Idræt og velfærdspolitik. En teoretisk diskussion af autonomibegrebet.
Forfattere: Lone Friis Thing, Laila Ottesen
Tidsskrift: forumforidraet (2011-03-01)

Gratis motion!

« Eftermiddagsbold 13.30 -14.30 mandag #i fredag

April,maj og juni

STITUT FOR IDRET

BENHAVNS UNIVERSITETI

Projektet Eftermiddagsbold - Åbne fodboldbaner i dagtimerne var et gratis tilbud til voksne kvinder og mænd, som havde svært ved at komme i gang med at dyrke motion. Ballerup Kommune var samarbejdspartner da projektet blev gennemført i 2009 med støtte fra TrygFonden. Projektet, som var iværksat af Institut for Idræt, KU, havde til formål at afdække de sundhedsfremmende gevinster af to-tre ugentlige træninger med motionsfodbold organiseret i fleksible, uformelle rammer (fotograf: Birgitte Krustrup).

## Idræt og velfærdspolitik

En teoretisk diskussion af autonomibegrebet

## BAGGRUND: DANSK IDRÆTSPOLITIK

I  den liberale danske regerings folkesundhedsprogram Sund hele livet (2002-10) præciseres et ønske  om  partnerskab  og  samarbejde  mellem det offentlige og den frivillige civile sektor. Regeringen lægger op til, at sundhedspolitiske temaer som motion, alkohol, kost, rygning og også vold  i  gaderne  er  en  samfundsmæssig  udfordring, som fællesskaberne i de 'non-governmentale' idrætsorganisationer og idrætsforeninger i det  civile  samfund  må  tage  et  medansvar  for. Den danske regerings folkesundhedsprogram efterlyser  organisationernes  medansvar  for  det samfundsmæssige  liv,  især  set  i  forhold  til  såkaldte 'svage og udsatte' borgere, der åbenlyst ikke  er  inkluderede  i  allerede  etablerede  kollektiver.  Regeringen  lægger  hermed  op  til,  at velfærdsarbejdet skal reorganiseres, og at organisationerne  skal  tage  del  i  denne  opgave. Idrætsorganisationer og de lokale danske frivillige idrætsforeninger skal, ved at skabe alsidige og mangfoldige tilbud, motivere borgerne yderligere til motion og fysisk aktivitet, end de i forvejen gør. Idrættens foreninger skal aktivt indfange og inkludere folk, der ikke har tradition for  at  være  fysisk  aktive,  og  dermed  styrkes samtidig sammenhængskraften i samfundet. Af særlige målgrupper nævnes den ældre del af befolkningen,  handicappede,  befolkningsgrupper med anden etnisk herkomst eller overvægtige. Regeringsideologien er, at staten ikke alene kan løse  velfærdssamfundets  problemområder  i  en tid, hvor velfærdsstatens krise problematiseres (Petersen  og  Petersen,  2004).  Regeringen  ønsker,  at  civilsamfundet  og  markedet  som  samfundsmæssige ordener (Pestoff, 2005) inddrages for  at  skabe  et  nyt  og  moderne  velfærdssamfund, hvor borgerne er aktive og ses som medskabere, og hvor borgerne ikke bare forventer, at  staten  løser  alle  opgaver  og  konflikter.  Den iboende  ideologi  italesættes  politisk  i  medier som  en  reaktion  mod  den  (skandinaviske)  socialdemokratiske  velfærdsstat,  hvor  initiativet og ansvaret for sundhed og sygdom er placeret i de  velfærdsstatslige  institutioner,  og  hvor  den grundlæggende  idé  er  at  omfordele  goderne (Andersen og Larsen, 2004) og at udjævne social ulighed. I stedet ønsker den liberale regering en arbejdsdeling, der har sine rødder i den liberale idé,  der  bygger  på  tanken  om  den  frie  borger, der  tager  selvansvar  (Rose,  1989,  Dean,  1999, 2003).

Regeringen skitserer i forhold til partnerskaberne med civilsamfundets organisationer samarbejdets  mulige  temaområder,  men  definerer eller problematiserer ikke yderligere, hvad der menes med 'partnerskab' mellem det offentlige og de frivillige organisationer 1 . Regeringen fastholder, at sundheds- og sygdomstemaer som fedme og manglende fysisk aktivitet er et bredere samfundsmæssigt  problem,  der  vedrører  hele populationen,  og  som  de  frivillige  organisationer derfor må tage medansvar for (2002, s. 7). Regeringen opfordrer til, at der etableres flere og nye partnerskaber på forebyggelsesområdet. En sådan statslig styringsstrategi involverer såvel idrætsinstruktøren i den frivillige organisation som den sundhedsprofessionelle aktør. 2

## FORMÅL OG PROBLEMOMRÅDE

De nedskrevne regeringspolitiske forventninger til samarbejdet med idrætsorganisationerne fortolkes af idrætsforskere (Ibsen og Eichberg, 2006,  Mortensen,  2006,  s.  148,  Persson,  2008) som statens overgreb på organisationernes autonomi (Munk og Lind, 2004). 3   Organisationerne selv fremhæver også deres autonome liv.

Hensigten med denne artikel er derfor at analysere forholdet mellem stat og idræt rent teoretisk for dermed at få kastet lys på autonomibegre- bet . Artiklen udfolder ikke en substantiel genealogisk analyse, men ønsker derimod at på  begynde en teoretisk diskussion af autonomibegrebet.  Set  ud  fra  et  sociologisk  perspektiv, med udgangspunkt i Norbert Elias' figurationsteoretiske sportsforståelse og begreb om 'gensidig  afhængighed'  og  med  inddragelse  af  Foucault og hans tænkning vedrørende styring i den moderne velfærdsstat (1991), vil vi problematisere og diskutere tanken om, at idrætten mister autonomi  ved  at  indgå  i  partnerskabelse  med staten. Vores  hovedargumentation  vil  tage  udgangspunkt  i  primært  to  aspekter,  som  er:  1) Idrættens historiske oprindelse i Danmark og 2) De samfundsmæssige forandringsprocesser.

Artiklen bidrager til analysen af idrætspolitik i  Danmark ved at uddybe tænkningen med sociologisk  teori  om  forholdet  mellem  idræt/civilsamfund/stat og ved at problematisere autonomibegrebet. Vi følger således Elias' råd om, at sociologens opgave er at være mytenedbrydende - »a destroyer of myths« (Elias, 1970, s. 50). Vores tese er, at det at anskue idræt i Danmark som  værende  autonom  har  fået  mytelignende karakter, og at vi ved at kaste et nyt teoretisk perspektiv  (figurationsteoretisk)  på  autonomibegrebet hermed kan fortolke idrættens oprindelse og relationen mellem idrætten og staten.

Artiklen inddrager nogle konkrete empiriske cases, som underbygger vores tese, og på den vis vil artiklen rent metodisk være historisk tilbageskuende og komparativ i sin form (Vallgårda, 2007), hvilket både Elias og Foucault fastholder som en metodisk nødvendighed. 4

Strukturreformen i Danmark i 2007 har medført  en  omorganisering  af  arbejdsopgaverne mellem kommune, region og stat.  Konkret  har strukturreformen og den nye sundhedslov medført, at 'sundhedsfremme og forebyggelse' i dag ligger  placeret  i  de  lokale  kommunale  forvalt- ninger.  Forvaltningen  af  sundhedsfremme  og forebyggelse er derfor decentraliseret fra før at have været et amtsligt ansvarsområde. Den decentraliserede forvaltningsstrategi har medført, at kommunerne selv skal prioritere deres sundhedsopgaver, og at kommunerne selv skal finansiere dem. Man forestiller sig derfor, at den frivillige  idrætsforening  i  et  lokalområde  kan  få stor medindflydelse på sundhedspolitikken, fordi der etableres nære relationer mellem beslutningstagerne  i  de  politiske  kommunale  led  og den  sociale  praksis  idrætsforeningen  (Ibsen, 2006).  Ibsen  siger  således  (2006,  s.  38):  »Flere forhold  peger  på,  at  kommunalreformen  vil fremme den proaktive idrætspolitik, hvor kommunen spiller en mere selvstændig rolle«. Det forudses  ligeledes,  at  idrætten  vil  være  i  centrum for sundhedsfremme og forebyggelse, fordi den netop er frivilligt organiseret og dermed billig  og  lettilgængelig  arbejdskraft.  Samtidig  er idrætsforeningerne  bæredygtige  rent  kulturelt og  socialt,  da  foreningslivet  almindeligvis  anskues som fællesskabsdannende med mobiliserende  demokratiske  kompetencer  (Vestergård Madsen, 2003). Og ikke mindst fordi nyere sundhedsvidenskabelig evident viden pointerer den fysiske aktivitets betydning for lang levetid og lav sygdomsforekomst (Klarlund Petersen, 2010). Denne vilje til at inddrage idrætten i de velfærdspolitiske  spørgsmål,  udlægges  af  flere idrætsforskere som en stærkere statslig styring og en nyttemaksimeringsintention på idrættens vegne. Men spørgsmålet er, om der sker en decideret forstærkning af  den  statslige  styring  på idrætsområdet (Munk og Lind, 2004, s. 101) via partnerskabsdannelsen, når regeringen dikterer et  folkesundhedsprogram?  Retorisk  og  drillende vil vi vende problematikken på hovedet ved at spørge: Har idræt, her defineret som den frivillige organisering af den danske idrætskultur - både sport,  motion  og  gymnastik  -  nogensinde  været autonom?

AF LONE FRIIS THING OG LAILA OTTESEN

## ROMANTISERINGEN AF DANSK IDRÆTSPOLITIK - FRA DEN UBERØRTE OG USKYLDIGE IDRÆT TIL DEN POLITISERENDE OG INVOLVEREDE?

I en dansk publikation fra to af Danmarks førende idrætsforskere, Ibsen og Eichberg (2006), der vedrører dansk idrætspolitik, beskrives idrætspolitikken  i  krydsfeltet  mellem  frivillighed  og statslig styring. Forfatterne giver udtryk for, at regeringen  ved  sit  folkesundhedsinitiativ  og med strukturreformen indskrænker idrætsorganisationers autonomi. Titlen Mellem frivillighed og statslig styring (Ibsen og Eichberg, 2006) signalerer, at udviklingen i dansk idrætspolitik har bevæget sig i en lige linje og næsten evolutionært fra en historisk datid, hvor idrætten var fri og uinvolveret i statslig politik, til en tilstand i nutiden,  hvor  idrætten  inddrages  og  pålægges statslige  politiske  krav.  Der  skitseres  en  ændring i politikudfoldelsen fra lille offentlig engagement til voksende offentlig involvering.

Ibsen og Eichberg (2006) beskriver idrætspolitikken i tre historiske perioder:

1.  1849-1945
2.  1945-1970
3.  1970- og op til i dag

I  periode  1  skildrer  forfatterne,  hvordan  der sker  en  etablering  af  både  skyttebevægelsen, gymnastikbevægelsen  og  sportsbevægelsen.  I Danmark  knyttes  skyttebevægelsen  som  associeret  medlem  til  gymnastikbevægelsen  til  en organisation (det nuværende DGI), og sporten, der defineres som konkurrenceidræt, organiseres  i  en  anden  organisation  (det  nuværende DIF). I starten af denne periode er det kun skyttebevægelsen, der tildeles økonomisk støtte af staten,  senere  inkluderes  gymnastikken,  mens sporten  først  i  slutningen  af  perioden  findes støtteværdig. Der er tale om relativt beskedne økonomiske midler sammenlignet med de senere perioder (Ibsen og Eichberg, 2006).

I periode 2 beskriver forfatterne, hvordan der sker  en  stabilisering  af  idrættens  organisationer, og med Tipsloven af 1948, der indføres for at finansiere  de  to  hovedorganisationer,  vokser statsstøtten stærkt. Fordelingen af tipsmidlerne er bestemt af loven og er dermed ikke til årlige forhandlinger. Med Fritidsloven fra 1968 etableres en støtteordning til de lokale idrætsforeninger således, at kommunerne kan stille faciliteter til rådighed og give medlemsstøtte (Ibsen og Eichberg, 2006).

I  periode  3  lægger  forfatterne  vægten  på  at vise, hvordan der sker en konsolidering af organisationernes økonomiske formåen via stigende bidrag fra Tips- og Lottoloven samt af den kommunale  støtte  via  Folkeoplysningsloven,  der  i 1990 erstatter Fritidsloven (Ibsen og Eichberg, 2006).

Hovedargumentet for Ibsen og Eichbergs analyse ligger på det økonomiske aspekt, da forfatterne indgående beskriver under hvilke former, dansk idræt har været statslig/kommunalt finansieret,  og  hvordan  den  økonomiske  støtte  har været fulgt op af styring via lovændringer. Men styringsbegrebet defineres ikke i teksten. Hvad er det for en teori om styring, som forfatterne arbejder  ud  fra?  Hvordan  defineres  styring?

Forfatterne forholder sig ganske vagt til det faktum, at politikudfoldelse og styring kan handle om andet end økonomiske tilskud og lovgivning. Forfatterne definerer heller ikke forholdet mellem idræt og stat/samfund - andet end det, der implicit kan fortolkes ud af teksten. Ved forholdets  manglende  teoretiske  definition  må  man antage, at forholdet ses som en modstilling, der knytter  an  til  forestillingen  om  aktør/struktørmodsætningen. Det skal dog siges, at forfatterne problematiserer  'common  sense'-forståelsen  af idræt som et upolitisk felt ved at skrive, at staten har brugt sin magt og indflydelse til f.eks. at prioritere gymnastik og skydning frem for sport og  ved  at  fremme  visse  organisationsformer frem  for  andre  (Ibsen  og  Eichberg,  2006,  s.  4) gennem tiden. Men gennemgående betoner teksten mere de formelle rammer for idrætspolitik end magtens udfoldelse og proces. 5

## SET FRA ET STYRINGSPERSPEKTIV

## Kommentar I:

Hvordan defineres styring? - handler styring og politikudfoldelse ikke også om mentalitet og disciplinering af kroppe?

I en præsentation af governmentalityperspektivet af  Villadsen (2003, s. 251) beskrives udgangspunktet som et opgør med statsteoriens magtbegreb.  Perspektivet  forsøger  at  tænke  ud  over modstillingen mellem stat og civilsamfund med de der afledte spørgsmål om, hvordan vi sætter grænser for statens magtudfoldelse (Villadsen, 2003, s. 253). Analytisk set har staten i denne anskuelsesmåde  været  tildelt  en  overdreven  betydning. Så i stedet for at spørge, hvordan staten styrer  institutioner  eller  koloniserer  det  civile samfund, ønsker Foucault at analysere, hvordan 'styring af styring' foregår i den sociale praksis (Foucault, 1991). Kendetegnende er det for re- geringsmentalitetstænkningen, at der i 1700- og 1800-tallet udvikledes nye styreformer, som forsøgte at styre 'frie individers' handlinger på basis af detaljerede vidensområder. Governmentalitylitteraturen pointerer, at der er forbindelseslinjer mellem statslig styring, politik og myndighedsudøvelse  på  den  ene  side  og  skabelse  af identitet eller subjektivitet på den anden side (Villadsen, 2003).

## Kommentar II:

Er det ikke problematisk at sammenligne historiske perioder og drage konklusioner, der vedrører 'mere' eller 'mindre' involvering fra statens side? - handler det ikke i stedet om at fokusere på forskellige styreformer, strategier og teknikker?

Når  Ibsen  og  Eichberg  sammenligner  fortiden med nutiden  og  konkluderer,  at  staten  i  dag  i høj  grad  involverer  sig  i  idrætspolitikken,  reflekterer  de  ikke  over,  hvordan  man  metodisk sammenligner over tid. Stat og demokrati er jo ikke  det  samme  i  1861  og  i  2008.  En  historisk analyse må forholde sig til forandringsprocesser og medinddrage de kontekstuelle forhold.

I 1849 fik det danske kongerige en forfatning, der efter datidens målestok var den mest demokratiske  i  Europa.  Frie  og  uafhængige  selvforsørgende mænd kunne vælge repræsentanter til Rigsdagens to kamre, Landstinget og Folketinget. Valgretten inkluderede 73 % af den mandlige  befolkning  over  30  år.  Men  magtforholdet mellem  folketing  og  landsting  var  uafklaret, man var endnu ikke nået frem til klare regler for, hvilke beslutninger der krævede lovgivning, og hvad regeringen selv kunne beslutte. Parlamentarismen, der først blev indført i 1901, fastlagde, at regeringen skulle udgå fra et fl ertal i Folketinget.  At sammenligne  nutidens  rege- ringsform med datidens fra 1861 (fra før parlamentarismens  indførsel)  er  derfor  ikke  så  enkelt  endda.  Kampene  mellem  Venstre  (som  i datiden  især  repræsenterede  de  selvstændige bønder og husmænd) og Højre (som var forløberen  for  Det  Konservative  Folkeparti),  der  især repræsenterede de større jordbesiddere, var en del af magtbalancen før 1901. Venstre mente, at parlamentarismen skulle indføres sådan, at ingen regering kunne sidde med et flertal i Folketinget  imod  sig.  Systemkampen,  der  handlede om, hvorvidt udpegningen af en regering skulle bygge på flertallet i Folketinget eller ej, var hovedkonflikten  i  dansk  politik  fra  1870'erne  til 1901.  Skyttebevægelsens  etablering  i  1861  og bøndernes kropskulturelle organisering kan derfor  ikke  anskues  som  værende  apolitisk. Kropskulturens  fremvækst  og  organiseringen  i de 'frivillige' foreninger hang snævert sammen med statsdannelsesprocessen og de gryende demokratiudviklinger og kampe om samme i det danske samfund.

## SKER DER EN INDSKRÆNKNING AF IDRÆTTENS AUTONOMI?

Ibsen og Eichberg skriver:

»Organisationer  med  klare  nationalistiske mål formåede imidlertid at få støtte, og det gjaldt bl.a. De danske skytteforeninger, som der blev dannet i 1861«. (2006, s. 6)

Forfatterne  pointerer,  at  der  fra  1800-tallet  til 1900-tallet  er  en  meget  lille  politisk  indblanding (2006, s. 6). Lad os igen dvæle lidt ved årstallet  1861.  Den  danske  breddeidræt,  gymnastikkens  oprindelsesspor,  hænger  som  nævnt snævert  sammen  med  nationalstatens  etablering.  Gymnastikbevægelsen  er  i  Danmark  tæt knyttet  til  oplysningsfilosofiske  idealer  på  et værdimæssigt plan. Filosoffen Grundtvig inspi- rerede til etablering af de danske folkehøjskoler, hvor gymnastik blev den kropskulturelle bevægelsesform, som skulle revolutionere bondestanden  (Korsgaard,  1982,  2001,  Gleerup  og Madsen,  2004,  s.  120).  Skyttebevægelserne  og gymnastikforeningerne  kan  anskues  som  en statslig strategi og en del af en fælles demokratisk  mobilisering  af  kræfterne  både  internt  i forhold til systemkampen og eksternt mod det tyske  rige  i  syd.  Krops-  og  foreningskulturens folkelige fundament i nationen kan altså både anskues som en værdimæssig prioritering og en økonomisk støttet aktivitet. Kaspersen og Ottesen (2001, s. 105) pointerer i artiklen »Associationalism for 150 Years and Still Alive and Kicking: Some Reflections on Danish Civil Society«, at civilsamfundet slet ikke kan tænkes løsrevet fra staten - som man ofte gør det. Stat, marked og  civilsamfund  hænger  sammen,  netop  fordi velfærdsstaten skabte rammerne og de retslige principper for det civile arbejde og for det frie markeds  udfoldelse.  Civilsamfundet  er  derfor ikke 'autonomt' i sin sociale natur. Staten har haft en  dobbelt  demokratisk  strategi:  Borgerne  har ikke kun skullet lade sig repræsentere af politiske valgte repræsentanter, men har parallelt hermed - baseret på Grundlovens (af 1849) paragraffer om forenings- og forsamlingsfrihed - fået statens anerkendelse for selv at organisere sig (Kaspersen og Ottesen, 2001). Ligesom de offentlige midler (den økonomiske støtte) netop også er tildelt for at udvikle civilsamfundet til et mere effektivt middel for staten (Højrup, 2002). Og organisationerne  har  selv  ønsket  anerkendelsen  og selv søgt de økonomiske midler for at kunne styrke og opbygge de valgte fællesskaber.

I  2008  udkom  en  svensk  udredning:  »Föreningsfostran  och  tävlingsfostran  -  en  utvärdering af statens stöd til idrotten« ( SOU: Peterson et  al.,  2008,  s.  108).  Her  defineres  autonomi  på

følgende vis: »…organiserade kollektivs förmåga att självständig kontrollera det egna agerandet«.

Forfatternes udgangspunkt er relationen mellem idrætsbevægelsen og staten. Som deres danske fæller ser de også autonomi som et karakteristika for idrætsbevægelsen, men samtidig ser de også relationen som en balanceakt mellem to aktører. Blandt andet fremfører de, at idrætten aldrig har søgt en position isoleret fra det omgivende  samfund,  tværtimod  har  idrætten  altid søgt at øge sin handlekraft gennem eksterne bidrag i forskellige former (Peterson et al., 2008, s. 112-113).

## Kommentar III:

Hvordan defineres autonomi? - handler autonomi ikke om relationer og forskellige typer styringsstrategier?

Men  hvad  er  idrættens  autonomi  egentlig  for noget?  'Autonomi'  har  flere  betydninger,  både selvstyre og selvbestemmelsesret ( Politikens Nudansk  Ordbog ),  i Samfundslex angives  som  eksempel det kommunale selvstyre som udtryk for autonomi i forhold til  statsmagten.  I Politikens filosofileksikon angives  som  generel  betydning, at et område eller en aktivitet kan (skal) betragtes  i  sig  selv,  som  selvgyldig(t)  eller  selv  stændig(t) (f.eks. kunst). Denne betydning indikerer imidlertid, at autonomien og selvstyret er givet af og/eller anerkendt af en instans, som i realiteten vil sige staten. De frivillige foreninger og organisationer er tildelt autonomi som en organisatorisk  rettighed.  Men  denne  principielle  forståelse  er  hos  Ibsen  m.fl.  blevet  tillagt  en  frihedsforståelse, der betyder, at relationen mellem staten og de frivillige foreninger og organisationer tolkes som en overgrebsfortælling. Når autonomi italesættes som en overgrebsfortælling, er der tale om en forforståelseshorisont, forstået  på  den  måde,  at  autonomi  beskrives som en selvklar og uargumenteret størrelse hos Ibsen  og  Eichberg.  Som  om  idrættens  og  dens praksis' udfoldelse i det frivillige civile liv foregår løsrevet fra en bredere samfundsmæssig organisering.  Hvis  vi  med  Norbert  Elias  tænker samfundskonstellationen  i  et  figurationsteoretisk og dermed relationelt perspektiv (Dunning og  Rojek,  1992),  ser  vi  en  anden  verden,  eller rettere får vi en anden udlægning af teksten.

Set  ud  fra  et  figurationsteoretisk  perspektiv henviser autonomibegrebet til en handlingsorienteret sociologi, der associerer til liberale-individualistiske  idealer  om  autonomi  og  frihed (Van Krieken, 1998), hvor den sociale orden skabes  af  autonome  individer,  der  er  frigjort  fra ydre tvang. Terminologisk set refereres organisationer som aktører, når de tilskrives autonome handlingsmuligheder (Persson, 2008) og holdes moralsk ansvarlige for disse handlemuligheder. I  den  liberalistiske  tankegang  skal  staten  i mindst muligt omfang begrænse den individuelle  frihed,  og  i  liberalismens  politiske  ideologi ses mennesker som lige borgere med ukrænkelige rettigheder, der skal udvise tolerance over for andre, der ikke lever, som man selv gør. Den engelske filosof John Lockes (1632-1704) tanker var progressive i samtiden, idet liberalismen for ham og i hans tid var et opgør mod enevælden og adelens standsprivilegier. Den socialliberalistiske videreførelse, som vinder frem i England i anden halvdel  af  1800-tallet  (John  Stuart  Mill 1803-1873),  udfordrer  forestillingen  om,  at  et selvregulerende  marked  af  sig  selv  kan  skabe vækst, velstand og social harmoni (Fink, 1995). Socialliberalismen åbner for, at staten bør intervenere og omfordele nogle af samfundets goder. Den danske velfærdsstat karakteriseres som værende en universalistisk model, også kaldet den socialdemokratiske  skandinaviske  model,  hvor formålet  netop  er  at  omfordele  ressourcerne mellem  dårligt-  og  bedrestillede  for  derved  at sikre økonomisk og social lighed. Danmark kan karakteriseres  som  mere  socialliberal  og  mere decentralistisk  end  de  øvrige  nordiske  lande (Kaspersen og Ottesen, 2001).

At referere til autonome idrætsorganisationer kan derfor anskues som et liberalt foretagende, der er fortaler for en styreform, som i sin grundform ønsker at minimere staten og dens indflydelse.  Nyliberale  meningsdannere  har  netop fremført, at velfærdsstaten bygger på forældede kollektivistiske værdier, der begrænser den personlige frihed (Jørgensen, 2008, s. 95). Set ud fra Foucault undersøges liberalismens praktiske og tekniske udmøntning. Liberalismen anskues som en uhyre fertil strategi, der ikke drejer sig om  at  styre  mindre,  men  snarere  om  hvordan der styres og af hvem (Villadsen, 2003, s. 252). Liberalismens princip om at sikre individets frihed og autonomi synes således at kræve anvendelsen af diverse former for disciplinering, træning,  uddannelse  etc.  (Villadsen,  2003,  s.  252). Disciplineringen  og  træningen  foregår  også  i fællesskaber som foreninger og organisationer, herom siger Nikolas Rose (2003, s. 195):

»Ved at agere på disse  associationsformer, netværk  og  kulturer  af  tilhørsforhold  og identitet, ved at bygge netværk, ved at styrke tillidsrelationer, og ved at udvikle gensidighed og samarbejde, kan borgerne nu 'regeres gennem fællesskabet'«.

Elias'  figurationsbegreb  forsøger  også  at  omgå antagonistisk tænkning i sin forståelse af samfundsmæssige magtforhold. Han skiver:

»At  the  core  of  changing  figurations  -  indeed the very hub of the figuration process

- is a fluctuating, tensile equilibrium, a balance of power moving to and fro, inclining first to one side and then to the other. This kind  of  fluctuating  balance  of  power  is  a structural characteristic of the flow of every figuration«. (Elias, 1970, s. 130-131)

Idræt og idrættens organisationer kan ses som del af en samfundsmæssig fi guration ,  hvor  kæder af gensidig afhængighed skabes og genskabes over tid. Set i et sådant perspektiv er dansk idrætsliv opstået og skabt i en nationalstatslig kontekst og indgår dermed i et afhængighedsspil med selvsamme stat. Idræt i det civile samfund  kan  ikke  tænkes løsrevet fra  staten,  men indgår i en samfundsmæssig konstellation med staten og de samfundsmæssige forandringsprocesser (Kaspersen og Ottesen, 2001) med dertil hørende  magtog modmagtspositioneringer 6 . Fællesskaberne i de frivillige idrætsforeninger og idrætsorganisationer har med andre ord også været en måde for staten at regere på. Man kunne vel sige, at uden det økonomiske og lovgivningsmæssige element, havde idrætsorganisationerne i dag ikke været, hvad de er. Men lovgivning og økonomi er jo som nævnt tidligere ikke de  eneste  styringsteknologier.  Sport  anskues hos  Elias  som  del  af  en  civiliseringsproces  og har  på  denne  måde  med  en  forandring  af  adfærdskoderne at gøre. Sport foreskriver kropsregimer,  som  på  symbolsk  vis  udspilles  i  'spillet om spillet' i sport. Når folkesundhedstemaer aktualiseres i nationalstaten i form af civiliseringsbudskaber for vores forhold til krop og emotioner, er det ikke helt nyt. Folkesundhedspolitikken anno 2008 genspejler de moderne biopolitiske sikkerhedsdispositiver (Kristensen, 2003, s. 92). Sport, idræt og gymnastik har siden oprindelsen  været  forbundet  med  nationens  eksistens  og  sundhedstilstand  (Jørgensen,  1997,  s.

85),  både  i  forhold  til  nationaloprustning  mod Tyskland i syd og set i forhold til industrikulturens  såkaldte  degenerative  udviklingspotentialer samt i forhold til kroppens dannelsespotentialer  (folke oplysning ).  I  den  Eliasianske  tænkning (og hos Foucault) er statsdannelsesprocesser og civilisering af krop og adfærd nemlig to sider  af  samme  sag.  En  beskrivelse  af  forandringspotentialerne og deres virkning er, hvad vi har brug for. Hvorved er styringen ny? - hvilke kvalitative ændringer ses i det senmoderne liv, hvor sundhed nu er blevet en nationalstrategisk konkurrenceparameter (Jørgensen, 2008)?

## IDRÆT ER (ALTID) POLITIK

Der er ikke tale om autonomi eller ikke-autonomi, der er ikke tale om styring kontra ikke-styring. Manglende sociologiske definitioner åbner for en overtagelse af organisationernes egen logik og italesættelse og rummer dermed en 'value-bias' (Dunning og Rojek, 1992, s. 244) forståelse.

Set  i  et  styringsperspektiv  har  idræt  aldrig været en autonom enhed. Idræt og organiseringen  deraf  er  gensidigt  afhængig  af  den  samfundsmæssige  kontekst.  Når  samfundet  forandres, forandres idrætten. Idrætten afspejler ikke  kun  samfundet,  men  forandrer  også  samfundet.  Sport  er  indbegrebet  af  modernitet (Guttmann, 1978) og snævert knyttet til nationalstaters udviklingsprocesser. At italesætte statslig  politikudfoldelse i forhold til organisationerne som overgreb og som en trussel er ikke analytisk frugtbart. Sport har altid været del af det politiske felt i nationer, - selve det at italesætte sport som ikke-politik er politiserende. Et processociologisk perspektiv og governmentalityperspektivet,  med  et  engageret  og  upartisk perspektiv (Dunning og Rojek, 1992, s. 244), åbner  derfor  for  en  ny  dansk  forståelse  af  poli- tikudfoldelse,  fordi  den  kaster  lys  på  forandringsprocesser og deres forskydninger. Idrætsorganisationer  og  idrætsforeninger,  som  udfolder  kropskulturelle  discipliner, er  ikke  uafhængige af de nationale politikområder og har aldrig  været  det.  Man  kan  aktivt  diskutere, hvordan og på hvilken måde organisationer og foreninger vil indgå eller ikke indgå, lige så vel som organisationerne og foreningerne må diskutere lovgivning og økonomi. Der kan være tale om magtforskydninger i relationen mellem organisation og stat formet af samfundsmæssige forandringer.

Der er brug for langsigtede proces-sociologiske analyser af dansk idrætspolitik, som ikke på ideologisk  vis  romantiserer  fortiden,  men  som skaber  forståelse  for,  at  samfundsmæssige  forandringsprocesser sker over tid og udfoldes under vekselvirkning. Som Elias siger (1970, s. 74), er magt ikke en genstand, man besidder:

»Power is not an amulet possessed by one person and not by another; it is a structural characteristic of human relationships of all human relationships.«

Det, at italesætte idrættens organisationer som autonome og udsat  for  statspolitiske  overgreb, underkender  det  relationelle  aspekt  og  den magtfulde  position,  som  organisationerne  også besidder. Der er i stedet tale om skiftende, forandrende magtbalancer mellem organisationer og stat, som kan udfolde sig begrænsende og frigørende.  Ibsen  og  Eichberg  (2006)  sidestiller autonomi med statens ikke-indblanding, når de f.eks. skriver, at staten siden midten af 1900-tallet har spillet en meget tilbagetrukket rolle for idrættens udvikling i Danmark bortset fra øgede bevillinger og jævnlige debatter om idrætten i  Folketinget.  Og  at  disse  debatter  hver  gang blandt et stort flertal i Folketinget har kunnet enes om, at staten ikke skulle blande sig i idrættens forhold, men alene sikre den gode økonomiske og materielle rammer (Ibsen, 2002).

Pointen i denne artikel er derfor, at en ikke nedskreven idrætspolitik i fortiden ikke kan tolkes, som at idrætten i nutiden er autonom (Mortensen, 2006, s. 140). Måske er analysen snarere, at  den  manglende  idrætspolitiske  'kontrakt' mellem idrættens organisationer og stat i fortiden symboliserede en uproblematisk konsensus i velfærdsstaten om, at det var vigtigt at opbygge  demokratiske  fællesskaber  samt  en  fælles forståelse af, at idrætten selvklart var del af velfærdstanken om 'det gode liv'. Der var med andre ord overensstemmelse i de politiske intentioner,  overensstemmelse mellem folkeoplysning og tanken om det gode liv. I et senmoderne samfundsliv aktualiseres og problematiseres denne selvklare  forståelsesramme  af,  hvad  'det  gode liv'  er  (Beck,  1997).  Foreningslivets  betydning for fællesskabsfølelser udfordres af differentiering i det samfundsmæssige liv. Temaer som globalisering  og  individualisering  skaber  (måske) nye  senmoderne  samfundsvilkår,  som  nødvendiggør, at der stilles krav til de civile organisationer,  som  man  ikke  så  tidligere.  Den  tidligere strategi med at »regere gennem fællesskaber« udvides fra statens side med en række strategier,  blandt  andet ved at udvide arten af fællesskaber og institutioner samt appellere mere direkte til den enkelte borgers eget ansvar (f.eks. Folkesundhedsprogrammet).  Når  samfund  forandres, forandres idrætskulturen. Elias og Dunning  (1986)  påpeger,  at  der  er  en  gensidig  afhængighed  mellem  arbejdslivet  og  fritidslivet. Når arbejdslivet skifter karakter (Sennett, 1998), og når familieopgaver institutionaliseres (Beck, 1997), får det også betydning for forholdet  til  kroppen  og  bevægelseskulturen.  Idræt- ten kan derfor ikke anskues som værende i et samfundsmæssigt vakuum. Hvis idrættens organisationer  ikke  kan  karakteriseres  som  samfundsmæssigt inkluderende,  og  hvis  der  er  social ulighed i sundhed således at forstå, at visse borgere  (blandt  andet  folk  med  anden  etnisk herkomst, ældre eller overvægtige) ikke inkluderes i det frivillige foreningsliv, kan der opstå demokratisk politisk  uenighed  om  legitimeringen af støtten. Uenighed og konflikt aktualiserer politikudfoldelse. Vi har brug for en af-traditionalisering af analysen af idrættens funktion i samfundet. Idrætspolitik handler ikke kun om lovgivning  og  økonomi,  men  også  om,  hvordan individer sættes i stand til at regere over sig selv moralsk (Rose, 2003, s. 196).

## IDRÆTTEN HAR ALDRIG VÆRET AUTONOM

I  »Föreningsfostran  och  tävlingsfostran  -  en utvärdering  af  statens  stöd  til  idrotten«  ( SOU : Peterson  et  al.,  2008,  s.  118  ff.),  skriver  forfatterne,  at  spørgsmålene  om  relationen  mellem staten  og  idrætsbevægelsen  indgår  i  et  større problemkompleks,  som  præges  af  forskellige ideologier. I forlængelse heraf aktualiseres den politiske  filosofis  kernespørgsmål  om  statens rolle i medborgernes valg af »det gode liv«. I bogen præsenteres tre idealtyper fra den moderne politisk-filosofiske  debat  om,  hvad  staten  bør gøre i forholdet til sine borgere: Den første idealtype er »den liberale filosofi om statslig neutralitet«. I  denne har individer ret til selv at vælge livsprojekt. Dette princip bygger på to antagelser,  dels  på  at  mennesker er i stand til selv at vælge  sine  synspunkter  og  at  kunne  agere  på baggrund heraf. Dels at der findes flere, men ligestillede  opfattelser  af  det  gode  liv,  der  ikke kan/bør diskuteres ud fra objektive og rationelle  kriterier.  Derfor  skal  staten  være  neutral  i forhold til borgernes valg af livsprojekt. Da det gode  liv  ikke  kan  rangordnes  eller  vurderes, skal staten derfor heller ikke omfordele ressourcer til nogen grupper på andres bekostning. Staten skal derfor forholde sig passiv og neutral, og staten  skal  derfor  overhovedet  ikke  bedrive idrætspolitik. Idræt er et privat anliggende, og ønsker  borgerne  at  gå  sammen  og  danne  foreninger, skal de have lov hertil, men staten skal ikke hverken støtte eller hæmme sådanne tiltag.

Den  anden  idealtype  er »det  aktivt  neutrale standpunkt«. Mange liberalister accepterer ikke det  begrænsede  handlerum,  som  det  passive neutrale perspektiv giver, og hævder i stedet, at staten må være aktiv for at opretholde forskellige  fortællinger  om  det  gode  liv,  men  samtidig forholde sig neutralt til indholdet i disse fortællinger. Staten har et ansvar for at gribe ind og forsyne borgerne med tilstrækkelige ressourcer og et reelt udbud af valgmuligheder. Dette skal baseres på en pluralistisk og ikke-paternalistisk holdning til det gode liv. Overført på idrætspolitik betyder det, at staten skal agere i idrætsbevægelsens tjeneste, det vil sige at stille så mange idrætslige udfoldelser som muligt til rådighed uden at udpege nogle som bedre end andre. For at dette skal kunne realiseres, kan staten gribe ind  og  give  bidrag  som  »hjælp  til  selvhjælp«, uden hvilken idrætsbevægelsen ikke vil kunne udvikle dets fulde potentiale. Staten skal samtidig  værne idrætten mod statslige krav, reguleringer m.m., som kan hæmme frivilligheden og dermed  virke  negativt  på  idrætsbevægelsens vilkår.

Den  tredje  idealtype »det perfektionistiske standpunkt« er  kommunitarismen  udtryk  for. Deri ligger et opgør med en liberal ideologi om den neutrale stat. Det gode liv kan ikke defineres  universelt,  men  der  er  aktiviteter,  som  er bedre end andre, og staten skal tage stilling til hvilke,  der  skal  fremmes,  og  hvilke,  der  ikke skal. Med dette udgangspunkt skal staten støtte den »gode« idræt og/eller modvirke den »dårlige«. Staten skal gennem politiske og offentlige midler dirigere den idrætslige praksis mod specifikke samfundsnyttige mål. I dette perspektiv spiller  idrætsbevægelsens  selvbestemmelse  en mindre rolle, og idrætsbevægelsen skal agere i statens tjeneste forstået således, at idrætsbevægelsen, hvis den ønsker statens støtte, må være villig til at acceptere statens indflydelse.

## KONKLUSION

I stedet for på ukritisk vis at overtage idrætsorganisationernes  egen  politiske  rationalitet  og selvforståelse af at være 'autonome' og uden for 'regering', er det sociologiens opgave på kritisk vis  at  analysere  hvilke  hverdagslige  styringspraksisser  og  praktiske  teknologier,  der  udfolder  sig  på  den  idrætskulturelle  arena.  Dvs.  at analysere  de  subjektiveringsformer,  som  nutidens  magt/vidensformer  etablerer  både  i  og uden for staten, og fokusere på forskellige typer af relationer og styringsstrategier. Det er det politiske  klima  og  de  demokratiske  styreformer, der vælger, hvilken idealtypisk model eller hvilke  styringsstrategier  staten  forfølger.  Paradoksalt nok ser det ud til, at hvor idrætsforskerne vælger  en  liberal  strategi, »det  aktivt  neutrale standpunkt«, vælger  den  liberale  regering  en kommunitaristisk strategi, »det perfektionistiske standpunkt«, ved at foreskrive samarbejde mellem stat/kommune og frivillig forening. Hensigten med denne artikel var som tidligere nævnt at analysere forholdet mellem stat og idræt rent teoretisk for dermed at få kastet lys på autonomibegrebet med udgangspunkt i Norbert Elias' figurationsteoretiske  sportsforståelse  og  begreb om 'gensidig afhængighed'. Vi har problematiseret og diskuteret påstanden om, at idrætten mister autonomi  ved  at  indgå  i  partnerskabelse med staten, og har således fulgt Elias' råd om at lade sociologens opgave være mytenedbrydende (Elias, 1970, s. 50). Vores tese var, at det at anskue idræt i Danmark som værende autonom har fået mytelignende karakter, og at vi ved at kaste et nyt  teoretisk  perspektiv  på  autonomibegrebet har  kunnet  refortolke  idrættens  oprindelse  og relationen mellem idrætten og staten. Med disse ord vil vi konkludere, at kroppen og foreningerne altid har været og stadig er en arena for moderne regeringskunst.

## LITTERATURLISTE

Andersen,  J.  &amp;  Larsen,  J.E.  (2004).  »Velfærdsstatens sociologi«. I: H. Andersen, (red.) Sociologi - en grundbog til et fag . København: Hans Reitzels Forlag, s. 160-182.

Beck, U. (1997). Risikosamfundet - på vej mod en ny modernitet . København: Hans Reitzels Forlag.

Bourdieu, P. (1997). »Hvordan er det muligt at være interesseret i sport?« I: Hvem skabte skaberne? København:  Akademisk  Forlag,  s.  178198.

Dean,  M.  (1999). Governmentality.  Power  and Rule  in  Modern  Society .  London:  Sage  Publications.

Dean, M. (2003). »Kulturstyring og individualisering«. I: C. Borch &amp; L.T. Larsen (red.) Perspektiv, magt og styring. Luhmann &amp; Foucault til diskussion. København:  Hans  Reitzels  Forlag,  s. 200-230.

Dunning, E. &amp; Rojek, C. (1992). Sport and Leisure in the Civilizing Process. Critique and Counter-Critique. Toronto: University of Toronto Press.

Elias, N. (1970). What is Sociology? USA: Columbia Press.

Elias, N. &amp; Dunning, E. (1986). Quest for Excitement. Sport and Leisure in the Civilising Process. Oxford: Basil Blackwell.

Fink, H. (1995). Samfundsfilosofi . Århus: Aarhus Universitets Forlag.

Foucault, M. (1991). »Governmentality«. Pp. 87104. I: Burchell et al. (red.) The Foucault Effect. Studies in Governmentality. Chicago: The University of Chicago Press.

Gadamer, H. (1989). Truth and method . London: Sheed &amp; Ward.

Gleerup, J. &amp; Madsen, B.V. (2004). »Folkeoplysning, krop og demokrati - om gymnastikkens demokratiske  potentiale«.  I:  Jørn  Møller  (red.) Folk  -  om  et  grundbegreb  i  demokrati  og  kultur . Århus: Klim.

Green, M. &amp; Houlihan, B. (2006). »Governmentality,  Modernization,  and  the  'disciplining'  of National  Sporting  Organizations:  Athletics  in Australien and the United Kingdom«. Sociology of Sport Journal 23, s. 47-71.

Guttmann, A. (1978). From Ritual to Record . New York: Columbia University Press.

Houlihan, B. (1997). Sport, Policy and Politics. A comparative analysis. New York: Routledge.

Højrup, T. (2002). Dannelsens dialektik. Etnologiske  udfordringer  til  det  glemte  folk. København: Museum Tusculanum.

Ibsen, B. (2002). »En eller flere idrætsorganisationer  -  hvorfor  forskelle  mellem  de  nordiske lande?« I: H. Eichberg &amp; B. Vestergård Madsen (red.) Idrættens  enhed  eller  mangfoldighed. Århus: Klim, s. 187-213.

Ibsen, B. (2006). Kommunal idrætspolitik. Mellem folkeoplysning og velfærd. København: Idrættens Analyseinstitut.

Ibsen, B. &amp; Eichberg, H. (2006). Dansk idrætspolitik. Mellem frivillighed og statslig styring. København: Idrættens Analyseinstitut.

Jørgensen, C.R. (2008). Identitet. Psykologiske og kulturanalytiske  perspektiver .  København:  Hans Reitzels Forlag.

Jørgensen, P. (1997). Ro,  renlighed,  regelmæssighed.  Dansk  Idræts-Forbund  og  sportens  gennembrud ca. 1896-1918 . Odense: Odense Universitets Forlag.

Kaspersen, L.B. &amp; Ottesen, L. (2001). »Associationalism for 150 Years and Still Alive and Kicking: Some Refelctions on Danish Civil Society«. Critical Review of International Social and Political Philosophy , 4(1), s. 105-130.

Klarlund  Petersen,  B.  (2010). Sandheden  om sundheden . København: Politikkens Forlag.

Korsgaard, O. (1982). Kampen om kroppen . Dansk idræts  historie  gennem  200  år. København: Gyldendal.

Korsgaard, O. (2001). »Disciplinering, subjektivering og demokrati«. I: Korsgaard et al. (red.) Idræt, krop og demokrati .  København: Gads Forlag, s. 54-70.

van  Krieken,  R.  (2002). Norbert  Elias .  København: Hans Reitzels Forlag.

Mortensen, M. (2006). » Velfærd,  kommunal idrætspolitik og mentalitet i Danmark - en lokal historie«.  I: Idrottshistoriskt  Symposium  2005. Idrottens  attraktivitet,  idealism,  kommersialism, politik. Malmö:  Sveriges  Centralförening  för Idrottens Främjande.

Munk, M.D. &amp; Lind, J.B. (2004). Idrættens kulturelle pol. En analyse af idrætsfeltets autonomi. Belyst  ved  Pierre  Bourdieus  metode. København: Museum Tusculanums Forlag.

Nielsen,  N.K.  (1991).  »Et  overset  kapitel  -  om sporten og gårdmandslinjen i dansk idrætshistorie«.  I: Trangbæk,  E.  (red.) Den  engelske  sports gennembrud i norden . København: Dansk idrætshistorisk Forening. Krop og Kultur.

Nielsen,  N.K.  (2001).  »Demokrati,  krop  og  velfærd«. I: Korsgaard et al. (red.) Idræt, krop og demokrati. København: Gads Forlag.

Persson, H.T.R. (2008). »Social Capital and Social Responsibility in Denmark: More than Gaining Public Trust«. International Review for the Sociology of Sport , 43(1), s. 35-51.

Pestoff, V.A.  (2005).  »Den  tredje  sektor  og  civilsamfundet - nogle begrebsmæssige overvejelser«. I:  E.T.  Rasmussen, I. Koch-Nielsen, (red.). Den  tredje  sektor  under  forandring. København: SFI, s. 17-49.

Petersen,  J.H.  &amp;  Petersen,  K.  (2004). 13  udfordringer til den danske velfærdsstat. Odense: Syddansk Universitetsforlag.

Regeringen (2002). Sund hele livet' - de nationale mål og strategier for folkesundhed 2002-2010 .  Indenrigs- og Sundhedsministeriet. København.

Rose, N. (1989). Governing the Soul. The Shaping of  the  Private  Self. London:  Free  Association Books.

Rose, N. (2003). »At regere friheden - en analyse af politisk magt i avanceret liberale demokratier«. I: C. Borch &amp; L.T. Larsen (red.) Perspektiv, magt og styring. Luhmann &amp; Foucault til diskussion. København:  Hans  Reitzels  Forlag,  s.  180199.

Sennett,  R.  (1998). The  Corrosion  of  Character. The  Personal  Consequences  of  work  in  the  New Capitalism. New York: W.W. Norton &amp; Company.

Shills, E. (2003). »The Virtue of Civil Society«, chapter 19 Pp. 292-305, I: V.A. Hodgkinson, M.W. Foley  (red.) The  Civil  Society  Reader .  London: Tufts University.

SOU  2008:59. Föreningsfostran  och  tävlingsfostran. En utvärdering av statens stöd till idrotten . Stockholm.

Vallgårda, S. (2007). »Historiske analyser«. I: S. Vallgårda og L. Koch, (red.) Forskningsmetoder i folkesundhedsvidenskab .  København:  Munksgaard, s. 179-198.

Vestergård Madsen, B. (2003). Oplysning i bevægelse  -  kultur,  krop  og  demokrati  i  den  folkelige gymnastik . Århus: Forlaget Klim.

Villadsen, K. (2003). Det sociale arbejdes genealogi.  Om kampen for at gøre fattige og udstødte til frie mennesker . København: Sociologisk Institut.

Villadsen, K. (2007). »Skabelsen af det moderne subjekt: Magt og subjektivitet hos Weber, Elias og  Foucault«. Anthropologisk  Tidsskrift .  Temanummer om 'Personen', nr. 55.

## NOTER

1. Partnerskaber  ses  som  samarbejder  mellem  ligestillede parter (Regeringen, 2002, s. 8).
2. Den danske idrætspolitik er derfor i nutiden stærkt præget af sundhedspolitikken og i skrivende stund i mindre grad optaget af eliteorientering som Commonwealth landene (Houlihan, 1997 og Green og Houlihan, 2006).
3. Artiklen debatterer derfor også indirekte Bourdieus påstand om, at sporten er en relativ autonom historie (1997, s. 180), da Munk og Lind knytter an til denne argumentation.
4. Ligheden og forskellen mellem Elias og Foucault vil ikke blive  diskuteret  yderligere,  her  henvises  til  Villadsen (2007).
5. Artiklen er her i tråd med N.K. Nielsens pointering af demokrati som processuel praksis-logik (2001, s. 210).
6. Gleerup og Madsen (2004, s. 122) siger det meget præcist, når de skriver, at »den lingske gymnastik tilbød et anderledes  universelt  åbnende  perspektiv,  grundet  på  videnskabelig viden og et folkeligt demokratisk perspektiv. En ny form for kollektivitet eller fælleshed var på spil i de gymnastiske  øvelser,  idet  man  gennem  kroppen  på  én gang indøvede, praktiserede og illustrerede det folkelige som samfundsmæssigt ideal. Idealet var gement eller konkret  realisabelt  i  den  eksisterende  sognekultur,  mens sporten med dens abstrakte lighedsidealer i vid udstrækning var forbeholdt bylivet«.