Dante...Bruno. Vico..Joyce
Forfattere: Samuel Beckett
Tidsskrift: passage (1999-12-01)

## Dante  ...  Bruno. Vico  .. J oyce 1

## SAMUEL BECKETT

Faren ligger i de nydelige identifikationer. Opfattel­ sen  af Filos9fi  og  Filologi  som  et  par  negersangere fra  Teatro  dei Piccoli  er  lindrende,  som  det  at  be­ tragte en omhyggeligt foldet slånkesandwich. Giam­ battista Vico kwme ikke  selv  modstå  tiltrækningen ved  sådanne  sammenfald  af gestus.  Han insisterede på  den  fuldstændige  identifikation  af filosofisk  ab­ straktion og empirisk illustration og fjernede derved det absolutte præg ved begge forestillinger - ved at trække det virkelige uforsvarligt fri af dimensioner­ nes  grænser  og  ved  at  temporalisere  det,  som  er uden for tiden.  Og her er jeg så, med min håndfuld abstraktioner,  heriblandt især:  et  bjerg,  sammenfal­ det af  modsætninger, den cykliske evolutions uund­ gåelighed, et Poetologisk system, og muligheden for selv-udvidelse  i  Mr.  Joyces Work  in  Progress. Der melder  sig en  fristelse  til  at  behandle  hvert  begreb ligesom "a bass dropt neck fust in till a bung crate" og lave et virkeligt nydeligt arbejde ud af  det. Uhel­ digvis ville en sådan præcision i anvendelsen indbe­ fatte  en  forvrængning i  en  af to  retninger.  Skal vi virkelig vride et bestemt system afled for at kwme proppe det ned i en samtidsaktuel kasse,  eller redu­ cere størrelsen på denne kasse for at tilfredstille ana­ logifuskerne? Lit\_teraturkritik er ikke bogholderi.

Giambattista Vico var en praktisk,  rundhovedet na­ politaner. Det behager Croce at opfatte ham som en essentielt  spekulativ  mystiker, disdegnoso  dell'  empi­ rismo. Det er  en  forbavsende  fortolkning, i betragt­ ning af  at han i mere end tre femtedele af  sin Scienza Nuova er beskæftiget med empiriske undersøgelser. Croce stiller ham i modsætning til Ugo Grozios re­ formistiske,  materialistiske  skole  og  frikender  ham for Hobbes,  Spinoza,  Locke,  Bayle  og Machiavellis utilitaristiske tilbøjeligheder. Man kan ikke sluge alt dette  uden  protest.  Vico  definerer  Forsynet  som: "una  mente  spesso  diversa  ed  alle  volte  tutta  contraria  e sempre superiore ad essi fini particolari  che essi uomini si avevano proposti;  dei quali  fini ristretti  Jatti mezzi per ser­ vire a  fini piu  ampi,  gli ha sempre adoperati per conservare l'umana  generazione  in questa  terra". 2 Hvad  kunne være mere  utilitaristisk?  Som  det  vil  fremgå af det følgende,  er  hans  behandling af poesien,  myten og sprogets  oprindelse  og  funktioner  så  fjernt  fra  det mystiske,  som  man  kan  forestille  sig.  For  vort  øje­ blikkelige formål betyder det imidlertid mindre, om vi opfatter ham som mystiker eller som videnskabe­ lig  forsker;  men der  kan ikke  være  delte  meninger om  hans  status  som fornyer. Hans  inddeling  af det menneskelige  samfunds  udvikling  i  tre  tidsaldre: Teokratisk,  Heroisk,  Human  (civiliseret),  med  den tilhørende klassifikation af  sproget: Hieroglyfisk (helligt),  Metaforisk (poetisk),  Filosofisk  (i stand til abstraktion  og  generalisering),  var  på  ingen  måde ny, selvom det må have set sådan ud for hans samti­ dige. Han fik sin bekve=e klassifikation fra ægyp­ terne,  via Herodot.  Samtidig  er  det umuligt at  be­ nægte den originalitet, hvormed han praktisk anvendte  og  udviklede  dens  implikationer.  Hans fremstilling  af  Samfundets  uomgængeligt  cykliske progression  var  fuldstændigt  ny;  om  end  kimen  til den var indeholdt i Giordano Brunos behandling af identificerede modsætninger. Men det er i 2. Bog, af Vico selv beskrevet som: "tutto il  corpo ..  .la  chiave ma­ estra  ...  dell'  opera" ,3 at  den  ubetingede  originalitet  i hans intelligens  træder  frem;  her  udviklede  han  en teori om poesien og sprogets oprindelse, om mytens betydning og om den barbariske civilisations natur, der  må  have  virket  som intet  mindre  end  et  ufor­ skammet udfald mod traditionen. Disse to aspekter afVico har deres forplantninger, deres genanvendel­ ser - uden at de dog på nogen måde bliver eksplicit illustreret - i TiVork in Progress.

Først er det nødvendigt at presse  Vicos - den viden­ skabelige historiker - h yp otese sammen. I begyndel­ sen  var  tordenen:  tordenen  frisatte  Religionen,  i dens  mest  objektive  og  ufilosofiske  form - afguds­ d yr kende  animisme:  Religionen  frembragte  Sam­ fundet,  og  de første  sociale  mennesker  var  hulebo­ ere,  der  søgte  ly  for  en  passioneret  Natur:  dette primitive  familieliv  modtog  den  første  tilskyndelse til udvikling fra ankomsten af skrækslagne vagabon­ der:  indrømmet,  de er de første slaver:  idet de  bli­ ver stærkere, kræver de rettigheder til jorden, og en despotisme  har  udviklet  sig  til  en  primitiv  feuda­ lisme: hulen bliver til en by og det feudale system et demokrati:  så  et  anarki:  dette  rettes  op  ved  en  til­ bagevenden til monarki: det sidste stadie er en ten­ dens henimod gensidig destruktion: nationerne spredes,  og  Samfundets Fønix rejser sig ud af  deres aske.  Til  denne  seksdelte  sociale  progression  svarer en  seksdelt progression  i  menneskelige  motiver: nødvendighed, nyttighed, bekvemmelighed, lyst, luksus, misbrug af luksus: og deres inkarnerede ma­ nifestationer: Polyfem, Akilleus,  Cæsar  og Alexan­ der,  Tiberius,  Caligula og Nero.  På dette tidspunkt bruger  Vico Bruno - om end han omhyggeligt und­ går at sige det - og bevæger sig fra ganske arbitrære data  til  filosofisk  abstraktion.  Der  er  ingen  forskel, siger  Bruno,  mellem  den  mindst  mulige  korde  og den  mindst  mulige  bue,  ingen  forskel  mellem  den uendelige cirkel og den rette linje. Maxima og  mi­ nima  er  et  og  samme  i  de  enkelte  modsætninger. Minimal varme ækvivalerer minimal kulde. Følgelig er  transmutationer  cirkulære.  Et  princip  (minima) i en  modsætning  tager  sin  bevægelse  fra  en  andens princip  (maxima).  Derfor falder ikke alene  minima sammen med minima og maxima med maxima, men minima  med  maxima  i  transmutationernes  række­ følge.  Maksimal  hastighed  er  en  hviletilstand.  Et maksimum af forfald og et minimum af skabelse er identisk: i princippet er forfald skabelse. Og alle ting bliver  i  sidste  instans  identificeret  med  Gud,  den universelle  monade,  monadernes  Monade.  Ud  fra disse  overvejelser  udviklede Vico  en  Videnskab  og en Filosofi om Historien. Det  kan  være en morsom øvelse  at  tage  en  historisk  figur,  såsom  Scipio,  og nummerere ham som nr.  3, men dette er ikke afgø­ rende vigtigt.  Hvad der er  afgørende  vigtigt,  er er­ kendelsen af,  at  overgangen  fra  Scipio til  Cæsar  er lige så uundgåelig som overgangen fra Cæsar til Ti­ berius, eftersom forfaldets blomster i Scipio og Cæ­ sar er kimene til vitalitet hos  Cæsar  og Tiberius.  Vi har således  et scenarie for menneskelig progression, der  i  sin  bevægelse  afhænger  af  individer  og  på samme  tid er  uafhængigt af  individer,  i  kraft af  en tilsyneladende forudgivet cykliskhed. Det  følger heraf,  at  Historien  hverken  skal  anskues  som  en formløs  struktur,  udelukkende et  resultat  af indivi­ duelle  agenters  præstationer,  eller  som  besiddende en realitet uafhængig af og løsrevet fra disse, indfriet bag ryggen af dem og på trods af dem, et værk af en eller  anden  overlegen  kraft, skiftevis  kendt  som Skæbnen,  Tilfældet, Lykken, Gud.  Vico  afviser begge  disse  opfattelser,  den  materialistiske  og  den transcendentale,  til  fordel  for  den  rationelle.  Indi­ vidualitet  er  konkretisering  af  universaliteten,  og hver individuel handling er  på samme tid overindi­ viduel. Det individuelle og det universelle kan ikke betragtes  som  adskilte  fra  hinanden.  Historien  er med andre ord ikke resultatet af Skæbnen eller Til­ fældet - i begge tilfælde ville individet blive adskilt fra sit produkt - men resultatet af en Nødvendighed som ikke er Skæbne,  af  en  Frihed  der  ikke er Til­ fældighed (sammenli gn med Dantes "frihedens åg").  Denne  kraft  kaldte  han  for  Guddommeligt Forsyn,  mens han virkelig, fornemmer man, holder tungen lige i munden.  Og det er til dette Forsyn, at vi må spore de tre institutioner,  der er fælles for alle samfund: Kirke, Ægteskab, Begravelse. Dette er ikke Bossuets transcendentale og mirakuløse Forsyn, men et immanent,  der  er selve  menneskelivets stof og virker ved naturlige midler. Menneskeheden er i sig selv dets  værk.  Gud handler over for menneske­ heden,  men  ved  at  bruge  den.  Menneskeheden  er guddommelig, men intet  menneske er guddomme­ ligt.  Mr. Joyce  antager  tydeligvis  denne  sociale  og historiske  klassifikation  som  en strukturel  bekvem­ melighed - eller  ubekvemmelighed.  Hans  position er på ingen måde :filosofisk. Det er den distancerede holdning  hos  Stephen  Dedalus  i Portrait  o f  the  Ar­ tist  ...  , der  for dekanen beskriver Epiktet som "en æl­ dre gentleman som sagde,  at  sjælen  på  mange  må­ der er som en spand vand". Lampen er vigtigere end lampetænderen.  Med strukturel mener jeg ikke blot en  dristig,  udvendig  opdeling,  et  nøgent  skelet  til opbevaring  af materialet. Jeg  tænker  på  den  ende­ løse,  substantielle  variation  over  disse  tre  takter  og den indre sammenvævning af disse tre temaer til en dekoration af arabesker - dekoration,  og  dog mere end dekoration.  Første  del  er  en  masse  af  fortidig skygge, derfor svarende til Vicos  første menneske­ lige  institution, Religionen,  eller  til  hans  Teokra­ tiske tidsalder,  eller  simpelthen  til  en abstraktion Fødsel.  Anden del er  børnenes  kærlighedslege,  sva­ rende til den anden institution, Ægteskabet, eller til den Heroiske alder, eller til en abstraktion - Moden­ hed.  Tredje  del  gennemlægges i  søvne,  svarende til den tredje institution, Begravelse,  eller  til  den Hu­ mane alder, eller til en abstraktion - Forfald. Fjerde del er dagen, der begynder på ny, og svarer til Vicos Forsyn, eller til en abstraktion - Skabelse. Mr. Joyce tager ikke fødslen  for givet, som Vico synes at have gjort det. Så meget for de tørre knogler. Bevidsthe­ den om, at der er en stor del af det ufødte barn i den livløse firsårige,  og en stor del af begge i manden på højdepunktet af hans livs kurve, fjerner al den stive gensidige udelukkelse,  som ofte er faren  ved nyde­ lige  konstruktioner.  Forfald  er  ikke  udelukket  fra første del og heller ikke modenhed fra tredje del. De fire  "lovedroyd  curdinals"  præsenteres  på  samme plan  "his  element  curdinal  numen  and  his  ene­ ment  curdinal  marrying  and  his  epulent  curdinal weisswasch and  his eminent curdical Kay o'  Kay!". Der er talrige henvisninger til Vicos fire menneske­ lige institutione r  - Forsynet  regnet  som  en af  dem! "A good clap, a fore wedding, a bad wake, tell hell's well":  "their  weatherings  and  their  marryings  and their  buryings  and  their  natural  selections":  "the lightning look,  the birding cry,  awe from the grave, ever-flowing on our times":  "by  four hands offore­ thought the first babe of reconcilement is laid in its last cradle of hume sweet hume".

Bortset fra denne emfase på menneskehedens fæl­ les,  håndgribelige  bekvemmeligheder finder vi ofte udtryk  for  Vicos  insisteren på  den  uundgåelige ka­ rakter af  enhver  progression - eller retrogression:

The Vico road goes round to meet where terms begin. Still onappealed to by the cycles and onappealed by the recoursers, we feel all serene, never you fret, as regards our dutyful cask.  ... before there was a man at all in Ireland there was a lord at Lu­ can. We only wish everyone was as sure of anything in this wa­ tery  world  as  we  are  of  everything  in  the  newl yw et  fellow that's bo  und to follow.  ...

The efferfreshpainted li vy in beautific repose upon the silence of the dead from Pharoph the next first down to ramesheckles the last bust thing.

In faet, under the close eyes of the inspectors the traits featu­ ring the chiaroscuro coalesce, their contrarieties eliminated, in one stable somebody similarly as by the providential  warring of heartshaker with housebreaker and of dramdrinker against freethinker  our social something bowls along bumpily,  expe­ riencing a  jolting series of prearranged disappointments, down the long lane of (it's as semper as oxhousehumper) generations, more generations and still more generations

- dette  sidste  et  tilfælde  af  Mr. Joyces  sjældne  sub­ jektivisme.  Kort  sagt,  her  er  hele  menneskeheden cirklende  med fatal  monotoni  rundt  om  Forsynets omdrejningspunkt  - det  er  "the  convoy  wheeling encirculing abound the gigantig's lifetree". Hermed er der sagt nok, eller i det mindste antydet, til at vise hvordan Vico substantielt er til stede i Work in Pro­ gress. Ved at gå til Poetikkens Vico håber vi at kunne etablere en endnu mere slående, om end mindre di­ rekte,  forbindelse.

Vico  afviste  tre  populære  fortolkninger  af  den poetiske ånd,  der  opfattede poesi som enten en op­ findsom,  populær fremstilling af  :filosofiske  forestil­ linger,  eller  en  morsom,  selskabelig  adspredelse  el­ ler en eksakt  videnskab, tilgængelig  for alle i besiddelse  af  en  brugsvejledning.  Poesi,  siger  han, blev  født af nysgerrighed, uvidenhedens datter. De første mennesker måtte skabe materien ved fantasi­ ens  kraft,  og  "digter"  betyder  "skaber".  Poesi  var menneskeåndens første handling, og uden den kunne  tanken ikke eksistere. Barbarer,  ude af stand til analyse  og  abstraktion,  må bruge deres fantasi til at  forklare,  hvad  deres  forstand  ikke  kan  begribe. Før artikulation kommer der sang; før abstrakte ter­ mer, metaforer. Den fi gur ative karakter af den æld­ ste  poesi bør ikke  anskues som raffineret konditor­ kunst,  men  som  vidnesb yr d  om  et  armodsramt ordforråd og en manglende evne til at opnå abstrak­ tion.  Poesi  er  i  det  væsentlige  Metafysikkens  anti­ tese:  Metafysikken  renser  sanserne  ud af  sindet  og d yr ker  det  at  gøre  det  spirituelle  kropløst;  poesi er ren  lidenskab  og  følelse  og  levendegør  det  uorga­ niske; metafysik er mest perfekt når den tager sig af universalier; poesi mest når den tager sig af partiku­ lariteter.  Digterne  er  menneskehedens sanser,  filo­ sofferne  dens  intelligens. Ud fra skolastikernes  ak­ siom: "niente e nel  nell'intelleto  che  prima  non  sia  nel senso" ,4 følger det at poesi er en første betingelse for filosofi og civilisation. Den primitive animistiske be­ vægelse  var  en  manifestation  af: ''Jorma  poetico  dello spirito" . s Hans  behandling  af  sprogets  oprindelse  skrider frem  ad de  samme baner.  Her  afviste  han  igen  de materialistiske og  transcendentale  opfattelser;  den ene  som  erklærer  at  sproget  ikke  er  andet  end  en høflig  og konventionel symbolisme; den anden som i  desperation  beskriver  det  som  en  gave  fra  Gud­ erne. Ligesom før er Vico rationalisten, opmærksom på  sprogets  naturlige  og  uundgåelige  vækst.  I  dets første,  stumme  form  var  sproget  gestus.  Hvis  en mand ville  sige  "hav",  pegede han mod havet. Med animismens  udbredelse  blev  denne  gestus  erstattet med  ordet  "Neptun".  Han  retter  vores  opmærk­ somhed mod det faktum, at hvert eneste naturlige, moralske  og  økonomiske  livsbehov  har  sit  verbale udtryk  blandt  den ene  eller  den anden af  Græken­ lands 30.000 guddomme. Dette er Romers "Guder­ nes  sprog".  Dets  udvikling  gennem  poesien  til  et højt  civiliseret  udtryksmiddel,  rigt  på  abstrakte  og tekniske  termer,  var  lige  så lidt vilkårlig  som selve samfundets evolution. Ord har deres progression, li­ gesom  sociale  faser  har  det.  "Skov-hytte-landsby­ by-akademi"  er  en  grov  progression.  En  anden: "bjerg-slette-flodbred".  Og  hvert  ord  ekspanderer

- med  psykologisk  uundgåelighed.  Tag  det  latinske ord "Lex".
- I. Lex  = Afgrøde af agern.
- 2.
- Ilex  = Træ som producerer agern.
3. Legere = At samle.
4. Aquilex = Han som samler vandene.
5. Lex  =  Samling  af  mennesker,  offentlig  forsam­ ling.
6. Lex= Lov.
7. Legere = At samle bogstaver sammen til et ord, at læse.

Ethvert ords rod kan spores tilbage til et før-sprog­ ligt symbol. Denne tidlige mangel på evne til at ud­ drage  det  abstrakte  fra det  partikulære  producerede Type-navnene. Det er barnets sind om igen. Barnet udstrækker navnene på de første velkendte objekter til  andre,  fremmede  objekter  i  hvilke  han  aner  en analogi. De første mennesker, som var ude  af stand til  at  danne  den  abstrakte  forestilling  om  "digter" eller  "helt",  navngav  enhver  helt  efter  den  første helt,  enhver  digter  efter  den  første  digter.  V ed  at være opmærksom på skikken at betegne en gruppe af individer  med deres prototypes egennavn,  kan vi forklare diverse klassiske  og  mytologiske mysterier. Hermes er prototypen på den egyptiske opfinder: li­ geledes med Romulus,  den store lovgiver,  og Her­ kules,  den  græske  helt:  ligeledes med Romer. Såle­ des  hævder  Vico  sprogets  spontane  karakter  og benægter  dualismen mellem  poesi og  sprog.  På samme  måde  er  poesi  grundlaget  for  skriften.  Da sproget bestod af gestus, var det sagte og det skrevne identisk.  Hieroglyffer,  eller  helligt  sprog  som  han kalder det,  var ikke filosoffernes  opfindelse af mys­ tiske  udtryk  for  dybsindige  tanker,  men  en  simpel nødvendighed  for  primitive  folkeslag.  Bekvemme­ lighed  begynder  først  at  manifestere  sig  selv  på  et langt  mere  fremskredent  stadie  i  civilisationen,  i form af alfabetismen. Her skelner Vico, i det mind­ ste  implicit,  mellem  skrift  og  direkte  udtryk.  I  det direkte udtryk er form og indhold uadskillelige. Ek­ sempler er Middelalderens medaljer, som ingen ind­ skrift  bar  og  som  var  et  stumt  vidnesb yr d  om  det konventionelle  alfabet-skrifts  skrøbelighed:  og  vor tids flag.  Som med Poesi og Sprog, således også med Myte.  Ifølge  Vico  er  myten  hverken  en  allegorisk fremstilling af generelle :filosofiske aksiomer  (Conti, Bacon),  ej  heller  et  derivat  fra  bestemte  folkeslag, som fx  hebræerne  eller  egypterne,  endsige  enkelt­ stående  poeters arbejde, men  en  historisk  frem­ stilling  af  fakta,  af  virkelige  samtidige  fænomener, virkelige i den forstand at de var skabt med nødven­ dighed  i  primitive  sjæle,  der  troede  fuldt  og  fast  på dem.  Allegorien  forudsætter  en  trefoldig  intellek­ tuel operation: konstruktionen af et budskab med en generel betydning,  forberedelsen  af  en  fortællende form,  og en manøvre af betydelig teknisk vanskelig­ hed i foreningen af de to,  en manøvre som lå fuld­ stændig  uden  for  det  primitive  sinds  rækkevidde. Hvis vi endvidere betragter myten som i det væsent­ lige  allegorisk,  er  vi ikke  forpligtet  til  at  acceptere den  form,  hvori den  er dannet som  en  fremstilling af  kendsgerninger.  Men  vi  ved,  at  de  faktiske  ska­ bere af disse myter fuldt ud tog dem for pålydende. Jupiter  var  ikke  et  symbol:  han  var  forfærdelig  vir­ kelig.  Det  var  netop  den på overfladen  metaforiske karakter,  som  gjorde  dem  forståelige  for  folk,  der var ude af stand til at tage imod noget, der var mere abstrakt end den ligefremme, objektive fremstilling.

Sådan  tager  en  pinefuld  fremstilling  af  Vicos  dy­ namiske  behandling  af  Sproget,  Poesien  og  Myten sig ud.  For nogle vil han muligvis stadig fremstå som en mystiker:  i så tilfælde er der tale om en mystiker der afviser det transcendentale i enhver skikkelse og form som en faktor i menneskelig udvikling, og hvis Forsyn  ikke  er  tilstrækkelig  guddommeligt  til  at kunne  klare sig  uden menneskehedens medvirken.

Når vi vender os mod Work in Progress, erfarer  vi, at spejlet ikke er så konvekst. Her er der direkte ud­ tryk - sider  op  og  sider  ned  af  det.  Og  hvis I ikke kan forstå det, mine damer og herrer,  så er det fordi I er for  dekadente til at tage imod det. I er ikke til­ fredse,  medmindre  form  er  så  strengt  skilt  fra  ind­ hold, at I kan forstå det ene uden at besvære jer med at læse det andet.  Den hastige opsamling og opsug­ ning  af  betydningens  beskedne  fløde  bliver  mulig­ gjort af det, jeg  vil tillade mig at kalde en vedvaren­ de proces af omfangsrigt intellektuelt mundvanderi. Her kan formen, som er et arbitrært og uafhængigt fænomen,  ikke  opfylde nogen højere  funktion  end den at være stimulus for en tertiær eller kvartær be­ tinget  refleks  af  savlende  forståelse.  Når  Miss  Re­ becca West gør klart skib for en sørgmodig nedgø­ relse af det narcissistiske  element hos Mr. Joyce  ved indkøbet af  3  hatte,  fornemmer  man,  at  hun  sand­ synligvis vil bære dette stiveste puds ved alle sine in­ tellektuelle festmiddage,  eller  alternativt,  at hun vil udøve en mere bemærkelsesværdig kontrol over sine spytkirtler,  end det er  muligt for  Monsieur  Pavlovs stakkels  hunde.  Denne  bogs· titel  er  et godt eksem­ pel  på  en  form,  som  har  en  streng,  indre  bestem­ melse.  Den burde kunne holde vand mod den sæd­ vanlige bølge af intellektuelle skældsord:  og den vil måske for nogle fremkalde billedet af et dusin  god­ troende Joshuaer,  der lusker rundt omkring Queen's Hall,  idet  de  banker  deres  stemmegafler  let  mod fingernegle,  der  endnu  ikke  er  blevet  forfinet  helt bort.  Mr.  Joyce  har  noget  at  sige  til  jer  om  dette: "Yet  to  concentrate  solely  on  the  literal  sense  or even  the  psychologial  content  of  any  document  to the  sore neglect of  the  enveloping facts themselves circumstantiating it is just as harmful; etc.". Og end­ videre:

Who  in  his  heart  doubts  either  that  the  facts  of  feminine clothiering are there all the time or that the feminine fi.ction, stranger than the facts,  is there  also  at the  same  time, only a little to the rere? Or that one may be separated from the other? Or that both may be  contemplated  simultaneously?  Or that each may be taken up in turn and considered  apart from the other?

Her er form  indhold,  indhold er form.  I  klager  jer over,  at  det  her  ikke  er  skrevet  på  engelsk.  Det  er overhovedet ikke skrevet. Det skal ikke læses - eller rettere,  det  skal  ikke  kun læses.  Det  skal ses  på  og lyttes til. Hans skrift er ikke om noget, den er dette no­ get  selv. (En  kendsgerning  som er  blevet  forstået  af en eminent engelsk forfatter og historiker hvis værk står i komplet modsætning til Mr. Joyces). Når me­ ningen er søvn,  falder  ordene i søvn.  (Se slutningen af Anna Livia). Når meningen danser, danser ordene. Tag  blot  passagen  ved  slutningen  af  Shauns  h yr de­ digt:

To stirr up love's young fizz I tilt with this bridle's cup cham­ pagne,  dimming douce from  her peepair  of hide-seeks right squeezed on my snowy-breasted and while my pearlies in their sparkling  wisdom are nippling her bubblets I  swear  (and let you swear) by the bumper round of  my poor old snaggletooth's solidbowel I ne'  er will prove I'm untrue to (theare!) you liking so long as my hole looks. Down.

Sproget  er  beruset.  Ordene  selv  er  væltet  frem  og sprudlende. Hvordan kan vi bestemme denne gene­ relle æstetiske årvågenhed, uden hvilken vi ikke kan håbe at  lokke  betydningen i en  fælde,  betydningen som  bestandigt  stiger  op  til  formens  overflade  og bliver  formen selv? Skt. Augustin sætter  os på spo­ ret af et  ord  med  sit "intendere". 6 Dante  siger: "Donne ch  'avete intelletto d  'amore", og " Voi  che,  inten­ dendo,  il terzo  ciel movete", 7 men hans "intendere" an­ tyder en rent intellektuel operation. Når en italiener idag siger "Ho  inteso"[jeg har  fattet det] mener  han noget midt imellem "Ho udito" [jeg har hørt] og "Ho capito" [jeg  har  forstået],  en  rodet,  sanselig  tanke­ virksomhed. Måske er  "apprehension" det mest til­ fredstillende engelske ord.  Stephen  siger  til Lynch: "Temporal  or  spatial,  the  esthetic  image  is  :first luminously  apprehended  as  selfbounded  and  self­ contained  upon  the  immeasurable  background  of space and time which is not it  .....  You apprehend its wholeness". En  pointe  må  klargøres:  Skønheden  i Work  in Progress er  ikke  kun  fremført  i  rum,  efter­ som en fyldestgørende tilegnelse af den i lige så høj grad afhænger af dens synlighed som af dens hørbar­ hed.  Der  er  såvel  en  rumlig  som  en  tidslig  enhed, der skal opfattes. Udskift "og" med "eller" i citatet, og det bliver indlysende, hvorfor det er lige så util­ strækkeligt  at tale om  "læsning"  i forbindelse med Work in Progress, som det er  urimeligt at tale om at "forstå"  den  afdøde  Mr.  Nat  Goulds  værk.  Mr. Joyce har afra:ffineret sproget. Og det er værd at be­ mærke  at  intet  sprog  er  så  raffineret  som  engelsk. Det er  abstraheret til døde. Tag  ordet  "doubt": det giver os ikke just nogen sansemæssig forestilling om tøven,  om  nødvendigheden  af  at  vælge,  om  ube­ vægelig ubeslutsomhed. Hvad  det  tyske  "Zweifel" derimod  gør,  og,  i  mindre  omfang,  det  italienske "dubitare". Mr. Joyce erkender, hvor utilstrækkeligt

"doubt"  er  til  at  udtrykke  en  tilstand  af  ekstrem usikkerhed og  erstatter  det  med  "in  twosome  twi­ minds". Han er ej heller på nogen måde den første, som indser  vigtigheden af  at behandle ord som  an­ det og mere end høflige  symboler.  Shakespeare be­ nytter  sig  af  fede,  klistrede ord for  at udtrykke  for­ dærv:  "Duller  shouldst  thou be than  the  fat  weed that rots  itself  in death on Lethe's  wharf ". Vi hører mudderet  slubre  gennem  Dickens' beskrivelse  af Thames i Great Expectations. Denne skrift som I sy­ nes er så uforståelig,  er et kvintessentielt ekstrakt af sprog og  maleri  og gestus,  med  al den uundgåelige klarhed, som hører til et gammelt uartikuleret stade. Her  er  hieroglyffernes  vilde  økonomi.  Her  er  ord ikke de høflige forvridninger af  det tyvende århun­ dredes tryksværte. De er levende. De skubber sig vej ned over siden,  og  gløder og flammer og falmer og forsvinder. "Brawn is  my name and broad is my na­ ture and l've  breit  on  my brow  and  all's  right  with every  feature  and  l'11  brune  this  hird  or  Browns Bess's bung's gone handy". Dette er Brawn susende med en let vind gennem træerne,  eller  Brawn som forsvinder  med  solnedgangen.  For  vinden  gennem træerne betyder lige så  lidt for  dig som aftenudsig­ ten fra Piazzale Michelangiolo - om end du accep­ terer  dem  begge  fordi  din  ikke-accept  ville  være uden  betydning,  dette  Brawns  lille  eventyr  betyder intet for dig - og du accepterer det ikke, selvom din ikke-accept  også  her  er  betydningsløs.  Heller  ikke H.C. Earwigger er tilfreds med at blive omtalt som skurken i en knaldroman og  derefter  blive droppet, indtil fortællingens  logik  kræver,  at der refereres til ham igen. Han vedbliver  med at melde sig gennem endnu  et  par  sider,  ved  hjælp  af  gentagne  ombyt­ ninger  af  sine  "normative bogstaver",  som om han ville  sige:  "Dette  handler  kun  om  mig,  H.C.  Ear­ wigger:  glem  ikke,  dette  er  kun om  mig!".  Denne indre,  elementære  vitalitet  og  nedbrydning  af  ud­ trykket  giver  formen  en  rasende  rastløshed,  som passer  beundringsværdigt  til  værkets  purgatoriale aspekt. Der  er  en endeløs verbal gæring, modning, forrådnelse, det mellemliggendes cykliske d yn amik. Denne reduktion af forskellige udtryksmedier til de­ res primitive, økonomiske ligefremhed, og sammen­ smeltningen af disse oprindelige kerner til et assimi- leret  udtryksmedie,  der  skal  udvendiggøre  tanken, er  ren  Vico,  og  Vico  overført  på  stilens  problem. Men Vico er mere direkte afspejlet end ved destilla­ tionen  af  uforenelige  poetiske  ingredienser  til  en syntetisk  sirup.  Vi bemærker,  at der er beskedne el­ ler  ingen  forsøg  på subjektivisme  eller  abstraktion, ingen forsøg på metafysisk generalisering.  Vi bliver præsenteret  for  et  udsagn  om  det  partikulære.  Det er  den  gamle  myte:  pigen  på  muddervejen,  de  to vaskekoner  ved  flodens  bredder.  Og der  er  en  be­ tragtelig  animisme: bjergets "abhearing", floden "puffing  her  old  doudheen."  (Jfr.  den  smukke  pas­ sage:  "First  she  let  her  hair  fall  down  and  it  flus­ sed".)  Vi  har  Type-navne:  Isolde - en hvilken som helst  smuk  pige:  Earwigger  Guiness's  Bryggeri, Wellington monumentet, Fønix Park, alt der indta­ ger en ekstremt bekvem position mellem de to stole. Anna Livia selv,  Dublins moder, men ikke mere den eneste moder end Zoroaster  var den eneste oriental­ ske  stjernekigger.  "Teems  of  times  and  happy  re­ turns.  The same anew. Ordovico or viricordo. Anna was,  Livia  is,  Plurabelle's  to  be.  Northmen's  thing made Southfolk's place, but howmultyplurators made eachone  in person." Basta! Vico og Bruno er her, og mere substantielt end det kunne se ud til ud fra  denne  hastige  oversigt  over spørgsmålet.  Til glæde for de, som nyder en parentetisk snerren,  vil vi henlede opmærksomheden på  det faktum,  at da Mr.  Joyces tidlige pamflet The Day of the Rabblemenfl fremkom, blev  de lokale filosoffer kastet ud i en til­ stand  af  forvirring  ved  første  linjes  reference  til "The Nolan".  Det lykkedes dem langt om længe at identificere dette mystiske individ som en af de mere ukendte oldgamle irske konger. I nærværende værk optræder han ofte som "Browne &amp; Nolan", navnet på  en  bemærkelsesværdig  bogog  papirhandler  i Dublin.

For at retfærdiggøre vores titel,  må vi gå nordpå, "Sovra'l  bel fiume  d'Arno  alla  gran  villa" ... 9 Mellem "colui per lo cui  versa -il meonio cantor none piu solo" r o og den "still today insufliciently malestimated note­ snatcher,  Shem  the Penman",  er  der  en  betydelig indirekte  lighed.  De  så  begge,  hvor  udmattet  og fladtrykt de snu  litterære  teknikeres  konventionelle sprog var, de afviste begge en tilnærmelse til et uni- verselt sprog.  Selvom engelsk  endnu  ikke så afgjort er en dannet nødvendighed, som latin var det i Mid­ delalderen,  kan  man  dog  med rette hævde,  at dets position  i  forhold til  andre  europæiske  sprog  i  vidt omfang svarer til det middelalderlige latins relation til  de  italienske  dialekter.  Dante  benyttede  sig  ikke af  det  folkelige  sprog  på  baggrund  af  nogen  lokal chauvinisme,  ej  heller  ud fra  nogen  hensigt  om  at fremhæve  det  toscanskes  overlegenhed  som  talt italiensk over for  alle dets rivaler.  Ved læsningen af hans De  Vulgari  Eloquentia rr bliver  vi  slået  af  hans fuldstændige  frigørelse  fra  provinsiel  fordomsfuld­ hed.  Han  angriber  denne  verdens  Portadownians: "Nam quicumque tam obscenae rationis est,  ut locum suae nationis delitossisimum credat esse sub sole,  huic etiam præ cunctis  propriam  volgare  licetur,  idest  maternam  locutio­ nem. Nos autem, cui mundus est patria  ....  etc!' 12 Da han når til at undersøge dialekterne, finder han toscansk: "turpissimum  ...  jere  omnes  Tusci  in  suo  turpiloquio  ob­ tusi  ....  non restat in dubio quin aliud sit vulgare quod quae­ rimus  quam quod  attingit  populus  Tuscanorum" \_r3  Hans konklusion  er,  at  eftersom  fordærvet  er  fælles  for alle dialekter,  er  det umuligt at  vælge  een  fremfor en anden som en passende litterær form, og at den som  vil  skrive  på  folkesproget,  må  opsamle  de  re­ neste elementer fra  hver  enkelt dialekt og konstru­ ere et kunstigt sprog,  som i det mindste vil være af mere  end  en  afgrænset  lokal  interesse:  og  det  er præcist,  hvad  han  gjorde.  Han  skrev  lige  så  lidt  på florentinsk  som på  napolitansk.  Han skrev  et hver­ dagsligt sprog, der kunne have været talt af en ideel italiener,  som  havde  optaget  det  bedste  fra  alle  sit lands  dialekter,  men  som  i  realiteten  bestemt  ikke blev  talt,  eller  som  nogensinde  havde  været  det. Hvilket  gør  kort  proces  med den  vigtigste indven­ ding, der kunne have været rejst mod denne tiltræk­ kende  parallel  mellem  Dante  og  Mr. Joyce  vedrø­ rende sprogspørgsmålet, dvs.  at Dante i det mindste skrev  det,  som blev talt i hans bys gader,  hvorimod ingen skabning i himlen eller på jorden nogensinde har talt sproget i vVork in Progress. Det er kun rime­ ligt at indrømme, at et internationalt fænomen ville kunne  være i stand til at tale det,  ligesom  et inter­ regionalt fænomen i 1300 kunne have talt den Gud­ dommelige  Komedies sprog. Vi  er tilbøjelige til at glemme,  at  Dantes  litterære  publikum  var  latinsk­ sproget,  at  formen  på hans  Digt  skulle  vurderes  af latinske  øjne  og ører,  ud fra  en  latinsk Æstetik  der ikke  tålte  nogen  fornyelse  og  som  næppe  kunne undgå  at  blive  irriteret  over  udskiftningen  af  den elskværdige  elegance  i: "Ultima  regna  canam, fluido contermina mundo"I4 med den "barbariske" ligefrem­ hed i: "Nel mezzo del cammin di nostra vita", rs ligesom engelske øjne og ører foretrækker:  "Smoking his fa­ vourite pipe in the sacred presence  of ladies" frem­ for:  "Rauking his flavourite turfco in the smukking precincts  of lydias". Boccacio hånlo ikke af den på­ fugls "piedi  sozzi", 16 som Signora Alighieri drømte om.

Jeg  har  fundet  to  gode  hatte  i "Convivio", en  der passer til den kollektive  grød  af monodialektale ar­ kadiere,  hvis  raseri er blevet fremskyndet  af ikke at have kunnet finde "innocefree" i Concise Oxford Dic­ tionary, og som  karakteriserer den formelle struktur, som Mr. Joyce har konstrueret efter års inspireret og tålmodigt  arbejde,  som  "ravings  of  a  Bedlamite":

"Questi sono da chiamare pecore e non uomini; che se una pecora si  gitasse da una  ripa di  mille  passi,  tutte l'altre le andrebbono  dietro;  e  se  una  pecora  per  alcuna  cagione  al passare  d'una  strada  salta,  tutte  le altre  saltano,  eziando nulla  veggendo  da  saltare.  E  io  ne  vidi  gia  molte  in  un pozzo  saltare,  per  una  che dentro  vi salto,  forse  credendo di  saltare  un  muro" . 1 1 Og den  anden  til Mr. Joyce, ordbiologen: "Questo (formel fornyelse) sara luce nu­ ova,  sole  nuovo,  il  quale  sorgera  ore  l'usato  tramontera  e dara luce a coloro che sono in tenebre e  in  oscurita  per lo usato sole che a loro non luce" . 18 Og for at han ikke skal trække den ned over øjnene og le bag hatteskyggen, oversætter jeg "in tenebre e in oscurita" med "kedet til døde:'  (Dante begår en besynderlig  fejltagelse,  når han taler om sprogets oprindelse, idet han tilsidesæt­ ter Første Mosebogs autoritet,  ifølge  hvilleen  Eva  var den  første, det talte, da hun  henvendte  sig til Slangen. Hans mistro er ganske morsom: "inconveni­ enter  putatur  tam  egregium  humani  generis  actum,  vel prius  quam a viro,  foemina  profluisse".r9 Men før Eva var født, "the animals were given names by Adam", manden som  "first  said  goo  to  a  goose".  Desuden bliver det  gjort tydeligt  klart,  at valget af navne var tellektuelt  belæg  for  opfattelsen,  at  vi  skylder  det helt overladt til Adam, så der er ikke det mindste bi­ belske  belæg  for  opfattelsen  af  sproget  som  en  di­ rekte gave fra Gud, lige så lidt som der er noget in­ individ, som købte maling til Giorgione, hans "Kon­ cert").

JAMES JOYCE  (Ziirich  ca.  1917).

Vi  ved  meget  lidt  om  den  umiddelbare  modta­ gelse,  som blev Dantes  mægtige  retfærdiggørelse  af det  folkelige  sprog  til  del,  men  vi  kan  danne  vore e gn e  meninger  om  den,  når  vi  to  århundreder  se­ nere støder på Castiglione, der kløver adskillige ord angående  de  respektive  fordele  ved  latinsk  og itali­ ensk, og Poliziano der skriver de kedso=eligste af de  kedsommelige  latinske  Elegier  for  at  retfærdig­ gøre  sin  eksistens  som  forfatteren  af "Orfeo" og "Stanze". Vi  kan også,  hvis  vi  synes  det er umagen værd,  sa=enli gn e  den  storm af  klerikale  fornær­ melser, som Mr. Joyces værk har givet anledning til, med den behandling som Den guddommelige Komedie uden tvivl må have :faet fra sa=e hold. Hans Sam­ tidige Hellighed slugte muligvis korsfæstelsen af "lo somme Giove" 20 og alt det den stod for, men han kan næppe have set med milde øjne på optrinet med tre af hans umiddelbare forgængere, der er plantet med hovedet  nedad i Malebolges  glohede klippe,  ej hel­ ler  på  identifikationen  af  Pavedø=et  i  den  mys­ tiske  procession  med  en "puttana  sciolta" . 21 De Mo­ narchia blev  offentligt  brændt  under Pave  Giovanni den XXII, på foranledning af Kardinal Beltrando, og dets  forfatters  knogler  ville  uden  tvivl  have lidt sa=e  skæbne,  hvis  ikke  en  indflydelsesrig  lærd, Pino della Tosa, havde grebet ind. Et andet sa=en­ ligningspunkt er optagetheden af tallenes betydning. Beatrices  død  inspirerede  til  intet  mindre  end  et uh yr e  kompliceret digt om vigtigheden af tallet 3  i hendes liv. Dante vedblev at være besat af dette tal. Digtet er således opdelt i tre Cantiche, der  hver  be­ står af 33 Canti, og det er skrevet i terza rima. Hvor­ for,  synes  Mr. Joyce  at  sige,  skal  et  bord  have fire ben, en hest det sa=e, hvorfor fire årstider og fire evangelier  og  fire  provinser  i  Irland?  Hvorfor  tolv lovtavler,  og  tolv  apostle  og  tolv  måneder  og  tolv napoleonske generaler og tolv mænd i Firenze, som hed  Ottolenghi?  Hvorfor  skal  årsdagen  for  Første Verdenskrigs afslutning  fejres i  den  ellevte  time  på den ellevte dag  af  den  ellevte måned? Det kan han ikke fortælle Dem, for han er ikke Gud den Almæg­ tige, men om tusind år vil han fortælle Dem det, og i  mellemtiden  må De  være tilfreds  med  at  vide,  at heste hverken har fem eller tre ben. Han er bevidst om,  at ting  der  karakteriseres  ved  fælles  tal,  er  til­ bøjelige til at udvise meget vigtige indre forbindel­ ser.  Denne  overbevisning  oversættes  meget  frit  i hans seneste værk: se "Spørgsmål og Svar"-kapitlet, og de Fire som taler gennem barnets hjerne. De er de fire vinde, såvel som de fire Provinser, og lige så meget som disse er det de fire Bispesæder.

Et sidste ord om Purgatorierne. Dantes er konisk og implicerer dermed en kulmination. Mr. Joyces er sfærisk  og  udelukker  dermed en  kulmination.  Hos den ene er der en opstigning fra  virkelig vegetation - Antepurgatoriet,  til en ideel vegetation - Det jor­ diske Paradis: hos den anden er der ingen opstigning og ingen ideel vegetation. Hos den ene er der abso­ lut progression og garanteret forløsning: hos den an­ den  en  fluktuerende  bevægelse  progression  eller retrogression,  og  en  kun  tilsyneladende  forløsning. Hos  den  ene  er  bevægelsen  ensrettet,  og  et  skridt frem udgør en fremrykning, når alt andet er fratruk­ ket:  hos  den  anden  er  bevægelsen  ikke  rettet  i  en retning - eller rettet i mange retninger, og et skridt fremad  er  per  definition  et  skridt  tilbage.  Dantes Jordiske  Paradis  er  vognporten  til  et  Paradis,  som ikke  er  jordisk:  Mr. Joyces Jordiske Paradis  er  han­ delsmandens  indsejling  til  havkysten.  Synd  er  en forhindring for  bevægelsen op i den koniske cylin­ der, men en betingelse for bevægelse rundt i sfæren. I  hvilken  forstand  er  Mr. Joyces  værk  da  purgato­ rialt? I og med det absolutte fravær af det Absolutte. Helvede er den ubetingede grusomheds statiske liv­ løshed. Paradis er  den unuancerede pletfriheds sta­ tiske livløshed.  Skærsilden en bølge af bevægelse og vitalitet udløst af sammenstødet mellem disse to ele­ menter.  Der  er  en  uafbrudt  purgatorial  proces  på færde,  i  den  forstand  at  menneskehedens  onde  cir­ kel  bliver  fuldført,  og  at  denne  fuldførelse  er  be­ tinget af den genkommende dominans af en af to al­ mene kvaliteter. Ingen modstand, ingen udbrud, og det er kun i Helvede og i Paradis, at der ikke er no- gen udbrud, at der ikke kan  være nogen udbrud,  ej heller  behøver  at  være  det.  På  denne  jord,  der  er Skærsilden, må S yn d og Dyd - som man kan opfatte som  et  hvilket  som  helst  par  af store,  indbyrdes modsatte  menneskelige  faktorer  efter tur blive renset  ned  til  blot  at  være  oprørsånder.  Så  hærder skallen  på  det  Syndige  eller  det  Dydige,  der  opstår modstand,  eksplosionen  finder  behørigt  sted, og maskinen fortsætter. Og intet andet end dette; hver­ ken  belønning  eller  straf;  blot  en  serie af stimulan­ ter  for  at  gøre  killingen  i  stand til at fange  sin hale. Og det delvist rensende middel? Det delvist rensede.

På dansk ved Mikkel Bruun Zan g enber g  o g  Hanne Roer

## Noter

1. Oversat :fra teksten med samme titel i Our Exagmination Round His Factification  for Incamination  of  T¼rk  in  Progress (Shakespeare and Company 1929), NY: New Directions 1972. Becketts  inkonsekvente  kursivering  er  bibeholdt;  vi  har derimod oversat de latinske og italienske citater, som Bec­ kett må have ment, at enhver litteraturkritiker kunne læse. 2. "en  forstand  der  ofte  er  forskellig  :fra,  undertiden  i modsætning  til  og  altid  hævet  over  de  enkelte  målsæt­ ninger  som  disse  mennesker  havde sat sig;  den  har  altid anvendt  disse  begrænsede  mål  som  midler  til  at  tjene større  målsætninger, for  at sikre den menneskelige repro­ duktion på denne jord".
3. "værkets  ...  hele  krop  ...  mesternøglen".
4.  "Der  er intet  i  intellektet,  som ikke  forud har  været i sanserne".
5. "åndens poetiske form".
6. Intendere:  spænde,  anstrenge,  bestræbe  sig  på,  rette (bevægelsen et sted hen, henvende, stræbe imod.)
7. Donne ch'avete  intelletto  d'amore - I kvinder der har  for­ stand på kærlighed.

Voi  che,  intendo,  il  terzo  ciel  movete - I,  hvis tanke  den tredje himmel drejer.

8. Optrykt i The Critical Writings ofjamesjoyce (1959), Ma­ son and Ellmann eds., Ithaca: Cornell UP 1989, pp. 68-72. Indlægget er dateret  15-rn 1901 (overs.).
9. "Ved den smukke flod Arno i den store by".
3. IO. "han  gennem  hvis  vers - den bedste sanger ikke  læn­ gere er alene. " V i  har ikke  kunnet identificere citatet (  og slet  ikke  formen meonio; der  må skulle stå meglio), men meningen er  nok,  at Dantes vers rangerer  på højde med Vergil  (  der flere steder i Den guddommelige Komedie kaldes cantor).
- II. "Om veltalenhed på folkesproget".
12. "for enhver der er af en så anstødelig opfattelse, at han tror  at  hans  nations  egn er  den dejligste under solen,  vil også foretrække sit eget folkesprog - dvs. sit modersmål frem for alle andre. Men jeg der anser verden for mit fæ­ dreland  ...  etc" (DVE l,vi).
13. "den hæsligste  ...  næsten alle toskanere er afstumpede i deres hæslige sprog  ...  der er ikke tvivl om at det folkesprog som vi leder  efter,  ikke  er  identisk  med det,  der  tales af det toskanske folk." (DVE l,xiii).
14. "Jeg  vil  synge  om de  yderste  riger,  grænsende  op til den ikke-faste verden".
15. "På midten af vor bane gennem livet", Helvede i,  1.
16. "Beskidte fødder".
17. "Disse  bør  kaldes f'ar  og  ikke mennesker;  for  hvis  et f'ar  kaster sig ud :fra en tusind fod høj skrænt,  følger  alle de  andre efter det; og hvis et f'ar af  en eller anden grund hopper,  idet  det  går  over  en  vej,  hopper  alle  de  andre også, selvom de ikke ser noget at hoppe over. Og  jeg så engang mange hoppe ned i en brønd, blot fordi der alle­ rede var hoppet et derned, måske i den tro at det hoppede over en mur." (Convivio I,xi).
18. Slutningen på 1. bog af Convivio: "Dette skal være det nye lys,  den nye sol,  den som står  op,  hvor den udtjente går ned, og  den ·skal give lys til dem, som er i mørke og dunkelhed, for den udtjente lyser ikke for dem". Den sid­ ste  er  latinen.
19. "det  forekommer  upassende  at  tro,  at  en  så  fremra­ gende handling  udøvet  af  menneskeslægten skulle  være udsprunget fra kvinden før end :fra manden" (DVE l,iv).
20. "den højeste Jupiter".
21. "nøgen horekvinde" (Skærsilden xxxii,149).