Storbyerne og det åndelige liv
Forfattere: Georg Simmel
Tidsskrift: kok (1992-02-18)

## Georg Simmel

## Storbyerne og det åndelige liv

Det moderne livs dybeste problem udspringer af individets krav om at bevare sin tilvzrelses selvstzndighed og egenart over for de overmzgtige krzfter, som samfundet, den historiske overlevering, den ydre kultur og livets teknik reprzsenterer. Den kamp nied naturen, som det primitive menneske m i  fore for sin kropslige eksistens, antager her sin hidtil seneste form. Det 18. Arhundrede kan siges at opfordre til befrielse fra alle historisk opstaede bindinger inden for stat og religion, moral og ~ikonomi, for at den oprindeligt gode natur, som hos alle mennesker er ens, kan udvikle sig uden begrznsninger; det 19. Arhundrede kan siges -ud over den blotte frihed -at krzve den arbejdsdelte specialisering af mennesket og dets przstationer, en specialisering, som gØr den enkelte usammenlignelig og s A   vidt muligt uundvzrlig og dog samtidig sa meget desto mere afhzngig af at blive suppleret af alle andre; Nietzsche ser forudsætningen for individemes fulde udvikling i den enkeltes mest hensynslose kamp, og socialisn-ien  ser den netop i undertrykkelsen af al konkurrence -i alle tilfzlde virker det samme gmndmotiv: subjektets modstand mod at blive nivelleret og forbrugt i en samfundsmzssig-tekiiisk mekanisme. Hvor man sager efter det indre i det specifikt niodeme livs frembringelser, hvor man s i at sige soger efter sjzlen i kulturens kroppe -sadan som det i dag vil vzre min opgave i forhold til vore storbyer -, vil svaret matte undersoge den balance, som sadanne frembringelser etablerer mellem livets individuelle og overindividuelle indhold, de tilpasninger af personligheden, hvorigemem den affinder sig med de magter, der ligger uden for den.

Det psykologiske grundlag, hvorpa storbyens individualitetstype opstar, er den intensivering u f newelivet, som udgar fra den raske og uafbrudte skiften af ydre og indre indtryk. Mennesket er et forskelsvcesen, d.v.s. dets bevidsthed stimuleres gennem forskellen p A   den Ojeblikkelige  stimulus i forhold til den forudgaende; vedvarende stimuli, ringe forskel imellem dem, tilvznnet regelmzssighed i deres f o r l ~ b og deres indbyrdes kontraster forbruger s2 at sige mindre bevidsthed end den raske opliobning af skiftende billeder, den bratte afstand inden for det, som man omfatter med ét  blik, uventetheden i de indtryk, der trznger sig pa. Idet storbyen netop skaber disse psykologiske betingelser -med hver passage af gaden, med tempoet og mangfoldigheden i det

~konomiske, professionelle,  sociale liv -, grundlzgger den helt ned i sjzlelivets sansemzssige fundamenter, i det bevidsthedskvantum, som den afkrzver os i kraft af vores opbygning som forskelsvzsen, en dyb modsztning i forhold til lillebyen og landlivet, med den langsommere, mere tilvante, regelmzssigt flydende rytme i dens sansemzssigt-andelige livsforni.

Herudfra forstar man frem for alt storbysjzlelivets intellektualistiske  karakter i forhold til lillebyens, der i langt h ~ j e r e grad er indstillet pil folelse og f~lelsesmzssige relationer. Thi disse har rod i psykens mere ubevidste lag og vokser meget tidligt frem under konstante tilvznningers rolige regelrnzssighed. Forstandens sted er derimod de gennemsigtige, Øverste lag i vores psyke, den er den mest tilpasningsdygtige af vore indre krzfter; for at finde sig til rette med fænomenemes skiften og modsztning behover den ikke de omformninger og den indre omkalfatring, som ville vzre nodvendig, hvis den mere konservative f~lelse skulle tilpasse sig den samme rytme i  fznomenerne. Storbytypen -der naturligvis varierer i  tusinde individuelle modifikationer -skaber sig saledes et organ, der beskytter mod den rodloshed, som truer den fra str~mningeme og diskrepanserne i dens ydre milieu: i  stedet for med folelsen reagerer den heroverfor hovedsageligt med forstanden, der far psykologisk fortrinsret pa grund a f   den intensivering af bevidstheden, som opstar af samme Arsag. P i   denne made flyttes reaktionen p A   hine fænomener til det psykiske organ, som er mindst folsomt, og som ligger fjernest fra personlighedens dybder.

Denne forstandsmzssighed, der saledes betragtes  som det subjektive livs beskyttelse mod at blive overvzldet af storbyen, forgrener sig ud i mangfoldige enkeltfznomener. Storbyerne har altid vzret penge~konomiens centrum, fordi mangfoldigheden og koncentrationen af den okonomiske udveksling her giver byttemidlet en betydning, som det aldrig ville have filet i forbindelse med den sparsomme landlige udveksling. Pengeokonomi og forstandens herredomme star i den dybeste sammenhzng. Til frelles har de den rene saglighed i behandlingen af mennesker og ting, hvor en formal retfzrdighed ofte forener sig med en hensynslos hardhed. Det rent forstandsmzssige menneske star ligegyldigt over for alt egentligt individuelt, fordi der herfra udgir relationer og reaktioner, som man ikke kan komme til bunds i med den logiske forstand -ligesom fznomenemes individualitet ikke indgir i pengeprincippet. Thi pengene sporger kun efter, hvad alle fznomeneme har til fælles, efter byttevzrdien, der nivellerer al kvalitet og egenart til sporgsmalet om den blotte kvantitet. Alle f@lelsesrelationer  mellem personerne baserer sig pa deres individualitet, mens de forstandsmzssige relationer regner med mennesker som med tal, d.v.s. som med elementer, der i sig selv er ligegyldige, og som kun har interesse svarende til deres objektivt konstaterbare przstationsevne - uden den mest przcise punktlighed i aftaler og ydelser ville alt bryde sammen i et uopl~seligt kaos.

Hvis afle ure i Berlin pludselig gik forkert i forskellig retning -om blot med en times variation -, s2 ville byens hele ~kononiiske og Øvrige samfzrdsel for en lang tid falde fra hinanden. Dertil kommer tilsyneladende yderligere den store afstand, som gØr al venten og kommen forgzves til et uacceptabelt tidsspilde. Saledes er storbylivets teknik overhovedet ikke knkelig, hvis ikke alle aktiviteter og gensidige relationer blev indordnet i et fast, overindividuelt tidsskema.

Men ogsa her trzder det frem, hvad der alene kan vzre hele opgaven i disse betragtninger: at der fra ethvert punkt pi3 tilvzrelsens overflade, hvor meget det end synes at vokse i og frem af denne, kan sznkes et lod ned i sjzlens dyb, -at alle de mest banale ydre forhold i sidste ende er forbundet med de endegyldige afg~relser om livets betydning og form. Den przcision, kalkulerbarhed, exakthed, som storbylivets kompleksiteter og dimensioner patvinger det, star ikke blot i den snzvreste sammenhzng med disses penge~konomiske og intellektualistiske karakter, men m2 n~dvendigvis ogsa farve livets indhold og begunstige udelukkelsen af de irrationelle, instinktive, suverzne personlighedstrzk og impulser, som selv Ønsker at bestemme formen pil livet, i stedet for at modtage den udefra som en almen, skematisk przciseret form. Selv om herskesyge eksistenser med sadanne personlighedstrzk  ingenlunde er umulige i byen, s2 star de dog i modsztning til det typiske; herudfra kan man forklare det lidenskabelige had, som naturer soiii Ruskin og Nietzsche nzrer mod storbyen -naturer, som alene finder livets vzrdi i det udprzget szregne og i det, som ikke alle vil bestemme p2 samme made; hos dem vzlder derfor fra den samme kilde had mod penge~koiiomi og intellektualisme som had mod storbyen.

De samme faktorer, som saledes i livsformens exakthed og niinuti~se przcision har forenet sig til et mgnster af den hejeste upersonlighed, virker pil den anden side i retning af et mØnster, der er h ~ j s t personligt.  Der findes maske intet psykisk fznomen, der s A   ubetinget er forbeholdt storbyen, som blasertheden. Denne er i fØrste omgang resultatet af de rask skiftende og i deres kontraster tzt  koncentrerede nervestiniuli, hvorfra ogsa intensiveringen af storbyintellektualiteten  forekom os at udspringe; derfor plejer dumme og fra begyndelsen andeligt s l ~ v e mennesker da heller ikke at vzre netop blaserte. Ligesom et umadeholdent nydelsesliv  gØr blasert, fordi det i s2 lang tid ophidser nerverne til de stzrkeste reaktioner, indtil de tilsidst overhovedet ikke mere udviser nogen reaktion -saledes aftvinger ogsa mere hamll~se stimuli nerverne i den grad kraftige reaktioner p A   grund af tempoet og kontrasterne  i stimulienes skiften, de trzkker nerverne s i   brutalt frem og tilbage, at disse m2 ind- ligesom storbyboeren regner med sine leverandorer og kunder, med sine tjenestefolk og tilmed ofte med de personer, som han pligtmzssigt har social omgang med. Heroverfor star karakteren af den mindre gruppe, hvor det uundgaelige kendskab til individualiteterne  resulterer i en mere folelsesmzssig farvning af adfzrden, i at man g i r   ud  over den blot objektive afvejning af ydelse og modydelse.

P A   den gkonomiske psykologis omrade er det vzsentlige her, at der under mere primitive forhold bliver produceret for den kunde, som bestiller varen, sadan at producent og kunde gensidigt kender hinanden. Den moderne storby lever derimod nzsten fuldstaendig af at producere til markedet, d.v.s.  til helt ukendte kunder, der aldrig trzder inden for den egentlige producents synskreds. P i   denne made far begge parters interesse en ubarmhjertig saglighed; deres forstandsmzssigt kalkulerende okonomiske egoisme behgver ikke frygte for at blive distraheret af personlige relationen imponderabilia. PengeØkonomien, der dominerer i storbyerne og her har fortrzngt de sidste rester af egenproduktion og det umiddelbare varebytte, og som dagligt reducerer bestillingsarbejdet mere og mere, star i  s A   tzt en vekselvirkning hermed, at ingen ville kunne sige, om hin psykiske, intellektualistiske  indretning trak i retning af pengeflkonornien, eller om denne var den afggrende faktor for hin psykiske indretning. Sikkert er blot, at storbylivets form er den mest nzrende grobund for denne vekselvirkning; hvilket jeg  iovrigt blot vil belzgge med den betydeligste engelske forfatningshistorikers udsagn: i IØbet af hele den engelske historie har London aldrig handlet som Englands hjerte, ofte som dets forstand og altid som dets pengepung.

I et tilsyneladende ubetydeligt traek p2 livets overflade samles -ganske karakteristisk -netop disse sjzlelige strflmninger. Den moderne hid er  blevet stadig mere beregnende. Idealet i naturvidenskaben,  som forvandler verden til et regneeksempel, som fastlzgger hver del af den i matematiske formler, modsvares af det praktiske livs kalkulatoriske exakthed, som penge~konomien har bibragt det; forst den har fyldt s i   mange menneskers dag med at afveje,  regne, kalkulere talmzssigt, med at reducere kvalitative vzrdier til kvantitative.

Gennem pengenes kalkulatoriske vzsen er der kommet en przcision, en sikkerhed i bestemmelsen af ligheder og uligheder, en utvetydighed i aftaler og opgØrelser; i det ydre er den et resultat af den almene udbredelse af lommeurene. Det er imidlertid storbyvilkarene, som er savel arsag til som virkning af dette vzsenstrak. Den typiske storbyboers relationer og anliggender er normalt i den grad mangfoldige og komplicerede, og frem for alt: i kraft af ophobningen af SS mange mennesker med s i   differentierede interesser griber deres relationer og aktiviteter ind i hinanden i en s&amp;  mangeleddet organisme, at sztte deres sidste kraftreserve, og -ved at blive i det samme m i l j ~ -fir de ikke tid til at samle en ny. Den manglende evne til at reagere p2 nye stimuli med en dertil svarende energi er netop den blaserthed, som egentlig allerede ethvert storbybarn udviser i sammenligning med bom fra roligere og mindre afvekslende milj~er.

Med denne fysiologiske kilde til den storbymzssige blaserthed forener sig den anden, som udgar fra penge~konomien. Blaserthedens vzsen er uf~lsomheden over for forskellene p i   tingene, ikke i den betydning, at de ikke bliver opfattet, sadan som det gzelder for den stupide, men saledes, at betydningen og vadien i forskellene p i   tingene og dermed tingene selv bliver fØlt som ligegyldige. De fremtrzder for den blaserte i en jzvnt mat og gri farvning, ingen ting er vzrd at foretrzkke frem for en anden. Denne sjzlstilstand er den tro subjektive refleks af den fuldt gennemsatte penge~konomi; idet pengene maler alle tingenes mangfoldigheder  ensartet, udtrykker alle kvalitative forskelle mellem dem gennem kvantitative forskelle, idet pengene med deres neutralitet og indifferens slar sig op til fzllesnzvner for alle vzrdier, bliver de den frygteligste nivellerende kraft, de udhuler nadesl~st kernen i tingene, deres szregenhed, deres specifikke vzrdi, deres usammenlignelighed. De svØmnler alle med den samme specifikke vzgt i den stadigt fremadglidende pengestrØm, ligger alle p2 det samme niveau og adskiller sig kun gennem st~rrelsen af det areal de dzkker. I det enkelte tilfzlde kan denne farvning eller snarere affarvning af tingene, der sker ved  deres zkvivalering med pengene, vzere umzrkeligt lille; men den er vokset op til en meget mzrkbar st~rrelse i  det forhold, som den rige har til genstande, der kan erhverves for penge, ja maske allerede i den helhedskarakter, som den almene holdning nu tildeler disse genstande.

Derfor er de egentlige hjemsteder for blasertheden ogsa storbyerne, pengeØkonomiens hoveddomiciler, hvor tingenes salgbarhed trznger sig p2 i et helt andet omfang end under mindre forhold. I blasertheden kulminerer p2 sin vis resultatet  af den koncentration af mennesker og ting, som stimulerer individet til dets htrjeste  nervemaxsige przstation; gennem den rent kvantitative forØgelse af de samme betingelser slir dette resultat om i sin modsztning, i dette ejendommelige tilpasningsfznomen, som blasertheden er, hvor nerverne opdager, at deres sidste mulighed for at affinde sig med storbylivets indhold og form bestir i, at de afstar fra at reagere p i   dem -bestemte typers selvopretholdelse for den pris, at hele den objektive verden devalueres, hvilket s i   i sidste ende uundgaeligt trzkker den subjektive personlighed ind i en f~lelse af en lignende devaluering.

Mens subjektet selv n ~ a finde sig til rette med denne eksistensforrn, forlanger dets selvopretholdelse i forholdet til storbyen, at det antager en ikke mind- re negativ social holdning. Storbyboemes mentale holdning til hinanden vil man formelt skulle beskrive som reserverethed. Hvis den vedvarende ydre beroring med utallige mennesker skulle fremkalde lige s A   mange indre reaktioner, som i lillebyen, hvor man kender nzsten enhver man moder og har et positivt forhold til hver enkelt, sii ville man blive fuldstzndig atomiseret indvendigt og komme i en helt ubeskrivelig psykisk forfatning. Dels denne psykologiske omstzndighed, dels den berettigede mistro, som vi har til de forbipasserende, flygtigt berorende elementer i storbylivet, tvinger os til den reservation, som gor, at vi ofte ikke engang kender arelange naboer af udseende, og som s A   ofte far os til for lillebyboeren at virke kolde og ufolsomme.

Ja, hvis jeg  ikke tager fejl, er indersiden af denne ydre reservation ikke blot ligegyldighed, men derimod -oftere end vi gor os det klart -en svag aversion, en gensidig fremmedhed og frastodning, som -hvis der p2 en eller anden made opstod en t z t  ber~ring -i samme ~jeblik straks ville s12 ud i had og kamp. Den indre organisation i en sarnfzrdsel af disse dimensioner beror p A   et yderst varieret hierarki af sympatier, indifferenser og aversioner af den flygtigste savel som af den mest vedvarende karakter. Ligegyldighedens omrade er i den forbindelse ikke s2 stort, som det overfladisk kan se ud; vor psykes aktivitet reagerer alligevel naesten p4 ethvert indtryk fra en andet menneske med en eller anden bestemt f~lelse, hvis ubevidsthed, flygtighed OS  forandring den kun synes at kunne neutralisere i en ligegyldighed. Faktisk ville denne sidste vzre lige s A   unaturlig for os, som det udflydende i en gensidig suggestion pil mil og fa ville vzre uudholdelig; mod disse to typiske farer i storbyen bliver vi beskyttet af antipatien, den latente antagonisme og forstadiet til den praktiske antagonisme; den frembringer de distancer og afvzrgeforanstaltninger, uden hvilke denile form for liv overhovedet ikke ville kunne fores: antipatiens omfang og blandingsformer, rytmen i dens opdukken og forsvinden, de former, den antager for at blive tilfredsstillet -dette danner sammen med de i snzvrere forstand enhedsskabende motiver en uopl~selig helhed i den storbymzssige livsform: hvad der i denne umiddelbart fremtrzder som dissociering er saledes i virkeligheden blot en af dens elementzre socialiseringsformer.

Denne reserverethed med overtonen af skjult aversion fremtrzder imidlertid ogsA som form eller iklzdning for et langt mere alment Andeligt trzk ved storbyen. Denne garanterer nemlig individet en form for og et miil af personlig frihed, hvortil der overhovedet ikke findes noget sidestykke under andre forhold: den gar saledes tilbage til en af de store udviklingstendenser  i det sociale liv overhovedet, til en af de fa tendenser, for hvilken man kan finde en tilnzrmelsesvis ufravigelig formel.

I sociale formationer er det tidligste stadium, der findes i historiske savel som i aktuelt sig udviklende former, dette: en relativt lille gruppe, med s t a k afgrznsning mod nzrtboende, fremmede eller p2 en eller anden made antagonistiske grupper, til gengzld med en s2 meget desto tzttere lukning om sig selv, en gruppe, som kun tillader det enkelte individ et ringe spillesum for udfoldelse af  szrlige kvaliteter og friere bevzgelser under eget ansvar. Siledes begynder politiske og familiemzssige grupper, partidannelser, religiose fzllesskaber; selvopretholdelsen i helt unge sammenslutninger krzver streng afgrznsning og centripetal enhed og kan derfor ikke indsomme individet fnhed og szregenhed i indre og ydre udvikling.

Fra dette stadium gas den sociale udvikling samtidig til to forskellige og dog hinanden modsvarende sider. I det omfang gruppen voltser -numerisk, sumligt, i betydning og livsindhold -  , i samme omfang losner dens umiddelbare indre enhed sig, skarpheden i den oprindelige  afgrznsning over for andre bliver mildnet gennem gensidige relationer og forbindelser; og samtidig vinder individet bevzgelsesfrihed, langt ud  over den forste, skinsyge afgrznsning, og det vinder en egenart og szregenhed, som arbejdsdelingen i den nu storre gruppe giver anledning til og nodvendiggor. Ud fra denne fosmel har staten og kristendommen, laug og politiske partier og utallige andre grupper udviklet sig, omend naturligvis de szrlige betingelser og faktorer i de enkelte tilfzlde modificerede det almene skema.

Dette forekommer mig imidlertid ogsa tydeligt iagttageligt i individualitetens udvikling inden for det bymzssige liv. Lillebylivet i antikken savel som i middelalderen lagde for den enkelte skranker p2 bevzgelse og relationer udadtil, p2 selvstzndighed og differentiering indadtil, hvorunder det moderne menneske ikke kunne Ande -endnu i dag foler storbyboeren, der bliver forsat til lillebyen, en indskrznkning, der i det mindste i sin art er den samme. Jo mindre den gsuppe er, som udgor vores milieu, jo  mere begrznset de grznseoplosende relationer til andre er, desto mere zngsteligt vager kredsen over individets indsats, livsf~relse og holdninger, i desto hojere grad viile en kvantitativ  og kvalitativ afvigelse sprznge helhedens rammer.

Den antikke polis synes i denne retning helt at have haft lillebyens karakter. Den vedvarende trussel mod dens eksistens fra fjender fra nar og fjern frembragte det snzvre sammenhold i politisk og militzr henseende, den gensidige overvagning borgerne imellem, den skinsyge fra helhedens side over for den enkelte, hvis szrlige liv siledes blev undertrykt i en grad, som han kun kunne holde sig skadeslos for gennem despoti over for sit hus. Den uhyre bevzgelse og intensitet, den enestaende farverighed i det athenske liv kan maske forklares ud fra, at et folk af uforligneligt individuelt anlagte personligheder kzmpede mod det stadige indre og ydre tryk fra en afindividualiserende lilleby. Dette fremkaldte en atmosfzre af anspzndthed, hvorunder de svagere blev holdt nede og de stzrke blev stimuleret til lidenskabelig selvhzvdelse. Og netop p2

denne made kom i Athen det til blomstring, som man -uden n~jagtigt at kunne omskrive det -ma betegne som »det alment menneskelige« i vor arts Andelige udvikling.

Thi dette er den samrnenhzng, hvis saglige savel som historiske gyldighed her bliver hzvdet: de allervideste og mest almene indhold og former i livet er intimt forbundet med de allermest individuelle; begge har deres fzlles forstadium og ogsa deres fzlles modstander i snzvre formationer og grupperinger, hvis selvopretholdelse far dem til at sztte sig til modvzrge mod bade det omfattende og almene uden for dem som mod det frit bevzgelige og individuelle inden for dem. Den  »frie« mand i feudaltiden var den, der stod under landretten, d.v.s. under den ret, der omfattede den stØrste sociale gruppe, meri den mand var ufri, hvis ret kun fundtes i et feudalforbunds snzvre gruppe, hvor landretten ikke gjaldt. P i   samme made er i dag storbyboeren -i en psykologisk og forfinet forstand -»fri« i modsretning til de smaligheder og fordomme, som g@r  lillebyboeren bornert. Thi den gensidige reservation og ligegyldighed, -store gruppen Andelige livsbetingelser -bliver i sine konsekvenser for individets uafhzngighed aldrig f ~ l t stzrkere end i storbyens tztteste vrimmel, fordi f ~ r s t den kropslige nzerhed og tranghed rigtig anskueligg~r den pyskiske distance; det er abenlyst kun bagsiden af denne frihed, nar man intetsteds f ~ l e r sig sa ensom og forladt, som netop i den storbymzssige vrimmel; for ligesom det gzlder i~vrigt, er det ingenlunde n~dvendigt, at menneskets frihed afspejler sig i dets f~lelsesliv som et velbefindende.

Det er ikke kun omradets og befolkningens umiddelbare stmelse, som -p A grund af den verdenshistoriske korrelation mellem udvidelse af gruppen og af den personlige, indre-ydre frihed -g@r  storbyen til denne friheds hjemsted. Idet de griber ud  over dette anskuelige omfang har storbyerne ogsa vzret hjemstederne for kosmopolitismen.  Sammenligneligt med den form, en formue udvikler sig efter -hinsides en vis st~rrelse synes rigdommen at vokse i stadig raskere progression og ligesom af sig selv -, vokser i byen horisonten, de okonomiske, personlige, Andelige relatiolier og deres ideelle territorium som i geometrisk progression, sa snart en vis grznse bare én  gang er blevet overskredet; enhver opniet dynamisk udvidelse af territoriet bliver et trin p2 ikke en lignende, men en endnu stØrre efterf~lgende udvidelse; fra hver trad, der spinder sig ud fra den, vokser da ligesom af sig selv stadig nye trade, ligesom tilsvarende indadtil i byen jordrentens uneurned increment p i   grund af den blotte trafikfor~gelse helt af  sig selv tilfØrer ejendomsbesidderen storre fortjeneste.

Pil dette punkt slar livets kvantitet meget umiddelbart om i kvalitet og karakter. Lillebyens livssfzre er i det vxsentlige afgrrenset i og med sig selv. For storbyen er det afgorende, at dens indre liv i b~lgebevzegelser strzekker sig ud over et videre nationalt og internationalt omride. Weimar er ikke et eksempel pil det modsatte, fordi dens betydning nu engang var knyttet til enkelte personligheder og dode med dem, mens storbyen netop er karakteriseret af sin grundlarggende uafhrengighed selv af de mest betydningsfulde enkeltpersonligheder -modstykket til og prisen for den uafharngighed, som den enkelte nyder i den.

Det mest betydningsfulde trark ved storbyen ligger i denne funktionelle storrelse hinsides dens fysiske grznser; og denne funktion virker igen tilbage og giver dens liv vargt, betydningsfuldhed, ansvar. Ligesom et menneske ikke slutter med sin krops grznser eller med det omrade, som det umiddelbart dzkker med sin aktivitet, men f ~ r s t med summen af de virkninger, som tidsligt og rumligt udgir fra det: siledes bestir ogsa en by forst af helheden af de virkninger, som rarkker ud over dens umiddelbart givne skikkelse. Forst dette er dens virkelig omfang, hvori dens eksistens kommer til udtryk.

Allerede dette peger pi, at den individuelle frihed, som er det logiske og historiske komplement til denne udstrxkning, ikke kun bor forstas i negativ forstand, som blot bevargelsesfrihed  og bortfald  af fordomme og filistrose trark; det grundlzggende ved den er dog, at den sarregenhed og usammenlignelighed, som enhver natur i sidste ende et eller andet sted besidder, kommer til  udtryk  i livsformen. At vi f ~ l g e r vores egen naturs love -og sadan er  jo frihed -, bliver for os selv og andre f ~ r s t helt anskueligt og overbevisende, nar denne naturs udtryk faktisk adskiller sig fra andres; forst vores uforvekslelighed med andre beviser, at vores eksistensform ikke er patvunget os af andre.

Byerne er forst og fremmest der, hvor den h~jeste okonomiske arbejdsdeling findes; de frembringer i denne henseende s2 ekstreme frenomener, som det i Paris indbringende erhverv at vrere Quatorzikme: personer, lokaliserbare ved skilte ved deres lejligheder,  som ved middagstid holder sig parat i en passende paklzdriing for hurtigt at blive tilkaldt deitil, hvor der i et selskab er tretten til bords. Nojagtigt svarende til sin udstrzkning frembyder byen i stadig l-i~jere grad de afgorende betingelser for arbejdsdelingen: en gruppe, som i kraft af sin storrelse er disponeret for en hejst varieret mangfoldighed af ydelser, mens samtidig koncentrationen af individer og deres kamp om kunderne tvinger den enkelte til den specialisering i ydelsen, der gor, at han ikke s5 let kan fortrznges af en anden.

Det afgorende er, at bylivet har forvandlet overlevelseskampen med naturen til en kamp mellem  menneskene, at den gevinst, man karmper om, her ikke kommer fra naturen, men fra mennesket. For her ligger ikke kun den netop antydede kilde til specialiseringen, men det dybere forhold: den udbydende ma f o r s ~ g e at fremkalde nye og stadig mere sarregne behov hos den ombejlede. Nodvendigheden af at specialisere ydelsen for at finde en indkomstkilde, der endnii ikke er u d t ~ n ~ t , en funktion, der vanskeligt erstattes, trxkker i retning af differentiering, forfinelse, forogelse af publikums behov, hvilket klart m3 fore til voksende personlige variationer inden for dette publikum.

Og dette f ~ r e r over til den i snzvrere forstand åndelige individualisering af psykiske egenskaber, som byen foranlediger til proportionalt med dens st~rrelse. En rzkke af Arsager hertil foreligger. F ~ r s t og fremmest vanskeligheden ved under storbylivets dimensioner at gØre sin egen personlighed  gzldende. Hvor den kvantitative forogelse af betydning og energi nar sin grznse, griber man til at skille sig ud kvalitativt, for p A   denne made ved at pirre folsomheden for forskelle at vinde den sociale gruppes bevidsthed: dette forer SS i sidste ende videre til de tendenti~se mzrkværdigheder, til szregenhedens specifikt storbymzssige extravagancer, til kapricen, til det prztenti~se, hvis betydning slet ikke mere ligger i en sadan adfzrds indhold, men alene i dens made at være anderledes pi, at stille sig frem og derigennem gore sig bemzrket -for mange typer gir endelig vejen til at bevare en vis form for selvrespekt og til bevidstheden om at udfylde en plads via de andres bevidsthed. I samme retning virker et usynligt moment, der i  sine sammenfattende virkninger dog udmzrket kan konstateres: at den enkelte kun fAr korte og sjældne moder med andre -sammenlignet med den omgang, der findes i den lille by. P A   dette omrade er nemlig fristelsen til at fore sig frem pointeret, koncentreret og s A karakteristisk som muligt langt mere nzrliggende, end hvor et hyppigt og langvarigt sanlvzr sgrger for at give den anden et utvetydigt billede af personligheden.

Den dybeste giund til, at storbyen fremhzver tendensen til den mest individuelle personlige eksistens -uanset om det altid sker med rette eller med succes -forekommer mig at vzre denne: udviklingen i den moderne kultur er karakteriseret af dominansen af, hvad man kan kalde den objektive And  over den subjektive; d.v.s., i sproget som i juraen, i produktionsteknikken som i kunsten, i videnskaben som i det huslige miljos genstande er der legemliggjort en sum af And, hvis daglige forogelse subjekternes Andelige udvikling kun meget ufuldstzndigt og i stadig storre afstand kan f ~ l g e . Ser vi f.eks. ud over den uhyre kultur, som i  de sidste hundrede A r   har manifesteret sig i ting og erkendelser, i institutioner og bekvemmeligheder, og sammenligner vi individerne~ kulturfremskridt i den sail-ime  periode hermed -i det mindste i de h ~ j e re sociale lag -, s2 viser der sig en forfzrdende vzkstforskel mellem de to, ja p i   mange punkter snarere et tilbageskridt i  individernes kultur med hensyn til det Andelige, til finhed, idealisme. Denne diskrepans er i det vzsentlige et resultat af voksende arbejdsdeling; for en s5dan krzver af den enkelte en stadig mere énsidig  przstation, hvis hojeste optimering ret ofte lader hans personlighed som helhed forkr~ble. I hvert fald er individet mindre og mindre den objektive kulturs overhandtagen voksen. Maske ikke s i   meget bevidst som i praksis og i den dunkle totalf~lelse, som udgAr derfra, er individet reduceret til en quantité negligeable,  til et s t ~ v k o r n over for en uhyre organisation af ting og krzfter, som gradvis spiller individet alle fremskridt, Andelige fznomener, vzrdier af handen og overf~rer dem fra det subjektives form til en form, der tilherer et rent objektivt liv.

Det er kun n~dvendigt at henvise til, at storbyerne er skuepladserne for denne kultur, der vokser ud  over alt personligt. Her fremtrzder i bygninger og lzreanstalter, i den rumtesejrende tekniks vidundere og bekvemmeligheder, i samfundslivets strukturer og i statens synlige institutioner en s A   overvzldende mzngde af krystalliseret, upersonligt formet And, at personligheden  s A   at sige ikke kan stA sig heroverfor. Livet bliver p A   den ene side gjort uendeligt let, idet impulser, interesser, midler til at udfylde tiden og bevidstheden tilbyder sig fra alle sider og trzkker personligheden  ind i en strØm, hvor der knap nok er brug for selv at foretage sv~mmebevzgelser. P A   den anden side sainmenszttes livet dog mere og mere af disse upersonlige former for indhold og underholdning, som onsker at fortrznge de egentligt personlige nuancer og usammenlignelige forhold; s A   netop for at redde dette personlige, m A   det frembyde en ekstrem szregenhed og orginalitet; det m A   overdrive det for overhovedet at kunne hores, ogsA af det selv. Den iiidividuelle kulturs atrofi i kraft af den objektive kulturs hypertrofi er en grund til det forbitrede had, som fortalerne for den yderste individualisn~e -forst og fremmest Nietzsche -nzrer over for storbyerne; men ogsA en grund til at de netop i storbyerne elskes s A   lidenskabeligt, at de netop for storbyboeren synes at vzre forkyndere og forlosere af hans mest utilfredsstillede  langsel.

Hvis man ser p A   det historiske aspekt i disse to former for individualisn~e, som bliver fremelsket af storbyens kvantitative forliold: den individuelle uafhzngighed og udformningen  af personlig  szregenhed, antager storbyen en helt ny vzrdi i Andens verdenshistorie. Det 18. Arhundrede fandt individet i undertrykkende, efterhinden meningsl~se bindinger af politisk og agrar, laugsmzssig og religies art -indskrznkninger, som patvang mennesket en p A   én gang unaturlig form og forlzngst uretfxrdige uligheder. I denne situation opstod ratet om frihed og lighed -troen p A   individets fulde frihed til at bevzge sig i alle sociale og Andelige forhold, som med det samme ville lade den fzlles zdle kerne hos alle trade frem, sadan soni naturen havde lagt den i enhver og som samfundet og historien blot havde forkvaklet. Ved siden af dette liberalismens ideal voksede i det  19. Arhundrede, gennem Goethe og romantikken p A   deii ene side, p A   den anden side gennem den @konorniske arbejdsdeling, et yderligere ideal frem: individerne, som var befriet fra de historiske bindinger vil nu  ogsa adskille sig fra hinanden. Ikke mere det »almene menneske« i hver enkelt, men netop kvalitativ individuaIitet og ufor- vekslelighed er nu  bzrere af dets vzrdi. I kanipe~i inellem og i de vekslende kombinationer af disse to mader at anvise subjektet dets rolle inden for helheden forlober vor tids ydre s A   vel som indre historie.

Det er storbyemes funktion at levere skuepladsen for de to krzefters strid og forsog p2 forening, idet deres szrlige betingelser har vist sig som anledninger til og stimuli for udviklingen af dem begge. P2 denne made vinder storbyerne en helt enestaende, i uoverskuelige henseender frugtbar plads i udviklingen af den psykiske eksistens, de viser sig som en af de store historiske strukturer, hvori de modstridende, livsomfattende stromninger ligesom med lige ret finder sammen og udfolder sig. Dermed trzder de -hvadenten deres enkelte fznomener ber~rer os sympatisk eller antipatisk -helt uden for den sfzre, hvor dommerens attitude sommede sig. Idet sadanne krcefter er vokset ind i hele det historiske livs rod savel som krone -det liv som vi tilhorer i en celles flygtige eksistens -er vores opgave ikke at anklage eller at tilgive, men kun at forstk*

* Indholdet i dette foredrag stammer ifolge sin natur ikke fra en litteratur, der kan anfores. Grundlaget for og udfoldelsen af dets kulturhistoriske hovedtanker er givet i min Philosoplzic des Geldes.

Oversat af J$rgen Holmgaard fra  Georg Simmel: Das Individuum und die Freiheit, Berlirz 1984.  Foredraget blev trykt fdrste  gang  1903.