Haderen, elskeren og læseren: Holdning, underholdning og pædagogisk potentiale i essayistisk skrivelitteratur
Forfattere: Christine Isager
Tidsskrift: journalistica (2020-12-17)

4

## Haderen, elskeren og læseren: Holdning, underholdning og pædagogisk potentiale i essayistisk skrivelitteratur

## AF CHRISTINE ISAGER

## Abstract

I en sammenlignende læsning af to markante eksempler på essayistisk skrivning om skrivning, Ole Meisners 'Haderen' (2008) og Stanley Fishs How To Write a Sentence and How to Read One (2011), udpeges styrker og svagheder ved underholdende og holdningspræget håndbogsretorik. Formen kan engagere urutinerede skribenter, heriblandt journaliststuderende, og styrke deres sprogfaglige selvforståelse. Den ironiske humor hos Meisner synes imidlertid at undergrave dette ærinde ved at fokusere på fejltrin og ufrivilligt komisk sprogbrug. Fishs fokus på bevidst efterligning af gode eksempler synes i højere grad at bemyndige læserne og anvise et videre skrivepædagogisk potentiale.

'Ord kan du roligt hade', skriver sprogkonsulent Ole Meisner som  indledning  til  et  centralt  kapitel  i  lærebogen Godt  dansk (Skyum-Nielsen,  red.,  2008:  140).  Bogen  henvender  sig  ifølge bagsideteksten til 'enhver, der ønsker - professionelt eller personligt - at blive bedre til at tale og skrive dansk', og i praksis hører en hel del journaliststuderende til bogens publikum. Meisners  kapitel,  der  tidligere  har  været  udgivet  som  selvstændigt hæfte  (Meisner,  2004),  vækker  allerede  i  indholdsfortegnelsen opmærksomhed med sin titel: 'Haderen'. Hvor de øvrige kapiteloverskrifter nemlig refererer til velkendte tekstlige enheder eller sproglige kvaliteter (fx 'Sætningen', 'Ordvalget', 'Vellyden'), kan 'Haderen' forstås på to måder: enten adjektivisk som reference i tidstypisk ungdomsjargon (se Hartling, 2012) til selve den upassende og dermed foragtelige ('haderen') kvalitet af den sprogbrug, der behandles i kapitlet, eller som en reference til skribenten selv ('haderen'), der med et glimt i øjet inviterer læseren til at dele sit kritiske perspektiv på offentlig sprogbrug.

Det fællesskab og den ironiske humor, der appelleres til, har en lang tradition i journalistisk kontekst, hvor 'sprogbøffer' fra medierne gerne udstilles og kommenteres i faste bagsidespalter som  eksempelvis  Weekendavisens  'Sandt  at  sige'  eller  Politikens 'Oh Danmark!'. Sidstnævnte 'hælder …', som avisen selv har formuleret det, '… ugens kvajeri i pressen ud til almindelig beskuelse på Bagsiden, sådan som rubrikken har gjort i årevis'. 1 I lignende stil og tone mobiliserede Politikens bagsideredaktion i 2014 ca. 7.200 'ækelordshadere' blandt læserne til at deltage i en afstemning blandt 'sprogets værste fejltrin'. 2  Formen findes også på dagbladenes debatsider, hvor fx kronikskribenter ironiserer over ubehjælpsomt mediesprog, 3  og desuden dyrkes den i regi af sociale medier, fx Facebook-grupper med navne som 'Jeg dømmer dig, når du staver forkert!', 'Sprogpolitiet' og 'Dagens sprogsinke'. 4   Disse  populære  formater  har  en  række  retoriske karakteristika til fælles med Ole Meisners ironiserende fremstilling, som kan være problematiske i lige præcis en skrivepædagogisk kontekst. Når 'Haderen' sætter fokus på at dadle dårlig sprogbrug, bliver det egentlige emne, principper for god sprogbrug, nemlig fremstillet som ikke bare komplekst, men uhåndterligt og uoverskueligt. Og uoverskueligheden dyrkes i både struktur og stil som en grundbetingelse for tekstens særlige humor, hvilket jeg vil uddybe nærmere i en nærlæsning nedenfor.

Dernæst  vil  jeg  præsentere  en  direkte  alternativ,  værdsættende sprogholdning, der her er repræsenteret ved den amerikanske litterat Stanley Fish. I sin populære, essayistiske håndbog How To Write a Sentence and How To Read One fra 2011 appellerer han dels til, at man læser andre skribenters tekster for at aflure virkningsfulde sætningsstrukturer, dels at man selv prøver disse strukturer af som en form for sproglige kampsportsøvelser. Fish lægger sig på den måde i den klassisk retorikpædagogiske imitatio - eller efterligningstradition, der knytter skrivning tæt til læsning efter det princip, at nærstudier af andres retoriske håndværk  kan  komme  nærlæserens  egen  retoriske  praksis  til  gode

(se fx Harsting, 2001; Quintilianus, 2001; Andersen, 1995; Kock, 2013; Isager og Sigrell (red.), 2015). Fishs retorik er altså grundlæggende fokuseret på at fejre god sprogbrug ved at imitere den, og i kraft af bogens struktur og stil fremstilles principperne for god sprogbrug som komplekse, men ikke desto mindre tilgængelige og  håndterbare.  Fishs  fremstillingsform  tjener  således  i højere grad det formål, som Meisner og Fish har til fælles, nemlig at indlemme og engagere mere urutinerede sprogbrugere i et fællesskab af selvberoende og reflekterede skribenter.

Før jeg tager fat på analysen, vil jeg gøre rede for min tilgang til stoffet og for den særlige essayistiske skriveform, de to tekster repræsenterer.

## Hvorfor nærlæse netop Meisner og Fish

I denne tværfaglige sammenhæng er det på sin plads at præcisere, at min læsning af de to tekster hører til i den forskningstradition, der kaldes retorisk kritik (se fx Villadsen, 2009; Lund og Roer (red.), 2014). På grundlag af en nærlæsning, der fremhæver konkrete træk ved teksten, argumenterer jeg for en bestemt fortolkning og vurdering af teksternes retoriske funktioner. Præmissen  for  en  sådan  nærlæsning  er,  at  en  teksts  ide,  indhold, argumentation,  struktur  og  stil  vil  (hvad  enten  det  er  tilsigtet eller utilsigtet) afspejle skribentens opfattelse af sin kommunikationssituation, herunder opfattelsen af publikums normer og værdier. Dermed antages konkrete træk ved teksten også i bredere forstand at afspejle normer og værdier i et bestemt miljø og en bestemt social eller kulturel kontekst, som kan være værd at eksplicitere og diskutere.

Mit valg af de to konkrete tekster er som udgangspunkt genremæssigt motiveret. Jeg ønsker med min nærlæsning at skabe kritisk  opmærksomhed  omkring,  hvad  man  kan  betegne  som den charmerende del af skrivelitteraturen, nemlig den, der har essayistisk og dermed både holdnings- og underholdningspræg. I  en  gennemgang fra 1998 af et bredt udvalg af nordisk litteratur om skrivning inddeler norske Jo Bech-Karlsen 27 forskellige udgivelser i følgende tre hovedkategorier: 1) regelbøger , der primært omfatter 'håndbøker med tommelfingerregler', 2) teoribø- ger i  form  af  lærebogs- og akademisk litteratur, der begrunder, hvorfor vi skriver, som vi skriver, og endelig 3) inspirationsbøger , der blandt andet omfatter '[f]orfatteres con amore-skildringer av skrivingens mysterier' (Bech-Karlsen, 1998: 91). Bech-Karlsen betegner selv dette som en grov inddeling (91), men formaterne er umiddelbart genkendelige, både i deres rene former og i overlappende udgaver. Analysematerialet i denne artikel, Meisners 'Haderen' og Fishs How To Write a Sentence , er interessante, fordi de er udformet som en blanding af kategori 1 og 3: Teksterne vil anvise,  hvordan  man  kan  skrive  godt  (eller  i  Meisners  tilfælde især hvordan ikke), men ærindet er i lige så høj grad at inspirere læseren til at både skrive og læse opmærksomt og interessere sig for sprogbrug i det hele taget. Begge skribenter skriver åbenlyst con amore , som Bech-Karlsen udtrykker det, dvs. med kærlighed til stoffet, og deres individuelle personlighed, der er understøttet af en personlig, holdningspræget skrivestil, udgør en tydelig og væsentlig del af teksternes appelform. I forhold til en klassisk lærebog i kategori 1, hvor en asymmetrisk og relativt upersonlig  relation  mellem  en  vidende  fagperson  og  dennes  læsere  er naturlig, giver kombinationen med kategori 3 i disse tekster et langt tydeligere fokus på, at relationen er både faglig og social og gerne skal blive symmetrisk.

Leif  Becker  Jensen  har  i Journalistica 1  fra  2013  tematiseret netop  socialiseringsprocesser  i  den  journalistiske  sprogkultur. Med  et  velkendt  negativt  påbud  undgå  passivformer! -  som illustrativt eksempel peger Becker Jensen på en uhensigtsmæssig  normativ  sprogkultur  blandt  journalister,  hvor  påbud  som disse 'internaliseres som 'mavefornemmelser'' (141) og bliver til dogmer i en konservativ mesterlæretradition, der afspejler sig i et flertal af de lærebøger, der bruges på de danske journalistuddannelser (144-6). Becker Jensen slår i stedet et slag for en funktionalistisk tilgang, der tilsiger, at eksempelvis en passiv form af et verbum fint ville kunne overvejes og vælges 'ud fra konteksten og formålet med kommunikationen' (155; se også Kock, 2007). Dette  lyder  ikke  umiddelbart  kontroversielt,  men  faktisk  præsenterer  Becker  Jensen  det  som  et  reelt  pædagogisk  dilemma, at man som sprogunderviser ved akademiske journalistuddannelser forventes at være relativt kategorisk og generaliserende på håndværkstraditionens præmisser - idet de studerende jo skal kunne 'gebærde sig  i  branchen'  (168)  -  og  samtidig  analytisk og  kritisk  på  universitetskulturens  præmisser  -  idet  man  problematiserer normerne og lader de studerende 'opdage andre muligheder' (168) i form af sproglige og stilistiske alternativer, der  'overskrider  den  tavse  viden'  (146).  Afslutningsvis  skriver Becker Jensen, at han i sin pædagogiske praksis vælger at tilgodese begge traditioner ved først at videreformidle de traditionelle råd og normer og så sidenhen problematisere dem. Dette er tilsyneladende almindelig praksis, også selvom fremgangsmåden selvfølgelig ,  som Becker Jensen faktisk siger det, indebærer den risiko, at 'normerne når at sætte sig så meget på rygmarven [hos den journaliststuderende], at de ikke længere kan problematiseres' (169). Det er en skuffende statusmelding at få i en artikel, der samtidig så overbevisende påviser, hvordan den normative sprogkultur appellerer ikke bare til sproglig konformitet, men til en  grundlæggende  uhensigtsmæssig  forståelse  af  sprog  og  stil som noget,  der  kan  vurderes  uafhængigt  af  konteksten  og  det kommunikative formål.

I min analyse vil jeg gerne tage tråden op og vise, at den socialiserende impuls vitterligt kan være stærk i den essayistisk prægede  skrivelitteratur  og  dertilhørende  sprogkultur,  og  at  dette ikke behøver at stå i modsætning til en udogmatisk og funktionelt orienteret sprogforståelse. Som udgangspunkt er det jo nemlig ikke problematisk at efterstræbe et relativt symmetrisk forhold til sin læser, som både Meisner og Fish gør det. Den ambition er typisk for den causerende eller essayistiske stil, de vælger, og et nærmere blik på essaygenren, som den er behandlet i Graham Goods The Observing Self fra 1988, kan være med til at kaste lys over den særlige læserrelation. Good karakteriserer essayistens rolle og autoritet som beroende på skribentens erfaring snarere end på formel uddannelse og ekspertise. Essayisten kan meget vel være højtuddannet og fortrolig med magtfulde institutioner i samfundet, men den position, der skrives fra, er i essayet typisk løsrevet fra institutionel sammenhæng. Essayisten, hedder det, 'is rooted in society ... but still has a detached, skeptical view of his environment' (10). Synsvinklen er bevidst placeret på sidelinjen, præget af ro, overblik og kritisk eller skeptisk distance, og tonen er dannet, men kan gennem hele essaytraditionen også karakteriseres som venskabelig (13).

Denne uafhængighed og venskabelighed er igen tæt forbundet med det videnssyn , essayet repræsenterer: Essayet er ikke optaget af systemer, 'the grand design and the major truth', men af små observationer,  små  sandheder,  der  er  personlige  og  foreløbige (Good, 1988: 4). Formelt afspejler dette sig i en tilsyneladende spontan og usystematisk stil, der dog sagtens kan være resultatet af omhyggelig, litterær forarbejdning. Teksten vil være lagt til rette, så den i modsætning til en videnskabelig artikel ikke egner sig til at blive citeret, opsummeret og bygget videre på, hedder det, idet skribentens holdning og relation til sit emne markeres som enestående og foreløbig: '[S]elf  and  object  organize  each other, but only in a temporary way. Nothing can be built on this configuration, no rules or methods deduced from it' (4). Essayistisk viden har i denne forstand æstetisk karakter. Essayet videregiver ikke gennemprøvede ræsonnementer eller konklusioner, men udgør et selvstændigt tankeunivers, der i kraft af selve læseoplevelsen kan være til inspiration for sit publikum og anvise en mulig måde at reflektere over et givent emne på. Dette formuleres også klart hos Elisabeth Hoff-Clausen i hendes karakteristik af blogging som 'online hverdagsessayistik':

Essayisten forventes ikke nødvendigvis at nå til et resultat eller en afsluttet erkendelse, men at reflektere på så interessant, tankevækkende og velformuleret en vis, at andre måtte ønske at følge med på essayistens vandringer i det stof, der måtte have fanget hendes eller hans interesse (se fx Sanderson, 1975; Grepstad, 1997; Greene-Gantzberg &amp; Mitchell, 1997). Essayisten forventes altså ikke at sidde inde med sandheden eller på systematisk vis at søge den, men at yde sin læser godt selskab og tankevækkende indsigt baseret på den enkeltes erfaring med verden.

Essayet skrives og læses ikke af pligt, men af lyst, og det helt afgørende er dermed, om essayisten er en person, man ønsker at være i selskab med. (2008: 142, fremhævelse original 5 )

Meisner og Fish positionerer sig klart, som vi vil se, uden for Bech-Karlsens  kategori  2-format,  hvor  (ekspliciteret)  teori  og faglig terminologi formodes at kunne fremmedgøre læseren over for stoffet og skribenten. I stedet anlægges i teksterne, hvad man i bogstavelig og positiv forstand kan kalde en amatøragtig holdning med henvisning til ordets rod i det latinske amare , at elske - jf. igen Bech-Karlsens brug af betegnelsen con amore . Skribenterne stiller sig på læsernes side og appellerer til en fælles fascination af skriftsprog.

Lærebogsforfatteres  valg  af  en  relativt  indforstået, common sense -baseret formidlingsstil kan godt skyldes manglende sprogfaglige forudsætninger for at begrunde de forskellige skriveråd, som Becker Jensen påpeger (2013, 155-6). I artiklen her vil jeg ikke desto mindre behandle den uhøjtidelige, slagfærdige stil i de pågældende tekster som et formvalg, der træffes med vilje, og  som  kan  træffes  med  god  grund,  hvis  man  er  opmærksom på,  at  den  umiddelbart  sympatiske  indstilling  til  både  stoffet og læseren kan have uheldige, utilsigtede funktioner, som fx (jf. igen Becker Jensen) at faglig viden forbliver tavs og respektindgydende. Det kan nemlig godt være tilfældet i tekster, der ellers synes skrevet i en helt anden ånd med en relativt klar og personlig stemme. Som Roderick Hart argumenterer for, kan man i studiet af skribentroller med fordel være særligt opmærksom på personlige henvendelsesformer. Med brug af fx jeg-fortalte anekdoter gør man særligt krav på sine tilhøreres opmærksomhed: '[L]isteners' ears perk up ... [T]emporarily, at least, they are open to influence because identifying with one another is such a basic human instinct' (Hart, 1997: 225-6). Også skriveforskeren Peter Elbow, der i øvrigt er kendt for at værdsætte resonans og stemme i skrevne tekster, peger på et særligt behov for analytisk agtpågivenhed i mødet med tekster med en stærk stemme: 'One of the main goals of schooling and literacy is to help students work out multiple meanings. We succeed best by pushing away interpretative pressure that comes from a strong voice ' (2007, 11, min fremhævelse).  En  præmis  for  min  læsning  er  altså,  at  den  slagfærdige, venskabelige positur i den essayistiske håndbogslitteratur udøver et, med Elbows ord, markant fortolkningsmæssigt pres, der nemt kan overses, fordi henvendelsesformen er tiltalende, og faktisk er det pr. konvention: 'The essay [as genre] presupposes ... a sympathetic reader' (Good, 1988: 4, min fremhævelse).

Det  er  ikke  mindst  dynamikken  i  denne  præsupponerende form for læserhenvendelse, jeg vil se nærmere på i Ole Meisners kapitel, hvor skribentens betagede holdning til skriftsproget formidles på en retorisk set bagvendt facon, nemlig den ironiske.

## Meisner og de ironiske sprogrevseres fællesskab

Hvor de to øvrige bidragydere til Godt dansk ,  Peder  SkyumNielsen og Ebbe Grunwald, er sprogforskere, bidrager Ole Meisner (født 1944) til projektet på baggrund af sin lange karriere som journalist, kendt og prisbelønnet nyhedsoplæser hos Danmarks Radio og senere sprogkonsulent sammesteds. 6  Denne forhåndsviden om skribenten skaber forventninger til form og indhold i hans kapitel om at være baseret på skribentens personlige overblik  og  erfaringer  i  kontrast  til  et  mere  akademisk  perspektiv. Men  derudover  forventes  bidraget  at  være  præget  af  de  standarder for  sproglig  og  social  korrekthed,  som  Meisner  på  DR's vegne repræsenterer. Valget af den ovennævnte kapiteloverskrift 'Haderen' får dermed en klart ironisk og selvironisk effekt, idet den med ét ord signalerer, at tilgangen til stoffet vil være personlig,  både  humoristisk  og  holdningspræget,  snarere  end  formel eller institutionel. Her tilbydes et fortroligt backstage perspektiv på korrektheden, som Meisner ved denne lejlighed på én gang vil repræsentere og holde lidt fri fra. Det er sidstnævnte dobbelthed i skribentrollen - en formel autoritet henvender sig uformelt - der kan udgøre en særlig fortolkningsmæssig udfordring for læseren.

Ironien fastholdes som stilistisk princip kapitlet igennem og er primært markeret ved brug af overdrevent negative og subjektive følelsesappeller. Indledningsvis lover Meisner sin læser at stille 'et bredt udvalg af [sproglige] trivialiteter til skue, rent ud sagt til  spot,  skændsel og offentlig udhængning' (141). Han varsler, at 'sidst i kapitlet … finder du et register over hadeord, 'Gabestokken'' (141), men før man når så langt, passerer man et afsnit betitlet 'De ulidelige, de lumske og de værste' (154-59); læserne kan dukke sig for 'Salver af fejlskud' (172-75) eller more sig over dem, ligesom de kan gyse eller godte sig, når det demonstreres, hvordan  '[s]proget  afslører  platuglerne'  (166-67).  Denne  slagfærdige stil kan i første omgang tjene til at forsikre læseren om, at sproglige emner - og de fagfolk, der formidler dem - ikke behøver at være kedsommelige. Ole Meisner demonstrerer således, at han ejer faglig selvironi, men demonstrationen er ikke blot en indledende gestus, der skal vinde læserens velvilje og danne kontrast til en ellers stram fremstilling. Som jeg vil påpege i det følgende, er tekstens struktur og stil som helhed præget af en uoverskuelighed, der forekommer bevidst, fordi den understøtter den humoristiske effekt.

Hvad  jeg  vil  betegne  som  et  humoristisk  uoverskuelighedsprincip, er synligt allerede på skimmeniveau. Overskrifter som fx ' Flere sjuskefejl' eller den metaforiske ' Salver af fejlskud' (mine fremhævelser)  giver  læseren  oplevelsen  af,  at  skribenten  deler ud af et bugnende lager af eksempler, og at problemstillingen er (komisk) uafgrænset. Eksemplerne på dårlig sprogbrug får eksplicit lov at knopskyde pr. subjektiv association, når fx en opregning får form af en tolvpunktsliste (162) eller breder sig over hele tre  sider,  som  det  er  tilfældet  med  den  førnævnte  'gabestok' (183-5). Sprogbrugseksemplerne grupperes altså, men det gøres i kategorier, der er subjektivt og upræcist definerede, hvilket frem for alt tjener en humoristisk funktion. Et påfaldende eksempel er førnævnte klassificerende betegnelser 'de ulidelige', 'de lumske'  og  'de  værste',  men  mest  prominent  er  hovedkategorien 'hadeord'. Det er rummelige kategorier med plads til egne og andres videre associationer.

Hvor,  som  tidligere  nævnt,  de  øvrige  kapitler  i  bogen  har fokus  på  velkendte  sproglige  kategorier,  behandler  'Haderen' alle mulige sproglige fænomener, læseren ifølge skribenten ikke bare bør bemærke og undgå, men sammen med sine fagfæller græmme sig  over.  Det  handler  især  om  klicheer,  men  er  ikke begrænset hertil. Der er fokus på enkeltord, der bliver brugt for ofte eller forkert (154-9), indlån fra engelsk og oversættelsesfejl (160-5),  markedsføringsjargon ('Hjørring og branding', 166-8), pleonasmer  ('Dobbelthederne',  169-71)  og  formelle  fejl  ('fejlskud',  172-5).  'Kan  man  hade  forkortelser.  Ja,  da',  lyder  indledningen til et afsnit om (overfor)brug af forkortelser (176), og der 'er mere, man kan se sig gal på', hedder det i et afsnit om tegnsætning, der sætter fokus på bare et enkelt tegn: 'Hadetegnet - tankestregen' (181-2). Formelle og mere socialt og kulturelt betingede fejltrin behandles altså side om side, og om et bestemt sprogligt fænomen tages op til behandling, beror på dets vilkårlige dadelværdighed.

Som  det  fremgår,  udgør  selve  denne  vilkårlighed  en  essentiel  dimension  af  kapitlets  underholdningsværdi,  der  i  ret  vid udstrækning synes at være blevet et formål i sig selv. Dertil kommer, at  underholdningsaspektet kan distrahere fra den grundholdning,  som  humoren  er  betinget  af,  nemlig  en  opgivende ærgrelse,  der  er  så  stærk,  at  skribenten  vælger  at  lægge  selve sprogfagligheden  til  side.  Den  dårlige  sprogbrug  bliver  revset alene på baggrund af irritation: 'Det er da ulideligt ' , hedder det med selvfølgeligt eftertryk om journalisters brug af glosen 'danskerne' (155), og en almindelig sluthilsen fremstilles som en indlysende forulempelse: 'Tænk alene på det uvenlige mvh (eller m.v.h. )' (179). Den manglende redegørelse eller argumentation for,  at  fejltrinnet  er  et  fejltrin,  signalerer,  at  den  underliggende faglige  logik  og  kvalitetsvurdering  er  en  selvfølgelighed,  som læseren  forventes  at  forstå  det  faglige  og  sociale  grundlag  for og dermed dele skribentens intuitive følelser omkring (se også Becker Jensen, 2013: 147).

Selvom der hos Meisner er en gennemgående og klar ironisk kontrast mellem lærebogskonteksten og den uformelt konverserende stil (jf. fx vendingen 'Det er da ulideligt'), synes fremstillingen faktisk ikke at betone, at skribenten ikke mener, hvad han skriver. Det kommunikeres, at sprogrevserfunktionen er og bliver lidt af et sisyfosarbejde, fordi de mange anstødssten så at sige bliver ved at komme rullende tilbage på skribentens vej: '[S]ådan går det løs [med brug af glosen 'danskerne'] mange gange dagligt' (155), eller: 'Blandt forholdsordene er det, der i øjeblikket stikker mest i øjnene, det grasserende på ' (174-5, fremhævelse original). Fagligheden opgives så at sige, fordi den tilsyneladende ikke kan hamle op med den virkelighed, den forventes at beskrive og strukturere.

Den  samlede  holdning,  der  formidles,  kan  faktisk  betegnes som  resignation.  Den  præsenteres  ganske  vist  med  et  glimt  i øjet, hvilket skribenten fremhæver med en række stilistiske træk: humor og ironi, overdrivelser og strukturel uoverskuelighed eller uafgrænsethed. Men formålet med Meisners ironi synes ikke at være  at  negere  resignationen:  Stilen  signalerer  faktisk,  at  skribenten  ikke  har  fundet  det  umagen  værd  at  fremstille  sit  stof systematisk eller præcist, fordi stoffet, altså opregningen af danske sprogbrugeres og i særdeleshed journalisters uvaner, ikke er til at tæmme. Så selvom vi befinder os i en lærebog, hvis hovedfunktion  er  at  ruste  sin  læser  til  at  skrive  godt,  synes  tekstens fremstillingsform at undergrave sit erklærede ærinde. De utrænede skribenter, der inviteres til at dele ironikerens perspektiv, inviteres nemlig ikke til at dele den faglighed, der ligger til grund for perspektivet, men opfordres på paradoksal vis til at dyrke en ironi og ærgrelse, de samtidig selv - som utrænede, lærende skribenter - står i skudlinjen for.

Denne  læsning  af  Meisners  kapitel  giver  anledning  til  sammenligning med det amerikanske eksempel, der har nogle slående retoriske træk til fælles med 'Haderen', men som samtidig formidler  en  anderledes  grundholdning,  der  kunne  kvalificere skribenten,  Stanley  Fish,  til  en  modsatrettet,  men  tilsvarende patospræget titel: 'Elskeren'.

## Stanley Fish og de nydende sprogentusiasters fællesskab

Stanley Fish (født 1938) er amerikansk litterat og kendt som en aktiv,  uhøjtidelig, ofte polemisk deltager i både akademiske og offentlige debatter. Ligesom for Ole Meisner er det oplagt for Fish at vælge en essayistisk stil, der betoner mange års professionel omgang med sproget, og at lade sin holdning til stoffet blive et bærende hovedindhold, når han henvender sig til et alment publikum for at lære dem How to Write a Sentence and How to Read One . Som bogens ligefremme og næsten naivt enkle titel signalerer, har Fish ligesom Meisner besluttet at skrive underholdende og i øjenhøjde med sine læsere.

I indledningen tager Fish eksplicit afstand fra en anden amerikansk bog med titlen Grammar Sucks (Kimes og Muschla, 2007), der  med  sit  tydeligt  ironisk-negative  udtryk  også  markerer  en holdnings- og underholdningspræget tilgang. Fish karakteriserer fremstillingsformen i Grammar Sucks som fremmedgørende:

With each part of speech comes a list of errors you can, and probably will, make while trying to deploy it; obscurity of reference (what are these things, anyway?) is joined by fear, and the goal of being comfortable with the task of writing recedes into the distance. (14)

Fish tager afstand fra den uhøjtidelige bog, men det skyldes vel at mærke ikke, at den er uhøjtidelig. Tværtimod appellerer Fish selv til  en næsten anti-akademisk holdning til sprog, hvilket fx afspejles  i  den  ironisk-fremmedgjorte  sidebemærkning  '(what are these things, anyway?)' Men snarere end at slå et slag for korrekthed a la Meisner betoner Fish fortrolighed med skrivehåndværket (jf. 'the goal of being comfortable with the task of writing') og glæden ved velformet sprog i det hele taget.

Et godt eksempel på denne fornøjelse, som afspejler sig i sproget, er et lille afsnit, der er så markant formet, at det nærmest er blevet bogens varemærke. Det indgår i flapteksten og er ofte citeret i medieomtale af bogen:

Some people are bird watchers, others are celebrity watchers; still others are flora and fauna watchers. I belong to the tribe of sentence watchers. Some appreciate fine art; others appreciate fine wines. I appreciate fine sentences. (3)

Selvom vi ved, at Fish beskæftiger sig professionelt med sproget, fremhæves det i passagen her som en hobby. Ligesom Meisner sætter Fish en ære i opmærksomhed på sproget, hvilket begge forfattere demonstrerer for læserne i kraft af en koket selvfremstilling, der betoner en form for samlermani i relation til stoffet: Meisner kan ikke lade være med at indsamle og harcelere over de sprogfejl og klicheer, der omgiver os i dagligdagen; Fish kan ikke lade være med at samle på de gode sætninger, han falder over.

'Samlermanien'  fungerer  som  metafor  for  den  faglige  etos, læserne  skal  inddrages  i,  og  manien  afspejler  sig  i  den  akkumulative, associative stil, der også genkendes fra Meisner. Fish blander højt og lavt og understreger, at de gode sætninger findes allevegne, og at læseren kan finde dem blot ved at holde øjnene åbne. 'A good sentence can turn up in the middle of a movie' (4), skriver Fish og fremhæver en replik fra en klassisk westernfilm. Med en bemærkning om, at selv børn kan skrive gode sætninger, følger han op med et eksempel fra en skolestil, som hans svigermor, der er lærer, engang har modtaget (5). På denne vis åbnes der for en 'demokratiserende' mangfoldighed af eksempler. 7

Også denne idealisme er et aspekt, Fish har til fælles med Meisner: Alle kan være med. Alle kan på amatørniveau blive vakt til at hade/nyde sproget, der omgiver os, og blive optaget af at indsamle eksempler og dele særligt fine fund. De sprogrevserspalter og -kronikker og især -Facebookgrupper, jeg nævnte indledningsvis, illustrerer tydeligt dette træk: Man samler og deler sine observationer og bygger et socialt fællesskab, inkl.  en  bestemt holdning  og  humor,  op  omkring  dem.  Fornøjelsen  ved  at  se andre sprogbrugere snuble eller brillere beror i bund og grund på identifikation, idet vi kan nyde, at det ikke er os selv, der snubler, eller ønske, at det var os selv, der brillerede. Og beundring af det brillante er netop, hvad Fish søger at anspore til.

Ypperlige  sætninger  kan  på  linje  med  ypperlige  sportspræstationer betragtes, analyseres og beundres som 'performances of a certain skill at the highest level', skriver Fish, og det kan vi gøre,  alt  imens  vi  kan  begræde  vores  egen  manglende evne til at præstere noget lignende (3-4). Sidstnævnte perspektiv kunne måske have givet anledning til resignation, men Fish tager konsekvent udfordringen op. Med en vis ironisk effekt demonstrerer han fx, at han selv kan skrive fermt og rytmisk. Den tidligere citerede passage ('Some people are bird watchers ...' etc.) er et godt eksempel, fordi den på stilniveau udtrykker den sprogglæde, den samtidig handler om. Stilen bliver dermed mimetisk (jf. fx Fish selv,  2011:  58)  eller  ikonisk  (Leff  og  Sachs,  1990;  Jasinski,  2001; Leff, 2003). Det sker især ved brug af stilfiguren gradatio , optrapning, der fremhæver sætningens pointe: Først gentagelsen (tre gange plus én) af glosen 'watchers', der skaber kontinuitet og variation;  dernæst  gentagelsen  (tre  gange)  af  den  ubetonede formulering 'appreciate fine (...)', der sørger for at fremhæve de betonede sidsteled, der vokser fra en-stavelses- ( art , wine ) til et tre-stavelsesord  ( sentences )  i  retning  af  et  formelt  højdepunkt. Her etableres en selvbevidst komisk overraskelseseffekt, et antiklimaks, fordi figuren på indholdssiden faktisk toner ned fra god kunst til gode vine og ender ved en kategori, der umiddelbart kan synes banal, men altså ikke desto mindre fremhæves på sætningens og afsnittets prominente sidsteplads: gode sætninger. Bl.a. på denne måde bringer Fish sig (ned) i øjenhøjde med læseren, men  sætter  samtidig  et  stilistisk  eksempel,  som  læseren  kan nyde.

Fish betegner selv bogens formål som 'at once aesthetic and practical  ...  I  promise  to  give  you  both  sentence  pleasure  and sentence craft, the ability to appreciate a good sentence and the ability to fashion one' (8). Han vil demonstrere, hvordan fortrolighed med form kan give læseren beredskabet til at formulere sig  slående,  når  anledninger  (sidenhen) opstår. Fortroligheden opnås ved at beundre virtuose sætninger, aflure deres mønstre og selv lege videre med former og udtryksmuligheder.

Denne  ambition  om  at  engagere  og  aktivere  læseren  stiller krav også til strukturen på Fishs egen prosa. I vid udstrækning synes han på strukturniveau at undvige den faldgrube, der følger  med  den  akkumulative  stil,  jeg  beskrev  hos  Meisner,  hvor eksemplerne hober sig op. Ganske vist, som vi så før, dyrker også Fish det akkumulative, men det sker primært i indledningskapitlet  som  en  måde  at  underholde  og  mobilisere  læserne  på. Eksempelopregningen  fortsætter  ganske  vist,  men  den  følges op af detaljerede diskussioner af eksemplerne, og den foretages med henvisning til tre hovedkategorier af sætninger: den underordnende, den sideordnende og den satiriske, som tildeles hver deres kapitel. Læserne kan lære at genkende disse formater, de opfordres til at øve sig på dem og får også demonstreret hvordan (se fx 23-24). Så alt imens det klart formidles, at eksemplerne er utallige og mangfoldige, tilbyder bogen faktisk en overskuelig og funktionel grundstruktur, der er fagligt motiveret, hvilket, som vi har set, ikke er nogen selvfølge i denne type inspirationstekster, den essayistiske håndbogslitteratur.

Som læseren måske bemærkede, brugte jeg ovenfor Fish som reference til den mimetiske stil, han selv praktiserer. Han bruger bl.a. en sætning fra John Miltons An Apology Against a Pamphlet som et skoleeksempel på 'mimetic form ... words [that] do what they describe' (58). Denne sans for form, der understøtter eller ikke understøtter et konkret indhold, er også, hvad Meisner efterspørger, når han (med reference til Erik Hansen) betegner de  forhadte  klicheer,  han  indsamler,  som  'mislykkede  overraskelser', fejlslagne forsøg på at være kreativ. Men ser vi på Meisners og Fishs tekster, så er det faktisk kun Fishs, der på det stilistiske niveau gør, hvad begge tekster siger, de gør: værdsætter selvstændig sprogbrug. Meisners stil er også mimetisk, men den intention, den mimer og realiserer, er den ironisk formulerede intention. Teksten realiserer et negativt modstykke til den værdi, den egentlig ønskede at styrke. Det er en overraskelse, men en triviel eller bare konventionel og i den forstand mislykket overraskelse: en kliché.

## Stærke stemmer sætter ikke altid et godt eksempel

I denne sammenlignende analyse af Meisner og Fishs skrivepædagogiske  essayistik  har  jeg  påpeget,  hvilke  socialiserende mekanismer der er i funktion i den type retorik, der på godt og ondt vil danne sit publikum som bevidste sprogbrugere ved en uhøjtidelig  og  slagfærdig  henvendelsesform.  Retorik  af  denne karakter kan samle og motivere, begejstre og engagere, og i den offentlige og semioffentlige sprogdebat kan den ofte findes i de to  modsatrettede  former,  jeg  har  peget  på:  Man  samles  om  at dele og beundre eksempler på god sprogbrug, eller man samles om at dele og ironisere over eksempler på dårlig sprogbrug. Specielt  sidstnævnte,  sprogrevsende  humor,  hvor  man  anekdotisk deler  sine  observationer  af  'bøffer',  'rædsler',  'hadeord'  eller 'kvajerier' (der kan være resultatet af alt fra sjusk over opblæsthed til uvidenhed og kan rumme alt fra klicheer og idiomatiske misforståelser til grammatiske fejl), er udbredt og umiddelbart genkendelig. Men netop fordi den synes relativt ukontroversiel i vores kultur, kræver den vores kritiske opmærksomhed.

Et  citat  fra  et  af  de  nævnte  sprogrevser-debatindlæg fra dagspressen synes på én gang at formulere og demonstrere problematikken i en nøddeskal, og jeg bringer derfor et længere citat. Det er forfatterne Mich Vraa og Susanne Staun, der i en kronik i Politiken med påfaldende stærk stemme ('Lær det nu bare ...' , 8/11 2012) skriver:

Sidste vinter, hvor vi pludselig opdagede, at vi ikke længere var i stand til at læse avis eller høre nyheder uden at græmme os i bund over de makabre sprogfejl, vi dér blev ramt af i byger, faldt det os naturligt at oprette en sprogblog, Mich&amp;Susse, hvis formål var hver uge at præstere en »peptalk for sprogsinker, wannabe pedanter og alle, der bare ønsker at være lidt lækrere« eller sagt med andre ord: gøre det street at tale og skrive på en begavet måde, der gør sproget til en del af det udstyr, man tager på, når man gerne vil være lidt lækker.

Indtil videre er det kun lykkedes os at blive kult hos de andre pedanter, men vi vil så gerne have fat i nakken på analfabeterne: Disse mærkelige, sprogbedøvede mennesker, der altid fortæller os, at vi burde få os et liv, en anbefaling, der ofte ledsages af et par bandeord, de ikke kan stave til.

Afsnittet  synes  at  demonstrere  den  faldgrube, Vraa  og  Staun selv peger på, hvor skribenterne rituelt underholder de indviede (i 'kulten') snarere end at række ud til de mennesker, de angiver at ville nå for at skabe forandring. Den veletablerede sprogrevserdiskurs, der tillader Vraa og Staun at omtale svagere sprogbrugere som sinker, der skal tages i nakken ,  er gennemført ironisk, idet de to stærkere sprogbrugere, der fører pennen og demonstrativt besidder de sproglige kompetencer, de efterspørger, tillader sig at posere som den konstant krænkede part (der fx rammes af makabre fejl i byger ).

Det kan undre, at de gammeldags termer 'røgte' og 'revse' fortsat er helt gængse i relation til sproglig korrekthed, når det ikke er tilfældet på andre områder: Man røgter ikke længere sine fattige og syge eller sine dyr og marker, og man revser ikke længere sine elever (ligesom man heller ikke kan forsvare at kalde dem fx sinker eller spassere ).  Men man kan fortsat uden videre påtage sig rollen som sprogrøgter eller sprogrevser (og i spøg irettesætte verdens sprogsinker eller sprogspassere) og endda lade de  gammeldags  betegnelser  kaste  et  forsonende,  komisk  skær over ens praksis. I kraft af disse termer bliver rollen i sit udgangspunkt vinklet som gammeldags 'skolemesteragtig' og næsten pr. definition indskrænket eller i al fald pædagogisk utidssvarende. Netop derfor kan det også virke relativt  trivielt,  når  skribenter og  debattører  tager  afstand  fra  rollen  med  selvironi,  fx  ved  at overspille og (over)kompensere med humor og ironi. Min analyse skal gerne give anledning til at overveje, i hvilke kontekster humoren hører hjemme, og hvilke funktioner den tjener: Hvornår er det faktisk rimeligt at forudsætte ,  at  ofret  (der begår latterlige sprogfejl) og modtageren (der inviteres til at grine) burde vide bedre? At det sker i håndbøger, der decideret er henvendt til urutinerede skribenter (der formentlig begår latterlige sprogfejl og alligevel inviteres til at grine) er tegn på, at formen er i færd med at stivne. Den kommer til at demonstrere alt andet end den sproglige situationsfornemmelse, den søger at fremelske. 8

At  efterligning,  som  Fish  anbefaler  det,  i  stedet  skulle  være en farbar vej til at undvige lige præcis klichepræget sprog, kan umiddelbart lyde paradoksalt. Fx Robert Terrill (2011) argumenterer imidlertid for, at det at nærlæse andres ord i kontekst og derefter eksperimentere med at tage bestemte træk i anvendelse i  nye  kontekster  netop  kan  øge  studerendes  sans  for,  hvordan sprog fungerer i konkrete situationer, og hvordan tekster forholder sig til hinanden på tværs af situationer. Det sidste kan skærpe bevidstheden om ens eget sproglige råderum i relation til andres, hvilket synes indlysende værdifuldt for eksempelvis journaliststuderende, der skal udvikle et reflekteret forhold til tekstkvalitet i kildemateriale af alle typer, og som skal forholde sig til altid aktuelle og problematiske fænomener som sproglig afsmitning og plagiering. At belyse og evaluere selve denne selektive, kreative efterligningspraksis som pædagogisk princip vil kræve (inddragelse af) helt andre typer undersøgelser foruden en yderligere tilpasning  til  den  journalistikfaglige  kontekst.  Det  levner  rammerne for denne artikel ikke plads til.

Jeg håber til gengæld, at jeg med læsningen af de to markante eksempler har udfoldet og nuanceret forståelsen af den kategori, Bech-Karlsen  betegnede  som  'inspirationstekster'  inden  for skrivelitteraturen. I den essayistiske håndbogslitteratur kan skribenter med stærke stemmer motivere og engagere læseren fagligt ved at tilbyde en uhøjtidelig stund, hvor den stærke stemme bliver demonstreret for læseren og skærpet i relation til stoffet. Jeg håber endvidere at have sandsynliggjort, at der er klart forskelligt pædagogisk potentiale i de to konkrete grundholdninger, jeg har belyst. Skribentautoriteter kan lægge op til at samle og dele eksempler på ufrivilligt komisk sprogbrug, der skal bemærkes for at undgå gentagelse eller afsmitning, eller de kan sætte læseren i gang med at opsøge gode eksempler, hvis kunst tværtimod gerne kan gøres efter. Hvor 'haderens' holdning forekommer at være langt den mest underholdende, forekommer 'elskerens' at være holdbar og langt mere lærerig for læseren.

## REFERENCER

- Andersen, Øivind (1995). 'Retorikk, pedagogikk og kultur', I retorikkens hage . Oslo: Universitetsforlaget: 217-272.
- Bech-Karlsen, Jo (1998): Jeg skriver, altså er jeg: En bok for fagskriveren som vil fortelle. Oslo: Tano Aschehoug.
- Becker  Jensen,  Leif  (2013).  'Den  journalistiske  automatskrift  -  når sproglige normer bliver til sproglige dogmer', Journalistica 1: 141-171.
- Elbow,  Peter  (2007).  'Voice  in  Writing  Again:  Embracing  Contraries'. English Department Faculty Series. Paper 7. University of Massachusetts, Amherst: http://scholarworks.umass.edu/cgi/viewcontent. cgi?article=1006&amp;context=eng\_faculty\_pubs (besøgt 23.01.2013).
- Fish, Stanley (2011): How to Write a Sentence and How to Read One . New York: Harper.
- Harsting, Pernille (2001). Indledning til Quintilian, En talers uddannelse X.2. Aigis 2. http://aigis.igl.ku.dk/2001,2/Harst.Quint.indl.pdf (besøgt d. 26.10.2013).
- Hart,  Roderick  (1997). Modern  Rhetorical  Criticism .  Boston:  Allyn  &amp; Bacon.
- Hartling, Anna Sofie (2012). ' Grineren - og andre grineren ord. En grammatisk statusopgørelse.' Nyt fra Sprognævnet 1: 1-6.
- Hoff-Clausen, Elisabeth (2008): Online Ethos. Webretorik i politiske kampagner, blogs og wikis. København, Samfundslitteratur.
- Isager, Christine, og Anders Sigrell (red.) (2015): Rhetorica Scandinavica 70: Tema: Imitatio. Under udgivelse.
- Jasinski, James (2001): 'Iconicity', Sourcebook on Rhetoric. Key Concepts in Contemporary Rhetorical Studies. Thousand Oaks: Sage, 303-5.
- Kimes, Joanne, og Gary R. Muschla (2007): Grammar Sucks: What to Do to Make Your Writing Much More Better . Avon, MA: Adams.
- Kock, Christian (2007): 'Sproglig kvalitet', i: Vibeke Sandersen &amp; Jørgen Schack (udg.): Dansk Sprognævn - godt og vel 50 år efter . København: Dansk Sprognævn, 53-73.
- Kock, Christian (2013): 'Imitatio: en bro mellem tekstlæsning og skriftlig fremstilling'. Retorisk praksis . Ödåkra: Retorikforlaget: 103-12.
- Leff,  Michael,  og  Andrew  Sachs  (1990): 'Words  the  Most  Like Things: Iconicity and the Rhetorical Text'. Western Journal of Speech Communication 54: 252-73.
- Leff, Michael (2003). 'Fortolkende retorisk kritik'. Oversat af Lisa Storm Villadsen. Rhetorica Scandinavica 26: 6-19.
- Lund, Marie, og Hanne Roer (red.) (2014). Retorikkens aktualitet. Grund-

- bog i retorisk kritik. 3. udg. København: Hans Reitzels Forlag.
- Meisner, Ole (2004). 'Haderen'. Odense: DR og Syddansk Universitetsforlag.
- Quintilianus,  Marcus  Fabius  (2001).  'Om  efterligning  og  om  originalitet'  ( En  talers  udannelse X.2).  http://aigis.igl.ku.dk/2001,2/Harst. Quint.overs.pdf (besøgt 26.10.2013).
- Skyum-Nielsen, Peder (red.) (2008). Godt dansk. Med kapitler af Ebbe Grunwald og Ole Meisner. Odense: Syddansk Universitetsforlag/DR.
- Terrill,  Roger  (2011).  'Mimesis,  Duality,  and  Rhetorical  Education,'  i: Rhetoric Society Quarterly , 41.4: 295-315.
- Villadsen, Lisa (2009): 'Retorisk kritik,' i Charlotte Jørgensen og Lisa Villadsen (red.): Retorik: Teori og praksis . København: Samfundslitteratur: 195-218.

## NOTER

- 1 blog.politiken.dk/?p\_o=150, besøgt 21.6.2013.
- 2 Mads Zacho Teglskov: 'Afstemning: Hvilket ord er sprogets allerækleste?' Politiken 12.1.2014; ''Vækste' er det danske sprogs allerækleste ord', Politiken 20.1.2014.
- 3 Se  fx  Karsten  Bräuner:  'Elitens  elizaficering  af  det  danske  sprog', Berlingske 19.8.2012. Bent Hvorslev: 'Vort Modersmaal er dejligt ...', Jyllands-Posten, 26.12.2012.
- 4   https://www.facebook.com/groups/6766351133/?fref=ts (6.552 medlemmer pr. 27.1.2014); https://www.facebook.com/ sprogpolitiet?fref=ts (25.128 digitale 'Synes godt om'-tilkendegivelser pr. 27.1.2014); https://www.facebook.com/DagensSprogsinke?fref=ts (1.612 medlemmer pr. 27.1.2014).
- 5 Referencerne i citatet er til følgende kilder: Vibeke Sandersen (1975): Essayet - oprør og tradition .  København: Gyldendal; Ottar Grepstad (1997): Det  litterære  skattkammer  -  sakprosaens  teori  og  retorikk. Oslo: Samlaget; Vivian Greene-Gantzberg &amp; Phillip Marshall Mitchell (1997): Den fjerde genre. Essayet i Danmark. København: C. A. Reitzel.
- 6 Jørn Lunds motivering for tildelingen af Danmarks Radios sprogpris til Ole Meisner i 1990 kan læses her: http://sproget.dk/raad-og-regler/artikler-mv/sprogbrevet-dr/sprogbrevetdr-nr-54/sprogprisen, besøgt 27.1.2014. Bemærk i øvrigt, at Lund her fremhæver sprogprisen i sig selv som en fejring af det gode eksempel i kontrast til Sprogbrevet DR (udgivet af Jørn Lund og Erik Hansen i perioden 1985-1995), som

- ellers typisk, siger han, 'kom (...) til at handle om fejl og mangler'.
- 7 Et  udvalgt  anmeldelsescitat  på  bogens  omslag:  'Both  deeper  and more democratic than The Elements of Style ' (Adam Haslett, Financial Times)' giver udtryk for, at  dette  er  et  vigtigt  aspekt  af  bogens varemærke.
- 8 Susanne Staun har sidenhen udgivet Fuck(,) en lækker røv: Basisgarderobe til den nøgne sprogbruger (København: Gyldendal, 2015), der varierer formatet ved at skrive ikke om , men personligt og direkte til 'selv den splitternøgne sprogspasser. Er det dig? [… D]ig, der hver dag dummer dig, når du skriver, men også når du taler, og oftest uden at vide det' (6-7).