Tristans børn
Forfattere: Niels Gunder Hansen
Tidsskrift: kok (1982-12-16)

## Niels  Gunder Hansen

## Tristans barn

Thomas Bredsdorff: Gyldendal 1982, kr. 145,-

I  sin nye bog  Tristans b0rn  har  Thomas Bredsdorff  (TB) sat sig for at bestemme kmligheden som historisk  fznomen: den store lidenskab  er  ikke nadvendigvis  lykkens  eviggyldige  inkarnation, ideen om den er indstiftet på et givet  historisk  tidspunkt og kan dermed kritiseres og overskrides, niir det skannes fornadent. Og det gar det efter  TBs mening nu og her i vort skilsmisseprzgede moderne samfund (7 skilsmisser i forfatterens vennekreds var anstadsstenen  til  bogen);  måske  skyldes  kzrlighedens  misere  ikke blot  individuel  utilstrzekkelighed  eller  samfundsmzssig  tvang, men at der er et eller andet galt i selve kzrlighedens  )&gt;stoflighed«. Med denne attitude synes TB at Izgge sig i forléengelse  af  Michel Foucaults seksualitetsgenealogi og -kritik, hvor kannet  blev  problematiseret  som  frigarelsespotentiel;  man  leder  imidlertid  forgzves efter  henvisninger  til  Foucault,  hvilket  hznger  sammen med TBs ambivalente forhold til frig~relsesideologien,  som vi senere skal se eksempler  på.

TB lzegger ud med at angribe psykoanalysens og Freudspanseksualisme:  en  fortrzngt seksualdrift  ses  som en universal  forklaring  på alskens  symptomer,  men  at  seksualiteten  tilsyneladende var  allestedsnzrvzrende hos viktorianerne skal måske forstås socialt snarere end biologisk;  netop datidens  kraftige  tabuering  af kansdriften medfarte en uforholdsmæssig fiksering på den og gav den primat i subjektets ubevidste;  den biologiske drift  er  således altid allerede kulturelt betydningstilskrevet,  når den viser  sig.  Efter  at have oparbejdet denne pointe kaster  TB sig ejendommeligt nok ud i at konstruere sin egen drifts-myte:  Freuds panseksualisme var  kun problematisk,  fordi den var for altomfattende, hvorfor den ikke levnede plads til jeg-driften  (en art positiv magtvilje, viljen til  at bemestre sit  eget  liv,  behovet  for vzrdighed  og anerkendelse etc.).  Denne drift er  lige  så oprindelig som k~nsdriften og har om muligt vzret endnu mere socialt tabueret; Freud roses for at have rehabiliteret k~nsdriften, men  kzrlighedens problem kan  kun l ~ s e s , når  den ikke blot  er  sublimeret  seksualitet,  men også knyttes til jeg-driften.

1 en materialhistorisk  gennemgang understreger TB derefter to afgarende pointer om kmligheden: a)  det far-borgerlige zegteskab er  totalt  underlagt  slzegtsalliancernes  praktiske  politik  (akonomisk,  dynastisk  osv.);  kmligheden  som  individuel  tilbajelighed har  ikke  en  institutionel  chance,  og  når  den opstår, vil  den  da uvægerligt indtage en udgrznset og oprarsk position; b) i det borgerlige  samfund  stiller  forholdet sig  omvendt:  familien  bliver gradvis funktionstamt, og kærligheden  bliver da den systemfaktor, som giver pardannelsen  og barneavlens ramme en ideologisk begrundelse  af mangel på reale funktioner. Men denne kzrlighed produceres ikke med det borgerlige samfund; den forefindes allerede i skikkelse af  middelalderens ulykkeligt-passionerede og anti-sociale tristanisme (TB analyserer den bretonske middelalderroman Tristan og Isolde og blotlzegger derigennem bestanddelene i denne kzrlighedsform: den trives  kun som tabueret  og udstadt, den  nzeres  af  forhindringer  og  har  egentlig  ikke  fuldbyrdelsen, men tragikken og den permanente far-lyst som mål). Den romantisk-borgerlige  kmlighed,  som  vi  endnu  lever  på, er  ikke  andet end en videreudvikling af denne tristanisme, og det er klart, at det må give problemer, når en ekstrem, anti-social figur skal bzre det daglige  livs  centrale  institution:  familien.

Derefter falger 6 tekstanalyser,  hvor TB gennem behandling af Richardson,  Blicher,  Amalie  Skram,  Herman  Bang,  Klaus  Rifbjerg  og  Per  Olov  Enquist falger  tristanismens  opkomst,  udvikling og krise i det borgerlige samfund. Af  pladshensyn kan jeg  ikke kommentere  analyserne som sådan, men må henholde mig til pointer,  der  har med  den overordnede  tankegang  at gare.

I  forbindelse  med  Skram-analysen  undrer  TB sig over, at den industrielle masseproduktion af przservativer  i 1880'erne  ikke afdramatiserede seksualiteten til lyst og leg; tristanismens overdramatisering af  far-lysten  kunne måske have en vis rzson i en tid, hvor den seksuelle fuldbyrdelse implicerede risiko for uansket graviditet og kanssygdomme, men przventionen burde ideelt set feje denne alvor af bordet; i stedet bliver seksualiteten stedse mere betydningsfuld op gennem det 20.  årh. TB forklarer det med en historisk inerti i tristanismens kzrlighedskompleks,  men synes dermed at forflygtige den pointe han selv har antydet  i Freud-kapitlet:  at seksualiteten aldrig er »ren«, men altid er indf~ldet i historiske betydningssystemer  (far oppositionen slzgtskabsstrukturer/ a-social  tragik,  siden  en tabuering eller måske en  ))italeszttelse« i  Foucaults  forstand),  og  at  den  legende  lyst  dermed  bliver  en naturalistisk  fiktion.

1  Rifbjerg-analysen slår TB fast, at tristanismens projekt er uendeligt: det er  en stadig flugt  fra kontrakten over  i  overskridelsen og passionen,  og derfor  vil  selv  en  r&gt;progressiv« kontrakt  (f.eks. det åbne zgteskab) vzre inadækvat og profan. Tristanismen kan ikke bzre en realitet,  men  er  d ~ m t til at s ~ g e det  eksotiske.

I  konklusionen lzegger TB ud med at kritisere en reichiansk sexocentrisme,  der holder os fast  på seksualiteten som livets mening og dermed invaliderer andre udfoldelsesformer;  af lutter angst for at blive beskyldt  for c~libatisme,  proklamerer TB dog ~jeblikket efter en udvidet sexocentrisme: promiskuitet, perversion etc. Som i Freud-kapitlet og kondom-eksemplet  pendler  TB atter  frem og tilbage  mellem en seksualitetskritik  a la Foucault og en naivt-begejstret seksualitetsenthusiasme a la Reich, Marcuse osv. Hvor er vi  egentlig  henne?

Det  egentlige  =rinde  i konklusionen er dog at rehabilitere jegdriften, idet vi  går de herskendes  minde, hvis  vi  fortrznger vor naturlige  magtvilje; vi  må syntetisere de to basale drifter og til at tzenke  kærligheden som  aktion  i stedet for  passion, som udtryk for hele personligheden.  Dette menneskebillede huer imidlertid ikke kapitalismen, og tristanismekritikken vil da med n~dvendighed blive  kapitalismekritik.  Tzppe.

Bogen munder således ud i  en ganske traditionel politisk  frigarelsesfigur, på trods af at TB har bestemt frig~relsen som en specifik historisk logik (den a-sociale tristanisme) med en iboende umulighed  (kravet  om permanent  overskridelse). Denne insisteren  p&amp; at tale mod bedre vidende reddes i land gennem den nye driftsmytologi,  der  restaurerer hele  det  freudske  begrebsapparat: fortrzngning, forskudt symptom og dermed også postfreudianernes frig~relsestanke. Jeg-driften forbliver i ~ v r i g t et underligt postulat og  balancerer  mellem  individuel  udfoldelse  og  en intersubjektiv problematik (f.eks. behovet for anerkendelse); en modsigelse, der antyder, at tingene måske er lidt mere komplicerede end den gamle  traver  om,  at enhvers  frie udfoldelse  er  mulighedsbetingelsen for andres ditto. Den reelle og symbolske mellemmenneskelige afhzengighed  har  ikke  rigtig  nogen  plads  i TBs  gennemsigtige aktiv-univers,  men  det  kunne jo  vzre, at  kærligheden  var  i krise, fordi friheden har mindre at g ~ r e med frig~relsen end med at besinde sig på at vzre i den rette afhamgighed af hinanden. Blot som et  lille tip.

Maske pga. disse mange indre modsigelser er Tristans  b0rn inci-

terende læsning, og på trods af  stedvise tilbagefald  til 68-konfor- misme viser den dog en vilje til  ny-t~nkning, som man b0r hilse velkommen.  I  nvrigt  er  bogen  et  eksempel  til  efterfnlgelse,  hvad angår den let forståelige sproglige fremstilling; litteraturvidenskab kan fungere som kulturjournalistik og formidle vigtige diskussioner  til  en bredere  offentlighed uden  at indholdsproblemerne forflygtiges.