En monogamists bekendelse
Forfattere: Søren Baggesen
Tidsskrift: kok (1989-11-13)

Ssren Baggesen

## En monogamists bekendelse

Når man har vzret borgerligt gift så lznge at salvbrylluppet begynder at fortone sig som et kzrt minde, begynder man at få fzrten af hvad personlig identitet er for noget. Man har vzret gift med den samme i fem  måneder,  en  uge  og  fire  dage;  og  man  og  den samme er radikalt forskellige fra de to pzne unge mennesker der ser kzrligt  på hinanden  på  billedet fra bryllupsfrokosten i en  sal på et provinshotel,  der  i  mellemtiden  har  vzret  radioforretning  og  forlzngst er genopstået som bankfilial. Imellem det billede og en og den samme som sidder og kigger på det med et skzvt smil, ligger tusindvis af billeder med helt nye mennesker på; b0rn der nu er voksne og endda et barnebarn som er blevet gammel nok til at se på billeder af sig selv og sige: »Det er mig dengang jeg var et lille barn.« Man og den samme, eller en af os, er med på mange af de billeder og vi kan genkende os fra billede til billede, vi siger: »Åh, herregud!« eller &gt;Ja, sådan!«, men sjzldent »Nej, det er ]agn!« og hvis vi siger det, mener vi det ikke. Identititeten  ligger i forlabet  og erfaringen, ikke i personerne,  og alligevel er det  man  og den  samme som  er os  som er de samme.

Jeg  har levet sammen med tekstanalysen  endnu lzngere, ja fra far jeg vidste hvad den hed.  Jeg vil ikke påstå at det var forelskelsen  i den som fik mig til at vzlge litteraturen som fag, for det var i hvert fald lige så meget forelskelsen i en erzstedatter fra Vemb som gik i klasse med min storebror og tog til Arhus for at lzse »almindelig og sammenlignende  litteraturhistorie«,  noget jeg  aldrig havde hart om for. Men en af de få ting jeg husker med glzde fra min gymnasietid, var en tekstanalyse af Schillers »Das Lied von der Glocke« som  jeg lavede til  en  tysktime. Jeg  har  den  ikke  lzngere og den  har  nzppe heller vzret noget  at gemme på, men jeg  kan  huske  at Johansen  skosede mig for nogle grammatiske bommerter og roste mig for det  jeg havde fundet  ud  af om  digtet.  Og jeg  husker  iszr at det  var  en  virkelig, intellektuel fornajelse at lave den. Der var noget med regelmzssighed og uregelmzssighed i strofeformernes vekslen som  jeg fik fat i, og som jeg  holdt ved  lznge nok til at det begyndte  at sige noget.

Det er det tekstanalyse handler om. Et eller andet i teksten er som det skal vzre, men er det på en så påfaldende måde (eller, når det er rigtig  skzg, så upåfaldende at det  bliver påfaldende) at man  bliver opmzrksom. Der tager man fat og haler, og hvis man haler lznge og stzrkt nok, så står man med en rzkke af betydninger  som er betydninger i teksten,  men som kun går op for en hvis man arbejder med på dem.

Det er også det som er problemet  ved tekstanalysen.  Betydninger må betyde noget, de må pege på et andet som ikke er det der betyder. Eller hvis man vil hzvde at betydninger  bare betyder sig selv, så må man have et argument for det. Sådanne argumenter har jeg  set og nogen af dem har endda vzret gode. Men jeg har ikke set nogen som ikke  selv  betyder  noget,  nissen  flytter  med  og  det  er  hans  mindste

kunst at flytte med  til et trinhajere niveau.

Dér  er det  at  redaktionens  dadedans  begynder  at  sno  sig  over skriftsider og gennem undervisningslokaler: »nykritikken, strukturalismen, marxismen, feminismen, historicismen, psykoanalysen, postmodernismen, dekonstruktionen 0.s.v.a  Det  er ikke kun  akademisk konvention  som siger at tekstanalysen  ikke kan  stå alene,  men  må have en teori at statte sig til,  tekstanalysen  kan ikke stå alene fordi betydninger betyder.

Man  kan  udmzrket  lave  litteraturvidenskab  uden  en  teori.  En metrisk beskrivelse (eller analyse om man vil) af Schillers digt kræver ingen teori, men bare et raffineret szt  af vzrktajer for at blive i orden, stilstudier  er også litteraturvidenskab.  Det  kan  man  endda komme lahgt  med,  selv om  man  nok  kommer  lzngere  inden  for  de andre zstetiske videnskaber. Det går nemmere at sztte betydningen i parantes og hzvde at Beethovens Niende eller Picassos Guernica bare er, end det går med Kafkas Slottet. Digtning er selvfalgelig også kunst, og det vil vel  sige en zstetisk organisation af forefundet materiale som ikke er zstetisk i sig selv. Men selv om man forsager sig med at hzvde at digtningens materiale bare er ord som har en bestemt materialitet, så er det svzrt ret lznge at se bort fra at de altså også har betydning. Ord er »przorganiseret« materiale på en anden måde end lyd  eller form og farve.

Det  gar  ikke  digtningen  til  en  hajere  kunst  end  de  andre,  ikke engang til en som n~dvendigvis må »betyde« mere end de andre i alle dette ords betydninger og betydningsnuancer.  Men det gar efter min mening litteraturkritikken mere spzndende at beskzftige sig med, for der er ingen vej ud. Digtningen er på en måde en mere uren kunstart end de andre, den deltager på forhånd -eller »altid allerede« som det hedder med et udtryk  jeg ret sent har lzrt, men er kommet til at holde af -i noget andet end digtning, fordi den organiserer ord og dermed betydninger som bringer betydninger med  sig andre steder fra.

Det er de steder dadedansen begynder. Det gzlder også »nykritikken« som var den farste formulerede teoridannelse  jeg stadte på. Den hzvdede ganske vist om sig selv at den var en teori for det autonome digtvzrk, men det forhindrede den ikke i at komme fra USA's »Deep South« hvor den skulle forsvare nogle konservative kulturvzrdier i 30'er-krisens hzrgen. At den så  blev introduceret i Danmark af et nyradikalt  brushoved  kan  se  underligt  ud,  men  det  har  ingen  szrlig ironi i sig. Fjord introducerede nykritikken som et opbrud i en litteraturvidenskabelig institution der var så tilgroet i en positivistisk teoridannelse, at det tog sig ud som den rene teoril~shed og blev przsenteret og forsvaret som sådan. Nykritikken som vi arbejdede med den i auditorierne i Århus  dengang  farte ikke  sine  konservative  vzrdier med  sig, men den medf~rte at de digteriske  betydningers  sammenhenge med betydningsdannelser andre steder blev synlige. Fjord indf ~ r t e ikke  nykritikken  fordi  den  var  ny,  og  da  slet  ikke  fordi  den ideologisk set var konservativ, han indfarte den fordi den var kritisk.

Teoriernes dadedans er nok et problem  for dem der laver litteraturvidenskab, men problemet er egentlig ikke litteraturvidenskabens. Teorierne er forsag på betydningstilskrivning, eller endda meningstilskrivning  til  virkeligheden,  og  dadedansen  er  i  virkeligheden  déns problem. Den kommer anstigende aldeles uden mening, men forlanger uanfzgtet at blive en mening til del, man kan ikke leve i virkeligheden uden at den har mening.  Man skal vide at der er en mening det er derfor

med at stå op om morgenen, ellers gar man det ikke -man kan sove lznge sandag morgen.

Teoridannelserne må forstås som forsag på mere systematiske meningstilskrivninger  til virkeligheden.  Når  de nu  danser forbi så hastigt  at  det  er  blevet  tydeligt  for  enhver,  at  det  eneste  man  med sikkerhed kan sige når en ny dukker op i kzeden, er at den danser mod sin dad, så må man formode at det skyldes en eller anden forstyrrelse i  virkeligheden.  Det  ikke  alene  kan,  men  må man  så have  en eller anden teori om, det er derfor alle de teoridannelser redaktionen rem-

ser op er kriseteorier.

Teoridannelsens  nadvendighed  g0r  at  man  ikke  kan  stå  af.  En konsekvens kan vel så vzre at danse lystigt med, men det har jeg det personligt  dårligt med, jeg  bliver simpelthen svimmel. Det kan muligvis også lade sig gare at stå stille, og hzvde at det der var sandt i 1978 også er sandt i  1989, men det kan jeg  heller ikke. Ganske vist kan det vzre at en ny teori kommer med påstande, så man tager sig til hovedet og siger at det kan umuligt vzre sandt, men den kommer i hvert fald med indvendinger imod den foruddansende, som er af en art så man må sige at dem der er godt nok noget sandt i. Redaktionen skriver ganske vist i sit enquete-brev om »modebevzgelserne«, men det  er  en  besvzrgelse  som  ikke  engang  redaktionen  tror  på,  ellers

havde den ikke lavet en enquete.

Jeg  skylder vel  så at gare rede for hvad i alverdenen jeg  da stiller op.  Det  kan jeg  også  sagtens: jeg  forsager at lade  mig  anfzgte  og tznke mig om på en gang. Det kan man leve med, selv om der endnu ikke er kommet nogen formuler- og holdbar teoridannelse  ud af det. Et ord jeg  har kendt meget lznge og altid har holdt af på grund af allitterationen  er »tentativt.«

Og så laver jeg  altså tekstanalyser. Og så er jeg  der igen for man kan ikke lave tekstanalyser uden teori. Man kan ikke påstå at det og det i teksten betyder det og det, uden at der ligger et »i virkeligheden« skjult i påstanden. Men erkendelsen af det er samtidig opdagelsen af et konvergenspunkt  imellem digtningen og teorien,  de er begge forsagsvise  menings-  eller  betydningstilskrivninger til  virkeligheden.

Det sammenfaldspunkt  giver  tekstanalysen et slags  arkimedisk punkt.  Den står medskyldigt udenfor, fordi den er en samtidig meningstilskrivning  til digt-teksten  og teori-teksten.

Tekstanalysen  er ikke bare til at leve med, den er til at leve Sammen med og det har jeg  altså gjort i snart mange år. Da det her nu skal vzre en bekendelse må jeg  hellere med  et samme indramme at der har vzret sidespring, båd; ud  i  den  rene  teori  og  (om end  til skrivebordsskuffen) ud i digtningen.

Men analogien  til  zgteskabet  går nu  på noget  andet,  nemlig  på tekstanalysens identitet. Når  jeg sidder og bladrer i mine gamle tekstanalyser, og det gar  jeg lige som jeg sidder og bladrer i fotoalbummene, så er det tydeligt at de er forskellige  fra den ene til den anden. Det er  også  tydeligt  at  den  forskellighed stammer  fra,  at jeg  og  mine tekstanalyser er med i teoriernes dadedans. Men tvzrs igennem dem er der også en identitet, og jeg  vil vove at påstå at det er en erfaringens identitet.

Jeg  vil  ikke  påstå,  undtagen for  mig  selv,  at mine  tekstanalyser bliver bedre og bedre. Men jeg  vil påstå offentligt at det kan ses på dem at de samler mere og mere op, at  jeg fra den ene til den nzste har vzret omkring flere og flere tekster  (eller lzngere ud og dybere ned i dem), flere og flere teoridannelser(el1er lzngere ud  og dybere ned  i dem), flere og flere betydninger og betydningsmuligheder. Det er den slags fortid  som der også er en slags fremtid i.

Så  jeg  lever videre med tekstanalysen med samme relative sindsro som jeg lever videre i mit zgteskab. I bevidstheden om at vel kan det revne »med et brag eller en klynkens, men også i fortrastningen til, at når det har holdt til så meget kan det holde sin tid ud. Hvad det så skal fare til i det lange labkan man lzse hos Keynes.