Når forandringer stabiliserer: Skandinaviske velfærdsreformer i 1990'erne
Forfattere: Michael Baggesen Klitgaard
Tidsskrift: politica (2002-01-01)

## Michael Baggesen Klitgaard

## Når forandringer stabiliserer: skandinaviske velfærdsstatsreformer i 1990'erne

policy-arv, I 1990'erne blev svenske og danske arbejdsløshedsforsikringer reformeret i overensstemmelse med markedsorienterede principper. Reformindholdet afviger imidlertid mellem de to lande, hvilket er overraskende i lyset af teorierne om, at socialdemokratiske velfærdsstatsregimer følger samme spor. Denne artikel forklarer variationerne som resultat af forskelle i former havde udgangspunkt i. Argumentet trækker således på historisk-institutionelle teser om, at initiale politiske valg funderer en institutionel arv og kontekst, der former efterfølgende beslutninger.

status quo Der er flere argumenter for, at skandinaviske velfærdsstater er svære at indskrænke. For det første rubricerer forskningen i formelle institutioner de skandinaviske lande som konsensusdemokratier, hvor mange aktører har andel i magten. Den kon(Tsebelis, 1995; Crepaz og Birchfield, 2000). For det andet er velfærdsprogrammerne i Skandinavien relativt generøse og organiseret efter universelle principper. En sådan programstruktur giver relativt mange borgere økonomiske incitamenter til at støtte velfærdsprogrammerne (Kitchelt, 2001). Med mere end 20 pct. af en velorganiseret arbejdsstyrke ansat i velfærdsstaten mødes politiske nedskæringsambitioner, for det tredje, normalt af hård, professionsorienteret og vidensstærk modstand. Bredt defineret som opsætningen af en række markedsmodificerende politiske programmer, der har til formål at udligne økonomiske og sociale uligheder, er velfærdsstaten kort sagt i stand til at skabe sin egen opbakning (Pierson, 1993, 1996).

similar systems' · 0 Teoretiske argumenter er én ting, men virkeligheden er undertiden en anden. I 1990'erne er der faktisk gennemført markedsorienterede reformer i en af velfærdsstatens hovedsøjler i Sverige og Danmark; arbejdsløshedsforsikringerne. De svenske og danske reformer er substantielt forskellige og afviger derfor fra traditionelle forventninger om, at skandinaviske regimer følger identiske spor (Esping-Andersen, 1990, 1999). I denne artikel diskuteres årsagerne bag den skandinaviske forskellige svar på tilsyneladende ensartede problempres. Den grundlæggende påstand er, at arbejdsløshedsforsikringernes formative momenter var præget af forskellige politiske rationaler. Det dannede grundlag for, at centrale politiske aktører udviklede varierende perceptioner af tilsyneladende objektive problemer og formulerede varierende reformpræferencer. Inden teori, analyse og konklusioner ud- Strukturarbejdsløshed og reformer arbejdsløshedsforsikringerne 1990'erne nomiernes største problemer og er siden begyndelsen af 1980'erne forklaret som strukturelt forårsaget (Esping-Andersen, 1996). Den problemopfattelse har rødder i neoklassiske betragtninger om velfærdsstaten som årsag til ledigheden, idet sociale ydelser reducerer incitamenterne til at (gen)indtræde på arbejdsmarkedet. Den tænkning har OECD-økonomer repræsenteret i en længere årrække (OECD, 1990). Arbejdsløshedsforsikringerne er i forbindelse hermed udpeget som problemkilde, fordi generøse ydelser, som oppebæres i lang tid, menes at generere høje reservationslønninger og reducere forsikrede lediges økonomiske incitamenter til at søge beskæftigelse. OECD har derfor anbefalet, at velfærdspolitiske lighedsmålsætninger efterstræbes med færre skader på arbejdsmarkedet som følgevirkning og foreslået reduktioner i både dagpengesystemernes kompensationsgrad og ydelsesperiode (Larsen og Stamhus, 2000; OECD, 1998). På forskellig vis ser Sverige og Danmark ud til at følge OECD's anbefalinger. Reformprocesserne 1 dagpengesystemerne blev påbegyndt i 1993, hvor ledigheden var usædvanlig høj og forstået som strukturproblem i både Sverige og Danmark (Det Økonomiske Råd, 1992; SOU 1993: 16; Udredningsudvalget, 1992). De konkrete initiativer over for problemet varierer imidlertid.

Danske dagpengereformer i 1990'emne har ikke rokket ved maksimalydelsen på 90 pct. af tidligere indkomst. Derimod er dagpengeperioden afkortet betragteligt. Reformerne blev indledt med arbejdsmarkedsreformen i 1993, hvor ledigheden nåede et hidtil uset niveau på 12,1 pct. (Scharpf og Schmidt, 2000: Vol. 1, tabel A.4). Til gengæld var de økonomiske nøgletal, dvs. budgetter, betalingsbai 1980'eme. 1990'ernes arbejdsmarkedsreformer indvarslede først og fremmest

rundgången 1 Sverige er kompensationsgraden løbende blevet ændret. Første gang i 1993, hvor ydelsen blev reduceret fra maksimalt 90 pct. til 80 pct. af tidligere indkomst. Anden gang i 1996, hvor kompensationsgraden blev yderligere reduceret til 75 pct. Disse reduktioner skal ses i sammenhæng med den generelle budgetsanering, som fulgte i forlængelse af den økonomiske nedsmeltning i begyndelsen af 1990'erne. Mellem 1990 og 1993 blev et budgetoverskud på 4,2 pct. vendt til et underskud på 12,3 pct. af BNP (Scharpf og Schmidt, 2000: Vol. 1, tabel A.22), arbejdsløsheden voksede fra et lavpunkt på 1,6 pct. til 10,4 pct., mens udgifterne til arbejdsløshedsforsikringerne voksede fra 6,6 til 36,6 mia. svenske kroner (SOU 1996: 51). Da budgetterne atter var under kontrol og arbejdsløsheden faldende, blev kompensationsgraden i 1997 hævet til 80 pct. Dagpengeperiodens længde er derimod uforandret og relativ kort med maksimalt 300 dage. De første 100 dage er dagpengene på maksimalt 680,- SEK, mens de derefter falder til maksimalt 580,SEK (http://www.ams.se/rdfs.asp?A=266&amp;1=97). Ledige, som står over for at miste dagpengeretten, har imidlertid ret til aktivering eller støttet beskæftigelse med mulighed for at genoptjene nye 300 dage. I praksis er systemet derfor uendeligt, tivering og dagpenge i 1990'erne (Bjørklund, 2000).

lance samt løn- og prisudvikling generelt i balance efter "genopretningspolitikken" den nye aktiveringsstrategi, men introducerede også nye orlovsmuligheder og dagpengereformer (Cox, 1998). Indledningsvist markeredes en endelig grænse i dagpengesystemet på syv år med mulighed for to års forlængelse via orlov. Formelt var dagpengeperioden kun fire år. De resterende tre indebar ret og pligt til aktivering eller jobtræning. I 1995 blev perioden beskåret til fem år med ret og pligt til aktivering efter to års ledighed. Endelig blev dagpengeperioden afkortettil maksimalt fire åri 1998, hvor aktiveringspligten samtidig blev fremrykket til efter et års ledighed. Men der er den betydelige forskel på ret og pligt aktivering i Danmark og Sverige, at i Danmark blev retten til at genoptjene nye dagpenge via aktivering eller subsidieret beskæftigelse elimineret i 1993. I Danmark er dagpengeperioden således endelig med en dagpengesats på maksimalt 588 DKK (2001niveau). Derudover blev arbejdskravet for kvalifikation til førstegangsydelse øget fra 26 ugers til 52 ugers ordinær beskæftigelse med reformen i 1995.

Den synlige forskel er, at danskerne indføjede en endelig grænse i dagpenge-

creeping disentitle­ ment, Når to socialdemokratiske velfærdsstatsregimer gennemfører markedsorienterede reformer, er det interessant, fordi denne type velfærdsstater historisk er kendetegnet ved en politisk logik, som sigter mod at kontrollere markedskræfterne (Cameron, 1978; Esping-Andersen, 1985, 1990; Huber, Ragin og Stephens, 1993; Korpi, 1981). Derudover har en stærk skandinavisk fagbevægelse som vetospiller særlige interesser i et generøst dagpengesystem (Rothstein, 1992), men har tilsyneladende ikke obstrueret reformerne i dette tilfælde. Økonomisk højkonjunktur og øget arbejdskraftefterspørgsel senere i 1990'erne har mindsket reformernes umiddelbare sociale effekter; maksimalt 6000 ledige er for eksempel faldet ud af få betydelige konsekvenser i perioder med lavkonjunktur og lav arbejdskraftefterspørgsel, medmindre beslutningerne omgøres, naturligvis (Kerbergen, 2000: 2627; Kitchelt, 2001: 300). Svenskerne fulgte en mere uklar kurs, hvor dagpengeniveauet først blev sænket, derpå sænket yderligere for så at blive hævet igen, men slutter alligevel 10 procentpoint under niveauet fra før 1993.

bortre parentes, var genstand for en hed politisk diskussion i Sverige gennem flere år, men ikke gennemført til dato. Den forskel vies eksplicit interesse i denne artikel. Spørgsmålet er, hvordan vi forklarer den?

## Retrenchment

## og socialdemokratiske velfærdsstater

race to the bottom off-shore Gf. integrationen mellem stærkt internationaliserede markedsøkonomier presser naser kun moderate tilbagerulninger, i det omfang de overhovedet kan observeres søgte forklaringskæder mellem globaliseringen og skandinaviske dagpengesystemer vendes blikket derfor mod interne faktorer.

credit claiming, blame avoidance Disse har for eksempel Paul Pierson peget på som afgørende for, at end ikke neoliberale frontløbere som USA og Storbritannien gennemløb revolutioner i velfærdsstaten i 1980'eme. Velfærdsstatens udvikling er generelt karakteriseret ved en påfaldende stabilitet (Pierson, 1994: 5). Det skyldes hovedsageligt, at velfærdsstatens ekspansion har etableret nye rammer for den politiske proces, idet nye aktører og interesser er knopskudt omkring de forskellige programmer og har materielle interesser at forsvare (Pierson, 1993, 1994, 1996). Retrenchment er således politisk forskelligt fra ekspansion, fordi ekspansion handler om at "give"

Pierson, 1994, 1996).

Pierson viser altså, at hverken Reagan eller Thatcher indskrænkede veltærdsstaten i stort omfang på trods af politiske præferencer herfor. Præferencere gik skabe samfundets sociale stratifikationsmønstre (Pierson, 1994: 15). Reagan og Thatcher var eksponenter for 1980'ernes neoliberale bølge i liberale velfærdsstater. Velfærdsstaten blev forbundet med lige så mange dårligdomme, som den

retrenchment-præ­ Nixon goes to  China-strategi Det er mere tvivlsomt, at socialdemokratiske regeringspolitikere i Skandinavien havde lignende præferencer i 1990'eme. Velfærdsstaten er Socialdemokratiets vigtigste politiske våben i kampen om vælgerne og magten (Jahn, 2001), hvorfor partiets præferencer nærmere kan antages at handle om stabilisering og beskyttelse af velfærdsstaten. Herved søger man at vedligeholde vælgerkorpsets kollektive erindring om Socialdemokratiet som velfærdsstatens ingeniør, bygherre og fremmeste forsvarer. Kollektiv erindring skal i den sammenhæng forstås som en interessebestemt strategisk skabt konstruktion af historien og virkeligheden, politikere kan bruge i bestræbelserne på at opfylde deres mål og ambitioner (Bryld, 2001: 196; Rothstein, 2001: 24). Det udelukker naturligvis ikke, at Socialdemokratiet kan foretage budgetmæssige omposteringer af samfundsøkonomiske henferencer, som realiseres gennem en udnyttelse af partiets ejerskab over velfærds2001)? Det forekommer at være en spekulativ antagelse, eftersom argumentet indebærer den påstand, at partiet havde onde hensigter på velfærdsstatens vegne og er parat til at ofre denne på samfundsøkonomiens alter. Men tilbagerulning af velfærdsstaten er i virkeligheden ensbetydende med tilbagerulning af socialdemokrateres hovedvåben i kampen for at maksimere politisk og institutionel kontrol (Andersen et al., 1999; Nørgaard, 1997). Derudover vil en sådan strategi sandsynligvis kun være brugbar i et særdeles begrænset omfang, for hvor længe kan et oplyst og sensibelt vælgerkorps i et udviklet demokrati i virkeligheden narres? Med en analogi til argumentets egen grundide kunne vi hævde, at Nixon ikke blev

ikke blot på at reducere de offentlige udgifter til sociale formål, men at skabe et socialt sikkerhedsnet baseret på behovsprøvninger og derudover lade markedet traditionelle socialdemokratisme forbinder med det uregulerede marked. Den altemative politiske vej lå lige for: Rul staten tilbage og markedet frem.

vetis forslab sig anderledes, hvis Nixon aenkml reset i Kina men det havde

## institutioner og politik

## Policy-arv,

outcomes. i Danmark og Sverige støtter sig til et historisk institutionelt perspektiv (Premfors, 1998; Steinmo, Thelen and Longstreth, 1992; Thelen, 1998). Hverken politik, institutioner, interesser eller ideer postuleres som den altafgørende forklaringsvariabel. Historiske institutionalister er som regel mere interesseret i at belyse, hvordan Udgangspunktet er normalt et konkret empirisk fænomen, som afviger fra vore umiddelbare forventninger og efterfølgende kortlægges teoretisk og empirisk (Pierson og Skocpol, 2000).

path dependency-begrebet. path, Sådanne faktorer er strukturerende men ikke determinerende: Det politiske liv består også af aktører. Historisk institutionelle forklaringer har længe været nærkonflikt mellem grupper med forskellige interesser, og det er ikke givet hvilken somme på spilteoretiske indsigter, hvor folk-teoremet og teorierne om gentagne spil understreger, at rationelle strategier ikke nødvendigvis resulterer i én, unik ligevægtstilstand. I en række situationer, præget af strategisk interaktion, kan flere outcomes principielt resultere i en form for spilteoretisk ligevægtstilstand (Axelrod, 1984; Goldstein og Keohane, 1993). Såvel etablering som vedligeholdelse og forandring af institutioner involverer strategiske aktørers handlinger, og hvis velfærdsstaten følger en specifik sti, kan det ikke forklares med intetsigende udsagn om, at "historien betyder noget" '. Politologer må insistere på at forklare det som et resultat at institutionelle feedbacks, bestemte aktører har interesser 1 at beskytte.

1 ) ogpolicy-arv Historiske institutionalisters grundtese er, at politiske institutioner er centrale i samfundets forandringsprocesser. Institutioner vil først og fremmest sige staten, defineret som formel organisation eller et system af love og en række offentlige programmer (Premfors, 2000). Men også uformelle regler, procedurer og ideer indeholdes i et forholdsvis bredt institutionsbegreb. Det antages, at historisk aflejrede institutioner betyder noget, fordi sekvensen eller det formative moment (t,), hvor en politisk institution skabes, samtidig etablerer rammen for efterfølgende met oprindeligt var udset til at løse, hvilke ideer og kausalforståelser programmet indeholder, og hvilke materielle interesser, der er nedarvet i programmet. Faktorer, som alle kan ventes aktiveret under efterfølgende reformprocesser. Derudover må vi antage, at programmer som arbejdsløshedsforsikringer interagerer med andre elementer i såvel arbejdsmarkeds- som velfærdsstatspolitikken generelt. Velfærdsstatens og forsikringssystemernes indretning i Sverige og Danmark er umiddelbart meget sammenlignelige, men de formative momenter var ikke identiske, hvorprocesser.

1 policy. Modellen i figur 1 er inspireret af Weir og Skocpol (1985) og sammenfatter den

## Reformer 1990'erne Sverige

Sammenlignet med andre vesteuropæiske lande etablerede svenskerne et forsikringsprogram relativt sent. Flere hårde politiske kampe om forskellige forslag udspandt sig gennem 1920'erne, men først i 1934 blev der indgået forlig. En årsag er politiske uenigheder mellem borgerlige partier og et støt voksende socialdemokrati med tætte relationer til fagbevægelsen. En anden, at der allerede i 1918 blev oprettet deciderede arbejdslejre som en form for aktiv arbejdsmarkedspolitik, hvor ledige fik mulighed for at tjene til forsørgelsen (Rothstein, 1992: 46). Endelig var det svenske udredningsvæsen allerede dengang en uomgængelig del af det politiske system. Her granskes større spørgsmål analytisk inden eventuel beslutning, og dengang var videnskabelige analyser at arbejdsløshedens årsager fæstnet i Says lov om, at udbuddet skaber sin egen efterspørgsel. Keynesiansk orienterede forståelser af manglende efterspørgsel og lav samfundsøkonomisk aktivitet havde endnu ikke vundet fodfæste, og statssubsidierede forsikringer mod indkomstbortfald forventedes at hæve reservationslønningerne og blev betragtet som en offentlig udgift, der ville forværre ledigheden (Heclo, 1974: 66-67). Det var opfattelsen blandt konservative og liberale politikere, men prægede ligeledes Socialdemokratiet.

I begyndelsen af 1930' erne udviklede Stockholm-økonomerne Keynes-lignende ideer, der hurtigt blev overtaget af socialdemokratiske ledere og strateger. En del unge økonomer blev præget af denne tænkning og fik samtidig beskæftigelse i udredningsvæsenet samt krigs- og mellemkrigstidens arbejdsmarkedspolitiske kommissioner, der kraftigt influerede efterkrigstidens svenske arbejdsmarkedspolitik. Stockholm-økonomernes landvindinger i begyndelsen af 1930'erne gjorde det muligt at betragte offentlige udgiftsekspansioner som modtræk mod ledigheden. Allerede i 1932 foretog svenskerne således en finanspolitisk lempelse efter free-rider keynesiansk mønster for at stimulere den økonomiske aktivitet (Weir og Skocpol, 1985). Det var fire år før, Keynes lancerede sit indflydelsesrige hovedværk, og innovationerne i den økonomiske tænkning var medvirkende til, at der i 1934 blev opnået enighed om at etablere et offentligt subsidieret forsikringssystem organiseret efter Ghent-princippet. Dvs. statsstøttede forsikringer, administreret og implementeret af formelt selvstændige a-kasser, som i realiteten var tæt forbundne med fagforeningerne. Dette institutionelle design viste sig senere som fagbevægelsens vigtigste våben i bestræbelserne på at organisere arbejdskraften og elimi- passivt af aktiv Arbejds  linjen deltagelse i arbejdsmarkedspolitiske programmer var korte, rădighedstorpligtelserne over for arbejdsmarkedet stramme, og krav om pendling eller flytning etter beskæfog forsikringernes funktion var ud over at forsørge ved ledighed at understøtte Det ændrede Rehn-Meiner modellen ikke på. Modellen blev udviklet af LOøkonomerne Gösta Rehn og Rudolf Meidner i begyndelsen af 1950'erne og implementeret i løbet af 1960'erne. Modellen var en makroøkonomisk styringsmodel, som inkluderede velfærdspolitiske begrundelser og byggede på den ide, at fagbevægelsen skulle føre solidarisk og centralt forhandlet lønpolitik. Det betød, at ikke-rentable virksomheder blev udkonkurreret af lønpresset, mens rentable blev sikret rum for nye ekspansioner. Politikken stimulerede arbejdsmarkedets løbende strukturrationaliseringer samtidig med, at den skabte stadigt bedre og mere vellønnede jobs. Periodisk arbejdsløshed, som var et uundgåeligt resultat af strukturrationaliseringerne, skulle afhjælpes med selektiv og aktiv arbejdsmarkedspolitik, hvor ledige fra økonomisk svage brancher blev flyttet til beskæftigelse i ekspansive (Ettarp, 1976: 53-54; Meidner og Niklasson, 1973). I den sammenhæng sørgede forsikringssystemet for, at perioder med arbejdsløshed, uddannelse eller jobtræning ikke fik katastrofale sociale eller økonomiske følger for den enkelte. RehnMeiner modellen blev en hjørnesten i socialdemokratiets efterkrigsstrategi og "kronjuvelen" i den svenske model (Lewin, 1988). Modellen var stærkt medvirkende til, at internationale observatører eksponerede Sverige som efterstræbelsesværdig model frem til begyndelsen af 1990'erne. I en kontekst af skærpet international konkurrence kombinerede svenskerne på imponerende vis økonomisk vækst, lav arbejdsløshed og lav inflation med stabil vækst i lønningerne og en meget omfattende ekspansion af velfærdsstaten.

arbejdsmarkedets omstillingsprocesser.

Højt at flyve dybt at falde. Sverige blev ramt af en økonomisk nedsmeltning i begyndelsen af 1990'erne, hvor en medfølgende historisk høj ledighed blev fortolket som et strukturproblem. Det blev slutsatsen i Lindbeck-kommissionens udredningsarbejde fra 1993, der forklarede 1990'ernes krise med manglende strukturreformer i 1980'erne. Kommissionen hævdede, at der var "nya villkor för ekonomi och politik", og at gennemgribende reformer måtte gennemføres i bestræ- belserne på at møde videnssamfundets udfordringer (Lindbeck et al., 1994; SOU

1993: 16,bilag 1).

Den borgerlige regering mellem 1991 og 1994 signalerede samme opfattelse med nedsættelsen af den arbejdsmarkedspolitiske komite fra 1993, hvis mandat indikerede en udfordring af den socialdemokratiske model. Sigtet var blandt andet lund, 2000; SOU 1996: 51). Komiteen afleverede sine forslag i 1996 (SOU 1996: 34). I mellemtiden havde socialdemokraterne med en overbevisende valgsejr  i 1994 genvundet regeringsmagten  og  ændret udredningskommissoriet. Opgaven var ikke Mens den borgerlige regering byggede op til et politisk-økonomisk paradigmeskift Gf. Hall, 1993  ), foreslog socialdemokraterne

at finde arbejdsmarkedspolitikkens grænser samt udrede indflydelsen af arbejds­ løshedsforsikringernes erstatningsniveau og  varighed på individets  arbejdsmarkeds­ adfærd (Direktiv 1993: 132: 2). Uafhængigt af dette udredningsarbejde blev erstat­ nings.niveauet, grundet budgetkrisen, reduceret fra 90 pct. til 80 pct. i 1993 (Bjork­ at finde arbejdsmarkedspolitikkens grænser, men at  styrke og forbedre arbejdsmar­ kedspolitikken (Direktiv 1995: forandringer inden for den eksisterende ramme. Men det hindrede ikke socialde­ mokraterne i at reducere kompensationsniveauet til maksimalt 75 pct. i 1996 fortsat med henvisning til de offentlige budgetter (Bjørklund, 2000).

Socialdemokraternes synspunkt er,  at den aktive arbejdsmarkedspolitik skal løse problemerne og fremhæver bærende elementer i Rehn-Meidner modellen. Partiet mener, at når individet beskyttes mod overgang til socialhjælp, fastholdes individet i det samfundsmæssige fællesskab, hvilket opmuntrer den enkelte til at tage de selvstændige initiativer, som skaber fleksibilitet på arbejdsmarkedet (Pro­ position 31). Den socia]demokratiske regering mener således ikke, at arbejdsløsheden skyldes fejl i den traditionelle model,  men at modellen er mislig­ holdt,  hvorfor arbejdslinjen tilføjes en (Proposition Problemerne skal bekæmpes med en velfærdsorienteret strategi, hvilket kommer til udtryk ved, at forsikringsydelsen kort efter reduktionen i 1996 foreslås hævet fra 75 til 80 pct. af tidligere indkomst.  I forslaget angiver regeringen,  at baggrunden for sænkningen var den finansielle situation, og at en tilbagevenden til de 80 pct. skal finansieres ved, at statens finansiering af dagpengesystemet og arbejdsmarkedspolitikken omlægges. Satsforhøjelsen på fem pct. blev således nansieret af en forhøjet finansieringsafgift  på a-kasserne (Proposition 1996/97:  107).

Diskussionerne om dagpengesystemet fortsatte frem til 1997. I løbet af perio­ den blev der gennemført en række små  justeringer og en større reform i som foruden satsforhøjelsen på fem pct. inkluderede organisatoriske omlægninger og indeholdt en passus om at nedsætte en udredningskommission, der skulle afgive forslag om en endelig grænse for dagpengenes varighed,  der skulle indføres i 1999. Dvs. riksdagsvalget i  1998. Noget kunne således tyde på, at socialdemokra­ terne var begyndt at flirte med ideen om en endelig grænse kaldet i Sverige.

En af årsagerne til, at forslaget i første omgang blev udskudt, var, at Vanster­

partiet, som socialdemokratiets parlamentariske grundlag,  kraftigt vendte sig mod en endelig grænse i forsikringssystemet. Partiet påpegede, at socialdemokraternes flirt hermed påvirkede fagbevægelsens tillid til det politiske niveau (Motion 1996/

bortre  parentes (Dagens Nyheter, bortre parentes (LO-Tidningen, (LO-Tidningen, 97: A40). Vänsterpartiet samler op mod 15 pct. af LO's medlemmer, og dets strategi består blandt andet i at artikulere faglige krav for at gøre indhug i det socialdemokratiske vælgerkorps. Sandsynligvis ønskede socialdemokraterne derfor ikke en konfrontation med Vänsterpartiet på spørgsmålet op til valget i 1998. Vänsterpartiets advarsel om fagbevægelsens tillid til det politiske system synes dog ikke Björklunds (2000) hovedforklaring om, at LO-modstand har forhindret gennemnen var selv med til at foreslå en mulig indførelse heraf. På Socialdemokratiets partikongres i september 1997 sattes temaet imidlertid til afstemning blandt de delegerede, hvilket siger noget om emnets centrale placering på den politiske dagsforhandleren tørre tårer over, idet hun anså en endelig grænse for et overflødigt

policy-arv, Der blev flirtet med tanken om en endelig grænse, men også understreget, at overgang til socialhjælp ikke er et alternativ. Den aktive arbejdsmarkedspolitik, hvor forsikringerne medvirker til kontinuerlige omstillinger, vedblev at være det politiske hovedgrundlag. En endelig grænse i forsikringsperioden blev diskuteret intensivt på politisk niveau og analytisk i udredningsvæsenet. LO var indblandet, ligesom en" 'neoliberalt" oprustet arbejdsgiverforening ved flere lejligheder blandede sig (SAF, 1994, 1997). To forskellige problemopfattelser og løsningsstrategier stod altså over for hinanden, men socialdemokraternes traditionelle opfattelse blandt andet udtrykt ved flertallet på partikongressen i 1997 - endte med at dominere. Årsagen er parlamentariske styrkeforhold, hvor socialdemokraterne dominerede perioden. Borgerlige regeringer var ved magten mellem 1991 og 1994, men blev bremset af institutionelle faktorer i det politiske system som for eksempel udredningsvæsenet. Udrederne nåede ikke at aflevere forslag, inden socialdemokraterne igen havde overtaget regeringsmagten i 1994 og ændret udrederes komgrundlæggende fortolkes som en succes. Ikke kun Socialdemokratiet selv, men også internationale observatører udpegede frem til krisen i 1990'eme den svenske model som eksempel til efterlevelse (Scharpf og Schmidt, 2000). Krisen nåede et klimaks under den borgerlige regering, og Moderaterne havde svært ved at skabe forståelse for, at en mangeårig socialdemokratisk succes var problemernes årsag, og at Socialdemokratiet var ude af stand til at løse problemet på grund af historiske og ideologiske bindinger til en utidssvarende samfundsopfattelse (Motion 1996/ 97:A277: 1). Moderaterne forsøgte at skabe grobund for forandringer med den arbejdsmarkedspolitiske kommission i 1993 altså med udgangspunkt i Lindbeckkommissionens advarsel om de nye vilkar for politik og økonomi.

Endeligt là problempresset i Sverige først og fremmest på budgetterne. Nedsættelse af kompensationsniveauer er i den situation mest effektivt og har synlige virkninger umiddelbart. Derimod forårsagede strukturproblemerne på arbejdsmar-

kedet ikke stor panik på grund af tidligere gode erfaringer med at løse disse. At problemets omfang aftog med faldende ledighed fra 1995/96 bidrog sikkert til, at der igen blev fæstnet lid til den Rehn-Meiner inspirerede politik. Dagpengereformerne var først og fremmest budgetmæssigt begrundet (SOU 1996: 51), mens strukturproblemerne blev søgt løst med aktiv arbejdsmarkedspolitik. Forsøg på afvigelser fra den historiske sti blev kort og godt afværget.

## Reformer i 1990'erne i Danmark

I Danmark blev Ghent-organiserede statsstøttede arbejdsløshedsforsikringer etableret af Venstreregeringen i 1907 på forslag fra en parlamentarisk kommission nedsat i 1906. De socialdemokratiske medlemmer af kommissionen var samtidig fagforeningsfolk og havde oplagte interesser i Ghent-systemet. Officielt var der intet krav om dobbelt medlemskab af fagforening og a-kasse, men alle var klar over, at a-kasserne ville blive kontrolleret af fagbevægelsen. Det var ikke noget problem for bondepartiet Venstre, fordi der stort set ikke var fagforeninger i landdistrikterne, hvorfor fattige landarbejdere ikke fik adgang til ydelser, der kunne presse lønningerne op. Højre (senere Konservative) var nødt til at støtte et forslag, som hjalp arbejdsløse i byerne og ville primært undgå arbejdsgiverbidrag til sociale ordninger. Derfor støttede de det forslag, der samlede opbakning hos både Venstre og Socialdemokratiet (Nørgaard, 1999: 42; Rothstein, 1992: 46). Arbejdsløshedsforsikringernes formative moment har derfor ikke været under indflydelse af keynesianske ideer, men var overvejende en socialt motiveret forsørgelsespolitik uden for de herskende økonomiske doktriners forskrifter.

Desuden var selektiv arbejdsmarkedspolitik stort set ukendt frem til 1960'erne, hvorefter prioriteringerne fulgte skiftende politiske konstellationer. Arbejdsmarkedspolitikkens udvikling fra 1960'eme bestod, med oprettelsen af statens arbejdsformidling i 1969, i udbygninger af allokerings- og formidlingsfunktionerne. I takt med lavkonjunktur, oliekriser og ledighedsproblemer i 1970'erne, blev elementer som jobtilbudsordningen (senere ATB) fra 1978, efterlønsordning fra 1979, jobskabelsesordningen fra 1982 og Uddannelsestilbud (UTB) i 1985/86 også indføringerne fra 1907 som kernen. ATB tog afsæt i, at et større antal ledige stod over for at miste dagpengeretten og fik derfor mulighed for at genoptjene en ny periode

Historisk har der altså været bemærkelsesværdige forskelle mellem det svenske og danske forsikringssystems relationer til den øvrige arbejdsmarkedspolitik. I Sverige understøttede de passive forsikringer en aktiv kerne, mens aktive elementer støttede en passiv kerne i Danmark. Den forskel er først og fremmest begrundet i timingen mellem introduktionen af de enkelte elementer.

jet. ATB var det aktive hovedelement, men etableret omkring arbejdsløshedsforsikvia ATB (Torfing, 1998).

I begyndelsen af 1980'erne så det dog ud til, at en ny borgerlig regerings prioriteringer kunne afstedkomme "renere" arbejdsmarkedspolitiske linjer. Prioriteringer, der blev begrundet med 1970'ernes fejlslagne efterspørgselsstimulering og halvhjertede devalueringer (SOU 1998: 141: 101), og fokus blev nu rettet mod rente og inflation (Finansministeriet, 1984). Renere linjer er altså at forstå som ambitioner om at nedtone markedsinterventionen. Reelt var forandringerne dog små. Et af de mere markante tiltag var suspenderingen af den automatiske indeksering af dagpengene i perioden mellem 1982 og 1985. Det er fristende at fortolke den borgerlige regerings planer i begyndelsen af 1980'eme som oplæg til gennemgribende forandringer, der dog aldrig blev til mere end en række løbende justeringer (Cox, 1998).

Socialdemokratiet markerede sig i 1988 med anbefalinger af andre tiltag end dagpengereduktioner, lavere mindstelønninger og øget lønspredning. Socialdemokratiet mente, strukturproblemet var et resultat af manglende politisk indsats og skulle afhjælpes med en bevægelse "fra passiv tilpasning til aktiv foryelse" (Socialdemokratiet, 1988). Ideerne gik igen i udspillet "Gang i 90'erne" (Socialdemokratiet, 1989) og senere i "Den gode cirkel" (Socialdemokratiet, 1992), hvor forslagene kædes sammen med en "skæv udvikling i velfærdssamfundet" (Socialde-

Hvidbog om arbejdsmarkedets strukturproblemer Som følge af høje lønstigninger under overenskomstforhandlingerne i 1987 blev der i 1987/88, godt hjulpet på vej af en analyse fra Det Økonomiske Råd (Diverse ministerier, 1989) blev kilden til de følgende års Finansredegørelser, hvor problemerne blev forklaret med reallønstivhed, lav lønspredning og solidarisk lønpolitik (Finansministeriet, 1991: 37-39). I 1992 blev det yderligere foreslået, at overførselsindkomsterne måtte ned på et niveau, der gav flere incitamenter (Finansministeriet, 1992: 88). Problematiseringen af solidarisk lønpolitik, forslag om øget lønspredning og argumenter for lavere dagpenge indikerer et angreb på resterne af den socialdemokratiske politik fra 1970'erne.

mokratiet, 1992: 5).

tivt set, fortsat var lang.

Omkring 1992 er alle tilsyneladende enige om, at strukturarbejdsløshed er samtidens største problem, hvilket arbejdsmarkedsreform 1993 blev hovedsvaret på. Den medførte en opprioritering af arbejdsmarkedspolitikkens aktive elementer og en fjernelse af den genoptjeningsret, der var indeholdt i reglerne for ATB, dvs. der blev indført en endelig grænse i dagpengeperioden. Derined blev relationerne mellem de passive og aktive elementer i princippet byttet rundt, idet forsikringerne fik nye funktioner i en ny aktiveringsstrategi, selv om dagpengeperioden, kompara-

## Skandinaviske variationer: Problempres, politik og præferencer

formative momenter. set-up Figur 1 sammenfattede artiklens teoretiske ramme. Med udgangspunkt i denne forsøger vi nu at lokalisere baggrunden for variationerne. For det første havde danske reformer et arbejdsmarkedspolitisk sigte, mens de svenske var budgetmæssigt motiveret. Det hænger blandt andet sammen med forskelle i forsikringernes Meidner modellen. Modellen blev i efterkrigstiden fortolket som en succes blandt både borgerlige og socialdemokratiske politikere, og frem til begyndelsen af perioden med budgetkrise og høj ledighed. Men det indbød ikke til fundamentale skift. Da de mest akutte budgetproblemer var afværget, og den høje arbejdsløshed reduceret, var det meget nærliggende for socialdemokraterne at trække på de gode erfaringer fra tidligere.

I Danmark blev der i 1907 skabt en passiv arv, idet arbejdsmarkedspolitik ind­ til 1960'  eme var forholdsvis ukendt og efterfølgende formuleret omkring den pas­ sive kerne. Dette set-up viste sig virkningsløst over for problemerne i 1970'  eme og 1980'  erne og truede i begyndelsen af 1990'  erne med at erodere den strategiske solidaritet i velfærdsstaten, idet mange pas  si  ve ledige skaber free-ride.r problemer i  universelle skattefinansierede velfærdsstater.  I 1993 blev relationerne mellem arbejdsmarkedspolitikkens elementer imidlertid byttet rundt efter 20 år med dår­ lige erfaringer. Økonomien var så at sige blevet genoprettet, og fokus blev rettet direkte mod arbejdsmarkedets strukturproblemer. Mens svenske forandringer så­ ledes forløb inden for en ramme, som historisk har været forbundet med stor suc­ ces, var de danske ændringer en reaktion på ca. 20 års fejlslagen politisk indsats over for ledighedsproblemet. Forsikringerne blev transformeret fra at være kernen i et passivt policy-loop til at være støtte policy i et nyt aktiv-loop.

Men der var ogsåforske/le i problempresset. I begyndelsen af 1990'emes Sve­ rige handlede det om de offentlige budgetter, mens økonomien var i balance i Dan­ mark, hvorimod ledighedsproblemet var altoverskyggende. Svenskerne havde be­ hov for her-og-nu-virkninger, hvorfor satsnedsættelserne blev valgt som det umid­ delbart mest effektfulde. Derimod var problempresset i Danmark efterhånden man­ geårigt, og der var ingen akutte behov for her-og-nu-virkninger, men for vedva­ rende reduktioner i ledigheden. I den  situation  blev  en større arbejdsmarkedspolitisk omlægning, inklusiv en endelig grænse i dagpengesyste·met, opfattet som det mest effektive.

For det andet var der forskelle i aktør- og magtkonstellationerne. En væsent­ lig årsag til, at en endelig dagpengeperiode var indeholdt i det danske ref  ormkom­ pleks, skyldtes parlamentariske forhold. Venstre og Konservative var hovedaksen i  de  borgerlige  regeringskonstellationer  mellem  1982  og 1993 og fastholdt regerings­ magten med midterpartiernes støtte til en stram økonomisk politik. I 1992 viste betalingsbalancen rekordoverskud, og inflationen var under kontrol, mens ledig­ heden nåede hidtil usete højder. Det motiverede blandt andet midterpartierne til politiske omprioriteringer i retning af socialdemokraterne (Bille, 1998: 134-135). I forlængelse af den borgerlige regerings tilbagetræden i januar 1993 på grund af Tamilskandalen,  dannede  Socialdemokratiet,  Det Radikale Venstre, Centrum­ Demokraterne og Kristeligt Folkeparti en flertalsregering. Arbejdsmarkedsref  ormen var indeholdt i regeringsgrundlaget, og kompromisset var afhængigt af de borger­ lige midterpartier. Under Folketingets debat om reformen understregede den radi­ kale ordfører igen  og  igen, at genoptjeningsretten nu blev fjernet (Folketingstidende, 1992/93, bd. 6: sp.  8777, 8779, 8790, 8801, 8809).

Det svenske socialdemokrati havde muligheder for at samarbejde både til højre og venstre, men havde sit parlamentariske grundlag i Vansterpartiet. Det danske Socialdemokrati havde kun mulighed for at opnå flertal ved at samarbejde ind over midten med midterpartierne i regeringen. SF var i 1993 det eneste danske ven­ strefløjsparti i Folketinget og var imod omlægningen af arbejdsmarkedspolitikken. Partiet opfattede i vid udstrækning aktiveringsstrategien som et overgreb på ledi­ ges sociale  og demokratiske rettigheder (Garodkin, 1995: 98), hvorimod SF's sven­ ske søsterparti,  Vansterpartiet,  betragter aktiv arbejdsmarkedspolitik som en af velfærdsstatens sokler. Det handlede med andre ord ikke kun om at tælle manda- ter, men også om ideologiske forskelle mellem partier med ellers nære familiære bånd.

forskellige reform­ præferencer. free-rider men eliminerede i første omgang temaet fra den politiske dagsorden ved at sylte spørgsmålet i en udredning. De danske socialdemokrater havde derimod mere aktive interesser i en endelig grænse. Mange år med høj ledighed forårsagede i begyndelsen af 1990'erne en debat om forsørgersamfundet, som problematiserede selve velfærdssystemets virkemåde. Dagpengesystemet blev udpeget som et eksplicit problem på grund af den såkaldte "dagpengegenerator" ", som bestod i, at kommunerne med forsørgerpligt over for uforsikrede ledige havde udviklet den praksis at tilbyde kontanthjælpsmodtagerne tå maneders støttet beskættigelse med optjeningsret til dagpenge og kanalıserede dermed forsørgerbyrden videre til staten og a-kasserne. Mange år med høj ledighed, som kulminerede i perioden, arbejdsmarkedspolitikkens passive kerne samt dagpengegeneratoren gav rygstød til systemdiskussionerne, idet en sådan situation underminerede den universelle velfærdsstats politiske logik (jf. Rothstein, 1998). I bestræbelserne på at sikre velfærdsstatens politiske og moralske legitimitet må arbejdsmarkedsdeltagelse stå uantastet som det normale, hvorfor aktivstrategien og truslen om aktivering og mistede dagpenge i høj grad er signalpolitik rettet mod forsørgerne, hvis opbakning er afgørende for, at velfærdsstaten bevarer sin legitimitet. For socialdemokraterne handminere partiets vigtigste politiske våben. I Sverige var høj ledighed en ny situation, som ikke foranledigede debat om en arbejdsløshedskultur eller forsørgerkultur. Arbejdslinjen blev hævdet, og der var mangeårig tradition for aktivering af ledige, ligesom aftagende ledighed i midten af 1990'erne ikke accelererede et be-

LO i Danmark, den potentielle vetospiller, havde ligeledes aktive interesser i indgrebet. Arbejdsmarkedsreform 1993 blev forhandlet på plads i Zeuthen-udvalget, der var nedsat af samtlige partier i Folketinget og derfor appellerede bredt, og samtidig havde arbejdsmarkedets parter som deltagere i udredningsarbejdet. Udvalgets forslag havde karakter af forhandlede løsninger, og LO havde ikke de store problemer med at fjerne genoptjeningsretten og indføje en endelig grænse for dagpengeperioden. Dagpengegeneratoren foranledigede systemdiskussioner om legitimiteten af Ghent-systemet, som fagbevægelsen har forsvaret siden 1907. Socialkommissionen, et udredningsudvalg nedsat af den borgerlige regering i 1988, foreslog for eksempel forsikringerne forandret til et helstatsligt system. LO og den øvrige fagbevægelse havde derfor særdeles gode grunde til at medvirke til ændringer af forhold, som truede legitimiteten af fagbevægelsens vigtigste institutionelle våben. En LO-konsulent fortæller således, at på grund af dagpengegeneratoren "havde vi overhovedet ikke noget imod" fjernelsen af genoptjeningsretten (...), "det var en af de ting, man kunne sælge".' Måske også for at undgå den større finansieringsreform af dagpengesystemet, der var indeholdt i udredningsudvalgets arbejde, som ville lægge en større økonomisk byrde på a-kasserne.

hov for en endelig grænse.

## Afrunding

Velfærdsstatsforskningens dominerende konklusioner om stabilitet og status quo er nævnt flere steder i artiklen. Det er uproblematisk at karakterisere også social­ demokratiske velfærdsstater som stabile - globaliseringsteoretikemes mest radi­ kale  forventninger finder i det mindste ingen empirisk støtte. Men det betyder ikke, at intet er forandret. Tværtimod har vi set, at der i løbet af 1990'  erne er gennem­ ført  relativt  vidtgående  forandringer på kerneområder i velfærdsstaten, hvilket  peger i retning af, at stabilitet og forandring ikke nødvendigvis er gensidigt udelukkende kategorier.  Institutionelle forandringer er muligvis det dynamiske element, som stabiliserer regimekonfigurationen. Stærke aktører og vetospillere forårsager må­ ske ikke alene institutionel træghed, men kan virke befordrende for det politiske systems evne til  at  løse  problemer. Hvis velfærdsstaten er  præget af path-dependen­ cies, er det ikke alene et resultat af institutionelle rigiditeter, men også af politiske aktørers aktive handlinger.

I et bredere teoretisk perspektiv kan vi pege på, at velfærdsstatsforskningen skal være forsigtig med at understrege en enkelt foretrukken variabels primat og varsom med alt for enstrengede forklaringsmodeller (Steinmo, 1993: 200). Der bør i stedet udvises sensitivitet over for interaktionen mellem politik, institutioner og aktører. Den institutionelle kontekst fenner og påvirker politiske beslutninger, men politiske beslutninger former og ændrer samtidig politiske institutioner.

## Noter

1. Interviewet med LO-konsulenten kan læses i sin helhed ved henvendelse til forfatteren.

## Litteratur

Vælgere med omtanke,

- Rapport om personer hvis dagpengeret er udløbet i perioden I. halvår 1996 til 1. halvår 1999,
- The Evolution of  Co·operation,
- Dansk partipolitik 1987-98,
- Why Deregulate Labour Markers, Björklund, Anders (2000). "Going Different Ways: Labour Market Policy in Sweden And Denmark"
- Kampen om historien,
- The American Political Science Review,
- Governance, lands and Denmark",
- Comparative Politics, Crepaz, Markus M.L. (2002). "Global, Constitutional, and Partisan Determinants of Redistribution in Fifteen OECD Countries".
- Democracy and Institutions. The Life Work of  Arend Lijphart, Crepaz, Markus M.L. and Vicki Birchfield (2000). "Global Economics, Local Politics. Lijphart's Theory of Consensus Democracy and the Politics of Inclusion", pp. 197-224 in Markus Crepaz of Michigan Press.

- 13.02.1997.
- Det Økonomiske Råd (1988). København: Det Økonomiske Råds Formandsskab.
- Det Økonomiske Råd (1992). København: Det Økonomiske Råds Formandsskab.
- Direktiv 1993:  132: http://riksdagen.se/debatt/

Direktiv 1995:33: http://riksdagen.se/debatt/

Diverse  ministerier (1989). København: Finansministeriet.

- Esping-Andersen, Gosta (1985). Princeton: Princeton University Press.

Esping-Andersen, Gosta (  1990).

Cambridge: Polity Press.

Esping-Andersen, Gosta (  1996  ). London: Sage Publications.

Esp:ing-Andersen,  Gosta (1999). Oxford: Oxford University Press.

- Ettarp, Lars (  1976  ). Stockholm: Publica, LiberForlag.

Finansministeriet (  1984  ). København: Finansministeriet.

Finansministeriet (  1991  ). København: Finansministeriet.

Finansministeriet (  1992). København: Finansministeriet.

Folketingstidende (  1992/93  ). Bind 6.

Garodkin, Ib (  1995). i København: Rosinante.

- Goldstein, Judith  and Robert 0. Keohane (  1993). &amp; Itacha:  Comell  University Press.
- Green Pedersen, Christoffer (2000). Århus: Institut for Statskundskab, Aarhus Universitet.
- Hall, Peter A. (  1993  ). "Policy Paradigms, Social Learning. and the State: The Case of Economic Policymaking in Britain", Vol. 25. No. 3, pp. 275-296.
- Heclo, Hugh (  1974  ). New Haven: Yale University Press.
- Huber, Evelyne. Charles Ragin and John Stephens (  1993).  "Social  Democracy,  Christian Democracy, Constitutional Structure and the Welfare State", Vol. 99, No. 3, pp. 711-749.
- Jahn, Dethlef (2001). by American Political Science Association, San Francisco.
- Jensen, Per H. (  1989). "Den svenske model", København: Sociologisk Institut, Københavns Universitet.
- Kersbergen, Kees van (2000). "The Declining Resistance of  Welfare States to Change?", pp. 19-36 in Stein Kuhnle (ed.),. London: Routledge.
- Kitchelt,  Herbert  (2001  ).  "Partisan  Competition  and  Welfare  State  Retrenchment:  When  Do Politidans Choose Unpopular Policies", pp. 265-302 in  Paul Pierson (ed.), Oxford: Oxford University Press.
- Korpi, Walter (  1981  ). Stockholm: Tiden.
- Larsen, Flemming og Jørgen Stamhus (2000). Aalborg:  CARMA, Department of Economics, Politics &amp; Public Administration, Aalborg University.
- Lewin, Leif (  1988  ). and Cambridge: Cambridge University Press.
- Lindbeck, Assar et al. ( 1994). Boston: MIT Press.

-

www.lo.se

- Meidner, Rudolf och Harald Niklasson (  1973  ). Lund: Studentlitteratur.

- Med anledning av Prop. 1996/97:107 (Moderaterne), debatt/

Med anledning av Prop. 1996/97:107 (Viinsterpartiet), debatt/

En modem arbetsmarknad for  flerajob.

The Politics of /nstiturional Control, forlag.

Magtens organisering Stat og interesseorganisationer i Danmark, Nørgaard, Asbjørn Sonne ( 1999). "Korporatisme til alle tider og alle sider", pp. 36-60 i Jens Blom-

labour Market and Social Policy Occasional Papers no. 31.

Labour Market Policies for the 1990's,

World Politics,

Dismantling the Welfare State,

World Politics, 143-179.

in Politics", Harvard, MA: Center for European Studies, Harvard University.

Public Administration, Premfors, Rune (1998). "Reshaping the Democratic State: Swedish Experiences in a Comparative Perspective",

Pierson, Paul and Theda Skocpol (2000). "Historical Institutionalism in Contemporary Political Science", American Political Science Association, Washington, DC

Den starka demokratin.

En ekonomisk politik for att halvera den iippna arhetsliisheten till år 2000.

Proposition for halvering av arbetslosheten,

En allmiin  och sammanhållen arbets/oshetsforsiikring. debatt/

Structuring Politics. Historical lnstitutionalism in Comparative  Analysis, Rothstein, Bo (1992). "Labour Market Institutions and Working-Class Strength, pp. 33-56 in Sven Cambridge: Cambridge Studies in Comparative Politics.

Just Institutions Matter,

Jf Rational i ty Is Everything Maybe It Nothing. Jf Culture Is Everywhere Maybe It Nowhere. Col/ective Memories and Comparative  Politics, Association meetings, San Francisco.

Heliga kor,

En arbetmarknad uran AMS,

Work and Welfare in the Open Economy Vol. li, Oxford: Oxford University Press.

Fra passiv forsørgelse til aktiv  fornyelse af dansk erhvervsliv og beskæftigelse,

Gang i 90 'erne,

Den gode cirkel,

Nya villkor for ekonomi och politik,

Aktiv arbetsmarknadspolitik. Betænkning+ ekspertbilag,

Grundliiggande drag i en  ny arbetsWshet.iforsiikring alternativ och  forslag, Stockholm: Fritzes.

Slutbetiinkande a,1 utredningen om ett forstiirkt forlikningsmannainstitut, holm: Fritzes.

Taxation &amp; Democracy.  Swedish,  British,  and American Approaches to Financing the Modem State,

- Steinmo, Sven, Kathleen Thelen and Frank Longstreth (eds.) (  1992). Structuring  Politics: Historical Institutionalism in Comparative  Analysis, New York and London: Cambridge University Press.
- Stephens, John et al. (  1999). "The Welfare State in Hard Times", pp. 164-193 in Herbert Kitchelt et al.  (eds.), Continuity and Change in Contemporary Capita/ism, Cambridge: Cambridge University Press.
- Strange, Susan (  1995). "The Limits of Politics", Government and Opposition, Vol. 30, No. 3, pp. 291-311.
- Thelen, Kathleen (1998). Historica/ Institutionalism in Comparative Politics, American Political Science Association, Boston.
- Torfing,  Jacob  (1998). Towards a Schumpetarian  Workfare Postnational Rexime?, Aalborg: CARMA, Institut for  Økonomi, Politik &amp; Forvaltning, Aalborg Universitet, Arbejdstekst nr. 4.
- Tsebelis, George (1995). "Decision Making in Political Systems: Veto Players in Presidentialism, Parliamentarism, Multicameralism and Multipartism", British  Journal of Political Science, Vol. 25, No. 3, pp. 289-325.
- Udredningsudvalget (  1992  ). Rapport fra  udredningsudvalget om arbejdsmarkedets struktur­ problemer, København: Arbejdsministeriet.
- Weir, Margaret and Theda Skocpol (1985). "State Structures and the Possibilities for 'Keynesian' Responses to the Great Depression in Sweden, Britain, and the United States", pp. 107-168 in Peter B. Evans et al. (eds.), Bringing the State Back In, Cambridge: Cambridge University Press.