Samfundet som teater - Fra Caesar til Silvio
Forfattere: Hans Bonde
Tidsskrift: forumforidraet (2004-08-17)

## Samfundet som teater - Fra Caesar til Silvio

Af Hans Bonde

Det folk som tidligere gav magtbeføjelser til konsuler, legioner og alt andet, er nu faldet så dybt, at det kun begærer to ting: Panem et circenses (brød og skuespil)

Juvenal, 130 e.Kr.

I denne tid er vi vidne til endnu et kapitel i tendensen  til  teatralisering  af  politikken. Folket  vil  repræsenteres  af  skuespillere fremfor ukarismatiske tørvetrillere med politisk indsigt. Den tidligere Mr. Universe i bodybuilding, actionhelten Arnold Schwarzenegger  gjorde  B-filmskuespilleren  Ronald Reagan kunsten efter og vandt valget i ét af verdens rigeste samfund Californien. Valget af Arnold Schwarzenegger er langt fra en kuriositet i demokratiernes historie, men peger på langsigtede  problemer  i  de parlamentariske systemers evne til at håndtere udfordringen fra populistiske stjerner, der  byder  befolkningen  brød  og  skuespil frem for demokratisk dialog.

Forfatteren  Darrell  West  har  i  bogen »Celebrity  Politics« 1 vist,  hvordan  en  del af  Schwarzeneggers  populistiske  tiltrækningskraft  kommer fra, at han ligner sine vælgere  ved  tilsyneladende  ikke  at  være »besmittet« af de politiske partiers pamperi. Celebritetspolikerne er sædvanligvis dygtige til at viderebringe meddelelser til almindelige mennesker i et letfatteligt og direkte sprog. Skuespillere og sportsfolk har været vant til at tackle medierne og nogle af dem har et særdeles godt greb om kommunikation ikke mindst gennem kropssproget. Kongresmedlem Sony Bony (Chers fraskilte og afdøde mand) satte sig ikke mange spor i amerikansk politik. Omvendt havde Ronald Reagan stor succes ikke mindst pga. sin ligefremhed, sin ærlige fremtoning og sine letfattelige,  emotionelle  budskaber  f.eks. om USSR som ondskabens imperium.  Det var  sandsynligvis  ikke  mindst  pga.  disse kvaliteter,  at  den  amerikanske  befolkning gav Ronald Reagan en nærmest kultisk begravelse i juni 2004.

Hvor det i USAer skuespillere og sportsfolk, der går ind i politikken, er det i Italien omvendt politikerne,  der  giver  befolkningen skuespil i stedet for politisk meningsudveksling. Når man ikke blot kan se udviklingen i  Italien  som  et  harmløst  særtilfælde, skyldes det, at landet og ikke mindst Rom gennem historien har været norm- og formgivende  for  koblingen  mellem  æstetik  og politik.  At forestillingen om samfundet som en scene vandt frem i den græsk-romerske kulturkreds kan ikke undre, da selve teatret stammer fra det græske theatron, skueplads. For den romerske aristokrat var livet en stor scene. Som Peter Ørsted i sin fremragende Caesarbiografi 2 og  Florence  Dupont  i  sin bog om den romerske borgermand på republikkens tid har vist, gjaldt det om gennem krigsduelighed,  retorisk  håndelag  og  vel- gørenhed at erobre stadig højere poster i det politiske liv. Den fri romerske overklassemand var i modsætning til slaven, barnet og kvinden karakteriseret ved at bære en »toga virilis« som symbol på det legeme, der kunne og skulle tone manifest frem i offentligheden ved at have et »caput«, hoved, som symbol  på  den  verbale  overtalelseskunst samt ved at have en »manus«, hånd, som tegn  på  ejendomsret. 3 Det  er  ikke  noget tilfælde, at ordet »idiotes« på græsk oprindelig betød en »privatperson«; ikke at træde frem på den offentlige rampe og kæmpe om ære markerede en umandig tilbagetrækning fra samfundslivet karakteristisk for ignoranter.

Det  centrale  middel  i  folkeforførelsen var retorikken. Den notorisk dybt forfængelige Caesar hyrede nogle af romerrigets bedste retoriklærere for at opnå den formidable  overbevisningsevne,  der  bestod  i med krop, gestikulationer og verbal billeddannelse  at  tryllebinde  mange  hundreder på én gang uden brug af mikrofon. 4

For den fri, romerske mand af senatorstand  var  det  vigtigste  ikke  investeringer og ophobning af penge, men akkumulation af  ære  ofte  opnået  gennem  en  svimlende gældsætning. 5 Målet var at opnå støtte gennem en ødselhed, der demonstrerede, hvad befolkningen kunne forvente sig af underholdning og materielle gaver, når først velgøreren var blevet valgt ind i et højere embede.  Hellere  økonomisk  ruin  end  manglende  ærefuldhed.  Caesar  fejrede  i  år  46 f.Kr. sin sejr over sine interne modstandere i  Romerriget  med  festligheder  i  en  hidtil uhørt  målestok.  Enorme  penge-,  kød-  og korngaver blev givet til undersåtterne, og diktatoren gav to gange gratis morgenmad til  den romerske befolkning. Der arrangeredes  hestevæddeløb  og  sportsstævner,  to kampscener med flere hundrede deltagere, én på land og én til vands på en til lejlighe- den udgravet kunstig sø. I fem dage var der dyrekampe i arenaen. 6 Caesars efterfølger Augustus gik endnu videre og efterlod sig efter eget udsagn en by i marmor og indledte  en  tradition  med  teatre,  biblioteker, søjlegange, torve og statuer ikke mindst på sit eget forum. 7

Med til  det  romerske  koncept  hørte  en urbaniseringspolitik,  hvor  en  romersk  by først blev til en by, når der var oprettet et forum, et tempel, et termeanlæg (offentligt bad), en væddeløbsbane og en gladiatorarena. Hermed blev kejserkultens æstetik og drama  tilbudt  de  undertvungne  folkeslag som kompensation for afgivelsen af suverænitet ikke mindst i den østlige del af Romerriget, hvor kejserne blev forgudet.

I kejsertidens Rom blev den græske antikke sport mellem frie ligemænd forvandlet  til  en  underholdningsindustri  med  det formål  at  passivisere  de  oprørske  plebejiske masser og få dem til at føle sig som en del af det romerske imperiums elite. Fronto skriver  om  kejser Trajan,  at:  »Han  vidste tydeligvis,  at  de  to  vigtigste  midler  til  at bevare kontrollen med romerne, er kornuddelinger og skuespil, og at ens succes som kejser  beror  lige  så  meget  på  forlystelser som på alvorligere ting«. 8

I stedet for en vis indflydelse via republikkens folkeforsamlinger og et magtfuldt romersk senat blev Roms frie borgere stopfodret med oplevelser såsom gladiator- og dyrekampe,  hvor  stemningen  fra  de  storslåede  sejre  kunne  gengives  ved  at  lade barbarerne slås mod hinanden. I modsætning til den relativt demokratiske athenske bystat blev borgerne i en hellinistisk storby som Rom forvandlet til tilskuere og fremmedgjort  for  staten  og  dens  førelse.  Med Lewis Mumfords kritiske karakteristik blev  storbyen  en  »container  for  spectators«. 9 Fra Augustus' dage til år 200 e.Kr. steg antallet af fri- og festdage med under- holdning fra 93 til 175, og her er de ekstraordinært arrangerede spil ikke medregnet. Skønt de rige også langt hen ad vejen blev reduceret til passive tilskuere til kejserkulten, markerede de deres klasse ved en besættelse  af  titler  og  statussymboler.  Den kulturelle  overlegenhed  markeredes  i  tøj, accent og gestikulationer og i en foragt for de  socialt svage.

I  de  mange  arenaer  ikke  mindst  i  den vestlige  del  af  imperiet  kunne  tilskuerne nyde menneskets sejr over den farlige, vilde natur, hvilket skal tages helt bogstaveligt, da dyrekampene truede med at udrydde  en  del  dyrearter,  der  blev  importeret  i rigt mål fra fjerne egne i Asien og Afrika. 10 I Colosseums fine travertinarkitektur kunne folket føle en indflydelse på kejserens dispositioner gennem hans reaktion på folkestemningen, når den imperiale tommelfinger skulle vendes opad eller nedad i det pseudodemokratiske show. Cicero udtrykker det på den måde, at vox populi, folkets stemme, kan høres i arena og cirkus, og ofte startede politisk uro netop her. Og Tertullian tilføjer, at demonstrationer i cirkus måtte henregnes til folkets naturlige rettigheder,  som  hverken  »sparer  kejser  eller borger«. Så brændende ønskede (den psykopatiske  og  incestuøse  kejser  i  filmen Gladiator) Commodus sig folkets gunst, at han  til  sidst  helt  uhørt  for  en  caesar  selv steg ned i arenaens sydende gryde for med egen krop som indsats at gøre sig fortjent til  folkets  loyalitet.  Han  blev  myrdet  i  år 192  e.Kr.  på  en  gladiatorskole,  hvor  han trænede til næste dags kamp i arenaen. 11

Under Colosseums trægulv var der placeret en gigantisk underjordisk konstruktion i flere etager, så løver og tigre, kunstige skove og andre tableauer kunne skydes op til publikums forbløffelse i denne dødsdramaturgi. Når gladiatorkampene blev så populære, at kæmperne kunne blive idoler og sexsymboler, skyldtes det, at de, trods deres lavstatus  i  reglen  som  slaver,  stillede  sig frem på scenen og spillede deres rolle, kort sagt døde med ære. Deres fantastisk flotte udrustninger  har  været  en  del  af  dette højæstetiske  gallashow  for  voyeurer  af begge køn og alle stænder. Nederst tæt på begivenhederne sad kejseren og senatorerne, øverst sad slaver og kvinder, dog ikke under den stoiske kejser Augustus, der forbød  kvinderne  adgang  til  dette  mandeshow. 12

På hestevæddeløbsbanen kunne de entusiastiske fanskarer holde med det blå eller det grønne hold med en fanatisme, der ikke lader moderne fanskarer noget efter. Som Plinius den yngre sagde om datidens tifosi (italienske tilskuere): »Deres loyalitet klæber alene til et stykke farvet stof«. 13 Løbene blev  ikke  mindst  spektakulære  ved,  at  de mange små og lette vogne ofte stødte sammen, og da hestetøjlerne var bundet rundt om livet  på  vognstyreren,  gjaldt  det  bare om at få skåret lædersnorene over med den kniv, der var en del af udrustningen, hvis man ville undgå at blive slæbt ihjel. På Cirkus Maximus i Rom kunne måske 200.000 begejstrede  mennesker  følge  dette  oldtidens Formel 1 sammen med kejseren, der havde direkte adgang til sin loge fra kejserpaladset på Palatinerhøjen. At væddeløbsbanen  potentielt  var  et  mødested  mellem folk og kejser viser oprøret på cirkus i 190 e.Kr., hvor befolkningen fik presset kejser Commodus til at ofre sin øverste rådgiver Cleander på baggrund af en mistanke om, at Cleander havde hamstret korn for at profitere på kornmanglen. 14 Kejserne, der betragtede  sig  som  patroner  for  plebejerne, var  faktisk  ofte  villige  til  at  ofre  deres rådgivere og nærmeste embedsmænd, når gemytterne under lege og spil kogte over i desperation over manglen på fødemidler.

I  det  østromerske  område  overlevede BENNE

Relief fra begyndelsen af det første århundrede efter Kristi fødsel. En firehestes vogn nærmer sig et sving på væddeløbsbanen.

hestevæddeløbene ind i den tidlige middelalder.  De  grønne  og  blå's  fanskarer  blev mere og mere politiserede, og deres »hooligans«  kæmpede  mod  hinanden  i  voldsomme  gadekampe.  I  532  e.Kr.  fandt  de dog fælles fodslag i et oprør mod kejser Justinian,  der  druknede  revolten  i  blod  og brugte den som anledning til en opstramning af den absolutistiske styreform. 15 Koblingen mellem sport og politik er ikke nogen ny opfindelse, men fandt altså sted i den europæiske civilisations vugge.

I  de enorme og pompøse kejserlige badeanlæg spredt ud over imperiet kunne befolkningen  skabe  en  ren  og  velplejet  romersk  krop  distinkt  anderledes  end  de ildelugtende og behårede barbarer, og efter et  par  timers  bad,  massage,  klipning,  fitness, læsning, bøn og snak med ligesindede, iklæde sig det stilfulde maskuline værdighedstegn togaen. Alene Caracallas termeanlæg  i  Rom,  der  var  det  næststørste med  dets  11  hektar,  kunne  lukke  6-8000 gæster ind om dagen i dette enorme, marmorbelagte og højloftede kulturpalads bestrøet med statuer og relieffer. 16

Med kristendommens  gennembrud  ved kejser Konstantins antagelse af den kristne tro i begyndelsen af det fjerde århundrede, skulle man tro, at den asketiske tanke ville erstatte romerrigets koncept om æsteticering af politikken. Og rigtig nok vendte den oldkristne kirke sig imod gladitorkampene, som det ses i den kristne kirkefader Augustins bekendelser fra omkring år 400, hvor  han  fortæller  om  vennen  Alypius' omvendelse fra at være blevet fanatisk gladiatorfan  til  at  blive  from  kristen.  Skønt Alypius søgte af frigøre sig fra blodrusen i arenaen, måtte han sande, at det ikke kunne lade sig gøre ved egen kraft, for da gladiatoren faldt, og »hele folket opløftede et øredøvende råb«, faldt Alypius selv »på en ynkeligere  måde  end  den,  ved  hvis  fald hint  råb  var  opstået...  Da  han  nu  så  blod, inddrak han grusomhed med det samme... han så, skreg, glødede af lidenskab og tog galskaben  med  sig  hjem.  Dog  friede  Du [Gud] ham ud ved din vældige forbarmende hånd«. 17

Men efterhånden som den kristne kirke fik fat om flere og flere sjæle, blev der opbygget  en  blændende  liturgi  i  gudstjenestens kult og i pavedyrkelsen, der på mange måder  mindede  om  den  romersk  antikke kejserkult. Som kejserne ofte blev ophøjet til guder efter deres død og allerede i levende live stod på tærsklen til en sakralisering gennem  at  være  efterkommere  af  deres guddommeliggjorte  forfædre,  blev  paven opfattet og dyrket som Guds repræsentant på jorden. Jesus blev i den oldkristne tradition fremstillet som den antikke solgud Sol Invictus, som med sit hestespand bevæger sig over himmelrummet, og som var blevet et  led  i  den  romerske  statsreligion  under kejser  Aurelian. 18 Arkitektonisk  byggede det  kristne  kirkebyggeri  direkte  videre  på den romerske basilika og de oktogonale termerum. Romerske templer, med Pantheon i Rom som den i dag bedst velbevarede, kun- ne annekteres af den kristne kirkes symbolik. Og paven kunne omdøbe kejser Hadrians  Mausolæum  til  Castel  Sant' Angelo med direkte underjordisk forbindelse til Vatikanet.  Den  romerske  ørn  blev  udskiftet med den kristne engel. Hvor kejserne havde deres Palatinerhøj med paladserne, fik paven sin Vatikanstat. Og på Peterspladsen fik paven sit eget »forum«, hvor processioner og sang til hans ære kunne finde sted. Som de  romerske senatorer var iklædt smukke togaer  med  farver,  der  markerede  deres stand, kunne pavens kardinaler og det øvrige gejstlige hierarki kendes på deres farvestrålende dragter.

Med reformationen i 1536 gjorde protestantismen oprør mod hele den udvendige forblændelse  i  pavestolens  gudsdyrkelse. Endnu  engang  trådte  Rom  ind  på  scenen med et æstetisk budskab, der skulle forandre den europæiske kulturhistorie. Katolicismens svar i den såkaldte modreformation  var  mere  æstetik,  mere  svulstig  gudsdyrkelse i barokkens orgelbrus. 19 Godt nok var den barokke krop ikke som den antikt romerske en kødelig, kæmpende krop, men dramaet  og  dynamikken,  ja  selv  ekstasen blev nu mere og mere fremherskende i den religiøse  kunsts  sublimerede  kropsdyrkelse.

I kirken Il Gesù (1568-84) i Rom viser roma barocca sig ved, at figurerne i lofter og fra altre simpelthen ikke kan holde sig tilbage, men presser sig fri af rammerne for tredimensionalt at belære os om, hvad der sker  med  reformationens  mørkemænd  på deres  vej  mod  helvede. 20 Og  i  Sant' Ignazio kirken drives teaterallegorien så vidt, at  kuplen  i  loftet  gennem  »snyd  af  øjet«, trompe-l'oeil,  giver  indtryk  af  markant dybde, skønt loftet er fladt som en pandekage. 21 I barokken blev byen omdannet til et æstetisk forførende totalteater. På Capitolhøjen  kan  man  opleve  Michelangelos præbarokke totalinstallation fra 1564 med den enorme plads med paladser og kolonner af statuer, hvor selv den kolossale, meditativt  appellerende trappe med de lange trin  op  til  paladserne  er  tænkt  med  i  den scenografiske helhed.

Som  paven  var  Guds  stedfortræder  på jord, måtte alle mennesker spille deres rolle i det gudgivne stykke og i byens scenografi. Døden var allestedsnærværende, så i den  korte  tid  der  var  tildelt  mennesket, gjaldt det om bedst muligt at spille sin rolle på livets store scene. Operaen og karnevallet  blev  folkelige  udslag  af  den  udadvendte  teatralitet.  Samtidig  med  at  pavestaten havde et i perioder mildt sagt belastet forhold til den verdslige politik, politiserede  Vatikanet  selv  hæmningsløst  ikke mindst på det seksual- og familiepolitiske område.

Efter romersk kejsertid og barok skulle man tro, at Rom havde udlevet sit potentiale for innovativ, politisk æstetik. Men med Benito Mussolinis magtovertagelse i 1922 rykkede fascismen ind på den europæiske scene,  og  snart  bredte  ideen  om  æstetisering af politikken sig til andre lande. Gennem  dobbeltheden  af  forførelse  og  tvang skulle befolkningen bydes en fascinerende, men  også  dødsensfarlig  sportificering  og militarisering af de unge mænd f.eks. gennem det ensrettede ungdomsforbund Balillaen. 22

Fascismen byggede på, at det dialogiske ord i parlamentet skulle erstattes af »ord i sten«.  Kort  sagt  af  gigantisk  byggeri,  der skulle få befolkningen til i bogstaveligste forstand at gå i knæ som ved det enorme og næsten  truende  neoklassicistiske  byggeri Museo della Civiltà Romana i den fascistiske  mønsterby  og  verderdensudstillingsområde  EUR  udenfor  Rom. 23 Uden  for museet  står  en  statue  af  kejser Augustus, og Mussolini så sig da også som den gen- fødte  kejser.  Ligesom  de  rigtige  kejsere, der demonstrerede deres magt gennem oprettelse  af  pompøse  repræsentationsrum, de såkaldte fora, måtte også »Il Duce« have  et  »Foro  Mussolini«,  der  i  dag  ligger helt  intakt  langs  Tiberen  i  udkanten  af Rom. Her knejser en kejserlig 300 ton fallisk  obelisk  med  titlen  Mussolini  Dux, Føreren Mussolini, og i relieffer på broen af poleret marmor, der fører til Mussolinis Forum, og i mosaikker som vejbelægning fremstilles den 3. armés glorværdige sejre i Etiopien (i øvrigt med brug af mindre glorværdig  giftgas),  hvor  grundstenen  til  det nye imperium skulle lægges. På Foro Mussolini  kunne  den  opmarcherede  ungdom hylde  deres  Fører  gennem  sportslege  på Forummets marmorstadion.  Dette  stadion var  garneret  med  omkring  60  statuer  af overdimensionerede,  4  meter  høje,  muskelsvulmende krigere, arbejder og sportsmænd, der kunne fremvise de perfekte og krigsduelige legemer som symboler på det Tredje Roms ny kultur, der skulle overstråle caesarernes og pavernes Rom. 24 Mussolini selv tonede frem som poseurtype med spændte muskler, fremskudt hage og indtrukket bug som macho-ikon og inkarnation af fascismens dynamik som svømmer, rytter, pilot og automobilkører. 25

Sejrende  bokser.  Kransen  af  olivenblade på hovedet af den unge bokser, viser at han har vundet en boksekamp.

Hvor barokken markerede skabelsen af et helt nyt formsprog, blev fascismens vigtigste bidrag til kunsthistorien dens megalomani  og  koldt  retlinede  neoklassicisme. Fascismens kvalitative særpræg i arkitekturhistorien  blev  dens  kvantitetsdyrkelse. Fascismen kan ses som et forsøg på en reromanisering af det italienske folk, men i tragisk  lys,  da  fascismens  maskuline  voldsæstetik og etiske lovløshed så helt bort fra det oprindelige romerske retfærdighedsbegreb symboliseret i gudinden Justitia. 26

I dag kan man frygte, at der går en rød tråd fra Caesar til Silvio i  romersk historie. Den  italienske ministerpræsident Silvio Berlusconi har ikke kun samlet den politiske magt og mediemagten, men er også gået på  strandhugst  på  dommernes  domæne. Hans TV-programmer tilbyder en uendelig række  af  glamourpersoner  og  garderhøje falske blondiner, der med strålende øjne og naive spørgsmål gør hverdagen lettere for mangen en italiensk skabsmacho. Skuespil fremfor politisk dialog. Hans retoriske evner overbeviser ikke EU-politikerne, men fænger tilsyneladende hos mangen en lidenskabelig italiener med hang til store armbevægelser  frem  for  små  mundbevægelser. Hvor  Caesars  forfængelighed  viste  sig  i hans  legendariske  hentehår,  sørger  Berlusconis retouchører for at give ham hår på hans skaldede isse, når han er blevet fotograferet bagfra, og nu har han endog fået transplanteret nyt hår.

Samtidig  har  han  skabt  sit  eget  »Foro Berlusconi«  i  A.C.  Milans  fodboldkompleks, der udgør en betragtelig populistisk magtbase for dets  ejer.  Her  skal  man  huske,  at  den  italienske  fodboldkultur  altid har  været  stærkt  politiseret  og  center  for politiske  hvervekampagner  ikke  mindst gennem de såkaldte Ultràs, hooligans, der bekender sig til ekstremerne fra begge sider af det politiske spektrum. 27 Berlusconis fodboldstrategi kan ses som et forsøg på at etablere  et  nærmest  gammelromersk  patron-klientforhold, hvor masserne tilbydes skuespil og regionale sejre til gengæld for politisk  loyalitet:  »Din  sejr,  vor  støtte«.

## Noter

- 1 West,  D.M.,  Celebrity  Politics,  Prentice  Hall, 2002.
- 2 Jvf. Ørsted P., Gajus Julius Cæsar, Kbh., 1994.
- 3 Dupont F., Daily Life in Ancient Rome, London, 1994.
- 4 Ørsted, s.90ff.
- 5 Op.cit., s.16.
- 6 Köhne E., og Ewigleben, C. (red.), Gladiators and Caesars, s. 16ff samt Ørsted, s.161f.
- 7 Jvf. Nielsen S. og Mathiesen H.E. (red.), Rom en antik storby, Århus, 1991, s.14ff samt Köhne og Ewigleben, s.17ff.
- 8 Jvf. Köhne og Ewigleben s.139.

Milans  sejr  i  Champions  League  i  2003 regnes  således  med  at  have  flyttet  i  hundredtusindvis  af  vælgere  over  mod  Berlusconis højrekoalition. Ironisk nok var det præcis Berlusconis angst for, at operapublikummet  i  Veronas  gamle  gladiatorarena skulle vende sig imod ham, der i 2003 fik ham til at melde afbud til forestillingen på Aida,  som  han  skulle  have  set  sammen med kansler Schröder. Og at Berlusconi tager ideen om samfundet som scene ganske seriøst  ses  i  hans  debut  som  kærlighedssangskriver på CD, der bringer mindelser om kejser Neros patetiske forsøg på at vinde de af ham fremtvungne sangkonkurrencer  ved  de  olympiske  lege,  hvor  han  i øvrigt  også  vandt  i  hestevæddeløb,  skønt han væltede og aldrig nåede frem til målstregen. 28

Vil  Italien  endnu  engang  blive  toneangivende i teatraliseringen af det politiske liv i Europa nu med den italienske formand for EU i spidsen og med hans erklærede forståelse  for  Mussolinis  »humane  fascisme«?  Forhåbentlig  markerer  Silvios  og Schwarzeneggers gennembrud ikke det 21. århundredes revolutionære bud på en fornyet æstetisering af politikken.

- 9 Jvf.  Mumford  L.,  The  City  in  History,  London, 1961.
- 10  Jvf. The Penguin Historical Atlas of Ancient Rome, London, 1995, s.82f.
- 11  Jvf. Köhne og Ewigleben s.26ff.
- 12  Jvf. Nielsen S. og Mathiesen, s.14.
- 13  Jvf. Plinius den yngre, Epistulae IX,6.
- 14  Jvf. Köhne og Ewigleben s.26.
- 15  Cameron, A., Circus Factions. Blues and Greens at Rome and Constantinople, Oxford, 1976.
- 16  Jvf.  Cappelli,  R.  (red.),  The  Baths  of  Caracalla, Soprintendenza  Archeologica  di  Roma,  Milano, 1998.

- 17  Jvf. Augustin, Confessiones, VI 8,13.
- 18  Jvf. Nielsen og Mathiesen, s.189.
- 19  Jvf. Nykjær, M., I pavernes Rom, Kbh., 2004.
- 20  Ridolfini,  C.P.,  Roma  -  Chiesa  del  Gesù,  Rom, 1997.
- 21  Jvf. Nykjær, s.303ff.
- 22  Bosworth, R.J.B., Mussolini, London, 2002, s.145 og 237.
- 23  Museo  della  Civiltà  Romana,  Romamus  EUR, Comune di Roma, 1999.

## Litteratur

Augustin, Confessiones, VI 8,13.

- Bosworth, R.J.B., Mussolini, London, 2002.
- Cameron, A.,  Circus  Factions.  Blues  and  Greens  at Rome and Constantinople, Oxford, 1976.
- Cappelli, R. (red.), The Baths of Caracalla, Soprintendenza Archeologica di Roma, Milano, 1998.
- Dupont  F.,  Daily  Life  in  Ancient  Rome,  London, 1994.
- Frandsen,  S.B.,  Det  tredje  Rom,  Tidsskriftet  Sfinx, 1991.
- Köhne E., og Ewigleben, C. (red.), Gladiators and Caesars, London, 2000.
- Mumford L., The City in History, London, 1961.
- Museo della Civiltà Romana, Romamus EUR, Comune di Roma, 1999.
- 24  Frandsen, S.B., Det tredje Rom,  Tidsskriftet Sfinx, 1991.
- 25  Bosworth, s.270 a-p.
- 26  Ørsted, s.122ff.
- 27  Podaliri,  C.  og  Balestri  C.,  The  Ultras,  Racism and Football Culture in Italy i: Brown, A., Fanatics, London 1998, s. 88-100.
- 28 Jf. Ørsted, P., Nero - Kejser i Rom, Kbh., 2004.

Nielsen S. og Mathiesen H.E. (red.), Rom - en antik storby, Århus, 1991.

- Nykjær, M., I pavernes Rom, Kbh., 2004.
- Ørsted P., Gajus Julius Cæsar, Kbh., 1994.
- Ørsted, P., Nero - Kejser i Rom, Kbh., 2004.
- Podaliri,  C.  og  Balestri  C.,  The  Ultras,  Racism  and Football  Culture  in  Italy  i:  Brown,  A.,  Fanatics, London 1998.

Ridolfini, C.P., Roma - Chiesa del Gesù, Rom, 1997.

- The Penguin Historical Atlas of Ancient Rome, London, 1995.

West, D.M., Celebrity Politics, Prentice Hall, 2002.