden ud på Facebooks blå bog. Facebook-brugerne har i deres aktiviteter måske også opdaget, hvor lidt individualistiske de måske i virkeligheden er, og at deres præferencer egentlig slet ikke er så særlige, men deles af mange andre.

Facebook-brugerne  står  tilmed  frem  med  billede,  navn  og andre referencer til et fysisk levet hverdagsliv, så måske er de slet ikke de 'bizarre circus freaks', som Dylan nævner. De anakistiske jam sessions er heller ikke længere betegnende for det, som foregår. Facebook er blevet til forudsigelige begivenheder.

Når sociale medier således finder en konformitet, hvor personer fremstår ens i pæne profilrammer på deres respektive Facebook-sider, synes det nye, vilde mediefænomen at være blevet tæmmet, og det fremstår meget mere håndgribeligt og brugbart for journalister og nyhedsmedier. De traditionelle nyhedsmedier har sågar erklæret Facebook som 'det er dér, danskerne er', og 'vi danskere' er jo alt andet lige en samlende betegnelse for alle danske brugere på Facebook. Men det er også en mediebranches håb om at finde en økonomisk farbar vej i et digitalt mediemiljø, og med Facebooks potentiale målt på antal medlemmer et det et sted, hvor man som nyhedsmedie gerne vil have sine nyheder til at befinde sig.

Når Facebook er blevet forudsigeligt og konformt, begejstrer det Mr. Jones fra Dylans tekst, der jo har det svært med for mange afvigelser - og måske også lidt med sig selv. Og fra Dylans tekst synes en reference til udtrykket 'keeping up with the Joneses' at blive relevant, idet aktiviteter på Facebook, hvor vi fremviser vores  netværk  og  skaber  synlige  referencer  til  vores  civilstand, arbejdsforhold  og  andre  interesser,  hurtigt  kan  komme  til  at handle om en materialistisk og symbolsk orientering og bekræf- telse frem for den modkultur, som Dylan selv var repræsentant for, eller den fornyende, anarkistiske kakofoni, som skulle udfordre mainstream-tankegange.

I den optik bliver en af pointerne med sociale netværk, at hvis ikke man holder trit med 'the Joneses', vil man socialt set blive betraget som tilhørende en lavere klasse eller sagt i 'new speak': Det bliver svært at opnå anerkendelse, hvis ikke man forstår at begå sig på Facebook eller andre arenaer for informationsdeling og 'people watching' for at bruge et udtryk fra Lonely Planets rejsebøger, når man har behov for at finde et godt sted at hænge ud og være sikker på, at der er andre mennesker at kigge på.

Men lige så flertydig Dylans tekst er, lige så mange umiddelbare læsninger og fortolkninger kan vi lave af sociale netværk, som trods stigende popularitet og udbredelse stadig er medier, der kan overraske i forhold til, hvad de kan bruges til, og hvordan de skal bruges.

For overhovedet at kunne tage del i de sociale netværk, så man har mulighed for at holde trit med nogen, bliver det dog væsentligt  at  forstå,  som Wired Magazine i december 2010 proklamerede i en artikel om nettets delekultur og 'cloudliving', at hvor det 20. århundrede handlede om at holde trit med the Joneses, handler det 21. århundrede om at linke op med dem. At pleje relationer og indgå i netværk og skabe værdi gennem associationer og deltagelse er således mantraet.

Noget sker altså, og meget er allerede sket, så hvad er det, der er på spil i de sociale medier og i særdeleshed på Facebook i forhold til nyhedsproduktion og nyhedsfordøjelse?

## Nye roller i (og uden for) redaktionslokalerne

At  nyhedsfordøjelsen  ikke  tidligere  har  været  medieret  og tilgængelig  for  andre,  har  skabt  situationer,  hvor  publicerede nyhedshistorier  er  blevet  efterladt  mere  eller  mindre  uimodsagte,  medmindre  man  kunne  slippe  igennem  med  et  kritisk læserbrev. Den sociale snak og afkodning af nyhederne har derfor  heller  ikke  nogen umiddelbar journalistisk interesse. Fokus er rettet mod at kunne levere næste stykke breaking news eller eksklusiv solohistorie.

En række fortællinger om brugen af blogs, sociale netværks- sider og Facebook som redskaber i journalistisk praksis har dog efterhånden slået sig fast. Her kan fremhæves Berlingske Tidendes Cavlingpris-vindende afsløring af en dysfunktionel politireform eller Dorthe Tofts afsløring af en helt anden kategori af dysfunktionalitet, nemlig Stein Baggers økonomiske kriminalitet.

I  begge  tilfælde  spillede  de  digitale  medier  og  en  journalistik  i  samspil  med  brugerne  en  væsentlig  rolle.  Berlingske  har sidenhen med projektet 'I Lægens Hænder' haft held til igen at engagere ved brug af bl.a. Facebook, og de andre avisers gravergrupper kigger også mod sociale medier som et nyt redskab i det journalistiske arbejde.

At  man  er  begyndt  at  tage  de  sociale  netværks  indflydelse alvorligt  eller  er  begyndt  at  se  potentialet  i  at  sprede  nyheder rundt på sociale medier, ser vi også afspejlet i, at der til disse nye aktiviteter  hører  nye  stillingsbetegnelser  i  redaktionslokalerne hos de traditonelle medieaktører.

Webjournalister, webudviklere og webansvarlige er efterhånden kendte titler i redaktionslokalerne, men de nye professionstitler  som  'community-manager'  og  'social  media-redaktør' mangler stadig at finde deres præcise definition og faglige placering. Eller måske skal de blot ses som midlertidige stillinger, indtil brugen af sociale medier bliver indlejret i journalistisk praksis.

Når  journalister  og  andre  fagpersoner  med  kompentencer udi  sociale  medier  skal  integreres  på  redaktionerne,  synes  der at foregå en genopførelse af den adskillelse, som prægede webjournalister og avisjournalister for ikke så længe siden. De nye ansættelser er et tegn på, at man både er interesseret i de sociale netværk  som  kildemateriale  i  journalistisk  praksis  såvel  som publicerings-  og  distributionskanal,  men  også  som  attraktivt miljø for nyhedskunder.

Men hvad er det, der er på spil for traditionelle medier? Det er jo ikke, fordi brugerne af de sociale medier har svært ved at dele indhold fra avisernes og de elektroniske mediers netsider. Herfra hentes der allerede indhold, og der linkes til nyheder, som indgår på de sociale netværkssider.

Brugerne deler altså allerede indhold, så det må i mindre grad handle om at overtale brugerne til at ville dele og mere om de traditionelle mediers tilstedeværelse og tilgængelighed i brugernes sociale univers. Kigger vi uden for Danmarks grænser, sker der hos Washington Post også en naturlig udskiftning af traditionelle redaktionssekretærer til fordel for 'søgemaskine- og nettrafikredaktører' og sågar 'engagement editors', der skal få læserne til at  involvere  sig  i  dialogen  med  mediet.  De  traditionelle  mediers synlighed i de sociale netværk synes således at skulle forøge muligheden for at få bestemt indhold delt af brugerne ved samtidig at etablere et nyt loyalt tilhørsforhold.

Set fra et markedsorienteret hjørne kan måden at pushe nyheder ud til brugerne via viral kommunikation ses som et kvalificeret forsøg på at integrere og tjene penge på læserkommentarer og på den snak, som folk tidligere havde ved køkkenbordet eller ved kaffemaskinen på arbejdspladserne.

Set  fra  et  journalistisk  og  publicistisk  hjørne  har  Facebooks potentiale også afsløret sig, men i et socialt netværk kræver det et fortsat engagement i og med brugerne for at vinde og bevare de sociale mediebrugeres tillid. Vi kan således endnu en gang vende os mod passager fra Bob Dylans 'Ballad of af Thin Man', der i Steffen Brandts danske gendigtning bliver til:

For der er nogen på linjen Men du aner ikke hvem det er Gør du, Mister Jones [...] Du har dine forbindelser I den frie fantasi Det er et spørgsmål om tillid

Og hvor meget har du tænkt dig, du vil gi?

Steffen Brandt (Baby Blue / 'Ballad of a Thin Man')

## Sociale medier + Journalister

Sociale  medier  bygger  på,  at  vi  skaber  relationer,  opdaterer hinanden og følger hinandens aktiviteter, og det fylder meget i mediebilledet i 2010'erne. Under det arabiske forår i Mellemøsten og Nordafrika har de sociale medier fået påklistret mærkater som Twitter- og Facebook-revolutionen, og de sociale medier har vist nye måder at organisere sig på uden nyhedsorganisationer eller har i det mindste vist et nyt opsigtsvækkende og bemærkelses- værdigt samspil, som vi ikke har en klar forståelse af endnu.

Det var også fra Twitter, og længe før traditionelle massemedier havde styr på fakta eller evnede at tænke uden for skabelonen, at man kunne få information om massemorderen fra Oslo og  Utøya.  Opdateringer  og  meningsudvekslinger  foregik  som breaking news, og efterfølgende var det også i de sociale medier, at der blev taget hånd om et interaktivt rituelt sorgarbejde bl.a. ved symbolsk at vise sin sympati og empati med Norge. Et sorgarbejde, som normalt er sket gennem tv's rituelle kommunikation eller i læserfællesskaber i de traditionelle avismedier.

Når 'extra, extra, tweet all about it' bliver et nyt mantra i informationsstrømmen, er det ikke underligt, at journalister har set Twitter som et foretrukket netværksmedie, der i kraft af sin åbne struktur er nemt at gå til. Særligt når der er brug for at finde et citat på maksimum 140 tegn eller for at kunne rapportere live fra en begivenhed, hvor journalistikkens credo befaler, at det stadig er vigtigst at komme først, hvis det skal kunne kvalificere sig som nyhed.

Facebook  bliver  derfor  ligesom  Twitter  anvendt  som  publiceringskanal, og flere journalister bruger indhold fra Facebook i  deres artikler i traditionelle formater, men de sociale mediers potentiale for nyhedsmedier og den journalistiske praksis synes på ingen måde udtømt. Mens Twitter bygger på mere 'uforpligtende' relationer og følgeskaber, synes særligt Facebook at kunne optimere og vitalisere journalistisk praksis gennem nye måder at arbejde med kilder og cases på, og Facebook synes også at kunne forbedre nyhedsmediernes samarbejde med og kommunikation til de læsere, som gennem flere årtier har forladt abonnementsfællesskaberne.

Og Facebook Inc. er mere end opmærksom på, at Facebook har potentiale som nyhedsmedie. Facebook Inc. arbejder ihærdigt på at skabe de rette redskaber, så traditionelle nyhedsmedier  kan  optimere  deres  udbytte  af  Facebook  og  komme  til  at levere  lukrative  'Facebook  editions'.  Men  Facebook  overlader ikke denne udvikling alene til de traditionelle aktører. Facebook er fra 2011 begyndt at ansætte journalister eller i hvert fald en nævneværdig journalist, Vadim Lavrusik, der har fået til opgave at  arbejde  med udvikling af journalistik og brug af Facebook i nyhedsformidlingen.  I  USA  kommer  vi  til  at  se  eksperimenter Facebook + Journalists · Getting Started

4 Ways to Get Started Using Facebook Today

benefit from:

med en ny type nyhedsjournalistik, der ikke har afsæt i de traditionelle nyhedsmedier, men vil have større vægt på den enkelte journalists  egen  medieperformance  og  kultivering  af  et  publikum eller en fanskare på Facebook.

· Twa-way dialogue with your readers

· A public presence on Facebook that enables your readers to

Page in search results

connect with you professionally. Readers will be able to find your

· Unlimited Connections: While the maximum number of

connections for a profile is 5,000 friends, you can have an

unlimited amount of connections on your Page

facebook A

Bill Simmons

## When the shit hits the fan

## Fan (fãn): noun

- I. A device for creating a current of air or a breeze.
- II. An ardent devotee; an enthusiast.

Nu  er  det  jo  et  amerikansk  mediebillede,  der  bliver  taget udgangspunkt i, så lad os dvæle lidt ved det amerikanske udtryk: 'When the shit hits the fan' , som bruges for at signalere, at helvede er ved at bryde løs, eller at man er ved at blive grusomt røvrendt. Et udtryk, som mange nyhedsmedier også i Danmark sikkert allerede har fundet anvendelse for, efter at de digitale medier har  skabt  turbulens  i  den  traditionelle  forretningsmodel  for nyhedsproduktion, men et udtryk, som måske vil blive anvendt igen, hvis ikke man som nyhedsmedie har en strategi for at være tilgængelig på de sociale medier og har gjort sig overvejelser om, hvordan man vil producere en 'Facebook edition'.

Går vi nogle år tilbage, kunne man på nyhedsredaktioner rundt omkring høre selvbedraget: 'Ak, det er et forbigående fænomen, vi håber, det snart går over'. Og man har heller ikke tøvet med at bortforklare borgerne og brugerne på egne netsider eller i sociale diskussionsfora og netværk som de sædvanlige brokkehoveder og kværulanter. 'Når dagen er omme, har den ene kaldt en anden racist,  nazist  eller  det,  der  er  værre,  så  hvad  er  det  værd?'  En respons og en spøgefuld latterliggørelse af borgernes deltagelse på nettet,  som flere  sikkert  kan  nikke  genkendende til  at  have hørt, hvis man har været i nærheden af en nyhedsredaktion.

Håb og selvbedrag er nu væk, og de sociale medier er blevet en del af det daglige medieforbrug, så vi synes fremme ved en mere  opgivende,  men  på  mange  måder  også  omstillingsparat opfattelse  hos  nyhedsmedierne: 'Ak,  hvad  skal  vi  gøre?',  lyder det  nogle  steder,  mens  de  mere  forandringsvillige  entusiastisk udbryder: 'Lad os prøve det her!'

Endelig kan vi også tage udtrykket meget bogstaveligt og prøve at fremmane et billede af øjeblikket, lige før afføring rammer bladene på en elektrisk  ventilator.  Det  er  uforudsigeligt,  hvorhen afføringen  vil  spredes,  og  uoverskueligt,  hvad  konsekvenserne bliver af den bevægelse, som afføringen bliver sat i. Det er selvfølgelig afgørende, at der er strøm på ventilatoren. Hvis vi drager en parallel til sociale medier, gælder det, at når journalistiske produkter rammer en fan på Facebook, en bruger i et socialt netværk, spredes nyheden på måder, der umiddelbart er uoverskuelige og uforudsigelige for afsenderen. Det er dog altafgørende, at der er liv i de fans, der modtager og skal være med til at sprede nyhederne. Statusopdateringer, tweets og nyhedsartikler distribueret af vennerne via Facebook er således alle nye budbringere i nyhedsstrømmen.

## Sociale medier og journalistikforskning

Traditionelt  set  er  der  hos  nyhedsjournalister  og  på  journalistuddannelser meget fokus på produktet og på, hvordan man fortæller den sandfærdige, korrekte, retfærdige og gode nyhedshistorie. Der er mindre fokus på, hvilken konsekvens historierne kan få for bestemte grupper ud over etiske tommelfingerregler og en rygmarvsfornemmelse for fairness, hvor journalisten som refleksiv  praktiker  forsøger  at  sjusse  sig  frem  til,  hvor  megen skade historien sandsynligvis vil påføre de implicerede. Og hvad angår de konkrete nyhedshistorier, er målgrupper og idealtyper for  modtagerne  noget,  man  tænker  i,  men  hvis  blot  'Maren  i kæret' kan forstå teksten, kan den opfattes af alle.

Der  findes  efterhånden  en  del  dansk  forskning,  som  undersøger journalisternes praksis i forbindelse med nyhedsproduktion  (eksempelvis  Schultz  2006,  Gravengaard  2010),  men  der bliver oftest taget afsæt i en traditionel medieverden med interesse i, hvor kilderne til nyheder i de publicistiske medier kommer fra, og hvordan historier bliver vinklet. Formålet har været at beskrive produktion af nyheder og forklare den journalistiske fødekæde for traditionelle medieaktører i nyhedsproduktionen (Lund, Ørsten og Willig 2009), ikke hvilken rolle sociale medier spiller  i  mediebilledet.  Der  er  således  mindre  opmærksomhed rettet mod, hvordan et nyt medieensemble med nye aktører og sociale medier kan have betydning for nyhedsproduktion. Ligeledes  har  forskning  i  journalistik  ikke  haft  synderlig  interesse i,  hvor  nyhederne går hen, eller hvad der sker med nyhederne uden for redaktionslokalerne. Nyhedernes fordøjelseskæde, om man vil.

Receptionsforskningen  har  imidlertid  undersøgt,  hvordan vi  modtager  nyheder.  Den  type  forskning  har  fokuseret  på  de måder, vi opfatter og forstår publicistiske nyheder på. Inden for denne tradition  har  det  haft  forrang,  at  nyheder  transmitteres som bestemte tekster, der bliver afkodet forskelligt af brugerne ud fra brugernes forskellige udgangspunkter i tilværelsen. Der har derfor været fokus på, hvordan folk har fortolket nyhedsteksten på baggrund af deres livsverden. Mediesociologiske og medieetnografiske  studier  har  undersøgt,  hvordan  nyhedsforbruget  er integreret i kulturel praksis og indgår i hverdagslivets rutiner og projekter. Nyere forskning i nyhedsforbrug peger endvidere på nytteværdien af et nyhedsprodukt, dets 'worthwhileness', altså om nyhedsproduktet er umagen værd at forbruge i forbindelse med hverdagslivets mange projekter (Schrøder og Larsen 2010).

Det  sociale  ved  nyhedsforbrug,  eksempelvis  et hmrpf fra  en avislæser  hen  over  bordet  eller  en  kommentar  fra  en  tv-seer  i sofaen, har ikke tidligere været tilgængeligt for andre end en samlever, familiemedlemmer eller kolleger. Med de sociale medier og særligt med udbredelsen af de mange samtaler på Facebook er disse kommentarer blevet synlige, og 'Maren i kæret' har fået en stemme i et digitalt univers, hvor andre følger hende, bekræfter hende og kommenterer hendes udsagn. Er den sociale deltagelse i netværk blevet dér, hvor nyhedsforbruget udspiller sig og finder sin selskabelighedsform og nytteværdi?

Og  hvad  betyder  sociale  medier  for  vores  måde  at  forstå 'offentlighed' og ytringsfrihed på? Hvordan skal journalister forholde sig til den kakofoni af digitale stemmer, som øjensynligt findes på sociale netværkssider? Hvad gør man i et medielandskab med sociale medier, hvor ærbødigheden over for journalistiske produkter er blevet suppleret og til dels erstattet med en aktiv  og  deltagende indsats, hvor journalistiske produkter ikke længere står uimodsagt?

Hvad  sociale  medier  betyder  for  journalistisk  praksis,  for nyhedsmediernes rolle i samfundet og for måden, nyheder forbruges på, er temaet for Journalistica i 2011. Eller rettere var det håbefulde tema, for desværre er det stadig et område, der mangler at blive udforsket og belyst.

Tre artikler er det dog blevet til i denne udgave, som skriver sig inden for temaet. Lisbet Klastrup fokuserer i sin artikel 'Offentlighed for en dag? Facebook-grupper og de nye 'massebrugere'' på Facebook-grupper som et performativt og kulturelt medborgerskab.  Mette  Stentoft  undersøger  journalistisk  produktion  i et brugerdrevet community i artiklen 'Større brugerindflydelse inden for redaktionelt styrede rammer'. Natali Helbergers bidrag 'Caution! You are now exercising editorial control! - Exploring initiatives  to  raise  the  quality  of  User  Created  News,  and  their legal  side-effects'  leverer  et  juridisk  blik  på  brugergenerede nyheder.

De resterende tre artikler i denne udgave er uden for tema og tager en række forskellige emner op med relevans for journalistikforskningen. Ejvind Hansen argumenterer i sin artikel 'Grænser for ytringsfrihed' for, at ytringsfriheden grundlæggende set må være begrænset, og at det derfor altid er påtrængende at diskutere, om de givne grænser er de mest oplagte i enhver given samfundsmæssig situation. I artiklen 'Forskydninger - Mellem svar og ikke-svar', som er skrevet af Jonas Gabrielsen, Heidi JønchClausen og Christina Pontoppidan, udforskes, hvordan tidligere statsminister  Lars  Løkke  Rasmussen  på  tirsdagspressemøder kunne svare uden egentlig at svare på journalisters spørgsmål. Det  sidste  bidrag  er  fra  Maja  Sonne  Damkjær  og  Anne-Marit Waade, som analyserer rejseserier vist på dansk fjernsyn i perioden  1988-2005  i  artiklen  'Rejseserien  -  mellem  engagerende journalistik, turistreklame og tv-underholdning'.

LARS HOLMGAARD CHRISTENSEN ,  Forskningschef i Sociale Medier, Danmarks Medie- og Journalisthøjskole, lhc@dmjx.dk

## REFERENCER

- Gravengaard, Gitte (2010): Journalistik i praksis. Valg og fravalg af nyhedsideer. Samfundslitteratur.
- Jenkins, Henry (2006): Convergence Culture: Where Old and New Media Collide. New York: New York University Press.
- Lund, Anker Brink, Mark Blach-Ørsten og Ida Willig (red.): 'Hvor kommer nyhederne fra? Den journalistiske fødekæde i Danmark før og nu' . Forlaget Ajour.
- Schultz, Ida (2006): Bag nyhederne - værdier, idealer og praksis. Forlaget Samfundslitteratur.
- Schrøder, Kim og Bent Steeg Larsen (2010): 'The shifting cross-media news landscape - Challenges for news producers' ; I Journalism Studies, Volume 11, Issue 4, August 2010.