Danske og Internationale tendenser: Idræt og Sundhed
Forfattere: Thomas Skovgaard
Tidsskrift: forumforidraet (2015-12-01)

Foto: Tobias Nicolai

Danske og Internationale tendenser:

Idræt og Sundhed

## DET ER POSITIVT, AT..

Beslutningstagere på lokalt, nationalt og internationalt niveau fremhæver fysisk aktivitet som en hjørnesten i konkrete politikker og bredere samfundsorienterede  indsatser  på  forebyggelses- og sundhedsfremmeområdet. Fysisk aktivitet, idræt, motion - kært barn har mange navne -  er  blevet  et  centralt  sundhedspolitisk  emne (Kulturministeriet,  2009).  Det  er  en  udvikling, der skal hilses velkommen: Regelmæssig fysisk bevægelse styrker vores almene trivsel og bidrager til  forebyggelse af en række sygdomme og tidlig død. I løbet af de sidste årtier er det tilmed blevet stadig mere klart, at der nødvendigvis ikke kræves hård fysisk aktivitet for at opnå sundheds- og forebyggelses  gevinster.  Derimod er det vigtige, at legemet jævnligt bevæges og anstrenges i moderat grad. Af særlig interesse er det, at de mindst aktive får mest ud af mere fysisk  aktivitet.  Det  betyder,  at  jo  mindre  aktiv ens arbejds- og dagligdag er, jo større sundhedsog trivselsfordele får man ved at begynde at motionere  (Pedersen  &amp;  Andersen,  2011;  Eime, Young, Harvey, Charity &amp; Payne, 2013). Fremme af motion er altså en farbar vej i de fælles bestræbelser på at få os til at leve længere med flere  gode  leveår  -  hvilket  ansvarlige  beslutningstagere altså også over en bred kam anerkender og til stadighed mindes om af en mængde parthavere.

## DET ER FRUSTRERENDE, AT

Mange  ikke  bevæger  sig  nok  til  at  sikre  helbredsmæssige gevinster.  Fokuserer  vi  på  gruppen  af  voksne  europæere  viser  en  de  seneste opgørelser, at næsten seks ud af ti aldrig eller sjældent  dyrker  idræt  -  det  være  sig  i  eller udenfor forening. Det er ligeledes sådan, at blot seks ud af ti jævnligt (forstået som mindst fire dage om ugen) tager en gåtur på minimum ti mi- nutter, mens lige godt 10 % angiver, at de aldrig slentrer i bare få minutter. Vi kan glædes over, at udviklingen i det mindste ikke er ændret til det værre i de seneste år og regionalt er det vel også  tilladt  at  være  tilfreds  med,  at  skandinaverne er blandt de mest fysisk aktive europæere (samtidig  med,  at  vi  registrerer  en  del  tid  tilbragt i siddende tilstand). Det ændrer dog ikke ved,  at  en  større  andel  af  den  voksne  europæiske  befolkning  går  glip  af  de  markante  sygdomsforebyggende,  sundheds-  og  trivselsfremmende  kvaliteter,  der  er  relateret  til  fysisk aktivitet. Samtidig er det sådan, at europæernes motionsmønstre antyder en social slagside, hvor personer, der har forladt skolen i en tidlig alder eller  de,  som  står  uden  for  arbejdsmarkedet grundet arbejdsløshed i højere grad angiver aldrig at dyrke idræt, mens personer med længere skolegang  og/eller  i  ledende  stillinger  i  noget hyppigere grad dyrker idræt en eller flere gange om  ugen  (Directorate-General  for  Education and Culture: EU, 2014).

Den type fund - der jævnt hen genfindes i oplysninger om danskernes motionsvaner (Laub &amp; Pilgaard, 2013) - giver anledning til en generel og en specifik kommentar.

Generelt viser konturerne af voksne europæeres fysiske aktivitetsniveau, hvordan sociale og økonomiske forhold slår igennem på faktorer af betydning for helbredet. En sundhedsfremmende politik - herunder motionspolitik - bør derfor sigte på at bidrage til en generel forbedring af  de  samfundsmæssige  rammer,  som  påvirker individets helbred og trivsel.

Den  specifikke  kommentar  tager  udgangspunkt i, at lige godt en fjerdedel af den voksne europæiske befolkning ikke lever op til verdenssundhedsorganisationens (WHO) basale anbefaling vedrørende motion, der lyder på ikke mindre end 150 minutters moderat fysisk aktivitet pr. uge (videre oplysninger om WHO's anbefalinger vedrørende fysisk aktivitet for voksne er at finde i ISCA/Cebr, 2015 s. 12). Set ud fra et folkesundhedsperspektiv vil det være formålstjenligt at gøre en ekstra indsats for denne gruppe. Som allerede  nævnt  er  det  nemlig  sådan,  at  de mindst aktive får relativt mest ud af mere fysisk aktivitet.

For så vidt angår europæiske børn og unge er billedet heller ikke alt for opløftende. Den seneste  internationale  opgørelse  af  resultater  fra den  såkaldte  Skolebørnsundersøgelse  (Health Behaviour in School-aged Children: HBSC), der siden midten af 1980'erne har kortlagt børn og

Foto: Tobias Nicolai

## AF THOMAS SKOVGAARD

unges sundhedsadfærd og helbred, viser dels at størstedelen af de adspurgte 11-15 årige ikke lever op til de internationale anbefalinger om at være fysisk aktiv af moderat til hård intensitet mindst en time om dagen. Dels, at de ældste respondenter (15 årige) i mindre grad lever op til anbefalingen end de yngre (11 og 13 årige). Derudover er der også en markant kønsforskel - på den vis, at drenge i alle aldersgrupper og (næsten alle) lande i noget hyppigere grad end piger  angiver  at  være  fysisk  aktive  (Currie  ,  Zanotti, Morgan, Currie, de Looze, Roberts, Samdal, Smith &amp; Barnekow, 2012). På nationalt niveau er de seneste tendenser med tal frem til 2014 afrapporteret for ganske nylig. Her genfindes  nogle  af  de  internationale  fund.  Samtidig spores positive udviklinger i andelen af meget aktive børn og unge (blandt de 13 og 15 årige) i kombination med en relativ stabil gruppe, der ikke angiver nogen form for hård fysisk aktivitet i fritiden (Rasmusen, Pedersen &amp; Due, 2015 s. 68-70).

I forhold til børn og unge er der bl.a. brug for politikker og konkrete indsatser, der kan øge pigers idrætsdeltagelse. I den forbindelse kan der fx tages afsæt i ny dansk forskning, der viser at piger i højere grad end drenge savner velegnede og tilgængelige (i bred forstand) idrætsfaciliteter samt, at piger af anden etnisk herkomst end dansk i mindre grad er idrætsaktive (Ibsen, Pilgaard, Høyer-Kruse &amp; Støckel, 2015).

Ligeledes skal der gøres brug af den mængde af sociale relationer og sammenhænge som børn og  unge  indgår  i.  Sociale  relationer  indvirker både positivt og negativt på sundhedstilstand og -adfærd. Eksempelvis kan teenagere ved at observere og lytte til jævnaldrende få den opfattelse, at rygning er sejt, giver en voksen fremtoning samt  generelt er at betragte  som  en efterstræbelsesværdig  foreteelse.  Modsat  kan det, at venner og bekendte dropper smøgerne og søger at få andre af deres nærmeste til at gøre det  samme  føre  til  en  opgivelse  af  tobaksrygning.

For så vidt angår forholdet mellem fysisk aktivitet  og  sociale  relationer,  tegner  litteraturen det billede, at sådan noget som social støtte og deltagelse har positiv indflydelse på motionsvaner. For både børn og voksne er det således vist, at det at have nære sociale relationer (defineret som familie, venner, skole- og arbejdskammerater), hvori der lægges vægt på motion og bevægelse - alt andet lige - hænger sammen med en øget  grad  af  fysisk  aktivitet  (jf.  fx  Rhodes  &amp; Quinlan, 2015; Bauman, Reis, Sallis, Wells, Loos, Martin; Lancet Physical Activity Series Working Group,  2012).  Ligeledes  er  der  konstateret  et sammenfald mellem karakteren af sociale relationer og niveauet af fysisk aktivitet, der antyder, at de mindst socialt 'forbundne' oftere viser sig at være forholdsvis fysisk inaktive. I det hele taget er der rimeligt belæg for, at de fysiske og sociale rammer, som omgiver og former vores dagligdag, medvirker til faktisk og oplevet dannelse  af  muligheder  og  begrænsninger  for fysisk aktivitet (McCormack &amp; Shiell, 2011; Troelsen, Christiansen, Toftager, Olesen, Højgaard, Brøcker, Ballegaard, Grøn, Ladegaard, Tjørnelund,  Linke,  2014,  s.  18-20;  Sallis,  Spoon,  Cavill, Engelberg, Gebel, Parker, Thornton, Lou, Wilson, Cutter &amp; Ding, 2015).

Den slags fund bør have politiske konsekvenser. Beslutningstagere på alle niveauer må anerkende, og ikke mindst i handle ud fra, den efterhånden omfattende dokumentation, der påpeger sociale forholds sammenhæng med en vigtig livsstilsfaktor som fysisk aktivitet. Der er behov for at udvikle strategier og skabe sociale rum,  der  gør  det  muligt  for  endnu  flere  børn, unge og voksne at vælge en fysisk aktiv tilværelse. I den forbindelse er det afgørende at sikre en  høj  grad  af  bruger-  og  borgerinddragelse samt  udvikling  af  medejerskab  til  nyudviklet praksis.  Bæredygtig  adfærdsændring  er  i  høj grad betinget af, at involverede målgrupper oplever  den  nye  praksis  og  de  ændrede  muligheder som noget, der:

- a) opfylder et erkendt behov
- b) de er med til at udvikle
- c) giver mening for dem og deres livssituation
- d) kan mestres - individuelt og kollektivt.

## HVAD KAN DER GØRES?

Når idræt og motion, som her, anskues som et sundhedspolitisk  redskab,  er  det  en  bestemt type af fysisk aktivitet, der kommer i centrum.

I  sit  klassiske  værk Sport,  Health  and  Drugs skelner Ivan Waddington mellem to opfattelser af fysisk aktivitet, der ofte hører hjemme i forskellige politisk-administrative miljøer. Den første opfattelse er den, som promoveres af diverse sundhedsmyndigheder. Udgangspunktet er forsøget på at finde veje til at forbedre sundhedstilstanden på befolkningsniveau. I den sammenhæng er det at opfordre  folk  til  at  opretholde eller  tilstræbe  en  fysisk  aktiv  tilværelse  ikke slutmålet. Fysisk aktivitet er derimod et blandt flere  midler  til  at  søge  forbedringer  af  folkesundheden. Heroverfor står en anden opfattelse, der interesserer sig for fysisk aktivitet i form af idræt  eller  sport  (Waddington,  2000).  Hertil- lands  findes  den  tilgang  mest  rendyrket  i  de større idrætsorganisationer (primært DIF) samt i  dele  af  kulturministeriets  idrætspolitiske  arbejde (primært knyttet op på Team Danmark).

Det er den første - middelorienterede - opfattelse af fysisk aktivitet, som er på spil i denne artikel.  Når  fysisk  aktivitet  anvendes  som  et sundhedsfremmende redskab handler det ikke om  at  skaffe  'Guld  til  Danmark'  (www.guldtildanmark.dk). Fokus er derimod på at gøre brug af idrætten i sundhedsfremmende processer '… som giver den enkelte og de lokale samfund mulighed for at øge kontrollen over de bestemmende faktorer  for  sundhed  og  derved  forbedre  sundheden ' for nu at citere WHO's ideale definition af sundhedsfremme, der i forskellige versioner jævnligt optræder i  også  danske  udgivelser  vedrørende forebyggelse og sundhedsarbejde (WHO-EURO, 1998; The Bangkok Charter for Health Promotion in a Globalized World, 2006). Den ambition træder tydeligt frem i fx storstilede initiativer som Now We Move, der går efter at få ikke mindre  end  100  millioner  europæere  mere  aktive inden 2020 (www.nowwemove.com).

## BESTEMMENDE FAKTORER FOR FYSISK AKTIVITET

Der skelnes typisk mellem individuelle, sociale og strukturelle determinanter - et andet ord for 'bestemmende faktorer' (jf. ovenstående WHOcitat) - for sundhedsadfærd. Førstnævnte dækker  personbundne  karakteristika,  som  har  betydning for vores gøren og laden - fx biologisk køn, alder og individuelle færdigheder, vidensmængder, holdninger og erfaringer. De to sidstnævnte udgør en udspaltning af det vi kan kalde miljøforhold relateret til:

- a)    sociale relationer (til fx nærmeste familie og venner, øvrige personer, som vi direkte kender og har kontakt med samt organisations-, forenings-  og  institutionsmedlemsskab,  der
2. er udtryk for vores tilknytning til større sociale og samfundsmæssige strukturer)
- b)    de  fysiske  rammer,  hvor  vi  færdes  i  forbindelse med arbejds-, hjemme- og fritidsliv.

## INDIVIDUELLE FAKTORER

Rækkefølgen - individuelle, sociale, strukturelle determinanter - er ikke tilfældig. Indtil for ikke så mange år siden, var fokus overvejende rettet mod at identificere mulige individuelle determinanter for fysisk aktivitet for herefter at sammensætte og evaluere interventionsstrategier tilrettelagt med individet som primært analyseniveau. I den forbindelse er der brugt mange kræfter på at udrede  samspillet  mellem  begreber  som  viden, holdning og adfærd, samt at udvikle metoder til at understøtte individets tro på, at vaner og rutiner står til at ændre, og at disse ændringer kan fastholdes over tid. På den vis er vi kommet nærmere et godt svar på: Hvorfor nogle mennesker er, og har lyst til at være, fysisk aktive, mens andre ikke føler nær samme trang eller i det mindste ikke vægter fysisk aktivitet særlig højt på deres personlige prioriteringsskala. Samtidig er det dog blevet  stadig  mere  klart,  at  der  er  behov  for  at vurdere, hvorledes de forskellige rammer, der omgiver og former vores dagligdag medvirker i den faktiske og oplevede dannelse af muligheder og begrænsninger for fysisk aktivitet. Udover, at en sådan 'rammetænkning' for det første bidrager til at undgå den totale individualisering af ansvaret for livsstilsfaktorer som fysisk aktivitet - hvilket i negativ form kan føre til det såkaldte 'blaming  the  victim'  syndrom  -  er  den  ligeledes velegnet til at supplere de individorienterede interventionsstrategier på et punkt, hvor disse ofte kommer til kort - nemlig i bestræbelserne på at 'få fat i' og udvikle virkningsfulde motionsstrategier  for  den  inaktive  eller  mindre  aktive  del  af befolkningen.  Den  mindre  aktive  eller  inaktive Cot Tahia NinIni gruppe er, som allerede nævnt, svær at få fat på når  formålet  er  først  at  skabe  opmærksomhed omkring  fordele  ved  fysisk  aktivitet.  Dernæst kommer udfordringerne med at skabe en begyndende  vilje  til  adfærdsændring  henimod  mere motion, efterfulgt af egentlig ændring og sluttelig fastholdelse  af  den  opnåede  ændring  (Ogden, 2012, s. 133-56).

Hvad vi har brug for i den forbindelse er ikke at smide alt det væk vi ved om sundhedsfremme rettet  mod  enkeltindivider,  men  derimod  at kombinere denne viden med forsøg på at tilrettelægge sociale og strukturelle rammer således de ligeledes stimulerer til fysisk aktivitet (Biddle, Mutrie &amp; Gorely, 2015, s. 159-271).

## SOCIALE RELATIONER

At tale om sociale forholds betydning for fysisk aktivitet betyder som oftest at fokusere på det, der almindeligvis kaldes sociale relationer - et begreb, som ifølge forskere som Rikke Lund og Pernille Due indeholder såvel et strukturelt som et funktionelt aspekt. Det strukturelle kan eksempelvis omhandle, hvor mange sociale forbindelser det enkelte individ har, om disse er af formel eller uformel karakter, samt hvorvidt der er tale om permanente eller ad-hoc relationer. Det funktionelle  drejer  sig  om,  hvilken  støtte,  belastning og fornemmelse af kollektiv forankring individet får via sociale relationer (Lund &amp; Due, 2003; Lund, 2011).

Foto: Tobias Nicolai

Det,  at  der  tydeligvis  er  en  gensidig  påvirkning mellem individet og forskellige typer af sociale  netværk,  er  søgt  udnyttet  i  forbindelse med interventioner, hvor fysisk aktivitet anvendes  som  forebyggelses  eller  sundhedsfremmemiddel (Bock, Jarczok &amp; Litaker, 2014). Eksempelvis er der udviklet flere varianter af såkaldte 'buddy-systems', hvor personer emotionelt og/ eller  professionelt knyttet til individer, der søger at ændre adfærd i forhold til fysisk aktivitet, stimulerer og understøtter processen ved aktivt at motionere med vedkommende, give oplysninger om velegnede aktivitetsmuligheder og deltage i vurderinger af fremgang. Denne form for guidning kan bestå af alt fra øget evne og lyst til at tage trappen i stedet for elevatoren til systematiske  målinger  af  kondition  og  vægtforandringer.

Der er en robust sammenhæng mellem social støtte og graden af fysisk aktivitet - på den vis, at personer, der motionerer jævnligt oftere anfører,  at  denne  adfærd  nyder  opbakning  på hjemme- og/eller arbejdsfronten. Personer, som kommer i gang med at motionere, oplever hyppigt  deres  familier  som  positivt  indstillet  med hensyn  til  bestræbelserne  på  at  'holde  sig  i gang'. Noget tyder også på, at motionsprogrammer rettet mod ret så stillesiddende målgrupper kan fastholde flere af de oprindelige deltagere over længere tid, såfremt der satses på aktiviteter,  som  åbner  op  for  familiemedlemmers  -  i særdeleshed samleverskers - deltagelse (Buckworth &amp; Dishman, 2007). Kortlægninger af børn og  unges motionsmønstre antyder ligeledes, at påvirkninger fra personer og personkredse, der er tæt på i hverdagen, spiller en afgørende rolle for graden af fysisk aktivitet m.v. Således viser Laub &amp; Pilgaard (2013, s.  26-27),  at  børn,  hvis forældre er inaktive, noget oftere angiver selv at være ret så inaktive.

## FYSISKE RAMMER

De  strukturelle  determinanter  vedrører  -  simpelt sagt - de miljøer, hvor mennesker lever deres liv. I de seneste år har der været en stigende interesse for at vurdere om intervention i de fysiske rammer og omgivelser, hvor vi færdes i forbindelse med arbejds-, hjemme- og fritidsliv, kan hjælpe til med at gøre flere mere fysisk aktive.

Ofte  er  fokus  på,  hvordan  omdannelser  og planlægning af 'byens rum' er med til at fremme eller hindre fysisk aktivitet. Den fundamentale grund til,  at  byen  er  i  centrum  -  også  når  det handler om fysisk aktivitet som sundhedsfremmer - er som følger: Verdens befolkninger vandrer mod byerne. Over halvdelen af os bor allerede i større bysamfund og det tal stiger stadig. I  Nordeuropa  er  urbaniseringsgraden  på  godt 80% med forventning om yderligere tilvækst i de  kommende  årtier  (United  Nations,  Department of Economic and Social Affairs, Population Division, 2015, s. 199-209). Det globale bosættelsesmønster betyder ganske enkelt, at det i stigende grad er således, at sygdomsforebyggelse og sundhedsfremme i regi af alverdens byer er lig med sygdomsforebyggelse og sundhedsfremme blandt verdens borgere.

Der  kan  skelnes  mellem indirekte og direkte måder, hvorpå planlægning og indretning af bymiljøer kan muliggøre og motivere til fysisk aktivitet.

Indirekte er indretningen af byens beboelseskvarterer,  forretnings-  og  offentlige  bygninger, rekreative  og  grønne  områder  samt  generelle infrastruktur med til at afgøre om det overhovedet er muligt og ønskeligt at integrere fysisk aktivitet i forbindelse med dagligdagens gøremål. Vigtigt er i den henseende også, hvor godt byens forskellige elementer hænger sammen. En sammenhængende  by  er  den,  hvor  man  frit,  forholdsvist  hurtigt  og  sikkert  kan  bevæge  sig rundt  fra  det  ene  punkt  til  det  andet  uden  at skulle  forcere  mange  forhindringer  (eksempelvis i form af tætpakkede trafikknudepunkter og indfaldsveje)  og  tage  adskillige  omveje  (grundet mangel på farbare transportveje mellem afgangs- og ankomststed). Skal den sammenhængende by tillige være den bevægelsesvenlige by må udgangspunktet for tilrettelæggelse af såvel bebyggelse som infrastruktur være ikke-motoriserede transportformer kombineret med kollektiv trafik.

Byrummet kan også mere direkte opfordre til fysisk aktivitet ved, at der etableres og vedligeholdes tilgængelige, bekvemme, sikre og indbydende motions- og idrætsfaciliteter.

## IDRÆT OG SUNDHED SOM POLITIK

Med ambitionen om at 'føje år til liv, og liv til år' formuleres  den  overordnede  politiske  målsætning ofte som det at anspore flere til at blive fysisk  aktive.  I  udgangspunktet  kan  ingen  vel være imod den bestræbelse. I almindelighed betragtes det som positivt at tilvejebringe valgmuligheder samt fremme bevægelsesformer opfattet  som  sunde og gode for helbredet. Konfliktlinjerne opstår dog så snart sådan noget som fx forskellige transportbehov og -ønsker skal prioriteres  indbyrdes.  En  standende  polemik  er  i den henseende, hvordan bløde trafikanter samt den kollektive trafik gives mere plads samtidig med, at bilisterne stadig føler, at de kan komme til,  fra  og  omkring.  Uden  at  foregive  at  sidde inde med løsning en bør  det  påpeges,  at  forsøg på at gøre brug af lokalområder - eventuelt hele bymiljøer  -  som  ramme  for  forebyggende  og sundhedsfremmende indsatser ved eksempelvis at gøre disse gang- og cykelvenlige ikke først og fremmest handler om at 'få bilen ud byen', men mere om at styrke mulighederne for at indbefatte fysisk aktivitet som en naturlig del af dagligdagen  -  for  af  den  vej  at  øge  den  enkeltes trivsel og sundhed.

Foto: Niels Nyholm

Rimeligheden  af  den  sidste  kommentar  kan selvklart diskuteres. Diverse parthavere vil utvivlsomt vurdere ræsonnementets dybere fornuft vidt forskelligt. Sådan skal det også være. Den danske styreform er demokratiet og heri er meningsbrydning og argumentation knæsat som ideal. Demokratiets pris er derfor, at der skal tales længe frem og tilbage om vigtige sager, såsom  muligheder  for  påvirkning  af  livsstils-  og levevilkårsfaktorer af betydning for menneskers sundhed, før  der  nås  til  enighed.  Men  et  virkningsfuldt demokrati er ikke kun karakteriseret ved den konsensussøgende debat. Effektivt demokrati  indebærer  også,  at  politisk  ansvarlige myndigheder udarbejder og gennemfører handlingsplaner og indsatser på baggrund af de ønsker og behov, der er (nogenlunde) enighed om.

Foto: Niels Nyholm

Når det drejer sig om fysisk aktivitet som et strategisk led på sundhedsområdet, er der i dag solidt belæg for samt politisk erkendelse af, at der er behov for at sætte ind på såvel individuelle, sociale som strukturelle niveauer. Hermed understreges  på  ny,  at  idræt  og  sundhed  i  høj grad er et kollektivt anliggende, der kræver politisk  handling.  Politisk  handlekraft  skal  dog ikke isoleret udgå fra en bestemt gren af den offentlige forvaltning, et bestemt ministerium eller en særegen kommission. Idræt og sundhed er derimod et tema, som bør gå på tværs af mange sektorer og inddrages i en bred vifte af politiske beslutninger - gerne under medvirken af aktører, der ikke direkte repræsenterer interesser i de formelle beslutningssystemer og altid balanceret  i  forhold  til  andre  vigtige  faktorer  for sundhed som: rygning, kost, alkohol, social isolation, absolut og relativ fattigdom etc.

Der er et stykke vej endnu før idealsituationen kan erklæres realiseret.  For  så  vidt  angår ønsket  om  tværsektorielt  samarbejde  har  det været på den internationale sundhedspolitiske dagsorden i over tyve år uden måske altid at levere de helt store afkast i form af langtidsholdbare løsningsmodeller.

Med hensyn til fysisk  aktivitet  som  forebyggende  og  sundhedsfremmende  middel  ser  det umiddelbart  lysere  ud.  De  mange  initiativer med  fokus  på  fx  innovative  idrætsbyggerier, byen som privilegeret rum for cyklister og fodgængere  og  helhedsorienterede  indsatser  for børn og unge viser, at der er vilje til at sætte ind

Foto: Tobias Nicolai

overfor en varieret række af determinanter for fysisk aktivitet.

Den seneste skolereform fordrer, at samtlige danske folkeskoler byder børn og unge på en bevægelig dagligdag, der i gennemsnit indeholder 45 minutters bevægelse. Idrætslærernes traditionelle mål om Een Timen Dagligen , som det lød i skoleloven anno 1814, er for første gang på vej mod realisering (Skovgaard, 2015). Det skal blive  spændende  at  følge  i  hvilken  udstrækning idealet om den bevægelige skole faktisk realiseres. På samme vis bliver det interessant at følge implementeringen af den nyordning af erhvervsuddannelserne, der faldt på plads i 2014, hvilket også indebærer en opnormering af idrætsområdet. Til stadighed er det idrætten som et middel til at nå bestemte faglige eller mere bredspektrede sundhedsrelaterede mål, der sikrer motion og bevægelse en så central placering i diverse skole- og uddannelsesforlig. Det er dog værd at  bide  mærke i, at særligt de allerseneste års debat ikke så meget har kredset om de dårligdomme som fysisk aktivitet kan forebygge, men mere om de mange positive kvaliteter bevægelse kan fremme - herunder almen trivsel og læring (Skovgaard, 2014).

Dansk idræts største sammenslutninger - DIF, DGI og DFIF - har alle en udviklet 'sundhedsprofil'.  Her  er  der  tale  om  et  værdifuldt  sammenfald  af  interesser,  hvor  organisationerne kan komme nuværende og potentielle medlemmer i møde via nye aktivitetsområder, faciliteter og services og samtidig arbejde for at styrke folkesundheden.

Der  findes  altså  en  række  forskelligartede markører  på,  at  interessen  er  der  for  at  gøre brug af fysisk aktivitet som et trivsels- og sundhedsfremmende  middel.  Ud  fra  et  folkesundhedsperspektiv er det afgørende at anvende interessen til bedre at nå de dele af befolkningen, der  muligvis  gerne  vil  være  fysisk  aktiv,  men som af den ene eller anden grund har svært herved.

I den forbindelse drejer det sig blandt andet om en aktiv intervention i de samfunds- og markedsgivne betingelser som mennesker lever under - hertil hører innovative tiltag med fokus på de sociale og strukturelle determinanter for fysisk aktivitet. Den slags nyordninger stiller krav til samfundsmæssige forandringer over en mangeårig periode.

Der er derfor en afgørende opgave i at holde politiske beslutningstagere fast på den langsigtede  strategi,  der  undervejs  nok  kan  justeres, men ikke må afvige fra det fundamentale sigte, som er at sikre alle medborgere lige muligheder og betingelser for at øve indflydelse på de faktorer, der betinger sundhed og trivsel - herunder fysisk aktivitet (Skovgaard &amp; Troelsen, 2006).

## LITTERATUR

Bauman, AE., Reis RS, Sallis JF, Wells JC, Loos RJ, Martin BW; Lancet Physical Activity Series Working  Group.  (2012).  Correlates  of  physical activity: why are some people physically active and others not? Lancet, 21;380(9838):258-71.

Biddle, S., Mutrie N. &amp; Gorely T. (2015). Psychology  of  Physical  Activity:  Determinants,  WellBeing  and  Interventions  (3rd  Edition). London: Routledge.

Bock,  C.,  Jarczok  MN  &amp;  Litaker  D.  (2014). Community-based  efforts  to  promote  physical activity:  A  systematic  review  of  interventions considering mode of delivery, study quality and population subgroups. Journal of Science and Medicine in Sport, 17:3;276-282.

Buckworth, J. &amp; Dishman RK. Exercise Adherence (2007). I: Tenenbaum G &amp; Eklund RC L. m.fl. (Red.) Handbook of Sport Psychology (3rd Edition). Oxford: Wiley.

Currie, C., Zanotti, C., Morgan, A., Currie, D., de Looze M., Roberts, C., Samdal, O., Smith, ORF. &amp; Barnekow, V. (2012). Social determinants of health and  well-being  among  young  people  :  Health  Behaviour  in  School-Aged  Children  (HBSC)  study  : international  report  from  the  2009/2010  survey. København: WHO-Europe.

Directorate-General for Education and Culture: E U. (2014). Special Eurobarometer 412 'Sport and physical activity'. DOI 10.2766/73002.

Eime, RM., Young, JA., Harvey, JT., Charity, MJ. &amp; Payne, WR. (2013). A systematic review of the psychological  and  social  benefits  of  participation in sport for adults: informing development of a conceptual model of health through sport. International Journal of Behavioral Nutrition and Physical Activity, 10:135.

Ibsen, B., Pilgaard, M., Høyer-Kruse, J. &amp; Støckel,  JT.  (2015). Pigers  idrætsdeltagelse:  Hvorfor  er der så mange piger, der ikke går til idræt? Odense:

Syddansk Universitet, Institut for Idræt og Biomekanik; Movements, 2015:1.

ISCA/Cebr (2015). The economic cost of physical inactivity in Europe

(http://www.friendsofeurope.org/media/uploads/2015/06/The-Economic-Costs-of-PhysicalInactivity-in-Europe-June-2015.pdf).

Kulturministeriet  (2009). Idræt  for  alle  Breddeidrætsudvalgets  rapport -  baggrund  og  analyse. København: Sangill Grafisk

Laub, TV. &amp; Pilgaard, M. (2013). Danskernes motions-  og  sportsvaner  2011  -  Grundrapport. København: Rosendahls.

Lund, R. &amp; Due, P. (2003). Sociale relationer og helbred. I: Iversen L. m.fl. (Red.) Medicinsk Sociologi  -  samfund,  sundhed  og  sygdom .  København: Gyldendal.

Lund, R. (2011). Sociale relationer og helbred. I: Lund,  R.,  Christensen,  U.  &amp;  Iversen,  L.  (Red.) Medicinsk Sociologi - Sociale faktorers betydning for befolkningens helbred (2. udgave). København: Munksgaard, s. 63-84.

McCormack, GR. &amp; Shiell, A. (2011). In search of causality:  a  systematic  review  of  the  relationship between the built environment and physical activity among adults. International Journal of  Behavioral  Nutrition  and  Physical  Activity, 8:125.

Ogden, J. (2012). Health Psychology: A Textbook (fifth edition). Maidenhead:  Open  University Press.

Pedersen, BK. &amp; Andersen, LB. (2011). Fysisk aktivitet  -  håndbog om forebyggelse og behandling. København: Sundhedsstyrelsen.

Rasmussen,  M.,  Pedersen, TP.  &amp;  Due,  P.  (red.). (2015). Skolebørnsundersøgelsen 2014. København: Statens Institut for Folkesundhed.

Rhodes, RE. &amp; Quinlan, A. (2015). Predictors of physical activity change among adults using observational  designs. Sports  Medicine, 45:3;423441.

Sallis JF., Floyd MF., Rodríguez DA, Saelens BE. (2012). Role of built enviroments in physical activity, obesity, and cardiovascular disease. Circulation , 125:5;729-737.

Sallis, JF., Spoon, C., Cavill, N., Engelberg, JK., Gebel,  K.,  Parker,  M.,  Thornton,  CM.,  Lou,  D., Wilson, AL., Cutter, CL. &amp; Ding, D. (2015). Cobenefits of designing communities for active living:  an  exploration  of  literature. International Journal of Behavioral Nutrition and Physical Activity, 12:30.

Skovgaard, T.  (2014).  Idræt  i  folkets  skole:  Fysisk  aktivitet  og  offentlig  politikdannelse.  I: Eskelund, K. &amp; Skovgaard, T. (red.) Samfundets Idræt: Forskningsbaserede indspark i debatten om idrættens støttestruktur. Odense: Syddansk Universitetsforlag, s. 281-314.

Skovgaard, T. (2015). Skole og Bevægelse i 2020. MOV:E, 1: 44-49. Kolding: FIIBL (MOV:E)

Skovgaard, T. &amp; Troelsen, J. (2006). Sundhed og Motion for alle. Tidsskriftet Liv - Sundhedsfremme og forebyggelse , 1:4-7.

The Bangkok Charter for Health Promotion in a Globalized World. Health Promotion International (2006) 21 (suppl 1): 10-14.

Troelsen, J., Christiansen, LB., Toftager, M., Olesen, E., Højgaard, B., Brøcker, A., Ballegaard, SA., Grøn, L., Ladegaard, L., Tjørnelund, T., Linke, B. (2014). SPACE - rum til fysisk aktivitet. Samlet evaluering af en helhedsorienteret, forebyggende indsats for børn og unge. Center for Interventionsforskning, Institut for Idræt og Biomekanisk, Syddansk Universitet.

United  Nations,  Department  of  Economic  and Social Affairs, Population Division. (2015). World Urbanization Prospects: The 2014 Revision, (ST/ESA/SER.A/366).

WHO-EURO (1998). Sundhed i det 21. århundrede. Introduktion til rammerne for sundhed for alle politikken i WHO's europæiske region - en dansk oversættelse. København.

Waddington I. (2000). Sport, Health and Drugs: A Critical  Sociological  Perspective. London:  Routledge.

Artiklen bygger delvist videre på afsnit fra følgende  udgivelser;  Skovgaard  T.  (2003).  Fysisk aktivitet  og  Folkesundhed.  Focus-Tidsskrift  for Idræt, 5-6:4-12; Skovgaard T. (2005). Fysisk aktivitet  som  Sundhedsadfærd.  Idrætspædagogisk Årbog  2004/5.  Gerlev:  Forlaget  Bavnebanke,  s. 13-44.