Paryksmag
Forfattere: Svend Aage Svenstrup
Tidsskrift: kok (1997-11-17)

## Anmeldelser

Svend Aage Svenstrup

## Paryksmag

Marianne Alenius, Pil Dahlerup, Søren Peter  Hansen,  Hans  Hertel  og  Peter Meisling (red .): Digternes paryk, Studier i 1700-tallet. Festskrift til Thomas Bredsdorff . København 1997 (Museum Tusculanums Forlag).

Når et fag skal hylde sin professor foregår  det  gennem  festskrifter,  en  genre som ofte er et potpourri af bidrag af en blandet kvalitet. Dette velfortjente festskrift til professor Thomas Bredsdorff er udgivet nøjagtigt en måned efter hans 60 års fødselsdag og afviger ikke væsentligt  fra  genren,  bortset  fra  et  par mangler som jeg senere vil komme ind på. Det har fået den lidt indforståede titel Digternes  paryk ,  hvilket  går  på Bredsdorffs disputats fra 1976, Digternes natur . Hvorvidt festskriftet er et udklædningsstykke vil jeg lade forblive usagt, men parykken fungerer i hvert fald som metafor for 1700-tallets selskabelighed og salonkultur. Den repræsenterer det kunstige og bliver således oppositionel  til  det  naturlige;  oplysningen over for romantikken, kunne man sige. Langt størstedelen af festskriftets 24 bidrag beskæftiger sig med litteraturen, men der er enkelte sideblik til billedkunsten  og  sprogvidenskaben. Lars Hansens fotografier af dansk 1700-tals arkitektur udgør bogens 25ende bidrag og sammen med den præsentable opsætning  og  Denons  akvarel Portraits  de Voltaire à Ferney , som pryder forsiden, gør det bogen til en yderst nydelig publikation. Undertitlen Studier i 1700-tallet indikerer  en  bred  introduktion  til 1700-tallets kulturlandskab, men dertil er bidragene for specifikke og for ujævne. Således kommer bidragene også under seks forskellige overskrifter: Ind i 1700-tallet , Billedkunst , Grønland og Færøerne , Sprog , Holberg, Ewald, Baggesen og de andre og så Ud af 1700-tallet .  Artiklerne  under  første  og  sidste overskrift er af et bredt ånds- og kulturhistorisk snit og danner den tilstræbte ramme om de øvrige bidrag. Hver for sig er artiklerne imidlertid også interessante, og nogle indeholder endog ganske forfriskende perspektiver på deres stof. Jeg vil, pga. skriftets omfang, her fremhæve nogle af de bidrag, som jeg mener på den ene eller anden måde træder frem i forhold til den brede ramme.

Interessant er f.eks. Hans Hertels artikel om den ambivalens Voltaire mødes med i Danmark, og hvorfor han alligevel ender som buste på Rosenborg Slot. Hertel kan tydeligvis ikke skjule sin begejstring for dette 'homme de lettres' og placerer dristigt Voltaires historiske værker som af afgørende betydning for dansk udenrigspolitik. Voltaires biografier om Kong Karl XII af Sverige og Kejser Peter den Store slipper gennem den danske bogbranches selvcensur og bliver, ifølge Hertels hypotese, introduceret  af  universitetsboghandler Fried. Chr.  Pelt  for  udenrigsminister  J.H.E. Bernstorff, som havde forstået litteraturens  politiske  rolle.  Kendetegnende for modtagelsen af Voltaire i Danmark var, at de letbenede komedier blev større succeser end de store tragedier som med 'den høje stil' og det aleksandrinerversemål, der ikke stod godt til dansk, bestemt ikke faldt i det danske publi- kums smag. Hertel redegør for, hvilke tekster der bliver udgivet på dansk, og hvorfor andre ikke bliver det, og endelig hvorfor den prosaiske parodi bliver det yndede svar på tragedien på vers, f.eks. Wessels Kierlighed uden Strømper . Han peger på netop Wessel, som en af de indflydelsesrige kritikere fra det antiaristokratiske Norske Selskab, der var forum for diskussion af digtekunst og æstetik på et klassicistisk grundlag. En af Voltaires stærkeste kritikere var Johs. Ewald. Candide blev, som Hertel med humor skriver, »en jordrystelse for den unge  teolog  og  præstesøn«  (p.  347). Ewald bearbejder sine anfægtelser gennem modromanen Hr. Panthanaks Historie . Med revolutionen, romantikken og den øgede frankofobi mister Voltaire så sin indflydelse på dansk åndsliv, og mange ændrer mening om Voltaire, bl.a. Baggesen giver ham en voldsom medfart i Labyrinten . En af de få som stadig formidlede Voltaire (og Rousseau), var eksil-danskeren Malthe Bruun som gennem tidskrifterne Vækkeren , Patrioten og Samleren havde sit talerør til Danmark.  Som  tilføjelse  til  Hertel  er  det værd at bemærke, at Bruun ikke var entydig  i  sin  kritiske  virksomhed.  Han hørte til blandt dem, der foretrak Homer for Vergil, mens det omvendte var tilfældet hos klassicisterne. Og bevægelsen fra klassicisme til romantik er også læsbar hos Malhte Bruun. Hertel slutter med den, efter hans udsagn, for sene rekonstituering af Voltaires ry i 1870'erne: Brandes skriver om ham i Hovedstrømninger og Houdons Voltaire-buste bliver en del af Meldahls restaurering af Rosenborg Slot.

Hertels artikel er gennem sin manglende interesse for romantikken karakteristisk for det samlede indtryk af skrif- tet. Overgangen fra klassicisme til romantik  bliver  ikke  diskuteret,  men 1700-tallets store ånder får megen opmærksomhed. Holberg, Ewald og Baggesen er de i festskriftet mest belyste forfatterskaber.  Dansk  litteraturforsknings allestedsnærværende 'grand old man' F.J. Billeskov Jansen skriver Holbergs sygehistorie og ser på den tætte psykosomatiske relation, som bl.a. knyttes til Holbergs brug af pseudonymer i hans epigramsamling, bestående af 937 latindigte, »Hypochondria« og »Miltsyge«.  Holbergs  melankoli  sad  i  den milt, som var knyttet til hypokondrien. Billeskov Jansen causerer indsigtsfuldt over alderdommen og hvad heraf følger, og  betoner  Holbergs  produktion  i  de sidste år, hvor han var tynget af alderdommens skygge. Festskriftet får gennem Billeskov Jansens bidrag et institutions-historisk  perspektiv,  han  hylder sin gamle læremester og opponent ved sin  egen  doktorafhandling,  professor Vilhelm Andersen. Der tegnes en tydelig forbindelse mellem nestor og elev, fra  Andersen  og  Billeskov  Jansen  til Bredsdorff (som i øvrigt analyserede naturskildringerne i Labyrinten i festskriftet til Billeskov Jansens 60 års fødselsdag). Og således træder spillet mellem academicum og humanum hos Holberg i perspektiv. Holberg er også emnet for de to bidrag, som følger efter Billeskov Jansens, nemlig John Chr. Jørgensens og  Finn  Hauberg  Mortensens,  hvor sidstnævnte er en kortfattet beskrivelse af de tre fortællinger i romanen Niels Klims komplicerede æskestruktur.

Jørgensen inddrager Holberg i sin Det danske anmelderis historie , hvilket er pudsigt, når man tænker på Holbergs livslange  opgør  med  dannelsen  af  en borgerlig offentlighed, som han frygtede via sin kritik kunne bringe statens stabilitet i fare. Når det så er sagt, er det ej heller en Holberg som anmelder i gængs forstand, som Jørgensen beskriver, det er en anmelder mod sin vilje , som det lyder i artiklens overskrift. Det er i Holbergs Epistler,  man skal finde de camouflerede anmeldelser, som primært rettede sig mod faglitteraturen. Af de eksempler Jørgensen benytter, kan man nævne  Montesquieus De  l'esprit  des lois og Niels Krags bog om Christian III. Jørgensen ender ved filologien og gør Holberg til anmelder af mangel på bedre betegnelse. En kort artikel som kaster nyt lys på Holbergs placering på 1700-tallets litterære marked.

Til  de  mere  kuriøse  bidrag  hører Klaus Rifbjergs artikel, som tager temperaturen på digternes kulde eller varme. Både i skabelsen af det litterære værk og i læsningen af det, spiller temperaturen en rolle. Det cerebrale og bevidste er ifølge Rifbjerg koldt, og det ubevidste og følelsesmæssige varmt. Udover  et  citat  fra  Diderots  dialog  om skuespillerkunsten er det måske svært at placere dette bidrag under den af redaktionen specificerede ramme. Men oplysningens kolde intellekt og fornuft bliver i flere af artiklerne sat over for romantikkens varme følelser. Digternes paryk og digternes natur. I Hertels artikel personificerede ved Voltaire og Rousseau. Men selv om parykken stiliserer, er der plads til følelsernes varme udtryk, som man bl.a. kan se det på forsiden til festskriftet.

Et anden kuriosum er Jørgen Bonde Jensens bidrag, et fiktivt interview med Holberg og Baggesen på Caféen med det faretruende navn Daidalos. Holberg har her smidt parykken, sikkert til ære for Baggesen som beskrev parykkens forlorenhed i Labyrinten . Jensen diskuterer forholdet mellem Labyrinten og Niels Klim , Holbergs og Baggesens forhold til henholdsvis Swift og Sterne og så oplysningsprojektet set i tilbageblikkets lys. Det lys som man åbenbart skal værne sig imod. Holberg siger til slut at »solen bider« (p. 242) og tager sin paryk  og  forlader  caféen  sammen  med Baggesen. En klassiker dør aldrig; Jensen giver stemme til disse klassikere, og det synes jeg der kommer en interessant tekst ud af.

Sværere har jeg det med Pil Dahlerups bidrag Nyklassisk ro , som foretager en læsning af bl.a. Ewalds Nattetanker som  et  eksempel  på  nyklassicisme. Dahlerup viser nyklassicistisk ro i stilfigurerne og i dets metrik og her er jeg for så vidt enig, men det er den fremlæsning af nyklassicistisk ro på baggrund af antitesen  mellem  ro  og  adspredthed, som jeg ikke rigtig tror på. Blot Nattetanker s  (titlen  er  egentlig  Thaarups) fragment-karakter vidner om en Ewald, der både havde vanskeligt ved at få sig selv og sin digtning på form. I min optik har  netop  dette  digt  større  slægtskab med den engelske »Graveyard Poetry«, som brugte oplysningens lys og mørkemetaforer til at gå ud over rationaliteten og den empiriske virkeligheds grænser og vække en fornemmelse af  religiøs mystik. Et eksempel herpå kunne være Edward Youngs Night Thoughts (174951). Jeg finder Dahlerups udlægning vovet, og selv ville jeg ikke kalde Ewald nyklassicist, men snarere præ-romantiker.

Til skriftets ære skal også nævnes, at en ofte overset forfatterinde som Charlotta Dorothea Biehl bliver skildret. Marianne Alenius' artikel om Biehls breve til hofmarskal Johan von Bülow viser, hvordan Biehl behersker lejlighedsdigtningen. Hun er egentlig mest kendt for sine følsomme komedier, især Den kierlige Mand , så det er interessant at se andre sider af denne 1700-tals kvindeskikkelse, hvorom og hvorfra kildematerialet er af betydelig mængde.

Man fornemmer, gennem sin læsning af festkriftet, redaktionens tilrettelagte ramme som et snævert bånd. 1700-tallet er bestemt en interessant periode og da også central i Bredsdorffs profil, men ud fra det perspektiv, at festskrifter bør vise bredden i den fejrede person, skulle man måske snarere havde præsenteret et festskrift, der afspejlede hele Bredsdorffs produktion. Bredsdorff er jo også andet end 1700-tallet, han har om nogen haft litteraturhistorisk bredde i sin forskning. Han har beskæftiget sig med så forskellige  emner  som  de  islandske  sagaer, dansk modernistisk prosa, Holberg, romantisme, Sylvia Plath, H.C. Andersen og Henrik Nordbrandt. Endvidere har han siden 1959 været dagbladsanmelder, noget som med lethed kunne have været inddraget i festskriftet. Jeg savner en indledning, som kunne give en indgang til Thomas Bredsdorffs virke som både universitetsmand og menneske, og så noget som burde være standard for festskrifter, en fortegnelse over den fejredes litterære produktion.

Nuvel, efter at have læst Digternes Paryk sidder man tilbage, ikke med noget overblik over 1700-tallet som sådant, men bestemt heller ikke med nogen kunstig paryksmag i munden. Artiklerne er for de flestes vedkomne velskrevne og helt uden den langhårede akademiske snik snak.

## Anne Scott Sørensen

Karin Sanders: Konturer. Skulptur- og dødsbilleder fra guldalderlitteraturen. København  1997  (Museum  Tusculanums Forlag).

Den store billedhugger Bertel Thorvaldsen  fik  ved  sin  død  i  1844  taget  sin dødsmaske, ligesom han selv havde lavet dødsmasker på en række afdøde i dansk og europæisk kulturliv i det tidlige 19. århundrede. Hans Christian Andersen fik ikke som sit store forbillede lavet en sådan gibsmaske ved sin død i 1875, for det var i mellemtiden blevet umoderne. Til gengæld iværksatte han en anden form for dødsmaske, en skriftmaske, i sine dagsbogsblade. Dem førte han til det sidste i en minutiøs registrering af kroppens forfald og dødens komme, ligesom han videreførte dem hinsides  først  pennens  fald  og  siden  også stemmens bortdøen gennem sin unge plejerske, Dorothea Melchior, der nøgternt  fuldførte  projektet  med  ordene: »Nu er Lyset slukket! Hvilken lykkelig Død. Klokken 11,5 Minutter udaandede den kjære Ven sit sidste Suk«. Sådan blev Andersens corps i skreven form en del af hans forfatterskabs korpus, udødeliggjort. Og sådan sørgede han selv for at forlene sit tekstkorpus med både sit liv og sin dødelighed.

Karin Sanders åbner analyserne i sit nye værk om skulptur- og dødsbilleder i guldalderlitteraturen (den nordiske) med en tolkning af denne eksemplariske historie. Selve værket indledes imidlertid med  en  diskuterende  præsentation  af forholdet  mellem  skulptur  og  skrift  i den europæiske romantik, eller rettere i brydningerne mellem klassik og roman-