Litteraturhistorie og kanon
Forfattere: Frits Andersen
Tidsskrift: passage (1998-12-01)

1.

Kanondebatten har i dansk sammenhæng især hand­ let  om  en  liste  over  de litterære  værker,  der som  et minimum  skulle  være  læst  inden  afslutningen  af gymnasiet.  Med  reference  til  truslen  fra  en  alt­ ædende  mediekultur  har  fortalerne  argumenteret for,  at  værker med stor  æstetisk  og  universel  men­ neskelig værdi aktuelt glemmes. Traditionen som et grundlag  for  almendannelsen fortrænges,  hvis ikke nogen påtager sig ansvaret for at skabe en version af litteraturhistorien,  der  på  samme  tid  er  slidstærk, langtidsholdbar, men også operationel inden for ud­ dannelsessystemet,  bl.a.  i  kraft  af  sin  overskuelig­ hed.  Bliver  kanonprincippet  gjort  til  grundlag  for dannelse og uddannelse,  mener modstanderne om­ vendt,  at  man  vil  miste  en  "historisk  bevidsthed" om  bl.a  de  mekanismer,  som  :frembringer  skønne mesterværker -litteraturhistorien ville blive en "mi­ nimalistisk", historieløs  vej  af  trædesten  og  reelt fuldb yr de  det  historietab,  som  ønsket  om  kanon  i første række skulle være et middel imod. 1

## Litteraturhistorie og  kanon

## FRITS ANDERSEN

værdisystem,  men  ofte  simpelthen  opstår  i  mødet mellem kritikerens oplevelse af  værket og hans gode eller  dårlige  smag.  Mens  det  for  ikke  længe  siden ikke  var  god  skik  for  en  kritiker  at  skilte  med  sin gode smag, er dette i dag kritikerens adelsmærke: Så vidt at kritikere i dag ikke viger tilbage for f.eks. at tilskikke  5-10  værker  i  samtidslitteraturen  en  gran­ dios fortrinsstilling,  som  de  værker der bør huskes i al evighed.

Litteraturvidenskab  og  -kritik havde i  7oerne fokus på  den  materialistiske  basis  for  kulturprocesser  og traditionsdannelse,  men denile interesse  måtte  vige for kravet  om  større  forståelse for  værkernes æste­ tiske egenart,  deres "relative autonomi" og  "littera­ ritet". Litteraturhistorien var nu indlysende en kon­ struktion af historie og med stadig stigende betoning af  det konstruktivistiske og  retoriske aspekt,  ,,Klios klæder". I  vurderingen  af litterære værkers relevans og  betydning  forsvinder  den historiske  argumenta­ tion;  i  stedet  henviser  man til  etiske  eller  æstetiske kvaliteter, som evt. kan forankres i en analyse af den formelle struktur  og  et ekspliciteret f.eks. :filosofisk Harold  Bloom  repræsenterer  med  sin  "western canon" en universalistisk udgave af denne nye ublu­ færdige kritiker, mens f.eks. en Lars Bukdahl er for­ malist. Med henvisning til værkets universelle etiske værdi er Shakespeare for Bloom uomgængelig -i sig selv  og i  den  forstand  at  ethvert kanonisk  værk  er i tvekamp  med  den  stærke  forgænger.  For  Bukdahl skal  litterære  værker,  der  er  værd at huske,  opfylde krav  om  formmæssig  eksperiment  og  innovation, meget gerne i stil med  Laugesens og Højholts. Den historiske  argumentation,  som  de  begge fortrænger på. et  niveau  vender  imidlertid  tilbage  på  et  andet: Beviset  for  Shakespeares  universelle  værdi  udgøres jo hos Bloom af endeløse parafraser  af de historiske forklædninger, som Shakespeares karakterer tager på sig; og Bukdahls avantgardistiske ide om det ny er jo en  vældig  gammel  historie,  der  går  tilbage  til  den russiske formalismes simple forestilling om automa­ tisering og  aktualisering,  og  vi  ved nu,  at opfyldel­ sen  af  krav  om  formel  nyskabelse  meget  vel  kan være den sikre  vej til glemsel.

Hvad enten kanoniseringen af et  værk sker med henvisning til, at det er  en  næsten fuldkommengø­ relse af et formelt-æstetisk kunstideal,  eller det sker med henvisning til,  at det udgør en quasimodel for mennesket  selv, overskrides det historiske ikke, selvom  det  tilsyneladende  trænges  i  baggrunden. Barbara  Herrnstein  Smith  har  påpeget  den  histo­ riske  kontingens,  som  gør  sig  gældende i  en  grup­ pes  valg af  foretrukne værker, og kritiseret  kanon­ tilhængerne for på en gang at skjule kontingensen i deres egen smag, standard og liste (noget man måske hverken kan beskylde Bloom eller Bukdahl for) og sygeliggøre  andres  ligeså kontingente smag  (hvilket både Bloom og Bukdahl excellerer i). 2 På trods af at kanontilhængere  meget  ofte  henviser  til,  at  det  er specifikke  værdifulde  egenskaber  ved  værket,  der motiverer  dets  særstatus,  skyldes  den  grandiose  til­ skikkelse altså i dette perspektiv  nærmere, at værket e gn er  sig  til  at  propagere  gruppens  historisk  kon­ tingente værdier.

En  kanonkritik,  der  tager  sigte  mod  at  overtage og  erstatte kanon med en mere retfærdig liste, æn­ drer derfor naturligvis kun ved kanoniseringens ind­ hold,  ikke  strukturen.  Og  et  kanonforsvar,  der  til vedligeholdelse  af  en  kritikers  autoritet  opfinder myter  om  urørlighed  og  utilgængelighed,  der  skal beskytte  værkers  transhistoriske,  eviggyldige værdi, er ikke nødvendigvis det bedste middel til at videre­ føre en litterær tradition.

En værdidiskussion i dag kan på den ene side ikke Frank  Kermode  har

finde solidt  grundlag i  en  litteraturhistorisk  indde­ l ing  i  perioder  eller  ismer  f.eks. vist hvilken vilkårlighed, der hersker i brugen af  begreberne  renæssance  og  manierisme. 3 Indde­ lingen vil ofte lade sig lede af store værkbegivenhe­ der, der kanoniseres som de sakrosankte steder, hvor en tendens opfanges og fuldb yr des,  et  brud  indstif­ tes eller en ny tid varsles. På den anden side kan en værdidiskussion heller ikke finde fundament i en ka­ nons eksklusive  og  standardiserede liste,  der let sø­ ger  at  forklare  det  ene  værks  storhed  gennem  det andet,  samt  sammenblander universalistiske og his­ toristiske  begrundelser  og  dermed  skriver  en  pseu­ dolitteraturhistorie  om  store  forfattere.  Både  den brede litteraturhistories periodebestemmelser og den smalle kanon er i høj  grad  baseret på idiosyn­ kratiske  og  kontingente  værdidomme,  som  har  det praktiske  formål,  at  de  strukturerer  vores  kaotiske viden om fortiden, bl.a. når de skelner mellem mere eller  mindre  væsentlige  værker. Uanset om man er fortaler  for  litteraturhistorie  eller  kanon,  kan  man således  hverken  befæste  de  historisk  kontingente værdivurderinger  i  universalistiske,  essentialistiske, formalistiske eller historistiske forankringer  eller undgå dem. Og uanset om man ønsker at være for­ taler  for  enten  litteraturhistorie  eller kanon er man under alle omstændigheder infiltreret af modpartens tilstedeværelse. Relationen mellem kanon og littera­ turhistorie  er  ikke  en  dialektisk  modsætning,  men hyperkompleks:  begge indebærer en i grunden idio­ synkratisk selektion af værker,  som  propageres som kanoniseret norm; begge er synsmåder på og aspek­ ter  af  den  litteraturhistoriske  proces.  Det  er  i  den forstand ikke muligt at vælge mellem "historisk be­ vidsthed" og kanon.

Passages enquete kalder især på en kritisk "kanon­ bevidsthed".  Hvilke  institutionelle  funktioner  har kanon  aktuelt,  f.eks.  på  universitetet?  Hvordan ser litteraturog  nordiskinstitutternes  kanon  ud  sam­ menli gn et  med  læsernes,  forfatternes,  kritikernes? Bør man  drage konsekvenser  af evt. forskelle mel­ lem kritikernes og læsernes kanon eller mellem stu­ dieordningernes målsætning og  den kanon, der fremgår af kursusprogrammer, opgaver og specialer, eller  er  evt.  forskelle  uden  betydning?  Og - i  for­ længelse af  Herrnstein Smith - hvilke værdier  ud­

trykker,  producerer og bebor kanon?

Men  redaktionens  opfordring  genrejser  også in­ direkte spørgsmålet om "historisk  bevidsthed",  som altså ikke angår  en  modsætning  mellem  historie og kanon. Problemet er  derimod,  at litteraturhistorien i alt for høj grad ordnes efter en ganske smal kanon, hvis egen historicitet  er fortrængt;  mens netop for­ ståelsen af de kulturhistoriske redigeringsprocesser, der virker med til skabelse af kanon, burde være helt central. Det er naturligvis et dannelsesmæssigt pro­ blem, hvis de store værker mistes. Men det er et lige så stort eller  større  problem,  hvis kanon reproduce­ res på en automatiseret, historieløs og ukritisk måde, og de fa udvalgte værker tilbedes, fordi de ga­ ranterer  selvopfyldelsen  af et - historisk  set roman­ tisk - ideal om dyb eller høj æstetisk kontemplation af  værkets  og sprogets  uophævelige  afstand  til  ver­

den.

## 2.

At  tale  om  kanon i  forbindelse  med  samtidslittera­ turen indebærer en forudsigelse, en profeti om hvad fremtiden  vil  huske  og  bevare  om  os  selv.  Men hvilke kriterier  vil  de  huske  efter?  Nogle  siger,  at afstanden  bliver  større  mellem  på  den ene  side  et stadigt  mere  eksklusivt  præsteskab,  der  d yr ker  og værner  om  den  fjerne,  næsten  utilgængelige  og hemmelige  bog-fetich,  og  på  den anden side bog­ brugerne, som omsætter de gamle bøger (som f.eks. Shakespeares)  i  populære  travestier,  ophæver  gen­ reskel  mellem  f.eks. skønlitteratur og sagprosa, roman og memoirer, den trykte bog og de elektro­ niske  medier  og  på  denne  måde  også  demonterer adskillelsen mellem høj og lav litteratur.

Hvis dette er  rigtigt,  hvorfor  skulle en fremtidig litterær kultur så ønske at mindes de værker, som vi i dag sætter højt:  Seeberg for hans originalitet, Rif­ bjerg  for  hans  store  opfindelser,  Smærup  Sørensen for  hans  kritiske  rationalisme,  Høeck  på  grund  af digtenes enkle skønhed? Samtidens store er ikke al­ tid eftertidens udødelige. Den kanoniserede littera­ tur  fra 1700-tallet  blev  ikke  digternes,  men filosof­ fernes og samfundskritikernes værker. Selvom f.eks. Rousseaus værker spillede en mindre rolle  i samti­ dens litterære kultur, hvor boghandlernes lister over såvel officielle som forbudte  bøger  er  domineret  af religiøse skrifter,  bekendelsesskrifter,  pornografi og pamfletter,  blev  han  gennem  romantikkens  histo­ riske  konstruktion  af  Oplysningstiden  kanoniseret som berygtet og berømmet forgænger for den fran­ ske revolution. 4

Når  jeg  her  peger  på  Hans-Jørgen  Nielsens  post­ humt udgivne rejsebog Verden i stykker (I992) som et værk i vores samtidslitteratur, man måske vil komme til  at  huske,  er  det  ikke  fordi  jeg  opfatter teksten på linie  med Rousseaus Bekendelser eller  vil udnævne Hans-Jørgen Nielsen til profetisk omstyr­ ter  af vores verdensorden. Verden i stykker vil aldrig blive  kanonisk - og  slet ikke efter  det  begreb om æstetisk  storhed  og styrke,  vi anvender  i  dag. Men måske  vil Verden  i  stykker alligevel  vise  sig  betyd­ ningsfuld og stor - præcis i den forstand, at den vi­

ser en ikke-kanonisk standard for litterær værdi.

I  Hans-Jørgen  Nielsens  forfatterskab  er  teksten tilsyneladende marginal. En samling af ikke i sig selv bemærkelsesværdige  rejseessays  om  ophold  i  Kina, Los Angeles, Indien etc. Ud fra et dannelsesæstetisk ideal  må Fodboldenglen (1979)  være  forfatterskabets centrum. Mens den for tiden dominerende kanon på grund af Nielsens "rolle" i attituderelativismens for­ søg  på  at  omdirigere  modernismen  og  ud  fra  for­ melt-æstetiske værdikriterier  ville sætte  de konkre­ tistiske værker højt. Men  uagtet disse værkers betydning i samtidens lokale litterære kultur, er det dog tvivlsomt, at de vil stå stærkt i eftertidens inter­ esse.  Fra  et  mere  globalt  og  mere  løftet  historisk perspektiv og med en bredere definition af litteratur vil derimod Nielsens første bog Haiku/introduktion og 150 gendigtninger (1963)  og  altså  hans  sidste Verden  i stykker stå stærkere.

Verden og teksten er  her vid. Mens Nielsen den­ gang  søgte  at  forny  vesterlandsk  modernisme  gen­ nem et orientalsk  Haiku-krystal,  vender  han  i Ver­ den i stykker tilbage til Haiku, men er selv  modereret og på vej væk fra sig selv.  Hans-Jørgen Nielsen fin­ der  frem til  en  skrivemåde og en  intellektuel rolle, som  rækker  ud  over  modernitetens  ærke-attitude som enten æstetisk eller politisk avantgarde.

I Verden i stykker når Nielsen således ud til ny mål­ løshed. Med hans næse for vaner, sprog og mytolo­ gier  har Nielsens essays altid været klassiske kultur­ analyser i stil med Barthes og Enzensberger. Men de seneste  rejseessays  begyndende  med  den  store  jor­ domrejse fra I989 er bemærkelsesværdige ved en ny tøven  i  den  ellers  altfortærende  intellektuelles  me­ ningsmølle.  Noget  af  det  fremmede  er  helt  enkelt umuligt  at  forstå.  Der  findes  en grænse,  hvor  mål­ løsheden  erstatter  fortolkningsiveren og en  uløselig paradoksalitet  indfinder  sig,  hvorfra  verden  enten lukker sig sammen eller vider sig ud.

De bedste essays er fra rejserne i Kina. Strukture­ ret af kulturmodsætningernes uforligelighed er  'det kinesiske'  indfældet  i  Nielsens  beretninger  på  en måde,  som  bestemmes  af  uophævelige  paradokser. Eeks. i essayet, hvor han diskuterer kinesisk digt og litteratur  med  en  ven  i  thehuset  ved  flodbredden. Nielsen  bevæger sig  selv  og  læseren  sikkert  og alli­ gevel letført ind i  dette  fuglebur  af gammelmands- snak,  poesi og  gætteværk. Han fortæller om et digt af Li Po "Seng. Før. Lys. Måne. Skær", som Nielsen og vennen forsøger at nå frem til en engelsk version af,  som begge kan acceptere. Det lykkes ikke. Ikke i  første  omgang.  Kineseren  vil  have  mere  mening med, flere ord i den engelske tekst; Nielsen vil have mindre  mening  og  færre  ord,  hvert  lånesisk  tegn skal  svare  til  et  enkelt  ord.  Uenigheden  kan  ikke overkommes  uden videre.  Indtil  Nielsen  læser  det endelige kompromisforslag op på dansk. Da forstår låneseren alt,  og  de omfavner hinanden. Rytme og meter  åbner  verden  igen,  lige  før  forståelsen  ville have lukket den. I flere essays genfindes dette punkt, hvor en verden pludselig åbner sig på et sted,  hvor den  forekommer at  være  allermest lukket. Nielsen stilles over for ting og fi gur er,  som han ikke forstår og ikke kan lide. Mistroen løftes til side,  men ikke ved at blive fortolket og forklaret. Den erstattes der­ imod  af,  hvad  man  kan  kalde  for  'fordommens friskhed'. Med denne vending insisterer Nielsen på at se tingene  på  sin  egen måde.  Han befrier  sig  for forståelsesb yr den  i  afstanden mellem  buddhistisk religion  og  kristen-vesterlandsk tradition ved  at skubbe sine egne  briller ned på næsen.

De enkelte rejseessays i Verden i stykker tematise­ rer verdens ituhed som enten en åbning,  "Verden er vid",  konkluderer han i flere af teksterne, eller som en lukken af i målløshed og angst,  f.  eks. Benares, eller  som  et  bevægelsesmønster  af  kalejdoskopisk uendelighed,  som  i  Kina.  Men  teksterne  er  også genremæssigt målløse,  de repræsenterer mange for­ skellige stilarter. I "Tre gange tre i Tian Tian" er sti­ len  regelret,  klassicistisk  fremstillet;  detaljemættet, tæt, overskuelig og raffineret som den struktur af ki­ nesiske æsker, han beskriver. Og i bogens bedste es­ say "De titusind syn langs LiJang" smelter Nielsens beskrivelser af landskabet ved Li  Jang,  hans reflek­ sioner  over  kinesisk  æstetik  med  udgangspunkt  i landskabsarkitektur  og  malerierne  og  digtene  om landskabet sammen i tekstens på en gang konkrete og let slørede  stil.  ,,Det  langsomme syn af de titu­ sind ting, virker ordnende på de foregående indtryk. Som  en  slags  udløsende  kulmination,  der  allerede begyndte at gå i skred ved det første syn aftenen før, men nu folder sig helt ud. ,,Floden danner et grønt silkeskærf/  bjergene  er  som  blå  hårnåle  af  jade", skrev  den  store  Tang-poet,  Han Yu,  om dette sted for  mere  end  tusind  år  siden.  Sådan  er  det  også  i dag."

Hans-Jørgen Nielsen har her blik for både det an­ det  i  det  fremmede  og  for  sig  selv  som en anden i oplevelsen heraf. Men i fornemmelsen for alle disse forskelle,  som  rejsen  og  essayet  er  en  afsøgning  af, er  Nielsen  dog  mest  original  og  spændende,  hvor han benægter forskellene. I modsætning til den tid­ ligere  litterært-intellektuelles  rejsehumanisme,  som hos Johs.  V. Jensen  eller  Thorkild  Hansen,  og  for­ skellig  fra eksotismen  og  den  forenklende  kritik  af etnocentrismen,  som  mange  af  Nielsens  politiske venner stod for i  So'erne,  er Nielsens  bedste bidrag således tættere på  sandheden.  Nielsen  undgår hier­ arkiet,  som den humanistiske tolerance sætter mel­ lem  hjemlighed  og  barbari,  mellem  modernitet  og primitivitet,  og  han  undgår  dette  hierarkis  omven­ ding  i  eksotismens  forherligelse  af  det  fremmede. Han er i stand til, når han er bedst, at trække en cir­ kel  af  sitrende  koncentration  omkring  det  konkret sansede og  sansningen,  som den  bestemmes  af den medbragte 'bagage', og hermed danne et eksklusivt felt,  man godt kan kalde for  "personligt",  men i en ny og umoderne kontekst.

Det er ikke bogens genre, essayets og sagprosaens, der  i  sig  selv  udmærker  den.  Hans-Jørgen Nielsens næstsidste  bog Den .fraktale  boogie om Den  nye  Vi­ denskabs holistiske paradi gm e er formentlig og med rette  glemt - netop  fordi  denne  bog  mere end no­ gen anden søgte at gribe samtidskulturens tendens i struben. Verden i stykker er  i sammenligning hermed uaktuel,  uprætentiøs  og  langt  ude.  Og  længst  ude også  ude  af  trit  med  både tid  og  sted  i  det  såkaldt ,,Moderne".  Mens  en  kanonisering  efter  formelt­ æstetiske kriterier ville skubbe bogen ud i glemslen, er det netop disse utidige træk, der gør værket værd at huske for en umoderne eftertid.  Og set på denne måde er  bøger  som Verden i stykker umonumentale påmindelser om eller  indvarslinger af litterære  vær­ dikriterier,  som  ikke  styres  af  eller  udmøntes  i  en æstetisk  kanon.  Bogen  vil  aldrig  blive  frygtind gy ­ dende  eller  hellig, dens  styrke  skyldes  ikke  util- gængelighed, men dens uhellige,  åbne verdensmæs­ sighed.

## 3.

Begæret efter kanon står ikke i modsætning til litte­ raturhistoriesskrivningens  klassiske  projekt,  men  er dets sidste desperate version. Begæret efter kanon forstået som indviede tekster i en eksklusiv række er  måske blot  en  sidste  rest af  en  udmattet epokes trang til at ordne fortiden igennem temporale gitter­ værker, kronologisk ordnede sekvenser af klassikere. Kulten om kanon og litteraturhistorieskrivningen er fælles om at  hylde  kongerækkens metode.

Især  inden  for  billedkunsten kan  man ikke  læn­ gere tale om et afgrænset æstetisk  område.  Feltet er generelt kendetegnet af  krydsninger mellem antro­ pologiske,  naturvidenskabelige,  tekniske,  pragmati­ ske og rituelle praksisser,  og der findes ikke længere 'mesterværksbegivenheder',  som  en kongerække  af forbilleder kan rettes til efter.  Hvis den samme ten­ dens  indfinder  sig  i  litteraturens  kultur,  vil  kanon­ kult  og  litteraturhistorisk  omsorg  for fortiden kon­ vergere i  en  og  samme  skikkelse,  nemlig  samleren, hvormed også høj/lav-dikotomien og modsæt­ ningen mellem "maksinialisme" og  "mininialisme" i historieskrivningen vil forsvinde.

Samlerens perspektiv  er spatielt,  og  han behøver ikke tidens målestok til at ordne sine ting.  Inviterer han publikum og andre curiosi ind i sit hus for at be­ undre  samlingen,  er  bog-objekterne  her  ikke  feti­ cher,  fordi de vækker æstetisk fryd eller rædsel i de­ res ubeskrivelige, sublime utilgængelighed. Bøgerne kan være feticher,  fordi  deres skalaforhold er over­ raskende,  fordi  de  flyder  over  med kundskab  eller giver  anledning  til  akkurate  fortællinger  om,  hvor de kommer fra. I denne drøm står Darwin på niveau med  Goethe, men  selv disse  er  ikke udødelige blandt Store Bøger.  ,,Rækken" er endeløs, uden se­ kvens af forbilleder,  epigoner og efterkommere. Og Bøger vil kunne feticheres, ikke kun fordi eksperten værner om deres utilgængelighed, men fordi amatø­ rerne  samler  på  dem,  d yr ker  dem  og  bruger  dem, fordi  de  giver noget værdifuldt fra sig,  noget umis­ kendeligt "bookish".

## Noter

1. Johan  Fjord Jensen:  "Historietabet.  Fra  maksimalisme til minimalisme i danskfaget" i Kritik nr. n5  r995
2. Barbara  Herrnstein  Srnith: The  Contingencies  of Value, r988
3. Frank  Kermode:  ,,Historie  og  værdi"  i Passage nr.  8, r990
4. Robert Darnton: The Forbidden Best-Sellers of  Pre-Revo­ lutionary France, r995

JENS SMÆRUP SØRENSEN

Uddrag af bibliotekernes indkøb i  1989 (forfatter, titel,  antal indkøbte eksemplarer): Martha  Christensen Manden,  som ville ingen ondt (r.773), Johannes Møllehave Holger Danskes  Vej 60 (r.300),  Knud Erik Pedersen ljjederhammen (r.205),  Ib Michael Kilroy Kilroy (r.196),  Cecil  Bødker Vandgården (r .ro5),  Tage  Skou-Hansen Det  andet  slag (954), Knud Sørensen Historier  fra engang (716),  Sven Holm En ufrivillig  ømhed (593), Claes Johansen Smuk er døden,  som I  fik (582), Jens Smærup Sørensen Katastrofe (581), Knud Holst Katrines hus (552), fortsættes ...