Skud i tågen
Forfattere: Torben Brostrøm
Tidsskrift: kok (1989-11-13)

Torben Brostrsm

## Skud i tågen

Når vi  interesserer  os  for  litteratur,  skyldes  det  i  al  almindelighed litteraturen.  Den  har  noget  vi  ikke har.  Den  er  ikke  altid  praktisk tilgzngelig,  nu  hvor  bogpriserne  er  blevet  s&amp; store,  at  heller  ikke bibliotekerne  kaber  så  mange bager,  men  flere  og  flere  finder  dog frem  til  digtningen,  også  selv om den  har  sin  utilgzngelighed,  når

man endelig står med  bogen i hånd.

Det sker,-at man får biug for litteratur, når man skal have noget bestemt at vide. Eller når man mangler ideer til en festtale. Tznkes kan det også, at man har madt et interessant menneske, får at vide hun er forfatter og derefter strategisk giver sig til at lzse, hvad  hun har skrevet for at lzre hende nzrmere at kende. Men i alt vzsentligt lzser vi romaner, noveller, digte m.m. fordi de er underholdende på

en egen ophidsende måde.

Derfor skal litteraturforskningen  heller ikke undlade at beskzftige sig primzrt med teksterne for at se, hvordan det er fat med dem. Det er mzrkeligt nok en ret ny opfindelse, dette som personlig lzser at gå t z t   på teksten og se hvad der sker. Oplevelsens zstetik, som turde vzre anledningen  til  den  moderne  uenighed  om  forskningen,  blev  f ~ r s t almindelig i romantikkens tid. Traditionen for at beskzftige sig med udenvzrkerne var ikke dermed forbi, for så intensiveredes også studiet  af forudsletningerne for,  at  vzrkerne  blev  skabt.  Og det  er  nok blevet den form for litteraturforskning, som har bredest appel til både forskere og lzsere: studier i relationen mellem ideer og vzrker,  mellem materielle forhold og ordkunst og iszr mellem forfatterpersonlighed og kunstnerisk udtryk. De fleste almindelige boglzsere foretrzkker klart  b ~ g e r om forfattere frem for bager om litteratur, når de da ikke lige holder sig til selve digtningen.

Det er stadig vigtigt for nogle lzsere og forskere at finde ud af, om Georg Brandes var en Don Juan,  om han var det fra starten, eller om han gik hen og blev det. Og elementzrt spzndende er det da at vide noget  om  underlige  menneskers  underlige  sindelag  og  handlinger, iszr fordi disse på deres måde kommer til udtryk i de vzrker, som er hele anledningen. Vzsentligst i Georg Brandes' tilfzlde forekommer det mig at vzre, at hans forfareriske egenskaber kommer frem som både krops- og hovedstr~mninger i hans b0ger og dermed skaber tekstens lyst og lzserens begzr.

Interesseforskydningen  til  den  anden  side:  tekstens  modtagelse, dvs dens interne sendeapperat, dens eksterne virkning,  bagernes historie, er fornuftige og legitime interesser, så sandt lzseren ikke kan tznkes vzk og også fortjener sin egen historie.

Ingen kan have patent på den rette kritik og forskning. Der er som i andre lystforhold utallige  behov at tilgodese, skant de alle udgår fra den intime beraring. Den kan aldrig negligeres. Man kan blive træt af nzrlzsningens pornografiske close up og rekreere sig med total-optagelser, men må dog vende tilbage til det tztte samvzr.

At forstå hvad der står i teksten er måske en mere kompliceret forretning,  end  lzseren  drammer om. Det véd enhver, der har snuset til -symptomallzsningens ideer, til strukturalismen og iszr dekonstruktionismen. Hvor strukturalismen reducerer teksten til et szt konventioner og modelvarianter, sztter poststrukturalismen  og dekonstruktionen tekstens uafsluttede og uafsluttelige betydninger på spil, ved at betone l&amp;serens handlinger og unddrage sig det diskursive fzllesskab.

Hermeneutikken interesserer sig for tekstens fuldkommengarelse i tolkningen.  Lzseren tolker sammenhzng frem. Heri kunne den ligne nykritikken,  der  mest  interesserer  sig for  modernismens  tekster  og deres splittede lemmer, hvor den påviser, at der dog er en sammenhzngende struktur i  splittelsen.  Dekonstruktarerne elsker  derimod harmoniske tekster og lzser på egne vilkår en splittelse frem. Cherchez la fissure! De har ingen egentlig instans til afgarelse af, hvorfor én  lzsning skal foretrzkkes frem for en anden, en grammatisk eller en

retorisk lzsning, eller hvad  man nu skal hitte på.

Alle  problemer  opstår -ikke  af  sig  selv,  men  af  fiktionstekstens egenart, dens ukendthed, som Anders Olsson taler om i Den  okande texten (1987). Den  tillader  så meget. Den er terra incognita,  terrain vague.  Der er en metafor, som slet ikke ansker at vzre andet. Deraf -forskernes desperation og legelyst.

Enhver tolkning er et skud i tågen. Man går efter lyden, harer sang i  tågen:  Spil,  spillemand,  spil!  Fatter  sit  våben og  fjrrer  las.  Man rammer, men håber ikke, at de sidste ord uden videre dar i knaldet, som det sker i Jacobsens  novelle.

J.p.Jacobsen er  en  af  de  forfattere,  der  som  person  tiltrzkker  sig lzsernes opmzrksomhed. Mild og streng af karakter, med  antenneskzg og melankoli, med seksuelle hzmninger og dårligt helbred. En savnlashedens hoste lyder mere og mere i teksterne. Svzrt ikke at se og nzsten hare ham, skant ret få billeder er gemt og ingen fonograf var  opfundet.  Der  har  vzret  nok  at  tage  fat  på  for  biodynamiske psykologer. Men så stzrkt lever teksterne selv, så få de end er, at de har inviteret kloge analytikere til at falge deres eget labyrintiske liv, altså både teksternes og forskernes, og ladet det vzre nok. Teksterne henviser til sig selv og til laserne, i hvem de  jo bliver til. Dér sidder  vi i den lille granne stue, fortolkningens forstue,  indrettet på at »tjene som gennemgang til den avrige flugt af vzrelser«, som novellen siger i sin optakt. I hjarnerne står der minsandten en fuglebasse, en tarstig calla og et par medest~nger, som tilmed har snaret et par handsker fast. Tydeligere kan en tekst ikke kalde én indenfor  ved at fremlzgge redskaberne. Den minder yderligere en om, at man skal huske bagagen fra lzsningen  af det mrige forfatterskab, idet  teksten nu  sztter lyset på sceneriet: »det var sent på eftermiddagen. I en stor og gylden stime strag sollyset ind gennem en af de averste ruder og dalede ned midt mellem bregnerne.«

Inden det fortzlles direkte, meddeles det således, at Det er stzvnemadets time! / I en stor og gylden stime / stryger lyset fra min lampe / over haven, over hegnet, over langt, langt bort, -som det hedder i digtet, skrevet  et  par ,år  tidligere.  Dér  er  det  den  ventende  kvinde, hvis lysende lzngsel lokker elskeren til, men hvor madet ikke kommer i stand, fordi elskov og tro og bedrag falges ad. I novellen sidder den skumle Henning og lurer på Agathe, som skzmter med sin forlovede, der hajt til hest snakker med hende ude fra gårdspladsen.

Vi kan snart vide, at det aldrig kan gå godt med dem, men er ved godt mod, fordi alt tyder på, at det vil lykkes med lzsningen. Sporene er lagt til rette med en lyst, der modsiger det bedravelige indhold.

Jeg  har i ~vrigt ingen onde ord til dem, der ikke har nok i tekstens lyst, men lader deres lampelys stryge over haven og hegnet og langt, langt  bort  til  mange  sider,  eller  til  dem,  som  lader  lyset  i  gyldne strimer stryge ind ad de avre ruder, ind mod teksten. Alt hvad der går ud over teksten, nedover teksten kan vzre af interesse. Den, der går uden om  teksten,  er hjemfalden til tågerne og den visse skzbne.

Dogmatisk  litteraturkritik  kan  have interesse  en  tid.  Nu  er  tiden sådan, at dogmerne er så mange,  at de stader kanterne af hinanden og energierne strammer mere frit. Der er brug for at kritikere, forskere kan forskelligt. For at sprede tågerne.