Et mirakels anatomi
Forfattere: Søren Schou
Tidsskrift: kok (1987-12-05)

## Smen Schou

## Et mirakels anatomi

Coleridges »Kubla Khan«

## Kubla Khan. Or, A Vision in a Dream. A Fragment

- 1  I n  Xanadu  did  Kubla Khan
- 2  A stately  pleasure-dome decree:
- 3  Where Alph, the sacred river, ran
- 4  Through caverns measureless  to man
- 5 Down to a sunless sea.
- 6  So twice five miles  of fertile ground
- 7  With walls  and towers  were girdled  round:
- 8  And there were gardens bright  with  sinuous  rills,
- 9  Where blossomed  many an incense-bearing tree;
- 10  And here were forests ancient as the hills,
- 11  Enfolding sunny sports of greenery.
- 12  But oh! that deep romantic  chasm which slanted
- 13  Down the green hil1 athwart a cedarn cover!
- 14 A savage place! as holy  and enchanted
- 15 As e'er beneath  a  waning moon was haunted
- 16  By  woman wailing  for her  demon-lover!
- 17  And from  this chasm, with  ceaseless turmoil  seething,
- 18  As  if this  earth in  fast thick  pants were breathing,
- 19  A mighty fountain momentarily was forced:
- 20  Amid whose swift half-intermitted burst
- 21  Huge fragments vaulted like rebounding hail,
- 22  O r  chaffy  grain beneath  the thresher's flail:
- 23  And  'mid  these dancing rocks at once and ever
- 24  I t  flung up momently  the sacred river.
- 25  Five miles  meandering with  a mazy motion
- 26  Through wood  and dale the sacred river ran,
- 27  Then reached  the caverns measureless to man,
- 28  And sank  in tumult  to a lifeless ocean:
- 29  And 'mid this tumult Kubla heard  from far
- 30  Ancestral voices  prophesying war!
- 31 The shadow of the dome of pleasure

- 32 Floated  midway on the waves;
- 33 Where was heard the mingled  measure
- 34 From the fountain  and the caves.
- 35 I t  was  a  miracle of rare device,
- 36 A sunny pleasure-dome with caves of ice!
- 37 A damsel with  a dulcimer

38 I n  a  vision  once  I  saw:

- 39 It was an Abyssinian maid,
- 40 And on her dulcirner  she played,
- 41 Singing of Mount Abora.
- 42 Could I revive within  nie
- 43 Her symphony and song,
- 44 To such deep delight 'twould win  me,
- 45 That with rnusic loud and lorig,
- 46 I  would  build  that donie iri air,
- 47 That sunny donie! those  caves of ice!
- 48 And all who heard should see them  there,
- 49 And all should cry, Beware! Beware!
- 50 His flashirig  eyes,  his  floating hair!
- 51 Weave a circle round him  thrice,
- 52 And close your  eyes with holy dread,
- 53 For he on honey-dew  hath fed,
- 54 And drunk the milk of Paradise.

(Antagelig skrevet  1797)

Alle er enige om, at Samuel Taylor Coleridges »Kubla Khan« er et -af engelsk litteraturs betydeligste digte, men ingen kan tilsyneladende enes om, hvad det betyder. Her skal fremlzgges et forslag til tolkning, som ikke overflpidiggpir andre udlzgninger, men som til gengzld forekommer mig at vzre den mest plausible, hvis man i fortolkningsarbejdet  vzlger at overholde to spilleregler:  1) at man tilstrzber at se teksten som en kohzrent struktur, og 2) at man vzlger at prioritere betydninger, der etableres ved en sammeriholden af elementer inden for teksten eller ved en sammenholden med elementer fra andre Coleridge-tekster,  hpijere  end forklaringer af komparativ  art. Altså lzser immanent (og forfatterskabsimmanent), hvad  man  ikke  behpiver  at gpire -tvzrtimod  er  det  måske  den  mest  kontroversielle  måde  at håndtere  dette digt  på.  Coleridge fortalte  selv i sit  1816-forord, at digtet var et fragment, en part af et intenderet stpirre hele, og at det kun var ydre forstyrrelser, der forpurrede hans vision og dermed det videre skrivearbejde.

Dette forord er blevet brugt til meget, det efter min opfattelse ikke kan bruges til, f.eks. til en forlods -ikke empirisk efterppivet -erklzring fra forskerhold om, at teksten ikke kan vzre kohzrent. Hvad der skete eller  ikke  skete i  nedskrivningssituatiomn  er irrelevant  for  en bestemmelse af en teksts egenskaber; et brud på skriveprocessen kan kun ved en kategorifejltagelse identificeres med  brud  i teksten. Hnjst forklare dem, hvis de findes.

Noget forbliver gådefuldt i denne analyse, noget kan ligne et brud (overgangen fra strofe II til III), men er ret beset snarere et »knzk«, en overraskende udvikling  i digtets argumentative struktur, ikke en helt  ny  betydningsdannelse.  Den  fundamentale  isotopi  zndrer  sig ikke,  tvzrtimod  forholder  de  senere  dele  sig,  som  det  vil  fremgå, refleksivt  til digtets  begynelse.

Spilleregel  nr.  2  er  mere  arbitrzr.  Coleridge  var  så  belzst  som nogen, og naturligvis er hans digt przget af et intertekstuelt  univers, der rakte videre ud  end til hans eget  hidtidige forfatterskab.  Her er den altså fulgt, af praktiske,  omfangsmzssige grunde. Det  modsatte princip, den omfattende granskning i påvirkninger, kan man finde i J.L.  Lowes' Trie Road to  Xanadu,  der til gengzld ikke viser, hvorledes dette stof organiseres i Coleridges egen  tekst.

## Strofe 1

Fremtrzder  den  ~pleasure-dorne«  og  det  landskab,  der  skildres  i strofen, med positivt eller negativt przg? Yarlott og Burke er tilbeijelige til at se de negative elementer som de dominerende. Yarlott skriver således: »Elvis  man  ser bort  fra  den  hellige  flod,  er  beskrivelsen  af haven hverken szrlig tiltrzkkende eller indtagende,« (Yarlott, s. 136). Begge lzgger de deres argumentation an på en undersagelse af forfatterskabet~  »nomenklatur«  og  mener  herved  at kunne  godtgnre,  at ord som »bright«, »greenery« og »stately« for Coleridge var behzftet  med  negative  konnotationer,  ligesom  også  upleasure-«  i  »pleasure-dorne« er et pejorativt udtryk. En kontrapreve på disse ord giver imidlertid  et  andet  resultat.  Det  er  rigtigt,  som  Yarlott  siger,  at »bright« bruges  til  at beskrive den gamle seimands og Geraldines (i »Christabel«)  nwildly  glittering  eyesa  (s.  135), men  det  benyttes ubetinget  positivt  i  flere  andre  sammenhznge: »brigtht-blue  eyes« (»Lines«, p.  51,  v.  24), &gt;iTheir bright,  bright  eyes,  their  eyes  both bright and full« (om nattergalene i &gt;)The Nightingalea, p. 266, v. 67), &gt;)Daydreams,  whose  tints  with  sportive  brightness  glow«  (»Kisses, p.  47,  v. g), &gt;&gt;The  bright  Rainbow  on  a  willowy  streama  (&gt;&gt;The gentle  Look«, p.  48,  v.  14). Der  kan  altså ikke  sluttes noget  m.h.t. beskrivelsens valm ud fra nbright with sinuous rills«  (v. 8).

Det er rigtigt, at Coleridge -iszr i sine senere skrifter -satte &gt;)joy«

langt over  »pleasure«, og at han  allerede  tidligt  ringeagtende skrev om npainted  pleasure~ (»Happiness«, p.  31, v.  53), og at &gt;»Pleasure plots th'  unholy scheme&lt;&lt; (»»To Disappointment«, p. 34, v.  7). Men der er intet suspekt ved  »pure pleasure&lt;&lt;  (»»To the Muse«, p. 9, v.  8) eller ~Pleasure's  treamlet glides«  (»An  Effusion at Evening~, p.  50, v.   47) eller den »wild  pleasure, falling on mine ear«, der beskrives i »Frost  at  Midnighte  (p. 241,  v.  32). Heller  ikke  i  dette  tilfzlde  er resultatet så entydigt, som Yarlott vil gare det.

Det  er rigtigt,  at  den  slange,  der  optrådte i  Bard  Bracys  dram ( ~ C h r i s t a b e l ~ , p.  232, v.  551), var »Green as the herbs on which it couched~ -men det kan jo lige så godt tages som udtryk for, at den var snedig nok  til  at  camouflere  sig med  idyllens farve! O g  bortset herfra er der intet negativt ved granheden i vers som: »A  green and silent  spot,  amid  the  hills, / A  smal1  and  silent  dell!«  ( ~ F e a r s in solitude«, p. 256, v.  1-2) eller: »The valleys, Fair as Eden's bowers / Glitter green with sunny showerse (»»Ode to the Departing Year«, p. 166, v.  123-24). Ja,  selveste bjerget, der hos Coleridge ofte er stedet for  den  mest  ophajede  poetiske  livsfalelse, kan  vzre  grant:  »»A mount, not wearisome and bare and steep, / But a green mountain variously  up-pilede (&gt;&gt;To  a  Young  Friend«,  p. 155,  v. 1-2).  O m »greenery«  er  positivt  eller  negativt  ladet  i  »Kubla  Khan«  kan således ikke afgares ud fra en forfatterskabsanalyse.

Ikke  helt  så urimeligt  er det  a t  antage,  at »stately«  er  behzftet med i hvert fald delvis negative konnotationer.  O m  Christabel-digtets fascinerende, men uhyggelige Geraldine hedder det: »Her stately neck, and arms were bare« (p. 217, v. 62), og i et notat fra 1802, der beskriver en sa, giver Coleridge nzsten en definition af ordet: »Coniston Lake is a fine mixture of the aweful &amp; the pleasing Simple (...) Coniston is doubtless a worthy Compeer of the Statliest (...) an admirable junction  of  awful &amp; of  pleasing  Simplicity.~  (Notbooks  I. 1228). Uanset  om han  mener  både »aweful«  og »awful«,  eller  det ene er en skrivefejl for  det  andet, er det klart,  at »stately«  i denne forbindelse har et fornemt, noli-me-tangere-przg over sig.

Alligevel:  en forfatterskabsbetragtning af disse fire ord godtgar, at Yarlott  og  Burke  alt  for  kraftigt  har  betonet  deres  negative  valar. Eftersom  Yarlott  stort set  kun  bygger  på disse  ord,  kan  man afvise hans påstand  om, at strofen skulle skildre et -i  nedsættende betydning -kun .tigt paradis, som en hensynslas despot har ladet indrette. Dermed er der endnu intet sagt om, at det skulle vzre et aegte paradis,  men  noget  tyder  på, det  med  sit imposante  bygningsvzrk  har affinitet  til  »the  poetic  experiencec,  en  euforisk-ophajet  sindstilstand, Coleridge kredsede om i mange digte. Såvel bjerge som store menneskeskabte  bygninger  symboliserer  den  kulminerende  »poetic experience~ -og Kubla Khans npleasure-dorne« indgår i rzkken. At den er et artefakt  g0r den ikke »artificiel« i nogen  nedszttende forstand, for -som Suther har påvist det i sin forfatterskabsanalyse -: ~Coleridge foretrzkker langtfra  den  naturlige  kuppel  frem  for  den kunstige eller menneskeskabte. I stedet bruger han begge til at anspore sin fantasis  skaberkraft  til  at rejse et  kunstnerisk  bygningsvzrk.« (Suther, s. 200). Undertiden kan de to endog smelte samen, den »naturlige~  gmes  »kunstig«, jvf.  v. 38-39  i  ~Reflectionse:  »It seem'd like Omnepresence! God, methought, / Had built him there a Temple« (p. 107). Som det snart vil fremgå, er Kublas have just  en sådan blanding af kunst og natur.

Om Kubla Khan selv er der i hvert fald det at sige, at han er et -vzsen, der må have et positivt forhold til »the poetic experiencea -at han ikke blot indfinder sig i dens landskab (som en anden Coleridge på  toppen af et hajdedrag), men ligefrem skaber det, er måske et vidnesbyrd  om  hans  overordentlighed.  Nogle  fortolkere  har  villet demme Kubla på, at hans rige dog er af denne arbejdsdelte verden, al den  stund  han  n ~ j e s med  at  »decree«  i  stedet  for  selv  at  bygge. Indvendingen er et produkt af senere forestillinger om fremmedgarelse; at de er irrelevante i Coleridges tilfzlde  ses af hans digt til  den elskede  Chatterton: »On many  a  waste  he  bids  trim  gardens  rise« (»Monody on  the Death of Chattertone, p.  127, v.  62). At vzre den beordrende  var  for  Coleridge  ikke  behzftet  med  forestillinger  om middelbarhed eller inautenticitet.

Kublas  have  er  en  harmonisk  enhed  af  natur  og  kunst.  Den  er afsondret fra den uber~rte natur ved i najagtigt mål at vzre omgivet af  »walls  and  towersa,  men  gennemstr0mmes  af Alph,  »the sacred river«,  som  ellers  er  knyttet  til  &amp;averns measureless  to  man«,  og tager således przg efter både den afmålte civilisation og den umålelige  natur.  Hvad  floden  mere  konkret  reprzsenterer,  giver  House  et veltalende  bud  på: »Dens funktion  i digtet  er  klar. Den  energi,  der hidrarer fra dens udspring, muliggor slettens frugtbarhed: den er det hellige, der udfolder sig på menneskelivets betingelser. Ved at anvende den rigtigt, ved at byge på dens bredder, ved at lede dens vand ind i sine bugtede bzkke, opnår Kubla sin fuldendte, afbalancerede livsform.  Den  er  et  billede  på  disse  ikke-menneskelige,  hellige,  givne betingelser.  Den  er ikke  en  allegorisk  flod, der  stadig ville  gennems t r ~ m m e denne slette, hvis  Kubla ikke var der.  Den er en fantasibåren meddelelse om det frodige liv i universet, der begynder og ender i et mysterium,  der er mzrket af det zrefrygtindgydende,  men den er samtidig  en  meddelelse  om,  at  dette  liv  er  fundamentet  for  ideel menneskelig udfoldelse.«  (House, s.  12  1).

Alph, der med sit navn leder tanken hen på det f ~ r s t e bogstav i det grzske alfabet, er den skabende kraft bag alt. Eksempler på vandbilleder  som  symboler på den oprindelige  impuls  til  kreativt  virke  er legio i forfatterskabet.  Således i  forordet til ~Christabela, hvor Coleridge  polemisk  skriver:  »For  der  er  blandt  os  en  gruppe  kritikere, som synes at mene, at enhver tanke og ethvert billede er overleveret; som ikke har nogen anelse om, at der findes sådan noget som kilder i verden; og som derfor overbzrende vil grare rede for en hvilken som helst kilde, de ser strramme, ved at erklzre, at der må vzre gået hul på en anden mands beholder.«  (pp. 214-15).

I  Kublas  have  går den  oprindelige  impuls  ikke  til  grunde,  men omformes kun. Deri  hellige  flod  grener  sig  ud  i »sinuous rillsc,  der frugtbargrar det omliggende terrzn. På tilsvarende vis kan  det tztte naboskab mellem de sollyse grranninger og de gamle skove betegne en alliance  mellem  det  idyllisk-opdyrkede  på  den ene  side  og det  respektindgydende oprindelige på den anden. Eller med  Suthers ord: »Dette er ikke haven i Versailles eller Schonbrunn, men en forening af det  naturlige og det planlagte, og iszr i de sidste  to vers,  af det zrefrygtindgydende  og det  fristende sikre.«  (Suther, s. 21  7). Kublas »realm of  the  poetic  experiencee  sammenfrajer ellers  antagonistiske st~rrelser i en harmonisk helhed. Hermed kastes desuden lys tilbage over vers 2's tilsyneladende en smule paradoksale ~stately pleasuredorne«, idet man nu  kan opfatte bygningsvzrkets to kvalifikationer, »stately«  og  npleasure-N, som  harmonisk  samvirkende  reprzsentanter  for  de  to,  fundamentalt  indbyrdes  modstridende  principper: det frygtindgydende og det kultiverede.

Konklusionen for denne strofes vedkommende er, at den skildrer et nrealm  of  the  poetic  experiencec.  Visse  elementer  i  dette  rige  kan forekomme »awesome«, men  pointen  er,  at  de  tematiseres  som  et tjenende, frugtbarg~rende element i helheden.

## Strofe II

I denne strofe udvides perspektivet til også at omfatte regionerne på begge  sider  af  Kublas  »fertile  groundc,  dels  nthat  deep  romantic chasme  hvor  den  hellige  flod  har  sit  udspring,  dels  »the  caverns measureless to man« og det »livl~se ocean«, hvor  den sluttelig forsvinder.  Eksistensen  af det udenforliggende  blev kun antydet i strofe I, her får det afg~rende dominans og er med til at zndre holdningen til  Kublas  vzrk.  Allerede  v.  12's &gt;&gt;But oh!«  ved  przsentationen  af nthat deep romantic chasm« vidner om kontrasten  til  Kublas land. Hvor floden i strofe I indgik forbindelse med civilisationen, befinder den sig  nu  i naturlige,  fsr-civilisatoriske omgivelser: &gt;»A savage place«, der  jo må vxre nholy and enchanted«, eftersom det drejer sig om nthe  sacred  river«s  tilblivelsessted.  Her kommer  den  skabende impuls  til  verden,  her  spores den  tilbage  til  det  embryonale  stadium, hvor den endnu ikke har  underkastet  sig bevidst formende krzfters kanaliserende eller ordnende indflydelse.

Vers  17-25  skildrer  den  pinagtige  undfangelsesproces  i  et  komplekst  billedsprog, der såvel kan lede tanken  hen på en rigtig fsdsel som på et vulkanudbrud og en tzrskescene. Forestillingsområdernes forskelligartethed  understreger,  at det, der her foregår, ikke kan  tillzgges  nogen  entydig moralsk  vzrdi:  bjerget  skzlver -og  det  kan både barsle  nyttigt  korn  og golde  stene.  &gt;&gt;The sacred  river«  er  på dette stadium blind impuls -og man kan med Burke (s. 460) henvise til den etymologiske kendsgerning, at på latin var såvel en przst som en forbryder sacer. Udtrykkets  ambivalens er ifnlge Burke f0rt over i senere vesterlandske sprog, og ambivalensen genlyder muligvis i denne nsacred  river«. V.  16's &gt;)woman  wailing for her demon-lover« er et billedmxssigt gådefuldt, men fnlelsesmzessigt przcist objektivt korrelat  til  de psykiske  processer,  der foregår i  de fslgende vers.  Kvindens  klage  er  en  billedlig  karakterisering  af den  skabende impuls' smertefulde kommen-til-verden  og forstzrker indtrykket af, at tilblivelsesregionen  er » A   savage place&lt;&lt;.

Det er i overensstemmelse med txmningen af floden i strofe I, når den i det fslgende mister sin rå kraft for at småmumle af sted &gt;&gt;with a -mazy motion« (v. 25). De »Five miles« er naturligvis  ogsi i overensstemmelse med fsrstestrofens angivelser, og et vidnesbyrd om -hvad der undertiden  er blevet  draget i  tvivl -at det er selve hovedfloden, der lsber gennem Kublas rige, ikke kun små aflzggere af den. Vers 27-28  skildrer  endelig  bevzgelsens  ophnr.  Floden  når »the caverns measureless  to man« for  til  sidst at styrte ned  i  »a lifeless ocean«. I digtets  univers  er  »the  caverns«  et  modstykke  til  v. 12's  &gt;&gt;deep romantic  chasme,  til  det  ene  steds  »turmoil«,  hvor  den  skabende evne opstår, svarer det andets ))tumult«, som vidner  om de samme impulsers uddnen  i det livlsse hav.  Begge  melder de om vilkår, den skabende evne  er  underlagt,  om  det  umålelige og frygtindgydende, der ligger  fsr  og  efter  den  bevidste  formning og  frugtbargsrelse  af disse  krzfter:  deres  ubxndige  undfangelse  og  deres  tumultuariske tilbagevenden  til livlsshedens  stadium.

Med  de fnlgende vers  er  vi  tilbage  i  Kublas  land,  men  bevidst- heden om det er zndret totalt. Udforskningen af regionerne hinsides -det har f ~ r t til  erkendelse af, at dets livgivende element, »the sacred river«, er et skrabeligere og mere problematisk fundament for menneskeligt virke end farst antaget. Det fremstilles ikke lzngere som selvtilstrzkkeligt,  men  som  et  sted  »'mid  this  tumult«,  altså  mellem undfangelsens  »turmoil«  og  udslettelsens  »tumult«.  Det  er  disse -yderregioner,  der er de Ancestral voices prophesying war«, som når Kubla  fra  det fjerne  (som Suther påpeger s.  246,  er  krigsbilledet  i denne sammenhzng ikke szrlig ukonventionelt). Kublas nuvzrende tilvzrelsesform  er  ikke  ubetinget,  men  underlagt  evige, frygtindgydende vilkår. Riget i midten erkendes som et blad  på tidens stram.

Vers  31-36  udgjorde  oprindelig  en  selvstzndig strofe,  men  blev siden slået sammen med vers 12-30. Det.  betegner da heller ikke en ny etape i digtets udvikling, men indgår i den meningssammenhzng, der begyndte  ved  v.  12. Der vendes  tilbage  til  »the dome of pleasuree, men den mellemliggende  underminering af Kubla-rigets status som en afskzrmet enklave indvirker nu også på holdningen  til dette bygningsvzrk. Det er dets skygge ikke bygningen selv, der frarst betragtes -et udtryk for, at de hidtidige forestillinger om dens substantialitet er blevet  kuldkastet -metonymien  »skygge« er mere adzkvat på baggrund  af de  gjorte  erfaringer.  Den  falder  ~midway on  the  waves«, hvilket  kunne  forstås  som »midt  imellem  bredderne«,  men  snarere betyder  »mellem  udspring  og  udmunding&lt;&lt;  mellem  »the  fountain and the cavesa. Ved således at blive betragtet nede i vandet fremtrzder  »the dorne«  nu  som  en  strarrelse, der  i  langt  hsjere  grad  end tidligere  ses  at  vzre  prisgivet  det  usikre,  naturgivne.  Også  »the mingled  measure« fra »the fountain and the caves« viser, at forestillingen  om  selvtilstrzkkelighed  ikke  lzngere  kan  opretholdes:  det, man harer som et budskab fra det udenforliggende, er den dobbelte larm af tilblivelse og radelzggelse.

Den frygtindgydende erkendelse af, i hvor  hsj grad Kublas stolte vzrk  er  prisgivet  strarre  magter,  bliver  med  v. 35-36  aflast  af  en triumferende konstatering af, at det dog har vzret muligt at skabe på disse betingelser.  Det er  just  på baggrund  af de umulige vilkår, bygningen  (den bevidste formning af den oprindelige impuls) fremstår som et så imponerende vzrk, som »a miracleq. Det er underordnet, om bestemmelsen oof rare device« er en kvalifikation,  der normalt indgår  i  »miracle«,  eller  må  opfattes  som  en  ekstra  bestemmelse (måske en betoning af, at der vel  er tale om et mirakel, men som et kunstigt sådant, hvilket ville tjene til at sztte  Kublas be v i d s t e indsats i relief); i begge tilfzlde, hvad enten bestemmelsen er tautologisk  eller ej, understreger den  bedriftens  overordentlighed. Det fnlgende vers anskueligg~r dette mirakel ved  at forlene »the pleasure-dorne« med to  indbyrdes  modstridende  kvalifikationer:  den  er  »sunny«,  men med »caves of ice«.

Paradokset er forberedt i det foregående. Kvalifikationen »sunny« benyttedes  i  strofe  I  som  en  bestemmelse  til  en  idyllisk  lokalitet  i Xanadu (v. 1  l),  hvilket lader os formode, at den også her reprzsenterer  de  venlige  aspekter  ved  Kublas  vzrk.  At  nthe 'dorne« på  den anden side også har ncaves of ice«, refererer ikke blot til de frygtindgydende  aspekter  i  al  almindelighed,  men  mere  przcist  til  v.  28's nlifeless ocean*,  som man jo dårligt kan forestille sig som andet end et frossent hav.  De modsxtninger, der forenes i  &gt;&gt;the pleasure-dorne«, kan således bestemmes som netop de venlige og netop de ukontrollerbare, dudsvarslende aspekter, der er blevet beskrevet i de foregående vers. Bemxrkelsesvxrdigt nok er tonen med disse to sidste vers imidlertid ikke lzngere forfxrdet, men triumferende: just  fordi forholdene er så ustabile, just  fordi  det vzrk, der  er  et  resultat  af »the poetic experience~ har &gt;&gt;caves of ice« (nbxrer duden  i sig«), kan det prises som et vidunder.

En enkelt strukturel betragtning kan f ~ j e s til  de forrige: det bliver evident,  at  bygningsvxrkets  »sunny«-kvalifikation  står  i  modsxtning  til  »a lifeless ocean«, når  man  erindrer  sig,  at denne  lokalitet tidligere  (v. 5) betegnedes  som »a sunless sea«. Måske giver det en yderligere begrundelse for, at det netop var skyggen, vi przsenteredes for  i v.  31,  idet  skyggen  som noget  soll~st kunne tznkes at besidde dudskvalifikationer.

## Strofe III

I  sidstestrofen  udskiftes  Kubla  som  hovedperson  med  et &gt;)jeg«,  der tilsyneladende på digterens vegne taler om mulighederne for at virkel i g g ~ r e sin egen  ~pleasure-dorne« i Kublas efterf~lgelse.

Den &gt;&gt;damse1 with  a dulcimere, protagonisten  engang så i  en »vision«, er den samme inspirationsgivende kvinde, som £eks. optrxder i Coleridges rxkke af såkaldte »conversation poems«, skrevet i årene 1795-1802. Hverken  ud  fra  en  kontekst- eller  forfatterskabsbetragtning lader det sig imidlertid forklare, hvorfor hun netop spiller på en »dulcimer«,  er »Abyssinian«,  eller besynger »Mount  Abora~. . -Navnene er af samme mystiske karakter  som »Xanadu« og »Kubla Khan«, og deres gådefuldhed er netop deres funktion. Muligvis ligger der i  »Abyssinian« forestillinger  om  »abyss«, hvorved  pigen  kunne szttes i  forbindelse  med  »caverns« og  »chasm«. Og »Abora«  kun- ne  konnotere  såvel »abhor« som  »amore«, hvad  der ville give  bjerget både frastodende og tillokkende kvaliteter.  Sikkert er det derimod at konstatere,  at piger,  sang, spil og  bjerge i  samtlige af Coleridges »conversation poems«  har  snzver  tilknytning til den  euforiske »poetic experience«. Vers 37-41 skildrer da, hvorledes protagonisten »engang« i  en  vision  blev  konfronteret  med  »the  realm  of  poetic experience&lt;&lt;.

I  det  falgende  forestiller  han  sig,  hvad  der ville  ske,  hvis  denne »vision« atter kunne vxkkes tillive. Adair og House opfatter vers 4256 som en  sejrssikker    rok lam at ion  af,  at det nok  skal lykkes, også Suther sporer en forsigtig optimisme i disse vers. Synspunktet er mig ufatteligt.  Vers 42's &gt;&gt;Could« er vageste verbalform, der overhovedet kunne anvendes på dette sted, den vidner om, at muligheden ikke er til stede nu -og om skepsis på fremtidens vegne. Yarlott angriber den optimistiske  lzsning,  her  reprmenteret  af  House,  med  sarkastisk przcision: »Dette 'Kunne  jeg genoplive i mig', det vers,  Mr. House hznger hele sin fortolkning af digtet op på, kan kun ved en tvivlsom lingvistisk bedrift komme til at betyde 'Jeg kan, og det vil lykkes mig'. Det afsvzkkende 'kunne  jeg'  betyder snarere 'Hvis jeg  bare kunne', og hvad der falger er derfor ikke andet end anskeopfyldelse.« (Yarlott, s.  147).

Flere af de fortolkere, der antager, at Kublas rige er et -i nedszttende  forstand -»kunstigt«  paradis,  har  ment,  at  den  »dorne«, protagonisten  vil  skabe »in air&lt;&lt;, er at betragte  som  et »zgte« produkt af nthe poetic experiencea,  i modsztning til  Kublas  uzgte. At opdelingen  er  uholdbar fremgår af, at betegnelsen  »that dorne« må henvise til den tidligere omtalte, hvilket indebzrer en form for identitet mellem  de to »domes«. Det angiver ingen modsztning, at denne bygning  skal rejses  »in air«, thi hvilken  bygning skal ikke det? Men rigtigt er det, at det nu mere utilslaret erklzres, at det er en digterisk, og  ikke  en  fysisk  »dorne«,  der  er  tale  om:  en  »dorne«  der  opfares med  »music loud  and  long«. Det  er  i  god  overensstemmelse  med digtets overgang fra en mytisk til en mere privat-selvreflektorisk  diskurs, at det oprindelige hovedsymbol så at sige dechiffreres, lige som det er forventeligt, at det netop er det mest mirakulase ved bygningsvzrket  (at det kan  vzre »sunny« til  trods for  de dadsvilkår, det er undergivet), der fremhzves på dette sted.

Et menneske, der kunne skabe et sådant vzrk, måtte, som vi  har set, give sig i kast med »the sacred~, det frygtindgydende, far-kulturelle. Derfor måtte hans mere almindelige medmennesker, som skildret  v.  48-54,  skrzkslagent  sage  at  holde  ham  på  afstand.  Hans »flashing eyes« (der genfindes hos en anden Coleridge-skikkelse med forbindelse til det udenforvzrende: den gamle sarmand) og hans profetiske nfloating hair&lt;&lt; ville vidne om hans forrykkethed. Det er tilsyneladende ham selv, ikke hans vzrk, der indgyder frygt, men som Suther påpeger, er det ikke et ukendt fznomen i kulturhistorien:  »De, der bringer visionerne  (uden for den kristne og visse andre ortodokse traditioner), er både velsignede og forbandede. Det, de bringer, er en velsignelse, men der er altid knyttet en art pietetslarshed  til den måde, de opnår det på, fra Prometheus og Filoktet til Faust (Suther, s. 281). Den  tredobbelte  cirkel,  de ville  slå om ham,  er  beslzgtet  med  den murcirkel, Kubla i farrste  strofe slog om sit  rige:  formålet med  dem begge  er at holde det ubzndige og frygtindgydende i ave.

Digtets  to  sidste  vers  kan  slet  og  ret  parafraseres:  »for  han  har vzret  i  bersring  med  'the sacred'~. Denne  tolkning  forekommer  i hvert fald sikker, men den kan tillige gares fyldig. Deri nhoney-dew«, outsideren har spist, og den mzlk, han har drukket, er et ekko af den bibelske  tale  om  maelk-og-honning-landet.  Men  nhoney-dew«  har tillige en mere dzmonisk-«sacred« betydning i Coleridges univers, for i &gt;iThe  Ancient  Mariner« Part V taler en elementarånd, en af Polaråndens med-dzmoner, med  en  stemme »As  soft  as  honeydewe  (v, 407). Det er i svrigt fristende at erindre om, s k ~ n t denne undersagelse jo  ikke  er  komparativt  anlagt,  at »honningdug« optrxder i den nordiske mytologi. Den dug, der dryppede fra asken Ygdrasill ned på naturens blomster, blev kaldt honningdug og indsamledes af dvzrgene  til  brygning  af -digtermjad! Til denne mjard  knyttedes den spådom, at det menneske,  som  fik  at drikke  af den, skulle oplsftes  og blive  guderne lig.

## Irnagination og narcissisme

»Kubla  Khan&lt;&lt;  er  et  digt,  der  i  enestående grad  har appelleret  til vidtforskellige digterskoler og vzret brugt som msnstereksempel, når alle mulige litteraturteoretiske metoder skulle demonstreres: komparative,  biografiske,  freudianske, jungianske.  Digtets  både magt-  og gådefulde metaforer,  dets  esoteriske  przg, dets  tematisering  af skabelsesprocessen  og dets lyrisk-bevingede  meta-refleksioner  over den har alle vzret frugtbare inspirations- og forskningsfelter.  Der er fundet  rigdomme  i  dette  digt,  som  ovenstående  analyse end  ikke  har vzret i nzrheden af, f.eks. metriske hos Schneider, og der er foretaget grandiose fejltolkninger af Kubla Khanskikkelsen  som en art Napoleon  (hos Rudich).

Min lzsning af digtet oplaser langtfra alle gåder, men den har ssgt at bestemme  nogle  tematiske  og  argumentationsmzssige relationer, som  må  vzre egenskaber  ved  teksten  selv  og  ikke  projektioner  af fortolkerens eget livssyn. Hvis denne lzsning er rigtig, foretager digtet  en  treleddet  retrograd  bevxgelse,  fra  1. strofes  prxsentation  af »det fuldbragtex over  2.  strofes  sondering i dets opståelsesbetingelser frem  til  3.  strofes  eksistentielle desperation.

De farste to strofer skildrer »det samme« rige,  men  med  vidtforskellige  accentueringer.  Strofe I  skildrer  den poetiske frembringelse som en problemlas integration af det frygtindgydende og det kultiverede;  despoten  er  digtets  billede  på  den suverxne, »naive« skaber. Strofe II gennemfarer en najere analyse af det frygtindgydende, med det resultat  at harmonioplevelsen  undergraves. Vilkårene for digterisk  skabelse  fremtrxder  nu  som  ekstraordinxrt  prekxre,  prisgivet som  de  er  en  eruptiv,  pinefuld  tilblivelsesproces  på  den  ene  side, tilintetgarelsen  på den anden. Men når fundamentet skrider, er det dobbelt  bemzrkelsesvxrdigt,  at  bygningen  holder.  Den  sammenknytter  temporxrt  det  antagonistiske -og  strofen  slutter  med  en triumferende konstatering af, at bygningen står og kan ses, og at den i langt hajere grad end fnrst anet er et mirakel af sjxlden snilde, skabt som den er på så umulige vilkår.

Disse fiarste to trediedele af digtet anskueliggiar  en poetik, som  100 år  efter Coleridges d0d blev den normszttende, nemlig den angelsaksiske New Criticism. Det var en poetik om irnaginationen, som Coleridge også udfoldede i sine Kant-inspirerede xstetiske skrifter, isxr Biographia Literaria fra  181  7. Der går en lige linje fra Coleridges lxre om imaginationen som en syntetiserende kraft, der sammenfiajer det uforenelige,  til  I. A. Richards'  teori  om digtningen  som spxndingsfyldt ligevxgt -og dermed til andre nykritikere som Robert Penn Warren ox Cleanth Brooks.

Skant  den Coleridge-inspiration, nykritikerne vedgår, isxr stammer fra de teoretiske skrifter (jvf. Richards' Coleridge o n   Irnagination fra 1934), så har flere af dem også beskxftiget  sig indgående med Coleridges lyrik.  Forståeligt  knok,  for fiarst  og fremmest  »Kubla  Khan« kan til en vis grxnse lxses som et veritabelt nykritisk  manifest, for så -vidt som det  både fremstiller  en synteseskabende irnagination -og reflekterer  »nykritisk« over de indgående komponenter i  sin midterstrofe.

Grxnsen for  lxsningen  af  digtet  som  nykritisk  manifest  går ved trediestrofen, som  jo  rummer endnu et refleksionslag. Mirakeltemaet viderefiares  i  et  subjektiveret  regi.  Dermed  nxrmer  teksten  sig  en bekendelseslyrisk  udtryksform, i samme grad som den Gerner sig fra nykritiske idealer om falelsens objektivering.  Miraklet lader sig kun gentage på inspirationens betingelser, siger strofen, men de betingelser er ikke til stede.

Det er dog et nederlag med kompensation, siger strofen videre; for kan miraklet ikke genopfprres, så kan forfatteren i det mindste prnske--. drprmme,  slznge profetkappen  om sig og iscenesztte  sig som mager. Hér ligger  tr~sten: i  en  narcissistisk  poseren,  hvor  rollen  pludselig bliver vigtigere end digtet. Kan man ikke skabe, kan man skabe sig. Der er langt fra digtets begyndelse, hvor en person lukker sig inde i en cirkel,  magtfuldt  tronende i dens  centrum -til  slutningen, hvor  en gysende omverden slår cirkler for at lukke en anden person ude, som gal eller nsacercc. Den overordentlighed, jeg'et fantaserer sig til, giver en esoterisk  kompensation for den faktiske evne til at gprre  mirakler.

Digtets uszdvanlige sammenblanding af »nykritisk« objektivering og subjektiv poseren har kunnet fnre til så  forskelligartede tolkninger, fordi  de  signaler,  det  udsender,  vitterlig  er  heterogene.  Såvel  den mest hermetiske lyriker som den publicity-sprgende bekendelsesforfatter  kan  pege  tilbage  på  Coleridge  som  forgznger.  Digtets  »Samfundsmzssighed~ må efter min mening sprges på et andet plan end det afbildende, hvor Kubla Khan gprres til King Kong, Gud eller Napoleon -det må s ~ g e s i de relationer, teksten opstiller mellem digtning, forfatter og publikum. Karakteristisk  for  teksten  er det, at den ikke vzlger  mellem  de  roller,  der  for  en  historisk  betragtning  tildeltes forfatteren, da han kom  ud  på markedet: enten  at vende  ryggen  til publikum og objektivere sig i sit digt, eller at posere som interessant personlighed.  Eller rettere: teksten vzlger fprrst den ene, dernzst den anden -idet den anden, den poserende, knyttes til det kunstneriske afmagtstema.

Dette temas privatbiografiske  baggrund, som er blevet diskuteret, men nzppe fyldestgprrende  belyst, i Coleridge-forskningen,  skal ikke efterforskes her. Temaet optrzder i en håndfuld digte, skrevet i lnbet af få år -nThe Ancient Mariner«, »Christabel«, »Kubla Khan&lt;(  og »Dejection: an Ode« -som på forskellig vis beskzftiger  sig med den problematiske  skabelsesproces,  men  således at spzndingen mellem skabelse og afmagt resulterer i nogle vitale digte.

Vitaliteten  ebbede  ud  sidenhen,  uden  at Coleridge af den grund blev tavs som lyriker, men splittelsen mellem en objektiverende og en subjektiverende impuls bestod. Der er en forblprffende afstand mellem proto-nykritikeren, der hyldede imaginationen på bekostning  af det private fprleri -og lyrikeren,  der blev  stadig mere selvfremstillendenarcissistisk. Allerede  i  1795-96 havde Coleridge  tznkt sig at skrive noget  så bizart  som  en  »Ode to  a  Looking Glass~, og i  det  senere lyriske forfatterskab blev  »spejlet« et hovedsymbol, som Coburn har påvist det i »Renexions in  a Coleridge  Mirror«.  Ikke fordi  han var glad for sit ansigt, tvzrtimod: &gt;iThe  exceeding weakness,  strengthlessness in my face, was ever painful to me«, betroede han en ven i et brev fra  1814.  Han  havde  det  snarere  som  sin  drama-person  i  stykket Osorio,  som  i  spejlet  N o u l d   force  his  features  to  a  frowning sternnesse  (jvf.  Coburn,  s. 418).

Teoretikeren  Coleridge reflekterede,  lyrikeren  havde  tillige  behov for  at  reflektere  sig,  stille  sig  til  skue  og  blive  til  for  sit  eget  blik. Coburn  argumenterer  for,  at  en  dybtliggende  identitetsusikkerhed var  baggrunden for  dette stzrke behov  for  selvfremstilling.  Således beslaglagdes  megen  af  den  tilbagevaerende  digteriske  energi  af  en selvbeskuen i håbet om, at en indre karakter dog kunne skinne frem gennem den ydre karakterlnshed.

Men konflikten  mellem  imagination og narcissistisk  selvfremstilling havde inden da nået  at slå nogle  forrygende gnister  inden  for selve det lyriske forfatterskab, ikke mindst  i »Kubla Khan&lt;&lt;.

## Litteratur:

Coleridge  Poetical  Works (ed.  E. H.  Coleridge).  London  1967.  (Henvisningen f . gzlder  digte i denne samling; sidehenvisninger  til  sekundzrlitteratur  mzrkes s . ) .

Adair,  P. M. : Thr  Mhking  Dream. A  Study  o f  Coleridge's  Poety. London  1967.

Beer, J.: Coleridge's  Poetic Intelligence. London  1977.

Bodkin, M.: ArcheQpal  Patterns  in Poety. London  1965.

Bostetter,  E. E.: The Romantic  Ventriloquist. Seattle  1963.

Burke, K.:  »Kubla Khan: Or, a Vision in a Dream.« In: Master Poems (ed. Oscar Williams), s. 452-80.  New York  1967.

Coburn, K.: »Reflexions in a Coleridge Mirror«. In: From Senribili4 to  Romantici.~m (ed. Hilles, F.  W.  et  al.), s. 415-38.  New  York  1965.

House, H.: Coleridge. London  1963.

Lowes, J.L.: The Road  to Xanadu. Boston  1955.

Richards,  I.A.: Colerzdge on  Imagination. Indiana  1965.

Rudich, N.: ~Coleridge's »Kubla Khan«: His Anti-Political  Vision.«  In: Weapons of Crzticism (ed. Rudich, N.), s. 215-41. Palo Alto  1976.

Schneider, E.: Coleridge,  Opium and  Kubla  Khan. Chicago  1953.

Suther, M.: Visions ofxanadu. New  York  1965.

Watson, G.: Coleridge  the  Poet. London 1966.

Yarlott,  G.: Coleridge  and  the  Abyssirrian  Maid. London  1967.

Årstalle~ie henviser til  de udgaver, der her er anvendt, ikke n~dvendigvis fnrsteudgaverne.