Kirken og åndelighedens genkomst
Forfattere: Tonny Jacobsen
Tidsskrift: dttk (23-10-2019)

## KIRKEN OG ÅNDELIGHEDENS GENKOMST

Af præst i Bykirken i Vejle og formand for FrikirkeNet, ph.d. M.Th. Tonny Jacobsen

Den  traditionelle  sekulariseringsteori  er blevet  udfordret  af  virkeligheden  siden 1980'erne. Tallene fra den store europæiske  værdiundersøgelse viser, at troen på Gud eller en form for transcendens blandt danskerne gik tilbage gennem 1960'erne og  1970'erne,  hvilket  så  ud  til  at  understøtte  sekulariseringsteorien.  Men  i 1980'erne begyndte andelen af danskere, der  tror  på  en  åndelig  verden  at  stabilisere  sig.  De  omkring  25%  af  befolkningen, som afskriver tilstedeværelsen af en åndelig virkelighed, er ikke vokset siden (Lüchau  2005,  53-54).  Denne  udvikling bekræftes  af  den  seneste  værdiundersøgelse, som blev offentliggjort tidligere i år (Andersen,  Erkmen  og  Gundelach  2019, 231-242;  258-260).  Professor  i  religionsvidenskab,  Christopher  Partridge,  taler om  en  »gen-fortryllelse«  af  den  vestlige verden  med  henvisning  til  Max  Webers begreb om moderniteten som en »af-fortryllelse«.

Den  åndelige  interesse  er  ikke  højtråbende,  men  den  mærkes  dog  på  flere måder.  Et  nyere  udtryk  er,  at  offentligt kendte  personer  fortæller  åbent  om  de- res opdagelse af åndelighed. Nogle af de seneste  eksempler  er  Peter  Bastian  og Charlotte Rørth. Musikeren Peter Bastian fortæller  i  samtalebogen  »Altid  allerede elsket« posthumt om sin rejse fra ateisme over New Age til kristen tro og dåb. Samtalen  er  interessant  nok  med  den  selverklærede  ateist  og  mangeårige  ven,  Tor Nørretranders. Journalisten Charlotte Rørth  beskriver  i  »Jeg  mødte  Jesus«  sin åbenbaring af Jesus i et sakristi i Ubeda i  Sydspanien og den efterfølgende åndelige rejse, denne oplevelse førte hende på. Rørth  har  senere  udgivet  »Vi  mødte  Jesus - og hvad kommer det andre ved« og »Gud, du er jo lige her«.

Denne  stigende  åndelige  interesse  i det danske samfund er dog ikke en generel tilbagevending til det kristne verdensbillede, tidligere generationer var indlejrede  i.  Hvor  omkring  66%  af  danskerne tror på en åndelig virkelighed - populært kaldet »mere mellem himmel og jord«, så tror blot 19% på paradis. Det er færre end de 24%, som tror på reinkarnation. 53% tror på Gud i bred forstand, hvorimod kun 16% tror på en personlig Gud (Andersen, Erkmen og Gundelach 2019, 237). Kendskabet til de bibelske beretninger og det verdensbillede,  de  formidler,  er  støt  faldende.  Man kan sige,  at  den  danske  befolkning siden 1970'erne har gennemlevet et religiøst dannelsestab. Lad mig give et anekdotisk eksempel: Min svigermor var medlem af Folkekirken hele sit liv, selvom hun sandt at sige ikke sled på kirkebænken. Hun havde en meget privat tro, som hun knapt talte med sin familie om, men hun  kunne  sin  bibelhistorie  og  sine  salmer. Hvordan? Hun havde haft en lærer i  landsbyskolen  i  1940'erne,  som  havde formidlet bibelhistorie så levende, at det sad fast resten af livet. Jeg kommer fra et (fri)kirkeligt aktivt hjem og har fået troen med mig fra hjemmet og en aktiv kirkegang gennem min barndom og ungdom. Den skole, jeg gik i i 1970'erne, gav ikke megen  trosmæssig  dannelse.  Da  salmebogen  og  Fadervor  blev  pakket  sammen med  Folkeskolereformen  i  1975,  var  det som om religion var ude. Vi havde en religionslærer, som var kommunist. Vi kaldte ham  Silde-Jonny.  Han  ville  hellere  tale om sildekvoter end Simon Peter. Man kan selvfølgelig spørge, om det er skolen, der skal foretage trosoplæring, men resultatet af  de  seneste  generationers  udvikling  i det danske samfund har været, at medens den religiøse nysgerrighed er stigende, er kendskabet til kristendom og de bibelske beretninger faldende.

Et tredje element i denne udvikling er en tiltagende skepsis eller direkte fjendtlighed overfor religion og organiseret trosudfoldelse  fra  nogle  grupper  i  samfundet.  Denne  fjendtlighed  er  formodentlig en blanding af de kulturradikales gamle fjendskab  overfor  religion  -  og  særligt kristendom - og en reaktion på den stadigt  større  gruppe  muslimske  borgere i  samfundet.  Anders  Fogh  Rasmussens udtalelse  som  statsminister  under  den såkaldte  Muhammedkrise i 2006 om, at religion  skulle  ud  af  det  offentlige  rum, er et notorisk udtryk for denne fjendtlighed. Et senere udtryk for, at lovgiverne ser religion som et problem mere end en resurse, er den såkaldte Imamlov fra 2016. Den  giver  religiøse  forkyndere  mindre ytringsfrihed end alle andre borgere i det danske samfund. Borgerforslaget for forbud mod drengeomskærelse fra 2018 viser ligeledes, at store grupper i det danske samfund ikke kan forstå, at trosmæssige fællesskaber kan have værdier, der går på tværs af flertallets.

Hvordan  møder  kirken  et  samfund med åndelig interesse, vigende kendskab til kristentro og en skepsis overfor organiseret religiøsitet?

Jeg  forsvarede  i  2011  en  afhandling om dette emne. Som en del af forskningen  bag  afhandlingen  interviewede  jeg en  række  personer,  som  var  begyndt  at komme  i  karismatiske  frikirker  fra  en ikke-kirkelig  baggrund.  Jeg  var  interesseret  i  konversion  som  proces,  så  derfor interviewede jeg dem to gange med et års mellemrum  for  at  undersøge,  hvordan deres  trosforestillinger  og  praksis  havde udviklet sig. Alle menneskers trosrejse er unik. Men jeg fandt dog tre vigtige broer til  kirkelige fællesskaber, som gentog sig i  respondenternes  troshistorier:  De  var begyndt at interessere sig for tro og kirke på grundlag af åndelige erfaringer, åbne kirkelige  fællesskaber  og  medvandring med andre troende. Det er muligt, at nytroende ville give andre svar i andre kirkelige  traditioner.  Mit  eget  arbejde  som præst samt respons fra mange kirkeledere og engagerede kristne, som har læst min bog  om  emnet,  har  dog  bestyrket  mig  i, at vi her har at gøre med tre vigtige broer mellem kirken og de danskere, som bærer på en åndelig interesse uden at være i nærmere forbindelse med et kristent fællesskab.

Hvis det er sandt, at åndelige oplevelser,  åbne  kristne  fællesskaber  og  medvandring  med  andre  troende  kan  være brobyggende, hvordan skal vi så forholde os til disse potentielle broer teologisk, og hvor står vi som kirke i dag på disse områder? Lad os se på dem i rækkefølge:

## Åndelige oplevelser

Åndelige  oplevelser  kan  være  nærmest monumentale,  som  Rørths  Jesus-vision i  Ubeda. Men de kan også være stille og inderlige  som  en  pludselig  følelse  af  at være omsluttet af en altfavnende kærlighed. Mange af mine respondenter havde haft  åndelig  oplevelser,  som  gjorde  dem interesseret  i  kirkens  liv  og  budskab.  En kvinde var blevet inviteret af en veninde, som  skulle  synge  i  et  gospelkor  ved  en gudstjeneste.  Kvinden  gik  aldrig  i  kirke og havde egentlig ikke lyst. Hun gik dog med for venindens skyld. Da hun kom ind i kirkens forhal blev hun overvældet af en oplevelse af, at »der findes en Gud, og Han er her.« Da jeg spurgte ind til oplevelsen, kunne hun ikke forklare nærmere, hvordan hun på et splitsekund ændrede syn på tro og åndelighed. »Jeg vidste det bare«, forklarede  hun.  Hun  havde  en  oplevelse af  at  være  kommet hjem. Alt dette fandt sted i forhallen inden gudstjenesten gik i gang. En anden respondent blev inviteret med i kirke af sin kæreste. Han kom til et møde,  hvor  der  blev  bedt  for  syge.  Han mente,  det  var  humbug,  men  besluttede sig for alligevel at give det en chance, da han  led  af  rygproblemer.  Han  fortæller, at smerten forsvandt ved forbøn, hvorfor han følte sig forpligtet til at genoverveje sin  ateisme.  Han  besluttede  at  prøve  at komme til 10 gudstjenester for at tjekke ud,  hvad  det  hele  var  for  noget.  Da  jeg interviewede ham første gang, holdt han af at komme i kirkens fællesskab, selvom han stadigt havde forbehold overfor dele af kirkens budskab.

Bibelen  er  fyldt  af  beretninger,  hvor den åndelige verden bryder ind i den fysiske. Man kan sige, at det ville være en helt anden  -  og  meget  tyndere  -  beretning, hvis man klippede alle overnaturlige hændelser  ud  af  Evangelierne  og  Apostlenes Gerninger.  I  det  bibelske  verdensbillede lever vi ikke i det filosoffen Charles Taylor kalder en immanent ramme (Taylor 2007, 542-548). Vi lever i et åbent univers, hvor det åndelige bryder ind i det fysiske. Faktisk er den åndelige og den fysiske verden vævet uadskilleligt sammen på en måde, som fuldstændigt modsiger et mekanisk, materielt verdensbillede.

Lad  os  tage  den  teologiske  nøgleberetning om Simon Peters møde med den romerske officer Kornelius som eksempel: Historien begynder med, at Kornelius har et syn af en engel, der taler til ham. Synet er meget specifikt, og han beordres i synet til  at  sende  bud efter en mand ved navn Simon, som han ikke kender. Han får også

en  rutebeskrivelse  af  englen.  I  beretningens  fortsættelse  går  en  uvidende  Peter op  på  taget  af  sit  logi  for  at  bede.  Mens han beder, får han et syn, som udfordrer hans  jødiske  grundidentitet.  Han  ser  en række urene dyr, som en røst befaler ham at slagte og spise. Peter afviser, hvorefter synet gentages to gange mere. Da de udsendinge, Kornelius har sendt af sted, har spurgt sig frem til Peter, bliver han af Ånden beordret til at følge med dem. Noget, han som jøde aldrig ville gøre under normale omstændigheder, da de var romere. Ved  mødet  med  Kornelius  bryder  lyset igennem  Peters ekskluderende jødiske tænkning, og han erkender, at budskabet om  Jesus  er  universelt.  Da  han  efterfølgende  prædiker  om  Jesus  til  de  forsamlede i Kornelius' hus, bliver de fyldt med Helligånden og begynder at tale i tunger og profetere (Apostlenes Gerninger 10).

De  åndelige  oplevelser  driver  denne historie frem. Peter og Kornelius ville aldrig  have  mødt  hinanden  -  i  hvert  fald ikke med åbne sind, hvis ikke det var for deres  respektive  åndelige  oplevelser  og deres villighed til at forholde sig til dem med  et  åbent  sind.  De  var  midt  i  deres dybe forskellighed på samme bølgelængde i den forstand, at de troede på, at Gud kunne  bryde  ind  i  deres  hverdag  for  at lede dem til nye åndelige erkendelser. Det er interessant, at det ikke kun var Kornelius, der lærte noget ved dette møde. Det var i samtalen med Kornelius, på udebane, at Jesu ord om at gå til alle folkeslag endelig  brød  igennem  Peters  kulturelle blokeringer.

Min  kirketradition,  pinsekristendommen,  giver  plads  til  åndelige  erfaringer i sin praksis og teologi. Det gør, at pinsekristendommen opfatter overnaturlige hændelser som plausible og endda forventelige. Svagheden i min kirketradition har historisk været, at vi nogle gange har rettet disse åndelige oplevelser mod personlig eller kirkens indre opbyggelse og ikke har set dem som en udrustning til at møde mennesker  udenfor  det  kristne  fællesskab.  De  fleste  overnaturlige  hændelser i  Jesu og de første kristnes liv fandt ikke sted ved interne samlinger, men på vejen, i  hjemmet,  til  brylluppet  eller  på  båden. Midt i mødet med mennesker, som endnu ikke var en del af det kristne fællesskab. Vi  pinsekristne  skal  mindes  om,  at  den kristne spiritualitet skal være vendt udad - være missional - for at være bibelsk.

Den  Lutherske  Kirke  i  Danmark  har overordnet set et køligt forhold til åndelige oplevelser. Luther troede på overnaturlige hændelser,  men  den  nedsættende  betegnelse,  »sværmerne«,  som  han  polemisk gav reformationens anabaptistiske og spiritualistiske  gren,  har  i  en  luthersk  kontekst klæbet til de bevægelser, der lagde vægt på andre udtryk for spiritualitet end lutherdommen. Den dominerende teologi har desuden i senere generationer betragtet Bibelens mirakelberetninger som metaforiske, mytiske eller slet og ret udtryk for  et  primitivt  verdensbillede.  Man  har søgt at forstå og tilpasse kristendommen til  en  rationalistisk  tidsalder.  Resultatet har  været  en  reaktion  på  personlige  åndelige oplevelser, som spænder fra skepsis til blank afvisning. Det betyder selvfølgelig  ikke,  at  der  ikke  er  spiritualitet  i  Folkekirken.  Men  den  forbindes  oftest  med dåb og nadver og ordets forkyndelse, samt med salmesang. Den mere erfaringsbaserede spiritualitet med syner, helbredelser, profetier, eksorcisme og åbenbaringer har generelt ikke meget plads eller sprog. Jeg mener, at den lutherske kirke har brug for at gentænke sin teologi på dette punkt for at  kunne  tale  meningsfuldt  ind  i  en  tid, som bliver stadigt mere åben for åndelige erfaringer.

## Åbne kirkelige fællesskaber

Mange respondenter havde ikke forventet at finde et fællesskab i kirken. De oplevede det positivt at blive hilst på og blive set. En del var desuden glade for at blive inviteret ind i frivillige aktiviteter eller i netværksgrupper.  En  yngre  kvinde  sagde  efter  et par måneders deltagelse i kirkens aktiviteter  til  præsten:  »Jeg  kan  virkeligt  godt lide jeres fællesskab. Jeg vil gerne hjælpe til, fx i jeres børnekirke. Men du skal nok ikke sætte mig til at undervise, for jeg er stadig  ateist«.  Vi  lever  i  en  fragmenteret tid med mange ensomme og rodløse mennesker. Mange søger et imødekommende og  inkluderende  fællesskab,  hvor  man ikke skal tage maske på og spille en rolle for at blive accepteret.

Det  er  svært  i  vores  individualistiske tidsalder  at  begribe,  hvor  meget  Bibelen lægger vægt på fællesskabet, på kollektivet. Jesus kaldte ikke sine disciple til personlig udvikling, men til at blive en del af et kollektiv. De fulgte ham enten sammen med andre - eller slet ikke. Det var i smeltediglen af forskellige personligheder med Jesus i midten, at deres liv blev forvandlet fra simple fiskere og håndværkere til apostle - Guds særlige udsendinge - til hele verden. De etablerede overalt fælles- skaber, som var lokale udtryk for budskabet om Jesus.

Bibelens  mange  metaforer  for  kirken udtrykker en fælles identitet, fremfor en individuel: Et lem på kroppen; en (levende!) sten i templet; en soldat i hæren; en præst i et præsteskab. Særligt metaforen om  kropslemmerne  uddybes  af  Paulus. Et lem kan ikke finde sig selv alene. Det kan kun finde sig selv og sin rette funktion  som  en  del  af  et  større  fællesskab. Først som en integreret del af kollektivet giver dens funktion mening, og først dér bliver  dets  begrænsninger opvejet af andres styrker.

Denne  bibelske  vision  udfordres  af den forbrugertankegang, som er dybt indlejret i os. Vi tænker uvilkårligt på kirken som en institution, som skal være der, når jeg har brug for den. Når jeg betaler min kirkeskat  eller  mit  medlemsbidrag,  skal den levere den service, jeg med rette kan forvente.

Visionen  om  et  åbent  fællesskab  kan fra en anden vinkel udfordres af et sammentømret  fællesskabs  indspiste  kultur. Hvis  en  gruppe  mennesker  har  kendt hinanden over længere tid og har udviklet stærke relationer, kan sådan en gruppe have et internt sprog og være sig selv nok. Nogle respondenter kunne berette, at de tilsyneladende  var  kommet  til  et  åbent fællesskab, men at det hen ad vejen viste sig, at kirkens kerne var sat og virkede til at være sig selv nok.

Servicefællesskabet  og  det  indspiste fællesskabet er relationelle blindspor. Jeg mener,  at  det  er  et  modsvar  at  overveje den udsathed, som de bibelske fællesskaber som regel var undergivet. De bibelske hovedpersoner  levede  ikke  trygge  middelklassetilværelser.  De  var  ofte  ude  på virkeligt  dybt  vand.  Den  jødiske  grundfortælling er beretningen om Moses og jødernes eksodus fra Ægypten. Her blev en nation formet under stadige indre og ydre pres  og  trusler  på  dens  eksistens.  Den kristne  grundfortælling  handler  om  Jesus og hans disciple. Selvom Jesus tiltrak store  skarer,  levede  han  en  udsat  tilværelse,  forkastet  af  familie  og  efterstræbt af samfundets elite. Han blev henrettet på en anklage om oprør mod den romerske besættelsesmagt.

Spørgsmålet er, om det kristne fællesskab kan efterfølge Jesus fra en tryg position, hvor det kun engagerer sig i problemer og mennesker, hvis ikke det bliver alt for besværligt og omkostningsfyldt?

Jesus  havde  altid  plads  til  nye.  Han afviste  ingen,  heller  ikke  dem,  det  var dårligt  for  hans  image  at  omgås.  Jesus var ikke sat og veletableret, han var altid på vej. Jesus gør det meget klart i sin undervisning,  at  det  kristne  fællesskab  koster.  Teologer  som  Roxburgh  (Roxburgh 1997,  42)  og  Hirsch  (Hirsch  2006,  220) anvender  sociologen  Victor  Turners  begreb  liminaliet  for  at  beskrive  sådan  et fællesskab.  Liminalitet  betegner  perioder, hvor vi træder ind i noget ukendt og uprøvet. Det er liminalt at begynde på en ny arbejdsplads, at blive forældre eller at flytte til et nyt land. Det er liminalt at begynde at komme i et trosfællesskab, hvis det ikke har været en del af ens tilværelse før.  Et  liminalt  fællesskab  er  ikke  sat  og veletableret.  Det  er  foreløbigt  og  på  vej. Det er ikke fastlåst. Det er drevet af en højere mening, og det har plads til nye men- nesker i fællesskabet. Ligesom kirken skal være  på  bølgelængde  med  den  udenforståendes åndelighed for at bygge bro, skal den også være på bølgelængde med den udenforståendes liminalitet for at være et fællesskab, hun kan identificere sig med.

Jeg vil  påstå,  at  vi  kun  kan  være  virkeligt åbne kristne fællesskaber, hvis vi er villige til at lade os udfordre af de spørgsmål, som vores samfund kæmper med. Til ikke at isolere os i en kristen boble, men engagere  os  og  bygge  relationer.  Til  at møde alle  slags  mennesker  med  respekt og søge at bygge bro, samtidig med at vi holder fast ved vores tro og værdier. Til at investere af vores hjerte, hjem, penge, evner og bønner i det kristne fællesskab, vi er en del af. Dette vil formodentlig medføre periodevise følelser af liminalitet og sårbarhed.

## Medvandring med andre troende

I  vækkelsesbevægelserne har man typisk forstået konversion som en markant begivenhed med et klart »før« og et klart »efter«. I pinsekirkernes praksis bliver denne forståelse  underbygget  af  det  personlige vidnesbyrd  om,  hvordan  mennesker  har taget imod Jesus. Mønstret er som regel et klart  før  og  efter  den  personlige  omvendelse. Vækkelsesbevægelsernes  konversionsparadigme  er  inspireret  af  Paulus' mirakuløse  omvendelse  på  vejen  til  Damaskus.

Mine respondenter omtalte deres konversion  noget  mere  processuelt  som  en udvikling hen imod tro frem for et »før« og »efter«. De fleste havde haft en intuitiv  gudstro  som børn, som de var gledet bort fra senere i livet. De tog langsomme og forsigtige skridt for at sikre sig, at de havde  sig  selv  med  og  ikke  blev  presset ind  i  en  bestemt  religiøs  skabelon.  Konversion  var  med  andre  ord  nærmere  en proces end en event, en proces der strakte sig over længere tid.

Jeg  blev  ved  anden  interviewrunde efter  et  års  forløb  klar  over,  at  det  var afgørende for denne proces, at personen havde  fundet  en  medvandrer.  En  medvandrer  er  her  forstået  som  en  person, som de regelmæssigt talte med om åndelige spørgsmål og kunne dele livets store og små udfordringer med. De fleste søgte en person, der var mere erfaren omkring tro  og  kristendom  end  dem  selv.  Det  så ikke ud til, at det var vigtigt, at personen havde en formel skoling i teologi. Respondenterne efterspurgte livsvisdom fremfor faglig viden.

Spørgsmålet er, om ikke vækkelsesbevægelsernes  konversionsparadigme  har været ensidigt og forsimplet? Paulus' dra  matiske historie har et meget tydeligt »før« og »efter«. Men man kan spørge, om det er et fyldestgørende paradigme? Hvordan forholder det sig med Jesu disciple? Hvornår  blev  Peter,  Jakob,  Johannes  og Andreas  -  de  disciple  vi  ved  mest  om  egentlig omvendt? Var det ved det første møde,  som  Johannes  fortæller  historien (Johs  1,35-51)?  Var  det  ved  Peters  fiskefangst i Lukas' beretning (Luk 5,1-11), eller var det ved mødet ved søen i Matthæusevangeliet  (Mat  4,18-22)?  Eller  var  det ved en kombination af disse og andre begivenheder over tid? Evangelierne beskriver  nærmere  en  proces  end  et  markant »før« og »efter«. Den amerikanske ekseget Richard Peace argumenterer i Conversion in the New Testament: Paul and the Twelve for, at Markus Evangeliet er struktureret som en fortløbende konversionsberetning for Jesu disciple. Efter 3 års livsfællesskab og undervisning af Jesus, forstod de stadig ikke, hvad hans mission egentlig gik ud på. Selv efter opstandelsen forventede de stadig, at Jesus skulle blive en politisk Messias,  der  genoprettede  Israels  tabte politiske storhed.

Oldkirkens katekumenat er et interessant eksempel på en relationel og processuel  konversionstænkning.  Den  bedste kilde,  vi  har  om  katekumenatet,  hedder Den Apostolske Tradition. Skriftet tilskrives  Hippolyt,  som var presbyter i kirken i  Rom. Det er skrevet til et fællesskab af kristne i Rom i 200-tallet.

Ifølge  Den  Apostolske  Tradition  var dåbs  oplæringen, katekumenatet, en rejse. Hvis man blev optaget som katekumene, gennemgik man en oplæring af en anden kristen, en sponsor. Denne oplæring blev afsluttet  ved  dåben,  hvorefter  man  blev fuldt optaget i kirken og kunne deltage i den kristne nadver.

Oplæringsprocessen kunne strække sig  over  flere  år.  Ifølge  Den  Apostolske Tradition varede den tre år, selvom fokus ikke var på længden af oplæringen, men på de ønskede resultater i katekumenens liv.  I  denne  tidsperiode  deltog  katekumenen  i  kirkens  liv.  »Every  morning  they gathered along with some of the faithful to  receive  instruction,  which  the  Apostolic Tradition does not specify but which probably  gave  basic  teaching  about  the narratives and behaviour of the Christian community« (Kreider 2001, 10). Målet for oplæringen  var  ikke  først  og  fremmest teoretisk  oplæring,  men  derimod  at  den nye  troende  opøvede  nye  vaner  og  nye livsprioriteter.  Den  Apostolske  Tradition giver vejledning til, hvilke spørgsmål der kunne afklare, om oplæringen har båret den ønskede frugt. Det er spørgsmål som: »Have  they  lived  good  lives  when  they were catechumens? Have they honoured the  widows?  Have  they  visited  the  sick? Have they done every kind of good work?« (Kreider 2001, 11). Som det kan ses, handler  spørgsmålene  mere  om  en  givende livsstil end om teoretisk viden.

Vi skal ikke gentage en metodik, der er skabt i en helt anden kulturel virkelighed end vores egen. Men jeg tænker, at vi kan overveje,  hvad  det  var  i  katekumenatet, der  gjorde  oldkirken  i  stand  til  at  forme et  kristent  verdensbillede  og  en  kristen livsstil hos konvertitter i en multireligiøs kontekst. Vi er nemlig på nogle stræk i en sammenlignelig  situation,  hvor  vi  ikke længere  kan  regne  med  en  kulturel  oplæring i kristendom gennem skolen eller de mange foreninger, som sang eller (for) talte troen ind i tidligere generationer.

Oldkirkens katekumenat udfordrer os til at frigøre lægfolk til at investere tid og interesse i et andet menneske. Det vil for manges vedkommende fordre et brud med  den  blufærdighed,  som  betyder,  at man ikke taler meget om tro, tvivl og åndelige  erfaringer,  selv  med  sine  nærmeste.  Tro  er  personligt,  men  det  kan  ikke være privat, hvis vi skal tilbyde åndeligt søgende mennesker en medvandrer. Det er  ikke  et  kursus,  men  en  relation  med Gud  i  centrum.  Man  kan  næppe  mødes hver  morgen,  som  Hippolyt  foreskriver. Katekumenatet  peger  ikke  desto  mindre på nødvendigheden af en regelmæssig relation, så man mødes ofte nok til at følge op, huske hvad man talte om sidst og i det hele taget bevare momentum.

Endelig  bemærker  jeg,  at  katekumenatet  var  mere  fokuseret  på  livsstil  end på teoretisk viden. Vi har som mennesker brug for folk, som i praksis kan hjælpe os med  at  oversætte  de  kristne  visioner  og værdier  til  vores  hverdag:  Hvordan  kan jeg bede? Hvordan kan jeg få greb om Bibelen?  Hvad  betyder  næstekærlighed  på min arbejdsplads,  der  er  præget  af  spidse  albuer  og  personlige  karriereplaner? Hvordan  kan  jeg  vise  næstekærlighed overfor  udsatte  mennesker?  Der  findes ingen færdige eller enkle svar på disse og mange  andre  spørgsmål.  Men  det  er  en stor hjælp at have nogen at stille dem til. Nogen, som ikke har fundet de endelige svar, men som kan trække på personlige erfaringer, og som er villig til at bringe sin egen sårbarhed i spil.

Den Lutherske Kirke har siden Luthers opgør med gerningsretfærdigheden været tilbageholdende overfor eksistensen af en særlig kristen etik. Løgstrups dogme om, at der slet ikke findes en distinkt kristen etik, præger i udstrakt grad luthersk teologi. Jeg er i modsætning til Løgstrup ikke i tvivl om, at der findes en sådan. En etik, som ikke modsiger, men nærmere uddyber en almen skabelsesetik. Som medvandrer må man våge at give sit bud på, hvad denne etik i livets mange konkrete situationer indebærer. Ikke moraliserende, men dialogisk og med ydmyghed.

## Afslutning

Den  franske  filosof  Olivier  Roy  hævder i  sin Er  Europa  kristent, at  den  fremherskende  tendens  i  den  europæiske  protestantisme  er  selv-sekularisering  af  det religiøse (Roy 2019, 79). Kirken tilpasser sig ifølge Roy til samfundet, både etisk og teologisk, for at passe ind og forblive accepteret.

Hvis kirken skal have noget at tilbyde til  de  åndeligt  interesserede,  som  ikke har  nogen  forbindelse  med  kirkens  fællesskab, skal den på den ene side være tilgængelig og relevant. Men på den anden side skal den turde tro på sit eget budskab og forme en trosoplæring, som er åben for åndelige erfaringer, er båret af åbne fællesskaber og som udføres af troende, som inviterer andre med ind i deres trosrejse.

## Litteraturliste

Andersen, Peter B; Jakob Erkmen og Peter Gundelach.  2019.  »Udvikling  i  (ikke) religiøsitet«. I Usikker modernitet , redigeret af Morten Frederiksen, 231-264. København: Hans Reitzels Forlag.

Bastian, Peter. 2017. Altid allerede elsket. København: Gyldendal.

Hirsch,  Alan.  2006. The Forgotten Ways: reactivating the missional church. Grand Rapids MI: BrazosPress.

Jacobsen, Tonny. 2017. Åndeligt Venskab: svaret  på  kirkens  største  udfordring. Christiansfeld: ProRex.

Kreider, Alan. 2001. The Origins of Christendom  in  the  West. Edinburgh:  T&amp;T Clark.

Lüchau,  Peter.  2005.  »Sekularisering  eller individualisering«. I Gudstro i Danmark, redigeret af Morten Thomasen Højsgaard og Hans Raun Iversen, 4059. København: ANIS.

Partridge, Christopher. 2004. The Re-Enchantment of the West (Vol 1). London: T&amp;T Clark.

Peace, Richard V. 1999. Conversion in the New  Testament,  Paul  and  the  Twelve . Grand Rapids: Eerdmans.

Roxburgh,  Alan.  1997. The  Missionary Congregation,  Leadership,  &amp;  Liminality. Harrisburg, PA: Trinity.

Roy, Olivier. 2019. Er Europa Kristent? København: Vandkunsten.

Rørth,  Charlotte.  2015. Jeg  mødte  Jesus: Bekendelser fra en modvilligt troende. København: Informations forlag.

Rørth, Charlotte. 2017. Vi mødte Jesus  -  og  hvad  kommer  det  andre  ved? København: Gyldendal.

Rørth,  Charlotte.  2019. Gud,  du  er  jo lige  her:  sådan  lever  jeg  med  min  tro. København: Gyldendal.

Taylor, Charles. 2007 A Secular Age. Cambridge, Mass.: Harvard University Press.

## Forfatter

Tonny Jacobsen

Engdalsbakken 28 7100 Vejle

tj@bykirken-vejle.dk