Sport, eksport og selvstændighedskamp
Forfattere: Rune Ryelund Mortensen
Tidsskrift: forumforidraet (2007-07-01)

## Sport, eksport og selvstændighedskamp

Af Rune Ryelund Mortensen

Den 30. juni 2001 spillede Grønland og Tibet en uofficiel landskamp på Vanløse Stadion.  Kampen  fik  stor  opmærksomhed  i medierne og igangsatte en intens debat og diplomatisk aktivitet, fordi den pustede ild i den gamle konflikt mellem Tibet og Kina. Konflikten om Tibets geopolitiske og folkeretslige  status.  Arrangementet  var  indhyllet i en pro-tibetansk retorik, hvilket fik Kina til  at  indgive  protester  til  Udenrigsministeriet  og  Grønlands  Hjemmestyre. Kineserne påpegede, at Tibet er en del af Kina og ikke en selvstændig nation. Derfor kunne  der  ikke  være  tale  om  en  officiel landskamp i regi af FIFA, fordi FIFA kun godkender medlemmer (nationale forbund) fra lande anerkendt af FN og desuden kun anerkender ét forbund i hvert land.

Kinesernes  henvendelser  til  de  danske og grønlandske myndigheder medførte kraftige reaktioner og bekymringer i Grønland, fordi man frygtede at vække kinesernes  vrede  og  dermed  risikere  at  miste  en betydningsfuld rejeeksport til Kina. Kineserne forsøgte på daværende tidspunkt på at få OL 2008 til Beijing og var derfor i en situation, hvor fokus på kombinationen af sport, politik og menneskerettigheder ville være meget upassende. Dermed var scenen sat for en fodboldkamp, der handlede mest om  rejer,  uafhængighed  og  international idrætspolitik  -  og  ikke  så  meget  om  fodbold.

I analysen af forspillet til kampen arbej- der jeg ud fra en grundlæggende antagelse om, at sport, i et eller andet omfang, altid er politisk og handler om mere end teknisk og kropslig udfoldelse. Igennem denne optik er de forskellige aktører i udgangspunktet politiske aktører. Derfor er det ikke mit mål at anklage nogen eller finde ud af, om aktørerne sammenblander sport og politik, men at tydeliggøre og dokumentere, hvordan de forskellige  aktører  brugte  kampen til at fremme kulturelle, politiske og kommercielle interesser. Artiklen tilbyder således et eksempel på, hvordan en sportsbegivenhed bruges som redskab i forfølgelsen af politiske interesser.

Artiklen bygger på de skrevne mediers dækning  af  sagen,  personlige  interviews med centrale aktører og dokumenter fremskaffet  via  aktindsigt  i  Udenrigsministeriets arkiver. Det har ikke været muligt at få adgang til alle dokumenter i ministeriets arkiver. Ministeriet har undtaget syv dokumenter  fra  aktindsigt  med  hjemmel  i  offentlighedslovens  §7  om  korrespondance mellem udenrigsministeriet og dets repræsentationer og ministeriets interne korrespondance, og §13 stk. 1, nr. 2 om beskyttelse af væsentlige hensyn til rigets udenrigspolitiske eller udenrigsøkonomiske interesser. 1 Derudover bygger artiklen på dokumenter og udtalelser fra Grønlands Hjemmestyre  (GH)  og  landsstyreformanden, Tibetan National Football Association (TNFA),  Grønlands  Idrætsforbund  (GIF), Michael  Nybrandt  og  Dalai  Lama  i  Københavns  Lufthavn  (foto:  Venligst  udlånt  af  Michael Nybrandt).

Grønlands Boldspil Union (GBU), Dansk Boldspil Union (DBU), Københavns Idrætsanlæg  (KI),  Den  Kinesiske  Ambassade (DKA),  Team  Grønland  (TG)  og  Den Grønlandske Havfiskeri  og  Eksport  Sammenslutning (APK).

kulturelle ambitioner. Dette kom med stor symbolsk slagkraft til udtryk, da Nybrandt overrakte Dalai Lama en prototype på den tibetanske spillertrøje i Københavns Lufthavn  foran  en  stor  skare  af  danske  og udenlandske journalister.

## Tibetan National Football Association

Historien  begynder  med  etableringen  af det tibetanske fodboldforbund: TNFA, som var en del af danskeren Michael Nybrandts afgangsprojekt  på  Kaospilotuddannelsen. Engagementet i tibetansk fodbold udsprang af Nybrandts oplevelse af tibetanernes problemer med at opretholde en national  og  kulturel  identitet.  Nybrandt  tog  til Indien og Nepal for at oprette » et tibetansk fodboldforbund og landshold i flygtningelejrene for det forfulgte folk «, med den begrundelse,  at  » Boldspillerne  i  selve  Tibet kan ikke få lov af de kinesiske besættere til at danne deres eget landshold « . 2 Betegnelserne 'det forfulgte folk' og 'de kinesiske besættere' er et udtryk for en pro-tibetansk retorik og altså en klar positionering i Kina-Tibet konflikten. Etableringen af TNFA legitimeredes altså udfra et nationalpolitisk rationale,  hvilket  tydeliggjorde  sammenvævningen  af  TNFA,  nationalistiske  og Ideen  om  en  »landskamp«  kom  tidligt på banen, fordi Nybrandt anså det for nødvendigt for TNFAs legitimitet. 3 Han rettede  henvendelse  til  Grønlands  Idrætsforbund,  fordi  deres  situation  havde  en  del lighedspunkter med TNFA, og fordi kampen kunne bruges af begge parter til at sætte  fokus  på  deres  idrætslige  og  politiske ambitioner: » Grønland og Tibet er to små nationer, der kæmper for deres overlevelse. Under det hele ligger der en masse politiske undertoner « . 4 Nybrandt tog kontakt til den  grønlandske  landstræner,  Sepp  Piontek, som straks var med på ideen og sagtens kunne se provokationen og mulighederne i projektet. 5 Nybrandt blev sat i forbindelse med GIFs konsulent Jens Brinch, som stod for koordineringen med TNFA.

Den tibetanske selvstændighedskamp udgjorde  altså  selve  idégrundlaget  og  det ideologiske  udgangspunkt  for  TNFA og fodboldkampen mod Grønland, og kampen blev set som en mulighed for at fremprovokere  reaktioner,  der  kunne  sætte  fokus på det tibetanske projekt.

## Grønlands Idrætsforbund

En central tematik i grønlandsk idrætspolitik  var  på  det  tidspunkt,  og  er  stadig,  afhængigheden  af  Danmark.  Forbundet  så fodboldkampen  som  en  mulighed  for  at markere Grønland som selvstændig nation i  en  international  sammenhæng. 6 Da  forhandlingerne om afviklingen af Tibet-kampen  begyndte  i  foråret  2000,  havde  GIF, GBU og DBU allerede i et par år forinden forhandlet med FIFA og UEFA om GBUs optagelse.  Forhandlingerne  førte  ikke  til GBUs  optagelse  -  ikke  på  baggrund  af modvilje fra DBU - men pga. af en række tekniske  optagelseskrav  i  forhold  til  deltagelse  i  mesterskaber,  stadionfaciliteter m.m., som GIF ikke kunne imødekomme. Da  forhandlingerne  med  FIFA og  UEFA strandede, begyndte man i Grønland at se sig  om efter andre muligheder for at vise det grønlandske flag i internationale sammenhænge. 7 Således så GIF - på linje med TNFA - et stort potentiale i kampen. GIF kunne ved at deltage i det kontroversielle arrangement sætte fokus på de begrænsede muligheder  for  deltagelse  i  international fodbold  og  i  øvrigt  promovere  GIF  og GBU  som  handlekraftige  og  uafhængige organisationer, i stand til  at  gøre  hvad  de ville uden indblanding fra FIFA, UEFA og DBU. Man så det også som en oplagt mulighed for at bidrage til det generelle grønlandske selvstændiggørelsesprojekt. 8

## Udenrigskontoret i Hjemmestyret

Den  3.  april  2001  sendte  GIF  et  brev  til Udenrigskontoret  i  Hjemmestyret  for  at orientere  om  sagen  og  om  GIFs  motiver for deltagelse i arrangementet:

»Vi er begyndt at se de første reaktioner, som tyder på, at der kan gå politik i sagen. DBU vil som medlem af FIFA gøre meget  for,  at  kampen  ikke  afvikles,  og det  kan  ikke  udelukkes,  at  der  vil  blive rejst  en  officiel  forespørgsel  om  Grønlands  holdning.  Baggrunden  herfor  er naturligvis  Kinas  uvilje  mod,  at  Tibet fremtræder som nation. (...)  Grønlands Boldspil Union er hverken forpligtet af DBU eller FIFA og kan derfor frit forholde sig til valg af modstandere. At vi har valgt at gå ind i dette arrangement skyldes, at vi såvel idrætsligt som politisk  kunne  se  [det]  som  spændende  og interessant«. 9

GIF var altså helt afklaret med, at afviklingen  af  kampen  kunne  medføre  organisationspolitiske og udenrigspolitiske komplikationer. Det var netop disse komplikationer,  der  gjorde  arrangementet  interessant for  GIF,  fordi  det  kunne  skabe  røre  i  andedammen, tiltrække  mediernes  opmærksomhed og derved få sat GIFs internationale idrætspolitiske ambitioner på dagsordenen. Udenrigsdirektør Michaela Engell reagerede samme dag:

»Skønt  Udenrigskontoret  hverken  kan forbyde eller tillade et arrangement som det omtalte, skal man herfra opfordre til, at sagen overvejes nøje. Såfremt Grønlands Idrætsforbund ønsker at gennemføre kampen, bør det tydeligt fremgå, at den ikke under nogen form indebærer en officiel  grønlandsk  anerkendelse  af  Tibet, men at der alene er tale om et privat arrangement. Det grønlandske samfund har store nuværende og potentielle eksportinteresser i forhold til Kina, og dette samfundsøkonomisk væsentlige element bør ikke sættes over styr af en sportsbegivenhed. (...) Til de i skrivelsen omtalte overvejelser om, at arrangementet politisk  set  er  spændend,e  skal  anføres,  at Grønlands  udenrigspolitiske  relationer ressortmæssigt  henhører  under  Landsstyreformanden  og  ikke  under  Grønlands Idrætsforbund. Vi skal derfor opfordre  Grønlands  Idrætsforbund  til  at koncentrere sig om de eventuelle idrætslige aspekter ved arrangementet«. 10

Det  er  i  denne  forbindelse  væsentligt  for forståelsen  af  Udenrigskontorets  position og  reaktion  at  kaste  et  blik  på  den  grønlandske  eksport  til  Kina.  Rejer  var  uden sammenligning den største enkeltpost med en samlet eksportværdi på ca. 620 mio. kr., hvilket udgjorde ca. 70 procent af den samlede eksportværdi for Grønland. 11 Den Grønlandske Havfiskeri  og  Eksport  Sammenslutning vurderede, at eksporten til Kina i 2000 androg en værdi på ca. 250 mio. 12 Udenrigskontoret  var  ikke  begejstret  for kampen mod Tibet og GIFs politiske engagement. Udenrigsdirektøren ville have GIF til  at  fokusere  på  'eventuelle  idrætslige aspekter'. På samme tid ville Udenrigsdirektøren have GIF til 'overveje sagen nøje' og vurdere de mulige konsekvenser for den grønlandske økonomi ved at deltage i arrangementet.

På den ene side beskyldte Udenrigskontoret  GIF  for  at  blande  sport  og  politik sammen, og på den anden side opfordrede man GIF til at overveje de handelspolitiske aspekter ved kampen. Derved lagde Udenrigskontoret  pres  på  GIF  ved  at  pålægge GIF et medansvar for den grønlandske eksport  til  Kina.  Jens  Brinch  blev  bekendt med, at man i Landsstyret havde diskuteret sagen og var kommet frem til, at man ikke ville blande sig eller på nogen måde udtale sig om den. Brinch mødte også landsstyreformand  Jonathan  Motzfeldt,  som  uofficielt  udtrykte  sin  sympati  for  projektet.

Dette  forsikrede  Brinch  om,  at  man  ikke fra  Landsstyrets  side  havde  tænkt  sig  at gribe ind. 13

GIF  og  Udenrigskontoret  arbejdede  i virkeligheden  for  at  opnå  det  samme  via deres indsats på forskellige områder, nemlig at styrke den grønlandske selvstændighed. Problemet var, at GIFs valg af en kontroversiel modstander kunne betyde tilbageskridt for Udenrigskontorets arbejde med at opnå økonomisk uafhængighed af Danmark, hvis kineserne skulle finde på at stoppe  eller  begrænse  importen  af  grønlandske fiskeprodukter.

## Kineserne kommer på banen

Den 1. maj 2001 blev Hjemmestyrets bekymringer bekræftet. En diplomat fra Den Kinesiske  Ambassade  mødte  op  i  Grønlands Repræsentation i København på repræsentationschef  Einar  Lemches  kontor med  det  formål  at  drøfte  kampen.  Den kvindelige  diplomat  gjorde  opmærksom på,  at  den  kinesiske  regering  så  arrangementet som undergravende for den kinesiske integritet og refererede til, at Udenrigsministeriet i København havde lovet kineserne, at der ikke ville blive flaget med det tibetanske flag. Hun oplyste også, at Kina er  et  stort  marked,  og  at  Hjemmestyret  i den forbindelse skulle overveje betydningen af den handelsmæssige relation til Kina, hvilket Lemche opfattede som en trussel. 14 Udenrigsdirektør  Michaela  Engell uddyber:

»Den kinesiske ambassade i København henvendte sig dels til  Udenrigsministeriet, dels til Grønlands Repræsentation i København og gjorde gældende, at et officielt grønlandsk samarbejde med Tibet ville blive tolket som et ønske om ikke at fortsætte samarbejdet med Kina«. 15

Således blev Udenrigsdirektøren bekræftet i  bekymringerne  om  en  skeptisk  kinesisk reaktion.  Ifølge  kilder  i  Udenrigsministeriet blev ministeriet også kontaktet af kineserne, og der fandt et møde sted i mellem kinesiske  diplomater  og  danske  embedsmænd. På dette møde krævede kineserne, at  ministeriet  greb  ind  over  for  arrangementet, hvilket man afviste. Udenrigsministeriets strategi var at undgå, at kineserne blæste sagen op. Man forklarede kineserne, at det inden for dansk lovgivning ikke var muligt for staten at blande sig i private arrangementer, og det blev understreget, at ministeriet ikke ønskede, at det skulle udvikle sig til en »sag« mellem Kina og Danmark. 16

De danske myndigheder forholdt sig generelt meget passivt og undlod at gøre andet  end  svare  på  henvendelser  med  det samme standardsvar: At de hverken kunne eller ville blande sig i private arrangementer.  Faktisk  kunne  man  diskutere,  om  de overhovedet  kunne  have  handlet  anderledes, fordi de ville have handlet direkte i modstrid  med  internationale  aftaler  (FN), som man i alle andre sammenhænge anerkender,  hvis  man  havde  støttet  kampen. Desuden ville man have trådt langt ind i en gråzone  i  forhold  til  Grundloven  ved  at blande sig i en privat fodboldkamp.

I  forbindelse  med  brugen  af  Vanløse Idrætspark til kampen rettede regionschef i KI, Erik Hansen, henvendelse til Udenrigsministeriet,  hvilket  resulterede  i  følgende svar, der giver et godt billede af ministeriets position:

»(...) man betragter den forventede fodboldkamp  mellem  Grønland  og  Tibet den 30. juni i Vanløse Idrætspark som et arrangement af privat karakter. Såfremt afviklingen af kampen i øvrigt er arrangeret  inden  for  lovens  rammer,  er  der således ikke i dansk lovgivning grundlag for officiel indblanding«. 17

Ifølge Berlingske Tidendes kilder i Udenrigsministeriet havde man forsikret de kinesiske  diplomater  om,  at  arrangørerne skulle  overholde  den  danske  flaglovgivning. Michael Nybrandt udtalte i den forbindelse, at han alligevel havde i sinde at ansøge om flagtilladelse, fordi » … det vil være et led i at gøre det til en rigtig fodboldkamp  med  nationalmelodier,  og  alt hvad der ellers hører til « . 18 Der kom dog aldrig en officiel ansøgning fra arrangørernes side, muligvis fordi der aldrig herskede den store tvivl om, at en sådan tilladelse ikke vil kunne forudses givet af Justitsministeriet, da Danmark ikke anerkender Tibet som en selvstændig nation, men som en del af Kina. 19 På den måde forblev udtalelsen til  Berlingske  Tidende  en  provokerende hensigtserklæring  med  stor  nationalistisk symbolværdi.

Da det kom frem i medierne, at der var blevet  lavet  en  aftale  om  leje  af  Vanløse Idrætspark, kunne man nogle dage senere læse i aviserne, at KI var blevet kontaktet af kineserne og inviteret til et møde på ambassaden. 20 Efter invitationen fra Den Kinesiske Ambassade blev der sået tvivl om lejeaftalens  gyldighed,  hvilket  førte  til  en del polemik i medierne. KI-direktør, Flemming Aanæs  afviste,  at  henvendelsen  fra ambassaden havde haft indflydelse på deres holdning i sagen . Aanæs understregede, at alle kunne spille på KIs baner, og at det kun handlede om, at lejeforholdene skulle være i orden. 21 Den 15. maj afgjorde KI, at kampen  kunne  spilles  i  Vanløse  Idrætspark. Men lige som roen havde lagt sig i Danmark, kom de grønlandske arrangører i modvind.

## Fiskeindustrien i Grønland

Den 16. maj 2001 sendte Peder Munk Pedersen, formand for Den Grønlandske Havfiskeri og Eksport Sammenslutning, et brev til Jens Brinch (med kopier fremsendt til  bl.a.  GBU,  GIF  og  Udenrigskontoret), hvori han understregede, at APK først og fremmest så fodboldkampen som en politisk  tilkendegivelse,  camoufleret  bag  et sportsligt ydre, og udtrykte sin frustration over  kampens  mulige  konsekvenser  for APK og Grønland. Peder Munk Pedersen underbyggede sin argumentation ved henvisning  til  de  kinesiske  henvendelser  til Udenrigsministeriet  og  Udenrigskontoret, hvor det, ud fra hans fortolkning af situationen, var blevet gjort klart, at » fodboldkampen vil få konsekvenser for samhandlen  mellem  Grønland  og  Kina « . 22 Med denne noget definitive fortolkning af de kinesiske henvendelser opfordrede  APK Grønlands Idrætsforbund til at udvise omtanke i forbindelse med arrangement. Royal  Greenland  var  i  2000  Grønlands største  eksportvirksomhed  og  medlem  af APK. Royal Greenlands andel af den samlede rejeeksport til Kina var på ca. 60 procent, og virksomheden var dermed den aktør med størst økonomisk interesse i sagen.

Lars  Emil  Johansen,  daværende  vicekoncernchef og folketingsmedlem så også med  stor  alvor  på  situationen  og  var  bekymret  for  eventuelle  kinesiske  repressalier.  Johansen  kunne  sagtens  forstå  arrangørernes politiske motiver i forhold til ønsket  om  at  træde  ud  af  kolonimagternes (Kina og Danmark) skygge, men anså det for  en  meget  stor  eksport-  og  erhvervsmæssig  risiko  at  løbe  for  » 90  minutters fornøjelse «. 23 Han udtalte: » vi  kunne  ikke bare følge vores egne idealer, vi var nødt til  at  se,  hvordan  virkelighedens  verden hænger  sammen. « 24 Derfor  anså  han  det for nødvendigt at præsentere GIF for den virkelige verden, dog uden at påvirke dem: » Altså ikke fordi vi politisk på nogen som helst måde ønskede at påvirke idrætten på Grønland, men altså for at sætte dem ind i den  praktiske,  reelle  verden « . 25 Johansen tog  kontakt  til  Jens  Brinch,  som  husker: » Han advarede mig klart, han mente, det var en for stor risiko at tage « . 26

APK og Johansen  tog  også  kontakt  til landsstyreformand og partifælle i Siumut, Jonathan Motzfeldt, som han informerede om sagens alvor. Motzfeldt udtrykte ifølge Johansen: » … at det eneste vi kunne gøre over for GIF, det var at gøre dem opmærksom på, at de løb de risici, der var « . 27 APK, Royal  Greenland  og  Lars  Emil  Johansen forsøgte  altså  via  deres  kontakter  og  netværk at oplyse om deres bekymringer i forbindelse  med  kampen  og  derved  udvide GIFs  beslutningsgrundlag  med  handelspolitiske elementer - samme strategi som Udenrigskontorets.

## Landsstyreformanden og Den Kinesiske Ambassade i København

Den 17. maj 2001, dagen efter APKs skrivelse  til  GIF  (som  også  blev  sendt  til Hjemmestyret),  sendte  landsstyreformand Jonathan  Motzfeldt  et  personligt  brev  til den kinesiske ambassadør, Wang Qiliang, hvor han gav udtryk for Landsstyrets syn på sagen:

»Let me assure you that the Greenland Home Rule government has no part in this  private  sporting  event.  Within  the framework of the Danish Constitution it is neither possible nor advisable for my government to intervene. We have, however,  advised  the  Greenlandic  Sporting Association  that  the  scheduled  event should be kept under private forms and that it should be carried out in a peaceful manner in avoidance of manifestations  of  any  kind.  The  Greenland  Home Rule  government  attaches  the  highest importance to a good and fruitful cooperation  with  The  People's  Republic  of China,  and  I  would  like  to  express  my sincere hope that this private event does not inflict on the mutual understanding between  Greenland  and  China.  I  avail myself of this opportunity to express my higest consideration to the People's Republic of China, and I will remain«. 28

At sagen overhovedet landede på landstyreformandens  bord,  som  tilmed  fandt  det nødvendigt at skrive til ambassadøren, understreger  sagens  betydning  for  grønlænderne.  Motzfeldt  tog  afstand  fra  arrangementet og udtrykte sine forhåbninger om, at fodboldkampen ikke ville skade samarbejdet med Kina. Motzfeldt valgte ikke at udtale sig om sagen til medierne eller i andre  offentlige  sammenhænge.  Havde  han udtalt sig offentligt, var han sandsynligvis blevet nødt til at udtrykke sin støtte til Kina og altså indirekte underkende tibetanernes position i konflikten.

Som leder af et land,  der  selv  kæmper for at løsrive sig og komme ud af skyggen af  en  kolonimagt,  ville  det  indenrigspolitisk  set  ikke  se  godt  ud  at  støtte  og  anerkende  en  kolonimagt,  der  i  manges  øjne ansås for at være hensynsløs og undertrykkende.  Landsstyreformanden  stod  altså  i en situation, hvor han skulle holde balancen i forhold til fiskeindustrien, kineserne, idrætsverdenen og sin status som leder for et folk, der har levet i kolonimagtens skygge.  Som nævnt udtrykte Motzfeldt, uofficielt, sin sympati og støtte til projektet over for  Jens  Brinch,  og  tilsvarende  sine  be- kymringer over for Lars Emil Johansen, og klarede  sig  derved  gennem  skærene  uden at træde nogen over tæerne.

Samme  dag  som  landsstyreformanden sendte brevet til Den Kinesiske Ambassade, havde Michael Nybrandt et møde med den  kinesiske  ambassadør  og  kulturattaché. På dette møde forsøgte Michael Nybrandt at få kineserne til at melde offentligt ud,  at  de  ikke  havde  i  sinde  at  lade  fodboldkampen  få  konsekvenser  for  deres samarbejde med Grønland. Dette anså han som nødvendigt, fordi han var usikker på, om kampen overhovedet ville blive spillet, hvis ikke man kunne mane de grønlandske bekymringer  i  jorden.  Disse  bekymringer stammede  fra  Brinch,  der  havde  snakket med  nogle  medlemmer  fra  GIFs  forretningsudvalg, som havde været udsat for et hårdt  pres  fra  deres  bagland  (fiskeindustrien), hvorfor han var bange for, at Forretningsudvalget ville beordre GBU til ikke at spille. 29

Ifølge Nybrandt lykkedes det ikke at få ambassaden til at melde ud, men det blev aftalt,  at  Nybrandt kunne sige til pressen, at han havde været til et møde på ambassaden og fået forsikringer om, at kampens afvikling ikke ville få konsekvenser for den grønlandske eksport, hvilket han gjorde til TV2  umiddelbart  efter  mødet. 30 En  kinesisk talsmand udtalte samme dag, at det var den officielle kinesiske opfattelse, at kampen ikke længere kunne stoppes:

»Efter  at  Københavns Idrætsanlæg har bestemt sig for at bakke kampen op, er der ikke mere, vi kan gøre for at stoppe den. Der har aldrig været tale om, at Kina ville koble denne fodboldkamp sammen  med  spørgsmålet  om  import  fra Grønland -det er kun rygter i pressen«. 31

## Mødeaktivitet i Grønlands Idrætsforbund og Grønlands Boldspil Union

På møder den 21. og 25. maj blev fodboldkampen drøftet i GIF. Jens Brinch fortæller,  at  han  på  forhånd  med stor sikkerhed vidste, hvad resultatet af afstemningen ville blive, fordi tre af fem medlemmer havde tætte  jobmæssige  og/eller  familiære  forbindelser  til  fiskeindustrien.  Brinch  lagde derfor en strategi, der gik på at få beslutningen sendt videre til GBU, fordi han var overbevist  om,  at  GBU  ville  spille  kampen,  uanset  hvad  GIF  anbefalede. 32 I  et brev til Udenrigskontoret og APK forklarede GIF resultatet af mødet:

»I disse drøftelser indgik med stor vægt de henvendelser, GIF har modtaget fra såvel  Udenrigskontoret  som  APK.  På baggrund heraf besluttede Forretningsudvalget at indstille til GBU, at kampen ikke gennemføres. Det blev meddelt GBU, men det blev understreget, at den endelige beslutning er GBUs«. 33

Således  lykkedes  det  GIFs  forretningsudvalg  at  komme  frem  til  en  løsning,  hvor medlemmerne med forbindelse til fiskeindustrien undgik at træde deres forbindelser over tæerne, samtidig med at de slap for at forholde sig endeligt til, om kampen skulle spilles eller ej. De, der ville have kampen afviklet, fik ekspederet sagen videre til et mere positivt indstillet forum i GBU. Den 26.  maj  2001  var  der  bestyrelsesmøde  i GBU, hvor indstillingen fra GIF blev behandlet.

I  et  brev  til  GIF  beskrev  GBU,  at  man havde  besluttet  at  gennemføre  kampen, fordi  man  ikke  mente,  at  politik  og  idræt hørte  sammen.  Desuden  var  der  allerede blevet  lagt  et  stort  stykke  arbejde  i  at  få

kampen stablet  på  benene.  Det  sidste,  og tungeste, argument var, » at repræsentanter fra Kina ifølge arrangørerne ikke har noget imod, at kampen gennemføres « . 34 Således blev det besluttet at gennemføre kampen, blandt andet på grundlag af Nybrandts møde på ambassaden og ambassadens egne udmeldinger. Den 31. maj 2001 modtog Jonathan Motzfeldt et svar fra den kinesiske chargé d'affaires Wang Canfen. I brevet er det tydeligt, at kineserne have indstillet sig på, at kampen ville blive spillet:

»As you know, there is only one China in the world and Tibet is a part of it. More than 160 countries in the world including the Kingdom of Denmark recognize this  principle.  It  is  a  splittist  act  that Dalai Lama  Group  should brazenly send a football team in the name of socalled »Tibetan national team« to Denmark to participate in a football match, and  indulged  in  unbridled  propaganda for this event. This has fully demonstrated their ulterior political motive to seek »Tibetan independence« with the disguise  of  sports,  split  the  motherland,  and thus cause troubles for Sino-Danish relations as well as Sino-Greenlandic relations. The Chinese government hopes Danish  and  Greenlandic  sides  to  keep full alert on this event. I appreciate that your  Home  Rule  Government  attaches highest importance to good and fruitful cooperation  with  China,  and  I  would like to express my sincere hope that Mr. Premier will take the overall situation of Sino-Danish and Sino-Greenlandic relationship  into  account,  exert  your  influence, and remind the Greenlandic Sporting  Association  not  to  be  used  by  the Dalai  Lama  Group,  and  furthermore take  concrete  measures  to  guarantee that  no  signs  concerning  »Tibet  state«

or »Tibet independence« would appear during the football match«. 35

Kineserne  anså  således  eksil-tibetanernes forsøg på at manifestere sig som en nation under dække af en sportsbegivenhed som et udtryk for splittelsespolitik. Af den kinesiske  retorik  følger  altså,  at  det  er  tibetanernes  handlinger,  der  skaber  problemer for  de  dansk-kinesiske  og  grønlandsk-kinesiske relationer, og ikke de kinesiske reaktioner på de tibetanske manifestationer en position de blev støttet i af de danske og grønlandske myndigheder. Hele sagen fik nemlig  alle  de  involverede  offentlige  aktører til at bekræfte deres anerkendelse af kinesernes position i konflikten med tibetanerne.

Kineserne havde altså på dette tidspunkt accepteret, at kampen ville blive afviklet, og de havde ikke i sinde at stramme »handelsskruerne« over for Grønland. På trods af dette fortsatte fiskeindustrien sit pres på idrætsorganisationerne. I slutningen af maj/starten  af  juni  2001  blev  der  i  Team Grønland  afholdt  et  sponsormøde,  hvor kampen blev diskuteret. Ifølge bestyrelsesmedlem Michael Binzer var Royal Greenlands repræsentant, Andoor Thomsen, blevet  godt  og  grundigt  præpareret  af  Lars Emil Johansen og APK. 36 Lars Emil Johansen fortæller om sin rolle:

»Jeg ville ikke finde det mærkeligt, hvis jeg havde sagt, at vi vil ikke medvirke til, at de penge vi giver, de gives til en fodboldkamp, der kan risikere at skade den grønlandske eksport. Det ville kun være naturligt, om det var det, jeg sagde«. 37

Baggrunden for at fodboldkampen mellem Grønland og Tibet kom op i Team Grønland-regi  var  et  tilskud  på  kr.  50.000  fra Team  Grønland  til  GBU  til  at  afvikle  en landskamp  i  forbindelse  med  forberedelserne  til  fodboldlandsholdets  deltagelse  i Island  Games  i  juli  2001.  Disse  midler havde  GBU,  ifølge  Team  Grønland,  påtænkt  at  anvende  i  forbindelse  med  fodboldkampen  mod  Tibet,  hvorfor  Royal Greenland  reagerede.  Efter  sponsormødet havde Team Grønland et bestyrelsesmøde, som endte med en skrivelse til GBU, hvori man satte GBU ind i situationen:

»Team  Grønland  skal  henstille,  at  det udbetalte tilskud ikke anvendes i forbindelse med den omtalte kamp, men at det anvendes  til  anden  forberedelse  til  Island Games. (…) Royal Greenland A/S, som er en af Team Grønland's sponsorer, har gjort opmærksom på, at man på baggrund af en henvendelse fra de kinesiske  til  de  danske  myndigheder,  nærer en begrundet frygt for, at afviklingen af den  pågældende  fodboldkamp  vil  indebære  mærkbare  negative  konsekvenser for den grønlandske eksport af rejer til Kina.  På  denne  baggrund  har  Royal Greenland A/S gjort opmærksom på, at man vil revurdere sit engagement i Team Grønland  og  i  grønlandsk  idræt  generelt, hvis der afholdes idrætsarrangementer, som indebærer negative økonomiske  konsekvenser  for  virksomheden«. 38

På trods af at GBU allerede havde besluttet at  spille  kampen,  blev  man  underlagt  et yderligere  pres.  Nu  var  det  ikke  kun  den grønlandske samfundsøkonomi GBU skulle  forholde  sig  til,  men  i  yderste  tilfælde også finansiering af grønlandsk idræt.

Kampen blev, på trods af strejke blandt flypersonale  på  Grønland  og  problemer med at få visum til en del af de tibetanske spillere,  gennemført  som  planlagt.  Der blev på trods af flagforbudet hejst et tibet- ansk flag ved den ene indgang til Vanløse stadion side om side med et grønlandsk 39 , og de tibetanske farver lyste op fra mange hundrede flag og spillertrøjer fra Hummel, der blev solgt uden for Vanløse Idrætspark. Der blev sunget med på de to nationalmelodier.  Fodboldmæssigt fik tibetanerne en god start og et mål efter 13 minutter. Kampen endte 4-1 til Grønland foran ca. 5.000 tilskuere  og  blev  transmitteret  på  TV til mange  lande.  Kampen  fik  ikke  negative konsekvenser for den grønlandske eksport. Faktisk  oplevede  man,  at  værdien  af  den samlede rejeeksport steg med 126 mio. kr. (+10 %), i forhold til en generel fremgang på 7 % i den samlede eksport i 2002. 40 Kinesernes  forsøg  på  at  stoppe  den  i  deres øjne  ulovlige  kamp  påvirkede  ikke  deres favoritstatus  i  forbindelse  med  OL 2008, som de fik tildelt i slutningen af juli 2001.

To fodboldspillere i et historisk øjeblik (foto: Venligst udlånt af Michael Nybrandt).

## Konklusion

Når man ser på TNFAs motiver for at spille mod Grønland, tegner der sig et billede af, at det mest af alt handlede om at promovere deres sag. Fodbolden blev mere eller mindre  synonym  med  tibetanernes  selvstændighedskamp og deres bestræbelser på at opretholde en tibetansk identitet for eksil-tibetanere  rundt  om  i  verden.  Det  var netop sammenfletningen af disse politiske motiver og det idrætslige arrangement, der var med til at skabe den store opmærksomhed,  der  var  omkring  kampen,  fordi  det provokerede  kineserne  til  at  protestere.

Selv om tibetanerne ikke fik nogen officiel opbakning og anerkendelse, fik TNFA, ved at  spille  sin  første  internationale  fodboldkamp med et officielt  præg,  markeret  sig som organisation, og gav derved tibetanerne en oplevelse, der potentielt kunne give dem en følelse af fællesskab.

Der var mange ligheder mellem TNFAs og GBUs bevæggrunde for at spille kampen.  GBU/GIF var interesseret  i  at  få  sat fokus  på  ønsket  om  uafhængigheden  af Danmark  i  international  idræt.  Engagementet  i  kampen  bragte  GBU  og  GIF  på kollisionskurs med Udenrigskontoret og fiskeindustrien,  der  på  en  anden  front  forsøgte at bringe Grønland ud af sit økonomiske afhængighedsforhold til den gamle kolonimagt - Danmark. Problemet var, at GBUs valg af Tibet som modstander havde potentiale  til  at  forstyrre  Udenrigskontorets  arbejde  og  ødelægge APKs  medlemmers  markeder.  Derfor  mente  Udenrigskontoret og APK, at GIF og GBU skulle tage den grønlandske rejeeksport med i deres overvejelser om, hvorvidt man ønskede at spille kampen. På den måde blev der lagt pres på de grønlandske idrætsorganisationer for at få dem til at aflyse kampen ved at få dem til at føle sig ansvarlige for eventuelle negative konsekvenser for eksporten.

De  grønlandske  politikere  og  embedsmænd stod i et dilemma. På den ene side sympatiserede  de  med  tibetanernes  ønske om selvstændighed, og på den anden side stod de med et økonomisk ansvar over for den  grønlandske  befolkning,  hvilket  bl.a. udmøntede sig i udenrigsdirektørens position i forhold til GIF. De stod i en situation, hvor den mest pragmatiske løsning var at kalde det et »privat arrangement« og hen- vise  til  FN,  hvormed  man  undgik,  at  det udviklede  sig  til  en  storpolitisk  konflikt mellem  Grønland/Danmark  og  Kina.  Prisen for denne konfliktskyhed var imidlertid  en  »tavs«  officiel  anerkendelse  af  den kinesiske position i Kina-Tibet konflikten. Denne tavse anerkendelse ville, set ud fra et  indenrigspolitisk  synspunkt,  ikke  være populær ellers stemmeslugende. Derfor blev der trådt meget forsigtigt, og der var ingen danske eller grønlandske regeringspolitikere, der udtalte sig om sagen offentligt.  APK  og  Royal  Greenland  var  mere »frie«  end  de  offentlige  myndigheder  i Grønland i forhold til at sætte deres indflydelse direkte igennem, hvilket de gjorde på flere fronter.

Der blev lagt pres på GIF og GBU, hvilket førte til, at GIF, med direkte henvisning til eksporten til Kina, indstillede til GBU, at  kampen  ikke  blev  gennemført.  Royal Greenland  truede  Team  Grønland  med  at trække sig som sponsor, hvis Team Grønland  medvirkede  til  arrangementer,  der kunne have skadelige konsekvenser for deres eksport. Kineserne ville formentlig gerne have været foruden kampen, men samtidig fik de Udenrigsministeriet, Justitsministeriet, Hjemmestyret, DBU og KI til at anerkende  og  understrege,  at  Tibet  er  en del af Kina. Landsstyreformandens brev til den kinesiske ambassadør var et godt eksempel på en sådan indrømmelse. Formandens  svar  til  Qiliang  efterlod  ingen  tvivl om Kinas overlegne position i forhold til Grønland og en presset landsstyreformand. Således endte fodboldkampen med at blive et vigtigt og interessant eksempel på, hvordan  sport  og  politik  kan  være  to  sider  af samme sag.

## Noter

1. Udenrigsministeriet til , 26/03/2004.
2. Politiken, 01/03/2000.
3. Michael Nybrandt, 17/05/2004.
4. Nybrandt i Jyllands-Posten, 15/10/2000.
5. Nybrandt, 17/05/2004.
6. Jens Brinch, 21/05/2004.
7. Jens Brinch i Politiken, 04/05/2001.
8. Jens Brinch, 21/05/2004.
9. Grønlands Idrætsforbund  til  Udenrigskontoret, 03/04/2001.
10. Udenrigskontoret til  Grønlands  Idrætsforbund, 03/04/2001.
11. Nyhedsbrev nr. 13, Økonomidirektoratet, december 2000.
12. APK til Grønlands Idrætsforbund, 16/05/2001.
13. Jens Brinch, 21/05/2004.
14. Einar Lemche, 04/05/2004.
15. Michaela Engell, 06/04/2004.
16. Udenrigsministeriet, 22/04/2004.
17. Udenrigsministeriet til Købnehavns Idrætsanlæg, 07/05/2001.
18. Michael  Nybrandt  i  Berlingske  Tidende,  02/05/ 2001.
19. UM til KI, 07/05/2001.

## Kilder

Dokumenter

Udenrigskontoret til Grønlands Idrætsforbund, 03/04/ 2001

Grønlands Idrætsforbund til Udenrigskontoret, 03/04/ 2001

Udenrigsministeriet til Justitsministeriet, 05/07/2001

Udenrigsministeriet til Københavns Idrætsanlæg, 07/ 05/2001

APK til Grønlands Idrætsforbund, 16/05/2001

Landsstyreformanden til Den Kinesiske Ambassadør, 17/05/2001

Grønlands  Boldspil  Union  til  Grønlands  Idrætsforbund, 26/05/2001

Grønlands Idrætsforbund til APK og Udenrigskontoret, 28/05/2001

Den Kinesiske Ambassade til Landsstyreformanden, 31/05/2001

Team Grønland til Grønlands Boldspil Union, 07/06/2001

Udenrigsministeriet til , 26/03/2004

20. Berlingske Tidende, 11/05/2001.
21. Berlingske Tidende, 11/05/2001.
22. APK til Grønlands Idrætsforbund, 16/05/2001.
23. Lars-Emil Johansen, 27/04/2004.
24. Lars-Emil Johansen, 27/04/2004.
25. Lars-Emil Johansen, 27/04/2004.
26. Jens Brinch, 19/03/2004.
27. Lars-Emil Johansen, 27/04/2004.
28. Motzfeldt til Qiliang, 17/05/2001.
29. Jens Brinch, 21/05/2004.
30. Michael Nybrandt, 12/03/2004.
31. Berlingske Tidende, 18/05/2005.
32. Jens Brinch, 19/03/2004.
33. Grønlands Idrætsforbund til APK, 29/05/2001.
34. Grønlands  Boldspil  Union  til  Grønlands  Idrætsforbund, 26/05/2001.
35. Wang Canfen til Jonathan Motzfeldt, 31/05/2001.
36. Michael Binzer, 05/04/2004.
37. Lars-Emil Johansen, 27/04/2004.
38. Team  Grønland  til  Grønlands  Boldspil  Union, 07/06/2001.
39. Politiken, 01/07/2001.
40. Grønlands udenrigshandel 2002, Grønlands Statistik.

Personlige interviews og korrespondancer

Binzer, Michael: 28/03/2004, 05/04/2004, 09/04/ 2004 og 11/05/2004

Brinch, Jens: 19/03/2004 og 21/05/2004

Engell, Michaela: 06/04/2004

Johansen, Lars Emil: 27/04/2004

Lemche, Einar: 04/05/2004

Nybrandt, Michael: 12/03/2004 og 17/05/2004

Udenrigsministeriet, 22/04/2004

## Avisartikler

Politiken:  01/03/2000,  17/04/2000,  17/04/2000,  01/

06/2000, 02/12/2000, 01/05/2001, 04/05/2001, 11/

05/2001, 17/05/2001, 21/05/2001, 18/06/2001, 20/

06/2001, 29/06/2001, 30/06/2001, 01/07/2001.

Berlingske Tidende: 01/05/2001, 02/05/2001, 11/05/ 2001, 17/05/2001, 18/05/2001, 19/06/2001, 21/06/ 2001, 24/06/2001, 27/06/2001, 28/06/2001, 30/06/

2001, 01/07/2001.

- Jyllands-Posten: 15/10/2000, 02/12/2000, 01/05/ 2001, 02/05/2001, 16/05/2001, 18/05/2001, 10/06/ 2001, 30/06/2001, 01/07/2001, 04/07/2001
- Ekstra  Bladet:  15/12/2000,  01/05/2001,  16/05/2001, 26/06/2001, 29/06/2001 og 01/07/2001
- B.T.:  01/05/2001,  02/05/2001,  16/05/2001,  28/06/ 2001, 30/06/2001 og 01/07/2001

Flensborg Avis: 02/05/2001, 02/07/2001

Fredericia Dagblad: 16/05/2001

Information: 28/06/2001

Diverse artikler og publikationer

Grønlands Statistik: Grønlands udenrigshandel 2002

- Økonomidirektoratet: Nyhedsbrev  nr.  13,  december 2000
- Landsstyrformanden: Udenrigspolitisk  Redegørelse 2000