Kanon - det almene og det idiosynkratiske
Forfattere: Mads Rosendahl Thomsen
Tidsskrift: passage (1998-12-01)

I

Peter Laugesen har et digt i samlingen Når engle bøvser jazz med titlen "Kanon" som ganske enkelt lyder:

Shakespeare

Joyce

Beckett

Artaud

Baudelaire

Maliarme

Rimbaud

Holderlin

Dostojefski

Diderot

Faulkner

Dickinson

Benjamin

Brecht

Benn

Poe

C::::.iroll

Williams

Pound

En  sådan  liste  giver  anledning  til  en  masse  spørgsmål.  De  fleste  navne  synes  be­ kendte,  men har man nu lige læst Artaud? Eiler Holderlin? Og hvem er nu det lige Benn var? Var det Gottfried?

Hvorfor står Joyce som nummer to og Pound nederst? Hvorfor er Eliot ikke med? Og mere generelt med sådanne kanonlister: Hvorfor ryger nogle ud, mens andre til deres død (  og  så  heller  ikke  længere)  vil fastholde,  at det  var  det  virkeligt interes­ sante og væsentlige og at ekslusionen af kanon derfor er dybt uretfærdigt? Hvordan opstår konsensus om, hvad man i fremtiden skal kunne fa øje på, læse og skrive om?

Andre  spørgsmål  kunne  være: Hvis kanon  er  det der  skrives  her? Er det Lauge­ sens? Eiler?

## Kanon

## - det  almene  og det idiosynkratiske

## MADS ROSENDAHL THOMSEN

Men man kan også gå den anden vej og  spørge til,  hvorfor  listerne  skal være så forkromede. Søren Virile Thomsen skriver i en note til En dans på gloser:

Kast lige  et blik i litteraturlisterne til vore  dages  tidsskriftsartikler og universitetsspecialer: Appolin­ aire,  Artaud,  Baudelaire, Borges, Celan,  Celine, Dante, Derrida  o.s.v.,  o.s.v. O gs å min hat af hele vejen  rundt, men lad mig spørge: Hvorfor hinker der aldrig et lille digt af  f.eks. Tove Ditlevsen  rundt mellem henvisningerne til kanonens kanoner?

Kanon er  blevet  et  belastet  ord med al  sin aura af at  være  stort  og  officielt. Måske kunne det gøres mere idiosynkratisk i erkendelse af, at kanon altid har sin rod i en liste over læseres yndlingsbøger.

Der er  behov  for  at  reflektere  på  mellemdistancen  over  hvad det  var,  som man fandt ud af  var godt. Man må ryste posen lidt, før disse strange attractors bliver umu­ lige at argumentere uden om og de glemte værker bliver så glemte, at hvis man faldt over eller for et,  så ville ingen kunne tale med om det.

Oplevelsen af historien og  tiden er fuld af  paradokser. På den ene side er der fø­ lelsen af, at intet forandrer sig.  God litteratur er god litteratur,  og samtiden udfører små krusninger på noget som er  større end os. På den anden side synes alting som forandret. Hvad har 7oerne,  8oerne og 9oemes litteratur overhovedet til fælles?

## II

Den engelske litteraturkritiker Frank Kermode har meget klogt skrevet, at man må enten  lave  kanoner  eller  perioder for at  kunne  skrive litteraturhistorie. Vi  gør  det første for  ikke at ramme ind i  periodediskussionen,  og derfor har  nærværende en­ quete en løs bagkant til et sted midt i fuserne.

Enqueten  i Passage reflekterer  på  mellemdistancen  over,  hvilken  dansk  litteratur der egentlig har betydet noget i de senere år. S yv bud på dette står ved siden af hin­ anden,  hvormed  der er  mulighed for  sammenligning,  for at finde gengangere,  un­ dre sig over udeladelser eller over at den samme tekst er blevet tilskrevet værdi i for­ skellige sammenhænge.

Enqueten er  uden pædagogisk  sigte. Den  er ikke - som  mange  udgivelser  nød­ vendigvis må være det - styret af,  at  teksterne  skal kunne læses  på et  bestemt ud­ dannelsesniveau (fx i gymnasiet) eller  have  en karakter,  som  gør at de  kan repræ­ senteres i en antologi - en anden form for kanonskrivning.

Enqueten  søger  i  sin  natur  heller  ikke  en  enhed  i  udvalget,  men  repræsenterer flere  bud,  omend den kan læses  som en lille  encyklopædi over det  bedste. i senere års dansk litteratur.

Et positivt spinoff af enqueten ligger i, at den på bedste vis udstiller kritikerens kri­ terier  og  koder. Hvorfor  det ene,  hvorfor ikke det  andet,  hvorfor det tredje  osv.? Hvor finder  man  konsensus og  på  hvilket  grundlag?  Behøver  man  en større  kon­ struktion af litteraturkritiske  begreber for  at kunne  skrive  en sådan  liste? Eiler  kan man blot remse op?

Vi  præsenterer  enqueten  uden  at  beklage  de  glemte  bøger. Både de  som  burde have været der (men som ikke blev fanget af den usystematiske tilgang), og de som var forsøg, men ikke lever videre. Man kan ikke altid vide, hvad der ra=er noget, og man kunne fristes til at trække socialdarwinistiske  teorier  ned over det litterære felt,  og  hæfte sig  ved  den pointe,  at gruppens styrke  optimeres af,  at der  også fin­ des svage medlemmer. Men de overlever ikke.

Sådan går  det,  og det  er  nogle  gange uretfærdigt. Hvis man  går  ind  på forlaget Random Houses hjemmeside kan man finde en liste  over  de  roo vigtigste/bedste bøger skrevet på engelsk i dette århundrede, ifølge et panel af forfattere og kritikere. Men det er eksempelvis interessant, at James Joyce har hele to værker i top tre (The Great Gatsby er nummer to), mens man savner værker affx Thomas Pynchon, Don DeLillo og andre nyere,  men absolut ligeså vigtige  værker på denne top roo.

Der er en frydefuld fornemmelse ved at læse disse  lister,  selv  når  de  er  groteske (måske især når de er groteske). Denne fornemmelse af opremsningens fryd og kri­ tikkens positionsspil er  en side af dette  nummer som vi ikke fornægter,  og som vi heller ikke håber,  at læseren vil forsøge at nægte sig.

Men enqueten bærer også på mere, som allerede nævnt. Først og fremmest, fordi det er begrundede valg, og fordi det er valg, der ikke - i modsætning til eksempel­ vis  Harold Blooms The  Western  Canon, til  Random Houses liste,  til en  antologi prætenderer  at  være  almengyldig,  men  blot  leder  hen  til  kritikerens  signatur.  En­ queten placerer sit blik et sted mellem det almene og det idiosynkratiske.

Det er  væsentligt  at  tage  dette  blik  på  mellemdistancen.  Den  menneskelige  hu­ kommelse er rummelig, men dog snæver. Man kan eventuelt afprøve sin egen i de statistiske  noter  til dette  nummers  illustrationer.

## III

Udvælgelser sker vedvarende i flere kontekster med forskellige interesser. Der er lit­ terære  institutioner  som  dagbladskritik,  universitetskritik,  priskomiteer,  tidsskrifter etc.,  som alle selv mener at kigge på litterære kvaliteter - og som i vid udstrækning også gør det - men som alligevel også er påvirket af,  at de  skal kommunikere om noget som har en genkendelighed,  hvormed man let kommer til at operere med en anden  form for rationalitet.

Der er markedsorienterede institutioner som 0 kan se mange forskellige slags læsere for  sig.  De  kan  måske  også  se,  at  der  ikke  er  mange  læsere  til  digtsamlinger,  men :illigevel  udgives  de.  Nogle forsøger at indskrive  dette under en kynisk  kalkulation baseret på det argument, at det giver et godt omdømme at udgive den slags, et om­ dømme der kan omsættes til mere kontante vindinger siden hen. Men respekten og passionen for  den  gode  litteratur  forekommer  alligevel ofte  at trumfe  dette  argu­ ment.

Og  så  er  der  et  eller  andet  sted  den  enkelte læser,  der lader  sig  berøre  af  noget som hverken er litterært hipt eller meget solgt, men blot betyder noget for vedkom­ mende. Kan et værk være kanonisk uden at være udbredt?

En interessant institution i disse år - set i forlængelse af ovenstående spørgsmål er Den  Store  Danske  Encyklopædi, som  jo  ikke  kan  undgå  at  fremskrive  en  kanon. Måske er  redaktionen  på  nogle  punkter  undskyldt af  at  produktionsplanlægningen tvinger  dem  til  at  udvælge  opslagsord  tidligere  end  man  umiddelbart  kunne  fore­ stille  sig,  men  alligevel lyder  spørgsmålet:  hvorfor Aidt,  men ikke  Grotrian? 1 Hvor

\_\_

findes  balancepunktet  mellem  værkets  kvalitet  og  dets  udbredelse i  den  litterære kultur?

Det er ganske  tankevækkende,  hvordan  udbredelse  kan dominere på  bekostning af  kvalitetskriterier.  Tendensen  ses  tydeligt inden  for  filmverdenen,  hvor  produk­ tionsomkostninger og nye rekorder for besøgstal i højere grad end tidligere fremstår som væsentligt og i al fald er noget som man kan forholde sig ganske konkret til.

Til  gengæld har :fa  bemærket - en undtagelse  er  Hans  Hertel i  en  eksemplarisk artikel i antologien Litteratursociologi - at Peter Høegs gennembrud til en bred læser­ kreds i Danmark ikke skete med udgivelsen af Frøken Smillas  fornemmelse  for sne i ef­ teråret  1992,  men i foråret  1993  med  meddelelserne  om,  at  bogen  var  solgt til fil­ matisering i Bille Augusts regi,  og at den var solgt til udgivelse i USA og en række andre lande. Altså cirka et halvt års tid efter udgivelsen. Det tyder på, at anmelder­ roserne ikke gjorde  nær  så  meget for  salget som de løbende meddelser  om,  at nu skulle førsteoplaget i USA være 50.000,  så 75.000,  nu erobrede Smilla nye lande etc.

Frøken  Smillas fornemmelse for sne er  også  et overgangsværk i den  forstand,  at  det blev næsten enstemmigt kritikerrost ligesom de to foregående  værker,  men at denne begejstring  ophører  med  de  to  følgende  værker. Smilla havde classmass - som  en amerikansk forlægger præcist udtrykte det - ved både at blive rost  af  kritikere og andre litterater, og  ved at finde vej til et nyt stort publikum. Derpå faldt interessen hos the  class.

Denne fi gur kan også med en vis forsigtighed indskrives hos eksempelvis Ib Mi­ chael, mens Per Højholts kunststykke vel består i,  at han  kunne  træde frem og blive helt  enormt  populær  med Gittes  monologer uden  at  det  trak  noget  fra  hans  øvrige værk. Måske fordi det var så kalkuleret, at nu skulle der laves noget populært.

Man kan  dog  også spørge om  forandringen  sker,  fordi  værkerne  forandrer  sig. Nogle vil sige, at omslaget sker fordi værkerne er blevet mindre ambitiøse, men man kunne også argumentere for at de bliver mere modnede,  så stileksperimenterne bæ­ rer  frugt  og  netop  gør  det muligt at  skrive  gode historier  på  en  måde,  der  gør  en forskel og hæver  værket op over det trivielle på trods af den grundlæggende fortæl­ l ings banalitet. Ville Jens Christian Grøndahl have kunnet skrevet den fremragende Tavshed  i  oktober uden  de foregående,  sværere tilgængelige romaner?  Næppe. Men hvilke værker hører hjemme i kanon?

## IV

Passage byder således i \_dette nummer også på en  række supplerende artikler til en­ queten. Hans Hauge skriver  om  kanonbegrebets  funktion i  en  verden  på  vej mod globalisering.  Carsten  Sestoft skriver  om kanonbegrebet,  både i forhold til  begre­ bets historie og med en synsvinkel på det litterære felt inspireret af den franske so­ ciolog Pierre Bourdieu. Henk van der Liet har skrevet et essay der - med hans bag­ grund  som  studerende i  Danmark  i  7oerne  og  som  underviser  i  skandinaviastik i Holland - handler om hvordan man som en udefrakommende danner sig et billede af  det  danske  litterære  felt.  Endelig  er  der  Tue  Andersen  N  exøs  analyse  af  Inger Christensens alfabet, som perspektiverende argumenterer for  en  revaluering  af  sys­ temdigtningens placering i det litterære felt.

En  mængde  statistik  er  samlet  under  illustrationerne  som  kontrapunkt  til  en­ quetens  mere  subjektive  vurderinger.  Der  inddrages  både  "bløde" lister  over  pris­ modtagere og anbefalede  bøger,  og  "hårde" fakta  om bestsellere og  biblioteksind­ køb.

V

John Barth  skriver i essayet  "The Literature ofExhaustion",  at det ikke er nok for et  værk  at  være  teknisk  up-to-date  og  på  forkant  med  æstetiske  udviklinger  og trends. Der må være noget mere. Noget der taler til  "vores  menneskelige hjerter og vilkår,  som de store  kunstnere  altid har  gjort".  Men  omvendt  er det  også  trist,  hvis man har  dette  mere,  men  skriver  som  om  Charles Dickens var  ens  samtidige.  Det er ikke nok at være up-to-date,  og det er ikke nok at have noget væsentligt at sige. Kravet til  et kanonisk  værk må være,  at det forener disse kvaliteter.

God fornøjelse med at være enig og uenig  (og eventuelt rasende),  samt med den fornyede læselyst bagefter.

## Note

- I. Tak til Mette Moestrup for påpegningen af dette forhold.