Syv fantastiske analyser af Karen Blixens >>Ringen<<
Forfattere: Leif Søndergaard
Tidsskrift: kok (1993-03-17)

## Leif S~ndergaard

## Syv fantastiske analyser

## af Karen Blixens »Ringen«

-

og diverse overvejelser om teori og metode

Det er meget sjzldent, at analyser af litterzre vzrker ledsages af overvejelser om de metodiske greb, der benyttes, eller diskussion af det teoretiske grundlag, de bygger p A -uanset at litterxr analyse forudsxtter en metode, som igen forudsztter en teori om litteraturens og litteraturvidenskabens  status.

Jern Vosmars artikel fra 1969 om »Vxrkets verden, vzrkets holdning« ' kombinerer analyse og tolkning af bestemte texter med teoretiske overvejelser om tolkningens status og de kriterier, vi kan bedemme tolkninger udfra. For Vosmar er det fortolkerens opgave at give en enkel, udtdmmende, modsigelsesfri og relevant beskrivelse af texten. Denne fzlles standard giver mulighed for at bedemme forskellige tolkninger af den samme text, idet man m A   foretrzkke den tolkning, der ud fra de fxrreste og bedst motiverede utraditionelle konnotationer giver den enkleste, mest udtemende og modsigelsesfri beskrivelse af t e k ~ t e n . ~

Vosmars tolknings-standard  hviler pa den forudsxtning, at det litterxre vzrk danner en enhed og en helhed: alt i vzrkets verden virker sammen om at frembringe vzrkets enhed. Denne enhed kan efter Vosmars opfattelse bedst forstAs og beskrives ved hjzlp af en ontologisk metode ud fra de fire eksistentialer: tid og rum,  jeg  og omverden. Han spiller, hvad Jergen Holmgaard tyve A r   senere kalder det gammelvidenskabelige spil om analysen, den eneste og udt~mrnende.~

Holrngaard formulerer i et opger med dekonstruktivisme og postmodernisme, hvor han p i   nogle punkter lader sig anfzgte, f~lgende opgave for litteraturvidenskabens videre udvikling: »udarbejdelsen af en reflekteret tolkningsteori og -praksis, hvor bade relativistisk retorikbevidsthed og en tilsvarende bevidst historisk viden kan sammentznkes. Det skal vzre en relativisme, der ikke er dekonstruktiv og defaitistisk, men konstruktiv og dog selvreflekterende, d.v.s. klar over en metodes udsigekraft og dennes grznser og dog ude p i  experimenterende og dristigt at flytte rundt p A   disse g r ~ n s e r « . ~

I

Jeg vil i denne artikel tage fat, hvor Holmgaard slipper, ved at foretage syv forskellige analyser af den samme text, Karen Blixens »Ringen«, og derefter diskutere deres relevans set i en metodisk og teoretisk sammenhzng. Blixens fortzlling byder sig til for en rzekke divergerende tolkninger ud fra vidt forskellige metodiske udgangspunkter -men fzlles for dem alle er, at de starter og slutter i texten.

Texten kvalificerer nogle tolkninger og diskvalificerer andre. Som J ~ r g e n Dines Johansen udtykker det: »Agtelsen for hvad der star i teksten, og d.v.s. bestrzebelsen p2 at afgrzense og adskille dens potentielle betydninger fra hvad den ikke kan antages at betyde, m2 efter min mening, vzre litteraturvidenskabens centrale opgave«.5  Enhver tolkning m2 dokumenteres ved henvisning til texten, hvis litteratur ikke blot skal blive paskud for impressionistiske tolkninger, hvor lzseren lzser sin egen mening ind i texten, eller for vildtvoksende associationer. Texten m2 vzre udgangspunkt, slutpunkt og malestok for analysen.

Det gzelder i hvert fald, hvis vi har at gØre med  textanalyse. I andre sammenhznge kan littcraturen bruges, f.eks. som exempel-materiale for psykoanalytiske eller etnologiske undersogelser, gores til genstand for filosofiske overvejelser eller tages som udgangspunkt for essayistik, hvor focus rettes et andet sted hen end p2 litteraturen. Her er tale om det, som Umberto Eco kalder i  modsztning til

\ hihver textanalyse m A   tage afszt i  en nzrlzsning af texten. Netop i sin htroduktion af close readitzg-teknikken nilede nykritikken vzrdifulde resultater. Derimod har dens autonomi-opfattelse forlzngst udspillet sin rolle. Den litterzre text kan ikke forstas 'i  sig selv',  men kun i de forskelligartede kontexter, der arbejder sammen med texten oni at opbygge meninger og betydninger. Derfor gzlder det for alle Rlixen-tolkningerne, at de er tolkninger af  texten i en kontext.

b e g   af en text, d.v.s. anvendelser, der forer v z k  fra texten -'fortolkning,  der si  gter p2 at blotlzgge texten og dens betydninger.

Mange strukturalistisk og semiologisk orienterede litteraturforskere har gennem de senere ar koncentreret sig om at analysere sproget og tegnsystemet i de litterzre vzrker. Mest frugtbare er efter min opfattelse de analyser, der tager udgangspunkt i sprogets menings- eller betydningsside. Sproget er bzrer af betydninger, uanset om det er referentielt eller selv genererer (nye) betydninger. I konsekvens  af dette synspunkt m2 Blixen-analyserne i det folgende

blive analyser af textens rneninger og hetydtzitzger.

Ogsa nykritikeme ser det litterae vzrk som en afsluttet, i sig selv hvilende helhed. Texten kan maske nok betragtes som en relativt selvstzndig stØrrelse, men den m2 indfzldes i de storre sammenhzenge, den er del af, og texthelheden m3 opfattes flerdirrierisionalt. Deii iutiiiiies eii koriiplexitet og en nlang- foldighed af betydninger, som peger i vidt forskellige retninger, og disse betydninger kan ikke altid reduceres til ét  monster. Tvzrtimod mi3 vi fastholde textens polyfone karakter.

Textens mangfoldighed af betydninger kan ikke opfanges af én  enkelt metode. Tvrertimod mi3 der bringes en flerhed af metoder i anvendelse. Karakder stilles til texten, bestenmer de svar, der kan hentes i  den. Forskellige metoder er i stand til at tolke forskellige elementer i texten, undertiden de samme elementer p2 forskellige mader. Den enkelte metodes

teren af de sp~rgsmal, gyldighedsområde bestemmes af de resultater, metoden kan vise.

Nogle gange kan de forskellige fortolkninger sammenfattes under ét  hovedsynspunkt, men andre gange indeholder texten disparate storrelser, der ikke kan reduceres og bringes under én hat.  En adzkvat analyse af texten m3 derfor n~dvendigvis vzre pli4ralistr.sk. Med andre ord: der findes ingen absolutte eller totale sandheder; ingen enkelt metode eller tolkning kan gore krav p2 at vzre

den ultimative.

Der har ofte existeret et symbiotisk forhold n~ellem bestemte metoder og bestemte typer af texter. Nykritikken kastede sig over den modernistiske digtning, iszr lyrikken, og fik status som den metode, der par  excellence var i stand til at fortolke modernismen. Grunden var den enkle, at der existerede et udstrakt vzrdifzllesskab bag om teori og metode p2 den ene side og text p2 den anden. Nykritikkens autorlomi-opfattelse svarer til modernismens l'art pour  l'art. Problemet ligger ikke i, at nogle metoder kan vzre gode til at dirke nogle typer texter op, men i at metoderne tilskrives universel gyldighed.

Dekonstruktivismen har ydet et v~rdifuldt bidrag til at rydde den slags metafysiske konstruktioner af vejen. Men der ligger ingen tvingende logik i at drage de konklusioner, som dekonstruktivisterne har tendens til at gore. At ingen tolkninger lzngere kan gore krav p2 absolut gyldighed eller hegemoni, behover ikke at lede over i standpunkter af typen: alle tolkninger er lige relevante, lige gyldige og dermed i grunden ligegyldige. I praxis hzvder dekonstruktivisteme -som alle andre -deres tolknings gyldighed og relevans -med mindre de ender i  det totale tomrum, hvor ingen analyse Izngere er mulig, fordi der ikke findes nogen sikker standard at bedomme analysen udfra.

Texten er den fzlles standard, som tillader nogle tolkninger og udelukker andre. I texten findes der elementer, der er mere signifikante end andre. Storstedelen af den episke litteratur er f.ex. bygget op med et determinationspunkt, hvor tradene lzgges ud, et kulminations-punkt, hvor de knyttes sammen, og et konklusionspunkt, hvor de udredes. Ingen litterzr analyse kan unddrage sig en forstaelse af disse tolkningspunkter, ligesom enhver analyse mil forholde sig til de signifikante passager, til de vigtigste troper og figurer, til symbolsproget O.S.V.

,

i

Forskellige metoder kan have relevens inden for hver deres horisont, d.v.s. en relativ  gyldighed, hvor det gælder om at bestemme udstrækningen af og begrænsningen i gyldigheds-omradet. Det er bemærkelsesværdigt, at Umberto Eco i sit tidlige værk Opera aperta (1  962) koncentrerer sig om at abne tolknings-horisonten, mens han i en senere fase fors~ger at udstikke grænser for mulige fortolkninger i The Limits of Interpretation (1990).

I den gzngse analysepraxis bringes ofte flere metoder, synsvinkler og kontexter i  anvendelse i et eller andet blandingsforhold, ikke som resultat af et bevidst valg af metode eller kontext, men snarere ud fra en intuitiv forstaelse af, at texten ikke kan analyseres adzkvat ud fra kun ét  udgangspunkt. Denne form for analyse virker syntetiserende i dens bestræbelser p&amp; at samarbejde forskellige ikke-modstridende metoder. En anden almindelig form for analyse er den profilerende analyse, der rendyrker én  metode eller én  opfattelse, ofte med det formal at revidere eller supplere i forvejen existerende analyser og fortolkninger, hvor der er etableret en fast tolkningstradition.

Dines Johansen opstiller i sin artikel om »Litteraturforskningens  etos&lt;c6 ti (1itteratur)videnskabelige standarder. Jeg er ikke enig i alle Dines Johansens punkter (der tenderer mod udviklings-optimisme), men de er klare og velegnede som udgangspunkt for en diskussion. Jeg vil p2 tilsvarende made sammenfatte mine hovedsynspunkter, ikke i ti bud, men i elleve ledetrade for det fortsatte arbejde med litterzr analyse (in  casu Karen Blixens »Ringen«) og de altid pagaende bestræbelser for at udvikle teori og metode:

- 1)  Texten m2 være styrende for analyse og tolkning. Den sætter grznser og angiver en vifte af fortolkningsmuligheder.
- 2) Synspunkter, der ikke kan begrundes i texten, er analysen og tolkningen uvedkommende (overfortolkning).
- 3) Analysen ma kunne gore rede for textens struktur og alle signifikante elementer i texten (tolkningspunkter).
- 4) Texten kan kun tolkes tilfredsstillende  i relation til de kontexter, den fungerer i.
- 5) Texten lzgger selv op til, hvilke kontexter der er relevante for netop denne text .
- 6) Textens mangfoldighed af betydninger, dens polyfoni, udelukker, at vi kan n2 frem til nogen udtommende analyse.
- 7) Nye tider og nye metoder vil abne nye tilgange og afdække nye aspekter af  værket, og der er derfor umuligt at forestille sig en definitiv fortolkning.
- 8) Det er nodvendigt at bringe en række forskellige metoder i anvendelse for al opfatte de forskellige betydriingslag og -aspekter i tcxtcn og dcns

## enkelte dele.

- 9) Texten peger selv i retning af, hvilke metoder der er relevante i den konkrete analysesituation.
- 10)  Texten kan i sin polyfoni rumme forskelligartede udsagn, der til tider kan sammenfattes i en komplex helhedsopfattelse af texten og til andre tider indeholder modstridende betydninger, der n ~ a fastholdes uden fors0g p i   teoretisk  reduktion.
- 11) Tilsammen danner disse metodiske tilgange en sammensat inklusiv metode, der fungerer pluralistisk.

Disse ledetrade vil jeg anvende i analysearbejdet med Karen Blixens »Ringen«, hvor jeg vil rendyrke syv forskellige analyser, der udspringer af syv forskellige synsvinkler p i   texten. Det er for meget at tale om syv forskellige metoder. En analyse i  lyset af folkeeventyret og en analyse, hvor fortzllingen anskues som kristen faldmyte er snarere kontext-bestemt end metode-bestemt. Det vil ogsa vzre for meget at pasta, at de Øvrige fem analyser er fuldstzndig metodisk rendyrkede (det ville give for mange analyser).

»Ringen« er den sidste fortzlling i den sidste samling, Karen Blixen fik udgivet i sin levetid, Shhne-Anekdoter (1958). Nar Blixen anbringer den her, giver det fortzllingen en szrlig vzgt, iszr fordi det ikke er den sidst skrevne. »Ringen« blev fgrst udgivet p3 engelsk i 1950 og senere fortalt i Danmarks Radio p3 dansk i 195  1.

Robert Langbaum placerer i sin omtale af Sk~bne-Anekdoter »Babettes Gzstebud«, »Storme« og »Den ud~delige Historie* som de tre store fortzllinger i samlingen, mens han betragter »Ringen« som en interessant epilog: »De fa knappe akkorder, der lyder i »Ringen«, danner en interessant epilog til bindet«. Efter min opfattelse er »Ringen« en meget tzt, intens og koncentreret fortzlling blandt de bedste i Blixens forfatterskab. Blixen naede selv at forberede to bind udvalgte fortzllinger, som udkom i  1963 under titlen Fra det gamle Danmark, og her er »Ringen« den eneste fortzlling fra Skczbne-Anekdoter, der er optaget i samlingen.

## l . Fortdingens  forlqjh

## -en narratologisk-semiologisk-strukturalistisk analyse.

Lise er den centrale person i »Ringen«, og det er hende, vi folger gennem fortallingen fra dens deteminations-punkt, hvor Lise fØler friheden i den totale hengivelse til sin mand uden hemmeligheder af nogen art, over kulminationspunktet i det altafgflrende mode nied faretyven til koriklusions-punktet, hvor hun beslutter sig til at holde modet hemmeligt for Konrad. Tolkningen af fortzllingen m A   tage sit udgangspunkt i en sammenkobling og meningsanalyse af disse tre knudepunkter.

I fortzllingen og novellen -opfattet som episk kortgenre -horer hver af de tre punkter nom-ialt hjemme i deres respektive afsnit: 1)  determinations-punktet i et generelt baggrunds-afsnit, hvor fortzllingens tema introduceres, 2)  kulminations-punktet i et centralt afsnit, hvor den begivenhed, som fortzllingen vil berette om, finder sted, og 3) konklusions-punktet i et opsummerende slutafsnit, der samler tradene. I »Ringen« finder vi bade et baggrundsafsnit og et centralt afsnit (der starter med: »Det var en dejlig Junimorgen«), hvorimod fortzllingens pointe her er bygget ind som sl~itreplik i det centrale begivenhedsafsnit. Fravzret af et konkluderende afsnit er med til at understrege fortzllingens »abne« slutning.

I den korte episke genre er tilvzrelses-tolkningen lagt ind i én  enkelt begivenhed, der bliver altafg~rende -i niodsxtning til den lange episke genre (epos og roman), hvor helten bev~eger sig gennem en kzde af begivenheder, der tilsammen stykker et billede af ham sammen, danner hans personlighed, udvikler ham eller nedbryder hans identitet. Denne forskel bevirker, at skredet i personlighed eller erkendelse i kortgenreri m2 ske i form af en Abenbaring, en forvandling eller en anden radikal zndring som folge af den skelszttende oplevelse, heltinden kommer ud for.

I »Ringen« forvandles Lise i modet nied faretyven. Han sammenlignes med en skovdzmon, hvor »selve Synet af ham, forvandler Verden for det Menneske, der moder ham.« Og med Lises forvandling forandres ogsa forholdet til Konrad altafgorende. De folges ad ud til farefolden, men begiver sig hjemad hver for sig. Konrad opfordrer Lise til at g i   ganske langsomt hjemad, »saa indhenter jeg  Dig.« Og efter at han er fzrdig med at se p2 farene, svinger han rask ad stien: »Han indhentede hende hurtigt.« I virkeligheden  indhenter han aldrig Lise igen. Hendes oplevelse i skoven er hendes alene, og den skiller dem uigenkaldeligt ad.

Lise er fuldstcendig klar over rakkevidden  i den oplevelse, hun har vzret ude for. I modsztning til Lise, der viger bort fra stien (med alle de moralske implikationer, det indeb~rer), folger Konrad stien frem og tilbage, og han er helt den samme, efter at de modes igen p i  stien. Han er heller ikke i stand til at opfatte betydningen af de signaler, Lise udsender, hendes tavshed og hendes kolde hand: »Den var saa kold, det var ikke ganske den Haand han sidst havde kysset.«  Og han forstar ikke ringens symbolske betydning og den dybere mening, dcr liggcr i, at Lisc taber dcn. I stcdct opfatter han tabel som et praktisic problem, der kan loses ved at kpbe en ny ring.

Da Lise skilles fra Konrad, bevzger fortzllingen sig central-perspektivisk med hende. Det betyder, at lzseren er p2 h ~ j d e med de oplevelser, Lise kommer ud for i medet med faretyven, og de refleksioner, hun gor sig i den anledning. Denne viden sztter os i stand til at gennemskue bade Konrads naivitet og Lises lØgn i slutningen af fortzllingen og til at forsta, at den afstand, der opstar mellem dem, rna f2 Gdelzggende konsekvenser for deres ~gteskab.

Ved at sammenholde den paradoxale formulering i determinations-punktet, hvor Lise »f@lte  med sig selv, at hun for f ~ r s t e Gang i sit Liv var fri som Fuglen i Luften, fordi hun fra nu af aldrig kunde tznkes at have nogen Hernrnelighed for sin Mand« med dementiet i konklusions-punktet, hvor hun vzlger at hemmeligholde sit mede med firetyven, kan vi se skredet i hendes selvforstaelse.

Fortzelleren er fortrinsvis til stede i &gt;,Ringen«  som implicit fortzller p2 niveau med personerne, d.v.s. Lise, nieii enkelte vurderinger, generaliseringer og retoriske sporgsmal ud over personernes niveau peger i retning af en explicit fortzller. I skildringen af mpdet med firetyven trzder fortzlleren et skridt til--bage og afsl~rer sin tilstedevzrelse: »Hvad der foregik under det [modet] kunde kun gengives pantomimisk« (min kursivering). P2 den made understreger Blixen oplevelsens skelszttende karakter fortzlleteknisk.

i

Hvis vi anvender Greimas' S-nzodel tager Lises bevzgelse fra Konrad, som hun netop har etableret et kontrakt-forhold til i kraft af giftemalet (K), v z k  fra ham (K), videre til faretyven i lielligdommen (F), fra faretyven idet hun frigives (F) og tilbage til Konrad (K) sig ud p2 denne made:

Den forl$bsmodel,  der er ridset op, kan suppleres med en pr~dikatmodel, der specificerer forskellene i Lises og Konruds udvikling. Problemstillingen ligger i Lises og Konrads overgang fra barn til voksen. Giftermalet med Konrad beleg~ier for Lise del sociale aspekl af  oveigaligeii, iiielis del sexuelle og det psykologiske aspekt for Lises vedkommende realiseres af faretyven. I modszming til Lise klarer Konrad ikke overgangen p2 det sexuelle og det psykologiske plan:

| Lise:     | socialt     | - parat   | o   | +parat   |
|-----------|-------------|-----------|-----|----------|
|           | sexuelt     | - parat   | x   | +parat   |
|           | psykologisk | - parat   | x   | +parat   |
| Konrad:   | socialt     | - parat   | o   | +parat   |
|           | sexuelt     | - parat   |     |          |
|           | psykologisk | - parat   |     |          |
| firetyven | socialt     | - parat   |     |          |
|           | sexuelt     | - parat   | x   | +parat   |
|           | psykologisk | - parat   | x   | +parat   |

Modellen viser, at det lykkes Lise at gennemf01-e  overgangen fra barn til voksen p i   alle tre planer, mens Konrad kun bliver socialt parat, d.v.s. hun opnar en sexuel og psykisk parathed, som Konrad ikke nar frem til, og som bevirker, at det ikke bliver ham, men firetyven, der indvier Lise.

## 2.  Lises individuation

## -en  psykoa~zalytisk  tolkning.

For Jung beskriver individuations-begrebet den udvikling, som alle -iszr unge i overgangen fra barn til voksen -mi gennernga for at n2 frem til en forstaelse og accept af  sin egen sammensatte personlighed, selvet, og specielt til de ubevidste krzfters betydning. Lise befinder sig stadig i barndommens verden, da hun trzder ind i zgteskabet med Konrad.  Men umiddelbart efter melder sexualiteten sig og g0r sine stadig stzrkere krav gzldende, f ~ r s t e gang da hun bes~ger firefolden med Konrad, og hendes tanker fir hende til at rodme.

P i   dette tidlige tidspunkt har hun ingen fornemmelse af de sexuelle krzfters styrke og deres radikale udfordring af Iiendes personlighed. Overjeg'ets samvittighedsfulde kontrol sntter sig kun igennem som en r~dmen. Hendes erotiske tanker belzgges ikke med moralske ladninger, slet ikke med tabu.

Tvzrtimod forbindes de med lykkef~lelse. Helt forskellige inipulser trznger fra overjeg'et og fra id'et frem til jeg'et uden at komme i konflikt. Lise nikker anerkendende i sin moralsk bestenite harme, da Mathias fortzller, at han vil klynge morderen op med sine egne hznder. Og samtidig tzenker hun p A   ulven i historien om R ~ d h z t t e p i   e n  m i d e ,  der giver hende en s t z r k  lystf~lelse i form af sma velbehagelige kuldegysninger, der iler ned ad ryggen pa hende. Heller ikke her kan vi  vzre i tvivl om de sexuelle konnotationer.

De ubevidste krzfter i Lise har nu naet en styrke, hvor de m3 erkendes og integreres i personligheden.  Konrad er ude af stand til at f o r l ~ s e de erotiske krafter i hende. Han forstar pa intet tidspunkt, hvad der rØrer sig i  Lise, men bekymrer sig kun om sine praktiske g ~ r e n ~ a l med firene. Derfor ma hun begive sig ud p i   sin personligheds-dannende fzrd alene -p2  én  gang paradoksalt og konsekvent sendt af sted af sin mand.

Da hun forlader Konrad for at s13 ind p3 den bugtede, vanskeligt frernkonimelige sti, befinder hun sig stadig i sin dobbelte tilstand, hvor den latente konflikt endnu ikke har spidset sig til: p i   den ene side har hun besluttet at vzre lydig mod Konrad -pa den anden side er hun i fzrd med at frigore sig fra ham, symbolsk markeret ved at hun tager sin strihat af for at mzrke luften pi ansigtet og i haret. S A   snart liun ikke lnngere kan se (og ikke ses af) Konrad, bliver konflikten manifest. Lise stilles i  eii valgsiturition:  skal hun blive pa stien, den vej Konrad har udstukket for hende? eller skal hun f ~ l g e den tilskyndelse, hun marker, til at vige af og trzenge ind  i skoven? De symbolske ladninger af stien som »den rette vej« og skoven som »driftemes sted«, den m~rke ikke-erkendte del af personligheden, ligger lige for.

Lise give efter for sin tilb~jelighed, men ikke uden at moralske anfzgtelser sØger at holde hende tilbage fra skovens -underbevidsthedens -dybder. F ~ r s t hznger en kvist fast i garneringen pa hendes kjole. Lidt senere griber en gren fat i hendes har. Og til sidst trceder hun pa sin kjoles~m. Hun negligerer alle tre advarsler og konfronteres pludselig med sine egne dyriske drifter, udspaltet af hendes egen psyke i faretyvens skikkelse. Hun oplever de d ~ m o n i s k e faretruende kmfter, som driver deres spil i  dybtliggende lag af det kollektive ubevidste, fØrst som en rzedsel og en gru, senere som en sexualitet, hendes bamdom og zgteskab har skzermet hende imod. Oplevelsen er s2 voldsom og piltrangende, at Lise m A   f o r s ~ g e at tilintetg~re den. Hun besvzrger faretyven ved ringen i sin hand »om at slette en Gru ud af hendes Liv, saa at den aldrig, aldrig havde fandtes deri.« Men oplevelsen, det blotte syn af faretyven med alt, hvad det indebzrer, er uigeiikaldelig.

Lises mØde med firetyven forl~ber i  tre faser. F ~ r s t etablerer de, alene i kraft af at de ser p8 liinanden, en sympatisk kontakt, der udsletter alle sociale og aiiclie foi.skellts iiitslltsiii cleiii og lader dem s t i  over for hinanden som ung kvinde og ung mand. I anden fase glider kontakten over i fysisk beroring, uden at Lise viger tilbage (hendes fingre sk;~lver ikke under beroringen). Til sidst forenes de -stadig p2 symbolplanet -i et samleje, hvor hans erotiske ophidselse kommer til udtryk i ansigtet, der bliver hvidere og hvidere, til det i den orgiastiske kulmination gennemlyses af »den forunderlige Fosforglans«.

Mens Konrad for Lise reprmenterer xgteskabet som social tryghed og kzrligheden i dens ateriske aspekt, symbolsk udtrykt i ringen, inkamerer faretyven den r2 fysiske kraft, og han realiserer hos Lise kzrligheden i erotisksexuel henseende. Han afviser ringen, fordi han ikke onsker at forene sig med hende p2 zgteskabets niveau. I stedet tager han hendes lommetflrklade, som han -med store vanskeligheder -borer  kniven ned i og ind  i skeden. Faretyvens deflorering af Lise beskrives i handfaste sexual-symboler, hentet fra Freuds sylnboltolkninger i dr0mmetydningen.

Modet med faretyven er ikke Lises forste besflg i den lille lysning i skoven. Hun har én  gang tidligere vzret der med sin hund, hvis navn Bijou (smykke) antyder Lises rolle  som zgteliustru.  Dengang oplevede hun stedet som et skovkammer, »en alkove med gyldengrflnne Oinlizng«, et zrbart sted, helt i pagt med zgteskabet. Forste gang var hun en ung pige, der legede. Nu bliver legen pludselig alvor. Hun er inodnet s2 nieget, at hun har opnaet en parathed, og dermed andrer stedet karakter for hende. Den gronne alkove er blevet omdannet til et vildt dyrs hule, skovkanm~eret  il en skovgrotte.

Lise oplever i modet med faretyven en (iild)vielse, der er langt mere skelszttende for udviklingen af hendes personlighed end den kirkelige vielse til Konrad. Ægteskabet med Konrad  loser ydre sociale problemer. Vielsen til faretyven derimod gor hende til voksen kvinde, der oplever og erkender de dybtliggende krzfter i psyken, dels af livets gru og rzedsel, dels af lyst og erotik. Han forl~ser Lise og sztter hende fri, ikke kun ved at slippe hende efter deres erotiske forening, men ogsa i en langt niere vidtrzkkende betydning. Problemet bestar for Lise i, at Konrad ikke gennemgar en tilsvarende udvikling, og at det derfor ikke kan blive ham, der indvier og forloser hende. Derfor in2 hun opfatte det p2 den made, at alt er forbi.

Over for denne i hovedsageri freudianske tolkning af modet kan vi sztte en jungiansk  inspireret, der ser faretyven som Lises skygge, hendes uintegrerede animus. I mgdet ined faretyven erkender hun denne fortrzngte side af sig selv og indoptager den i sin personlighed. Derigennem bliver hun en hel person, der forst nu szttes i stand til at etablere et holdbart forhold til Konrad. Ringen udtrykker i jungiansk  samn~enlizng netop det hele jeg. Efter min opfattelse er der dog mange trzk i fortzlliiigen, der i inder streger det fatale i Lises oplevelse p2 en made, som ikke tillader en skian tolkning.

## 3.  Lise og ulven

## -»Ringen« i lyset a f   folkeeventyret

Fortzllingen tager sit udgangspunkt, hvor folkeeventyret slutter, i slutformlen: D . . . og de levede lykkeligt til deres dages ende.« Denne sidste del af formlen indgar i teksten som dnkket citat. Hvad der gar forud, beskrives yderst kortfattet: de unge overvinder i kraft af deres kzerlighed  forskellene i rang og penge og far hinanden. Men demled er problemerne ikke l ~ s t . Tvnrtimod dukker de virkelige problemer f0rst op, efter at Konrad og Lise har faet hinanden.

Overgangen fra barn til vokseri, de vanskeligheder og mulige fejludviklinger, der kan vaere forbundet med denne passage, er temaet for en lang rzkke folkeeventyr. Hvis det ikke lykkes at indga et passende giftermal, eller hvis der mellem den unge kvinde og den unge mand er sociale, psykiske eller sexuelle problemer af en eller anden art, kan det skabe uoverstigelige vanskeligheder for den familiedannelse, der afg0r hvilken social status og sikkerhed, de unge kan opna i deres voksenliv.

Folkeeventyret hmrer i sin typiske form hjemme i feudal- samfundet blaridt den brede befolkning pil landet, for hvem denne type problemer m i   vzre meget centrale. Men ogsi ved den modsatte pol i feudalsamfundet, hvor Karen Blixen bevxger sig i sin fortnlling, har familiedannelsen afgorende betydning for fordeling af arv, gods, rang og titler, og problen~atikken er derfor gmndIzggende deri samme i »Ringen« so111  i folkeeventyret.

Det lykkes at overvinde de sociale forskelle og modstanden hos Lises fornldre, men tilbage star problemer af psykisk og sexuel art, som bunder langt dybere, og som viser sig at vzre fatale. Lise er hverken psykisk eller sexuelt parat til at fungere som kvinde, som hustru  og som mor. Selv om hun er nitten, er det ikke lznge siden hun har forladt barnelegen, og i stedet for via giftermalet at bevzge sig frem mod den voksiie verden  regrederer hun og vender »tilbage til sin barndoms lykkelige verden«,  hvor hun kan genoptage sin leg inden for trygge og stabile rammer.

Konrad fastholder hende som barn ved at patage sig rollen som faderen, der sØrger for, at der ingen sten findes og ingen skygge falder p3 hendes vej. Han fungerer som mand p i  det sociale og arbejdsmzssige plan. Til gengzld er han fuldstnndig ude af stand til at forsta Lises vagnende erotiske ffllelser. I den henseende er han -som Lise papeger -en dreng, der ikke er parat til at t r z d e  ind i  voksenverdenen.

Problemerne mellem  Lise og Konrad opstar, fordi de ikke befinder sig p i samme trin i deres udviklirig som unge. Konrad er ikke parat til at ffllge Lise i hendes passage fra barn til voksen, og derfor bliver det heller ikke ham, der kommer til at forlflse  hende. Huri rnA begive sig af sted alene og selv sØge den sammenhzng, der kan give hende de n~dvendige impulser -uden  for aegte- skabet.

Allerede da Lise forlader Konrad, far vi et signal om,  hvad det er, hun begiver sig ud pa. I folkeviser og -eventyr sztter den gifte kvinde altid haret op og skjuler det under en zrbar hovedklzdning som tegn pa, at hun er trofast eller den unge kvinde, der at virke erotisk udfordrende. Nar en gift kvinde tager hatten af og lader sadan kan vi ogsa tolke, at Lise tager sin store strahat af og giver Konrad be-

hustru. Det udslaede har er forbeholdt enten s k ~ g e n ~nsker haret flagre frit, signalerer det et bevidst eller ubevidst onske om utroskab -og sked p8 at baere den hjem.

Fortidlingen giver selv en tolkningsn~gle til at forsta Lises mode med faretyven i lyset af folkeeventyret. Allerede da Mathias fortzller om indbruddet og slagsmalet i farehuset, kommer Lise til at txnke pa ulven i historien om den lille R ~ d h z t t e . Dette eventyr findes i mange versioiier med vidt forskellige slutninger, der peger i retning af ineget varierende fortolkninger. F ~ l l e s for dem er, at de handler om Rodhzttes mode med sexualiteten, og de fleste laegger ikke skjul pa, at ulven voldtager Rodhaette.  I folkeeventyret er aede-akten ofte et symbolsk udtryk for den sexuelle forening.

I »Ringen« foretages koblingen mellem faretyven og ulven direkte. Det bliver flere gange nzvnt, at han bryder ind som en ulv, rover som en ulv og i det hele taget opfattes i skikkelse af ulven. NSr Konrad er bange for faretyvens/ulvens indtrzngen i  sin firefold, ligger der heri en symbolsk ladning. I mange folkeviser :intydes forforelse og aigteskabsbrud i en metaforik, hvor svin, hjorte eller andre dyr bryder ind  i mandens have og roder op i jorden, underforstaet: manden er ikke i stand til at forsvare sit hjem mod truslen udefra. Tilsvarende foregriber Konrads arigst for faretyvens indtrzngen utroska-

ben senere i fortzllingen.

I folkeeventyr  og folkevise har handlingens »steder« stor symbolsk betydning. Huset eller garderi reprzsenterer det sikre og trygge, som kan kontrolleres rationelt, mens dzmoniske krzfter driver deres spil i den vilde natur, i skoven, pa heden og i mosen. P2 samme made i »Ringen«. Her bevzger Lise sig sammen med Konrad forst gennem haven og parken, stadig den civiliserede natur, over engen, mellem grupper af store trzer, over en baek og langs en lille skov, ud til farefaldene. P A   vej tilbage gAr hun p2 bugtede stier langs krattet og skoven og fristes af de dxnioniske krzfter, der har deres tilholdssted her. Da

Lise m ~ d e r faretyven, bliver han netop beskrevet som skovdamon.

I modet med faretyven bliver Lise ung kvinde. FSretyven  kaldes skiftevis mand, dreng og mand p(l en made, som fol-tzeller,  at ogs8 han star umiddelbart forari den forlosning, der skal gore liaril voksen. I modsztning til Korirad e r faretyven »parat«, og derfor bliver det I-iain,  der I-ealiserer  Lises erotiske, sexu- elle og psykiske modning. Som i  folkeeventyret sker dette ikke gennem en lang proces af oplevelser og erfaringer, men i en pludselig forvandling, der med ét  slag zndrer Lises personlighed.

Det er stzrke og farlige kræfter, der slippes 10s. Nar de én  gang har nizrket den, der kommer i beroring med dem, er der ingen vej tilbage. Godt nok bliver Lise ikke z d t  af ulven, men i  realiteten kommer hun ud for przcis det samme som R~dhztte, der introduceres til livet som voksen kvinde af eventyrets ensomme ulv -blot beskrevet i et andet, men lige s i   klart symbolsprog, der ikke efterlader tvivl om den sexuelle karakter af modet med faretyven.

Da Lise m ~ d e s med Konrad langere fremme ad stien er hun kommet et skridt foran ham, et altafg~rende skridt der g0r hende til kvinde, mens han stadig kun er dreng, psykisk og sexuelt set. Lise er sig bevidst, hvad modet med faretyven har gjort ved hende og ved forholdet til Konrad. Hun er klar over, at alt er forbi. I folkeeventyrets kontext star ringen for den ubrydelige forening mellem (zgte)n~and og kvinde, og nar Lise tager ringen af og tilbyder faretyven den, har det karakter af utroskab. L ~ g n e n til slut gmr det helt klart, at Lise fastholder sin nyvundne position og erkendelse. Hun kan ikke vende tilbage til zgteskabet.

Fortallingen adskiller sig fra folkeeventyret ved at foretage en modsat rettet bevzgelse. Folkeeventyret  starter med at ridse problemerne op for derefter (i symbolske og magiske ternler) at skitsere heltindens (heltens) opgaver og losningen af dem, der f ~ r e r frem til, at heltinden bel~nnes ved giftermal og det nygifte par lever lykkeligt til deres dages ende. I Blixens fortzlling gar det stik modsat: udsigten til det lykkelige zgteskab denienteres og forholdet ender i ulykke. Eventyrets risiko for fejludvikling realiseres her.

.

.. -

## 4.  De feudale  VRI-diers sammenbrud -en marxistisk, ideologikritisk analyse

Det er ikke tilfzldigt, at handlingen  i  »Ringen« er henlagt til tiden omkring 1800. Omkring dette tidspunkt oplflses stavnsbandet, fzsteforholdet ophzves for stadig flere bflnder, og mange @ide flyttes ud. Samtidig med disse zndnnger i selve feudalsamfundet bryder det borgerligt kapitalistiske samfund igennem i byerne med en voksende handel, manufaktur og begyndende industri. Demled begynder ogsa udviklingen af en arbejderklasse, der manifesterer sig for forste gang i forbindelse med t~mrerstrejken i K0benhavn 1794.

Konrad og Lise lever inden for feudalsamfundets rammer med dets faste, stabile samfundsorden -tilsyneladende. Selv om deres forhold ikke er problemlost, lykkes det at overvinde forskellene i  rang og penge, der ikke frem-

/

j

lever ingen (k1asse)mods~tninger. risk med sin herre og er villig til at klynge firetyven op med sine egne hznder.

trzder som absolutte mods~tninger mellem rig og fattig, men som forskelle

mellem hejadel og lavadel.

I gardens mini-samfund indtager den gamle tyske hyrde Mathias rollen som den »gode«, d.v.s. tilpassede, undersat, der accepterer sin faste plads og fylder den ud efter bedste evne. Hans forhold til »herren«  er harmonisk, og han opOver for trusler udefra stiller han sig solida-

)!

1

Faretyven derimod fremtrxder som prototype p i  den oprerske proletar, »klzdt i Pjalter, barfodet, og med  Klude vundet opad de bare Ben.« Han reprzsenterer den indtrzngende trussel mod feudalsamfundet fra det nye indui  strisamfund under udvikling. Han bryder alle normer og regler i detfeudale samfund, som pi3  sin side fors~ger at udskille ham og uskadeliggere ham. Kampen i naboens farefold, hvor illanden bliver drabt og drengen slaet bevidstles, samtidig med at firetyven selv sares, kan opfattes som symbolsk udtryk for en vzbnet klassekamp. NAr  fAretyven bryder ind i farefoldene, er det fordi han Ønsker at fa andel i de samfundsmxssige rigdomme, som han er udelukket fra.

Konrad tager efter Lises opfattelse ikke truslen alvorligt nok, nar han far medlidenhed med firetyveri og ser ham som en stakkel. En forstiende holdning opfatter Lise ligesom Grandnianla som en fare for samfundet. Konrad ,'bliver beskyldt for at vzre »Fritxnker«  eller »Frimurer«,  at tage afstand fra forestillingen om en guddommelig styring af samfundet og deltage i borgerlige konspirationer mod det (med en henvisning til det blomstrende  klub- og for-

eningsliv i  K~benhavn fra slutningen af  1700-tallet).

Mens de politiske reformteridenser i kanten af feudal-samfundet anses for at vzre farlige, opfattes bestrxbelserne p i  at udvikle landbrugets produktivitet positivt. Konrad placerer sig p i   linie med  de progressive krzfter i adelige kredse (af Reventlow's type), der genrieinf~rer forskellige landboreformer fra 1780'eme,  i og med at han eksperimenterer med engelske og tyske vzddere for at forbedre sin bestand. P5 den anden side er det ikke kun udfordringen fra det kapitalistiske  samfund og uansvarlige reaktioner pil denne udfordring, der truer feudalsamfundet. Sanimenbrudstendenserne findes i selve det feudale samfund, symboliseret ved de syge far, hvis sygdom forekommer uforstaelig.

I medet melle111 Lise og firetyven konfronteres to samfundssystemer og to vzrdiszt med alt, hvad det indebxrer. Lise oplever, at den store verden ikke ser ud, som hun havde forestillet sig i sin beskyttede lille-verden. Hun ser -og vier sig til -fattigdommen,  fredlesheden, den fuldkomne forladthed, som er proletarens lod, efter at huil ferst uden held har fors~gt at udslette den og mane den gru vaek, der folger hendes erkendelse.

Faretyven gnsker at blive anei-kendl, at blive indoptaget i  samfundet og at blive opfattet som menneske. Alt dette opnar han i modet med Lise, der overskrider den stigmatiserende opfattelse, som andre har af ham. Hun moder ham som en ung kvinde moder en ung mand, som ét menneske  moder et andet, uden at de sociale forskelle stiller sig hindrende imellem. Lise forstar ham, accepterer ham og forener sig med ham. Derfor angriber han hende ikke, men giver hende fri. Hun kan betyde doden for ham, men hun undlader at tilkalde hjzlp eller angive ham. ForstØrret op i samfundsmzssig malestok betyder det, at arbejderklassen tilkendes en plads i samfundet, at de fattiges og undergivnes vilkar bliver forstaet. og at forstielsen folges af et moralsk ansvar for de lave- ste i samfundet.

Lises mode med faretyven har ikke kun sociale, men ogsa sexuelle aspekter. Lises forening med Konrad er rent åndelig, mens faretyven tiltrzkker hende kropsligt. Han beskrives som mork og beskidt, dyrisk og voldelig, mens Lise er lys og ren. Deres mode kan opfattes som foreningen af samfundets over- og underkrop, den andelige og den fysiske dimension udspaltet i henholdsvis over- og underklasse, en forening der er vigtig, hvis samfundet skal fungere harmonisk.

Fortzllingen formidler ingen forstielse for de krzfter, der driver samfundsudviklingen. Den registrerer udviklingen som en irreversibel proces, et vilkar, der trznger ind og truer det existerende samfund og vzrdisystem med udslettelse. Derfor bliver grundtonen pessimistisk. Det ideologiske ~ n s k e om at fastholde feudalsamfundet, dets hierarkiske opbygning og patriarkalske  struktur, dets normer og vzrdier krydses af den uafviselige erkendelse, at samfundet ikke kan szttes i sta, men tvzrtimod udvikler sig pa en made, som destruerer de feudale vzrdier. I videre forstand er det, hvad Lises tanke »Alt er forbi« henviser til.

## 5.  Hvor gik Lise hen, da hun gik hjem -en  feministisk  analyse

Lise er den centrale figur i »Ringen«. Hun er kvinden i den erotiske trekant med Konrad og faretyven, og det er hende, vi folger, forst i zgteskabet med Konrad og derefter i den symbolske sexuelle forening med faretyven, som f@rer hende frem til en ny erkendelse af sig selv som kvinde. Det er med andre ord en kvindeproblematik, der star i centrum for fomllingen: sporgsmalet om

hvad der giver kvinden hendes identitet som kvinde.

I zgteskabet med Konrad fortsztter Lise med at leve som barn. Hendes opgaver begrznser sig til at borste sit har, ordne sit linnedskab og sztte sine blomster i vand. Disse opgaver udforer hun p i   samme made, som hun forhen

(

'i

i

j

legede med dukker. Konrad patager sig rollen  som beskytter og lover, at der ikke skal findes nogen sten eller falde nogen skygge pa hendes vej. Lise trzder fra én  beskyttet verden direkte ind i en anden, og den ene beskytter (faderen) afleses af den anden (manden). Konrad bliver i  realiteten en ny faderfigur for Lise.

I fortailingens patriarkalske samfund levnes der kun et ganske lille rum for kvinden til at udfolde sig i. Lise er fuldst~ndig fritaget for enhver form for at arbejde og ansvar i forbindelse med gardens drift. Husholdningen forestas af tjenestefolk. Der antydes intet om andre pligter eller opgaver. Det herer til Konrads rolle som adelsmand, at han kan friholde sin hustru for alt manuelt og pligtbetonet arbejde.

I stedet kan Lise koncentrere sig om, hvad der har med hendes udseende at gere. Hendes identitet i forholdet til Konrad ligger i hendes funktion som pynharet, hun bzrer en hvid, klar kjole og har en italiensk strahat med lysebla band p2 hovedet. Det er ikke tilfzldigt, at hendes lille hvide skedehund hedder »Bijou«. Alt ialt tager hun sig ud  som en af  de unge

tegenstand: hun b~rster kvinder pa Fragonards rokoko-malerier.

Lise er i udgangspunktet lykkelig for sin ubekymrede tilvzrelse, der viser sig at vzre fyldt med leg og gzkken, morgenkaffe og aftente, heste og hunde, men i lzngden kan disse beskzftigelser ikke tilfredsstille hende. Pa turen ud til farefolden oplever hun for f ~ r s t e gang, at hun er jaloux pa Konrads arbejde. Lises tanker meddeles i dzekket direkte tale: hun konstaterer bittersedt, at hun bliver slzbt med ud for at se p2 farene, blot for at blive sendt hjem af en utalmodig z g   temand.

Lise begiver sig hjemad »som han havde befalet hende, for hun ville vzre ham lydig i alting«, men hendes ironisk-dictancerende tanker virker som et signal om, at lydigheden er ved at n2 sin gramse. Pa vejen hjem oplever hun, hvad hun ikke fer har oplevet: at vzre helt alene, ogsa uden Bijou. Det er ferste gang hun kan forholde sig til sig selv uden at vzre defineret i forhold til Konrad og uden at vzre last fast i  sin rolle som adelig hustru, d.v.s. pyntegenstand.

1

Her starter Lises frigerelsesproces. Hun befinder sig uden for gardens beskyttede verden og uden for Konrads beskyttelse. Umiddelbart efter at hun er skjult for mzndene, beslutter hun sig til at handle egenradigt og sztte sig ud over den lydighed, som hun har underkastet sig i forholdet til Konrad, uden at vide, hvad det kan fere med sig. Huri forlader den udstukne sti og bryder p i

den made med mandens patriarkalske herredemme.

Hun er i grunden p i  intet tidspunkt tradt ind i sin nye identitet som »Lovise, den unge kone«. Det er ikke i rcgtcskabet, hun bliver i  stand til at finde frem til sin kvi~idelighed. For at rcaliscrc dcriric kviiidclighcd mi hun tvartimod bryde ud af zgteskabet og beg2 utroskab, men denne utroskab mod manden nuruner netop en troskab mod den kvindelighed i hende selv, som manden og zgteskabet ikke kan forl~se.

I medet mellem Lise og firetyven bliver der ikke vekslet et eneste ord, men de etablerer en visuel erotisk kontakt, hvor de iagttager hinanden, inden de bererer hinanden, for til slut at forene sig sexuelt. Lise spejler sig i faretyven og far -som i et troldspejl -sin egen sexualitet at se. S2 snart hun har taget sin nye identitet som kvinde, psykisk og sexuelt, til sig, udsletter faretyven sig og spejlbilledet forsvinder.

Lise f ~ l e r , »at i denne stund skete der noget, alt blev forandret« og tarnker bagefter:  »Alt er forbi«. Med andre ord: hun oplever det afg~rende, der sker med hende, f~lelsesmzssigt, og hun tager det ind bevidsthedsm~ssigt.  Denne stzrke kvinde-bevidsthed  star i skarp kontrast til Konrads, mandens, totalt manglende fornemmelse endsige forstaelse for, hvad der er sket med Lise. Hun er ét  altafg~rende skridt foran. Allerede inden medet med firetyven har Lise set Konrad som forstandig og lzrd i alt, hvad der har med hans arbejde at gØre, men som en lille dreng i f~lelsesmzssig henseende. Lise oplever sig selv som hundrede A r   zldre p8 en mide, der antyder, at hun som kvinde langt bedre forstar de psykiske dybder end Konrad gØr som mand.

Fortzllingens kvindelige hovedperson har fundet sin nye identitet uden for zgteskabet, ikke som den unge kone ?&gt;Lovise«, men som den frigjorte, selvstzndigt f~lende, tznkende og l-inridlende  kvinde »Lise«. Denne nye kvinderolle far katastrofale fØlger for det traditionelle zgteskab med dets patriarkalske opbygning, selv om fol-mllingen slutter p2 en i-iiade, som lader det sta abent, om Lise bliver i zgteskabet med sin nyetablerede bevidsthed, eller om hun bryder ud.

Mens Lise i starten af fortzllirigen oplever friheden i den totale hengivelse til manden (at hun ikke kan tznkes at have hemmeligheder for ham), s2 er hun gennem medet med faretyven, der reprzsenterer en anden mandstype, naet frem til en selvstzndighed, hvor hun ikke hzefter sin identitet op p2 forholdet til manden. Hun hviler i sig selv som kvinde og hzvder sin selvstzndighed ved at holde hemmeligheder for sig selv.

## 6.  Lise mellem s k ~ h n e og valg -

- en ontologisk-existentiulistisk tolkning

Mgdet med faretyven er skzebnesvangert for Lise i ordets egentlige betydning: svanger med skzbne. Hendes og Konrads kzrlighed har efter mange genvordigheder overvundet modstanden hos Lises forzldre, som ikke mener, at Kon-

/

i

i

I

rad er noget passende parti  for hende. Med zgteskabet udstikkes deres livsbane -tilsyneladende. De har naet en lykke-tilstand, som de forestiller sig vil vare »til deres Dages Ende«. Men tilvzrelsen stiller mennesket over for skzbne-svangre ~jeblikke, hvor alt kan zndre sig, og livet kan skifte retning -og det er netop hvad der sker for Lise i modet med faretyven.

Lise er gaet ind i zgteskabet med den forestilling, at hun aldrig kan k n k e s at have hemmeligheder for sin mand. Hun tager sin skzbne p i  sig, idet hun beslutter at udfylde den plads i tilvzrelsen, som hun far tildelt, og realisere sig selv inden for de udstukne rammer. Men selv om Lise har valgt giftermalet med Konrad, bade f~lelsesrnzssigt og rationelt, lever hun uegentligt i zgteskabet, hvor hun lader andre (Konrad) bestemme for sig i stedet for selv at tage ansvaret for sit eget liv p2 sig.

Derfor n18  Lise p2 et eller andet tidspunkt blive stillet over for et krav fra tilvzrelsen orn, at hun m8 trzde ind som subjekt i sit liv. Og det er netop, hvad der sker i modet med faretyven. Det skzbnebestemte ligger i, at indre krzfter i Lise driver hende frem mod mgdet pi3 en made, som gor det umuligt for hende at undvige. De krzfter, der tilskynder hende, er stzrkere  end de krzfter, der holder hende tilbage (kvisten og grenen).

P2 hjemturen fra farefolden prover hun for forste gang at vzre helt alene. Hun fornemmer beruset, at landskabet omkring hende er fuld af forjzttelse, og denne oplevelse giver hende en ny selvbevidsthed og en fmlelse af, at hun ejer hele verden, landskabet og svalerne: »For de var hans, og han var hendes.« Fra den fuldstzndige underkastelse svinger hun over til en ekstrem selv-overvurdering, der ikke rummer nogen adzkvat vurdering af hendes egen placering i forhold til omverdenen.

Lise begar i realiteten hybris ved at sztte sig op over verdens skaber og alle verdens skabninger, og hun m2 derfor n~dvendigvis blive ramt af nemesis. Hun leger med tanken om for Konrad at »vzre forsvundet fra Jordens Overflade« og driver legen ud sin yderste konsekvens: »I  et eneste kort Gjeblik, inden hun raabte hans Navn til ham, vilde han klart forstaa, hvilket @de,  hvilket frygteligt, forladt Sted hele Verdensrummet ville vzre, naar hun ikke var i det.« Et ojeblik efter bliver legen blodig alvor. Hun bliver vzek for Konrad p2 en made, som ikke tillader hende at finde tilbage igen.

I modet med faretyven bliver hun konfronteret med sider af tilvzerelsen  og af sig selv, som hun ikke har forestillet sig i sin vildeste fantasi. Hun ser den ubodelige ensomhed og mzrker den gru, der folger med. Ringen fungerer som symbol pil zgteskabet med dets trygge verden, men den kraft, som er indeholdt i zgteskabet er ikke kraftig nok til at mane faretyven og den erkendelse, som han udloser, bort. Han lukker hendes ojne op for smertelige existensvilkar i den verden, der findes uden for gardens lukkede firkaiii, og lor sj~lelige dyb- der i hende selv, som zgteskabet med Konrad ikke har vzret i stand til at rumme.

Den nye smertelige viden, Lise har faet, kan ikke tilintetgmres. Hun m2 tage den med sig som et vilkar i sin tilvzrelse. Hvis hun fortsat skal kunne leve i forholdet til Konrad, m2 hun tage sin tilflugt til l ~ g n e n og over for ham fornzgte sin nye erkendelse, som hun m2 bzre alene. Konsekvenserne gar op for Lise i fuldt omfang, da Konrad p i 4   hjemturen sporger, hvad der er i vejen. Hun h0rer sin egen stemme sige, at hun har tabt sin vielsesring. Hun bliver fremmedgjort over for sig selv og splittet mellem den tryghed, Konrad reprzesenterer, og den intense erotiske oplevelse, som firetyven har givet hende, og som er forbundet med en ny existentiel utryghed, Lise m2 leve med i al fremtid.

Da Lise trzder ind i zgteskabet med Konrad, foler hun sig fri, fordi hun fra det tidspunkt ikke Izngere kan tankes at have nogen henirneligheder for sin mand. Denne paradoxale fornlulering dzkker over en opfattelse i retning af, at den totale hengivelse f r i g ~ r feilelsesinzssige krzfter. Men det skzebnesvangre inode dementerer dette begreb oin friheden til  fordel for et mere nuanceret friheds-begreb, som lader den enkelte stA alene med ansvaret for sine valg og beslutninger p2 godt og ondt.

Bade Lise og faretyven bevzger sig i deres m ~ d e pil kanten af deden. Hun ser sig selv med hans ~ j n e som en hvidklzdt skikkelse, der nzrmer sig, og som kunne vzre dmden. Han peger med knivsbladets spids mod hendes strube p2 en made, som ikke efterlader tvivl om, at han i yderste n0dstilfzlde vil drzbe. Men det er netop dodens nzrhed, der giver deres mode dets intensitet. Eros vinder i styrke ved at blive ledsaget af Thanatos.

Oplevelsens universelle karakter, der transcenderer de normale former for oplevelse og erkendelse, understreges  i beskrivelsen af tid og sted. Modet med faretyven foregar ordlmst, pantomiinisk, og det opleves som tidlost af de implicerede: »For de to Optrzdende i Paiitomiinen var det tidl~st, efter Klokkeslet tog det 4 Minutter.« Stedet for r n ~ d e t beskrives som en helligdom, et sakralt sted.

Lise drives ud over sine egne indre grznser og ud over de ydre grznser, som zgteskabet med Konrad sztter for hende. I modet med faretyven konfronteres hun med sider af tilvzrelsen og af sig selv, som hun ikke for har oplevet, og hvis existens hun ikke har kendt til. Heri ligger hendes skzbne-bestemmelse. Det er ikke meï:ifysiske  krzfter fra en transcendent verden, der griber determinerende ind. men kizefter, der ligger i hendes egen psyke, som driver hende frem mod det skzbnesvangre mode. Kun i kraft af at vzre en psykologisk fortzlling bliver den blixenske historie en skzbnefort~lling (Mylius, s. 127).

At Lises mode liled f(iietyvei1  er skxbnebestemt udelukker  ikke, at hun samtidig star i en valgsituation. Hun reagerer p i  skzbnens udfordring, dels ved at tilbyde firetyven sin vielsesring pii en made, som markerer, at hun sztter sit zgteskab som indsats, dels ved bevidst at lyve for Konrad og bevare modet som en hemmelighed. Hendes liv tager en anden retning, end hun havde forestillet sig, men gennem oplevelsen med faretyven danner hun sin egen uafhzengige personlighed, og hun vzlger at forvalte sin skzbne sadan, som hun @r.

## 7.  Lises syndefald

## -»Ringen« last som kristen syndefaldsmyte

Et paradis p2 jorden.  Sadan skildrer fortzllingen zegteskabet mellem Konrad og Lise -i  udgangspunktet. Den paradisiske tilstand er kendetegnet ved leg og gzkkeri, fortryllelse og henrykkelse, en lykke »over al beskrivelse« og en oprindelig uskyld, hvor Lise ikke alene ingen hemmeligheder har for sin mand, men hvor hun end ikke kan tankes at have hemmeligheder.

Men Lises paradisiske tilstand far ikke lov til at forblive uantastet. Som i den bibelske syndefaldsmyte przsenteres vi for et trekant-drama med deltagelse af kvinden, manden og fristeren. Allerede inden Lise m ~ d e r faretyven, f i r   vi et fingerpeg om hans identitet p3 symbolplanet, idet Konrad kalder ham for »Stakkels Djzvel«. I forlzngelse af de middelalder-teologiske tankegange, der ogsa przger fortzellingen andre steder, kan man ikke ustraffet nzvne djzvlen ved navn, uden at han viser sig. Derfor virker det logisk og konsekvent, at fristeren dukker op, kort efter at Konrad -uden  selv at vide det -har  manet ham frem.

I det jordiske  paradis, hvor Konrad og Lise lever, fungerer Konrad i realiteten som Vorherre, den der styrer og hersker uindskr~nket -eller i hvert fald som Vorherres stedfortrzder p i   jorden.  Han betegnes som »Herren« og kobles t z t  sammen med »Hyrden« i vendingen »Herren og Hyrden«, hvor hyrden kan tolkes som udtryk for Vorherre, der ofte i den kristne mytologi fremtmder som hyrde for menneskeheden eller menigheden, ligesom Kristus ofte fremstilles som offerlam med Abrahams ofring af Isak som antetype i Det gamle Testamente. I denne allegoriserende tolkning bliver faretyven og hans trussel om at bryde ind i Konrads farefold til djzvlen, der truer med at bryde ind i paradiset for dels at destruere skabelsens orden, dels at udfordre Vorherres uindskr~nkede herredflmrne.

Ogsa beskrivelsen af Lises forhold til Konrad rummer allusioner til Biblens fremstilling af Vorherre. Lise gar hjemad »som han har befalet hende« med den begrundelse, at »hun vilde vzere ham lydig i alting«. Hun kan ikke have hemmeligheder for ham. Og som fristeren viser sig for Eva, da hun bevxger sig bort fra Herrens asyn, s2 viser fristeren sig for Lise, straks efter at hun er uden for Konrads synsvidde. Lise er ulydig mod Konrads bud, idet hun viger bort fra stien og begiver sig ad forbudne veje ind i skoven, ligesom Eva var ulydig mod Herrens bud, da hun spiste af zblet fra Kundskabens Trz. Dybt inde i skoven, hvor Herrens lys ikke kan trznge ind, holder de morke djzvelske krzfter til. Her er det, at Lise moder fristeren.

Faretyven fremstilles som en frygtelig morkets figur, dxkket af snavs og blod, mens Lise moder ham som en hvidklzdt skikkelse. Hendes uskyldshvide farve understreges tidligt i fortzllingen, idet hun bzrer »en hvid, klar kjole.« De »Lette hvide Lammeskyer« antyder, at der endnu ikke er nogen fare p2 fzrde. Derimod har hun ladet »sin lille hvide hund, Bijou, blive hjemme«, hvad vi maske kan tolke som en antydning af, at hun er mindre beskyttet, da hun bevzger sig ind i skoven for anden gang, end da hun forste gang har Bijou med.

Vi ser igen Lise i hendes hvidklzdte skikkelse i den afgorende situation, hvor hun fors~ger at mane djzvlen vzk ved hjzlp af ringen med »samme h@je,  alvorsfulde Myndighed som Przstens, der med et helligt Symbol  bortmaner en ond Aand og nedstoder den fra Menneskenes Verden, til M~rket.« Denne beskrivelse minder om Lucifers fald og iledstodelse til helvede i de apokryfe skrifter. Men djzvlemaningen mislykkes. Fristeren er let at mane frem, men svzrere at mane i jorden  igen.

I stedet fortsztter fristeren med at binde Lise til sig. Det forste skridt er hans beroring med fingerspidserne af hendes fingerspidser -i en parallel til Michelangelos gengivelse af skabelses-beretningen  i Det sixtinske Kapel. Og derefter fuldbyrdes syndefaldet i deri sexuelle forening, der uigenkaldeligt tager hendes dyd, ikke blot i snzver sexuel forstand, men ogsa i en mere vidt&amp;ende moralsk betydning. S2 snart fristeren har gememfort sit forehavende, udsletter han sig og forsvinder, og Lise er fri igen. Men hun er mzrket én  gang for alle.

Lise gentager Evas synd og udszttes derfor ogsA for Evas fald. Hun gennemgar menneskehedens syndefald, sadan som det opfattes i den kristne mytologi, og vier sig p A   samme made til »hele Verdens Synd og Sorg«. Men det er ikke kun synden: sexualiteten og kropsligheden, der kommer ind i verden. LØgnen og hemmeligheden dukker op i samme Andedrag, da Lise p A   Konrads sporgsmal, om hun kan tznke sig, livor hun kan have tabt ringen, svarer: »Nej, det kan jeg sletikke tznke mig.« OgsA her fungerer Eva som antetype for Lise med sit forsog p A   at skjule sig og sin Iogn for Herren.

Syndefaldet og uddrivelsen af paradiset betyder, at Lise m2 erkende de nye harde vilkar, ikke mindst den fuldkori~ne forladthed, der hcnviscr Lisc til sclv at tage hand om sin tilvzrelse uden sikkerhedsnet. Det er denne erkendelse, hun forniulerer i tanken »Alt er forbi«. Syndefaldet er universelt i sin karakter, men faldet finder samtidig sted ogsA p8 et andet plan, hvor Lise bryder det troskabsl~fte, hun har givet Konrad foran altret en uges tid i forvejen. I forholdet mellem Adam, Eva og fristeren udspilles det ferste erotiske trekantdrama i den kristne mytologi, og den bibelske trekant fungerer som antetypisk baggrund for det tilsvarende trekantdrama mellem Konrad, Lise og faretyven.

I det kirkelige  zgteskab (soni i f ~ l g e den katolske tro har sakramentalkarakter) giver Gud sin sanktion til Konrads og Lises forening, som udtrykkes symbolsk i vielsesringen. Idet hun tager den af for at tilbyde den til faretyven, begar hun konkret zgteskabsbrud, og langt alvorligere: Hun forsynder sig mod det guddommeligt indstiftede agteskab: »hvad Gud har sammenf~jet skal Mennesker ikke adskille.«

I samme djeblik Lise trxkker ringen af fingeren, falder hendes forsvar med l o m met~rklzdet, hun taber p2 jorden.  Samtidig mister ringen sin magiske kraft, og hun bliver ude af stand til at mane fristeren bort. Hvad filretyven @nsker, er ikke ringen (zgteskabet), men Lises krop og sexualitet, symbolsk udtrykt i lomrnet~rklzdet (hendes hymen) -og faretyven far przcis det, han @nsker.

Fortzllingen trzkker p i   guldalder-konstruktionen: paradise / paradise lost / paradise regained. Hos Milton er der en vished om, at mennesket vil vende tilbage til paradis. Fra romantikken afleses visheden af en existentiel usikkerhed og lzngsel. Fra naturalismen gSr tvivlen -som hos Blixen -over i en vished om det umulige i at vende tilbage, samtidig med at erindringen om det paradisiske og den dybe uvejsomine lxngsel stadig existerer. OgsA i sarnmenkoblingen af barndom og paradis placerer »Ringen« sig i en lang tradition, hvor barndommens tabte uskyldstilstand sidestilles med den paradisiske oprindelige uskyld forud for syndefaldet. Oplevelsen af det dobbelte tab virker ind p A   fortzllingens grundtone.

## Analyserne og deres metoder

Andre metoder end dem, der er benyttet her, kan bringes i anvendelse og f@re til gode resultater. En dekon.strukiii~ analyse vil koncentrere sig om brudfladerne i texten. Fortnllingen starter med at opbygge et totalt univers, bade p2 makroplanet (i samfundet) og p9 mikroplanet (i familien). Derefter nedbrydes dette univers systematisk. og en rzkke brudflader viser sig. Fortzllingen ender med en Aben slutning, som ikke tillader nogen syntese af de forskellige betydnings-planer.

En biografisk  orienteret analyse vil p A   sin side opsoge problemstillinger i Blixens liv, som kan siges at blive transformeret i de litterzre vzrker og her specielt »Ringen«. Blixeris bestrzbelser p A   at etablere sig som kvindelig forfatter i en mandsdomineret (litterzr) verden er den personlige drivkraft bag problemstillingen i »Ringen«: kvindens frig~relse fra mandens dominans i zgteskabet og hendes intuitive, bevidsthedsmzssige og erotiske overlegenhed i forhold til manden.

Blixens afrikanske farm kan opfattes som hendes f o r s ~ g p A   at realisere de feudale vzrdier, der er blevet hjemlose i den industrialiserede verden i Europa, i et hierarkisk samfund, hvor herrer stadig er herrer, og tjenere stadig er tjenere, og hvor modstykket til den zdle herre, der bekymrer sig om sine undersatter, er de lydige undergivne. Derfor m3 hendes exodus, hendes uddrivelse fra Afrika opleves som et existentielt nederlag. »Ringen« henlzgges til en historisk periode, der udviklingsmzssigt p A   mange mader svarer til det fistafrikanske samfunds udviklingsniveau. Her som andre steder m A   Blixen erkende, at den samfundsmzssige udvikling definitivt har destrueret hendes drØm. Hun og Lise m A   leve med hver deres smertelige erkendelse af vzrdiernes forfald.

»Ringen« kan p3 tilsvarende made analyseres i andre kontexter, end det er gjort her.  Skabne-Anekdoter indbyder til  en analyse af skabne-begrebet i »Ringen« i relation til de andre fortdinger i samlingen eller bredere inden for hele  forfatterskabets  ramme -som mange forskere allerede har gjort det. Der kan afdzkkes tema-fzllesskab med andre vnrker op andre forfattere. Fortzllingen kan anskues i genre- eller periode-sammenhnng. Eller den kan vurderes receptions-astetisk. Og s2 fremdeles.

Texten har i Blixen-forskningen i extremt ringe grad vzret styrende for analyser og tolkninger af forfatterskabet (i modsztning til den f ~ r s t e ledetrad der blev opstillet i indledningsafsnittet).  Myten om Karen Blixen har i vid udstrzkning skygget for hendes litternre vzrker med det resultat, at interessen fortrinsvis har samlet sig om hendes person og kun i mindre grad om hendes vzrker. Derfor er antallet af analyser meget sparsomt (se litteraturlisten hos Glienke). For »Ringen«s vedkommende indskrzeilker analyserne sig i realiteten til én  enkelt, og derudover findes stroet stØrre eller mindre bemzrkninger om fortdingen rundt o 1 1 1  i biografier, n-ionografier og tematiske fremstillinger.

Hans Alstnip Petersens nzrlxsriing og tolkning af »Ringen« i »Ægteskabet mellem himmel og helvede. En lzsning af Karen Blixens fortnlling Ringen«9 er p A   mange mader god og tilfredsstillende, selv om der er mange aspekter, Alstrup ikke kommer ind p3. Undertiden bevzger analysen sig dog rigeligt langt fra texten. F.ex. nAr Alstrup betegner Lises og Konrads giftemlil som et cegtcskab iilcllcm  110j  og  lav.  NSr  Lises  faiiiilie betegiles  soiii rigere eiid Konrads, skal »rigere« opfattes i forhold til »mindre rig«, ikke »fattig«, og modsztningen som en forskel mellem h0j- og lavadelig. En rigtig forståelse af modsztningen er vigtig for vurderingen af samfunds-opfattelsen i fortzllingen. Alstmps opfattelse kan ikke begrundes i  texten  og m2 derfor betragtes som en fejlfortolkning (den anden ledetrad).

Langbaum skriver i sin Blixen-bog som konklusion p3 en kort omtale af »Ringen«, at Lises hemmelighed, d.v.s. m0det med faretyven, betyder en fuldbyrdelse af hendes zgteskab."  Denne tolkning er efter min opfattelse uholdbar og uden bund i fortzllingen. Tvzrtimod bliver det flere steder understreget, at alt er forandret, alt er forbi, og fortzllingen ender med, at Lise lyver for Konrad, overlagt og vel vidende, at m0det med faretyven har zndret hendes tilvzrelse og deres forhold kutustrofult. Deres forliold bliver ikke fuldbyrdet, men spaltet og Ødelagt.

Langbaums tolkning kan ikke begrundes, men tvartimod afkrzftes med henvisning til fortzllingen. Hvis vi skal drage metodiske og teoretiske konsekvenser, betyder det, at vi i en betydnings- og nienings-analyse af texten kan skelne mellem rigtige og forkerte Izsninger. I hvert fald i nogle tilfzlde. I andre situationer kan divergerende, maske endda modstridende tolkninger trives ved siden af hinanden, fordi begge (eller alle) kan belzgge deres tolkninger med henvisninger til texten.

Det er ikke nok at geniieinf~re en analyse at texten i dens (relative) totalitet ved at henvise til enkelte elementer sundt om i  texten. Dertil krzves en gennemgiende tolkning. Eller som det blev forn~uleret i  den tredie ledetrad: analysen m2 kunne g0re rede for textens str~iktur og alle signifikante elementer i texten. Det kan diskuteres, hvilke elementer i en text, der er signifikante, og p i hvilken made. Forskellige metoder kendetegnes bl.a. ved deres divergerende syn pi, hvad der er betydningsfuldt i texten.

Hver af de syv analyser af »Ringen« er i  stand til at opfatte grundstrukturen. De tre afgarende tolknings~~ut~kter: determinations-, kulminations- og konklusions-punktet bliver p3 forskellig vis fremhzvet i texten -og de bliver opfanget i analyserne. Men det er karakteristisk, at de syv forskellige analyser giver stzrkt divergerende tolkninger af betydningsindholdet i de tre tolkningspunkter. Ringen, der er fortzllingens centrale symbol, tolkes i alle analyserne som udtryk for foreningen mellem mand og kvinde, men sat ind i forskellige kontexter trzkkes betydningen i forskellige retninger. Derimod svinger det stzrkt, hvilke symboler de enkelte analyser ellers er i stand til at fortolke ud fra hver deres indfaldsvinkel.

For at kunne tolke betydningsindholdet i »Ringen« er det n0dvendigt at have kendskab til de mulige kontexter, des kan have betydning for forstilelsen. Eller som det bliver I'or~iiulereL iiieie generelt i  deri fjerde ledctrad: tcxtcn mil analyseres og tolkes i sine koiitexter. De syv analyser og deres resultater virker som begrundelse for, at netop de syv kontexter, som de arbejder med, er relevante (den femte ledetriid). Med andre ord: det er de praktiske resultater i analysen, der virker som bevis pil metodens kvalitet (forudsat at analysen udnytter metodens kapacitet). Derimod vil  det nzppe give de store resultater  at se »Ringen« i lyset af indisk mystik eller analysere fortzllingen som indlzg i den for at tage et par indlysende negative aktuelle samfundsdebat i 1950'erne -exempler.

Derimod kan det ikke udelukkes, at andre metodiske tilgange vil kunne Abne for nye tolkninger. En mulig dekonstruktiv tilgang og en biografisk  indfaldsvinkel antydes ovenfor. Det er denne principielt Abne opfattelse, der formuleres i sjette og syvende ledetrild. Textens polyfoni udelukker, at vi kan n A frem til nogen udtommende eller definitiv analyse. Tvzrtimod m A   vi fastholde en principiel Abenhed for, at nye aspekter kan opdages i  lyset af endnu ikke benyttede tilgange.

Ud over de centrale steder i texteii, som alle analyse-metoderne m A   vzre i stand til at opfatte og fortolke, vil der vzre betydnings-elementer, som kun enkelte af metoderne, evt. en enkelt metode alene, kan gore rede for. Det skyldes, at hver enkelt metode stiller sp@rgsmiil til texten pii sin karakteristiske made ud fra sin specifikke koiitext og sit specifikke vzrdigrundlag. Og: som man sporger, sii filr man svar!

i

De enkelte metoders specifikke resultater i de respektive analyser af »Ringen« viser, at det ikke er muligt at reducere dem til én  metode og én  analyse (som det formuleres i ottende og niende ledetrad). Netop kun ved at bringe en flerhed af analyse-metoder i anvendelse bliver det muligt at trzkke s A   mange betydningsaspekter frem, som det er sket i de syv analyser af »Ringen«. Hvis vi skulle forestille os én  metode, der kunne forene de specifikke fortrin fra de forskellige analyser, hvad skulle det sii vzre for en metode? Hver af metoderne kan komme bag om de andre metoder og etablere sig som den mest badende metode giir ud fra. sale -men kun pil de teoretiske og vzerdimzssige przmisser, som den pAgzl-1

F.eks. har den psykoanalytiske metode sit klare fortrin i analysen af de fiktive personers psykiske konstitution og i analysen af texten som en form for psykisk struktur. Men det turde vzre indlysende, at den ikke kan give en analyse af de samfundsmzssige trzk, som ogsii finder vej ind i det litterzre vzrk og przger dets opbygning, eller opnii alle de resultater, som andre af de an-

vendte metoder kommer frem til.

Derimod kan metoderne i mange tilfzlde samarbejde. Niir »skzbnen« i fortzllingen fortolkes som krzfter i Lises psyke, der driver hende, er det nzrliggende at kombinere sksbne-opfattelsen  med psykoanalysen. Tilsvarende kan Lises fald tolkes inden for rammerne af en kristen tilvzrelses-forstaelse, men samtidig opfattes som exempel p3 faldets arketype i psykoanalytisk forstand. Eros og Thanatos er de grzske guder for (kropslig) kzrlighed og d ~ d , mens de i psykoanalysen tolkes som udtryk for sexualdrift og d~dsdrift.

En del af metoderne kan kombineres, uden at der b e h ~ v e r at opsta bmdflader. En marxistisk og en feministisk nietotle koncentrerer sig om hvert sit samfundsmassige aspekt: klasseundertrykkelsen  og k~nsundertrykkelsen. En psykoanalytisk metode kan -i  hvert fald hvis der er tale om historisk og samfundsmzssigt orienterede retninger i psykoanalysen -kombineres med marxistisk-feministiske opfattelser. I nogle tilfzlde suppleres disse metoder med semiologiske tilgange, f.ex.  i analyser af folkeeventyret (Bengt Holbek). De fleste konkrete textanalyser vil i praxis benytte kombinationer af forskellige metoder i variereride blandingsforhold.

Tilbage bliver sp~rgsmalet, om forskellige metoder, der udspringer af modstridende tilvzrelses-forstLSelser, kan fungere ved siden af hinanden i tolkningen af den samme text? Kan Blixen p9 en gang gestalte et kristent univers, en skzbneopfattelse, et jungiansk dybdepsykologisk syn p2 personligheden, en marxistisk samfundsforstAelse og folkeeventyrets dzmoni? Og gØre det, uden at fortzllingen splintres i stumper og stykker?

Sidelobende tolkninger af deri art udelukker Eigil Nyborg og SØren Baggesen i deres klassiske polemik omkring »Deri lille Havfrue«, hvor Baggesen argumenterer for, at eventyret handler om sjzlens udodelighed og den lille havfrues vej til frelse, og ikke om havfruens individuationsproces, siidan som Nyborg opfatter det. Uden i Øvrigt at tage stilling til de konkrete analyser vil jeg p2 baggrund af Blixen-analysen hzvde muligheden for, at begge tilgange kan begrundes i eventyret.

Problemstillingen er nzsten analog i »Ringen«. Det vil vxre plat umuligt pil et teoretisk plan at forene en kristen. en ontologisk og en marxistisk opfattelse, fordi de strider helt grundlxggende inod hinanden, modsiger og dementerer hinanden. Alligevel niA  alle tre analyser -og de ovrige fire og de mulige to eller endnu flere -opretholdes, fordi der er planer og elementer i texten, der kun kan opfattes og tolkes i lyset af hver enkelt metode eller kontext. Det er denne opfattelse, der komnier til udtryk i den tiende ledetrad: at forskellige metoder kan fremhxve forskellige, undertiden modstridende betydninger i texten, og at de modstridende betydninger mil fastholdes uden f o r s ~ g p2 teoretisk reduktion.

Hvis vi ikke skal ende i rent impressionistiske Izsninger af litteraturen, m2 vi holde os Abne for i princippet alle og i praxis flest mulige betydninger i texten. Det krzver et omfattende begrebs-apparat og en bred viden om de mulige kontexter, litterme texter kan t ~ n k e s at indg2 i. Meii der er ingen vej udenom.

Vi mA, som det formuleres i den elvte ledetrad, v z r e  i stand til at l z s e  og tolke pluralistisk.

Exklusive metoder, der kun arbejder med én  dimension i texten, vil komme til at udskille elementer i analysen af texten, fordi d e  afviser at benytte sig af andre metodiske tilgange, som det er n ~ d v e n d i g at bruge for at opfatte flest mulige af textens signaler. Kun en inkhsiv metode, der fastholder en Abenhed i forhold til texten og e n  mangfoldighed af metoder og kontexter (undertiden i deres modsigelsesfuldhed), kan n i   frem til e n  mere omfattende flerdimensional forstielse af texten.

## Noter

1.  In Kritik 12, 1969.
2. Loc.cit., p. 86.
3.  JOrgen Holmgaard:  »Pandora's Box Revisited. Vendinger i  70'emes og 80'emes litteraturvidenskab«, in K&amp;K 56-66 (1989), p. 133.
4. Loc.cit.,  p.  150.
5. JØrgen Dines Johansen: »Fortvivlelse eller agtelse. Nogle tendenser og problemer i  den aktuelle litteraturvidenskab&lt;&lt;, in K&amp;K 65-66 (1989), p. 119.
6.  In Edda 3, 1991.
7.  Robert Langbaum: Mulm, strcilctog luttcr. En studie  i Kuren Blixens foSatterskab, Kbh. 1964, p. 298.
8.  Antti Aame and Stith Thompson: Thc Types cgthe Folktule, Helsinki  1973 (1961), N. 333.
9.  In Religionsi~idenskabeligt tidsskrift, 12, 1988, pp. 39-62.
10. Langbaum op.cit. p.  298.

## Litteratur

Antti Aarne and Stith Thompson: The Types of the Folktale, (1961), Helsinki  1973.

SØren Baggesen: »Individuation eller frelse?«, Kritik 1, 1967.

Pil Dahlerup: Dekonstruktion. YO'ernes litteraturteori, Kbh. 1991.

Umberto Eco: »Intenti0 Lectoris: The State of the Art«, The Limits o f Inter-pretation. Bloomington and Indianapolis  1990.

- Charlotte Engberg: »Lzsning p9 lresning. Shoshana Felrnan og tekstanalysen«, Kritik 79180,1987.

Hans Hauge: »Dekonstruktion i Danmark«, Kritik 90-91, 1990.

Bengt Holbek:  »Metode«, Tolkning uf trylleei~et7t~~r. Kbh. 1989.

- J ~ r g e n Holmgaard: »Pandoras Box Revisited. Vendinger i 7o'emes  og 8o'emes litteraturvidenskab«, K&amp;K, 65-66.

JØrgen Dines Joliansen: »Fortvivlelse eller agtelse. Nogle tendenser og problemer i  den aktuelle litteraturvidenskab«, K&amp;K, 65-66, 1989.

- JØrgen Dines Johansen: »Litteraturforskningens etos«, Edda 3, 1991.

Eigil Nyborg: »Den lille havfrue«, Den indre linie i H. C.  Andersens eventyr. En psykologisk studie, Kbh. 1962.

Michel Olsen og Gunvor Kelstrup (red.): Vcerk og laser.  En antologi om receptionsforskning, Kbh. 1981.

SØren Schou: »Krible-krable-skolen  og den rgde trid. Om skizofrenien i dagens litteraturforskning«, Kritik 82, 1987 (reaktioner i Kritik 86).

Raman Selden: A Readers Guide to Contemporary Literary Theory, Bnghton 1985.

Leif SØndergaard Andersen (red.): Marxistisk litteraturteori, Kbh.  1973.

JØm Vosmar: ~Vzrkets verden, vzrkets holdning«, Kritik 12, 1969.

## Litteratur om Karen Blixen, specielt »Ringen«

- Susan Hardy Aiken: Isak  Dinesen  and the Engendering  uf the Narrative, Chicago 1990.

Bernhard Glienke: Fatale Prazedenz. Karen Blixens Mythologie, Neumunster  1986.

- Aage Henriksen: Det guddommelige  barn og andre essays om Karen Blixen, Kbh. 1965.
- Marianne Juhl og Bo Hakon Jorgensen: Dianas h ~ v n . To  spor i Karen Blixens forfatterskab, Odense 198  1.
- Robert Langbaum: Mulm, strdler og lotter. En studie i Karen Blixens forfatterskab, da. 1964.
- Johan de Mylius: »Fortzllingens veje -eet rids af Karen Blixens æstetik«, Litteraturbilleder, Odense 1988.
- Hans Alstrup Petersen: »Ægteskabet mellem himmel og helvede. En lzsning af Karen Blixens fortælling Ringen«, Religion.svidenskobeligt  tidsskrift 12,1988.
- Vibeke SchrØder: Selvreali.sation  og .selvfortolkning  i Karen Blixens forfatterskab, Kbh.  1979.
- Sara Stambaugh: The Witch and the Goddess in the Stories uf Isak Dinesen. A feminist Reading, Ann ArborJLondon  1988.

Artiklen udspringer af undervisning i litterzr metode og analyse ved Odense Universitet 1990-91. Jeg vil gerne sige tak til alle de studerende, der skrev opgaver o m  Karen Blixens »Ringen«, som jeg har trukket pA.