Vi ser på tekster
Forfattere: Bo kampmann Walther
Tidsskrift: kok (1998-06-01)

og modernistisk -  digtning;  hér  kan nævnes  kritikere  som  Per  Dalgård, Terry Eagleton og Nancy Glazener, som læser henholdsvis Aksjonov, Kundera og  Gertrude  Stein  i  lyset  af  Bakhtin. Henk  van  der  Liets  projekt  lader  sig sammenligne med disse (nyere) teoretiseringsforsøg.  Alligevel  forekommer det mig, at hans læsninger ikke helt tager højde for alle de vanskeligheder, der er forbundet med at indsætte Vads tidlige (modernistiske) prosaværker i en bakhtiniansk forklaringsramme; specielt i forbindelse med De nøjsomme og Taber og vinder bliver der nogle kritiske mellemled (eller mellemregninger), som kommer  til  at  mangle.  Til  gengæld kommer begrebsapparatet til at passe meget bedre på romaner som Rubruk , Kattens anatomi og (i mere begrænset omfang) Galskabens karneval . Hér forekommer det mig især at afhandlingens styrke ligger - og man kunne så måske ønske sig, at Henk van der Liet på et senere tidspunkt ville følge op med en lidt mere udførlig behandling af Poul Vads essayistiske og kunstkritiske og historiske forfatterskab i firserne og halvfemserne. Hér er der endnu områder at udforske - steder hvor Poul Vads særlige kunstneriske sensibilitet og kølige klarsyn gør sig gældende på en bemærkelsesværdigt prægnant måde. Om ikke andet kastes der jo i disse skrifter lys over Vads alment-æstetiske og poetologiske præmisser  -  over  hans  kunstneriske valgslægtskaber og de traditioner han føler en særlig affinitet til. Og dette felt kunne det nok være værd at få profileret lidt skarpere i en fremtidig studie.

## Bo Kampmann Walther

## Vi ser på tekster

Per  Krogh  Hansen  og  Jørgen  Holmgaard (red.): Billedsprog. Om metaforen og andre troper , Skrifter fra Center for Æstetik og Logik, Aalborg Universitet, vol. 2, København 1997 (Medusa).

Først havde jeg tænkt mig at indlede med følgende formulering og så ellers smøre tykt på: »Sproget er gennemsyret af billeder«. Sætningen skulle, i sin lidet fikse kombination af kitch og sandhed, lægge en føler ud til besværlige emner som lighed, forskel og interaktion, måder, hvorpå metaforen, dette besværlige barn i litteraturens familie, er forsøgt forklaret og udviklet - ja til tider undskyldt - gennem tiderne.

Hurtigt fandt jeg ud af, at mit ubehjælpsomme bon mot i bedste fald blot meddelte, at sproget altid meddeler sig selv: sætningen om billeder, der på én gang udtrykker funktion og ontologi, er selv et billede. Faktisk er billedet (om billedet) hugget fra palimpsesten; som om sproget var et fint netværk af næsten gennemsigtige lag, af original og aftryk, land og kort; en syre, der langsomt, men usvigeligt sikkert, både ødelæggende og åbenbarende, trænger ned i dybden.

Billedsprog. Om metaforen og andre troper er redigeret af Per Krogh Hansen og Jørgen Holmgaard, der også bidrager med hhv. indledning og et essay om førsokratikernes  billedopfattelse.  Bogen har sit udgangspunkt i et ph.d.-arrangement fra 1996, hvis tema og titel var »Det litterære billedsprog«. Det er dog ikke alle de mundtlige bidrag, der har fundet vej til bogen. Dette skyldes sik- kert flere og formentlig ret uinteressante ting. Men det skal nævnes, fordi bogen - som vel egentlig er en antologi - alle sine mange dyder til trods mangler noget om kognitiv semantik. Dén kan man så mene om, hvad man vil - hvad nogle af forfatterne også gør, og gør glimrende - men den siges jo at være ret hot, these days.

Redaktørerne har ellers fået den ganske gode idé at oversætte 'klassikere' inden for billedsprogsteorien, hvormed disse tekster bliver omdrejningspunkter eller akser for de øvrige diskussioner og indlæg. Det drejer sig om Paul de Mans »Metaforens epistemologi«, »To aspekter af sproget« af Roman Jakobson og Paul Ricoeurs »Den metaforiske proces«. Igen kan man indvende: hvorfor lige dem ? På trods af iøjnefaldende forskelle fokuserer de vel alle tre på metaforens og i videre forstand det figurative sprogs erkendelsesmæssige kvaliteter; hvad enten metaforens »epistemologi« knytter sig til læsningens allegori (som hos de Man), er direkte relateret til bevidsthedsmæssige faktorer (som hos Jakobson) eller knytter an til en imaginationens psykologi (som hos Ricœur), så synes et fællestræk at være forestillingen om metaforen som andet og uendeligt meget mere end bare pynt og ydre staffage: den poetiske metafor er stedet, hvor et subjekt kommer til syne i skriften, tyder verden og lader dén be-tyde noget, et eller andet.

I indledningen, som er noget af det mest vellykkede i bogen, giver de to redaktører et klart rids af billedsprogets teorihistorie. Meget kort fortalt, så får vi fortællingen om, hvad der hændte fra Aristoteles til Lakoff og Johnson, via Nietzsche og formalisterne, retorik og ny-retorik, og her er en god og meget handy forklaring på den særdeles vigtige overgang fra metaforen som ornament til metaforens nye betydnings skabende kvaliteter. Historien er unægtelig blevet fortalt før, og citatet fra Nietzsches »Über Wahrheit und Lüge im aussermoralischen Sinne« om sproget som »en bevægelig hær af metaforer, metonymier, antropomorfismer ...« osv., vil de fleste læsere inden for branchen nok have stødt på de første 117 gange.  Her  kommer  det  så  118'ende gang; fint nok, men jeg læste nu hastigt hen over det alligevel. Men det er imponerende at reducere et gigantisk stofområde så meget uden at forfalde til overfladiskhed  (også  på  trods  af  dét  med Nietzsche). Og som et lille kuriosum kan jeg nævne, at jeg flere gange konsulterede redaktørernes indledning i forbindelse med et større videnskabeligt arbejde (som jeg nu heldigvis er færdig med).

Bøger som Billedsprog skal i høj grad måles på deres funktionelle værdi. Det vil sige: Opfylder de et væsentligt behov? Er de pædagogisk anvendelige? Er de nogenlunde konsistente i sprogbrug, emne, sværhedsgrad? osv. Nu er der jo forskel på antologier. Mens nogle har klart oversigtskarakter (jf. forskningsrapporten), er andre mere uensartede og essayistiske i det og udtrykker således i bedste fald bredden i det analyserede. Sådan - uens, kantet, hakket, men hele tiden spændende og spørgende - bør det nok også være i en bog om metaforer. Alle ved, at pigen er en rose, og rosen er en pige, og Achilleus er en løve (er løven også Achilleus?), men overenstemmelsen i billed- og realplan rokker ikke ved, at der stadig er en mængde forskellige bud på, hvad metaforen er for en fætter, og mindst lige så mange (kvalifi- cerede) spørgsmål til dens aner, gener og vaner. Enhver der har konsulteret både Lausberg og Lakoof ved, hvad jeg mener.

Nogle  af  bogens  artikler  vælger  at tackle problemet ved at tage udgangspunkt i et konkret teksteksempel og så af dén vej søge at indkredse metaforen, mens den 'arbejder'. Det gælder f.eks. Jens Peter Lund Nielsens glimrende og meget velskrevne essay, »Metaforens revolution«, der er en indfølende og meget suggestiv sag om Flauberts L'Éducation sentimentale . Lund Nielsen stiller skarpt på blomsterbuketten og tricoloren som metaforiske elementer. Og det gør han som en lille hurtigsnakkende, akademisk englebasse. Her står 'videnskabeligheden' ikke i vejen - jeg mener, min mor kunne have læst det!

Tættest i stilen kommer Jørgen Holmgaards »Da billedsprog blev til billedsprog«, som fint balancerer på kanten mellem at stable facts om førsokratisk billedopfattelse og aristotelisk syllogisme på bordet og så faktisk sætte tingene ind i en sammenhæng, hvor de pludselig bliver mere end netop bare lærde fodnoter. Der øses usvigeligt sikkert af et fond af viden, og sådan noget bliver tit så ulideligt at høre på og læse om, hvis ikke der er en rød tråd, en gnist eller hvad har vi. Pointen, som man bl.a. kan læse mod slutningen, er, at nok forviste Aristoteles den førsokratiske tænknings latente tvetydighed ved at spalte tanke og billede ud i hhv. syllogisme og enthymeme, men han fordømte ikke al ikke-objektiverbar  viden;  han  skyllede  ikke »digtningen« kritikløst ud med det dyrekøbte badevand, men reflekterede med stor succes over skellet mellem det, der er sket, og det, der kunne ske. Hermed åbnede Aristoteles tillige for en diskus- sion, der stadig er yderst pågående, om relationen mellem teoriers krav om indre konsistens og ydre ækvivalens.

Næst efter Holmgaard er det oplagt at nævne  Thomas  Bredsdorffs  indlæg, »Forsvar for Aristoteles«, der indimellem faktisk er ganske sjovt. Det er ikke så  lærd  flydende  og  gennemarbejdet som Holmgaards eller cirkulært og digressivt  som  Lund  Nielsens;  snarere mundret, jordnært. Der gås direkte til sagen:  det  handler  om  Nordbrandt. Hvorfor er han så god? Jamen, det er han, fordi han er god til det dér med metaforer. Sådan er det bare. Bredsdorff gennemgår en række metafordefinitioner, bl.a. Max Blacks, I. A Richards og Lakoof &amp; Johnsons, blot for at vende snude og pen atter mod Aristoteles, for det er ham, der har sagt det mest rammende: »Den rette brug af  metaforer forudsætter blik for ligheder«. Udsagnet bliver jo ikke mindre ubrugeligt af, at der rent faktisk er forskelle på spil.

»Man ist, was man ißt«, fastslår Aris Fioretos og bruger nu i essayet »Sult (Kafka)« Ludwig Feuerbachs spøgefulde  homofoni  -  den  finurlige  relation mellem  ontologi  og  fagologi  -  som synsvinkel på Kafkas Hungerkunst . Undervejs berører Fioretos tillige Hegels beskrivelse  af  hostiens  tegnkarakter, Kristi faste og meget mere. Hele molevitten er inspirerende og vældig elegant komponeret - måske endda for forførende; i hvert fald tabte jeg tråden alt for ofte. Måske skyldes det den noget ordrette oversættelse fra engelsk til dansk jeg ved ikke. . .

Pil Dahlerup, Francis Edeline og Jørgen Dines Johansen går anderledes systematisk til værks. Dahlerup undersøger »Middelalderens billedsprog«, og hendes pointe er, at man med fordel kan benytte analogibegrebet som forståelsesramme for den kristne middelalders dualistiske  verden.  På  den  baggrund skitserer Dahlerup bl.a. den typologiske allegorese, ganske som hun viser vej i den for en mere utrænet læser ofte ufremkommelige jungle af retoriske betydningsinstrumenter. Personligt har jeg haft  stor  glæde  af  Dahlerups  artikel; men jeg kan simpelthen ikke se, hvorfor det skulle være nødvendigt med alle de over- og under-overskrifter, rubrikker med forskellige typografi osv. osv. Har redaktionen ikke været hård nok her?

Analogibegrebet spiller ligeledes en væsentlig rolle i Jørgen Dines Johansens »Lighedens figurationer«, der udover at beskæftige sig intenst med gentagelsesfigurerne i klassisk og ny retorik, forsøger at fundere en metaforkonception på basis af Pierces triadiske tegnstruktur. Artiklen er nok lidt vel lang, men den er faktuelt oplysende, den samler glimrende op på de forskellige retoriske traditioner, og så præsenterer den en samling spændende nyfortolkninger. Her er helt klart noget, der kan arbejdes med - måske i relation til kognitiv semantik? Ideen med at opstille artiklens konklusion i form af theses er også god og pædagogisk frugtbar.

Bogens mest 'tekniske' bidrag tegner Francis Edeline sig for. En interessant pointe i artiklen »Metaforen som isotopisk mediator« (ikke ligefrem en eyecatcher!) er fremhævelsen af poesiens »polyisotopicitet«.  Begrebet  søger  at fastholde det dynamiske samspil mellem tekstens isotopier - dvs. redundante enheder af semantiske kategorier, der muliggør en entydig læsning, i.e. formalisering, af en tekst - og den konstruktive 'rest', som enhver forståelse af litterær betydning altid smider bort. Sagt mere banalt, så handler det altså om, at metaforer i en tekst taler sammen, netop fordi de er del af den samme (diskontinuerte) form; nogle gange kan isotopien bryde sammen (à la surrealismen), endnu andre gange foregøgler den poetiske tekst  en  isotopisk  sammenhæng, som læseren dog blot projicerer over på teksten. Edeline kan godt være svær at følge, især hvis man ikke har læst hovedværket Rhétorique  générale (1970). Lidt noteagtigt er det dog også, fx står skemaet p. 233 temmelig ureflekteret og flagrer.

Hvad angår den smukke, afrundede fremstilling, skal Bengt Algot Sørensen have ug med kryds og slange for sin »Blomst og stjerne«. Med behørig klarhed og umiskendelig fortælleglæde beskriver Algot Sørensen Schillers retoriske allegori og Goethes poetiske symbol, så ingen kan være i tvivl. Det gode ved Algot Sørensens arbejder er, at man altid kan finde passager, som man ikke kan lade være med at citere - man føler altid, at man har autoriteten i ryggen. I »Blomst og stjerne« forsøger Algot Sørensen sig så oven i købet med en smule Toposforschung (i Curtius-traditionen) -  om Stern/Blume -billedet  venter  jeg med spænding på mere.

Atle  Kittangs  »Det  billedmessige. Bachelard og Blanchot« er placeret til sidst i antologien, og måske med rette, for Kittangs svævende hyldest til litteraturteoriens dobbelthed af primær sansning og deriveret figuration, af mimesis og  diegesis,  peger  også  tilbage  i  den bog, vi lige har travet igennem: det gælder om at bevare »valgets mulighetsbetingelse som den grunnleggende tankeform«. Inden for den fænomenologiske tradition, Kittang interesserer sig for, er brydningerne mellem perception og ap- perception, sansning og erkendelse, også nedlagt i poesiens forunderlige image -karakter. Som Blanchot så smukt formulerer det: »Når der er ingenting, finner bildet i dette ingenting sitt nødvendige vilkår«. Poesiens vilkår er derfor en art perifrastisk negation, altså en omskrivning  af  forsvindingens  'som om'-karakter. Det kan med andre ord godt være, at der er et ubrydeligt bånd mellem litteraturens troper og figurer på den ene side og virkelighedens sanselige fænomenverden på den anden, men det poetiske billede placerer sig prøvende i krydsfeltet mellem at være og ikke-være. Det peger, og så er der intentionalitet. Jeg kan ikke lade være med at opfatte  fænomenologiens  billedopfattelse som et korrektiv til dekonstruktionen; den deler en mængde vilkår og pointer med denne, men den overskrider den også på afgørende punkter. Kittangs bidrag indeholder simpelthen nogle af de bedste forklaringer på Blanchots ofte kryptiske udsagn, jeg længe har set. Til gengæld mangler artiklen ligesom en konklusion, en syntese - omend den jo slutter så (metaforisk) passende!

Tilbage er blot at sige: God fornøjelse. Metaforen er, hvis nogen skulle være i tvivl, en underlig fisk, og Achilleus er altså ikke altid en løve. Nu har jeg selv lært det, og selv om jeg savner noget (kognitiv semantik), så har jeg fået så meget andet.