Bagdad i København
Forfattere: Martin Zerlang
Tidsskrift: kok (1996-10-08)

Martin Zevlang

## Bagdad i Kobenhavn

Om modernisering i orientalske gevandter

## Dansk på  4sterlandsk

I et tidehverv, på tzrsklen til den moderne tidsalder, åbnede forlystelseshaven Tivoli i Kobenhavn. Det skete i 1843  på det voldterrzn, der omgav Kobenhavn, og både tiden og stedet er vzrd at bemzrke. Politisk var de liberale og demokratiske krzfter på vej til at bryde Enevzldens magtmonopol, og Økonomisk og fysisk var Kgbenhavns borgere på vej til at bryde de voldanlzg, der spzrrede den stadig mere tztbefolkede by inde i et stadig mere snzrende greb. Det kan lyde overdrevet om et forlystelsesetablissement  med gynger og karruseller, men Tivoli blev et vendepunkt i dansk kultur.'

En gammel historie vil vide, at Tivolis grundlzgger, Georg Carstensen, sggte at vinde den enevzldige konge Christian VIII for sine planer ved at henvise til, at når folket morer sig, politiserer det ikke. Siden 1830erne var der kommet stadig mere pres på Enevoldskongen. Han havde svaret på presset med de majestztiske ord »Vi alene vide!«, men kun fem år efter Tivolis åbning måtte han indkalde en grundlovgivende forsamling. I denne situation måtte de nationalliberale politikere opfatte Tivoli som en manovre, der skulle aflede befolkningens engagement i den politiske kamp, og selv sutsjebanen så de sig vrede på, idet de så denne russiske »Forn~ielses-Indretning&lt;cj2 der var blevet importeret til Vesteuropa af Napoleons soldater, som et symbol på den politiske reaktion med centrum i det storrussiske zar-domme. Men sp~rgsmålet er, om ikke denne forlystelseshave i h ~ j e r e grad end politiske brandtaler fremmede en moderne, liberal, demokratisk kultur. I hvert fald opnåede Tivoli straks en forbloffende popularitet, og både danske og udenlandske iagttagere beskrev det liv, der udfoldedes i haven, som indbegrebet af dansk kultur, vel at mzrke demokratisk dansk kultur. Endnu hundrede år senere, i 1944, bekrzftedes Tivolis nationale betydning, da den tyske beszttelsesmagt som gengzld for sabotager og strejkebevzgelse valgte at bombe Tivolis hovedkvarter, hvor i ~vrigt også Tivolis arkiver befandt sig.Tivoli var blevet selve billedet p&amp; de forventninger, der knyttede sig til udviklingen af det moderne Danmark siden 1840erne.

Det forunderlige ved dette billede på danskhed er, at det var indhyllet i ori--rummede Tivoli henvisninger til Orienten. Det er denne danske orientalisme og dens forhold til moderniseringsprocesserne, der er emnet for de folgende

entalske gevandter. I alle henseender -arkitektonisk, musikalsk, litterzrt sider.

## Et rids af den historiske baggrund

Det 19. århundrede begyndte dårligt for danskerne. Alt var ellers lagt til rette for det, man kaldte »florissante« tider. Uden at vzre i forreste rzkke blandt verdensmagterne havde Danmark i det 18. århundrede markeret sig blandt de nationer, man måtte regne med, og Kobenhavn var blevet centrum for transithandelen mellem 0sters~området og de oversoiske markeder.4  Neutralitetspolitikken havde gavnet den danske fjernhandel under de store krige i århundredets anden halvdel -Den store Kolonikrig  1755-63 og Den amerikanske Uafhzngighedskrig 1776-83 -og som et kontant udtryk for de gode tider måtte Kgbenhavns Havn udvides for at skaffe plads til den voksende handelsflåde.%andelen  på Vestindien, som var blevet dansk koloni i 1754, tog et mzgtigt opsving, og i slutningen af århundredet regnede man med 40 kobenhavnske skibe i stadig fart på Kina og O~tindien.~ Aristokratiet begyndte at dyrke kineserier og indrettede kinesiske lysthuse i deres parker, men som det skildres i P.A. Heibergs Chinafarerne (1792) promenerede også de hjemvendte matroser i eksotiske klzdedragter på de kobenhavnske gader. Selv i en fjern przstegård, i Torkildstrup, dyrkedes Kina. B.S. Ingemann, hvis morbror havde vzret »Chinafarer«, fortzller i sin Levnetsbog (1862), at hans »Grandmamas« vzrelser var så fulde af kinesiske ting, at man folte, at når man »kom indenfor det hemmelighedsfulde Dortzppe og betraadte det spraglede, var man i Chir~a&lt;&lt;.~

Som i tidens utopiske »statsromaner«, således var også i virkeligheden Kina, Persien og Orienten i det hele taget blevet et andet ord for det gode samfund, en model for det fremtidige Danmark. Den kosmopolitiske elite i KØbenhavn begyndte at dyrke forestillingen om en humanitet, der omfattede både eksotiske »vilde«, hjemlige bonder og undertrykte slaver. Fra 1780erne gennemfortes et vzldigt reformvzrk inden for landbruget, som oploste det feudale med et betydeligt indslag af selv-

system til fordel for et kapitalistisk system -stzndige gårdejere. Alt tegnede lyst -men så begyndte tilbageslagene.. .

I 1795 nedbrzndte store dele af Kobenhavn. Det stimulerede ganske vist den ~konomiske ud~ikling,~ men sendte alligevel chokb~lger gennem befolkningen. I 1799 udloste den frie debat, der også var begyndt at omfatte kritik af det enevzldige, politiske system, et »Trykkefrihedscirkulzre&lt;&lt;, der betod en voldsom begrænsning af trykkefriheden. Selv om Napoleonskrigene umiddelbart var til fordel for dansk handel, så skabte den danske politik store fjender. I år 1800  fortes der i London en voldsom kampagne mod den danske handelsstand,g  og året efter, i 1801,  skred englznderne fra ord til handling: Alle danske skibe i engelske havne beslaglagdes, alle de vestindiske kolonier besattes, og den engelske flåde sendtes til Danmark, hvor det kom til »Slaget på Rheden«. Umiddelbart formåede disse begivenheder dog ikke at stoppe opgangstiderne, men i længden var det ikke muligt for Danmark at opretholde den neutralitet, som havde muliggjort handelsflådens man~vrefrihed. Der måtte vzlges side, og kronprins Frederik, den senere Frederik VI, valgte efter det engelske overfald i 1801 at folge Napoleon, et uklogt valg som uundgåeligt forte til krig med England i 1807:  Igen kom den engelske flåde til Kobenhavn, den indledte et terrorbombardement, der forvandlede store dele af Kobenhavn til en rygende ruinhob, og derefter beslaglagde den hele den stolte danske handelsflåde, ialt 1400  handelsskibe.lo Det ulykkelige forbund med Napoleon resulterede i et skifte fra en udadvendt og ekspansiv kultur til en indadvendt og repressiv kultur. Danmark blev mindre, da det ved freden i Kiel i 18  14 mistede Norge, og forventningerne blev også mindre, ikke mindst efter den såkaldte Statsbankerot  i 1813  hvor en drastisk pengereform reducerede formuer til en sjettedel. Et par voldsomme fzngselsopr~r i årene 18  15-17  og den såkaldte Jodefejde i 1819  var symptomer på desperationen; pietiske vzkkelsesbevzgelser blandt de bonder, husm ~ n d og landhåndvzerkere,  der jo maxkede den internationale landbrugskrise efter Napoleonskrigene,  blev m ~ d t med boder og fzngselsstraffe; og det fØrste -og eneste -artikulerede opror mod Enevzlden forskaffede dets ophavsmand, akademikeren Jacob Jacobsen Dampe, 20 års fzngsel på den fjerneste @  i kongeriget; der var i virkeligheden tale om tilstande, der kunne minde om en politistat, og endnu i 1830erne,  hvor der blevet givet mere spillerum for offentlig debat, bl.a. i forbindelse med en ny politisk institution, de »rådgivende stznderforsamlinger«, var det fast praksis, at offentlige og undertiden også private moder blev overvåget af politispioner. En ven af Dampe, den oppositionelle journalist A.P. Liunge, sammenfattede i 1841 i en artikel sit billede af det forudgående kvarte århundrede:

»Nogen egentlig liberalistisk Fraction af Folket existerede her i Danmark nzppe i de forste Aar efter Kielerfreden i 1814. (.  .  .) Paa Misfornoielse manglede det ikke, men den ytrede sig kun i private Samtaler (.  .  .) Pressen var aldeles tam; vi havde dengang ingen selvstzndig Journalpresse, og de faa frie Ytringer, der vilde give sig Luft, kvaltes i Fod- selen (.  . .) Boder, Omkostninger og livsvarig Censur var et Skrzrnmebillede, som kun saare faa vovede at trzde dristigt under Ojnene«.ll I K~benhavn var undertrykkelsen og selvundertrykkelsen så meget desto stzrkere, fordi byen var kongelig residensstad, og op mod en tredjedel af byens befolkning, der mellem  1800 og 1850 voksede fra 100.000 til  150.000, var mere eller mindre direkte i kongens sold. Hoffet, embedsmzndene, soldaterne og et stort kontingent af tjenestefolk kunne takke kongen for deres levebrod -og bed selvfglgelig ikke af den hånd, der bespiste dem. Selv om Frederik den Sjette efter 1808 gav afkald på retten og pligten til personligt at våge over byens nggler, når byportene var låset af for natten, så herskede der en usvzkket patriarkalsk, fortrykt-fortrolig stemning over byen.12

Der udkrystalliserede  sig efterhånden et billede af gennemsnitsdanskeren, »Hr. Sorensen«, hvis symbol var den nathue, han kunne trzkke ned over hovedet, og de forfattere, som ikke turde eller ville kritisere tingenes tilstand, hyldede i stedet storheden i det små.  I »Den florisante Handelsperiode« kunne man nzppe have forestillet sig en hyldest til lidenheden, men ombord på en kinafarer, hvor han havde taget hyre som skibsprzst, skrev Poul Martin Moller (1794-1838) i 1820 den m~nsterdannende fzdrelandssang med det gentagne vers: »Danmark er et lidet, fattigt Land« -et vers som lzgges i munden på »@stens  atlaskklzdte rige Mand«, men som digterjeget vender til noget positivt ved tanken om den flittige bonde, det frodige grzs, den s k ~ n n e natur og det »sorte, danske Br@d«.

N.F.S. Grundtvig (1783-1872), der satte sit przg på dansk kultur både som poet, przst, pzdagog og politiker, gjorde på samme måde lidenheden til en szrlig form for storhed med sin lovsang til det »jzvne« liv og den »spzdlemmede« danske folkekarakter. Men lidenheden kunne ikke undgå at antage klaustrofobisk karakter. Den fØrste halvdel af  1800-tallet er den dansk kult~irs »Guldalder«, men guldalder-forfatterne  reagerede mod den bornerte kultur: En andegård, skrev H.C. Andersen (1  805-75), mens SØren Kierkegaard (1  8  13-55) Ømmede sig over positionen som »Genie i en KjØbstad«. En indeklemt kultur, endda bogstaveligt indeklemt mellem de volde, hvis

et indeklemt K~benhavn, sl~jfning f ~ r s t påbegyndtes i 1867.

## Urbanitet og dannelse

Ved århundredets begyndelse formulerede digteren Schack Staffeldt (17691826) en uforbeholden kzrlighedserklzring til byens forfinede og åbne kultur: »Stedse elskede jeg Urbaniteten, som snoer / Smagens nette Acanth om Sam- fundets grundende Stotter«. Men realiteten var, at alle tillob til et friere og mere smidigt kulturliv blev modt med en kraftig reaktion. Siden århundredskiftet havde man haft en voldsom debat om folkets »forlystelsessyge« med fremsættelse af forslag om censur mod gadeviserne, et balpoliti, der kunne tojle den nye fascination af valsen, og strammere  restriktioner over for det for- lystelsesstrog, der var ved at udvikle sig fra Vesterport til Frederiksberg.

I tidsskriftet Denflyvende Post skrev tidens forende smagsdommer, forfatteren Johan Ludvig Heiberg (1791-1860), under pseudonymet »Urbanus«, »Om den i det offentlige Liv herskende Tone«, og det er slående, at han på én gang distancerer sig fra den nrermest skamfulde tilbageholdenhed, som tidligere havde præget al offentlig fremtrzden, og fra den groft anmassende omgangsform, som efter hans mening dominerede det spirende offentlige forlystelsesliv  på konditorier  og i teatre. Han konstaterer, at »det ansees ikke længere for en Skam at freqventere Caffehuse,  Conditorier  og Restaurationer«, og noterer, at den skamlose optræden synes at være en reaktion på alle krav om tilbageholdenhed:  »I Sandhed, naar man seer Folk paa offentlige Steder, da skulde man troe, at de havde foresat sig, her ret at holde sig skadeslose for den Tvang, som de i det private Liv maae underkaste sig«. Han definerer kaffehusene m.v. som »Surrogater for den Behagelighed, det huuslige Liv frembyder«, men indrommer samtidig, under henvisning til Paris, at da folk, heriblandt »den studerende, commercerende og industrielle Ungdom«, har fået flere penge mellem hznderne, og da desuden tidens »store politiske Interesser (.  . .) gjore de offentlige Steder til et Slags Forum«, er der kun en losning på problemet: At bidrage til at forbedre den offentlige tone, at fremstille principperne for en moderne urban kultur.13

Det urbane menneske er pr. definition omgzngeligt og formår at omstille sig hurtigt og smidigt i omgangen med mange forskellige mennesker. Den mentale smidighed forudsztter imidlertid en stzrk selvkontrol. Det er ikke de andres overvågende blikke, men denne enkelte selv, der skal trække grrensen. I det gamle Kobenhavn var der endnu ingen basis for en sådan urbanitet. »Et ubedrageligt Ravnekrogstrzk«14 var spadsereturene, hvor byens  spids- og småborgere på bestemte steder og tidspunkter monstrede og målte hinanden. Kun hjemme, hvor temaskinen snurrede, kunne man fole sig fri. Igen og igen bemærkede datidens kommentatorer,  at omgangstonen  var stiv. Man blandede sig ikke med folk uden for sin egen stand. »Blandet Selskab var et Ukvemsord«I5,  og heller ikke konnene blandedes i det offentlige liv. I politikeren Orla Lehmanns (1810-70) Efterladte Skrifter finder man en lrengere beskrivelse af 1830ernes sparsomme offentlige forlystelser, iszr de halvmorke konditorier, knejperne og danseboderne, og det hele sammenfattes i konstateringen af, at »hvor smaat alt dette end er, saa hgrer det dog med til Billedet af det davæ- rende Kj~benhavn, og alt hvad der horte til det offentlige Liv kan sammenfattes i det ene ord: det var smaat og kjedeligt«.16

Niels Volkersen (1820-93), der senere gjorde karriere som Tivolis forste Pjerrot, skrev i 1842  i Politivennen artiklen »Betragtninger over mine Landsmænds Maade at nyde Forlystelser  pas«, hvor han konstaterer, at der trods det pludselige gennembrud for offentlige forlystelser,  bl.a. udstillinger, bazarer, et kaffehus, en italiensk opera, bladet Figaros szsonfester samt endelig »den glædelige Udsigt til stadige Tivoli-Forlystelser«,  omkring 1840  stadig er langt igen til en fri, offentlig kultur:

»Men paa den anden Side paatrznger sig meget snart den Betragtning, at vi hertillands endnu ere langt fra at vzre vante til at nyde disse og andre offentlige Forlystelser.  Ja, det tager sig virkelig stundom  helt latterligt  ud at se Folk deltage i offentlige Forlystelser. Gaae engang op på Kehlets Kaffehus. Er det ikke som om de Fleste vare grebne af en overvzttes Frygt for at prostituere sig og vzkke Skandale? Man ser Fleerheden af de Bes~gende sidde der og nyde deres Forfriskninger med en Alvor, en til Angst grznsende Tilbageholdenhed, som om de betraadte en Afvej, som var det noget galt, de havde for, som folte de Samvittighedsnag  derved eller i hvert fald onskede det gjorte Skridt ugjort«.I7

Volkersen forklarede selv dette nzrmest agorafobiske ubehag ved det offentlige liv som resultat »af en indgroet Vane til at afsondre sig i smaa og trange Kredse, en total Uvanthed med at bevzge sig i storre offentlige Forsamlinger, en utidig og ubetimelig Frygt for at nzrme sig i storre offentlige Forsamlinger«. Og i bladet Tivoli-Avis, som udkom 1844-46, kunne man helt i forlzngelse af  den kommende Pierrot lzse folgende signalement af danskerne:

»Der kan ikke godt tznkes noget mere suurmulende og vrippent Folkeslag, end vi Danske ere. Vi tor hverken lee eller græde, gaae eller staae, ride eller k j ~ r e , uden at vi f ~ r s t paa det omhyggeligste maae overveie, om dette eller hint ogsaa kan passe sig, om det virkelig kan gaae an. Den naturlige Folelse, vor egen Tilboielighed, har kun meget lidt Herredomme over os, Alting skal indknibes i Convenientsens Snoreliv, den uskyldigste Glzde eller Tidsfordriv skal forst undersoges med en Passer og veies paa den fineste Guldvægt«.

I  Tivoli-Avis kunne den interesserede  lzser finde artikler om »Kunsten at more sig« og »Kunsten at hore Musik«, kommentarer om de »offentlige Sevzrdighedersc gunstige virkning på den folkelige dannelse, og skildringer af en pariser-dandys morgentoilette. Der var behov for en kulturrevolution, og de nye forlystelsesetablissementer skulle tjene som Øveplads for denne. Da der i 1840 åbnedes et kaffehus i Erichsens Palæ på Kongens Nytorv, priste det satiriske blad Cors~ren'~dette som et varsel om »en Forsvinden af hin »kleinstadtische~ Tone, hvorved en strzng Skranke szttes for en mere ugenert og dog sommelig Sammenblanding af alle Stænder og begge Kon«.I9  Og da Tivoli åbnede den 15.  august 1843,  blev der åbnet  en lille storstad, hvor kobenhavnere kunne opove fzrdigheder i at omgås fremmede og fzrdes offentligt.

Denne urbanitet blev oplevet som noget fremmedartet -og det er formentlig her, man finder grunden til, at man ved indovelsen af urbanitet helst forklzdte sig som orientaler. Derfor blev det den eksotiske forlystelseshave Tivoli, der blev den vigtigste lzreanstalt for moderne omgangsformer,  og det var netop i Tivoli-Avis, at man kunne erkyndige sig om »Kunsten at more sig«, »Kunsten at hØre Musik« og tilsvarende kunstarter. For den l~renemme gav Tivoli -som det fremgår af Tivoli  Avis (30.7.1844) -mulighed for at realisere sig selv, ovenikgbet fra morgenstunden, i orientalsk luksus med mokka-kaffe mv.:

»Du behover ikke at vzre i Forlegenhed. De gjzstvenlige Divaner modtage dig gjerne med aabne Arme og du behover kun befale, saa staaer din Yndlingsdrik dampende for Dig. Men nei! Du foretrzkker at nyde den i det Frie, den muhammedanske Drik skal indsuges paa zgte muhammedansk Viis til fulde Drag af Tobakspiben.. .«

## K~benhavn

## og fremskridtet

Det lille u p r ~ t e n t i ~ s e blad, Tivoli-Avis var taleror for det etablissement, som i 1843  var blevet åbnet efter, at den militzre guverngr havde »lukket Bastionen op« og dermed losnet for hele byens »snØrliv«,  de volde og grave der omgav Kobenhavn. I Tivoli-Avis kunne man også, den 20.7.1844,  lzse om Tivoli som en ny  stad, der var dukket op på kanten til det gamle Kobenhavn:

»Paa den nord~stligste Side af Sjzlland i Nzrheden af Danmarks Hovedstad, ligger den lille Stad Tivoli, anlagt i Christian VIIIs fjerde Regeringsaar, ved Kallebodstrand. Det er en smuk og regelmæssig Stad, med mange ypperlige Anlzg og interessante offentlige Bygninger. (.  . .) Staden er omgivet af Volde og Grave og har en vid Udsigt til Amager og Frederiksberg, ligesom man i al Mag der kan staae og see, hvad Klokken er paa Taarnuhrene i Ki@benhavn«.

,

Den selvironiske tone kan ikke skjule, at artiklens forfatter meget vel har gje for Tivolis szrkende: At forlystelseshaven var en lille mgnsterby, en by-i-byen, en by der som det gamle Kgbenhavn var omgivet af volde og grave, men som samtidig som det kommende Kgbenhavn strzbte efter åbenhed og vide

1  Tivoli kunne man se »tidens tegn«, og ikke kun på tårn-urene.

Allerede gennem sin placering var Tivoli et varsel om nye tider. Siden Middelalderen havde Kgbenhavn vzret omgivet af volde og grave, og siden Enevoldsmagtens etablering i 1600-tallet  var Kgbenhavn blevet et synligt billede på krigskunstens h ~ j e stade med et system af volde og grave, der formede byen til en cirkel, hvorfra bastionernes polygoner skØd sig ud i det omgivende land. Hele anlzgget er blevet sammenlignet med kzrlige forzldres arme, der holdt sammen på alle,21 men ved indgangen til 1840erne var byen blevet så trang, at favntaget oplevedes som et kvzlertag. Da derfor militzrets guverngr »åbnede« bastionen og gav tilladelse til indretning af et Sommer-Tivoli på fzstningsterrznet, blev dette det forste skridt henimod den slojfning af voldene, som begyndte en lille menneskealder senere, i 1867.

Fzstningsterrznets form fik selvfglgelig indflydelse på forlystelseshavens form. Som man ser det på planen over det oprindelige Tivoli var udgangspunktet bastionens polygone form, og den trzbeplantede vej, der som en hovedpromenade anlagdes gennem haven, fulgte bastionens lange knzkkede linje. De udsigtspunkter, der tidligere havde haft strategisk betydning i militzr forstand, fik nu strategisk betydning i zstetisk og Økonomisk forstand. Forlystelseshavens vigtigste restauranter, de to »divaner«,  blev placeret, så de havde lange udsigtslinjer i promenadens retninger, og de f~romtalte »ypperlige« offentlige bygninger -bl.a. bazaren og koncertsalen -blev anbragt i fzstningsterrznets amfiteatralske  dals~nkninger.~~ Selv om anlzgget som helhed blev indrettet som en »oase«, en lille orientalsk drgrnrneby umiddelbart op ad det gamle Kgbenhavn, så fornemmer man i den overordnede plan en nzsten klassicistisk  dyrkelse af orden og regelmzssighed. Alle restauranterne var symmetrisk parrede omkring promenadens akse: Divan I og II, Tepavillon I og II, Buffet I og II.

I Tivoli-Avis blev Tivoli med en blanding af selvironi og alvor beskrevet som et politisk eksperiment,  et mgnstereksempel på hvordan man uden militzr magtanvendelse med civiliserede midler kunne skabe trygge rammer for @konomiske investeringer. Mens de liberale politikere i Fadrelandet, den fgrste liberale avis, fordomte Tivoli, fordi det afledte folks opmzrksomhed fra den politiske kamp, så mente Tivolis  egen avis, at Tivoli tvzrtimod kunne ses som realiseringen af drommen om en fri og selvstændig statsdannelse. I artiklen ~Geographiske Oplysninger« noteredes der med en snert til de liberale politikere, at »i politisk Henseende indtager Staden allerede en betydelig Plads«, faktisk så stor en plads, at »alle Erke-Politikere« har mere respekt for Tivoli end for Rusland; og i artiklen »Tivolis Telegraphe erklzredes det stolt:

Den  d d s t   kendte Tivoli-plan,  ternet og udgivet a f   M.sorensen i  1843.  Viser hvordan haven var indrettet i  det år.

»Man kan gjerne gaae saa langt tilbage i Tiden, som muligt, og man vil forgjzves soge et Land eller en Stat, hvor Civilisationen er skredet saa hurtigt frem, hvor et kraftfuldt indre Statsliv har udviklet sig med saa hurtige Skridt, som i »Kjobenhavns  Sommer-Tivoli«.  Neppe ere ni Maaneder henrundne, og denne Coloni, som der for kort Tid siden neppe fandtes et Spor til, har allerede hzvet sig til en verdenshistorisk Betydning. Paa et lille Territorium, neppe saa stort som et almindeligt tydsk Fyrstendomme, reiser der sig efterhaanden de meest storartede Indretninger, og uden forudgaaende Deliberationer og Debatter indfores de vigtigste Institutioner. Det kan i denne Henseende ikke blot kappes med mange store Hovedstzder, men endog foregaae disse med et godt Exempel.«

Herefter opregner artiklen nogle af de punkter, hvor Tivoli kan ses som en pioner for Fremskridtet:

»Medens man saaledes i Kj~benhavn har tilbragt en Tidlang med Forslag og Overveielser angaaende Oprettelsen af en Bazar, uden at vzre kommet et eneste Skridt videre, findes der allerede for lang Tid siden en saadan Bygning i Tivoli, opfort med orientalsk  Pragt. Medens man overalt i hele Danmark speculerer i Jernbaner, uden dog at vzere kommen synderligt videre, end til Nedszettelsen af Comiteer, der have at tage den- ne Sag under Overveielse (og uden at man vel paa mange Steder vil bringe det videre), har Tivoli alt lige fra sin forste Begyndelse sin Jernbane, der har befordret mange Tusinder, og det uden at en eneste BØrsspeculant iforveien er bleven ruineret ved Actietegningen. Medens man i det franske Deputeretkammer gjØr et uhyre Vzsen af Patronatsretten over en lille 0 i Oceanet og medens det over denne Gjenstand kommer til idelige Rivninger imellem tvende europziske Stormagter, har Tivoli uden Trudsler eller Svzrdslag, uden diplomatiske Sendelser eller parlamentariske Forhandlinger erobret sig en lille 0 i sin umiddelbare Nzrhed og sat den i Forbindelse med sit eget Territorium, og derved erhvervet sig en ny og indbringende Nzringskilde. Kort Tivoli har i den korte Tid, det har existeret, udviklet en saa forbausende Kraft og Selvstzndighed i alle mulige Retninger, at dets Anerkjendelse iblandt de civiliserede Staters Rzkke ikke kan vzre fjern.«

Fra 1848 var det ikke kun i Tivoli, man kunne opleve den »frihed«, som alle talte om i 1840erne. I 1848 f ~ r t e det stzrke politiske pres til, at der blev givet 1Øfte om en liberal forfatning, og med junigrundloven  af  1849 overgik Danmark fra Enevoldsstyre til demokrati. Men ligesom Tivoli på det Økonomiske område banede vejen for »Fremskridtet«,  udfgrte det også en pionergerning på det ~konomiske område. I 1840erne  blev Danmark grebet af en veritabel mani for oprettelse af aktieselskaber, og et af de aktieselskaber, som overlevede den maniske periode, var netop Tivoli. I »Status for Actieselskabet for KjØbenhavns Sommer-Tivoli« bestemmes Tivolis formål som det, udover at »forskaffe Publicum en billig, bequem og behagelig Forlystelse«, at »aabne en Erhvervskilde for Handlende og Industridrivende«.

I landet som helhed var der endnu ikke åbnet op for fri konkurrence. Det skete fØrst med loven om n~ringsfrihed af  1857. Men i Tivoli blev der allerede fra 1843 lejlighed til at eksperimentere med en Økonomi, der hvilede på liberalismens grundsztninger. Hvor torvehandel endnu var det almindeligste, indrettede Tivoli som noget helt nyt en bazar med 30 specialforretninger for industri- og luksusvarer, bl.a. to tobaksforretninger, to konditorier, et daguerreotypi-atelier, et bogtrykkeri, et kunst- og industrimagasin, en handskebutik, en skopudserbutik (kaldet et »cabinet de cirage«), et udsalg af kunstgenstande forarbejdet af franske galejslaver  m.v. Tivoli-Avis, hvor de besogende de forste år kunne lzse om alle disse tilbud, var selv et eksempel på denne modernitet. En svensk iagttager, Oskar Patrick Sturzenbecker (l81  1-69), skrev i rejsebogen Hinsian Sundet (1  846):

»Til det mest kuriose af det, man finder i bazaren, horer (..) et lille -bogtrykkeri, hvorfra den såkaldte »Tivoli-Avisen« udgives hver aften. (.  . .) Den har (.  .  .) en god afsztning,  hvad der ikke mindst bidrager hertil er, at man har lov til at gå ind i trykkeriet og selv tage bladet aldeles frisk og vaad  fra pressen. Dette  er  for de fleste  noget  splinternyt  og  pikant.. .«."

Med industriens indtog fulgte også teknikkens indtog, og når man tznker på, at der ved Tivolis grundlzggelse kun fandtes omkring 15 kobenhavnske virksomheder, der brugte dampkraft, og at disse virksomheder endda blev heftigt modarbejdet, fordi de stojede, svinede og tog arbejdet fra folk, forstår man, at der har vzret et strejf af science fiction over Tivolis dampdrevne forlystelser, f.eks. den Damp-Carousselbane, som H.C. Lumbye viede en af  sine tidlige kompositioner. Også daguerreotypi-atelieret,  den elektriske  jernbane og introduktionen af velocipeden vidner om, at man kunne vente sig fremtidssyner under sin promenade i Tivoli, en promenade der kunne strzkke sig til ud på natten, fordi Tivoli med sine tusindvis af orientalske gaslamper ophzngt i trzerne foregreb den moderne bys erobring af natten.

Et sidste udtryk for Tivoli som stedet, hvor man kunne få en forsmag på fremtiden, er publikum selv, det moderne massepublikum. I det forste år var Tivoli på alles lzber, og alle var tilsyneladende  i Tivoli. I anlednidg af Tivolis 25-års  jubilzum skrev Cabiro en foljeton, hvor han opgjorde tallene således: »I  den ene Halvdel af August Maaned, fra Aabningsdagen til forste September, var Tivoli bes~gt af  57.731 Mennesker, i September var der 105.481 Besogende«, hvilket sidste tal naermede sig tallet for Kobenhavns samlede bef ~ l k n i n g . ~ ~ I den forste hele szson i 1844 nåede det samlede antal bes~gende op på 372.237, dvs. tre gange Kobenhavns indbyggerantal. Og da det daglige antal bes~gende i anledning af slesvigernes  besog i 1865 og 1866 nåede op på 22.000, var det jo ensbetydende med, at hver sjette kØbenhavner var i Tivoli. Men det var selvfolgelig ikke kun kobenhavnere.  Tivoli blev fra starten lanceret som turistattraktion,  og kun få år efter åbningen kom de f~rste svenske, engelske og franske rejsebogs-skildringer  af »haven«,  der retteligt burde omtales som en by, fordi den kunne huse en moderne storbys menneskemasser. I Tivoli kunne man bevzege sig rundt som en eventyrprins, der nyder sit inkognito.

## Aladdins-drømme

I litteraturen  om Tivoli indtager en figur fra Tusind og én Nat en fremtrzdende plads, eventyrprinsen Aladdin. Da Tivoli blev grundlagt, havde Aladdin alle- rede erobret scenen i den danske litteratur. Det begyndte i romantikkens gennembrudsår, da Adam Gottlob Oehlenschlager (1  779-  1850) i 1805 med Aladdin eller den  forunderlige  Lampe skabte denne figur, som kom til at Øve en mzgtig tiltrzkning på disse »surmulende« danskeres d r ~ m om et andet liv. Georg Brandes (1842-1927) beskrev senere Aladdin som en »Indgangsskikkelse til hele Danmarks Aandsliv i dette Aarhundrede« og sammenlignede Aladdin med »en gigantisk Fyrtaarnsstatue, der belyser IndlØbet til en Havn&lt;&lt;.2" Digtere, malere, komponister, koreografer, kort sagt reprzsentanter for alle kunstarter bidrog til at folde de orientalske Aladdins-dr~rnrne ud for Øjnene og Ørerne af det danske publikum.

Aladdin var den lille mand, der viste sig at vzre lykkens yndling, den muntre naturens sØn, der viste sig at vzre i bedre pagt med livet end den vidtberejste, gennemreflekterede Noureddin. I Aladdins turban ruller appelsinerne ned, uden at han selv gØr hverken fra eller til. Som på et flyvende tzppe ophzever han den sociale tyngdelov og stiger til magt og zre  med Gulnare ved sin side.

Oehlenschlager, der var sØn af slotsforvalteren ved Frederiksberg Slot, opfattede sig selv som en Aladdin-skikkelse. H.C. Andersen, der takkede Oehlenschlager for inspiration til rejsebogen En Digters Bazar (1842), var indbegrebet af en Aladdin-skikkelse. Men den vigtigste Aladdin-skikkelse i det 19. århundrede var Georg Carstensen, Tivolis grundlzgger, og af H.c.Andersen omtalt som »et Geni«.26 Han var af en helt anden stobning end de Øvrige hjemmef~dninge i dansk kultur. Kendt som astergades mest avancerede dandy med stramme, jernbanestribede pantalons, blomstret jakke, figursyet vest, fipskzg, guldpincenez og dampende havanna-cigar stak han af mod alle dem, der var indknebet »i Convenientsens Snoreliv«. Han havde to tjenere, Lille Hans og Store Hans, og den sidste beskrev i et mindeskrift Carstensens utrolige flothed, hans natteszder, hans krav om, at der hver morgen skulle ligge nyindk ~ b t e hvide handsker klar sammen med 6 cigarer, og hans kvaler med at vzlge mellem sine hundredvis af veste. Med ham så det ud, som om Oehlenschlagers Østerlandske  fantasier kunne begynde lige om hj~rnet på 0stergade.

Georg Carstensen blev fØdt i 1812 i Algier, hvor hans far var ansat som konsulatssekretzer og senere avancerede til generalkonsul. Hans farbror var gift med en datter af Beyen af Oran. Georg Carstensen havde således de bedste forudsztninger for at bringe et frisk, Østerlandsk pust ind over Danmark, omend hans Østerlandske inspirationer nok mest stammede fra en omfattende rejseaktivitet, der bragte ham til bl.a. Nordamerika, Italien og Frankrig, hvor

han så eksempler på tidens mest fashionable forlystelses-etablissementer.

Som det entreprenante menneske, han var, forstod han at omszette sine inspirationer. Endnu f ~ r hans skolegang var ovre, begyndte han at udgive blade.

Da han som 20-årig kom ind ved militæret, redigerede han bladet Tusinde og een Nat. Udenlandsrejser bragte ham tilbage til Algier, til Frankrig og helt til USA, hvor han en tid udgav bladene The Parlour-Review og La Revue des salon, og da han efter fire års udenlandsophold kom til Kgbenhavn i slutningen af  1830erne begyndte han at udgive ret avancerede, mondæne blade som Figaro og Portefeuillen. For at skaffe abonnenter til disse blade arrangerede han nogle store udendors fester i Rosenborg Have -med fyrvzrkeri og linedans og tusindvis af orientalske lamper i t r ~ e r n e ~ ~ -og her opdagede han, at han havde fået sin egen tryllelampe i haderne: Han gned én  gang, spurgte i 1842 kongen om tilladelse til at åbne en forlystelseshave på voldterrzenet, fik tilladelsen og åbnede allerede  det fglgende år Tivoli som en ~sterlandsk dr~mmeby, en oase midt på Kobenhavns volde.

## Tivolis arkitektur

Aladdin omtaler den underjordiske hule, der stråler  af guld og ædelstene, som en smuk »Glasboutik«, og med åbningen  af Tivoli fik alle adgang til at opleve en sådan butik i virkeligheden. Koncertsalen, der ifglge en anmeldelse i Dagbladet på åbningsdagen  var »szrdeles smagfuldt dekoreret i Tyrkisk Stil«, var en glassal med kul~rte glasvinduer, der gik fra gesimsen til fodpanelet. Og selv om bazar-bygningen var i kinesisk stil, så stammede selve bazar-princippet fra den arabiske og persiske kultur. Som Tivoli-Avis (28.5.1845) skrev:

»Allerede Navnet »Bazar« har noget eget tillokkende for os; det minder os om hine vidunderlige Eventyr fra »Tusind og en Nat«, der fzngslede os i Barndommens Dage; vi tænke os strax hine Steder, hvor alle Jordens Skatte fandtes opdyngede, al den yppige, Østerlandske  Pragt, der findes skildrede i hine Fortdinger, med den mest glgdende Farvepragt.«

At arkitektur som sådan kan vzre en kilde til nydelse er også et trzk, der forbinder Aladdin med Tivoli. Selv den usentimentalt-slagfzrdige Morgiane indrommer, da Aladdin har udtrykt sin betagelse af Prinsesse Gulnares badehus, at selv om hun kun forstår sig lidt »paa Kitekturen eller, hvad den nu hedder«, så  holder også hun af  at betragte »den skignne Bygning«.

Danske og udenlandske gzster valfartede til Tivoli for at dyrke arkitekturen.28  Sturzenbecker beskrev i Hinsidan Sundet Tivoli som en fortryllet verden, iszr om aftenen når tusindvis af orientalske lamper ophzngt i trzerne loftede de lette tr~bygninger op i en anden dimension.

Allerede ved indgangen til Tivoli gav arkitekturen tydelig besked til publikum om, at de nu var på vej ind i en helt anden verden. Den forste indgangsportal, som H.C. Stilling (1815-91) havde tegnet, havde et velkendt forbillede i indgangen til Kongens Have, men da den odelagdes under et stormvejr i rejst en ny, spektakulzr portal i persisk stil kronet af en zinkkuppel og omgivet af to forsenere erstattedes den med den nuvzren-

1879, blev der -efter Vilhelm Dahlerups (1836-1907) tegninger -gyldte kiosker med logkupler. Ti år de, også meget markante portal.

Indenfor bidrog både telt-»pagoder«  og trzebygninger til at skabe den eksotiske atmosfzre. Med opforelsen af den nye bazar og den nye koncertsal, begge i 1863 -den forste med hvzelv, tårne og et halvmåneprydet spir; den anden udstyret med blå logkuppel, ti hoje minareter og arabeske ornamenter -antog det hele et stadig mere tyrkisk przg, og i Illustreret  Tidende kunne man om den nye bazar lzse:

»Det Hele er holdt i samme blide gule Tone, der vzkker glade Forestillinger ved Erindringen om Theepavillonen, Pjerrot Theatret osv., medens den orientalske Kuppel synger om Eventyrlandenes dzmrende Azurblaae«.

Tivolis forste arkitekt, H.C. Stilling,  kom i 1854  ud på en fire-årig  rejse til Onenten, som han senere beskrev i bogen Reise i Ægypten (1869). Indtrykkene herfra, som han i ~vrigt sammenlignede med et kalejdoskop, blev omsat i de ombygninger og nybygninger, som gennemfortes i Tivoli. Da han ophorte som Tivolis arkitekt, fordi han i stedet overtog embedet som Kobenhavns stadsarkitekt,  videreforte foromtalte  Vilhelm Dahlerup den eksotiske tradition, ikke mindst med det kinesiske pantomimeteater fra 1874. Og som en understregning af denne fascination af det fremmedartede opfortes ved århundredskiftet det ber~mte kinesiske tårn -som i virkeligheden er i japansk  stil.

At det 19. århundredes  ekspanderende forlystelsesindustri  iklzedte sig orientalske gevandter var netop begrundet i deres suggestive virkning. Publikum trådte ud af hverdagen, når det trådte ind i disse orientalske bygninger, der blev tidens symbol på underholdning. Ikke kun i Tivoli, men overalt rejste man disse eksotiske bygninger, tyrkiske bade, tyrkiske kafeer, tyrkiske kiosker. I Kobenhavns Zoologiske Have blev abeburet fra 1873  indrettet som et maurisk tempel, Panoptikon-bygningen fra 1881 blev indrettet med en maurisk sal, og Georg Carstensen grundlagde selv i 1857 et spektakulzert varietépalads, hvis kuppel, minareter og spir gav fuld adkomst til navnet Alhambra.

Med denne gigantiske arkitektoniske  maskerade blev alting vendt på hovedet. Det nzere, nemlig den moderne, industrialiserede hverdag, blev iscenesat som noget fjernt og fremmedggrende, mens det fjerne, nemlig Orienten, blev et monster på nzrhed og fortrolighed. Fra Tivolis to Divaner vandrede det, man kaldte »Divanstilen« ind i almindelige hjem. De polstrede, Østerlandske interi~rer fungerede som en slags beskyttelsesrum, et tztsluttende kzmpe-etui. Hjemmet blev en oase, hvor man kunne rekreere sig. I erindringsbogen Fra min Klunketid (1946) skrev Otto Rung (1874-1945):

Den nye Bazar fra 1863. H.c.stillings  perspektiviske tegning er hentet fra Illustreret Tidende, som selv var et udtryk for tidens fascination  af  det, som Theophile Gautier kaldte »de rent okulare spektakler«.

»Den tekniske Forudsztning for den yppige Stil med Plyds og Polstre var fgrst og fremmest den roterende Maskinsav og den dampdrevne Drejebznk,  men rent historisk var Divanstilen indvandret til Europa en Gang sent op i 60erne efter den store Verdensudstilling i Paris, hvor 0 rientens helt forbl~ffende Overdaadighed var blevet h~jmoderne efter Kejserinde Eugenies BesØg i Kairo ved Suez-Kanalens  Aabning. Puffen og de b l ~ d e Puder blev det 2det Kejserdommes eneste Erobring! Disse yppige Divaner, den Østerlandske Paschasmag fra et Orient, hvor Tusind og en Nats lade Odalisker havde hvilet paa myge Hynder i en Haschisch-Dr~m, hele denne mobile Harems- og Pudestil stammede vel fra Steppelandets Teltliv, hvor et Indbo i en Haandevending maatte kunne lzsses paa Kamelryg, hver Gang Karavanen @nede  fjendtlige Beduiner i det Fjerne. Nu naaede Yppigheden op til Norden som en ny Komfort for en bl~dagtig Bagdel!«29

## Pittoresk og arabesk

Otto Rung forer Divan-stilen tilbage til 1860erne,  men de orientalske fascinationer kan, som allerede nzvnt, fgres tilbage til 1700-tallet,  hvor det orientalske under forskellige former blev en del af den zstetiske teori og praksis, indtil romantik og orientalisme i 1800-tallet  nzrmest blev synonymer. Et par ord

om denne historie kan sztte Tivolis orientalisme i relief.

I 1700-tallets brydninger blev Orienten stedet for en acceptabel »smagloshed«, der gjorde det muligt at eksperimentere med den herskende smag. Hvis en bygning var i kinesisk, indisk eller tyrkisk stil, kunne man lette sin samvittighed over for den gode smag ved at skyde skylden for den zstetiske forvirring over på en fremmed kultur. Det stØrste brud på den gode smag var bruddet med idealerne om helhed og enhed. Allerede i 1730ernes introduktion af den engelske have med stier, der snoede sig mellem kinesiske lysthuse, indiske pagoder og zegyptiske obelisker, blev en ny tilbojelighed for variation og adspredelse tydelig. Ganske vist lå der i denne kuriose sideordning af allehånde stilarter også en hang til det encyklopzedisk altomfattende, men kernen i den pittoreske zstetik var overraskelsen, den slående detalje, den visuelle effekt.

De fgrste studier i det pittoreske kom i slutningen af det 18. århundrede. I 1792 udkom William Gilpins Essay on Picturesque Travel, hvor det pittoreske blev fremstillet som en szrlig zstetisk dimension, hvor alle helheder var sammensat af fragmenter, souvenirs,  der hver iszr var udvalgt for deres pittoreske karakter, dvs. billedstzrke sanseindtryk der via en selektiv og retoucherende erindring kunne indtrzde i nye konstellationer.  Og i 1793 skrev William Hodges i sin Travels in India:

»Men hvorfor skal vi kun beundre den grzske kunst og arkitektur; hvorfor skal vi lukke Øjnene for den majestztiske statelighed, dristigheden  og storslåetheden i den zegyptiske, hinduiske, mauriske og gotiske kunst, disse beundringsvzrdige  arkitektoniske vidundere; hvorfor skal vi nåkritisere og foragte dem, fordi de er mere varierede i deres former og ikke ureducerbare til de przcise regler for den grzske hytte, pro-

desl~st totype og s~jle?«~O

Den stil eller smag, som man på samme tid begyndte at kalde arabesk, stemte med sine ornamenter og sine mange, stzrke farver fint sammen med det pittoreske, og i det 19. århundrede blev de arabiske eller -mere przcist -de islamiske lande et yndet mål for »pittoreske« og »romantiske« rejser. Fra disse lande hentede man som bekendt sansepirrende og sansedovende stimulanser i form af te, kaffe, krydderier, parfumer, tobak, hashish og opium, og det er interessant at se, hvordan en tysk skribent, Joseph Friedrich Freiherr zu Racknitz, i  1796 direkte tilskrev de arabeske former en narkotiserende virkning: »Karakteren af  denne manér lader sig  bedst sammenligne med opium, som disse morgenlandets folk så hyppigt bruger&lt;&lt;.3'

De arabeske former blev fortrinsvis anvendt til bygninger med muntre formål,"  ofte deciderede forlystelsesetablissementer som »tyrkiske bade«, »tyrkiske caféer«  og senere hen kasinoer, varietéteatre o.l., så  de kunne skabe den rette stemning om de europzeere, der i deres fritid -dette nye begreb som i Danmark kommer ind i sproget omkring 1850 -dr~mte sig ind i rollen som orientalske vellystninge.

## Arabesken og andre orientalske motiver

I kunsten herskede en flerhundredårig tradition for at se Orienten som stedet for excesser i sensualisme og gr~somhed.?~ I midten af  1500-tallet opholdt kobberstikkeren Melchior Lorck (ca. 1523-ca.  1583) sig i Konstantinopel, og i hans Udsigt over tage mod Arkadioss@jlen  i Konstantinopel vil den opmzrksomme betragter opdage, at der i et af vinduerne er afbildet et samleje. Den kristne ford~mmelse, der kommer til udtryk i en sådan detalje, aflgstes i slutningen af  1600-tallet af en stØrre fascination, og fra midten af  1700-tallet bliver kineserier og tyrkerier almindelige  i alle former for udsmykning. Det store gennembrud for den billedkunstneriske orientalisme kom imidlertid fØrst i 1800-tallet, hvor iszr Martinus R~rbye (1803-48) og Niels Simonsen (180785) dyrkede motiver hentet fra deres rejser i Mellemgsten. Kendetegnende for disse billeder er kontrasten mellem bymotiver og Ørkenmotiver,  på den ene side et billede som RØrbyes Scene af det offentlige Liv i Orienten. Motiv ved karavanebroen i Narheden af Smyrna (1838), på den anden side Simonsens En arabisk Familie i Ørkenen (1847). Orient-billederne blev farverige kommentarer til udviklingen i den vestlige verden. I audiensgemakket på Jzgerspris Slot, hvor den Orient-glade  kong Frederik VII også indrettede en »tyrkisk sal«, hznger stadig Niels Simonsens billede af  »en arabisk Brevpost« (fra 1855), der sidder mageligt henslzengt på sin fremadluntende  kamel rygende på sin lange pibe. I Østerland er der ingen grund til at få nerver over opskruet tempo!

I Tivoli spillede billedkunsten også en rolle -i bazaren var der både et daguerreotypiatelier og et kunstmagasin, der var en panoramabygning, og der blev eksperimenteret med såkaldte transparente billeder -men den kunstneriske Orient-dyrkelse viste sig fØrst og fremmest i arabesken, dette ornamentale mgnster, som dukkede op overalt i eksteriorer og interiorer, fra facaderne til de persiske tzpper, evt. naturaliseret som »bindesbØllske  Arabesker«.14

Mens den lige linje reprzsenterede en nyttetznkning og målrettet fornuft, der endog fikseredes i den linealranke kropsholdning hos det, man senere har kaldt »den indrestyrede personlighedstype«, hengav arabesken sig nydende til sine egne slyngninger i et univers, hvor man kunne sno sig uden om enhver modstand og vikle sig ud af enhver konflikt med virkeligheden. I den romantiske zstetik blev arabesken indbegrebet af fantasi, f.eks. hos Friedrich Schlegel der mente, at »arabesken er den menneskelige fantasis zldste og reneste form«, selve forbindelseslinjen  til »den menneskelige naturs oprindelige ka-

os«.35

Arabesken er et sindbillede  på en stadig forskydning. Man kan kalde den en slags visuel synkope, hvor detaljen ustandselig bryder ud af sit underordningsforhold til til helheden. Ligesom Ørkenen eller den labyrintiske bazar bryder det arabeske ornament med idealet om et sluttet rum. Man kan trzkke en linje til Owen Jones, der -også omkring midten af forrige århundrede -med sin Grammar o f Ornament (1856)16  fors~gte at lzre  publikum, dvs. kunderne, om det rette blik på det nye visuelle sprog. Han skrev, at de arabeske mØnstre er således beskafne, at Øjet hele tiden sendes ud ad én linje, men kun  for at blive tvunget i en anden retning ad en anden linje, altsammen med den effekt, at overfladen blev ladet med dynamik, samtidig med at Øjnene hele tiden blev inviteret til at standse op og dvzle. Den umiddelbart så sansepirrende overflade havde i virkeligheden en nzrmest bedgvende effekt.

Det effektfulde og forfgrende brud på forventninger var naturligvis szrdeles velegnet til at stimulere interessen hos de gzster og kunder, der kom i tidens forlystelsesetablissementer. Denne invitation til opstandsning og dvzlen var i virkeligheden den allermest efterspurgte vare hos et publikum, som i stigende grad måtte tilbydes afspznding for den moderne storbys stress -eller neurastheni som man i 1869 d ~ b t e lidelsen. En sådan afspznding fandt man f.eks. i forlystelseshaverne, og for så vidt var orientalismen en slags l~sning på gåden om cirklens kvadratur. Her fik man på moderne, kommercielle betingelser et lindrende middel mod den moderne, kommercielle livsform. Og man oplevede nzrmest en oversv~mmelse af sanserne, samtidig med at man bed@vede sig i forhold til gademylderet, fabriksstgjen og de andre truende sider af den nye virkelighed. Meïr  Aron Goldschmidt (1819-87) skrev i tidsskriftet Nord &amp; Syd begejstret hjem om de orientalske afsnit på verdensudstillingen i Paris i 1867. En tysk iagttager skrev i anledning af samme verdensudstilling:

»Europa har intet, der kommer op på siden af Orienten i henseende til denne skonhed, denne muntre og blgde harmoni i farvevirkningen. I

hver eneste ornamentgruppe bruges hele farveskalaen fuldtonende og rent, farvetonerne slynger sig i et skinnende, afvekslende spil, hvor formidlingen af finere nuancer dog samtidig går op i en helt igennem beroligende harmoni..  .Intet udtrykker tydeligere end dette farvespil grundtrzkkene i det orientalske vzsen. Alle sanser mzttes af dette rige indtryk, og fantasien drives dzmrende og dr~mmende tilbage i sig selv; sjzlen hidses ikke, men er ganske hensunken i sig selv og dette spil, som vugger den ind i en harmoni med sig selv og en verden, hvor alt arbejde og al spznding er fra~zrende.«"~

## Musikalsk orientalisme

Endnu stzrkere end arkitekturen, digtningen og billedkunsten bidrog musikken og det fremmedartede, »orientalske« i musikken, til at gore Tivoli til en forpost for den moderne kultur. Endnu kunne man trzffe på den gammeldags, nzrmest skamfulde optrzden i det offentlige rum -det fortzlles, at også i 1840erne påh~rtes den nye Musikforenings store koncerter med passende anstand, hvilket bet~d, at der nzppe h~rtes et bifaldsklap" -men samme musikforening var dog et udtryk for den nye musikbegejstring, og Niels W. Gade (1  8  17-90) der vandt musikforeningens konkurrence i 1840, havde over sin Ossian-ouverture skrevet: »Formel halt uns nicht gebunden, unsre Kunst heiBt Poesie«. Musikbegejstringen nåede hidtil usete hØjder.'9  Der blev dannet musikforeninger og sangforeninger,  der blev afholdt koncerter, og der kom udenlandske virtuoser til landet. I 1841 besggte Frantz Liszt KØbenhavn, og den begejstrede anmelder i Fedrelandet skrev: »Han er Tidens udtrykte Billede. Hans Fingre er lutter Dampmaskiner og Jernbaner«. I Tivoli nåede musikbegejstringen så euforiske hojder, at politiet måtte skrid;  ind over for den såkaldte dacapo-mani, der var et fuldstzndigt brud på alle idealer om vzrdig anstand. Og Tivoli-Avis så sig foranlediget til en belzrende kmnmentar til Tivolis gzster:

»Det turde dog vel engang vzre paa Tide at oplyse Folk om den Vildfarelse, de her ere stedte i. Thi hvad skulde vel kunne give os stgrre Rettigheder med Hensyn til zsthetiske end med Hensyn til alle andre Nydelser? Szt f.Ex.,  at man, hver Gang man har spist en fortrzffelig virkelig Skildpadde eller drukket en ypperlig Flaske Champagne, vilde give sig til at raabe dacapo eller bis, mon Restaurateuren vilde finde sig saa smigret ved denne Tilkendegivelse af vort Bifald, at han strax opfyldte vort anske?«

I den nye musik og musikbegejstring var der, som der stod i anmeldelsen af Liszt, noget excentrisk og noget fredlost. Man var på vej ind i et nyt og anderledes musikalsk univers. Senere fabulerede Tivoli-Avis i artiklen »Musikens Fremtid* over, hvad der kunne tznkes at ske nu, hvor vi levede i »den tredie musikalske Tidsalder«, nu hvor den moderne virkelighed var rykket ind i musikken, sådan som man kunne hore det hos Spontini, der havde »emanciperet Ambolten«, hos StrauB, der havde indfort b~rneskralder og knalds~lv, og nyere mestre (som H.C. Lumbye), der havde »tvunget Dampvognens Raslen ind i Galopaderythmer.~

Det vigtigste i denne udvikling var, at den indenlandske populzrmusik fik sit gennembrud med H.C. Lumbye. Dette gennembrud for den populzre og kommercielle musik modte modstand fra to sider. På den ene side stod Kobenhavns stadsmusikant, der havde privilegium på at levere den musik, byen behovede, og som derfor klagede over alle brud på dette privilegium -men lige så lidt som hans musik vandt genklang hos kunderne, vandt hans klager gehor hos myndighederne. På den anden side stod kunstmusikkens fortalere -men deres indvendinger blev afvist af Tivoli-Avis, der i to artikler om »Den musikalske Underholdning i Tivoli's Concertsalon« hzvdede populzr- og danse-

musikkens ret:

»Tivoli's hele Tendents  gaaer ene og alene ud paa at underholde, oplive, adsprede. Den, der sØger en gediegen musikalsk Nydelse, forsaavidt som derved skal underforstaaes Opforelsen af grundige og alvorlige Compositioner, er det vist aldrig faldet ind at finde den her, ligesaalidt som Nogen paa Tivoli's Theater venter Tilfredsstillelsen af egentlige dramatiske Fordringer. Hovedtrzkket i enhver Forlystelse paa dette Sted, bor, denne i sig optager saa Meget som muligt af en hoiere og zdlere Natur, dog fremfor alt vzre, at den er populair. Samlingsstedet for et saa talrigt og blandet Selskab maa kunne have Noget at frembyde, der er lige

skj~ndt fatteligt for Alle.«

I Tivoli blev den musikalske underholdning det vigtigste trzkplaster, fordi »Glzden«, som der stod i en artikel i Tivoli-Avis, var Tivolis »Guldmine«, dets eneste produkt og vare »til Udforsel«, og »Glzden kan snarest og sikkrest forplantes ved Toner«. For Tivoli som en »by-i-byen«  betod denne dyrkelse af musikken, at koncertsalen blev en af de vigtigste bygninger, men det var i Øvrigt et generelt trzk ved  1800-tallets  byplanlzgning, at koncertsalen indtog en vigtig plads. Den blev et fikspunkt, et fokuspunkt for de akser, som skulle holde sammen på den ekspanderende by. I Tivoli fik den en markant placering i en symmetrisk komposition med de to divaner og to »Blomsterpartier« på hver sin side.

Anlzgget var klassisk, men stilen var orientalsk. Den f ~ r s t e koncertsal fra 1843  var umiddelbart et ganske enkelt 13  fag stort rum med en tilbygning på 6 fag, bygget af brzdder og sejldug, men en anmeldelse fra en samtidig avis, Aftenbladet (1843, nr.168) bemzrkede, at den var »szrdeles smagfuldt dekoreret i Tyrkisk Stiil«. Og den anden koncertsal fra 1863 var en spektakulzr, ottekantet bygning med facaden overbroderet af arabesker, med en lige så rigt dekoreret indgangsportal, med hvzlv, tårne, spir og i spidsen af spiret en tyrkisk halvmåne. Det var let at se, at arkitekten H.C. Stilling havde hentet stor inspiration under sin langvarige Orient-rejse mellem 1849 og 1854.

Som koncertsalen i sin arkitektur dyrkede det orientalske, således var også meget af den musik, der blev spillet, farvet af orientalske musiktraditioner. Trommer og tamburiner var uundvzrlige instrumenter  i »den tyrkiske musik«, og hos janitsjaren  loste tidens publikum billet til deres musikalske drommerejser. Såkaldt »geografisk«  musik med en eksotisk og det vil iszr sige orientalsk tone blev uhyre populær, ikke kun i Tivoli, men i det hele taget. Et par af de kunstnerisk mere ambiti~se, orientalsk inspirerede komponister skal omtales, inden der vendes tilbage til Tivolis koncertsal.

Som digterne kredsede også komponisterne om Alhambra, og ligesom Aladdin blev selve hovedfiguren i den litterzre orientalisme, blev han også udgangspunkt for en af de mest ambiti~se operaer, Christian Frederik Emil Hornemanns (1  840-1906) Aladdin, hvis ouverture fremfgrtes i 1865. Orkestreringen og harmoniseringen af denne ouverture viser nogle af de virkemidler, som komponisterne brugte i deres forsØg på at suggerere orientalske stemninger. Temaet anslås i en a-mol1 allegro assai leggiero, hvor lette træ-blzser staccati trzder i en slags dialog med violinerne, staccati der sammen med den punkterede 618-rytme associerer til den orientalske musik, hvor slagt~j spillede en fremtrzdende rolle. Efter denne optakt fØlger en passage i 414-takt, sznket til andante sostenuto, hvor billedet af den grublende Noureddin fremmanes af en karakteristisk kromatisk harmonik, hvis klangfarver umzerkeligt glider over i hinanden. Og herfra fortsztter ouverturen i en triumferende udfoldelse af hovedtemaet i a-dur allegro, et lydmaleri der er blevet karakteriseret som den indtil da mest fuldtonende fremstilling af asterland i dansk musik.40

Hornemanns far, Johan Ole Emil Hornemann (1809-1870), der også var komponist, havde en tzt tilknytning til Tivoli. Blandt andet komponerede han lettere melodier til visefabrikanten  W. Rantzau, hvis »selskab« stod for underholdningen i Tivolis sangerindepavillon. Og da Georg Carstensen i 1857 åbnede det konkurrerende forlystelsesetablissement Alhambra, var Hornemann hans kompagnon. Selv om hans f~rste orientalske inspirationer måske stam- mede fra den finere litteratur, så viser disse forbindelseslinjer, at han også var involveret i tidens folkelige orientalisme.

Det virkelige Alhambra blev genskabt i Zorahayda, en komposition af Johan Svendsen (1840-191  l), der fremforte den ved en koncert i Tivoli i 1890. En anmeldelse i dagbladet K~benhavn (29.7.1890) noterede, at Washington Irvings Legend of the Rose of Alhambra var den direkte inspiration, men at musikkens magt havde fået det virkelige Alhambra til at rejse sig i lytternes fantasi, så de »tror sig hensat til Alhambras mauriske Pragt og synes at hore Fontzner risle i den marmorflisede L@vegaard«.

En anden orientaliserende komponist var P.E. Lange-Muller (l  850-1926), som ikke nojedes med at komponere sig til Orienten, men også på sine mange rejser nåede til Spanien og Algier. Et af hans tidlige vzrker var en suite kaldet IAlharnbra, som var inspireret af forfatteren Chr.K.F. Molbechs (1821-88) rejseskildring En Mauned  i Spanien. Med forfatteren Holger Drachmann (1  846-  1908) samarbejdede han direkte, idet han sorgede for de musikalske »illustrationer« til dennes orientalske  melodramaer,  bl.a. Tyrkisk Rokoko. Igen er det i de raffinerede klangvirkninger,  i de kromatiske forlob og i de modulerende skift mellem tonarter, at den musikalske forskydning til Orienten finder sted, og Lange Muller er selv kommet med formuleringen: »At modulere er at rejse«, en rejse som han nzrmere beskriver således: »Vi smile ad de gamle langsomme Veje fra Toneart til Toneart ligesom ad salig Smakken fra Kalundborg til Aars. Nu  sztte vi os paa Chromatikkens Iltog paa den formindskede Septimakkords pneumatiske Jernbane, og vips er vi, hvor vi vil v ~ r e « . ~ '

Ligesom Homemann udtrykkeligt ~nskede at tilfore det danske musikliv en ny, moderne så antyder Lange-Mullers sammenligning med iltoget unzgtelig også, at fascinationen af  Orienten ikke behovede at udelukke en fascination af moderniteten. Foreningen af et fejende tempo med orientalske fantasier przgede også den musik, der udgik fra H.C. Lumbye, der via Tivolis koncertsal blev det 19. århundredes mest populzre komponist og dirigent. H.C. Lumbye var selv en Aladdin-skikkelse,  og blandt hans kompositioner kan nzvnes Amber-Marsch fra 1846, Beduiner-Galop fra 1847 og AlhambraVals fra 1848.

Et digt i Tivoli-Avis hyldede hans musik som en musik, der passede sig for en storsultan og dennes seraille, hvor »Quinder, deilige som Huris, paa blode Hynder hvile sig«. Og digteren fortsatte sin fantasi med at forestille sig forst Lumbye hensat i et virkeligt seraille  og demzst storsultanen  siddende i Tivolis koncertsal:

Ja var hiin Sal, hvor Tonen strommer Nu jublende og mzgtig fra, Seraillets purpursmykte Vægge -O lykkelige Lumbye da!

-

Tænk kun, naar Storsultanen horte Din »Tivoli Gondol«, »Vulkan«, »Fortuna«, »Telegrapha, »Zigeuner« O lykkelige Muselmand.

Lumbye var fØrst og fremmest en dansk pendant til Joseph Lanner og Johan Strauss, men mellem de mange valse, marcher og galopper fornemmer man også den orientalske inspiration. Som de andre orientaliserende komponister skabte Lumbye osterlandske stemninger ved en kombination af rytme, klang og instrumentering. Han var ikke bleg for at lade en detalje trzde frem på helhedens bekostning -som et klokkespil, en skæv betoning eller en uventet akkord. Da han engang blev foreholdt, at hans Telegraph Galop »s.trommer som en elektrisk Funke gjennem Ørene og ned i Benene«, svarede han gemytligt: »Saah, maa man ikke det? Hm, det klinger s'gu ellers saa godt.« Hans  brud på kunstmusikkens regler kan sammenlignes med den ornamentale figur, som

ellers bedst kendes fra kunst og litteratur, den såkaldte arabeske.

## Teatret

I Henrik Hertzs (1797-1870) sarntidsroman John Johnsen er Tivoli et af »Tidens Tegn«, og i den undertiden nzsten juridiske diskussion om »pro et contra« tolker en af personerne Tivoli som »et factisk Beviis for, at det Poetiske, selv det Phantastiske, det Dr~mrnende og Anelsesfulde  under en kunstforstandig Styrelse endnu i vor nykterne Tid kan finde sit Udtryk«. I det vidnesbyrd romanen aflzgger om »Tiden« forener denne nogterne indstilling sig imidlertid med de nye muligheder, der kan antyde en forklaring på tidens fascination af teater. Hertz sammenligner udtrykkeligt den almindelige omstilling til nye tider og nye politiske muligheder med et rolleskifte:

»Det er charakteristisk  for den nyere Tid, at man i alle Retninger længes ligesom Skuespillerne, der altid attraa nye Roller, inden det endnu er afgjort, om de have gennemspilt og udtomt de =Idre, men i den Forvent-

efter nye Former for Tilværelse og foler sig træt og udlevet i ældre -ning, at en ny Rolle skal aabne dem en ny Vei til Hzeder og Gunst«.

Ikke mindst gennem de orientalske roller kunne disse forventninger gives en form, hvor man eksperimenterede med det nye, uden at sztte sig selv på spil. Henrik Hertz havde selv tidligt vzret en dyrker af det orientalske -i sine dagboger skriver han om sine »orientalske Studier« og »sit nØie Kendskab til »l001 Nat««,4%g  disse studier udmontede sig i v ~ r k e r som Østerlandske Scener (1822), Paschaens Datter og Scheik Hassan (1851). I det sidstnzvnte vzrk gav den orientalske forklzdning mulighed for at flytte grznserne for kzrlighedsforholdet mellem mand og kvinde, sådan som det ses i Edvard Lehmanns samtidige scenetegning, hvor det er kvinden, den sensuelle Suleika, der omfavner manden, prins Achmet. Hendes dragt, der i Det kongelige Teaters garderobeprotokol, omtales som »Et Par Beenklzder af hvidt Atlask. Fr.(uentimmer)«, var i sig selv et dristigt brud på konventionen, men ansporede netop derfor Hertz til at kreere flere »bukse-roller« til teatrets primadonna, Johanne Luise Heiberg (1  8  1  2-90).44

Da de forste privatteatre åbnede -det ene, Casino, på Georg Carstensens initiativ -opnåede osterlandske udstyrsstykker szrlig stor popularitet. I 1857 opforte Casino Erik Boghs (1822-99) Kalifen paa Eventyr, en humoristisk sammenstilling af det gamle Bagdad og det moderne Kobenhavn, inklusive Tivoli, hvor kaliffen, der var begyndt at kede sig i Bagdad, introduceres for »Kiedsomhedens Betvinger, Selvherskeren i de forenede Daarskabers phantastiske Rige, den mzgtige Prins Karneval«. Man bemzrker, at der ikke er langt fra »de forenede Daarskaber« til »de forenede Dampskibsselskaber«, et aktieselskab grundlagt af C.F.Tietgen, der var tidens storste »Grunder«.

Med udstyrsstykkerne indledtes en udvikling, hvor hvert nyt stykke helst skulle overtrumfe det forrige. Der var skarp konkurrence mellem de to privatteatre, Casino og Folketeatret, der udmzrket vidste, at det gjaldt om at vzre »f@rste  Mand paa Hj~rnet~, dvs. på plakaten, og i 1878 sorgede sidstnzvnte -med Tivolis direktor Bernhard Olsen som kostumetegner og idemand -for en sikker publikumstrzffer, Aladdin, i en opforelse, hvor publikum nzsten tabte vejret, da firs slaver kom ind på scenen, og hvor alle i dyb forundring så Lampens And komme frem de forskelligste steder, f.eks. fra ryglznet på sultanens trone.45

Tivolis eget teater blev imidlertid et pantomime-teater,  som i ubrudt linje kan fores tilbage til den italienske Commedia dell' Arte-tradition.  I sommeren 1800 kom italieneren Pasquale Casorti til Danmark med det såkaldt store italienske selskab, en trup på 22 mand. De optrådte på Dyrehavsbakken, hvor der siden 1500-tallet havde vzret tradition for markedsgogl, og hvor siden 1795 også den engelske gogler James Price havde optrådt med sin familie. I 1802 får Price og Casorti tilladelse til at opfore deres harlekinader på Hofteatret, og ti år efter, fra 1812, opforer Casorti sine stykker på det nyopfgrte Sommer- teater på Ve~terbro,~~ bl.a. med Kalifen  fra  Bagdad som musikalsk akkompagnement.47 Herefter befzester pantomimen -og de to teaterfamilier  Price og Casorti -sig i Kgbenhavn, og da Tivoli åbner, bliver de stumme stykker om Harlekin, Columbine og Pierrot hovedhjgrnestenen i havens tilbud.

Det osterlandske optrzder undertiden som krydderi i disse stykker -f.eks. i Pjerrot i Serailet eller de to Bj@rne (1858), hvis handling foregik dels i Tivoli, dels i seraillePC  men mere end noget andet var det teaterbygningen  selv, der foldede sig ud  som en inspireret arkitektonisk fantasi om Orienten. Det såkaldte Påfugleteater blev bygget i 1874 af Vilhelm Dahlerup, der også tegnede det nye Nationalteater, som stammer fra samme tid. Scenen har ikke noget tzppe, men er i stedet dzkket af en kolossal påfuglehale, der breder sig ud til siden, når forestillingen skal begynde. På siderne er der indskrifter af  kinesiske skrifttegn -»Fzllesskab i Glæder med Folket« -og teatret er flankeret af to dragetårne. At disse forfinede kineserier dannede ramme om en teatertradition kendetegnet ved et udtryk, der kunne være fysisk indtil det grove, illustrerer kun den tolkning af Tivolis teater, som den altid opmzrksomme Tivoli-Avis gav -under henvisning til Påfugleteatrets noget primitivere forgznger, nemlig at stedets historie begynder »ligesom al anden Historie« (med) »den raae Kraft, endnu ubeseiret og uformet af den h~iere C~lt u r « . ~ ~ Og Pierrot, der i skuespilleren  Niels Volkersen fremstilling  blev en af Tivolis legendariske figurer, blev tilsvarende tolket nzsten filosofisk som ånden, den kobenhavnske ånd, der når til bevidsthed om sig selv:

»Det er igjennem det Comiske, at den hoiere Idee bedst og naturligst tiltaler Folket. Hvad det her seer, finder Indgang af  sig selv, thi det er Kjgd af  dets eget Kjgd. Som Reprzesentant for dem komiske Idee staaer Pjerrot. Hvor var det muligt andet, end at Folket ~ieblikkelig maatte gribe og fastholde den Idee, som udtaler sig giennem ham. Den slumrede saa at sige i Folkets Bevidsthed og trzngte kun til en ydre Tilskyndelse for at slaae ud i Flammer. Med Pjerrot er Folket blevet til og voxet op -Folket i Kjgbenhavn og Folket i Tivoli&lt;&lt;.so

## Folkekaravaner

Fascinationen af det orientalske gik videre end til disse indslag af orientalske motiver i teatret og pantomimen. Det blev også populzrt at engagere orientalske og andre eksotiske folkeslag til at opfore deres egen kultur som et teater for de skuelystne tivoligzester. Fra 1870erne og ind i det 20. århundrede kom der jzevnligt såkaldte folkekaravaner  til Tivoli (og Zoologisk Have). I 1878 og

1880 kom »Den nubiske Dyrekaravane« til Kobenhavn, og den unge journalist og forfatterspire Herman Bang skrev en ironisk reportage om besoget:

»Hr. Hagenbecks Karavane er ret interessant, og disse veritable Nubiere ere saa theatralske, at man skulde sværge paa, at de aldrig havde set Nubien, hvad man imidlertid veed, de have; saa man skal aldrig forsvzrge Noget. Hr. Dyreimportor Hagenbeck fortjener vistnok megen Tak for sin interessante Samling af Nubiere, for ikke at tale om Kamelerne og Vortesvinet og Vaabensamlingen ved Rutschbanen. Det er altsammen overmaade lzrerigt og overmaade snavset -men naturligvis: Snavset er nubisk~''

En karavane af beduiner kom også to gange til Kobenhavn, i 1892  og 1897, og i dette tilfzlde var der tale om en stgrre forestilling. I Politikens reportage om 1892-karavanen fortzlles det, at der var iscenesat hele tre orientalske lokaliteter: En arabisk café, en beduin-lejr  og en fellah-landsby. Om åbningsforestillingen hed det:

»...Premieren blev en Sukces..  .Det Billede af afrikansk 0rkenliv som Karavanen ved mange, store og smaa, Midler fremstiller, bliver nemlig szrlig illuderende ved den smagfulde Ramme, i hvilken den er indfattet. Som Baggrund en fortrzffelig Dekoration, et malerisk Landskab med omstyrtende Sojler og ~ldgamle forvitrede Billedst~tter under en varm blaa Himmel; og som Midtpunkt paa den udstrakte Arena en Oase med slanke Palmer.

Forestillingen aabnes med et Beduiner-Optog. I Spidsen zgyptiske Æseldrivere med hvide Mekka-Æsler, efterfulgt af Kvinder og Mznd paa vuggende Dromedarer og Vandb~rersker i folderige brogede gevandter og med h ~ j e Lerkrukker paa Hovedet. Til Slut brune, sortskzggede Beduiner i hvide Burnus'er og paa rappe Heste.

Et Signal og Rytterne farer frem. I vild Galop suser de Arenaen rundt, affyrende deres Bosser. (.  . .)

Imidlertid: at opregne Programmets mange Numre vilde vzre at levere en Rejsebeskrivelse af en Tur gennem 0rkenen. Notabene en Tur rig på ~sterlandske Eventyr«.

De samme osterlandske eventyr blev fortalt, da der igen i 1897 kom en »Beduiner-Karavane« til Tivoli, medfgrende ca. 70 personer, 12  heste, 8 dromedarer, zsler og hunde. Plakaten for forestillingen beretter om et show med fem akter: » l )   Karavanens Ankomst til en Lejrplads i 0rkenen. 2) Overfald paa en Handelskaravane. 3) Hestetyven. 4) Paschaens Fest. 5) Stort Rytteroptog paa ægte arabiske Fuldblodsheste.«  I 1899 var det senegambiernes  tur, i 1902  blev der indrettet en kineserby, og og i 1903 afsluttede  Tivoli sine folkeudstillinger med en karavane med 65 malabarer (indere) med samt deres elefanter, dromedarer, aber, bjorne, zebuer og slanger. I Politiken skrev en journalist  om den erotiske atmosfære, der omgav disse karavaner, og bemzrkede:

»Dette er er ikke synderligt andet, end hvad man har set gentage sig, hver Gang en Trup fra fjerne Lande har gzstet Tivoli. Naar der er Beduiner eller Negre i Landskabet, bliver saa og saa mange Smaapiger de hjemlige Idealer utro og giver sig henrykt det ukendte i Vold«.

Det mest direkte eksempel på Orientens sex appeal var imidlertid en mere intim »folkeudstilling«, som en vis Herman Lassen stod for. 1 1896 dannede Tivoli ramme om et arrangement, hvor denne foretagsomme udstiller Herman Lassen forskaffede sig navnet Harem-Lassen, idet han foreviste fem yppige odalisker henslzngt på brogede og monstrede tæpper, puder og hynder, og overvåget af en fez-bzrende eunuk. Tidsskriftet Hver 14. Dag komplimenterede ham med »hans vellykkede orientalske og indbringende Arrangement«. Erotisk forf~relse og ~konomisk forfØrelse var ikke til at skelne fra hinanden.

## Byen  i byen i byen

Som en kinesisk æske fojede Tivoli, der jo selv var en by i byen, med nogle af disse karavaner mindre byer ind i denne by i byen. Under den f~rste beduinkaravane i 1892 blev der også opbygget en fellah-landsby, og under kineserkaravanen blev der opfort en hel kineserby. Fra 1887 blev teatermaleren Carl Lund hovedmanden bag en rzkke arrangementer og isceneszttelser, hvor der midt i Tivoli rejste sig tro kopier af byer fra hele verden. De italienske, japanesiske og zgyptiske fester forte havens gzster ind i arkitektoniske fantasier, hvor illusionen var fuldkommen. I 1907 kunne man, som der stod på postkort med tamburinspillende danserinder i Østerlandske gevandter, opleve ~Bagdad i Tivoli«, og i 1916  blev der med »Den nye By« opfort en hel lille verdensudstilling med spektakulzre huse fra Belgien, Holland, England, Spanien, Rusland mv. Den arkitektoniske leg kunne flytte folk hvorhen det skulle vzre, men en del af forn~jelsen under denne tilsyneladende eskapisme var forestillingen  om, at for moderne mennesker var intet umuligt, ejheller det lykkelige naboskab mellem national romantik og fjern orientalisme. I 1896 gen- tog Illustreret  Tidende det gamle tema fra Tivoli  Avis om Tivoli som en foregangs-stat i staten -og fortsatte:

Tre medlemmer af Harem-Lassens harem fra 1896.

## Slutning

I szdeskildringen Nogle  T r ~ k af Livet i Kj~benhavn for  e r z   Menrzeskenlder siden (1873) ser forfatteren J. Plenge tilbage på tiden omkring 1840, og han definerer modsztningen mellem f@r  og nu med en formulering, der nzsten lyder som en formel: »Man kan med faa Ord betegne Forskjellen mellem nu og da saaledes, at man dengang folte sig hjemme baade i sit eget Hus og hos sine Venner, og at man nu altid er ude baade hos sine 0mgangsvenner.og sig selv!«"I  denne brydning mellem det kendte og det ukendte blev Tivoli en brobygger. I det orientalsk fremmedartede Tivoli kunne de fØrhen så fortrykte k ~ -benhavnere spejle deres egen oplevelse af moderniseringen som noget fjernt

»Ogsaa paa det arkitektoniske  Omraade  kan man lzre noget  af  Tivolis Beslutsomhed i en By,  hvor  man  nu  paa 12te  Aar venter paa Planer  til  et  afbrzndt Slots  GjenopfØrelse.  I LØbet af en flygtig Skzrsommernatsmaaned  har  man  set  det gamle Gurre gjenopstaa af Tivolis  Grav  med gammeldags BaadfØrere, Taarnvzgtere, Lurblzsere,  Tove,  Valdemar og hans vilde Jagt samt  alt  andet  under denne Fortids Romantik henh~rende, der saa godt  forliges  med  det nzrliggende moderne &gt;&gt;Harem&lt;&lt;&lt;&lt; ."

og fremmedartet og samtidig inden for Tivolis betryggende mure eksperimentere med mere frie og forvovne omgangsformer. Hvis dette spil mellem det hjemligt-gammeldags og det fremmedartet-moderne  er en nogle til forståelsen af Tivoli, så har det sin indlysende interesse at se, hvordan Tivoli blev oplevet udefra, af de turister som man fra starten sØgte at lokke til den nye sevzrdighed i Kobenhavn. Jeg skal afslutte denne artikel med at citere fra to udenlandske kommentarer om Tivoli.

Den forste stammer fra den politisk radikale Oskar Patrick Sturzenbecker, som i Hinsidan Sundet allerede i 1846  beskriver Tivoli som et etablissement, der fordunkler alt andet både »Dyrehaven med dens poetiske traditioner«, Klampenborg »med de hypermoderne vandkure«, Charlottenlund  »med sin Vaudevilleverden«, Frederiksberg »med sin Haveidyl i tillempet engelsk Stil« og Sondermarken »med sin Svejtserromantik i Lommeformat«. Over for alt dette hzever Tivoli sig til et symbol på moderniteten som socialt og ~stetisk Paradis, og han tolker ironisk men indforstået havens ~sterlandske drammeverden som »en uforskammet proklamation til almindelig omstyrtelse af det bestående«:

D. ..det ligger i den nye Tids Interesse, at Muligheden for at nyde en Smule af Livets Behageligheder maa komme saa mange som muligt til Gode, at hele den store Masse -ja  ogsaa den -maa blive i Stand til at modtage en Del af disse zdlere Forlystelser, som tidligere var en Slags Privilegium for de bedrestillede Samfundsklasser.  Den Sztning, at Mentil at gaa og vente paa Himmelens Glzde, men til at komme i Besiddelse allerede af Jordens Glzder, indeholder dog, paa Trods af, hvad vore mere eller mindre metodistiske Przsteskaber end nesket ikke kun er f ~ d t maatte mene, noget sandt, som mere og mere erkendes&lt;&lt;.s4

Hvor Sturzenbecker som svensker kom fra et kulturelt mindre avanceret land end Danmark, måtte Tivoli komme til at stå som et udtryk for tidens fremmeste tendenser. For englznderen Edmund Gosse, derimod, var Tivoli til trods for sin naive charme et udtryk for en endnu nzrmest provinsiel offentlig kultur. I sin rejsebog fra Danmark skrev han:

»Jeg vover den Gætning, at Tivoli i sin Tid blev skabt som Efterligning af de bergmte engelske Morskabshaver fra det attende Aarhundrede, og som Stedet var endnu for fyrretyve Aar siden, finder jeg det sandsynligt, at man her havde bevaret det oprindelige Przg langt bedre end paa de udartede S~skendepladser ved London. Dr. Johnson kunde, i et utilregneligt ajeblik, have skildret Tivoli som han skildrer Ranelagh: »Dette Sted giver mit Sind en Friskhed og en Opmuntring som jeg aldrig andre Steder har fØlt Magen til«. (.  . .) N å r man trådte ind i Tivoli fandt man de slyngede Stier og stive Alleer mylrende fulde af spadserende, alle Rangklasser imellem hinanden. For enden af Hovedpromenaden laa en vidtstrakt SØ, på hvis Flade fantastiske Både gled langsomt rundt med lyksalige Klynger af Borgerfolk. Springvande, Plzner, Terrasser og Billedstotter, en stor Bazar, en Koncertsal, et Teater, Telte med GØglere og Charlataner og Smidighedskunstnere  og saa videre udgjorde Stedets Tiltrzkning, og naar der MØrket faldt paa og Lamper i Tusendvis tzndtes allevegne, laa alt som i et Straaleskzr af Munterhed og Charme (.  .  .)

Da det blevet rigtig Aften, laa hele Haven i det smukke Vejr saa zventyrligt forvirrende som nogen kunde Ønske sig. Og Livet udfoldede sig ret med sin szregent danske Karakter af vidtgaande Demokrati. Her saae man en Arbejdsmand stanse Udenrigsministeren for at bede om Ild på Cigaren; der stod en HØker og hans Familie og morede sig over det samme Skuespil som en fremmed Ambassader.

For dette Tivoli med dets romantiske men unzgtelig lidet spzndende Morskaber nzrede Danskerne aabenbart en szrdeles Forkzrlighed. De er et roligt Folkefzrd, men har en overdreven Tilbojelighed for at klistre sig sammen. De kan ikke gaa deres Vej. Men Timerne gik med stadig samme ensformige Underholdning, modte vi de samme glade Ansigter atter og atter. Mit eget Selskab var umztteligt. Hver Gynge, hvert Telt, hver Baad skulde proves. (.  . .) Meget nydeligt, ja, og meget dansk; men ej her, o Apollo, var Bolig for dig&lt;cS5

I sammenligning med Sturzenbecker anl~gger Gosse en mere kosmopolitisk og aristokratisk synsvinkel på Tivoli. Hans beskrivelse af danske omgangsformer minder om den beskrivelse, som de danske kommentarer gav af k ~ b stadsmentalitetet i det fØr-tivoliske Kobenhavn, hvor man helst samlede sig i små, lukkede cirkler. Det er m.a.o. vanskeligt at finde et arkimedisk punkt, hvorfra Tivolis bidrag til dansk kulturhistorie lader sig bedomme, men omvendt så er det netop mangfoldigheden af fremmede og fremmede synspunkter, der er saxkendet for Tivoli og den moderne by.

I bogen Dansk Aand fra 1908 fastslår Axel Garde, at det moderne menneske lever i omgivelser, »hvor stadig mangfoldigere og mere sammensatte Indtsyk, ofte fremmede og uventede, trznger ind paa ham og paavirker hans Nerveliv«, og han sammenligner bevidstheden med en by: »Tiden har ogsaa for Sindets Modtagelighed brudt Skranker og Volde ned, vort Indre er som en aaben By, hvor .ingen Fremmed formenes  adgang^.^^

I sikre omgivelser, i den lukkede »oaseby«  Tivoli, der var omgivet af mure som de formoderne byer, lzrte kobenhavnerne at håndtere åbne, moderne  omgangsformer og moderne teknologi. Ved mentalt at forklzde sig som orientalere -sådan som de også i stigende grad gjorde derhjemme med fez, t~fler og vandpibe -lzrte k~benhavnerne at tilpasse sig de nye, fremmedartede  forhold. Psykoanalytikere taler om »identifikationen  med aggressor« som en af de centrale forsvarsmekanismer, men nar det gzlder orientalismen skal det tilf~jes, at denne identifikation var ledsaget af en projektion  af allehånde hjemmespundne forventninger og spzndinger på denne imaginzre Orient. Kgbenhavn var uhyre provinsiel  sammenlignet med London, men en kosmopolitisk by sammenlignet med Stockholm, og i Tivoli kunne kobenhavnerne fornoje sig med en borgerlig utopi hvor alle det moderne livs modsztninger forsonedes -eller fortonedes: De orientalske lamper bragte himmelen ned på jorden, haven bragte naturen ind i kulturen, arkitekturen bragte fyrstelig pragt inden for folkelig rzkkevidde, forlystelserne gjorde arbejde til tidsfordriv, og, sidst men ikke mindst, alle de fremmede, man ustandselig lob ind i, oph~rte med at vzere ligegyldige andre eller potentielle fjender: De blev en del af hele skuespillet.

## Noter

1.  Denne artikel er en stzrkt udvidet udgave af mit bidrag til Kjeld von Folsach m.fl. (udg.): Den arabiske rejse. Danske forbindelser  med den islamiske verden gennem 1000 år, Arhus 1996.
2. Forposten (s~ndagsudgaven af): Kj~benhavnsposten, 20.8.1843.
3.  I artiklen »Tivoli-drØmme«  i Weekendavisen 16.-22.  8. 1996  beskriver Luise SkakNielsen bombardementet som en begivenhed, der bortfejer al diskussion om Tivolis eventuelle flytning.
4.  Svend Age Hansen: Økonomisk vakst i Danmark, bd. l , Kobenhavn 1972, p. 47.
5.  Op.cit., pp. 51-52.
6.  Marius Vibzk: Den danske Handels Historie. Fra de aldste Tider til vore Dage, Kobenhavn 1932-38, p. 274.
7.  B.S. Ingemann, Levnetsbog, Kobenhavn  1968,  p. 33.
8.  Svend Aage Hansen op.cit., p. 271.
9.  Vibzk op.cit., p. 286.
10. Op.cit. p. 298.
11. 1  1. Citeret efter: Michael Helm: Det kvalte demokrati. Guldalderens glemte systenzkritikere, Kobenhavn 1986, p. 16.
12. Om Kobenhavn omkring midten af  1800-tallet, se bl.a.: Villads Christensen: KØbenhavn i Kristian den Ottendes og Frederik den Syvendes Tid. 1840-1857, KØbenhavn 1912.  Tim Knudsen: Storbyen stobes. KØbenhavn mellem kaos og byplan 1840-1917, Kprbenhavn  1988.
13. Artiklen er optrykt i: Johan Ludvig Heiberg: Prosaiske Skrifter, bd. 8, Kobenhavn 1860.
14. Eiler Nystrom: Offentlige Forlystelser i Frederik den Sjettes Tid, 1-11, Kobenhavn 1910, reprografisk genudgivet 1986,  bd. I, p. 5.
15. IfØlge Villads Christensen op.cit., p. 406.
16. Hother Hage (udg.): Orla Lehmanns efterladte Skrifter, Kjobenhavn  1872, bd. I, p.230.
17. K. Kristensen  (udg.): Politivennen. Et ugentligt Aln~eenhedsblad, nr.  1373, årg. 1842, p. 255-58. Jfr. også Emil Marott: Dansk Revy! 1991,  p. 92f.
18. Corsaren 1840-46.
19. C.A. Clemmensen: Tivoli gennem 75 år. 1843 15. august 1918, Kobenhavn 191  8, p. 8.
20. Konstruktionen af byer-i-byen, der på én  gang fascinerer som miniaturer og som spektakulzre etablissementer, er karakteristisk for det  19. århundrede. Jeg har i artiklen »Zoopolis« tidsskriftet Passage, nr. 22,  1996 beskrevet Zoologisk Have (oprettet 1859)  ud fra denne synsvinkel. Hertil kan fejes bl.a. verdensudstillingen, panoramaet, museet og roman-projekter h la Balzac og Dickens.
21. Clemmensen op.cit., p.  18.
22. Steen Eiler Rasmussen: Kobenhavn. Et bysamfunds sarprag og udvikling gennem tiderne, Kobenhavn 1994, p.  197.
23. Oskar Patrick Sturzenbecker (pseudonym: Odvar Odd): Hinsidan Sundet, Stockholm 1846, p. 224.
24. Peter Hansen (pseudonym Cabiro): Udvalgte Feuilletoner, Kjobenhavn 1870.
25. Georg Brandes: »Adam Oehlenschlager«, in: Samlede Skrifter, bd.  l ,   Kjobenhavn 1899, p. 230.

26. Om Georg Carstensen se Ernst Mentze og Harald H.Lund: Tivoli Minder, Kobenhavn  1943;  Jgrgen Bonde Jensen Mit navn er hare og andre essays: modernitetens estetik i praksis, Kobenhavn 1984.
27. For Herman Bang giver Tivolis lysorgier anledning til en særegen kombination af statistik og ekstatik, se: »Tivolianae, in: Claes Kastholm Hansen (ed.): Reportager, KØbenhavn  1983.
28. En fuldstzndig gennemgang af den tidlige Tivoli-arkitektur  med særligt henblik på H.C. Stillings arbejder er givet i: Ida Haugsted: Tryllehaven Tivoli. Arkitekten H.C. Stillings bygninger og den aldste have, Kobenhavn 1993. Om orientalisme i 1800tallets udstillings-arkitektur se også: Zeynep Celik: Displaying  tlze Orient. Arclzitecture of Islanz at Nineteenth-Century  World's  Fairs, Berkeley 1992. En bred oversigt over emnet er givet i: Stefan Koppelkamm: Der inlaginure Orient. Exotische Bauten des aclztzelznten und neunzehnten Jahrhunderts  in Europa, Berlin 1987.
29. Otto Rung: Fra min Klunketid. En hjemlig Kavalkade, K~benhavn  1946, p.  139 f.
30. Citeret efter M.Christine Boyer: Tlie City ofcollective  Menzory. Its Historical Inzagety and Architectural Entertainments, Cambridge, Mass., 1994, p. 246-47.
6. 3  1 .   Citeret efter Koppelkamm op.cit., p. 25.
32. Tivoli omtales som gentagne gange som en »arkitektonisk SpØg« eller sarkitektonisk Gogl«, se f.eks. Illustreret Tidende 1862-63,  p. 76 og dagbladet KØbenlzavn 1 1  .S.  1890.
33. Se f.eks.: John Sweetman: The Oriental Obsession. Islanzic Inspiration  in Britislz and Anzerican Art and Architecture  1500-1920, Cambridge 1991. En overbevisende kritik af Edward Sai'ds tolkning af orientalismen som ren projektion ud fra inagtstrategiske  interesser  findes i John M.Mackenzie: Orientalisnz.  History, theoq and tlze arts, Manchester  1995. Om orientalismen i dansk kunst, se: Birgitte von Folsach: I Izalvnzclnens sker. Eksenzpler på  skildringer af Den Nere Orient i dansk kunst og litteratur onzkring 1800-1875, K~benhavn  1996.
34. Dagbladet K~benhavn, 6.5.1890.
35. Citeret efter Lise Serritslev Petersen: Arabesk  og objekt 1890-1940. Essays onz billeder, Kgbenhavn 1992.
36. Bogen er reprografisk optrykt på Studio Editions, London, hvor der p.73 står at Izse: »We have lines running horizontally,  perpendicularly, and diagonally, again contrasted by circles in opposite directions. So that the most perfect repose is obained, the tendency of the eye to run in any direction is immediately corrected by lines giving an opposite tendency, and wherever the eye strikes upon the patterns it is inclined to dwell«.
37. Citeret efter Koppelkamm op.cit., p.  113.
38. Jfr. Villads Christensen op.cit., p. 406.
39. Se Villads Christensen op.cit., 380 ff.
40. Kai Aabe Bruun: Dansk musiks historie, Kobenhavn 1969, bd  1 1 ,  p. 227.
41. Citeret efter Kai Aage Bruun op.cit., p. 251.
42. Iflg. Bruun op.cit., p.217.
43. Jfr. Hans Kyrre: Henrik Hertz. Liv og Digtning, K~benhavn  1916, »Tillæg«, p. 26.
44. Herom nzrmere: Klaus Neiiendam: Romantikkens  teater i Dannzark. Belyst gennenz Edvard Lehnzanns scenetegninger, Kobenhavn  1994,  p. 58.
45. Robert Neiiendam: Casino, Kobenhavn 1948, p. 42.
46. Nystrom op.cit., I, p. 88.
47. Nystrom op.cit., I, p. 95.

48. Mentze op.&amp;.,  p.  161.
49. Mentze op.cit., p.  144.
50. Mentze op.cit., p.  152 -(Tivoli-Avis, juli  1844).
51. Herman Bang: »Nubierne«, in: Hans Andersen (ed.): Herman Bangs fØrste,journalistik, 198  1.
52. Illustreret Tidende, 1896, nr. 40, p. 626.
53. J. Plenge: Nogle Trak af Livet i KjØbenhavn  for  en menneskealder siden, Kobenhavn 1873, p. 84.
54. Sturzenbecker op.cit., p. 252-54.
55. Edmund Gosse: To BesØg i Danmark, 1872-1874., KØbenhavn og Kristiania 1912. Jfr. også Edmund Gosse: Two Visits to Denmark  1872, 1874, London 191  1.
56. Axel Garde: Dansk Aand. Et Omrids til de sidste Aars Literaturhistorie, Kobenhavn  1908,  p. 46.