De Sidste Moderne - de første postmoderne
Forfattere: Jens F. Jensen
Tidsskrift: kok (1988-01-16)

Jens F. Jensen

## De Sidste Moderne -de farste postmoderne

Cfortsat  fra  sidste nummer)

VIII. Det medieteknologiske  sam&amp;nd -eller: 'Det  postmoderne -senkapitalismens kulturelle logik'

Det er ofte blevet fremholdt -også af redaktionsmedlemmerne selv -at  gruppen  omkring  tidsskriftet  ta'  manglede  det  mindste  fzlles grundlag, der kunne have konstitueret dem som '-isme1.  Dvs. som en fast struktureret og identificerbar ideologisk holdning og æstetisk stil: »Indadtil mangler vi fortsat det gruppepræg, den smule fzlles -isme, som måske for en traditionel opfattelse af kunstnergrupperinger ville have gjort os stzrkere~, skriver Erik  Thygesen f.eks. i lederen til  ta' 8, der samtidig afmelder tidsskriftet ta'.

Det er imidlertid  nok  her  nsdvendigt  at afkaste  den forståelse af 'kunstner-grupperinger'  og  'stil-perioder', der skjult procederer i disse  positioner.  Der enten -i  en diakron synsvinkel -ser kunstnerisk stil  som  gestaltningen  af en karakteristisk  bevidsthedsstruktur  eller en bagvedliggende essens, som udgsr en stadig til rådighed  stående mulighed  for  den  skabende  kunstner  på  et  hvilket  som  helst  tidspunkt.' Eller -i en synkron synsvinkel -ser kunstnerisk  stil som et unikt, umotiveret, isoleret nedslag i enkeltpersoner eller kunst-grupperinger.  Og i  stedet -som Frederic Jameson flere  steder2 gsr det -foreslå  en  mere  genuin  historisk  og  dialektisk  forståelse  af  'kunstgrupper' og  'stile', der snarere  konciperer  disse  som  reaktioner  på bestemte historiske situationer. Men her netop ikke som en periodiserings-koncept der opererer i termer af massiv slzgtskab, homogenitet og identitet eller forstås »som en eller anden allestedsnzrvzrende og ensartet fzlles stil eller tænke- og handle-måde, men snarere som dét at dele en fzlles objektiv situation i forhold til hvilken en hel rzkke af forskelligartede reaktioner og kreative innovationer så er mulige, men altid  inden  for  denne situations  strukturelle grznsew (1  984c:  178). Hvorfor nye 'kunstnergrupperinger'  og 'stilarter' også ses at manifestere sig,  når en kvalitativ ny  og  specifik livssituation er blevet udbredt og fælles for en kultur eller kulturgruppe. Hvormed der samti- dig er sket en forskydning af interessefokuset i retning af den historiske  og  kulturelle  situation,  der  deles  af  en  rxkke  kunstnere,  og  i forhold til hvilken de kunstneriske udtryk i et eller andet omfang kan ses som reaktive. Ligesom det i samme greb er blevet muligt fortsat at benytte disse 'stil'-, 'gruppe'-  og 'periode'-koncepter -selv i en situation der netop synes karakteriseret af sådanne begrebers selvannullering.

Og hvad der her kan siges trods alt at konstituere gruppen omkring tidsskriftet ta' som 'kunstnergruppering' -både i den xstetiske udfoldelse og i de holdningsmxssige  komplekser -er da netop den fxlles baggrund  i en social og kulturel  formation  og en  xstetisk  situation under  forvandling,  samt et  karakteristisk  reaktionssxt  i  forhold  til dette nye vilkår. En social og kulturel modalitet der indtil dette punkt kun  skitsemxssigt  er  blevet  indkredset  som  'det medieteknologiske samfund',  men har affinitet  til  en  lang rxkke af de sociologiske  og socio-kulturelle  generaliseringer der gennem de sidste tiår er dukket op netop  til  indfangelse  af sådanne epokale modulationer.  Blot  i et kort markerende katalog:  'La société post-industrielle' (Alain Touraine),  'The Post-industrial  Society'  (Daniel Bell),  'The Consumer  Society' (Peter d'A  Jones),  'The age of Information or Communication' eller 'The  electric age' (Marslzall  McLuhan), 'The  cypernetic age' (Norbert  Wiener),  'The  Third Wave'  (Alvin To fjer),  'High-Tech Society' (Tom Forester), 'The  computer age' (Dertouzos &amp; Moses), 'La société du Spectacle'  (Guy  Debord),  'The world  of  the  Images/pseudo-events' (Daniel Boorstin), 'La Societii dei  Simulacri', 'blxndvxrkernes  samfund'  og  'hyper-realiteten'  (Mario  Perniola,  Jean Baudrillard),  'The post-modern' society  (fra irving Howe,  Harry Levin,  Leslie Fiedler over ihab Hassan og Michel Benamou  til Jean-Francois  Lyotard m.fl.). Eller  i mere uforpligtende kategorier: 'massesamfundet',  'mediesamfundet', 'informationssamfundet',  'kommunikationssamfundet',  'det  hiajteknologiske  samfund' osv.  Termer  der -på  trods  af  vidt  forskellige vinklinger, betoninger og indhold -alle medfragter en grundlzeggende erkendelse af, at der i efterkrigstiden  er fremvokset en ny social og kulturel formation som på markant vis adskiller sig fra alle tidligere samfund. Og termer som -på trods af h ~ j s t forskelligartet validitet og sensitivitet i forhold  til  de faktiske forandringer -alle står -om ikke andet så alene på et rent symptomalt  plan -som emblematiske for sådanne radikale  epokale  modulationer,  der  tilsyneladende  stiller krav om nye kategorier og teorier for at kunne begribes  adzekvat.

Hvad der lier synes at sammenknytte -i det mindste i modellen af de wittgensteinske  'familieligheder' -disse hsjst forskelligartede  sociologiske  og socio-kulturelle  konceptualiserii~ger  er,  at de alle  som afgurende differentierende  momenter i den nye sociale formation og den  zndrede  kulturelle  modalitet  sztter -her  ligeledes  blot  i  en stenografisk  markering-: En starre social  og  kulturel  mobilitet  og dermed  samtidig  en  modsatrettet  nedbrydning  af  tidligere  rigide hierarkiske strukturer3  og traderede tilharsforhold, sammenhznge og identiteter.  En universel standardisering af varemarkedet og en generel  udvidelse  af forbrugsmulighederne.  Der dels betyder fundamentalt zndrede forbrugsmanstre i retning af ny konsummoral, 'forbrugerisme', 'brug-og-smid-vzk5-mentalitet, 'indbygget forzldelse' i varerne osv. Og dels betyder aget vzgt på livsstil og image, starre fleksibilitet  i  udskiftningen  af normer og holdninger  samt  en  tilsvarende accellereret hastighed for omslagstiden i stil og mode -bl.a. producerende en attitudemzssig mangfoldighed  og relativitet.  En eksplosiv vzkst i de samfundsmzssige sektorer for service, information og kommunikation. Og en dermed sammenharende fremvzkst af nye massemedier og nye elektroniske reproduktions-, informations- og kommunikations-teknologier, samt en hidtil uset  ophobning og tilgzngeliggarelse af data og information via nye elektroniske data-behandlingssystemer  og  deres  forening  i  verdensomspzndende  netvzrk.  Som samlet synes at forlene epoken med en helt ny og historisk unik social og  kulturel  disponibilitet,  relativitet,  pluralitet  og  multiplicitet.  O g endelig: bevidstheds- og kulturindustriens voldsomme ekspansion og globale udbredelse samt reklamer, medier og kulturvarernes penetrering af den samfundsmzssige og kulturelle sfzre til  et hidtil  ukendt omfang -bl.a.  med  netop disse  nye  medieteknologier  som vehikel. Dette er  blot  nogle  af de hovedmomenter,  der  synes  at  markere  et radikalt epokalt opbrud i efterkrigstidens  samfund.

En håndfuld hovedtrzk i en epokal modulation der på et generaliseret  socialt  plan indtil  videre  bedst  lader  sig opsamle i Ernst  Mandels koncept:  »Der Spatkapitalismus«4 -eller  hvad  der under  den mindre teleologisk  belastede og metafysisk  indbagte term her nok rettere burde benzvnes: den fremskredne  kapitalisme -forstået som en 'kapitalismens 3. fase'.  Af  Mandel  bl.a.  bestemt  ved  'den 3. teknologiske revolution':  et nyt kvantespring i menneskelig produktions-teknologi i form af den i efterkrigstiden  opdukkede elektroniske industri, computer-teknologi,  kerne-energi og produktionsmetode  til industrialisering af agrar-området. Samt ved en mere magtfuld, altomfattende og altgennemtrzngende akonomisk  penetrering  af samtlige sektorer af det sociale liv  end i noget  tidligere  historisk  stadie. Herunder også gennemtrzngningen af det zstetisk-kulturelle og det bevidsthedsmzssige område -bl.a. qua det Frankfurter-skolen kaldte 'Kultur-industrien'.  O g  en håndfuld hovedtrzk  i  en  epokal modulering der på et generaliseret kulturelt plan indtil videre bedst lader sig forsti via Fredric Jamesons bestemmelse  i ~Postmodernism, or  the  cultural  Logic og late Capitalism~ (1984d)~ af denne epoke som også udtrykt ved en ny kulturel modalitet. Hvad han i forlzngelse af Mandel begriber som sen-kapitalismens specielle kulturelle logik og begrebsztter som -przcis -'det postmoderne'.6  Og her netop ikke i form af en periodiseringskoncept der opererer i termer  af massiv  homogenitet  eller identisk fzlles stil, men snarere i termerne af 'a  force field', hvor ikke al  kultur-produktion  n~dvendigvis er  'postmoderne'  i  nogen  przcis eller snzver forstand, men  hvor:  »Det postmoderne er ... det kraftfelt  igennem  hvilket  mange  forskelligartede  kulturelle  impulser -hvad Raymond Williams nyttigt har kaldt kulturproduktionens 'residuale'  og  'opdukkende' former -n~dvendigvis  må  bevzge  sig« (1984d, s. 57).

En passende motiveret  pointe at lade falde på dette sted: Den nye zstetik, sensibilitet og attitude omkring tidsskriftet ta' kan begribes som effekt af både en rzkke indre o,q en rzkke ydre årsager. Dvs.: Både i synsvinklingen  af en immanent kunst-udvikling, hvor nedbrydningen og ned-nivelleringen  af det  zstetiske materiale  i  sidste instans viser  sig  at  resultere  i  frilzgningen  af  hele  historiens  repertoire  af former og udtryk, der nu fremstår som principielt 'lige gyldige'. Og i synsvinklingen  af  en  total  samfundsmzssig  udvikling,  hvor  en  ny social  modalitet  og  kulturel  logik  inducerer  zndringer  i  zstetiske sensibiliteter, herskende tanke-paradigmer og virkeligheds-'billeder', hvor det medieteknologiske  samfund og nye  reproduktions-teknologier  g0r  traditionens  konstante  nzrvzr  mulig,  sidestiller  'h0j'-  og 'lavy-kultur  i  en  altomfattende  disponibilitet,  osv.  Hvorfor  det  indkredsede kulturopbrud  også er overdetermineret i  den forstand, at der synes at vzre flere nedvendige -og måske også tilstrzkkelige -interne  og  eksterne  årsags-sammenhznge til  stede for  bruddets  aktuelle fremtrzden. Og hvor den konkret manifesterede effekt derfor primzrt er  betinget  af  interferensen  mellem  de forskellige  samvirkende  årsager.

## I X.  Et udf ade'ndejkser-billede -eller: ' D e   Sidste Moderne -de  f i r s t e  postmoderne'

En  konkluderende  pointe:  I  alle  de  her  fremdragne  momenter.. . Sammenbruddet for forestillingen om det zstetiske materiales historiske tendens og idéen om  én  avanceret, international standard. Ud- trztningen af den modernistiske impuls mod at ' g ~ r e det nye'. LDSningen af det tidligere uopl~selige bånd mellem kunstnerisk  form og socialhistorisk  epoke. Fravzret af zstetiske forbud.  Frilzgningen  af det zstetiske materiale og den frie disponering af historiens  alle former og udtryk. Tabet af den tidligere kunst-uskyld  og defloreringen af den zstetiske valg-situation.  Omgåelsen med  fortiden  'med  ironi og uden uskyld'. Sammenskridningen af 'h~j'-/'lav'-kultur-hierarkiet. Decentreringen af det f ~ r h e n centrerede  jeg.  Udviskningen af demarkationslinierne  mellem  virkelighed  og billede,  oprindeligt og afledt, reprzsenteret og reprzsenterende. Og oplevelsen af verden som substansl~s 'billedverden',  som  blzndvzrk, hyperrealitet, simulakrum ... I alle de her fremdragne momenter synes milj~et omkring tidsskriftet ta' at udtrykke centrale 'efter'-modernistiske  impulser.

Samtidig kan der dog også påvises en lang rzkke genuint 'moderne' trzk i og omkring tidsskriftet ta'. Hvad der her blot ikke er dyrket så flittigt  som  'post'-disciplinen,  fordi disse  aspekter  og  synsvinkler ikke har stillet sig så presserende i nzrvzrende argumentationssammenhzng.  Men  de er der.  Primzrt  som:  en  stadig  vital  trang  til transcendens, forstået som  en  overskridende bevzgelse  i forhold  til -det givnes og signifianternes verden, en  higen  mod  hvad  nogen  har kaldt 'et transcendentalt signifié',  eller hvad Hugo Friedrich i en anden terminologi har betegnet  'den  tomme transcendens' og bestemt som selve central-stigmataet for 'strukturen  i moderne lyrik'. Derudover: Visse relikter af en drivkraft mod  formal innovation -selve det moderne~ og avantgardens etos. Samt i det hele taget rudimentxre levn af avantgardismens udviklingsoptimisme, fremskridtstro og endog utopiske  impuls,  der dog her  typisk  snarere opbindes  på de nye  medier,  teknologien  og  den  teknisk  rationelle  modernitet  end  på  den zstetiske ditto. Disse egentligt 'moderne'  momenter omgås  dog med en karakteristisk  tvetydighed og er underlagt en radikal -og overordentlig signifikant -fortskridende  modulation i tidsskriftet ta'.

F ~ r s t ankommen til dette sted: hvor de manifeste 'efter'-modernistiske og  'efter'-moderne impulser  i 60erne er erkendt -som de nu -burde vxre, har den ovenstående argumentation ellers overhovedet noget for sig. Da u d g ~ r netop disse 'overlevende', 'opdukkende' -og modulerende -momenter  et  fordelagtigt  udkigspunkt  til  de aktive skredzoner og de komplekse texturer i brydningsfladerne mellem 'det moderne'  og  'det postmoderne';  -et  privilegeret vindue ind til brudprocessernes  indre geologi,  der på sin  side kan  tilvejebringe  et mere nuanceret, flerdimensionelt og tvetydigt billede  af bruddets karakter og stratografiske struktur. Den tyske filosof Albrecht  Wellmer har her i en  artikel -som han  med  dndsforagt for  tidsånden  har kaldt  »On the Dialectic of modernism and postmodernism~ -netop foreslået at lzse  koncepterne  om  og  fznomenerne  bag  'det  postmoderne'  og 'postmodernismen' i modellen af et fikser-billede. Alt efter den valgte vinkel kan man nemlig i disse koncepter og fznomener skelne konturerne af både et radikalt brud o'c en radikaliseret fortszttelse: Moder--nismens definitive afslutning -men også samtidig en ny radikaliseret modernisme. Udtammelsen af den modernistiske impuls mod at 'gare det nye' -men også samtidig en fornyelse af denne modernismens innovations-trang.  Avantgardens  ultimative  udmattelse -men også samtidig  en  selvtranscendens  af  avantgardens  overskridelsesetos. Fornufts-subjektets  dad -men også samtidig fadslen  af en ny postrationalistisk koncept af fornuften. Osv. -Som i et forvandlingsbillede tegner alle disse tvetydige tendenser af kontinuitet og diskontinuitet sig simultant i komplekset  af 'post'-koncepter.

Tvetydighederne og dobbelt-fikseringerne mellem  modernisme og postmodernisme lader sig imidlertid også -specielt i forhold til 60ernes  radikale  kunstileriske  eksperimenter -oplases  i  de  af  Andreas Huyssenl etablerede  distinktioner. Huyssen  foreslår  nemlig indsat en differentiering  eller fase-inddeling:  primzrt mellem  hvad han kalder 60ernes 'early postmodernism' på den ene side og den senere og mere alment erkendte ditto fra 70erne og 80erne på den anden. Hvor farstnzvnte netop definitorisk  indkredses  som  en  »avantgardistisk postmodernisme«,  der forsager  at »genoplive  arven fra  den europziske avantgarde« og derfor emblematisk frembzrer en »etos af kulturelt fremskridt og avantgardisme«  (1984:48) -men heri  netop også udmatter  og udtmmmer denne arvs kreative og kritiske potentialer.  Ligesom den historiske avantgarde som konstitutivt trzk nemlig havde: et  positivt,  offensivt  forhold  til  moderne  masse-kultur:  urbaniseringen, massifikationen,  teknologisk  modernisering,  nedbrydning af de absolutte  demarkationslinier  mellem  'haj'- og  'lav'-kultur, mellem 'Kunsten' og 'livet'; angrebet på  'Kunst-Institutionen';  etc. -tilsvarende  også  for  60ernes  kunstneriske  eksperimenter.  Og det  er  primzrt fordi 'Institutionen Kunst' og kunsttraditionen par excellence på dette  tidspunkt  netop  er:  modernismen,  at opbruddet  kan  formuleres som  et  'posty-denne.  Og  her  ikke  'post'  modernismen per  se.  Men udelukkende 'post'  den version af 'haj'-modernismen, der  i efterkrigstiden var blevet kanoniseret som samfundets officielle kulturbzrende kunst.  Denne  Huyssens  insisteren  på differentieringen  af konceptet om 'postmodernismen'  og indplaceringen af visse af 60ernes kunstneriske eksperimenter som 'tidlige postmodernisme' kan her også siges at vzre forklaringsdygtig i forhold til det danske 60er-scenario og tidsskriftet  ta'.2

En opsamlende og perspektiverende pointe: I aflxsningen af disse xstetiske og kulturelle ombrydninger er man derfor -med  bl.a. Huyssen,  Wellmer, Jameson -tvungen  at  afstryge  de  konventionelle forestillingsmmnstre  der  ofte  l-ixvder  sig  i  omgangen  med  epokale modulationer i almindelighed -og med  'det  postmoderne'  og  'postmodernismen'  i szrdeleshed. Grove tankefigurer der insisterer på at interpretere forholdet mellem modernisme og post-modernisme enten i termer af diskontinuitet eller i termer af kontinuitet.  For spmrgsmålet om historisk brud og sammenhzng lader sig heller ikke i dette tilfzlde på adxkvat vis indfange i spxndetrmjen af en sådan falsk enten/ eller-dikotomi. Snarere må der txnkes i bådelog. I tvetydige fikserbilleder.  Synsvinklinger  som  tillige -som det  her  forel~big er  forsmgt skitseret  i  en  ta'-(kon-)tekst -tillader  beskrivelsen  af modernismen som den  uomgxngelige forudsztning for postmodernismen, den i realiteten  er.  Samt  omvendt  tillader  tilsynekomsten  af  postmodernismens faktiske forhistorie i modernismen -som forxldelsen og udtrztningen af visse  momenter i det moderne selv.

Den specielle gestus i sen-60ernes danske eksperimenterende kunst er således som den her foreslås lxst: En art transformationsfelt mellem  'hmj-modernismen' og  den  'historiske  avantgarde'  på  den  ene side og 70ernes og 80ernes mere fuldbyrdede postmodernisme på den anden. Både en kontinuitet til 'det modernes' tradition og  et diskontinuert afbrzk til noget  'andet'  post det moderne. Både en fortsxttelse og intensivering af visse centrale linier i modernismen og  gennembruddet  af  en  afgmreride  barriere,  hvor  det  kvantitative  slår  om  i  det kvalitative -ud  mod  en  endnu udefinérbar  tilstand  hinsides denne modernisme. Et formidlingsfelt -med andre ord -hvor bevidstheden om et epokalt ombrud smger at artikulere sig selv, men hvor impulser af såvel neo-avantgarde som 'early postmodernism' lnber sammen i et sammenflydende fluks, og konturerne  af den kulturepokale  txrskel, det hele -netop -drejer sig om,  derfor endnu fremstår uskarpe, forvirrede, ambivalente.

Kort: 'Tidlig postmodernisme'  og tidsskriftet ta' er på én og  samme gang De Sidste Moderne -de f0rste  post-moderne.

Post-script: Selve termen 'postmodernisme' eller 'postmoderne' vinder på dette tidspunkt imidlertid  aldrig for alvor indpas i en dansk kultur-debat -slår sig aldrig for alvor fast som adzkvat kulturel selvforståelse.  Udover  den  citerede  sporadiske  brug  af  konceptet  synes kunstnere og kritikere snarere at foretrzkke etiketter som 'modernismes 3. fase', 'eksempeldigtningen',  'systemdigtningen' osv. for de nye xstetiske fznomener. Og deri  samtidig at accentuere  kontinuiteten snarere end bruddet i den aktuelle kulturelle ny-orientering. En markering  der -f.eks. i forhold  til  den  manifeste  amerikanske tradition indskrivende sig under konceptet om 'postmodernismen' -må begribes på baggrund af den konkrete danske -og europziske -kulturelle og  historiske  kontekst,  og de holdninger  denne aflejrer  i  forhold  til instanser som: den modernistiske tradition, kunst-institutionen, den historiske avantgardes projekt osv.' Tilligemed taber tidsskriftet  ta' i 10bet af bare  et par  årgange den oprindeligt  krystaliserende  kraft  i takt  med  den  tidligere  fzlles  zstetiske  erfaringsbaggrund  tilsyneladende  synes  at  svzkkes;  tidsskrifts-scenen  overtages  af  andre  0jeblikkeligt  mere vitale initiativer:  bl.a.  ta' b o x   og MAK; og socialt og kulturelt  bliver  gruppen omkring ta' -som  Erik  Thygesen  cirkavis formulerede  det i  et  baggrundsinterview  fra  1987: D...  overhalet  indenom og afvzbnet af de ting som nu  hedder ungdomsopr~ret, den politiske  hevzgelse,  dét der  foregik  på  gaderne.  Tingene  skete  et andet sted. Og vi ville hellere vzre med det andet sted. Fordi det var vigtigere«.

Skal 'postmodernismen' og 'det postmoderne'  imidlertid  vzre andet end ren  modebetegnelse for dagsaktuelle  trends,  program-rubrik for  den seneste avantgarde, universal-jassword for  det sidste skrig i teori  og filosofi, så må det fastholdes, at 'postmodernismen'  og 'det postmoderne' får sin afg~rende tilsynekomst i en dansk sammenhzng i  sen-60erne, som det tydeligst  udfoldes  omkring  tidsskriftet  ta'.  En zstetisk  og  kulturel  rnrelse  som  endog  forekommer  mere  genuin 'postmoderne' og 'postmodernistisk' end megen  af den aktuelle sen70er- og 80er-kunst, -filosofi og -teori der ellers flittigst forsgges lanceret og forstået under denne koncept,  men som stadig synes at bzre moderne lig  i  lasten:  transcendens-trang  mod  et  niveau  der  ligger hinsides  og  over  tegnenes  sammenhzng,  avantgarde-etos,  innovations-tvang, forestilling om  ene-patent  på at udtrykke  tiden, vzrdiabsolutisme, tabueringer osv. (Det sidste bl.a. i det rent ud -og sandt 'moderne' -ideosynkratiske forhold til  70erries marxisme, socialt engagerede kunst, 'brugslitteratur',  hele den politiserende og samfundsengagerede udgave af arven fra 68. En politisering og social kritik der altså oprindeligt  slog den  'tidlige postmodernisme'  af  banen -og i forhold til hvilken de samtidige postmoderne apologeter nu på ironisk vis synes at (over-)reagere  i modellen af en art reuenge o f the  rejressed). Qua alle disse genuint 'moderne' momenter  forekommer megen samtidig  zstetik  og  teori  som  tendens  således  snarere  at formulere  sig som  en  ny  'modernistisk' fase  end  på nogen  meningsfuld  måde at kunne forstås som en 'efter'-modernisme.'

Og naturligvis har de selv set det. Nielsen.  Thygesen. Bjarrnkjzr.

Alle gutterne omkring tidsskriftet ta'. Et citatpluk fra den dagsaktuelle  80er-kulturdebat. Og nu  ikke lxngere  blot t ~ l ~ n e l a d e n d e : ~ -'Den megen  tale om en mystisk postmodernitet  for tiden  henviser  således ikke  til  et  helt  nymoderne  80er-fxnomen.  Snarere  er  der  tale  om udfoldelsen  af bestemte afszt i 60erne ...'. -'Det viser sig, at  jeg ikke er ene om at have en vis fornemmelse af dej'a uu i så henseende  (dvs. i.f.t.  konceptet: postmodernisme, jfj). For mig begynder det dér  med postmodernisme med ta's farste nummer' -'Det vi var igang med var så at tegne en tradition som så anderledes ud ... Og det der gjorde os radikalt anderledes ... det var så det som hedder postmodernisme nu. Og som vi egentlig ikke havde noget ord for dengang' -'Attituderelativismen kan nemlig udmzrket ses som en forlaber for postmodernismen' -'Der kan vzre en pointe i at fastholde,  at den postmoderne bevxgelse ... herhjemme markeres tydeligt i en rxkke forfatterskaber med afszt tilbage i de sene 60ere' -'Postmodernismen er således ikke slet  og  ret  en  80'er-tilstand, men  udfoldelsen  af  bestemte  60'er-tilstande'.

```
Noter Pre-script : 1. in: Kultur &f Klasse,  nr. 53,  1986 I 1. ta'  1,  1967, p. 4-8. 2. ta'  4,  1967, p.  13-16.
```

```
3. Her citeret  efter  Poul Nielsen,  ta',  1967, 1 5 .
```

## I I

1. Det skal her retfærdigvis noteres, at Burger ikke af den grund ubetinget går ind for -endsige accepterer -koncepterne om 'det postmoderne'  og 'postmodernismen'.  For nok anerkender han realiteten af de ombrudsfznomener inden for de sidste decennier, der er forsegt indfanget i disse  termer.  Men  samtidig kritiseres  koncepterne  for  både at være  for  brede  og  for snævre. Og deri at defokusere helt afgarende momenter i den aktuelle kulturelle og æstetiske problematik.  I  stedet foreslås en anden læsemåde af de aktuelle fænomener -kaldet »ETS uno  esthétique conten~$oraine -: »Ich  mochte  diese ... Lesart  ausdrucklich  nicht  unter  das Vorzeichen  der  Postmoderne  stellen,  weil  der  Begriff  ein  Ende  der  Moderne  setzt,  das anzunehmen ich keinerlei  Grund sehe ... l IStatt unter  dem Banner der Postmoderne einen Bruch mit der Moderne zu propagieren, setze ich auf deren dialektische Weiterentwicklung.« (1983:191, 193-4).
2. Bl.a.  en  allusion  til  Adornos  opsats  fra  1954:  »Altern der  neuen  Musik«.  Burger  påviser iavrigt i denne forbindelse, at Adorno -i denne opsats samt i flere andre æstetiske og specielt musikalske  skrifter  (helt fra  begyndelsen  af 20erne, men særligt efter 2.  verdenskrig) -har beskæftiget  sig  indgående  med  problematikken  omkring  'Das Altern  der  Moderne' -og dermed  indirekte  med  'postmodernisme'-problematikken. Det helt  afprende for Burger  i den ændrede zstetiske situation er her altså, at der ikke længere findes ét  avanceret materia-

le-niveau  der kan  erklzres som privilegeret  eksponent for den historiske  tid.  Men at denne tidligere  herskende tilstand i stedet er aflest af en  radikal  samtidighed  og sideordning af et mangefold af forskelligartede materiale-standarder og stilarter. Hvorfor der nu kan disponeres  frit  over  hele  historien,  alle  fortidens  former  og  stile,  hele  traditionens  kunstneriske erfaringer -hele  det  komplekse  felt  af  et  nu  tendens-  og  retnings-lest  materiale.  En  »fri forfejning af fornier og genstande«,  der skriver han: »i njeblikket  (er, jlj.)  tvingende da der ikke  mere gives noget alment forpligtende symbolsystem« (1983:  194).

## I I I

1. Muk kom med 6 numre fordelt over to årgange (1969-70). Både Per Hejholt og Hans-Jnrgen Nielsen  sad  her  invrigt  i  tidsskriftets  hnjest  heterogene  redaktion.  Den  omtalte  polemik bringes  under fzlles-overskriften  »Mas  ist ein  Bild I I &lt; &lt; , en serie Svend Åge Madsen havde leveret  det  fnrste  bidrag  til  i Muk 1,  hvori  der  også  afspejlede  sig markante  postmoderne impulser -hvilket  dog ikke kan  tages op på dette sted.
2. Billedforklarin,ger, 1968, p.  17.

## IV

1. »Anonymitetens  formverden -omkring den konkrete poesi«. in:  Vindrosen, nr. 3, 1966, p.  1219.
2. Dansk musiktidsskrift, 1966, nr.  1, p. 25. En tendens i den nye zstetik der imidlertid ikke alene kan  lzses  som  et  diskontiniiert  brud.  Men  tillige -og  dét przcis  i  perspektivet af  den immanente modernistiske udviklingsforståelse -kan fortolkes som  en  kontinuitet.  Som  en direkte  forlængelse -nemlig -af  den  for  modernismen  karakteristiske  tendens  mod  en fortlnbende forskydning af interessefokuset  fra kunstens  indholdsside  til  dens udtryksside. Der  i  sidste  instans  nadvendigvis  vil  resultere  i  en  skærpet  bevidsthed  om  og  en  direkte bearbejdelse af formens,  mediets, udtrykkets rent  materielle, håndgribelige sider.
3. »Efter  Zero«.  in: Dansk  MusiklidsskriJ, 1965, nr.  7,  p. 213.  Disse to tilsyneladende diamentralt  modsatrettede  tendenser:  den  vertikale  reduktion  via  en  maksimal  rensning  af den enkelte kunstarts grundlzggende  momenter og szregne, konkrete materiale,  samt den horisontale grznseoverskridelse  af den enkelte kunstart via overtagelsen af materialer  og fremgangsmåder fra andre  områder,  forholder sig  imidlertid  ikke  til  hinanden  som  absolutte modsztninger. Men viszr sig overraskende at slå umiddelbart om  i -eller  stå som direkte konsekvens  af -hinanden, som ogsi Nielscn  ger opmzrksom på flere  steder.  Idet  nemlig interessen fokuseres på de mere konkrete, håndgribelige sider ved kunstens udtryksside sker det paradoksale:  at »det, der  oprindelig  var  et  forsng  på  at rense  mediet,  i  sidste instans tenderer mod  en  sprængning  af det«  (1968:57). Således som  det  f.eks. viser  sig inden for poesien, hvor den formelle, puristiske interesse for digtets typografisk-visuelle parametre slår om i billedkunstens  udtrykssystem. Mens den tilsvarende tilgang til digtets fonetisk-klanglige sider overskrider  grænsen  til  musikkens  domæne.
4. En zstetisk erfaring i tidsskriftet ta' der her viser sig konsistent med hvad Umberto EGO har talt om som 'den postmoderne  holdning'  i »Efterskrift  til  'Rosens Navn'«: Nemlig  et forandret forhold  til den foreliggende tradition der manifesterer sig i, at fortiden må revurderes »med ironi og uden uskyld« (Jf. Eco, 1985: p. 63-65). Eller hvad hfario Perniola har talt om som 'den fuldendte  tid',  som  udtryk  for,  at  det  tidligere  uleselige  bånd  mellem  artistisk  form  og socialhistorisk  tid,  den  gensidige  sammenvzvning  mellem  kunstnerisk  udtryk  og historisk moment, nu synes brudt. Uvf. Perniola,  1984).

## v

1. Nielsen  og  den hvide verden 1968.
2. Nielsen  op  den huide  uerden 1968, p. 85.
3. I nstockhausen, Beatles og alle de andre gutter« fra Nielsen op den  huide  uerden retter Nielsen

rent faktisk -bl.a.  Iznende sig op ad Poul Nielsen -dette angreb direkte mod Th. W. Adorno og »den absolutistiske materialefilosofi«  den  'deteriinistiske kunstdarwinisme', et  nobjektivt  materiale-niveau«:.  »En filosofi som hzvder, at det musikalske materiale er undergivet en historisk uduiklingsloii, ifnlge hvilken tidligere betrådte musikalske områder bliver forbudte i  og med  nye  områder betrzdes« (1968:90-1).

4. Fredric Jameson:  »In the Destructive  Element  Immerse. Hans-Jurgen  Syberg and Cultural Revolution«. October  17 (summer 198  1, p. 1  13).  Her citeret efter Craig Owens: The Discour.te uf Others:  Feminists  and  Poslmodernism (1983:65).-Allan Kaproul skriver nogenlunde samstemmende i ta' 1: »Kunstens og zstetikkens historie står på alle reoler. F0j til denne værdipluralisme  den  udviskning,  vi  oplever  for  tiden,  af  grænserne  mellein  kunstarterne  og  mellem kunsten og livet -og det ligger helt klart, at d e   gamle definitioris-sp0rgsmål  og kvalitetskriterier  ikke  blot  er  ufrugtbare, de er også naive«  (1967, 1:14).
5. Den  nye  'post-moderne' pluralisme og  relativisme viser  sig  her  også  simpelthen  i,  at den enkelte kunstner  i  sin  skabende virksomhed  g0r  svzrt forskellige  ting: »Karakteristisk for den  nye  holdning  blandt  yngre  kunstnere og kritikere  er interessen  for  og  udnyttelsen  af andre genrer  end  dem, man  lige  netop  selv  udtrykker  sig  i«  (1967,  1:1), hed  det  således allerede i pilotnummerets leder. Ikke alene beskæftiger kunstneren sig således ofte sidebben. de med flere udtryksformer:  Per Kirkeby er f.eks.  både forfatter, filmproducent, happeningarrangnr, maler,  osv. Jsrgen  Leth  skaber både poesi,  happenings og film. Og Hans-Jnrgen Nielsen  behandler i sin kritik  både litteratur,  arkitektur,  billedkunst,  masse-kultur  osv.  Men kunstnerne blander også de forskellige kunstarter og genrer i -hvad man med en term lånt fra Marshall  McLuhan kaldte -'hybridformer'. Hvor  'happeningen' -en  for-forni  til  den senere postmoderne per3nnance -var en sådan typisk og udbredt intermedial blandform. O g endelig  og  vigtigst  er  der  tale  om,  at kunstneren  i  disse  praksiser  ikke  Izngere  faler  sig forplistet på at fastholde og viderefare et bestemt formsprog. Men tvzrtimod i sine projekter tager fremgangsmåder  i anvendelse som tidligere ville vzre blevet  anset for indbyrdes modstridende.
6. Nielsen  og  den hvide  uerden, 1968, p. 78. Den nye holdning til massekulturen viser sig således her ikke  alene  i  et  bredere,  mere  demokratisk  konsum.  Men  også  direkte  i  den  kunstneriske produktion. Og her typisk ikke begrznset  til en simpel inddragelse af massekulturelt  materiale som 'citat',  'motiv',  'inspiration',  som det netop havde vzret tilfzldet for tidligere modernist-generationer. Men derimod ved at disse kulturformer fremfor at forholde sig rent udvendigt nu -som en væsentlig pointe -substantielt og direkte indkorporeres  i selve centret for den zstetiske produktion  som: materiale, former, fortzllesystemer, ready  mades, osv.

## VI

1. Dette  frontlnb  mod  det  centrerede  subjekt  har  fundet  sin  mest  fashionable  udformning  i nyere fransk post-strukturalisme  og postmodernisme.  Men registreringen  af rystelsen  i den tidligere  forestilling  om en  enhedslig individualitet  og personlighed indtager tillige en fremtrædende position over for en bred front af samtidig teori: socialhistorie, mentalitetshistorie, psykoanalyse, lingvistik,  studier af kultur  og kulturel  forandring.
2. 2.,Jf. Son:ag~ »Against  Interpretation«  (1967).  Specielt  essayet:  »One  Culture  and  the  New Sensibility« (op. 1965). SamtJensen,  1986, p. 25-29.

## VI I

1. »Spillets  regler.  Til attituderelativismens  psykologi«.  in: Nielsen  og  den  hvide  uerden, 1968, p. 13-18.
2.  Hvad  enten  det  er  i Mario  Perniolas udgave  som La  Societi dei  Simulacri -samfundet  af blzndvzrker. Eller i Jean  Baudrillards version  som teserne om 'hyperrealiteten',  'simulation', 'den tredie simulakrum-orden', osv.
3. Se note  1.  (1968:16).

## VIII

1. Bl.a. Hans-Jergen  Nielseri hat i flere senere tilfzlde forfxgtet en sådan position -og  her oven i  b b e t   i  direkte  tilknytning  til  det kildne  spergsmål  orn  konceptet:  'postmodernisme'. Se f.eks. Nielsen  1984,  1985a, 1986a.
2. Se Jameson  1970,  1984c,  1984d.
3. Her  er  szrlig oplesningen  af  de  tidligere  fastlåsle  klassestrukturer  og  dermed  den  egede mulighed  for social  opstigning for  arbejderbern  til  riiellemlagerie  relevant  i  tilknytning  til gruppen omkring  tidsskriftet  la', der for storstepartens vedkommende kom  fra en arbejdereller i det mindste ikke-akademisk  baggrund.
4. Se Mandel  1972.
5. Se tillige Jameson  1983,  1984a, 1985.
6. Eller rettere: 'postmodernismen'.  Jameson  skelner nemlig her fejlagtigt ikke mellem koncepterne: 'postmodernisme',  'postmodernitet',  'det postmoderne'. Jf.  Jensen  1986, p.  58-59.

## XI

- I. Se Huyssen  198  1, 1984,  1986.
2. En undersegelse af disse 'neo-avantgardistiske' impulser i 60ernes experimenterende danske kunst -med forståelses-greb og koncepter hentet fra bl.a. Peter Burgers 'avantgarde-teori' -kunne her med fordel tape udgangspunkt  i Hans-Jergen  Nielsens 'Åbne  brev  til Det danske Akademi'  (Information  d. 8.7.1968)  og  hans  opfelgende  kronik  »Akademiet -L.H.O.O.Q« (Infonnation  d.  13.-14.7,1968), der  kan  læses  som  et  decideret  stormlnb  mod  den  danske 'Institiition Kunst' par excel1ence:Det danske Akader.i.  Indlæg der affedte en stor og hidsig debat i dagspressen.  I Nielsens  kronik  der  citerer og stntter  sig til  bl.a.  Marcel Duchamp, Johri  Cage,  Helmut  Heissenbuttel  blev  den  'neo-avantgardistiske'  tematik bl.a.  udfoldet  i felgende formuleringer: »..,jeg  feler mig forpligtet af den tradi~ion i modernismen, som bl.a. Ducham var med  til  at indlede sammen med  dadaisterne.1 En tradition  som  for mig at se reprazsenterer deri eneste zgte avant-garde i dette århundrede i dens konsekvente  forseg på at afmytologisere  kunsten  og vride  den les fra den finkulturelle  opmytologiseririg,  den var udsat  for  i  de  foregående århundreders  borgerlige  Europa./  Denne  tradition  fortszttes  i mellemkrigstiden  af surrealismen, der i hvert fald  i sine ferste faser også forholdt sig revolutionzrt til den officielle kulturfarce og ville rive kunsten og kunstnerrollen 10s af borgerligheden. For at gere den til allemandseje ved at forankre den i det kollektive ... l  Disse udbrudsforseg, disse forsng på i zrligliedens navn at bernve sig selv den unzgtelig smigrende rolle, man ellers  som  kunstner  tildeles  af  borgerligheden,  er  med  fornyet  kraft  blevet  fortsat  af den efterkrigs-avantgarde, jeg  selv fnler  mig knyttet  til«.  En kunst-tradition  i forhold  til hvilken 'Det danske Akademi' fremstår som  »en reaktionzr institution i sig selv«, som repræsentant for selve &gt;&gt;det bestående system«, som »en koiifirmation  af den niondzne eksklusivitet,  det borgerlige  samfund  traditionelt fanger kunstneren  i« (Information  d.  13.-14.7.1968).

Jf. også Hans-Jnrgen Nielsens  veriable arkzologiske  opgravning  af hele  traditfons-arven fra den 'historiske avantgarde' -specielt dadaismen og surrealismen -i sen-60erne. (Bl.a. i &gt;&gt;Dada Litteratur« in: Injnnalion  d. 22.3.1967, »Avantgarde-iiiCormation« in:  Information  d. 3.4.1967,  »Surrealismen  er  et  nyttigt  kadaver«  in:  A4ak  nr.  4,  1969, Diletariatets prok/atitrl dokumentarroman, 1969.1 En tradition  der indtil deite tidspunkt  ellers  ikke havde haft  nogen sterre betydning og indflydelse i en dansk kunst- og kultur-sammenhzrig.

Denne  formentlig  givtige  betragtnings-måde  og  tematik  er  der  imidlertid  ikke  plads  til yderligere at tage op på dette sted.

## Post-script:

1. En problematik bl.a. Huyssen leverer idé-rige og  tankevækkeride forslag til analyse af-  hvad der dog heller ikke er plads til  at komme nzrmere ind  på i denne sammenhamg. Se Jensen, Jens  F.  1985, s. 51-52.

2. Jeg  har  mere  udf0rligt  selvbehandlet  og  dokumenteret  visse  aspekter  af  denne  specielle problematik i  Jensen, Jens  F., 1987 og 1988. Her med szrlig fokus på  Jean-Francois Lyotards udgave af den såkaldt 'postmoderne' filosofi og zstetik.
3. Citaterne er nemlig Inftet fra henholdsvis:  Hans-Jnrgen  Nielsen  »Mellem spejl  og labyrint: Et forsng«, in: Information d.  23.1.1985. Hans-Jnrgen Nielsen:  »Gruppebillede  fra 60erne&lt;&lt;, in: Kritik 75/76  1986. Erik Thygesen, baggrundsinterview,  1987. Kristen  Bjnrnk,jær: »Ideernes  kor~e levetid«,  in: Politiken d. 29.12.1985.  Hans-Jnrgen  Nielsen  »Mellem spejl og labyrint:  Et fors@g«,  in: Infonnation d. 23.1.1985.  Hans-Jnrgen  Nielsen: »Billeder på intetheden: stort, storslået, forblnffende,  mirakulost!,  in: Kritik 70,  1985.

## Litteratur

Adorno, Th. W. &amp; Max Horkheiiner. 1972. Op~sningeru dialektik. Kbh.: Gyldendal.

Bjnrnkjær, Kristen.  1985. ~Ideernes korte levetid« in: Politiken d. 29.12.1985.

Burger,  Peter  1974. Theorie der  Avantgarde. Frankfurt an1 Main: Suhrkamp.

- Burger,  Peter.  1983. »Das Altern  der Moderne«  in: Adorno-Konferenz. Ludwig von  Freideburg &amp; Jurgen  Habermas (ed.). Frankfurt  am Main: Suhrkamp.
- Bn-Rygg, Arnfinn.  1983. Modernisme,  antimodemisme,  postmodernisme.  Kritiske  streiftog  i  samtidens kunst  og  kunstteroi. Stavangrr: Arbeidspapirer fra  Rogaland  Distriksth~jskole.
- Bo-Rygg, Arnfinn.  1983a. »Musikk i  det Postmoderne« in: Samtiden, nr.  2,  1983.
- Bn-Rygg, Arnfinn. 1985. »Den tapte uskylds kunst. Om den estetiske erfaring i det postmoderne rum« in: Byggekunst, nr.  1, 1985.
- Bn-Rygg, Arnfinn.  1986. »Det utholdte nullpunkt. O m  postmodernismen og dens forutsetning i modernismen« in: Kultur og  Klasse, nr. 53,  14. årg., nr.  1,  1986.
- Cage, John.  1969. Silence.  Lectures  and  uiritings by John  Cage. Massachusetts:  The M.I.T.  Press.
- Calinescu,  Matei.  1975.  »Avant.garde, Neo-Avant-garde,  Postmodernism:  The  Culture  of Crisis« in: Clio. An Interdisciplinav Journal  ofliterature, History, and the Philo.rophy ofHistoiy, vol. 4,  nr.  3, june  1975.
- Calinescu,  Matei.  1977. Faces of  Modemig:  Auant-garde,  Decadence,  Kitsch. Bloomington  and London: Indiana  University Press.
- Eco, Umberto.  1985. Efterskrift  til  'Rosens Naun'. Kbh.:  Forum.

Ekbom, Thorsten.  1968. in: Dansk  Musiktidsskrift.

- Friedrich, Hugo.  1956. Strukturen  i  moderne  brik. Khh.: Arena.
- Hejlskov  Larsen, Steffen.  197  1. Systemdigtningen.  Modernismenc  tredie fare. Kbh.: Munksgaard.
- Huyssen,  Andreas.  1980.  nThe  Hidden  Dialectic:  The Avant  Garde -Techriology -Mass Culture« in: The  M y t h  of Infonnation.  Technoloe  and postindustrial Culture. Katheleen  Woodward  (ed.). London: Routledge &amp; Kegan Paul.
- Huyssen,  Andreas. 1981. &gt;iThe  Search  for Tradition. Avant-garde  and  Postmodernism  in  the 1970s« in: New  Gernlan  Critiqire, nr.  22, Winter  1981.
- Huyssen, Andreas. 1984. »Mapping the Postmodern~ in: New Gennan Critique, nr. 33, fa11  1984.
- Huyssen, Andreas.  1986. After  the  Great  Diuide.  Modernism,  Mass  Culture,  Postmodemism. Bloomington and  Indianapolis:  Indiana  University  Press.
- Hojholt, Per.  1969. »Intethedens grimasser  (Was ist ein  Bild?)« in: Mak, nr.  2,  1969.
- Jameson,  Fredric.  1970. »Seriality  in  Modern  Literature*  in: Bucknell Reuieui, vol.  XVIII, nr. 1, spring  1970.
- Jameson,  Fredric.  1979. nReification and Utopia  in Mass Culture~ in: Social  Ext, nr. 1 .
- Jamesoii,  Fred ric.  1983. »Postniodernism and Consumer Society« in: 7Xe Anti-Aesthetic.  Essays on Postmodem  Cullure. Hal Foster  (cd.). Washin~ton: Bay Press.

- Jameson,  Fredric.  1984a. ~Postmodernism and Consumer Society« in: Amerikastudien, årg. 29, nr.  1,2,3,4, 1984. Wilhelm Fink  Verlag.
- Jameson,  Fredric.  1984b. Foreword til  (Jean-Francois  Lyotards): The Postmodern  Condition:  A Report  on  Knowledge. Minneapolis: The University of Minnesota  Press.
- Jameson,  Fredric.  1984~. »Periodizing the Sixties« in: The Sixties,  Without Apologie. (ed.). Sayres,  et. al. University of Minnesota  Press.
- Jameson,  Fredric.  1984d. »Postmodernism,  or  the  cultural  Logic of late Capitalism~ in: New Le)  Reriiew, nr.  146, juli-aug.  1984.
- Jameson,  Fredric.  1985.  »Postmodernismen  og  den  sene  kapitalismes  kulturelle  logik«  in: Kultur  og  Klasse, 13. årg., nr.  51, juli  1985.
- Jerisen, Jens  F.  1986. »Om post-modernismen  er næsten  alt  allerede sagt fra begyndelsen ...N in: Kultur  og  Klasse, 14. årg., nr.  53,  1986.
- Jensen,  Jens  F.  1987. Brud-sbkker. -5 kulluranabtiske  essays  om  ombruddet  til  det  medieteknologiske samfund  og 'efter-moderniteten'. Upubliceret.
- Jensen, Jens  F.  1987. »Det postmoderne -for  begyndere*&lt;  in Passage, 314. Århus.
- Jensen,  Jens F. 1988.  ~Lyotards  dialektik  mellem  det  moderne  og  det  postmoderne«  in: Infonation fra  Nordisk  Sommetuniversilet 1/88.
- Jensen, Johan  Fjord.  1986. »Sisyfos i Labyrinten, -Dannelsesromanen  og det Postmoderne« in: Passage, nr.  2,  1986. Aarhus.
- Jensen,  Johan  Fjord.  1986a.  »Dannelsesromanen  og det  postmoderne. -En  dialog  mellem Johan  Fjord Jensen,  Hans-Jsrgen  Nielsen og Poul Behrendt« in: Passage, nr. 2,  1986. Aarhus.
- Karlsen,  Hugo Hsrlyck.  1973. Skri)en, spejlet  og hammeren. En kritisk analyse afnyere eksperimentelle danske foifallerskaber. Kbh.: Borgen.
- Karlsen, Hugo Heirlyck. 1977. Udbmd.  Afsqninger i litferatur  og san~fund 1968-1977. Kbh.: Rhodos. Kirkeby,  Per.  1968. bil led for klar in,^^^. Kbh.: Borgens forlag.
- Larsen,  Steffen  Hejlskov.  1971. Systemdigtningen. Modemismens  trediefnse. Kbh.: Miinksgaard.
- de Lauretis, Teresa  m.fl.  (ed.).  1980. The  Technological  imagination.  Theories andjcfions. Wisconsin: Coda  Press,  Inc.
- Lyotard, Jean-Francois.  1982. Viden og  det  postmoderne  samfund. Aarhus: Sjakalen.
- Madsen, svend-Åge. 1968. »Was ist ein  Bild« in: Mak, nr.  1,  1969.
- Mandel, Ernest.  1972. Senkapitalismen. Oslo: Norsk  Gyldendal.
- Meyer, Leonard  B.  1967. Music,  The Arts  and  Ideas.  Patlerns  and  Predicliot~s  in  Truentieth  Centuy Culture. Chicago and London: The University of Chicago Press.
- Nielsen,  Hans-Jeirgen. 1965. »Efter Zero« in: Dansk  Musiktidsskrifl, nr.  7,  1965.
- Nielsen,  Hans-Jeirgen. 1966. »)Anonymitetens formverden -omkring den konkrete  poesi« in: Vindrosen, nr. 3,  1966.
- Nielsen,  Hans-Jeirgen. 1966a. in: Dansk  Musikiidsskr7$, nr.  1,  1966.
- Nielsen,  Hans-Jsrgen. 1968. 'Nielsen' og  den  truide uerden.  Essays  Kritik  Replikpoesi 1963-68. Kbh.: Borgens Forlag.
- Nielsen,  Hans-Jsrgen  (ed.). 1968a. Eksempler. En generations-antologi. Kbh.: Borgens Forlag.
- Nielsen,  Hans-Jeirgen. 1968b. »Why Not?« in: Mak, nr.  2,  1968.
- Nielsen,  Hans-Jsrgen. i968c. »Mere end  tre ting jeg  ved  om  systemdigtningen« in: Vindrosen, årg. 15, nr. 6,  1968.
- Nielsen,  Hans-Jsrgen.  1984.  »At gå  fornuftigt  vild  i  Labyrinten«  in: Spejl  og  Labyrint. Else Marie Bukdahl m.fl.  (ed.).  Kbh.:  Sophienholm.
- Nielsen,  Hans-Jergen.  1985. »Billeder på intetheden: stort, storslået, forbleiffende, mirakulsst! Historien  om  skyskraberne  på  Manhattan  og den reelt  eksisterende  postmodernisme« in: Kritik, nr.  70,  1985. Kbh.: Gyldendal.
- Nielsen, Hans:Jergen. 1985a.  »Mellem  Spejl  og  Labyrint:  Et  forsag«  in: Information, d. 23.1.1985.
- Niclsen,  Hans-Jorgrn. 1986.  ))Gruppebillcdc fra  60~1-nc. Visse  erindringer  om  Eks-skolcn,

tidsskriftet  ta'  og det  selvsikre  overmod  samt  dengang postmodernismen  vistnok  kom  til Danmark  uden at vide det« in: Kritik, nr.  75/76,  1986. Kbh.: Gyldendal.

Nielsen,  Hans-Jorgen.  1986a. »Alt  det post« in: I n f o n a t i o n , d. 9.7.1986.

- Owens, Craig.  1983. nThe  Discourse of Others: Feminists and Postmodernism«  in: The AntiAesthetic.  Essays on  Postmodern  Culture. Hal Foster  (ed.).  Washington: Bay  Press.

Perniola, Mario.  1983. Blendcjerker. Aarhus: Sjakalen.

Perniola, Mario.  1984. »Den fuldendte Tid« in: Slagmark, nr.  2,  1984.

Sontag, Susan. 1967. Against  Interpretation G ' other  essays. London:  Eyre &amp; Spottiswoode.

- Wallis, Brian (ed.). 1984. Art AJtei  hfodernismt Rethinking refresentation. New York: New Museum of Conternporary  art.
- Wellmer,  Albreclit.  1983.  »Kunst  und  industrielle  Produktion.  Zur  Dialektik  von  Moderne und Postn~oderne« in: Merkur, Hefte 2,  1983.
- Wellmer,  Albrecht.  1985.  »On  the  Dialectic  of  Modernism  and  Postmodernism«  in: Praxis International, vol. 4,  nr. 4, jan.  1985.
- Woodward, Katheleen (ed.). 1980. The M y t h  ojInJonation.  T e c h n o l o ~ and Postindustrial  Culture. London: Routledge &amp; Kegan Poul.

## Tidsskrifter

Mak. 1969-70. Nr.  1-6. Kbh.: Mak.

ta'. 1967-68. Nr.  1-8. Kbh.: H. M. Bergs  Forlag.

t a ' b o x . 1969. Kbh.: Panel  13.

Vindrosen. 1965-69. Kbh.: Gyldendal.

Baggrundsinterview med Erik Thygesen.  1987.

## Rettelser  til artiklensf0rste del i Kultur t 3 Klasse 59

- S. 86, lin. 7: 'Jeg  eklektiker ... l z s 'Jeg er eklektiker ...
- S. 89, lin. 4: den »komponerer 10s Izs dens nkomponeren 10s
- S. 92, lin. 5: Rimbauds imperativ: »I faut Izs Rimbauds imperativ: »I1 faut

lin. 41 : Materialstunde Izs Materials tande

- S. 93, lin.  14: de adornoske absolutter som 'det  moderne' Izs de adornoske absolutter oinkring  'det moderne'
- S. 94, lin. 34: »Mere  end  tre  ting jeg  ved  om  systemdigtningenu 1;rs »Mere end tre  ting jeg  ved  om systemdigtning«
3. lin. 36: efter at disse »havde udtwmt  sig selv« Izs efter disse  'har udtomt sig selv' (s. 26)
- S. 96, lin. 2:  (s. 36) l z s
- S.  100, lin.  15-19: en ny kunst, der har indoptager zero-erfaringerne som en truisme ... Problemet er da, hvilken kommunikation ... der er mulig uden at forråde zero-erfaringerne, nu  hvor  en tilbagevenden  til  den tabte kunstuskyld  synes mulig«  (1967, 1:19) Izs en  ny  kunst, der har indoptaget  zero-erfaringen  som en truisme ...  / Problemet er da, hvilke kommunikationer ... der er mulige uden at forråde zeroerfaringen,  nu  hvor  en  tilbagevenden  til  den  tabte  kunst-uskyld  synes  mulig« (1967:  1,19)
- S. 101, lin.  18: (1967,  1:20) l a s (1967, 1:23)

lin. 20: kunstner l z s tegner

lin. 30: udvidelse  på den anden Izs udvidelse.  På den anden

- S.  102, lin. 2  1: skarpe  skel Izs skarpe grznser
- S.  103, lin. 22: (1967, 3:80) Izs (1967. 3:8)
- S. 107, lin. 35: uoverskuelige dimensioner: Groft sagt fra individuel psykologi l z s uoverskuelige  historiske  dimensioner: Groft sagt fra individual-psykologi

liii. 42: Vzlge  veideii. 12s Vxlge iiiig  (.II veideii.

## Elektronisk version af artikel i KK 60. Forlaget Medusa 1988.

```
S. 108, lin.  19: ikke-renzssariceerfaringer' læs ikke-renzssanceerfariiig' lin. 21: »dén  sensibilitet læs ndén nye sensibilitet S. 109, lin. 11: (1967, 1:4) lzs (1967, 1:3-4) TV, radio, telefon osv., der i overvejende grad  supplerer eller helt  trzder  i stedet for vor  direkte
```

- S. 110, lin. 18: TV, radio, telestedet  for vor  direkte naturiagttagelser Izs naturiagttageiser