Boganmeldelser
Forfattere: Jes Fabricius Møller, Mogens Herman Hansen
Tidsskrift: politik (2015-09-11)

## hvad er en stat?

## Mogens Herman Hansen, 2014

Hvad er en stat?

Scientia Danica, Series H, Humanistica, 8 vol. 8 Det Kongelige Danske Videnskabernes Selskab, København 152 sider, 150 kr.

Man kan godt undre sig over, at denne bog ikke er skrevet før. 'Bringing the state back in' har trods alt været en  slags  slogan  i  samfundsvidenskaberne  siden  midten af  1980'erne.  Ikke  desto  mindre  kan  Mogens  Herman Hansen vise, at de fleste samfundsvidenskaber kun nødtørftigt har ulejliget sig med at definere, hvad en stat er, og han søger at bringe rede i statsdefinitioner fra forskellige forskningstraditioner: Sociologien, statskundskaben, filosofien,  statsforfatningsretten,  historievidenskaben  og folkeretten.

Bogen er opdelt i 13 kapitler, der har karakter af selvstændige essays. Der er en smule redundans mellem dem, men ellers udmærker de sig hver især ved en usædvanlig sproglig økonomi og præcision og er særdeles egnet som lærebogsmateriale. Af bogens 152 sider udgør brødteksten blot to tredjedele. Resten er videnskabeligt apparat, herunder 684 fodnoter.

Der indledes med en oversigt over statsbegrebet i de forskellige samfundsvidenskaber. Historikerne får på hattepulden for ikke at definere, hvad de har med at gøre. De politiske filosoffer beskæftiger sig kun med, hvad staten burde  være.  Statsforfatningsretten  har  ikke  interesseret sig synderligt for, hvad en stat er. Folkeretten holder sig i moderne tid til Montevideo-konventionen af 1933, der tilsiger at en stat skal have a) en befolkning, b) et territorium c) en regering og d) evnen til at samvirke med andre stater.  Sociologien  og  politologien  bruger  Max  Webers definition fra 1919, at en stat er den organisationsform, der  inden  for  et  afgrænset  område  med  held  opretholder  et  monopol  på  legitim  magtudøvelse.  Her  må  det tilføjes, at Webers definition også er den fremherskende i  historievidenskaben, men at den her enten er implicit eller uerkendt.

Andet  kapitel  handler  om  statsbegrebets  etymologi eller rettere dets begrebshistorie. Det er afledt af det latinske status rei publicae , altså de offentlige sagers tilstand. Langt op i nyere tid - hos Machiavelli eller Bodin - bruges begrebet stat i en anden end den moderne betydning. Stat eller etat kunne betyde stand. Denne betydning har overlevet indtil det 20. århundrede. (I 1967 udkom sidste udgave af Magisterstaten , et biografisk leksikon over alle tilhørende magisterstanden, en parallel til Teologisk Stat og Juridisk Stat .) Først i Hobbes' Leviathan (1651) findes staten defineret som en abstrakt juridisk person, 'der er opstået ved, at et stort antal mennesker er blevet enige om at overdrage det til en person eller en forsamling på deres vegne suverænt at fastsætte og håndhæve en retsorden til det fælles bedste.' (s. 20)

Tredje kapitel behandler det folkeretlige statsbegreb, der især lægger vægt på den indbyrdes anerkendelse staterne imellem. Det bygger især på Montevideo-definitionen. I folkeretten eller den internationale ret, som den ofte kaldes med en direkte oversættelse fra det engelske, lægges  der  vægt  på  det  såkaldte  westfalske  princip,  der lægger vægt på staternes territoriale integritet.

Fjerde kapitel udvikler tanken om statsmagten som et abstraktum adskilt fra dens konkrete udøvere i tidlig moderne tid, og femte kapitel behandler suverænitetstankens  udvikling  under  enevælden  og  dens  afvikling  lige siden; først med Montesquieus tanke om dens tredeling og i dag med overdragelsen af centrale statsfunktioner til overstatslige institutioner som f.eks. EU.

Sjette  kapitel  er  en  analyse  af  Max  Webers  statsbegreb,  og  syvende  kapitel  omhandler  forholdet  mellem nation og stat. På engelsk anvendes begrebet nation state ofte om territorialstaten, der udvikledes i det 17. århundrede, mens nationalstaten - altså forestillingen om at der bør være sammenfald mellem folkeslag og territorialstat - som begreb først fik betydning i det 19. århundrede

Ottende  kapitel  inddrager  regeringsformen  som  en del af statsbegrebet. En stat kan anerkendes i det internationale system - f.eks. efter Montevideo-definitionen eller folkeretten - som sådan uanset regeringsform, men det er klart, at der ud fra en normativ betragtning findes et hierarki af statsformer, hvor den demokratiske retsstat rangerer højest.

Niende kapitel definerer retsstaten, og Hansen provokerer sin læser ved at pege på, at der findes en modsætning mellem retsstaten og den demokratiske stat. Det er modsætningen mellem på den ene side varetagelsen af borgernes individuelle rettigheder og interesser gennem domstolene, der ikke er på valg, og på den anden side varetagelsen af almenvellets og flertallets interesser gennem repræsentative, valgte forsamlinger.

Tiende kapitel behandler globaliseringens betydning for staterne. Det ligger på den åbne hånd, at den stadige vækst  i  grænseoverskridende  handel,  trafik,  kommunikation og migration er en udfordring for staterne i deres traditionelle udformning.

Elvte kapitel tegner de store historiske linjer i udviklingen af staten i tre afgørende processer: 1) Overgangen fra  jæger/samler-kultur  til  agerbrug,  2)  Urbanisering  3) Overgangen fra slægtsbaserede fællesskaber til institutionaliserede.

Tolvte kapitel gennemgår forskellige statstyper systematisk: 1) Bystaten, som vi kender den fra det klassiske Grækenland,  middelalderens  Norditalien  eller  Hansestæderne, men som Hansen påpeger også mange andre steder fra i verden. 2) Enhedsstaten eller landstaten, som Hansen vælger at kalde den, det vil sige den type stat som omfatter flertallet af moderne stater, hvor statsmagten er centraliseret og territoriet velarronderet. 3) Imperiet, hvor en central magt hersker over en territorial, juridisk, politisk, national adspredthed. 4) 'Den Europæiske Union er en besynderlig konstruktion, som der ikke rigtig findes magen til i verden. Den er hverken et statsforbund eller en forbundsstat. Et statsforbund er en sammenslutning af suveræne stater, der har oprettet nogle fælles institutioner til  at  varetage  de  anliggender,  som  forbundet  drejer  sig om, typisk udenrigspolitik og forsvar.  NATO er et eksempel på et moderne statsforbund. De beslutninger, som de fælles institutioner træffer, har gyldighed for medlemsstaterne som sådan, men ikke umiddelbart for de borgere, der bor i medlemsstaterne. […] I en forbundsstat tilkommer den ydre suverænitet centralstaten, medens den indre suverænitet er delt mellem centralstaten og delstaterne, og det er primært delstaterne, der skal fastsætte og håndhæve retsordenen inden for delstatens territorie over for dens befolkning.'  (s.  97)  Hansen  mener,  at  EU  graviterer  i retning af en forbundsstat.

Sidste kapitel sammenholder Max Webers, folkerettens  og  den  vestlige  verdens  statsbegreb.  Der  er  umiddelbart den forskel mellem Webers og folkerettens på den ene side og den vestlige (nutidige) verdens på den anden, at  den  vestlige  definition  er  mere  normativt  ladet.  Forskellen mellem Webers og folkerettens definition består i, at Webers definition handler om staten set indefra, mens folkerettens ser staten udefra forstået som staternes indbyrdes forhold. Hansen peger på, at Weber også havde øje for dette folkeretlige perspektiv. Hansen amalgamerer de tre til sin egen definition på staten: 'Som abstraktion er staten en juridisk person, hvis ledelse handler 'på statens vegne'.  Konkret  forstået  er  staten  indadtil  et  system  af politiske institutioner, der besidder det legitime monopol på  med  vold  som  yderste  sanktionsmiddel  at  fastsætte og  håndhæve retsordenen inden for statsterritoriet  over statsfolket. Udadtil interagerer staten med andre principielt ligestillede stater, samt med internationale politiske organisationer, som staten er medlem af, samt andre, som den skal forholde sig til.' Hansen afholder sig med denne definition fra at kræve, at en stat skal være demokratisk eller national, men dog at den skal have en retsorden for at være en stat. Man bemærker i parentes, at der er sket en forskydning i forhold til Weber, idet Hansen knytter legitimiteten til monopolet på magtudøvelse snarere end til magtudøvelsen selv.

Dermed tegner Hansen sig for den deskriptive mere end  den  normative  tilgang  til  statsdefinitionens  svære kunst. Den normative tilgang har naturligvis meget for sig, men både historisk og nutidigt ville store dele af verdens stater falde under den radar, som er kalibreret efter den normative standard.

Denne bogs  store  fortjeneste  er,  at  den  på  prisværdigt  få  sider  skaber  overblik  over  et  vanskeligt  emne, systematiserer og diskuterer statsbegreber set fra mange forskellige  discipliner,  således  at  diskussionen  om  dette spørgsmål nu kan føres på et væsentlig mere kvalificeret grundlag end hidtil. Selvfølgelig kan man pege på temaer og begreber, der savner uddybning, f.eks. magtstaten eller velfærdsstaten. Andet ville være usædvanligt i en så kondenseret fremstilling. Men ingen har nu længere nogen lovlig undskyldning for at sjuske med definitionerne, hvis de på nogen måde kan læse dansk. (I samme åndedrag kunne man opfordre til at udsende en engelsk udgave.) I modsætning til Ole Thyssens samtidigt udkomne bog Statslegender ,  der  indskrænker sig til en gennemgang af samfundsfilosoffernes normative statsbegreb, er Hansen, der  har  skabt  sit  internationale  forskerry  på  at  studere den antikke bystat, væsentlig mere historisk, det vil sige kontekstbestemt og empirisk følsom, i sin tilgang. Han fastholder kravet om begrebslig stringens, men taber aldrig den konkrete stat af syne, og dermed bygges der bro over det, der somme tider godt kan forekomme som et svælg mellem samfundsvidenskaberne på den ene side og historievidenskaben på den anden.

Jes Fabricius Møller Professor (mso)

Grundtvig Centeret, Aarhus Universitet

## statslegender - filosoffernes blik på staten - fra flodstat til velfærdsstat

Ole Thyssen, 2014

Statslegender - Filosoffernes blik på staten - fra flodstat til velfærdsstat Informations Forlag, København 357 sider, 329,95 kr.

Statslegender er  en  bog om den politiske filosofis normative syn på staten, ikke om de empiriske analyser af staten og statsbegrebet, som man finder i andre samfundsvidenskaber: Historie,  antropologi, sociologi og politologi. 'Statslegende' er et nyt ord, som Ole Thyssen selv har dannet og  defineret.  En  statslegende  er  en  filosofisk  fortælling om, hvordan en stat bør indrettes. Den er ofte forbundet med  en  kritik  af,  hvordan  stater  rent  faktisk  fungerer. Selv om en statslegende forholder sig filosofisk til staten, er dens emne stadigvæk den eksisterende stat, og Thyssen understreger, at en statslegende ikke er en utopi, en filosofisk genre, som Thyssen selv tidligere har behandlet i  en  vigtig  bog Utopisk dialektik fra  1976. Derfor hører vi ikke noget i Thyssens nye bog om fx Thomas Mores Utopia. På den anden side er Platon med. Som Thyssen selv  indrømmer, kan der ikke trækkes en skarp grænse mellem statslegende og utopi. Der kan heller ikke trækkes en skarp grænse mellem politisk filosofi og de andre samfundsvidenskaber. Er Niklas Luhmann fx filosof eller sociolog? Han indtager i hvert fald en central plads i de to sidste kapitler, og det er fuldt berettiget.

Thyssen  går  kronologisk  frem  -  fra  Platon  og  Aristoteles  til  Habermas,  Luhmann  og  Foucault  -  men inden  for  den  overordnede  kronologiske  ramme  er  bogen  opdelt  tematisk  i  tolv  'kredse',  der  hver  isolerer en  bestemt  statslegende  og  behandler  de  filosoffer,  der fortæller  samme  legende  eller  beslægtede  legender.  De sammenstillede filosoffer er stort set samtidige, men ikke nødvendigvis. Og samme filosof kan optræde i to legender,  således  Hegel  i  syvende  kreds  (hvor  han  optræder sammen  med  Locke,  Montesquieu,  Adam  Smith,  og Kant i skildringen af 1700-tallets liberalisme, enevælde og oplysning) og i ottende kreds (hvor han sammenstilles med Kierkegaard, Nietzsche og Kant som kritiker af demokratiet). Thyssens fokus på centrale problemstillinger og på at sammenstille de filosoffer, der behandler dem, er en god idé. Den adskiller hans bog fra andre lignende værker, der fortrinsvis giver hver filosof hans eget kapitel, fx  John  Plamenatz'  berømte Man and Society fra  1963, eller  David  Boucher  og  Paul  Kellys Political  Thinkers from Socrates to the Present (2003).

Der er imidlertid et kapitel, der egentlig ikke hører med til bogen: Det er den del af første kreds, der skildrer selve staten og dens opståen; for i denne periode fandtes endnu ikke det, som bogen drejer sig om: Filosoffernes tanker om staten. Staten er ældre end filosofien om staten. Den første kreds, skildrer derfor ikke en 'legende' som de efterfølgende kredse, men er et bud på en - angiveligt nøgtern bestemmelse af den stat og det statsbegreb, som alle  filosofferne  formodes  at  forholde  sig  til.  Men  kan et sådant entydigt statsbegreb overhovedet opstilles? Og hvornår opstår staten?

'Alle  ved,  hvad  en  stat  er',  skriver  Thyssen.  Det  er en letkøbt ytring, som mange vil bestride, og som han gudskelov præciserer ved at beskrive staten i 'et diagram med 8 mærker'. Statens karakteristika er '(1) befolkning (medlemmer),  (2)  territorium  (geografisk  område),  (3) suverænitet  (selvlovgivning),  (4)  symbolsk  orden  (navn, metafysik og ritualer),  (5)  indre  orden  (retssystem  med voldsmonopol), (6) ydre sikkerhed (militær og diplomati), (7) økonomisk orden (selvforsyning og handel), (8) statslig orden (administration af helhed). 'Fjernes et mærke, går staten i opløsning'. Otte karakteristika er mange, især når Thyssen skildrer de otte 'mærker' som adskilte aspekter af staten. Der er faktisk et betydeligt overlap mellem flere af dem.  Suverænitet (3) opfattes sædvanligvis som et  aspekt,  der  underopdeles  i  indre  suverænitet  (5)  og ydre suverænitet (6). Der er også et overlap mellem indre orden (5) og statslig orden (8). Det kan diskuteres, i  hvilket  omfang  økonomisk  orden  (7)  er  et  aspekt  af staten, men den bliver taget med i de fleste af kredsene, og i en række tilfælde beskrives den økonomiske orden som 'markedet'. Det nævnes første gang i afsnittet om sofisterne i oldtidens Athen og senere igen i forbindelse med fx Locke, Rousseau, Smith og Hegel. I beskrivelsen af  Adam Smith's værk om Nationernes Velstand er det velvalgt at tale om markedet, men Locke taler om ejendom,  ikke  om  markedet,  og  det  er  dristigt  at  beskrive Hegels borgerlige samfund som 'markedet'.

Hvad statens fremkomst angår, mener Thyssen, at der har været stater så langt tilbage som de store 'flodstater' fra  ca.  3000  f.Kr.,  dvs.  de  mesopotamiske  bystater  og Faraonernes rige i Egypten. Det mener jeg, han har ret i.  Men  heraf  følger,  at  hverken  staten  eller  statsbegrebet  er noget specifikt europæisk. På den anden side er der  mange,  der  ikke  vil  vide  af  nogen  stat  eller  noget statsbegreb  før  tidligst  i  Europa  i  senmiddelalderen  og renæssancen og helst først efter freden i Westfalen i 1648.

Den  anden  kreds  skildrer  den  første  statslegende. Staten  kan  som  sagt  spores  tilbage  til  3000  f.Kr.,  men tanker  om  staten  kender  vi  først  fra  det  antikke  Grækenland.  Meget  af  kapitlet  skildrer  vigtige  aspekter  af Platons og Aristoteles' tanker om polis , bystaten, som var den  oldgræske  statstype.  Men  vi  hører  også  om  'sofisterne' - de omrejsende professorer, der underviste i især retorik.  Og  her  må  jeg  indvende,  at  Thyssen  deler  den stadig  udbredte  misforståelse,  at  sofisterne  'udformede en verdensklog filosofi, båret af relativisme og opgør med traditionen'.  Det  gælder  nok  Protagoras,  men  ikke  så mange  andre  sofister.  Det  eneste  fragment,  vi  har  fra sofisten  Thrasymachos'  hånd,  er  fra  hans  tale  om  den fædrene  forfatning,  hvor  han  ønsker  sig  tilbage  til  den tid, hvor de unge holdt kæft og lyttede til de gamle og erfarne.  Eller  hvad  med  sofisten  Prodikos'  skildring  af Herakles på skillevejen , hvor helten modigt vælger dydens smalle sti frem for vellystens brede vej?

Den tredje  kreds  handler  om  Romerrigets  politiske filosofi. Thyssen fokuserer på tre tænkere: Cicero, Seneca og  Marcus  Aurelius.  Alle  tre  var  stoikere  og  er  smukt sammenstillet i al deres forskellighed i Thyssens kapitel. Cicero udviklede en republikansk statslegende netop i de år, hvor republikken blev afskaffet og afløst af kejserdømmet, men hans tanker fik en enorm indflydelse på senere politisk  filosofi,  og  først  i  1200-tallet  må  han  overlade førstepladsen til Aristoteles. Seneca og  Marcus Aurelius var primært moralfilosoffer, og de beskæftigede sig kun perifert med det, Thyssen kalder en statslegende.

Den fjerde kreds dækker middelalderen og renæssancen, og blandt filosofferne fremhæves Augustin, Thomas Aquinas,  Marsilius  af  Padua,  Luther  og  Calvin.  Det, der  binder  disse  vidt  forskellige  tænkere  sammen,  er forholdet  mellem  gud  og  menneske  og  mellem  stat  og kirke;  og  det  spænder  fra  kongens  knæfald  for  kirken i  Canossa  i  1077  til  kirkens  knæfald  for  kongen  i  den protestantiske del af Europa efter reformationen.  Men skiftet kommer allerede i Frankrig og Italien i 1300-tallet,  og  her  savner  jeg  lidt  om  genopdagelsen  af  romerretten i 1070'erne og de romerretskyndige legisters brug af  romerretten  i  kampen  mod  kirken,  fx  'Lov  er  det som har behaget fyrsten' og 'Det, der vedrører alle, bør godkendes af alle.' Men man kan jo ikke få alt med, og skrævet i dette kapitel er i forvejen vel stort - men fuldt berettiget. Man kunne argumentere for, at Augustin og Thomas hører hjemme i en legende, Marsilius i en anden sammen  med  Machiavelli  (se  næste  kreds),  Luther  og Calvin i en tredje.

I  femte  kreds  sammenstilles  Machiavelli,  Bodin  og Hobbes.  Nøglebegrebet  er  suverænitet,  og  hovedpersonen  er  den  enevældige  monark.  Det  passer  perfekt  på Bodin og Hobbes, og Thyssen trækker fine linjer frem til Kongeloven. Men Machiavelli hører ikke rigtigt hjemme i den sammenhæng, og jeg vil som sagt hellere have ham placeret i den forrige kreds. For ham var konger og fyrster mestendels tyranner, der efterstræbte personlig magt og kun så på egen fordel (som beskrevet i Fyrsten ). Machiavellis ideal var republikken, der tjente almenvellet (som beskrevet  i  hans  hovedværk: Kommentarerne  til  Livius 1-10) . Forbilledet var den tidlige romerske republik, hvor magten var delt mellem patriciere og plebejer, og hos Machiavelli står der intet om suverænitet.

Sjette kreds har titlen 'Merkantilismens stat', og her kommer  statens  syvende  mærke  'den  økonomiske  orden'  i  forgrunden.  Handel  suppleres  med  produktion. '1600-tallets politiske filosoffer kan opdeles i de autoritære, som fokuserer på statens suveræne orden, og de merkantile, som skitserer en ny borgerlig orden.' Det private samfund - markedet - dukker op. De tre centrale skikkelser er Althusius, Grotius og Spinoza. Det er prisværdigt, at Althusius får en fremtrædende plads. Hans værk Politikken fremsat metodisk (1603) bliver ofte overset  i skildringer af den politiske filosofis historie. Det er hos ham, vi finder den klareste fremstilling af den dobbelte kontrakt:  Først  samfundspagten,  hvor  selve  samfundet dannes, derefter statspagten om, hvordan det skal styres. Hans tanker om en grundlov inspirerede til kongeloven, en  af  Europas  ældste  forfatninger.  Han  gik  ind  for  en blandet  forfatning  med  demokratiske,  aristokratiske  og monarkiske elementer. Og hans konge er ikke enevældig, men en statsembedsmand, der må følge lovene.

Den syvende kreds har titlen 'Staten i 1700-tallet liberalisme, enevælde og oplysning', men kapitlet spænder  videre:  Fra  Locke,  der  hører  hjemme  i  1600-tallet til Hegel, der skrev sine politisk-filosofiske afhandlinger i  1800-tallet.  Thyssen  indrømmer, at dette kapitel ikke skildrer én legende, men er et brydningsfelt mellem legender. I den ene ende af spektret har vi hos Kant og Hegel en anakronistisk insisteren på enevælde. I den anden har vi Lockes og Montesquieus magtdelingslære.  Og midt i det hele Adam Smith, der slet ikke udvikler en teori om staten, men fokuserer på økonomien, af Thyssen beskrevet som markedet. De insisterer alle på friheden som den centrale værdi, men deres frihedsbegreber er vidt forskellige.

I  ottende  kreds  behandles  Hegel,  Kierkegaard,  Nietzsche og Marx under synsvinklen: Demokratiets tidlige kritikere. Rigtigt nok, men vi bør huske, at de alle fire skrev  på  et  tidspunkt,  hvor  demokratiet  slet  ikke  eksi- sterede, undtagen i USA, og ingen af dem interesserede sig  for  USA.  De  havde  alle  en  europæisk  horisont,  og det demokrati, de kritiserede, var filosofiens tanker om demokrati  fra  Platon  og  Aristoteles  over  Montesquieu, Rousseau og Kant frem til de nye tanker om demokrati, der  spirede  frem  under  den  franske  revolution  og  i  begyndelsen af det nittende århundrede. Kapitlets stærkeste citat er af Kierkegaard: 'Af alle Tyrannier er en Folkeregjering den qvalfuldeste, den aandløseste, ubetinget  alt Storts og Ophøiets Undergang ... En Folkeregjering er det sande Billede på Helvede.'

I niende kreds flyttes fokus fra Europa til USA. Og her er den enkelte afstikker over Atlanten, der berettiger bogens bredere titel Statslegender 'frem for den mere korrekte:  Europæiske Statslegender'. Kapitlet er viet til tre værker The Federalist Papers , Tocqueville's Om demokratiet i Amerika og John Stuart Mills Repræsentativt demokrati .  Værkerne og deres forfattere beskrives rammende og velskrevet. Kapitlet er nok det bedste i hele bogen.

Både i ottende og i niende kreds er fokus flyttet fra stat til demokrati. I afsnittet om Nietzsche fx citeres ikke hans ytring om, at 'staten er det koldeste af alle kolde uhyrer'  (det  kommer  senere)  ,  men  derimod  udsagnet om, at 'det moderne demokrati er den historiske form af statens forfald '.

I  den  tiende  kreds  er  vi  nået  til  den  nationale  stat. Kapitlet  indledes  overraskende  med  en  gennemgang  af Rousseau.  Forklaringen  er,  at  nationalismen  forudsætter nationen dvs. folket, ikke som undersåtter, men som suveræn,  som  netop  fremhævet  af  Rousseau.  Kapitlet rækker  fra  Herders  og  Fichtes  legende  om  nation  som kulturelt og politisk program til Mussolinis og Hitlers nationalisme med et spændende mellemstykke om Lenins internationale  og  revolutionære  kommunisme    over  for Bernsteins nationalt baserede socialdemokrati.

Med den ellevte kreds er vi nået frem til den moderne velfærdsstat,  og  blandt  de  udvalgte  filosoffer  indtager Gösta Esping-Andersen og Niklas Luhmann en central position.  Kapitlet  er  skarpsindigt,  og  tonen  ofte  skarp: 'Fattigdom  blev  velfærdsstatens  fornemste  indsatsområde. Den kunne ikke skabe lighed, men nok hæve grænsen for acceptabel armod'. 'Det bliver forståeligt og undskyldeligt, at man bukker under for misbrug, studiesvigt, psykiske sygdomme og kriminalitet, men uforståeligt og uundskyldeligt, at staten ikke griber ind, men river gulv- tæppet væk under fødderne på borgeren'. 'Ingen stat har kunnet kombinere velfærd med fuld beskæftigelse, stabil vækst, økonomisk balance, teknisk fornyelse og bæredygtighed'. 'Velfærd er let at øge, men svær at mindske. En opnået ret er øjeblikkelig umistelig'. 'Med demokratisk medvind svulmer staten op og bliver den totale stat, forskellig fra kommunismens, nazismens og fascismens totalitære stater, men fælles om en statsvækst, som gør alle dele  af  samfundet  afhængig  af  statslig  bistand'.  'Den socialdemokratiske velfærdsstat er for tiden klodens mest succesfulde  statsform'.  Men  på  tværs  af  al  tale  om  de svage og fattigdom må vi ikke glemme: 'at virksomheder er nogle af de største velfærdsmodtagere i USA med direkte subsidier på mere end 75 milliarder dollar.'

Den tolvte  og  sidste  kreds  falder  egentlig  uden  for bogens  emne.  Emnet  er  'Den  næste  stat.'  Da  den  ligger ud i fremtiden, vil filosoffernes forestillinger om den næsten uvægerligt få karakter af utopi eller dystopi, som Thyssen netop afstår fra at behandle. Han erkender problemet  og  skriver,  at  'i  fraværet  af  en  legende  om  den næste stat kan man, beskedent, kortlægge den moderne stats dilemmaer'. De er skrevet ud fra erkendelsen af, 'at der ikke har tegnet sig levedygtige alternativer til den demokratiske nationalstat'. Bogen afsluttes med en række betragtninger over statens otte 'mærker' , som blev opregnet i  første kapitel.

Thyssen har skrevet en spændende og tankevækkende bog med markante synspunkter og fortolkninger og ofte flotte formuleringer (se min synopse af kapitlet om velfærdsstaten) som næsten udelukkende er direkte citater. Thyssen nøjes ikke med at resumere de politiske filosoffers tanker. Med de otte punkter, som han forfølger bogen igennem, har han forsøgt at skabe en sammenhæng mellem 'statslegenderne', og sammenstillingen af dem i 'kredse' understreger hans særlige vinkel på stoffet. Det er ikke blot Platons eller Hegels tanker om staten, vi får præsenteret; det er også Thyssens personlige fortolkninger. Bogen kan varmt anbefales, og den er skrevet således, at  den  kan  læses  med  udbytte  både  af  den  almindeligt interesserede og af Thyssens fagfæller i filosofi.

Mogens Herman Hansen Lektor Emeritus Saxo-Instituttet, Københavns Universitet