Det er skam alvorligt ment med komedien
Forfattere: Peter Nielsen
Tidsskrift: passage (2000-09-01)

manı

t ny

et br

der i

rsvinde s

et afg

Vi spille:

dien er n

I

l

i.

## Det er skam alvorlig ment med komedien

Ho:6:nannsthals Der Schwierige og  tingenes ironi

## PETER NIELSEN

... die  Sache  selber  ist  mir  halt  so  eine Horreur,  weij3t  du,  das  Ganze  ist  so ein  unentwirrbarer  Kniiuel  von  Mij3verstiindnissen.  Ah,  diese  chronischen Mij3verstiindnisse!

ved at forsvinde sammen med hele det romerske im­ perium: Vi , spiller komedie!

Hans Karl i Der Schwierige

Hugo von Hofrnannsthals store komedie fra r9rsy'20 Der Schwierige, der i det tysksprogede område opfat­ tes  som  et af modernismens klassiske  værker,  er et slutspil,  en  nekrolog  over en  stor kultur.  I  stykket føres vi ind i det gamle Østrigs aristokratiske verden med alle dens former og konventioner, men kun for at høre  dens  slutreplikker  udtalt  af  personer,  som  i nuet  ikke  længere  findes.  Anledningen  er r. ver­ denskrig,  der  for  Hofrnannsthal  tydeliggjorde  den ironi,  "som hersker over alle  ting  på  denne  jord", sådan  som  han  skriver  i  essayet  "T ingenes  ironi". Og komedien er den form der bedst egner sig til at rumme og udtrykke den ironi, som er tidens stær­ keste kraft:  "den virkelige komedie sætter sine indi­ vider i et tusindfold forviklet forhold til verden, den sætter alt i forhold til alt og dermed i et ironiens for­ hold".

## Komedien

Hvad  gør  vi,  når  store  riger  styrter  sammen  om­ kring os, når der overalt er tidehverv,  synlig under­ gang,  og  en  ny  begyndelse  kun  dunkelt  anes?  Den schweiziske  dramatiker  Friedrich  Diirrenmatt  læg­ ger  svaret  på  dette  spørgsmål  i  munden  på  kejser Romulus  - hovedperson  i  hans  mest  undervurde­ rede  mesterværk Romulus  der Gr&lt;!fte - da  denne  er Komedien er måske det eneste sted, hvor sandhe­ den om en epokes sammenbrud kan udtrykkes, fordi den fremstiller det  ufuldkomne,  itusprængende, det der befinder sig i en overgang og det der er betinget af  noget  nyt;  hvorimod  tragedien  forudsætter  et fastlagt  ordenssystem  og  visse  overindividuelle  fæ­ nomener som stat, familie eller guder at agere i for­ hold  til. Tvivl, og ikke en fastlagt norm, kendeteg­ ner  komedien;  ikke  at  kunne  bygge  videre  på  det bestående, men  at  måtte fremvise fundamentets skrøbelighed  ..  For  at  fremstille  det  bevægelige,  må den selv være i bevægelse. I en relativ verden er hel­ tes tragiske fald uden betydning, da der slet ikke er nogen overindividuelle højder at falde fra.

Da  habsburgmonarkiet,  et  andet rige  af  næsten romerske dimensioner, der sågar også hed Det Hel­ lige  Romerske  Rige  af  Tysk  Nation, gik  under, vendte  Hofrnannsthal  sig  mod  komedieformen  for at  :fremstille  opløsningen.  I Der  Schwierige skildrer han  det  østrigske  samfund  i  det  historiske  øjeblik, hvor det "stille og spøgelsesagtigt opløser sig i intet, som en tiloversbleven tågesky om morgenen"  (som han skriver i  et brev til  vennen Arthur Schnitzler). Han skildrer et afgående samfund ved at bygge ko­ medien på "et i virkeligheden ikke længere eksiste­ rende aristokrati".

## Østrig og Europa

Allerede før krigen  var aristokratiets rolle udspillet som  den  lim,  der bandt  samfundet  sammen. Hof­ mannsthal skrev - ganske slående i forhold til de ak­ tuelle  begivenheder i  Østrig  - på  baggrund  af  det småborgerlige,  antisemitiske  kristelig-sociale  partis store stemmegevinst  ved  valget i  1913, at Wien  var i  hænderne på  pøbelherskere,  og  at  hverken  de in­ tellektuelle, kirken, jøderne eller aristokratiet kunne dæmme op for det. Disse grupper  var ikke længere til  at  stole  på,  og  der  var  ikke  nogen  til  at  erstatte dem. Som svar på krisen forsøgte Hofinannsthal i de efterfølgende  år  i  Østrig at fremme en  ide  om Eu­ ropa \_som modvægt til  nationalismen.  Han  var  i de første krigsår overbevist om Østrigs europæiske mis­ sion,  da  han  så  det  som  et  Europa  i  det  små;  det sande østrigske var identisk med det sande europæ­ iske.  Fra sommeren  1917 blev  denne ide om Østrig gradvist  undermineret,  især  efter  mødet  med  tjek­ kiske intellektuelle nationalister.  Og  han  satte  her­ efter dette synkende samfund et gravskrift med Der Schwierige.

## Et blot drømt samfund

Som kunstnerisk form svæver stykket mellem histo­ rie  og  utopi,  virkelighed  og  drøm.  Tidløst  er  det imidlertid kun som kunstnerisk form; som samfund er det underkastet den ødelæggende tid. Deraf me­ lankolien  ved  det uafvendelige  forfald,  ophævet til sprogkunst.  Hofinannsthal havde sammen  med Ri­ chard Strauss sådan  set allerede  i  operaen  "Rosen­ kavaleren"  (med  undertitlen  "komedie for  musik") ladet en kunstig social enhed, svævende et ubestemt sted  mellem  Wien  anno  1740  og  anno  19rr,  være formgivende  for  en  lettere  modsigelsesfyldt  utopi om  et  samfund  med  fælles  sprog  og  former,  men havde  også  allerede  i  bogstavelig  forstand  ladet  en dør  stå  åben  i  stykkets  allersidste  pantomimiske scene  for  den  d yn amisk  omvæltende  historiske  tid uden for kunstværket, for det forgængelige.

Denne  ydre  begivenhed  var  den  første  verdens­ krig.  Hofinannsthal  har  selv  beskrevet,  hvorledes oplevelsen af  verdenskrigen førte til skabelsen af en ny form for samfundskomedie; ja, den muliggjorde, at han kunne færdiggøre siµ komedie, der allerede i en  del  år  havde  ligget  i  støbeskeen,  uden  at  han kunne komme videre med stoffet. Krigsåret  1917 er den  afgørende fase  i  komediens tilblivelse.  I  denne nye komedieform blev den ironi, han beskriver i es­ sayet "Tingenes  ironi",  udmøntet  konkret: erfa- ringen  af  at  den  enkelte  ironisk  hænger  sammen med helheden,  at  alt  sættes  i  et  forhold  til alt,  det nedrigste'i forhold til det højeste og så videre uden ende,  Det  paradoksale  i  denne ironi  er,  at  en  gæl­ dende orden er tydeligst i det øjeblik,  den går i op­ løsning. Overført på det samfund der beskrives i Der Schwierige betyder  det,  at  de  former  og  konventio­ ner,  der  gennemsyrer  dette  samfund,  træder  frem som  blot  og  bar  former  og  konventioner  i  det øje­ blik,  de bliver udhulet. Personerne støtter sig stadig til  dem uden at ænse,  at de ikke længere har nogen grund i  virkeligheden.  De gennemskuer ingenting, lever  i øjeblikkets hektiske gøremål,  men er  i  styk­ ket nådesløst udleveret til ironiens brutale nedb ry d­ ningsarbejde. Desuden, og det er det tragi-komiske, oplever det enkelte individ i denne udhulingsproces at  være  uløseligt  knyttet  sammen  med  samfundet, og  denne  ironiske  sammenfiltring  gør  det  stadigt vanskeligere at handle og tale.

## Individ og samfund

Individets komplicerede forhold til samfundet er  et særlig yndet tema hos Hofinannsthal. Der Schwierige genoptager i litterær form sprogproblemet fra Chan­ dos-brevet:  Hvorledes  er  det  muligt  for  det  en­ somme  individ  gennem  sprog  at  skabe  en  forbin­ delse  til samfundet. Komediens hovedperson,  Hans Karl Biihl, er en lidt ældre udgave af Lord Chandos. Som Chandos har Hans Karl mistet evnen til at tale sammenhængende om noget som helst. Han ved, at det  er  umuligt  at  åbne  munden,  "uden  at  anrette forfærdelige  konfusioner".  I Der Schwierige er  kon­ flikten  skærpet  til  at  vedrøre  selve  individets  sam­ fundsmæssige eksistens.  Og dette samfund besidder ikke længere nogen sammenhængende kraft og au­ toritet  for  individet,  der derfor ikke har  nogen for­ mer at orientere sig i forhold til. Men i selve dramaet ligger  tilsyneladende  overvindelsen af Chandos-kri­ sen.  Tavsheden  og sprogforvirringen er  to  sider  af S3;Il1Ille  sag,  og  i  komedien  vælger  Hofinannsthal vejen  gennem  sprogets  vildnis  og  gør  i  en  vis  for­ stand sproget til hovedaktør.

## Konversation og konvention

Ved  første  blik  kan Der  Schwierige for�komme  at være Hofinannsthals  anden Rosenkavaler. Endnu en gang  gennemspilles komediekonstellationen om det adelige sendebud - Hans Karl som en ældre udgave af Octavian - der skal bejle for en anden,  men som uventet  vinder  bruden,  den  skønne  komtesse  He­ lene Altenwyl, for sig selv og til sidst, til stor forvir­ ring,  pludselig  står  som  brudgom.  Og  endnu  en gang den samme kostelige mangel på handling. Der sker stort set ingenting i stykket, det er statisk, uden fremdrift.  Der  tales  og  der  ties  i  stykket.  Ved  nær­ mere  læsning  er Der  Schwierige dog  i  langt  højere grad et krisestykke, sprogets, tegnets, epokens krise. Men det bevarer formerne.

I begyndelsen af komedien er ordet, og ordene er dens eneste substans. Personerne er fanget i konver­ sationens univers og kan ikke andet end tale, emnet for  aftenselskabets konversation i 2. og 3. akt er  så­ gar - konversationen.  Konversation  er  konvention, men i komedien vises alle misforståelserne,  alle  de forkerte  afkodninger  af  tegnene  i  komisk-ironiske dialoger og sprogforviklinger. S6m sagt er sprogpro­ blemet det centrale i stykket,  mere konkret den in­ tentionale tale.  Det komiske opstår  i de modsatret­ tede bevægelser  af hensigt og resultat.  Eksempelvis nødes Hans Karl trods sin uvilje mod selskabsliv  af sin  søster  til  at  optræde  som  bryllupsformidler  for hendes søn ved aftenens store soiree. Hans Karl for­ følger  denne  hensigt,  de  fleste  opfatter  og  forstår hændelserne, de tegn der  gives og de ord der siges, ud  fra  denne  hensigt,  men  i  virkeligheden  bringer Hans Karl uforvarende sig selv i brudgommens po­ sition.  Det samme gælder Hans Karls parallelle be­ stræbelse  på,  også  i  egen  interesse,  at  lappe  på  en tidligere elskerindes ødelagte ægteskab ud fra en ny­ vunden  eksistentiel-religiøs indsigt i  ægteskabets funktion,  der  i  parentes  bemærket  bygger  på  Hof­ mannsthals Kierkegaard-læsning. Anstrengelserne mislykkes i en grad, så det nærmest tager sig ud som en udstilling af ægteskabets forgængelighed og rela­ tivitet, mens det ironisk nok pludselig er denne æg­ teskabets  hellighed,  der  til  sidst  uventet  indhyller Hans Karl og Helene. På overfladen er stykket let og enkelt. Under overfladen skjuler sig sådanne person­ ligt-metafysiske  problemstillinger,  sjælelige  dybder, som Hofinannsthal litterært har ladet gennemlyse af blandt andet Platons Symposion, Molieres komedier og Kierkegaards stadielære.

## Manden uden hensigt

I  centrum  for  hele  det  sociale  scenario  står  Hans Karl. Han erkender ordenes utilstrækkelighed i for­ hold til  at  beskrive tingenes  væsen,  mens de fleste andre  personer  er  kendetegnet  ved  en  "indezente Selbstiiberschatzung" i deres tro på at kunne bruge sproget  meningsfuldt,  tydeligst  karikeret  i  Hans Karls nevø, Stani. Hans Karl er en "mand uden hen­ sigt".  Han  står  skeptisk  over  for  den  formålsbe­ stemte ageren rundt omkring ham, over for forsøget på at føre  hensigter ud  i  livet.  Disse personer med en hensigt ser  hverken til højre  eller  venstre, indtil de har nået deres mål. Derfor ser de heller ikke alle misforståelserne;  de ser ikke,  at  verden  går  under, men  går  blot  under  med  den.  Hans  Karl  derimod forpligter  sig  nødigt  og  sætter  spørgsmålstegn  ved det mest selvfølgelige og ubetingede. Han kender til

,',

11

I

I

ironiens ubekve=e betingethed.  Han er en torn i øjet på de fleste, samtidig med at han udøver en stor fascination,  fordi de andre ikke kan skabe noget sta­ bilt, sa=enhængende billede af ham. Hans Karl er blevet kaldt for  den eneste moderne figur i kome­ dieformens store  persongalleri.  Et  vigtigt  forbillede var  Molieres  misantrop.  Denne  klassiske  fi gur er korrigeret af Hofinannsthal til en eminent moderne, vanskelig mand uden hensigt - eller uden egenska­ ber. Hofinannsthal ko=er aldrig tættere på Musils titelperson i Manden uden egenskaber end i Der Schwie­ rige.

Betegnende nok for  komedieformen er den ene­ ste som Hans Karl kan identificere sig med,  bortset fra Helene, klovnen Furlani, hvis forestilling han går til  før  selskabet.  Han  er  en  slags  dekompositionsfi­ gur.  Han  forfølger  ikke  egne hensigter,  men reage­ rer  på andres,  går  med på dem og  ironiserer  dem som  de  andre  jonglørkunstnere  Furlani  ironiserer med sine jonglørnumre.  Som Hans Karl  "respekte­ rer  han alt,  hvad  der  findes  i  verden",  men  i stedet for  at  søge  mod  forhastede  slutninger  og  definitio­ ner  "skaber  han  forvirring":  "Hvor  han  går  hen, kommer alt i vild uorden, og man har i den forbin­ delse  lyst  til  at  råbe:  'Han  har  jo  ret!'",  som  Hans Karl udtrykker det. Det det kommer an på hos Fur­ Iani  er  ikke,  at  han  taber  fx  en  blomstervase,  men hvordan han,  efter så at sige af høflighed over for de andre at have balanceret med vasen på næsen,  taber den. I dette hvordan ligger hele forskellen; i den let­ hed og suveræne nonchalance, hvormed han udstil­ ler de andre jonglørers  besvær og begrænsning,  idet de  'kun'  kan  overskue  at  udføre  det  enkelte  num­ mer.

Til  forskel  fra  Chandos  erkender  Hans  Karl,  at der  ikke  er  andet  end konvention.  Som Furlani må han deltage i spillet.  Han  må tale, uafhængig af sin viden,  vel  vidende  at han kun forårsager misforstå­ elser. Stykket  er opbygget  koncentrisk  omkring Hans Karl: de andre  personer  sætter sig  med strø=e af ord i relation til Hans Karl og finder be­ kræftelse for  dem  selv  i hans  tavshed  eller  formid­ lende ord, men uden at det på noget tidspunkt kom­ mer  til  virkelige  forbindelser  mellem personer.  Det løber blot ud i det meningsløse. I centrum af denne koncentriske  struktur  er  der  med  andre  ord  ingen­ ting.  Som  Østrig. Det er  som med Furlani den vel­ lykkede form  det ko=er an på.

Denne forne=else af tomrum bliver stærkere alt som stykket skrider frem,  indtil der, da det nu er e.n komedie;  pludselig  sker  et  mirakel.  Hans  Karl  og Helene  formår  pludselig  at  nå  hinanden  i  en  sam­ tale.  Hun  forstår  ham  fuldstændigt,  bedre  end  han selv  gør.  De  to  repræsenterer en  dybt modsigelses­ fyldt  utopi  hos  Hofinannsthal:  midt  i  bevidstheden om en  jeg-,  sprog- og  verdenskrise  at finde et sted inden for konversationen og konventionen, finde et sprog i sproget,  en forståelse midt i alle misforståel­ serne, essensen af et individs forbindelse med et an­ det, her i skikkelse af en forlovelse, der vel at mærke upåagtet finder sted i trappegangen til det altenwyl­ ske palæ.

## Ordenes komedie

Hofinannsthal  peger  ikke som  i  Chandos-brevet på sprogets  tavshed,  men  skaber  en  ordenes  komedie for  om muligt at lade tingenes dybere  væsensgrund komme til syne, som når man med et billede fra ko­ medien  tø=er  en  dam  for  vand  og  fiskene  kom­ mer til syne: "At alt allerede forlængst et eller andet sted  står  færdigt  og  kun  først  pludselig  bliver  syn­ lig". Der har altid været noget af en platoniker gemt i  Hofinannsthal.  Eiler  også  er  det  Wittgensteins sprogteori der  spøger.  Billedet  er  imidlertid  et me­ get præcist udtryk for digterens arbejde på i et sprog ramt af døde konventioner at trænge ind til en uud­ sigelig kerne. Det er magisk sprogbrug. I Der Schwie­ rige er  det  mødet  mellem  to  mennesker,  der  trans­ cenderer det sproglige udtryk. Men der er tydeligvis, selv om man gerne vil .tro på det et kort sekund, tale om  en  gennemskuelig  illusion.  Utopien  har  ingen grund i virkeligheden og i værkets logik. Det er en talt  forlovelse. Den er som alt andet i Der Schwierige underkastet ironiens altundergravende kraft. Det er den afgørende konflikt i værket: midt i opløsningen at finde noget fast at holde sig til  og samtidig  vide, at det ikke er blivende. Det er til at græde over. Og det er til at grine over.