Parkour – at skabe steder med kroppen
Forfattere: Signe Højbjerre Larsen
Tidsskrift: forumforidraet (2013-03-01)

## Parkour

- at skabe steder med kroppen AMAGERBRO

FRIKIRKE

Jeg mødes med Oliver og hans ven, og sammen går vi over til Bevægelseshjørnet.

Bevægelseshjørnet blev etableret på Amager i  2010  af  Københavns  Kommune  og  er  et  ca. 60  km 2   stort  område  på  hjørnet  mellem  Brysselgade  og  Reberbanegade.  Drengene  varmer først  stille  op  hver  for  sig  ved  at  gennemgå kroppens store led med små svingende, cirkulære bevægelser. Efter ca. 5 minutter lægger de ud med at bevæge sig undersøgende på stedet. Bevægelserne  er  til  en  begyndelse  præget  af tavs og fordybet udforskning. Der balanceres, svinges  og  springes  imellem  og  over  de  vertikale  og  horisontale  stålrør,  træstubbe  og  brosten, som er placeret i et vidtrækkende mønster i  området. Mens vi træner på stedet, kommer flere af drengenes træningsvenner til og tager del  i  bevægelserne.  Efter  en  times  tid  beslutter de sig for at gå over til et andet populært parkourspot, som de kalder de gule mure. De gule mure er ikke skabt til parkour eller kreativ bevægelse som Bevægelseshjørnet, men er derimod en baggård tilhørende et privat boligkompleks ved Dalslandsvej på Amager. Stedet domineres af gule mure og udgør henholdsvis en  trappeopgang  og  en  handikaplift,  der  fører  op  til  en  hævet  parkeringsplads. Til trods for  kontrasten  til  Bevægelseshjørnet  indtager parkourudøverne stedet med de samme udforskende og prøvende bevægelser. Efter noget tid begynder de at udvikle små bevægelsesruter og udfordringer. Først springer de mellem murene og gelænderne med såkaldte precisions-spring, og  bagefter  forsøger  de  én  efter  én  at  svinge sig fra cykelskuret over til en af de gule mure. Her forsøger de at lande på muren i en såkaldt catleap position.

Bevægelseshjørnet. (Foto: Signe Højbjerre Larsen)

Efter yderligere en times træning bliver de enige om at bevæge sig videre til Øresundskollegiet på den anden side af parkeringspladsen.

(Observationsnoter 15-08-2012:1-9)

I denne artikel vil jeg undersøge, hvad det er, at parkourudøverne gør, når de dyrker parkour. Formålet hermed er at skabe en grundlæggende  viden  om  parkourudøvernes  brug  af  omgivelserne. For til trods for, at parkour i løbet af de sidste ti år er blevet udbredt i stort omfang i Danmark, er denne udvikling - interessant nok -  langt  fra  modsvaret af en tilsvarende viden om, hvilken kropskulturel praksis der konstituerer parkour som bevægelseskultur.

Den  eksisterende  forskning  har  i  høj  grad fortolket parkour som en eksplicit kritik af den moderne  by,  nærmere  bestemt  som  en  modkulturel  kropslig  strategi  til  at  håndtere  arkitektur, rum og magt (Atkinson 2009; Bavinton 2007; Brunner 2011, Daskalaki et al 2008; Geyh 2006; Klausen 2010a; Klausen 2010b; Marshall 2010;  Mould  2009;  Mörtenback  2005;  Ortuzar 2009; Thomson 2008). I lyset af den indledende beskrivelse, hvor en gruppe unge dyrker parkour forskellige steder i København, virker denne udlægning tvivlsom: Hvis parkour primært forstås som en kritik af byens begrænsninger, mister aktiviteten da ikke sin mening, når parkourudøverne bevæger sig på dertil indrettede faciliteter  som  Bevægelseshjørnet?  I  den  hidtidige  forskning  er  parkourudøvernes  brug  af forskellige typer af steder og deres konventionelle  kropslige  praksis  enten  blevet  ignoreret eller ligefrem afvist (Larsen 2013). Tendensen i  forskningen er, at man i de fleste tilfælde er gået til analyserne med abstrakte ideer og teorier om det sociale rum i stedet for at rette fokus på den pragmatiske, kropslige praksis, der udspiller sig på tværs af bestemte steder. Når vi ser nærmere på parkourudøvernes kropslige praksis,  må  man  anerkende,  at  det  ikke  kun handler om byens rum som en abstrakt teoretisk størrelse, men også om konkrete lokaliteter, potentielle steder og formålsskabte faciliteter, der bindes sammen af en vis konform kropslig praksis.  Som  fortællingen  viser,  bevæger  parkourudøverne sig nomadisk på tværs af byrummets steder og de specialdesignede faciliteter, som de alle,  som  en  aktivitetsspecifik  stedlighed,  beskriver  parkourspots.  Et  parkourspot kan være mange forskellige typer af rum.

AF SIGNE HØJBJERRE LARSEN

## RUM I KROPSKULTUR OG I PARKOUR

Leg, idræt og sport inkluderer en bestemt måde at relatere kroppen til rummet på, som adskiller sig fra hverdagslivet. Den hollandske filosof Johan  Huizinga  og  den  franske  filosof  Roger Caillois beskriver begge i deres klassiske værker, hvordan leg konstituerer sig og foregår inden for  bestemte  rumlige  og  tidslige  grænser og bærer sin betydning og sit forløb i sig selv (Caillois  2001:  7;  Huizinga  1964:  17).  Kultursociolog Henning Eichberg beskriver ligeledes, hvordan alle bevægelseskulturer skaber møn- stre  eller  såkaldte  konfigurationer af rumlige og tidslige afgrænsninger (Eichberg 2010: 170171). Disse konfigurationer bør ifølge Eichberg udgøre  fokus  for  studier  af  bevægelseskulturer.  Spørgsmålet er, hvordan vi går til studiet af parkour som en særlig rumlig og tidslig konfiguration?  Parkour  foregår  ikke  som  mange andre bevægelsesaktiviteter i et fast rum og til en fast tid. Udøverne bevæger sig i stedet rundt i  takt  med  legens  udvikling,  som  det  fremgår af den indledende beskrivelse. I baggården på Amager  skaber  parkourudøverne  deres  eget sted  ud  af  forskellige  bevægelsesruter,  som gennemskærer den pågældende lokalitet i varierende baner. For de, som ikke deltager i praksis, men blot bevæger sig igennem stedet med andre mål for øjet, er disse ruter usynlige. For disse udefralkommende har stedets genstande en fast funktionalitet, som de alle er betinget af. Derved ser de ikke de skabte bevægelsesruter, som binder genstandene sammen på andre måder og giver dem en konkret anden funktionalitet. En teoretiker, som har beskæftiget sig med de måder, vi oplever rum og tid på, når vi bevæger os, er psykolog James Gibson. Gibson har udviklet begrebet affordance, som han bruger til at beskrive, at relationen mellem mennesket og de omgivelser, som det bevæger sig i, er funktionel (Gibson 1986: 127-143). Hvordan vi oplever omgivelserne, hænger sammen med den  måde,  vi  bevæger  os  på,  som  grundlæggende  set  er  relateret  til  den  kulturelle  sammenhæng, vi indgår i. Det centrale i forhold til parkourudøvernes praksis er, at Gibson beskri- ver, hvordan genstande kan have flere forskellige affordances, som ikke udelukker hinanden (Gibson  1986:  134).  Parkourudøverne  oplever baggården på Amager som et sted til bevægelse og ser muligheder herfor på mure og gelændere, mens andre passerer stedet uden den fjerneste anelse  herom.  Hvilken  affordance  vi  perciperer, afhænger ifølge Gibson af vores intentioner og kropslige bevægelse og er derved ligeledes forbundet  til  de  kulturelle  praksisser,  som  vi tager del i (Gibson 1986: 250-254). Gibson betoner  samtidig,  at  vores  oplevelse  af  omgivelserne ikke kun er en social konstruktion, men også  en  substans  med  visse  materielle  forudsætninger. Hvis en genstand for eksempel har en solid og holdbar overflade og er i knæhøjde, har den affordance til at sidde på (Gibson 1986: 128).  Yderligere  beskriver  Gibson,  hvordan vores  perception  af  genstandenes  brugsværdi ikke  er  en  refleksiv  proces,  men  fremtræder som umiddelbart givet, når vi kaster vores blik på dem (Gibson 1986: 34). Den affordance, vi perciperer, skabes altså i en umiddelbar dialog mellem omverdens materialitet og vores kulturelle  kroppe.  I  relation  til  parkourudøvernes praksis kan affordance oversættes til bevægelsesmuligheder.

'De gule mure' (Foto: Signe Højbjerre Larsen)

I parkour skaber og udfolder parkourudøverne  forskellige  bevægelser  på  tværs  af  steder. Netop dét, at den rumlige praksis lader sig udfolde i mange forskellige typer af rum, gør den kropslige  bevægelse  til  et  hermeneutisk  omdrejningspunkt,  som  binder  praksis  og  mangfoldigheden af steder sammen og gør kroppens bevægelse relevant som udgangspunkt for analyse. Ifølge Eichberg bør bevægelseskulturelle studier tage et praksisorienteret udgangspunkt i kroppens bevægelser. Denne tilgang afgrænser han historisk fra bevægelseskulturstudier, som  alene  har  fokuseret  på  bevægelseskultu- rers symbolske dimensioner (ideer, sprog og betydninger)  samt  bevægelseskulturers  materielle dimensioner (menneskeskabte artefakter, instrumenter og teknologi).

Ifølge Eichberg er de symbolske og materielle kulturer ikke irrelevante, men pointen er, at det er de kropslige, kulturelle bevægelser, som udgør  basiskonfigurationen,  i  hvilken  disse kulturelle dimensioner skabes, hvorfor de bør udgøre  grundlaget  for  bevægelseskulturelle studier  (Eichberg  2010:  173-174). 1   I  den  eksisterende forskning i parkour kan bevægelseskulturens symbolske dimensioner i form af de anti-kapitalistiske og modkulturelle ideer siges at være dominerende (Larsen 2013). Denne artikels indledende beskrivelse peger imidlertid i  retning  af,  at  det  kan  være  problematisk  at reducere den kropslige, kulturelle bevægelse, som kan identificeres hos de danske parkourudøvere, til det symbolske. I det følgende vil jeg forsøge at tilvejebringe en dybere forståelse af parkour som bevægelseskultur ved at anvende den  regulære  kropslige  praksis,  hvor  parkourudøverne skaber en særlig relation til omgivelserne, som epistemologisk udgangspunkt for analysen. Der anvendes herved et bevægelseskulturbegreb, som antropolog Kirsten Hastrups i sit studie af kulturbegrebet inden for moderne antropologi  beskriver  som  'kultur  som  kundskab'  (Hastrup  2011:  97-116).  Udgangspunktet for analysen er parkourudøvernes måde at bruge rummet på, der udvikler særlige kropskulturelle  færdigheder,  som  skaber  en  særlig relation til omgivelserne.

## MED PARKOURUDØVERE PÅ TUR

Min forståelse af den kropslige praksis er udviklet metodisk gennem min egen praktiske erfaring som parkourudøver i de seneste fem år og gennem etnografisk feltarbejde i form af del- tagerobservation af forskellige grupper af parkourudøvere.  Den  praktiske  erfaring  betyder, at jeg kan tage afsæt i egne kropslige erfaringer og  følge  udøverne  fysisk  tæt.  Mine  erfaringer har også den fordel, at jeg kan 'sproget': Når parkourudøverne  taler  indforstået  om  bevægelser som catleap, monkey og precision eller om bevægelsesmuligheder,  der  ikke  specificeres yderligere end 'se den dér', så ved jeg, hvad de taler  om.  Min  praksisviden  udgør  en  form  for kulturel resonansbund, som jeg dog hele tiden må stille mig kritisk overfor og afprøve empirisk.  Som  verificering  og  supplement  til  det kropslige  engagement  og  deltagerobservationen har jeg spurgt uddybende ind til udøvernes oplevelser og forståelse af deres praksis. I det etnografiske feltarbejde har jeg fulgt udøverne med  inspiration  fra  etnograf  George  Marcus' tanker  om  fler-stedet  etnografi  og  teknikken 'follow the people' (Marcus 1995: 106). Empirien er udviklet gennem deltagelse i fire forskellige  træningsture rundt i København med forskellige grupper og i ét tilfælde med en enkelt udøver  i  sommeren  2012.  Træningsturene  åbnede for en undersøgelse af, hvordan den daglige træning i udøvernes lokalområder foregår. Parkourudøverne blev udvalgt på baggrund af mindst to års erfaring og regelmæssig træning. Herudover træner de forskellige grupper ikke sammen til daglig, men har kendskab til hinanden gennem parkourmiljøet i København.

Til  feltarbejdet  valgte  jeg  at  anvende  supplerende videoobservation i form af et lille kamera, et såkaldt GoPro, som oftest anvendes af ekstremsportsudøvere til at dokumentere deres praksis. Kameraet havde den fordel, at det tillod mig at være aktiv i min deltagerobservation. Derudover  havde  det  vidvinkelfunktion,  således  at  det  oftest  kunne  placeres  et  sted,  hvor det  indfangede  hele  gruppens  praksis.  Under deltagerobservationen erfarede jeg, at det var problematisk at agere forsker med notesblok og kuglepen.  Blokkene  og  pennen  var  fremmedlegemer,  som  pludselig  tildelte  mig  en  anden rolle end den, som udøverne var fortrolige med. Min brug af notesblok  blev  derfor  begrænset, og i stedet blev noter hvisket til kameraet, hvis lydspor efterfølgende kunne  transskriberes. Kameraet viste sig også at have den fordel, at det iscenesatte mig selv - for mig selv - som forsker i praksis, hvorved jeg kunne forholde mig til min rolle og min interaktion med udøverne i observationerne. Kameraet gav yderligere mulighed for visuelt at indfange det subtile og komplekse samspil mellem krop og rum og mellem krop og krop, som kan være svært at reproducere i den flygtige praksis til et feltnotat. Efter feltarbejdet har jeg udformet fyldige, detaljerede beskrivelser af praksis med udgangspunkt i mine optagelser. På tværs af observationerne er der sporet mønstre i deres måder at skabe bevægelser og forholde sig til rummet på, hvorefter eksemplariske situationer er udvalgt, analyseret og præsenteret i analyseteksten.

## MELLEM BARNLIG UDFORSKNING OG KONFORM PRAKSIS

Parkourudøverne  indtager  i  deres  praksis  en udforskende position i forhold til omgivelserne. Udforskningen af stederne er præget af en intens  fordybelse  i  kombinationsmulighederne mellem kroppen og stedet. Hvad kan kroppen her?  Fordybelsen  fremtræder  som  en  intens iagttagelse af stedets materialiteter:

'Rinaldo går hen til muren, lægger hænderne på den  og  kigger  ned  på  muren  bagved.  Sådan  står han tavs og stirrer nogle sekunder, inden han vender sig om og går tilbage.'

(Observationsnoter 24-05-2012:1)

Den  intense  iagttagelse  står  ikke  alene,  men komplementeres i høj grad af en haptisk vurdering,  hvor  overflader  og  stabilitet  testes  med hænder og skosåler:

'Kristian står stille og kigger på muren. Han står og knipser lidt med fingrene og ser eftertænksom ud. Han står herefter helt stille og kigger på muren, mens Oliver sidder stille og kigger på. Kristian hopper ned fra muren, går stille over til den anden mur og rører ved den med begge sine hænder. Han gnider dem frem og tilbage for at mærke overfladen på den.'

(Observationsnoter 15-08-2012:11)

Bevægelsesmulighederne  kan  ikke  udforskes alene visuelt; udøverne har behov for at mærke  omgivelserne.  Parkourudøverne  dyrker  en kropslig  berøring  af  omgivelserne,  som  umiddelbart virker grænseoverskridende for mange mennesker.  Ét  aspekt  er  samtidens  hygiejne og  bakterielle  forskrækkelse,  noget  andet  er den afvigende kropslige tilstedeværelse. Parkourudøverne bryder med dét, vi heuristisk forbinder med 'normal' adfærd. I det daglige liv i baggården til Amager bliver der ikke kravlet på alle fire op ad trappen eller sprunget hen over murene, men man går frem og tilbage imellem dem  for  at  nå  hjem  eller  til  parkeringspladsen.  Parkourudøvernes  praksis  adskiller  sig. Gennem intens  iagttagelse  og  følen  på  mure, gelændere og trapper undersøger de stedet og skaber bevægelser. Parkour kan for den utrænede  observatør  umiddelbart  fremtræde  som en dyrkelse af barnlig udforskning af krop og omgivelser med basale færdigheder som spring og balance, men er ved nærmere kendskab præget  af  genkendelige  og  regulære  bevægelsesmønstre, som endog er navngivet:

'Bjarke  stiller  sig  hen  tæt  på  gelænderet.  Han springer  over  gelænderet  i  en  monkey  til  precision  på  kantstenen  uden  tilløb.  Da  han  lander på  kantstenen  bliver  han  stående  nede  i  knæ. Han svinger prøvende armene tilbage tre gange, imens han kigger intenst på det andet gelænder og ser meget koncentreret ud. Han sætter af, griber gelænderet  med  begge  hænder  og  svinger  sin krop ind under det. Hans krop bevæger sig som et projektil ind under gelænderet med benene først, imens hans arme holder ham oppe fra jorden i en såkaldt underbar. På den anden side svinger han op til stående position, samtidig med han drejer 180 grader, så hans front er mod gelænderet. Han beholder hænderne på gelænderet, imens han kigger  tilbage  på  kantstenen  og  derefter  ned  på  gelænderet,  som  om  han  overvejer,  hvor  han  skal hen nu.'

(Observationsnoter 17-05-2012:7)

I  udviklingen  af  bevægelsesruter  på  stederne anvender  parkourudøverne  forskellige  kropslige teknikker eller såkaldte basics. Bjarke anvender i eksemplet monkey, precision og underbar. Bevægelserne sættes sammen, så han bevæger sig i en udviklende rute over gelænderet. Brugen af disse basics betyder, at vi må forstå dyrkelsen af parkour som en færdighedsbetonet  praksis.  Parkourudøverne indtager en position i relation til omgivelserne, som adskiller sig fra både den barnlige udforskning og hverdagslivets normale, konforme praksis.

## PARKOUR BASICS

Da parkour brød igennem i Danmark fra omkring 2006, var de såkaldte basisbevægelser eller basics i fokus på diverse online-parkourfora, hvor de blev beskrevet og diskuteret. Ofte blev der lagt såkaldte tutorials op, som er videoer, der instruerer i udførelsen af de forskellige be- Precision. (Foto: www.teamjiyo.com)

vægelser. Med en simpel søgning på 'parkour tutorial' på youtube viser søgemaskinen et resultat på 377.000 videoer 2 . Af de eksisterende analyser af parkour er det dog kun få, som sporadisk nævner disse 'basics' (Angel 2011; Ameel og Tani 2012; Bavinton 2007; Saville 2008). I den  fremvoksende  pædagogiske  litteratur  om træning og undervisning i parkour udgør basisøvelserne derimod en væsentlig bestanddel og bliver beskrevet og opbrudt i forskellige pædagogiske faser (Edwards 2009, Witfeld, Gerling &amp; Pach 2010, Mortensen &amp; Videbæk 2012) 3 .

Selvom vi kan spore en familiaritet af bevægelser mellem parkour og redskabsgymnastik, er  der  et  konkret  anderledes  forhold  mellem bevægelserne  og  det  rum,  de  udfoldes  i,  som giver  bevægelserne  en  kulturel  signifikans  i parkour. Hvor redskabsgymnastik udfoldes gennem reproduktion af specifikke bevægelser i  gymnastiksalens  velordnede  sted,  udfoldes parkour som en kontinuerlig skabelse af steder, de såkaldte parkourspots, gennem den færdighedsbetonede perception og adaptive leg med bevægelserne.

## BEVÆGELSESMØNSTRE, SOM SKABER STEDER

'Hvad med en precision over til den skrå derovre' siger Nicolaj til Oliver og peger et andet sted hen. 'Åh  ja,  den  er  fed!'  svarer  Oliver.  'Eller  stride, stride, stride til press?' foreslår han. 'Nå ja!' svarer Nicolaj.'

(Observationsnoter 15-08-2012:14)

I det overstående citat taler de to udøvere, Nicolaj og Oliver, om muligheder for bevægelser på stedet. Parkourudøverne ser bestemte parkourbevægelser, når de kigger rundt på stedets strukturer. Nogle af strukturerne fremtræder med affordance til disse bevægelser. De specifikke  bevægelsesmuligheder  italesættes  som

Parkourudøver tegner spot. (Foto: Signe Højbjerre Larsen)

'...precision over til den skrå derovre' og som 'stride, stride, stride til press'. Disse muligheder er umiddelbart perciperbare for udøverne, da  de  ankommer  til  stedet,  men  er  for  andre mennesker skjulte.

Stederne  har  partikulære  fysiske  egenskaber, som ikke kan ændres, men som nogle gange udgør en brugbar ramme i forhold til den kulturelle kropslighed, som de møder stedet med.

På ovenstående billeder er afbildet en parkourudøver, som på eget initiativ tegnede og fortalte mig om et nyt spot, som han havde fundet til parkour. Parkourudøveren beskrev, hvordan der på stedet er placeret en lang række af stenbænke, som betyder, at man kan komme løbende og lave de såkaldte precisions fra bænk til bænk. Stedet har altså nogle bestemte fysiske egenskaber, som træder frem, når parkourudøverne  iagttager  det.  Det  andet  billede  viser den røde mur på Islands Brygge, som er et populært parkourspot.

Populært spot på Islands Brygge. (Foto: www.freerun-net.dk)

På væggen ses det, hvordan aktiviteten har afsat spor op ad væggen, som har en god hældning og en overflade til for- skellige bevægelser. Med brug af Gibsons teori er det muligt at skabe en forståelse af parkour som dannelse af en  ny  og  specifik  opmærksomhed  over  for  de steder, hvor udøverne bevæger sig. Hermed er det muligt at forstå parkour som en praksis, der konstitueres i mødet mellem parkourudøvernes kulturelle  kropslighed  og  omgivelsernes  fysiske  materialiteter.  Parkourudøvernes  kulturelle  kropslighed  lader  brugbare  dimensioner og overflader springe dem i øjnene og gør stedet til et parkourspot. Parkourspottet Den røde mur  på  Islands  Brygge  konstitueres  gennem parkourudøvernes  blik  for  hældningens  funktionelle  værdi.  Stedsligheden  er  så  at  sige  til stede, når den kulturelle kropslighed møder de fysiske materialiteter i iagttagelsen. Med den røde mur er der herudover tale om en stedslighed, som gennem tiden er gjort delvis synlig for andre gennem parkourudøvernes gentagne og blivende aftryk på væggen.

Det bevægelses- og stedsskabende princip er en grundlæggende færdighed i den selvorganiserede  parkour,  hvor  udøverne  hele  tiden  udvikler nye bevægelsesruter og bevæger sig mellem forskellige steder. Stederne har en stabilitet og fasthed, som parkourudøverne ikke kan ændre på, men må arbejde med som et fysisk vilkår. Dette arbejde stiller krav om en viden om bevægelsernes rumlighed.

## BEVÆGELSERNES KRAV OM SPILLERRUM

Gennem begivenheder, hvor udøverne erfarer stedernes stabilitet og bevægelsernes plastiske begrænsninger, skaber de forståelse for bevægelsernes  egen  rumlighed.  Bevægelserne  stiller hver især krav om bestemte spillerum, dvs. bestemte fysiske dimensioner:

'Ilir, hvad med om vi tog dash over til sving?' siger Rinaldo og peger på muren, som vi før sprang over. 'God ide!' siger Ilir.  Rinaldo  løber  med  det  samme hen og smider sine ben først over muren. Han sætter sine hænder på muren bag sin krop, af- vikler med armene og skyder sig frem, imens han ser op på gelænderet. 'Ej, den er for lav' siger han med det samme. 'Hvad er for lavt?' spørger Ilir. 'Muren er for lav til, at jeg kan skubbe ordentligt af på den og nå gelænderet', svarer Rinaldo. Ilir prøver også at lave bevægelsen. 'Dine hænder er jo bagud!' siger Rinaldo. 'Det kan ikke lade sig gøre, for dine hænder er jo bagud', gentager Rinaldo igen og henviser til, at Ilir ikke kan nå at få hænderne frem foran kroppen igen og gribe gelænderet.'

(Observationsnoter 24-05-2012:8)

Rinaldo perciperer muren, gelænderet og mellemrummet som et sted for kombinationen af de  to  specifikke  bevægelser  dash  og  sving.  I eksemplet  bliver  udøverne  bevidste  om  begrænsningerne for bevægelseskombinationens rumlighed og adaptionsevne gennem praksis, men ofte er udøverne i stand til at anticipere rumligheden ved deres bevægelser:

'Ilir er kravlet op og sidder på et gelænder et par meter over jorden. Rinaldo står ved siden af på jorden og kigger op. Ilir sidder på gelænderet og kigger koncentreret over på et andet gelænder, som er placeret i samme højde, men et par meter væk fra ham. Pludseligt lader han sig svinge ned og rundt om gelænderet i haserne og svajer op som en flitsbue på den anden side og griber det andet gelænder. Det er utroligt, at han kan bedømme afstanden fra den siddende position. Det er første gang, han træner her.'

(Observationsnoter 24-05-2012:8)

I denne situation er Ilir i stand til at bedømme den rækkevidde, som hans svingende bevægelse ned under gelænderet har. Han bevæger sig i  en  flydende  og  kontrolleret  bevægelse,  som om han har gjort det tusinde gange før. Det er først  og  fremmest  Ilirs  kropslige  praktiske  viden, som 'ser' bevægelsen. Hans perception af stedets bevægelsesmuligheder konstitueres i og med hans udvikling af kropslig, praktisk viden, som kan beskrives med Michael Polanyis teori om tavs viden. Polanyis henviser netop til kroppen  som  udgangspunkt  for  vores  opmærksomhed på - samt viden om - verden, intellektuelt såvel som praktisk (Polanyi 2012: 40). Ligesom Gibson tildeler han vores kropslighed en central betydning og arbejder ud fra gestaltteoriens idé om, at vi perciperer i helheder og ikke primært er bevidste om de enkeltdele, som konstituerer dem (Polanyi 2012: 28). I forhold til parkourudøvernes praksis skaber Polanyi en forståelse af, hvordan parkourudøvernes kroppe og de lærte bevægelsesmønstre  med  særlige  rumligheder bliver til en form for tavs viden, som udøverne retter  sig  mod  omverdenen  med.  Parkourudøverne er i stand til at finkoordinere komplekse bevægelsesmønstre uden en bevidsthed om alle disse  samtidigheder.  Hvor  Polanyi  beskriver tavs viden som privat og baseret på praktisk og kropslig erfaring, udviser parkourudøvere dog en evne til at se de samme bevægelsesmuligheder samt en evne til at indleve sig i hinandens projekter og vurdere dem:

'Bjarke står og kigger på murerne. 'Jeg tror altså, at den er lidt for lang den pres der' siger han til de andre. Jeg ved ikke, hvad det er for en afstand han taler om, men det ser ud som om, at de andre ved det, da de begge nikker.'

(Observationsnoter 07-06-2012:12)

Parkourudøvernes  kropslige  praksis  er  i  høj grad ledsaget af indforstået kommunikation om bevægelsesmulighederne og om, hvordan omgivelserne muliggør eller umuliggør dem. Der er altså tale om en viden, som går ud over Polanyis forståelse af tavs viden. At de taler sammen om bevægelsesmulighederne,  som  om  de  var  objektivt til stede, viser, at parkour som praksis består i en fælles kropslig, kulturel dannelse. Det  er  både  stedet,  parkourudøvernes  kropslige egenskaber og deres evne til at indleve sig i hinandens kropslige færdigheder og projekter, som sætter præmisserne for deres praksis.

## PARKOURKROPPEN SOM HERMENEUTISK OMDREJNINGSPUNKT

Artiklens formål har været at bidrage med viden om, hvilken kropskulturel praksis der konstituerer  parkour  som  bevægelseskultur.  Gennem artiklen er det vist, hvordan parkour konstitueres i mødet mellem parkourudøvernes kulturelle kropslighed og de steder, der skabes og udvikles i mødet mellem de to. Parkourudøvernes kulturelle kropslighed består af et inkorporeret dynamisk mønster af bevægelser samt en kropslig, praktisk viden om disse bevægelsers rumlighed  og  adaptionsevne.  Polanyis  begreb om tavs viden blev indledningsvist anvendt til at beskrive, hvordan parkorudøverne er i stand til  umiddelbart  at  percipere  og  finkoordinere det komplekse sammenspil mellem bevægelsesmønstrene  og  omgivelserne.  Polanyi  har  dog den  begrænsning  i  forhold  til  parkourudøvernes praksis, at han alene beskæftiger sig med subjektets  tavse  viden.  Parkourudøverne  udviser  en  empatisk  indlevelse  og  engagement  i hinandens bevægelsesmønstre samt evne til at kunne vurdere og diskutere disse, som tyder på, at den tavse viden er delt. Parkour handler ikke om  de  kulturelt  signifikante  bevægelsesmønstre i sig selv, men om evnen til at kunne sætte dem i spil  og  tilpasse  dem  omgivelserne.  Gibsons teori om affordance åbner op for en forståelse af bevægelserne som særlige perceptuelle færdigheder,  som  er  med  til  at  lade  bestemte bevægelsesmuligheder  træde  frem.  Parkourudøverne  observerer  og  perciperer  ikke  bare et givent miljø med en fikseret materiel og kulturel betydning, men indgår selv i formningen af  disse  steder.  På  den  måde  fungerer  de  bevægelsesmønstre, der er  indlejret  i  udøvernes kropslighed, som et hermeneutisk omdrejningspunkt, der gestalter og udlægger parkourspots i omgivelserne. Parkour kan beskrives som kunsten at skjule hverdagslivets funktionelle genstande og sammensætte dem i nye indbydende konfigurationer.  Gibson  har  bidraget  med  en dybere  indsigt  i  parkourudøvernes  kropslige relationer  til  omgivelserne.  Ligesom  Polanyis teori begrænser Gibsons teori sig til analyser af relationen  mellem den enkelte parkourudøver og omgivelserne og giver derved ikke mulighed for at undersøge de mellemkropslige relationer mellem udøverne nærmere. Parkour konstituerer sig som en kontinuerlig og fælles indlevelse i  og  forhandling om bevægelsesmuligheder på de specifikke steder. Dette særlige væsenstræk bør helt sikkert udforskes nærmere. Hertil kommer også behovet for undersøgelser af de symboler og det sprog, som er med til at konstituere parkour som bevægelseskultur, men som denne analyse har afgrænset sig fra ved at fokusere på parkour som en kropslig gøren.

## LITTERATURLISTE

Angel, J. (2011): Ciné Parkour . Julie Angel.

Ameel, L. &amp; Tani, S. (2012): Everyday aesthetics in action: Parkour Eyes and the beauty of concrete  walls', Emotion,  Space  and  Society , 5(3).

Atkinson, M. (2009): Parkour, anarcho-environmentalism,  and  poiesis. Journal  of  sport  and social issues , 33 (2).

Bavinton, N. (2007): From obstacle to Opportunity: parkour, leisure and the reinterpretation of  constraints. Annals  of  leisure  Research ,  10 (3/4).

Brunner, C. (2011): Nice-looking Obstacles: Parkour as urban practice of deterritorialization. AI &amp; Society, 26 (2).

Callois, R. (2001(1958)): Man, Play and Games. USA: University of Illinois Press.

Daskalaki, M.; Stara, A. &amp; Miguel, I. (2008): The 'Parkour Organisation': inhibitation of corporate spaces. Culture and Organization , 14 (1).

Eichberg, H. (2010): Body culture, in S.W. Pope &amp; J. Nauright (red) Routledge Companion to Sports History, London and New York: Routledge.

Edwards,  D.  (2009): The  parkour  and  freerunning handbook , England: HarberCollins.

Geyh, P. (2006): Urban free flow: a poetics of parkour . M/C Journal , 9 (3).

Gibson, J.J. (1986): The ecological approch to visual perception . USA: LEA.

Hastrup,  K.  (2011  (2004)): Det  fleksible  fællesskab . Aarhus: Aarhus Universitetsforlag.

Huizinga, J. (1964(1938)): Homo ludens. Om kulturens oprindelse i leg ,  København: Gyldendals uglebøger.

Klausen,  M.  (2010a):  Parkour  og  den  mobile teknologi: En etnografisk undersøgelse af fænomenet parkour i dimensionerne krop, by og medialisering. Qualitative Studies , 1 (1).

Klausen, M. (2010b): I flow gennem byen. Fænomenet  'parkour'  i  det  senmoderne  byrum. K&amp;K , 109.

Larsen, S. (2013): Byen som bevægelses-grund? -  mødet  mellem  bevægelseskulturen  parkour og akademisk praksis. I: Ravn, S. &amp; Hansen, J. (red.): Bevægelses-grunde. Syddansk Universitets Forlag (i tryk).

Marcus, G. (1995): Ethnography in/of the World System: The Emergence of Multi-Sited Ethnography. Annual Review of Anthropology , 24.

Marshall, B. (2010): 'Running across the rooves of Empire: parkour and the postcolonial city' Modern &amp; Contemporary France , 18(2).

Mould, O. (2009): Parkour, the city, the event. Environment  and  Planning:  Society  and space , 27.

Mörtenböck, P. (2005): Free Running and the Hugged City. Thresholds, Cambridge, Massachusetts:  Massachusetts  Institute  of  Technology, Dept. of Architecture, 30.

Ortuzar, J. (2009): Parkour or l'art du deplacement. The Drama Review 53(3).

Polanyi, M. (2012(1966)): Den tavse dimension. København: Mindspace.

Saville,  S.  (2008):  Playing  with  fear:  parkour and the mobility of emotion. Social &amp; Cultural Geography , 9 (8).

Thomson, D. (2008): Jump city: parkour and the traces. South Atlantic Quarterly , 107 (2).

Mortensen, J. &amp; Videbæk, T. (2012): Parkourundervisning - en guide til undervisning i parkour, ParkourUndervisning I/S.

Witfeld, J.; Gerling, I. &amp; Pach, A. (2010): The ultimate parkour &amp; freerunning book. Tyskland: Meyer &amp; Meyer

## NOTER

- 1 De  analytiske  dimensioner  mellemkropslige  relationer, stemninger og objekter indgår også i Eichbergs konfigurationsanalyse, men i denne analyse stilles skarpt på den rumlige dimension.
- 2 Søgning foretaget på www.youtube.com d.21/05/2013 med søgeord: 'Parkour tutorial'.
- 3 Der findes ikke en komplet liste over bevægelser i parkour grundet bevægelsernes dynamiske og kontinuerlige udvikling.  Pointen  er  her,  at  der  findes  en  lang  rækker signifikante bevægelser, som udøverne kender til og kommunikerer om.