Son of Per
Forfattere: Lars Bukdahl
Tidsskrift: passage (2001-11-01)

## 1. Jilie  v'vant Names

Der er noget med Per Højholt og personer, de pop­ per op over det  hele for korte eller lange eller seri­ elle bemærkninger, og så hedder de næsten altid no­ get, noget almindeligt, noget særligt almindeligt, og bemærkelsesværdigt  mange  gør  ikke  andet  end  at hedde noget særligt almindeligt. To digte, med tyve år imellem, er  nær  ved at tematisere og emblemati­ sere denne oppoppen, det første er et lille et fra den person- og  navneblomstrende Punkter (1971),  det er uden titel  (  og  jo  i  virkeligheden  gennemsigtigt,  el­ ler  rettere  sagt,  bogstaverne  er  hvide  og papiret er gennemsigtigt plastic,  besind jer på det):

## Son of Per

## - Højholts personalefest: Kom som du i hvert fald ikke er!

## LARS BUKDAHL

digt,  "Fuld stop frem", det næstsidste digt (Iversen­ digtet kan også gerne være det næstsidste i Punkter, hvis digtsekvens på grund af den smarte metalring­ hæftning er op til læseren selv) i Praksis 10: Manøvrer (1993):

Ligesom det ikke før nu var muligt med begge fødder at klappe mine kinder og sådan med hovedet mellem fødderne på hænder at gå ud på fortovet se op og møde den førstes blik smilende: Hej Iversen

Det er  Iversen,  vi  er  interesserede  i,  som  han pop­ per tydeligt sidelæns ud til højre i sidste linie. Og vi kan i denne anledning påstå, at det også er ham, dig­ tet er interesseret i, således at hele den kontortionis­ tiske manøvre, som beskrives i de fem lige lange li­ nier ned til kolonnet, kun har til formål for en gang skyld at fa ordentligt øje på Iversen - der NB ikke derfor behøves at have fandtes før i dette selvsamme øjeblik - og jo så Iversen som Iversen, og ikke som en Iversen: Mennesket eller Manden på gulvet eller Hin enkelte, eller hvem vil du have, :fa ham på nav­ net  helt  konkret  på  vippen,  som  den  der  udstik­ kende linie jo li gn er på en prik. Vi vender i den grad tilbage til Iversen,  lige nu går  vi videre til et andet Til alt groende det højst besungne: freeze nok nu! Til hvepse og far:  verweile doch! Ford Sierra Cosworth 4 X 4 Turbo: nu roligt ind til siden! Verden er vind og skæv af  vores forestillinger om den! Ulf  Madsen hold kæft! Du er i vejen for spurvenes tavshed og de stumme broer i det her vers: flor om vunden børn i kvinderne kors i røven! Virkeligheden er en ambulance på flugt så check din pacemaker Ulf  Madsen du er på igen og det er ikke som sommerfugl!

Her er  næstsidste linie en tand for  lang og sidste li­ nie en tand for  kort, og  så vil vi ellers  bare  nævne, at  biler  og  MAD er  distinkte spor,  der  kører  delvis parallelt med navnene. Hvor Iversen ligesom manes frem,  er  Ulf Madsen i høj grad en forstyrrelse, fordi han så pludselig konkret i sit navn og sin bil kommer rullende ud  af intet.  Det forstyrrer  nemlig  tekstens natur- og sprogstridige forsøg på at skabe stilstand og absolut tystnad.  Som ikke fuldt overbevisende varer lige  præcis  en  linie,  nemlig  linie  8,  der  lidt  uklart skaber en forbindelse,  "stumme broer", fra sorgens floromvinding  over  børn  i  kvinderne  (  der  jo  i  en omvendt forstand godt  kan  siges  at  være  florom­ vundne)  til  korset  i  røven,  hvilket  sidste  vel  sim­ pelthen kan  være stilhedens  punktum  i  samme  nu, for  straks  efter  kører  det  jo  afsted  med  virkelighe- den og Ulf Madsen, der jo åbenbart, som beordret, sekundkort  er  faldet  en smule  i  staver,  som  det  så smukt  og  sandt  hedder,  i  hvert  fald  er  han på igen, og han skal ikke tro,  at hans absence har bragt ham i nogen  forvandlende  symbiose  med  naturen,  så  det er  "ikke  som  sommerfugl",  han  er  på.  Hvad  så som?! Ja,  som Ulf Madsen  vel  lige  præcis og hver­ ken mere·  eller mindre, skabt som overflødig forstyr­ relse  og  sendt  videre  på  skinner  og  med  turbo  (jo mildest  talt  et  tekstladet  ord  i  forfatterskabet  (  en tastfejl  fik  mig  til  at  opfinde  ordet,  forfatterskibet, for  et  sådant  er  Højholts  forfatterskab  virkelig,  og det er flokken af autonome galejslaver, der skal por­ trætteres i  denne  artikel)).

Det er en særlig og unik ting, især i tressernes og halvfjerdsernes  digtning,  alle  disse  egennavngivne personer.  Det er  mærkeligt  nok  således  at  lade navne befolke sine poetiske/  eksperimenterende tek­ ster,  men  det  er  helt  bes yn derligt  at  befolke  dem med så selvfølgeligt  almindelige  navne.  Lad mig i første  omgang bare lave  en liste  over  alle  de  egen­ navne, og det der li gn er, som  optræder i Per Højholts  ikke-prosaiske  tekster  fra  og  med Poetens hoved (1963), prosanavnene f'ar sin egen lille, upræcise gruppe, for de li gn er ikke uden videre (  det vil  (endnu)  ikke  i  listen  blive  markeret,  om  der  er tale  om gentagne navne  eller  navne,  der  optræder i kl yn ger,  ligesom der ses bort fra  virkelige personers navne,  navne  på etablerede  fiktionspersoner  kan fa adgang,  hvis deres identitet s yn es fuldt overtaget og forskudt,  derfor er  Supermule  med):

Poetens hoved: Nelly.

Min hånd  66 (1966): Hans, Pokerface Plysbjørn.

Show (1966): Hilda Petersen, Olaf Petersen, Povl, Hans,  Ejvind,  Louis,  Oomphelia, Jack,  Humphr y, Oliver, Arnth,  Huberstein.

Turbo (1968): henry,  fru  jespersen,  fru  andersen, fru hartman,  ursula, Aage Petersen, egon.

+1 (1969): Kasper, Vibeke, Lars, Vibs, Kurt, An­ ders, Per, Fritz,  B Schou.

Punkter: Bodil, Anders, Birte, Beate,  Carl, Dorte, Erik, Frida, Grethe, Hans, Pimpernel Nielsen, Solveig, Eigil, Peter, Erna, Iversen, Sylvia, Tårstrup­ J  ørgensen.

Volumen (1974): Lydia, Karin, Niels, Julius, Ejvind,  Mette,  Poul,  Edwin,  Robert,  Marion,  Mi­ riam, Susan Delamel,  Cath y, Mary,  Ginny, Elisabeth Worre, Jenny.

Softie, Misse Thunderbolt, Inger, Ingeborg,  Eddie,  Otto Jensen,  Verner,  Fru  Bech, or  Mortensen,  Supermule,

Revolver (1977): Hans  Feddersen,  Ri gm Cornelia.

(vi  springer  over Groteskens  område (1978), der bare  har  en  pyramide,  der hedder Kheopteryx,  og Det  gentagnes  musik (1989) og Lynskud (1995), for  så at  afslutte  med den allerede nævnte)

Manøvrer: Ulf Madsen,  Poul A. Nielsen, Egon.

Hans optræder  i fire forskellige  bøger  og  er  der­ med  det  absolut  mest  populære navn, fulgt af Poul/Povl med tre  optrædener, Anders og Egon er med hver to gange, vi kan bemærke os forkærlighe­ den  for drengenavne, der  begynder med  ej/  ey, Ejvind, Eigil, og pigenavne med et y i, Lydia, Sylvia og alle modellerne fra Volumen, Cathy, Mary, Ginny. Det  slående  ved  navneopbuddet,  bortset fra  at  det overhovedet  finder  sted,  er,  som  man  kan se,  dets uhyggeligt  præcise  trivialitet,  undtagelserne  er  fa, men spektakulære:  bortset  fra  et  par  særsektioners farvning i Show og Volumen (modellerne), er  der så også  tale  om en  art  serielle skriftsuperhelte,  Poker­ face  Plysbjørn,  Pimpernel  Nielsen,  Supermule  og Ursulas hemmelige identitet som Pen-Ursula. Det er ikke noget tilfælde, at Hans og Poul/Povl er de po­ pulæreste navne,  eller  rettere  det  er  et særdeles si­ gende  og  insisterende  tilfælde,  mere  udspekuleret uspektakulært kan det ikke  blive,  og  da slet  ikke  i avantgardistiske  tryksager  fra  anden  del  af  forrige århundrede.  Til  og  med Volumen optræder  almen­ navnene  på  to-tre  måder,  som  rene  oppopninger  i kl yn ger (som ophobninger, der rent lydligt desværre ikke rimer på oppopninger), eller singulært, i sidste tilfælde kan de  godt tilstedevære  halvandet øjeblik, men  helst  ikke  længere,  og  som  små  genta gn e  og fortabte  tekstklovner,  som især i Turbo med den tål­ modige Henry som hofeksemplet. Man kan iagttage en klar populationsudvikling, en kommen til verden i Min hånd 66 og Show, en egentlig befolkningseks­ plosion i Turbo, + 1 og Punkter, og en gradvis, lettere dekadent udmatning i Volumen og Revolver.

Det officielle farvel til almennavnene sker i de tre Revolver-tekster, der simpelthen hedder henholdsvis "Otto  Jensen", "Hans  Feddersen"  og "Rigmor Mortensen" og  er  placeret  ved siden  af hinanden. Kun i den første tekst, en angiveligt autentisk mini­ mal-beretning  af  en  plejehjemspatient  af  samme navn (Verner er  hans  søn,  Fru  Bech en  sygeplejer­ ske),  optræder  navnet  også  i  selve  teksten,  i  de  to andre  si gn erer  titelnavnet  ovenfra teksterne,  der  er henholdsvis en straight (skrevet!) en om at svede en engel og  en  mere kompleks en om i sin ensomhed at  drømme om børn og  børnebørn i henkognings­ glas  (den  foregår  også i plejehjemsregi!),  som disse særligt almindeligt navngivne personers monologer. Alle tre har faet sig et særligt almindeligt efternavn, hvilket hidtil  har  været  undtagelsen,  og  de fa tidli­ gere personer, der kunne smykke sig med et sådant, måtte  så  som  regel  undvære fornavnet. Det  er nærliggende at  se de tre  digte  som almennavnenes første chance for at komme til orde, og så må det jo meget rimeligt ske i form af henholdsvis eksistentiel minimalisme, dagklar, undrende surrealisme og øm, nøgtern fordrømthed: skyggerealismer. Ulf Madsen er  så  en  sen  spøgelsesbilist  (Poul A. Nielsen,  præs­ enteres som i Revolver-trioen i titlen, og far stillings­ bete gn elsen  "kontorsionist",  hvilken beskæftigelses besvær han i teksten udreder, Egon II i samme bog er læseren tiltalt vistnok).

Før vi laver den prosaiske parentes, er det nok ri­ meligt at opliste de ovenfor udeladte historiske/my­ tologiske/intertekstuelle personer, som i nogle tilfælde rent faktisk agerer eller animeres i teksterne, der  er  især  en  hel  del  digterog  kunstnernavne nævnt,  og  de  er  jo  navne,  og  de  er  jo  personer, utvivlsomt:

Poetens  hoved: Pisarro,  Cezanne,  Picasso,  Ikaros, Joyce,  Orphee (Orfeus), Ewald, Arendse,  Eva,  Ma­ lewitch, Albert  Einstein.

Provinser (1964): Hemingway.

Show: Alexander  Ford, James  Fennimore  (Cooper),  Galar,  Fjalar,  Ordrører.

Punkter: Johannes (Ewald).

Volumen:

Isolde, Robinson,  Sorteper.

Revolver: Benjamin  (Franklin), Jørgen Leth, Der­ rida, Mickey, Gud.

Groteskens  område: Gud,  Sophus Claussen,  Bran­ cusi.

Det gentagnes musik: Bruce Springsteen, Tododorv, Sterne,  Lorea,  Ewald,  Blicher,  Shakespeare,  Kafk.a, Minotauros.

Manøvrer: Hendrix, Gunnar Ekelof,  Hamlet, John Coltrane,  Heraklit,  Cartaphilus,  Holderlin,  Bagge­ sen,  Sophie  (Baggesens),  Gud.

Lynskud: Miles  (Davis), John  Lennon,  Chririco, Borges, Dulle Griet,  Satan,  Hamlet.

I denne særgruppe kan en spejlvendt populations­ udvikling  iagttages.  I  den  intenst  meta-modernisti­ ske Poetens hoved myldrer  det  med  forfattere  og kunstnere og mytologiske personer, i de med særligt almindelige personnavne spirende og svirrende vær­ ker er kandiserne så godt som fraværende (i Turbo er et  par  stykker  synlige  som  deformerende puns, der er  jo  f.eks.  legendarisk  Brancusi,  som  bliver  til  en brandkusse), albuet ud, i Volumen og Revolver møder man en lille,  broget g rimasserende flok,  i Groteskens område er de ved at finde deres værdighed igen, som repræsentanter  (  dvs  handelsrejsende  nærmest)  for traditionen, for så omsider i den sene trilogi atter at indtage  en fremtrædende,  på samme tid frivoliseret og  respekteret  position,  en  særlig  serie  er  de  med "&amp;" og så et digternavn betitlede og si gn erede ikke uden videre loyale identifikationer  og hyldester. En afdemokratisering,  der  forslår,  kunne  man  forledes til at mene,  når man  altså nøjes med at holde sig til navnestoffet i det poetiske og eksperimentelle.

Jeg har  også lovet  en liste  over  personer  i prosa, og  det,  der  li gn er.  Jeg  har  tilladt  mig  at  placere knækprosamonologerne om Gitte i denne afdeling.

6512 (1969): Albinus,  Carl,  Kirsten,  (Glaspisse­ ren).

Praksis 3: Den  fireogtresindstyvende  frokost i det grønne (1979): (i en  tekst  er  et navn genta gn e  gange  over­ streget!)

Praksis 4:  Lynmuseet  og andre blindgyder (1982), Praksis 6: Salamanderen  og  andre  blindgyder (1986), Praksis  7:  Hundekunstneren  og  andre  blind gy der (1988) (  et skønsomt udvalg af de væsentligste): Hans Hen­ rik  Mattesen,  Vincent  Boethius,  Willy Lund,  Bro­ der og  Hans Adolf Brodersen, Kirsten  Svensdatter, Erling Bjerregaard, Sven Holberg, Aage Hall, Georg Asmussen,  Søren  og  Marie  Hust,  Arthur  Terence Battagny, Lars Nilsøn Dahle, Mr Faydon,  Ada Vol­ kersen, Tomas  Edberg, Bernhard  Gassen, Tavs, Kesse.

Gittes  monologer (1984):  Gitte,  Susanne,  Preben. Praksis  8: Album,  tumult (1989): Susan Pedersen. Praksis 12: Anekdoter: C.  Rørstrøm,  Henriksen, B.A. Thomsen.

Den store roman Auricula vil  afslutningsvis  få en selvstændig behandling. Herudover har Højholt of­ fentliggjort  kapitler  fra  en  mindre  roman,  skrevet side  om  side  om  side  med Auricula,  Hans  Henrik Mattesen.  En monografi, hvis titelperson medvirker  i en tidlig blind gy de.

Navnene i 6512 er  behørigt pjalteproletarisk nus­ sede,  mens  blind gy de-navnene  er  interessante  og kuriøse og eksotiske, som de skal være i fantastiske fortællinger.  Et par  af  anekdote-navnene er  næsten dickensk  karikerede  og  komiske.  Gitte-trioen  er  i nær familie med de særligt almindelige navne,  men er der ikke lige en sociologisk præciserende snert til forskel? Det  efterlader os med  albumtumultens Susan Pedersen, der passer på en prik i en lille tekst, som er en perfekt parallel til de navngivne tekster i Revolver, især "Hans  Feddersen", der jo  sveder engle, Susan Pedersen f'ar bare øje på en lille,  bebu­ dende engel i træet uden for vinduet.

## 2. It's Personal

Navnepostyret er jo, kan det afsløres, kun et særligt tydeligt symptom på en overordnet, rigt flerstrenget strategi  og  praksis  i  Højholts  forfatterskab,  som  vi kort  kan  betegne  som  personalisering.  Hvilket  til gengæld kan forståes bogstaveligt på indtil flere led­ der.

For  det  første  er  selve  ordet  'person'  et  centralt dæknavn for digter-jeg'  et i en række digttitler i Re­ volver og  den  sene  trilogi.  I Revolver  fi nder  vi dig­ tene,  "Personen  i  marts,  tidlig  en  søndag  morgen" og "Personen rekonvalescent" (  der frataget titlen er mottodigt for Det gentagnes  musik og  bagsidedigt på den samlede udgave af trilogien  (1998)),  i Det  gen- tagnes  musik digtene "Personen ved roden",  "Perso­ nen i  overskud",  "Personen på toppen" og "Perso­ nen  slår  til",  i Manøvrer digtene  "Personen  i  vin­ den",  "Personen  til  søs"  og  "Personen  i  ilden",  I Lynskud digtene "Personen i gang",  "Personen i ud­ brud",  "Personens h yr " og "Personen ledes ved sin praksis". Der leges lidt med sådan et Kim-bog-følje­ ton-system  i  titlerne (Kim  i fare, eller  hvad  de  nu hedder), koncise smilende idiomatiske præpositions­ konstruktioner,  meget  gerne  med  det  spidse  "i". Digtene er ikke mere ens end som så, men de er fæl­ les om, at titelpersonen nede i teksten betegnes som 'jeg'  og  med  netop  kun  det  formelle  forbehold, netop  kun  den  formelle  forskydning  og  distance­ ring, som til gengæld også er ret markant (og jo der­ for  også  kaster  skygge  på  de  ikke  personbetitlede øvrige jeg-digte i samlingerne).  'Person' kan natur­ ligvis  betyde 'son of Per', Persøn. På græsk betyder 'persona'  som  bekendt  maske,  og  en  vigtig  tidlig digtsamling af Ezra Pund bærer netop den titel.

For det andet myldrer det i Højholts digte og tek­ ster med personer med og uden navne, men natur­ ligvis helst med, de agerer og de portrætteres og de taler,  fylder en tekst monologisk ud fra start til slut: der er flere mere eller  mindre rebusagtige rolledigte, digtet  som  konkret/konkretistisk  nogens  eller  na­ gets taleboble. Denne generøse trafik med dens hen­ visninger tilbage til såvel barokke som klassiscistiske traditioner skiller sig klart ud i forhold til både mo­ dernistiske og avantgardistiske digterier i tiden  (por­ trætter og rolledigte finder man flere steder hos især modernisterne,  bl.a.  Benny  Andersen,  Klaus  Rif­ bjerg, Jørgen Sonne og Jess Ørnsbo, men altid som enkeltstående eller typiske tilfælde, der er aldrig den myldrende, oppoppende fornemmelse, som man f'ar hos  Højholt,  det  bliver  aldrig  på  samme  måde  et magtfuldt og centralt spor).

Det  er  nu  på  tide  at  konstruere  os  en  ny  liste, nemlig over persontyper og -praksiser i Højholts po­ esi  (i prosaen giver det  i højere grad sig selv,  efter­ som  prosa  jo  traditionelt  set  uden  videre  opererer med indtil flere fra digterens jeg distancerede fiktive personer,  et  betydeligt  brud  på  denne  regel  sker med Auricula, og Auricula vender vi som sagt hele ti- den tilbage til  senere).  Som det vil fremgå, undgåes overlaprringer ikke.

I Digterpersoner. Personaliseringer af det  tradi­ tionelle digterjeg-hvad er det, der står i Turbo: "chor af  af  pourlarter  i  højt-hellige  små/  jegkoptere"  - i digt eller titel,  formelt  simpelthen bare  forvandling til 3. person. Det starter med digtet "Kirse­ bærskrårringen" i Poetens hoved (selve titlen er måske selve  halshugningen  af  digterjeget  (titeldigtet  tyer efter første linie, "Langt til havs gynger poetens ho­ ved" lynhurtigt  til  jeg)),  hvis første to  strofer  lyder således:  "Træt som når  hen  mod  sengetid  et  barn/ synker  sammen  på  gulvet  blandt  sit  legetøj/  digte­ ren på Kirsebærskrårringen/  /  Grå  og  smuk  i  gama­ cher  og  støvfrakke/  li gn er  han  en  stor/  fra  himlen nedfalden hånd i det tynde græs", hvorefter tre væl­ digt  flotte  og  patetiske  strofer  følger  inden  for  to gåseøjnes ranune.  Allerede  her  forstyrrer en vis hu­ mor heroiseringen, må man sige. Det bliver  værre  i Min hånd  66, hvor  digteren  er  blevet  til  en  person ved navn "Poeten H" i titlen til  et digt,  hvis  sidste linie  lyder således: "og til sidst poeten H brugt som waterpas".  Pokerface  Plysbjørn  i  samme  bog  kan naturligvis  også læses  som  en  digterperson,  den halvkugle  han  ufortrødent  arbejder  på  er  jo  ifølge legenden en IBM-kuglehovedmaskine. I Turbo er en "køkkenskriver" flere gange inde over i digtets ikke urealistiske  køkkenunivers  som  en  skygge  fra  det opflossede digterjeg.  "Person"  -titlerne i Revolver og den  sene  trilogi  er  opre gn et  ovenfor.  Interessante personhybrider  er digtene "Portræt af digteren som ældre  banegård"  (aner  man  et  blink  til  Tom  Kri­ stensens  sønderskudte  banegård?)  fra Manøvrer og "Portræt af digteren  som inkarneret katamaran" fra Lynskud, som  begge  med  stor  iver  og  i  monologisk form forsøger at leve op til deres titler.

2 Læserpersoner. Personaliseringer  og  navngivrring af  en  læser  eller  læseren.  I Punkter optræder  fem gange  digte  om  en  læser,  kaldet  henholdsvis  "den alm læser", "laserlæseren", "den tænksomme læser",  "læseren  med  røntgenøjnene"  og  "læseren med stålbrille",  han er hver gang en særdeles aktivi­ stisk og akrobatisk  herre,  således  udfolder  sidst­ nævnte sig f.eks.: "jeg gentager: læseren med stålbriller  folder  sin  tommestok  sammen/  slår  ud med armene  og  svinder  gestikulerende  ind  bag  sin brille/  mindre end et pund kaffe holder  han dær sit foredrag  om  omega og/ kryber  baglæns  op  i  et pi­ stolløb  hvor  han  mumlende  forpupper sig".  Som et efterskrift til digtene i Punkter tiltaler digtet "Spleen" i Manøvrer direkte sin læser i et metaforvirvar af fod­ bold  og  kosmos:  "End  ikke  du  som  med spillende øjne  smugdribler  betydrring/  vandret  gennem disse linier  har  fætre  blandt  stjernerne/  du  har  bare  set månen så tit at du tror den er din onkel/ men du ta­ ger fejl Egon du er overhovedet ikke i familie/ med universet"  (lad  os  under  dette  punkt  opre gn e  de pludselige  og navnløse digtpersoner, der  herefter pludselig  oppopper:  "din  skaldede  onkel  er  højst fuldmægtig  i/  Teknisk  Forvaltrring  og  dine  kusiner sidder blege på stole/ og fniser over et billedlotteri")

3 Gennemgående personer ikke til at standse ("Poker­ face Plysbjørn (gennemgående  fi gu r ikke til at standse")).  Digtpersoner,  der  via  genta gn e  optræ­ dender :far  status af en  art  skriftsuperhelte. Tumlin­ gen Pokerface Plysbjørn,  der  fremtræder  som både et stykke legetøj og en digterperson og sin helt egen vældige  person,  er  vel  den  første  med  sin  firdelte tekst i Min hånd  66, hvor  han udtaler sig  om sit ar­ bejde på halvkuglen og parodisk, saboteret byder på personlige bekendelser, før han pludselig vokser sig "enorm". Så er der Henry, Ursula og Polly, der midt i Turbos virvar som måske akkurat tumlinger dukker frem op til flere gange og uden at iklæde sig nogen synderlig  individualitet  alligevel  formår  at  gøre  sig bemærkede: "og ursula  tripper ind virrende med sit fingerbøl  i  øjenhøjde".  I Punkter udtaler  tre  gange den  højst  almindelige· pimpernel  Nielsen  sig  under kursiverede  titler  (i  den  fjerde  omgang  er  det  fru pimpernel Nielsen, der :far ordet): "pimpernel Nielsen på  vej til  det offentlige toilet:/ Jeg har  gjort tilnærmel­ ser til det modsatte køn (r)/ spist en vaniljekrans (2) ført motorkøretøj (3) og/ været skeptisk (4) på Fyen (5) oppe  at  fl yv e  (6)  og/  medlem  altid  medlem  af den lokale brugsforening men/ (7) æns mig næppe, sir,  alt  det  er  forbi  nu!  Manden/  der  sælger  freesia foran  banken  arver  mit/mine  spil".  I Revolver op­ træder hele ni groteske/satiriske/frivole Supermule­ monologer  (Supermule  er  jo Fedtmules med  jord­ nødder hemmelige og superhelteidentitet), et eksempel er digtet "Supermule fra luften over Chase Manhattan Bank":  "SLURP!  This  bank  is  a woman! Better prevent/ than cure! Jeg lægger an til en  baghyler,  Mickey,/  russerne  kommer,  russerne kommer,  hurra,  hurra!/  Lige  op  i  kassen,  ja,  KA­ FONK! og RASLE! RASLE!/ en rungende jack-pot og  KLIRRE,  KLIRRE!  alle  tiders/  saldo,  ikke  det dær  griseri,  du,  ren  profit,  SPLAT!/  det bare  lige­ som at huske sine p-nødder, ik'  ." Endelig skal de fire tekster, to omtaler og to monologer, om p yr amiden Kheopteryx i Groteskens område nævnes, den opfører sig nogen grader mere værdigt end den vilde og gale Supermule,  men kolleger er og bliver de som gen­ nemgående Højholtpersoner.

4 Digtpersoner. Blot  i  et  enkelt  digt  centralt  eller perifert agerende personer.  Der er de to,  der skæn­ des  kærligt  "På  plejehjemmet"  i  prosadiget  med samme  titel  fra Provinser med  samt  en  lille  gruppe pludseligt  oppoppende:  "Credo"  råbte  han  og  løb nedenud af huset og hen til de tre gamle på bænken, manden med  piben  og  den  lange  frakke,  damen  i pels og barnet med den høje pande." Hypertrivielle og -konkrete er de to linier om landmåleren i "Dig­ tet  digtet  digtet" i Min hånd  66, "landmålerens hat forsvinder  bag  bakken"  og  "Digtet  slutter  Digtet/ begynder med landmåleren og slutter med digtet". I "Frostnat" er der lige de snakkende  børn,  og i "så og så mange lærker" er der lige den Morris, der bli­ ver  identificeret  som  "postens  Morris" og  dermed er personudstoppet.  Man kan overveje om proprie­ tæren  i  den  sætning  i Show, der  permuteres  og voldtages og gøres til genstand for personlig omtale, selv  ikke  bare  er  en  fredelig  digtperson: "Proprie­ tæren er i haven hr i færd med at tilse sine sukkerærter". I Punkter optræder  der  her  og  der  personer,  som hverken er gennemgående eller rene navneforekom­ ster eller fræsende jeger eller tvivlsomme du'  er, man kan pege på Sylvia, der dykker  ind i sig  selv  og det tredobbelt  eksponerede  billede:  "og  her  er  så  en gammel  mand  m  solbriller/  og  en  pige  i  plastic­ re gn frakke  med hætte/ her er manden med solbril­ lerne  plus  stok/  og  plasticregnfrakken der  er rød". Revolver har først  og  fremmest  mit  yndlingsdigt, "Makker"  med  indledningslinien  "her  sad  han  på den  sten  lige  før  og  græd  ned  i  sin  øl",  men  også

ham der på  hovedvej  15  bliver  udsat for motorstop og den omvendte broder i  Thailand og så  "Kongen ankommer  til  cafeteriaet ved  havet", hvori  den eni gm atiske  titellinie  gentages  stadig  h yp pigere  og alt  i  alt så  mange  gange (17), at  kongen - for  hvad er han også egentlig for en - er nær ved at opnå sta­ tus  som  gennemgående person ikke  til at standse;  i forbifarten strejfes  inde  på  restauranten  også en  vis serverende  "Inger  nylonindpakket  med skum mel­ lem/ ørerne p-pigen som udspyer vatttamponer i to­ ilettet".  Og  hvad  med  Lemmy,  der  er  objekt  for "Den barberede topfisse", og den frustrerede, kærligt  besun gn e  "Ingeborg  i  entreen"  og  endelig Cornelia,  der  ømt  "bøjer  sit knæ" i  "Frokost i det grønne"? Digtet "Er en spade" i Lynskud er et snap­ shot af en unavngiven, helt bestemt metaformisbru­ gende digter. Især i den sene trilogi myldrer det med d yr ,  men  de  personificeres  med  stor  bestemthed netop ikke (  eller hur?).

s Personmonologer. Digte,  der  fremstår  som frem­ sagt eller fremskrevet af med digteren ikke identiske personer  og  det,  der li gn er,  og  ikke,  personificeret: Rolledigte.  Flere  af  teksterne  med  gennemgående personer hører til denne type,  det meste af  "Poker­ face  Plysbjørn",  Pimpernel Nielsen-digtene,  Super­ mule-digtene,  og  vi  nævnte  tidligt  digtene  "Otto Jensen",  "Hans  Feddersen"  og  "Rigmor  Morten­ sen" (der har en uhyggelig lydlig  lighed med rigor mortis!) i Revolver. Trippet  begynder  i Poetens  hoved med  "Le  Tombeau  d'Orphee",  Orfeus'  gravsten, der  er  sat  op  som  et  spejl  og  lader  sig  læse  som samme spejls monolog sekundet. før  en eller anden person,  "han"  (=  digteren?),  smadrer  det  med  en tingest,  en sten givetvis  "den er kastet nu  stille  un­ der  vejs",  men  lige  før  står  jo  "Le  Tombeau  de Joyce",  der  sandsynligvis  er Joyces  gravstens  indre monolog ved Joyces begravelse i Paris:  "Kastanjer i sol,  huh." I digtet  "Enquete" i Provinser finder man udtalelser  fra  både  et  termometer,  et  trykluftsbor, en vanddråbe og her en tallerken  "(fald)/ Osse mig. Læg mig på en blød blød eng/ mellem  de dybe, a­ mong the deep." I Revolver genoptages  for alvor de eksotiske udsigelsespositioner og  -personer, helst ikke  uden obskøn under- og/  eller  overtekst,  vi f'ar monologer si gn eret  en  ulv,  "Rødhætte  går  til  sce- nen", en barberet topfisse ("Godaaaaaaaaaaaaaaaaa­ aatjih")  og  et  l yn ,  "Lynet  slår  ned  i  en  taxa"  (  den nævnte Benjamin  er  naturligvis  Benjamin Franklin og Misse  Thunderbolt  er  simpelthen  tordenen): "Lynet slår ned i en taxa; hej Benjamin, så kører vi!/ gud faaaader i skuret sikke en bryllupsnat! tænk dig hun fangede mig i en bordplade og  hurtigste udvej gik/  jo  via  bordbenet,  men  6512  ord  er  en  seriøst handicap/ så det flækkede og nu er  jeg på den:  tilb tilbage til/ museet, Benjamin, gid fanden have Misse Thunderbolt!"  "Poul  A.  Nielsen,  kontorsionist"  i Manøvrer, der  beretter  om sine knudekunster, er al­ lerede  nævnt.  Næstsidst  i Lynskud kæfter  en  lille vanskabning fra et Hieronymus Bosch-billede "Dulle Griet" op i eget navn  (i et enkelt identifika­ torisk  &amp;-digt,  "  &amp;  Baggesen"  fra Manøvrer, bugtales der eksplicit).

6 Personportrætter. Her  inkluderes  først  og  frem­ mest de enestående, helt fantastiske encyklopædiske, groft personificerende pseudokarakteristikker af nummererede æg og B-æg og permuterede propri­ etær-perioder, der  udgør  broderparten  af Show, Højholts mest (af)guddommelige tekster.  Ganske fa bedragerisk  selvfølgelige,  men  åbenlyst  menings­ løse, barokke, usammenhængende formuleringer og vendinger  skal  forestille  at  tegne  portrætter  af de umulige størrelser æg og perioder, hvilket stik imod al sund fornuft lykkes ud over al måde: Man ser dem sgu faktisk for sig. De mest tilforladelige er æggene, og lad os bare tage det allerførste, hvis nogen skulle have  været  så uheldige  at  glemme  det:  "Det  prak­ tiske  æg  er  kun  et  barn  endnu. Faderen har  en  ra­ dio- og  fjernsynforretning i Birkerød  hvor den  lille ofte  løber  omkring,  endnu  ikke  fortrolig  med  ho­ vedsprogene.  Om  vinteren  går  tanken  til  de  lange fygende  sommerdage  på  de  sjællandske  landeveje  i faderens  Opel  Record.  Ægget  er  der  en  fremtid  i, det er til at stole på og ind gy der naboerne tilliden." Perioderne er lidt mere aggressivt f'amælte, f.eks.  nr. "3.  Proprietæren  er  i  haven frue  i færd  med  at  tilse  sine sukkerærter/  I Denne periode hedder Hans og står op hele vejen. Ekspeditionssekretær. Ses på den sydlige himmel sept.-okt. Mg-." Og når den så ovenikøbet udstyres med et så tilforladeligt navn som Hans, tror man uden videre på den ud over enhver dørtærskel.

7 Namedropping. Kendte  navne  og  personer  fra kunstens, mytologiens og historiens zoner. De er al­ lerede blevet kommenteret ovenfor,  ligesom  vi un­ der  Personmonologer  nævnte  gravstenene  for  Or­ feus og Joyce og &amp;-digtet om Baggesen. I det store digt  "Nødden  fra  L'Estaque"  i Poetens  hoved taler Cezanne  om  sin  kunst:  "Da  jeg  en  tidlig  morgen trådte  ud  i  haven/  mødte  den  mig  i  en  uopnåelig grå"  i  en  art  analytisk  identifikation  i  flere  tempi. "Ansigt til  ansigt til ansigt" lader  i  al  hast navnene Ewald, Arendse, Eva,  Malewitch og Albert Einstein falde.  Benjamin  Franklin  bestyrer  som  nævnt  en taxa, der h yr es af et l yn , i Revolver, hvor vi også mø­ der  digtervennen Jørgen Leth, i digtet "En lagkage til overs", som jeget  rækker en lagkage videre til.  I Groteksens  område kunne  Sophus  Claussen-identifi­ kationen  "Månens  gestus"  sagtens  have  heddet  "&amp; Claussen".  Af &amp;-digtene  i  den  sene  trilogi  er  "&amp; Baggesen"  som  den  eneste  en  personmonolog  og "  &amp;  Blicher" fra Det  gentagens  musik det eneste  med titelpersonen  som  en (naturligvis  hedevandrende) digtperson, de øvrige identificerer sig mere sidelæns ind på deres ofre. En  virkelig spøjs  celebrityperson­ ficering  er  denne  lille,  heftige  naturiagttagelse  fra Det gentagnes  musik: "Nælden luder sort i middags­ stunden,/  en  dødsmærket  bengel  som  kræver  l yn / med  sommerfugle  blafrende  om  hodet,/  l yn over det  modne  korn,  torden-roer",  som  er  blevet  døbt "Bruce Springsteen" og sandsynligvis af den simple grund, at  Springsteen  har lavet en  sang,  der  hedder "Thunder  Road"!  I  den  sene trilogi  er  der  mange rene  namedroppinger  og  et  enkelt  skæbnesvangert blik  af Cartaphilus, den evige jøde, i sneen.

8 Navns nævnelse. De pludselige enkeltstående el­ ler  myldrende  oppopninger  af navne  (som  det  er fremgået  ovenfor  kan personer altså også godt poppe  uden  navns  nævnelse,  det  tager  vi  ikke  så tungt).  Fra Turbo midt  i  en  hektisk  Polly-genereret opremsning: "Polly som lighter/influenza/  Aage Pe­ tersen/  skoletanke/kamel". Fra Punkter, med en hel­ dig  Peter,  der  lige  netop  bliver  gentaget,  og  her  er personernes oppoppen i samme åndedrag explicit en forsvinding: "her forsvinder Solveig og hendes amme/ Eigils  kørestol  og  Peters  kufferter  og/  her Peters  kasket  m  fjederstål  og  hans/  saks  og  bille- derne  af  Erna i  bilåni." Fra den sidste forvrængede udgave  af  tungebrækkerremsen  i  + 1: "Kasper  Vi­ beke Lars fasters hov giv labskobs østre slip turntips pis".  Også  unavngiven  personoppoppen  kan  finde sted, som der er givet flere eksempler på ovenfor, en direkte modtekst (  og  Højholts  egen Vangede billeder) til navneoppopningen er en længere ukendt og ube­ titlet fænomenal en i Volumen, der optæller personer (  og  udskifter dem løbende, for de er lige gode i de­ res helt almindelige forskellighed) i et lokalsamfund, i stedet for et egenavn er de navngivet med en anek­ dote  og  det,  der er  mindre, næsten som  indianere, næsten som et ideogram, sådan som det ofte er skik, derude på landet: "ham der brækker sit ben i en øl­ kasse i stedet for/ ham der jager fasanerne op i ste­ det for/ ham  der  mørklægger  alderdomshjemmet i stedet for/ ham der  trækker en godsvo gn til Enge­ svang  i  stedet  for/  ham  der  bygger  sommerhus  af glasfiber i stedet for/ ham der  græder over Karinas bryster i stedet for/ ham der vasker sig i mælk i ste­ det for".

Personaliseringen, kan det vel fastslåes, er en sær­ deles  væsentlig  angrebsvinkel  i  Højholts  forfatter­ skab,  og han udmønter den på sådan cirka samtlige de  faconer,  der  står  til  rådighed,  plus  et  par  flere. Kunsten er det umuliges personalepolitik  og det er fordi  intetheden  har  ma-ma-ma-maske  på,  at  den kan  grimassere  så  agilt.  Ser  man  på  bøgernes  se­ kvens,  træder  udviklingen  meget pædagogisk frem, en attituderelativisering af det hellige  digterjeg,  Po­ eten  H,  fører  til  flersporet  og  radikal  personalise­ ring, personer  agerer/portrætteres  i  teksterne  og tekster taler med fremmede, men altid nærmere be­ stemte  stemmer.  Det  er  en  positiv  dekonstruktion og  multiplicering af  den AUTORitære enstemmig­ hed,  en  karnevalistisk tekstfest og så simplethen en reel,  effektiv  befolkning af poesien via lån fra både traditionel poesi (rolledigte/rebusdigte) og pro­ saen/  epikken  (  agerende,  tilstedeværende  personer som sådan).  En fabulerende intervention, for der er jo godt nok en hel del sære størrelser i persongalle­ riet,  hvis  min  læsers  laserbrille  kan  tåle  endnu  en oplistning,  så  kan  man  dele  personerne  op  i  tre grupper  (digterjegerne  og  læserjegerne  holder  vi uden for denne misere, og også alle de kendte):

- a Mytologiske/mytologiserede personer. De mere ku­ lørte  tekstsuperhelte,  Pokerface  Plysbjørn,  Super­ mule, pimpernel Nielsen, kongen og ja okay så også læserne i Punkter - Turbo-personerne banker  måske kraftigst  på  her  der  i  susende  fart  gennemfl yv er teksterne.
- b Fabulerende/surreelle personer. De personificerede, ikke-humane sære størrelser:  æg,  perioder,  pyrami­ der,  termometer,  spejl,  ulv,  l yn (barberet  topfisse), der tumultuøst,  paradoksalt,  konkret(istisk) hævder deres personlighed.
- c Telefonbogspersoner. Ganske almindelige, hverdags­ realistiske personer, blot og bart ved navns nævnelse, Ejvind, eller mere udfoldet, stedt i deres realisme el­ ler  ramt  af  pludselige  klarheder  og/  eller forviklin­ ger.

Højholt insisterer i sit poetiske persongalleri såle­ des i lige mål på det trivielle og det barokke og det (pop/  skrift-)mytologiske.

Det er  desuden  oplagt,  at  det  er  personaliserin­ gen,  der  forløser  mundtligheden  i  Højholts  poesi, allerede spejlet i  "Le Tombeau d'Orphee" taler ret frit fra leveren: "Men det støder mig så helt helve­ des at/ han går" sammenli gn et med det daværende forbillede Maliarme.  I de ikke-monologiske æg- og periode-tekster blomstrer så de umiskendelige, me­ ningsløst afhuggede talesprogsvendinger frem: FOR MIG GERNE! Og derfra bliver det kun bedre og  værre med mundtligheden,  en foreløbig h yp er­ vulgær kulmination er nok Revolver (jf.  Supermule­ citatet).

## 3. I can't  believe  your ears

En fyldestgørende behandling af personerne i Højholts prosa, 6512 og blind gy der,  falder  uden for denne artikels område eller kommer i det mindste i konflikt  med  dens  ønske  om  overskuelighed - lad mig henvise til de mange glimrende analyser af 6512 i  almindelighed  og  Frederik  Stjernfelts  behandling af blind gy derne, "Underets realisme", optrykt i Ra­ tionalitetens himmel og  andre essays (1997), i særdeles­ hed,  indtil  jeg  finder  den  rette lejlighed til  at  give mit slag på tasken-men jeg kan ikke lade være med at knytte en  kommentar til Auricula. Der er to  slags Højholtpersoner i romanen: syrlige namedrops: hele hoben af avantgardister  i 2. bog,  "Tilfældets Muse­ um" og Marcel Duchamp i 3. bog, "Protagonisten", og  en helt særlig  gruppe fabulerende/  surreelle per­ soner:  ørerne,  som  imidlertid  ikke  kan  tale  (  eller høre) - til  gengæld  kan  de  i grupper  "mime"  - og heller ikke ejer megen individualitet, de grupper, de helst  færdes  i,  skiller  sig  heller  ikke  meget  ud  fra hinanden.  Den  "barberede  topfisse"  i Revolver er som  selvstændiggjort  menneskeligt  organ  nok  det tætteste  vi  kommer  på øreagtige eksistenser  blandt den  fabulerende/  surreelle  personer  (  og  den  synes stadi gv æk at have et godt tag i en hel  krop!),  de er i  hvert  fald  fælles  om  en  opspeedet  sexualitet.  Der er  dog  som  en  mareridtsfætter  et  sært  tavst,  me­ dynksvækkende  monster,  som sidder  og  luder  ved kanten af en swimmingpool i en nær-ulæselig tekst i Volumen: "Er den varm eller kold, glat eller ru, fast eller  blød,  en  pose  vand  eller  en  muskel".  Avant­ gardisterne  og  Duchamp behandles  skamløst  anek­ dotisk  liv-og-værk-sammenblandende,  med  ørerne som  privilegerede  ørevidner  og  eneste  urealistiske element, mens ørerne i deres egne kapitler behand­ les dels parodisk oldtidsepisk, folkevandrende  i Norge  og  Sverige og  Spanien  i  I.  bog,  "Stilheden 1915",  og  dels  tilbundsgående  pseudo-videnskabe­ ligt og -filosofisk, i 4. bog "Ørernes biologi og psy­ kologi" (5. bog, "Danske ører" når lige akkurat ikke at  blive  den  anekdotesamling  om  danske  kendte, / som den lægger op til at være). I den uhørte og op..: rømte samtale mellem en anekdotiseret eksperimen­ tel  tradition  og en til  den yderste konsekvens og ad absurdum ført fabulering,  som romanen i et person­ perspektiv  er,  ofres  først  og  fremmest  den  gamle persontrivialitet,  som  de  oppoppende navne  var  de klareste si gn allys fra, mens mytologiseringen forsky­ des delvist til avantgardisterne, der alle er såre men­ neskelige  superhelte.  Digterpersonen  giver  sig  kun til kende i stilens ødsle omhu og omstændelighed og digressivitet. Det mærkelige er, at både ørerne, som selv ikke bærer navne, og avantgardisterne,  som til bevidstløshed bærer kendte navne,  bliver lige så  ty­ delige som Ejvind og Henry og Iversen,  hej Iversen!

## 4. Portrait of  the reader as Iversen

Hvilket jo ikke betyder, at det ikke er mærkeligt,  at Iversen bliver tydelig. Dickens f.eks., der var en me­ ster  i  at  animere  personer,  sørgede  altid  for  at  give dem  mærkelige  navne,  han  førte  hele  lister  over navne, de kan hedde sådan noget som Squeers  eller Mrs. Gamp f.eks. Dickens' navne er umiddelbart ka­ rakterfulde, Højholts trivi-navne er diametralt mod­ sat umiddelbart karakterløse, anonyme, og af akku­ rat  samme  grund  er  de  lige  så  karaktergivende, barokt, postyrligt,  ja i Punkter decideret melankolsk, fordi telefonbogseffekten er så allerhelvedes præcis. "Gale pletter" kalder  Per IGrkeby et  sted Dickens' personer, normale platter kunne  man  måske  så kalde Højholts personer, i et omvendt muntert køk­ ken,  og  åbne pladser - for læseren - eftersom en­ hver jo kan være om ikke en Henry, så en Ejvind el­ ler  en  Lars  eller en Erna,  det  er  os,  der  kigges  og hilses på med det: Hej Iversen!

## Bidragydere

LARS BUKDAHL, forfatter og kritiker

HORACE ENGDAHL, svensk forfatter og kritiker

ELSE-MARIE  LEANDER  FoG  HANSEN,  slavist,  Køben­ havns Universitet

ULRICH HORST-PETERSEN, forfatter

KNuo MrcHELSEN, gymnasielektor, oversætter, redak­ tør  af Versens  Litteratur  Leksikon,  forlaget  Rosi­ nante

MIHAJLO PANTIC, serbisk forfatter

PETER SLOTERDIJK, tysk filosof

ALEKSANDER TisMA, serbisk forfatter

PoUL VAD, forfatter