Anmeldelse af Carsten Lyngdrup Madsen: Nordboernes gamle religion - Fortællinger fra edda, saga og kvad
Forfattere: Simon Nygaard
Tidsskrift: rvt (2017-02-10)

## Anmeldelse

CARSTEN LYNGDRUP MADSEN, Nordboernes gamle religion: Fortællinger fra edda, saga og kvad , Forlaget Univers, Aarhus 2014, 580 sider, kr. 319.

Carsten Lyngdrup Madsens værk Nordboernes gamle religion placerer sig i den ambitiøse ende af den populærvidenskabelige formidling om førkristen nordisk religion, og den lykkes således overordnet i sit formål: 'at samle og fremstille [i en systematiseret genfortælling], hvad de skriftlige kilder kan fortælle om disse tre dele [myterne, kulten og religionsskiftet]' (s. 10).

Bogen  egner  sig  glimrende  som  baggrundsmateriale  i  undervisningssammenhæng i fx gymnasieskolen og som opslagsværk for lægmænd og den er yderst velskrevet og gennemarbejdet. Især inklusionen af den kultiske side af førkristen nordisk religion samt mødet med og overgangen til kristendommen er prisværdig og kærkommen i forbindelse med formidlingen til den alment interesserede læser. Vi har altså ikke med (endnu) en bog om 'nordisk mytologi' at gøre, men med et seriøst bud på en almen, populærvidenskabelig fremstilling af førkristen nordisk religion med alle de problematikker og udfordringer, det indebærer.

Bogen falder i fire overordnede dele. Først er 1. Introduktion (s.  13-32), hvor den historiske og geografiske kontekst behandles, og hvor de kilder, Lyngdrup Madsen benytter sig af, introduceres. Det er i denne forbindelse, det eneste alvorlige kritikpunkt i denne anmeldelse er at finde, men mere om det nedenfor. Inden introduktionen til de nordiske kilder gennemgår Lyngdrup Madsen de vigtigste udenlandske (dvs. latinske og arabiske) kilder (s. 35-39). Dette medvirker til at give bogen en nuanceret og seriøs fremtoning; men endnu bedre havde det været, om problemerne ved at  bruge  disse  kilder  også  var  blevet  fremhævet.  Hvorfor  anses  Tor  som  den mægtigste blandt guderne af Adam af Bremen, når nu Odin de fleste andre steder gennemgående har denne rolle? Hvad var forholdet mellem de nordiske vikinger og de 'Rus', som Ibn Fadlan beskriver, for 1:1 var det nok næppe?

Herefter følger afsnittet 2. Religiøse forestillinger (s. 35-254), der er dedikeret til en gennemgang  af  kosmologi,  kosmogoni,  guder  og  andre  kosmos-  og  kaosvæsner samt kort om den kosmiske eskatologi, Ragnarok. Her beskriver Lyngdrup Madsen altså mytologien efter alle kunstens regler under inddragelse af snart sagt alle tænkelige kilder. Der er nogle elementer, denne anmelder savner: Odins forhold til herskermagten behandles ikke. Eddadigtet Hárbarðsljóð bruges uden blik for dets klare satiriske  elementer,  hvilket  fremstår  som  en  mangel  på  kontekstualisering.  I  gennemgangen af kilder om guden Brage nævnes skjalden Bragi Boddason, der ellers almindeligvis regnes for ophavet til denne gud, ikke. Men det hører alt sammen til småtingsafdelingen.

Bogens tredje og mest vellykkede afsnit er 3. Religiøs praksis (s. 255-416). Her formidler Lyngdrup Madsen tydeligt den enorme rolle, kulten og ritualet havde i førkristen nordisk religion - noget der som nævnt ofte forsømmes i lærebøger og populære fremstillinger. Afsnittet indeholder blandt andet vellykkede afsnit om varselstagning,  skæbnen,  blot,  sejd  og  døden.  Brugen  af  begrebet  præster  (s.  318-30) skurrer dog noget i denne anmelders øren, da det unægteligt giver konnotationer til fuldtidsbeskæftigede forkyndere i en hierarkisk, institutionaliseret religiøs kontekst - noget som årtiers religionsvidenskabelige og religionsfænomenologiske forskning har prøvet at slå fast sandsynligvis ikke fandtes i det førkristne Norden. Inden gennemgangen af kultbygninger i kilderne giver Lyngdrup Madsen til gengæld denne reflekterede metatekst: 'At der blev gjort brug af naturlige helligdomme, udelukker ikke eksistensen af kultbygninger og -anlæg i forskellig form. Selv om eksperter på området kan have delte meninger om, hvad der præcist ligger i ordene hørg, hov og vi , er der dog enighed om, at der fandtes kultbygninger i tiden før kristendommens indførelse. Om disse bygninger har haft form som et simpelt stenalter under åben himmel…, et guldprydet tempel…, et særligt indrettet gudehus ved gården…eller om de hellige handlinger er foregået i gårdens største hal, må vi lade stå åbent' (s. 292). Sådanne passager er en fryd at læse. Et kritikpunkt er den manglede inddragelse af det arkæologiske materiale, der reelt set kun benyttes i bogens illustrationer. Lyngdrup Madsen skriver dog flere  steder,  mest  eksplicit  i  sit  forord  (s.  9-10),  at hans ærinde gælder de skriftlige kilder; men denne beslutning trækker noget fra det samlede værk. Havde Lyngdrup Madsen valgt at inddrage det arkæologiske materiale i det mindste de steder, hvor det for alvor kan bidrage med noget, altså fx til at underbygge tilstedeværelsen af kultbygninger, ville det have været tilstrækkeligt i denne  populærvidenskabelige  fremstilling.  Men  det  sker  desværre  kun  meget  få gange (fx s. 294 og s. 311). Helt generelt er dette afsnit dog trods alt meget vellykket, selvom flere rituelle specialister med fordel kunne have været inddraget. Her tænkes fx på tulen (norrønt þ ulr ),  der  menes  at  have  haft  med  kultiske  recitationer  at gøre, og som blandt andet nævnes i eddadigtet Hávamál 111 og på de fynske runesten fra Flemløse og Glavendrup samt den sjællandske Snoldelev-sten.

Bogen sidste afsnit 4. Religionsskiftet (s. 419-559) er i store træk baseret på krøniker og kongesagaer og omhandler mødet med og overgangen til kristendommen i Norden belyst ud fra et primært norsk perspektiv. Således behandles de store overgangstidsherskere Harald Hårfager, Håkon den Gode, Håkon Jarl, Olaf Tryggvason og Olaf den Hellige og deres interaktioner med Danmark, Sverige og Island samt de mindre Atlanterhavsøer. I indledningen til afsnittet betoner Lyngdrup Madsen på akademisk  vis  i  en  meget  relevant  fodnote,  at  der  før  og  efter  de  officielle  kristningsårstal i Norden har været en overgangsperiode, hvor både kristne og førkristne  elementer  i  ses  forening  på  fx  runesten  og  stavkirker.  Det  samme  genfindes  i kongesagaerne, og det sidste afsnit i bogen ( Fortællinger fra en tid i opbrud , s. 547-59) omhandler  de  fortællinger  i  kongesagaerne,  der  gennem  påvirkning  fra  kristendommen ofte dæmoniserer den førkristne religion.

Nogen konklusion eller  afslutning  indeholder  bogen  ikke,  og  på  sin  vis  virker slutningen noget brat. Her kunne forfatteren godt have samlet op på det over 550sider store værk og evt. reflekteret over hvad projektet går ud på, og over lighederne mellem den systematiske syntetisering, som i hvert fald del 2 fremstår som, og så en af hovedkilderne til værket, Snorris Edda .

Lyngdrup Madsen udviser hele bogen igennem et fremragende kendskab til de skriftlige kilder. Det virker til, at alle de relevante kildesteder medtages, og på den måde er bogen også brugbar for de, der allerede kender til førkristen nordisk religion - jeg fandt personligt brugbare eksempler, jeg ikke kendte til i forvejen.

I litteraturlisten henvises læseren desværre ikke til tekstkritiske udgaver af kildeteksterne. Dette havde den strengt akademiske del af mig gerne set. I stedet henvises man til den online tekstdatabase www.heimskringla.no, som Lyngdrup Madsen ifølge forfatterbeskrivelsen på forlagets hjemmeside gennem de sidste ti år har været redaktør af, og hvis man ser bogen primært som et værktøj for religionslæreren i gymnasiet, er dette måske i virkeligheden en af dens styrker. Databasen indeholder udgaver af et væld af norrøne kilder og forskellige oversættelser til skandinaviske sprog og er et fantastisk værktøj til at orientere sig med. De søgbare norrøne kildetekster kan gøre det lettere at finde frem til fx specifikke ord og passager. Religionslæreren og andre interesserede har her altså fri adgang til praktisk talt alle kildetekster på norrønt samt i forskellige oversættelser samt alle de flotte illustrationer fra Nordboernes gamle religion (kreeret af forfatteren selv), som også ligger frit tilgængelige på hjemmesiden.

Der er dog et punkt, hvor Lyngdrup Madsen i Nordboerenes gamle religion har foretaget  et  uheldigt  valg.  Dette  grundlæggende  kritikpunkt  angår  inddelingen  af kildeteksterne i kategorierne edda, saga og kvad. Det antydes i bogens undertitel og slås fast i introduktionens kildeafsnit og virker noget gammeldags og misvisende. Især grupperingerne 'edda' og 'kvad' er uheldige, da forholdet mellem Snorris Edda og eddadigtningen skævvrides noget.

Edda-afsnittet (s.  18-22)  indeholder  introduktion til  Snorri  Sturlusons Edda (ca. 1220) og til de norrøne digte, man i 1600-tallet fandt i Codex Regius-manuskriftet. Man opkaldte disse digte efter Snorris værk, da Snorri havde gjort stor brug af dem i den del af sin Edda ,  der hedder Gylfaginning .  Vi har altså at gøre med på den ene side  en  række  digte  om  guder  og  helte,  sandsynligvis  nedskrevet  i  1200-tallet  og frem  og  muligvis  forfattet  i  800-1000-tallet,  men  med  baggrund  i  en  langt  ældre mundtlig tradition i eddadigtningen (også noget misvisende kaldt Den ældre Edda) og på den anden side med en mere eller mindre systematisk prosasyntetisering af mytologien på baggrund af blandt andet eddadigtningen at gøre i Snorris Edda (også  kaldt  Den  yngre  Edda).  Skjaldedigtningen,  der  optræder  under  overskriften 'kvad'  (s.  27-31)  i  Lyngdrup  Madsens  fremstilling,  spillede  dog  en  mindst  ligeså stor, hvis ikke endda en større, rolle for Snorri, da hans oprindelige mål med Edda var at bevare skjaldekunsten, der på hans tid var ved at forsvinde. Så indholdsmæssigt har hhv. edda- og skjaldedigtningen en lige stor plads i Snorris Edda ; men det er ikke umiddelbart det billede man møder hos Lyngdrup Madsen.

I sidste ende virker det, som om grupperingen af Snorris Edda og eddadigtningen i samme kategori beror på deres navne, og da eddadigtningen er opkaldt efter Snorris Edda , fremstår det som et cirkelargument. For den almene læser kan dette måske give  anledning  til  forvirring  og  en  opfattelse  af  de  to  i  min  optik  separate  kildegrupper (Snorris Edda og eddadigtningen) som en form for enhed - især når 'eddateksterne' (fx s. 35) og 'Eddaen…' (fx s. 55) faktisk gennemgående behandles som sådan. En overordnet genrebestemt kildeopdeling i prosa (Snorris Edda og sagaerne) og poesi (edda- og skjaldedigtningen) ville umiddelbart have været at foretrække.

Alt i alt leverer Carsten Lyngdrup Madsen med Nordboernes gamle religion altså en omfattende  populærvidenskabelig  gennemgang  af  det  skriftlige  kildemateriale  til mytologien, kulten og overgangen til kristendommen i Norden, der er vellykket og velskrevet, og hvor især inklusionen af materiale om kultens betydning og vigtigheden af kulten for førkristen nordisk religion står som bogens force.

Simon Nygaard, ph.d.-stipendiat, cand.mag., Afdeling for Religionsvidenskab, Aarhus Universitet, sn@cas.au.dk