Donatella di Cesare / Judith Wolfe: Heidegger og jøderne – De ’Sorte hæfter’ (Vandkunsten 2015) / Heidegger and Theology (Bloomsbury, 2014)
Forfattere: Bent Bjerring-Nielsen
Tidsskrift: dttk (08-03-2017)

Der Sor

ILSBOFWY MO THEOLOGY

ECCER

Heidegger og jøderne - De 'Sorte hæfter' Donatella di Cesare Vandkunsten 2015, [2014]. 391 sider.

Heidegger and Theology Judith Wolfe Bloomsbury, 2014. 242 sider.

Anmeldt af Bent Bjerring-Nielsen

Martin Heidegger er indiskutabelt en af de sidste hundrede års mest indflydelsesrige og mest kontroversielle filosoffer. Hans  indflydelse  på  moderne  fænomenologi,  hermeneutik,  eksistensfilosofi  og poststrukturalistisk  tænkning,  som  man for eksempel finder den hos Jacques Derrida, har været kolossal. Samtidig er han yderst kontroversiel og omdiskuteret, hvad der primært skyldes to ting. Heidegger vil stille et spørgsmål, som han mener, filosofien fra Platon til ham selv stort set har overset, nemlig spørgsmålet om »væren«. Han vil tage et opgør med filosofiens »værensglemsel«  og  forsøge  at  udtrykke dét, ingen andre har sagt, hvad der kræver  et  helt  nyt  sprog.  Det  får  den  konse- kvens, at store dele af hovedværket Sein und Zeit nærmer sig det uforståelige.

Det andet kontroversielle forhold ved Heidegger er hans forhold til nazismen og antisemitismen.  Efter  Hitlers  magtovertagelse meldte han sig ind i nazistpartiet; hans tilslutning til nazismen er således en kendsgerning,  men  hvilken  indflydelse det  har  på  hans  filosofi  er  omdiskuteret. Der er således blevet sat spørgsmålstegn ved, om Heideggers medlemskab af nazipartiet også betød, at han var antisemit. Hvad det angår, har Heidegger haft prominente forsvarere som den jødiske filosof  Hannah  Arendt,  der  havde  studeret hos ham.

Der  er  kommet  en  række  artikler  og bøger gennem årene, der diskuterer dette spørgsmål, men en af de bedste hidtil er Donatella  di  Cesares: Heidegger  og  jøderne , der udkom på italiensk i 2014 og i dansk oversættelse i 2015. Di Cesare underviser i filosofi  på  La  Sapienza  universitetet  i  Rom  og  var  i  en  del  år  formand for det tyske Heideggerselskab. I genskab af det sidste har di Cesare under arbejdet med bogen haft mulighed for at læse de såkaldte  »Sorte  hæfter«,  som  er  Heideggers personlige filosofiske optegnelser fra 1930 og ca. 30 år frem. De er blevet løbende udgivet inden for de sidste par år, men di  Cesare  har  haft  mulighed  for  at  læse dem  alle.  Det  har  givet  hende  et  andet vurderingsgrundlag  i  forhold  til  Heidegger end tidligere udgivelser, hvad der er kommet en fin bog ud af.

Indledningsvis  undersøger  hun  den historiske baggrund for den moderne tyske  antisemitisme.  Hun  runder  Luther, men fokuserer særligt på den tyske oplysningstids og romantiks filosoffer, der for manges vedkommende har en afstandtagen til jødedommen, der snarere er teologisk end biologisk begrundet: »Fra Herder til  Fichte  bliver  jødedommen, denne underlige og fremmede religion, til en fremmed  nations  religion«  (s.49),  som  hun sammenfatter holdningen.

Hun påviser derefter, hvordan Heideggers værensfilosofi i de »Sorte hæfter« på en særlig måde knyttes til det tyske folks historie. På temmelig bizar vis bliver det tyske folk til den positive pol i værenshistorien,  mens  jøderne  kommer  til  at  repræsentere den negative pol. I Heideggers univers bliver jøderne repræsentanter for alt det, Heidegger ikke kan lide: værensglemslen,  verdensløsheden,  den  åndløse modernitet med mere. Heideggers antisemitisme er således snarere metafysisk (til trods for hans afstandtagen til metafysikken)  end  racemæssig-biologisk  betinget. Heideggers  antisemitisme  har  også  teologiske rødder. Den er baseret på en konsekvent erstatningsteologi, men udvikler sig ifølge di Cesare der fra til en form for markionitisk-gnostisk religiøsitet, hvor alt jødisk konsekvent afvises.

Di Cesare giver en overbevisende fremstilling af antisemitismen hos Heidegger,  men  den  teologisk  interesserede står tilbage med en temmelig uklar fornemmelse  af kristendommens  rolle i  forfatterskabet.  I  forhold  til  det  er  der rigtig god hjælp at hente i Judith Wolfes Heidegger and Theology . Judith Wolfe har undervist  i  teologi  på  Oxford  University og underviser nu på University of St. Andrews. Hun er endvidere redaktør på The Oxford Journal of Inkling Studies.

I Heidegger  and  Theology giver  hun en grundig gennemgang af de teologiske forudsætninger  for  og  implikationer  af Heideggers  teologi  med  et  særligt  fokus på eskatologien (i bred forstand). Hun følger  udviklingen  hos  Heidegger  fra  hans tidlige ultra-montanistiske katolicisme over hans vending mod protestantismen, som på mange måder er sammenfaldende med  hans  begyndende  interesse  i  fænomenologien  og  i  den  religiøse  erfaring som sådan. En af de væsentlige pointer i bogen er, at teologien spiller en afgørende rolle for udviklingen i Heideggers filosofi, hvad der har været en tendens til at overse i mange kommentarer til hans værk.

I  hovedværket Sein und Zeit er  filosofien  blevet  udskilt  fra  teologien.  Wolfe argumenterer imidlertid for, at det giver mening stadig  at  have  eskatologien  som udgangspunkt for analysen af værket: »At it simplest, Heidegger's account of human existence in Being and Time is 'eschatological' because it envisions the possibility of authentic existence as dependent on a certain (existential) relation to one's future« (s.85). Det er imidlertid en »eskatologi uden eschaton«, som hun udtrykker det, hvad der er kendetegnende for den sidste og mest kendte del af forfatterskabet.

Di  Cesare  og  Judith  Wolfe  er  enige om,  at  Heideggers  antisemitisme  ikke er  racemæssig-biologisk  orienteret,  men Wolfe er betydeligt mildere i vurderingen af Heidegger end di Cesare. Hun ser involveringen  i  nazismen  som  mere  praktisk end  ideologisk  begrundet  og  understreger endvidere, at Heideggers vurdering af kristendommen  i  den  periode,  hvor  han var  medlem  af  nazipartiet,  er  uforenelig  med  nazismen.  Endelig  hævder  hun, at:  »[…]  though  Heidegger  temporarily thought to be finding in Nazism a spiritual ally - a movement bold enough to realize the  intellectual  ambition  he  was  projecting  -  he  was  soon  disappointed  by  the crass, militant apocalypticism into which the eschatological tradition of Fichte, Hegel and Hölderlin was here being shaped, and  dissociated  himself  from  the  party programme  in  favour  of  an  apophatic eschatology[…]. (s.101). Forskellene i vurderingen er formodentlig betinget af, at di Cesares vurdering særligt er baseret på »De sorte hæfter«, mens Wolfe i højere grad tager udgangspunkt i de kendte hovedværker.

Heidegger  and  Theology er  en  fremragende teologisk-filosofisk læsning af Heidegger,  som  også  præsenterer  forfatterskabets teologiske virkningshistorie; samtidig  er  bogen  betydelig  mere  klar og  letforståelig  end  hovedparten  af værkerne om forfatterskabet; den kan derfor også  bruges  som  en  almen  introduktion til  Heideggers  tænkning,  selv  om  det  er de teologiske implikationer, der er i centrum.