Det upåfaldende
Forfattere: Anne-Marie Mai
Tidsskrift: kok (2004-03-30)

## Det upåfaldende

## Peter Seebergs forfatterskab som litteraturhistorisk ABC

Peter Seeberg var igennem hele sit forfatterskab optaget af enkelhed, både som et æstetisk program og som en menneskelig værdi. Enkelheden viste sig imidlertid - som Knud Bjarne Gjesing demonstrerer i sit portræt af Peter Seebergs forfatterskab i Danske digtere i det 20. århundrede 1 - at være en vanskelig, ja faktisk en kompliceret sag. At få forbindelse med virkeligheden er et grundlæggende problem for Seebergs moderne menneske. Bevidstheden og sjælen må brydes, før man, som Seeberg siger, kan »forvisses i virkelighed« og dermed måske nærme sig enkelheden, æstetisk og menneskeligt. Enkelhed og virkelighed må i en moderne livssammenhæng ofte ses i forsvindingens lys ifølge Seeberg. Det erfarer læseren i forbindelse med skildringen af de hverdagsting, ord og steder, som måske forsvinder i Seebergs og Katrine Ussings alfabetisk opbyggede tekst- og fotobog Ting, der måske forsvinder, der udkom i 2000, året efter Peter Seebergs død. 2 Under bogstavet A står der at læse:

»Tænk, hvis alfabetet forsvandt, tænk, hvis alene a forsvandt og b blev begyndelsen for begyndelsen, og dernæst, hvis blot adverbierne begyndte at dø ud, fx »inden« og tingene, der begynder med a, i almindelighed tenderede mod at dø ud: Aneroidbarometeret på vore bedsteforældres stuevæg, det vil uden tvivl forsvinde, hvad så?« ( Ting , uden paginering)

1. Knud Bjarne Gjesing: »Peter Seeberg«, in Anne-Marie Mai (red.): Danske digtere i det 20. århundrede , bd. II, Kbh. 2001, pp. 114-128.

2. Peter Seeberg og Katrine Ussing: Ting, der måske forsvinder , Kbh. 2000. Herefter forkortet Ting .

Tekstens  greb  er  ganske  kontant.  Noget  er  nærmest  allerede  forsvundet, eftersom det nok er de færreste, der vil vide, hvad et aneroidbarometer overhovedet er. Ordet, der betegner en brugervenlig afløser for det gamle kviksølvbarometer, som kunne være farligt i ukyndiges hænder, er praktisk talt ved at forsvinde. Man kan således ikke slå det op i Gyldendals Danmarks Nationalleksikon , men må gå til svundne generationers leksika, eksempelvis  Raunkjærs  Konversationsleksikon  fra  1948  for  at  finde  ordet  som primært opslag. Til gengæld var man i 1981 stadig så heldig at kunne slå det op  i  Politikens Nudansk  Ordbog mellem  verbet  »anerkende«  og  propriet »Anette«, hvor man også holder forbindelsen til fortiden levende med a-ord som »annamme«.

Ting  forsvinder,  ord,  navne,  talemåder,  ja  hele  ordklasser  er  måske truede?  Når  Seeberg  opholder  sig  ved  adverbierne,  hænger  det  sammen med, at de betegner omstændigheder som tid, måde, grad, årsag, nægtelse, formodning og holdning. 3 Adverbierne knytter sig til verbet og placerer det - og det er netop den funktion, der interesserer Seeberg. Hverken subjektet eller verbet synes at være den centrale sproglige kategori for Seeberg, men derimod altså kategorien for omstændigheder. I et interview bemærker Seeberg:  »Jeg  har  altid  interesseret  mig  for  tidsadverbier.  Altså  biord  med tidsmæssig betydning. Jeg er nået frem til, at når de er så vigtige, så er det fordi de ingenting betyder. De placerer bare noget. Men de inspirerer i det øjeblik, de antager en funktion i forhold til det stof, man giver udtryk for.« 4 I teksten  om  A´et  og  aneroidbarometeret  påkalder adverbiet,  »inden«,  fortiden, tiden inden forsvindingen, inden det »hvad så?«, der er nutidens vilkår.

Så enkelt kan en kompliceret problematik og et vilkår ridses op, og i forfatterskabets sene tekster af lister, annoncer, små historier og korte tekster finder enkelheden en stribe genrer, som i den  nyere litteraturforskning er blevet anledning til meget fine betragtninger og analyser. Udgivelsen af Seebergs  museumstekster  har  yderligere  belyst  forfatterskabets  genreinspirationer. 5

Det  er  faktisk  interessant  at  se,  hvordan  Seebergs  enkelhed  fører  til nytænkning og skærpelse  af de analytiske  tilgange. Man kan blandt andet opleve  dette  tiltag  i  de  to  århusianske  prismodtagere  Jonas  Holsts  og  Jan Bruun  Jensens  arbejder  om  »Æstetik,  eksistensfilosofi  og  kulturanalyse  i Peter  Seebergs  forfatterskab«  og  i  mange  af  de  andre  gode  analyser  og betragtninger  over  værket,  der  er  udkommet  i  de  senere  år,  eksempelvis Marianne  Juhls  biografisk  anlagte Peter  Seeberg , 6 Bjarne  Sandstrøms  »De Seebergske Ready-Mades«, 7 hans bidrag til antologien Vandmærker 8 og også de forskellige bidrag i tidsskriftet Passage s temanummer om Peter Seeberg og  James  Joyce. 9 Bjarne  Sandstrøm  fremanalyserer  blandt  andet  en  elementsymbolik  og  et  substanssprog  hos  Seeberg,  der  »i  sin  enkelhed  og monotoni ophæver forskelle og sammenbinder det adskilte«, 10 som det hedder i Sandstrøms artikel i Vandmærker , hvor han understreger, at Seeberg i de sene tekster forlader elementsymbolikken for i stedet at lade sine figurer »forlive« sig i en art åbent psykisk rum.

3. Jf. Henrik Galberg Jacobsen og Peder Skyum-Nielsen: Dansk sprog , Kbh. 1996.

4. Louise Fabian Lunds interview med Peter Seeberg, Weekendavisen , 17. april 1998.

5. Peter Seeberg: Tingenes spejl. Museumstekster 1960-1997 (red.  Marianne  Bro-Jørgensen

et. al.) Dansk Tidsskrift for Museumsformidling 21 (2001).

Enkelhedens problematik synes således at være blevet stadig vigtigere i forbindelse med betragtninger over forfatterskabet. Per Højholt har imidlertid fundet en anden god betegnelse, som han anvender om Seebergs værker, nemlig »upåfaldende«. Per Højholt bruger denne betegnelse i sit bidrag til fødselsdagsbogen Peters ABC . 11 Højholt fortæller  her  under bogstavet c (c for copyright), at han altid er kommet i tanke om Seeberg, når han har læst i en  køreplan,  stået  på  en  banegård  eller  læst  små  beskeder  i  lokalavisen. Højholt skriver om Seeberg: »Det virker som om han er i stand til at begå en skrift, som samfundet ikke havde tænkt sig skulle læses, men som hans indsats netop gør læselig. Derfor virker flere af teksterne så upåfaldende, man har svært ved at snakke sig til en betydning udover den, teksterne bogstaveligt er udsagn om«, 12 og han betoner i øvrigt, hvor svært det er at gøre rede for, hvem det egentlig er, der fortæller i Seebergs tekster.

## »Det absurde«

De nyere analyser af Seebergs forfatterskab og de forskellige forsøg på at indkredse det upåfaldende og enkelheden hos Seeberg viser, at det er tiltrængt at  tage  litteraturhistoriens  gængse  rubriceringer  af  forfatterskabet  op  til kritisk diskussion. Man får simpelthen ikke væsentlige sider af forfatterska- bet  med  i  billedet,  hvis  det  hele  skal  skrues  ned  imellem  modernismens første  og  anden  fase,  således  som  det  f.  eks.  stadig  sker  i  Gyldendals  vidt udbredte Litteraturhåndbogen . Det giver også problemer, når forfatterskabet uden videre debat rangeres ind på linie med Villy Sørensens, som man kan se det i Gads litteraturhistorie for gymnasiet, Litteraturens veje . Paralleliseringen fører til, at Johannes Fibiger og Gerd Lütken må hævde, at Peter Seeberg  savner  Villy  Sørensens  teoretiske  skarphed; 13 men  bortset  fra  det skulle  modernismen skam være god nok også i Seebergs tilfælde, selv om den hos ham er blevet mere blød og indfølende. Man får her simpelthen ikke fat i, at Seebergs filosofiske  og  litterære inspirationer er andre end Sørensens. Seeberg er ikke mindre skarp, snarere tværtimod, men han er anderledes.

6. Marianne Juhl: Peter Seeberg , Kbh. 1999.

7. Bjarne Sandstrøm: »De Seebergske Ready-Mades« in Spring 15 (1999), pp. 50-61.

8. Bjarne  Sandstrøm:  »Til  glæde  for  evigheden:  Peter  Seeberg  og  Solvej  Balle«,  in  Anders Østergaard (red.): Vandmærker , Kbh. 1999, pp.129-167.

9. Passage 33 (1999).

10. Loc.cit., p.161.

11. Ditte Seeberg et.al. (red.): Peters ABC , 1995.

12. Op.cit., p.17.

Problemet med modernismefaserne viser sig også i Erik Skyum-Nielsens og Torben Brostrøms engelsksprogede internet-præsentation af henholdsvis 1950'erne  og  1960'ernes  danske litteraturhistorie, hvor  Seebergs  forfatterskab falder skævt i forhold til modernismefaserne og derfor lander lidt på tværs  i  fremstillingen  på  trods  af,  at  begge  skribenter  egentlig  gerne  vil betone Seebergs betydning. 14 Selv om Skyum-Nielsen kalder Seeberg »The outstanding prose writer of the 1950s«, passer han ikke ind i modernismeskematikken, og forfatterskabet plumper ned i fremstillingen på en lidt brat og uformidlet måde.

Foreløbig har de fleste skribenter holdt sig noget tilbage, når det gælder om at tage fat på den litteraturhistoriske nytænkning, forfatterskabet egentlig talt lægger op til. Litteraterne giver ofte helt afkald på det projekt, nøjes med lidt vage og meget brede begreber om absurdisme og modernisme eller fortrækker at læse forfatterskabet ind i en mere filosofisk kontekst.

Begreber om »det absurde« tages dog i anvendelse af flere, og forfatterskabets  inspirationer  hos  Beckett,  Nietzsche  og  Wittgenstein  bliver  med fordel draget frem. Marianne Juhl holder sig i sit nye portræt af Seeberg i Dansk  forfatterleksikon forsigtigt  til  at  sætte  Seeberg  i  forbindelse  med »samtidens  absurdistiske  litteratur«. 15 Det  gør  hun  øvrigt  i  lighed  med Johannes Fibiger, der præsenterer Seeberg i Litteraturens stemmer. Fibiger skriver heri: »I sit senere forfatterskab opgiver Peter Seeberg det tidlige forfatterskabs absurdisme og dyrker i stedet det konkrete og enkle udtryk« 16 og lægger her op til en vis nytænkning i modsætning til den fremstilling, han er med til at give i Litteraturens V eje. Knud Bjarne Gjesing vælger at bruge det hjemmestrikkede begreb »absurdistisk hjemstavnsforfatter« om forfatterskabet  og  gør  meget  ud  af  at  betone  dets  forudsætninger  hos  Beckett  og  den europæiske absurdisme, i James Joyces irske højmodernisme og avantgardekunsten fra århundredets begyndelse.

13. Johannes Fibiger og Gerd Lütken: Litteraturens veje , Kbh. 1996, p.328.

14. Den  elektroniske  litteraturhistorie,  der  bestyres  af  Dansk  Litteraturcenter,  findes  på adressen: http://www.litteraturnet.dk/hist/uk/index.html.

15. John Chr. Jørgensen (red.): Dansk forfatterleksikon , Kbh. 2001, p.413.

16. Benedicte Kieler og Klaus P . Mortensen: Litteraturens stemmer , Kbh. 1999, p. 481.

Hvis man skal forsøge at indskrive Seebergs forfatterskab i dansk litteraturhistorisk kanon som et af det 20. århundredes væsentligste på linie med Sørensens og Rifbjergs og dermed se det som andet og mere end en pendant til/afvigelse fra de store modernisters, kan man roligt starte med at skrotte de fleste traditionelle kasser om nyrealismen og modernismens anden fase. Man  bliver  nødt  til  at  tænke  anderledes,  nuancere  sine  -ismebegreber  og prøve at udforske linier og sammenhænge i dansk litteratur på tværs af de pædagogiske og vedtagne inddelinger, der især er modelleret efter udlægninger af ganske bestemte kanoniserede tekster i Klaus Rifbjergs og Villy  Sørensens  tidlige  forfatterskaber.  At  læse  Seeberg  og  forsøge  at beskrive forfatterskabet litteraturhistorisk er en øvelse i at tænke nuanceret og starte forfra, dyrke en slags litteraturhistorisk ABC. Det er også en øvelse i at tænke dansk litteratur ind i en international kontekst.

Højholt  antyder  nogle  muligheder i det  omtalte bidrag  til fødselsdagsbogen Peters ABC .  Bogstavet C giver Højholt anledning til at pege på den systematiske sprog-freak Peter Seeberg, der fabler om at skrive en hel monolog, der udelukkende skal bestå af biord (adverbier). Og det fører Højholt til at tale om en tekstform, der går ind i selve hjertekulen, fordi den er noget så paradoksalt  som  upåfaldende  og  umiddelbar  skrift.  Hvis  man  forfølger Højholts tanke, kan man forstille sig, at denne sært gribende udtryksmåde, som kan hævde det upåfaldende uden at mytologisere  det  -  som  Højholt siger - ligefrem danner et spor i det 20. århundredes litteratur.

Man kunne forsøgsvis tale om et periferiens moderne prosaeksperiment, der har sine historiske rødder i Blichers noveller, og som dukker op eksempelvis  hos  Marie  Bregendahl  i  fortællingen En  Dødsnat (1912),  i  Jørgen Nielsens roman Dybet (1940), i nogle af stykkerne i Højholts tre samlinger af Blindgyder (1982, 1986 og 1988) , i Jens Smærup Sørensens prosa, eksempelvis Breve (1992),  hos Vibeke Grønfeldt i værker som I  dag (1998) og i Peter Seebergs prosa.

De  tidligste  af  denne  type  eksperimenter  har  deres  udspring  i  det moderne gennembruds forgreninger i begyndelsen af det 20. århundrede, og de fornys under den periode, jeg i det tredje bind af Danske digtere i det 20. århundrede har betegnet «det formelle gennembrud«, 17 nemlig perioden efter

17. Anne-Marie Mai: »Det formelle gennembrud. Dansk litteratur i tiden fra 1970 til 2000«, in Anne-Marie Mai (red): Danske digtere i det 20. århundrede ,  bd. III, Kbh. 2000, pp. 535596.

1970.  Både  Seeberg  selv  og  debuterende  forfattere  som  Jens  Smærup Sørensen,  Vibeke  Grønfeldt,  Kirsten  Thorup,  Arthur  Krasilnikoff,  Bent Vinn Nielsen og senere Hans Otto Jørgensen bidrager til denne fornyelse, hvor prædikatet »moderne« refererer til den modernitetserfaring og samtidsbevidsthed, som værkerne direkte eller indirekte udtrykker. En vigtig fælles modernitetserfaring er her tabet af mundtlig fortællekultur og -tradition.

Begrebet periferi er tidligere sat i forbindelse med flere af de nævnte forfattere, men i højere grad i en kulturhistorisk og geografisk betydning end i mere specifik æstetisk betydning  - det gælder  eksempelvis i Johs.  Nørregaard Frandsens bidrag til antologien Den centrale periferi . 18 Periferi-begrebet  kædes  her  sammen  med  en  kulturhistorisk  analyse  af  velstands-  og industrisamfundets  forvandling  af  hverdagsliv  og  landskaber  i  Danmark  i perioden efter 1950 og tematiseringen af disse forandringer i en række litterære værker. Jeg vil gerne prøve at give begrebet periferi en anden og mere litterær betydning og skal understrege, at »periferi« her bliver et forsøg på at indkredse tre særlige kendetegn ved disse tekster:

For det første og i forlængelse af den kulturhistoriske periferi-diskussion er  det  karakteristisk,  at  værkerne  ofte  aftegner  provinsielle  eller  landlige kronotoper  som  Blichers  jyske  hede,  Marie  Bregendals  fiktive  Sødal, Smærup Sørensens småbyer, Højholts Midtjylland, Bent Vinn Nielsens Lolland, Vibeke Grønfeldts øer og Seebergs landskaber og byer.

For det andet bruges der i disse tekster ofte meget underspillende og ironiserende, ja ofte direkte drilske diskurser, som ikke nødvendigvis er ordknappe - de kan sagtens brede sig og danne et spind af udtryksformer, selv om mange af forfatterne i lighed med Seeberg foretrækker at arbejde med få elementer. »Jeg hører til de forfattere som mener, at litteraturen ikke behøver at fylde så meget. Man kan godt nøjes med ganske få elementer, og målet må så være at få tingene til at leve, som man kalder det« - forklarede han i et interview. 19 Seeberg fremhæver også her, at han bruger en art dobbeltironi. Han understreger, at når ironien ironiseres, opstår der et positivt felt, hvor det er muligt også at nærme sig det patetiske.

For  det  tredje  udvikles  der  i  denne  litteratur  sproglige  strategier,  der arbejder meget raffineret med forholdet mellem det mundtlige og det skriftlige udtryk. Anders Thyrring Andersen er inde på problematikken omkring sådanne sproglige strategier i sit portræt af en af de forfattere, som Seeberg refererede til, nemlig Jørgen Nielsen. Thyrring Andersen fremhæver i portrættet  i Danske digtere  i  det  20.  århundrede sprogliggørelsens  tema  hos Jørgen Nielsen: »Nielsens fiktion bliver et univers i sig selv, der ganske vist har som mål at skildre det, man kalder virkelighed, men gør det gennem den for forfatteren nødvendige omvej, at intet forbliver uberørt af at blive sprogliggjort. Selve afstanden til det skildrede er indbygget i synliggørelsen af den sproglige virksomhed«, 20 forklarer han. For i kunsten overhovedet at nærme sig virkelighed og mundtlighed, viser disse forfattere ofte selve afstanden og arbejder med de tilsyneladende perifere betydningsdannelser i teksten.

18. Johs. Nørregaard Frandsen: »Det periferiske punkt. Om at føle sig hjemme mellem midte og udkant«, »Udkant og magi. Provins i dansk prosalitteratur i 1980erne«, in Johs. Nørre-

gaard Frandsen et. al. (red.): Den centrale periferi , Risskov 1994.

19. Jf. Louise Fabian Lunds interview med Peter Seeberg, Weekendavisen , 17. april 1998.

Det bliver som regel hurtigt  klart for læseren, at det  i disse tekster er særdeles  vigtigt  at  lytte  til  sprogets  rytme  og  tonalitet,  studere  ordvalget minutiøst og tage tekstens grafiske opstilling i betragtning, hvis man overhovedet  skal  nærme  sig  betydningsdannelsen.  Man  bliver  klar  over,  hvor vigtigt det er se nøje på syntaksens detaljer. En tematisk analyse er helt utilstrækkelig i forhold til disse værker, og det bliver oplagt, at man må rette sin analytiske opmærksomhed i mange retninger på én gang.

I Seebergs fortælling »Drengen på forsædet, 1944-45«, 21 om en ung fyr, der under krigen begynder at samarbejde med tyskerne, fordi hans kammerater tror, at han er stikker, er fortællingens allersidste ord helt afgørende for betydningsdannelsen. Den store dreng medvirker ved en likvidering og gør bagefter en slags status over, hvad der vil ske i hans liv: »Fra nu af kunne det kun gå én vej. Tænkte han da.« Adverbiet giver læsningen en afgørende ny retning: netop  som  alt  er  fastlagt,  åbner  fortællingen  sig  igen,  men  rejser samtidig mange spørgsmål, først og fremmest selvfølgelig: hvornår tænker drengen overhovedet tilbage på sit ræsonnement? Hvis det altså er en sådan tidsfølge  brugen  af  adverbiet  »da«  etablerer?  I  flere  af  Seebergs  historier finder  vi  i  sætningernes  slutfelt  adverbier  og  adverbialer,  som  bliver  fuldstændig afgørende for forståelsen af hele fortællingen. En lignende pointering af adverbierne ses i Marie Bregendahls En Dødsnat, hvor perspektiverne for børnenes liv efter moderens død netop understreges i den tilbagevendende brug af adverbiet: »siden« i sidste del af fortællingen.

Prædikatet periferi refererer dermed for det første til værkernes og teksternes motivverden - de handler om det perifere både i geografisk og kulturhistorisk forstand, og for det  andet refererer begrebet til  de  forskellige sproglige  strategier,  forfatterne  tager  i  anvendelse  i  deres  arbejde  med  at forbinde teksten med det talte sprog og den fortællende tale og dens erfaringsverden. Disse strategier omfatter ofte en meget elaboreret brug af det skriftlige og litterære og kræver en skærpet analytisk opmærksomhed over for småordene og over for konstruktionerne i sætningernes forfelt og slutfelt.

20. Anders Thyrring Andersen: »Jørgen Nielsen«, in Anne-Marie Mai (red): Danske digtere i

det 20. århundrede , bd. I, Kbh. 2002, p.352.

21. Peter Seeberg: »Drengen på forsædet, 1944-45« in Rejsen til Ribe

, Kbh. 1990.

I Vikebe Grønfeldts roman I dag vælges en strategi, hvor sætningerne kortes ned, således at de forskellige personers små hverdagsreplikker nærmest ubemærket  kan  falde  ind  tekstens  helhed.  De  forskellige  sproglige  strategier hænger sammen med forsøget på at fastholde og videregive det mundtlige udtryk og en mundtlig fortælletraditions styrke i en skriftlig form.

## Det sidste mørke

En fortælling som Peter Seebergs »Det sidste mørke« 22 antyder nogle af de perspektiver,  som  et  begreb  om  periferiens  moderne  prosaeksperiment kunne give. I historien om den sidste Hans Hansen, der holder sig til sin fars beslutning og nægter at få indlagt elektricitet på sin ejendom, indgår forskellige  beskrivelser  af  protagonisten:  de  folkelige  Hans  Hansen-anekdoter, Østsjællands Folkeblads omtale af ham og elektricitetsselskabets beskrivelser af ham og hans ejendom. I folkesnakken går Hans Hansen for enten at være  en  nærig  rad  eller  en,  der  vil  vække  opmærksomhed  med  sin  særprægede  afvisning  af  elektriciteten.  Folkebladet  skriver  en  hel  artikel  om ham  under  overskriften  »Levet  hele  sit  liv  uden  strøm«,  mens  elselskabet bliver mere og mere friske i deres talemåder om ham og hans museum af en ejendom.

Fortællingen bevæger sig ud og ind af de forskellige talemåder og beskrivelser  og  nærmer sig  gradvist  hans  liv  med  mørket  ved  at  hæfte  bittesmå karakteriserende tilføjelser til de forskellige beskrivelser og gengive replikskifter  fra  faderens  diskussioner  med  naboer.  Mens  faderen  kaldte  lys  for noget skidt,  er  det  betegnende  for  den  sidste  Hans  Hansen,  at  han  aldrig beskæftiger  sig  synderligt  med  lyset,  og  i  modsætning  til  naboerne  heller ikke harmes over mørket. Han lever i mørkets lys: »mørke var egentlig en slags lys. Roerne skinnede blanke af lerjord og fugt, man fandt dem let med greben, når man havde vænnet sig til mørket. Man kunne faktisk næsten alt i mørket, lidt kunne man altid se, men føle var også en god hjælp. Faderen sad i  mørket og malkede mast ind imellem to ko-bringer, så blødt og varmt og kom man forbi, lyste mælken op i ansigtet, så man kunne skimte hans blå blik mere levende, end var det den solklare dag. Og så var mørket godt at tale i,  ørerne  åbnede  sig  og  hver  en  lyd  nåede  ind,  lugte  kunne  man  derimod næsten ikke, hvorfor dog?« 23

Mens naboerne mister en god del af deres følesans i deres oplyste huse, har Hans Hansen og hans mor fortsat alle deres sanser, og især deres hørelse fuldt og helt i behold. De får aldrig våde sokker, når de går hjem ad plørede veje, men mørket bliver efterhånden en sjældenhed, og som symbol på mørkets nederlag dør den sidste Hans Hansen en solklar sommermorgen, netop ikke - som han selv havde ønsket - en mørk vinternat.

22. Peter Seeberg: »Det sidste mørke«, in Rejsen til Ribe , Kbh. 1990.

23. Loc.cit., p.88.

Historien om det sidste mørke handler ikke blot om et heroisk forsvar for almuens gammelliv eller et bestemt kulturelt værdisæt. »Det sidste mørke« fortæller  også  om  et  moderne  tilværelsesvalg.  Hans  Hansen  forsvarer  det gamle liv og fædrenes normer, men bliver samtidig selv et nærmest eklatant moderne  tilfælde.  I  begyndelsen  af  fortællingen  hedder  det  om  Hans Hansen: »Som sin far sagde han nej, definitivt nej«. 24 Således lever den sidste Hans  op  til  slægtens  prædikat:  stædigheden,  som  giver  ham  en  plads  og betydning  i  gammellivets  univers,  men  stædigheden  bliver  for  den  sidste Hans  ultimativ:  han  udtaler  et  endeligt  og  definitivt  nej.  Slægtens  traditionelle nej, der definerer dens samfundsrolle og plads imellem folk og fæ, bliver for Hans Hansen et aldeles grænseoverskridende nej, der sender ham ind  i  tomrummet efter gammellivet  og samtidig helt ud  på  kanten af  den moderne kultur. Karakteristisk nok sammenlignes han af fortælleren med en indisk religionsgrundlægger - vi skal altså ind i en anden kulturkreds og nærmest ud af det jordiske for overhovedet at kunne placere ham i en kontekst. Det er muligt at unddrage sig moderniteten, at foretage det ultimative valg - ja, det er på en måde den moderne kulturs konsekvens, i og med at de sociale relationer mister enhver materiel forankring og i og med, at moderniteten mere og mere drastisk adskiller tid og rum. Muligheden for at melde sig ud foreligger - elselskabet, myndighederne og naboerne lader ham passe sig selv -, men moderniteten bliver da så mægtig, påtrængende og dæmonisk, at den er lige så skæbnesvanger som gammellivets forsamlede nisser og trolde.

Billedet herpå bliver Hans Hansens død i det skarpe dagslys - en tilværelsens tilskikkelse, der kan fyldes af symbolik: »Han ville helst være død en mørk vinternat, men det blev en klar sommermorgen i stedet. Han faldt om med  knugede  hænder,  som  om  han  i  det  mindste  dér  ville  holde  mørket fast.« 25 Også her kan Seeberg skarpt slutte fortællingen med en særlig betoning af et adverbial.

Hvis man prøver at læse Seebergs forfatterskab uden at ty til de traditionelle danske modernismebegreber, hvor værket formodes at opvise stærke og centrale metaforer, være præget af en sluttet værkkarakter, en splittelsesog driftstematik og dyrkelsen af et kunstnerisk særsprog, bliver det muligt at se forfatterskabets alsidige kvaliteter og tankevækkende sammenskrivning af forskellig litterær inspiration, se dets forankring i en international litterær sammenhæng.  Man kan  her  opdage  konturerne  af  et  periferiens  moderne prosaeksperiment,  hvor  Joyces Dublinfortællinger (1914)  Faulkners The Sound and The Fury (1929) og Becketts Molloy (1950), som Seeberg tidligt forsøgte at få oversat til dansk, kunne være en horisont. Seebergs forfatterskab er en fremragende abc for litteraturhistorikere - et rigtigt godt sted at starte, hvis man vil opdage mangfoldigheden i den moderne danske litteratur, nuancere de gængse -ismebegreber og placere dansk litteratur i en international sammenhæng.

24. Loc.cit., p.85.

25. Loc.cit., p.90.

78

Han var kommet ind/som en Ahow dukke, der lå væltet om på siden(

på

båren Tagnerne var gemmestebadrka stemplet med store uregelmessige

segl af blod. Ambulancemendene var grå al træthed, por baadeeto skes bale

De harde løftet hanef seks mand berg zebonmedrat suciozyog havde

rullet ham lydløst ked ad ünotagkags gangen t11 operationsstuen; med

afdelingssygeplejersken W spidsen /med et tomt Journalblad,mens en læge

brutalt skød en dør op og kastede os/regntoftoget jakkenog on eftermiddags-

kom ud.

En solplet 61-

t11.

der jo een af disse store biler, der dhlede 1 et kryds.

Hun så pi uret, hvis neb met var lukket t11.

Der ville ingenting ske inden da.

79

80