Introduktion til fumismen
Forfattere: Camilla Skovbjerg Paldam, Tine Engel Mogensen
Tidsskrift: passage (2000-09-01)

ipper

river

It spe

es de

er fø

viner

ævdi

## Introduktion til fumismen

## CAMILLA SKOVBJERG PALDAM &amp; TINE ENGEL MOGENSEN

Fumisme  er  en  parodisk,  foruroligende  og  til  tider destruktiv  form  for  moderne  humor,  der  opstod  i Frankrig  i  slutningen  af  1800-tallet,  og  som  man bl.a. finder i Alfred Jarrys bidske satire og Alphonse Allais'  "mystifikationer". I  dag  er  der  ikke  mange, der kender til fumismen, hvilket er en skam, for de fumistiske  tekster  er  ofte  både  vældigt  morsomme og  af  høj  litterær  værdi.  Derfor  vil  vi her  re-intro­ ducere  til  denne  bevægelse  i  :fransk  litteratur,  som fik betydning for mange siden a..; ikke mindst for sur­ realisterne  men  selv  ufortjent  blev  så  godt  som glemt.

## Den nye tone

Dette burleske teater fandt snart sit litterære side­ stykke i en bestemt type fortællinger, hvis forfattere ligeledes legede med de etablerede normer inden for deres  felt;  som  eksempler  kan  nævnes  Villiers  de L'Isle-Adam  (1838-1889) med hans Grusommefortæl-

Der  var  grøde i den kulturelle undergrund i Paris i slutningen  af  det  19.  århundrede.  Det  v� som,om byen  på  dette  tidspunkt  var  blevet  grebet  af  en "ejendommelig eufori", der  viste  sig som en  bølge af let galskab, som spot og ariti-højtidelig leg (Allais 1994,  s.8). 1 I  begyndelsen  var  dette langtfra  et  fol­ keligt  fænomen,  da  tendensen  kun  gjorde  sig  gæl­ dende  inden  for  nogle  ganske ,iestemte  grupper  som så til gengæld fandtes inden for et bredt spek­ trum  af  kunstarter.  I  teaterverdenen  var  der  for­ holdsvis  tidligt  begyndt at dukke alternativer  op til det teater, der blot videreførte traditionen, den klas­ siske  komik,  og  således  repræsenterede  "den  evige latter"  ("le  rire  eternel"). 2 De nye stykker,  som på en gang lå i institutionens margen og i brud med tra­ ditionen, gjorde grin med teatrets mange konventio­ ner - men også med almindelig logik og god smag.

linger  (Contes cruels, 1883) og Jules  Laforgue  (18601887) med Legendariske moraliteter (Moralites legendaires, posthumt udg. 1887). Daniel Grojnowski skriver om denne nye type fortællinger, at de er  "[p]å en gang parodiske og poetiske, fantastiske og lunefulde, po­ lemiske  og  filosofiske,  oplysende  og  forbløffende" (Grojnowski &amp; Sarrazin,  s.12). En anden genre, der vandt :frem,  var den litterære parodi: tekster, der lat­ terliggjorde berømte forfattere eller gjorde grin med de stilformer, der var oppe i tiden - og ikke mindst det etablerede parnas'  'prætentiøse' poesi. Paul V er­ laine  og  Arthur  Rimbaud  skrev  en  "Røvhulsson­ net" i den forhadte Albert Merats navn; mens Ver­ laine  omvendt  spillede  kærligt  op  til  Baudelaires "De elskendes død" (:fra Les Fleurs du mal, 1857) med sonetten  "Svinenes  død".  Men  også  f.eks.  Shake­ speares Hamlet (1600)  og  H.  Bernardin  de  Saint­ Pierres Paul  et  Virginie (1788)  måtte  stå  for  skud,  i henholdsvis  Laforgues moralite legendaire "Hamlet, eller  følgerne  af  sønlig  hengivenhed",  en  rablende inter- og metatekstuel fortælling  ("Stabilitet!  Stabi­ litet!  Dit  navn er  Kvinde  ...  "3) og  Villiers  de  L'Isle­ Adams conte  cruel "Virginie  et Paul",  hvor  den  ro­ mantiske kærlighedshistorie bestandig underløbes af en særdeles påtrængende pekuniær diskurs. Intet var med andre ord helligt  for fi n  de siede-parodisterne. Grojnowski  skriver,  at parodien  i  de  fleste  tilfælde diskrediterer hævdvundne temaer og forstår poesien som profaneringsobjekt:  "Den sætter kunstbegrebet i krise,  spiller  rollen som deformerende spejl,  hvori forfatteren opdager et degraderet billede af sig selv og  skriftens  problematiske  status"  (Grojnowski  &amp; Sarrazin, s.14) - en definition, der også snildt kunne gælde for mange andre typer  tekster :fra slutningen af det forrige århundrede.

'

I

11

'!ij

:

1

1

'

I

'

I

!

!

I,

11

1

III'

1'

1

,,

i 1 .'

## Kabaretånden

Den alternative litteratur blev i første omgang udgi­ vet  i  meget  små  oplag  for  en  sluttet  kreds  af  ind­ viede,  og udøverne  mødtes i privat  forum. Men da der  kom nye  liberale  love  om  presseog  mødefri­ hed,  blev  møderne  mellem  kunstnerne  offentlige: man slog sig først ned i Latinerkvarteret på venstre Seine-bred;  senere  flyttede  hovedsædet  nordpå  til Montmartre,  hvor  fænomenet Le  Chat  Noir opstod og gennem 16  år oplevede store triumfer. De fleste af de folk, der fandt sammen i disse nye grupper, til­ hørte den intellektuelle elite. Ofte  var det universi­ tetsstuderende,  der  førte  en  boheme-tilværelse,  og som stod for en udtalt anti-gejstlig, anti-borgerlig og overhovedet anti-konform (anarkistisk) holdning, vendt  mod  alle  autoriteter  helt  ned  til  hverdagens små  magtmennesker:  jvf.  et  tidsskrift  som  "Anti­ Portneren" (L'Anti-Concierge), "officielt  organ  for beskyttelse  af  lejerne'.',  der  udkom  med  i  alt  syv numre i  perioden  1881-1883.  Unge  fra  alle  miljøer var  velkomne  i  grupperne,  og  det  var  netop  den · utrolige  blanding  af  folk  og  kunstarter,  der  var  pe­ riodens  rigdom;  grænser  blev  nedbrudt  og  blan­ dingsformer opstod. Flere forfattere illustrerede de­ res  egne  tekster,  og  til  en  kunstudstilling  for  "Arts incoherents" præsenterede Alphonse Allais - længe før koncept-kunsten - et stykke hvidt papir med tit­ len  "De  blegsotige  unge  pigers  konfirmation i sne­ vejr"  ... 4 En af de kendteste grupper fra perioden er Les Hydropathes, som blev  grundlagt af  Emile Gou­ deau  i  1878;  "hydropathe"  betyder  "den som  vand rar til at lide" (Grojr?'owski &amp; Sarrazin,  s.16),  hvilket allerede slår en bestemt tone an, og Allais' to hydro­ pater i  historien  af  samme  navn  drikker  da  også "kold kaffe godt gennemvædet af cognac"  (s.rr9). I samme fortælling kommer den generelle anti-gejst­ lige holdning i øvrigt til udtryk på ret subtil vis, idet boulevard Saint Michel  af  de  to hydropater omtales som slet og  ret  "boulevard Michel".

Med Les  Hydropathes indstiftedes "anti-traditio­ nens  tradition"  (Grojnowski  &amp;  Sarrazin,  s.16),  og gruppen blev  efterfulgt  af en  række  andre: Les Hir­ sutes,  Les Zutistes (hvorom Charles Cros sagde:  "De er  poeter,  musikere,  litterater,  kunstnere;  intet  for det nyttige, alt for det behagelige", ibid. s.15) og Les Jemenfoutistes (sic!);s sidstnævnte afslog pure at skænke politik den mindste interesse, eftersom intet alligevel eksisterede uden for Kunsten (ibid.). Grup­ pernes forestillinger var en skønsom blanding af re­ citation af  kunstnernes  egne  digte  og  humoristiske stykker,  musikalske  indslag,  monologer  og  syng­ med ·  sange,  og  publikum  var  i  første  omgang  dem selv.  Senere  bredte  interessen  sig  imidlertid  for  de nye, anderledes  kabareter,  og  i løbet af disses stor­ hedstid  - fra  grundlæggelsen  af Les Hydropathes til nedlukningen af kabareten Le Chat Noir tyve  år  se­ nere - fik de et større og større publikum,  også in­ den for lidt mere borgerlige kredse: med deres tek­ ster, som  lå  et  sted  mellem  litteraturens  højere sfærer og dens mest populære udtryk, henvendte de sig til alt fra bohemer og litterært dannede personer til  småfunktionærer  og  verdensmænd  og  -damer, som gjorde sig til af  at kunne lide makaber humor, litterær anarkisme og regulær 'galskab'. Tidsskriftet Le Chat Noir blev  ligeledes  så populært,  at det tret­ ten år i træk  (fra 1882 til 1895) udkom i flere tusind eksemplarer ugentligt; kort  sagt  blev  kabaretånden efterhånden allemandseje, en del af de franske sæder og  skikke - hvilket  naturligvis  udvandede  den  no­ get.

Men lad  os  holde  fast  i  den  oprindelige,  anti-kon­ forme  ånd  og  tiden  før Le  Chat  Noir blev  stueren. Begrebet fumisme er et nøglebegreb til forståelsen af perioden, dens folk og disses måde at tænke på; det er  imidlertid  også  et  begreb,  det  er  svært at  :fa  or­ dentligt hold på, eftersom de fleste, efter at have lagt an til en  klar  definition  af fænomenet, i  sidste øje­ blik drejer af og bliver meget vage. Det følgende vil derfor have karakter af en indkredsning.

## Fumismen

Slår  man  ordet  "fumiste"  op  i  Gyldendals  røde ordbog, rar man (ud over primærbetydningen "kak­ kelovnsmand"!) følgende definition: "spasmager, charlatan,  bluff-,  fidusmager",  mens  "fumisterie" defineres  som "narrestreger, løjer; skrøne".  En :fransk-fransk ordbog hjælper os lidt videre:  her de­ fineres  en  "fumiste" som en  "spasmager; en meget lidt  alvorlig  person,  som  man  ikke  kan  stole  på", mens "fumisterie'' er "noget, der er lidet troværdigt, eller  som  er  helt  blottet  for  alvor;  mystifikation, grove løjer" (Le Maxidico). En anden, meget generel definition  lyder,  at  fumisten  ganske  enkelt  ikke  ta­ ger  sig  selv alvorligt eller ikke  er bange  for  at dumme sig (Grojnowski &amp; Sarrazin,  s.38), mens to­ nen  bliver  lidt  hårdere,  når  en  af periodens :frontfi­ gurer,  førnævnte Emile  Goudeau,  definerer  fumis­ men som "en slags ringeagt eller hån over for alt, en indre foragt  over  for mennesker og  ting,  som  viste sig  udadtil  i  utallige  angreb  og  fumisterier"  (Allais 1994,  s.9).  Fumismen er da heller ikke kun for sjov: den nye form for humor opstod oprindeligt som en reaktion  mod det  omgivende  samfunds  positivisme og som et udtryk for værdikrisen ved tærsklen til det 20. århundrede; og er fumismen a priori apolitisk, er dens rablende anarkisme,  som  vi siden skal se, ikke uden .mål.

I en latter- eller humorhistorisk  sammenhæng be­ tragtes  ånden  i  slutningen  af  1800-tallet  af  mange som  en  form  for ' tilbagevenden  til  Middelalderens karnevalistiske ånd. Denne var karakteriseret ved en nøje  afbalanceret  politisk  og  religiøst  sanktioneret vekslen  mellem  orden  og  uorden,  respekt  og  de­ spekt,  alvor  og  sjov,  helligt  og  profant,  hvor  'be­ nægtelsen',  eller  'omvendingen',  fandt  sted  inden for den etablerede ordens rammer på bestemte tids­ punkter  og  steder.  Karnevalets  omvendinger  blev konkret udmøntet i f.eks. Narrefesten, hvor en nar­ rekonge  udnævntes  for  en  dag,  i  klovnerier,  hvor bagdelen tog hovedets plads, eller i at afføring blev behandlet som det hellige sakramente. 6 Det accep­ terede blev degraderet, det forstødte ophøjet, og det betød,  ifølge Bakhtin,  "en midlertidig suspendering af  alle  hierarkiske  distinktioner  og  grænser  mellem mennesker samt af visse af det almindelige livs nor­ mer og forbud"  (Bakhtin,  s.15).  Denne :friheds- og lighedsånd gennemtrængte  hele  karnevalet, hvor der heller ingen skelnen var mellem deltagere og til­ sk m? e. Karnevalet var ikke en forestilling, folket så, ligesom klovne  og  narre ikke bare  var  skuespillere; det var en anden verden, et andet liv  (Bakhtin,  s.7). Det er i denne ånd,  at den karnevalistiske latter ly­ der,  og  hermed menes  r) en festlig,  højtidsfuld lat­ ter,  der  ikke er knyttet til en individuel reaktion på

en komisk begivenhed. 2) En lat ! er, der er universel

- rettet mod alle,  også mod dem, der griner, og en­ delig  3)  en  latter,  der  er  ambivalent - på  en  gang prisende og fornedrende (Bakhtin, s.n).

Karnevalet  besad  en  voldsom  subversiv  kraft  og udfordrede  gennem  sine  omvendinger  det  etable­ rede samfund. I denne epoke var den kulturelle mo­ del  imidlertid  også  så  ærefrygtind gy dende  og  ube­ stridelig, at man mest vendte op og ned på værdierne inden  for den frem for at kritisere den di­ rekte;  den  middelalderlige  komik  var  derfor  også hovedsagelig parodisk. Men  der  var  som  sagt  ikke tale  om  ren  negativ  parodi;  karnevalets  omven­ dinger  udtrykte  en  dobbelthed  af  degradering  og fornyelse  (Bakhtin, s.n) - det ellers strengt ordnede samfund blev  rystet  grundigt og kom genfødt ud på den anden side.

Hvis der med l'espritfumiste og  den moderne pa­ rodi er  tale om en tilbagevenden til Middelalderens karnevalistiske latter, idet den som denne vender op og  ned  på  alle  kunstneriske,  litterære  og  politiske 'trosbekendelser' og  blander højt og lavt,  helligt og profant, i et lystigt kaos, er det imidlertid en tilbage­ venden med en væsentlig forskel:  Der  er ikke læn­ gere  tale  om  livtag  med  absolutte  autoriteter  og sandheder  med  efterfølgende  tilbagevenden  til  en fast orden og  ikke mindst en Gud. Udgangspunktet for  omvendingen er mere diffust, ligesom også teg­ nene bliver forvirrede og diffuse. Meningen fortaber sig og noget andet træder i stedet:  "Når den moral­ ske Orden er forsvundet,  når censurerne falder, kan den sorte humor, i skikkelse af den imbecile alvor, på en bund af absurditet,  endelig tage  sin sande di­ mension af metafysisk  mystifikation:  den nye latter, som homøopatisk behandler tabet af Meningen med ikke-meningen eller ubestemmeligheden, er an­ kommet"  (Grojnowski  &amp;  Sarrazin,  s.31).  Fumisten har erkendt, at verden er uhelbredelig og tilværelsen absurd,  så  vi  lige så godt kan grine ad  den - og  ad os  selv.  Humoren  kommer  således  for  alvor  til  at spille op mod (  eller til) døden, og selv den mest tra­ giske situation kan nu beskrives med en komisk dis­ kurs, hvilket rar store psykologiske konsekvenser for modtageren (her læseren). Denne befinder sig plud­ selig mellem to tilsyneladende uforenelige imperati-

'

)

ver: situationen, som kalder på frygt eller medliden­ hed og  diskursen,  som  vil  have  ham  til  at le:  "den moderne  humor  placerer  modtageren - såvel  som afsenderen - i  en  situation  af  ustabil  ligevægt,  som på en gang forvolder et ubehag i intellektet (som til­ standen af vægtløshed for kroppen) og  den lidt so­ fistikerede glæde ved for et øjeblik at slippe for me­ ningens tvang, en glæde ved det ubestemmelige. Og jeg  ler  ad den frihed som  dette fald ned i ikke-me­ ningen  giver  mig"  (Grojnowski  &amp;  Sarrazin,  s.35). Netop  oplevelsen  af  et  befriende  fald  ned  i le  non­ sens kan forklare læserens ellers tilsyneladende para­ doksale grin i mødet med f.eks. Alphonse Allais el­ ler Alfred Jarrys ofte meget  'sorte'  tekster.

DuMAR&lt;;:AY, Pere UBU. Postkort, College de Pataphysique.

Hvor Allais' fumisme  hovedsaglig  kom  til  udtryk  i sære  fortællinger,  skrev  Jarry  ud  over  groteske dramaer, som Kong  Uhu (Uhu Roi) - korte,  samtids­ satiriske  kronikker.  Disse  udkom  i  tidsskrifter  som La  Revue  blanche,  La  plume,  Le  Canard  sauvage og L'æil, 7 og  nogle  af  dem  revser  skarpt  samfundets værdier og institutioner, mens andre er typiske dag­ til-dag kronikker, der kommenterer de seneste begi­ venheder i Paris. Et eksempel på sidstnævnte er, når Jarry i forbindelse med bilvæddeløbet Paris-Berlin i 1901,  hvor en dreng  blev  kørt  ihjel,  beskriver  hvil­ ken  skammelig  fare  fodgængere  og  især  børn  udgør for trafikken, hvorfor  de burde forbydes eller i  det mindste lære at gøre bedre opmærksom på sig selv,  evt. med .små flag eller larmende musik  Q"arry, s.24-28). - Denne morbide morskab er, den aktuelle sag taget i betragtning, et ganske rammende eksem­ pel på,  hvordan intet er  helligt for  en ægte fumist.

Kronikkerne er generelt yderst velskrevne. De er ofte fyldt med ordspil og tvetydigheder,  hvilket gør dem  temmelig  uoversættelige,  som  når  en  kronik f.eks.  bygges  på  den  lydlige  lighed  mellem  "dra­ peau" og "crapaud" - flag og skrubtudse lyder ikke tilnærmelsesvis ens på dansk, og hermed står og fal­ der  det hele,  når  nationalsymbolet elegant  skal  be­ skrives  som et  vekselvarmt  d yr Q"arry, s.57-61). Svært  oversættelige  dobbelttydigheder  finder  man også  i  "Banegårdenes  fattige"  Q"arry,  s.75-76),  der· gennemført beskriver datidens moderne banegårde i kirkelige  termer, hvorved  satiren  bliver  dobbelt­ rettet:  Kirke  og modernitet  revses  i  en  parallel­ bevægelse. Dels fremvises den katolske kirkes pengegriskhed, når f.eks. banegårdens lokkende slikautomater kaldes for kirkebøsser ("trones"). Dels  vises  det,  hvordan  den  moderne  kapitalisme næsten  har  karakter  af  en  ny  religion.  Her  rettes bønner mod Banegårdsdirektøren,  den nye  'Herre', der - som man er vant til - er streng, dømmende og svær at fa i tale. Men her skal man ikke vente på be­ lønningen, når pengene puttes i bøssen - der er kon­ tant afregning i søde,  materielle glæder; himmel og helvede  er her og  nu.

En li gn ende dobbelt satire finder man i "Lidelses­ historien  som  cykelløb"  en  af  de  mere  kendte Jarry-kronikker, idet den er optrykt i Andre Bretons Lativi:

-

1, na

igen a

dier,

hens,

lase

ogie

rel et

ington

-te at

n af sé

ne ca

Isens

in 7

Intholog

ttaire I

r med

65

Anthologie de l'humour noir (1940)  hvor Jesu lidel­ seshistorie genfortælles som en sportsreportage med utallige finurlige referencer til  den  bibelske  udgave af  historien.  Samtidig  med  at  være  morsom og  ab­ surd er hele  kronikken  skrevet med en  'saglighed', som var det en historisk afhandling, og der henvises bl.a.  til  diverse  " cy klo:file"  helgener.  Kronikken  er således  både en parodisk kommentar til sportsjour­ nalistikken  og  eksegetiske  tekster,  samtidig  med  at den profanerer og trivialiserer kristendommens hel­ ligste  s ym boler:  torne  punkterer  et  cykelhjul,  nag­ lerne bliver til  dækjern,  korset selv  er  en  cykel etc. (Breton,  s.285-288).  S ym bolerne  tømmes  for  me­ ning,  og rammende i denne forbindelse skriver Sar­ razin i "Le rire et le sacre",  at man hos  Jarry finder "subjektets forsvinden, tegnenes perversion, neutra­ liseringen  af meningen gennem parodien,  nedbryd­ ningen af samfundets alvorlige værdier, som han er­ statter  med  jublen  over  intelligensens  funktion  og den  � ene indbildningskraft"  (Sarrazin,  s.56).  Fumis­ ten Jarry  tager ikke parti,  men betragter køligt,  iro­ nisk  og  nådesløst  verden.  Flertydighederne  og  det ofte  'videnskabelige'  vokabular  tjener  til  at  under­ grave  læserens  sikkerhed,  læseren  mystificeres.  Så­ danne mystifikationer finder man hos flere fumister, ikke mindst hos Allais. Hans mystifikationer kan, li­ gesom  Jarrys, være et parodisk spil med diskurser og absurde billeder,  men de spiller lige så også ofte op mod læserens forventning  til narrationen;  et aspekt man kan læse mere om i artiklen  "Alphonse Allais - mystifikationens mester" i nærværende nummer af Passage.

Hos både Allais ogJarry er teksterne i den tilstand af  'ustabil  ligevægt',  som  vi  så beskrevet hos  Groj­ nowski  og  Sarrazin,  en  tilstand,  der  fremmes  gen­ nem den moderne humors forkærlighed for oxymo­ roner eller skæve blandinger - såsom "øm kynisme, andægtig  gudsbespottelse, bitter-sødt  grin,  høflig studeagtighed, smilende  gemenhed, tårepersende munterhed,  dyster  spøg"  (Grojnowski  &amp;  Sarrazin, s.36)  - og  dens  nedb ry dning  af  grænserne  mellem genrer og mellem diskurser:  alt kan  bruges,  alt kan blandes. Læseren oplever således noget radikalt nyt, der ved nærmere eftersyn viser sig at være sammen­ sat af gammelkendte elementer, og samtidig med, at

-.

han er glimrende underholdt,  vedbliver han at være let utryg:  han  er  med andre ord tvunget  til  at for­ blive fuldt opmærksom over  for  det,  han læser. Et væsentligt  mål for  fumisterne  var  da  også  at  skabe en  sådan  fornyet  opmærksomhed  hos  læseren,  en kritisk opmærksomhed over for  skriften selv  og  ti­ dens  etablerede  værdier.  Og  selvom  vi  som  mo­ derne læsere tror  os  (gabende) fortrolige  med  me­ tatekstuelle  greb  og  subversiv  værdirelativisme,  er fumisternes  tekster også i  dag  værd at læse - de  er udfordrende, overraskende  og  ikke  mindst  mor­ somme.

## Noter

1. Oversættelserne i denne artikel er  vores egne.
2. Som  Grojnowski  bemærker  (s.II), er  det denne latter, Bergson skriver om i Le Rire (1900).
3. Hamlet, s.43,  i:  Jules  Laforgue: Moralites  legendaires, Fleuron (Editions Slatkine) 1996 (1887).
4. All.ais  lavede et hel  serie af disse  såkaldte "monokro­ mer",  som er optrykt i dette nummer af Passage.
5. "Je m'eri fou" kan oversættes "jeg er bedøvende lige­ glad",  "det  rager  mig".
6. Om middelalderens narrefester se i øvrigt: Zijderveld, Anton C.: Humor und  Gesellscheft.  Bine  Soziologie  des Hu­ mors und des Lachens, kapitel 4.
7.  Jarry påtænkte at  samle  sine ca.  150 kronikker  under titlen Det  grønne  Tællelys,  lys' over  denne  tids forhold  (La Chandelle verte,  lumieres sur les choses de ce temps), men nå­ ede det ikke inden sin død i 1907 (Sangsue,  s.220).

## Litteratur

All.ais, Alphonse: æuvres posthumes [æP] 1-8, i  Caradec, F. og Pia, P.  (red.): Tout Allais (II  bind),  La  table  ronde, Paris  1964-1970

- -La  Vie  dr8le, Editions  de  La Table Ronde,  Paris,  1994 (1964)

Bakhtin, Mikhail: Rabelais and His Jiflorld, Indiana Univer­ sity Press, Bloomington, 1984 (1965)

Breton, Andre: Anthologie de l'humour noir, J.J. Pauvert, Pa­ ris 1966 (Le Sagittaire 1940)

Grojnowski, D. og Sarrazin, B.: L'esprit fumiste  et  les  rires ''fin de siecle", J. Corti,  1990

J  arry, Alfred: Siloques,  superloques,  soliloques et interloques de pataphysique, Le Castor Astral,  1992 (1905)

Sarrazin, Bernard: Le rire et  le  sacre, Desclee de Brouwer, 1991

Sangsue,  Daniel:  "Parodie et  humour  noir - "La Passion consideree comme cour�e�de cote"", i: Poetique, II8, 1999