Forvent mindre, arbejd mere!
Forfattere: Louis Jensen
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

1

## Forvent mindre,  arbejd mere!

## LOUIS JENSEN

Det handler om Robert Walsers Mikrogrammer. Jeg ville  gerne  have  kendt  ham,  spadseret  med  ham oppe i bjergene, langs træer og set ned i dalene. Jeg ville  gerne  have  talt  med  Robert  Walser.  Til  sidst, på  en  af sine spadsereture fra  nervesanatoriet,  faldt han om og døde i sneen. Der findes et foto af ham liggende der på sneen. Ansigtet. Jeg har ikke set det.

Mine linier, skrev Walser, er noget, man med det samme forstår. Det synes jeg ikke.  Tværtimod. Mikrogrammerne er bittesmå lab yr inter,  hvor  læseren forvilder sig og undervejs glemmer, hvor indgangen var.  Hvad var  det,  jeg  læste først? Hvor  er  jeg  nu  i teksten?  Hvordan  hænger  det  hele  sammen?  Men det  er  den  forvirring,  der  er  opmuntrende  og  sti- -- -----"m=ul=e=r�e=n=d=e , ,.\_som det  at  fare  vild  i  en  by\_v:ar\_d.eJ:.\_fo, .... Walter Benjamin.  Indfald,  der  afløser  indfald.  Intet er  for  småt,  og  netop  det  gør  teksten  vidunderlig. Jeg har i lang tid ikke læst noget, der i den grad opmuntrede mig  og  fik  mig  til at  tro,  at  det  stadig  er muligt at organisere ordene på en ny måde.  Og det er jo lang tid siden, de blev skrevet. Årtier.  Og at de blev skrevet med 2 mm høje bogstaver og opbevaret i  en skotøjsæske og hele den historie,  det er jo helt vildt  og  mærkeligt.  Der  har  han  siddet  og  prentet ord for ord, ikke rettet og lavet disse indviklede mikrogrammer,  og  på  trods  af  langsomheden  husket det  hele  og  tekstens  forgreninger.  Ligetil,  ja,  kompliceret,  ja.  Denne  dobbelthed.  Lab yr intisk,  ja,  og på samme tid fortælles i passager lige ud af landevejen,  tilsammen  meget  underligt.  Men  tænker  man efter,  så  er  det  netop  ikke  mærkeligt,  så  er  det  almindeligt,  og  så  almindeligt,  at  det  almindeligvis ikke  engang  længere  nævnes.  Det  er  en  genopdagelse af det mest almindelige,  det simpleste,  det der kommer  til  enhver,  når  man  går  en  tur,  kigger  på ansigter  fra  en  stol  eller  lader  tankerne  løbe.  Her

fanges  de,  lige præcis som de er.  Indfaldene holdes fast, så de, uanset deres almindelighed, bliver en verden  for sig. Det er,  som om alt er opgivet, alle ambitioner og bestræbelser,  og det sker måske bedst, når forestillingen  om  en  læser  er  væk,  når  ingen  forventninger og tilpasninger skal opfyldes,  og  teksten står  helt  alene,  men  så  sker  der  det  mærkelige,  at lige i det øjeblik kommer det hele igen, for den der skriver,  og så igen,  senere, for den der læser.  Måske har Robert Walser skrevet tekster med endnu mindre  bogstaver? I mm? 1/  2 mm? Så små  var bogstaverne jo, at teksten var på vej til at forsvinde. Måske var  det  det,  der  var meningen, at  de skulle skrives, men så  småt,  at  man  måtte  spørge  sig  selv,  og  det r\_\_  --&gt;spørgsmåLblev-jo-stille.t,-om-der-0:v-erh-evedet-sto·rt- ---noget på papiret. Måske er de allervæsentligste tekster skrevet med 0,1 mm store bogstaver. På en gang at  forsvinde  og  komme  til  syne,  at  forsvinde  for  at blive fundet af en med et forstørrelsesglas.

Mens jeg tænkte over Robert Walser og bjergene og  træerne,  sneen.  Og  mens  jeg  forsøgte  at  forstå, hvordan  det  almindeligste  kan  pege  på  det  mest komplicerede og derefter igen på det aller enkleste, for  det er  det,  der  sker,  hvorfor skulle Poul Vad ellers  have  interesseret  sig  for  Robert  Walser,  passerede jeg  i min bil,  og  i et ganske særligt humør,  en lille  gruppe træer. De stod til venstre for landevejen oppe  i  en  fordybning  på  toppen  af  en  ganske  lav  \_ bakke. Hvad det var, der forstærkede min glæde ved synet af træerne, har jeg endnu ikke helt forstået. De var  som  gamle  venner,  nogen  jeg  engang  havde kendt,  ligesom  også  græsmarkens  gule  græs,  som bakken  var  en  del  af.  Tre  tegn,  tre  bogstaver?  Det gjaldt ikke om at læse ordet. Det forunderlige var at stå på tærskelen til indholdet.

Det  var t romanen Jakob  van  Gunten, at  Robert Walser  skrev,  at  man  skulle  forvente  mindre,  men arbejde mere. Et godt råd.

Mikrogrammernes tegn er meget små træer. Em­ bedsmandstræer,  der  taler  kancellisprog.  Derudover bærer de på barnlighed,  'godmodig naivitet, uskyldig- I,

.!\_

✓

hed, forundring. Men hele tiden drejet lidt til siden, væk fra det,  de jo  ganske  rigtig  er,  så de  også bliver noget  andet.  Og  der  i  den  sammenskæring  dukker det  meget  morsomme  og  den  lette  latter  op.  Ikke ond,  aldeles ikke  ond.  Og alle  disse  damer  i  skræd--, dersyede dragter. Henrivende,  det er  det, de er.