De bestående høns: Mikkel Bolts kritik af Donald Trump
Forfattere: Henrik Jøker Bjerre
Tidsskrift: kok (2018-12-27)

## 217 henrik jøker bjerre

Lektor

Institut for Læring og Filosofi, Aalborg Universitet

## de bestående høns: mikkel bolts kritik af donald trump

## Og dem, der kritiserer Trump. Og dem, der kritiserer dem, der kritiserer Trump

Mikkel Bolt

trumps kontrarevolution 128 sider. Forlaget Nemo, København,

2017

Filosoffen Martha Nussbaum for­ talte engang om en episode, hun var vidne til umiddelbart efter ter­ rorangrebene i USA den 11. septem­ ber 2001. Under en baseballkamp i Chicago mellem Chicago White Sox og The New York Yankees udtrykte hjemmepublikummet stor sympati med deres gæster fra New York, der blev klappet på banen. Man holdt en lille ceremoni, der hyldede de brandfolk, der havde deltaget i red­ ningsarbejdet osv., og den trodsige følelse af fællesskab og nationalt sammenhold kulminerede i kamp­ råbet: 'USA! USA!'. Hvis man ikke syntes, at dét var ubehageligt, viste der sig  imidlertid  en  langt  mere eksplicit aggression i stemningen, da først kampen var gået i gang. Dommeren dømte ved en lejlighed imod White Sox og blev nu mødt med tilskuernes fordømmelse via det samme kampråb: 'USA! USA!'. I stedet for empati og solidaritet vi­ ste kampråbet sig at rumme nær­ mest den stik modsatte tendens: 'Det virkede som om de ville sige, at enhver som ikke støtter vores hold er vores fjende,' som filosoffen tørt konstaterede (Christiansen 198).

Med Nussbaums anekdote i baghovedet kan man næsten sige, at Donald Trump er den fulde udfol­ delse af den aggression, der skjul­ te  sig  i  det  gamle  kampråb. Som Mikkel Bolt gør opmærksom på, er der en væsentlig pointe i, at Trump konstant refererer til 'America' og ikke 'USA' i sine taler og slogans. 'Make America Great Again' bety­ der ikke, at vi må genrejse og sam­ le det unikke, liberale fællesskab af mangfoldige grupperinger, ver­ dens smeltedigel, hvor enhver er sin egen lykkes smed. Det betyder tværtimod, at de 'sande amerikane­ re' er kommet under pres fra alt for mange fremmede og alt for megen diversitet, så de næsten ikke læn­ gere kan få luft: ''Amerika' er mere end USA, der blot er nationalsta­ ten USA. 'Amerika' er en spirituel størrelse, en mission, en skæbne. […]  Det  er  dette  fællesskab,  han [Trump] vil genrejse' (68). Siden den patriotiske oprejsning efter 9­11 har USA med andre ord bevæget sig i retning af en mere eksplicit nati­ onalchauvinisme, og Trumps brug af 'America' er navnet på denne bevægelse.

Trumps  kontrarevolution er Mikkel Bolts forsøg på dels at ana­ lysere og dels forklare fremkom­ sten af Donald Trump som politisk fænomen.  Begge  dele  lykkes  så godt, at han stort set kommer uden om den moralske diskurs, der ellers næsten er umulig at undgå i denne sag, og som man derfor ofte møder: 'Præsidentembedet uværdig', 'En narcissistisk  mandebaby',  'Det værste, en amerikansk præsident nogensinde har sagt' osv. I stedet interesserer Bolt sig for spørgsmål, der ofres mindre opmærksomhed - i detaljer, så vel som i de store, historiske og politiske linjer. Som den præcise betydning af udtryk­ ket  'America'  i  Trumps  retorik, eller som baseballkasketten, han ofte har på. Og som den økonomi­ ske baggrund for højredrejningen i amerikansk - og europæisk - po­ litik. Trump er en fascistisk figur, konstaterer Bolt, hvilket altså ikke er ment som en moralsk fordøm­ melse, men som en nøgtern sam­ menligning med 1930ernes fasci­ stiske ledere og systemer. Han er den 'stærke leder', som ikke selv er filtret ind i traditionel partipo­ litik, og som kan rydde op og ryd­ de ud. Trump 'transcenderer det politiske system. Han er mere, han er 'amerikansk'' (87), og det er net­ op alt det aparte og ekstravagante ved ham, der gør ham attraktiv som den kompromisløse faderfigur, der kan sætte sig ud over alle mulige almindelige hensyn og etiketter. Bortset fra forretningsimperiet og den påståede bemestring af 'The Art of the Deal' er også Trumps rolle som reality tv­stjerne frem­ mende for hans politiske succes. Måske  er  netop  den  temmelig banale 'catch phrase' fra The Apprentice en del af hemmeligheden bag Trumps valg. Var det ikke net­ op, hvad millioner af amerikanske vælgere havde inderligt lyst til at sige til den traditionelle politiske klasse: 'You are fired!'. Det er alt­ så ikke gentagelsen af de konkrete fascistiske symboler eller paroler fra Hitler eller Mussolini (svastika­ et, fasces, jødehadet osv.), der gør Trump til fascist, men den måde, han bruger sin egen samtid, dens medier, symboler og problemer til at indtage positionen som stærk mand, faderfigur, kompromisløs og udrensende.

Udover at analysere, hvordan Trumps version af stærk­mand­fi­ guren ser ud i 2016 (og fortsat), gi­ ver Bolt som sagt en bredere bag­ grund for forståelsen af, hvordan denne mærkværdige figur trådte frem som frelser for et kriseramt folk. Det er en helt nødvendig ana­ lyse, netop for at undgå den for­ simplede moralisering, der blot ser Trump som forargelig, usympatisk eller en 'trussel mod demokratiet'. For det første er fremkomsten af Trump ikke en enestående begiven­ hed. Trump er bizar og fuld af gode symptomer for vilde analyser, men han er samtidig én i en række af stærk­mand­figurer, der er dukket op i de sidste 10­20 år over hele ver­ den. Bolt opsummerer dem kort og effektivt: Der er autoritære ledere i lande som Egypten, Tyrkiet, Indien, Filippinerne, Argentina, Brasilien, Rusland, Ungarn, Polen og Tjekki­ et, og der er flere lande, der enten er på vej i samme retning eller har an­ dre former for højredrejning, som fx de skandinaviske landes 'mere joviale'  former  for  racisme  (16). For det andet er denne brede ten­ dens resultatet af en global, politisk udvikling, der har skabt stigende afmagtsfølelse og fornemmelsen af, at 'politics as usual' ikke rigtig kan - eller vil - gøre noget for de såkaldt 'almindelige mennesker'. Den økonomiske krise, der fulgte efter  finansmarkedernes  kaos  i 2007 og 2008, resulterede ikke i et opgør med de strukturer, der hav­ de forårsaget krisen - tværtimod blev bankerne som bekendt reddet af  stater  og  unioner, mens rege­ ringer verden over blev tvunget til nedskæringer og privatiseringer. Den økonomiske uro har medført protester  og  bevægelser  mange steder siden især 2011. Et stigende behov for at gøre op med 'eliten' har ført til folkelig modstand og skærpede modsætninger mellem 'de 99 %' og den velhavende 1 %, 'folket' og 'eliten' osv. En række af disse bevægelser og protester er imidlertid blevet beskrevet under samlebetegnelsen 'populisme', og analytikere og politiske kommen­ tatorer har ofte udlagt modstanden mod den herskende politisk­øko­ nomiske magt som én, mere eller mindre mangfoldig og mere eller mindre følelsespræget, tendens til at ville gøre oprør mod de normale, ansvarlige, regeringsbærende og midtersøgende politikere. Trump eller Sanders, det er grundlæggen­ de  det  samme;  Enhedslisten  og Dansk Folkeparti er begge imod EU, så de taler nok til den samme indignation;  AfD  og  Die  Linke  i Tyskland osv. 'Vi må gøre op med ekstremer på begge fløje'. Én af de fine og klare pointer i Bolts bog er, at den ret enkelt gør op med den­ ne samlebetegnelse. Hvad Trump repræsenterer, er ikke en protest mod kapitalismens hærgen og ef­ fekter for almindelige mennesker. Det er en protest mod protesterne: '… en meget voldsom affejning af kravene om en anden verden' (32). Trump er ikke opgøret med Wall Street og 'sumpen i Washington', men et radikalt forsøg på at befæ­ ste dem mod de protester, der har spredt sig igennem det sidste lille årti. Hans politik handler ikke om at skabe økonomisk retfærdighed eller sikre velfærd for den almin­ delige amerikaner, men tværtimod om at sikre bankernes og velha­ vernes  privilegier  under  dække af en nationalistisk modstilling af hjemmemarkedets interesser og en global orden, der har udnyttet amerikanernes  naivitet.  Det  er derfor, titlen på Bolts bog ikke er 'Trumps revolution', men 'Trumps kontrarevolution'. Trump er nav­ net på den bogstaveligt talt re­ak­ tionære bevægelse, der forsøger at bevare de bestående klasseforhold og  magtfordelinger  og  beskytte det hvide, amerikanske overherre­ dømme mod de omvæltninger, der truer det.

Bolt har også en stærk pointe i at observere, at svaret på Trump derfor ikke er en tilbagevenden til en 'flink kapitalisme' (35), hvor de vulgære excesser bliver taget ud, og vi igen får en civiliseret de­ mokratisk orden à la Clinton eller Obama. Trumps chauvinisme og åbenlyse racisme er alvorlige nok, men den forargede fordømmelse af  dem  kommer alt  for  let  til  at sløre for de virkelige, materielle effekter af hans politik: voldsomme skattelettelser, nedskæringer, mere magt til private virksomheder, øget militarisering  osv.  De  såkaldte 'mainstreammedier' har ganske rigtigt svælget i Trumps transgres­ sioner i en grad, så reel, politisk modstand mod hans regering er blevet blandet sammen og fortyn­ det  med  uendelige  mængder  af løftede øjenbryn og vidt opspær­ rede øjne. Et enkelt eksempel fra tiden efter udgivelsen af Bolts bog kan illustrere pointen: Da senator John McCain døde i slutningen af august 2018, blamerede Trump sig endnu engang ved at nægte at ud­ vise respekt overfor McCains patri­ otiske indsats for det amerikanske folk - naturligvis på grund af gam­ melt nag og typisk, barnagtig for­ nærmelse. På bl.a. cnn og ms  nbc førte dette til udbredt forargelse og patetisk fornærmelse på vegne af 'sande, amerikanske værdier' og respekt for en 'helts' eftermæle osv. Betegnende nok var den fjer­ de statsmagts kritiske perspektiv, at Trump ikke levede nok op til sit nationalistiske credo om 'America first'!

Bolt slår imidlertid ikke bare Clinton, Obama, Pelosi og main­ streammedierne  sammen,  men inkluderer  også  de,  relativt  set, mere radikale politiske stemmer på den amerikanske venstrefløj i sin skuffelse over den manglen­ de kritik af kapitalismen. Ønsket om en tilbagevenden til en 'flink kapitalisme' er faktisk ét, han til­ lægger folk som Nancy Fraser og Naomi Klein og deres analyser af den mistede mulighed for at ska­ be  et  mere  kritisk  alternativ  til det bestående, da man i 2016 fra­ valgte Bernie Sanders for Hillary Clinton. Bolt tilskriver Sanders og co. en anden form for nostalgi (end den, Trump repræsenterer), men stadig en nostalgi, nemlig forestil­ lingen om at kunne vende tilbage til en tid før den 'neoliberale ven­ ding',  dvs.  den  deregulering  og nedskæringspolitik, der har været herskende siden 1980'erne. Hvad, denne nostalgi ifølge Bolt overser, er, at den amerikanske økonomi igennem hele det 20. århundrede var styret af kapitalinteresser og racistiske  opdelinger  af  befolk­ ningen: 'Det var hvidt arbejde og hvid velfærd inden for rammerne af en statsstøttet kapitalisme, og det kan naturligvis ikke være ide­ alet for noget som helst i dag.' (35). Det er svært at være uenig i, men det er ikke rigtig klart, hvorfor fx Bernie Sanders skulle være skyldig i en nostalgi efter 'hvidt arbejde og hvid velfærd', og det ville kræve en noget mere subtil, ideologikritisk læsning af hans politik og retorik at  sandsynliggøre  det,  end  den, Bolt leverer. Som det fremstår, er kritikken vist nok, at Sanders ikke er radikal nok, og at opgøret med Trump og  opgøret  med  Clinton kræver  langt  mere  vidtrækken­ de, revolutionære handlinger end dem, de demokratiske socialister lige nu er i gang med at forsøge at udbrede. Det er ikke nok at gøre op med Trumps fascisme, men det er heller ikke nok at gøre op med de neoliberale overgreb på velfærd og demokrati; det er selve kapital­par­ lamentarismen, der er problemet, som det hedder med et begreb fra Alain Badiou (115).

Bolts styrke er den kompro­ misløse kritik af enhver form for uretfærdighed og sporingen af de historiske og økonomiske forud­ sætninger for både politiske og mo­ ralske konflikter. Men hans analy­ tiske blik på den aktuelle politik får også af og til den lidt mere kyniske dimension, som nogle gange kan opstå, når man som tilskuer hele tiden vil have, at det skal blive mere radikalt og aldrig synes, at noget er godt nok. Kritikken af fascismens mulighedsbetingelser for at opstå i nationale demokratier glider fx fra observationen af, at '[n]år de­ mokratiet som politisk styreform er indlejret i nationalstaten, er der altid en risiko for, at nationaldemo­ kratiet lukker sig om sig selv', (hvil­ ket oplagt er rigtigt), til at fascisme 'med andre ord [er] en indbygget dimension i det nationale demo­ krati' (107). Først en risiko, så en indbygget dimension. Problemet er ikke bare Trump, men selve den fascistiske dimension i nationalde­ mokratiet. Det næste skridt er nød­ vendigheden af et fundamentalt opgør med selve demokratiet, som vi kender det, og det er her, der ef­ ter min mening er et spring i argu­ mentationen (at der er en fascistisk risiko i  et nationalt demokrati, er ikke nødvendigvis det samme, som at nationale demokratier med nød­ vendighed udvikler sig i en fasci­ stisk retning - så ville det ikke være en 'risiko', men en determination). Det er vel at mærke ikke min mis­ tænksomme læsning af Bolt, men et  udgangspunkt,  der  står  klart lige fra bogens start: 'Opgaven må være at etablere muligheden for en samtidig kritik af både fascismen og nationaldemokratiet med hen­ blik på en anden organisering' (9). Det er her, både Clinton og Fraser og Klein og Sanders kommer til kort. Men: 'Hvordan præcist denne

[anden organisering] skal se ud, er endnu uklart, så i et første moment må fokus ligge på en afvikling af nationaldemokratiet og dets ibo­ ende fascistiske potentiale' (ibid.). Bolt har klart nok mere sympati for de protester, der udsprang i både Europa  og  USA  umiddelbart  ef­ ter finanskrisen, og som havde et mere åbent kritisk potentiale. Det kan jeg for så vidt godt følge ham i, men jeg synes ikke, det behøver at være et argument mod fx den organisering, der lige nu foregår blandt nye, progressive kræfter i Det Demokratiske Parti. Lidt groft sagt er det, som om Bolt indimel­ lem forveksler den rene, klare og kompromisløse kritik med et krav om en handling, der er lige så ren, klar og kompromisløs: Det hele må brydes ned, og kun hvis vi formår dette, er det værd, endda legitimt, at gå på gaden. Vi kan dog ikke sige noget om, hvordan dette opgør skal foregå, og slet ikke, hvad der skal komme i stedet. Jeg er med på, at enhver faktisk politisk handling, retorik og selvforståelse altid kan og  skal  underkastes  (selv)kritik. Men det er ikke nødvendigvis det samme som at acceptere, at kun handlinger,  der  er  fuldstændige opgør med ethvert aspekt af enhver form for undertrykkelse, er værd at engagere sig i. Man kan ikke slå æg i stykker uden at tage udgangs­ punkt i de bestående høns.

Trumps  kontrarevolution er dog  først  og  fremmest  en  gen­ nemført og veludført kritik. Den er  værd  at  læse,  fordi  den  giver overblik og analytisk distance til en  overordentligt  aktuel  og  på­ trængende  politisk  virkelighed. Den giver også et seriøst perspektiv på spørgsmålet om, hvilke former for modstand, der må tænkes, og især på faren for at gå for hurtigt på kompromis med de tilsyneladende 'korrekte' meninger og løsnings­ forslag. At den så et par steder i sin vrede over naive og forblommede forsøg på at gøre op med tidens po­ litiske farer selv bliver en anelse for hellig for min smag, er en pris, jeg gerne betaler. ·

## litteratur

Christiansen, Karin (2002): 'Interview med  Martha  C.  Nussbaum  om emotioner, litteratur og moralsk borgerskab', in: Slagmark , nr. 35: Den moderne medicin: 187­202.