Uforløst kontramodernitet
Forfattere: Ingemai Larsen, Kirsten Thisted
Tidsskrift: kok (2005-05-02)

fik ham til at kalde hende »en Mær« og at skrive, at han »afskyer« hende.

Henning Fenger, der i sin disputats Georg  Brandes'  Læreår ,  1955,  gjorde flittigt  brug  af  Thoresenkorrespondancen, citerer i den efterfølgende biografi, Den unge Georg Brandes ,  1957,  brevet til  moderen fra 1871 som grundlag for sin  fejlagtige  og groft  nedgørende  skildring  af  Thoresens  person  og  hendes forhold  til  Brandes,  som  han  kalder »sjælelig  vold  pr.  korrespondance«  (p. 55). Jørgen Knudsen reproducerer billedet  i Georg  Brandes.  Frigørelsens vej , 1985, hvor Thoresen  kaldes  en hunedderkop,  der  indfangede  og  misbrugte den enfoldige mand (p. 84-85).

Den  nu  publicerede  brevveksling viser det modsatte, at Brandes og Thoresen nok var et umage par, men at de  i  nogle  år  havde  lige  stor  glæde  af bekendtskabet. Brandes bad selv Thoresen  om  breve  og  intime  følelser; ambivalensen  var  på  hans  side.  Det problematiske, måske seksuelle, forhold var da heller ikke årsagen til, at brevvekslingen  ophørte.  Den  ophørte, fordi uenigheden mellem dem, æstetisk og filosofisk, blev for stor.  Brandes udviklede sig med stormskridt bort fra det romantiske livsyn, som var tidens og Thoresens. Hun var i pagt med Rasmus Nielsens  forsøg  på  at  forsone  kristendom og videnskab, med national folkelighed og tysk inderlighed, medens han efter  overståede  religiøse  skrupler  blev ateist,  dyrkede  fransk  og  engelsk  positivisme  og  stræbte  efter  at  få intellektuel magt og en brillant stil.

I  et andet brev til moderen fra Italien sidder han foran Tizians Madonna i Venezias Frarikirke og tænker på, at han »hader Christendommen indtil Marven«  af sine  ben  (9.7. 1871).  Madonna- skikkelsen, der var romantikkens kvindeideal,  vækker  hans  had.  I  sit  sidste rigtige  brev  til  Brandes  fra  30.1.  1870 skrev  Thoresen:  »Det  er  ikke  min  Sag Du forsvarer, hver Sejr Du har er et Tab for mig; men jeg ønsker Folk, som Du, i Striden, de absolute Modsætninger have altid det Udbytte af at mødes, at de agte hinanden.« Brandesforskningen har ikke  hidtil  vist  Magdalene  Thoresen nogen agtelse. Det har denne brevveksling, der åbner førstehåndsindsigt i den livserfarne forfatterindes og den furiøse kritikerspires sammenstød i brydningstiden  før  det  moderne  gennembrud, nu alle muligheder for at ændre.

Ingemai  Larsen  og  Kirsten Thisted

## Uforløst kontramodernitet

Prem Poddar: Postkolonial kontramodernitet , Århus 2004 (Modtryk).

I  de  godt  30  år  der  er  forløbet  fra  de postkoloniale  studiers  fødsel til  deres integration  i  de  fleste  europæiske  universiteters  curriculum,  har  deres  flertalsbetegnelse vist sig ganske berettiget. For sjældent har et genstandsfelt udviklet sig så hurtigt og så heterogent: fra  et  fokus  på  de  tidligere  koloniers udvikling  i  bred  politisk  og  socio-økonomisk  forstand  til  kulturmødestudiernes orientering mod emner som repræsentation  og  identitet  -  så  vidt spænder genstandsfeltet i dag, og lige så vidt  spænder  de  involverede  forskeres selvforståelse:  fra  idealet  om  en  traditionel  objektiv  og  tilbagetrukket  posi- tion til et ideal om at udviske grænserne mellem  den  akademiske  og  politiske diskurs.

Prem  Poddar, lektor  ved  Århus Universitet,  placerer  sig  klart  i  kulturmødestudiernes politisk engagerede gruppe,  og  med  en  titel  på  sin  første dansksprogede  udgivelse  så  potentielt interessant  som Postkolonial  kontramodernitet ,  er  forventningerne  straks vakt.  Også bogens omslagslayout, fotografier  af  billedkunstneren  Pia  Arke, virker  ansporende  og  flertydigt  tankevækkende.  Her  vises  uddrag  af  den koloniale danske grønlandslitteratur, fotograferet i en arkivreol og diskret og formentlig ironisk kommenteret ved at være forsynet med tommestok og tændstikæske.  Er  det  sådan,  vi  i  Danmark har 'målt' vores viden om Grønland?

»Tre nationer og deres moderniteter i  forhold  til  kolonialisme.  Det  er  det, bogen behandler i tre af de artikler, der er  samlet  her«.  Således  indleder  Prem Poddar med en for bogen sjælden klar og umisforståelig formulering. Men det må i umiddelbar forlængelse heraf siges, at  fraværet af  klarhed  i  øvrigt  er udgivelsens  mest  iøjnefaldende  karakteristikon, og det er grunden til, at herværende anmeldelse ikke i fuldt omfang  kan  beskæftige  sig  med  det, som burde være hovedsagen - indholdet -  for  med  få  undtagelser  er  dette  indhold uhyre vanskeligt at forholde sig til. Poddars  opfølgende  hensigtserklæring fra  forordet  illustrerer  udmærket  problemet:  »Det  spørgsmål,  som  optager mig, er følgende: 'Hvad er det, der gør metropolitanholdninger  -  rodfæstet  i modernitetens tradition - mulige, samtidig  med  at  de  fordrevne  kæmper  i nationens  periferi  for  at  genforhandle og  producere  deres  egne  kontranarra- tiver.  Disse  kontradiktoriske  repræsentationsmodi har deres eget specielle forhold  til  tid.  Termen  postkolonial  er historisk  skabt,  en  form  for  kontramodernitet,  som  med  Homi  Bhabhas ord er 'en gavnlig påmindelse om, at de neo-koloniale  relationer  fortsat  er  gældende inden for den nye verdensorden og multinationale arbejdsdeling'«.

Hvordan skal termen 'postkolonial' her forstås? Er den en form for kontramodernitet, som  igen  er  lig  en  påmindelse  om  eksistensen  af  neo-koloniale relationer,  eller  hvordan  er  forholdet mellem de to begreber? Eksemplet demonstrerer med al tydelighed det alt for snørklede og dårligt oversatte sprog, som bogen præges af, og hertil kommer en  høj  grad  af  indforståethed  og  en mangel på lyst til at indvi læseren i det teorikompleks, som er forfatterens grundlag, nemlig Homi Bhabhas.

Der  skal  således  flere  gennemlæsninger  til,  førend der  tegner der  sig  et billede  af  forfatterens  ærinde.  Men  vi mener  at  læse,  at  Poddars  ønske  er  at indkredse, hvordan moderniteten udfordres af  såkaldt  kontra-moderne kulturer, og at undersøge flygtninge og migranters repræsentation af nationen. Tid  spiller  i  den  forbindelse  en  særlig rolle for forfatteren og vel formodentlig det forhold, at vi lever i en verden hvor 'udviklingstrin' er blevet et centralt parameter  for  tildeling  af  sym-  eller antipati, hvor altså denne og hin nations/befolkningsgruppes/kulturs væren forud eller bagud i forhold til en anden kultur - læs: vestens - vurderes normativt og valoriserende.  Og  den indisk-britiske  forsker  Homi  Bhabha, som  i  denne  sammenhæng  ikke  introduceres nærmere, men som formentlig er mest kendt for sit korrektiv til, hvad man kan kalde Edward Saíds første orientalistiske tese, spiller ligeledes  en meget vigtig rolle for Poddar. Saíd viste som bekendt, at Orientaleren/den Anden er produktet af den vestlige verdens hegemoniske  og  essentialistiske diskurs, og han  påstod samtidig at orientaleren  i  løbet  af den  imperialistiske proces blev efterladt magtesløs og uden stemme.  Overfor  dette  Foucault-tro  og lidet aktørvenlige standpunkt fremfører Bhabha derimod, at nok er vestens diskursive  strategier  effektive,  men  aldrig så effektive, at de helt formår at kontrollere den Anden og hans modstrategier. Den koloniserede Anden, siger han, er nok forsøgt  stereotypificeret  af  kolonisatoren, men i og med der er tale om et forsøg, der hviler på en dybtfølt ambivalens (den sorte er vild og primitiv men også underdanig og civiliserbar etc.), vil den  koloniserede  i  sidste  instans  altid fremstå som et 'ukontrollabelt' individ, der ydermere vil formå at udnytte 'sprækkerne'  i  kolonisatorens  diskurs. Lacan og  psykoanalysen  spiller  således her en central rolle for Bhabha.

Med  denne  vigtige  nuancering  af strukturalismens og diskursanalysens aktørperspektiv, befordret af Bhabha og andre,  blev  vejen  banet  for  en  mere frugtbar,  mindre  dogmatisk  og  tilsvarende  mindre  paternaliserende  diskussion  af  selve  mødet  mellem  Vesten  og resten af verden, et møde der helt indlysende foregik på ulige betingelser, men som ikke desto mindre også involverede dialog,  forhandling  og  appropriering. Mimicry ,  der  betegner  den  koloniseredes ikke  efterligning  men efterabning af kolonisatorens diskurs, forekommer i den  forbindelse  at  være  et  af  de  mest anvendelige  analyseredskaber,  Bhabha har leveret. Det er altså især i lancerin- gen af  en  række  begreber  som det hybride og det  ambivalente ,  der  knytter sig til udviskningen af en række traditionelt  binære  kategorier,  at  Bhabha har slået sit navn fast som kulturteoretiker.

Omgangen med Bhabha er imidlertid ikke problemfri: dels udgøres grundlaget for hans teoretiserende arbejder  af  et  meget  begrænset  antal empiriske studier,  hvilket  svækker  troværdigheden, ikke  så  meget  til  teorien som sådan men snarere til dens faktiske implikationer,  rækkevidde  og  relevans, dels er hans hermetiske sprog en barriere i sig selv, og i tilknytning hertil må Bhabha siges at være bemærkelsesværdig  omstændelig,  selv  i  forhold  til  formuleringen af de mest beskedne pointer.

Denne  arv  fra  Homi  Bhabha  kan Prem Poddar ikke  frigøre  sig  fra  -  og det  er  en  af  de  væsentligste  årsager  til den føromtalte sprogforvirring. Men der er andre forhold af både indholdsmæssig  og  formel  karakter,  der  gør  denne udgivelse så problematisk, først og fremmest, at  de  tre  artikler  ikke  meningsfyldt kan rummes under det annoncerede tema, postkolonial kontramodernitet, hvor vagt defineret det end er.

I  den  første  artikel  »Bosætternes Besættelser: Det koloniale  Amerika« udfører Poddar en psykoanalytisk - og frygtelig  indforstået  -  læsning  af  en række 16- og 1700-tals dokumenter, der beskriver de britiske kolonialisters indtrængen  i  vildmarken  og  deres  syn på  de  indfødte  amerikanere.  Det  giver helt  sikkert  mening  også  at  betragte kolonialismen  gennem  psykoanalysens mødoms- og penetreringsrettede briller, men det er vanskeligt at se, hvor forbin- delsen  mellem  denne  læsning  og  udgivelsens  overordnede  mål  ligger,  hvilket også Poddars konklusion godtgør: Hans hensigt  er  at  trække  en  tråd  fra  den uciviliserede  kolonisering  af  Amerika til  den  lige  så  uciviliserede  imperialistiske  politik,  som  USA  førte  i  forbindelse med Golfkrigen. Hvorvidt man så faktisk kan forklare USAs udenrigspolitik via Bhabhas psykoanalyse og Derridas grammatologiske overvejelser, beskæftiger Poddar sig ikke med - men hvor  gode  argumenter  han  end  måtte have,  er  artiklens  sigte  skævt i forhold til bogens tema.

Det  samme  er  tilfældet  med  den tredje i udgangspunktet spændende artikel,  »Historiske  Forestillinger:  Om fortid  og  fortider  uden  historie«,  hvis tese er, at det at forestille sig et politisk fællesskab,  som  udgør  en  nation,  ikke nødvendigvis  forudsætter  en  egentlig historie,  men  derimod  en  fælles  erindring om fortiden. Konklusionen er den ikke voldsomt banebrydende, at fortider kan skabes. Men oveni det problem, at vi altså heller ikke her får tilføjet emnet Postkolonial kontramodernitet mere substans, kommer det forhold, at den høje grad af indforståethed ikke letter læsningen, og at man atter udsættes for delvist uforståelige  konklusioner,  hvilket  den  afsluttende sætning illustrerer: »Min granskning af arkiverne antyder, at man i  det  nittende  århundrede  ikke  havde behov  for  en  historie  som  sådan.  Det var en offentlig fælles erindring af fortiden, der var afgørende for denne måde at forestille fortiden på - alt imens man stadig trak på historien« (p. 126).

Begrundelsen  for at  genoptrykke den nu oversatte artikel »Det  postkoloniale Danmark: Imperialisme, identitet og  immigration  i  Peter  Høegs  Frøken Smillas fornemmelse for sne« understreger indtrykket  af  et  uigennemtænkt udgivelsesprojekt. Prem Poddar begrunder genoptrykket med, at artiklen  ved  sin  udgivelse  (i  år  2000) »ikke  gjorde  det  store  indtryk,  da  der var meget få debatter centreret om postkolonial  teori  og  nationale  identiteter« men han forklarer samtidig, at artiklen »nu nyder frugterne af at blive genopdaget« (p. 6). Men hvorfor så genoptrykke den,  når  den  nu  faktisk  opfylder  sit mål? Endvidere forklares det, at artiklens argument »er lige så frisk i sin kritik  af  den  danske  bevidsthed  i  forhold til Grønland, som da den først blev publiceret;  det  er  kun  de  realpolitiske detaljer  i  tiden,  der  ikke  altid  er  samstemmende med  de spørgsmål, der optager  os  lige  nu«  -  men  hvilke  realpolitiske detaljer er ikke samstemmende  med  hvilke  spørgsmål?  Eller menes der (fejlagtigt) at artiklens samtidskontekst ikke har ændret sig?

Selve  artiklen  er  imidlertid  klart udgivelsens bedste og mest interessante,  ikke  fordi  den  beskæftiger  sig med danske forhold, men fordi den  er gennemskrevet,  formidlet  og  rummer en  veludført  analyse  af  Peter  Høegs internationale  bestseller  og  af  kritikerstandens modtagelse af den. Hvor størstedelen af anmeldelserne og de kritiske læsninger  foretrak  at  diskutere,  hvorvidt  romanen  var  en  moderne  eller  en postmoderne tekst, placerer Prem Poddar og Cheralyn Mealor den i det postkoloniale  felt,  ud  fra  romanens  eget fokus på temaer som imperialisme, kolonialisme og kulturel hybriditet. Læsningen  er  samtidig  stærkt  kritisk, idet  Høeg  anklages  for  at  fastholde  en forældet opfattelse af identitet  som noget  'rent eller sandt'  (essens), og for at mis-repræsentere den moderne, hybridiserede grønlænder, som fastlåses i  splittelse mellem tradition og modernitet. Analysen skriver sig således ind i den  form  for  repræsentations-studier , som  i  forlængelse  af  Saíd  er  på  mode indenfor  litteratur-  og  kulturstudier  og deler et problem, som er grundlæggende  for genren.  Med  sin  ensidige fokusering  på  den  danske  repræsentation, der ikke leverer  grønlænderne nogen mulighed for at komme til orde, fastholder  og  (re)producerer  analysen billedet af grønlænderne som tavse objekter for  den historiske proces. Det har selvfølgelig langtfra været hensigten,  hverken  hos  Høeg  eller  Poddar og Mealor - men det bliver på paradoksal  vis  resultatet.  Analysen svigter dermed  både  grønlænderne  (der  bestemt ikke har forholdt sig tavse) og Bhabha, hvis projekt jo netop er at bryde myten om de koloniseredes, minoriteternes, de undertryktes tavshed.

Overhovedet  havde  det  været  velgørende om Poddar havde ekspliciteret og  udfoldet  den  meta-politisk/ideologisk  definerede  diskussion,  som  han adskillige gange lægger op til,  men aldrig som andet end en halvkvædet og postuleret vise. I forbindelse med behandlingen af kritikernes reception af Frøken  Smillas  fornemmelse  for  sne noterer  forfatterne,  at  »begge  tilgange [dels den, der anskuede værket som en thriller,  dels  den,  der  ikke  talte  om dansk,  men  om  vestlig  imperialisme] antyder  selvfølgelig  en  manøvre  uden om romanens kritik af dansk kolonihistorie  og  nutidens  Danmark«  (p.  55). Mener de, at anmelderne bevidst manøvrerede uden om, eller mener de, at manøvren var ubevidst? Det ene svar er  lige  så  relevant  som  det  andet,  ikke fordi  slutresultatet  ikke  er  blevet  det samme, men fordi det i denne slags diskussioner, der jo knytter sig til spørgsmålet  om  intentionalitet,  er  umådelig vigtigt at få af- eller bekræftet konspiratoriske  hypoteser  og  derved  kvalificere diskussionen  omkring  værkets  receptionshistorie.

Om diskussionen af 'danskhed' skriver Poddar, at der nu findes »mange offentligt tilgængelige artikler om emnet,  men  det  er  bekymrende  at  de ikke  drager  de  fulde  konsekvenser  af den kritiske  tilgang« (p. 6)  Mener Poddar, at det er bekymrende at kritikerne ikke er enige med ham? (!). Og har han i forbifarten ikke glemt at forholde sig til de artikler, der faktisk er udkommet om Frøken  Smilla....  Her  bliver  Poddars mangel på opmærksomhed kontraproduktiv  og  kommer  til  at  efterlade indtrykket af en manglende lyst til dialog og samtale, noget der også slår igennem i omtalen af 'modernitetens undertrykkende og assimilatoriske natur'  (p.  5).  At  stereotyper  er  reduktionistiske, essentialiserende og til enhver tid skal søges opløst er selvsagt, men problemet  er,  at  samtidig  med  at Prem  Poddar  fortjenstfuldt søger at gøre  op  med  myten  om  den  ynkelige migrant,  bidrager  han  til  skabelsen  af en ny og lige så reduktionistisk stereotyp. Således er flygtningen ifølge Poddar entydigt  ikke  en  del  af  moderniteten, han har en anden tidsopfattelse end den kronomatiske og han er i opposition til den nation, han tilflytter.

Men hvor er så de mange migranter og flygtninge, der kæmper for moderniteten, som ikke kun opfatter deres nye nation  som  undertrykkende og assimilatorisk, og som godt kan forene oplys- ningstidens idealer med et legitimt krav om respekt for den kultur, eller de dele af  den, som de enten ikke længere kan leve med eller som de fortsætter med at praktisere  inden  for  deres  nye  nations rammer?  Er  det  virkelig,  som  Poddar skriver, kun moderniteten, der legitimerer det autoritære (p. 13)?

At forholde sig til disse spørgsmål svarer ikke til at ligge under for en banal, aggressiv og fordummende  nationalisme, heller ikke til passivt at indordne sig en imperialistisk dagsorden, eller til at svigte de subalterne og afskrive andre kulturer end den vestlige. Men derimod til at tage postkolonialismen på ordet, i hvert fald en gren, som i dag står stærkt og  som  paradoksalt  nok  tæller  Homi Bhabha selv, og dermed til også at rette blikket  mod  nuancerne,  gråzonerne  og ambivalenserne i et forsøg på at opløse de polære positioner, som der her opereres med. Brudflader og konflikter er i dagens  postnationale  samfund  ganske sammensatte,  hvilket  både  en  Edward Saíd, en Leela Gandhi eller en Bhabha blandt mange andre har vist.

Her ramler vi igen ind i problemet med den manglende formidling af, hvad Bhabha står for, ja, faktisk får man den tanke,  at  Poddar  selv  har  problemer med at forstå  Homi Bhabha; det tyder eksempelvis de vage formuleringer a lá: »Det lader til at Bhabha er interesseret i (...)« (p. 15) på. Dét, i kombination med at Poddar lægger sig tæt op ad Bhabhas stil, for ikke at tale om, at det aspekt af dennes tænkning Poddar trækker frem, tidsopfattelser eller temporalitet, er ganske  abstraktionskrævende,  gør,  at det  indledende  teoriafklarende  kapitel fremstår langt fra afklarende.  Med udgangspunkt  i  Benjamins  tanke  om 'den  homogene,  tomme  tid'  -  og  altså

den  moderne  nations  tid  -  kommer Poddar omkring Foucault og videre til det postmoderne forsøg på at underminere  modernitetens  oplysningsideal  og tanken om  den lineære  progression  og frem til en hævdelse af, at dette postmoderne forsøg  ikke er  tilstrækkelig vidtgående,  for  det  privilegerer  stadig  et etnocentrisk  blik  på  verden  og  derved en nedvurdering af de kulturer og samfund, der ikke deler en sådan tidsopfattelse. Her når vi frem til det postkoloniale, formuleret via en af Bhabhas foretrukne kilder, den skarpe analytiker og forudseende  intellektuelle Franz Fanon, og hans påpegning af fordommen  om  'den  sorte  mands  forsinkethed'.  Så  vidt  så  godt.  Men  her begynder  tilliden  til  Poddars  tillid  til Bhabha virkelig at svigte. I første omgang  har  Poddar  noteret  om  Bhabhas metodiske praksis: »Den [Bhabhas] eklektiske brug af en lang række teorier og  ideer,  som  ikke  har  nogen  åbenlys logisk  forbindelse,  er  en  strategi,  der ikke  lader  sig  reducere  til  et  'konsekvent  meta-sprog'  og  derved  lader  de postkoloniale kritiske redskaber, der fremlægges, sig ikke reificere til 'statiske begreber'«.

Man  kan  ikke  lade  være  med  at  overveje,  om  det  mon  denne  manglende logik,  der  slår  igennem  i  forbindelse med læsningen af Fanon - eller i hvert fald i Poddars læsning af Bhabhas læsning. Under alle omstændigheder er det følgende ikke særligt flatterende for billedet  af  Homi  Bhabhas  virke:  »Det skal naturligvis nævnes, at Bhabhas læsning af Fanon er vedvarende selektiv og derfor  anfægtelig,  da  den  adskiller  sig fra Fanons mere eksistentielle og marxistiske momenter. For mange er dette en uacceptabel  kritisk  praksis.  Men man kunne hævde ,  at Bhabha i sin specielle læsning  af  Fanon  nægter  at  reducere hans værk til et enkelt hele og i stedet prøver  at  præsentere  nogle  af  de  mere afvigende  momenter, i  det  mindste set fra  Bhabhas  egen  synsvinkel .  Dette ville  betyde ,  at  anklagen  om  illoyalitet mod  teksten falder til jorden, idet denne  læsepraksis er i  overensstemmelse med Bhabhas kulturteori« (p. 18, vore kursiveringer). Hvor står Poddar i forhold til  denne  helt  fundamentale indsigelse  mod  Bhabha?  -  eller  med andre ord: Hvorfor er den kritiske stillingtagen  til  Bhabhas  brug  af  teori  og metode fuldstændig fraværende hos Poddar? Formentlig fordi den i Poddars øjne  ikke  er  kritisabel  -  og  hvorvidt dette så skyldes, at Poddar har Bhabha på  førstehånd  (på  engelsk),  mens  vi andre  her  overlades  til  oversættelsen, kan  man  kun  gætte  på.  Så  er  denne beskrivelse  af  Bhabha  rimelig?  Svaret blafrer i vinden, og understreger i hvilken  grad  man  som  læser  mangler  en klar og kort indføring i Bhabhas univers og  position  inden  for  de  postkoloniale studier. Med en sådan ville man have en chance for at vurdere, hvornår Bhabha henholdsvis Poddar taler, og man kunne hermed  afbøde  teorikapitlets  forfærdeligt ustrukturerede tekst fuld af spredte anførselstegn,  hvoraf  mange  mangler referencer,  hvilket  gør  det  umuligt  at vide,  hvem  der  er  hvem.  Det  gælder eksempelvis for det centrale  begreb kontra-modernitet,  som  aldrig  når  at blive defineret. »En poststrukturel ubestemmelighed  sammenkædet  med tidens  fri  spil  -  snarere  end  postmoderne  'didakticisme'  omkring  kulturel forskellighed - er udråbt af Bhabha til at  være  signifiant  for  en  postkolonial 'kontra-modernitet'«  (p.  13).  I  den  til- hørende  note  henviser  Poddar  til  sit forord for en foreløbig definition af kontra-modernitet,  men  han  vender  siden aldrig tilbage, og i nævnte forord optræder kun den her tidligere citerede og slet ikke tilstrækkeligt  oplysende sætning: »Termen postkolonial er historisk skabt, en form for kontra-modernitet, som med Homi Bhabhas ord er 'en gavnlig påmindelse om, at de neo-koloniale relationer fortsat er gældende inden for den nye verdensorden og multinationale  arbejdsdeling'«(her  er  et  af stederne uden reference). Denne tilfældige  omgang  med  referencer,  definitioner og centrale begreber præger desværre  hele  bogen  og  efterlader  et indtryk  af  en  udgivelse,  som  i forberedelsesfasen har nydt for beskeden opmærksomhed - også hvad angår tekstens tilgængelighed generelt.

Som sagt er det svært at afgøre, i hvilken  grad  de  sproglige  problemer  har deres  rod  i  originaltekstens  knudrede, redundante  sprog  og  indforståede  stil eller i  den  generelt  u-idiomatiske oversættelse, der også er plaget af så banale problemer  som  forkert  tempus,  udeladelse af determinativer, forkert syntaks og forkert brug  af relative pronominer. Og  problemet  er  endnu  mere  synligt, når  Poddar  citerer  Bhabha  -  der  som sagt hører til i den hermetiske afdeling, men som ikke skal gøres værre, end han er. Citatet her hører til de mest anvendte  fra  Bhabhas  hånd  og  lyder  i oversættelsen:  »Den  vestlige  metropol skal  tage  stilling  til  sin  postkoloniale historie, der fortælles gennem tilstrømninger af efterkrigstidens indvandrere  og  flygtninge,  som  en  indfødt fortælling eller som en, der er en del af hjemlandet,  internt i  dens nationale identitet [....] (p. 56)«. På engelsk lyder denne faktisk  imødekommende  sætning:  »The  Western  metropole  must confront its postcolonial history, told by its influx of postwar migrants and refugees,  as  an  indigenous  or  native  narrative internal to its national identity [...]« (Bhabha, The Location of Culture, London, 1994).

Vi taler altså ikke om lix-tal og antal bisætninger,  men  om  almindeligt  godt og klart sprog, noget denne udgivelse er frygtelig  fattig  på.  Og  hvad  skal  man sige til det? Først og fremmest beklage, at  Prem  Poddars  etiske  og  emancipatoriske projekt lider nederlag, det drukner simpelthen i sproglig uformåenhed.  Det  er  mere  end  synd, det er (en) dobbeltsynd - for forfatteren kender  så  udmærket  til  problemet  og kunne  med  en  beskeden  anstrengelse udbedre det. Ligeså må man i den grad beklage, at forlaget ikke har bedt Prem Poddar  foretage  en  grundig  gennemskrivning  af  sit  manus,  og  at  det  ikke har  sørget  for  oversætterbistand  på  i hvert  fald  to  af  artiklerne.  For  i  den form, bogen nu fremstår, henstår forhåbningerne til den postkoloniale kontra-modernitet uforløste.

Peter Stein Larsen

## Dogmatisk holisme

Niels  Lyngsø: MORFEUS.  Digte  &amp; poetik , Kbh. 2005 (Gyldendal

Niels  Lyngsø  har  udgivet  et  værk  ved navn MORFEUS , hvis form og indhold i  høj grad er atypisk i forhold til, hvad man så for ti år siden i dansk litteratur, idet der er tale om et hybridværk, hvor man  møder  blandinger  af  de  genrer, som det før har været kutyme at holde adskilt,  nemlig  poetologisk-essayistiske tekster  og  digte.  I MORFEUS indgår der  - nøjagtigt som i et andet af 2004's imposante  værker  af  en  af  den  yngre danske digtnings hovedskikkelser, Niels Franks Første person, anden person - et stort  mylder  af  teoretiske  essays,  erindringsstykker,  polemiske  indlæg,  citatkollager, figurdigte, metriske digte, ordlister og meget andet. Der er dog på ingen  måde,  som  i  ovennævnte  Franks tilfælde,  tale  om  en  tilsyneladende  tilfældig  komposition,  men  om  et  raffineret forsøg på at realisere det Umberto Eco  med  udgangspunkt  i  specielt  en læsning  af  Mallarmés Livre tilbage  i 1962  døbte  »Det  åbne  værk«.  Lyngsøs MORFEUS har  således  -  bl.a.  efter Højholts model fra Punkter (1971) - en helt åben struktur, idet de 105 ark, som værket består af, er samlet med ringe i ryggen, men ikke forsynet med forside, bagside  eller  sidetal,  hvorved  man  kan påbegynde  og slutte sin læsning af Lyngsøs  værk  på  et  hvilket  som  helst sted.  Henover  de  210  sider,  der  alle rummer mange forskellige og indbyrdes uafhængige tekster, løber der imidlertid - som Klaus Høeck altid har gjort det en række spor eller sekvenser på typisk syv  afsnit.  De  mest  omfangsrige  og ambitiøse  spor  er  her  en  afhandling med  titlen  »De  poematum  natura«  om den  »poetiske  erfarings  fænomenologi« med udgangspunkt i Lukrets' De rerum natura og et essay i syv dele med titlen »Syngende  arkitektur«,  der  reflekterer poesien  mellemværende  med  kategorierne musik, arkitektur, krop, tid og rum i en kritisk dialog med de kanoniserede danske poetikskribenter la Cour, Højholt og Thomsen. I den lidt lettere afdeling  af teksterne i MORFEUS har