Nægte at læse, nægte at skrive
Forfattere: Jesper Svenbro
Tidsskrift: passage (2001-05-01)

## Nægte at læse, nægte at skrive

## JESPER SVENBRO

Folk der hører at jeg har helliget mig studiet aflæs­ nmgen i det gamle  Grækenland spørger mig under­ tiden: Hvordan i alverden kan man finde ud af  hvor­ dan  grækerne  læste?  Er  læsnmgen  - til  forskel  fra skrivnmgen - i  så  fjern  en  epoke  ikke  simpelt  hen sporløst  tabt?  Hvad har du for kilder? Det er  velbe­ grundede  spørgsmål.  Jeg kan huske at jeg selv kunne stille  dem da jeg  først i  :firserne  begyndte  at interessere  mig  for læsnmgen i antikken.

modificerer  det  semitiske  alfabet,  en  epokegørende begivenhed som man kan datere til cirka 800 f.Kr.

Hvis  man  med  kilder  mener  beskrivelser  eller iscenesættelser  af de  gamle  grækeres  læsnmg,  af selve  læseakten,  så  mangler  der  nu  ikke  materiale for den klassiske periode: i et afsnit af  en Euripides­ tragedie fra 428 f.Kr. praktiserer f.eks. Theseus tavs indenadslæsnmg;  hos  komedieforfatteren  Aristofa­ nes læser guden Dionysos et teaterstykke for sig selv under  en  sørejse;  nogle  flittigt  læste  steder  i  en håndfuld  dialoger  af Platon viser  os  hvordan  det kunne  gå  til  når  en  forfatter  læste  højt  af sit  eget værk  eller  en  slave  læste  højt  for  sin  ejer;  og  i  den Platon-dialog  som  mere  end  nogen  anden  er  helli­ get  det  skrevne  ords  problematik,  nemlig Faidros, læser  Sokrates'  samtalepartner  Faidros  en  hel  lille "bog"  af taleren  Lysias.  Disse  passager  er  givetvis vigtige  vidnesb yr d.  Sammen med et stort  antal an­ dre dokumenter - jeg tænker bl.a. på vasemaleriets fremstillinger af  læsende mennesker - tillader de os at skaffe os et billede af  hvordan det gik for sig når den klassiske epokes  grækere læste.

Går man lidt længere tilbage i tiden,  til perioden før  slaget ved  Marathon 490 f.Kr.,  altså til det man kalder den arkaiske epoke, står det værre til: her sy­ nes der ved en første prospektering ikke at være no­ gen som helst kilder. Og det er specielt bekl ag eligt, fordi det er i  denne periode grækerne overtager og Det  ville  selvsagt  have  væ;et  overordentlig  in­ teressant at have vidnesb yr d fra netop denne epoke, da  vi  så  kunne  danne  os  en  opfattelse  af  hvordan grækernes  forhold  til  skriftmediet  tog  form.  Græ­ kerne  opfinder altså  ikke  alfabetet,  men  det  de  gør ved det skriftsystem de overtager er alligevel af  stor betydnmg: de omdefinerer visse te gn i det semitiske alfabet,  som  jo  er  konsonantisk,  og  lader  dem  be­ te gn e vokaler. Dermed skaber de et alfabet som for første  gang  er  fuldt  ud  sammenli gn eligt  med  vort eget.

Da de udformer  deres  forestillinger  om dette nye alfabet,  sker  dette  altså  "uden  facit".  De  står  over for noget kvalitativt nyt, et skriftsystem med 24 te gn som gør  det  muligt  uden  større tvetydighed  at no­ tere menneskelig tale;  manglen på  vokalte gn på se­ mitisk område gør læsningen til en langt mere åben affære.  Den  græske  skrift  virker  i  dette  perspektiv mere entydig og  tvingende.

Vi kan altså forudsætte at en betydelig innovation har fundet sted,  og det var dette der for mig gjorde manglen på kilder så beklagelig. Et par århundreder senere er situationen nemlig langt mere mangefacet­ teret,  og  det  bliver  derfor  sværere  at  identificere kraftlinjerne  i  feltet.  Hvordan  forholder  højtlæs­ nmgen sig f.eks. til den  tavse indenadslæsnmg i det antikke Grækenland? Parallelt med den traditionelle højtlæsnmg eksisterer den tavse indenadslæsnmg al­ lerede  i  400-tallet  f.Kr.,  men  for  at  forstå  under hvilke betingelser grækerne til sidst opfandt den og dermed forandrede d yn amikken i hele feltet er det nødvendigt at have et  billede af  hvordan man læste før den tid: ellers risikerer man at gå glip af  pointen.

Manglen på  kilder  til  den allerældste,  arkaiske læs­ ning  tvang  mig  til  at  vælge  en  noget  speciel  ind­ faldsvinkel,  som med tiden skulle vise sig at rumme klare  fordele.  Min  indfaldsvinkel  blev  simpelt  hen undersøgelsen  af ordforråd. Det  forholder sig nem­ lig sådan at græsk tidligt råder over en halv snes ver­ ber  der  betyder  "læse".  Det  var  dette  uventet  rige ordforråd der kom til  at stå i  centrum  for min inte­ resse.  Hvis  vi  kan  drage  nogen  konklusioner  ved hjælp af det,  skulle vi kunne være ret sikre på at der er  tale  om  sociologisk  gyldig  information  om  den ældste læsning og ikke bare om individuelle eller til­ fældige  holdninger,  som  de  kan  komme  til  udtryk f.eks. i litterære tekster fra klassisk tid. Et ordforråd er  ikke  nogens  privatejendom.  Hvis  man  studerer læsningen som den kommer til syne i sproget, skulle man altså kunne få greb om det typiske snarere end det tilfældige  og  individuelle.  Desuden kan man an­ tage at et  verbum  som i b�tydningen "læse" møder os i  en indskrift fra  brydningsfasen  mellem  arkaisk og  klassisk  tid,  allerede  længe  har  været  brugt  i denne betydning.

Men man kan spørge sig selv hvorfor man i før­ ber med betydningen "læse". En grund er sikkert at

klassisk og tidligklassisk græsk finder så mange ver­ græsk jo falder fra hinanden i forskellige dialekter f.eks.  den  attiske,  den  doriske  og  den joniske - og at hver enkelt af disse dialekter forholdsvis uafhæng­ igt af de andre har forsøgt at udvikle sit eget ordfor­ råd.  En  anden  grund  er  at  den  "forsøgsperiode" hvor  disse  verber  begynder  at  komme  i  omløb endnu ikke er ovre da vi først begynder at støde på dem ved den arkaiske periodes slutning. Det gør at hvert  enkelt  af dem kommer til at bevidne en spe­ cifik måde at opfatte læseakten på, mere eller min­ dre  adskilt  fra  de  andre  men  samtidig  komplemen­ tær i forhold til dem.

De græske verber der betyder "læse" har en eta­ bleret  betydning  allerede  inden  de  gives  et  mere specialiseret  eller teknisk  indhold:  det  er  dette  for­ hold  der  giver os adgang til måden  at  forestille  sig læsningen  på.  For  selv  om  den  oprindelige  betyd­ ning i disse  verber  efterhånden  glemmes,  så de slet og ret kommer til at betyde "læse", er de ikke valgt på må og få. Jeg skal give et eksempel. Et forholds- vis  sent  og  for  mit  vedkommende  ret  uinteressant verbum i denne samling betyder  simpelt hen "rulle op". Alle der ved at grækerne læste bogruller forstår umiddelbart hvad man har haft i tankerne, når man har ladet dette  verbum  få  betydningen  "læse".  På samme måde er det med de andre verber,  selv  om de kræver en helt anden,  mere subtil opmærksom­ hed, hvis man vil afvinde dem de forestillinger de er bærere af.

Det verbum jeg gerne først vil tage op har grund­ betydningen  "distribuere".  For  dem af  jer  der  har læst  græsk  kan jeg nævne at det drejer sig  om ver­ bet nemein, men  jeg  skal  ikke  her  insistere  på  det græske ord. I et instruktivt, arkaiserende fragment af tragedieforfatteren Sofokles læser  vi:  "Du som  sid­ der i  højsædet og  som holder  skrivetavlerne i hån­ den,  distribuer listen så  vi kan få at vide om  nogen af  de  edsvorne er :fraværende!" Nej, det er ikke fo­ tokopier  manden  i  højsædet  skal  "distribuere".  I hånden holder han listen over  alle dem der med ed har  lovet  kong  Menelaos  at  forsvare  deres  ret  til Helena, og han opfordres nu til at "distribuere" nav­ nene - det vil sige mundtligt. Højtlæsningen af lis­ ten  vil  afsløre  hvem  der  er  :fraværende.  Det  drejer sig  med  andre  ord  om  en  højtlæsning  over  for  en skare forsamlede krigere, som på denne måde kan få del i listens indhold.

Situationen med en læser som over for en flok til­ hørere mundtligt distribuerer det skrevne ord er ty­ pisk: den forudsættes udtrykkeligt i en arkaisk ind­ skrift hvor læseren opfordres til at "distribuere" det skrevne til  de forbipasserende,  og :fremgangsmåden beskrives  hos  historikeren  Herodot,  som  i  øvrigt selv :fremførte sit historieværk i foredragsform.

Verbet der betyder "distribuere" genfindes på do­ risk dialekt med et præfiks  hvis betydning ikke be­ høver  at  bekymre  os  her.  (I  parentes  bemærket drejer det sig om ana-nemein.) I virkeligheden er det denne sammensatte form af verbet der normalt bru­ ges på dorisk sprogområde, altså f.eks. i Sparta og på Sicilien.  På  jonisk  sprogområde,  i  en  indskrift  fra øen  Euboea  et  sted  af  central  betydning  i  det græske alfabets ældste historie - finder man samme verbum, men med en forskel der er langt mere be­ tydningsfuld end man måske først tror. Hvis man i Sparta  med  ordene  "jeg  distribuerer"  mente  "jeg læser", så sagde man på Euboea omtrent "jeg distri­ buerer  til mig". I  Sparta bruger man verbets aktive form,  mens man på Euboea bruger det der  i græsk grammatik  kaldes  medium.  Dette  betyder  konkret at læseren i Sparta "distribuerer" det skrevne ord til sine tilhørere uden at man spørger sig  selv  om  han selv  opfatter  det,  mens man på øen Euboea  "distri­ buerer" det skrevne ord til såvel sine egne ører som de eventuelle tilhøreres. I det ene tilfælde er læseren helt  og  holdent  instrumentel;  det  er  simpelt  hen ikke  ham,  men  i  stedet  hans  tilhørere,  der  er  det skrevne ords modtager. I det andet tilfælde er  læse­ ren også medregnet blandt modtagerne. I princippet kan han "distribuere" det skrevne ord uden at have andre  tilhørere  end  sig  selv  og  bliver  da  en  læser som vi  selv  så  nogenlunde  kan  identicere  os  med. Men hvis han læser i ensomhed, læser han til forskel fra  os højt for sig  selv - som om det var nødvendigt for ham at udtale det skrevne ord for at opfatte dets betydning.  For  en  sådan  læser  bliver  stemmen  det instrument der tillader "øret" at dechifrere en given bogstavrække.

Hvis  man  et  øjeblik  tænker  på  læseren  som  "di­ stribuerer"  det  skrevne  til  sig  selv  og  ifølge  vores måde at se tingene på synes at have brug for at tage tydningen  i  det  skrevne,  gribes  man  af  mistanken om at  han  læser  langsomt  og  med  besvær.  Trægt. Han synes ikke at kunne identificere betydningen i det  han  læser  udelukkende  ved  hjælp  af  øjnene. Mistanken  om  at  han  har  visse  læsevanskeligheder bekræftes af den kendsgerning at man f.eks. i Sparta

omvejen over stemmen og øret for at nå frem til be­ var  nøjeregnende  med  at  begrænse  læseundervis­ ningen til et  absolut minimum; situationen  var  sik­ kert ikke meget anderledes på Euboea.

Generelt  set  opmuntrer  grækerne  altså  ikke  en mere udviklet læsefærdighed. Den langsomme læs­ ning bør imidlertid ikke bare sættes i relation til den forsætligt  begrænsede  læsefærdighed,  men  også  til det  skrevne  ords  rent  materielle  præsentation.  De græske indskrifter  mangler  længe intervaltegnet  og er altså skrevet med versaler i uafbrudt rækkefølge. Skilletegnene lyser  praktisk  talt også ved deres  fra­ vær.  Hvis  man  foretager  det  eksperiment  at  skrive en  side svensk prosa på denne måde kan man  selv konstatere at tydningen af teksten bliver langsom og tøvende og  at man bliver tilbøjelig  til at udtale or­ dene højt for at lade deres lydform blive vejledende for  tekstforståelsen.  Drejer  det  sig  desuden  om  en tekst  på dialekt, f.eks. skånsk,  bliver analogien endnu bedre, fordi vi da - i lighed med de arkaiske grækere - ikke får nogen hjælp af den normaliserede stavning,  som jo  er  en  af forudsætningerne  for  vo­ res egen hurtige indenadslæsning.

Det  græske  verbum  som  af  betydningen  "distri­ buere"  har udviklet betydningen "læse" er i  virke­ ligheden centrum i en hel familie af verber som alle med  forskellige  nuancer  bevarer  samme  grundbe­ tydning. Jeg har allerede peget på nogle af disse nu­ ancer. En nærmest helt parallel familie har i centrum et  verbum  der  egentlig  betyder  "sige".  Det  drejer sig  om  verbet legein, og  jeg  skal  her  af  praktiske grunde benytte to  sene belæg. Når en  af parterne i en retssag  vil høre lovens ordlyd, udtrykker han det ordret sådan: "Sig loven!" Det vil sige: "Læs loven!" Og da slaven i Platons dialog Theaitetos skal begynde højtlæsningen af sin herres manuskript, står der ord­ ret:  "Tag bogen, slave, og sig den!" Hvilket må be­ tyde:  "Tag bogen, slave, og læs!" Grundbetydningen i denne gruppe af verber er altså "sige". Der kan så­ ledes ikke herske nogen tvivl om at den læseakt der sigtes  til  er  af  den  mundtlige  art,  og  denne  kends­ gerning  styrker  samtidig  h yp otesen  om  læsningen som en  "mundtlig distribution".

Et særlig interessant verbum i denne familie er epi­ legesthai, beslægtet  med  vores  ord  "epilog".  Dette verbum bruges af historieskriveren Herodot og be­ tyder  omtrent  "læse  til  sig"  eller  "udsige  til  sig". Den læser som dette verbum bruges om er altså ikke bare et instrument i tjeneste hos en eller flere tilhø­ rere;  han  indgår  selv  blandt  det  skrevne ords  mod­ tagere  og  kan  ligefrem  være  dets  eneste  adressat, nemlig  hvis  han læser  højt for sig selv.

Hvad er det ved  dette  verbum der er specielt in­ teressant? Jo, det betyder strengt taget "lægge et ud­ sagn til noget", "tilføje et udsagn", nøjagtig ligesom i  vores  låneord  "epi-log",  som  netop  betegner  en slags "udsagn" (logos) der lægges "til" (ep{-). En epi­ log er et udsagn der tilføjes eller lægges til,  når det væsentlige allerede er sagt eller skrevet. Hvis grund­ betydningen i  det  græske  verbum  er  "tilføje  et ud­ sagn"  eller  mere  ordret  "tilføje  en  sigen",  betyder det at det skrevne ord fra læsningens synsvinkel be­ tragtes som ufuldstændigt og at det først bliver fuld­ stændigt  ved  at  fa  den  akustiske  dimension  som højtlæsningen kan give det. Det skrevne ord behøver simpelt hen højtlæsningen for at kunne virkeliggø­ res. Verbet fremhæver med andre ord at det er stem­ men der giver de stumme skrivetegn liv og mening. Højtlæsningen føjer sig til det skrevne som en slags meningsskabende epi-log.

Det  er  nu  på  høje  tid  at  forlade  denne  alt  for sprogbaserede  gennemgang  for  at  gå  videre.  Men forinden vil jeg sige nogle ord om det verbum der i Athen er  det  normale  verbum for  "læse" og ordret betyder  "genkende" (ana-gign6skein). Efter  min op­ fattelse  gælder  den  "genkendelse"  der  sigtes  til næppe  det  enkelte  bogstav,  som  man almindeli gv is hævder, men i stedet bogstavsekvensen hvis sproglige natur læseren "genkender" når han udtaler den højt og efter en tid måske lader et  "Aha!" høre. Således opfattet bekræfter dette verbum min foreslåede for­ tolkning  af  læsningen  som  en  "distribueren",  hvor den ensomme læser tager stemmen til hjælp for "til sig  selv at distribuere" det skrevne.

I min gennemgang af  verberne for  "læse" kan vi nu hæfte os ved tre særtræk som karakteriserer den ældste  græske  læsning  - bortset fra  det  "særtræk" der består  i at  læserne i mit  materiale næsten uden undtagelse er mandspersoner  (situationen er  ander­ ledes i vasemaleriet). Det første særtræk er at (1) læ­ seren er instrumentel i forhold til det skrevne. Det be­ tyder ikke  bare at han  er i besiddelse af  den nødvendige  kompetence  til  at  "distribuere"  den skrevne  meddelelses  indhold  til  tilhørere  som  selv kan være analfabeter. Det betyder også at han betje­ ner det skrevne ord, som for at kunne virkeliggøres må gives akustisk form i højtlæsningen. Det betyder også at læseren i sidste instans betjener det skrevne ords ophavsmand som, når han skriver, regner med at en læser i en mere eller  mindre fjern fremtid vil give  akustisk  form  til  det  "program"  som  en ind­ skrift eller bog kan siges at udgøre.

Det  andet  særtræk  er (2) det  skrevne ords ufuld­ stændige karakter: læseren må komplettere det skrevne ved at stille sin stemme til rådighed for det. At  det  skrevne  skulle kunne  være  meningsbærende i  sig  selv er  en  illusion  som  simpelt  hen ikke synes mulig på dette stadium af den alfabetiske skrifts hi­ storie,  da  det  skrevne endnu ikke  repæsenterer  det talte ord, men i stedet udgør en særlig slags produk­ tionsmiddel  for  det.  I  den  traditionelle,  mundtlige kulturs  perspektiv er skriften  en måde  at  producere mere tale på,  ikke at afbilde den.

Det tredje særtræk kunne siges at  være  en  følge af  de  to  tidligere.  Hvis  læseren  er  det  instrument gennem  hvilket  det  i  sig  selv  ufuldstændige  skrevne  ord  virkeliggøres  til  en  forståelig  lydse­ kvens,  betyder dette at (3) det  skrevne  ords modta­ gere strengt taget ikke er dets læsere men dets tilhø­ rere, og det er i øvrigt den  ordrette  betydning af to ord  som  i  vore  græske  ordbøger  fejlagtigt oversæt­ tes  med  "læser"  ( akoåontes og akroataf). Tekstens "tilhørere"  er  ikke  dens  læsere,  selv  om  de  udgør dens adressater.  Hvis  vi ser bort fra læseren der læ­ ser højt for sig  selv  og på sin vis altså er sin egen til­ hører,  læser  tekstens  "tilhørere"  ingenting.  De  lyt­ ter  simpelt  hen  til  en  højtlæsning,  som  er  specielt henvendt til dem.

Hvis det skrevne ord i sin stumhed er ufuldstæn­ digt,  betyder  dette  altså at det må finde en stemme som kan give det akustisk form. Den skrivende reg­ ner med at der vil komme en læser  som er villig til at  stille sin stemme til rådighed for det skrevne ord. Som er villig til at opgive sin egen identitet og låne sin stemme  til  en sproglig meddelelse  vedkom­ mende måske ikke er enig i. Som er villig  til under læseakten  at  følge  det  tvingende  program  som  det skrevne  ord  udgør. At  læse bliver  under  disse  om­ stændigheder  at  underkaste  sig det skrevne  ord, hvilket i sidste ende er ensbetydende med at under­ kaste  sig  den  skrivende.  Det  bliver  at  afstå  fra  sin egen  stemme  i  det  tidsrum  læsningen  varer:  det skrevne ord gør læserens stemme til sin.

Det skrevne ord kommer på denne måde til at eje læserens  stemme.  Læserens  stemme  tilhører  under læsningen  det  skrevne  ord,  den  bliver  i  et  længere eller  kortere  tidsrum  det  skrevne  ords  ejendom. At blive  læst er  under  disse  omstændigheder  at  udøve magt  over  læserens  tunge,  hans  taleapparat,  hans krop,  selv  på stor afstand  i tid  og  rum.  Og det helt ned i den mindste fonetiske detalje. Den skriver der har held til at blive  læst udnytter  og  styrer  et andet menneskes  taleapparat,  han betjener sig af det,  selv efter sin egen  død,  sådan som man udnytter og be­ tjener  sig  af  en  lydig slave.

I  en  kultur  hvor :fraværet af  ydre  tvang  menes at karakterisere  "den  :frie  borger"  er  en  sådan  opfat­ telse  af  læsningen  givetvis  forudbestemt  til  at  blive problematisk.  For at deltage i bystatens liv  må  bor­ geren være eleutheros, :fri for tvang.  Som Michel Fou­ cault har vist f'ar  denne synsmåde  ikke  mindst kon­ sekvenser  for  den græske homoseksualitet. Man får et  begreb  om  hvor  alvorlig  sagen  er når  man f.eks. konstaterer at en athensk borger der prostituerer sig - og  altså  for  penge  afhænder  sin  kropslige  auto­ nomi - ikke må tage til orde i Folkeforsamlingen el­ ler Rådet;  hvis han gør det, foreskriver loven døds­ straf.

Kravet om borgerens autonomi, hans kropslige in­ tegritet,  udgør  i  virkeligheden  et  centralt  problem for  pæderastien,  da denne hos grækerne altid synes at  være  grundlagt  på  en  hierarkisering  i  dominans og  underordning.  Den athenske yngling,  som i  det seksuelle  forhold  underkaster  sig  en  voksen  mand, bliver jo selv en skønne dag borger.  Han er nu et in­ strument  for  sin  voksne  partners  seksuelle  nydelse. Han hælder mod at blive det man med et anakronis­ tisk  udtryk  kunne  kalde  et  "sexobjekt".  Som Fou­ cault understreger,  risikerer dette forhold at diskva­ lificere  ham  på  det  moralske  plan  hvis  han  ikke giver bevis på tilbageholdenhed og klart viser at han ikke identificerer sig med sin rolle. Hvis drengen gi­ ver efter for sin voksne elsker, vil han altså ikke gøre det for  sin  egen skyld.  Han  vil  ikke  identificere  sig med  sin  rolle  som  instrument  for  den  andens  ny­ delse,  sin rolle som  "sexobjekt".

I forhold til sin elsker er han nemlig lige så instru­ analogi  her ville  vel  være  ekstravagant,

mentel som læseren i forhold til skriveren. At se en ligefrem utilladeligt,  hvis ikke det  var  for  den  kendsgerning at det er grækerne selv der sætter de to fænomener i  forbindelse.  For  grækerne  bliver  det pæderastiske forhold nemlig  udtrykkeligt  en  metafor  for  forhol­ det mellem skriver og læser.  Og det på et meget tid­ ligt stadium.  Metaforen udgør faktisk en af de aller­ ældste definitioner af skriftkommunikationens natur,  eftersom  vi  møder  den  i  en  arkaisk  dorisk indskrift :fra Sicilien:  "Den der skriver disse ord røv­ puler  den der læser  dem." At læse er  i denne ind­ skrift  at  befinde sig  i den  passive rolle,  på  en  gang nødvendig  og  foragtet,  mens  manden  der  skriver identificerer  sig  med den aktive partner i det pæde­ rastiske forhold, dominerende  og sikker på sin værdi.

Metaforen er ikke isoleret og kan på græsk følges :frem til romersk kejsertid, hvor den også dukker op på latin. Gunnar Ekelof citerer i sin En Molna-elegi en latinsk  indskrift som oversat lyder: "Den der skriver er  elskeren,  den  der læser røvpules." Kontinuiteten i  denne forestilling strækker sig med andre ord over et  halvt  årtusind.  Den  foragt  for  læseren  den  giver udtryk  for  forklarer  sandsynligvis  hvorfor  man  i antikken  gerne  overlod  læsningen  til  en  slave:  sla­ vens funktion er jo netop at tjene og underkaste sig. Slaven er et instrument,  et instrumentum vocale, som man  sagde  på  latin,  dvs.  et  "instrument  udstyret med  stemme".  Da  Platon  iscenesætter  sin  dialog Theaitetos lader han Euklides' slave læse den samtale hans  herre  har  sat  på  prent.  Euklides  selv  og  hans ven Terpsion skal lytte til slavens højtlæsning. Denne tendens til at  nedvurdere læserens  rolle  for­ klarer  samtidig  den  uvilje  mod  læsningen  der  ek­ sempelvis kommer til syne i Sparta, hvor man - som jeg allerede har  påpeget - bestræbte sig for  at læse­ færdigheden begrænsedes til et minimum.

Læsningen er med andre ord ikke uforenelig med borgerrollen, men man har indtryk af at den ligesom den passive rolle i det  pæderastiske forhold bør ud­ øves med tilbageholdenhed for ikke at blive en mo­ ralsk belastning. Den der læser bør altså ikke i alt for høj grad identificere sig med sin rolle som læser hvis han vil forblive ":fri" i græsk forstand, dvs. fri for en tvang  som  en  anden  har pålagt ham. Under  disse omstændigheder  er  det  bedre  at  forblive  "svag  til læsning", for  at bruge  Sokrates'  formulering i Sta­ ten, dvs.  læsekyndig men kun lige akkurat.

Lad mig  forsøge  at  konkretisere  problemet.  Fra Homer og Hesiod frem til Platon var grækerne nor­ malt af den opfattelse, at kun den der ikke er under­ kastet tvang kan sige sandheden; for at tale sandhed må man simpelt hen tale "med sine egne ord", som Sokrates  udtrykker  det  i  en  anden  Platon-dialog, altså uden at være blevet  "programmeret" af nogen anden. Lad os nu forestille  os en arkaisk læser som omkring 600 f.Kr.  over for en flok  tilhørere  udlæg­ ger en indskrift af eksempelvis følgende ordlyd: "Jeg er  Glaukos'  gravsten."  Nogle  århundreder  senere skal komedieforfatterne interessere sig for den slags tvetydige  situationer,  hvor  en  påstand  der  er blevet genstand for højtlæsning tages for en udtalelse af læ­ seren selv;  og den slags tvetydigheder må være duk­ ket  op meget tidligt - i  særdeleshed  ved læsningen af  de talrige  indskrifter hvor den indskriftforsynede genstand har betegnelsen "jeg".

Den  læser  der  udtaler  ordene  "Jeg  er  Glaukos' gravsten" tager under alle omstændigheder et "jeg" i  munden som  ikke  betegner  ham  selv.  Det  er  et fremmed, ubøjeligt "jeg" som han ikke kan modifi­ cere ved at sige:  "Der står skrevet,  at dette er Glau­ kos'  gravsten."  En sådan omformning af indskriften ville ikke  være  en læsning.  Den der læser indskrif­ ten  må  læse  den  som  den  er,  bogstav  for  bogstav, stavelse for stavelse, ord for ord - i nøjagtig den or­ den der foreskrives.  Hvis læseren gør  dette,  er  det fordi han som læser har accepteret at underkaste sig det  skrevne  ord.  Han låner sin egen stemme, sit ta­ leorgan,  sin  krop  til  den  indskriftforsynede  sten. Under  læsningen  bliver  det  altså  stenen  der  bliver stemmens ejer.  Der  ligger  derfor  egentlig  ikke  no­ gen logisk modsigelse i at læseren højt og helligt si­ ger:  "Jeg  er  Glaukos'  gravsten."  Problemet  er  ikke logisk  men sociologisk. Læseakten  har  form  af  et overgreb,  den  er  en "symbolsk vold"  mod hvilken der kun eksisterer et  våben:  at nægte  at læse.

For de  gamle  grækere er det altså  bedre at skrive end at læse - stort set af  samme  grund som det er bedre at penetrere end at blive penetreret i det pæ­ derastiske  forhold.  Det  går an at  skrive,  mens læs­ ningen  er  fuld  af  risici. Skriveren  sætter  ikke  sin kropslige  integritet på spil,  han  sætter  ikke - i  sin egenskab af skriver - sin kropslige autonomi på spil.

Han gør hvad en fri græsk mand bør gøre: styre, eje, kontrollere.  Hans  skrift  har  til  hensigt  at  beherske læserens taleorgan,  tilegne sig det,  kontrollere  det. Og der findes faktisk tekster som taler  om skrive­ rens nydelsesfulde foregriben af den fremtidige læs­ ning hans tekst vil blive genstand for, hvordan hans bogrulle  vil  komme  i  kontakt  med  den  læsendes krop og igangsætte en i  mindste  detaljer program­ meret taleakt.

På den baggrund aftegner figurer som Pythagoras og Sokrates sig med desto større skarphed: som be­ kendt afstår de begge fra at benytte det skrevne ord. Pythagoras  skriver  ikke.  Sokrates skriver ikke.  Der er  tale  om  to  giganter i  den  vesterlandske  filosofis historie,  ophavsmænd  til  teorier  af  uoverskuelige men  de  har  ikke  efterladt  sig  en eneste skriftlig linje.  I  begge tilfælde  har  vi at gøre med  en  afstandtagen  af  sammensat  betydning,  og deres respektive grunde  til ikke at skrive er i øvrigt

konsekvenser  ikke identiske.

Hvad  Pythagoras  angår  er  vi  desværre  ikke  så godt underrettede som i Sokrates' tilfælde. Pythago­ ras, virksom i slutningen af den arkaiske periode, fik ikke nogen Platon som udførligt skrev op hvad mes­ teren havde sagt.  Kilderne til pythagorismen er sene og problematiske.  Men jeg skal alligevel hypotetisk forsøge  at  forklare  hvorfor  Pythagoras nægtede  at anvende det skrevne ord i sin undervisning. Jeg kan se  to forskellige  grunde til hans vægring.

For  grækerne  er det skrevne ord ikke som i visse andre  kulturer  en gudegave:  de  græske  guder  skri­ ver ikke, og i de forskellige traditioner der fortæller om  skriftens  oprindelse  er  opfinderne  af  skriften egentlig  aldrig  guddommelige:  Prometheus, den mest kendte af disse opfindere, er ikke en gud, men en skikkelse der befinder sig mellem guderne og de dødelige mennesker; en anden af skriftens opfindere hedder Palamedes og er en homerisk helt; en tredje er Kadmos,  konge i Theben;  en fjerde  hedder Ak­ taion og er konge i Athen.  Og så videre. Skriften er et udpræget menneskeligt anliggende.

Guderne er udødelige. I grækernes perspektiv be­

høver de derfor ikke skriften.  De behøver ikke som menneskene at ængstes for engang at efterlade sig et tomrum.  De  vil  altid  være  der.  Altid  og  overalt.

Menneskene  er  derimod før  eller  siden dømt til  at forsvinde,  og  skriften  har  netop  i  nogen  grad  til hensigt at udfylde tomrummet efter den der forsvin­ der. At skrive er med andre ord at vedgå sit forestå­ ende fravær, at vedgå sin dødelighed. Når Pythago­ ras  ikke  skriver,  svarer  hans  gestus  antagelig  til  en stræben efter at hæve sig op over menneskets lod, at blive som en gud.

Kødspisning er for grækerne af central betydning, ikke mindst på det politiske plan,  hvor f.eks. forde­ lingen af de lige gode kødstykker ved ofringen sym­ bolsk  udtrykker  ligheden  mellem  de  ofrende  bor­ gere. På det teologiske plan iscenesætter slagteofferet derimod forskellen  mellem d yr ,  mennesker  og  gu­ der. De vilde d yr æder kødet råt og uden egentlig at respektere  nogen  bordskik.  Menneskene  spiser kø­ det  ristet  eller  kogt,  og  det  under  civiliserede for­ mer. Guderne derimod spiser slet ikke kød; de ind­ ånder bare  de  dufte  der  stiger  op  fra  menneskenes offeralter.

Og ligesom Pythagoras  afstår  fra  at  skrive  afstår han fra  at  spise  kød.  Når. han  nægter  at  spise  kød, skal det netop  forstås som en ambition om at over­ skride  menneskets  vilkår  og  leve  som  guderne.  På det  politiske  plan  f'ar  denne  gestus  selvfølgelig  en anden  betydning:  kun  en  borger  der  har  deltaget i bystatens offer og spiser sin andel af det slagtede of­ ferd yr har f.eks.  ret til  at  tale  i  Folkeforsamlingen, og  en  vegetarianer  havner  dermed  uden  for  det etablerede  politiske  fællesskab.  Dette  var  i  øvrigt nøjagtig hvad pythagoræerne  ville.

At afstå  fra  at  skrive  er  altså  en  gestus  som for­ mentlig udtrykker  den pythagoræiske ambition  om at nærme sig  det  guddommelige. Men  jeg tror Py­ thagoras' holdning  til  skriften har yderligere et aspekt, som jeg i det mindste kort vil forsøge at gøre rede for.

For  grækerne  fremstår  ordene  i  det  talte  sprog som levende  og  besjælede. De samme  grækere un­ derstreger ofte at det skrevne ord er  livløst og ube­ sjælet:  det  er  bl.a.  derfor  det har brug for læserens livgivende stemme. At skrive et levende ord ned bli­ ver dermed at berøve det dets liv, ligefrem at dræbe det.  Og for pyth ag oræerne er det forbudt at dræbe, da alt levende indgår i samme store familie. Jeg har allerede nævnt at de nægter at deltage i slagtofferet, der  i  deres  øjne  fremstår  som  drab,  som  mord.  På sprogets plan bliver holdningen den samme. Bogsta­ vet dræber. Altså skriver Pyth ag oras ikke.

Af  disse  h yp otetiske  forklaringer  på  Pythagoras' vægring ved at skrive er det naturligvis kun den før­ ste der er relevant for studiet af Sokrates. Et centralt punkt i  Sokrates'  forkyndelse  er  nemlig  læren  om sjælens udødelighed. I  sin overbevisning om at sjæ­ len  er  udødelig  afventer  Sokrates  døden  med fat­ ning.  Og  hvis  nu  sjælen  er  udødelig,  kan  skriften ikke  med  rimelighed  blive  en  måde  at  udstrække den  menneskelige  eksistens i tiden  på.  Sokrates  har derfor ikke nogen særlig grund til at fiksere sine tan­ ker  i  skrift.  Skriften  er  forgængelig,  sjælen  bestan­ dig.

Er det væsentlige dermed sagt om Sokrates' væg­ ring  ved  at  skrive?  Muligvis  fra  et  teologisk  syns­ punkt. Men som I måske aner er jeg her ikke for at holde forelæsning i teologi. Og nu er det faktisk så­ dan at  Sokrates'  holdning til skriften  har  et  andet, ikke mindre væsentligt aspekt, et aspekt som er ud­ præget pædagogisk. Og  det  er  den  holdning  jeg  nu har i sinde at tage op til behandling.

At den homo  erotiske model er af fundamental be­ tydning for den sokratiske filosofi er ikke nyt. Den der  har læst Platons dialoger Symposion eller Faidros ved  hvilken  central  rolle  det  erotiske forhold  mel­ lem  mænd  spiller  der.  Men  mellem  den  pæderas­ tiske praksis der eksisterer i det samfund hvor Sokra­ tes og Platon lever og  den homoerotiske model der er  udarbejdet i de to  citerede dialoger ligger der et nærmest revolutionerende brud,  som Michel  Fou­ cault med held har analyseret i slutningen af  anden del i Seksualitetens historie.

Da jeg i sin tid gik  i  gymnasiet,  kan jeg huske at mine  skolekammerater  og  jeg  plejede  at  lave  sjov med "platonisk kærlighed", som om der var tale om et garanteret komisk fænomen. Der lå noget latter­ vækkende  i  den  forelskelse  som  nøjedes  med  kysk og på afstand at kontemplere den elskede. Karl Erik Lagerlof var for en del år siden inde på det samme i Dagens Nyheter da han apropos Sokrates' kyskheds­ krav  kom til  at  tænke  på  gammeldags  skrifter  om onaniens skadelighed.  Den  "platoniske  kærlighed"

virkede  som  et  udtryk  for  en  nærmest  puritansk seksualfjendtlighed,  og dermed behøvede man ikke at vie sagen mere interesse.

I  kan  måske  allerede gætte  at  et sådant syn ikke holder for en nærmere undersøgelse. Sokrates' kysk­ hed, som den beskrives i Symposion, har en indre lo­ gik som ikke har noget tilfælles med den puritanske kultur  der  foresvævede  Lagerlof. Jeg  har  allerede talt  om det pæderastiske forholds specifikke  polari­ tet i  Grækenland: den penetrerende er en positiv fi­ gur, penetrationen er uløseligt knyttet til dominans, sejr,  ejen;  den  penetrerede  bliver  i samme grad  en figur med negative fortegn:  passiv,  underkastet,  be­ sejret.  Og det  er netop  denne  polaritet den  sokra­ tiske  revolution  vender  sig  mod,  hierarkiseringen  i dominans og underordning.

På hvilken måde skulle da modsætningsparret do­ minans I underordning og dets varianter være frem­ mede for  Sokrates  eller  Platon?  Selv  læste  jeg Karl Poppers  berømte The Open Society  and Its Enemies i 1968 eller 1969 og lod mig overbevise af forfatterens hårde  dom  over  Platon;  jeg  var  derimod  slet  ikke parat til at  følge  Popper da  også Marx blev indlem­ met blandt "det åbne samfunds" fjender. Det f'ar nu være  som det være  vil. Tilbage  står  den  kendsger­ ning at Platon for mig  var  et  eksempel  på  en i  alle henseender  autoritær  tænker.  Måske  ikke  en  "fa­ scist"  i  streng  forstand,  men  så  afgjort  en  reaktio­ nær. Og det var derfor med en følelse af forbavselse og oprømthed jeg i  1984 læste slutningen på  anden del af Foucaults Seksualitetens historie, hvor det bliver fuldstændig klart at Platon slet ikke  var en så  ensi­ digt autoritær tænker som jeg havde troet.

I virkeligheden drejer det sig om en ganske enkel iagttagelse fra Foucaults side. Som følge af sin alder burde Sokrates jo indtage den  aktive,  penetrerende rolle i  et homoerotisk forhold. Men som det frem­ går  af  slutningen  på  dialogen Symposion genfindes han i stedet i den passive parts rolle, og dermed ven­ des  de  traditionelle  begreber  på  hovedet.  Det  er unge mænd i stil med Alkibiades der forelsker sig i ham og ikke omvendt.  Og hvordan former forhol­ det mellem Alkibiades og Sokrates sig? Jo,  Sokrates tilbringer natten  ved siden  af sin unge  elsker under iagttagelse af absolut kyskhed, hvilende under en og samme kappe.

Hvad er betydningen af denne berømte scene? Jeg tror den næsten må give sig af sig selv  nu. Hvis pe­ netrationen  for  grækerne  nødvendigvis  udgør  en slags  overgreb,  kan  elskeren  kun  undgå  dens logik på  en  måde:  ved  at  nægte  at  penetrere.  Sokrates' vægring  er ligefrem dobbelt:  han indtager den pas­ sive parts rolle, han iagttager  kyskhed. Afholdenhe­ den er med andre ord det eneste tilgængelige våben mod et forhold som degraderer den  ene part. Og i Sokrates'  øjne  dermed  også  den anden:  det er ilcke bedre at penetrere  end at blive penetreret. Når han kysk  hviler  under  kappen sammen  med Alkibiades er det pæderasteins  traditionelle logik der sættes ud af  kraft.

Det er et nyt forhold mellem de elskende der der­ med tager  form,  et  forhold  med  betydelige  filoso­ fiske og pædagogiske implikationer. Over for et for­ hold  hvor  f.eks.  en  sofist  uden  at  bekymre  sig  om sandheden  søger  at  triumfere  over  sin  samtalepart­ ner sætter Sokrates et forhold hvor begge parter er optaget  af  en  fælles  sandhedssøgen:  i  en  virkelig sandhedssøgen  kan  der  ikke  være  nogen  plads  for sofistens triumf  på  samtalepartnerens bekostning.

Mere generelt udtrykt er sandhedssøgningen uforenelig med hierarkisering i dominans og under­ ordning.  Den  der  elsker  kan  ikke  formidle  nogen virkelig viden til sin  elskede så længe denne er et in­ strument,  et  objekt.  Også  den  elskede  må  blive  et subjekt,  som Foucault med en mindeværdig formu­ lering  udtrykker  det.  Den  der  opfører  sig  som  en herre i forhold til en  slave  kan  ikke formidle nogen virkelig  viden,  men allerhøjst en skinviden som den elskede  mekanisk  gentager.  I  det  hierarkiske  for­ holds  sted sætter  Sokrates  derfor  et symmetrisk for­ hold, grundlaget for det man måske kunne kalde en antiautoritær pædagogik.

Dette symmetriske  forhold burde  nu også kunne karakterisere forholdet mellem skriver og læser, sy­ nes  man.  Sokrates'  vægring ved at skrive forekom­ mer derfor  ved  første  eftertanke  ekstrem,  som om det skrevne ord principielt skulle umuliggøre et så­ dant forhold.  Det mener Sokrates nu  ikke,  og  han viser selv at han som læser ikke er et instrument, et objekt,  men  tværtimod  et  subjekt.  Men  Sokrates kan  simpelt  hen ikke  løbe  den  risiko  at  skrive. Vi skal  om  et  øjeblik  se  under  hvilke  forudsætninger det bliver muligt at løbe den risiko.

Sokrates'  skrivevægring  skal simpelt hen ses som en stræben efter at sætte en bestemt slags læsning ud af  kraft. Ikke al slags læsning,  men f.eks. den slags læsning  som Faidros  leverer  bevis på,  da  han  på  en gang henført og undergiven læser taleren Lysias' lille bog  for  den  lyttende  Sokrates.  Faidros  er  bonde­ fanget. Den lille bog har fyldt ham med dybeste be­ undring, men han evner ikke at komme den til und­ sætning  da  Sokrates  påtaler  dens  svagheder.  Det bliver  klart  at  den  viden  Faidros  mente  at  have, mens han  egentlig  var  overfladisk  forført  af bogens formuleringer, ikke er  viden men bare skinviden.

Det skrevne ord har altså i Sokrates' perspektiv en tendens til  at  skabe  læsere,  som  tror  de  er  i  besid­ delse af viden uden egentlig at være det. I deres læs­ ning  gentager de  ord hvis  betydning de ikke er klar over.  De  er  dermed  instrumenter  i  tjeneste  hos  en skriver  hvis  "program"  de  realiserer,  nøjagtig lige­ som den passive part i det traditionelle pæderastiske forhold  er  et  redskab  for  den  aktive  partners  ny­ delse. Og faktum er at Lysias, der har skrevet bogen, i  virkeligheden var den læsende Faidros' elsker] I det pæderastiske forhold mellem Lysias og Faidros ind­ tager  skriveren  altså  den  aktive  parts  rolle,  læseren den passive. Det  er  nøjagtig  dette forhold  Sokrates med sin dobbelte afholdenhed vil sætte ud af kraft: at  nægte  at  skrive  betyder  her  det  samme  som  at nægte at penetrere.

Dermed kunne tiden være inde til at sætte punk­ tum,  hvis ikke det  var for den kendsgerning at  So­ krates' holdning til det skrevne ord så emfatisk kon­ trasterer  mod  Platons. Jeg kan  simpelt  hen  ikke  gå herfra  uden  at have  forsøgt  at forklare  denne  kon­ trast]  Hvordan i alverden kan Sokrates'  discipel Pla­ ton  med så stor  kraft hengive sig til at skrive? Hvad er det der tillader  Platon  at skrive,  skønt hans lærer foretog det stik modsatte valg? Først kan man synes at det hele li gn er en gigantisk lapsus,  da intet tyder på at Platon på dette punkt har brudt med sin lærer: det er jo  netop  gennem Platon at vi  er  underrettet om Sokrates' holdning til det skrevne ord. Men no­ gen lapsus  er der nu  ikke tale om.  Platon forbliver sin lærer tro,  også når han skriver.

Platon grundlægger nemlig Akademiet.

Og  hvad  er  Akademiet  om  ikke  den  institution som i næsten et årtusind har opbevaret Platons skrif­ ter  i  sit  bibliotek?  Platons  dialoger  er  nemlig  ikke blevet til for at blive publiceret. Platon har ingen til­ lid  til  offentligheden,  og  Sokrates  vender  sig  netop mod det skrevne ord fordi det kan skilles fra sin op­ havsmand  og  havne  i  en  offentlighed  hvor  lidet nøjere gn ende  læsere  kan  lægge  næsten  en  hvilken som  helst  betydning i  det.  Offentligheden  vrimler med inkompetente og ildesindede læsere.

Akademiets medlemmer gennemgår  derimod  en uddannelse hvis mål bl.a. er at sætte dem i stand til at  læse  Platons  dialoger  på  rette  måde.  Dette  var med sikkerhed en af Platons  hensigter med Akade­ miet. Filosoffen overlader ikke sit skrevne ord til of­ fentligheden, men skaber i stedet en institution som kan  opbevare  det  og  overvåge  dets  rette  læsning. Han kan dermed tage  risikoen for at gøre det som Sokrates var nødt til at afstå fra. Platon skriver i for­ visningen  om  at  have  skaffet  sig  fremtidige  læsere der  er  engageret i  samme sandhedssøgen som  han selv,  og  efter  uddannelse  kan  gøre  det  som  den overfladiske  Faidros ikke  magtede  da han læste Lysias'  tale:  blive  læsende  subjekt  i  stedet  for  læ­ sende instrument, forsvare det skrevne mod de ind­ vendinger det ikke selv kan besvare, og gøre brug af det skrevne ord i fuld bevidsthed om dets begræns­ ninger.

På dansk ved Karsten Sand Iversen