Videnskabelig værdirelativisme og politiske værdier
Forfattere: Theresa Scavenius
Tidsskrift: politica (2011-01-01)

## Theresa Scavenius

## Videnskabelig værdirelativisme og politiske værdier1

Der  er  uenighed  om,  hvorvidt  videnskabelig  værdirelativisme  identificerer  en norm for den politiske videnskab, der sigter imod, at politiske værdier bør eksklu­ deres fra denne, eller hvorvidt den videnskabelige værdirelativisme tværtimod an­ erkender vigtigheden af politiske værdier i den politologiske forskning. Artiklens formål er at tydeliggøre disse to argumenter. Centralt for artiklens diskussion er, (i)  hvorvidt det antages,  at sondringen imellem empiriske og normative domme inden for samfundsvidenskaberne alene kan tilskrives en analytisk karakter ,samt (ii)  hvorvidt der kan identificeres en logisk afhængighed imellem på den ene side studiet af politiske værdier og på den  anden side  empiriske studier af politolo­ gisk relevante fænomener.  Hvis  (i)  og (ii)  kan forsvares, hævder artiklen, at den samfundsvidenskabelige forsker -  ud over at bidrage med metodisk set politisk neutrale analyser -  tillige bør indtage en værdikritisk stilling over for egne værdiantagelser samt samfundets politiske værdier.

Den gode empiriske statskundskab  forholder sig traditionelt set ikke  til  nor­ mative spørgsmål om politiske værdiers gyldighed og legitimitet. Argumentet er formuleret i positionen videnskabelig værdirelativisme,  der antager,  at den politiske videnskab ikke kan bevise videnskabeligt, hvorvidt en given politisk værdi (fx ytringsfrihed)  er mere moralsk forsvarlig end andre politiske værdier (fx ikke-ytringsfrihed).2  Politiske værdier forstås her som normative udsagn om det gode politiske samfund.  Siden  I960 erne har den videnskabelige værdire­ lativisme været den fremherskende metodik inden for den politologiske forsk­ ning. Særligt den behavioristiske tradition har argumenteret for en værdirelativ analyse af fx opinions- og vælgeradfærd (Barber, 2006:  541). Den videnskabe­ lige værdirelativisme skal forstås inden for den udbredte konsensus om, at der er en ' arbejdsdeling' mellem empiriske, politiske videnskaber, der forholder sig til  politologisk relevante fænomener,  og normativ politisk teori,  der forholder sig til 'begrundede vurderinger af de normative egenskaber ved forskellige po­ litologisk relevante fænomener'  (Midtgaard, 2007: 365).

I  litteraturen om videnskabelig værdirelativisme er der im idlertid uenighed om, hvorvidt den videnskabelige værdirelativisme bevirker, at den politiske vi­ denskab bør ekskludere studier af normative politiske værdier eller tværtimod bør anerkende vigtigheden  af politiske værdier i den politologiske forskning. Formålet med denne artikel er at tydeliggøre de to argumenter.  I første del af artiklen  diskuterer  jeg  argumentet  for,  at  politiske  værdier  ikke  er  et  forsk­ ningsobjekt  for  den  politiske  videnskab.3   Dette  argument  diskuterer  jeg  ud fra  to  forskellige  begrundelser,  (a)  at  studiet  af politiske værdier  adskiller  sig begrundelsesmæssigt fra studier af empiriske politiske fænomener; og (b)  at stu­ diet af politiske værdier adskiller sig genstandsmæssigt fra studiet af empiriske politiske  fænomener.  I  anden  del  af artiklen  rekonstruerer jeg det alternative argument, der hæfter sig ved, at sondringen imellem normative udsagn og em­ piriske udsagn inden for samfundsvidenskaberne kun har en analytisk karak­ ter,  og  at  den  politiske videnskab  i  højere  grad  bør  interessere  sig  for  forhol­ det mellem  er og bør.  Jeg viser,  at  det har  im plikationer  for  spørgsmålet om politiske værdiers rolle i den politologiske forskning,  (i)  hvorvidt det antages, at  sondringen  imellem  empiriske  og  normative  domme  alene  kan  tilskrives en analytisk karakter, og (ii)  hvorvidt der identificeres en logisk afhængighed imellem på den ene side studiet af politiske værdier og på den anden side em­ piriske studier af politologisk relevante fænomener. Afslutningsvis viser jeg, at hvis  (i)  og  (ii)  kan  forsvares,  kan  det hævdes,  at den  samfundsvidenskabelige forsker  -   ud  over  at  bidrage  med  metodiske, værdineutrale analyser  -   tillig e bør indtage en værdikritisk stillin g  over for egne værdiantagelser samt samfun­ dets politiske værdier. Artiklen konkluderer på den baggrund, at videnskabelig værdirelativisme kan forstås som et argument for, at selvom det metodiske ide­ al  for den politiske videnskab er politisk neutralitet,  giver det ikke anledning til, at studiet af  politiske værdiers legitim itet og gyldighed bør udelades fra den politologiske forskning.

## Politologisk forskning

For den politologiske forskning er det magtpåliggende at lægge afstand til den politiske virkelighed, idet ambitionen er at legitimere sig selv som en videnska­ belig disciplin, der kan ''sondre mellem videnskab og politik' (Sørensen, 2005: 304). Sondringen mellem videnskab og politik er en distinktion mellem ratio­ nelt  begrundede  udsagn  og normative  udsagn,  hvor kun  førstnævnte kvalifi­ cerer som videnskabelige begrundelser (Lippert-Rasmussen, 2005: 275). Siden Humes formulering af den naturalistiske fejlslutning har det været alm indeligt accepteret, at det videnskabelige studium af empiriske domme {atp) bør holdes adskilt fra studiet af normative domme {det er  godt, atp ).  Inden for den polito­ logiske forskning er denne forståelse blevet formuleret ved positionen videnska­ belig værdirelativisme af markante skikkelser som  M ax Weber  (1973), Arhold Brecht (1959), Gunnar M yrdal (1969) og Erik Rasmussen (1971). I litteraturen er  der  im idlertid  ikke  enighed  om,  hvorvidt  im plikationen  af videnskabelig værdirelativisme  er  en  ''anerkendelse  af værdiers  centrale  betydning'  for  den politiske  forskning  (Christensen, 2005: 333)  eller  en  eksklusion  af studiet  af politiske værdier fra den videnskabelige politiske forskning (Rasmussen,  1971: 34).4 Intentionen  i  det  følgende  er  at  præcisere  denne  forskel  ved  at  sondre imellem to udlægninger af videnskabelig værdirelativisme.

Den  første  variant  af videnskabelig  værdirelativisme,  som  vi  her  skal  be­ skæftige os med, er (1) argumentet  for en vær  d if  ri  politologi^ der forudsætter, at studiet af at p er fundamentalt anderledes end studiet af, hvorvidt det er godt , at p. Antagelsen  er,  at  studiet  af værdiers  gyldighed  ikke  kan  leve  op  til  de samme krav som et politologisk studium af fx et politisk parti eller udviklin­ gen af dansk parlamentarisme, hvorfor værdiudsagn derfor bør holdes adskilt fra studier af empiriske,  politiske  fænomener.  Kun hvis  den  normative værdi betragtes som et empirisk forskningsobjekt med fokus på værdiens oprindelse, historiske udvikling eller folkelige opbakning, kan den politiske værdi studeres videnskabeligt  (Rasmussen,  1971).  Hvorvidt  de  pågældende  værdier  er  mere eller  m indre  berettigede,  legitime  eller velbegrundede,  kan  den  politologiske videnskab derimod ikke besvare.

Dette argument for en værdifri politologi,  der sigter im od at holde studiet af politiske  værdier  adskilt  fra  studiet  af empiriske  fænomener,  kan  have  en umiddelbar berettigelse på baggrund af det ovenstående ønske om at sondre imellem  politisk  videnskab  og  politik.  M en  hvad  er  begrundelsen  for  dette argument?  Forudsætter den videnskabelige værdirelativisme  en  korrekt  anta­ gelse,  at studiet af normative politiske værdier er fundamentalt forskelligt fra studiet af empiriske,  politiske  fænomener?  Et fremherskende argument er,  at ' politiske  afgørelser'  ikke  kan  integreres  i  videnskabelige  undersøgelser,  idet den videnskabelige  metode  ikke har  ''indbygget  en  målestok med hensyn  til værdiudsagn'  (Rasmussen,  1971:  33).  Dvs.  at 'den politiske diskussion hviler på  præmisser,  der  ikke  ad  videnskabelig  vej  kan  verificeres  eller  falsificeres' (Rasmussen,  1971:  38).  Rasmussen fremhæver endvidere, at videnskaben ikke kan ''fastslå værdiers rangfølge,  eller hvilke værdier, der er de højeste, og altså heller ikke hvilke værdipræmisser,  der bør lægges til grund for en politisk af­ gørelse' (Rasmussen,  1971: 32). Rasmussen definerer termen ''værdipræmisser' som værende de  ''ideologiske'  værdiudsagn,  der ligger til  grund  for politiske udsagn (Rasmussen,  1973: 4). Forstået således er det ikke primært politik, der problematiseres,  men  derimod politikkens  ideologiske præmisser.  Antagelsen er  med  andre  ord,  at  det  ikke  er  m uligt  på videnskabelige vilkår  at  tilskrive nogle værdier gyldighed eller legitim itet frem for andre værdier, idet dette an­ tages at være en personlig afgørelse, som afhænger af de politiske aktørers ideo­ logiske overbevisninger.

Spørgsmålet er  im idlertid,  hvorvidt  dette  forhold,  at  politiske værdier  an­ tages at  være  bestemt  af ideologiske  overbevisninger,  er  et  argument  for,  at studiet af politiske værdier skal holdes adskilt fra studiet af empiriske, politiske fænomener.  Selvom det antages,  at de politiske aktører er influeret af ideolo­ giske overbevisninger, er det ikke givet, at de normative politiske værdier, som disse overbevisninger omhandler,  ikke kan betragtes isoleret fra den politiske aktør,  og  dermed  indgå  i  en  rationel  og  videnskabelig  diskussion.  Er  det  en korrekt antagelse,  at normative politiske værdier ikke kan underlægges en vi­ denskabelig diskussion? En begrundelse for, at politikkens præmisser og værdi­ udsagn bør udsondres fra den empiriske, politiske videnskab, er, at de politiske værdier ikke begrundelsesmæssigt kan verificeres  (eller falsificeres)  på samme måde som empiriske fænomener (Rasmussen,  1971: 33). Selv hvis vi accepterer dette, er det ikke givet, at det nødvendigvis fører til den slutning, at studiet af politiske værdier bør ekskluderes fra det politologiske forskningsområde, som argumentet for den værdifrie politologi forudsætter?

## Politiske værdiers relationelle gyldighed

Hvis  vi  accepterer  påstanden  om,  at  det  ikke  er  m uligt  for  den  politiske  vi­ denskab at fastslå værdiers gyldighed,  tvinger det os ikke nødvendigvis  til at acceptere den slutning, at den politiske videnskab ikke bør beskæftige sig med politiske værdier.  En begrundelse er,  at det er m uligt at opstille og undersøge hypotetiske værdidomme, der forholder sig til værdidommenes relationelle gyl­ dighed (Lippert-Rasmussen, 2005). Rasmussen accepterer dette og fremhæver, at politiske værdier kan bevises videnskabeligt i ' relation til andre formål eller idesystemer'  (Rasmussen,  1975:  35,  diskuteret  af Lippert-Rasmussen,  2005: 275). Værdier kan have en relationel gyldighed inden for et idesystem, hvorfor det fx er m uligt at vurdere videnskabeligt, hvorvidt nazisme er værre eller bedre end socialdemokratisme -  inden for et socialdemokratisk idesystem, men ikke hvorvidt socialdemokratisme i sig selv er et godt eller dårligt værdisystem.

Men hvis den relationelle gyldighed af en hypotetisk værdidom kan begrun­ des  og  diskuteres  videnskabeligt,  er  spørgsmålet,  hvorvidt  den  politologiske forskning  generelt  bør  være  værdifri.  Udtrykker  ideen  om  værdifrihed  ikke snarere et ønske om at udelade det ideologiske aspekt af værdistudier? En be­ grundelse, som ligger til grund for argumentet for en værdifri politologi, er, at den enkelte politiske værdi A  ikke kan tilskrives en selvbegrundet værdi eller gyldighed.  I  stedet er begrundelsen  af værdi As  gyldighed afhængig af andre politiske værdier B og C. Fra et værdipolitisk perspektiv er dette ikke i sig selv et problem. Men fra et videnskabeligt perspektiv skaber det manglende klarhed og transparens,  idet også værdierne B  og C  kræver en relationel begrundelse.

Enten kan de begrundes ud fra værdi A  eller en fjerde værdi D. Begge forhold er dog problematiske.  Hvis A  begrundes  af B  og C , og B  og C   begrundes  af A, er  der  tale  om  en  cirkelslutning.  H vis  A   begrundes  af B, som  begrundes af C osv., er der tale om en  uendelig regres  (Lippert-Rasmussen,  2005:  276). Politiske værdier kan ifølge argumentet ikke være videnskabelige objekter, idet de ikke er selvbegrundede på samme måde som empiriske domme, der ideelt set kan funderes i en perceptuel observation (Lippert-Rasmussen, 2005:  276). En svaghed ved argumentet er dog,  at empiriske  domme  inden  for  empirisk politologi  ofte heller ikke er selvbegrundede og a priori sandheder,  men  lige­ ledes  forudsætter  andre  empiriske  domme.  Hvis  det  forhold,  at værdiudsagn ikke er selvbegrundede, gør dem til uvidenskabelige udsagn, er det således ikke kun værdidomme,  der er  uvidenskabelige,  men  stort  set  alle  udsagn,  hvilket forekommer at være en  uplausibel løsning.  Taget dette  med  i  betragtning er det uklart,  hvorvidt politiske værdier i alle tilfælde rent begrundelsesmæssigt adskiller sig fra andre empiriske objekter.

## Politiske værdiers afhængighed af deres kontekst

Hvis vi accepterer, at argumentet for en værdifri politologi ikke er tilstrække­ lig t begrundet i, at politiske værdier adskiller sig begrundelsesmæssigt fra em­ pirisk og politologisk relevante fænomener,  er spørgsmålet, hvorvidt en bedre begrundelse er, at normative politiske værdier har en genstandmæssig karakter, der adskiller sig fundamentalt fra empiriske, politiske fænomener. Rasmussens terminologi er lidt svær at holde styr på, idet han fx sondrer imellem ''partielle ideologier',  ''totalitære  ideologier',  ''idesystemer',  ''idekomplekser'  og  ''kom­ plekser af anskuelser'  (Rasmussen,  1973: 4) samt ''værdisæt' og ''virkeligheds­ billeder' (Rasmussen,  1973: 7). M ed fare for ikke at indfange alle nuancerne af Rasmussens argument mener jeg, at vi kan forstå Rasmussens genstandsmæs­ sige identifikation af  politiske værdier som politiske værdier, der er konstitueret dels  af vores egne vurderinger af normative  aspekter af det,  som vi  betragter, dels  af nogle ideologiske  værdisystemer (''virkelighedsbilleder'),  som  vi  forstår verden igennem (Rasmussen,  1973: 7). Fordi vores viden om verden, og herun­ der politiske værdier, antages at være begrænset af disse ideologiske værdisyste­ mer, har denne viden ikke objektiv gyldighed. Dette udelukker im idlertid ikke ifølge Rasmussen, at værdier har objektiv gyldighed. Rasmussens argument for videnskabelig værdirelativisme forudsætter altså ikke moralsk værdirelativisme eller ''moralsk nihilism e'  (Rasmussen,  1971: 36).5

Rasmussens forståelse af politiske værdier kan formuleres som et argument for, at politiske værdier ikke kan forstås uafhængigt a f  deres ideologiske kontekst. V i kan forstå dette som ideen om, at politiske værdier indgår i ''stivnede rela- tioner' til andre værdier, dvs. at vores viden om værdi A  , B  og C   afhænger af vores viden om et ideologisk værdisystem X  , som indeholder et fast og stivnet mønster af A ] 5 B} og C ]; Tilsvarende vil vores forståelse af værdi A 2,  B2  og C 2 afhænge af viden om det ideologiske værdisystem X 2.   Rasmussen forklarer, at et værdisystem er 'en tankebygning, hvor ét led  [dvs.  en værdi]  i tankegangen følger logisk af eller står i logisk sammenhæng med et eller flere andre led,  så det ikke kan erstattes med et andet uden konsekvenser for alle andre led i byg­ ningsværket' (Rasmussen,  1973: 4). Dvs. antagelsen er, at en værdidom A  ikke blot kan begrundes af  værdi B eller C, som omtalt i forrige afsnit. I stedet er der tale om, at værdierne A ]  5 B{ og C } er bundet til hinanden i et fastlåst og stivnet system X ] 5   idet alle værdidomme antages at være en del af et overordnet ideo­ logisk værdisystem. For så vidt at dette er tilfældet, kan den genstandsmæssige forskel  mellem  normative  værdidomme  og  empiriske  domme  begrundes  ud fra,  at relationen mellem normative domme er ideologisk fastlåst, hvilket ikke antages at være tilfældet for relationen mellem empiriske domme.

Selvom ideologiske værdisystemer ikke er de primære politiske kategorier ud fra hvilke dansk,  europæisk og global politik i dag identificeres,  kan det ikke afvises, at antagelsen om, at værdier indgår i ''stivnede relationer' til hinanden, er korrekt.  Et eksempel kunne være  religiøse eller nationale værdier,  der kan antages  at  have  et  fast  mønster,  hvor  enkeltdelene  ikke  um iddelbart  står  til diskussion,  uden  at  det  samlede  idesystem  trues.  Under  Muhammed-krisen (2005)  blev det af flere forfægtet,  at vi i Danm ark ikke bør gå på kompromis med ytringsfriheden,  idet det ville kompromittere den danske demokratimo­ del og danske værdier om frihed og lighed. Et sådant synspunkt kunne siges at antage,  at der er en fast og stivnet relation  mellem den enkelte værdi  (her: ytringsfrihed)  og det overordnede værdisystem (her: dansk demokrati og dan­ ske værdier).  Argumentet er altså,  at den politiske værdi  ''ytringsfrihed'  ikke kan forstås uafhængigt af det værdisystem, som værdien ytringsfrihed indgår i. Selvom dette argument kan identificeres i offentligheden, er det omvendt ikke givet,  at der er tale om et korrekt synspunkt -  endsige at vi generelt og i alle tilfæ lde bør acceptere, at relationen mellem normative udsagn er ideologisk ba­ seret.  Ideen om ideologiske relationer mellem værdier forekommer derfor ikke at være et tilstrækkeligt grundlag til at slutte, at studiet af normative politiske værdier  adskiller  sig  genstandsmæssigt  fra  studiet  af empiriske,  politologisk relevante fænomener. Det udelukker im idlertid ikke, som vi senere skal se, at vi bliver nødt til at acceptere en præmis om, at der findes en værdipolitisk kontekst, der influerer forståelsen af relationerne mellem værdier. Jeg forstår ideen om en værdipolitisk kontekst som mindre fastlåst end de ideologiske værdisystemer.

## Uafhængighed imellem normative og empiriske undersøgelser

I  de  foregående  afsnit  diskuterede jeg  den  begrundelsesmæssige  og genstands­ mæssige karakter af normative udsagn og empiriske udsagn. Et andet spørgs­ mål angår  relationen  mellem  empiriske  og  normative  domme.  M ed   udgangs­ punkt i dette kan vi formulere en anden variant af argumentet for en værdifri politologi.  Det  er  tesen om, at  empiriske  dommes  begrundelsesmæssige  og genstandsmæssige  autonomi  er  logisk  uafhængig  af,  hvorvidt  værdidomme kan begrundes videnskabeligt eller ikke (Lippert-Rasmussen, 2005: 283). D is­ kussionen om,  hvorvidt 'en værdidom kan være videnskabeligt begrundet og kun kan være videnskabeligt begrundet i relation til en eller flere andre vær­ didomme'  (Lippert-Rasmussen,  2005:  275),  er  ifølge  dette  argument  irrele­ vant  i  forhold  til  argumentet  for  en  væ rdifri  politologi  (Lippert-Rasmussen, 2005:  282-284).  Lippert-Rasmussen udleder på den baggrund, at uafhængigt af,  hvorvidt  den  begrundelsesmæssige og genstandsmæssige sondring mellem empiriske og normative udsagn er tvivlsom, bør den empiriske politologi sætte parentes om værdispørgsmål, idet ' disse er irrelevante for at besvare de relevan­ te empiriske spørgsmål'  (Lippert-Rasmussen, 2005: 284). Som eksempel giver Lippert-Rasmussen, at det er m uligt at studere antallet af nazister i Danmark videnskabeligt -  dvs. uafhængigt af, hvorvidt det antages, at det er et godt eller dårligt samfund, hvis der findes mange eller få nazister. Det primære argument er, at empiriske domme {atp) inden for den politiske videnskab kan begrundes og studeres værdifrit, dvs.  uafhængigt af, hvorvidt det er godt eller dårligt,  atp. Hvorvidt dette argument er plausibelt, afhænger af, hvorvidt vi accepterer,  at politologisk relevante spørgsmål kan have en ' empirisk relevans', der kan isole­ res fra, hvad der er politisk eller moralsk relevant. Spørgsmålet er, hvorvidt vi i alle tilfæ lde kan begrænse den politologiske forskning til det område, der kan karakteriseres  som værende  ''empirisk relevant'.   Og hvornår ved vi,  at der  er tale om et forhold, der har empirisk relevans? Det kan hævdes, at spørgsmålet om  empirisk relevans  forudsætter  en  ide  om,  hvad  der  er  politisk  ønskeligt, hensigtsmæssigt,  moralsk forsvarligt eller acceptabelt?  I  så fald er der ikke en logisk uafhængighed imellem på den ene side den empiriske relevans og på den anden side den politiske og moralske relevans.

En anden måde at forstå ideen om den logiske uafhængighed mellem empi­ riske undersøgelser og normative politiske udsagn på er at betragte argumentet som et metodisk spørgsmål.  Ideen er,  at det er m uligt at lave fx en kvantitativ optælling af,  hvor mange nazister,  der er i Danmark,  uafhængigt af, hvorvidt forskeren vurderer, at det er godt eller dårligt, at der er mange eller få nazister i Danmark. Men selvom vi på et metodisk niveau kan adskille empiriske under­ søgelser fra normative diskussioner, implicerer det ikke nødvendigvis, at der i forhold til spørgsmålet om relevansen af den empiriske undersøgelse kan iden­ tificeres en streng uafhængighed mellem empiriske og normative udsagn. Der­ udover forekommer det at være et legitimt ønske for den politiske videnskab, at dens empiriske analyser - ud over evt. at være empirisk relevante -  tillige er politisk og moralsk relevante.  Som Barber polemisk formulerer det, er det vel ikke ideen, at vi skal ''ofre den politiske relevans på metodologiens alter' (Bar­ ber,  2006:  541)?  Omvendt er det ikke givet,  at politisk eller moralsk relevans er underminerende for den empiriske undersøgelses videnskabelighed. Som det følgende peger i retning af,  forekommer der at være tale om en falsk modsæt­ ning imellem den empiriske forsknings videnskabelighed og samfundsmæssige relevans.

## Værdiernes betydning for politisk videnskab

I det følgende skal jeg vende blikket im od et andet argument for videnskabelig værdirelativisme, der ikke anser værdifrihed for at være den vigtigste norm for de politiske videnskaber.  Dette argument sigter imod en integration af politi­ ske værdier i det empiriske undersøgelsesdesign. V i skal se,  at dette argument tillig e  er en k ritik  af argumentet for en værdifri politologi. V i kan kalde dette argument for (2) argumentet  for en  værdikritisk politologi. Væ rdikritisk polito­ logi betyder i denne sammenhæng, at den politologiske forskning forholder sig kritisk og diskuterende til de empiriske undersøgelsers  (politiske og moralske) relevans samt til politiske værdiers gyldighed og legitimitet. Den primære præ­ mis er,  at der er en afhængighed mellem værdispørgsmål og empiriske spørgs­ mål.  Det afgørende spørgsmål i det følgende er, hvori denne afhængighed be­ står.

Hvis vi ser på Rasmussens argumentation,  tilslutter han sig, at argumentet for en værdifri politologi, som beskrevet ovenfor, forudsætter en sondring im el­ lem normative udsagn og empiriske udsagn  (Rasmussen,  1971: 35). Rasmus­ sens  korrektiv til  dette  synspunkt  ligger  im idlertid  i,  at  han  mener,  vi  alene bør betragte denne sondring som 'analytisk' sondring (Rasmussen,  1971: 45; 1979:  461),  dvs.  som  en  distinktion,  der alene  refererer til  en  konceptuel  for­ skel. Rasmussen afviser med andre ord ikke, at det er m uligt at sondre imellem rent empiriske og rent normative udsagn,  men hans pointe er,  at disse ''rene' udsagn  ikke  er  de  mest  ''interessante'  og  relevante  forskningsområder  (Ras­ mussen,  1989: 461). Det interessante og relevante ved den politiske videnskab er ifølge Rasmussen ''spændingsfeltet mellem er og bør '  (Rasmussen,  1971: 47), og at værdier -  selvom  de  er  ' før-fænomener'  -  ligeledes  inden  for  for sam­ fundsvidenskaberne er 'ér-fænomener' (Rasmussen,  1989: 459).  For så vidt at det er tilfældet, kan vi ikke opretholde en streng distinktion mellem empiriske domme og normative værdidomme,  som  er  den  afgørende  præmis  for  argu­ mentet for værdifrihed i politologi, andet end på et analytisk plan. M en hvor­ dan  kan er og bør være  sammenfaldende  inden  for  samfundsvidenskaberne? Og selvom det er tilfældet, er det næste spørgsmål, hvorvidt det har en indfly­ delse på, hvorvidt videnskabelig værdifrihed bør være det metodologiske ideal for samfundsvidenskaberne.

Henter vi inspiration fra H ilary Putnam, kan vi forstå relationen mellem er og bør således,  at viden  om  empiriske  kendsgerninger  forudsætter  'viden  om værdier'  (Putnam,  2002:  136-137).  For Putnam har distinktionen mellem er og bør ligeledes kun en analytisk karakter (Putnam, 2002:  13). For at præcisere Putnams  argument kan vi  sondre  imellem  to  aspekter:  For det  første kan vi tale om det forhold (i), at studiet af atp er afhængig af epistemiske værdier for, hvad der er god  forskning Idet al viden forudsætter en række epistemiske vær­ dier, såsom plausibilitet, kohærens og rimelighed, der konstituerer en normativ standard for, hvad god videnskab er, argumenterer Putnam for, at al videnska­ belig forskning er betinget af værdidomme (Putnam, 2002:  31). For det andet henviser Putnam til det mere kontroversielle forhold  (ii),  at studiet af at p er afhængig af kontekstuelle politiske værdier for, hvad der er et godt samfund. I forhold til sidstnævnte antager Putnam, at videnskabelige beskrivelser af kon­ krete  kendsgerninger  ofte  anvender  ord  og  begreber,  der  ikke  blot  er beskri­ vende, men tillige har en evaluativ form.  Disse benævner Putnam som 'etiske begreber'  (Putnam,  2002:  34-37).  En  beskrivelse af en  politisk diktator som 'ond' vil ifølge Putnam ikke blot være en empirisk beskrivelse, men samtidig en moralsk evaluering af, hvorvidt denne diktators handlinger har været beret­ tigede  eller  moralsk  forsvarlige  (Putnam,  2002:  37).  I  forhold  til  eksemplet med studiet af nazisme i Danmark vil det empiriske studium tilsvarende for­ udsætte en afgørelse af, hvorvidt nazisme er et godt eller dårligt fænomen, som er relevant at studere.  Argumentet er her,  at den  empiriske relevans ikke kan adskilles fra den politiske eller moralske relevans. Årsagen til  et em pirisk stu­ diums relevans skal findes i den værdimæssige forståelse af objektets karakter. Som nævnt ovenfor ændrer dette ikke ved, at selve den kvantitative optælling af antallet af nazister kan foregå på metodisk værdineutrale præmisser.  Ideen er alene,  at spørgsmålet om relevansen af dette studium ikke kan forstås uaf­ hængigt af, hvorvidt det er godt eller dårligt, at der er mange eller få nazister.

Men hvilken  type  argument  er  der  her  tale  om?  Er  der  tale  om  et  stærkt argument for, at de empiriske samfundsvidenskabelige studier ikke kan holdes adskilt  fra  spørgsmål  om  politiske  værdier?  Hvis  vi  taler  om  adjektiver  som ond,  god og lignende,  synes  antagelsen  om,  at er og bør er  sammenfaldende, umiddelbart at være plausibel. Lidt mere besværligt bliver det, hvis den polito- logiske forsker benævner en diktator som en dygtig strateg, korrupt, manipule­ rende, magtbegærlig, ikke-demokratisk eller lignende. I forbindelse med disse karakteristika er det  ikke  i  alle  tilfælde,  at  der  um iddelbart kan  identificeres en direkte overensstemmelse med det beskrivende og det evaluerende niveau. Hvordan ved vi fx, hvorvidt korruption er godt eller dårligt? Ligger det i ordet korruption, at der er tale om en politisk eller moralsk forkastelig samfundsin­ stitution? Eller er det snarere den værdipolitiske kontekst,  der konstituerer en ramme, inden for hvilken fænomenet korruption kan evalueres?

En måde at yde Rasmussens påstand retfærdighed på er ved at forstå ideen om, at det beskrivende og evaluerende niveau kan være sammenfaldende i for­ hold til de værdier (A^ og C f hvis valorisering ikke kan forstås uafhængigt af en given værdipolitisk kontekst ( X ). På den baggrund kan vi opstille følgende argument:  Hvis vi  fx  forudsætter  et  demokratisk system  af normer,  kan  vi  i forhold til udsagnet 'politikeren er en korrupt politiker' hævde, at beskrivelse og evaluering er det samme.  Hvis vi tager udgangspunkt i en  relationel vær­ divurdering,  kan vi  opstille  en  relationel  værdidom,  der  adskiller  sig  fra  den empiriske dom atp (fx ''politikeren er korrupt')  og den normative dom, det er godt eller dårligt,  at  p (fx 'det er godt eller dårligt,  at politikeren er korrupt'). Den relationelle værdidom vil i stedet lyde: Hvis Q, er det  godt, atp. H vis vi her antager, at vi taler om et demokratisk samfund, kan den relationelle værdidom vedrørende at p inden  for det demokratiske system siges at etablere følgende: Hvis der er tale om et demokratisk samfund,  der bygger  på demokratiske værdier, er det uønskeligt, at  politikeren er korrupt. Her udgør den demokratiske kontekst en normativ præmis for det empiriske studium af den pågældende politiker. I dette tilfælde er udsagnets værdimæssige gyldighed ikke kun betinget af epistemiske værdier og regler for god  forskning,  men  tillige  af demokratiske  og politiske værdier for det gode samfund.  Idet det selvfølgelig ikke er entydigt, hvad et demokrati kræver, og hvad der ligger i at være et demokrati, er det en opgave  for  den  politiske videnskab  at  diskutere  og  undersøge  den  indbyrdes konsistens imellem forskellige værdier samt kohærensen med politologisk rele­ vante fænomener inden for et givet politisk samfund. Inden for denne kontekst giver det, som Rasmussen foreslår, god mening, at den politiske videnskab lig­ ger i  spændingsfeltet mellem er og bør. Spørgsmålet om korruption er i dette tilfæ lde både en empirisk egenskab ved politikeren og en normativ evaluering af politikeren.

For så vidt at dette er en korrekt udlægning, tjener den værdipolitiske kon­ tekst som  grundlag for at vælge  interessante  og  relevante  forskningsområder. Grunden til,  at  samfundsvidenskabelige forskere fx studerer  ''radikalisering', ''diskrim ination' eller ''ytringsfrihed',  er ifølge argumentet betinget af, at disse spørgsmål kan  antages  at være  betydningsfulde  set  i  lyset  af en  demokratisk værdipolitisk  ramme.  Dvs.  at  det  empiriske  studie  af fx  ''diskrim ination  af mindretal' er betinget af en politisk-teoretisk overvejelse om, hvad der er legi­ tim t og illegitim t,  relevant  og irrelevant -  og dermed en værdipolitisk valori­ sering. Relevansen af studiet af atp afhænger med andre ord af hvis Q, hvilket vi kan forstå som et argument imod en streng værdifri politologi. En im plika­ tion  af dette  er,  at  det  centrale  spørgsmål  for  den videnskabelige værdirelati­ visme ikke er, hvorvidt der findes eller ikke  findes objektive værdier med gyldigt moralsk  indhold  (Rasmussen,  1971:  36),  men  derimod  hvilke  værdier  der  i ''konkrete  situationer'  er  mest  moralsk forsvarlige  (Brecht,  1959:  267).  Dvs. hvilke værdier der inden  for en  given værdipolitisk kontekst er mest moralsk forsvarlige.  Forstået således er denne variant af argumentet for en værdikritisk politologi ikke et argument for, at studiet af politiske værdier skal isoleres, men derimod at politiske værdier og normative evalueringer af de politiske forhold er et ''centralt tema'  for den politiske videnskab  (Rasmussen,  1989:  458).  Ty­ deligst fremhæver Brecht,  hvordan at det er en misforståelse,  at den politiske videnskab ikke bør beskæftige sig med værdier. Målsætningen er ikke at udlade politiske værdier, men derimod at diskutere og undersøge -  på videnskabelige vilkår -  hvilke  im plikationer og konsekvenser der kan følge af bestemte vær­ dier og politikker (Brecht,  1959:  264).  Det centrale politologiske spørgsmål er ifølge  denne  forståelse,  hvorvidt  agent A  i  en  konkret  situation bør vælge  en bestemt handling eller  politik Z  frem  for  en  anden  handling  eller  politik X (Brecht,  1959:  269).  Dette understøtter vigtigheden af den relationelle værdi­ dom, der kan hævde, at en politiker fx inden for et demokratisk værdisystem (Q) bør handle på et ikke-korrupt grundlag og derfor bør vælge p o litik  Z  (ikkekorruption) frem for politik X  (korruption).

Argumentet for en værdikritisk politologi bygger på den samme præmis som argumentet for en  værdifri  politologi,  at  den  videnskabelige  samfundsviden­ skab  ikke  udtaler  sig  om  den  objektive  gyldighed  af politiske  værdier.  Den afgørende forskel er im idlertid, at imens argumentet for en værdifri politologi, som  tidligere  omtalt,  konkluderer,  at  den  samfundsvidenskabelige  forskning netop bør være værdifri, konkluderer argumentet for en værdikritisk politologi derimod,  at  studiet  af politiske  værdier  bør  integreres  i  den  samfundsviden­ skabelige  forskning.  Begrundelsen  er  blandt  andet,  at  givet  målet  er  at  opnå valid politologisk forskning, er det ikke tilstrækkeligt blot at udelade de værdi­ politiske spørgsmål -  som argumentet for værdifri politologi foreslår.  I  stedet argumenteres  der for,  at  en valid  og pålidelig politisk videnskab  bedst  sikres ved at forholde sig kritisk til de politiske fænomeners relationelle værdipolitiske antagelser og gyldighed.

## Den værdikritiske politologi

Indtil nu  hat  jeg  identificeret  to forskellige  argumentet  for  videnskabelig værdirelativisme. Argumentet for en værdifri politologi og argumentet for en værdikritisk  politologi.  Som  det  foregående  har  vist,  har  definitionen  af,  (i) hvorvidt  politiske  værdier  adskiller  sig  begrundelsesmæssigt  eller  genstands­ mæssigt fra empiriske  domme,  samt  (ii)  hvorvidt der kan  identificeres  en  lo­ gisk  uafhængighed  eller  afhængighed  mellem  studiet  af politiske  værdier  og studiet  af empiriske  politologiske  fænomener,  im plikationer  for,  hvorvidt  vi kan tilslutte os argumentet for en værdifri eller en værdikritisk politologi. Hvis vi  antager,  at  (i)  studiet  af politiske  værdier  ikke  adskiller  sig  fundamentalt fra  studiet  af empiriske politiske  fænomener,  fordi  det  er  uklart,  hvorvidt de begrundelsesmæssigt og genstandsmæssigt er forskellige fra hinanden,  og  (ii) at der ikke kan identificeres en streng uafhængighed mellem politiske værdier og empiriske politiske  fænomener inden  for den politologiske forskning,  kan vi på den baggrund udlede to aspekter, som argumentet for den værdikritiske politologi synes at implicere:  at det ikke er frugtbart at isolere den empiriske, politologiske relevante forskning fra (i) forskerens værdikritiske tilgang til egne og det empiriske materiales værdiantagelser samt  (ii)  forskningens  institutio­ nelle  betingelser,  herunder  det  omkringliggende  samfunds  politiske  værdier. Afslutningsvis viser jeg,  at antagelsen er,  at  (i)  og  (ii)  ikke er uforeneligt med (iii),  at forskeren bør opretholde en politisk neutral metode.

## Forskerens værdikritik

For så vidt at Rasmussen og Putnam -  af forskellige årsager -  har ret i,  at di­ stinktionen mellem &lt;?r-domme og bør-domme kun kan karakteriseres som en analytisk distinktion, bliver argumentet for videnskabelig værdifrihed uplau­ sibel.  M en  kan  dette kritiske perspektiv sikres  og institutionaliseres,  hvis  det metodiske  ideal  samtidig  er  videnskabelig  værdirelativisme,  der  ikke  forhol­ der sig til objektivt sande værdier,  men kun til relationelt gyldige værdier? En afgørende  præmis  for  argumentet  er,  at  alle  politiske  analyser  inkluderer  en normativ stillingtagen  (Brecht,  1959:  268).  Hvis alle empiriske analyser rum­ mer eller  forudsætter en  række  normative og værdipolitiske  udsagn,  kan  den politiske videnskab ikke opnå en tilstrækkelig videnskabelig validitet blot ved, at  de  empiriske  forskere  udelader  de  normative  og værdipolitiske  præmisser. Ideen er i stedet,  at hvis de værdipolitiske spørgsmål ikke diskuteres eksplicit, forbliver  de  im plicitte  og  derved  efterlades  et  skjult ' rum for  bias'  (Myrdal, 1969:  51-55).  Videnskabelig  objektivitet  og  neutralitet  tilnærmes  med  andre ord kun, hvis forskeren forholder sig kritisk til forskningens eget værdipolitiske grundlag.  Mere specifikt skriver Myrdal,  at forskningen altid vil være baseret på moralske og politiske vurderinger -  og at forskeren  derfor er forpligtet til at  eksplicere  disse  (Myrdal,  1959: 74). Den politiske videnskabs  største  pro­ blem er med andre ord ikke, at den mangler videnskabelig viden om objektive værdier,  men derimod at den ikke søger at fremlægge og blotlægge forskerens værdimæssige antagelser bevidst,  specifik og eksplicit således,  at de kan blive udsat for teoretisk forskning og diskussion (Myrdal,  1959:  56).  Som Faye i en anden sammenhæng identificerer, er det afgørende, at forskeren har en kritisk tilgang til sit materiale:

Er forskere eksempelvis bekymrede for de anomalier, de støder på, sammenlig­ ner de deres egne teoriers formåen med andres,  og er de overhovedet interes­ seret i at bekræfte eller afkræfte deres egen teori? Disse holdninger etablerer en værdimæssig tilgang til måden at dyrke forskning på (Faye, 2010:  160).

Ofte vurderes en teoris videnskabelige status ud fra forskerens fortrolighed med teoretiske repræsentationer samt teoriernes evne til at producere forudsigelser, forklaringer og problemløsninger. Men forskerens kritiske indstilling til forsk­ ningen spiller også en betydningsfuld rolle. V i kan således forstå argumentet for  en  væ rdikritisk politologi  som  et  argument  for  et  demarkationskriterium for, hvornår et undersøgelsesdesign kan karakteriseres som videnskabeligt.

## Forskerens samfundskritik

Ud over at den værdikritiske politologi forsvarer, at forskeren inddrager en kri­ tisk stillingtagen til egne og det empiriske materiales værdimæssige antagelser, anbefaler argumentet for værdikritisk politologi også, at forskeren bør beskæf­ tige sig med en kritisk vurdering af samfundets politiske målsætninger og mo­ ralske værdier (Brecht,  1959: 491-492). Dette argument bygger på en antagelse om, at der er en sammenhæng imellem samfundsvidenskabens epistemiske vær­ dier og samfundsvidenskabens politiske værdier.  Ikke ulig mange filosoffer og videnskabsteoretikere understreger Rasmussen sammenhængen mellem på den ene side videnskabelig viden  og kritisk metodevalg og på den anden side de­ mokratiske værdier og institutioner (Rasmussen,  1973:  11). Antagelsen om, at der er en sammenhæng mellem samfundsvidenskab og demokrati, bygger på, at demokratisk pluralisme og åbenhed er værdimæssige og institutionelle mulig­ hedsbetingelser for videnskabens pluralisme, åbenhed og progression (Rasmus­ sen,  1973:  11; Loftager,  1989:  34-36; Putnam, 2002:  105). Nogle af de samme overvejelser finder vi hos Karl Popper. Ifølge Popper er samfundsvidenskaberne afhængige  af videnskabseksterne  forhold,  idet  'Videnskab,  og  mere  specifikt videnskabelig progression,  ikke er et  resultat  af en  isoleret  anstrengelse,  men derimod af tankernes  frie  konkurrence '  (Popper,  1957:  154), og at tankernes frie konkurrence er betinget af et åbent og antitotalitært samfund.

På den baggrund kan der argumenteres for,  at den samfundsvidenskabelige objektivitet  og  kritiske  indstilling  ikke  alene  kan  sikres  igennem  den  enkelte forskers personlige kritiske indstilling (Popper,  1957:  155).  Den værdimæssige tilgang, som Faye ovenfor taler om, forskeren bør besidde, kan inden for denne forståelse ikke alene tilskrives den enkelte forsker, men bør sikres institutionelt -   blandt  andet  igennem  en  institutionel  beskyttelse  af den  kritiske  diskussion af eksisterende  og  nye  ideer  og  teorier  (Popper,  1957:  155).  For  så  vidt  dette er  tilfældet,  er  der  en  sammenhæng  mellem  videnskabelig  progression  og  de sociale  institutioners ''m odningsgrad' og ''udviklingsstadium '  (universiteter, sprog,  skoler mv.) (Popper,  1957:  154).  Hvis  det  accepteres,  at der  er  en værdipolitisk og institutionel sammenhæng mellem demokratiske institutioner og frie institutionelle forhold for den politiske videnskab, kan vi tilslutte os, som Rasmussen gør,  at politologisk og samfundsvidenskabelig forskning bedst lader sig  forene  med  åbne  og  liberale  demokratier  (Rasmussen,  1973:  li) .6   For  så vidt at der er en sammenhæng mellem demokrati og videnskab, er det ulogisk for  den  samfundsvidenskabelige  forskning at tilstræbe  at være værdifri.  Som Brecht formulerer det,  bør det i stedet være den politiske forskers  fremmeste opgave  at  undersøge  politiske  ''handlingers  mulige  alternativer'  og  'de  kon­ sekvenser og risici,  der er forbundet med bestemte politiske valg og handlin­ ger'  (Brecht,  1959:  492).  Dvs.  at undersøge og diskutere,  hvorvidt forskellige normative aspekter, politiske handlinger og beslutninger kohærerer indbyrdes inden for det (demokratiske) politiske samfund.7  Fordi valget af cases og empi­ riske studier oftest vil være forbundet med en im plicit værdiforståelse, og fordi der ikke nødvendigvis er enighed om de mulige alternativer og konsekvenser af bestemte politiske valg og handlinger, er der et behov for, at studiet af politiske værdier og værdiantagelser integreres i al politisk videnskab.

Antagelsen  er,  at  værdifrihed  teoretisk  set  er  m uligt,  hvis  der  er  enighed om de basale værdier og principper (Brecht,  1959:  6).  M en for så vidt at dette sjældent er tilfældet,  samt fordi  en  ''alm indelig accept'  af værdier ikke  er til­ strækkelig (Rasmussen,  1971: 41), er der behov for en videnskabelig diskussion af det politiske  samfunds værdiantagelser.  V i  kan  forstå  dette  således,  at  der ikke alene er tale om en politisk-filosofisk opgave, men også om en opgave for den  empiriske  politologi,  idet  antagelsen  er,  at  spørgsmålet  om  de  empiriske studiers  relevans  afhænger  af en  sådan  vurdering.  Hvis  det  antages,  at  den værdikritiske politologi institutionelt set bedst opretholdes inden for et liberalt og demokratisk samfund,  der accepterer kritik og diskussion  af mulige lang­ sigtede  eller  utilsigtede  konsekvenser  af politiske valg  og  handlinger,  kan  de demokratiske værdier og institutioner betragtes som en eksternalistisk viden­ skabsteoretisk præmis for god og relevant samfundsvidenskabelig forskning.

## Politisk neutralitet og  politisk relevans

Hvis vi accepterer, at den samfundsvidenskabelige forskning forudsætter såvel epistemiske som politiske  (demokratiske) værdier, kan vi slutte, at en værdifri samfundsvidenskabelig empirisk forskning dels i praksis er uopnåelig, idet em­ pirisk  forskning  er  betinget  af værdipolitiske  spørgsmål,  dels  uønskelig,  idet relevante værdipolitiske spørgsmål udelades fra det politologiske forskningsde­ sign.  M en kan den værdikritiske politologi forene en videnskabelig værdirela­ tivisme med en kritisk analyse af værdipolitiske antagelser?  Kan  forskeren på en gang være værdirelativ og værdikritisk? En begrundelse er, at argumentet for den værdikritiske politologi ifølge Rasmussen ikke ændrer ved,  at videnskabe­ lig værdirelativisme bør betragtes som et metodisk ' uigendriveligt standpunkt' for den politologiske og samfundsvidenskabelige forskning (Rasmussen,  1989: 458).  Dette synspunkt,  der i litteraturen er meget omdiskuteret, kan vi forstå således,  at  selvom  vi  anerkender  spændingsfeltet  imellem ér-domme og børdomme, har det kun en analytisk im plikation,  da det ikke betyder,  at vi bør acceptere, at distinktionen mellem ér-domme og ^r-domme fører til et kollaps af de videnskabelige og politisk neutrale metodiske normer.  Som omtalt tid li­ gere kan vi sondre imellem metodisk værdineutralitet og værdipolitisk relevans. På den måde kan vi opretholde en forskning, der metodisk set er værdineutral, men samtidig indebærer fortolkninger af, hvordan demokratiet og dermed også hvordan politiske aktører bør handle eller ikke handle.  På trods  af at studiet af empiriske spørgsmål  afhænger af epistemiske værdier og politiske værdier, betyder det altså ikke, at selve det empiriske studium af et konkret ér-fænomen ikke bør eller kan studeres ud fra en værdirelativ metode, dvs. en politisk neu­ tral  metode.  Det  er  kun  spørgsmålet  om  forskningens  politiske  og  moralske relevans, der er institutionelt forbundet med et demokratisk samfund.

Men hvis vi erklærer os enig i denne slutning, er spørgsmålet, hvad det be­ tyder for ambitionen om at sondre imellem politisk videnskab og politiske vær­ dier,  som  jeg  indledningsvis  nævnte  var  den  overordnede  ambition  for  den videnskabelige værdirelativisme.  Hvordan kan  forskning være politisk værdi­ relativ,  hvis  den  indebærer im plikationer for,  hvad der er relevant i en  under­ søgelsessammenhæng, og derved faktisk eller potentielt set fremsætter politisk kontroversielle konklusioner? Hvis ambitionen er at adskille politisk videnskab fra politik, kan det undre, at store dele af diskussionen om den videnskabelige værdirelativisme fokuserer på spørgsmålet om adskillelsen af værdiudsagn fra empiriske udsagn.  Sammenblandingen af forholdet mellem politisk videnskab versus  politik  med  normative  udsagn  versus  empiriske  udsagn  forekommer  i bedste  fald  at  være  misvisende.  Argum entet  for  en  værdifri  politologi  synes at bygge på en  sådan  misforståelse,  idet den  im plicitte  antagelse er,  at politi­ ske værdiudsagn potentielt kan erodere den politiske videnskabs legitimitet og autonomi.

Men for at  den  politiske videnskabs  autonomi  kan  blive  truet  af politiske værdier, vil det forudsætte, at politiske værdier er identiske med politik.  Dette er kun tilfældet, hvis vi accepterer Rasmussens ideologiske forståelse af politik, politiske værdier  samt politisk videnskab.  Som jeg har vist,  er det  im idlertid tvivlsomt, hvorvidt vi bør acceptere, at politik og politiske værdier er ''stivnet' i en række ideologiske positioner. Det betyder som nævnt ikke, at vi skal være blinde over for, at politik kan være betinget af fx demokratiske institutioner og demokratiske værdier -  og dermed en bredere værdipolitisk kontekst. Omvendt giver det ikke anledning til at antage, at det ikke er m uligt analytisk at sondre mellem  politik på  den  ene  side  og  demokratiske  og  politiske  værdier  på  den anden side. Det bør derfor være m uligt at diskutere og undersøge normative og værdipolitiske kontroversielle konklusioner uden at gå på kompromis med den politisk-neutrale metode. Det er altså ikke værdierne i sig selv, der belaster den politiske videnskab -  som jeg har diskuteret, er det endog ikke m uligt at iden­ tificere  relevante  og  interessante  forskningsobjekter,  hvis  vi  ikke  anerkender forskningens værdipolitiske grundlag. Det er derimod snarere den ukritiske og ideologiske tilgang til den værdipolitiske kontekst, der kan belaste den politi­ ske videnskab.

Afslutningsvis kan det derfor konkluderes, at argumentet for en værdikritisk politologi kan forstås som et argument for, at den politiske og samfundsviden­ skabelige forsker bør arbejde ud fra følgende tre normer: (1) eksplicitere egne og det empiriske materiales værdiantagelser;  (2) forholde sig kritisk til den værdi­ politiske kontekst, der er relevant for det konkrete empiriske studium; samt (3) studere empiriske forhold ud fra en metodisk politisk neutralitet.

## Noter

1. Tak til to anonyme reviewers for konstruktive kommentarer.
2.   Artiklen forholder sig kun til,  hvorvidt den videnskabelige værdirelativisme op­ fatter  politiske værdier som  moralsk forsvarlige,  og  ikke  hvorvidt videnskabelig værdirelativisme også implicerer en mere generel relativisme angående andre vær­ dier, herunder fx ideen om, hvorvidt værdier overhovedet skal kunne forsvares. I nærværende artikel anvender jeg ''normative værdier'  og ''politiske værdier' som synonymer, idet jeg kun beskæftiger mig med de politiske værdier, der identificerer ideer om det gode politiske samfund.

3. Artiklens  diskussion  af videnskabelig  værdi  relativisme  skal  udelukkende  forstås som  et  spørgsmål  om,  hvad  det  videnskabsteoretiske  grundlag  er  for  den  sam­ fundsvidenskabelige,  herunder  den  politologiske,  forskning,  der  forholder  sig  til politiske spørgsmål.  Hvorvidt diskussionen kan appliceres på andre forskningsob­ jekter eller videnskabsdiscipliner diskuteres ikke.
4. En del af uklarheden kan tilskrives, at der i litteraturen ikke sondres i tilstrækkelig grad imellem på den ene side Rasmussens læsning af den videnskabelige værdirela­ tivisme, som den er formuleret af Weber, Brecht og Myrdal (Rasmussen  1971), og på den anden side Rasmussens egen formulering af den videnskabelige værdirelati­ visme.
5. Påstanden  om,  at  politiske  værdier  kan  være  gyldige,  er  kontroversiel,  og  er  af flere  blevet  kritiseret  og  problematiseret  (se  fx  Foucault,  1980:  132).  A t  politiske værdier kan være gyldige,  indebærer,  at ideer om det gode politiske samfund kan være sande eller falske. M en idet Rasmussen ikke forudsætter et non-kognitivistisk synspunkt, der afviser eksistensen af udsagn med et moralsk indhold (Rasmussen, 1989: 457), vil jeg acceptere præmissen, at politiske værdier kan være gyldige. Iføl­ ge Rasmussen er videnskabelig værdirelativisme ikke en 'absolut værdi  relativisme', der  forudsætter  påstanden  om,  at  der  ikke  findes  objektive  værdier  (Rasmussen, 1971:  36).
6. Det  er  muligt  at  forestille  sig,  at  totalitære  systemer  giver  fx  naturvidenskaben frit spil, samtidig med at folk nægtes politiske og demokratiske rettigheder, såsom stemmeret.  Sammenhængen mellem demokrati og videnskab skal derfor forstås snævert som en værdimæssig og institutionel sammenhæng mellem demokrati og den samfundsvidenskabelige forskning,  der forholder sig til samfundets,  demo­ kratiets  og det politiske systems  normative virke.  Ideen er ikke,  at videnskaben specielt  skal  understøtte  demokratiet  frem  for  at  søge videnskabelig sandhed.  I stedet er pointen, at bestemte typer værdipolitiske spørgsmål og analyser (som fx kritiske analyser af  regeringens politik) kun er mulige inden for et åbent og liberalt demokrati, der tillader eksistensen af  en værdikritisk politisk videnskab.
7. Brecht tilføjer, at det er den politiske videnskabs paradoks og ''tragedie'  (Brecht, 1959: 8), at den politiske videnskab ikke var i stand til at bekæmpe det 20. århund­ redes store  ideologier som fascisme,  nazisme og kommunisme.  Hvis værdikritik ikke inkorporeres i det videnskabsteoretiske ideal, er risikoen ifølge Brecht, at de totalitære ideer ikke bliver bekæmpet.

## Litteratur

Barber, Benjamin R. (2006). 'The Politics of  Political Science: 'Value-free' Theory and the Wolin-Strauss Dust-Up of 1963', American Political Science Review, 100 årg., nr. 4, pp. 539-545.

- Brecht, Arnold (1959). Political Theory -the Foundations of  Twentieth-Century Political Thought, Princeton NJ: Princeton University Press.
- Christensen,  Erik (2005). 'Den videnskabelige værdi  relativisme i praksis -  som led i studenteroprøret på IFSK', Politica, 37. årg., nr. 4, pp.  333-340.
- Faye,  Jan  (2010). ''Hvordan adskilles  astronomi  fra  astrologi?',  pp.  149-172  i  Claus Emmeche  og Jan  Faye  (red.). Hvad er forskning? Normer » videnskab  og samfund, København: Nyt fra samfundsvidenskaberne.
- Foucault, Michel (1980). Power/Knowledge -  selected interviews &amp;  other writings 19721977, N ew  York:  Pantheon Books.
- Lippert-Rasmussen,  Kasper  (2005).  'Erik Rasmussens værdirelativisme:  indhold og gyldighed', Politica, 37. årg., nr. 3, pp. 274-286.
- Loftager, Jørn (1989). 'Saglig politisk argumentation? Kritiske bemærkninger til den videnskabelige værdi  relativisme i politologien',   pp.  95-117 i  Steen Brock og Poul Pedersen (red.). Dømmekraft: Objektivitet, subjektivitet og videnskab, Aarhus: Aarhus Universitetsforlag.
- Midtgaard, Søren Flinch (2007). 'Anvendt etik', Politica, 39. årg., nr. 4, pp. 365-367.
- Myrdal,  Gunnar  (1969). Objectivity in  Social Research -   The 1967 Wimmer Lecture, New York: Pantheon Books.
- Popper, Karl (1957). The Poverty ofHistoricism. Berkshire: Routledge
- Putnam,  Hilary  (2002). The  Collapse of the Fact/Value Dichotomy and other Essays, Harvard University Press.
- Rasmussen, Erik (1971). Komparativ  politik, bind 1 , København: Gyldendal.
- Rasmussen,  Erik  (1973).  ''Ideologi  og videnskab',   pp.  3-11  i  Erik Rasmussen,  Stig Jørgensen og K.E. Løgstrup (red.), Ideologi og videnskab, Aarhus: Det lærde Selskabs publikationsserie, hæfte 3.
- Rasmussen, Erik (1989).  ''Hvad betyder 'værdirelativisme'?  Kommentarer til et nonkognitivistisk debatindlæg,' Politica, 21. årg., nr. 4, pp. 456-462.
- Sørensen, Curt (2005). ''Videnskab eller ideologi? -  et forsvar for den videnskabelige værdirelativisme,  pluralismen og den videnskabelige autonomi', Politica, 37.  årg., nr. 4, pp. 303-319.
- Weber,  Max  (1973). Gesammelte Aufsätze zur  Wissenschaftslehre, Tübingen:  J.C.B. Mohr.