Forord
Forfattere: Redaktionen Kultur & Klasse
Tidsskrift: kok (1992-02-18)

## Forord

## Kulturanalyse

Humanistiske fag har traditionelt ikke vzret bange for specialiserede omradeopdelinger eller for tilvækst af nye discipliner. Det er set tidligere, bl.a. inden for historieomradet. I begyndelsen af 70'eme fik man inden for andre dele af humaniora en række af denne slags tiltag: litteratursociologi, teatersociologi, sprogpsykologi m.fl. Lidt senere kom andre knopskydninger som arbejderhistone, kvindestudier m.m. til, ogsa uden storre problemer. Og i sidste omgang af denne tendens opstod specialiseringer som datalingvistik, humanistisk datalogi m.v. Frugtbarheden har været stor, selv om nogle af tilvzksteme senere er visnet med ændrede tider. F.eks. var specialiseringen i  '-sociologier' en 70'ertilb~jelighed, som forsvandt igen for senere at blive a f l m  af 80'ernes 'datalogier' og '-informatikker'.

Igennem de seneste A r   har der imidlertid ogsa vist sig en helt modgaende tendens i retning af sammentrækning og nedbrydning af skel. Man har faet »kulturforskningscentre«, hvor historikere, antropologer, litterater og sprogfolk alle samler sig under én  hat, der hedder kultur simpelt hen. Og man opererer nu -jfr.  titlen p i  dette tidsskrift -med et begreb som 'kulturanalyse'  i almindelighed, uden at nogen anmelder problemer i den forbindelse. Derimod studser man efterhanden, hvis man f3r at hØre et udtryk som 'litteraturforskningens metodik'  eller 'ægyptologisk metode'.

Interessant nok har hverken udspecialiseringen af nye fagomrader eller den senere sammentrækning i modsat retning udgjort noget storre konfliktstof. Det var i den ekspansive fase i 60'eme og 70'eme ganske nemt at f A   accepteret oprettelse af nye afdelinger og fagomrader som litteratursociologi, religionssociologi, sprogpsykologi m.m. Ingen havde senose indvendinger; tvzrtimod f ~ l t e man maske ofte tilfredsstillelsen ved, at der tilsyneladende foregik en videnskabeliggerende specialiseririg, som man ogsa s i   finde sted i naturvidenskabeme.

Bevillingsmzssigt  var det ligeledes en fordel; hoj specialisering signalerede hej videnskabelighed langt ind i det bevilgende system. Et lignende mØnster har kunnet ses her i kontraktionens periode. Ingen har s A   vidt vides protesteret, siden man nogle A r   tilbage -midt i  de sureste sparetider -begyndte at disponere et antal millioner i »kultuiforskningscentre«. En kritiker kunne el- lers godt fiide fznomenet diffust og ville sikkert have svzrt ved at f A   en solid forklaring p A   dette bevillingsbehov. Men bemzrkelsesvzrdigt nok har ingen boret i det, problemet er ikke opstaet. Og universitetsfolkene har med held kunnet trzkke p2 den gennem praksis indvundne erfaring, at for at udlose bevillinger skal der med jzevne  mellemrum udskiftes slagord. For nogle A r siden skulle der i alle papirer til ministerium og politikere stA noget med »erhvervsliv«. Siden kom ordet »intematioiialisering«  til og blev nzsten bedre. Og endelig er »kultur« og »kulturforskning«, mirabile dictu, blevet et bevillingsmzssigt virkningsfuldt 'catchword'.

Disse probleml~se omorganiseringer fØrst i den ene retning og senere i den modsatte har haft forbl~ffende lidt at ggre med metoder og faglig praksis. Det gjaldt i specialiseringemes  storhedsperiode, hvor ingen p2 nogen pafaldende made zndrede metoder, fordi man fik sig en szrlig afdeling eller fag etikette at arbejde under. Og tilsvarende gir det i indevzrende centralisenngsfase. Hvis man gennemlzser de serier af publikationer, der er kominet bade fra de bevilgede og de lokalt initierede kulturforskningscentre og -grupper p2 uriiversiteteme, kan man udmzrket argumentere for, at det i det vzsentlige er de samme folk, som laver det samme arbejde, blot nu i en ny ramme og under nogle nye overskrifter. Man antologiserer en rrekke artikler under en tematisk eller penodenizssig etikette, og fra sarninenstillingen kan der undertiden for lzseren udga noget sakaldt »synergi«. Men ser man p2 de enkelte bidrag, er det sjzldent man finder metodiske tiltag eller zndringer, som har noget at ggre med, at aktiviteten nu officielt hedder »kulturforskning«. Det enkelte bidrag kunne soni regel nemt have stAet der, hvor den slags tidligere stod, og undertiden er  der tydeligvis tale om genbrug fra fgr kulturforskningens dage. Alt er, slort set, ved det gamle. Og det er  jo  ikke ngdvendigvis SS  dArligt.

I kontrast til den lethed, hvormed administrative og bevillingsmzssige omorganiseringer har fundet sted i den ene og den anden retning, har det vzret en langt alvorligere sag, hvis der skete egentligt indholdsmzssige zndringer i fagene. I de samme Ar, hvor nresten enhver kunne fa sin egen afdeling med szrlig specialiseringsbetegnelse, var det ulige svzrere for ikke at sige umuligt at fa bredt accepteret, hvis man udskiftede teorier og metoder. Nar man i enkelte fag i slutningen af 6O'eme skiftede fra traditionelle Ands- eller zstetikhistoriske traditioner til f.eks. niodeme strukturalistiske orienteringer, matte det forega under den dybeste diskretion. Og nar det blev »opdaget« i bredt tilgzngelige publikationer, var det med ramaskrig til f ~ l g e , i s z r   hvis det faglige skifte -som det lidt senere forekom -havde en politisk dimension.

SAdan er det ikke nu. Der synes omsider at have indfundet sig en pluralistisk accept af, at alle ikke behgver trenke helt i samme andelige fodslag, selv om man befinder sig i et enheclsligt, statsligt universitetssystem.  Det betyder, at teoretiske og metodiske diskussioner nu kan finde sted, uden at det sker under pres fra en institutionel bornerthed. Og det burde -alt andet lige -betyde, at de kan f A   en anden bredde og dybde, end det tidligerevar muligt.

Dette nummer af K&amp;K er tzenkt som et bidrag til, at de politisk-bureaukratiske rendringer, som har vzeret med til at sztte den generelle kulturanalyse p A dagsordenen, ikke n ~ j e s med at blive ydre skaller om gammelkendte aktiviteter. Eller positivt formuleret: et  bidrag til at aktualisere kulturanalysens teoriog metodeproblematik. Hvilke muligheder foreligger, hvilke traditioner orienterer man sig efter, og hvilke konsekvenser og begrænsninger indeholder de teoretisk-metodiske valg? Det er store sp~rgsmLi1.  Dette K&amp;K-nummer kan gennem sine artikler kun Abne og eksemplificere dem p5 forskellig made, naturligvis ikke lukke dem igen med ét  entydigt svar p A   hver af dem. Men netop Abningen er malet.

I deil indledende oversigtsartikel »Kulturanalyse: En introduktion til de teoretiske traditioner« gir  JØrgen Holmgaard tilbage til den inodeme kulturforsknings start i midten af 1800-tallet for herfra at trzekke hovedlinieme i teoriudviklingen  siden da op. Fremstillingen  grupperer tre overordnede komplekser i feltet: en blok af historisk-sociologiske kulturteorier, en marxistisk tradition med Frankfurter-skolen som vzegtigste bidrag og endelig den stmkturalistisk-semiotiske  drejning i den kult-uranalytiske  tænkning. Med denne opdeling som ramme inddrages en rzkke teoretiske forfatterskaber, hvis forskellige indfaldsvinkler til beslzgtede problematikker bliver brugt til at opndse et monster af ligheder, forskelle og indbyrdes forbindelser. Artiklen argumenterer for, at kulturanalysen bevidst bØr f o r s ~ g e at kombinere tilgange fra flere teoretiske traditioner for at n A   frem til komplekse analyseresultater.

Pa den ene side er de semiotisk orienterede kulturanalyser dominerende i den aktuelle sammenhzng. P3 den anden side ser man en voksende interesse for at genlzse og geninddrage historisk-sociologiske forfatterskaber. Som stØtte til denne aktualisering og for at vise den fortsatte relevans af denne traditions trenkning, bringer vi i  dette nummer en dansk overszettelse af Georg Simrnels klassiske essay om »Storbyerne og det Lindelige liv«, der stammer fra 1903.

K&amp;K har tidligere introduceret den amerikanske New Historicism-kulturforskning ved at bringe et interview med en af dens pionerer, Stephen Greenblatt (se K&amp;K 68). Greenblatt er interessant ved bevidst at placere sig i krydningspunktet mellem en social-historisk tilgang, en klassisk-strukturalistisk betragtning  af de kunstneriske genrers overindividuelle indflydelse p L i   kunstvzerkerne og endelig en dekonstruktiv bevidsthed om betydningemes flertydighed og om receptionsforskelligheder. I artiklen »Myrdende BØnder: Status, genre og fremstilling af opr@r« diskuterer han disse yderst aktuelle problema- tikker med udgangspunkt i en 'tvarmedial' analyse af renaissancekunstvarker af Durer, Sidney, Spenser og Shakespeare. Det er en teoretisk reflekteret kulturanalyse p i   bedste internationale niveau. De sporgsmal, den tager op elegant og velformuleret, er uomgzngelige for en kulturanalyse, der vil konfrontere tolkningsproblematikken; og den er maske den moderne kulturanalyses centrale og vanskeligste problem.

Det stiller sig ogsa internt i kulturanalysen selv og i en skarpet form, nar denne vil vzre samtidig. Dette bliver piipeget og diskuteret af Christian Jantzen i »Kulturanalysens (u)mulighed«, hvor han ser kulturanalysen i den postmoderne situation, p2 den ene side defineret af epokens kulturrelativisme, p i den anden side netop med den som sit analyseemne. Han peger p i  den grundkggende tolkningsoperation, den »garantstruktur«, som giver enhver kultur dens »epokale selvfolgelighed.« I kulturanalyser foretaget ud fra andre, senere epoker trzder en kultur derfor synligt frem gennem diskontinuiteterne mellem de skiftende selvfoIgeligheder. Men hvordan er en kulturanalyse af den samtidige kultur da mulig?

En losning er den historisk-kritiske: samtiden anskues i en historisk konstmktion, hvor samtiden fremtrader som et tab eller fald ud fra et synpunkt, der placeres i en fortid. En bedre, men vanskeligere losning, argumenterer Jantzen, er den operation, hvor man spxnder nutiden op i forhold til bade en konstrueret fortid og en ekstrapoleret fremtid. Det er et eksplicit og bevidst kunstgreb, der skal producere dobbeltheden af miskendelse og genkendelse, af distance og selvf~lgelighed, men gore det i fuld bevidsthed om sin egen litterariserede teknik: Den benytter sig bevidst af fortallingernes kunstgreb, fordi den ved, at ingen kulturanalyse i realiteten kan overskride fortzllingernes niveau. Samtidens kulturrelativisme bliver fra at vare en vanskelighed gjort til et operativt redskab i kulturanalysen af denne samtid.

De tyske teoritraditioner har i de seneste i r   ikke spillet samme fremtrzdende rolle, som de gjorde  i 70'eme. Det er derfor interessant i Henrik Kaare Nielsens artikel »National identitet?« at se, hvordan en kulturanalyse inspireret af bl.a.  Negt og Kluges socialpsykologisk-historiske begreber vil anskue et helt aktuelt fznomen som den hzftigt opblomstrende nationalisme i gsteuropa. Han tager udgangspunkt i nationalismens historiske funktion som identitetsskabende sarnmenhzng i feltet mellem individ og samfund. Aktuelt er der saledes en diskrepans mellem nationalismen i det umiddelbart fremtrzdende billede og en dybereliggende kulturelt-sai~ifundsmassig udviklingstendens, der pa langere sigt gar henimod at frisztte individerne til en universaliseret, kulturel, ikke en national identitetsstruktur. Moderniseringens kulturelle frisatelse arbejder imidlertid videre »bagom ryggen« ogsa p2 nationalismen. Det bedste, man kan forestille sig, er derfor reelt en »modemisering p2 egne prremisser« for dem, der er fanget i denne konflikt mellem en prremoderne og en moderne social integrationsform.

De identitetsskabende processer i det vestlige kulturrum er imidlertid kendetegnet af fundamental tvetydighed og fordobling, i hvert fald som de fremtrreder i tv-serien Twin Peaks. Ove Christensen og Claus K. Kristiansen fokuserer i »Det hemmelige og det hellige i Twin Peaksa pi, hvordan de11  betydniiigsmzssigt forankrer sig i udgrxnsede religigse og psykiske instanser, der til stadighed med deres »uhyggelige« modbetydning underl~ber de abenlyse betydninger. Ud fra referencer til Augustin, Barthes og Freud fremlreser de to forfattere en rzkke skjulte m@nstre  og anagrammer. Tematisk arbejder der urgamle forestilliriger om det hemmelige og det hellige i denne moderne tvserie. Og i sin synsvinkelstruktur i forhold til seer-subjektet lregger den op til en form for »redning« ved psykotisk  regression til et autistisk rum, til en forkastelse af det setes realitet.

Artiklen star i en sigende kontrast til den foregiende artikels frernh~velse af de moderne kulturprocessers udviklingsretning. Med sili psyko-semiotisk inspirerede analyse af Twin Peaks viser den med overvzldende tydelighed, at frisrettelsen til en universaliseret kulturel identitetskontekst  ikke er nogen simpel frig@relse, men egentlig kun starten p i   nye problematikker. En altomfattende identitetsuvished med uafgrznselige psykiske dimensioner og regressioner i sig synes at vare den ny, indre dagsorden.

Anmeldelsesektionen indeholder denne gang et st@rre  antal anmeldelser, herunder anmeldelser af to aktuelle b@ger -oni Simmel og om Kracauer -tret knyttet til kulturanalysens problematik.

Red.