Treenighedens betydning for sjælesorg
Forfattere: Louise Høgild Pedersen
Tidsskrift: dttk (30-03-2023)

## TREENIGHEDENS BETYDNING FOR SJÆLESORG

Ph.d.-studerende og høgskolelektor, master i teologi og mission Louise Høgild Pedersen

## Indledning

Jeg  har  ofte  i  min  undervisning  eller  på en talerstol hørt mig selv sige, at det menneskesyn,  som  jeg  mener,  vi  bør  have  i sjælesorgen,  er,  at  mennesket  er  skabt  i den treenige Guds billede. Men hvorfor er det væsentligt at understrege i sjælesorgssammenhæng? Det blev først tydeligt for mig i slutningen af mit teologistudie i forbindelse  med  mit  arbejde  med  min  masterafhandling. Her arbejdede jeg med begreberne anerkendelse og identitet ud fra Timothy Kellers synspunkt og i relation til sjælesorg. Keller er teolog og grundlægger af  Redeemer Presbyterian Church i New York. Han har arbejdet med anerkendelse og menneskets syn på sig selv blandt andet i bogen The Freedom of Self-Forgetfulness:  The  Path  to  True  Christian  Joy. Her argumenterer Keller for, at det ideelt set bør være ligegyldigt for os og vores identitet, hvad andre mener og tænker om os. Det fik jeg lyst til at stille spørgsmålstegn ved. For hvis vi er skabt i relation til andre mennesker, har disse relationer så ingen indflydelse  på  vores  identitetsfølelse  og værdifølelse? Jeg undersøgte, om Kellers synspunkter havde nogle udfordringer til sjælesorgen,  og  omvendt,  om  der  er  steder, hvor sjælesorgen udfordrer Keller.

Igennem  projektet overraskede det mig,  hvor  væsentlig  en  plads  treenigheden fik. Et umiddelbart manglende tydeligt trinitarisk perspektiv hos Keller endte med  at  blive  et  af  sjælesorgens  væsentligste  udfordringer til hans synspunkter. Den del af min masterafhandling vil jeg udfolde i denne perspektivartikel, og reflektere  over,  hvorfor  treenigheden  spiller en rolle i sjælesorgen. Jeg vil altså fokusere  på  Kellers  trinitariske  tænkning og  på  den  baggrund  præsentere  nogle perspektiver på mulige konsekvenser for sjælesorgen.  Jeg  vil  først  komme  ind  på Kellers  synspunkter  dels  omkring  anerkendelse  og  dels  hans  tanker  omkring treenigheden. Herunder vil jeg reflektere over,  i  hvilken  grad  disse  tanker  kommer til udtryk i førstnævnte synspunkter, og  hvilken  betydning  treenigheden  har for  sjælesorgen. På den baggrund vil jeg komme med et bud på, hvad jeg tror, at sjælesorgen kan lære af Kellers tænkning, samt hvilke udfordringer den har. 1

## Kellers tænkning

## Anerkendelse og identitet

Når Keller beskæftiger sig med, hvordan mennesket  bør  forholde  sig  til  sig  selv, herunder  hvilken  plads  han  mener,  at anerkendelse bør indtage, tager han udgangspunkt i 1 Kor 3,21-4,7. Ifølge Keller skriver Paulus her til korintherne om ikke at  være  stolte  og  ikke  at  lægge  vægt  på andres bedømmelse af dem. Det er sand evangelisk ydmyghed, selvforglemmelse. Det billede, som Keller i sin bog The Freedom  of  Self-Forgetfulness tegner  af  mennesket  efter  syndefaldet,  er,  at  det,  som Keller  betegner  som  det  menneskelige ego,  er  ødelagt.  Mennesket  kæmper  for at  bevise  sig  selv,  men  det  lykkes  aldrig. Paulus  derimod  forkynder,  at  evangeliet har transformeret hans selvværd og hans identitet.  Han  søger  ikke  længere  menneskelig  anerkendelse.  Keller  beskriver det  således:  »In  fact,  his  identity  owes nothing to what people say. It is as if he is saying, 'I don't care what you think. I don't care  what  anybody  thinks.'  Paul's  selfworth, his self-regard, his identity is not tied in any way to their verdict and their evaluation of him« (Keller 2012, 24-25). Pointen er, siger Keller, at Paulus ikke vil lade sin identitet og sit værd bestemme af, hvad andre mener om ham, ikke engang af, hvad han selv mener. Det er evangelisk ydmyghed.  Vi  kommer  frem  til  den  ydmyghed gennem erkendelse af, at vi ikke kan retfærdiggøre os selv, at det alene er Gud, som dømmer os, og det alene derfor er hans mening om os, som betyder noget. Keller  placerer  således  spørgsmålet  om ydmyghed, selvforglemmelse, identitet og anerkendelse i en frelsesmæssig sammenhæng. Mennesket retfærdiggøres, og gennem  den  anerkendelse,  som  det  er, modtager det sin identitet. Her kan menneskets ego heles og kan gøre sig fri af andre menneskers bedømmelse.

Det  billede,  som  tegner  sig,  når  man læser  Kellers  tanker  om,  hvordan  mennesket bør forholde sig til sig selv og anerkendelse er altså, at det alene er Guds anerkendelse, Guds blik på os, som mennesket har behov for, og den anerkendelse modtager vi i frelsen.

## Trinitarisk tænkning

Treenigheden beskriver Keller blandt andet på følgende måde: »God is not more fundamentally one than he is three, and he is not more fundamentally three than he  is  one« (Keller  2011,  6).  Inspireret  af C.S.  Lewis  beskriver  Keller  treenigheden som en dans, hvor Faderen, Sønnen og Helligånden centrerer i kærlighed om hinanden  og  tjener  og  ærer  hinanden. Mennesket må ind i den dans, mennesket er  skabt  til  at  indgå  i  den.  Keller  beskriver,  at  når  der  fra  evighed  har  været  en treenig Gud, som i sig selv er kærligt fællesskab, i sig selv er relationel, så betyder det også, at kærlige relationer er det, som livet handler om. Det er livets essens. Gud skaber  ikke  mennesket  for  at  modtage kærlighed, for den kender han i forvejen i  sig  selv.  Nej,  han  skaber  mennesket  til at tage del i denne relationelle dans med ham.  Fordi  mennesket  er  skabt  af  den treenige Gud og i den treenige Guds billede, da er mennesket skabt til at elske og blive  elsket.  Det  liv  har  relationen  med Jesus,  frelseren,  som  centrum  og  fundament. Det gør ifølge Keller ikke relationer unødvendige,  tværtimod.  Men  det  gør det unødvendigt at bekymre sig om, hvad disse  relationer  mener  om  mig  (Keller 2008, 221). Keller er dermed forholdsvis klar i sin trinitariske tænkning. Gud er Fader, Søn og Helligånd. Ikke fundamentalt mere tre end en eller omvendt.

Trinitarisk tydelighed og bredde hos Keller Samtidig med at Keller på den ene side er tydelig omkring, hvordan han tænker om treenigheden, så virker det ikke til, at de tanker  får  konsekvenser  for  hans  synspunkter  omkring  anerkendelse  og  identitet.

Som sagt placerer Keller anerkendelse og identitet udelukkende i en frelsesmæssig sammenhæng,  og  den  trinitariske tænkning kommer ikke tydeligt til udtryk i  bredden  således,  at  han  for  eksempel taler om anerkendelse i både skabelse og frelse.

I  sjælesorgssammenhæng  er  et  tydeligt  trinitarisk  udgangspunkt væsentligt, fordi et trinitarisk blik gør, at Guds virke i  verden  forstås  på  tre  planer  i  overensstemmelse med Fader, Søn og Helligånd. Skabelsens plan, hvor ethvert menneske i kraft af skabelsen er værdiggjort. Frelsens plan,  hvor  den,  som  tror,  retfærdiggøres i  kraft  af  Kristus.  Samt  helliggørelsens plan,  hvor  den  troende  ved  Helligånden helliggøres.  Guds  virke  må  sammenholdes,  så  der  forkyndes  på  alle  tre  planer. Samtidig må vi skelne mellem Guds virke på de tre planer. Han virker ikke på samme vis og med samme formål (Andersen 2006, 118).

Skelnes der ikke mellem Guds virke i skabelse,  frelse  og  helliggørelse,  risikerer  man  at  overse  og  måske  endda  negligere Guds virke på skabelsens plan. En tydelig skelnen mellem forskellene i Guds treenige virke betyder større fokus på, at Gud har mødt ethvert menneske på skabelsens plan, uanset om det menneske vil have noget med Guds frelse at gøre. Når sjælesorgen ses i  det  perspektiv,  betyder det,  at  ethvert  menneske  har  et  tilknytningspunkt til Gud, fordi det er skabt. Der er således ikke nogen dele af menneskelivet, som vi ikke kan tale om i sjælesorgens rum (Grevbo 2018, 150).

Risikoen  er,  at  sjælesorgen  bliver  for bred  og  udvander  sig  selv.  Selvom  sjælesorgen  ses  trinitarisk,  må  det  derfor holdes  for  øje,  at  den  ikke  udelukkende beskæftiger  sig  med  livet,  men  også  tør beskæftige sig med troen. Men et trinitarisk fokus giver blik for, at livet og troen er vævet ind i hinanden og gensidigt påvirker hinanden.

## Fokus på frelse

Én  af  styrkerne  ved  Kellers  synspunkter er  hans  fokus  på  frelsen.  Både  når  han taler om anerkendelse og menneskets forhold til sig selv, taler han om frelsen. Det er her mennesket modtager sin identitet. Det  er  også  her,  mennesket  anerkendes af Gud. For Keller er Kristus svaret på ethvert  menneskeligt  problem.  Her  vil  jeg gerne  tage  Keller  med  ind  i  sjælesorgsrummet. I de sidste mange år er sjælesorg blevet mere og mere psykologiinspireret.

Det har givet en ballast og nogle redskaber, som jeg tror, at vi har brug for. Men af  og  til  er  psykologi  og  sjælesorg  blevet koblet så nært sammen, at sjælesorg omtales som pastoralpsykologi, og teologien som den nærmeste faglige arena nedprioriteres (Grevbo 2018, 220). Her udfordrer Keller til at fastholde et teologisk centrum i  sjælesorgen og tilgå ethvert menneskeligt problem med et teologisk perspektiv. Han udfordrer os til at fastholde frelsens førsteprioritet. Den udfordring vil jeg gerne tage op.

## Udfordringer til Keller

Keller har altså en tydelig styrke i sit frelsesfokus.  Samtidig  er  det  snævre  fokus på dette ene plan i Guds virke en udfordring.  Keller  beskriver  udelukkende,  at mennesket  møder  Guds  anerkendelse  i Kristus i retfærdiggørelsen. Her viser Gud sin kærlighed til mennesket. Jeg tror ikke, at  Keller  er  blind  for,  at  Gud  også  elsker og  anerkender  mennesket  på  skabelsens plan, men det træder ikke tydeligt frem. Man kan undre sig over, at Kellers beskrivelse af treenigheden som udgangspunktet for at tale om Gud ikke formidles her. Det virker ikke til, at Keller lader den treenige dans trænge tydeligt igennem i sine tanker om anerkendelse og identitet. Han får positivt sat fokus på centrum i kristendommen. Men samtidig virker det til, at han begrænser sig til at tale om centrum og ikke får formidlet bredden i Guds trinitariske  virke.  Denne  manglende  tydelighed og bredde giver tre udfordringer til Keller, som jeg vil beskrive i de følgende afsnit.

## Reservation af det sandt menneskelige

Hvis Guds treenige virke formidles tydeligt og i sin bredde, bliver det også tydeligt,  at  menneskets  værdi  og  Guds  kærlighed  til  mennesket  ikke  udelukkende er et budskab, som formidles på frelsens plan.  Gud  formidler  på  skabelsens  plan sin kærlighed til ethvert menneske uanset det menneskes status i forhold til frelsen. Gud  viser  særligt  sin  kærlighed  gennem retfærdiggørelsen i Kristus, men  ikke udelukkende  her.  Der  er  også  et  skabelsens evangelium. Den norske sjælesørger Tor Johan Grevbo udtrykker det således: »Den  kristne  tro  transformerer  oss  ikke til  en  annen  art  …  Det  må  aldri  skapes en  uoverstigelig  motsetning  mellom  det sant menneskelige og det ekte kristelige« (Grevbo 2018, 156). Hvis ikke Guds kærlighed formidles i hele sin bredde både i skabelse  og  frelse,  da  risikerer  vi  netop dette,  at  vi  laver  en  modsætning  mellem det sandt menneskelige og det ægte kristelige.  Forstået  på  den  måde,  at  hvis menneskelig  identitet,  anerkendelse  og værdi  alene  modtages  i  frelsen,  så  kan kun den kristne bekræftes i sin gudbilledlighed. Da er det sandt menneskelige taget fra den ikke-kristne. I praksis får man det indtryk, at det menneske, som ikke er frelst, ikke er anerkendelsesværdigt alene på grund af sin skabthed og ikke på nogen måde kan have en begyndende sund og  sand  menneskelig  identitet  uden  for kristendommen. Keller har en pointe i at fokusere  på,  at  mennesket  modtager  sin sande identitet i Kristus. Her finder mennesket igen ind i det sande fællesskab med Gud, ind i dansen med Gud, sådan som vi er  skabt  til.  Spørgsmålet  om,  i  hvor  høj grad  mennesket  har  sin  gudbilledlighed efter  syndefaldet,  er  omdiskuteret.  Men man bør overveje følgen af ikke at anskue det  ikke-kristne  menneske,  som  et  menneske  med  en  medskabt  gudbillelighed, som  i  nogen  grad  er  bevaret  (Andersen 2015, 93-94).

Faren ved at betone menneskets medskabte og bevarede gudbilledlighed er, at menneskets  totale  syndighed  nedtones. Men  de  to  ting  udelukker  ikke  nødvendigvis  hinanden.  Forkyndes  begge  dele, da  kan  det  fastholdes,  at  også  det  ikkekristne menneske er skabt i Guds billede, at også det menneske, som ikke er frelst, er anerkendelsesværdigt. Fastholder man det  perspektiv,  da  risikerer  man  ikke  i praksis  at  opsætte  en  modsætning  mellem det sandt menneskelige og det ægte kristelige.

Skelner man mellem skabelsens plan og  frelsens  plan  uden  at  sammenholde de to, så begge planer italesættes, da står man altså i fare for at reservere det sandt menneskelige  til  den  kristne.  Det  modsatte  er  dog  ikke  bedre.  Hvis  man  sammenholder  Guds  virke  på  de  forskellige planer uden af skelne, kan det føre til en forveksling  af  Guds  kærlighed  og  Guds nåde. Det er den anden udfordring, som jeg vil komme ind på nedenfor.

## Manglende skelnen mellem Guds kærlighed og Guds nåde

Hvis  man,  som  Keller,  alene  taler  om menneskets værdi, anerkendelse og identitet  i  frelsen,  og  ikke  skelner  mellem skabelsens  plan  og  frelsens  plan,  da  løber man den risiko at komme til at sætte lighedstegn mellem Guds kærlighed, for- stået som Guds skaberkærlighed, og Guds nåde,  forstået  som  Guds  frelsende  nåde. Dette  lighedstegn  giver  i  sjælesorgssammenhæng visse udfordringer.

Holder man sig treenigheden for øje, kan man formidle, at Guds kærlighed er til  stede  både  som  skaberkærlighed  og frelsende  kærlighed.  Guds  kærlighed  indeholder Guds frelsende nåde, men den er ikke begrænset hertil. Hvis Guds virke ses trinitarisk,  kan  der  opretholdes  en  skelnen mellem Guds skaberkærlighed til alle mennesker og Guds frelsende nåde, som retfærdiggør enhver, der tror. Skelnes der ikke mellem de to, sådan at Gud i skabelsen  elsker  ethvert  menneske,  da  er  det ikke  alene  det  sandt  menneskelige,  som er forbeholdt den kristne, man risikerer at det samme bliver tilfældet med Guds kærlighed. Hvis Guds anerkendelse alene er i frelsen, da er kun den kristne anerkendelsesværdig. Hvis der derimod opretholdes en skelnen mellem Guds skaberkærlighed og Guds frelsende nåde, kan det fastholdes, at Gud elsker verden og på den baggrund i sin nåde gav sin søn, som Johannes  skriver  om  det  i  Joh  3,16  (Andersen 2006, 122).

Hvis ikke der skelnes, kan vi ikke formidle Guds kærlighed til ethvert menneske,  som  træder  ind  i  sjælesorgens  rum, medmindre det menneske er frelst. Man risikerer  i  praksis  at  nedtone  Guds  verdensomspændende kærlighed. Ligeledes er den modsatte grøft en risiko. Hvis Guds  kærlighed  og  nåde  er  fuldstændig overlappende, risikerer man at formidle, at Gud ikke frelser enhver, som tror, men derimod frelser den, han elsker i sin skaberkærlighed, det vil sige enhver. Der må

altså skelnes, ikke alene for at gøre plads for skabelsens evangelium, men også for at  fastholde  frelsens  unikke  budskab  og status.

Den  sidste  udfordring,  som  jeg  vil komme ind på, er, at dette med ikke tydeligt at skelne også påvirker Keller, når han taler om skyld og skam.

Manglende skelnen mellem skyld og skam Når Keller taler om skyld, udfordrer han den  tendens  i  samfundet,  at  skyldsbegrebet  så  småt  er  ved  at  forsvinde.  Det tror  jeg  for  så  vidt,  at  han  har  en  pointe i. Udfordringen fra et sjælesørgerisk synspunkt bliver dog, at han ikke får skelnet mellem skyld og skam. Han beskriver, at mennesket føler sig dårligt, og selvom vi måske ikke er i stand til at sætte ord på det, så er det udtryk for, at vi oplever os skyldige  (Keller  2015,  minuttal  22.00). At føle sig som et dårligt menneske hænger dog ikke primært sammen med skyld, men derimod med skam, det vil sige det, at jeg føler mig forkert, at den jeg er ikke stemmer  overens  med,  hvem  jeg  gerne ville være (Skårderud 2001, 38).

Forveksler vi skam og skyld, da kommer  vi  også  let  til  at  forveksle  anerkendelse  og  tilgivelse.  De  to  er  dog  ikke  lig hinanden. Skyld må mødes med tilgivelse og  soning.  Mens  skam  imødegås  af  anerkendelse.  Forsøger  vi  at  tilgive  skam, understreger vi overfor mennesket, at det virkeligt er værdiløst, at det virkeligt bør skamme  sig,  og  så  øges  skammen.  Men formidler  man  Guds  kærlighed  også  på skabelsens plan, og skelner man tydeligt mellem skyld og skam, da kan man møde mennesket, sådan som den enkelte måtte have  brug  for  det,  og  retfærdiggørelsen kan formidles på en måde, så mennesker ser sig værdifulde både i skabelse og frelse.

## Sjælesørgeriske konsekvenser ved manglende trinitarisk perspektiv

Udfordringen er altså ikke, at Keller ikke tænker trinitarisk, men derimod, at dette perspektiv ikke bliver tydeligt formidlet i bredden i alle dele af hans teologi. Jeg vil nedenfor  uddybe  konsekvenserne  af  det set fra et sjælesørgerisk udgangspunkt.

For det første, hvis sand menneskelig identitet,  anerkendelse  og  værdi  alene formidles  i  frelsen,  kan  kun  den  kristne bekræftes i sin gudbilledlighed. Hvis det er budskabet, som i praksis formidles, får man, som beskrevet, det indtryk, at det ikke-kristne menneske ikke er anerkendelsesværdigt.  For  sjælesorgen  betyder  det, at vi ikke har meget at sige til et menneske, inden det tager imod Guds frelse. Det væsentligste,  vi  kan  række  mennesket, er frelsen. Men hvis ikke den trinitariske tænkning skinner tydeligt igennem, må vi stille os selv spørgsmålet, hvad det er for et gudsbillede, vi kommer til at formidle i sjælesorgen. Formidler vi i praksis et billede af en Gud, som måske nok har skabt dig, men før du tager imod frelsen, anser han dig ikke som værdifuld. Du er måske nok hans skabning, men han anerkender dig kun i frelsen. Hvis det er gudsbilledet, kan vi ikke i sjælesorgen forkynde, at Gud ser ethvert menneske. Hvis man spurgte Keller direkte ind til dette, så er jeg overbevist  om,  at  han  ville  mene,  at  ethvert menneske er set af Gud, at ethvert men- neske  uanset  frelsesstatus  er  værdifuldt for  Gud.  Udfordringen  er  bare,  hvis  han i  praksis risikerer at pege i en anden retning.

For  det  andet  er  Keller  med  sit  fokus alene  på  Guds  anerkendelse  på  frelsesplan  i  risiko  for  at  sammenblande  Guds skaberkærlighed og hans frelsende nåde, og dermed også reservere Guds kærlighed for  den  kristne.  Hvis  det  i  praksis  bliver budskabet, har sjælesorgen ikke alene en udfordring i forhold til, hvilket Gudsbillede, som formidles, men også, hvad det er for et menneskesyn, som præger os. Hvis Gud ikke elsker alle mennesker, så ændrer det vores blik på det menneske, som træder ind til os i sjælesorgen. Da må vi først gennemskue det menneskes frelsesstatus, før vi kan sige noget om Guds kærlighed til ham eller hende.

For  det  tredje,  kan  en  sammenblanding af skyld og skam, som beskrevet, få den konsekvens, at skammen øges. Hvis vi  formidler,  at  skammen  skal  tilgives, at  det  er  sandt,  at  du  grundlæggende  er forkert, og derfor skal din person tilgives, øger vi skammen. Så formidler vi alene til mennesker, at Gud elsker dem på trods og ikke også fordi . Ser man på synd og skyld fra et luthersk udgangspunkt, så er der en dyb sandhed i, at også menneskets identitet har brug for tilgivelse. Skylden stikker dybere end blot noget, jeg gør. Jeg er skyldig.  Men  er  Guds  kærlighed  formidlet  i bredden, at Gud elsker ethvert menneske, at alle mennesker er anerkendelsesværdige, da behøver det ikke knuse mennesker og øge skammen, når samtalen bevæger sig ind på skyldens rækkevidde.

Man  kan  indvende,  at  det  måske  er væsentligere  at  fastholde  en  trinitarisk skelnen, når det gælder anerkendelse og identitet,  i  en  sjælesorgssammenhæng, hvor man må formodes at møde tvivlende mennesker, og mennesker, som har sagt troen fra. Præmissen er, at man møder det enkelte menneske der, hvor det menneske er.  Keller  er  primært  forkynder,  og  hans kontekst  er  ikke  det  enkelte  menneske, men  en  menighed,  hvor  man  må  gå  ud fra, at hovedparten er kristne. Udfordringen ved ikke tydeligt at skelne mellem eksempelvis Guds skaberkærlighed og Guds frelsende  nåde  kan  i  den  sammenhæng synes  mindre.  Men  menigheden  består jo  formentlig af en stor del af de samme mennesker,  som  vi  møder  i  sjælesorgsrummet.  Alle  de  spørgsmål,  tanker,  bekymringer og frustrationer, som vi møder i  sjælesorgen,  findes  også  på  kirkebænkene om søndagen. Desuden gør Keller i sin teologi meget ud af at være missional. Det sigte må indebære, at der forkyndes ud fra, at der til enhver given gudstjeneste kan sidde mennesker, som ikke er kristne, hvilket  Keller  da  også  selv  gør  opmærksom på i Center Church: Doing Balanced, Gospel-Centered Ministry in Your City . Der er  altså  også  i  forkyndelsesmæssig  sammenhæng behov for at være tydelig trinitarisk. For det andet, hvis der ikke levnes plads  til  skabelsens  evangelium  som  et budskab med værdi i sig selv i en menighedssammenhæng, da forudsætter  man, at det kristne menneske har det budskab på rygraden og ikke har behov for gentagelsen. Lige så lidt, som vi bør forudsætte, at mennesket kan fastholde frelsens budskab uden gentagelsen, lige så lidt bør vi forudsætte, at mennesket ved sig elsket og anerkendt i skabelsen. Uanset kontekst er skelnen mellem Guds virke på tre planer altså væsentlig.

## Konklusion

Et trinitarisk perspektiv har altså stor betydning  i  sjælesorgen.  Når  sjælesorgen tydeligt ses i trinitarisk perspektiv, kan vi forkynde overfor ethvert menneske, som kommer  ind  i  sjælesorgens  rum,  at  det menneske er set og elsket af skaberen, af den Gud, som også ønsker at frelse dem. Et trinitarisk perspektiv i sjælesorgen har således betydning både for det gudsbillede og det menneskesyn, som vi formidler.

Udfordringen  hos  Keller  er,  at  han mangler  bredde  og  tydelighed  i  formidlingen  af  det  trinitariske  perspektiv,  når det handler om anerkendelse og identitet. Han mangler bredde i forhold til hans tale om Guds kærlighed og anerkendelse. Han ville opnå den større bredde, hvis det trinitariske  perspektiv  skinnede  tydeligere igennem. Det er denne manglende tydelighed,  som  forårsager  risikoen  for  misforståelser, som kan have sjælesørgeriske konsekvenser. 2

## Noter

- 1 Definition  af  centrale  begreber: Anerkendelse bruges  lidt  forskelligt  afhængigt  af,  om  det bruges  i  hverdagssprog  eller  mere  formelt.  I denne artikel forstås anerkendelse ud fra Axel Honneths anerkendelsesteori som det at blive mødt  med  kærlighed  i  ens  primærrelationer. Anerkendelse  sigter  altså  til  det  at  blive  set med respekt,  kærlighed  og  ære  af  en  anden. Identitet forstås i artiklen i overensstemmelse med Timothy Kellers forståelse. Han beskriver identiteten som en varig oplevelse og forståelse

af, hvem jeg dybest set er som menneske. Skam forstås i artiklen ud fra Finn Skårderuds definition som konsekvensen af manglende anerkendelse. Skam er ikke at blive mødt ansigt til ansigt.  Jeg  fokuserer  i  denne  sammenhæng ikke på den beskyttende skam men på den negative.  Skam  er  i  den  sammenhæng  smerten ved at se sig selv som forkert, at opleve sig selv om en, der ikke fortjener at blive elsket. Skyld betragtes i artiklen på to niveauer. Hvor skam handler om væren handler skyld for det første om gøren, det at gøre noget forkert. Der kan tages ansvar for skylden, og den kan undskyldes. For det andet betragtes skylden i artiklen også ud fra et luthersk ståsted som mere end udelukkende handlinger, det er også noget, jeg er. Hvor skam ikke eksisterer, hvis ikke et menneske oplever skam, så betragtes skyld i denne artikel også som et faktum for mennesket, uanset om det oplever sig skyldigt eller ej.

- 2 Artiklen er skrevet på baggrund af masterafhandling  ved  Fjellhaug  Internasjonale  Høgskole.  På  forespørgsel  kan  afhandlingen  sendes på mail.

## Litteratur

- Andersen, Leif. 2006. Teksten og tiden: en midlertidig bog om forkyndelsen. Bind 1 . Fredericia: Kolon Forlag.
- Andersen, Leif. 2015. Kroppen og ånden. Bind 1: Sjælesorgens basis .  Fredericia: Kolon Forlag.

Grevbo, Tor Johan S. 2018. Sjelesorg i teori og praksis: en lærebok og håndbok med mange perspektiver .  Oslo:  Luther  Forlag.

- Keller,  Timothy.  2008. The  Reason  for God:  Belief  in  an  Age  of  Skepticism . New York: Dutton, Penguin Group.
- Keller,  Timothy.  2011. King's  Cross:  The Story of the World in the Life of Jesus. London: Hodder &amp; Stoughton.

- Keller,  Timothy.  2012. The  Freedom  of Self-Forgetfulness: The  Path  to  True Christian Joy .  Leyland  England:  Publishing.
- Keller,  Timothy.  2015. An  Identity  That Can  Handle  Either  Success  or  Failure . Keynote  Speaker  New  Canaan  Society DC Weekend: www.youtube.com/ watch?v=-N\_178ASBg0.
- Skårderud,  Finn.  2001.  »Tapte  ansikter: Introduksjon  til  en  skampsykologi  I. Beskrivelser.« og »Det tragiske mennesket:  Introduksjon  til  en  skampsykologi II. Teori« i: Skam: Perspektiver på skam, ære og skamløshed i det moderne , red. af Tryggve Wyller, 37-52 og 53-67. Bergen: Fagbokforlaget.

## Forfatter

Louise Høgild Pedersen Ph.d.-studerende ved VID Oslo Høgskolelektor ved FIUC-CPH Leifsgade 33, 2300 København S lhp@dbi.edu