Moderne romantik
Forfattere: Lise Busk-Jensen
Tidsskrift: kok (1991-11-18)

## K&amp;  K ANMELDELSER

står man  p A skuldrene  af  de forudgiende årtiers faglige udvikling.  Situationen kan ikke skrues tilbage til 50'erne. Og  de' nuværende  litteraturstuderende har langt mere sofistikerede problemer i hovedet end som s% de kan ikke leve af gamle IØsninger.

Formidling og indhold hænger saledes sammen,  og det er  et  sp@rgsm%l, hvor stort  et  gab  litteraturhistoriens læservenlige og biiiedrige tilforladelighed kan sla bro over. Det får sta Abent.  Her  har  det primære  været  en vurdering  af  værkets  f ~ r s t e bind  med vægten lagt p&amp;  det faglige frem  for det formidlingsmæssige.  Vi vil i kommende  numre  af K&amp;K diskutere  værkets efterfdlgende bind med en psitiv forventning  om,  at  de  vil  feje  nye aspekter til billedet.

## Lise Busk-Jensen

## Moderne romantik

Hans Boll-Johansen og Flemming Lundgreen-Nielsen (red.): Kaos og kosmos. Studier i europczisk romantik, Museum  Tusculanum,  255  s.,  illust.,

1989; 198,- kr.

Kirsten  S~holm og  Hans  Carl Finsen (red.): Romantik i europczisk litteratur, Aarhus  Universitetsforlag, 190 s.,  illust.,  1990; 158,- kr.

Dansk  litteraturforskning  var  i  mange år præget af to modstridende romantikopfattelser.  Den  ene  havde  Brandes fremlagt i Hovedstr~mninger'nes fØrste bind fra  18701erne,  den anden udmØntede  Vilh.  Andersen  omkring  århundredskiftet  bl.a. i  sin  disputats  Guldhornene.  Brandes  miskrediterede  den tidlige  romantiske  bevægelse  ved  at beskrive  den som et reaktionært opgØr med  oplysningstiden.  I  Hovedstr~mninger'nes  senere bind om engelsk litteratur  efter Byron  og  fransk litteratur efter 1830-revolutionen  blev romantikken  ganske  vist taget  til  nåde igen, dog  kun  for  s&amp;  vidt  som  den  blev  liberal og samfundskritisk og satte 'problemer under debat', kort sagt foregreb hans eget moderne gennembrud. Brandes' syn pil  dansk litteratur i perioden 1800-1870 var sammenfattende,  at den aldrig  havde  IØftet  sig  fra  den  tidlige romantiks  'reaktionære  sump'.

Denne negative vurdering  af romantikken vendte generationen af litteratur-

## K&amp;K ANMELDELSER

historikere  efter  Brandes  helt  om.  Nu lanceredes  ideen  om  den  romantiske periode  som en renæssance  for  dansk sprog  og  folkeånd,  en  litterær guldalder. I Illustreret Litteraturhistorie kalder  Vilh.  Andersen Digte 1803 for »den  danske Poesis hellige  Bog*.  Videre  hævder  han,  at  Oehlenschlagers kunst nåede op p A   hØjde med Goethes, efter at den danske digter i 1807 havde rystet inspirationen fra de tyske romantikere af  sig  for at koncentrere sig om nordiske  emner.  Med  andre  ord,  jo mere dansk Oehlenschlagers romantik blev, jo  mere  overbevisende var  hans format.

Brandes' linie er blevet viderefØrt af kulturradikalismen og marxismen i dens opgØr med guldalderkonsiruktionen, f.eks. i Johan Fjord Jensen m.fl. Dansk  litteraturhistorie (1983-5).  Her fortolkes det romantiske i Oehlenschlagers fØrste digtsamlinger  netop som en reaktion p%  og flugt fra statens repression, som den bl.a. havde vist sig med hykkefrihedsforordningen af 1799. Desuden har man  overtaget Erik Lundings  biedermeier-etikettering af romantikken  efter  1807, der  lokaliserer den  danske romantiks  metafysiske niveau  til  embedsstandens  kakkelovnskrog.

Hvad  der  skiller  Brandes  og  Vilh. Andersen  er  deres  politiske  vurdering af den romantiske idealisme. Grundtanken i den romantiske idealisme var,  at verden er dobbelt. Den sanselige virkelighed  er omgivet af  en åndelig  sfære, således at verden bade har et realistisk og et metafysisk  niveau. Romantikerne Ønskede at hæve sig fra virkelighedens niveau  ind  i  Andelighedens. Den  bevægelse kritiserede Brandes for at være en virkelighedsflugt:  »Ikke menneskerettighederne,  men  hjertets  rettigheder er  det  de  [de  tyske  romantikere]  forstår, og de bekæmper ikke livets  uret, men dets prosa.« (bd.2). Brandes mente, at romantikerne reducerede individets livskamp fra  at være  en konkret  og  politisk  kamp  om  samfundets indretning  (eller  modernisering)  til  at være en konflikt mellem det indre livs emancipation  og det  ydre livs begrænsninger. I  modsætning  til  denne idealismekritik  læste  Vilh.  Andersen sig hermeneutisk  ind i den romantiske litteratur i solidaritet med dens livssyn.

Vilh.  Andersens  linie er bl.a.  blevet viderefØrt i Aage Henriksen m.fl. Ideologihistorie (1975-6).  Her  analyseres det romantiske  livssyn  ud  fra  romantikernes egen yndlingsmetafor: organismen. Romantikerne betragtede alt levende  fra  planter  til  mennesker  og deres kunstværker som organismer, der udvikler sig efter en given plan. Denne plan  er nedlagt  som  et f r ~ i  hvert  enkelt  individ  af  et transcendentalt  subjekt  (Gud), der  således er det metafysiske niveaus  indgreb i det realistiske. Når en  organisme  udvikler  sig,  realiseres dens indbyggede plan  (den guddommelige tanke). Romantikerne mente, at mennesket og naturen virker efter de samme love:  »Naturlovene er i tilværelsen det samme som tankerne i os selv*, som Ørsted skrev.

De danske frontdannelser  i synet p A romantikken  kendes  naturligvis ogsa fra  internationale  videnskabelige  milj@r,  men  i  de  senere  tiår  har  en  ny Mlge af romantikforskning brudt dem op. Blandt de fØrste betydelige nybrud var den amerikanske litteraturprofessor

## K&amp; K ANMELDELSER

Abrams  bog Natural  Supernaturalism (1971), der fastholder forklaringen  p i den romantiske idealisme som en reaktion pa oplysningstiden, men ikke blot og bart  som  et  opgér med  rationalismen.  Abrams  ser  romantikken  som et forsog  p i  at  hele  den  kristne  verdens sår efter sekulariseringen.  Oplysningstidens aflivning af den bibeltro kristendom havde  læderet  et  årtusinde  gammelt mytologisk  system, men samtidig Abnet  for  en  subjektiv  emancipation, der  satte  mennesket  i  Guds  sted  og dermed  over  naturen.  Abrams  mener, at romantikerne brugte deres nyvundne frihed  til  at omfortolke  de gamle myter,  som  den  kristne  verdens  livssyn hvilede  pa.  Han  ser altsa romantikken som en bevægelse,  der indfortolker de kristne  myter  i  den  ny  tids  'naturalistiske' referenceramme. Kristendommens overnaturlige forhold mellem skaberen,  skabningen  og  den  skabte verden  blev  omfortolket  til  romantikkens  subjekt-objekt-dialektik,  der omfatter  forholdet  mellem  menneske  og natur,  mellem jeg'et  og det ubevidste -og ikke mindst mellem  mand og kvinde, som kvindeforskningen  har tilf~jet (Homans: Bearing  rhe  Word, 1986). Teodiden blev til en biodicé, hvorved f.eks.  det  ideologiske grundlag  for  en af  romantikkens  yndlingsgenrer,  dannelsesromanen,  var lagt.

med det husholdningsbaserede  familiefællesskab,  der var  blevet  tilovers,  da Habermas (Srrukrunuandel  der 0ffentlichkeit,  1962) havde  udskilt  produktionssfæren og offentligheden. Den var noget kvalitativt nyt, et kvindeligt domineret  kulturelt  rum,  der  var  frigjort fra husholdningen, p&amp;  samme made  som  den  mandligt  dominerede borgerlige  offentlighed  var frigjort fra produktionen. Intimsfæren var  netop rammen  om  den  nye  emanciperede romantiske  subjektivitet,  navnlig kvindernes, der med kunsten  som medium udviklede  de interpersonelle  relationer mellem familiemedlemmerne indbyrdes og i forhold til vennekredsen i en hidtil ukendt  grad.  I  intimsfæren  dannedes det netværk  af  komplicerede  folelsesmæssige forgreninger, som  kunsten spejlede  og  fortolkede  i  fritvoksende billeddannelser.

Kvindeforskningen  (Prokop: Weiblicher Lebenszusarnmenhang, 1976) har videre  peget  p&amp;, at  romantikkens  intimsfzre  ikke  kan  reduceres  til  den lumre kakkelovnskrog, som biedermeier-teoretikerne  kastede  foragtelige blikke  ind  i  under  deres  f o r s ~ g p&amp; at opspore romantikere p&amp;  flugt fra virkeligheden. Intimsfæren var ikke identisk Man  kan,  som  biedermeier-teoretikerne har gjort det, argumentere for, at intimsfærelivet var  en  flugt  fra  den sociale  virkelighed, men  argumentet kan  med  lige  s i  stor  ret  vendes  om. Samfundslivet  kan  betragtes  som  den tvangssammenhæng,  der  leverede  det n~dvendige materielle grundlag for folelsernes  og  fantasiens frigØrelse  i intimsfæren. I den forbindelse har Campbell (The Romantic  Ethic, 1987) i  Øvrigt hævdet,  at intimsfærekulturen ogsA har fostret den hedonisme, som er forudsætningen  for  det  moderne  konsumsamfund.

Samfundets  sfæreopdeling,  der  frigjorde intimsfæren fra den direkte Økonomiske  og  politiske tvang,  var  en forudsætning for den spaltning mellem fØlelser  og  fornuft,  som  p&amp; sin  side muliggjorde opdagelsen af det  ube-

## K&amp;K ANMELDELSER

vidste og  videre den 'ekspressionsæstetik',  som ifolge en tidligere hovedværk fra Abrams hånd (The  Mirror and fhe  Lamp, 1953)  var romantikkens særkende. Maske er sfæreopdelingen ogsa baggrunden for den problematisering  af forholdet mellem sprog og repræsentation,  som  amerikansk  dekonstruktion (de  Man: Rheforic  of  Rowticism, 1984) giver romantikerne æren af som de forste at have gjort til et hovedtema

i  litteraturen.

Det  internationale  opbrud  i  gamle litteraturvidenskabelige ffontdannelser, som her er antydet med et par stikord, har ogsa vist sig p&amp;  de hjemlige universiteter i form af tilsvarende bevægelser i dansk romantikforskning. Ved Kobenhavns og Aarhus' universiteter  afholdt man i  1982-3 og  1988 tværfaglige seminarer om romantikken, og foredragene herfra er nu udgivet i to antologier.

intellektuelt  sidestykke til  den franske revolution,  altsa  som  tyskernes  andelige  kompensation for  den  politiske udvikling, de var afskåret fra at iværksætte. Det er i0vrigt et swrgsmåi, om tyskerne  var s&amp; politisk efterblevne, som nutidens historikere geme hævder, f.eks. i  de  gængse  fascismeanalyser. Romantikken drev oplysningen ind p&amp; nye områder, skriver ahrgaard, og den sigtede i  lige  s&amp;  h ~ j grad,  som  senere hen  Marx  gjorde  det,  mod  revolutionen,  blot  en  anden  revolution. »Når Novalis  i  slutningen  af  1790eme talte om  at  »romantisere  verden*,  s&amp;  ville han  ikke  dermed  forskonne  eller  forklare den,  men forandre den eller forvandle den, og det samme ville Friedrich Schlegel, der  talte  om  at  gore samfundet poetisk og poesien til en del af  samfundslivet«.

Hans  Boll-Johansen, der  sammen med Flemming Lundgreen-Nielsen har redigeret kobenhavner-antologien Kaos og kosmos. Studier i europ~isk romanfik (1989),  karakteriserer  i sin  indledning romantikken som en kulturrevolution,  der -ligesom postmodernismen  i vore dage kunne man tilfoje -indoptog ideer  og  udtryksformer  mange  steder fra  og  smeltede dem  sammen med en uopholdelige  syntetiseringsdrift.  Dette romantiksyn, som er hele  bogens,  ligger nogenlunde  lige langt fra Brandes' kritiske  afvisning  og  Vilh.  Andersens nationale  hermeneutik.

Per  0hrgaard  markerer  i  sin  f ~ r s t e sætning afstanden  til  Brandes  og  hans udsagn  om,  at  tysk  romantik  »i  det store og hele betragtet er [...l reaktion« (Hovedstr~mninger, bd.  2).  0hrgaard mener,  at den snarere skal  ses  som  et ghrgaards artikel  er  karakteristisk  for bogens redaktionelle program.  Man kunne kalde det et 'lærdomsprogram'  i den  forstand,  at  formalet  er  at  pudse lærdomstraditionen  af  gennem  en  opformulering  af  de  forskellige  fagområder~  viden  p&amp; området.  ghrgaard folder  de  almene  betragtninger over romantikkens  litteraturhistoriske placering ud i sammenhæng med en læsning  af  Eichendorffs Ahnung  und Gegenwarf, der  belyser  nogle  hovedtræk ved  tysk romantik, bl.a. dannelsesromanen  som en meget benyttet genre efter Goethe, den emblematiske naturbeskrivelse og kvinde- og historiesynet, der peger ind i et kristen univers. Inden for  artiklens  begrænsede rammer præsenteres  altsa  en  for  de  fleste  ukendt tekst, samtidig med at væsentlige sider af  tyskfagets  romantikkonception berØres.

## K&amp;  K ANMELDELSER

Pil samme måde dækker antologiens Øvrige  bidragydere  (med  stØrre  eiler mindre held)  deres fagområde i  sammenfatninger  af  de  grundproblemstillinger,  som den  romantiske  periode stiller. Teologen JØrgen I. Jensen viser, at  sekulariseringen  ikke  efterlod  romantikerne uden kristendom, men med en ny afstand mellem kirken som institution og den personlige tro. Filosoffen Arne  GrØn  giver  en  glimrende  klar fremstilling  af  den  modsætning  inden for  tysk  filosofisk idealisme,  som  adskiller  de romantiske filosoffer fra Hegel. Musikteoretikeren Jan Maegaard forklarer,  hvad  man m&amp; forstil  ved romantisk musik, og  romanisterne  Hans Peter  Lund  og  Hans  Boll-Johansen diskuterer  henholdsvis  blandingen  af romantik og realisme i fransk litteratur (Bdzac) og polerne i  1800-tallets nationalisme (statschauvinisme vs. folkefællesskab) som  Boll-Johansen  forer tilbage til teoretiske positioner og modsætninger  i  Rousseaus  og  senere franske historikeres samfundsfilosofi.

skolen.  Rosiek  bemærker,  at  romantikken i det 20. århundrede skiftevis er blevet  vurderet  som  »oprindelsen  til den  moderne  litteratur«  eller  modsat som  »det  litterære  paradigme,  som moderniteten  diskvaiificerer* (en version af  den modsætning i det hjemlige romantikmiljØ,  som  jeg har  skitseret ovenfor). Det sidste standpunkt (som  jo var  Brandes')  har  Frankfurter-skolen videref~rt,  mens  Yale-skolen indtager det  f~rste.  Yde-skolen  betragter  romantikerne som æstetisk moderne, fordi de som de f~rste problematiserer forholdet  mellem erfaringen, sproget  og dets  referentialitet  eller  med  Rosieks ord  i  dekonstruktionens jargon:  »skriver allegorier  over  betydningens implosion i moderniteten«.  Artiklen forsØger i  Øvrigt  at  sammentænke de to  skoler med Benjamin som det formidlende led i en argumentation for, at romantikken er en uudryddelig del af  moderniteten, og  at  det  postmoderne  ikke  er  andet end romantikkens ~retoriciteta.

Aarhus-antologien Romantik i europczisk  litteratur (1990), der er redigeret af  Kirsten  S~holm og Hans Carl Fisen, har  et redaktionelt program,  som man  snarere kunne kalde et  'formidlingsprogram'.  Flertallet  af  artiklerne bruger de romantiske tekster som udgangspunkt for en diskussion af de for tiden 'operationelle' litteraturteorier. Jan Rosieks artikel  er karakteristisk for dette 'formidlingsprogram'. Han analyserer romantikkens receptionshistorie i amerikansk litteraturkritik fra Fves og Abrams' hovedværker til  dekonstruktionen  (Bloom og de Man, dvs.  Yaieskolen) for at n&amp;  frem til en diskussion af  Yde-skolens forhold til Frankfurter- Tilsvarende teoricentrering finder vi hos  Kirsten  S~holm, der  Izser Faust som  en historie  om 'det moderne mandlige subjekt' med henvisninger til Foucault, Heidegger, Habermas, Adorno osv. (de kan ikke blive mange nok, har man indtryk af). Ib Johansen går til Blake for at finde  'det sublime'. Tore Eriksens interesserer sig for Holderlin, fordi  han har givet Benjamin anledning til at indfore begrebet 'das Gedichtete'. Claus Schatz-Jacobsen analyserer den skotske teolog  Hugh  Blairs ferromantiske forelæsninger  om retorik, fordi de fremviser en konflikt mellem en ontologiserende  og en historicerende sprogopfattelse, der peger frem mod Nietzsches, Derridas og de Mans  sprogfilo- sofi. Antologien  fungerer saledes i lige s8 hØj  grad som et udblik  over det aktuelle  litteraturteoretiske  marked,  som over  romantikken  som  kulturhistorisk periode.

Ogsa Aarhus-antologien  har artikler, hvis formal er at pudse lærdomstraditionen  af,  men  de  står  mere  hjeml~se mellem de  malrettede fremstg  for moderne litteraturteoretiske paradigmer. Hans Carl Finsens indlæg om holismen i  tysk  romantiks  'politiske tanke'  er interessant, men meget kort (8 s.). Joachim  Schotes  analyse  af  F.  Schlegels politiske  anskuelser  har  et noget  specielt  udgangspunkt  i  den  i  Danmark ukendte  Georg Forsters  essay om  den franske revolution  og  Schlegels essay om Forster. Karsten Hvidtfeldt-Nielsen skitserer over modsætningen mellem figuralistisk retorik og helhedsretorik  en retorikhistorie, der  kun  med  besvær lægges  til  rette  som  indledning  til  en analyse af  Chéniers  lyrik.  Fjernest fra antologiens tema  st%  SØren Wads artikel,  der  trods  sine  Wordsworth-eksempler  tilsyneladende  er  noter  til  et encyklopædisk projekt om 'den optiske metaforik fra Platon til det 19. århundrede',  som forfatter-biografien  oplyser, at Wad arbejder med.

Hvis  lærdomstraditonen  virker  lidt hjemlØs  i  Aarhus-antologien, sidder den til gengæld  sine steder tilsiØvet og tung i k~benhavner-antologien,  uber~rt af  teoriernes  storm.  JØrgen  Erik  Nielsens læsning af  Byrons Mazeppa slipper kun parafrasen, når  flokken af tidligere Byron-læsere skal inspiceres; dem  mdder  vi  i  artikler  af 'english studies7-litterater  især fra  1960'erne (i dette engelsk-amerikanske selskab havde jeg  personligt  fornØjelsen af  at mØde  den  dansk-norske  forfatterinde Magdalene Thoresens  forf~rer, islændingen Grimur Thomson, der skrev den f ~ r s t e danske Byron-afhandling). Det er Nielsens  synspunkt,  at Mazeppa skal læses  som  »spændende  i sin  handling og  underfundig i  sin  fortællemåde*, hvorved  han  vælger  at  se bort  fra,  at Mazeppa ikke i dag -lige  s&amp;  lidt som dens danske modstykke Hjortens Flugt -har et  primærpublikum. En halvnØgen mand, hvad enten han er bundet til en hest  eller  en  hjort,  får  ikke  nutidens læsere til at kaste sig over versene,  og litteraturforskeren  kan  ikke regne med at  have  den  fælles læseoplevelse som et kommunikationsgrundlag, hvis hovedlinier man  kan n ~ j e s med  at trække op.

For  Flemming  Lundgreen-Nielsens belæsthed  er det en smal sag at finde eksempler p&amp;  'sjælens natside' eller det ubevidste  i periodens danske litteratur, sværere  at præcisere problemstillingen i et romantisk  perspektiv.

Begge antologier er smukt illustreret. Aarhus-bogen  gengiver  i  farver  to  af Blakes  og  fire  af Goethes  originalillustrationer,  hvorved  læseren  får lejlighed  til  selv  at  sammenligne Blakes hyggelige tiger-billede  med hans  langt mere frygtindgydende tiger-digt. Ib Johansen  forklarer  diskrepansen  med en  for  Aarhus-antologien  typisk  teori om, at hele digtet kan være en satirisk dekonstruktion af samtidens skrækfantasier.

Billedsiden i k~benhavner-bogen, som  kunsthistorikerne  Marianne  Marcussen og Hannemarie Ragn Jensen har stået for, er  stort tænkt -9 farveplancher og godt 30 sort-hvide  gengivelser af  samtidige kunstværker -men  pro-

## K&amp;  K ANMELDELSER

blematisk  realiseret,  fordi  redaktionen tilsyneladende ikke har kunnet beslutte sig til,  hvordan  billederne  skulie indgil i  sammenhængen.  I  forordet  oplyses det,  at  billederne  ikke  er  tænkt  som illustrationer til  artiklerne,  men  sildan fungerer  de  dog,  n%  to  versioner  af Mazeppa  pil hesten samt  et  kendt Byron-portræt  ledsager Byron-artikien. Andre  steder  siår  de  uden  for  sammenhængen og bryder med deres vidtloftige  billedtekster  læserytmen.  Efter min mening var det fyldige billedstof kommet bedre  til  sin  ret  i  en  samlet behandling af 'romantikkens billedkunst'. Antologien afrundes faktisk med  et 4 siders overblik  under  denne titel. Det er imidlertid en usigneret,  ret klichéfyldt og  lidet  sigende  leksikontekst.  Billedredakt~rerne  har  derimod hver  for  sig  leveret  artikler  om  henholdsvis Otto Runges farvekugle (Markussen)  og det romantiske kvindeportræt (Ragn Jensen).

20 bidragydere er de 3 kvinder, og selv ikke i Hannemarie Ragn Jensens artikel om det romantiske  kvindeportræt  ses noget  spor  af  kvindeforskningen.  Billederne  beskrives  uafhængigt  af  mokarrierestrukturen blandt Abildgaards efterfØlgere har til-

tivet (kvinderne); trukket sig langt stØrre interesse.

Romantikkens  drift  mod  de  store kosmologier  f&amp;  ghrgaard  til  nævne dens  'kvindelige  træk': »Et  iojnefaldende  forhold  er,  at kvinderne  spiller en mere fremtrædende rolle i periodens ilndsliv, end man  tidligere havde set -og  man  kunne  sp@rge, om  de  ikke netop kan  gØre  det,  fordi hele romantikkens  tankeverden  imØdekommer en kvindelig helhedstænkninge. Denne kvindernes centrale placering i det romantiske univers, har kvindeforskningen  som  nævnt  beskæftiget  sig  med siden 1970'eme i sine undersogelser af intimsfærens  ideologi  og  af  kvinden som  'den  anden' over  for det romantiske subjekt. Bortset fra  ghrgaards bemærkning  bærer  de  to  antologier imidlertid  intet  præg  heraf.  Blandt  de Fraværet  af  kvindelige  romantikere og feministiske perspektiver falder umiddelbart  en  kvindelitteraturforsker som mig selv i Øjnene. Derefter hæfter jeg mig som tidsskriftsredaktØr ved den svage  redaktionelle  indsats.  Eftersom den kØbenhavnske antologi er bygget op  af fagfoik  med  bidrag  fra  hvert deres hjame af humaniora,  havde man nok  kunnet  forvente, at  bogen  som helhed havde leveret om ikke en afrundet og udtØmmende periodebeskrivelse sil  i  det  mindste  et  bud  pil  et  helhedssyn og et overblik over de centrale problemstillinger, som romantiske tekster rejser i dag. Boll-Johansen lægger i sin indledning vægt p&amp; at det ikke er frugtbart at forsØge at definere, hvad  romantikken er, hvorefter han giver  en række stikord til perioden  og de efterfolgende artikler. Hvis den kollegiale respekt har forhindret  en mere  direkte  konfrontation  af  bidragyderne~  synspunkter,  er  det  en  stor skam, for det er &amp;n  eneste vej til at f&amp;

lærdomstraditionen  til  at blomstre.

Aarhus-redaktionen  begrunder  simpelthen  emnet  og  udgivelsen  med,  at dekonstruktionen har gjort romantikken til  et  »omdrejningspunkt«  i  'den  intellektuelle debat'. Det er derfor naturligt, at de artikler, der ikke repeterer  dekonstruktions-teorien, kommer  til  at  stå udenfor.

## K&amp;  K ANMELDELSER

De  to  antologier  bevæger  sig  i  al deres forskellighed ind  p i  et omride, som  i  de  senere år har  været  mindre gennemtravet.  Det  er  dog  tvivlsomt, om de som helhed vil bringe diskussionen  meget videre,  dertil er  bidragene for dårligt samarbejdede. Nå r &amp;danne Wger kun kan trykkes pil universitetsforlag -for  den  k~benhavnskes  vedkommende  med  swtte  fra  det  humanistiske fakultet og alskens fonde, herunder den  tålmodige landsdommer V.  Gieses -er det ikke,  fordi diskussionerne  er  vanskelige  at  forsti  for lægmænd og -kvinder, men fordi artiklerne ikke er udarbejdede til det punkt, hvor de når ud  over fagfællers indforståede  kreds.  Som  bidrag  til  en  moderne  debat  blandt  romantikforskere om  en  periode,  der  formentlig  har andet og  mere  at  sige vor  tid,  end  vi længe har  troet,  er  de  enkelte artikler imidlertid h ~ j s t vedkommende.