Kierkegaard som humorist
Forfattere: Helge Hultberg
Tidsskrift: kierkegaardiana (1988-06-08)

## K i e r k e g a a r d s o m h u m o r i s t

A f H e l g e H u l t b e r g

Der er næppe nogen mere øvet Kierkegaard-læser, der ikke er klar over, at  Kierkegaard er den  morsomste mand i Danmark.  Vittigheder,  humo­ ristiske formuleringer, ironiske hentydninger dukker op atter og atter hos denne for en vis betragtning så alvorlige mand, enhver falsk højtidelighed fejes  til  side,  vi  skubbes  ud  på  humorens  70.000  favne  vand.  Det  er en trang og en tvang for Kierkegaard at dyrke det komiske;  hvor bitter end hans  situation  er,  han  ophører  ikke  med  at  gå  på  jagt  efter  vitser. I Papirerne kan vi se udbyttet af denne jagt. Tager vi f.eks. bind IX, der er blevet til  i  det bevægede  år  1848,  finder vi  midt  imellem  lidenskabelige reaktioner  på  tidens  begivenheder  noget,  Kierkegaard  kalder  »Humo­ ristisk  Replik«:  »Og saa vil Gud  sige  til  mig:  deri  har du  Ret,  det veed Gud, eller hvad det var jeg vilde sige, det veed jeg, at du har« (IX A  123). Og lidt længere henne har vi med samme overskrift:  »Hørte De N.N. idag prædike?« »Jo, jeg gjorde.« »Hvad synes De om den Prædiken?« »Ja, der var virkelig gode Ting deri, f.E.  Fadervor.« (437)

Den sidste er der naturligvis et satirisk snært i,  men tydeligt er det vel alligevel,  at  Kierkegaard også simpelthen nyder latterens befrielse.  Hans centrale  pseudonym,  Johannes Climacus,  der jo også udtrykkelig kalder sig selv  humorist,  dog med  stærkt  præg af ironi,  kan næppe bare sig for latter, den hober sig op hos ham, og i verdenslitteraturens længste fodnote (til  Afsluttende  uvidenskabelig  Efterskrift)  vælter  han  som  en  anden Johannes  Møllehave  en  hel  spand  vittigheder  ud  over os.  »Jeg  skal  her tumultuarisk henkaste en Deel Exempler,  for at vise,  at det Comiske er overalt  hvor der er en  Modsigelse,  og  hvor man  berettiget  seer bort  fra Smerten, fordi den er uvæsentlig« (10,190), siger han til indledning, og så går det  løs.  Bare  eet  eksempel:  »Naar noget  i  sig  selv  Comisk  er blevet det Sædvanlige, der hører med til Dagens Orden,  opholder man sig ikke derover, og leer først deraf naar det viser sig i en anden Potens. Naar man veed,  at  en  Mand  er distrait,  bliver  man  fortrolig  dermed og  reflecterer ikke  paa  Modsigelsen,  indtil  den  engang  imellem  fordobler  sig,  hvor Modsigelsen er, at det der skulde tjene til at skjule den første Distraction aabenbarer en endnu  større.  Som  naar en  Distrait griber med  Haanden i  et  Fad  Spinat,  der præsenteres af Tjeneren,  opdager sin Distraction, og nu for at  skjule den siger:  aa, jeg troede det var Caviar;  thi Caviar tager man  heller  ikke  med  Fingrene«  (10,191).  Over  en  snes  vittigheder  og komiske situationer er der blevet  plads  til,  og jeg må  sige,  at jeg undrer mig  over, at der  er  mennesker, der  efter  at  have læst dette her, gravalvorligt  kan  give  sig  til  at  sige  dybsindigheder  om  Kierkegaards filosofi,  hans eksistentialisme, hans teologi.  For mig er vittighederne ikke det  sukker,  der  skal  få  den  bitre  pille  til  at  glide  ned,  de  er  selve budskabet.  De spiller en så markant rolle i teksterne som helhed, at man ikke kan tillade sig at se bort fra dem.

Det  er  da  ikke  fordi  Kierkegaard  selv  ikke  kan  se  det  problematiske i  sin  lattermildhed.  Ikke sjældent kan han fortvivle over vittighedsdjæve­ len,  der  farer  i  ham,  og  atter  og  atter  drømmer  han  om  at  kunne  tale direkte og patetisk, men hele tiden må han indse, at det kan han ikke, og så bliver latteren hans eneste tilflugt.  »Der er mellem Latteren og mig en hemmelig  men  lykkelig  Forstaaelse  //  tør jeg  end  ellers  ikke  kalde  mig lykkelig,  dette  tør jeg  sige, jeg  er  Latterens  lykkelige  Elsker«  (VIII,  2  B 193,  p.  302).

Nogen  endegyldig  ro  og  hvile  fandt  han  imidlertid  ikke  i  latteren. Somme tider kan man få den tanke, at det egentlig var den humoristiske sans, der  holdt  ham  i  live,  den  kan  næsten  virke  som  en  suveræn livsytring  i  Løgstrups  forstand,  altså  en  vital  kraft,  der  bryder  igennem tvivl og fortvivlelse og holder mennesket oppe.  Kierkegaard kan tale om latteren  som  en  naturkraft,  som  et  mentalhygiejnisk  middel,  der  kan skabe den balance i mennesket, som han hele livet igennem søgte og altid måtte opgive.  I »Krisen og en Krise i en Skuespillerindes Liv«, giver han

et smukt udtryk for denne latterens utopi:

»Lad  os  tage  et  Exempel  af den  umiddelbare  Comik,  af Lune.  Naar man en Aften seer Rosenkilde komme ind paa Scenen, ligesom directe fra Uendeligheden  og  med  dennes  Fart,  besat  af alle  Lunets  Aander,  naar man  strax  ved  dette  første  Syn  uvilkaarligt  siger  til  sig  selv  »naa,  iaften

har han en ordentlig Storm«:  saa føler man sig eo ipso uendelig beroliget. ----- Medens  man  leer  og  leer,  og  i  al  Stilhed  jubler  med  i  Lunets Overgivenhed, føler man sig bestandig beroliget,  ubeskrivelig overtalt og ligesom  dysset  ved  den  absolutte  Betryggelse,  fordi  hans  Lune  gjør  det Indtryk  paa  En:  dette  kan  blive  ved  saa  længe  det  skal  være.----- den rette Latter, denne Latter ret af Hjertens Grund, den bryder ikke frem ved en Pirring, men netop af en Beroligelse.« (14,112)

Men Kierkegaard var alligevel ikke den mand,  der kunne  leve  på det vitale, hans uro var for radikal til, at humoren  kunne  blive den endegyldige og umiddelbare forsoning.  Kierkegaards verden havde mistet sin substans, sin tryghed, og den kunne komikken ikke bringe tilbage eller i hvert fald kun momentant. Kierkegaard lever, for at tale med Heidegger, ikke i Geborgenheit, men i Geworfenheit. Menneskelivet er en i bund og grund  usikker  affære,  det  er  den  grundoplevelse,  som  Kierkegaard  hele tiden  vender  tilbage  til.  Blandt  de  utallige  udtryk  for  denne  verdens grundlæggende  absurditet  kan  vi  tage  et  sted  fra »Christelige  Taler«  fra 1848:  »Saa vil jeg minde mig om, hvor uvist Alt er, at et Menneske ved Fødselen  er  kastet  ud  i  Verden,  og  fra  det  Øieblik  ligger  paa  de  tusind Favnes  Dyb,  og  Fremtiden  for  ham  hvert  Øieblik, ja  hvert  Øieblik  (er) som den mørkeste Nat« (13,243).

Dette er grundvilkåret, og enhver må se, hvordan han kommer til rette med det. Det lykkeligste ville jo være, hvis man kunne trække sig selv op ved hårene,  hvis  man  kunne  komme  op  af suppedasen  og få fast grund under  fødderne  ved  det,  Kierkegaard  flere  gange  kalder  et  fortvivlet spring. Den mulighed skulle Kierkegaard som bekendt beskæftige sig ikke så  lidt  med,  men  han  overser  ikke,  at  der  findes  to  andre  holdninger: resignation og glemsel. Glemsel, fortrængning kunne nu synes at være den bekvemmeste løsning, og den vælges da også af de fleste, af spidsborgerne. De  lader simpelthen,  som  om  de  er på grundt  vand,  og det  lykkes  dem tilsyneladende  at føre  et  fornuftigt  liv -   men  fortvivlelsen,  angsten  lurer

i baggrunden.

Sagen  er  nemlig  den,  at  mennesket  ikke  er  bygget  til  at  føre  et snusfornuftigt, dennesidigt liv. Trods  sin nihilisme  har  Kierkegaard bevaret  det  kristelige  menneskesyn:  at  mennesket  er  sammensat  af det evige og det timelige, og han er overbevist om, at det vil hævne sig,  hvis man  forsøger  at  undertrykke  den  ene  komponent.  Spidsborgerens  be­ toning af det  dennesidige gør ham  til  et halvt  menneske, ja  mindre  end det,  han  er  latterlig,  ynkelig,  dybest  set  uden  harmoni  trods  sin  selv­

behagelighed.

Desuden  er  det  jo ikke så ligetil, når  man  engang  har  erkendt tilværelsens absurditet, at vende tilbage til umiddelbarheden, at lade som om intet er i vejen. Næ, det bevidste menneske er nødt til at se situationen i  øjnene  og  herudfra  søge  at  finde  en  modus  vivendi.  Det  er  imidler­ tid  ikke  nogen  let  opgave:  »Evigheden  er  som  hiin  bevingede  Ganger uendelig  hurtig,  Timeligheden  er  et  Udgangsøg,  og  den  Existerende  er Kjøresvenden« (10,18).  Det er altså i høj grad tvivlsomt, om den stakkels eksisterende  nogensinde  kommer  ind  i  et  rimeligt  tempo, ja,  det  er vel snarest sådan, at det er en umulighed:  »Det at existere er en uhyre Mod­

sigelse« (10,51).

En virkelig forsoning synes altså udelukket  i  denne verden,  drømmen om  det  hele  menneske  kan  vi  godt  skrinlægge,  men  helt  forsvarsløst  er mennesket alligevel ikke.  Over for verden  som en  modsigelse  har det et våben:  resignation,  og  så  er vi  ved at  komme  tilbage  til  humoren.  Den kan ikke virkelig ophæve modsigelsen, men ved dens hjælp kan vi måske bære  den.  Verdens  modsigelse  er  måske  nok  tragisk,  men  vi  kan  også forholde  os  humoristisk  til  den.  »Det  Tragiske  er,  at  to  Elskende  ikke forstaaer hinanden,  det  Comiske  er,  at  To,  der  ikke  forstaae  hinanden, elske hinanden« (8,219), siger Frater Tacitumus, og på samme måde siger »Saaledes  er  hele  Tiden  paa  eengang  comisk  og tragisk;  tragisk fordi den gaaer under,  comisk fordi den bestaaer« (3,24). Ved at vælge den komiske synsvinkel frigør vi os fra engagementet i denne meningsløse  tilværelse,  vi  gør  evighedens  bevægelse  og  lærer  at  svæve

Assessor  Wilhelm: i ironisk selvtilfredshed over modsigelserne.

Denne løsning, ironikerens, æstetikerens kunne synes meget plausibel, og som bekendt gør Kierkegaard meget ud af den i sine værker og frigør sig  vel  aldrig  nogensinde  fra  dens  tiltrækningskraft.  Da  individet,  som Johannes  de  silentio  siger  i  Frygt  og  Bæven,  er  inkommensurabelt  for virkeligheden (5,48), da det så at sige er en fejlkonstruktion, der på nåde og unåde er udleveret til skæbnens,  livets ironi, så kan det hævne sig ved ikke  at  tage  virkeligheden  alvorligt,  spille  fjerbold  med  den,  som  det hedder. Prisen  for  denne  løsning  er  imidlertid  høj,  netop  fordi  den fornægter den syntese  af ånd og  legeme,  som  mennesket  er anlagt  på  at skulle være. Ironikeren vælger det rent åndelige, og han ender i ensomhed og  tavshed,  som  Kierkegaard  selv  gjorde  det:  »Eminent  udrustet  med Aand opløftede jeg mig ironisk over Alt hvad der saaledes hang sammen med det Dyriske ved det at være Menneske«,  hedder det i Journalen fra 1849 (X,l  A 234).  Løsningen er ikke stabil, fordi den fortrænger den ene side  af mennesket,  og desuden er det langt fra sikkert,  at det evige,  man vælger, er det ægte;  det kunne meget vel vise sig at være det dæmoniske, en angst, som skulle forfølge Kierkegaard hele livet.

Under alle omstændigheder er ironikeren ikke  meget bedre  stillet end spidsborgeren,  på dem  begge  lurer tomhed  og  fortvivlelse.  Skal  resigna­ tionen føre til noget holdbart, må  den åbenbart føres videre, og Kierkegaard tester  en  ny  holdning.  Skulle  det  ikke  være  muligt  efter at have gjort evighedens bevægelse at vende tilbage til det dennesidige? Det er  denne  bevægelse, evighedens  dobbeltbevægelse, som Kierkegaard kalder humor.  Humoristen er godt klar over,  at verden er latterlig,  men efter at  have  frigjort  sig  fra  den  i  den  uendelige  resignation,  vender  han tilbage  for  at  tage  den  -   relativt  -   alvorligt.  Han  forsøger  at  forene  det komiske  og  det  tragiske  syn  på  verden,  han  medierer  mellem  spøg  og alvor,  han  forbinder  sympati  for  det  endelige  med  forankring  i  det uendelige.  Det  er Assessor  Wilhelm,  der  mest  overbevisende  repræsen­ terer  denne  humor,  der  ligger  i  direkte  forlængelse  af  ironien. I  sin henvendelse  til  æstetikeren  A  siger  Assessoren  dette  tydeligt: »Dine Tanker er ilet forud,  Du har gjennemskuet Alts Forfængelighed, men du er ikke kommen videre« (3,182).

Det at gå videre var jo  Hegels speciale,  og det er da også hos Hegel og  hos  Martensen  -   Kierkegaard  har  fundet  sin  opfattelse  af humoren. Humoren  som  livsform er  mediationen, er forsøget på at forsone modsætningerne, forsøget på at realisere syntesen -  vel at mærke med fuld bevidsthed.  Humoristen  vil  netop  ikke  være  spidsborger,  han  gennem­ skuer faktisk som ironikeren alts forfængelighed, men dernæst ser han det som  sin  opgave  at  realisere  det  almene,  den  store  syntese.  For assessor Wilhelm bliver ægteskabet den afgørende prøvesten for det humoristiske stadium,  her  skal  det  vise  sig,  om  man  kan  forene  det  dyriske  og  det åndelige,  om  man  kan  skabe  kontinuitet  i  tilværelsen.  Assessoren  er utrættelig  i  sin  lovprisning  af  ægteskabet,  og  pseudonymet  »En  ægte­ mand«  fra  »Stadier paa Livets Vei« er det ikke mindre  og taler overbevisende om  sammenhængen  mellem  humor  og  ægteskab. »I Forelskelsen har meget af det Erotiske en absolut Betydning, i Ægteskabet vexler denne absolute Betydning med den humoristiske Opfattelse, der er den poetiske Udtale af det ægteskabelige Livs stille og tilfredse Tryghed« (7,115 f).

Trygheden  er  relativ,  skrøbelig,  men  det  er  det  bedste,  vi  kan  fa. »Denne  Humor,  denne  sorgløse  Taksigelse,  denne  Quittering  ikke  paa Papiret,  men  i  Erindringens  Hovedbog«  (7,118),  denne  overbærenhed, denne tryghed er en smuk drøm -  men en drøm er og bliver den.  Er den ikke  til  syvende  og  sidst  identisk  med  Spidsborgerens  glemsel?  Kierkegaard er i hvert fald ikke sikker på, at inkommensurabiliteten, krisen kan overvindes  ved  humorens  hjælp,  og  han  giver  sig  til  at  eksperimentere med den tredie mulige måde at forholde sig til verden  på.  Efter forsøget med  at  betragte  verden  komisk  og  med  at  forene  det  komiske  og  det tragiske,  nærmer  han  sig  den  mulighed  at  tage  verdens  modsigelser tragisk.

I det øjeblik jeg opgiver ironiens og humorens forsvarsmekanismer som utilstrækkelige, ja,  så må jeg fortvivle til bunds -  og så er jeg afhængig af, at der findes en instans uden for verden, der kan redde mig. Det komiske kan skabe en i hvert fald interimistisk forsoning med verden, men det kan det  tragiske  ikke,  og jeg  må  derfor  søge  en  forankring  i  transcendensen. I  adskillige  tekster af Kierkegaard,  ikke mindst fra  de  senere  år,  udtales tydeligt  den  forvisning,  at  denne  forankring  er  mulig.  I  »Kærlighedens Gerninger«  tager  Kierkegaard  en  vemodig  afsked  med  ironi  og  humor, fordi  han  så  at  sige  har fundet  noget bedre:  »Vi  tør heller ikke  anprise, smilende at ville opløfte sig over Verdens Modstand og Daarskab;  thi selv om det  lader sig  gjøre,  som  det  er gjort  i  Hedenskabet,  det  lader  sig  og kun gjøre i Hedenskabet, fordi Hedningen ikke har det Christeliges sande, alvorlige evigt bekymrede Forestilling om det Sande:  thi for denne er det ingenlunde latterligt, at  Andre  mangle  den. Christeligt forstaaet er Verdens væsentlige Daarskab ingenlunde  latterlig,  selv hvor latterlig den er;  thi  naar der er en  Salighed at vinde eller tabe,  saa er det hverken en Spøg, om jeg vinder den, ei heller latterligt, naar Nogen forskiertser den« (12,191).

Sandheden er -  tilsyneladende -  fundet,  den eksisterende på de tusind favne  vand  har  nået  et  fast  punkt,  så  nu  er  komikken  afskaffet  eller rettere,  den  har skiftet funktion,  den  kan  nu  bruges  som  incógnito,  som maske for at skjule og hæge over inderligheden -  eller også kan den bruges som våben, som satire:  »Som en Dragt Prygl er den forkortede Opdragel­ se,  naar  man  ikke  har  Tid  til  udførligere  at  opdrage,  saaledes  ogsaa Comik« (X,6 B  126).  Kierkegaard er, som han siger, trådt i karakter, han forsøger sig i rollen som  sandhedsvidne, og  somme  tider, f.eks. i Øiebliksstriden kan han være særdeles patetisk og uironisk:  »Med mig er den Almægtige;  og han veed bedst, hvorledes der skal slaaes, saa det føles, at  Latteren,  betjent  i  Frygt  og  Bæven,  maa  være  Svøben -  derfor bruges jeg« (19,234). Her har Kierkegaard nået det punkt, hvor eksistensens nød er overvundet, den forbandelse at være den enkelte er hævet, Kierkegaard er blevet et redskab for Gud.

Om  han  med  disse  forsikringer  kan  overbevise  os  læsere, er  nok tvivlsomt,  men  det  er  egentlig  ikke  det,  der  er  det  afgørende,  nok  så interessant  er  det,  at  han  havde  de  største  kvaler  med  at  overbevise  sig selv. Er  eksistensens  ironi  virkelig  overvundet,  er  det  muligt  at  tale direkte?  Journalerne  fra  de  sidste  år  taler  deres  tydelige  sprog  om,  at problemet ikke var endegyldigt løst.  I  1854 må Kierkegaard notere:  »Alt Christeligt  er  Dobbelttydigt,  Fordoblelse.  Og  dette  er det  anstrengende, ogsaa  ved  at  gjøre  Forstaaelsen  med Andre  saa  vanskelig«  (XI,2  A  65). Og lidt senere hedder det:  »Der er ingen Bestemmelse af Aand, uden der ogsaa er et Moment af Ironi med« (XI,2 A 246). Det viser sig altså, at den eksisterende ikke sådan uden videre kan befri sig fra menneskets lod, fra ironien,  fra  dæmonien:  »Jo  længere jeg  lever  forvisser jeg  mig  mere  og mere  om,  at  der  må  være  et  Dæmonisk  i  mit  Væsen,  en  Idealitet,  som gjør, at jeg, i hvilke forskjellige Forhold jeg har været, aldrig har forholdt mig ligefrem i Forholdet« (XI,3  B 4,  p. 7).

Der  er  altså  både  tale  om  et  personligt  og  et  alment  problem,  og drømmen om, at man frit kunne vælge standpunkt, mister sin tilforlade­ lighed.  Ironien,  det mangetydige,  det bifrontiske (det sidste ord bruges af Johannes Climacus) er måske ikke noget man bevidst kan vælge og sætte ind mod verdens overmagt, og man kan heller ikke vælge at befri sig for den. Den er måske noget konstitutionelt i mennesket, ja i hele tilværelsen, og hvis det er tilfældet,  så  findes der jo  ikke nogen  sandhed,  ikke  nogen forsoning, nogen  lindring  for  eksistensens nød. Selv  Gud  kan  ikke meddele  sig  direkte;  når  hans  budskab  kommer  til  denne  verden,  går det ind i  åndens uomgængelige  dialektik,  enhver tilegnelse af budskabet sker  i  usikkerhed,  i  refleksion,  og  stoppe  refleksionen  kan  den  eksi­ sterende ikke.

Det er jo denne situation, vi plejer at kalde den moderne subjektivismes krise,  og  min  opfattelse  er  den,  at  Kierkegaard  er  dens  første  offer.  Det viser sig umuligt for ham  at komme ud af relativiteten,  han er og bliver fanget  i  subjektivitetens  bur.  Hans  opdragelse  har  nedlagt  en  længsel i ham til at komme til en forståelse med Gud, men han kan ikke bryde ud af sin  skal,  han  kan  ikke  få  kontakt,  hverken  med  mennesker eller med Gud -  for mennesker og Gud kender vi kun gennem sproget, og sproget har  mistet  sin  tilforladelighed.  Gang  på  gang  i  Papirerne  udtrykker Kierkegaard  sin  sprogskepsis,  sin  tragiske  erkendelse,  at  sproget  er  et abstraktum,  der  ikke  kan  sikre  ægte  kommunikation.  Det  er  dobbelt­ tydigt,  ironisk -  al meddelelse er indirekte meddelelse.

Somme tider  forsøger  Kierkegaard  godt  nok  at  opfatte  den  indirekte meddelelse som taktik efter det mønster,  at når man  kender sandheden, så kan man majeutisk -  jordemoderagtigt -  krydre budskabet,  så det har så  megen  større  chance  for at nå  frem  til de  rette.  Denne  opfattelse  har Kierkegaard  endog  forsøgt  at  udvikle  i  nogle  forelæsningsudkast,  men man  skal endelig ikke tage ham  på  ordet. I forelæsningsform -Kierkegaard  på  katedret!  -   altså  i  direkte  meddelelse  at  tale  om  den indirekte -  projektet  er grotesk,  virker som  ironi,  og  Kierkegaard opgav det da også som de andre planer, han havde om at tjene penge:  at udgive et tidsskrift,  blive præst på landet.

Hvad  han  inderst  inde  har tænkt,  kan  vi jo  ikke  vide;  det  er da  ikke usandsynligt,  at han  i  hvert  fald  momentant har været overbevist om  at have et budskab at  forkynde,  men  gang  på gang  slår i  hvert  fald  i  hans Papirer den erkendelse, den angst igennem, at han ikke har noget sikkert udgangspunkt,  at hans skriveri blot  er en  sløring af hans totale usikker­ hed. I 1853  noterer  han: »Sige,  at  den  pseudonyme,  den  æsthetiske Productivitet  er af mig benyttet  som  et  Majeutisk,  tør jeg  ikke«  (X, 1   A 283).  Offentligt  turde  han  godt  sige  det;  det  er,  når  han  er  alene,  det kniber.  Han  står  her  over  for  det  spørgsmål,  om  ikke  den  indirekte meddelelse, den ironiske meddelelse hører med til menneskelivets grund­ vilkår,  om  den  ikke  med  nødvendighed  skjuler  over  en  mangel  på gennemsigtighed, over en dæmoni, over den hemmelige note.  Hvis dette er rigtigt, så er der kun tavshed tilbage -  og en ting til:  rastløs produceren for  produktionens  egen  skyld. Det  er  det,  vi  kalder  modernismens situation,  Franz  Kafkas  og  Samuel  Becketts,  en  paradoksal  flugt  ind i  sproget,  som jo har mistet sin mening.

Denne holdning er Kierkegaard fuldt fortrolig med;  at sproget, efter at det har mistet sin substans, kan bruges rent artistisk, er han meget vel klar over.  I afhandlingen »Forskjellen mellem et Geni og en Apostel« af H.H. hedder  det:  »Den  lyriske  Forfatter  bryder  sig  kun  om  Frembringelsen, nyder Frembringelsens Glæde,  maaske ofte gjennem Smerte og Anstren­ gelse;  men  han  har  Intet  med  Andre  at  skaffe,  han  skriver ikke for at « (15,64).  Jeg tvivler ikke  på,  at  Kierkegaard  i  sin  skjulte  inderlighed ofte nok har drømt om at skrive for at, men  vi  kender kun  det  abstraktum, som hans tekster er,  og det tillader os ikke at kommunikere direkte med ham. Vi kan ikke finde frem til den egentlige Kierkegaard, han er -  som vi andre  lukket inde i sprogets hus, for at hentyde  til Heidegger. Kierkegaard  selv  træffer  vi  aldrig.  Selv  de  tekster,  der  synes  enklest  og mest ligetil  er underkastet  åndens  principielle  ironi.  Det  er det,  Kierke­ gaard hentyder til i en lille notits fra  1847:  »Tilsidst nødsager Verden En til  at  blive  saa  ironisk,  at  man  end  ikke  tør lade  Ironien  titte  igjennem« (VIII, 1   A 257).

Vil  det nu  sige,  at  man  aldrig  kan  tage  Kierkegaard  alvorligt,  at  man ikke  kan  bruge  ham  til  noget?  Principielt  må  man  jo  svare,  at  det naturligvis  står  enhver  frit  for  at  vælge  i  Kierkegaards  mangfoldighed, hvad  han  har  brug  for: Assessor  Wilhelms  humoristiske  dyrkelse  af ægteskabet,  de  opbyggelige  talers  humane  kristendom,  kærlighedsbud­ skabet  fra  »Kjerlighedens  Gerninger«,  »Øieblikket«s  katastrofiske  reli­ giøsitet,  men det er og bliver tvivlsomt at overtage noget fra Kierkegaard som  et færdigt  resultat.  Hans  virkelige  litterære  storhed  ligger  for  mig  i, at han på ironiens substrat,  som ironiens slave så at sige, kunne skabe en så uhørt rigdom af eksperimenter;  hans værk er det første, der er skrevet i -  som han siger -  tavshedens toneart, på humorens betingelser. I et tillæg til  bogen  om  Adler bebrejder  han  Adler,  at  han  efter  en  påstået  åbenbaring forsøger at bestemme sig humoristisk, og i fortsættelsen røber han en meget stor del af sandheden om sin egen produktivitet.

»Lad os nu tænke paa Adler.  Han begynder med at være kaldet ved en Aabenbaring (altsaa  absolut  teleologisk  stillet)  og  som  udenvidere  Fort­ sættelse leverer  han 4 Bøger, hvor  han forsøger  at  bestemme  sig humoristisk, aldeles uden telos til Nogen, som Lyriker, der ikke har mere med  Læseren at gjøre end Nattergalen med  Tilhøreren, kort han bestemmer sig ganske a la een og anden af Pseudonymerne. Hans 4 sidste bøger  ere  saa  godt  som  han  har  formaaet  det,  holdte  i  Taushedens Toneart.  Taushed  vil  her  sige  den  humoristiske  Tilbagekaldelse  af det teleologiske  Forhold.  Det  er  denne  Taushed,  der  væsentligen  charakteriserer flere  af Pseudonymerne,  efter hvilken  de  endogsaa  ere  nævnte: Johannes  de  silentio,  Frater  Tacitumus.----- Saasnart  Frembringelsen gjøres til Selbstzweck er Frembringelsen i Taushedens Toneart« (VIII,2 B 7,  10,  p. 29 f).

Jeg  ved,  der  er  mange,  der  vil  synes,  det  er  alt  for  lidt  at  betragte Kierkegaards produktion som Selbstzweck, som litteratur, at se ham som den eksperimenterende humorist  og  som religiøsitetens digter  to betegnelser, som han selv bruger om sig -  men det at betragte ham sådan er sandelig også at tage ham alvorligt. Jeg skal ikke polemisere mod dem, der lader sig opbygge af Kierkegaard, der læser et etisk budskab ud af hans tekster,  der  måske  endog  tror,  at  Kierkegaard  kan  frelse  verden  eller i  hvert  fald bruges som  modvægt mod kulturforfaldet,  men jeg har  hele tiden på fornemmelsen, at de gør Kierkegaard for ufarlig, at de ikke tager ham alvorligt nok. Og at tage ham alvorligt nok vil for mig sige, at se ham som  et  offer,  et  offer  for  det  tab  af religiøs  substans,  som  den  vestlige kultur har været ude for i  de sidste århundreder.  Kierkegaard  kæmpede en  fortvivlet  kamp  for at  komme ud af denne forbandelse,  af individua­ lismens eksil,  men  han  fandt  kun  en  meget  skrøbelig  og  en  rent  privat udvej:  produktiviteten, humoren. De utallige lovprisninger af produktivi­ tetens glæder, af produktivitetens rus synes at tyde på, at her var et punkt, hvor han kunne glemme sig selv. På den måde har han ret, når han kalder sig latterens lykkelige elsker, jeg vil gerne tænke mig ham som fuldstændig forsonet med tilværelsen,  når han  sidder og skriver.  Men nogen holdbar løsning var der naturligvis ikke tale om,  højst om en momentan lindring af eksistensens nød, og i hvert fald ikke noget budskab at forkynde videre.

(Der citeres -  med arabertal -  efter 3.  udgave af Samlede Værker).