Social kritik og folkelig tradition
Forfattere: Marie-Louise Svane
Tidsskrift: kok (1980-05-31)

## Marie-Louise Svane

## Social kritik og folkelig tradition

i  Aakjcers roman Vredens  Bsrn

Det volder ingen videre vanskelighed at skyde sig ind p A   hovedtemaet i Vredens Bsrn. Forfatteren  Jeppe Aakjær przsenterer det selv i den undertitel, han har forsynet værket med, som Et Tyendes Saga. Bogen handler m.a.o.  om et tyende, eller mere generelt om tyendeforholdet p A   landet i Danmark i den periode,  romanen er skrevet, d.v.s.  omkring Arhundredeskiftet.

Straks tungere ligger det med en przsentation af selve handlingen, eller af  den dynamik, som skaber bogens sammenhæng fra den ene ende til den anden. Der er nemlig ingen handling i gzngs litterær forstand, ikke noget »plot« med en lasning, ikke nogen kulmination  med en kadence.  Men nok  bevzgelse. -Nemlig bevzgelsen  i takt  med  bogens  hovedperson,  tjenestedrengen  Per, som langs ad i romanen gennemlaber en rzkke forskellige stadier og situationer. Beskrivelsen af disse situationer star sadan set som indbyrdes uafhængige scener, kun last sammenhaegtede gennem Pers person. De er allesammen illustrationseksempler pA, hvordan et tyendeliv som Pers er at leve. De udgar tilsammen en varieret katalog over de forskellige typiske og dystre sider af hovedtemaet, tyendeforholdet. En opremsning vil  give en  fornemmelse af  bogens  tema-  og  problemunivers:  det  autoritært-patriarkalske arbejdsforhold tyendet star i til husbonden, den ekstremt udvidede arbejdsdag, den darlige hygiejne i karlekamrene,  arbejdsudnyttelsen af tjenestebarnene i skoletiden,  korporlig vold mod  tyendet, dets manglende rettigheder i tyendeloven -og flere ting endnu, altsammen illustreret  gennem Pers skiftende pladser  og made med folk rundt om i Runge og Skejby sogne.

Inden jeg gAr videre til at diskutere de formidlings- og erkendelsesmuligheder, man kunne tale om i forbindelse med denne type romangestaltning, vil jeg i det nzste afsnit fmst give et rids af den historiske baggrund for det tyendeforhold, der er p&amp;  tale i Vredens h r n .   Et forhold, som Aakjzr selv havde oplevet pa sin krop i sin fattige gardmandsbarndom i Jylland i 187OYerne.

## 0konomisk udvikling og usamtidighed

Baggrunden rzkker helt tilbage til de store landboreformer i slutningen af  1700-tallet, hvor  grundlaget for en kapitalistisk  agrarproduktion  i  Danmark  var  blevet  lagt  gennem  opl~sning af  de gamle landsbyfzllesskaber.  Ved fællesskabsopl~sningen etablerededes der tre klasser pa landet: den storagrare godsejerklasse, den selvejende gardmandsklasse og klassen af ubesiddende husmznd og landarbejdere, som matte sælge deres arbejdskraft til godserne og gårdmzndene.

Omkring  1904, da Aakjzr skrev Vredens B ~ r n , udgjorde  det egentlige landproletariat  halvdelen af  den  befolkning,  der boede p A   landet, mens det til gengæld ikke besad mere end 2% af jorden og reelt levede pa sultegrznsen. Flugten fra land til by og til USA foregik stadig op mod Arhundredeskiftet, men i det tidsrum, romanen  beskriver,  ikke  n z r   i  det  samme  tempo  som  tidligere. Landarbejdsl~sheden var faldende, l ~ n n e n i svag stigning. -I Vredens B ~ r n ser vi dog stadig mange arbejdere kæmpe p A   randen af eksistensminimum, men det er trods alt nok karakteristisk, at Per til sidst i bogen ikke udvandrer til Amerika som den eneste mulighed for akut fysisk overlevelse, men mere fordi det er den eneste made, han pa lzngere sigt kan bevare sit politiske ideal og mod uknzkket af den lokale klasseundertrykkelse, uinficeret af klassefzllernes resignation.

Forholdene i landarbejderklassen svingede stort set i takt med bevzgelserne i den agrare kapitaludvikling.  På den ene side afhzngige af  den danske agrarkapitals  særlige sammensætning, og pa den anden side af denne kapitals sammenfletning med andre kapi-

talsektorer og med det internationale afs~tningsmarked.

Jeg  skal  ret  kortfattet  p r ~ v e at  fremhæve nogle  trzk i  dette akonomiske kompleks, som peger videre frern til politiske og kul-- turelle  faktorer,  som  landarbejdernes almindelige  livssituation og erfaringer r n A   ses i lyset af.

Vigtigst er sikkert en placering af gArdmandsklassen, som landarbejderne jo stod i et t z t  og tvungent forhold til, som vi ser det i romanen.  Gennem  hele  1800-tallet havde  ghrdmiendene  styrket deres position. Ikke mindst gennem andelsbevzgelsen, som under landbrugskrisen  blev  de  danske  ghrdmznds Wirtschaftswunder og  deres  middel  til  at bevare en smkborgerlig  produktionsstruktur, s A   at sige »moderniseret« op imod de omsiggribende kapitalistiske produktionsforhold  i andre sektorer  af ~konomien. GArdmaendene blev i slutningen af Arhundredet et ledende drivcenter i den danske ~konomi. Samtidig organiserede de sig stadig staerkere politisk og kulturelt.  I 1901 f ~ r t e denne udvikling til at de danske smAagrarer kunne overtage regeringsmagten  efter en knzkket godsejerregering og indsiette sig selv som folkevalgte forvaltere af den borgerlige parlamentarisme i Danmark.

Straks efter Arhundredeskiftet dukkede imidlertid industrien op som et nyt drivcenter p A   det ~konomiske landkort. Bl.a. med udnyttelse af den arbejdskraftreserve, som i tiden far var a f s t ~ d t fra landdistrikterne. Ind  i  det  nye  Arhundrede  overtog  industrien landbrugets ubestridte farerrolle, A r   for A r   sank landbrugets andel i nationalproduktet,  mens industriens og handelens steg relativt. AndelsgArdmzndene blev tvunget til at k ~ b e deres tekniske udstyr til industriens monopolpriser.  Deres indrullering i en moderne kapitalistisk virkelighed var blevet umiskendelig.

Landarbejderne blev bernrt af disse udviklinger p A   flere mader. Da andelsgardmzndene i 90'erne havde vundet fodfzeste, og mAske forude anede en udsigt til at afsaette varer til en f~devareindustri i opsving, blev det dem magtpaliggende at holde p A   deres ar-

bejdskraft.

GArdmandsvenstre  gik  i  forhandlinger  med  godsejerh~jre om en  husmandslovgivning,  som  skulle  give  de  jordl~se  husmaend mulighed for at opnA en jordlod,  der kunne lnfte dem op over det truende eksistensminimum, men som vel at mzerke var for lille til at ernzre en familje -og derfor matte fastholde arbejderne konstant  i  arbejdsforholdet  til  b~nderne. Tanken var  populzr  hos H~jre, s%  meget mere som husmzndenes smA lodder, dvs. skinnet af privat ejendom, samtidig ville vzre »den sikreste bom« mod en angiveligt truende socialisme i landdistrikterne. Statshusmandslo- ven blev vedtaget i 1899.

Denne  giirdmandsegoistiske  »forbedring«  af  landarbejdernes vilkar  1A  i lige forlzngelse af  de »selvhjaells«-initiativer, som  de store bnnder tidligere havde forsngt at fremme blandt landarbejderne.  Nemlig  deres  indstiftelse  af  flidspraemier  og sparekasser, hvorigennem de fattige bondelag gennem deres egen indsats kunne bringes til at forsnrge sig selv og spare med p%  sognenes fattighjzlpsbudgetter.  I  alle  disse  initiativer,  statshusmandsloven  inklusive, appellerede de store bnnder helt kynisk til de frustrerede hab om et bedre liv, som levede hos tyendet og landarbejderne. -Uden  produktionsmidler og overgivet  i tvungne arbejdsforhold, er  det  forstheligt,  at et  h%b,  en utopi  om at »fa sit  eget«  eller at »klare sig selv« let kunne aktiveres. I romanen ser vi f  .eks. skrzkken for fattiggarden og skammen over ikke at kunne klare sig selv udtalt hos daglejerfolkene p%  Hans Nielsens mark eller hos krzmmeren Kræn Lybsker. -Men samtidig var det en helt utilsl~ret intention  fra  de  store  bnnders  side  at  indpuste  forestillingen  om »ejendomsrettens hellighed«. Hvor socialdemokratiet -i hvertfald i de programartikler, som udarbejdedes med henblik p%  en jordreform -agiterede for landarbejdernes brugsret til jorden  og mulig fællesdrift af den, dér  ville de besiddende bnnder netop afparere enhver kollektivistisk indsigt hos arbejderne ved at henvise til selvejet~, familjeejendommens lyksaligheder -i gardmandsbrugets allestedsnzrv~rende billede.

Ifnlge det socialdemokratiske partiprogram var husmzndene byarbejdernes naturlige forbundsfzelle p A   landet. At det blot ikke i virkeligheden  forholdt  sig sadan, og at socialdemokraterne i det landmilj~, Aakj ~ r beskriver, havde uhyre vanskeligheder  med at mobilisere arbejderne, kan bl.a.  forsths i lyset af den nusamtidighed«,  der i  perioden  herskede  mellem  by  og  land.  Begrebet  om »usamtidighed«  diskuteres  i  dette nummer  af  Kultur  og Klasse mere udfnrligt i Martin  Zerlangs artikel,  men  forsavidt som jeg ogsa her skal forsnge at forsta nogle sider af Aakjærs roman i lyset heraf, vil jeg lidt nzrmere give min udl~gning af begrebet.

Som jeg  allerede har været inde pa, var den kapitalistiske  ud- vikling  i  Danmark  p i   forskellige  måder  på  vej,  hæmmet  eller brudt  igennem i  forskellige af  landets produktionssektorer.  Der herskede altsa i den forstand usamtidighed mellem de forskellige okonomiske sektorer og de forskellige befolkningslag indbyrdes.

I landarbejdet optrfidte der ganske vist lonforhold, men overlejret  af mange forkapitalistiske træk, forsfividt som de bonder, arbejderne stod i lonforhold til, stadig producerede efter et tillempet smaborgerligt monster  i andelsbevzgelsen. Arbejdet  var patriarkalsk  organiseret, det  havde en konkret stoflig karakter,  det aflannedes for en del i naturalier.  Ganske vist blev  der produceret for et marked, men i andelskooperationen var merværdiogningen ikke ophojet til det bzrende princip som i den kapitalistiske 0kononii. Andelsomsztningens mal sigtede via tilbagelevering af restprodukter  og  overskudsdeling  stadig  tilbage  p&amp; producenternes individuelle  husholdninger og konkrete behov.

Helt  anderledes  i  den  nye  industri,  hvor  arbejdet  i  de  storre virksomheder  havde  straget  så  godt  som  alle  forkapitalistiske traek  af  sig.  I  fabrikshallerne udforte arbejderne under  »kapitaarbejde, ikke med henblik p&amp;  at a.t  udveksle den  med  en

lens kommando« deres abstrakte tilfredsstille  deres  egne behov,  men  p A pengelon.

Byarbejdernes  og  landarbejdernes usamtidige  arbejdsbetingelog deres deraf folgende uens livsbetingelser og livsindstilling, var et problem, socialdemokratiet  ikke erkendte szrlig godt  pfi  det  tidspunkt,  da Jeppe Aakjzr skrev Vredens Born. Det er der ogs&amp;  genklange af i bogen,

ser -som de i denne forstand udfoldede sig -jeg  skal komme tilbage til det.

## Tilbagepejling til almuefort~llingen

Usamtidigheds-synspunktet  kan  i  ovrigt  her  gribe  opsamlende frem til den refleksion over Aakjaers gestaltningsteknik i Vredens

Wrn, som jeg lovede i begyndelsen af artiklen.

I forlængelse af nogle synspunkter hos Sven Moller Kristensen og  Walter  Benjamin' skal jeg  forsage at placere Vredens Born  i forhold  til  en  bestemt  fortcelletradition.  Romanen  indgAr  i  en strprm af bonderomaner og -fortaellinger, der dukker op omkring arhundredeskiftet. Andre forfattere er Skjoldborg, Nex0, Bregendahl, Johs.  V.  Jensen, Jakob Knudsen.  Mange af disse har rod i »det folkelige«, stammer fra de lavere lag p&amp;  landet. Deres barndom ligger fsr andelsbevaegelsen,  deres fcirste ungdom f0r det industrielle  gennembrud.  De  har  naesten  alle  vaeret  i  forbindelse med det h~jskolegrundtvigianske  milj~, de har i deres barndom og ungdom pa forskellig made levet smaproducenternes ~folkelige« ekspansionsbevaegelse  med. Men med deres rod i de underste lag af smaproducenterne er de overvejende: anti-grundtvigianske, socialkritiske,  med  socialistiske  sympatier,  f.eks. Skjoldborg, Nexci og Aakjzr.

I deres digtning tager disse forfattere nogle gamle folkelige traditioner op, som via linjen fra den tidligere almanak- og skolelaererlitteratur, raekker tilbage til en gammel almuekultur. Det er den mundtlige  fortaellekultur,  som blandt  andre Aakjaer  naevner, at han har kendt til og levet med i sin opvaekst. Genoptagelsen eller tilbagepejlingen til denne tradition sker p A   et tidspunkt, da kapitalisering og industrialisering  allerede er  i fremmarch  over landet, og udtrykker alt&amp; cijensynlig en form for bevidst »usamtidighed« eller protest  mod den herskende samtidige kultur hos de skrivende. Jeg skal ga naermere ind p A   hvordan.

Den mundtlige almuefort~lling udm~rker sig for det fcirste ved en raekke trzk, som stiller den i Abenlys modsztning til datidens moderne naturalistisk-psykologiske roman eller til den symbolistiske digtning, m.a.o.  til  de genrer,  som  spillede de dominerende roller pa  det litteraere parnas,  Aakjær voksede op med udsigt til fra sit jyske bondehjem.

Almuefortaellingen er en direkte episk fortælling med en morale.  Fortaelleren er  konkret  tilstede  i  fortaellingen,  forsavidt  som det er ham eller hende, der fcirer ordet.  Hun/han  fortzller i jegform, eller giver selv sit besyv med i indskud og kommentarer, og farver det fortalte med sin personlige tone, temperament og erfaring.  Fortaelleren  indoptager  realistisk-konkrete traek  fra  den hverdag og det arbejde, tilhcirere og fortaeller er faelles om og videregiver erfaringer fra denne virkelighed.  Moralen  kan vaere en praktisk anvisning pa et typisk problem  i fællesskabet.  Eller den kan ogsa have en underfundig,  eventyrlig pointe,  som viser  ud i den traditionelle almueovertro og fatalisme.

Vredens B0rn er naturligvis ikke en almuefortælling i den omtalte forstand. Det er en roman, som udkom pa forlaget Gyldendal med to smA  oplag i 1904 og 5. Men den indoptager og tillemper en række af de træk, jeg  har nævnt.  Hvilket under den givne synsvinkel giver den nogle »folkelige« kvaliteter, der bryder overtvzrt med den borgerlig-zstetiske norm, hvis bade borgerlighed og zstetisme, Aakjær raser idiosynkratisk imod. F.eks.  her fra et af hans breve: »Uh, som jeg afskyr dette klynkeri i poesien, denne manesyge svzrmen i mulm og m~rke, denne abnorme hang  for det radnende,  som de deler med visse afskyelige insekter, denne elsk til det visnende pi%  bekostning af det, der jubler af liv med solen« etc. etc.

Det symbolistiske digts eller den naturalistiske romans pessimistiske  spnrgen  efter  en  inderste  mening  med  tilvzrelsen,  kan Aakjær ikke bruge til noget.  I  sin  »folkelige« roman-fortælling Vredens Bnrn tager han livet for givet i dets fysisk-konkrete realitet,  men  derimod  ikke  med  de sociale  undertrykkelsesforhold, som kvæler livsglæden, og som han med sin fortælling vil kritisere og agitere imod.

Aakjær forsager som medvidende fortæller at stille sig ind i det jyske  landarbejdermiljn,  hvis  problemer  han  kender  og  vil  behandle.  Han g0r sig til et med dette miljn og bevæger sig rundt i det lige som almuefortælleren, antager dets dialekt og sprogtone, lægger  snart  sin  synsvinkel op  ad  tjenestedrengen  Pers,  træder igen snart tilbage med en alvidende eller generaliserende kommentar. Ofte leverer han -via et af sine mange taler~r i bogen -en politisk  forklaringsramme,  som den  situation han  lige har  skildret, skal forstas i. Han giver -i stil med den folkelige fortæller -sit besyv med og stikker sine rad og forklaringer ind mellem begivenhederne.

Som en optakt til at svare pa hvad -og til hvem -Aakjzer opnar at formidle fra denne »folkelige« fortzllerposition,  og i hvilken grad han formar at udnytte dens »usamtidige« potentiale, skal jeg nævne  nogle  af de  punkter,  hvorpa  den  afsztter en  modstand mod  den  herskende  romannorm,  den  naturalistisk-psykologiske roman.

Den folkelige fortzller  Aakjær bevzeger  sig og sin synsvinkel rundt i det arbejdende folks verden, i et arbejdsunivers, som han selv er indlevet i og indforstaet med. Og som han derfor kan skildre fysisk-konkret og realistisk. Realistisk helt ud i det talte og beskrivende sprog i romanen, den jyske  dialekt,  der rader  over en differentieret  serie af begreber om arbejdets redskaber og brugen af dem. -Aakjzrs realisme begrznser sig ikke blot til den art ydre fascination og zstetisk-nydende sensualisme, som den naturalistiske roman ynder.  Med sin tekniske indsigt i arbejdets indre sammenhzng og problemer, er hans realisme mere sporet ind pii formalsrettet  at  vise,  hvor  og  hvorfor  skoen  trykker  hos  disse  arbejdsmennesker,  end  pa,  som  i  den  naturalistiske  tradition,  at dvzle tiltrukket-frastodt  ved  maleriske detaljer af  deres proletariske elendighed.

P A   samme niveau er hans realistiske skildring af de proletariske samvzrsformer og udtryksmader, som »stoder an« mod den »fine« kunsts normer. F.eks.  er personerne i forhold hertil »uzstetiske«, de beskrives i ukontrollerede attityder: sovende, ammende, berusede.  De er snavsede, pjaltede -af  fattigdom, eller  svedige, ophovnede, r~dblissede -af  arbejde, vrede,  druk  eller  slagsmal. Deres samvzr kan vzre fyldt med raheder og aggression, -f.eks. mellem daglejerne pa  Hans Nielsens mark, eller med vold -mellem Pers mor og plejefar. Men heller ikke disse beskrivelser er blot eksotiske, de er ogsii altid beskrivelser af sider af klasseundertrykkelsen, og deres klassebevidste centrum træder f.eks.  klart frem i de scener,  som  skildrer  landarbejdernes  fanden-i-voldske  lystighed og sammensvorenhed, hvor den fysiske udladning og kraftudtrykkene vendes mod »de andre«, arbejdsgiverne.

Hele denne fysisk-sociale realisme u d g ~ r i sig selv et opror mod den  »folesyge maneskinsa-norm  fra parnasdigtningen.  Ligesom den  stoder  an mod  den  borgerlige  kunsts  og  offentligheds  fortrængninger af en social virkelighed, en proletarisk n0d og styrke, som er det liv henved en tredjedel af landets befolkning  lever. -Aakjzer opnar m.a.o.  fra sin folkelige fortiellerposition at frembringe et kultursammenstod,  der ryster  »det smagende societet« socialt  og  zestetisk.  Hvordan  offentligheden  i  avrigt  reagerede, skal jeg komme tilbage til.

P&amp;  ét  punkt taber A a k j ~ r imidlertid triiden fra de gamle fortzellere. Det  drejer sig om traditionens krav om den episke fremstilling. Det er den omstændighed ved Vredens Barn, som jeg indled- te med at pege p&amp;,  at handlingsforlabet er oplast i en raekke enkeltstaende scener.

Det er ikke fordi Aakjaer ikke selv kender og skatter det episke princip,  det  har  han  vist  allerede  i  fortællingerne  Vadmelsfolk, som  udkom  i  1900.  Selv  om  det  nok  er  muligt,  som  visse  af Aakjaers kritikere mener, at det er romanens »store form«, der i den henseende tager magten fra forfatteren. -Jeg mener imidlertid, at det haenger sammen med visse bade reflekterede og mindre reflekterede bestemte intentioner hos Aakjzr. I avrigt viste han jo og&amp;, at han kunne komponere en traditionel handlingsstruktur, bade i romanen Bondens San, der kom far Vredens B ~ r n og i de efterfalgende Arbejdets Glzde og Hvor Der er Gjaerende Krzfter. -Og desforuden er det maske heller ikke mzrkeligt, at den litteraere kritik, bade den borgerlige og den kritisk-marxistiske -med den sidstnaevnte hentyder  jeg  her  til  Sven Maller  Kristensen og Georg Lukacs2 -lader et sådant last kompositionsprincip falde sig for brystet, skolede som de er til at se litteraturen gennem den aristoteliske poetiks og den klassisk-borgerlige romans normsæt.

## En »rigtigt&lt; proletarisk fort~llerposition?

I Vredens B ~ r n findes der altsa ikke -jeg  parafraserer  en af  hovedteserne i Lukacs'romanteoretiske argumentation -nogen dynamisk vekselvirkning meIlem  individualiteter  fra  samfundets  forskellige klasser,  hvis  skæbner  slynger sig ind i hinanden og med nndvendighed driver en handling frem, som på en konkret made afslarer hele den samfundsmzssige proces i dens helhed og enhed. Det  er  det,  Lukacs,  med  henvisning til  den  tidlig-borgerlige roman,  krzver  af  en rigtig proletarisk-revolutionær  roman.  Vredens Barn svarer derimod nogenlunde til det, Lukacs kalder en reportage-roman, hvis teknik  han beskriver og nedgnr med mange nnjagtige iagttagelser.

I reportageromanen, ligesom i den egentlige avisreportage, siger Lukacs, er den overordnede idé,  fortolkningen, saledes givet pa forhand, selve reportagen består i fremlægningen af eksempler og kendsgerninger om  enkeltheder, som illustrerer  den  fremstillede sammenhzng. På dette niveau har Lukacs ret. Alle de forskellige scener Per optrzder i, har det åbne formål  at illustrere det almene forhold, udbytningen  af tyendet på landet.  Aakjær understreger dvs. det ikke psykologisk specielle, ved Pers situation. I kapitlet om Pers tjeneste på Norgård siger fortælleren:  »Pers liv under Bertels tag blev endda selv i sine fortzllerkommentarer  det almene, som alle hyrdedrenges i hans alder«.

Det er altså rigtigt,  at den almene erkendelsesramme i Vredens Born er givet på forhånd. Og det er også rigtigt, at de enkelte episoder eller eksempler i en vis forstand bliver udskiftelige med andre, at der, som Lukacs  siger, mangler sammenhæng mellem de enkelte led og etaper i den eksempelrzkke, der maskeret som personer udgor romanen. Episoderne i Vredens Born peger ikke med nodvendighed på hinanden, men derimod ud i et socialt rum omkring romanen.  Deres eksistensberettigelse skal ikke henfores til kompositionens  logik, men til deres nojagtighed, deres bevisbarhed i virkeligheden. Aakjzr er netop selv meget næn om sine beskrivelser~ autencitet, han siger i den påfolgende debat om bogen: »Der er ikke et træk eller en situation i hele denne bog, ved hvilken jeg  ikke, om det fordredes, kunne lzgge både navn og adresse«.

Reportageromanens fiksering på de objektive fakta og mangel på en levende vekselvirkning mellem agerende personer, afsætter ifolge Lukacs også en spaltning mellem psykologi og  samfundsrealitet i det beskrevne. Psykologien bliver ikke en del af handlingen, men opsamles i forfatterens last påhzngte moralske og psykologiske kommentarer  til  personerne.  I  Vredens  Born  rammer denne kritik både rigtigt og forkert. Således beskrives tyendets arbejdsgivere og  klassefjender,  f.eks.  gårdmanden på Norgård  og sognerådsformanden, psykologisk »udvendigt«.  A a k j ~ r trznger ikke ind i disses psykologi,  men  kommenterer  den, udstiller  den eller latterliggor den. Bertel slår f.eks.  »latterlige« nzsekroller og tildeles et kategorisk  skudsmål: »han var en vringel til daglig, en gnier og tværi, hvem nzrighed og stalddunst stod ud af alle knaphuller«.

Også  de proletariske personer,  Aakjær solidariserer  sig  med, belyses  af og til på afstand med en alment psykologiserende ka- rakteristik, som ligger på linje med den kommenterende almeng0relse af  proletariatets  situation,  som jeg  nzvnte for lidt  siden. Men i mange andre sekvenser trznger Aakjzer yderst sensitivt ind i sin proletarhelts oplevelse  og reaktion på omverdenen. Og gestalter derved både en sådan sammenhzeng og proces mellem psykologisk realitet og objektiv samfundsm~ssighed, som er Lukacs alfa og omega -og trzenger endvidere derved også frem til nogle utopiske potentialer  i bogens sociale rum, som, så vidt jeg  kan se, ska- ber en relevant proletarisk erkendelse.

I f ~ l g e Lukacs skulle reportageromanen kun kunne give et småborgerligt forsnzevret indblik i den menneskelige og sociale virkelighed, fordi den ikke formår at anskueliggore del og enhed af den samfundsmzessige  totalproces. Altså på grund af dens mangel på en klassisk handlingsstruktur. Den skulle således kun kunne fremstille de stivnede »resultater« af samfundsprocessen og forstå sine mennesker som ofre for den.  Også selv når det er et proletarisk univers, der skildres -mener Lukacs -har reportageromanen ingen  proletarisk-revolution~r  gennemslagskraft. Den  kan  ikke gennemtrznge de samfundsmzssige fremtrzdelsesformer og begribe dem som et resultat af en stgrre samfundsmzssig dynamik. Og derfor heller ikke pege på muligheder og vanskeligheder i en konkret revolutionzr frig0relsesproces.

Såvidt indtil videre Lukacs. Jeg skal bruge resten af artiklen til at vise, hvad Lukacs ud fra denne kategoriske synsvinkel får fat i -og specielt ikke får fat  i, i forhold til en roman som Vredens Born.

## Journalisten som folkelig forteller  og politisk agitator

Reportagen, siger Lukacs, kan som avisreportage have en udmaerket  politisk  effekt.  Som  kunstnerisk  metode  dur  den  ikke.  Mit sp~rgsmal hertil er:  hvorfor  skulle den ikke gnre det? SBvidt jeg nemlig kan se, er Lukacs'  kritik og  teori forudindtaget i et dogme om at kunsten -for at være kunst -skal opretholde nogle bestemte sanselige og  formelle  kvaliteter  og  virkemidler.  Et  dogme,  der stammer fra et klassisk-borgerligt  kunstsyn  og  som Lukacs  formår at forsyne med nogle politiske legitimeringer. Men som -fra mit synspunkt -ikke behaver at udelukke andre f o r s ~ g på at politisere litteraturen. F.eks. som i Aakjaers tilfzlde ved at s ~ g e tilbage til gamle folkelige traditioner og bruge dem i et nyt kritisk ajemed.

I Vredens Barn forvandler eller omfunktionerer Aakjzr almuefortaellingen efter en ny tids krav og muligheder. Samtidig med at han forsager at bevare dens potentiale, dens forbindelseslinje tilbage til folkets radder, dens »viden råd« i typiske nadssituationer og optimistiske  henvisning til  de  »bajere magter«,  som  p&amp; rette sted griber ind og hjzlper folket. I romanen er almuefortzllingen omsat i litteraer reportage. Avismediet, som ikke eksisterede i fortzllingens gromilja, har siden udviklet sig under kapitalistiske betingelser og indebzrer en mulighed for at overtage en del af den folkelige fortzllings sociale funktioner.  Og Jeppe Aakjzr befinder sig netop i en position,  hvor det er naturligt at forsage at forl ~ s e n  sådan omsmeltning  af  almuefortzllingen  over i reportagens form.

I  årene fra  1899-1903, dvs. i perioden  op til  han  begyndte  at skrive Vredens Barn, ernzrede Aakjzr sig i Kabenhavn som rigsdagskorrespondent til den socialdemokratiske provinspresse. Dvs. at han skrev politisk og socialt stof til aviserne på landet. Allerede i  1890 havde han også skrevet Izserbreve,  f.eks.  til  Skive folkeblad netop om de karlekammerforhold hos banderne, som er et af Aakjzr var m.a.o.  vant til at udtrykke sig i avisreportagens form, han havde erfaring med dens teknik og dens virkning som offentlig kommunikation af proble-

de vigtige temaer i Vredens Barn. -mer i den politiske og sociale virkelighed.

Fortaellingen af  erfaringer,  indsigt og  l~sninger fra et  forhenvzrende medlem  af  klassefzllesskabet -nemlig fra Aakjaer -til resten af klassen, er m.a.o.  ajensynligt det, der i Vredens Barn er Aakjærs  projekt.  Nu  ikke  mere  ansigt  til  ansigt  over  arbejdet, som i det gamle fortzellerunivers, men formidlet via offentligheden op; trykketeknikken, på grund af en arbejdsdeling, som sætter Aakjaer uden for sin barndoms klasse.

Hvordan kommer under disse betingelser Aakjærs sociale erfa- ring og politi~ke råd og losninger landproletariatet i hznde?

Ugde  Aakjzr selv  og  forlagsstatistikken  fremhxver, at bogen ikke blev meget solgt. Et fnrste lille oplag på 1000 eksemplarer og nogle  få stykker af andet oplag.  Aakjzr  konstaterer  i  en senere kommentar med beklagelse,  at det med få undtagelser sandsynligvis  har  vzret  det  traditionelle  Izserpublikum,  der  faktisk  Ixste bogen, m.a.o.  dele af det dannede borgerskab og sikkert isxr den radikale intelligens.  Derudover  blev  den  kun  modtaget i de mest politisk  avancerede arbejderkredse.  Mikkel  Christensen,  der  var formand for socialistisk ungdomsforbund,  fortzller f.eks.  i  sine erindringer om den entusiasme for tyendesagen,  bogen vakte i dette  miljo.  Hos  den  store  uorganiserede  landarbejderbefolkning, som, hvis den tznkte politisk, gjorde det ad »selvhjzlps«-ideologiens spor, kunne en bog med kzttersk-socialistiske standpunkter som Aakjzrs ikke trxnge ind.

P A   dette plan var projektet altsa overvejende en fiasko. Men vel at marrke var  reportageromanens politiske  kommen til  kort ikke her  en  effekt  af dens mangel  p&amp;  en klassisk  forl0bskomposition. Tvarrtimod  havde  Aakjzr  sikkert  ret,  når hari  i  et  forsvar  for kompositionen ~agde, at han matte inddele bogen i korte situationer, for at den uskolede larser ikke skulle trarttes og tabe tråden. -I  parentes  bemzrket ser  mange af  de husmandserindringer,  der findes  fra denne periode ud  lige som  Vredens  Born.  Hvert trzk fra det daglige liv far sit kapitel -dog uden de litterzre spzndingsmomenter og afrundinger, som Aakjzr faktisk komponerer hvert af sine afsnit med.

Men p&amp;  et andet plan blev bogen et konkret politisk redskab og opfyldte  dermed  sin  intention. Ikke  landarbejderbefolkningen selv, men dens hjzlpere og modstandere i offentligheden tog bogen til indtzgt og reagerede p A   den. I de  jyske provinsblade, dvs. i den agrare offentlighed  som nzrmest reprzsenterede gardmændene, arbejdsgiverne, gik b~lgerne szrlig h ~ j t . -Over 800 indlzg og  artikler  blev  publiceret  dkr.  De  h0jskoleoplyste  gardmznd havde lzrt at lzse romaner og f ~ l t e sig -nok s ~ r l i g p&amp; grund af bogens dokumentarisk-reportagemaessige karakter -staerkt udfordrede, og skrev i spalterne rasende afvisninger, anfzgtede modanklager osv.

Aakjzr, der pil dette tidspunkt boede hos en laege p&amp;  sin hjem- egn,  fik  breve  med  mordtrusler og blev  en belastning for Izegens Debatraseriet  har utvivlsomt  medvirket  til  at ikke s&amp;  fa gardmzend begyndte at tarnke sig om i deres adfzerd over for virksomhed. -tyendet.

Romanen  satte ogsa  frugt  og  debat i  den  socialdemokratiske partioffentlighed,  som Aakjzr selv havde personlige forbindelser til.  Med partifzllen  Carl Westergaard  i  spidsen blev  en socialdemokratisk tyendeforening stiftet, og p A   foranledning af socialdemokraternes forespargse1 i folketinget, blev der nedsat en tyendekommission til revision af tyendeloven  og afhjzlpning af tyendeproblemet. Hvilket tilsidst i 1921 resulterede i tyendelovens fald. -PA  trods af sin, hvad Lukacs opfatter som smaborgerlige, reportagemetode, blev Vredens B0rn altsA p A   det partipolitiske og parlamentariske plan ikke desto mindre et aktivt led i en politiseringsog demokratiseringsproces omkring landarbejderne. Ad offentlighedens  omveje naede  den  folkelige  fortarller alligevel  frem  med rad og vink til sine gamle klassefæller.

## Sanseligheden som del af  det sociale tema

Jeg har sagt, at de psykologiske skildringer af Per i romanen ofte etablerer en sammenhzng mellem proletarbarnets subjektive oplevelses-  og  erfaringsverden  og  den  objektive  samfundsrealitet, han  bevaeger sig i.  Jeg  vil  ga videre  med  at vise et eksempel p&amp;, hvordan handlingsforl0bet i en scene kan aftegne en proces, hvor subjektive og objektive sociale momenter udl~ser hinanden. Med dette eksempel kommer jeg samtidig frem til to temaer eller erfaringsfelter i romanen, som er centrale og vigtige at fremhaeve hver for sig og i deres sammenhzng. Det er arbejdet og sanseligheden.

Pers  f ~ r s t e kzrlighedshistorie  far  vi  i  kapitlet  »Medbejlere«. Per er glad for gardmandspigen  Anna og hun er glad for hans interesse.  De er sammen,  mens Per passer  kner i engen. Pers forelskede glzde over at vise sin verdens smukkeste sider frem til Anna og hans spzndte vogten p A   hendes indtryk er set og skildret inde fra Pers sindstilstand.  Omkring Annas person bryder en livsglzde og  forventning, som gar i  ét  med naturglzde  og  sanseoplevelse, igennem den arbejdsmonotoni  og behovsundertrykkelse,  som er Pers normale verden. Der er et vzld af euforiske dufte -fra naturen og fra Anna -af fole- og smagsindtryk i denne sekvens. Indtil katastrofen slar ned i nabodrengen Jakobs skikkelse. Jakob haner Per for den fnatsygdom, han har erhvervet sig, og degraderer ham dermed i Annas ojne og far hende til at svigte ham. Per er smittet med fnat, fordi han som tjenestedreng  er tvunget  til at dele seng med  en  karl,  der  er  ubehandlet  fnatpatient.  Fnatangrebet  er  i Aakjzrs fremstilling det korporlige mzrke af den sociale undertrykkelse, han lever i. Da Anna svigter Per, slar denne sociale realitet ind i hans psykiske tilstand som en identitetskrise,  der afsztter  en ny bevidsthedsretning hos ham:  en latent  social harme og politisk  bevidsthedsgorelse.  I  nzste  scene  forer  nemlig  kzrlighedsskuffelsen og den syge hand Per hen til kvaksalveren og anarkisten Goj. Og Goj giver Per salve til handen og hans forste lektie i de socialistisk-revolutionzre  forstaelsesgrunde,  som bade han og lzseren senere kommer til at se fnatsygdommen og kærlighedsulykken i lyset  af. -Coj er rigtignok  en  af  de positive utopiske skikkelser i romanen, men det ma tilfojes at hans naturrad denne gang slar  fejl,  og  at  Per  i  stedet  mil  under  den  socialistiske dr. Koldkurs videnskabelige behandling. -Den politiske bevidstgorelse og sigtelinje i romanen gar mao.  i retning  af  en  »videnskabelig«, ikke-anarkistisk socialisme, nærmere betegnet det danske socialdemokrati, som dr. Koldkur er bogens taleror for.

Jeg har her villet vise, at der faktisk er dynamiske sammenhznge mellem den psykologiske og den sociale beskrivelse i romanen. Hvilket for mig at se er en af  de gode grunde,  der har været  for Aakjzr til ikke blot at skrive en ny avisreportage, men derimod til at arbejde med en l i t t e r ~ r reportageform,  som er i stand til at fa oplevelsesprocesserne, processerne i den proletariske subjektdannelse med ind under den sociale kritik.

Sanseligheden som »ren«  seksualitet er nærmest  faretruende i Vredens Born. Pigen Mette i NorgArd er »en liderlig tingeste, der krznker Pers blufzrdighed.  Og i nattescenen hos tjenestefolkene p&amp;  Solsig praktiseres der en r A   og voldelig seksualitet,  som driver en af pigerne til vanvid. -Aakjzr forstar rigtignok  kritisk denne seksualadfzrd som en kompensatorisk udfoldelse til gengzld for den selvudfoldelse, der er tyendet  forment  p&amp; næsten  alle andre omrader. Men det  er  alligevel pafaldende,  at der  ikke  er  noget glimt af en sund og lykkelig seksualitet i dette ellers sa kropsrealistiske univers. Annas erotik viser sig jo at vzre  lige s A   r&amp;  som Mettes. At der s A   at sige er tomt p A   denne plads i bogen har  formodentlig noget at g ~ r e med Aakjaers egen socialisationsbaggrund  i et fattigt og religiast gardmandsmilja.  Seksualnydelsen har vzret skyldbetynget eller udelukket, bade fordi religionen przkede det, og  fordi  det  var  ensbetydende  med  fastlasning  i  proletareksistensen, hvis en fattig ung mand kom til at besvangre en pige og matte stifte tidlig familie. -Denne sociale realitet kan bl.a.  forklare, hvorfor alle de seksuelt tiltrzkkende kvinder i romanen er negativt beskrevet, mens moderskikkelserne,  Pers mor og Ann Kjestin, fremstar i positiv belysning.

Den rene seksualitet er mao. personligt og socialt truende,  den star i ledtog med den sociale undertrykkelse.  Men formidlet i familjeliv og moderlighed er den derimod forsonende. Og frem for alt er den positiv, nar den indgar som et erotisk-sanseligt aspekt af

bondearbejdet.

## Arbejdets befrielse som kritisk  utopi

En af de utopier, der findes i romanen handler saledes om ~arbejdets  b e f r i e l s e « eller en indsaettelse af  det i dets gamle rettigheder fra landsbyfællesskabet.  Nemlig et brugsvzrdiarbejde,  som p A   én gang er selvudfoldelse, sanselighed og behovsopfyldelse,  som er knyttet til naturen og en formidling af det erotiske forhold mellem mand og kvinde. Erindringen om det fortidige eller »usamtidige« brugsvzrdiarbejde indeholder  et utopisk  potentiale, som i romanen omfunktioneres i en  socialistisk vision af arbejdet. Nemlig inden for rammerne af socialdemokratiets program for udstykning af bl.a.  herregardsjorde, opl~sning af den private ejendomsret til jorden -og -hvad  Aakjzr nok  symptomatisk forbigar -mulig fzllesdrift af den. Det er dr. Koldkur der formulerer denne vision af bondearbejdets befrielse som en erotisering: »P&amp;  herregardsjorden kunne hundreder og atter hundreder af husmandssanner,  der var  fortrolige med de nye dyrkningsmader  leve livet i talelig velder længes efter at favne ploven, stand (.  .  . ) Muldjord- guldjord --som en kvinde der ligger ene og laenges i den lange nat«.

Som arbejdet er under  lanforholdet er det ikke-liv, personlighedsnedbrydende,  mekanisk,  usanseligt,  glaedeslast. Husbonden er hhndhzveren af den abstrakte tid, som produktionen for markedet lader skinne tilbage pa landarbejdet i form af et evigt tidspres.  Per  far konstant  at vide, at han  skal rubbe sig, humme  sig afsted osv. Han far endda ikke lov til at sove ud om natten. Det er husbondens  byttevaerdiinteresse  og  abstrakte  tidsudmaling  op imod Pers konkrete behov og det konkrete bondearbejdes sanseligheds- og selvudfoldelsespotentiale.

I en scene, hvor Per tidligt om morgenen gennes ud p A   sit hyrdearbejde, demonstrerer Aakjzr dette potentiale og denne modsætning gennem en noget bastant  fortzellerkommentar:  »Med hovedet halvtsovende nede mellem de smalle skuldre piltrer Per afsted pa  bare  fadder  over  kjaer  og  dugglimtende  rajgr~smarker;  der star en regnbuefarvet glorie omkring hovedet af hans lange skygge (. .  . ) Hvilken herlig morgen ville den udbryde,  der kom  fra sin duftende kaffe efter  en sund og styrkende savn.  Men hvad  skal den gare med guldskyer og al anden dugfadt dejlighed, der indvendig er brudt  af  savnmangel og maneders  overanstrengelse og ikke engang far tid til at v ~ d e sit ansigt i en spand rent vand.«

I romanen findes der en raekke positive og utopiske skikkelser som star uden for denne destruktive arbejdsverden. F.eks.  de underfundige eller eventyragtige Kraen  Lybsker,  Goj og Jens Laanum,  som er skikkelser der star i pagt med en svunden »usamtidig« kultur. Jens Laanum forstar sig f.eks. p A   urmagerkunst, han kan »skille tiden ad«, han er ikke underlagt dens abstrakte tvang. De optrzeder alle som eventyrets »hjælpere« p&amp;  Pers vej ud i den vide verden. Og ved siden af dem star de »retfzerdige« skikkelser, laerer Gydesen og dr. Koldkur, som ogsA er »hjaelpere« og socialkritikere -for  Koldkurs  vedkommende  den  socialdemokratiske teoris talerm.

## Almuefatalisme og socialdemokratisk fremgangstro

Jeg skal med udgangspunkt i disse skikkelser til sidst prave at forklare,  hvordan  bogens eventyrligt-utopiske  elementer,  der peger tilbage  i  folketraditionen,  passer  sammen  med  den  socialdemo-

kratiske samfundsomvzltning, som romanen spår.

Aakjzr var -ud over at være socialdemokrat -også socialdarwinist.  Ikke som de pessimistiske naturalister,  men med en optimistisk tro pa menneskeslzgtens udvikling frem til et bedre liv. -To steder i romanen, i begyndelsen og midtvejs, giver Aakjzr i en slags symbolsk tableau et billede af den af Darwin beskrevne dyriske alles kamp mod alle«. Det er rotterne, der på herregarden S01sig slAs om den st~rste bid af det b r ~ d , proprietzren fodrer dem med, og hvor den frækkeste går af med sejren. Og det er lærer S0rensens traurige vise om at »Vi træder  hinanden  i dyndet  ned«. Begge billeder far deres korrektiv.  Sarensens omkvaed og livsvisdom harer  en  svunden  eller  svindende tid  til.  Som  han  siger til Per:  »jeg er jo  gammel og ikke til  andet; men du er  et  barn  og stunder til verden.«  P&amp;  samme made, forstar vi, ma rottekampen ophore af sig selv, Godset Solsig er i forfald, og i Iabet af romanen dar proprietæren, som har holdt dem i live.

Sådan kan Goj også fortrastningsfuldt sige til Per, da han emigrerer til sidst i romanen: »Der kommer andre tider, far en ret ved og så sammenhold, mine venner. Hånd i hand, orden i rzkkerne, fasthed i geleddet,  slut op, vzrsartig. En husmandsforening, en tyendeforening i hvert sogn, daevlen byde mig. Så har

af at sige! () vi suksomsive hele den sociale revolution!«

Denne optimistiske  tro p&amp; fremtiden falder  meget  godt  i trad bade med socialdemokratiets og den gamle almuefatalismes ideologi.  I  folkeeventyrerne  star  naturmagterne  altid  hjælpende  de gode bi.  Og i den socialdemokratiske  model er parlamentsreformer og »udviklingen« trylleordene. -Ikke mindst falelig var denne socialdemokratiske  holdning i landarbejdersp~rgsmålet.  Selvom der p&amp;  kongresserne blev udformet radikale jordprogrammer og oplasning af  den private  ejendomsret til jorden  og fællesdrift af den, var det meget smat, hvad man satte sig ind i landarbejdernes  konkrete  forhold  og  problemer,  og hvor  meget  man  derfor formaede at komme i forbindelse med dem. F.eks.  vægrede par- tiet  sig  konstant  mod  at etablere  faglige foreninger, af  frygt  for anden politisk indflydelse i disse. Derimod organiserede man nogle spinkle politiske landarbejderforeninger, som skulle udfsre agitationsarbejde og udvide socialdemokratiets vælgerbasis p&amp; landet.  Man  hævdede nemlig,  at et  stærkt  socialdemokrati  var forudsætningen  for  reformer,  der  gradvis  skulle omdanne  samfundet og dermed ogsit skabe bedre forhold for landarbejderne. -Det praktisk-faglige arbejde for en ~jeblikkelig forandring af arbejdernes  livssituation,  var  saledes fra starten  stækket.  Den  socialdemokratiske  landarbejder  matte  henholde  sig  til  partiprogrammets  punkter  under  agrarspsrgsmalet,  og  d e r n ~ s t hengive sig i den  fatalistiske tro p&amp;  at den private  ejendomsret  til jorden nok ville falde  fsr eller siden og  fællesdriften  af  jorden  komme med tiden.

Ind i et sadant socialdemokratisk  strategimsnster falder bogen ogsA pa flere mader pit plads. Den tilegnes ikke af landarbejderbefolkningen selv, fungerer ikke igangsættende for en aktiv selvorganisering af klassen, men bliver et led i partiets debat og reformarbejde omkring et landarbejderproblem. Og i dette perspektiv  er det heller ikke en stor selvmodsigelse  for  socialdemokraten Aakjær, nar han slutter bogen med at lade sin proletarhelt udvandre. »Der kommer andre tider«, som Goj siger. Og imens kan Per holde modet hsjt og galden flydende i Amerika, og maske i Pios og de gamle socialistemigranters fodspor træne sig i socialisme, -indtil den dag kommer, da han kan vende hjem og sammen med »vredens b ~ r n « holde dommedag over det syge samfund.

Lukács  har altsa forsavidt nok ret i den del af kritikken  der rammer et konkret-strategisk tomrum i romanen, og som for Vredens b r n s   vedkommende,  savidt jeg  kan se, bunder i dens forfatters nære forhold til socialdemokratiet.

Men med hensyn til bogens evne til at formulere nogle klassespecifikke arbejdsmæssige, psykologiske og kritisk-utopiske erfaringer og kaste disse ind i den offentlige og partioffentlige debat, finder jeg  at Lukács undervurderer reportagegenrens potentiale. OgsA selvom genren i Vredens Bsrn her og der volder Aakjær noget besvær og afstedkommer stilistiske klodsetheder og overtyde-