Et blik på en ridders liv
Forfattere: Norbert Elias
Tidsskrift: kok (1980-05-31)

## Norbert  Elias

## Et blik på en ridders liv

At sprge om hvorfor  menneskers adfzrd og affektleje zndrer sig, er i grunden det samme som at s p ~ r g e om hvorfor menneskers livsformer  zndrer sig. Der var i middelaldersamfundet  bestemte livsformer, der var m~nstergyldige, og den enkelte var, hvad enten han nu var ridder, handvzrker eller livegen, tvunget til at leve under  disse former; i det senere  samfund forefandt den enkelte andre muligheder og andre livsformer, som han matte tilpasse sig; han kunne, hvis han var adelig, leve en hofmands tilvzrelse; men han  kunne ikke mere leve en  ridders  utvungne liv,  selv om han matte mske det -og mange anskede det.  Fra et  bestemt  tidspunkt var denne funktion og livsform ikke lzngere tilstede i samfundsstrukturen. Andre funktioner der, som f.eks.  przstens eller handvzrkerens, spillede en overordentlig stor rolle i den middelalderlige fase, tabte i starre eller mindre grad betydning i forhold til de samfundsmæssige relationers  totale  struktur.  Hvorfor  forandres i historiens l0b de funktioner og livsformer,  der indkapsler den enkelte som mere eller mindre fast modellerede hylstre?  Det er, som f ~ r sagt, i grunden det samme som at sp~rge efter arsagerne til, at driftslivet, affektmodelleringen  og alt hvad der hzenger sammen dermed forandrer sig.

Der er i det foregaende blevet sagt mangt og meget om den midelalderlige  overklasses  affektstandard.  For  fuldstzndighedens skyld, og samtidig ogsa som overgang til sprgsmalet om forandringsarsagerne,  skal vi blot  tilfraje et  kort indtryk af  den made, som ridderne levede pA,  dvs.  et indtryk af det livsrum som dette samfund Cibnede op for den adeligt  fodte, og sidenhen  lukkede ham inde i.Allerede  kort tid efter, hvad man dengang kaldte rid- dernes »undergang«, indhyllede billedet af dette livsrum, samt billedet af ridderen overhovedet,  sig mere eller mindre i tage.  Hvad enten man kun s A   den »zdle ridder«  i den middelalderlige  kriger og kun bevarede det storladne, smukke, eventyrlige og patetiske ved  denne tilvzrelse i erindringen, eller kun s A   »feudalherren« i den middelalderlige kriger, bondeskznderen, og blot faestnede sig ved det vilde, grusomme og barbariske ved hans tilvzrelse, s A   blev det enkle billede af dette sociale lags livsrum mestendels fordrejet under vægten af vaerdidomme og længsler, udsprunget af betragterens egen tidsalder. Et par tegninger, eller rettere en beskrivelse af dem, kan her hjzlpe til at genfremkalde dette billede.  Bortset fra enkelte  skrifter  er  det  isaer  billedhuggeres  og maleres  efterladenskaber  fra denne tid, der szrligt stzrkt lader en fornemme atmosfærens,  eller om man vil,  affektmodelleringens  egenart  og dermed forskellen til vor egen, omend det kun er f A   billedvzrker, der virkelig afspejler ridderens liv i sammenhaeng. En af de f A   billedbager af  denne slags (der  ganske vist  er  forholdsvis  sen,  fra tiden  mellem 1475 og 1480) er  den  serie  af  tegninger,  der  blev kendt  under  den  ikke  helt  fyldestgarende  titel  »Den  middelalderlige husbog«.  Navnet  p3 den mester,  der skabte den, er ubekendt, men det m A   have været en mand, der var meget fortrolig med sin tids ridderliv og som til  forskel fra mange af sine hAndværkerfæller s A   p A   verden med ridderens ajne og i vid udstraekning identificerede sig med hans sociale vurderinger.  Et ikke helt ubetydeligt  fingerpeg i den retning er at han p A   et af bladene,  af alle hAndvzrkerne  kun fremstiller den mand, der repraesenterer hans eget erhverv, i hofdragt;  det samme gzlder pigen,  der står bag manden og lzgger sin hAnd p A   hans skulder, og for hvem han tydeligt  bringer  sine falelser til  udtryk.  Maske er  det  et selvportraet.

Som sagt stammer tegningerne fra ridderskabets sene tid, fra de sidste riddere, Karl den Dristiges og Maximillians tid. At damme efter ~Abenskjoldene er  endog begge disse,  eller riddere der  står dem nær,  selv fremstillet p i  dette eller hint  af  billederne.  »Der bestAr  slet ingen tvivl om, at vi  for os har Karl den Dristige  selv eller en burgundisk ridder fra hans omegn«, er det blevet hzvdet. Nogle  turneringsbilleder  er  maske  den  direkte  fremstilling  af karnplege efter Neusser-fejden (1475) i anledning af Maximillians forlovelse  med  Karl  den  Dristiges  datter,  Marie  af  Burgund.  I hvert  fald er de menesker, man ser for sig, allerede fra den overganstid, hvor et hofaristokrati langsomt trAdte i stedet for ridderaristokratiet. Og der findes mange ting  i  disse billeder,  der leder tanken hen p A   hofmandens vzremade. I det store og hele giver de dog alligevel et ganske godt begreb om det specifikt ridderlige Iivsomkring sig. Og samtidig ogsA et begreb om hvordan han s A   dem.

rum, om det ridderen  fyldte sin dag ud med,  om de ting  han  s A Hvad ser man da?

Nzsten altid det Abne land, og nzsten ikke noget der virker byagtigt. SmA landsbyer, marker, trEer, enge, bakker, smA vandltab og ofte borgen. Men man sporer i disse billeder endnu intet af den lzngselsstemning og »sentimentale« holdning til »naturen«, som bliver mzrkbar ikke s5 lang tid efter, nar den overvejende del af adelen i stadig stigende grad m&amp;  afgive afkald p A   det utvungne liv p A   de landlige stambesiddelser for at blive bundet i stnrre afhzngighed af kongen eller fyrsten ved det halvt bylignende hof. Det er en af de stffrste forskelle i affektleje, som disse billeder her lader ane. Senere antager den bevidsthed overfor det sete, som kommer til  udtryk  i den  kunstneriske  fremstilling, karakter  af  en  overordentlig  streng  og  meget  specifik  slektion, der direkte udtrykker tegnerens  smag, eller rettere sagt, affektmodellering.  »Naturen«, det Abne land, der f ~ r h e n   zsten altid fremvistes som baggrundstzeppe for mennesker,  antager  en  lzngselsaura  i  fremstillingen, efterhanden  som  den  by-  og  hofmzs-sige  udvikling  ogsA  inddrager overklassen og g0r adskillelsen mellem by- og landliv mere maerkbar; eller ogsA antager den en oph~jet, reprzsentativ karakter i billedet,  som de mennesker den omgiver.  I hvert fald forandres den affektive selektion i forhold til naturfremstillingen og det i den, der opfattes som henholdsvis tiltalende eller ubehageligt  og pinligt; noget lignende gzlder de afbildende mennesker. Meget af det der virkelig findes p A   landet, altsA i »naturen«, vises ikke laengere for det absolutistiske hofpublikum. Man viser en bakke, men ikke den galge med hzngte i, som står p&amp;  den. Man viser marken, men ikke den pjaltede bonde, der m~jsommeligt driver sine heste fremad.  Ganske som alt »gement« eller »vulgzrt« forsvinder ud af hoffets sprogbrug, forsvinder det ogsa fra de billeder og tegninger, der er bestemt for overklassen.

Det  forholder sig  anderledes i  tegningerne  fra »husbogen«,  som giver en  forestilling  om den senmiddelalderlige overklasses  folelsesleje. Her finder vi  det hele.  Galger, lasede trzlle, m~ajsommeligt arbejdende b~nder; som i livet, saledes ogsa i tegningerne, og det forekommer vel at mzrke ikke betonet og fremhzvet, som tilfzldet ville vzre i langt senere tiders protest~jemed,  men optrzder som noget ganske selvfalgeligt,  noget man ser omkring sig til daglig, ganske som en storkerede eller et kirketarn. Det ene er lige sd lidt pinligt som det andet i tilvzrelsen, og det forekommer derfor heller ikke pinligt i fremstillingen. Tvzrtimod hnrer det overalt i middelalderen  til  de riges og zdles tilvzrelse,  at der  findes tiggere og krablinge, der rzkker handen frem; bander og handvzrkere,  der  arbejder  for en;  deri  ligger der  ingen  trussel;  man identificerer sig p&amp;  ingen made med dem; synet af dem vzkker ingen pinlige falelser.  Til og med g0r man  sig ofte lystig over  den evindelige klodsmajor, bonden.

Saledes er ogsa disse billeder.  F ~ r s t kommer en serie tegninger, der  viser  mennesker  under  et  bestemt  stjernebillede.  De  er  ikke direkte grupperet omkring ridderen,  men anskueliggnr dog hvad han ser omkring sig, og p A   hvilken made. S A   kommer en rzkke af blade, der direkte viser, hvad ridderen tilbringer sin tid med, viser hans beskzftigelser  og hans glzder.  Malt  med  eftertiden  vidner de alle om den samme pinlighedsstandard  og den samme, sociale holdning.

F.eks. ser man lige i begyndelsen folk, der er fedt under Saturn. I  forgrunden er en fattig stakkel ved  at tage indvoldene ud  af en segnet hest, eller maske pruver han at skzre det brugbare k0d af. Idet han har bukket sig, er hans bukser gledet lidt ned, bagdelen titter frem og en so star bagved ham og snuser til den. En gammel, gebrzkkelig kone, halvt  klzdt i pjalter,  gar haltende forbi,  idet hun  s t ~ t t e r sig  til  en  krykke.  I  en  lille hule  ved  vejen  sidder  en ynkelig mand med hznder og fndder i gabestok, og ved siden af ham har en kone den ene hand i gabestok og den anden lagt i lamker. En bondekarl graver ved et vandl~b, der fortaber sig mellem traeer og bakker. I det fjerne ser man bonden og hans lille dreng, der m0jsommeligt pl~jer den bakkede mark med en hest. Lzngere vaek  bliver  en  laset  mand  fort til  galgen,  ved  siden  af  ham  star bddelen stolt med en fjer i hatten;  p A   den anden side har vi en munk i kutte der holder  et stort kors hen for ham;  bagved  rider ridderen og to af hans mænd. Oppe pzi  bakken star galgen med en hængt,  samt hjulet med et lig p&amp;.  De sorte fugle flyver omkring; en af dem hakker i kadaveret.

Galgen  er  p&amp; ingen  made  fremhævet.  Den  er  der  bare  som bækken eller som et trae, og det er nrajagtigt sadan man ser den, niir ridderen ghr pli jagt.  Her rider et helt selskab forbi, man ser i flere tilfælde herre og dame p A   samme hest. Vildtet forsvinder i en skov, en hjort synes at være ramt. L ~ n g e r e borte ser man en lille landsby  eller  maske  er  det  hovedgarden;  man  ser  en  brrand,  et mrallehjul,  en  vindmalle,  et  par  bygninger;  ser  bonden  plraje  p A marken; han kigger efter vildtet, der netop lraber tværs over hans jord.  I den ene side ser man hrajt  oppe borgen,  overfor ser man mindre hraje med hjul og stejle, og fugle der flyver rundt.

Galgen, symbolet  p A ridderens domsmyndighed,  hrarer til kulisserne  omkring  hans  liv.  Den  fremtræder  maske  ikke  som særlig vigtig, men synes i hvert fald heller ikke særlig pinlig. Domfældelse, henrettelse, drad, alt dette er  meget mere n z r v ~ r e n d e i denne tilværelse og er endnu ikke lagt om bag kulisserne.

Det samme gælder gælder de fattige og de arbejdende. »Hvem skulle dyrke vore marker, hvis I alle var herrer«, siger Berthold v. Regensburg i en af sine prædikener fra det 13. arh. Og ved samme lejlighed siger han endnu tydeligere:  »Jeg vil fortælle jer  kristenfolk  om  hvorledes  den  almaegtige  Gud  har  ordnet  den  hellige kristenhed i ti slags mennesker,og hvilke tjenester de nederste er de raverste skyldige og underdanige.  De farste tre er de hrajeste og de herskende,  som den almægtige  Gud selv har valgt og for hvem han har tilforordnet,  at de andre syv alle skal være dem underdanige  og  tjene  dem.«  Den  samme  livsstemning  kan  man  endnu spore i disse billeder  fra det  15. arh.  Det er ikke pinagtigt,  men derimod et udtryk  for tilværelsens naturlige og selvfralgelige orden, at krigerne,  de aedle,  har  frihed  til  at fornraje sig,  og  at de andre arbejder  for dem.  Menneskers indbyrdes  identificering er fraværende. Ikke engang ude i horisonten af denne livsform findes der en forestilling om, at alle mennesker  skulle være »lige«. Men det er maske netop derfor, synet af  de arbejdende ikke har

noget beskæmmende eller pinligt over sig.

Man ser storgarden og herrernes glæder:  En adelig jomfru be- kranser sin unge ven. Han trækker hende indtil sig. Et andet par spadserer,  t z t  omslyngede.  Den  gamle  tjenestepige  gar  en  grimasse over de unge menneskers elskovsleg. Ved siden af arbejder trællene.  En  fejer  i  garden,  en  anden  strigler  hesten,  en  tredje foder til ænderne, da en pige vinker til ham fra vinduet, han vender sig og  forsvinder  snart ind  i huset.  I  forgrunden legende Pa  taget s t r ~ r adelsjomfruer,  i  baggrunden bondsk  beskæftigelse. knebrer storken.

Dernæst ser vi en lille forghrd ved saen. P&amp; broen star den unge adelsmand  med  sin  viv. De  læner  sig  til  gelænderet  og  ser, hvordan trællene fanger fisk og ænder i vandet.  Tre unge damer sejler i en bad. Siv, sma buske og i det fjerne en lille bys mure.

Eller vi ser arbejdere, der bygger et hus foran et skovbevokset bjerg.  Borgherren og borgfruen  ser til.  Man har slaet pæle ind i det lille bjerg for at udvinde sten. Man ser arbejderne hugge i stenmassen,  andre triller  stenene væk.  I  forgrunden er der  folk, der arbejder p i   det halvfærdige byggeri. Helt foran skzndes  nogle arbejdere; de er lige ved at s 1 4   og stikke hinanden ned.  Borgherren star ikke langt fra dem. Han viser sin frue de stridendes skuespil; herrens og fruens fuldkomne ro er sat i stærk kontrast til de stridendes ophidsede fagter. Pablen slas. Herren har ikke noget med det at g ~ r e . Han lever i en anden sfære.

Det er, snarere end hændelserne i sig selv, som til dels ikke gar anderledes for sig nu om dage, fremstillingens faktiske karakter, der  understreger  forskellen  i  falelsesleje.  Den  efterfalgende tids overklasse lod ikke sadanne motiver afbilde. De tiltalte ikke dens f~lsomhed.  De  var  ikke  »smukke«  og  harte  ikke  hjemme  i »kunsten«. En tilsvarende pinlighedsstandard  findes sidenhen hos hollænderne,  der repræsenterer  middelstanden  og andre lag der ikke knytter sig til hoffet;  Brueghel tillader  sig f.eks.  at anbringe krablinge,  bander, galger, eller folk der forretter  deres nadtarft, ph sine billeder. Men denne standard forbindes her med helt andre sociale falelser end den senmiddelalderlige overklasses.

For sidstnævnte er det selvf~lgeligt, at de andre, de arbejdende lag, er der.  De tilh~rer endda ridderlivet  som en uundværlig kulisse. Herren lever midt iblandt dem. Det chokerer ham ikke at se trællen arbejde ved siden af sig eller muntre sig pa sin egen made. Det er tværtimod  en iboende del af hans selvfalelse, at de andre mennesker bev~ger sig rundt om ham og at han ikke er som dem, at  han  er  deres  herre.  Denne  f~lelse kommer  til  stadighed  til udtryk i tegningerne. Der findes nzppe en iblandt dem, hvori de h~viske beskzftigelser  og gestus ikke er  sat i kontrast  til underklassens vulgære.  Hvad enten herren  nu rider, jager,  elsker eller danser, er han ædel og h~visk; hvad trzllene og banderne foretager sig, er grovt og plumpt.  Den middelalderlige overklasses fornemmelse for pinagtighed kræver endnu ikke, at alt det vulgzre bliver henlagt bag livets, og dermed  ogsh billedets,  kulisser.  Det giver  den en  f~lelsesmæssig tilfredsstillelse at vide sig  forskellig fra de andre. Synet af kontrasten foroger livsglzden; og man  bor i denne forbindelse erindre sig, at noget af denne glzde ved kontraster ogsil kan spores hos f.eks.  Shakespeare, i en noget mildere form ganske  vist.  Hvor  man  end  betragter  den  middelalderlige overklasses efterladenskaber,  finder  man  den  samme  holdning helt utilsl~ret. Jo mere den samfundsmæssige sammenfletning og arbejdsdeling tager  til,  desto mere bliver overklassen  faktisk  afhængig af de andre lag, og desto s t ~ r r e bliver disse lags samfundsmæssige styrke,  i  det  mindste potentielt.  Afhzngigheden  af  de andre lag er ganske vist ikke helt fravzrende dér,  hvor overklassen forst og fremmest er et krigerlag og holder de andre lag nede gennem sværdet og vabenmonopolet.  Men den er ubetinget  ringere,  og  dermed  bliver  presset,  opdriften  fra neden  mod  oven, ringere. Overklassens herref~lelse og foragten for de andre lag er pil  tilsvarende vis meget mere abenlys, og en tvang til tilbageholdelse  af disse folelser er, som driftslivets binding i ~vrigt, ringe.

Det er sjældent, at vi som tilbageskuende i en sadan grad far anskueliggjort denne herrebevidstheds selvf~lgelige karakter og den selvsikre,  patriarkalske  foragt  for  andre,  som  tilfældet  er  med disse tegninger.Den kommer ikke kun til udtryk i den gestus, med hvilken adelsmanden viser sin frue de stridende arbejdere, eller i afbildningen af de arbejdere i en slags slags staberi, der holder sig for nzsen p.g.a.  de ildelugtende dampe;  og heller ikke kun  der hvor  herren  betragter  trzllenes  fiskefangst  eller  i  den  gennemgilende fremstilling af galgen med den hængte, men overhovedet i den selvfalgelige og ufremhzvede måde, hvorpå  ridderens zdle gestus er sammenstillet med folkets grove.

Her  har  vi  turneringen.

Musikanter  spiller  op.  Narrene  gar hajer. De adelige tilskuere samtaler til hest, og man ser i mange tilfælde herre og dame pi3 samme hest. Bonden, borgeren og lzgen, der er let at kende p A   sin klædning, ser til. De to riddere, der virker  temmelig hjzlpelrase  i  deres  tunge  rustninger,  venter  inde  i midten. Deres venner giver dem gode rad. Den ene far netop den lange stiklanse  overrakt.  Sa  blæser  herolden.  Ridderne  stormer has p A   hinanden med sænkede lanser.  I baggrunden ser man sA,  i folkets  vulgære, nemlig et hestevæddelab der ledsages af alskens tossestreger. En mand hænger fast i halen p A   den ene hest. Dens rytter er rasende. De andre pisker hestene,  der jager  frem  og tilbage  i en  grotesk kontrast  til  herrernes  hoviske  beskæftigelse, galop.

Her har vi  krigslejren.  Der er lavet  en  vognborg  af  skytsvognene. Inde i den star de prægtige telte med deres forskellige vilbenskjold  og  bannere,  blandt  dem  rigsbanneret.  I  midten  ser man kongen  eller  kejseren  omgivet  af  sine riddere.  En  kurér  til  hest bringer ham netop en efterretning. Ved lejrindgangen ser man tiggende koner, der sidder med deres b0rn og vrider hænder,  mens en pansret mand til hest netop sztter en lznket fange af. Længere sin mark.  Udenfor  lejrvolden ligger der  knogler,  dyreskeletter  og en d0d hest;  en krage  og en vild hund spiser af den. T z t   p A   vognene sidder en træl pil hug og

borte  ser man bonden,  der p l ~ j e r forretter sin n~dtnrft.

Eller man ser under Mars-tegnet,  hvorledes riddere overfalder en landsby.  Forrest gennemborer  en af krigsknzgtene en bonde, der ligger ned; til hejre, tilsyneladende i et kapel, bliver en anden mand stukket ihjel og hans ting liver slæbt væk.  P A   taget  sidder storkene  fredeligt  i  reden.  Længere  borte  p r ~ v e r en  bonde  at flygte over  hegnet,  men  en  ridder  til  hest  holder  ham  fast  i  en skjortesnip, der hænger ud. En miserabel og ynkelig bonde i lænker bliver slaet ned af en ridder til hest; længere borte sætter ryttere et hus i brand, én  af dem driver kvaeget afsted og slar 10s p A bondekonen, der prover at standse ham; @verst  oppe i landsbykrikens lille tArn trænger b~nderne sig sammen, og ængstelige ansigter ser ud over vinduet. Helt i det fjerne star et befæstet kloster p A et mindre bjerg; bag den h ~ j e mur ser man kirketaget med et kors pii.  Pii  et lille bjerg  noget  h ~ j e r e oppe ser man en borg  eller en anden  del  af  klosteret.  Dette  er  hvad  tegneren  kunne  komme  i tanke om til krigsgudens stjernebillede. Bladet er vidunderligt livagtigt. Som ved en række af de andre blade har man umiddelbart fornemmelsen  af  at  have  noget  virkeligt  oplevet  foran  sig;

fornemmelsen  skyldes at  disse blade  endnu  ikke  er  ~sentimentale«;  det,  de udtrykker,  har endnu ikke karakter  af  den stærke affektbinding,  der sidenhen  over  lange  tidsrum  kun  vil  forevise overklassen  deres  egne  onskebilleder  i  kunstproduktionen, og tvangsmæssigt  vil  undertrykke  alt  det  der  gar  p&amp; tværs  af  den fremrykkede  pinlighedstærskel.  Her  far  man  simpelthen  fortalt hvordan ridderen  s A   og fslte tilværelsen.  Den fslelseselektion og affektmodel, der kun lader det behagelige komme ind i fremstillingen og  udelukker  det  ulystvækkende,  beskæmmende og  pinagtige, bevirker  at mange  kendsgerninger  ganske  uproblematisk bliver  siet  fra;  de vil  dog sidenhen  trænge ind  i de kunstneriske fremstillinger dér,  hvor  der  formuleres en  bevidst  eller  ubevidst protest  mod  overklassens  driftscensur  og  vil  dermed  pa  en  vis made  blive  betonet og  problematiseret. Men  her  er  bonden hverken ynkværdig  eller  repræsentant  for  dyden;  han  er  heller ikke  repræsentant  for  afskyelige  laster.  Han  er  simpelthen  en bedrovelig og lidt latterlig skikkelse, og det er nsjagtig saledes ridderen ser ham.  Verden er centreret  omkring ridderen. Udsultede hunde,  tiggende  kvinder,  radnende  hestekadavere, trælle der sztter sig p&amp;  hug ved volden og foretter deres nodtorft, landsbyer der bliver sat i brand, bonder der bliver udplyndret og dræbt, alt dette hsrer i lige s A   hsj grad som turneringer og jagt  med i dette sjælelige  landskab.  Gud  har  skabt  verden  saledes,  at  nogle  er herrer og andre er trælle. Det er der ikke noget pinligt ved.

Ogsi i den made, kærligheden  fremstilles pal,  viser der sig den samme  forskel  mellem  det  senridderlige  samfund  og  det  kommende  absolutistiske hofsamfund m.h.t.  affektstandard. Her har vi menneskene under Venus. Igen ser man vidt ud i det Abne landskab.  Der  er  lave  bakker,  buske,  en  lille  skov  og  en  flod,  der bugter sig.  I forgrunden  spadserer tre eller fire par af unge adelige, ung mand og jomfru  sammen; de gar i ring til musik og er festklædte og elegante; de gar alle i de langsnablede sko, der var pa  mode.  Deres bevægelser er afmalte og afrundede;  en af  dem har en stor fjer i hatten, andre har kranse i haret. Maske er det en slags langsom dans, vi ser. Bagved star tre unge fyre og spiller, og der s a r   et anretterbord med frugter og drikkevarer; en ung dreng,

der skal varte op, lzener sig op ad det.

PA  modstaende side er der afbildet  en lille have, afskzrmet af hegn og dar. Træerne danner en slags arkade, nedenunder  star et ovalt badekar, der sidder en nagen ung mand i det, han griber begærligt ud efter en nagen ung pige, der netop er ved at træde ned i baljen  til  ham.  Ligesom  ovenfor stirrer en gammel tjenestepige, der netop bringer frugter og drikkevarer, med vredt ansigtsudtryk pi%  de  unges kzrlighedsleg; og som herrerne forlyster sig i forgrunden,  saledes  ogsA  trællene  i  baggrunden.  En  af  dem  kaster  sig netop over en pige, der allerede ligger p A   jorden med hajt optrukket skart. Han ser sig endnu en gang omkring, om der skulle være nogen i nzrheden.  Pa den anden side danser to unge mænd, der tilharer det jævne  folk, i kreds med storladne fagter, pa samme made som mauriske dansere; en tredje spiller op.

I et andet tilfælde ser man, ligeledes i det Abne landskab, et lille badehus af  sten, og i forgrunden  en  lille  forgard  med  stenmur. se om bag den. Der er antydet en vej. En række træer og noget buskads farer ud i det fjerne.  I forgarden er der unge par, der spadserer eller sidder ned; et af dem beundrer den nye brand, andre taler sammen, en af de unge mznd har en falk i sin hand.

Man kan Der er hunde, en lille abe og potteplanter.

Man ser ind i badehuset gennem et stort Abent, buet vindue.  To unge mænd og e n 1  pige sidder nagne i vandet  ved siden af hinanden og taler  sammen.  En anden pige,  der  allerede er  klædt  af, abner netop daren for at stige ned i vandet til dem. I badehusets store, Abne vindue sidder en ung fyr og spiller p A   guitar for de badende. Under vinduet ser vi hanen, som vandet l ~ b e r ud af. Foran huset er der sat kolde drikke i et lille kar med vand. Pa et bord ved siden af star der frugter og et bæger; en ung adelsmand sidder ved det  med  kranse io haret  og  hovedet  elegant  hvilende i  handen. Oppe fra badehusets anden sal ser karlen og pigen p&amp;,  hvorledes herskabet fornajet sig.

Som man kan se, er den erotiske forbindelse mellem mand og kvinde også fremstillet meget mere utilsleret  her end i den senere fase, hvor man godt nok lader den skinne igennem, sa den er forstAelig for enhver,  bade i menneskers sociale omgang og i billederne,  men  hvor  den  dog  alligevel  fremtræder  halvt  fordækt. N~genheden er endnu ikke belagt med skamfalelser i en grad, s&amp; man kun kan lade den  komme til  udtryk  som  sentimentalt  kostume for grækere og romere,  nar man skal omgA  den indre og ydre samfundsmæssige  kontrol.

Den nogne krop er heller ikke fremstillet ph en mhde, som man sidenhen har set p A   »privattegninger«, der gik fra hAnd til hAnd i al hemmelighed. Disse kzrlighedsscener er alt andet end »obskone«. Kaerligheden er her fremstillet som ethvert andet forhold  i  ridderens  liv,  som  turneringer,  jagt,  krigstog  eller  plyndring.  Scenerne er ikke specielt fremhaevede; i denne fremstilling mærker  man  intet  til  den  voldsomhed, der klæber  ved alt »obskont«, denne tendens til at ægge, eller kompensere for noget der er blevet fornaegtet i det virkelige liv.  Denne fremstilling udspringer ikke fra en knuget sjael; den afsl~rer ikke noget »hemmeligt« eller  gennembryder  noget tabu. Den  forekommer  helt uproblematisk.  Ogsa  i dette tilfzlde har mesteren  nok  afbildet, hvad han tit  selv har set  i sit  liv.  Og p.g.a.  den uproblematiske selvfalgelighed,  hvor  med  forbindelsen  mellem  konnene,  sammenlignet med vor skam- og pinagtighedstærskel,  bringes for en dag,  kalder  vi  denne  holdning  »naiv«.  Man  kan  endog  enkelte steder  finde en -efter vore begreber -ret  plump  spogefuldhed hos husbogsmesteren, ganske som hos de andre mestre fra denne periode,  f.eks.  hos mester E.S, og,  maske kopieret  efter  denne, hos  den  populariserende  »Meister  mit  den  Bandrollen«.  At  en populariserende  kopist,  der muligvis endda var munk,  overtager &amp;danne motiver,  viser,  hvorledes  skamfolelsens  samfundsmæssige standard var anderledes. Sadanne ting bliver fremfort lige sa selvfolgeligt  som  en  detalje  i  klzededragten. Det  er  p A   samme made grov swgefuldhed, nar man lader en skjortesnip titte frem hos den udplyndrede  og  forfulgte bonde,  som ridderen  derefter kan holde ham fast i, eller nar man lader den gamle tjenestepige, der ser de unge menneskers kzerlighedsleg, lave en grimasse, som for  at  spotte  hende  fordi  hun  er  for  gammel  til  sadanne  fornojelser.

Det er altsammen udtryk for sjælelejet i et samfund, hvor man hengav sig lettere, hurtigere og mere spontant og abent til drifter og  folelser,  hvor  affekterne  spillede  mere  ubundet  end  senere, hvilket  ogsA  vil  sige mere  ureguleret  og mere pendlende  mellem s t ~ r k e extremer. Der var dog ganske sikkert betragtelige differentieringer inden for  denne  affektreguleringsstandard, der var karakteristisk for hele middelalderens verdslige samfund, for bonder som for riddere. OgsLi denne standards mennesker var palagt en mængde driftsforsagelser.  De gik  blot  i en  anden  retning  de havde ikke det samme omfang, som i senere perioder, og de havde ikke karakter af en stadig, jzvn og nzsten automatisk selvtvang. De  integrationsog  afhængighedsformer  under hvilke disse mennesker levede med hinanden fordrede ikke, som tilfzldet blev sidenhen, at man i den grad tilbageholdt sine kropslige funktioner eller tæmmede sin angrebslyst. Dette gjaldt alle. Men for bonden var  angrebslystens  spillerum  mere  begrznset  end  for  ridderen, nemlig til de ligestillede.  Omvendt var ridderen  netop mindre begrænset,  nar han skulle agere uden  for sit eget lag end hvis han skulle kzmpe inden  for det,  for her  blev  adfzrden reguleret af den  ridderlige  kodeks.  Bonden  var  endvidere  i  nogle  tilfzlde underlagt  en  sociogen  forsagelse,  fordi  han  ikke  havde  nok  at spise. Og det m i  i hvert  fald vzre  en s i  betydelig driftsrestriktion,  at  den  vil  komme  til  udtryk  i  hele  adfzrden.  Men  ingen tænkte p i  at pilzgge  sig  selv  tvang  m.h.t.  at  snyde nzse eller spytte eller g i   gradigt ombord i maden, og den samfundsmzssige situation n~dvendiggjorde det heller ikke. Netop i den retning var tvangen s t ~ r r e i det ridderlige lag. Hvor meget den middelalderlige affektbinding saledes end synes at vzre  en enhed, malt med senere tiders affektudvikling,  fandtes  der  indenfor den  betragtelige forskelle i affektmodellering, forskelle der modsvarede selve lagdelingen  idet  verdslige  samfund,  for  slet  Ikke  at  tale  om  det gejstlige;  det  star  endnu  tilbage  at  unders~ge disse  forskelle  i detaljer. Man kan dog allerede ajne dem, nar man ud fra disse billeder sammenligner de adeliges vzrdige og indimellem affekterede bev~gelser  med  trzllenes  og  b~ndernes store  og  grove  bevzgelser.

De middelalderlige menneskers affektytringer er i det hele taget mere  spontane og  ubundne  end  den senere tids.  Men  de  er  p i ingen mide ubundne og samfundsmzssigt umodellerede i en eller anden  absolut  forstand.  I  den  henseende  findes  der  intet  nulpunkt.  Det restriktionsfri menneske er et fantom. Arten, styrken og bearbejdnigen  af  forsagelser og tvang forandrer sig hundredfold i takt  med  afhzngighedsformerne;  dermed  forandres  ogsi affekt~konomiens  henholdsvise spznding og ligevzgt,  lige  som og

graden og arten af den tilfredsstillelse, som den enkelte s ~ g e r finder.

Disse  tegninger  giver,  set  i  sammenhzng,  et  vist  indtryk  af hvorledes ridderen s ~ g e r og finder sin tilfredsstillelse. Allerede p A

dette tidspunkt  matte han  tilbringe  mere tid  ved  hoffet  end tidligere.  Men det er endnu borgen  og garden, bakken og baekken, marker og landsbyer, træer og skove, der danner den selvfolgelige og  ganske  usentimentalt  betragtede  kulisse  for  hans  tilvzrelse. Her har han hjemme og her er han herren. Hele hans tilværelse er i alt væsentligt delt mellem krigstog, turnering, jagt og elskovsleg.

Men dette ændrer sig allerede her i det 15. arh. og endnu mere afgorende  i  det  16.  Arh.  Ved  de  halvt  bylignende  fyrstehoffer danner der sig, dels af elementer fra den gamle adel og dels af nye opstigende elementer,  et nyt  aristokrati  med  et  nyt  livsrum,  nye

funktioner og en tilsvarende anderledes affektmodellering.

Folk  foler selv denne forskel og bringer den til udtryk.  I  1562 oversztter en mand ved navn Jean du Peyrat della Casas manérbog til fransk.  Som titel skriver han over den »Galatée eller den made og  facon hvorpa  en  adelsmand bor  fore sig  i  ethvert  selskab«. Allerede i titlen kommer den stærkere tvang, der nu bliver palagt adelsmanden, tydeligt til udtryk. Og i sin indledning fremhzver Peyrat endnu mere udtrykkeligt  forskellen mellem de fordringer  man  stillede til  en  ridders  liv  og  dem,  som  hoflivet  nu stiller  til adelsmandden:

»Min herre,  hele  adelsmandens  dyd og perfektion bestar ikke blot i at give en hest dygtigtmed sporerne,at hfindtere en lanse, at holde sig godt i sin harnisk, at forstil sig pa  alle vaben, at kunne beherske sig mellem damer eller nar  der gores kur,  thi det er de funktioner  man  stadig  tillegger  adelsmanden;  der  findes  mere: tjenesten ved kongernes og prinsernes taffel, maden at afmale sit sprog p&amp;  i respekt for personers rang og stand, ojnenes holdning,

fagterne og alt til det mindste tegn eller blink med @jet.«

Her er netop det,  vi  har set pa  husbogens blade,  opstillet  som den hidtidige dyd og fuldkommenhed, det hidtidige liv og livsrum for adelsmanden:  vabnenes og  elskovens gerninger.  Overfor det stilles en  videre  fuldkommenhed og  samtidig adelsmandens nye

livsrum i fyrstens tjeneste.

Der palzegges nu  aldesmanden en ny tvangsmzssighed, en ny og  mere indgilende regulering og modellering af  adfærden,  som det gamle ridderliv hverken havde nndigt eller gjorde muligt. Det er  konsekvenserne  af  den  nye  og  staerkere  afhængighed,  som adelsmanden  nu  placeres  i.  Han  er  ikke  mere  den  relativt  frie mand, der er herre i sin egen borg, der udgar hans hjem. Nu lever han ved hoffet.  Han tjener fyrsten.  Han g0r ham sin opvartning ved taflet.  Og ved  hoffet lever han sammen med mange mennesker. Han ma lære at afmale sin sprogbrug najagtigt og endog at kontrollere sit blik.  Det er en ny selvdisciplinering, en langt stmkere tilbageholdenhed,  der  bliver  patvunget  mennesker  gennem dette nye livsrum og den nye integrationsform.

Den attitude, der fandt sit ideele udtryk i begrebet »courtoisie«, gar langsomt over i en anden, der i hajere grad finder sit udtryk i begrebet »civilité«.

Jean  du  Peyrats  overszttelse  af  Galateo  repræsenterer  ogsa denne overgangstid  hvad  den  sproglige form angar.  Indtil 1530 eller 1535 er begrebet »courtoisie« temmeligt eneradende i Frankrig.  Mod  slutningen  af  Arhundredet  vinder  begrebet  »civilité« langsomt forrang, uden at det andet dog fortaber sig. Her i 1562 bliver de  begge anvendt samtidig uden nogen mærkbar rangfalge.

»Denne bog der omhandler institutionen omkring en ung hofmand og adelsmand skal være en garanti for den, der er som manster og spejl for andre hvad angar courtoisie,  civilité,  gode szder og rosvzrdige klæder«, siger Peyrat i sin dedikation.

Men den mand, som disse ord henvender sig til, er netop Henrik af  Bourbon,  prins  af  Narvarra,  hvis  livsbane  i  sig  selv  tydeligt symboliserer denne  overgang  fra ridder-  til  hofmenneske.  Som Henrik IV bliver han den direkte fuldbyrder af denne forandring i Frankrig,  og  han  m&amp;, tit  imod  eget  anske,  tvinge  eller  endda drzebe den genstridige, der ikke kunne begribe, at de fra at have vzret frie herrer og riddere skulle blive afhamgige tjenere for kon-

gen.

Oversat af Nils Gunder Hansen