Alt er undergivet Forvandling
Forfattere: Stefan Iversen
Tidsskrift: passage (2005-12-01)

## Alt er undergivet Forvandling

Om Himmerland i Johannes  V . Jensens forfatterskab

## Stefan Iversen

Johannes V . Jensens forfatterskab rager op som en sær monolit; dragende, frastødende og notorisk vanskeligt at sætte på begreb. Karakteristikker af forfatterskabet avler deres egen modsætning: Hvis man fremhæver forfatterskabets analyse af de interfererende kræfter, der strides i det moderne menneskes bevidsthed, så må man samtidig fremhæve dets hyldest til handlingen og det verdensvendte. Hvis man fremhæver  forfatterskabets  vending  mod  journalistik og nye medier, så må man samtidig fremhæve dets  bevægelse mod klassicisme og faste, blivende former.  Hvis  man  fremhæver  dets  eksperimenter med plot- og karakterløse tekster, så må man samtidig fremhæve dets monstrøst store fortællinger om menneskets plads i naturen og naturens plads i mennesket.

i øvrigt har bragt interessante indsigter for en dag, men truer med at henlægge andre dele af forfatterskabets tekster i glemsel. Det gælder ikke mindst Jensens himmerlandshistorier, som udkom i tre samlinger: Himmerlandsfolk (1898), Nye Himmerlandshistorier (1904) og Himmerlandshistorier (1910).

Modsætningerne  består,  når  man  betragter  forfatterskabets konstruktioner af forestillinger om by og land, nationalitet og globalitet, regionalisme og kosmopolitanisme.  Hvis  man  fremhæver  forfatterskabets  dyrkelse  af  maskinerne,  af  det  transnationale  og  af  det  industrialiserede  storbysamfund,  så må man samtidig fremhæve dets afhængighed af det regionale og lokale, af Himmerland.

Himmerlands betydning i og for Jensens forfatterskab tilbagestår relativt underbelyst. 1  De senere års fornyede interesse for Jensens forfatterskab har overvejende rettet sig mod de såkaldte myter, 2  samt mod  romanerne,  ikke  mindst Kongens  Fald .   Både myterne og de tidlige romaner (heriblandt Kongens Fald ) læses som symptomer på en akut modernitetserfaring, der spænder forfatterskabet ud mellem 'en endnu ikke afviklet traditionalitet og en endnu ikke udviklet modernitet'. 3

De nye tilgange til myterne og til forfatterskabet I  de  litteraturhistoriske  fremstillinger  af  Jensens forfatterskab  er  der  en  klar  tendens  til,  som Aage Jørgensen  formulerer  det  i  en  udmærket  oversigt over himmerlandshistoriernes receptionshistorie, at lave en 'syntetiserende sammenfatning' af himmerlandshistorierne. Det er normalt, at 'Man taler om himmerlandshistorierne under ét uden hensyntagen til  genreforskydninger  og  til  forskelle  mellem  de enkelte tekster'. 4  Heroverfor er det denne artikels mål at vise,  at  i  Jensens  produktion  repræsenterer Himmerland  ikke  ét  bestemt  sæt  af  værdier  eller egenskaber. Jensens Himmerland er snarere en tavle, som er modtagelig for mange slags indskrifter. En af disse indskrifter skal her vies særlig opmærksomhed, nemlig Himmerlands betydning i Jensens kosmopolitiske tænkning.

Hovedparten af Jensens himmerlandshistorier udfolder sig i en ikke nærmere bestemt fortid, skubbet nogle generationer tilbage i tiden i forhold til Jensens egen barndomstid i Himmerland. Dér finder de sted i tiden lige inden moderniteten bryder åbnende ind i deres lukkede verden; i flere af dem anes toget på den anden side af bakken, eller den nye verden drager som et varsel gennem den gamle, i programmatisk form i en af de kunstnerisk mest vellykkede himmerlandshistorier, 'Wombwell' fra 1904. Derfor har  historierne  en  det-her-er-slut-om-lidt  kvalitet, en melankolsk grundtone. Jensen skriver ikke om Himmerland,  men  om  Himmerlands  sidste  timer.

Han skriver  ikke  om  et  privat  Himmerland,  men om et Himmerland, der er blevet fortalt. Himmerlandshistorierne er genfortællinger på skrift.

Hjemstavnslitteratur er ofte idylliserende; den viser  en  bedre,  langsommere,  mere  egentlig  verden, som en korrektur til en fortravlet og fragmenteret modernitet.  Regionalistisk  litteratur  er  ikke  nødvendigvis hjemstavnslitteratur. Alle Jensens himmerlandshistorier er på forskellige måder regionalistiske, men kun få kan karakteriseres som hjemstavnslitteratur, forstået som idylliserede modbilleder til en fremmedgørende  storbyvirkelighed.  Historierne  er ikke romantiske og nostalgiske, idet de ofte kritiserer den verden, de fremstiller.

Det gamle Himmerland fremstilles i mange af historierne som en lukket verden, foruden horisont og bevægelighed. Fortællingerne befolkes af personer, der  bliver  ofre  for  egnens  intellektuelle  og  kreative armod; særlinge, der kanøfles og marginaliseres, fordi deres evner ikke kan forstås inden for det lokale samfunds begrænsede verdensbillede.

Disse generaliseringer risikerer imidlertid at gentage den gængse opfattelse af Jensens brug af Himmerland  som  uforandret  gennem  forfatterskabet. Jensen bruger Himmerland til forskellige ting, hvilket nu skal undersøges gennem analyser af tekster fra hver af de tre samlinger.

## Mørket udenfor

Den korte tekst 'Oktobernat' er en af Jensens helt tidlige tekster, trykt første gang i Illustreret  Tidende i april 1897. Året efter blev den genoptrykt som en del af Jensens første samling himmerlandshistorier, Himmerlandsfolk .   T eksten ligner for en første betragtning en novelle,  hvorfor  den  vækker  forventninger  om forløb og personer under udvikling. Efter endt læsning bliver det klart, at teksten på en række måder bryder med traditionel narrativ økonomi.

'Oktobernat' indeholder to ansatser til forløb: et om landsknægten Jørgen, der i et tilfældigt opstået skænderi bliver slået ihjel af en af sine følgesvende, og  et  om  den  unge  krodatter  Lisbeth,  der  ligger på sit dødsleje. De to forløbsansatser rummer kun minimale  handlingsmomenter:  Drabet  på  Jørgen sker pludseligt og nærmest umotiveret, og Lisbeth blot  ligger  og  tænker.  Forbindelsen  mellem  de  to forløbsansatser er minimal og ukausal. De to unge menneskers øjne mødes et sekund, da Jørgen passerer forbi det hus, hvor Lisbeth ligger. Det, der måske kunne have været et møde, bliver ikke til andet end et mørkt blik.

Jørgen  og  Lisbeth  forbliver  typer:  Han  er  den kraftfulde,  bandende,  bramfri  og  sværdsvingende knægt; hun er den bly, uskyldige pige, for hvem kærlighed og seksualitet er noget med blomster. Hun er som en  'Halvtudfoldet',  'dæmpetskinnende hvid Rosenblomst'. 5  De er kun fælles om at måtte lade deres  unge  liv  på  en  meningsløs  måde.  Han  dør, med Jørgen Elbeks ord, 6  som en blomstring, med blodet sprøjtende fra et dybt sår i kroppen. Hun dør som en visning, langsomt hensygnende.

Tekstens egentlige hovedpersoner er ikke de to unge  mennesker,  men  fænomener  i  landskabet: mørket og vinden. Allerede i tredje linje fastslås det, at 'Døren stod aaben til Mørket', og ved tekstens slutning slås det fast, at 'Vinden strøg over det hele paa sin egen Medløse  Vandring'. Mørket og vinden får  det  første  og  det  sidste  ord,  hvis  ikke  det  var fordi både vindens og mørkets kendetegn netop er manglende ord. Inden passagen med Lisbeths tanker sættes i gang, står der: 'Der blev aldeles stille', hvorefter 'Lisbeth  hørte  ikke  andet  end Vinden'. Vinden er lyden af det, der ikke har nogen lyd, vinden er lyden af mørket.

Både vinden og mørket trænger sig, som teksten skrider  frem,  stadig  mere  ind  på  de  to  personer. Mørket er, med et udtryk fra en anden Jensen-tekst på denne tid, frodigt. Jørgens bevægelse fra livfuld til døende aftegnes i bevægelsen fra kroens oplyste indre til landskabets mørke. Lisbeth er endnu ikke opslugt af mørket, men hendes far, kroejeren, fortæller, at hun er terminal. Og det mørke, hun kan se uden for vinduet, er allerede i færd med at trænge ind til hende; hendes øjne og hår er 'mørke', da Jørgen ser dem gennem vinduet. De unge menneskers vej ud af livet fører ind i mørket. Hvad betyder nu dette mørke?

I  traditionel  forstand  er  mørket  lysets  negation. Lys  konnoterer  liv,  fremskridt,  optimisme,  indsigt; mørke konnoterer død, ophør, hvile, ensomhed. Men tekstens genstand er et andet mørke, som ikke lader sig reducere til lysets negation, til død, undergang og før-modernitet. Det fremgår af de fællestræk, der er  mellem  vindens  bevægelser  og  de  unge  menneskers  bevægelser.  De  to  unge  befinder  sig  som døende i den samme position. Begge forsøger fra liggende leje i flere omgange at hæve sig fra jorden, blot for at falde tilbage igen. Disse hævninger og sænkninger  følger  nøje  vindens  bevægelser,  tydeligst hos Lisbeth. Teksten antropomorfiserer vinden, idet den deantropomorfiserer hende. Vinden bliver levende i takt med, at hun ophører med at være det. Det vises i teksten gennem en stribe stort set enslydende formuleringer, her gengivet med først beskrivelsen  af  vinden,  dernæst  beskrivelsen  af  Lisbeth: 'Langsommelig'/'laa  og  tænkte',  'steg'/'rejste sig stille', 'sank saa hen'/'faldt mat tilbage', 'rejste sig igen'/'rejste Lisbeth sig' og endelig 'faldt igen'/'lagde hun sig tilbage igen'. Jørgen udfører samme knapt  registrerbare  bevægelser  fra  sit  leje, liggende på jorden: 'Faldt', 'Lettede han sig', 'lod sig falde tilbage', 'lettede sig', 'krybende og kravlende'.

Denne  minimale  pendulering  mellem  at  ligge helt  ned  og  at  ligge  på  armen,  mellem  at 'synge og  pibe'/'smaapylre',  at 'Klage'  og  udgyde  sin 'ensomme  Jammer'  viser,  at  'Oktobernat'  ikke portrætterer  mørket  som  noget  anderledes  eller fremmed, men som en mangel, som en mangel på forskelle. Mørket og mørkets tonalitet, vinden, viser sig  som  manglende  differentieringer,  som  nivellering af de polariteter, livets og meningens spændinger  normalt udfolder sig mellem. Teksten handler ikke, sådan som det ved et første blik kunne tage sig ud, om forskellen mellem liv og død eller om det begrædelige i, at døden kan ramme alle til alle tider. I stedet fremmaner den en tilstand, hvor selve forskellen  på  liv  og  død  har  postulatets  karakter. Den nivellerende magt, der driver vinden og mørket, bekymrer sig ikke om eksistensens potentialer, om de forskelle som ord, seksualitet og ungdom kan gøre. Der skelnes ikke mellem Jørgens sidste ord og lyngens hvisken: 'Vinden kom forbi, bar hans Hvisken et par Fod, tvandt den sammen med Lyngsus og Nattelyd, spredte det hele og for videre'. Det, der før var ord, baseret på sprogets systemer af forskelle, annulleres i mørket, der gør alt lige gyldigt. Ligeledes siges det om vinden, at den 'nuslede ved Lyngtoppene, pillede lidt ved Landsknægtens Haar og for saa videre'. Idet vindens og mørkets indifferens med ubønhørlig konsekvens sætter sig igennem, skriver teksten det modsætningsfyldte ned.

Maurice Blanchot skriver om dette andet mørke og dets forskel til det normale mørke, i hans terminologi kaldet natten og den anden nat:

I natten er alting forsvundet. Det er den første nat. Der nærmer fraværet, stilheden, hvilen og natten sig […] der ved den sovende ikke at han sover, den døende går den sande død i møde, der fuldender og fuldbyrder sproget sig selv i det stille dyb som garanterer sproget ved at give det mening. Men når alting er forsvundet i natten, kommer dette  'alting er forsvundet' til syne. Det er den anden nat. Natten er det der fornemmes når drømmene erstatter søvnen, når de døde drager forbi dybt inde i natten, når nattens dyb kommer til syne i dem der er forsvundet. 7

Det er en sådan radikal negativitetserfaring, der sættes i værk i 'Oktobernat'. Her møder de to unge mennesker inde i natten den anden nat som det, der bliver tilbage, når der er blevet 'aldeles stille', og noget  alligevel  kan  høres.  Himmerland  er  scenen, hvorpå denne nedskrivning finder  sted,  og  det  er Himmerland, der leverer rekvisitterne. Det er Himmerlands vind og Himmerlands mørke, der fungerer som  ikkefikserbare  udtryk  for  den  forskelsløshed, der  ikke  blot  findes  i  mørket,  forstået  som  lysets modsætning, men findes i det, der forsvinder i mørket.

## Mørket indeni

Læseren skal ikke langt ind i teksten 'Syvsoverne', der  udkom  i  Jensens  anden  samling  af  himmerlandshistorier, før han opdager, at den trækker på en velkendt genre. Struktur, emnevalg og pointe giver teksten karakter af en anekdote, der (gen)fortæller historien om unge karle fra Kjeldby, som en nytårsaften  blænder  Bakgaardens  vinduer  med  papir  og gær.  Bakgaardens beboere får derefter en nat, der varer i omegnen af 60 timer. Anekdoten får lov til at folde sig helt ud, og den anvender latteren til at udmønte en form for morale: De mennesker, hvis vinduer til verden er blændede og hvis liv ikke følger med tiden, er latterlige.

Historiens  narrative  dynamik  udgår  fra  en  omstyrtelse  af  en  gældende  orden. Teksten  kan  med et begreb fra Mikhail Bakhtin læses som en karnevalistisk  tekst. 8   Den  karnevalistiske  litteratur,  også kaldet den groteske realisme, anvender karnevalets 'sprog', dets symboler, ritualer og latter. I karnevalet  vendes  vrangen  ud  på  dagligdagen,  og  hvad der  normalt  er 'oppe'  bliver 'nede'  og  omvendt. Hovedets og fornuftens plads indtages af de nedre regioner,  det  rene  viger  for  det  urene.  Karnevalet er  den  grove  vittigheds,  det  utilslørede  begærs  og afføringens tid, en midlertidig suspension af normalitetens  mange  regler.  Karnevalet  retter  sig  kritisk mod en eksisterende monokultur - det er dialogisk. Karnevalets primære våben og dets primære mål er latteren .

'Syvsoverne' er på mange måder en eksemplarisk karnevalistisk tekst. Historiens univers modstiller indledningsvis to grupper. På den ene side står (det vil sige: sidder og ligger) Bakgaardens beboere. De er søvnige og langsomme og lever uden interesse for den gryende moderne tid. De bor afsides, passer sig selv, er velhavende, og de gider ikke arbejde mere end højst nødvendigt. På den anden side står (det vil sige: løber og springer) de unge Karle i Kjeldby. De udgør en anderledes ubestemt gruppe, om hvem man blot hører, at de laver løjer. De repræsenterer omvendingens kraft.  De  udtrykker  en  antikulturel impuls, idet de bruger kulturens produkter til at omstyrte eller annullere netop kulturen: De fylder en gryde med aske og beder om papir (som tjener en anden funktion end den vidensbevarende): 'Vi skal bruge meget [papir]. Men det er ikke fordi vi skal skrive noget'. 9  Karlene er inverteringens håndlangere, karnevalets ambassadører.

Tekstens  forløb  aftegner  en  invertering  af  den gældende  orden,  en  stadig  tiltagende  degradering af  magtinstansen,  som  personificeres  af  forældrene på Bakgaarden. De andre personer på Bakgaarden kan opdeles i to grupper: børnene, hvor sønnerne og døtrene repræsenterer henholdsvis den udfarende og den slumrende drift, og Tordenkalven, en omrejsende gøgler, som med sine vittigheder og sange lægger stemme til det mørke, familien uvidende er lukket inde i.

Inverteringen  forløber  i  fire  faser.  Da  familien vågner første gang tror de, på grund af mørket uden for vinduerne, at det fortsat er nat. Manden håndhæver sin kontrolfunktion, idet han føler på urets visere og beder de andre om at sove videre. Tiden, og med den mandens magt, er dog allerede antastet -  klokken  er  nok  syv,  men  om  aftenen.  Familien vågner igen sidst på den anden nat, tror fortsat, at de befinder sig i den første nat og bliver derfor liggende. Det kropslige begynder nu at melde sig: hos døtrene, der 'gnæggede' og 'spjattede' som 'unge Kvier' og hos de andre i form af sult. Manden og konens magt er for alvor truet: Klokken har tydeligvis mistet sin magt, og konen kan ikke holde de andre  familiemedlemmer  ude  af  spisekammeret. Tordenkalven er endnu kun nynnende. Den tredje fase begynder med familiens tredje opvågning. Løjerne  antager  stadig  mere  kropslig  karakter.  Den forbudte 'nat'mad afløses  af  øl;  sønnerne  brydes, døtrene kilder hinanden. Det somatiske er således på vej til at overtage den magt, manden nu officielt har overladt til 'Nissen': der fjertes, der lyder 'Krampelatter',  og  alle  griner  af  den 'rigtige  meningsløse Hjærtenslyst'. Tordenkalven træder i karakter med stærke og ramme viser og gåder, som ingen tør  gætte.  Den  sidste  fase  manifesterer  transgressionen af det sproglige register. Tordenkalven finder 'Aandens gaver spildte', og slipper dyrene ind i sengen: Katten og spurven er løs. Familien befinder sig hinsides sproget, og Tordenkalven kravler rundt og befamler med sine lange troldearme. Resultatet er ekstaser. Hos døtrene viser det sig som lige dele seksuel lyst og dødsangst: de  ' skriger tilsidst af Fryd som i yderste Smerte'. Inverteringens fjerde fase finder sit  højdepunkt,  da  moderen kapitulerende opgiver sin  position  som  det  lille  samfunds  kontrolinstans og regelsætter. Hun fastslår, at  'Magten her stod paa Spil'.

Så vidt tekstens forløb fra degradering af ordensmagten til invertering af de gældende normer via materiel kropslighed. I det forlængede mørke kom- mer noget til syne, som normalt er skjult: drifterne, sulten, den kropslige ekstase, det lave, det pruttende, det seksuelle. Det er især døtrene og Tordenkalven, der har forbindelse til denne  'underbevidsthed', der støder reglerne, kontrollen og ånden fra tronen og giver det lave og kropslige magten.

Det  er  markant,  at  beskrivelserne  af  de  dybere kropslige drifter knyttes sammen med landskabets, med  Himmerlands,  undergrund.  Døtrene  ligger under dynerne og griner med en latter, der lyder 'som var de sunkne langt ned i Jorden'. Tordenkalvens stemme har en 'mosset Klang', den lyder 'som naar man stamper paa fjedrende Engbund'. Den fortrængte eller  hengemte slumrende verden af lyster og drifter, som omstyrter mandens, konens og mådeholdets regimente, er altså forbundet med selve landskabet.

I  'Syvsoverne' bedriver Jensen en form for sindsarkæologi: hans forsøgsopstilling lader mørket råde, hvorved  det  dybe  lag  i  himmerlændingen  vokser frem. Dette dybe lag har rødder i selve Himmerland: mosen, engbunden, langt nede i jorden. Jensen udfører både antropologi og topografi, hans dybdeboring finder sted på samme tid i himmerlændingens sind og i Himmerlands jord.

## Landskab og identitet

Det  tredje  bind  af  himmerlandshistorier, Himmerlandshistorier udkom  i  1910,  og  heri  stod  'Himmerlands  Beskrivelse'  for  første  gang.  Det  er  en mærkelig  tekst.  Den  virker  sammenstykket,  idet den præsenterer læseren for følgende række af løst sammenhængende  elementer:  en  erindringsanekdote,  en  kort,  tilsyneladende  fiktiv  fortælling  om den himmerlandske fisker Mads, en stribe generelle, abstrakte overvejelser om bonden, en kompakt passage om Himmerlands fortid, en vision om længsel, rejser  og  forsvundne  skove,  en  kort  oversigt  over Jensens  forfatterskab  og  slutteligt  en  prosalyrisk stemningsbeskrivelse, der parallelt med refleksioner over forholdet mellem forvandling og hjemfølelse sammenligner en ås løb med et menneskets liv. Læser man en landskabsbeskrivelse, et stykke fiktion, et essay om forvandling og udvikling, et bidrag til en biografi, et udkast til en selvbiografi, et avanceret curriculum vitæ?

Titlens  dobbelte  genitiv  kan  læses  som  en  art varedeklaration, idet teksten både fremstår som en beskrivelse af Himmerland (landet som objekt) og som en redegørelse for det, Himmerland beskriver (landet som subjekt). Denne dobbelttydighed opløses ikke i teksten, men fastholdes og udnyttes. Tekstens tilsyneladende vidt forskellige dele forbinder nemlig alle landskab og identitet i reversible forhold. Det drejer sig om identitetens landskab såvel som om landskabets identitet. Projektet udspiller sig på to forskellige, men forbundne niveauer: et autobiografisk, der omhandler Jensen selv, og et generaliserende, der omhandler Himmerland.

Det autobiografiske niveau dominerer i tekstens indledende  og  afsluttende  passager  om  vinden  og åen. Jegets beskrivelser af vinden fremhæver tre karakteristika:  Dens  kraft  retter  sig  mod  naturen  og kulturen (den kan tømme og ødelægge 'Pytter og Damme' såvel  som 'Straataget'),  den  er  vedholdende, og den er usynlig og umulig at fange ind, selv af fantasifulde drenges 'Tøndesække'. 10  Vinden er en 'gammel  Ven' og en 'god  Ven', den 'greb fat i' jeget og 'trykkede ham uforskammet paa Kroppen med store rodende Labber'. I en kærlig korporlig kappestrid tager vinden fat i jeget, modellerer det og former det, som med 'store Labber'. Her genfindes titlens kiastiske sammenknytning af landskab og identitet. Formkraften udøves af to agenter: For det første af jeget, der antropomorfiserer og beskriver vinden. For det andet af vinden, der modellerer jegets krop både udefra og indefra, idet den forsøger 'Vold paa' ham og blæser ham  'langt ned i Halsen'. Jeget former vinden, der former jeget. Begge er vedholdende, anmassende, trofaste, ihærdige; begge er stormere (Jensens udtryk for den særlige (mandlige) type,  som  Hans  Egede  Schack  gav  navn  med  sin Phantasterne fra 1857).

Den samme kiastiske konstruktion findes i tekstens afsluttende passage om åen. Åen har en historie, som den selv kan  'fortælle'. Dens strøm er dens ord, og historien er en forfaldshistorie: fra brusende, skummende, bølgende til hvislende og sivende - fra råbende, larmende, støjende til hviskende. Jeget former i sin beskrivelse vinden og åen, der former jeget som henholdsvis åndens pust over den golde jord og livets langsomt aftagende og udtørrende strøm gennem landskabet. Læst som et stykke autobiografi skildrer teksten en skabende handling, idet den samtidig udfører en: Himmerland har formet sin Jensen, der nu former sit Himmerland. Om dette formede Himmerland,  tekstens  generaliserende  niveau,  skal det dreje sig i det følgende.

Det Himmerland, der fremstilles i teksten, er ingen bounty-ø, snarere tværtimod: Landet er nøgent, bart,  hærget  af  blæsten,  og  dets  nøjsomhed  fremtvinger menneskelivets nøjsomhed. De spredte huses beboere  plejer  en  direkte  omgang  med  en  natur, som ikke giver meget fra sig, men som lige netop gør opretholdet af livet muligt. Livfuldhed og spontanitet findes, men i kim. Der skal snaps på bordet, før  himmerlændingen  åbner  sig  og  viser  sit  sinds muligheder. Til hverdag er han netop det: hverdag.

I  tekstens  beskrivelser  af  Himmerland  og  himmerlændingen springer to ting i øjnene: ordet  'blod' og  præfikset 'ur-'.  Himmerlændingen  har 'sundt Blod' i årene, hans blod rummer 'Forhistorien', og det rummer det hedenske som minde. Videre fremgår det, at slægtens sidste  'Aartusinder endnu ulmer levende i Blodet', og at  'Blodets Baand' drager den enkelte til, ansporet af slægtserindringen, at afrunde sin livsførelse.

Blodet fungerer som en garant for sundhed, for sammenhæng og for fællesskab over tid. Det er på en  gang  personligt  og  overpersonligt.  Den  himmerlandske fisker er i kraft af sit sunde blod ikke plaget af penge- eller magtbegær, ikke plaget af refleksioner: 'Han er uvidende, har ingen Udvikling, men han har uskyldige Nerver'. Hans glæde, sorg og vrede er ægte, omskiftelig og, med et signalord, 'primitiv'. I rusen blottes hans store potentiale for udvikling, i rusen bliver det åbenbart, hvad der kan komme 'en Gang af hans Blod'.

Blodet  fungerer  også  som  et  overpersonligt  reservoir, en beholder for det, Jensen kalder 'Slægtserindring'.  Denne  slægtserindring  igangsætter  en 'Trang til Generfaring', en trang til at gense det, som forfædrene så, og som lagrede sig i blodet og derfor også findes i efterfølgernes blod. De arkæologiske og historiske videnskaber sætter denne blod- bårne længsel til at generfare fortidens oplevelser i system.

På  tekstens  generaliserende  niveau  fremstilles himmerlændingen  som  et  forbillede  eller  som  en rod, hvorfra noget sundt og stærkt kan vokse. Det understreges af den højfrekvente brug af præfikset 'ur-'. Den himmerlandske fisker er del af en 'Urbefolkning',  et 'Urmenneske  endnu'  og  i  besiddelse  af  en 'Urgrund', en 'Urtilstand'. Himmerlændingen er uden udvikling, men en udvikling kan springe fra ham.

Disse forestillinger om Himmerland og himmerlændingen som rummende et særligt udviklingspotentiale lader sig vanskeligt tænke uden hensyntagen til to andre forestillinger i Jensens forfatterskab: forestillingen om gotens tilbagekomst og forestillingen om Amerika. Det er først i sammenknytningen af de tre forestillinger, at Jensens kosmopolitanisme bliver regionalistisk eller omvendt, at hans regionalisme bliver kosmopolitisk.

## Himmerland og verden

Jensens kosmopolitiske regionalisme introduceres i Den gotiske Renaissance i 1901 og får et af sine mest markante udtryk i den såkaldte 'jyske Bevægelse', som præsenteres i essaysamlingen Den ny Verden. Til international Belysning af Nordisk Bondekultur fra 1907. Samlingspunktet i  dette  kompleks  af  forestillinger er Jensens ønske om at udvikle vitale alternativer til  arven  efter  en  vestlig  fin-de-siecle  kultur,  som han fandt handlingslammet og refleksionssyg, ramt af entropi, introspektion og forfaldsdyrkelse. De betydninger, som Jensen i 'Himmerlands Beskrivelse' tilskriver  Himmerland og himmerlændingen, lader sig  vanskeligt  forstå  uden  netop  som  dele  af  det, man kunne kalde Jensens vitalistiske og kosmopolitiske masterplot, hvor goten og Amerika som sagt spiller væsentlige roller.

Goten er ifølge Jensen himmerlændingens forfader;  en  nomade,  hvis  rejser  over  store  landmasser var styret at ønsket om at komme hen til varmen, dengang Nordens varme. Derfor er goten stamfader til de nordboere, der senere, da kulden sænkede sig over norden, forfulgte varmen sydpå, nu som vikinger:

Den moderne Civilisations Spor falder temmelig nøje sammen med de gamle Vikingeveje; man griber derfor ikke fejl, hvis  man bestemmer den moderne nordiske Aand som just den, der i vor egen Tid udformes internationalt af Ingeniører, Storkøbmænd og Redere [...] I udvidet Forstand, det er den moderne Kultur, der er vort Fædreland! 11

I England var vikingerne med til at avle den særlige engelske mennesketype, bastarden. Bastarden er en uren, men yderst levedygtig blandingsrace, hvis sans for kendsgerningen er hans styrke. Også han er drevet af længsel efter den varme, han oprindeligt kom fra, og det er samme længsel efter varme, der har drevet englænderen til at kolonisere. Det er denne udadrettede kraft, der for Jensen beviser og forstærker det engelske samfunds levedygtighed. Vikingen lever  videre  i  englænderen  på  samme  måde,  som goten levede videre i vikingen. En konsekvens heraf er, at England er handlekraftigt og vitalt. Det forholder sig til fastlandet, ikke mindst Frankrig, som sundhed forholder sig til dekadence, som industri, journalistik og idræt forholder sig til poesi, nydelsessyge og nervesvækkelse.

Denne fortælling om goten som rejsende ophavsmand til de ekspansive dele af den vestlige kultur udgør  kernen  i  Jensens  forestilling  om  en  gotisk renæssance. En renæssance består ifølge Jensen i en tilbagevenden til virkeligheden (en renæssance står i modsætning til religionen). Tidligere renæssancer har imidlertid ikke været egentlige. De var bundet til  og  begrænset  som  enten udtryk (den italienske renæssance), idé (den  franske  revolution)  eller litteratur (den tyske og danske romantik). Det er først med  industrialiseringen,  legemliggjort  af  England og  især  af Amerika,  at  renæssancen  bliver  gotisk: ikkereversibel, dyb og endelig. Goten eller det gotiskes genkomst i den moderne verden viser sig ikke som æstetik, som idé eller som litteratur, men som ting. Jernbanen, det automatiserede, maskinen bærer vidnesbyrd om den gotiske renæssance, ja er selve renæssancen:

Maskinernes Kraft er ufattelig, som Gudernes Kraft var ufattelig. Men den Sjælens Umættelighed, der spejler sig i Himlen, der vil Almagt og Uendelighed, er den død, fordi Guderne faldt magtesløse ud af Menneskets Bevidsthed? […] Kan ingen Tankens  Frodighed  vende  sig  mod  det  Synlige,  det  absolut Sande, der breder sig vidunderligt paa Jorden? […] Menneskets Livskraft, der før skød over Maalet og ind i Himlen, vender tilbage gennem Maskinen. 12

Jensens visioner opstår i mødet med de store dampmaskiner på verdensudstillingen i Paris i 1900, men den gotiske renæssances privilegerede sted er Amerika. Også Amerikas nye beboere er efterkommere af  goten,  og  i Amerika  kommer gotens efterkommeres tilpasningspotentiale til fuld udfoldelse takket være maskinerne. Det moderne amerikanske storbysamfund automatiserer nemlig den menneskelige bestræbelse og åbner vejen tilbage til dyret i mennesket, animus, kraften. Maskinerne dehumaniserer den sfære, hvori menneskets bevidsthed truer med at fortabe sig i refleksionens uendelige regresser. Om New York skriver Jensen:

Det er en i høj grad uklassisk Verden, men den er ikke væsensforskellig fra vor egen, kun friskere, den er os alle sammen forfra, i større og lykkeligere Stil, uden skæbnesvangre Rebuser i  Hjertet af Tilværelsen, bare Liv, Drift, Flugt og Appetit, en Springe-over  Verden. New  Y ork! 13

Amerika og især New  Y ork står for Jensen som selve det  vitale,  livsduelige  alternativ  til  det  dekadente Vesteuropa. Amerika  levendegør  fart,  fremdrift  og fremtid i form af en verden, der ikke ligger begravet i tanken om verden, men som springer verden som tanke over for at gå direkte til verden selv. Denne nye  verdens  befolkning  er  det  næste  trin  på  den menneskelige  udviklings  stige,  New Y orkerne.  De vandrer 'høj[e],  smal[le]  og  med  rene  Øjne',  og deres fødder 'ligner en ny art Hove, Vandrefødder, stødte og støvede af det skarpe Støv, de selv river op fra Gaden, Kulpartikler, Metal og Stensmuld, som falder af en By ved Slid'. New Y orkeren fremstår som en slags cyborg, skabt af (og selv skabende i) det  moderne  industrisamfunds  grundstoffer:  kul, metal, sten.

Jensens fremstilling af Amerika er ofte lettere ironisk, men moralen forbliver entydig: I Amerikas nye verden kan europæeren med egne øjne se, hvorhen samfundets og individets udvikling må rette sig, ifald ønsket er livsduelighed, drift, overlevelse.

Det  turde  fremgå,  at  både  Jensens Amerika  og Jensens Himmerland først og fremmest er symbolske steder. Jensen er ikke agrarideolog (som fx Hamsun) eller amerikaner i svøb: De to lande optræder i hans diskurs  som  konstruktioner,  som  mulige  verdner. Jensen vil ikke bo nogen af stederne.

Ideerne om Amerika og den gotiske renæssance løber som sagt sammen i den specielle cocktail, Jensen  i  1906  lancerede  som 'den  jyske  Bevægelse'. Den jyske bevægelse betegner et fænomen, der ikke er begrænset til, men som har både æstetiske, sociologiske og politiske fremtrædelsesformer. Som en art bestemmelse af denne bevægelse skriver Jensen:

Der  menes  en  Bondekultur  af  international Art  og  ingenlunde indskrænket til Bønderne som Klasse. Jeg har tidligere brugt Betegnelsen den gotiske Renæssance, der smager af en Mængde overlæsset Arkitektur, men dog kan bidrage til Forståelsen af, hvad der skal menes: Provinsbegrebet Jyllands Udvidelse til samtlige Gotiske Folk. 14

I  'Himmerlands  Beskrivelse' tydeliggør Jensen Himmerlands placering i dette forestillingskompleks. Himmerlændingen nedstammer i lige linje fra goten, og Himmerland er det sted, hvor de egenskaber og den verdensvendthed, som nu får Amerika og dets vitale indbyggere til at stortrives, oprindeligt blev til. Både himmerlændingen og amerikaneren er bonde i Jensens betydning af ordet: verdensvendt, handlekraftig, nøjsom, sund. Himmerland forklarer, hvorfor Amerika vinder verdensherredømmet, mens Amerikas  succes  demonstrerer,  hvori  himmerlændingens sandhed og sundhed består.

En sådan ret overraskende og provokerende analogi  mellem  vikingetidens  Jylland  og  samtidens Amerika er kun mulig, fordi Jensen sammenknytter en række forskellige ideologiske og ideologikritiske strømninger på måder, der ikke har mange fortilfælde eller efterfølgere:

Som moderne Demokrati burde vi saa ogsaa staa jævnsides med alle andre civiliserede Magter, bidrage til den almindelige fremadskridende  Verdenshistorie som en af Staterne i det kosmopolitiske Folkesamfund, der sammensluttes af Næringsvejene. Enhver fri Mand lægger til  Verdenssamfundets Formue ved hvad han erhverver sig. Dette er Bondekulturen. Det er den nordiske Aand. Det er den ny  Verden. 15

Den ny verden er bondens verden, der er gotens verden, der er himmerlændingens verden, der er en umiddelbart tilgængelig verden, der er den vestlige civilisations  verden,  der  er  Amerika.  En  markant konsekvens heraf er, at nationalstaterne ikke længere har værdi eller gyldighed. Bondekulturens nye verden er global, kosmopolitisk:

Se op! Det er tid at erindre, at Danmark ikke som i Middelalderen ligger ud til tilfældige Landegrænser, men at det strækker sig over hele Jorden, saa langt som Slægtskabet med andre Nationer gaar og endnu længere, saa langt man overhovedet kan naa med Damper og Jernbane […] Den moderne  Verden er ved sine Jernbaner og Dampskibe, ved hele sit tekniske Fællesskab, bleven til et stort Rige, en civiliseret Steppe, hvor alle Folkeslag rører sig frit imellem hverandre. 16

I  Jensens  visionære  karakteristik  af  den  moderne verden som en 'civiliseret Steppe' lyder ekkoer af primitivistiske  og  darwinistiske  tanker,  men  ikke  i form af en modsætning mellem 'natur' og 'civilisation'. Jensens variant af primitivismen skærer på tværs af modsætningen mellem natur og civilisation og  hævder  derfor  ikke  det  oprindelige,  primitive, naturliges  forrang  over  for  kulturen  og  storbyen. Det  Himmerland,  Jensen  beskriver,  er  nok  idylliseret, men kun i dets egenskab af manglende idyl: det er nøgent, blæsende og bart. Himmerland stilles ikke  op  som  et  gyldigt  alternativ  til  eksempelvis bykulturen, da denne modsætning ifølge Jensen slet ikke er en modsætning, men en umoderne forblindelse:

Hvad der skal paavises som umoderne og under Højdepunktet hos Regeringen, er dens provinsielle  Tilbøjelighed til at forny og uddybe en Modsætning, der er udryddet, Modsætningen mellem Bonden og 'Kulturen', mellem Landet og Byen. 17

Himmerland får snarere status af en udspringsmulighed, et udviklingspotentiale, som ikke udgør no- gen  modsætning  til  storbyens  liv,  men  snarere  en forudsætning herfor.

## Undergivet forvandling

'Alt  er  undergivet  Forvandling,  Hjemmefølelsen ogsaa'. 18  Således kommenterer Jensen i den seneste  af  de  tre  tekster, 'Himmerlands  Beskrivelse', det  forhold,  der  efter  læsningerne  står  klart:  Jensens Himmerland er noget andet end Jensens Himmerland. Læsningerne problematiserer flere gængse opfattelser  af  Jensens  himmerlandshistorier,  først og fremmest opfattelserne af Himmerland og himmerlandshistorierne som eksponenter for en rodsøgende og traditionalistisk intention, uforandret over tid. Himmerland udgør ikke et refugium i Jensens produktion. Jensen bruger Himmerland og sin himmerlandske fortid med samme skånselsløse og sensitive partikularitet, som han bruger den moderne verdens  frembringelser.  I  himmerlandshistorierne resulterer  denne  brug  i  meget  forskellige  korte prosatekster,  der  ikke  lader  myterne  eller  romanerne noget efter i  spændkraft,  i  intensitet  eller  i mængden  af  ophobede  modernitetserfaringer.  Fra 'Oktobernat's grænselyriske negativitetsmanifestation  over  'Syvsoverne's  anekdotiske  blotlæggelse af menneskesindets dybere lag til 'Himmerlands  Beskrivelse's  genresprængende  kombination af  autobiografi  og  topografi  danner  Himmerland baggrund for og leverer rekvisitter til vidt forskellige dramaer. I Jensens kosmopolitiske vision om det gotiskes tilbagekomst, som ikke primært udfoldes i himmerlandshistorierne,  men  derimod  i  essays  og rejsebeskrivelser, opnår Himmerland status af en art epistemologisk træningslejr, der kan give det moderne menneske en sund virkelighedstilegnelse.

En diakron beskrivelse af Jensens brug af Himmerland  må  naturligvis  baseres  på  mere  end  tre læsninger. Alligevel er det fristende at opsummere forskellene  mellem  de  tre  historier  i  en  formel:  I Jensens  forfatterskab  muliggør  Himmerland  først implosioner, så ekspositioner og slutteligt ekspressioner. I  'Oktobernat' udgør Himmerland en scene for analyse og produktion af negativitetsfænomener, idet  forskellene  mellem  mening  og  tomhed,  mellem liv og død imploderer og forsvinder i vindens susen  langs  den  himmerlandske  jord.  En  lignende funktion indtager Himmerland i flere andre af historierne i Himmerlandsfolk .   Fælles  for  tekster  som 'En Beboer af Jorden', 'Mortens Juleaften' og 'I Mørket' er  et  truende  landskab,  hvis  mørke  i  sig rummer et andet mørke, i hvilket både gerninger og mennesker hjemfalder til galskab og uforståelig død.  I 'Syvsoverne'  bliver  Himmerland  et  motiv, et særligt sted, hvis beboere hænger sammen med regionen på måder, som gør dem egnede som typer i en eksponering af dybereliggende, fælles lag i den menneskelige psyke. Denne eksponerende funktion udfører Himmerland også i flere af de andre tekster i det andet bind himmerlandshistorier, blandt andet i 'Wombwell'. Endelig udfører Himmerland i 'Himmerlands Beskrivelse' to funktioner, idet det for det første udgør et privilegeret topos i et autobiografisk projekt og for det andet indskrives som en del af et større kosmopolitisk forestillingskompleks. Fælles for det autobiografiske og det kosmopolitiske er et ekspressivt element: Her kommer himmerlændingen som prototypen på det livsduelige, omstillingsparate, men rodfæstede moderne menneske.

## Noter

1.  En nyere undtagelse er Poul Bagers 'Himmerlandshistorier. Om det tabte land på godt og ondt' in Kraftlinjer , Stefan  Iversen  (red.),  Syddansk  Universitetsforlag,  2004. For en oversigt over den ældre forskning, se Aage Jørgensens 'Himmerlandshistorierne i litteraturhistorien' in Columbus fra Himmerland. Bidrag til et Johannes  V . Jensen-symposium i Farsø 28. august 1994 ,  Aage Jørgensen og Helene Kragh-Jakobsen (red.), Farsø Bibliotek, 1994.
2.  Se  eksempelvis  Anders Thyrring  Andersen  og  Aage Jørgensens Et Spring ind i et Billede. Johannes  V . Jensens mytedigtning ,  Odense Universitetsforlag, 2000.
3.  Flemming  Harrits: 'Efterskrift'  in Interferenser (red.), Dansklærerforeningen, 1994, s. 127.
4.  Aage Jørgensen: 'Himmerlandshistorierne i litteraturhistorien', s. 46.
5.  Johannes V .  Jensen:  'Oktobernat'  in Himmerlandshistorier ,   Gyldendal,  1995  [opr.  i Himmerlandsfolk:  Historier , 1898], s. 24.
6.  Jørgen Elbek: Johannes  V . Jensen ,  Gyldendal, 1966, s. 39.
7.  Maurice Blanchot: Orfeus' blik og andre essays ,  Gyldendal, 1994, s. 95.
8.  Begrebet  om  det  karnivalistiske  udfoldes  i  Bakhtins Karneval og latterkultur ,  Det lille Forlag, 2001 [opr. 1940].

9.  Johannes V . Jensen: 'Syvsoverne' in Himmerlandshistorier ,  Gyldendal, 1995 [opr. i Nye Himmerlandshistorier ,  1904], s. 183.

10.  Johannes  V . Jensen:  'Himmerlands Beskrivelse' in Himmerlandshistorier ,  Gyldendal, 1995 [opr. i Himmerlandshistorier ,  1910], s. 8.

11. Johannes  V . Jensen: Den ny  Verden.  Til international Belysning af Nordisk Bondekultur ,  Nordisk Forlag, 1907, s. 190.

12.  Johannes  V . Jensen: Den gotiske Renaissance ,  Det Nordiske Forlag, 1901, s. 138ff.
13.  Jensen: Den ny Verden ,  s.  3.
14.  Jensen: Den ny Verden ,  s.  187.
15.  Jensen: Den ny Verden ,  s.  207.
16.  Jensen: Den ny Verden ,  s.  146.
17. Jensen: Den ny Verden ,  s.  202.
18.  Jensen: 'Himmerlands Beskrivelse', s. 19.