Historie og bevidsthedshistorie
Forfattere: Peter Madsen
Tidsskrift: kok (1979-08-19)

## Peter Madsen

## Historie og bevidsthedshistorie

Om uensartethed og ideologisk hegemoni -

ogsd  et bidrag  til  kritik  af ånden fra Frankfurt

## TOTALITETSBETRAGTNINGEN

Diskussionerne om  »bevidsthedshitorieu har  i  Danmark  i  vidt omfang vzret inspireret af  de forskellige stadier i frankfurterskolens udvikling fra Horkheimer og Adorno over Habermas til Negt. Det  er  derfor  nzrliggende  at tage  udgangspunktet i denne tradition, hvorigennem ogsA trzk, der ikke direkte hidrorer derfra, kan karakteriseres.  Hovedlinjen i  det  folgende er  en  kritik  af  spekulativ historieskrivning, men vejene til  konkretisering af  den historiske  analyse  er  krogede,  opgaven  består  ikke i  blot  at hengive sig til  den mangfoldige empiri. Selv om abstrakte begrebsdannelser  kan vzre blokerende for den konkrete analyse, hvis de absoluteres til  forudgivet sandhed, der udtommer emnet, så er p5 den anden  side en  vis begrebsmzssig anstrengelse, som Adorno  ville sige det, en forudsztning for analyse.

Historieperspektivet i Horkheirners og Adornos Oplysningens dialektik er-som  titlen  angiver det-centreret omkring dobbeltheden i  den  oplyste  menneskeheds  fremskridt  og  szrlig  dobbeltheden i  oplysningstænkningen. Forud  for  udviklingen  af  den  moderne histories beherskelse  af  naturen  gik  epoker, der fundamentalt var przget  af naturtvang  og  hertil  svarende  mytisk  tænkning.  Med den voksende naturbeherskelse skete også en nedbrydning af  den mytiske tænkning, formidlet igennem den rationelle kritik. Udviklingen havde for  så vidt karakter  af  en  menneskenes frig~relses- proces,  en bevægelse i  retning  a f   myndighed. Men denne proces (hvis klassemæssige betingelser der her ses bort fra) medfgrte samtidig i stigende grad en selvstændigg~relse af  de sarnfundslovmæssigheder og svarende hertil en selvstændigg~relse af  den rationelle tænkning,  der  forvandledes  til  instrumentel  rationalitet.  Naturtvangen afl~stes a f   en samfundsmæssig tvang, og den mytiske bevidsthed af  en  underlæggelse  under  en fra den  menneskelige frigØrelsesbestræbelse  lØsrevet  forstandskalkule,  der  p&amp; sin  side  i stigende  grad  blev  underordnet  den  selvsamme  tvangssammenhæng, som prægede samfundet. Hvor den oplyste tænkning f~rhen tjente  frig~relsen igennem den fornuftige refleksion, dér  tjener nu forstanden den kapitalistiske rationalitet, og i fornuftens sted træder da fornyede irrationelle myter til legitimering a f   herred~mmet. I denne sidste henseende er det fascisme og nazisme, Horkheimer og Adorno har  i tankerne, og det er denne irrationalitets  rodder i forstandens l~srivelse fra fornuften, de sØger at spore i oplysningens dialektik. Men samtidig understreger de, hvordan der i selve den aktuelle samfundsform, kapitalismen, er anlagt en anden irrationalitet,  tingsligggrelsen, som ogs5 Marx omtalte med reference til  primitiv  religion,  nemlig som fetichisme, som en tillæggelse af selvstændige kræfter til tingene, da naturens, nu samfundets.

Et brud med hele denne djævelske tvangssammenhæng m&amp;  derfor  bevidsthedsmæssigt komme  fra  modsætningen til  den  instrumentelle  fornuft  og  den  moderne  irrationalitet,  de  bevidsthedsmæssige sider  af  den  samfundsmæssige tvangssammenhæng. Kilder til dette alternativ er den kritiske tanke og den kulturelle tradition, eller mere præcist: de i den kulturelle tradition opbevarede spor  af  den  undertrykte  og forrådte fornuft og menneskelige frihedsstræben. Disse er kilderne til opretholdelse af  afstand  til den samfundsmæssige tvang. Socialt set er alternativet forsvundet i og med  proletariatets  integration,  dette  sociale  alternativ  henviste Horkheimer til i  trediverne  som  alliancepartner  for  den  kritiske tænkning,  men  efter  krigen  var  alternativet  for  forfatterne  af Oplysningens dialektik  ikke længere til stede på grund  af  fascismen,  stalinismen  og integrationsmekanismerne i de kapitalistiske samfund. Tilbage  står  altsa  intelligensiaens kritiske  distance  og sensibilitet  for  kulturarvens  kritiske  potentialer.  Historien  bliver således  stiliseret  i  overvindelsen  af naturtvangen  og  udviklingen af en  samfundsmzssig  tvang,  og  bevidsthedsmzssigt  vil  det  sige overvindelsen af  den af  naturidolatri prægede mythos og samtidig udviklingen  af en  fetichistisk  samfundsbevidsthed,  tingligsg~relsens  gennemtrængning  af  alle  relationer  og tankeformer.  Ops~gningen  af  et alternativ  må således orientere sig efter afstanden til tingsligg~relsen.  I mange  henseender  er  dette historiesyn  en  den progressive  borgerlige tænknings  selvrefleksion, en indreborgerlig selvkritik,  som  a f   historiske  grunde  mistede  det  sociale klassetilknytningspunkt,  nemlig proletariatet,  som  repræsenterede  muligheden  for IØsrivelse fra  den  borgerlige  horisont.  Resultatet er en vision af  samtiden som en stivnet tvangssammenhæng med tilsvarende bevidsthedsmæssig integration. Marcuse gav i Det éndimensionale  menneske  en  klassisk  fremstilling  af dette  samfiindssyn, men da med en udvidelse af  det kritiske potentiale til også at omfatte  socialt  marginaliserede  grupperinger, unge,  kvinder,  etniske minoriteter.  På  den  ene  side  er  dette  historiesyn  så stiliseret,  at den konkrete historie forsvinder til fordel for en abstrakt historiedialektik, men  på den  anden  side rummer  dette abstrakte biilede også  en  del  af  sandheden,  og fØrst  og fremmest  er den  kritiske brod  imod  de vitterlige trzk af  kapitalistisk  dominans, socialt og bevidsthedsmæssigt, stzrk og stadig aktuel.

Det er i hovedsagen det samme historiesyn, der ligger bag Habermas' Offentlighedens strukturforandring,  som har spillet en stgrre direkte  rolle,  formentlig  bl.  a.  fordi  den  tilsyneladende  er  mere konkret.  Perspektivet  angAr  her  ,offentligheden&lt;,  kommunikationsformer  og dertil knyttede opfattelser  og idealer.  Igen er udgangspunkt og slutpunkt  delvist  overensstemmende:  fra den feudale  repræsentative  offentlighed  til  den  moderne  socialstats  &gt;refeudaliseredeu offentlighed. Og ligesom hos Horkheimer og Adorno er det i hØj  grad  idealer fra den progressivt  borgerlige epokes selvforstAelse, der er styrende, dog -mA   det understreges -uden de to gamles radikale kritik af ogsa de regressive elementer  i den progressive  tænkning.  For Horkheimer  og Adomo var det magt- paliggende at udfri den kritiske utopi af  den borgerlige tankegang bornerte  horisont,  for Habermas træder kritikken  i praksis  i baggrunden  og  rettes  i  stedet  imod  den  aktuelle  situation  (dette  er naturligvis  ikke  ensbetydende  med,  at Habermas er blind  for de to gamles pointer, det ligger ham imidlertid mere på sinde at fremfØre idealet end at opretholde distancen). Derfor bliver historieforståelsen, trods den mere konkrete problemstilling, ideologisk. Den borgerlige  offentlighed  som  idé bryder  for  Habermas  historisk sammen p.g.a. ophævelsen a f   skellet meliem samfund og stat (samt p.g.a.  organisationerne  osv.),  det  skel som  netop var  betingelsen for en meliem  samfund og stat formidlende offentlighed, men den grundlæggende årsag  skal  snarest  soges den,  at  en  indlgsning af det borgerlige ideal i og med proletariatets opkomst og vzkst viile indebære magtpositioner til borgerskabets klassemæ,ssige modstander. Ligesadan tilslØrer Habemlas' stilisering af  det historiske for1Øb   de særlige tyske forhold, som er baggrunden  for situationen i efterkrigstidens  Tyskland  (men  alt  dette  kan  ikke  uddybes  her). OgsA  hos Habermas ligger den kritiske modstand  imod refeudaliseringen i  den  kritiske  intelligensia, der  repræsenterer  potentialet for en genetablering af  en borgerlig offentlighed på nye historiske præmisser,  nemlig  den  historiske  overvindelse af  materiel  man- gel, dette ifØlge Habermas.

Hvor Horkheimer og Adorno  opretholdt en kritisk  distanceret afstand imellem traditionens  kritiske,  utopiske momenter  og dens borgerlige begrænsninger, der nærmer Habermas sig den aktuelle situation p A   bekostning  af  traditionens  utopiske  indhold, som reduceres til den kritiske intelligensias aktuelle progressive ideologi. Og  netop  denne  tilsyneladende  tilnærmelse  til  virkeligheden  er ensbetydende med  et havær  af  historisk konkretion.  Hvilket  dog naturligvis  ikke betyder  en total  virkelighedsfjernhed, men netop

rejser problemet om samtidsforankring.

Med Negt &amp; Kluges Offentlighed  og  erfaring, som ikke tilfældigt er tilegnet Adorno, er den aktuelle udfordring sØgt  taget op -p3 baggrund  a f   de to gamles og Haberrnas'  arbejde.  Grundlæggende ud fra den tanke, at den aktuelle indlØsning af  de utopisk-kritiske elementer i den progressive borgerlige tradition m&amp;  være proletariatets sag. Ikke forstået plat som at sp~rgsmål om at sætte klasseinteresse over for  klasseinteresse,  men  forstået  således, at proletariatet  samfundsmzssigt set er den klasse, som igennem sin placering i netop den samfundsmæssiggjorte produktion repræsenterer et potentielt alternativ til mangfoldigheden af  isolerede borgerlige subjekter og dermed også til  den borgerlige politikform, der netop forudsætter samfundsborgernes  indbyrdes isolering. Der ligger heri et tillob til overvindelse af  den horisontbegrænsning, som p4 hver sin måde przger HorkheimerIAdomo og Habermas. Men i  alt  for  hgj  grad  forbliver perspektivet -og  særlig  den  danske brug  af  bogen -inden for rammerne af  spillet mellem  de store, almene  historiske  perspektiver  og  de  almene  civilisationstrzk aktuelt.

Fziies  for  disse  tre  syn  på  historien  og  bevidsthedshistorien er så at sige deres på én  gang spekulative  og abstrakte karakter. Ikke sadan at de skyr den umiddelbare virkelighed, men sadan at den konkrete  historie  kun  træder  ind,  når  den  elementvis lader  sig indordne i de abstrakte historiefiosofike temaer. For s4 vidt kan de siges at ligge inden for den refleksionsrarnme, som blev  anlagt med  Lukács' Historie og klassebevidsthed, dvs.  inden  for  en marxistisk  tradition,  eller  marxistisk  inspireret  tradition,  der  på den  ene side reprzsenterer  et progressivt  modstykke  til  2.  og  3. internationales forfaldne marxisme,  men  som  pa  den  anden  side deler den systembyggende klassiske filosofiske tradition5 spekulative przg. Det afggrende problem består derfor i at præcisere den abstrakte  analyses stilling i den konkrete historieanalyse.

## UENSARTETHEDEN

Den nyere tids historie er nok i stigende grad kapitalens historie, men  med  kapitalens historie er  den  nyere tids  historie ikke  udtgmt. Kapitalens historie i selv selv indbefatter endvidere ikke blot de  værdimæssige bevægelser,  uden  konkret  socialt og menneskeligt indhold kan heller ikke de kapitalistiske former reproduceres og udvikles,  og  dette sociale og menneskelige indhold kan  hver- ken  begrebsmæssigt eller reelt  opsuges af  kapitalen.  Kan man således  udfri  sin  analyse af  den empiristiske nedsunkethed i realiteternes  mangfoldighed  igennem  den  marxistiske  kapitalanalyses kategorier, s5 lgber man til gengreld en alvorlig risiko for i fascinationen af  det intellektuelt  tilfredsstillende system at tabe blikket for  den  reelle  kompleksitet.  Risikoen er  at de analytiske kateg* rier ikke  blot  l ~ f t e r analytikeren  op  over  empirien  og  dermed overhovedet gØr  analyse mulig, men at analytikeren ydermere taber  empirien af   sigte og lader systemet gØre det ud  for analyse.

En forankring  af  bevidsthedsanalysen  socialt kan gå igennem begrebet om karaktermasker.  Dette begreb peger hos Marx p5 den adfærd, som er n~dvendig i ganske bestemte sociale sammenhæng, eksemplarisk er forholdet fremstillet i Brechts Det gode menneske fra Sezuan, hvor  hovedpersonen  gang  på  gang m5  foretage  sig ting,  hun  ikke  bryder  sig  om,  fordi  hun  erhverver  sit  eksistensgrundlag  og  grundlaget  for  sin  menneskelige  godg~renhed igennem kapitalistisk virksomhed. Det gode menneske m5 fordoble sig og træde  op som  sin  fztter,  som hele  tiden  g@r  det  rigtige -set ud  fra  den  Økonomiske rationalitets synsvinkel. I det omfang en sådan  karaktermaske giver  sig  bevidsthedsmæssigt udslag  bliver resultatet  en  ganske  bestemt  opfattelse  af  den  sociale  sammenhæng og af  sig selv. Det  er det Marx  kalder  ideologi og sætter  i modsætning til  begrebsmæssig analyse.  Der  ligger  her  et alternativ  til  den ideologiforstAelse, der forestiller  sig ideologier som tilsl~ringsstrategier  ud fra  beherskelsesinteresser (indoktrinering), og  alternativet  er -kan  man  sige -historisk  materialistisk.  Det ligger  på  denne baggrund  lige for at studere bevidsthedshistorien som  de til  de forskellige karaktermasker  knyttede ideologiers historie, men dette projekt vil være en misforståelse af  begrebet status -og i Øvrigt nok  så vigtigt:  det vil  ikke have mulighed for at analysere  den virkelige  historie,  kun  bestemte  aspekter.  Ligesom det gode menneske  i Sezuan er alle historiens  individuelle personer  noget  andet  end  blotte  bærere  af karaktermasker.  Hvad  b e grebet kan fastholde, det er den sociale tvang til bestemte  handlinger  og  de  bevidsthedsmmsige  mØnstre,  som  disse  handlinger og denne tvang giver grundlag for. Men dette er kun ét -omend vigtigt -moment i det individuelle, gruppe- og klassemæssige bevidsthedsliv,  ligesom  i  Øvrigt  det  tvangsstyrede  kun  er  ét -ogs8 dette  vigtigt -moment i den  sociale og individuelle situation og aktivitet.  Sat  på formel  kan  forholdet udtrykkes  som samspillet mellem karaktermaske og subjekt, erfaringsdannelsens  betingelses sammenhæng er mere kompleks end de Økonomiske tvangsforhold (det er  ikke muligt  her  at gå  ind på forskelle imellem f~rkapitalistiske og kapitalistiske udgaver a f   denne problematik).

Er  der  siledes  p8 -så  at  sige -individsiden  ganske  bestemte grænser for kapitalanalysens raekkevidde, så er der det ligesadan på  den sociale side, for så vidt  som  de kapitalistiske Økonomisksociale relationer for det fØrste ikke -som nævnt -opsuger deres realgrundlag i sig og for det andet heller ikke på det Økonomisksociale niveau  selv  er  enerådende. Til  det  sidste kan bemærkes, at  den  smaborgerlige samfundsplacering kun  indirekte -men til gengæld stærkt, bor  det  tiif~jes -styres af kapitalistiske relationer,  selv om  denne placering naturligvis styres af varerelationer. Det  forstnævnte, nemlig at realgrundlaget ikke opsuges af  kapitalen, e r en måske kryptisk formulering a f et meget enkelt og indlysende forhold, her blot formuleret så at sige ud  fra kapitalanalysens  synsvinkel. En  vare  er  ikke blot  bærer  a f   værdi,  den har ogsa  en  bestemt  konkret  brugsværdi, en  genstandskarakter, som nok er præget a f dens baggrund i produktionsprocessen, men irnmemæk  forbliver en  del a f en  sanselig  konkret  verden.  Drives skovbrug  kapitalistisk,  s3 forhindrer  det  ikke  træernes naturlige karakter i at udfolde sig, og det forhindrer heller ikke menneskers sanselige forholden  sig  til -eller  i -denne  skov.  Dette  gælder ogsa socialt. På den ene side kan man meget vel fremhæve, at den kapitalistiske  udvikling  pa  mange  mader  tenderer  imod  at  udslette historien,  eller  altså  sporene af  den  historiske  fortid,  men p5 den anden.side  har også dette sine grænser (som vel at mærke endnu ikke er det): den socialt-kulturelle virkelighed i kapitalistiske samfund er grundlæggende præget af  en mangfoldighed og forskelligartethed, som bærer sporene a f fortiden. Og denne for- tid  er  forskellig  fra  land  til  land,  fra  lokalitet til  lokalitet. Dette gælder på aiie niveauer. Men det er på sin side ikke ensbetydende med et fravær af  systematiske særtræk, som f.eks. den smaborgerlige  sektors store betydning i Danmark  eller de mange revolutioners  politiske betydning i  Frankrig. Den  historiske analyses opgave bliver derfor at opspore ikke blot de overordnede Økonomisksociale bestemmelser, men også den ~konomisk-sociale  kompleksitet.  Og den bevidsthedshistoriske analyses opgave bliver tilsvarende ikke blot at opspore de grundlæggende ideologiske tilskyndelser  (forholdet  karaktermaske-ideologi, med  de  anvendte  termer), men ogsA  mangfoldigheden i livssituationen og den histonske  baggrund  samt  deraf  udspringende  bevidsthedsmæssige for- hold.

I  denne  kompleksitet,  som  er  det  virkelige  forskningsemnes, ligger  omfattende brydninger, uensartetheden er kontliktfyldt, og så meget desto mere må bevidsthedshistorien sigte imod at fremdrage disse brudflader  og forholdet mellem disse og de overordnede styringer. I samme grad denne kompleksitet undertrykkes i forskningen bidrager denne forskning til blokeringen af  sit publikums  selvrefleksion  og  samtidserkendelse og  modvirker  således den impuls til frig~relse, som skuile være forskningens hensigt. Så meget  mere  i  litteraturforskningen som  de litterære  værker  er -elier rettere kan  være -vidnesbyd om kompleksiteten i liv og erfaring. At fremhæve denne kompleksitet er ikke et oplæg til dyrkelse af  den som sådan og derigennem afsværgning af  analyse af de overordnede sammenhæng, som også er en realitet, og oftest en realitet af  repressiv art. Men netop imod deruie overordnede sammenhæng brydes save1 erindring om det anderledes, som erfaringer  dermed i  samtiden og forhåbninger om en  anderledes fremtid  f ~ d t a f   samtidens uensartethed.

'

Ernst Bloch har på flere niveauer fØrt  en polemik imod tendenser i  retning  a f erkendelsesmæssig underordning  af realiteterne  og ikke mindst  bevidsthedslivet under  overordnede totalitetsbetragtninger.  Hans polemik  retter  sig  bl.a.  imod  Georg  Lukács,  såvel filosofisk-metodologisk (imod Historie  og  klassebevidsthed) som litteraturanalytisk.  Dette  sidste  bl.a. i  den  såkaldte  ekspressionismedebat i trediverne, hvorfra denne passage hidrorer:  ~Lukács forudsætter  overalt  en  lukket  sammenhængende virkelighed,  tilmed  en  virkelighed,  hvori  f.eks.  idealismens  subjektive  faktor ikke fiir nogen plads, men så meget mere den ubrudte ~totaliteta, der er bedst  udviklet i idealistiske systemer og såiedes også i den klassiske  tyske  filosofis  systemer.  Sp~rgsmålet er  om  det  er  en realitet; hvis det er det, er de ekspresionistiske forsØg pii at nedbryde  og  interpollere, såvel som de  nyere  fors~g på  indskud og montage ganske  rigtigt  tomt  spilfægteri [i modsætning til  den a f Lukács fordrede realistiske gengivelse af  den formidlede totalitet, ad  modum Balzac -i  Lukács'  lzsning 1 PM].  Men  måske  er Lukács'  realitet, den uendeligt formidlede totalitetsammenhzngs realitet, slet ikke så objektiv; måske indeholder  selve Lukács' realitetsbegreb endnu klassisk-systemagtige træk; måske er den sande virkelighed  ogsii Men eftersom Lukács  har et objektivistisk-lukket realitetsbegreb, vender han sig i tilfældet med ekspressionismen mod ethvert kunstnerisk fors~g på at oplØse et verdensbillede  (ogsii  selvom verdensbilledet  er  kapitalismens).  I  en kunst,  som  udnytter  de reale oplØsninger af  overfladesammenhængen og som forsgger at opdage nyt i hulrummene, ser han derfor i sig selv kun subjektivistisk opl~sning;an sætter derfor eksperimentet  med  opl~sning lig  med  tilstanden  af  forfald.&lt; (~Diskussionen  om  ekspressionismen«, i  Lukács: Essays  om  realisme bd. 1 , 167-8,  oversat fra Erbschaft dieser Zeit, hvor den principielle  kritik a f Lukács'  tænkemiide  og  diskussion  af  usamtidighedsbegrebet findes s. 104 ff).

## HEGEMONI OG DE INTELLEKTUELLES ROLLE

Til  trods  for  uensartetheden  og  mangfoldigheden i  den  sociale realitet  og  dermed  også i  de  bevidsthedsmæssige forhold er  der dog tale om en vis  grad af  konsensus i de fleste samfund. Beror opretholdelsen af  de herskende forhold ikke på ren magtudØvelse, så fordres der en vis ideologisk homogeneitet, en vis overensstemmelse i opfattelsen af  forholdene, billedet  af  samfundet, betragtningen  af  den  egne  eksistens og  fremtidsvisioneme. Denne rela- tive  overensstemmelse,  denne  konsensus,  er  ikke  ensbetydende med  at den tidligere behandlede uensartethed ophæves, men derimod  er  der  tale  om  en  ideologisk  figuration, der  i  sig kan  indoptage  også forskelligartede  erfaringer. Det  vil  være fejlagtet  at betragte  den  bevidsthedsmæssige  overensstemmelse som  udtryk for  ogsa fælles vilkår  eller som  udtryk for, at  kun  de træk  i vilkårene, som er fælles, er udslagsgivende, når det gælder den side af det  bevidsthedsmæssige,  der  peger  i  retning a f det  politiskideologiske niveau.  Der  går  ingen  lige  vej  fra  ideologi i  streng marxistisk  forstand  til  ideologisk  overensstemmelse  i  den  forstand, der her er tale om, heller ikke i samfund, der er grundlæggende  præget  af kapitalistiske  produktionsforhold. Selv  om  der nok i de umiddelbare ~konomisk-sociale relationer ligger tilskyndelser  til  ideologiske former, der  modsvarer  de politiske  former i  parlamentariske demokratier, så  er  dette hØjst  et  grundlag for ideologiske integrationstiltag, ikke en tilstrækkelig betingelse, bl.a. fordi hele den omtalte uensartethed på de angivne forskellige niveauer gØr sig gældende, men også fordi social erfaring ikke umiddelbart  kan oversættes til politisk  opfattelse. Selv om  altsa ideologi i  streng forstand kan bestemmes som den til en karaktermaske svarende bevidsthedsform, så udtØmmes ikke hermed alle de forhold, som behandles under betegnelsen ideologi, en streng puristisk  holdning  til  dette  terminologiske problem  vilie  vanskeliggØre  diskussion af de  virkelige  problemer,  derfor  er  det  pa  sin plads at behandle også spØrgsmålet om politisk konsensus under betegnelsen ideologi.

&gt;Hvis politisk videnskab er ensbetydende med videnskab om Staten og staten er hele komplekset a f   praktiske og teoretiske aktiviteter,  som den herskende klasse benytter ikke alene til at retfærdominans, men  hvorigennem det ogsa lykkes den at vinde de beherskedes konsensus, er det indlysende, at alle de væsentlige sociologiske  spØrgsmål ikke er andet end den politiske videnskabs spØrgsmåle (Selections from the Prison Note-

diggØre  og opretholde sin books, s. 244).

Sadan formulerer Antonio Gramsci sit grundsynspunkt, og der-

i

med er sp~rgsmålet om historie og bevidsthedshistorie stillet radikalt anderledes end i de former, det ovenfor har været diskuteret, omend  Blochs  perspektiv  faktisk  er  det  samme. Gramscis  synsvinkel  er  bestemt  ud  fra  interessen  i  for  det  f ~ r s t e at  analysere grundlaget for  den  italienske  fascisme  og  for  det  andet  at finde frem  til  grundlaget for  et  alternativ til  fascismen (for  hans vedkommende socialistisk revolution). Denne  synsvinkel rummer en række frugtbare  ansatser for  et  studium  af  bevidsthedshistorien, en  historie,  som  ikke blot  er social, men  også politisk, ikke blot er bestemt af  individernes, gruppernes og klassemes sociale eksistens, men også af  de herskende politiske former og brydningerne inellem disse og historiske alternativer. Gramsci flytter så at sige synsvinklen fra  samfundsborgerens til politikerens.  Og set derfra er  problemet som  sagt  at  skabe og opretholde en loyalitet imod de herskende herred~mmeforhold, en loyalitet som i mindst muligt  omfang  bygger  på  direkte  tvang  og  i  stØrst  muligt  omfang bygger  på samtykke, på konsensus. Denne bestræbelse stØder da imod netop den uensartethed, som har  været diskuteret ovenfor, spØrgsmålet om  konsensus er et spØrgsmål om at skabe en enhed p A tværs  af  faktiske forskelle, og her  rækker  selv  ikke  den mest udviklede kapitalismes varerelationer til. Der må udvikles idealer, et  fremtidsperspektiv, og  alternative  udviklingsperspektiver  må diskrediteres. Det er denne opgave de intellektuelle varetager (når de da ikke bidrager til at udvikle netop alternativer -eller hengiver sig til blot nostalgi). Og denne opgave kan varetages p&amp;  mange måder, selv  nostalgi kan  have sine samtidsfunktioner, som  f.eks. romantisk  national tilbageskuen som  moment i et nationalt borgerskab~  konstitueringsproces.  Der  tilkommer  da -i  Gramscis optik -de  intellektuelle  en  central  rolle  i  bevidsthedshistorien, og det er da også netop de intellektuelle, der er det gængse emne for  litteratur-  og  idehistorisk forskning. Hvad  enten man  bryder sig om det eller ej har netop de intellektuelle udformet de tankegange, som har forenet de klasser og grupper, der har været drivende i omvæltninger i historien, og de tankegange, der har holdt sammen, politisk-ideologisk, på  samfundene i mere stabile (politisk  set  stabile) perioder,  herunder  perioder  med  krige.  Og  det er de intellektuelle, der har formidlet disse tankegange og forestillinger. I denne sammenhæng er det Gramsci anvender sit begreb om store intellektuelle, dvs.  intellektuelle, som  udformer nye tankeformationer, hans hovedeksempel er Benedetto Croce, men analyseformen  kan  anvendes  mere  generelt,  eksempelvis  kan  man tænke p A   de kulturradikale tankegange, der i tresserne holdt sammen  p A den  danske  intelligensia  i  kritisk  solidaritet  med  den socialdemokratisk  prægede  politiske  konstellation.  Her  er  det imidlertid  ikke  de  konkrete  eksempler,  men  de generelle tankegange, der  er emnet.  Den  generelle pointe i Gramscis analyse af Croces intellektuelle funktion er, som det fremgår af  hans artikel om det syditalienske spgrgsmil,  at det norditalienske borgerskab havde brug  for en  ideologisk formation,  som  kunne knytte  ogsA de syditalienske intellektuelle til  det borgerlige projekt  om  et kapitalistisk forenet Italien,  som  havde sit udgangspunkt  i Cavours samlingsstrategi ud  fra  det  kapitalistisk mest  avancerede Norditalien,  politisk  set  fØrst  og  fremmest  Piemonte.  Behovet  for  en samlende  ideologi  gav  sig  ud  fra  Italiens  ekstremt  ulige  udvikling, som  skarpt sat op kan  karakteriseres som præget af  på den ene  side  centraleuropæisk kapitalisme og på  den  anden  side  en uudviklethed  af 3.  verdens-karakter  i  yderområderne,  specielt ~Syditaliene, dvs.  halvØens  sydlige  dele  og  Øerne  (Graiisci kom modsætningsvis fra  en  af  disse Øer,  nemlig Sardinien og  havde i sin  barndom  og  ungdom  oplevet  denne  tilbageståenhed). Som Gramsci  fremhæver  havde  de  syditalienske intellektuelle i  deres sociale funktion en personlig tilknytning til  de fattige dele af  befolkningen  (f.eks.  som  lokaladministratorer)  og  kunne  herudfra have udviklet en social alliance imod på den ene side godsejerne, som var borgerskabets allierede, p A   den  anden side det norditalienske borgerskab, som havde karakter  (og stadig i et vist omfang har  det) a f   kolonisatorer (man kan sammenligne med danskernes rolle  i Norge).  Igennem Groces filosofi, historieskrivning og politiske  aktivitet f i k disse  intellektuelle  en  onenteringsmulighed i retning af  den moderne liberale europæiske kultur (igen kan man sammenligne med  den  kulturradikale  indoptagelse af  den  europ~iske modernisme). P5 baggrund  af  deres  faktiske tilknytning til de fattigere lag kunne så disse intellektuelle videreformidle denne ideologiske formation i realitetsnær form. Fusionen mellem den overordnede ideologi og den  sociale erfaring var  forudsætningen for ideologiens gennemslag (to sammenligninger i dansk sammenhæng:  for  det  fgrste  h~jskolekulturens  formidling  mellem  agrar erfaring og storbyintellektuel  ideologi, grundtvigianismen, og modvenstres  formidling mellem  radikal  storbyintelligensia og  de fattigere agrare  lag; og for det andet de socialdemokratiske tillidsmænd i fagbevægelsen, som  formidler  mellem  arbejdererfaringerne og  regeringspartiets sætningsvis  HØrups  og  den  radikale  del  af orienteringshorisont).

De intellektuelle, som ud~ver disse funktioner deler Gramsci i to grupper,  de  organiske  intellektuelle  og  de  traditionelle intellektuelle. De  organiske  intellektuelle er dem en social formation udvikler  fra  sin  egen  erfaringshorisont. For  det  nyere  borgerskabs vedkommende kan man tænke på kombinationen tekniker, forretningsmand og politiker, som ikke var sjælden i den tidligere kapitalisme (i Italien er Agnelli-familien det typiske eksempel fra Fiatfabrikkernes  start  og  endnu  i  dag).  For  arbejderklassens vedkommende er det i Skandinavien typisk, at den socialdemokratiske bevægelse, særlig tidligere, hentede sine politikere fra  arbejderklassen selv (Stauning f.eks. -eller Anker JØrgensen).

De  traditionelle  intellektuelle er  de personer, der  ud~ver allerede  etablerede intellektuelle funktioner, men  som gennem historien  har  skiftet  klassemæssig orientering og i  deres virke indoptaget  nye  erfaringshorisonter. For  en  opkommende klasse er det a f   afgorende betydning at disse traditionelle intellektuelle orienterer sig efter dennes interesser og perspektiver. Man kan tænke på præsterne i forrige århundrede (grundtvigianismen igen), på politterne i trediverne (som var rekrutteringsgruppe  for socialdemokratiske  intellektuelle) eller  på  lærere  og  socialarbejdere idag,  som kampen står ganske hårdt om. På den ene side er der muligheden for en ~statskapitalistiska orientering (socialdemokratiet  har flgje, der peger i denne retning), pil  den anden side er der muligheden for en orientering efter arbejderklassens  langsigtede interesser om ikke  arbejderklassens  aktuelle politiske  orientering (dette er  naturligvis en omfattende problematik, som ikke er let at overskue på  samme  made  som  tidligere  epokers brydninger, men  den  er vigtig  bl.a.  fordi  det  er  den  gruppering, vi  selv  tilhgrer, og den problematik, vi selv står i).

Hele denne kamp udspiller sig imidlertid ikke blot &gt;i offentligheden~,  den  er  knyttet  til  alle  de  forskellige  institutioner, som varetager  den  ideologiske  formidling.  Gramscis  begreb  for  etableringen og opretholdelsen af  konsensus i en bestemt klassekonstellations interesse  er  hegemoni.  Forudsætningen  for  opretholdelse af konsensus er, at en bestemt orientering, et bestemt udviklingsperspektiv, en bestemt  sammenfatning a f   indbyrdes  forskellige  erfaringshorisonter bliver  herskende,  at  det lykkes,  igennem de  intellektuelles  aktivitet,  at  oprette  og  opretholde  ideologisk hegemoni,  overherredØmme. For  bevidsthedshistorien er  det  saledes opgaven at analysere ogsa disse processer, som ikke kan reduceres  til  de  af livsforholdene  fremvoksende  opfattelser, men netop indbefatter sammenf~jningerne, tolkningerne af  de forskelligartede baggrunde i et fælles perspektiv. Og disse processer forlØber  som sagt ikke blot i en ideologisk debat i avisemes kronikker.  Der  er  tale  om  en  hgjt  institutionaliseret sammenhæng. Et eksemplarisk tilfælde kan studeres i den tidlige efterkrigstid,  nemlig  Heretica-gruppens  virksomhed,  som  efterhanden  indbefattede dele af  hØjskoleme, ikke mindst forlagsvæsenet,  igennem Knud W. Jensens  kgb  af aktiemajoriteten i  Gyldendal  og  indsættelse  af Wivel  som  direktØr,  derigennem  (og  igennem  selve  tidsskriftet) det kgbenhavnske kulturmilj~ og formentlig, særlig via Martin A. Hansen, en del af  seminarieverdenen. Men her er det vigtigt ikke at  forfalde til  en  type  af  historieskrivning, der  kun  betragter  de institutionelle sammenhænge: ideologisk hegemoni kan aldrig skabes blot gennem, Økonomisk eller politisk formidlet, herredgmme over  de  institutionelle  forhold,  forudsætningen er  til  enhver  tid udviklingen af  ideologiske formationer, der er  i stand til  at indoptage de forskellige sociale grupperingers  erfaringer. Det er samspillet mellem  institutioner og ideologiske formationer, der er af- gØrende  og  dermed  emne  for  en  bevidsthedshistorisk  analyse sammen med realgrundlaget for de forskellige erfaringshorisonter, hvis  sammenfatning er forudsætningen  for  ideologisk hegemoni.

Når det gzlder opkomsten af  nye sammenfatninger, af  et nyt ideologisk  hegemoni,  er det  derfor opgaven  at analysere nye  sociale omstændigheder  og  betingelserne  for  et  brud  med  det  hidtidige ideologiske hegemoni. Og denne analyse indbefatter ikke blot en ny  klasses opkomst og livsbetingelser, men  også forandringerne i de  hidtidige  sociale  konstellationer. En  historisk  situation,  hvor bestemte  klasseinteresser  igennem ideologisk hegemoni opretholder  sit herredgimme, dvs.  opretholder forskelligtartede klasser og sociale  grupperingers konsensus p A sine  egne  præmisser,  kalder Gramsci en historisk blok. Med dette begreb er altsA opgaven for den bevidsthedshistoriske analyse, for så vidt  angAr den overordnede  politisk-ideologiske analyse, at  studere  udviklingen fra  den ene til  den  anden  historiske blok,  at  analysere, hvordan  det  for en  tid  lykkes at etablere hegemoni, hvordan brydningerne latent og siden manifest figurerer sig, og, for så vidt angår den historiske dynamik på dette omrade, at studere, hvordan et nyt politisk-ideologisk hegemoni etableres. Og dette studium indbefatter de intellektuelles sociale situation, deres rekrutteringsbaggrund, de institutionelle sammenhænge, hvori  de uddannes  og udfolder sig, og ikke mindst den komplicerede ideologiske brydningsproces, hvorigennem de forskelligartede sociale erfaringer sammenfattes til et fælles perspektiv. Dette og de umiddelbare Økonomisk-socialt betingede livssammenhæng er det virkelige historiske indhold i, hvad Negt  og Kluge kalder  brydningen  mellem  proletarisk  og borgerlig  offentlighed,  det  er  denne  brydning  Horkheimer  og  Adorno under og efter krigen ikke kunne finde i den historiske realitet på grund  af kombinationen  af  fascisme, stalinisme og  amerikansk kulturindustri,  og det  er  dette perspektiv,  der hos  Habermas erstattes  af den  kritiske  intelligensias forsØg  på  at  genetablere en &gt;borgerliga offentlighed  p5 nye historiske betingelser (fraværet af materiel  ngid  som  historisk ngdvendighed).  Det vil  ikke  sige,  at disse  eksempler på refleksion over den historiske situation og de inteiiektueiies roiie  deri er fuldstændig ugyldige, men det vii  sige, at  deres  indsigter og  intentioner  for  at blive  historisk  adækvate må gennemgå en fornyet refleksionsproces, der som grundlag m&amp; indoptage  den  historiske realsammenhæng,  som  også er politisk i sin karakter,  og som er præget a f   uensartetheden a f   den sociale r e a &amp; e t . Uden  disse  momenter  vii  historieanalysen bygge  systemer  i  stedet  for at bidrage til  opbygningen  af  grundlaget for  et anderledes ideologisk hegemoni, en  anden historisk blok.  Og det vii  ogsi sige, at uden dette perspektiv vii de kritiske intellektueiies historiske perspektiv blive blokeret. b&gt; &amp;/*f%