Anmeldelse af Kevin Schilbrack: Philosophy and the Study of Religions - A Manifesto.
Forfattere: Lars Albinus
Tidsskrift: rvt (2015-11-20)

## Anmeldelse

KEVIN SCHILBRACK, Philosophy and the Study of Religions. A Manifesto , Wiley Blackwell, Oxford 2014, 226 sider.

Religionsfilosofi er traditionelt en teologisk orienteret disciplin, der stiller spørgsmål til  religiøse  udsagns gyldighed. Inden for religionsvidenskaben, hvor disciplinen jo også findes, har der imidlertid vist sig en voksende interesse for at udvikle disciplinen i andre retninger afledt af ønsket om at forstå religion som et genstandsfelt på lige fod med andre humanistiske fagområder. Den amerikanske religionsfilosof Kevin Schilbrack er en af dem, der med dette selvproklamerede manifest har forsøgt at tage tyren ved hornene. Og overordnet set lykkes det ham ganske godt.

Schilbrack  anbefaler,  at  religionsfilosofiens  traditionelle  forankring  i  en  teistisk religionsopfattelse  udvides  med  en  interesse  for  en  religion  i  et  tværkulturelt  perspektiv.  Således  foreslår  han  tre  akser  i  et  fuldt  religionsfilosofisk  problemfelt:  For det  første  en  komparativ  orientering,  der  reflekterer  over  de  forskellige  religioners filosofiske  lærebygninger;  for  det  andet  en  orientering  mod  såvel  praktiske  som doktrinære aspekter af religion som et levet fænomen; og for det tredje en orientering mod de filosofiske spørgsmål, der rejser sig til selve studiet af religion, herunder en kritisk refleksion over de begreber, der anvendes.

Nu er det ikke sådan, at Schilbracks egen bog systematisk udarbejder disse  tre akser, men således skal den foreslåede perspektiv-udvidelse nok heller ikke forstås. Det rejser imidlertid et spørgsmål om, hvori manifestet består. Under alle omstændigheder  peger  det  projekt  med  religionsfilosofien,  som  Schilbrack  selv  udfolder  i løbet af bogen, i en langt mere specifik, men bestemt ikke uinteressant retning.

Til  at  begynde  med  rammer Schilbrack  en  nerve i  den  moderne religionsforskning ved at spørge til, hvorledes religionsfilosofien kan og bør forholde sig til religion som praksis. Han gør sig i den forbindelse relevante overvejelser over betydningen af, hvorledes en religiøs funderet virkelighedsopfattelse kommer til udtryk gennem vores legemlige forankring i verden. Det betyder bl.a., at religiøse handlinger, fx ritualer, ikke blot er et resultat af bestemte forestillinger, men at det i lige så høj grad også forholder sig omvendt. I bogens næste afsnit beskæftiger han sig med det mere traditionelle  spørgsmål om religiøs tro, som han på den ene side vil frigøre fra en orientering mod private forestillinger, og på den anden side vil redde fra den pure afvisning af begrebets analytiske værdi, som efterhånden er udbredt i den komparative religionsforskning. I dette dilemma allierer han sig med den voksende skare af religionsfilosoffer, der inddrager den amerikanske filosof Donald Davidsons semantiske  begreb  om  sandhed.  Kort  fortalt  er  tanken,  at  ethvert  naturligt  sprog  blandt mennesker beror på et kendskab til og en tro på, hvad der kan betragtes som sandt. Overført på religiøse samfund betyder det,  at al tænkning og adfærd i sidste ende beror på udsagn om, hvorledes verden er beskaffen (ontologi). Dermed kræver trosbegrebet ikke en indlevelse i den enkelte, men alene en hensyntagen til, hvad hvilke kriterier for sandhed, der eksisterer i en given kultursammenhæng. At den enkelte er forpligtet af disse kriterier peger således ind i den pågældende religions sociale dimension (p. 71).

Schilbracks næste problemstilling vedrører selve religionsbegrebet og de problemer  vedrørende  en  definition,  som  har  optaget  generationer  af  religionsforskere. Kort  fortalt  tager  han  afstand  fra  den  fagkritik,  der  gennem  mange  år  har  hærget, ikke mindst i USA, og som går på, at vi ikke kan tale om religion, fordi selve begrebet er ideologisk rodfæstet i en bestemt vestlig kulturforståelse, hvor kristendommen har sat rammerne for, hvorledes vi betragter andre traditioner. Schilbrak gør progressivt opmærksom på at reale fejlgreb ikke er noget argument imod den ideale mulighed for  en  definition.  Hans  bud  er  i  den  forbindelse at  kombinere  en  substantiel  og  en funktionel religionsdefinition, således at der opstår en fællesmængde af fænomener, hvor bestemte trosforestillinger samtidig er forbundet med en given praksis. Formålet  med denne 'ditetiske' anskuelse er på den ene side at  afgrænse sig i forhold til praksisformer  som  fx  sport  og  politik,  der  ligner  religion,  men  mangler  et  ikkeempirisk forestillingsunivers, og på den anden side at afgrænse sig i forhold til diverse udgaver af sådanne universer, der ikke har en social og rituel forankring. Med adjektivet 'ikke-empirisk' - undertiden varieret med 'over-empirisk' - understreger Schilbrack, at han ikke sigter mod forestillinger om en 'hinsides verden', men alene mod en 'virkelighed, der ikke er sanseligt tilgængelig' (p. 134). Religion er således, i Schilbracks definition, en sammenhæng af tro og praksis, som forholder sig til 'ikkeempiriske virkeligheder' (ibid.).

Set med filosofiske briller er det først efter denne kortlægning af et religionsfilosofisk  konciperet  religionsbegreb,  at  bogen,  i  den  sidste  resterende  fjerdedel,  for alvor bliver interessant. Her åbner Schilbrack for sit opgør med den filosofiske dualisme, som siden Kant er indgået i en moderne metafysik-kritik. Med baggrund i en aristotelisk prima philosophia henviser Schilbrack specifikt til metafysik som en undersøgelse af, hvad alting har til fælles (p. 154), og forholder sig til kritikken af to former heraf, som han med begreber lånt fra religionsfilosoffen Kevin Hector kalder 'essentialisme' og 'korrespondentisme' (p. 155). Det problematiske ved begge synsvinkler er ifølge Schilbrack, at de tager udgangspunkt i en kløft mellem erkendelsens subjekt og erkendelsens objekt. I religionsvidenskaben består essentialismen groft sagt i en hævdelse af at kunne bestemme religionens væsen som en 'genstand' blandt andre genstande i verden, mens korrespondentismen i tråd med Kants distinktion mellem tingen-i-sig-selv  og  tingen-for-os  alene  beskæftiger  sig  med  vore  forestillinger  om det,  der  træder  os  i  møde.  Disse  positioner  er  blandt  andet  genkendelige  i  striden mellem de religionsforskere, der vil forsvare religion som et fænomen sui generis (af egen art), og de religionskomparativister, der anklager de førstnævnte for at gå en kristen teologis ærinde. Schilbrack tilslutter sig ingen af disse lejre, men kalder sin egen position for en 'konstruktiv postmodernisme', der i stedet for at tage udgangspunkt i et begreb om religion-i-sig-selv eller religion-for-os fokuserer på forskellige aspekter af erfaringsdannelse ud fra den definition, han selv har tilbudt. Det filosofiske princip i Schilbracks tilgang, inspireret af fænomenologien hos Jean-Luc Marion og den semantiske holisme hos Davidson, hviler på et begreb om 'umiddelbar erfaring' ( unmediated experience ), hvis formål er at føre os ud af den dualistiske blindgyde. Det bliver dermed klart, hvorfor Schilbrack ikke bryder sig om at tale om religion ud fra forestillingen om 'en anden verden'. I modsætning til realisternes opfattelse af, at religiøse  udsagn må forstås på baggrund af deres reference til noget transcendent, argumenterer han for at såvel praktiske som kognitive aspekter af religion skal fortolkes som en umiddelbar erfaring af - og omgang med - denne verden i lyset af en ikke-sanselig begrebsvirkelighed. At ikke kun religiøse, men også videnskabelige og filosofiske kulturformer opererer inden for en helhedsopfattelse af altings natur, som ikke i sig selv svarer til noget sanseligt, betyder, at metafysik, i Schilbracks øjne, ikke er noget, vi bør lægge afstand til, men snarere noget, vi bør kvalificere i forhold til vores genstandsområde. Den handler med andre ord om, at vi gør os klart, hvad det er for en synsvinkel - eller ontologi - hvorunder vi bestemmer fænomenet religion, ikke at vi overvinder en indbildt kløft mellem subjekt og objekt.

Det samme gør sig gældende for de religioner, vi undersøger, nemlig spørgsmålet  om,  hvilken  ontologi,  de  betragter  verden  ud  fra.  Og  her  eksemplificerer  Schilbrack således den komparative dimension, han talte for i indledningen, med henvisning til  de  forskellige  religioners  metafysiske  grundkonceptioner  angivet  ved  henholdsvis JHWH, Dao, Allah, Logos, Brahman og Dharmakaya. Det bliver dog mest ved  selve  henvisningen,  og  Schilbracks  egen  konkrete  opskrift  på,  hvordan  man arbejder sig videre ind i de monografiske sammenhænge, går alene på en principiel tredeling mellem et beskrivende, et forklarende, og et evaluerende niveau. Han illustrerer dette som en Y-formation, der ud fra samme midte (genstandsfeltet) foretager 1) en grundig beskrivelse, som hermeneutisk inddrager de involveredes selvforståelse, 2) en forklaring, der enten kan spørge efter årsager eller grunde, og endelig 3) en evaluering, der ikke viger tilbage for at tage stilling til de implicerede udsagns gyldighed. Schilbracks ireniske pointe er, at disse niveauer kan analyseres uafhængigt af hinanden,  hvormed  han  bl.a.  vil  imødegå  kritikken  af,  at  forskerens  holdning  til religion inficerer den videnskabelige undersøgelse  på  en  uindrømmet  måde. Tværtimod hævder Schilbrack, at alle synsvinkler er involveret i fundamentale værdi-spørgsmål, som det derfor ikke drejer sig om at se bort fra, men om at forholde sig til kritisk reflekteret til.

Den del af Schilbraks argumentation, om den så er en del af manifestet eller ej, der går på, at forsøget på at definere religion ikke må drukne i fagkritik, at uenigheden mellem essentialister og konceptualister (jf. den gamle debat mellem realisme og nominalisme) ikke må sløre blikket for en konkret erfaringsdimension, at fortolkning og  forklaring  ikke  udelukker  hinanden,  og  endelig,  at  spørgsmål  om  sandhed  og værdi  ikke  bør  udelukkes  fra  en  religionsfilosofisk  spørgehorisont,  er  alt  samme gode og konstruktive pointer. Rosværdig er også den nærmest skolatisk-dialektiske opbygning af bogen, hvor hvert afsnit nuanceret præsenterer positioner for og imod et synspunkt som oplæg til forfatterens eget argumenterede standpunkt og slutteligt sammenfattes i et oplysende bibliografisk essay, der er særdeles velegnet til studiebrug. I det hele taget kan denne bog varmt anbefales som grundbog i religionsfilosofi for  læsere,  der  på  forskellige  faglige  niveauer  er  interesserede  i,  hvorledes  filosofi kan bringes i spil i forhold til religionsvidenskaben.

Et par kritiske kommentarer skal der dog også være plads til. Selvom Schilbrack selv indrømmer, at metafysik kan forstås - og er blevet forstået - på forskellige måder, forekommer hans egen aristoteliske bestemmelse af metafysik som en 'undersøgelse' ikke særlig repræsentativ for, hvad der i almindelighed forstås ved begrebet. Snarere end 'undersøgelse' associerer det i langt de fleste tilfælde til en første 'antagelse', fx af altings natur, som alle andre antagelser ukritisk må føje sig ind under. Eftersom en sådan første antagelse kun er metafysisk i det omfang, den ikke står til diskussion,  er  den  ikke  uden  videre  udskiftelig  med  (eller  oversættelig  til)  andre antagelser, hvorfor begrebet kun dårligt kan anvendes om den relative forskel mellem diverse kulturelle verdensbilleder, hvorimellem der trods alt, i kraft af naturlige sprog, kan opnås en vis forståelse. Den måde, hvorpå Schilbrack gerne lader værdiog sandhedsaspektet råde i religionsfilosofien, kommer dermed også til at se mere uskyldig  ud,  end  den  formentlig  er.  Ved  at  tilslutte  sig  Davidsons  princip  om,  at sproglig  mening  er  forankret  i  et  begreb  om  sandhed,  som  gør  alle  meningsfulde sprog indbyrdes oversættelige, har han forskrevet sig til et semantisk princip, som i bedste fald kan forklare de sproginterne kriterier for sandhed som meningskonvention, men som i værste fald skygger for de forskellige måder, religiøse udtryksformer fungerer på. Desuden forekommer det mig ikke helt klart, hvorledes Schilbrack på den  ene  side  kan  skrive  under  på  en  bag  alle  fremstillingsformer  underliggende sandhedsforpligtelse, og på den anden side kan stille sig tilfreds med en fremstilling af religion, der ikke forpligter sig på at være sande udsagn, men alene på, hvad der for betragteren fremstår som et anvendeligt perspektiv (p. 140). Det minder kraftigt om en løbende diskussion mellem Davidson, der talte for en generel sandhedskonvention, og Rorty, der ville udskifte den med et simpelt princip om anvendelighed. Man kan ikke både blæse og have mel i munden. Endelig forekommer det mig lidt frimodigt  at  indføre  et  begreb  om  menneskets  umiddelbare  erfaringskontakt  med verden som en overvindelse af dualismen mellem subjekt og objekt, når der samtidig skelnes mellem sanselige og ikke-sanselige 'realiteter'. At slippe af med dualismen er lettere sagt end gjort, og hvis vi virkelig tager sproget til indtægt for en ikke-medieret erfaringsnærhed, hvad er det så egentlig, at religiøse former for metafysik tager fejl af, når de, som Schilbrack formulerer det 'get things wrong' (p. 171)?

Schilbracks tilstræbte opgør med dualismen er med til at forklare, hvorfor han ikke bryder sig om at tale om hinsides-forestillinger som konstituerende for religion. I religion forholder mennesker sig ikke til en anden verden, hævder han, men til denne verden i lyset af begreber, der ikke svarer til empiriske fænomener. Men denne definition er for bred. Også i naturvidenskaben støder vi på en praktisk omgang med verden,  der  inddrager  ikke-empiriske  størrelser.  Ganske  vist  afhænger  de  valgte modellers  gyldighed  af,  om  de  følgevirkninger,  der  tilskrives  ikke-observerbare fænomener, også rent faktisk lader sig iagttage og forudsige, og det må vel siges at adskille dem radikalt fra de gyldighedsbetingelser, der knytter sig til religiøse fænomener. Men det ændrer ikke på, at der i begge sammenhænge tages højde for ikkeempiriske størrelser.

Kritikken ufortalt er Kevin Schilbracks bog et yderst velkomment bidrag til udviklingen af religionsfilosofi som disciplin inden for en religionsvidenskabelig fagvifte og anbefalelsesværdig læsning for både studerende og undervisere.

Lars Albinus, lektor, dr.phil., Religionsvidenskab, Aarhus Universitet