”Man ska’ jo nødigt blive en kvinde med en sag”
Forfattere: Jannie Møller Hartley, Tina Askanius
Tidsskrift: journalistica (2020-12-16)

## 'Man ska' jo nødigt blive en kvinde med en sag':

## Rolleforhandlinger på redaktionerne i dækningen af #metoo i Danmark og Sverige

## JANNIE MØLLER HARTLEY

Roskilde Universitet

## TINA ASKANIUS

Malmø Universitet

## Abstract

Denne artikel undersøger dækningen af #metoo set med svenske og danske journalisters øjne. Via kvalitative interviews med journalister  fra  forskellige medier i begge lande viser studiet, hvordan de i dækningen oplevede at pendle mellem mere eller mindre passive og aktive professionelle roller (Bro 2008) og at være underlagt (ofte modstridige)  idealer  om  objektiv  nyhedsformidling.  Det  indebar, særligt i Sverige, et normativt 'push' mod aktivisme i dækningen af #metoo-bevægelsen, mens danske journalister  med  henvisning  til objektivitet  og  presseetik  var  mere  tilbageholdende  og  passive,  og udviste  en  frygt  for  at  blive  stemplet  som  holdningsprægede  journalister  eller  sågar  feministiske  aktivister.  Analysen  belyser,  hvordan den overordnede debatkultur og det politiske klima i et land har betydning  for  disse  normative  forhandlinger  og  for,  hvorvidt  man føler sig inkluderet eller ekskluderet af det professionelle fællesskab som journalist. Både internt på den kønnede redaktion og eksternt i forhold til nyhedsmediernes rolle i den bredere samfundsdebat om køn og ligestilling.

## NØGLEORD

Journalistiske roller, #metoo, presseetik, objektivitetsidealet, aktivisme, nyhedsjournalistik

## Introduktion

Debatten om #metoo-bevægelsen, som i efteråret 2017 bredte sig som en steppebrand på de sociale medier, udspillede sig forskelligt i  de to nabolande Danmark og Sverige, både i den landsdækkende presse og mere generelt i den offentlige debat (Askanius &amp; Møller Hartley,  2019).  De  svenske  medier  skrev  over  fire  gange  så  mange historier om #metoo, og i Sverige blev #metoo et fælles opråb mod sexchikane og sexisme med kampagner og opfordringer til kollektiv handling organiseret af en række forskellige erhvervsgrupper. Mediebranchen  var  ingen  undtagelse,  og  i  november  2017  underskrev tusindvis af kvindelige og ikke-binære journalister et åbent brev og organiserede sig under hashtagget #deadline for at kræve, at der blev sat en stopper for sexismen i den svenske nyheds- og mediebranche. I Danmark var mediernes dækning under bevægelsens første måneder i stor udstrækning de-legitimerende i forhold til bevægelsen og iscenesatte ofte #metoo som en heksejagt og en illegitim, selvbestaltet domstol (se Askanius og Møller Hartley 2019 for detaljer). Formålet med denne artikel er at forstå disse forskelle i en bredere kontekst ved at undersøge, hvordan journalister i de to lande oplevede det at navigere mellem forskellige roller, idealer og normative positioner i deres professionelle virke under dækningen af #metoo.

Vi fokuserer på, hvordan journalister pendler mellem mere eller mindre passive og aktive professionelle roller (Bro 2008) og oplevede at være underlagt (ofte modstridige) idealer om objektiv nyhedsformidling og et normativt 'push' mod aktivisme, specifikt i forhold til dækningen af #metoo-bevægelsen, men også i forhold til køns- og ligestillingsdebatten mere generelt i de to lande. I spørgsmål om ligestilling  mellem kønnene opfattes Skandinavien ofte som et homogent område i geografisk, politisk, social og kulturel forstand, og den såkaldte skandinaviske model for velfærdsstater med høj grad af ligestilling er et anerkendt begreb i den internationale forskning. Sverige og Danmark skæres tit over én kam med begreb som 'den skandinaviske  kamp  for  ligestilling  mellem  kønnene'  (Liinason,  2018b;  )

'nordisk feminisme' (Liinason, 2018a; Reba Weise, 1990) eller 'nordiske ligestillingsmodeller' (Melby et al., 2009). På trods af at Sverige og Danmark er nabolande med fælles historier og sammenvævede arbejdsmarkeder,  tæt  beslægtede  sprog  og  beslægtede  demokratimodeller og sociale velfærdssystemer, er de to lande i løbet af de sidste par årtier 'vokset fra hinanden' på en række afgørende områder, ikke mindst når det drejer sig om politik, politisk aktivisme og offentlig debat relateret til ligestilling og feminisme (Birgersson, 2015; Dahlerup, 2004; Dahlerup, 2011). Det er derfor interessant at undersøge, hvordan og i hvilket omfang denne stigende afstand mellem de to lande kan ses i det journalistiske professionelle arbejde på området.

Journalister guides i deres arbejde af et sæt professionelle normer, såsom presseetik og objektivitetsnormer. Normerne er ofte flydende, og der er plads til forhandling. Journalister skal for eksempel navigere  mellem  idealet  om  at  have  mange  og  meget  velkvalificerede kilder og presset for at få historien ud først (Møller Hartley, 2011). Som en relativt  ekstraordinær  mediebegivenhed,  som  kredser  om et  stærkt  politiseret  og  ofte  kontroversielt  emne,  tilbyder  #metoo os en mulighed for at undersøge, hvordan sådanne normative forhandlinger omkring journalistikkens spilleregler og objektivitetens grænser udspiller sig på en måde, som fremstår tydeligere end i det daglige arbejde på redaktionen. For det første fordi #metoo eksploderede på de sociale medier, i Sverige i særdeleshed på Instagram, hvor  en  række  kendte  feministiske  profiler  var  tidligt  ude  med  at dele personlige vidnesbyrd om chikane, overfald og voldtægter, og historien således kom fra offentligheden snarere end fra selve medierne. Omfanget og intensiteten af mobiliseringen på sociale medier taget i betragtning var der derfor stor iver og et relativt stort pres for at  dække historierne journalistisk, men eftersom mange af de vidnesbyrd, som blev delt på de sociale medier, fremsatte beskyldninger anonymt, blev de etiske normer om ikke at bruge anonyme kilder i journalistik udfordret, samtidig med at flere af delingerne indeholdt beskyldninger mod navngivne mænd, som (endnu) ikke var dømt. For det andet påvirkede #metoo-bevægelsen alle rundt omkring på nyhedsredaktionerne, inklusive journalisterne selv - idet den handlede om chikane af og seksuelle overgreb på kvinder begået af mænd og i stor udstrækning var rettet mod medieindustrien og kulturinstitutioner, hvilket ligeledes kan udfordre den objektive eller upartiske position som neutral nyhedsformidler. Dette var især udtalt i Sverige, hvor mange journalister organiserede sig under hashtagget og det fagorganiserede opråb #deadline, hvor de delte deres oplevelser eller gav støtte til andre kvindelige journalister, som afslørede, at de var blevet seksuelt krænket af mandlige kolleger og ledere.

Objektivitetsnormen har været stærk blandt nyhedsmedier i vestlige demokratier siden fremkomsten af omnibuspressen, og studier har vist, at mange journalister stadig mener, at objektivitet er et vigtigt ideal. I et dansk studie svarede 45 procent af danske journalister, at det er 'meget vigtigt' at være så objektiv som muligt i sit arbejde (Skovsgaard et al., 2013: 32). Sådanne studier undersøger ofte, hvordan  journalister  vurderer  forskellige  udsagn,  og  i  hvilken  grad  de mener at kunne leve op til idealet om upartisk og objektiv journalistik.  Disse  studier  fortæller  os  imidlertid  mindre  om  de  konkrete praksisser,  såsom  at  vælge  side  i  en  bestemt  historie,  om  hvordan objektivitetsnormen  kan  ændre  sig  i  relation  til  forskellige  emner, eller hvorvidt nogle områder i højere grad end andre påvirkes af journalisters personlige holdninger, og hvordan journalisten i så tilfælde navigerer mellem disse passive og mere aktive roller i deres profession.  Herudover kritiseres  studierne  for  ikke  at  tage  højde  for  den store afstand mellem idealerne og den virkelighed og praksis, som journalisterne lever i på redaktionen.

I artiklens første del præsenterer vi rolleteorien som teoretisk referenceramme og Bros (2006, 2008) aktionskompasmodel, som anvendes til at afdække forestillinger om journalistikkens samfundsrolle. Derefter  beskriver  vi  vores  forskningsdesign,  som  har  til  formål  at indsamle viden om journalisters egne erfaringer med og refleksioner over dækningen af #metoo på forskellige nyhedsmedier i de to lande. Vi  arbejder med en forståelse af rolleudøvelse, som ikke bare sætter begrebet i relation til, hvilket medie den enkelte journalist arbejder på, men også de bredere kulturelle rammer på redaktionen samt de  mere  overordnede  (nationale)  mediekulturer    og  debatklimaer på området i de to lande. Her peger vi på, hvordan især kvindebevægelsen  og  den  politiske  ligestillingskamps  forskellige  historiske løbebaner i de to lande har været med til at præge debatten i meget forskellige retninger. Disse tre analytiske niveauer danner grundlag for  analysens  tre  afsnit.  Til  slut  diskuterer  vi  resultaterne  i  lyset  af forskellene i dækning mellem de to lande, samt hvordan de enkelte journalister orienterer sig i forhold til forskellige normative idéer om, i hvilken grad journalistik og aktivisme kan og bør kombineres.

## Teoretisk ramme: kritisk perspektiv på journalistroller og professionsnormer

Der er blevet udviklet adskillige modeller til at beskrive, hvordan journalister  navigerer  i  de  forskellige,  undertiden  modstridende, normer og formål i deres daglige arbejde. En af disse modeller fokuserer på de professionelle roller, der som studieobjekt udgør et nøgletema i journalistikforskningen (Mellado, Hellmueller &amp; Donsbach, 2016: 3). Typisk har de fleste studier af journalisters professionelle roller  vist,  at  journalister  over  hele  verden  bekender  sig  til  professionelle roller og værdier, som vægter neutralitet, objektivitet og en nøje  granskning  af  offentlige  personers  ageren,  hvor  magthaverne drages  til  ansvar  (Donsbach  &amp;  Patterson,  2004;  Hanitzsch,  2011; Mellado  et  al.,  2016;  Wiik,  2014).  Den  teoretiske  ramme  for  dette studie udgøres af Bros model, aktionskompasset  (Bro 2006, 2008), som er nyttig i arbejdet med at tydeliggøre de normative grænseflader i det journalistiske arbejde. Tidligere studier i roller har særligt beskæftiget sig med, hvor 'stærk' en given norm er, når journalister skal prioritere mellem forskellige og til tider modsatrettede normer og idealer, eksempelvis ved komparative studier mellem flere lande (fx Donsbach &amp; Patterson, 2004; Patterson &amp; Donsbagh, 1996). Andre har fokuseret på rollebegrebet og eksempelvis udviklet en typologi over forskellige rolleforståelser i litteraturen (Mellado, 2015; Mellado et al., 2016). I denne artikel er det empiriske sigte dybdegående, og formålet er ikke at udvikle en typologi. Vi er derimod særligt optagede  af,  hvordan  journalisterne  forhandler  de  gældende  normer. Derfor finder vi Bros normative aktionskompas særligt brugbart, da det tillader os at se forhandlingen som noget, der foregår på et kontinuum, der på den ene side spænder fra passivt til aktivt i forhold til,  hvad  respondenterne anser som journalistikkens formål, og på den anden side i et kontinuum, der spænder fra et nyhedsarbejde, som primært er orienteret mod at repræsentere befolkningen over for beslutningstagere og magthavere (repræsentativt), til primært at have fokus på inkludering af den bredere befolkning i selve journalistikken (deliberativt). Hvor fokus i den repræsentative journalistik er på at informere offentligheden, ønsker journalister, der arbejder med et bevidst deliberativt fokus, ikke kun at informere offentligheden, 'men prøver også at tilskynde dem til handling' (Bro 2008: 316). Således  relaterer  formålsdimensionen  sig  til  en  dikotomi  mellem passiv og aktiv journalistik, alt imens modsætningsparret repræsentativ og deliberativ relaterer til form og fokus. Den passive og repræsentative journalistrolle - beskrevet med metaforen vagthunden - er i den forbindelse kendetegnet ved, at journalisterne 'afdækker mere eller mindre presserende samfundsmæssige problemer, som udgår fra  et  repræsentativt system eller er repræsentative for særlige fag, forhold m.v. ' (2006: 69). Det bliver overladt til publikum - både borgere og mere autoritative beslutningstagere - at afgøre, hvorvidt der skal  gribes  ind  over  for  problemet.  Spørgsmålet  for  den  aktive  og repræsentativt orienterede journalist jagthunden - er rettet mod at holde beslutningstagere ansvarlige, mens handlingsopfordringen for den aktive og deliberativt funderede journalist redningshunden -er orienteret mod borgere. For denne type journalist er deliberation, dvs. den demokratiske samtale mellem borgere, et middel til at løse andre målsætninger, som kan strække sig lige fra bekæmpelsen af kriminalitet til styrkelsen af integrationen, hvorimod deliberationen for den passivt og deliberativt orienterede journalist hyrdehunden - er et selvstændigt mål. I grove træk er en passiv journalist fokuseret  på  at  formidle  nyhedshistorier,  uanset  hvilken  effekt  det  har  at offentliggøre  en  nyhedshistorie  (Bro  2008:  312).  Derimod  vil  den mere aktive journalist ofte tilskynde folk til at handle, idet den aktive journalists  primære  anliggende  er  effekten  af  dækningen.  Betegnelser som 'løsningsjournalistik' (Aitamurto &amp; Varma, 2018), 'konstruktiv journalistik' (From &amp; Nørgaard Kristensen, 2018; Hermans &amp; Drok, 2018) eller 'problemløsende journalistik' (Olsson, 2017) er blevet anvendt til at beskrive denne aktive, eller endda 'aktivistiske' , tilgang til journalistik. Denne dikotomi hænger tit direkte sammen med objektivitetsnormen, hvor den passive journalist i højere grad end den aktive journalist anses for at have objektivitet som ideal i hendes  arbejde.  Kompasset  og  selve  objektivitetsnormen  har  primært været brugt i analyser af nyhedsarbejde, men kan med fordel også inddrages i analyser, hvor en specifik sag eller et tema, i dette tilfælde #metoo, blev dækket på tværs af redaktioner og genrer. Således blev #metoo både dækket i debat-, kultur- og nyhedssektionerne i  danske  og  svenske  aviser,  hvilket  nødvendiggør  et  metodologisk design, som dækker det brede spektrum af stemmer, der findes i den offentlige debat, fra holdnings- og nyhedsjournalistik til NGO-aktører og aktivister på debatsiderne. Vi uddyber dette forskningsdesign i det følgende afsnit.

## Metode: et kvalitativt interviewstudie i to lande

De primære data består af kvalitative, dybdegående interviews (a cirka 40-90 minutters varighed) med 20 respondenter fordelt ligeligt på de to lande. Respondenterne er journalister, redaktører og aktivister fra græsrodsbevægelser, NGO'er og interesseorganisationer, der på forskellige måder har været aktive i debatten om #metoo. Vi har altså valgt de respondenter, der enten som journalister har dækket #metoo i forskellige medier eller har medvirket i debatten som kilder,  oplægsholdere  eller  debattører.  Denne  artikel  bygger  primært på interviewene med journalisterne, mens det sekundære interviewmateriale med debattører hjælper os med at forstå journalisternes oplevelser i en bredere kontekst og i relation til de positioner, som forskellige medieorganisationer, NGO'er og græsrodsaktører indtog. Interviewene blev udført i perioden fra februar 2018

til  august  2019.  Kun  2  af  respondenterne  er  mænd,  mens  18  er kvinder. Det afspejler både, at emnet i høj grad blev dækket af kulturjournalister, hvoraf flere er kvinder, og at kvindelige journalister generelt har haft mere fokus på emnet, eller at det på redaktionerne blev betragtet som noget, kvinderne burde dække. Dette kan vores begrænsede  empiri  dog  ikke  sige  noget  entydigt  om.  Respondenterne er mellem 25 og 84 år gamle med hovedvægten på respondenter under 50 år. Kun en af respondenterne var ansat som redaktør. De kommer både fra printaviser, fra tv og fra radio og repræsenterer både tabloid, publicistiske medier og public service.

Vi er opmærksomme på, at deltagende observationer på redaktioner eller interviews foretaget i løbet af efteråret 2017 ville have givet os et indblik i, hvordan de første dønninger af #metoo-bølgen blev oplevet af journalister og diskuteret og håndteret på redaktionsmøder. Det, vi sætter fokus på med disse retrospektive interviews, gennemført i løbet af 2018-19, hvor vi bad respondenterne om at tænke tilbage på dagene og månederne i efteråret 2017 og den efterfølgende udvikling, er refleksioner, som uden tvivl ville være blevet formuleret på en anden måde, hvis vi havde interviewet respondenterne i den periode, hvor bevægelsen og den opmærksomhed, den fik fra medierne,  toppede  omkring  november 2017. I dette  projekt  er  vi  imidlertid specifikt interesserede i respondenternes refleksioner over og tilbageblik på #metoo, hvordan debatten udfoldede sig over tid, og hvilke implikationer den eventuelt fortsat har i dag.

Interviewene  var  semistrukturerede  og  fulgte  alle  en  detaljeret, men fleksibel interviewguide, bygget op omkring en række forudbestemte temaer og åbne spørgsmål. Disse omfattede personlige erfaringer  og  involvering,  redaktionelle  vurderinger  og  kilderelaterede praksisser, etiske udfordringer og framingstrategier, som gjorde sig gældende under dækningen af #metoo. Guiden blev fulgt med nogen variation  afhængigt  af  den  interviewede  (redaktør  eller  journalist, Danmark  eller  Sverige,  hankøn  eller  hunkøn),  i  hvilken  grad  de havde været involveret i den offentlige debat eller aktivisme omkring #metoo og karakteren af denne involvering. Før hvert interview læste vi artikler skrevet af de interviewede for at kunne tilpasse og justere spørgsmålene  om  den  pågældendes  konkrete  erfaring  og  vidensområde. Interviewene blev optaget og transskriberet. For at beskytte vores  respondenters  anonymitet  og  samtidig  sikre  en  transparent analyse er de interviewede blot navngivet som journalist/redaktør/ aktivist,  efterfulgt  af  respondentnummer  og  mærket  SE/DK  for  at markere  respondentens  nationalitet  og/eller  ansættelsesland.  Når vi både bruger SE/DK i beskrivelsen af en respondent er det for at indikere, at denne besidder en slags dobbeltrolle som Sverigeskorrespondent i Danmark eller Danmarkskorrespondent i Sverige, hvilket er tilfældet for 3 af journalisterne i vores udvalg. Udvalget af respondenter er ikke repræsentativt for journalister i de to lande generelt, og vi gør heller ikke krav på at have udtømt alle oplevelser af eller identificeret samtlige typer af professionelle roller, som journalister råder over. Antallet af interviews er begrænset, men materialet er rigt og mangefacetteret, hvilket giver os mulighed for at gå i dybden med de forskellige temaer, som fremkommer i det empiriske materiale. Den opmærksomme læser vil bemærke, at ikke alle 20 respondenternes 'stemmer' er at finde i analysen. Derimod er de citater, som har fået plads i analysen, nøje udvalgt som repræsentative og særligt illustrative for de bredere tematiske mønstre, vi identificerede i forbindelse med inddelingen af analysen i tre niveauer.

## Analyse: erfaringer og rolleforhandlinger på individ-, organisations- og samfundsniveau

Følgende  analyse  er  struktureret  omkring  tre  sektioner,  som afspejler  de  tre  niveauer  (individ,  organisation,  samfund/kultur), der fremkom ved den induktive analyse af interviewmaterialet. Først udforsker vi erfaringerne hos den enkelte journalist, hvis råderum ofte forhandles ud fra den genre og platform, journalisten producerer indhold til. Derefter undersøger vi, hvordan disse erfaringer forholder sig til og formes af de bredere redaktionsmiljøer og arbejdskulturer, som er specifikke for de forskellige medieorganisationer, de repræsenterer - herunder deres oplevelser af den kønnede redaktion. Afslutningsvis positionerer analysen journalisternes erfaringer med #metoo og deres oplevelser af at navigere mellem forskellige professionelle roller og journalistiske idealer i forhold til forskelle og ligheder i de mere overordnede nationale mediekulturer og den politiske debat på køns- og ligestillingsområdet, som gør sig gældende i de to lande.

## Objektivitetsnormen og modstridende roller i de to lande

Når  objektivitetsnormen  omsættes  til  journalistisk  praksis  på redaktionen,  er  den  for  mange  af  respondenterne  ensbetydende med 'balanceret rapportering' og fairness (jf. Skovsgaard et al., 2012). Journalister i Danmark mente for eksempel, at det var vigtigt at høre den anden side af historien i sager, hvor mænd blev beskyldt for sexchikane. Dette var ofte vanskeligt, idet mange af de #metoo-historier, der  blev  offentliggjort  online,  ikke  navngav  konkrete  mænd,  men også i tilfælde, hvor mænd blev navngivet i mere generelle vendinger, følte journalisterne, at de blev nødt til at få en udtalelse fra mænd og give dem spalteplads til deres indvendinger, eller hvad de ellers måtte  havde  på  hjerte  i  spørgsmålet.  Danske  journalister  beskrev, hvordan  denne  udfordring  blev  forhandlet  på  redaktionen  ved  at omtale  #metoo  som  et  'ekstremt'  eller  'exceptionelt'  tilfælde.  Og  i visse tilfælde gjorde det faktum, at #metoo var så stort på de sociale medier,  at  journalisterne  kunne  bruge  dette  som  et  argument  for ikke  at  følge  de  konventionelle  presseetiske  standarder  om  ikke  at navngive anklagede/påståede gerningsmænd, medmindre og indtil de er sigtet for en forbrydelse. Denne rodfæstede objektivitetsnorm, som dikterede 'afbalanceret' rapportering (jf. Frey, 2017), gjorde, at en stor del af dækningen i Danmark tog udgangspunkt i et mandligt perspektiv og formuleredes som et forsvar af mænd. Denne tendens blev af de interviewede ofte omtalt som en slags 'begge-sider-isme' , som resulterede i, at 'den overordnede vinkel i danske medier blev

'det er synd for mændene'' (journalist, respondent 18, DK). Forestillinger om #metoo som en 'selvbestaltet folkedomstol' var til stede i Danmark meget tidligt i forløbet, også på det tidspunkt, hvor meget få eksempler på sexchikane eller seksuelle overgreb begået af navngivne personer rent faktisk var blevet trykt. Eller som denne respondent udtrykker det: 'Lige fra starten var det, som om der var færre rigtige #metoo-historier end historier, som fremstillede #metoo som en heksejagt' (journalist, respondent 3, SE/DK).

Kravet om objektivet forstået som balance og fairness blev særligt udfordret i dækningen af #metoo, eftersom man i mange tilfælde slet ikke  kunne  dække  #metoo-journalistisk,  hvis  man  skulle  følge  de

presseetiske retningslinjer. Som denne journalist forklarer:

Der er en brist i vores system, som har betydet uretfærdighed og diskriminering. Og man kan se, at dette er kulmineret gennem årene, og så pludselig er den ballon bare eksploderet. Og rent journalistisk er vi blevet nødt til at navigere i dette, fordi spillereglerne er nye på en eller anden måde. Skulle vi sige, at vi ikke kunne dække disse ting, fordi vi så ville anklage en uskyldig person, eller skulle vi lukke øjnene for en helt åbenlys brist i vores samfund, en helt indlysende uretfærdighed. Vores funktion er også at udstille magtmisbrug, og ser. Derfor bevægede vi os ind i sådan et lidt ukendt territorie, og

dette var helt klart magtmisbrug uden nogen som helst konsekvendet  var  meget  forvirrende  for  os  journalister.  (Journalist,  respondent 16, DK)

Flere danske respondenter vidnede således om, at #metoo-historier blev lagt på is, eftersom man vurderede, at de 'ikke holdt i retten' , hvad angik kildebrug og navneforbud. I Sverige reagerede journalister i de fleste tilfælde anderledes, idet de vurderede, at betydningen og omfanget af #metoo som en social folkebevægelse var vigtigere end forpligtelsen til for enhver pris at overholde normer og konventioner. En kollektiv følelse af at være vidne til en historisk begivenhed,  en  social  revolution,  fordrede,  at  journalisterne  påtog  sig  en mere aktiv - i nogle tilfælde aktivistisk - rolle  end  deres  kolleger  i Danmark. En journalist beskriver dette skifte eller pres i retning af aktivisme således:

Det føltes, som om der var meget pres på journalister i starten af #metoo.  Der  var  en  slags  forventning  til  journalister  om  at  blive aktivister.  Om  at  droppe  vores  upartiske  rapportering  og  i  stedet begynde at tage stilling for eller imod bestemte personer. Og jeg siger ikke, at jeg har følt et sådant pres fra nogen, for det har jeg ikke, men jeg taler snarere om en slags overordnet følelse af, at: 'Dette er en social bevægelse, en feministbevægelse!' Jeg følte ikke på noget tidspunkt, at jeg selv tøvede, men det tror jeg, der var nogle, der gjorde. Jeg tror, det skabte en følelse i mange journalister af, at det gjaldt om enten at holde hovedet koldt eller at blive trukket med, for når det bliver til sådan en massiv bevægelse, som grundlæggende er så utroligt stærk og positiv, dette kollektive sammenhold mellem kvinder, skal tavshedskulturen brydes, og så kan man få lyst til at reagere med hjertet og ikke med hjernen. Så må man som journalist træde et skridt tilbage og huske på, hvad vores job går ud på. (Journalist, respondent 8, SE)

Da debatten om #metoo-bevægelsen var på sit højeste, følte journalister i Sverige sig således splittet mellem idealer om upartiskhed og  objektivitet  og  en  idealistisk  norm  om  aktiv  nyhedsformidling orienteret  mod  handling  og  problemløsning.  Journalisternes  eget opråb  #deadline  komplicerede  sagen  yderligere,  og  en  diskussion opstod  internt  på  redaktioner  om,  hvorvidt  man  kunne  engagere sig i bevægelsen og samtidig rapportere om den. En respondent fortæller: 'Mange skrev jo under, og vi kom frem til, i hvert fald på min arbejdsplads, at … altså, de skulle jo aldrig kunne sige til os 'I må ikke skrive under, I må ikke gå med i demonstrationerne' - men de kunne jo sige, at hvis I gør det, kan I ikke på en troværdig måde også rapportere om det bagefter' (journalist, respondent 1, SE).

Bro  (2006)  beskriver,  hvordan  journalister  igennem  tiderne  har betragtet visse problemstillinger som så alvorlige og komplekse, at de kræver 'nye redaktionelle metoder' , som 'giver almindelige mennesker bedre muligheder for at blande sig i løsningen af samfundsproblemer' og samtidig 'lægger pres på samfundets beslutningstagere' (s. 72). I nogen grad gjorde disse ambitioner om at mobilisere både borgere og magthavere for at forandre vilkårene for kvinder inden for deres egen branche og i samfundet mere generelt, at de presseetiske spilleregler i en vis udstrækning blev sat ud af spil i Sverige. Navngiv- ning af endnu ikke dømte gerningsmænd, brugen af anonyme kilder demonstrationerne' førte til en ophedet debat om, hvorvidt svenske medier 'gik for langt'- en debat, som til dels stadig udspiller sig i dag, og  journalisters  personlige  engagement  i  #deadline  og  'knytblusog hvis retslige efterspil i skrivende stund stadig ikke er afklaret.

Empirien viser samtidig, at journalister i begge lande, som arbejdede  med  kultur-  eller  holdningsjournalistik,  havde  mulighed  for at indtage en mere aktiv rolle, mens nyhedsjournalister i store træk fulgte  forventningerne  om  objektiv  og  upartisk  nyhedsformidling. Således positionerede respondenterne 'journalistik' som værende i opposition til 'holdning' og forklarede, at #metoo blev dækket inden for  begge  'redaktionelle  reservater'  (Bro  2006:  68),  men  mens  det var vigtigt med dokumentation i nyhedshistorierne, var dette mindre  afgørende  på  holdnings-  og  debatområdet.  Blandt  de  svenske respondenter udøvede man en slags selvkritik af nyhedsformidlingen, som antydede, at mange nyhedsmedier gik for langt i rollen som jagteller redningshund .  For  denne  chefredaktør  er  der  en  tydelig grænse  mellem  holdningsjournalistik  og  nyhedsjournalistik,  som ikke er til forhandling - en grænse, som ifølge hende blev udvisket under #metoo:

Det er livsfarligt, når journalister bliver aktivister. Vores opgave er at stå på sidelinjen, at iagttage og rapportere. Så har jeg en anden opgave. Jeg er ikke bare journalist, jeg er også holdningsjournalist. Som holdningsjournalist kan jeg indtage hvilket som helst standpunkt, jeg har lyst til. Og som sådan kunne jeg lige så godt tage min knytblus på og følge med flokken. (Redaktør, respondent 13, SE)

Som  journalist  i  Sverige  markerede  det  at  iføre  sig  lige  præcis denne beklædningsdel et symbol på og et sporskifte fra journalistik til  aktivisme  -  en  markering,  som  mange politiske kommentatorer standen for. Citatet ovenfor afspejler, hvordan journalister forventes at være i stand til at navigere i flere roller samtidig, og hvordan det at

og meningsdannere senere skulle udtrykke hård kritik af journalistvære holdningsjournalist giver manøvreringsrum til en mere fleksibel fortolkning af, hvad den journalistiske rolle indebærer.

For den enkelte journalist har den mere aktive rolle eller det at begive sig ind i holdningsjournalistikken på området en personlig pris. Især i Danmark oplevede journalister, der dækkede #metoo og delte artikler på deres personlige profiler på de sociale medier, at blive angrebet på nettet af (ofte mandlige) læsere. De vidner om, at det at have holdninger til køns- og ligestillingsrelaterede emner eller jævnligt skrive om dette medfører, at man med tiden bliver sat i bås. En respondent beskriver det således: 'Folk husker ikke alle de andre ting, jeg laver, men de husker meget tydeligt, at det er hende der feministen fra [navn på avisen] ik' (journalist, respondent 2, DK). Over tid får denne 'stempling' mange til at genoverveje eller afstå helt fra at beskæftige sig journalistisk med dette emne. En anden respondent forklarer sin modvilje mod at 'gå ind i debatten' og aktivt tage stilling på følgende vis:

Men altså, jeg er bange for selv at male mig op i et hjørne, hvor jeg mener noget i stedet for at prøve at holde mig lidt åbent over for flere sider af sagen. Hvis nu jeg havde kastet mig ud som glødende #metoo-fortaler på sociale medier, så har man på en eller anden måde også et gardin nede, når man for eksempel skal skrive om nogle kritikere, eller når jeg har interviewet [navn på kulturperson] eller alle mulige, jeg har talt med, som er meget kritiske. Det er der sikkert nogle, der kan balancere, men jeg føler på en eller anden måde, man mister den der føling på det modsatte synspunkt, hvis man tager det andet synspunkt for meget på sig og gør det til sit eget. (Journalist, respondent 16, DK)

Ifølge  hende  risikerer  hun  at  suspendere  den  objektive  fordring om balanceret dækning, hvor man veksler mellem synspunkter for og imod en vis sag, hvis hun som journalist giver udtryk for sin egen holdning i sagen, både i avisens spalter, men også i sociale medier eller offentligheden mere generelt.

## Den kønnede redaktion og nyhedsformatets begrænsninger

Af vores materiale fremgår det, at objektivitetsrollen også forhandles  på  redaktionen  og  i  forhold  til  den  herskende  sociale  dynamik internt og i relationen mellem forskellige medier. Af betydning for vurderingen  af,  om  man  eksempelvis  kan  bruge  anonyme  kilder, er  også  medieorganisationens position i landet og den måde, den betragtes på af andre (fx tabloidaviser versus mere seriøse aviser). En respondent forklarer, at de som mere seriøs kvalitetsavis havde mere frihed med hensyn til at bruge anonyme kilder i dækningen af #metoo og ved anklager om seksuelle overgreb. En kvindelig reporter, som på det tidspunkt arbejdede på kultursektionen på en tabloidavis i Sverige, begrundede sin modvilje mod at dække #metoo-bevægelsen med, at hun følte, at emnet blev fremstillet i tabloidformat som 'sexskandale' eller fokuserede på detaljerede beskrivelser af seksualiseret vold mod kvinders kroppe og således drog fordel af sårbare kvinders vidnesbyrd på måder, som hun følte sig utilpas ved:

Der var en særlig vinkel, som var specifik for det kommercielle tabloidformat i dækningen af #metoo, som fokuserede på skandaler, sex, stoffer og kendte personer. For mig er seksuelle overgreb et meget sensitivt og måske endda et lidt personligt anliggende, og det tror jeg, det er for de fleste kvinder. Det gør dækning af emnet virkelig kompliceret og kringlet - at være bidragsyder til denne form for 'jagt' i tabloidpressen. Jeg vil ikke være en del af dette. Det var den følelse, jeg havde. Jeg ville ikke tage del i denne konfliktorienterede strid mellem to forskellige lejre. Til en vis grad er seksuelle overgreb et favoritemne for mænd, og for mig er det problematisk, når  en  forholdsvis  mandsdomineret  redaktion  med  en  mandlig chefredaktør og en mandlig redaktør jagter historier om seksuelle overgreb på kvinder. Jeg opfatter ikke det som særlig progressivt, selv om elementer af det var progressivt, for eksempel historien om 'Kulturprofilen' i Dagens Nyheter, som var skrevet på en ny måde, som krævede et kvindeligt blik (...) Men i klassisk krim-journalistik er fokus på detaljerne omkring det konkrete fysiske overgreb. Det er  ofte  mænd,  som  skriver  om  voldelige  seksualforbrydelser,  og det finder jeg stærkt foruroligende. Og jeg ved, at andre kvinder på [navn på avisen] følte det samme. (Journalist, respondent 11, SE)

Disse  refleksioner  illustrerer,  hvordan  de  mediespecifikke  rammer, der præger en konkret medieorganisation, ofte forhandles mellem journalisten og redaktøren og samtidig er afgørende for, hvordan respondenterne oplevede det konkrete tabloide nyhedsformats begrænsninger, her beskrevet som 'utilpashed' , idet det ofte tvinger dem til  at  fokusere  på  de  konfliktorienterede  aspekter  af  historien og dens ekstremer. En svensk-dansk journalist, som arbejder på en dansk avis, forklarede, at hun, mens hun fungerede som Sverigeskorrespondent for de danske nyheder, konstant blev bedt om at finde

'ekstreme  tilfælde'  af  svensk  ligestillingspolitik,  som  var  'gået  for langt':

Det er svært, for man ender let med at cementere en bestemt opfattelse (af Sverige). Det er næsten altid problematisk, når dækningen af Sverige er for meget på danske præmisser. Og med #metoo føltes det rigtig meget som: 'Nå, så er de svenskere i gang igen'. Under valget lavede vi - ikke jeg, men mine kolleger - også en historie om feminisme i Sverige. Det var en historie om en familie, som opdragede deres drenge til at lege med dukker (...) Jeg vil ikke sige, at historien var særlig repræsentativ for en almindelig svensk familie, men den var repræsentativ for det danske billede af de hysteriske svenskere. (Journalist, respondent 3, SE/DK)

Når  hun  af  sine  redaktører  bliver  bedt  om  at  finde  historier  og vinkler,  som  reproducerer  en  stereotypisk  idé  om  Sverige  som  en ekstrem  'Anden'  på  det  ligestillingspolitiske  område,  hvilket  hun beskriver som en rodfæstet og sejlivet vinkling i den danske dækning af Sverige, indvilliger hun modvilligt, men beskriver samtidig en stigende frustration og udmattelse i forhold til at 'tage kampene' . Begge respondenters udsagn vidner om, at det at tage afstand fra noget, som betragtes som 'den gode historie' , indebærer, at man indirekte modsætter sig status quo i det journalistiske felt, hvilket i begge tilfælde betød, at de ved flere tilfælde i efteråret 2017 afstod fra at skrive om #metoo. Enten fordi det var ensbetydende med at indskrive sig i en tabloid framing af bevægelsen eller at reproducere en bestemt idé om Sverige, som cementerer et modsætningsforhold til Danmark.

Brugen af anonyme kilder var mere fremherskende i Sverige i dækningen af #metoo, hvilket ofte blev kritiseret af danske respondenter som problematisk ud fra en presseetisk vinkel. På den anden side argumenterede andre for, at det var en pris, der var værd at betale for at sætte emnet på dagsordenen og 'hjælpe kvinder' , som er blevet udsat for sexchikane og overgreb. Dette viser, at den overordnede sag faktisk bliver anset som så vigtig, at den suspenderer objektivitetsnormen og gør journalisten i stand til at gå ind i en mere aktiv rolle. For eksempel kunne de journalister, som dækkede #metoo, argumentere for flere strukturelle ændringer, politiske ændringer, enten eksplicit i debatartiklerne eller mere implicit ved brug af de kilder, som ville argumentere for sådanne ændringer. Således kan journalisten - blot ved at sætte en historie på dagsordenen og vælge en bestemt vinkel eller ved at finde bestemte historier eller kilder - påtage sig en mere interventionistisk  eller  endda  aktivistisk  rolle  bag  scenen  og  omgå den modstand, de mødte mod at dække bevægelsen og køn mere generelt. Som eksempelvis dette citat illustrerer:

Det er jo også en slags aktivisme at insistere på, det er vigtigt, (…) Det der med at se igennem det der mudder, identificere det, der er virkelig vigtigt, og så grave i det, og at blive ved med at sætte det på dagsordenen. (Journalist, respondent 16, DK)

Journalisterne tager på denne måde udfordringen op med det, en anden respondent kalder 'den generelle skepsis over for aktivisme' inden for journalistikken, som han desuden beskriver som præget af  'en  desperat  jagt  på  noget  neutralt  eller  objektivt'  (journalist, respondent 6, SE).

Det  faktum,  at  journalister  skal  gøre  sig  så  store  anstrengelser og krumspring for at argumentere for begivenhedernes værdi som nyhedsstof, kan ses som et tegn på, hvor lidt køn og ligestilling anses som et vigtigt emne i Danmark mere generelt. Vores empiri peger desuden på, at redaktørens køn har betydning for, hvorvidt og hvordan  kønsrelaterede  emner  dækkes.  Redaktionsmiljøerne  er,  hvad flere respondenter beskriver som 'mandsdominerede' . Dette betyder, at  de  primært mandlige redaktører ofte fandt historier om #metoo mindre vigtige end andre emner, og forslag om flere historier fremprovokerede  kommentarer som 'har vi ikke  allerede  hørt  nok  om det' (journalist, respondent 19, DK). Således er den rolle, man indtager enten som overvejende passiv eller mere aktiv journalist, når man rapporterer om disse emner, også defineret af kønsdynamikkerne omkring en eller i andre tilfælde af interesser og den plads, forskellige stofområder tildeles i hierarkiet. Med andre ord betragtes spørgsmål om køn, ligestilling og feminisme som blødere feminine emner, der ofte vurderes som værende i modsætning til 'vigtigere' emneområder som politik eller erhverv.

## Forskellige mediekulturer og (nationale) debatklimaer

Endelig  kan  vi  forstå  journalisternes  oplevelser  af  at  dække #metoo-bevægelsen i relation til de bredere mediekulturer og for- skellige  politiske  debatklimaer,  som  kendetegner,  hvordan  emner vedrørende køn og ulighed behandles i de to nationale kontekster. En respondent beskrev, hvordan sammensætningen, magtbalancen og tonen på redaktionen afspejler den bredere offentlige samtale om køn i Danmark mere generelt:

Redaktionen er i virkeligheden bare en afspejling af samfundet og den danske debat: (...) Problemet er, at der ikke eksisterer en fælles forståelse eller anerkendelse af dette emnes strukturelle fundament. Det er ligesom: 'Hvis din chef gramsede på dig, hvorfor stak du ham så ikke bare en?' Tja, det er nok, fordi jeg gerne vil beholde mit job. Idéen om, at ansvaret ligger hos kvinderne, gennemsyrer alting her. (Journalist, respondent 3, DK)

Hun deler  disse  bekymringer  over,  at  kønsmæssig  ulighed  sjældent  behandles  som  et  samfundsproblem  på  strukturelt  niveau  i Danmark, og at der er en fremherskende 'postfeministisk' antagelse om, at  ligestilling  mellem  kønnene  allerede  er  opnået.  Ligestilling mellem kønnene beskrives som en 'closed case' i Danmark, hvilket medfører et konstant backlash mod ligestillingskampen (jf. Dahlerup, 2018). Som beskrevet af denne journalist:

Modstanden her er konstant (ler). Det er som om, der er sådan et hardcore  slæng  af  mænd  på  redaktionerne  i  landet,  som  mener, at sagen med fortsat ligestilling mellem kønnene er noget bullshit, som de ikke gider høre et ord mere om. Det er sådan, det kører i et væk ... (Journalist, respondent 2, DK)

For yderligere at kaste lys på forskellene i journalisternes oplevelser af at dække #metoo er det nødvendigt at hæve blikket og kigge nærmere på de to landes forskellige  politiske  kontekster  i  en  bredere forstand - både hvad angår aktivistisme og græsrodspolitik og på institutionelt politisk niveau. Først og fremmest peger forskningen på, at Danmark og Sverige på trods af deres fælles historie, ikke mindst i forbindelse med indførelsen af kvinders rettigheder i takt med velfærdsstatens tilblivelse, har udviklet sig meget forskelligt på det køns- og ligestillingspolitiske område gennem de seneste årtier. Danmark og Sverige er langt fra den homogene størrelse, som megen international forskning gerne indikerer. Snarere er det heterogenitet, magtrelationer og ekskludering, som karakteriserer den skandinaviske region i spørgsmålet om kønspolitik (Dahl et al., 2016; Liinason, 2018b). Dahlerup (2011) beskriver i sin komparative undersøgelse af Danmark og Sverige, at kampen om ligestilling mellem kønnene i tiden, som fulgte feminismens anden bølge i slutningen af 1960'erne og frem til midten af 1980'erne, blev politiseret i Sverige og indoptaget  i  institutioner  og  mainstreampolitik,  alt  imens  den  modsatte proces fandt sted i Danmark, hvor emnet løbende blev afpolitiseret og bevægelsen mere og mere marginaliseret. I Sverige har en række vigtige  begivenheder  og  aktører  og  den  fortsatte  tilstedeværelse  af indflydelsesrige  feministiske  netværk,  som  bl.a.  har  lavet  lobbyarbejde for kønskvotering ved valgene, påvirket det politiske system, den  politiske  kultur  og  den  offentlige  debat  markant  i  de  seneste årtier. Dahlerup peger på manglen på lignende paradigmeskiftende politiske  begivenheder og aktører i Danmark på både græsrodsniveau og institutionelt politisk niveau som en del af forklaringen på, hvorfor diskussionen om feminisme og ligestilling starter to vidt forskellige steder i de to lande i dag. For eksempel lykkedes det for det aktivistiske netværk Støttestrømperne [Stödstrumporna] i Sverige at bevare køn på den politiske dagsorden og at holde kønsrelaterede problemstillinger levende og synlige i medierne i 1990'erne - et årti, som i Danmark generelt var præget af politiske demobiliseringer og stagnation på området. Siden 1990'erne er bevægelsen for ligestilling mellem kønnene stagneret i Danmark, og sideløbende er feminisme som begreb og betegnelse for kampen for lige rettigheder stort set forsvundet fra den officielle politiske jargon i Danmark. Til sammenligning erklærer størstedelen af Sveriges partiledere sig for feminister (Dahlerup, 2004; Dahlerup, 2011). Alt i alt har de konservative og neoliberale strømninger i Danmark i de seneste årtier givet plads til  den udbredte idé om, at 'feminismen er gået for langt' (Dahlerup,  2018).  De  seneste  års  ideologiske  strømninger skal ses i sammenhæng med Danmarks historiske rolle som 'Nordens libertarianere' , hvor der generelt er en stærk modstand mod kvoter og statslig intervention (Bergqvist et al., 1999). Disse forskelle og modsatrettede historiske udviklinger afspejler sig i den måde, hvorpå respondenterne oplever og beskriver deres engagement i den offentlige debat om ulighed mellem kønnene og feminismens fortsatte relevans i dag:

R: Danskerne har en mere åben debat, men den er skævvredet på den måde, at der er ting, man aldrig vil sige, fordi man aldrig ved, hvordan det, man siger, vil blive modtaget. Det påvirker en temmelig meget. Der er så mange kampe, jeg vælger ikke at tage i Danmark; ved middagsbordet, på arbejdspladsen eller reelt i alle former for dagligdags situationer skal man være rigtig forsigtig med ikke at afsløre, at man er feminist. For man bliver grinet ad, latterliggjort eller hånet.

## I: Har det altid været sådan?

R: Det er blevet lidt bedre på nogle måder. Før var det bare sådan et HAHAHA. Man blev rent faktisk mobbet. Nu begynder de at kigge ud mod resten af verden, omend modvilligt. (Journalist, respondent 9, SE/DK)

Respondenter i Sverige beskriver derimod, hvordan det at dække #metoo og diskutere de underliggende problemstillinger om magt, ulighed og struktur dybest set gav en følelse af at engagere sig i en allerede eksisterende samtale og af at være en del af et større fællesskab:

#metoo blev så stort her, fordi det blev en del af en allerede eksisterende samtale. Fordi der er sådan en udbredt bevidsthed og viden om disse problemstillinger her (...) Der er trods alt mange kvindelige journalister og feminister, som udsættes for had og trusler i Sverige, men man føler det stadig, som om man er en del af et relativt stort fællesskab i Sverige. Man kan gå ud og sige noget og være feminist i det offentlige rum og faktisk få en masse positiv feedback. (Journalist, respondent 1, SE)

I  Danmark  landede  #metoo  således  i  et  'giftigt'  debatklima,  der generelt  er  fjendtligt  over  for  både  aktivisme  og  journalistik  om emner relateret til køn og ligestilling. Efterhånden som #metoo blev en del af denne bredere samtale, blev både den offentlige debat og mediedækningen af #metoo præget af en kritisk nyhedsramme, som afspejlede postfeministiske idéer om bevægelsen som unødvendig/ redundant, hvilket hurtigt var med til at lukke samtalen ned:

Det var som at prøve at få en debat i gang, og så bang [slår i bordet] bliver den lukket helt ned igen. Det var ret overraskende - eller måske  blev  jeg  ikke  overrasket,  fordi  jeg  kender  Danmark.  Men igen, vi kom aldrig nogensinde i gang, det skete bare aldrig, fordi ingen turde. (Respondent 8, DK/SE)

Dette  'ekstremt  fordømmende  og  latterliggørende  debatklima' (journalist, respondent 18, DK) påvirker, hvorvidt og hvordan journalister skriver om emner relateret til ligestilling mellem kønnene. Som  en  journalist  beskriver  det,  betyder  det,  at  sådanne  emner bliver dækket mindre: 'Det er ikke så meget det, at det er et blindt punkt, men snarere modvillighed mod overhovedet at dække disse emner journalistisk'  (journalist,  respondent  16,  DK).  Den  overvejende negative eller de-legitimerende vinkel i rapporteringen betød, at  man  i  Danmark  var  en  del  af  en  majoritet,  et  større  fællesskab, hvis  man  som  journalist  var  skeptisk  eller  kritisk  over  for  #metoo. Respondenterne påpeger, at debatten er hård i Danmark, og at man som kvindelig journalist skal passe på ikke at blive opfattet som 'en kvinde med en sag' (journalist, respondent 16, DK) og generelt 'skal passe på ikke at blive sat i bås og dømt ude' (journalist, respondent 18, DK), hvilket betyder, at journalister konstant skal afveje vinkler og emner, når køn skal dækkes. I Sverige var det modsatte tilfældet, og dem, som rejste kritiske spørgsmål om presseetik, juridiske problemstillinger og manglen på en fair retsproces i mange af de historier, der blev trykt i de første måneder, var i mindretal og følte sig isolerede og stigmatiserede. For eksempel beskriver denne respondent, hvordan hun følte sig 'alene i hele Sverige' og oplevede en følelse af ikke bare ekskludering fra fællesskabet, men også skam, idet hun offentligt modsatte sig navngivningen af konkrete mænd og initierede en national diskussion om alvorlige overtrædelser af den presseetiske etikette:

Det var næsten, som om jeg skammede mig (sukker) ... indimellem ... og det gør jeg vel stadig den dag i dag. Følelsen af skam. At jeg ikke blev en del af det fællesskab. Et fællesskab, som jeg, med mine feministiske  værdier  og  mit  socialistiske  verdenssyn,  faktisk  står for.  Jeg  går  ind  for  ligestilling  mellem  alle  kvinder  og  mænd,  det er der overhovedet ingen tvivl om. Men jeg blev ikke en del af den bevægelse. Og det kan jeg næsten skamme mig over. At jeg blev nødt til ... at jeg virkelig blev nødt til at stikke næsen frem på den måde, og at jeg skrev, som jeg gjorde. At jeg ikke blev en af 'alle kvinder'. (Redaktør, respondent 13, SE)

Således er der afgørende forskelle mellem respondenternes erfaringer med og bekymringer for at deltage i debatten, som delvist virker til at handle om, hvornår, hvordan og hvad det betød at føle sig som en del af et større (nationalt) fællesskab eller at afvige fra normen i det fællesskab i henholdsvis Danmark og Sverige. Endvidere lader den personlige pris, journalisterne betalte for at engagere sig i  emnet, til at være højere for danske journalister, som agerede i et minoritetsmiljø, hvilket forstærkede den objektive, passive reporters rolle.  I  Sverige  forholdt  det  sig  anderledes.  Her  åbnede  den  generelt  støttende  og  højstemte  atmosfære  omkring  bevægelsen  i  den brede offentlighed og på redaktionerne muligheder for at indtage en mere aktiv og deliberativ rolle. Det betød imidlertid også, at hvis du som journalist i Sverige i de tidlige faser af bevægelsen gav udtryk for  bekymring  for  brud  på  objektivitetsnormer  og  presseetik  eller kritiserede  kolleger  for  at  udviske  grænsen  mellem  holdnings-  og nyhedsjournalistik, kunne du opleve at blive stemplet som antifeministisk og få en følelse af at blive udelukket fra det større fællesskab.

## Konklusion

Det faktum, at #metoo-bevægelsen blev født, mobiliseret og udviklede sig på de sociale medier, satte også redaktionerne under en ny form for pres. Nyhedsorganisationerne følte et pres for at 'følge med' de sociale medier og være de første, der bragte en historie. Når de sociale  medier  og  internationale  nyhedsmedier  navngav  personer, der anklagedes for seksuel chikane eller seksuelle overgreb, hvorfor skulle de nationale medier så afholde sig fra det? Når en person allerede er anklaget for sexisme eller lignende på sociale medier, hvordan bør man så dække det journalistisk? Sagen med 'Kulturprofilen' i  Sverige pustede nyt liv i debatten om, hvordan man definerer en offentlig personlighed, og rejste spørgsmål om, hvem der kan betegnes som magthavere, og hvad der kan betegnes som journalistik i offentlighedens tjeneste og interesse?

Af  vores  analyse  kan  vi  se,  hvordan  konventionelle  sandheder om disse emner er blevet destabiliseret og genforhandlet under og i perioden efter #metoo. Vores analyser af forhandlinger af roller og særligt journalisters perspektiver på deres egen rolle og deres medies rolle kaster lys på, hvordan normer om objektivitet, repræsentativitet  og  journalistikkens  samfundsrolle  og  ansvar  er  under  konstant forhandling og genforhandling. Vi har set, at fraværet af etiske regler  og  objektivitetsidealer  på  sociale  medier  blandt  almindelige brugere eller Instagram-kendisser i Danmark forstærkede de etablerede mediers krav om at slå ring om den objektive journalistik og indtage en mere passiv rolle som hyrdehund , mens redningshunden og til dels også jagthunden var særligt kendetegnende for billedet i Sverige. I  Sverige  oplevede journalisterne et pres for at indtage en mere aktiv rolle, både inde fra selve branchen med mobiliseringen omkring #deadline, men også ude fra, fra NGO'er og aktivistmiljøet, som håbede, at de etablerede nyhedsmedier på den ene eller anden måde ville gå aktivt ind i sagen ved at opfordre til handling og endda udpege skyldige og samtidig pege på løsninger på både kort og lang sigt.

Så blev journalister, som dækkede #metoo, aktivister, som kritikere i kølvandet på efteråret 2017 har påstået? Ja, til en vis grad, og ja, med visse faglige konsekvenser og personlige omkostninger. Vores studie har vist, at det at indtage en aktiv rolle og gå væk fra idéen om repræsentativitet ved at tilkendegive egne holdninger - med andre ord at stikke næsen frem - også betyder, at man træder ud af de velkendte objektivitetsritualer.  Dette  førte  både  til,  at  de  enkelte  journalister retrospektivt  stillede  spørgsmålstegn  ved,  om  det  var  det  værd,  og affødte desuden i Sverige diskussioner om, hvorvidt medierne 'gik for langt' , samt beskyldninger mod journalister som samlet stand for at overskride deres beføjelser og bevæge sig over i aktivisternes rækker.

Dækningen af #metoo bør ses i sammenhæng med en mere generel udvikling i journalistik henimod nye former for 'aktiv journalistik' , hvor  reportere  eksplicit  forsøger  at  'hjælpe  det  politiske  samfund med ikke bare at lære om, men at handle på sine problemer' (Rosen 1999 i Bro, 2008: 312). I sin diskussion af journalistik som aktivisme afsøger Vine (2017) behovet for en ny terminologi til at beskrive den type undersøgende journalistik, som kan praktiseres i NGO'er, i dette specifikke tilfælde, når en journalist begynder at arbejde for eksempelvis  en  miljøorganisation.  Hun  argumenterer  for,  at  holdningsjournalistik  med  strenge  etiske  retningslinjer,  produceret  internt  i eller i samarbejde med en NGO eller en lobbyorganisation med en bestemt dagsorden, kan tjene offentlighedens interesser mere effektivt end som en del af en fragmenteret mainstreamjournalistik, som ej heller er 'objektiv' , men blot kompromitteret af en mindre åbenlys forudindtagethed (Vine, 2017). I svensk kontekst blev lignende argumenter fremført af nogle respondenter, for hvem gængse redaktionelle metoder ikke virkede tilstrækkelige, problemets omfang taget i betragtning. Målet helligede midlet, så at sige.

Vi  har  endvidere  set,  hvordan  den  overordnede  debatkultur  i  et land har betydning for disse normative forhandlinger og for, hvorvidt man føler sig inkluderet eller ekskluderet af det professionelle fællesskab. At blive 'aktivistisk' som journalist er dermed ikke blot et spørgsmål om personligt at orientere sig i retning af en ny rolle, det er også et spørgsmål om den rolle, mainstreamnyhedsmedierne har i relation til bredere og mere strukturelle forhold. I forbindelse med #metoo  blev  journalistikkens  normative  grænseflader  sat  i  bevægelse, og velkendte diskussioner om journalistikkens rolle i samfundet aktualiseredes i relation til spørgsmål om den måde, hvorpå sexchikane, seksuelle overgreb, vold mod og voldtægt af kvinder bliver dækket i medierne, og i sidste ende om og i så fald, hvordan journalistik  skal  være  med til at bidrage til samfundsmæssige holdningsændringer og forandringer af status quo. På hver sin side af Øresund kæmpede journalister, individuelt og som kollektiv, med de faglige og personlige udfordringer og problemstillinger, som #metoo indebar. I ingen af landene var mediernes håndtering af #metoo uproblematisk eller uden konsekvenser. Eller som denne respondent, som vi lader få det sidste ord, udtrykker det:

Hvis de i Sverige er endt i en grøft, som hedder politisk aktivisme i forhold til #metoo, så er vi i Danmark endt et sted, hvor vi ikke tager det alvorligt, og du bliver latterliggjort, hvis du bare så meget som vil behandle det journalistisk. Det må da for helvede være muligt at mødes et sted på midten. (Journalist, respondent 18, DK).

## NOTER

- 1 Når vi forholder os til forskellene i mediekulturerne i Danmark og Sverige,  knytter  vi  an  til  en  tværkulturel  tilgang  til  studiet  af  mediekulturer som foreslået af Couldry og Hepp i deres kritik af 'essentialist container

- thinking' i moderne komparativ medieforskning. Dette medfører en forståelse af mediekulturer som ikke tilknyttede et specifikt nationalt territorium eller som fuldstændig afterritorialiserede, men som en art specifik - omend ofte udvisket - kulturel 'thickening or translocal processes of the articulation of meaning' (Hepp &amp; Couldry, 2009). Snarere end at analysere essentielle egenskaber for dansk eller svensk kultur forsøger en sådan tilgang til mediekulturer at tage højde for specificiteten af sådanne fortætninger og de komplekse indbyrdes relationer mellem dem.
- 2 I en svensk kontekst er 'Gula båtarna-kampagnen' - et samarbejde mellem selskabet Schibsted og den svenske NGO 'Sea Rescue Society' under flygtningekrisen i 2015-16 - et eksempel på en sådan handlingsorienteret og  problemløsende  journalistik.  Gula  båtarna-kampagnen,  som  blandt andet involverede avisen Aftonbladet, vakte debat, fordi de involverede journalister  aktivt  deltog  i  redningsaktioner  på  Middelhavet  på  måder, som  grundlæggende  udfordrede  idéen  om  journalisten  som  'upartisk' iagttager.
- 3 Når respondenten nedenfor refererer til 'at tage knytblusen [Pussy Bow blouse] på og følge med flokken' , hentyder hun til de offentlige protester mod  afsættelsen  af  Det  Svenske  Akademis  permanente  sekretær,  Sara Danius. Knytblusen, som Danius ofte havde på - også den dag, hun trådte tilbage - blev i Sverige et symbol på en landsdækkende protest og en måde at vise sin støtte til Danius på, som mange mente var blevet 'ofret' uretmæssigt af (mandlige) medlemmer af Akademiet. I ugerne efter afsløringen af skandalen i Det Svenske Akademi, som blev uløseligt forbundet med #metoo, lagde både nyhedsværter, fremtrædende journalister, politikere og kendte aktivister billeder af sig selv iført knytbluser på de sociale medier, og nogle gik på gaden som en del af de protestbegivenheder, der blev organiseret i Stockholm og andre storbyer.

## REFERENCER

- Aitamurto, T., &amp; Varma, A. (2018). The Constructive Role of Journalism: Contentious Metadiscourse on Constructive Journalism and Solutions Journalism.  Journalism  Practice.  https://doi.org/10.1080/17512786.2018.147 3041
- Askanius, T., &amp; Møller Hartley, J. (2019). Framing Gender Justice: A Comparative Analysis of the
- Media Coverage of #Metoo in Denmark and Sweden. Nordicom Review, 40(2), 19-36. https://doi.org/10.2478/nor-2019-0022

- Bergqvist, C., Borchorst, A., Christensen, A. D., Ramstedt-Silen, V ., Raaumand, C., &amp; Styrkasdóttir, A. (1999). Equal Democracies? Gender and Politics in the Nordic Countries. Scandinavian University Press.
- Birgersson, S. (2015). Det som förloras utåt ska vinnas inåt - Danmark från Kierkegaard till Kjärsgaard. Liberal Idédebatt/Bertil Ohlin Förlag.
- Bro,  P .  (2006).  Nye  roller  i  redaktionslokalerne  -  Hvad  danske  journalister gør  og  bør.  Journalistica,  1,  63-79.  https://doi.org/10.7146/journalistica. v1i1.1782
- Bro, P . (2008). Normative Navigation in the News Media. Journalism, 9(3), 309329. https://doi.org/10.1177/1464884909344479
- Dahl, U., Liljeström, M., &amp; Manns, U. (2016). The Geopolitics of Nordic and Russian Gender Research 1975-2005. Södertörn University.
- Dahlerup, D. (2004). Er ligestilling opnået? Ligestillingdebattens forskellighed i Danmark og Sverige. In A. Borchost (Ed.), Kønsmagt under forandring (pp. 226-246). Hans Reitzels Forlag.
- Dahlerup,  D.  (2011).  När  svenska  partier  blev  'feminister':  om  skillnader  i dansk och svensk jämställdhetsdebatt. In L. Freidenvall &amp; M. Jansson (Eds.), Politik och kritik: en feministisk guide till statsvetenskap [Politics and critique: a feminist guide to political science] (pp. 193-212.). Studentliteratur.
- Dahlerup, D. (2018). Gender Equality as a Closed Case: A Survey among the Members of the 2015 Danish Parliament. Scandinavian Political Studies, 41(2), 188-209. https://doi.org/10.1111/1467-9477.12116
- Donsbach, W., &amp; Patterson, T. E. (2004). Political News Journalists: Partisanship, Professionalism, and Political Roles in Five Countries. In Comparing Political  Communication:  Theories,  Cases,  and  Challenges.  https://doi. org/10.1017/CBO9780511606991.012
- Frey, E. (2017). Objectivity - An Ideal or a Misunderstanding? In E. Frey, M. Rhaman, &amp; E. B. Hamida (Eds.), Negotiating Journalism (pp. 41-53). Nordicom.
- From, U., &amp; Nørgaard Kristensen, N. (2018). Rethinking Constructive Journalism by Means of Service Journalism. Journalism Practice. https://doi.org/1 0.1080/17512786.2018.1470475
- Hanitzsch, T.  (2011).  Populist  Disseminators,  Detached  Watchdogs,  Critical Change Agents and Opportunist Facilitators: Professional Milieus, the Journalistic Field and Autonomy in 18 Countries. International Communication Gazette. https://doi.org/10.1177/1748048511412279
- Hepp, A., &amp; Couldry, N. (2009). What Should Comparative Media Research be Comparing? Towards a Transcultural Approach to 'Media Cultures. ' In D. K. Thussu (Ed.), Internationalizing media studies (pp. 32-48). Routledge.

- Hermans, L., &amp; Drok, N. (2018). Placing Constructive Journalism in Context. Journalism Practice. https://doi.org/10.1080/17512786.2018.1470900
- Liinason, M. (2018a). Borders and Belongings in Nordic Feminisms and Beyond. Gender, Place and Culture, 25(7), 1041-1056. https://doi.org/10.1080/ 0966369X.2018.1461076
- Liinason,  M.  (2018b).  Equality  Struggles.  Women's  Movements,  Neoliberal Markets and State Political Agendas in Scandinavia. Routledge.
- Melby, K., Carlsson, C., &amp; Ravn, A.-B. (2009). Gender Equality and Welfare Politics in Scandinavia: The Limits of Political Ambition? Policy Press.
- Mellado, C. (2015). Professional Roles in News Content. Journalism Studies, 16(4), 596-614. https://doi.org/10.1080/1461670x.2014.922276
- Mellado, C., Hellmueller, L., &amp; Donsbach, W. (2016). Journalistic Role Performance Concepts, Contexts, and Methods. Routledge.
- Møller Hartley, J. (2011). Radikalisering af kampzonen: en analyse af netjournalistisk praksis og selvforståelse i spændingsfeltet mellem idealer og publikum. Roskilde Universitet.
- Olsson, P. (2017). Rescue or report? The ethical and editorial dilemmas of crisis journalism. The London School of Economics and Political Science.
- Patterson, T.E., &amp; Donsbagh, W. (1996). News Decisions: Journalists as Partisan Actors. Political Communication, 3, 455-468. https://doi.org/10.1080/1 0584609.1996.9963131
- Reba Weise,  E. (1990). Feminism in Scandinavia. Patriarchal Stronghold? Off Our  Backs.  A  Women's  Newsjournal,  20(3),  5-7.  https://doi.org/https:// www.jstor.org/stable/25797236
- Skovsgaard, M., Albæk, E., Bro, P ., &amp; de Vreese, C. (2013). A Reality Check: How Journalists' Role Perceptions Impact their Implementation of the Objectivity Norm. Journalism, 14(1), 22-42. https://doi.org/10.1177/1464884912442286
- Skovsgaard, M., Albæk, E., Bro, P., &amp; de Vreese, C. (2012). Media Professionals or Organizational Marionettes? Professional Values and Constraints of Danish Journalists. In D. H. Weaver &amp; L. Willnat (Eds.), The Global Journalist in the 21st Century. Routledge.
- Vine, P. (2017). When is a Journalist not a Journalist? Negotiating a New Form of  Advocacy  Journalism  withing  the  Environmental  Movement.  Pacific Journalism Review, 23(1), 43-54.
- Wiik, J. (2014). Towards the Liberal Model: The professional Identity of Swedish Journalists. Journalism Practice, 8(5), 660-669. https://doi.org/10.1080/175 12786.2014.883112

| JANNIE MØLLER HARTLEY                                   |
|---------------------------------------------------------|
| Lektor                                                  |
| Institut for Kommunikation og Humanistisk Videnskab     |
| Roskilde Universitet                                    |
| Kommunikationsvej 1, 4000 Roskilde, Danmark jath@ruc.dk |
| TINA ASKANIUS                                           |
| Universitetslektor                                      |
| Institutionen for kunst, kultur og kommunikation (K3)   |
| Malmø Universitet                                       |
| Östra Varvsgatan 11A, 211 19 Malmø, Sverige             |
| tina.askanius@mau.se                                    |