Anden officielle opposition: Poulsens gambit
Forfattere: Peter Nannestad
Tidsskrift: politica (2005-01-01)

## Peter Nannestad, Professor, Dr.scient.pol.

## Anden officielle opposition: Poulsens gambit 1

Essay First Principles of Political Behavior er, som disputats i statskundskab betragtet, usædvanlig i en række henseender.

Det første, man som læser lægger mærke til, er, at afhandlingen er en hel del kortere, end disputatser i statskundskab ellers plejer at være. Hvis man tilmed ser bort fra en række anekdoter, mytefortællinger og andre former for digressioner, der i realiteten ikke bidrager til den videnskabelige argumentationskæde (men nok til underholdningsværdien), bliver afhandlingen en del kortere endnu. Denne kortfattethed skal Poulsen ikke have utak for. Men den betyder på den anden side, at eventuelle mangler med hensyn til argumentationens dybde og fuldstændighed

Dernæst bemærker man, at en del af afhandlingen kredser om skabninger, man normalt ikke umiddelbart vil forvente at støde på i politologiske disputatser. I flæng kan nævnes vampyrflagernus (også kendt som desmodontidae), hominider, primater, statskundskabsstuderende, julemanden og BJøm Lomborg- foruden naturligvis det mystiske væsen political woman, der som en slags Venus Anadyomene søges fremmanet af urhavets skum, og som er afhandlingens teoretiske omdrejningspunkt.

ikke kan skrives på pladsmanglens konto.

Derudover er afhandlingen imidlertid også usædvanlig i to andre henseender. Det er ikke mindst dens usædvanlige egenskaber i disse to henseender, der gør, at

2

Nogle vil måske kunne finde på at indvende, at kræfterne hellere skulle have været brugt til noget andet, og andre vil måske kunne finde på at kritisere, at der ikke er blevet ofret kræfter nok på bestemte aspekter af afhandlingen. Det kan være sandt nok, uden dog at rokke afgørende ved det samlede indtryk.

3 For det andet er afhandlingen også udtryk for et stort intellektuelt mod hos Poulsen. Han er for det meste ikke bange for at løbe endog betydelige erkendelsesmæssige risici, nej, han synes til tider direkte at opsøge dem. Det er vigtigt for den videnskabelige udvikling, at nogen en gang imellem tør vove pelsen på denne måde - det er noget, der er med til at bevæge videnskaben videre, uanset om det computeranalyser blev almindelige): Hvis det nye gambit holder, er åbningsspillet blevet beriget med en ny variant; hvis det ikke gør, er skakspillerne blevet det klogere. Men der må altså først være en kompetent spiller, der tør prøve det!

skaben. Er der noget nyt under solen, og hvor? Det andet hovedpunkt vedrører

I det følgende skal tre hovedpunkter i relation til afhandlingen diskuteres. Det første hovedpunkt vedrører afhandlingens teorihistoriske indplacering i statskund-

den er værd og inciterende at beskæftige sig med som disputats.

afhandlingens Her går spørgsmålene især på, hvad der egentlig kommer ud af den, om den er umagen værd, og om den egentlig er nød­ vendig for Poulsens solidaritetsteori. Det tredje hovedpunkt omfatter et par kriti-· ske spørgsmål til anvendelsen af nogle af afhandlingens metodiske principper og til nogle konkrete argumenter.

## Afhandlingens teorihistoriske placering i

## statskundskaben

Poulsen afstår fra selv at forsøge at placere sit arbejde i en videnskabelig tradition tion, som Poulsen i sit tilfælde tilsyneladende anser det for unyttigt og ufrugtbart at følge (p. 4). Man finder derfor i afhandlingen ingen overvejelser om, hvordan

eller genealogi. At gøre sligt, forstår man af afhandlingen, er en skolastisk tradi­ det, der forsøges præsteret, forholder sig til, hvad andre samfundsforskere tidli­ gere har forsøgt sig med.

Man behøver imidlertid ikke at gribe tilbage til Herbert Spencer for at finde tankegange og argumenter i samfundsvidenskaberne, som i nogen grad (i et enkelt tilfælde i forbavsende høj grad!) er parallelle med grundlæggende tankegange i afhandlingen. Det kaster måske et skær af tvivl over Poulsens opfattelse af, at der generelt er så mange gode teoretiske ideer til rådighed i statskundskaben, at det ligefrem udgør et problem for os.  Poulsens egen afhandling synes at falsificere denne påstand. Det ser snarere ud til, at problemet er det modsatte: Der er for få gode ideer i forhold til antallet af politologer.

Det arbejde, den foreliggende atbandling umiddelbart kan få en til at tænke på, er Eric Voegelins 4 (  1952).  At påpege nogle påfaldende paralleller mellem denne bog og atbandlingen må imidlertid absolut ikke (mis)forstås som en beskyldning mod Poulsen for have plagieret Voegelin. Det er hævet over al tvivl, at Poulsen ikke har kendt til overhovedet, før arbejdet med afhandlingen var afsluttet. Nogle vil måske mene, at det er en alvorlig mangel ikke at vide noget om Eric Voegelin, når man nu specialiserer sig i politisk teori og dennes historie. 5 Sagen kan imidlertid også ses fra Øen positive side, nemlig som udtryk for, at selv Poulsens respektindgydende belæsthed dog alligevel har  nogle  grænser, som  i øvrigt, at dømme efter afhandling­ ens litteraturfortegnelse, stort set er sammenfaldende med det tyske sprogområdes grænser. 6

Poulsen  og Voegelin er som udgangspunkt helt  enige om at diagnosticere politologiens tilstand som slet - den politiske videnskab har problemer med sin videnskabelighed. Poulsen påpeger  manglen på et videnskabeligt  paradigme og på en normalvidenskab, medens Voegelin mener, at den politiske videnskab slet ikke er nogen videnskab mere. Et symptom på problemerne er for såvel Voegelin som Poulsen den udstrakte faglige accept af værdirelativismen. Synspunktet formule­ res eksplicit hos Voegelin, medens det ligger mere implicit i den foreliggende af­ handling, jf. for eksempel Poulsens diskussion af refleksive uligevægte.

Poulsen og Voegelin er i forlængelse af deres diagnose helt enige om, at den politiske videnskab må (gen)rejses som videnskab, og at dette kun kan ske på grundlag af et nyt paradigme. De er endvidere enige om, at dette nye paradigme

må bygge på en erfarin­ gen af transcendens. 7 Både Poulsen og Voegelin tager derfor i deres genrejsningsforsøg afsat i spørgsmålet om, hvad for en slags væsen mennesket "i virkeligheden" er, altså et ontologisk spørgsmål. Her skilles så omsider vejene. Ifølge Voegelin er det, der er særstisk antropologi. Den begrundes selvfølgelig ikke sociobiologisk, men lige som Poulsen henter også Voegelin en del argumenter for sin politiske antropologi fra Aufartung und Soziologie 8 darf For at finde paralleller til Poulsens biologiske reduktionisme er det heller ikke ... (E)s ist in dieser neugeschaffenen Erkenntnislage nötiger denn je, dass Biologie und Soziologie wieder Anschluss aneinander finden". Og Geigers krav " seine geisteswissenschaftliche Lehre von der Gesellschaft nicht abseits von naturwissenschaftlicher Erkenntnis aufbauen" - hvor "naturwissenschaftlich" efter sammenhængen må opfattes som ensbetydende med "biologisch" - kan ikke være Poulsen fremmed. Ganske vist udvikler Geiger efterfølgende tanken om samfundsvidenskabernes biologiske fundering i en noget anden retning, end afhandlingen gør, før han forholdsvis hurtigt lader hele biologismen falde igen, men han har i hvert fald tankt tanken.

Hverken afhandlingens grundlæggende problemstilling, dens ambition eller dens hovedide (at udforme et nyt paradigme med udgangspunktet i en politisk antropologi) repræsenterer altså i streng forstand noget nyt inden for statskundskaben. Det samme gælder for ideen om at give samfundsvidenskaben et biologisk fundament. Men når det er sagt, bør man også huske på, at der er gået mellem 50 og 70 år, siden Voegelin og Geiger tænkte i nogle baner, som i det mindste må kaldes beslægtede med dem, Poulsen i sin afhandling bevæger sig ad. Hverken politologien eller biologien er som videnskaber i dag, hvad de var dengang. Allerede derfor kan der være god grund til, som afhandlingen gør, at tage emnerne op til fornyet overvejelse i lyset af den mellemliggende tids videnskabelige udvikling.

## Nogle spørgsmål til afhandlingens

first princip/es analysis first princip/es analysis etablere et teoretisk mere solidt grundlag for den efterfølgende solidaritetsteori, end man kunne opnå ved at tage sit udgangspunkt i et sæt antagelser eller postulater. Med et citat fra Bertrand Russell karakteriserer Poulsen forskellen mellem at rende lig forskellen mellem tyveri og ærligt arbejde (p. 18). Og Poulsen erklærer sig som uforbeholden tilhænger af ærligt arbejde.

## Er den sociobiologiske teori om

## womanfrifor antagelser?

political woman political woman Poulsen vil altså erstatte antagelser om individer og deres motivation med en Svaret er (naturligvis) nej. Der gøres mange antagelser i den sociobiologiske teori om political woman. Afhandlingens fi r.st princip/es analysis overflødiggør således på ingen måde antagelser; analysen forskubber dem bare fra det samfunds­ videnskabelige til det sociobiologiske niveau.  For at blive i tenninologien fra Russell-citatet: Tyverierne fortsætter! Blot er det nu ikke længere primært Poul­ sen, der gør sig skyldig heri, men de sociobiologer, han bygger på. Det synes at måtte indebære, at Poulsens definition af ærligt arbejde omfatter at have andre til at stjæle for sig. Sådan ser almindelig moral - og straffeloven! - vist ikke på det.

Et  andet spørgsmål  er,  om  det  er  særligt hensigtsmæssigt at  forskyde antagelserne fra det samfundsvidenskabelige niveau til det biologiske, når det, man bedriver, skal være samfundsvidenskab. Svækkes vore muligheder for at op­ dage antagelserne og postulaterne og for at forholde os kvalificeret kritisk til dem ikke ved denne forskydning, givet at vi qua vores uddannelse og træning burde være  mere kvalificerede på det samfundsvidenskabelige end på det biologiske område? Der findes også i videnskaben noget, der kan kaldes "komparative for­ dele" -er det klogt frivilligt at give afkald på dem? Det må i det mindste siges at være yderst tvivlsomt.

Følger political woman med de karakteristika, hun tillægges i afhandlingen, med nødvendighed af analysen?

Political woman skal være det faste og solide fundament for solidaritetsteorien. Men hvor sikre kan vi egentlig være på teorien om political woman? En empirisk test  kunne være  at undersøge,  hvorvidt  to veluddannede forskere, konfronteret med det materiale, sociobiologien har som sine empiriske præmisser, nødvendig­ vis må drage de samme konklusioner om menneskets sande natur.

Umiddelbart ser det ikke sådan ud. En nyligt udsendt bog beskriver i klar mod­ strid  med  afhandlingens  opfattelse mennesket som en egennyttemaksimerende organisme. 8 Bogens forfatter er klinisk genetiker og overlæge, altså en person med visse komparative fordele i forhold til atbandlingens forfatter på biologiens og genetikkens  områder.  Derfor kan det alligevel udmærket være,  at  teorien  om political woman er korrekt, og overlægen tager fejl Det er bare ikke sagen her. Pointen er, at to seriøse forskere kan fortolke et givet sociobiologisk materiale nok så forskelligt, når det drejer sig om at udlede, hvad slags skabning  mennesket egentlig er. Mere tvingende er teorien om political woman altså ikke.

Er political woman i virkeligheden transvestit (economic man i kvindetØj)? Hvis political woman skal være et solidt grundlag for solidaritetsteorien, må hun i det mindste være en klart defineret størrelse. Men hvad er egentlig forskellen mellem political woman og economic man, og hvor stor er den? I afhandlingen søges den (naturligvis) gjort så stor som muligt, men holder det forsøg?

I afuandlingen forsøges forskellen mellem political woman og economic man defineret gennem en beskrivelse af deres nyttefunktioner. Ifølge Poulsen har econo­ mic man som argument i sin nyttefunktion kun sin egen nytte, medens political woman har såvel sin egen nytte som andres nytte som argumenter.  Svarer det til den klassiske opfattelse af economic man i økonomien? Ikke nødvendigvis.

Et problem med afhandlingens sam·menligning af og er, at den synes at se bort fra, at teorien om er en ontologisk teori (  en teori om, hvordan mennesket medens ikke på tilsva­ rende vis er en ontologisk teori for økonomer. De færreste økonomer vil vel be­ stride, at altruisme kan forekomme - Gordon Tullock citeres for at pleje at sige, at det sker fem pct. af tiden. Økonomer er nonnalt ret ligeglade med ontologien - de tager udgangspunkt i, hvad Kaj Sørlander har kaldt selviskhedens realitet. Og deri bliver man jo sjældent skuffet, selv om det dog kan ske.

Adam Smith gælder vel om nogen som fader til Hvad er hans ontologiske udgangspunkt vedrørende menneskets sande væsen? Her er, hvad han selv siger:  "However selfish soever man may be supposed, there are evidently some principles in his nature, which interest him in the fortune of others, and render their happiness necessary to him, though he derives, nothing from it, except the pleasure of seeing it" (Jensen, 2004).

Hvordan kan Adam Smiths menneskesyn og hans faderskab til forenes? Det er enkelt: I et perfekt marked findes per definition ingen eksternaliteter, og hvis adfærd ikke skaber eksternaliteter, er det ensbetydende med, at den ikke påvirker andre posi­ tivt eller negativt. Uanset hvilke argumenter der i øvrigt indgår i nyttefunktionen, er det  derfor  kun egennytten, der  er relevant, når ens  adfærd ikke  forårsager ekstemaliteter. kan derfor udmærket have præcis samme nytte­ funktion, som atbandlingen ønsker at reservere for !

For at opretholde en forskel mellem og duer tilgangen over nyttefunktionen således ikke, medmindre man er villig til at frem­ sætte  et  meget  stærkt  postulat, nemlig Og er postulater ifølge Russell-citatet (p. 18), som Poulsen påbe­ råber sig i anden sammenhæng, ikke at sammenligne med tyveri?

Endelig kan man vel også spørge, hvor megen altruisme der egentlig er i den siges at praktisere i modsætning til den

"reciprokke altruisme", egennyttemaksimerende Er en altruisme, der er betinget af mod­ ydelser, andet end en lidt mere raffineret (tidsforskudt) form for egoisme?

## Political woman =

og siden gentager mange gange, er, at hun er ambivalent (p.  1). Denne ambivalens udspringer af hendes "reciprokke

Det første, Poulsen siger om altruisme".

Hvis ambivalens er det centrale træk ved betyder det, at der ikke er mange eller meget, hun kan sige entydigt nej til. Det er svært at forestille sig adfærd  - den være sig altruistisk eller egoistisk - der ikke kan forklares som et udslag af hendes "reciprokke altruisme". Situationen bliver ikke bedre, men sna­ rere værre, hvis man - som Poulsen - betragter adfærd som en funktion af to faktorer, nemlig dels s mentale make-up, dels et sæt institutio­ nelle faktorer. Det introducerer så mange frihedsgrader, at det selv med en skar­ pere ontologisk teori om mennesket ville blive svært at finde konkret adfærd, der ikke lader sig forklare.

Political woman political woman Political woman

## Opsummering vedrørende

first princip/es analysis solidt teoretisk grundlag for Poulsens solidaritetsteori. I hvilket omfang kan man sige, at dette ambitiøse forehavende er lykkedes?

political woman:

- First principles-analysen behovet for postulater eller antagelser.
- Political woman tolkninger er tænkelige.
- politi  ca/  woman economic man indfører et stærkt postulat om politisk adfærd.
- Political woman

first principles analysis political woman, 10 teorien - eller for den sags skyld andre dele af statskundskaben - med det ønskede solide teoretiske fundament. Det er i sig selv et ganske interessant resultat, fordi det tyder på, at der p.t. er grænser for, hvad bidrag sociobiologien i det hele taget kan yde til statskundskaben. I Poulsen har sociobiologien fundet sig en engageret og dygtig advokat. Når den trods hans ihærdige indsats ikke har kunnet kaste sens ansvar, men må tages som udtryk for, at den ikke kan yde mere. Det synes samtidig at indebære, at der foreløbig næppe er grund til at advare mod, at sociobiologien vil indføre en biologisk determinisme i statskundskaben. Det er den, som afhandlingen - måske ufrivilligt - dokumenterer, (endnu) slet ikke i

Det leder imidlertid frem til det sidste spørgsmål:

## Er hele den sociobiologiske principles-analyse i det hele taget nødvendig  for afhandlingens anden del, solidaritetsteorien?

first principles analysis fuldt igennem på solidaritetsteorien. Hvis det besvares benægtende, nærmer et sådant svar sig en indrømmelse af, at en ikke uvæsentlig del af afhandlingen kunne have været undværet eller, som minimum, at afhandlingens to dele logisk ikke helt hænger sammen.

Umiddelbart kan det forekomme, som om størsteparten af Poulsens solidaritetsteori i virkeligheden ikke er kritisk afhængig af resultatet af first principles-analysen. Den ville næppe være blevet svækket, hvis Poulsen havde valgt at introducere political woman som et sæt antagelser i stedet for som resultatet af et sociobiologisk ræsonnement.

Det er imidlertid oplagt, at dette ideologiske projekt falder til jorden, hvis det ikke kan funderes i en first principles analysis og teorien om political woman. Og som det er fremgået tidligere, er political woman næppe en stærk nok konstruktion til at kunne bære det ideologiske projekt oppe.

Der findes dog et aspekt i udviklingen af Poulsens solidaritetsteori, som dette måske ikke gælder for. Det afhænger af, hvordan man læser afhandlingens kapitel 6. Kapitel 6 kan læses, som om Poulsen her vil argumentere for, at bestemte ideer og værdier må betragtes som "naturlige", givet det mentale make-up, political woman er udstyret med, og en bestemt samfundsudvikling. Det er et forehavende med ganske vidtrækkende - og ikke nødvendigvis betryggende - perspektiver. Det ville for eksempel være ensbetydende med, at det bliver muligt at udlede et "bør" fra et "er" og dermed eliminere værdiproblemet og den videnskabelige værdirelativisme. Det ville også implicere, at nogle ideer må kunne klassificeres som "unaturlige" eller "perverse". Det er set før - og det er konsekvenseme også.

Anmærkninger nogle metodiske principper argumentformer  afhandlingen De resterende, korte kommentarer vedrører nogle aspekter af, hvordan Poulsen gør det, han har sat sig for i afhandlingen - udførelsens kvalitet, om man vil. Det drejer sig ikke om mindre fejlskrivninger, så som "Russel" i stedet for "Russell" såvel i teksten (p. 18) som i litteraturfortegnelsen. Alligevel kan netop denne type kommentarer let få den, der fremkommer med dem, til at fremstå som en anden Beckmesser. Det er der ikke noget at gøre ved - videnskabelig argumentation stiller nogle formkrav, som det er værd at holde fast på, fordi de har en fornuftig funktion. Og det medfører, at brud på dem i det mindste bør påpeges.

## Metodiske principper

Blandt afhandlingens grundlæggende principper fremhæves metodologisk individualisme og et princip om videnskabernes enhed. Det kan dog synes, som om Poulsens metodologiske individualisme er lidt halvhjertet. Således argumenterer han for eksempel mod MacIntyres velkendte kritik af oplysningsprojektet ved at sige, at

Afhandlingen er, som man må forvente på dette niveau, reflekteret med hensyn til sine grundlæggende metodiske principper. Poulsen præsenterer dels tre grundlæggende guidelines for sin analyse (p. 17), dels fire rules of inference for det sociobiologiske argument (p. 58).

"  ...  it would seem that Maclntyre blames the thinkers creating the Enlightenment Project. One gets the impression that they ought to have desisted from their project. If this is so, it is evidence of an odd version of voluntarism. It is the changes in social organization,  the emerging of  civil society that undermines the organic conception of  solidarity and leads to

the development of  the abstract conception of  solidarity. " (p.  163; fremhævelserne i sidste sætning er mine).

Den sidste sætning indeholder et rent makro-argument - der er ikke megen metodologisk individualisme her! Det er der heller ikke alle de mange andre steder, hvor

Princippet om videnskabernes enhed er en gammel kending som metodisk princip. Men afhandlingen synes ret uinteresseret i, at det princip hurtigt kan støde sammen med nogle modstående principper. Princippet om komparative fordele kunne være et eksempel. Komparative fordele kommer af specialisering, som ikke nødvendigvis går godt i spænd med en forestilling om videnskabernes enhed. Som videnskaberne har udviklet sig hver især, er der da ikke en risiko for ved at hylde princippet om videnskabernes enhed alt for højtstemt at komme til at hylde noget helt andet, nemlig den universelle dilettantisme? En afvejning er her utvivlsomt påkrævet, og den havde man gerne set foretaget i afhandlingen.

afhandlingen opererer med "samfundsudviklingen" som en forklarende variabel.

Poulsen er hverken den første eller den eneste, der har stået over for spørgsmålet om, hvad reglerne for et sociobiologisk argument egentlig er. Afhandlingen giver sit bud på et svar, og det er påskønnelsesværdigt. Men det må undre, at afhandlingen ikke indeholder nogle overvejelser om eller i det mindste henvisninger til relevant litteratur herom, når den nu findes, som for eksempel Schurz (2000).

## Argumentationsformer

I afhandlingens indledning bekender Poulsen sig til en form for teoretisk eklekticisme. "I have therefore been extremely selective in the choice of theories to consider. Do they contribute to the argument or not? If not, I ignore them" (p. 4). Således begrundes fra starten en vis ensidighed i argumentationen. Men faktisk viser Poulsen nogle gange en tilsvarende tendens til ensidighed, når det gælder om at præsentere argumenter, han mener at kunne bruge til at fremme sin sag. Afhandlingens noget uortodokse omgang med klassikerne skal ikke her tages op igen. I stedet skal der gives to eksempler på, at afhandlingen lidt vel ureflekteret benytter sig af argumenter, som overfladisk set "passer" i en given sammenhæng, men hvis gyldighed alligevel er tvivlsom, fordi "mellemregningerne" ikke er i orden. Det ene eksempel er anvendelsen af Russell-citatet (p. 18) som argument for en first principles-analyse; det andet eksempel er anvendelsen af et af Lomborgs simulationsresultater som argument for, at der findes en sammenhæng mellem udviklingen i menneskets hjernekapacitet og udviklingen af den "reciprokke altruisme"

## Rus  se  il-citatet

11 12 Problemet med Russell-citatet som argument for en first principles-analyse i statstidspunkt, da citatet blev skrevet, forekomme rimelig nok, hvad enten man var i logicist (som Russell) eller axiomatiker (som Hilbert). Men giver antagelsen mening inden for statskundskaben, eller har den nogensinde gjort det? Kan man blot som mulighed - forestille sig politologiske teorier uden rest reduceret til axiomsystemer eller logiske operationer? Hvis ikke, må man konstatere, at citatet ikke overlever at blive direkte overført fra matematikkens drivhus til statskundskabens åbne marker. Det er derfor allerede af den grund ude af stand til at levere det, Men citatet bliver ikke alene revet ud af sin oprindelige faglige kontekst. Der mangler ligeledes en overvejelse af, hvorvidt det selv i denne kontekst - matematikken - stadigvæk vil kunne betragtes som holdbart at forestille sig, at der altid må findes et alternativ til postulater. Der er sket noget inden for matematikken siden 1918 - nogle vil måske mene, at der skete noget i 1931, som gør citatets Citatet tages altså både ud af sin faglige og ud af sin tidsmæssige kontekst blot for at kunne levere en argumentation for nødvendigheden eller ønskeligheden af afhandlingens first principles-analyse. Det er vist lige til en radikal valgvideo og det skal ikke opfattes som en kompliment!

gyldighed selv inden for matematikken noget tvivlsom.

## Anvendelsen af Lomborgs simulationsresultater

Poulsen tilslutter sig Trivers hypotese, at væksten i den menneskelige hjernes størrelse på et givet tidspunkt i udviklingen skete som resultat af en individuel tilpasning til den reciprokke altruisme (pp. 73-74). Det er en empirisk påstand. Poulsen refererer dernæst nogle simulationsresultater fra Lomborg som "indirekte støtte" for denne påstand. Det rejser spørgsmålet om forholdet mellem empiriske påstande og simulationsresultater, som burde have været afklaret i afhandlingen, men ikke bliver det.

i Det afgørende i denne forbindelse er, at Lomborgs simulationsresultater (kun)

han har skabt. Lomborgs simulationsresultater udsiger derimod som udgangspunkt ikke noget om den virkelige verden.

i Hvis man vil bruge simulationsresultatet fra Lomborg-verdenen, som Poulsen gerne vil, nemlig som støtte til en empirisk påstand om den virkelige verden, er man nødt til først at påvise, at Lomborg-verdenen og den virkelige verden (som findes ikke skygge af en sådan argumentation i afhandlingen. Men uden en sådan påvisning er det eneste, man på grundlag af simulationsresultatet kan sige, at det viser, at det ikke er logisk udelukket, at der kan findes en verden, hvor den empiriske påstand kunne være sand. For at kalde noget sådant en indirekte støtte til en empirisk påstand må man vist være meget nøjsom - eller meget trængende.

## Afslutning

i

frem i mørket. Men det lyser for dem, der følger efter ham, så de kan se de huller

'

og forhindringer i og på vejen, manden med lygten ikke selv kan se. Det må være mange forskeres yndlingssted i den "Guddommelige Komedie" - det inviterer til sentimental selvspejling. Men nogle gange kan billedet ikke desto mindre være ganske rammende alligevel.

Titlen doctor scientiarum politicarum, Poulsen har ønsket at opnå med sin afhandling, kan ganske vist med sin pluralisform synes at antyde en teori-pluralisme, der, efter afhandlingen at dømme, må vække hans ubehag. Men man har vel lov til at håbe, at dette må blive opvejet af glæden over at være nået i mål.

I sin afhandling lokker Poulsen sine læsere langt ud og fører dem vidt omkring i et terræn, hvis eksistens har været kendt længe, men som ikke er forsynet med afmærkede stier og passende advarselsskilte. Ved at bære et lys på ryggen under denne færd, som oplyser for os, men ikke for ham selv, at den vej, han går ad, næppe er farbar, har Poulsen ubestrideligt gjort disciplinen en betydelig tjeneste.

## Noter

- l . Det følgende er en  lettere redigeret  version  af det andet officielle oppositionsindlæg ved forsvaret af Jørgen Poulsens doktorafhandling den 4. februar 2005.
2. De,  der måtte føle sig fristet til at vandre i Poulsens fodspor, gør derfor nok klogt i først at overveje, om de nu også har kræfterne til det!
3. Et åbningstræk i skakspillet, hvorved der ofres en brik (normalt en bonde) til gengæld for posi­ tionelle fordele.
4. Eric Voegelin (1901-1985) var en tysk-østrigsk-amerikansk politolog. Han emigrerede i 1938 fra  Wien til  USA  af  politiske grunde. I USA  var han  i en årrække  ansat  på University  of  Louisiana, Baton Rouge, hvor der stadigvæk findes et "Eric Voegelin Institute". I 1958 blev han professor i statskundskab i Mtinchen, hvor der i dag findes et "Eric Voegelin Archiv" som centrum for Voegelins trofaste disciple.
5. Selv om Eric Voegelin sikkert er ukendt for langt de fleste danske politologer, giver en Google­ søgning på hans navn over 33.000 hits, så helt ukendt er han alligevel ikke i den store verden.
6. Det forklarer imidlertid ikke det manglende kendskab til Die neue Theorie der Politik. Bogen udkom faktisk i første omgang på engelsk (under titlen The New Theory of  Politics).
7. Der findes yderligere en  række mindre, men alligevel  bemærkelsesværdige paralleller mellem Voegelin og Poulsen. Således synes de begge at have visse problemer med teoretisk pluralisme: Voegelin skriver Die neue Theorie  ...  , Poulsen The Gener� Theory  .... Begge demonstrerer en imponerende belæsthed, men deres fortolkninger af klassikerne kritiseres af eksperter som ensi­ dige. Begge er  de store kendere og  beundrere af Platon, og endelig kan de begge karakteriseres som originale, forstået som værende uden for mainstream, hvilket de begge synes bevidst om og stolt  af.
8. Manuskriptet er sandsynligvis fra begyndelsen af 1930'  erne.  Citaterne er fra det maskinskrevne originalmanuskript, p. I.
9. Fra A Theory of  Moral Sentiments (1759), citeret efter Hillman (2003).
10. Det bør tilføjes, at Poulsen faktisk har været forberedt på, at forsøget kunne ende på denne måde, jf. p. 18, 3. afsnit.
11. Det første gøres der opmærksom på i en parentes.
12. Bemærk det Russen'  ske paradoks: For at kunne afvise at arbejde med antagelser, er man nødt til først selv at gøre en antagelse.

## Litteratur

Aufartung und Soziologie,

Public Finance and  Public Policy,

Da mennesket blev menneske,

Schurz, Gerhard (2000). "Natürliche und kulturelle Evolution: Skizze einer verallgemeinerten Evolutionstheorie" ", PE Preprints 2000, no. 1, Erfurt Universität.

Die neue Wissenschaft der Politik,