Luna
Forfattere: Henrik Bjelke
Tidsskrift: passage (2001-07-01)

## HENRIK B]ELKE

## Luna

Demonic  frenzy,  moping melancholy and Moon-struck madness.

Paradise Lost

Jeg  befandt  mig  i  en  spændt  tilstand,  som  om jeg  ventede  på at  en ulykke  skulle indtræffe,  og jeg sagde til mig selv: jeg når at vågne op, før den er sket. Men af det faktum, at der ingen forandring i spændingen fandt sted, kunne jeg slutte, at jeg ikke var vågnet op.

Derpå begyndte jeg at frygte for,  at jeg  ikke skulle kunne nå at vågne op inden ulykken,  hvilken frygt - lagt sammen med spændingen - gjorde situationen næsten uudholdelig. Jeg kæmpede i søvnens tanker for at vågne op og m.a.o. for at :fa den afbrudt,  fordi jeg  vidste,  der ville være hårdt brug  for mig om :fa øjeblikke. Omsi­ der vågnede jeg op og indså alt dette. Min datter græder i natten:  i det øjeblik jeg har  forstået  min  situation,  hører  jeg fra  det  andet  rum  min  lille  datters skrig,  farer op og finder, at hun er faldet ud over kanten af sengen og nu er på gulvet, hvor hun -uden orienteringssans - er på vej ind under dobbeltsengen i søvne. Jeg når at gribe hende,  stilne  hendes gråd og  :fa hende lagt på plads igen i den - synes det - altfor store seng.

Jeg skal have alt det skvalderkål op i dag,  sagde min kone om morgenen.  Sikke en energi. Hun havde allerede været hos bageren. Jeg så et kort øjeblik på avisen mens jeg,  på trappen  i solskinnet og med tillukkede øjne af søvn, drak en stor kop kaffe med varm mælk i et eneste langvarigt lydløst sug akkompagneret af  rolige dybe vejr­ trækninger  gennem næsen. Jeg  gider  aldrig  have andet om  morgenen.  Solen  spil­ lede  nysgerrigt overalt,  ens  øjenlåg  mønstrede  vildt  i  rødt  og  orange,  den  pillede også lidt ved gårsdagens hovedpinerester. Telefonen kimede, lillepigen løber ind, det er til hende selv, med sin høje klare ste=e snakker hun med en li gn ende, forestil­ ler jeg  mig,  symmetrisk  ste=e. Da hun siger farvel,  lægger  jeg  rørt mærke til det omsorgsfulde tonefald,  der  afspejler  hvad  barnet  har  hørt,  nemlig  vi  voksnes  lidt sentimentale  klang  ved afskeder,  så  korte  de  end  er.  Åh,  de  forbandet  pragtfulde børn,  om  lidt er  de  voksne. Drengen ko=er  ind med sit  skateboard,  hjelm,  lilla trøje med et tocifret nummer på b ry stet,  som øjensynlig skal kunne ses på en kilo­ meters afstand, i racet selvfølgelig, albuebeskyttere,  knæbeskyttere, høj klar snak om wheels,  trucks, rampe, board, flashhjelm,  kammerat dit og dat, arrangementer, stæv­ ner, møder,  sidste nye kraftudtryk,  geskæftighed fra morgenstunden,  oplagte unger, jeg er b-menneske opdager jeg,  kan ikke følge med, men det bølger om mig, så er han  væk,  gennem  sartgrønne  transparente buske  ser  jeg knægtene  glide til  og  fra nede på vejen, som lodretstående undersøiske fisk i alle de spraglede farver mellem gennemlyste vandplanter,  de laver  free style,  power slide,  kick flip,  walk  the  board og kick tail på deres fibre flex board,  legekammeraten på sit brede rampeboard (  og naboens lille plagiat-af-de-12-årige på sit lille  hobie  woody board). Jeg  elsker  ikke teknologi,  men for  børn  har den  skabt  graciøse  lege  og dermed graciøse  børn,  en anatomiens motorfri fartoverskridelse. Fra højre hører jeg den lille pige lege med de andre (stereofoniske stemmer) klæ-ud,  cirkus og skole i  blandet  terminologi,  eller også er jeg et fjols, men det kører engageret afsted.  Og min elskede ligger  i rajgræs og skvalderkål til albuerne,  står  så  lidt,  ikke uden  et  ganske erotisk  vrid  i hoften  i sine usexede havebukser, stryger en hårlok fra panden og ser på sit flere dage gamle resultat,  den fine sunde muld omkring bærbuskene, nu sår hun lidt græs. Jo gu bli­ ver  det herligt.  Og der er hele tiden noget at  gøre.  Selv  skal jeg  i dag skære roser, skære hæk ned,  bære tjørnen til et bål,  se at fa det brændt af trods  væden  under­ neden i de mange blade fra plænen. Ikke siden året 1880 en juli med så meget ned­ bør, har jeg ladet mig fortælle, altså ikke siden huset blev  bygget.  Og så er det sid­ ste  dag for 2. spinatsåning,  da fuldmånen teoretisk  skulle  være på fra i dag. Er det ikke også i dag,  vi går ind i Løven? Jeg skal sætte bambus og et grantræ.  Først sid­ der jeg lidt og sunder mig. Denne her dag er lang, jeg kan mærke det allerede. Plud­ selig  står min kone,  drengen, den lille pige rejseklare foran mig.

Det havde jeg sgu da glemt. Er det i dag? Åh nej. De skal til Rørvig hos morfar og mormor. Det er også skønt, joda. Hun vil gerne i vandet, han vil  gerne køre på rampe med Rip, Rap og Rup, og morfar har selvfølgelig lavet en karet til den lille røv, det havde jeg glemt. Tingene går videre, hurtigere end du aner. Skulle jeg tage med?

Nej, jeg orker det ikke i dag, tag selv afsted. Jeg kommer derop i morgen til fro­ kost, ikke. Jo  okay.  Før jeg ser mig om, er de væk.

Som en anden mekanisme står jeg og vinker, mens de går ned mod bussen og bli­ ver  mindre,  og drejer  om  hjørnet  og  efterlader  en  tom  vej,  sort asfalt  blinkende  i solskinnet,  øde og  tom (od' und leer das Meer). Med en udadtil eftertænksom hold­ ning (i hovedet: iid' und leer) går jeg åndsfraværende tilbage til lågen, går op gennem parken,  der nu synes enorm,  op mod huset,  der  ligger  knejsende  deroppe  på top­ pen  af  bakken med sin skifer,  sine  mørkerøde  mursten,  sit  alpeudhæng,  sin  gamle historie,  ingen  nogensinde  har gidet høre på.

Klokken er 1.30, jeg  sidder  i opholdsstuen og drikker te. Jeg  er  netop  vågnet efter at have sovet inde i det gammelrosa arbejdsværelse. Stuen her er et stort, hvidt rum med vinduer mod syd og vest, for hvilke der er trukket lysende men gennemsigtige hvide lærredsgardiner,  der  går  helt  ned til  gulvet  og  hvis sider mødes  nøjagtig på midten ifølge snoresystemet. De giver et behageligt douce lys og fraværet af alt over­ flødigt i dette rum,  dets nøgenhed,  beroliger mig, men f'ar mig af og til også til at føle  mig  fremmed.  Der  er  noget  havestue over  dette  meget  smukke  rum.  Gulvets lyse  ubehandlede træ, to flettede kurvestole flettet af helt blege siv eller blege sol­ stråler.  Duften af  en stor  buket røde  bittesmå roser,  det  lysegrønne  klaver,  "plant­ a-flower-child"  -plakatens lysende  gulgrønne  farver,  den  saftgrønne  sofa - vegeta­ tivt i alle måder. Det kunne være en af min barndoms festdage eller en af de dage, jeg  tilbragte  på ferier i en stor gammel villa hos nogle rare tanter på Frederiksberg, hvor jeg fik lov at gå og sidde som om alt var mit, drikke te nårsomhelst i hvilken­ somhelst  af  salonerne  jeg  ville.  Men  dette  er  vores  stue,  min  egen  stue,  jeg  kan næsten ikke tro det, men det er sandt og følelsen af fremmedhed forlader mig. Jeg overgiver mig til rummet, fylder det,  gror op, er endelig atter i et drivhus.  Her  vil jeg  trives.

Jeg trækker med vilje ikke gardinerne fra,  jeg har ikke brug for synet af det der ligger neden for parken. Den by, der omgiver mig, er mig i dag ligegyldig, men jeg undgår ikke at høre dens larm. Larmen kontrasterer på den anden side vældig godt netop mod rummet her, dets stilhed, lys, ro, dets enkelthed modsat alt det indvik­ lede,  som kører afsted andre steder. Glasdøren ind til hendes olivenfarvede værelse er slået op  på vid gab så man ser den indbydende dobbeltseng lige midt i rummet. Det er hende, der har givet mig disse rum.  Det er  hende.  Igennem rummet kom­ mer pludselig en stor fugl fl yv ende,  ikke  vandret,  men lodret,  seende sig stædigt til siden, vingerne symmetrisk halvt udfoldet som et emblem forestillende en lilje.

Vrøvlet begynder med at tebladene kommer op igen af vasken. Da  jeg går på wc og rykker  efter  mig,  sker det samme der. Når  jeg  så  rykker  igen,  tager  den  det,  men når  den er færdig med at gurgle, ånder den ud i en flodbølge, der kommer og kom­ mer op og står som et klart bassin i wc-kummen. Jeg  gider ikke bruge wcet i kæl­ deren mer. Jeg  er  træt af  det. Jeg  bruger det  oppe på  1.  sal,  når  jeg  skal tisse.  Det andet skider jeg på. Jeg er ligeglad. Jeg sætter mig ned ved skrivebordet,  det ser al­ ligevel  overskyet ud nu og  småkoldt.  Og så  var det de kom, de lydløse barfodsgæn­ gere. Jeg  vidste  det.  Pludselig  var  de lydløse  englændere  i  huset.  Det  var  et  blødt chok, men jeg vidste, at dette her var det, man havde ment med udtrykket. Jeg skot­ tede efter dem bag min ryg. Det var rigti gn ok. Det var de usandsynligt tynde, stor-. næsede, lodenfrakkebeklædte unge mænds pludselige tilstedeværelse alleve gn e,  i alle køjer,  bag  alle  skabe,  det  var  barfodsgængerne  fra  England.  Gik  altid  barfodede. Havde  store,  sorte  lodenfrakker  på,  lange  og  vide.  Som  store  uskadelige  insekter. Blide og flinke,  men man indså aldrig hvorfor.

Naturligvis måtte jeg ringe efter slamsugningsvo gn eller en teknisk ambulance af en  eller anden art, når der var  forstoppelse i rørene.

Himlen var blevet helt mørk.  Det rør  vel ikke Dem,  spurgte jeg  stemmen i tele­ fonen.  Hvad for  noget?  sagde  stemmen.  Han  må have  været  vagthavende.  Vejret! sagde jeg.  Nej,  vi kører  i al  slags  vejr,  sagde den  vagthavende,  han må have  været udekørende. Jamen suger De også i al slags  vejr? spurgte jeg,  kan De ikke risikere at suge hele vejret ind, så kan det jo godt tage sin tid, inden man bliver færdig. Bare rolig,  hr.,  vi kommer.

Her sidder  jeg  alene  i  et drama  efter  at  de  støjende  børn  og  hun,  min  tilværelses nav,  er rejst og har betroet mig huset til  vagt over dets hemmeligheder, malkloake­ ring og forstoppelse, der er eksploderet i obskøniteter af hidtil indbildt ubemærket­ hed, hvis læseren kan udholde stilen, selv kan jeg jo kun gasse mig i den rent fore­ løbigt, er der ikke noget der ligefrem hedder horror vacui? Noget må man stille op. De  drog  intetanende  bort,  mens  månen  forberedte  sig  på  i  et  kort  frygteligt  in- termezzo at danne et større tilværelsesnav, jeg blev hurtigt overladt til nogle ukendte elementer, der lå på spring  med deres uforudseelige men uforudsete omvæltninger, blot for at slå ned, her nu,  hvor  også ti.den har forladt kastanietræets  kugleformede hårkrone.

Og under zodiakens auspicier nede dybt under vort gotiske hus af tegl og skifer tilstoppedes  så  kloakerne  som  en  indledende ouverture til  mere fundamentale op­ brudsmekanismer i dets sjælelige organisme. Har huse ikke sjæle,  der vender sig i søvne  gennem  trappernes  knagen,  når  konstellationen  går fra Krebsens  til Løvens te gn ?  (ligesom de  sømænd der vender sig i søvne samtidig med at vinden går i lu­ vart).

Og da omsider den tekniske ambulance,  en høj surrealistisk  mareridtsopfindelse af en  bus  med tromler,  slanger,  håndsving,  kuskesæder  og  baldakiner,  havde truk­ ket sin fede glatte sortblå Loch N  ess slange ind,  efterlod den sin regning på tusind kroner.

For mit indre blik så jeg en lorteslange af stablede glimtende mønter af guld på ti meters  bugtninger  ned  gennem  denne  ivrige  ubændige,  øjensynlig  alt  andet  end stenhårde jord.

Det er  nu klaret lidt op i  vejret. Jeg  har  rodet i haven nogle  timer.  I parken finder jeg så,  meget til min forbløffelse,  noget jeg  aldrig før har lagt mærke til,  nemlig et gammelt træpissoir med træbåse. En lille gammel dværg er kommet i klemme i en pissebås sammen med en større type, de f'ar dog øjensynligt begge tisset, jeg finder en ledig bås, men da jeg ser ned, ser jeg gråt blødt slam eller gammelt lort ligge på gulvet. Da jeg ser nærmere efter, ser jeg en fod. Det viser sig, at der bag båsene er et stort stykke med slam, nede i slammet ligger en fyr, man ser kun øjnene, han er helt begravet i lort. Han ligger helt passiv og modstandsløs, levende men initi.ati.vløs. Det synes på en eller anden måde at fremgå af hele situationen,  at  han ligger der, fordi han har valgt at ligge der. Det fremgår på en eller anden måde, at det er hans udtryk for tilfredsstillelse af en eller anden tilbøjelighed.

En indi gn eret,  oprørt  stemning  baner sig  vej i mig,  da jeg  opdager ham helt og fuldt gennem mudrede anelser, bange mistanker, sømmelighedens bundløsheder, en fornemmelse af at  tanken  synker  i og  dykker  hinsides  al stabilitet,  grænsen  for det sandsynlige viger og viger endeløst nedad og udad.

Så ser  jeg  ham  møjsommeligt rejse  sig  med  langsomme  værdige bevægelser  og slæbe et  vattæppe eller en kåbe af slam langt efter sig og stige op  på en forhøjning til venstre med en stor udendørs seng eller sandkasse fyldt med vand eller pis. Han lægger sig med slamtæppet over sig i sengen selvom den er fuld af pis. Det er om muligt endnu værre. Man ser pludselig et glimt af hans nøgne brune overkrop.

Jeg styrter op mod huset,  tilbage gennem parken, ind i huset og  direkte op på ta­ get. Med skærende lyde drejer skorstenene med vindhaner på. Flere steder er der, i stedet for en vindhane  eller  en røgkanal eller hvad sådan en hedder,  sat tubaer og andre messingblæseinstrumenter  på skorstenene.  Nede  ved havnen ser  jeg nu den tekniske ambulance med sin store spole med kabel standse op ud for en  lastpram, eller  er  det  et  kabel der  er  monteret på  prammen,  måske er  den  en  af sandsuger- prammene,  som  holder  sundet  farbart,  eller  også er det  slamsugerbilen,  jeg  kan næsten ikke se det.  Skibet ligger  fortøjet  bagved  den tekniske ambulance.

Solen skriger sit hvide  lys ned  over  havnen,  store  skibe  blinker  i lyset og vugger, færger står ud og ind uafladeligt, masser af skolebørn og kadetter eller spejdere, al­ mindelig travlhed, sammenstimlen. Et eller andet er ved at blive hejst op af vandet ombord på skibet, der er meget højt, i...lc...lce nogen al'llllldelig pra.tTI,  kan  det være  et krigsskib med alt det gear, taljer, reb, tovværk på ruller, store spoler med ledninger og kabler, kraner og wirer? Op af  vandet hejses nu en menneskeli gn ende figur. Må være fyren fra  lortebadet,  han  hænger bundet  om  fødderne  med  tov  og  hovedet nedad. Må være gledet gennem åen i parken ud i havnebassinet, har han også været gennem  kloaksystemet,  tanken  rar  mig  til  at  gyse  og  jeg  føler  kvælningsfornem­ melser i l arynx og de carotide arterier,  i halsens ganglie-kæder og i brachial plexus, åhr,  han går mig på, må jeg så be om almindeligt TV. Han har været ved at synke i havnen og hejses  nu op som en  ting,  det er  måske  det han  har  villet.  Han  er  ikke livløs,  men vrider  sig  som  en fisk  der er  bidt på madding. Da han  svinges op kla­ sker han  (med forsinket akustik)  mod agterstavnen og rælingen på skibet.

Jeg  går ned i parkens dyb  og  brænder haveaffald  af  resten  af  dagen.  Det kan ikke brænde. Jeg prøver med benzin, blir selv halvvejs svedet af. Da alt andet er mislyk­ kedes tager  jeg  en  havesaks og  to  handsker  af ru læder  og  forvilder  mig  ned  i  ro­ senkrattet, røde, lyserøde, hvide, gule, næsten orange, halvt afblomstrede, væltende ud med kronblade der allerede i kanterne er  brune  af  overtid og  jeg skærer en hel favnfuld og tager den ind i en stor porcelænskumme, og så begynder de at dufte for mig, og jeg mindes 1965, Barbara, La beaute d'une rose, la beaute d'une rose.

Inden  solen  går  ned  er  himlen lilla  af  nedbør.  Heden,  lummerheden,  trykker  ned over  landskabet,  min  hovedpine  varsler  ikke  godt.  Der  er et mærkeligt lys over ha­ ven.  Så  eksploderer  det  i  øsregn,  store  som  æg  falder  dråberne. Jeg  blev  en  tung dråbe, (som de tunge dråber,  der d ry pper en  for en  fra den sorte sk y, der hænger over menne­ skets hoved: de  forkynder,  at lynet nu kommer,  og  de går som  forkyndere til  grunde,  se, jeg er en lynets  forkynder) en tung dråbe blå som dette quink fra skyen - men lynet selv er: Leo i år under torden og  lynild,  under regnskyl,  der drukner i haverne og  trænger gennem  taget  på  vort  karpaterhus  på  bakken  oprakt  mod  en  truende  himmel  af lunefulde  temperaturer  og  vedvarende  materialer  i  vedvarende  omskifteligheder, men med et stabilt punkt, der nu gør sig synligt i form af en lysende fuldmåne. Plud­ selig blæser det op,  ringene har nået os,  bølgerne,  stormen har sat ind.

Da vi gik  ind  i  Løvens  tegn,  blev  bevidstheden  klar  over  denne  sjælens storm­ måne, som førte mange slags fødsler med sig i sit magnetiske greb om fyldte vener og  arterier,  om  utålmodige floder  væltende  i  deres senge,  om  kabler  af  substanser og  om  hensovende  d yr iske, geologiske og atmosfæriske  brunstkanaler.  Halvt størknede kloaker blev opblødt og gik i skred, som om Jorden menstruerede inden i  alle  dens sjæles indvolde.  Landskabets slam i fugt blev  mødt af den hvide  nats lys af  en  tusind  kilowatt  suggestiv  styrke,  violet  og højstemt i  unævnelige  nuancer  af evighed og titanhvidt i hurtig puls. Imellem disse måneskybrud, disse månesyge an­ fald af knurrende gøende brølende gurglende stakåndede og månema gn etiske tide- vande ved flod sås flossede himles blafrende blege dødsfanger indvarsle endnu uh yr ­ ligere forekomster  af  Leo  i  LEO,  geologiske  tegn  stræbende  efter  at  nå  op  i  selve tegnet. Ventende vulkaner op af hvis kratere nye fostre voksede støt og organisk som voks,  side  om  side  med  vulkaner  fyldte  til  bristepunktet  med  plasma,  lava,  lort, l ym fe, blod og urin, flest med vold og ilt, flest i hjertehamren, fægtende puls og sit­ rende encefalografisk nervøsitet - for derpå at sætte af i himmelsving og tredobbelte saltomortaler højt under dødsmånens sølvkugler-inden-i-hinanden i en større eklip­ tisk kugleverden:  den majestætiske Løves  vejrkatedral af kroner og  kugler  og  strå­ ler  og sort uvejrsmusik rundt og rundt i et rundende, rungende verdensbillede.

Og ilden og  rosen er  et  (det  løber  mig  koldt ned ad  ryggen).  Haveaffaldet nærer Løvens ild.  Regnvejret  og  tordenen  nærer  kraften  i den indre omfordeling,  det in­ dre opbrud i fastgroede skorper.  Stormen tørrer  gavmildt men brutalt alt det druk­ nede  tørt igen,  og  væskerne f'ar  bevist  deres standhaftighed under  dens  tyranniske ånde, som kun skulle røbe den magtfulde Leos indvarsling.

Ved at stige over sine bredder i sit forsøg på at følge månen, i sit forsøg på at nå frem til cirklens stilstand og fuldendthed, fik sjælen i overgangen mellem månefaser­ ne,  i  overgangen mellem to af d yr ekredsens tegn,  en anelse om  hvad  den kom fra og hvad den gik til,  om eliminering af fortiden og dens gods og om vage konturer af  en  fremtidig  skikkelse,  som  blev  inddraget  i  dens  skabelon  af  tidsfleksible  ideer om sig selv: i begyndelsen en tomhed. I denne tomhed levede en uudtømmelig skat. Leo,  rejs  dig  mod himlen,  smelt mørket bort, slut cirklen og  gyd din guldsperma i en bue ned i månens natlige bændler af higende overfertile sølvfloder.

Note:  "Luna" blev første gang trykt i samlingen Seks råb  fra baghovedet, Axena 1981.