Nye måder
Forfattere: Marianne Sørensen
Tidsskrift: kok (1990-11-16)

Marianne  SØrensen

## Nye måder

1.

Med  udgangspunkt  i  kvindeforskningen har  jeg  gennem  årencs  lflb interesseret  mig for  såvel feministisk litteraturteori som  for  flere  andre litteraturteoretiske retninger  eller »b~lger«, som de benzevncs i K&amp;K 6566.  For  mens  det  er  muligt  at  forholde  sig til  disse  forskellige  »b~lger« uden at beskzftige sig mcd feministisk litteraturteori, cr det -i hvert fald i  dag -ikke Ixngere muligt at arbejde med den litterare kvindeforskning eller  med  feministisk litteraturteori uden  at vzre brcdere  oricnteret.

Som så mange andre mener jeg  derfor heller ikke, at dct giver mening at talc  om feministiske eller post-feministiske litteraturteoricr som noget, der kan  isoleres fra de diskussioner,  der i ~vrigt fgres om litteraturteori på universiteterne i dag. At gØre det ville vzre at give disse teoricr patent på en mere absolut originalitet cller rettere på en tcorctisk isolation, som der  efter  min mening  ikke  er  dzekning  for -nar disse  teorier har forekommet  mig  så  interessante,  at  jeg har  undervist i »feministisk littcraturteori.~,  skyldes det  tvartimod  feltets  rummelighcd  og  dets  mulighed for at ffirc i mange forskellige retninger, at åbnc op for mange forskellige sp~rgsmål. Og her  kan  spgrgsmålet om  k~nnet nogle gange stå centralt, mens det  p i  andre tidspunkter kan  vare perifcrt -kan  lade  sig suspcndere til iordel for de mange andre interessante spc4rgsmå1, man kan stille  om  forholdet  mcllem  litteratur  og  teori.  Mcn  ikke  desto  mindre kommcr  sp~rgsmålet om  kgnnet  ofte  til  at  åbne  op  for  nogle  grundIaggcnde problernatiseringcr: om den forskendes involvering i sit emne -forskcr/laser vi  som  mzend  og  kvinder? -hvilket  atter  kan  fgrc  til grundlaggende spflrgsmål om kflnsidentitct og idcntitet  i det hclc  taget.

For Virginia Woolf forekom det lige så vigtigt, at  en skrivende  kvinde skulle fastholde det nat vare kvindes,  som  at hun  skulle kunne glemmc dct. For mig sclv har det -i en lignendc forstand -varet frugtbart p i  en gang  at  bcviege  mig  i  kvindcforskningens  og  i  den  gvrige  forsknings litteraturtcorctiske sammenhznge. Dcnne dobbelte orientering har  nok mcdffirt  et  dobbelt  arbejde,  men  ogsi  cn  dobhclt  inspiration.  På  sinc tidspunkter dog også en dobbelt forvirring! -som prisen nian ind imellcm må betale,  for  den  luksus  det  er  at  suspendere  de sikre  positioner  og vedtagne  prrrmisser.

I  de fagkritiske  år, hvor jeg  var  ved  at  komme  i  gang på universitetct, var mit littcraturtcoretiske  udgangspunkt imidlertid  stærkt  styret  af bchovct  for sikkerhed. Den fandt jcg  i de strukturalistiske teorier, hvor dcn metodiske stringens forekom mig at vzre et velg~rende alternativ til dcn biografisk  oricntcrede  eller  nykritiske  fortolkningspraksis,  som jeg fØrst  var  blcvct  prcesenteret  for  på  mit  fag.  Med  den  strukturalistisktematiske tekstlæsning  fandt jeg  en række analysemodeller, som jeg  selv var  i  stand  til  at  applikere  p2  fiktionen -her opstod  et  fagligt  udgangspunkt,  som  jeg ikke  kan  forestille mig  at  have  været  foruden -et udgangspunkt  som jeg  forholder  mig til den  dag i dag.

i2.ia1intitze  S~rellsen er kvindelitteraturforsker.

Arbejdsmæssigt  blev 70'erne for  mig en periode,  hvor jeg  forsflgte at oparbejde  en slags  videnskabeligt fundament med  litteraturen  som udgangspunkt  for videre studier -i s a r  i socialhistorie og i psykoanalyse -i  mindre  grad  i  forhold  til  det  specifikt  litterære  eller  til  et  filosofisk refleksionsniveau.  Min opmarksomhed  rettede sig dermed snarere mod indholdet  end  mod  udtrykket  i litteraturen, det  drejede  sig snarere om »hvad« tekster  b e t ~ d , end om  »hvordan« de bet~ld, for  nu  at  bruge  en måske allerede lidt slidt, men alligevel sigende formulering.

Forestillingen om den totale fortolkningsmodel, hvor litterare, samfundsvidenskabelige og psykoanalytiske niveauer kunne tænkes sammen  i  s k ~ n harmoni,  var i  hvert fald  et  ideal,  der  spGgte  hos undertegnede -selv  om  jeg i  den  daglige  praksis n~jcdes  med  at efterstrzbe  den »modsigelsesfri«  og  »udt@mmende« analyse -som Izreren  i tekstanalyse  havde  sagt, at vi  skulle. Og fgrst  efterhånden gik det  op  for  mig,  at  forestillingen  om  at  kunne  »se alt« -relevant -i  en tekst forudsztter en fortrzngning af en bestemt kendsgerning: at når man ser noget, vil  der til gengzld altid vzre noget vigtigt, som man  ikke ser -som i det ber~mte figur/grund-billede  af vasen eller de to profiler. F o r s ~ g på at bagatellisere  forskerens  subjektive involvering i  sit  stof eller  på  at gore  lzsninger til  sp0rgsmål  om »rigtige«  eller »forkerte«  analyser forekommer mig derfor også absurde i dag.

Med diskussionerne om de Izscrorienterede teorier  blev der da også taget  fat  på denne problemstilling,  men  på det  tidspunkt  havde jeg  selv forladt universitetet for et stykke tid. Det skete blandt  andet med en f@lclsc af  påtrzngende og uafklarede sp0rgsmål til analytiske modeller, som virkede  statiske,  fastlåscnde  og  alt  for  forudsigelige,  efterhinden  som binzre  modszetningspar og  sommerfuglemodeller  var blevet en ny ortodoksi -som  let kunne  virke  reducerende  på  tekstlige nuancer, dobbelttydigheder og brud.

Samtidig virkede  de sociale og  psykologiske forklaringsrammer  ofte kunstigt stabiliserende i forhold til teksternes egenart: med socialhistorien i  hånden  kunne  man  f.eks.  gore  rede  for  det »kvindelige«  og  dct ,,mandlige« som samfundsskabte og socialpsykologisk  producerede stmrclser,  men  hvordan  gore  rede  for  det  szrdeles  kvindelige  forfatterskab af  en mandlig  forfatter  og vice versa?

Som  s2  mange  andre begyndte  jeg  at  problematisere  den  konstante furering af  det  »kvindelige« og det  »mandlige« som referencer  i forhold til  fiktion,  fordi de teoretiske  bestemmelser  af  kfinncnes egenart så ofte blev projiceret ind i teksten som en slags selvopfyldende profcti eller facitliste.  Men  disse  teoretiske  facitlister  stod  samiidig i  p d s i g  konlrasl  til hverdagens iagttagelser,  hvor  det, som Anne Knudsen skriver, kan vzrc »rorende at se f~lsomme, fredsommelige, forvirrede, poetiske mzend sidde i dcres Iznestole og varme sig ved  tanken om, at mzend nu  en gang »er« agressive,  rationelle  eller  hvad  det  kan  vzre.  Og det  er  morsomt  at  se tyranniske,  knivskarpe,  manipulerende,  argumentaiionsslzrke  kvinder lune  sig  med  ideer  om,  at  kvinder  nu  en  gang  »er«  mere  f@lsomme, hjertevarme  eller  fredselskende -eller hvad  det nu  kan  vzre.6 1

Her  synies  hverdagens  iagttagelser  at  trzde  ind  som  korrektion  til teoricrne for at problematisere dem. Er forskellighederne mcllem kvinder i virkeligheden mere påfaldende end lighederne? Findes dcr en »egentlig« kvindelighed  eller  mandlighed? Eller  må vi -i den litterzre kvindc-  eller kflnsforskning -najcs  med  at  forske  i fo r e s t i i l i r l g e r om  kvindclighed  og mandlighed  som dc trzder frem i fiktion  og teori?

Med dckonstruktionen blcv der sat focus på disse foresiillinger -og det var  derfor heller  ikke nogen  udefra  kommende ~ Z e i t w e n d e ~ , der gjorde mig åben over for de ny tankegange, da jcg vendte tilbage iil universitetet og  konstaterede,  at  dcr  her  foregik  en  udvikling,  som  knyttede  an  til logikken  i  mine  problematiseringer  af  egne positioner.

Med  dekonstruktionen  blev  den  litterare  kvindcforskning  da  også teoretisk og metodisk bevidst på en anden måde end far, og delte indebar samiidig et nyt  refleksionsniveau, hvor  der blev sat focus på de filosofiske og =sietiske  przmisser for forskellige teoridannelser  og metoder.

Et af udgangspunkterne var som bekendt kritikken af sirukturalismens binxre  modsztningspar:  her  bestrzbte  dekonstruktivisterne  sig  på  at oplase  filosofiske  modsztningspar  ved  at  vise,  hvordan den  enc  pol (kultur/natur, intellckt/f~lclse, mand/kvindc  o.s.v.) forudsalte den anden begrebsmassigt.  Men  også  på  at  vise,  at  denne  begrebsmzssige  betydningsdannelse samtidig indebar en magtbalance mellem en »svag« og en »stzrk« pol -idet den stzerke pol hentede sin styrke og »egentlighed« fra marginaliseringcn  og devalueringen  af  den anden.

Der var  her  stof  til  (k@ns)politisk eftertankc,  mcn  i  del  hele  taget medfarte  den  danske genopdagelse  af  post-strukturalismen  et  s k ~ r p c t filosofisk reflcksionsniveau  og en for~gclse af  dcn  zstetiske  bevidsthed, hvor  diverse  traditioner  inden  for  dcn  litterzre  kvindeforskning  kunne underkastes en kritisk unders0gelse. Hvilke forestillinger var der f.cks. om fiktion,  om  identitet, sprog og kan i den anglo-amerikanske kvindcforskning  (som  havde  przget  den  litterzre  kvindeforskning  i Danmark  i 70'erne  og  begyndelsen af 80'erne), og  hvorledes  blev  de  samme problemstillinger txnkt igennem i den franske, feministiske littcraturteori?

I  bogen Saal/Tatual  Polilics fra  1985  stillede  Toril  ~ o i dctte

~

sp0rgsmå1,  idet  hun  sammenlignede  de  teoretiske  prasmisser  i  den litterzre kvindeforskning  i EnglandlUSA (som  var  starkt praget af  en liberal,  humanistisk  tradition)  med  den franske post-feminisme  (som  til gengzld udsprang af en fransk »anti-humanisme«, iszr inspireret af Lacan og Derrida).  I  bogen  tilslutter  Toril Moi sig en post-feministisk  kritik  af megen 7O'ertznkning i forhold til konnet -men hun tror samtidig, at det er  muligt at  sammentznke  elementer  fra  den  humanistiske  og  den antihumanistiske tradition i en helhedsmodel, som på en gang skal bruges til  at  fortolke og forandre p3 k~nsforholdet.

Jeg mener ikke selv, at det er muligt  at sammentznke de to traditioner,  som  netop  er  dannet  historisk  i  en  lang,  dialogisk afgrrensning  i forhold til hinanden. O g   jeg tror heller ikke på en helhcdsmodel, som på én  gang skal levere teorier og metoder til analyse af litteratur og afstikke retningslinjer  for  k@ns/politisk handling.  Man kan v a r e  enig eller uenig med Toril Moi, men med  80'ernes introduktioner  til  dekonstruktion  og post-strukturalisme var der i hvert fald åbnet op for en kritik af savel den traditionelle,  humanistiske  forskning  som  af den  strukturalistiske  og »kontekst«bevidste forskning.

Nar  jeg  og  mange  andre  har  oplevet  det  som  en  befrielse  og  en udvidelse  af  det  teoretiske  opmzrksomhedsfelt  efter  en  stagnerende periode  i  kvindeforskningen,  har  denne  oplevelse  måske  ind  imellem resulteret  i  en  naiv  overidentifikation  med  ny  positioner.  Men  er  det nodvendigvis klogere at forsvare det »gode gamle« mod det man opfatter som det »dårlige ny« end at forsvare eksistensen af noget nyskabende (jeg tor  nzsten  ikke  skrive  »sjovt«)  i  det  ny?  Jeg  må  i n d r ~ m m e af  den massive,  defensive reaktion fra dele af  min  egen generation  ind  imellem har overrasket mig. Bl.a.  fordi post-strukturalismen jo  ikke n~dvendigvis er politisk  eller  k0nspolitisk  passiviserende,  som det  s A   ofte hzvdes. Jeg t z n k e r   f.eks.  på  Edward  Said -eller  på  Julia Kristeva,  som  vil  udvide rammerne for vores definition  af  begrebet  »politisk«.

Er der storre interesse for det ny blandt kvinder af 68-generationen end blandt mand?  Eller  er  det  et  generationssp@rgsmål, hvorledes  man forholder sig?  Det er svxrt at vide,  og enqueten i K m nr. 65 Sc 66 giver ikke  nogen  mulighed  for  at  vurdere  situationen,  da  man  hverken  pr=senteres for  kvinder -eller  for  m z n d   under  42  år.  En  introduktion  til dekonstruktion -i s x r  skrevet  af yngre forskere -nemlig antologien Tekst og ~ r o p e , ~ har  dog lige så mange bidragydere blandt kvinder som blandt mznd -ligesom kvinder andetsteds har leveret introduktioner til dekonstruktion, hvor de przsenterer konkrete, teoretiske forfatterskaber (bl.a.  af  Shoshana Felrnan, Julia Kristeva  og HCICne ~ i x o u s ) . ~

Når jeg  alligevel ikke selv er blevet dekonstruktivist (selv om jeg  fik glzede af  dekonstruktionens problematiseringer), så skyldtes det iszer, at jeg har vzret  for  optaget  af  at  finde  mine  egne  ben  til  at  tilslutte  mig  nogen »skole« på en helhjertet  måde. Arbejdct  med litteraturens »kontekster« forekommer mig stadig interessant, selv om min interesse nu  går mere i

retning af  videnskabs-, idé-  og litteraturhistorien  end af  socialhistorien.

Samtidig har forholdet mellem litteratur og teori zndret sig for mig på en måde, hvor jeg i hojere grad er blevet klar over mulighederne i at stille de to  forskellige genrer  sammen, i stedet  for  at  underordne fiktionen  i forhold  til  teorien.  Hvis  den  poetiske  og den videnskabelige erkendelse opfattes som to forskellige, men ligevzrdige  måder at unders~ge verden på, bliver  det jo  muligt  at  lade  dc  to  »måder« gå  ind  i  en  dialog, hvor teorien kan  tale  med  fiktionen -i  stedet  for at  forsage at  dominere den for  al bekrsfte sig selv og sin forklaringsvardi  (som  den  »stzerke« pol i forhold til den »svage« i dekonstruktionens model for kulturens magtfordelinger). Litteraturens »kontekster« er måske også  en slags litteratur, for så  vidt  de  er  skrevne  kilder -og  samtidig  kan  litteraturen  allerede indeholde sine kontekster i form af  et ~tcoretisk* reSieksionsniveau. Her forekommer den forogcde sensibilitet og respekt i forhold til litteraturens egne, forskellige erkende- og symboliseringsmåder mig at vzre det storste litteraturhistoriske skred i 80'erne.

Det er en sådan sensibilitet Shoshana Felman demonstrerer i ~Turning the  Screw of  ~nter~retation«,~ hvor hun  nzrlzser Henry James  roman 77le Tun1 of tlte Screw. Felmans Izsning er  blandt  andet  en  kritik af  en bestemt slags psykoanalytisk fortolkning, hvor fortolkeren tager patent på teoriens  (her  Freuds  psykoanalyses)  »egentlige« indhold  i  mere  eller mindre hasarderede udlzgninger og symtomallzsninger.  Dct betyder ikke at  Felman  afviser  den  psykoanalytisk  informerede  Izsning,  faktisk  er hendes  egen  lzsning  også  psykoanalytisk, men  'with a  difference':  når Felman  citerer  Lacan  er  det  mere  som  sanitalepartner  end  som  »facitl i s t e ~ i forhold til Henry James. Lacan bruges derfor ikke til  at korrekse James, og der refereres heller ikke til nogen formodet, egentlig »mening« i  hans  teorier -i  stedet  citercs  hans  ord  som  en  'suggcsterendc' tckst parallelt  med  teksten  i James roman.

Med denne metode etablerer Felman et åbent rum for lzseren, og der peges  ud  mod  mange  forskellige  perspektiver  blandt  andet  af  Iitteraturhistorisk  og  idéhistorisk art. Jeg  kan  derfor  heller  ikke  tilslutte  mig J ~ r g e n Holmgaards kritik, når han i K&amp;d( 65-66 bebrejder Felman, at hun ikke  larmer  et  historisk  perspektiv  på James  roman.  Dels  prztenderer Felman jo  ikke at skrive en helhedstolkning -hendes lasning er netop en kritik af  selve forestillingen om at kunne »se alt« -på en gang -i  en tekst. Dels mener jeg som nzvnt ikke, at hendes diskussion af James udelukker eller blokerer for de historiske perspektiver.  Man kunne f.eks. tage fat på de to forskellige  slags lasere af  romanen, som James sclv forestiller sig i  forordet  til  New  York-udgaven  af  bogen,  hvor  han  opererer  med  en »naiv«  og  en  »sofistikeret«  lzsertype  og  dermed  med  to  forskellige fortolkningsmuligheder i forhold til  romanen.

I Felmans  eksempler  fra romanens receptionshistorie  optrader  disse to typiske larsere da også : den metafysisk/naive  (som opfatter romanens konflikt som et sp~rgsmål om de gode og de onde krzcftcrs spil), og den psykoanalytisk/sofistikerede (der  lzser  romanen  som  en  sygehistorie). Romanens  udfordring  er nu,  at  begge  disse lzscrtyper  må frustreres på bogens sidste sider, hvor begges fortolkninger viser sig vxre utilstrzkkelige Izserstrategier:  for ingen af  dem giver  mening i det perspektiv,  som romancns slutning kaster tilbage på handlingcns forl~b. Bcgge lasere må derfor lzse om, og laserne tvinges derfor -ideelt -til  at  reflektere  over deres egen lxsning eller overfering i forhold til  teksten.

I  dctte  forhold  ligger  romanens  dobbelthed:  den  er  på  én  gang en roman og et litteraturteoretisk essay. Og James m5 da også have opereret med  en  trcdie  type  laser,  nemlig  den  litteraturteoretisk interesserede lreser  som  ville  lade  sig  udfordre  af  hans  drilagtighed  og g A ind  på  at pitage sig arbejdet med at  udforske  romancns tvetydigheder. Der findes her  en parallel  til James' novelle »The Figure in  the Carpete, som  også har  udgjort  en  klassisk  udfordring  for  litteraturteoretikcrc  af  forskellig observans -som  det  utvivlsomt  har  vzret James mening  at  den  skulle. Med denne novelle og med 7?ze Tun1 of t l z e Screw har  forfatteren i  hvert fald anstrengt sig til  det ydcrste for  at opfylde cn  af  sine  litteraturteoretiske programerklzringer om at »få Iasercn til at  arbejde*.

Der er da heller ikke noget i Felmans larsning, som forhindrer et videre arbejde  med  de  tre  liesertyper.  De  to  f~rste: den  metafysiske  og  den psykoanalytiske, anti-metafysiske  fortolker synes i hvert fald at  indskrive sig i  1800-tallets engelske idéhistorie med  dens  brydninger  mellem  viktorianske vzrdier  og  dens  anfargtelse af disse  v~erdicr  gennem en videnskabelig,  anti-metafysisk  og rationel  kritik.  Samtidig er  dcn  tredie Iarser,  nemlig  James' litteraturteoretiske  Izser nu blevet litteraturteoretisk  historie,  for på James' tid  blev lresercn jo  faktisk aktiveret. Og derfor  ikke  på  sammc mådc styrct  af  en  alvidcndc,  olympisk  fortxller som i den traditionelle, realistiske  roman -med James peges  frem  mod Ixserens mere aktivt udkggende rolle i modernismen.

I det hele taget forekommer det historiske perspektiv på Izsningen mig givende: andre perioders lzsninger kaster jo  et oplysende skxr frem på vores egne tekstlæsninger, og samtidig sætter fortidens cestetiske diskussioner vores egne teorier i et historisk  relativerende skrer.

I den  forbindelse har jeg  blandt andet beskxftiget mig  med  en anden engelsk  forfatter,  George Eliot,  som  skrev  sine  romaner  i  1800-tallets anden halvdel. Med Eliot  opstår den »psykologiske« roman, som James forer videre under mere utraditionelle fortzlleformer. Og af den engelske kritiker  F.R.Leavis bliver de to i vort århundrede regnet blandt de storste romanforfattere i den litterzre tradition:  blandt  »the pre-eminent few« 6 som Leavis kalder dem i sin bog 77le Great Trudifiorz fra 1948.

For  Leavis  reprasenterer  Eliot  en positiv  humanisme  og  en  hgjtbesungen »modenhed«. Disse begreber vurderes imidlertid  helt  anderledes i  Cathcrine  Belseys  strukturalistiske Crifical pracfice7 fra  1980:  her  er humanisme blevet et skzldsord, og Eliot en af  de hovcdansvarlige  for en indoktrinercnde  »klassisk  realisme«,  som har til hensigt at tilslgre litteraturens  ideologiserendc  funktion  i  klassesamfundet.  Inspireret  af Althusser, Barthes og Lacan kritiserer Belsey Eliot som eksponent for en klassisk  realisme,  som  insisterer  på  et  sammenfald  mellem  sproget  og referenterne  ude  i  verden,  på  narrativ  »lukning«  og  på  et  hierarki  af diskurser, hvor  en af  stemmerne tager patent  på den  endelige viden  og sandhed.

Sådan ser det  ud  for Belsey -for Cynthia Chase rummer Eliots sidste roman Durliel Derorida imidlertid en szrdcles selvbevidst dekonstruktion af sig  selv, hvor  alle forestillinger  om  kausalitet,  om subjektet,  identitet, reprzsentation  og oprindelse bliver  dekonstrueret  ellcr problematiseret via  ordlydcn  i  et brev, som  den ene romanperson sender til den anden. 8

For  Leavis, Belsey  og  Chase  er »Eliot« åbenbart en  megct  forskellig person, en eksponcnt for meget forskellige skrivemader eller zstetisk/teoretiske programmer. Hvad skal man  nu  tro?

Hvis man ser på Eliots store forfatterskab, som strzkker sig over 25 år, viser  der  sig  faktisk  at  vzre  stof  til  mange  forskellige  opfattelser,  et forhold som bl.a.  knytter sig til  forfatterskabets skiftende perspektiver på nogle grundkgende filosofiske og zsrctiske problemstillinger. Og det cr da også  genncmarbejdningen af disse problemstillinger, som danner en del af  baggrunden for de forskellige opfattelser af  Eliot hos Leavis, Bclsey og Chase.

Realismeintentionen  i det tidlige forfatterskab  er sålcdes dybt prasgct af  Eliots  udgangspunkt  i  humanismen  (som  fik  hende  til  at  oversatte Feucrbach). Det er bl.a. Feuerbach, som spoger, når fortxlleren formaner sin lrcser om at trække alle idcelle projektioner  tilbage fra den populare litteraturs spektakulrere helte og heltinder for at koncentrere sig om hans egne upåfaldende, men realistiske menneskeskildringer. Mennesket szttes i  centrum, og der findes samtidig en langsel efter et umiddelbart forhold mcllcm  kunst  og  virkelighed.  Det  tidlige  forfatterskab  rummer  silcdes eksplicitte  æstetiske  programerklzringer,  hvor  Eliot  sammenligner  den sande  kunst  med  et  spejl  og  med  det  hollandske  maleri,  kendt  for  den omhygselige og realistiske gengivelse a f hverdagens genstande  og begivenhedcr9

Ud fra denne spejlmetafor anskues forholdct til sproget nu med en vis bekymring: fortzllerens  Ønske om  at  sige sandheden kan  nemlig  alt for let  forpurres  af  det  forrzdderiske  svzlg mellem  intention  og udf~relse, indhold  og  udtryk.  Sprogets metaforiske  aspekt  bliver  et  problcm  som diskuteres eksplicit  af  fortzlleren -men  senere i forfatterskabct accepteres sprogets forforende og socialiserende funktion som et uomgangeligt vilkår  »for  we  all  of  us,  grave  or  light,  get  our  thoughts  entanglcd  in metaphors,  and  act  fatally  on  the  strength  of  them*,  som  lortzlleren fastslår det i den nzstsidste roman. 10

Oplevelsen af sproget har nu  ændret sig sammen med realismelormen. Verden  ser  anderledes  ud for  romanerncs  fortzllcre,  som  nu tager svzlget  mellem  indhold  og  udtryk  som  et  givet  vilkår  i  den  moderne vcrdcn,  hvor  »signs are smal1 measurable  things, but  interpretations are illirnitable«.l1  I  denne udvikling fra det  tidlige  til  det  sene forfatterskab har  Eliots  position  ændret  sig  fra  et  humanistisk  udgangspunkt  (hun oversatter  Feuerbach  til  engelsk,  men  onsker  alligevel at  fastholde den kristne  etik -til  stor  irritation  for  Niclzsche!)  til  en  radikal  kritik  af  de tidlige filosofiske og restetiske przmisser for det tidlige forfatterskab.  Man kan  sige at  hun  som  humanist  satter mennesket  i centrum  i  det tidlige forfatterskab,  men  at  hendes  focus efterhånden glider  over pi% de store ~bestenimelser*  på  dette  menneske.  Og  hun  foretager  derfor  en  fortlobende  revidering af  sine  forestillinger  om  disse  bestemmelser:  af  det sociale,  af sproget, af  subjektivitetsbegrebet, af  k ~ n n e t -og af  forholdet mellcm sprog og virkelighed. Det er nemlig selve dct xstetiske arbejde, dcr  tvinger  hende til at forholde  sig  til  disse  sp~rgsmål  om  sprog, karakterdannelse,  k ~ n o.s.v.

Eliots  eget zstetiske  arbejde  tvinger hende  til at stille  de  store filosofiske  spcirgsmål,  men  de  skiftende  svar  peger  ud  mod  en  storre videnshistorie, hvor man i forfatterskabet kan findc en bcslcmt  udgave af humanismen,  en  bestemt  kimform til Saussures  sprogtxnkning,  en bestemt dialog med tidens debat om det ubevidste o.s.v.  Her findes også tendenser, der peger frem mod strukturalisme og post-strukturalisme, når Eliots udgangspunkt i humanismen efterhånden får hende til at stille nogle af  »anti-humanismens« sp0rgsmål.

For mig er Eliots forfatterskab  da også blevet  en lille  videnshistorie, der peger  ud  mod  et  meget  storre rum, også  litteraturteoretisk. Den cr personligt  udformet,  men  ikke  uden  generel  relevans  for  så  vidt  hun skriver sig ind  i  1800-tallets videnskabelige  og filosofiske  debatter  i dct intellektuelt diskuterende forfatterskab. I vor tid, hvor den litteraturteoretiske »humanisme« og »anti-humanisme« oftest polarisercs,12  har det da også givct  mig stof  til  eftertanke, at disse to tankeunivcrser alligevcl  har kunnet rummes og brydes med hinanden i en bestcmt forfatter på et tidspunkt,  hvor  metafysik  og metafysikkritik  kzmper med  hinanden  i 1800tallets  kulturelle  opbrud.

## III.

Jeg tror i det hele taget, at det kan v z r e  meget sundt at bcv2ege sig rundt i  den  slags  videnshistoriske  udflugter.  Vore  dages  post-strukturalisme bliver  for  mig  ikke  mindre  interessant  af,  at  1800-tals  forfattere  som Henry James har haft fat i Iaserens medstrukturerende og mcdskabende magt

rolle -eller af  at Eliot har reflekteret  over signifiantcns forf~rcndc og tegnenes tvetydighed.

Dct er snarere tvartimod -det ny bliver  ikke n ~ d v e n d i p i s til  gammel vin  på  ny  flasker  fordi  andre har  tematiseret  de samme spfirgsmål -jeg tror, de bliver  rejst  på nye mådcr alligevcl.  Så kan opnircrksomhedcn  p i de »gamle« -som jo  formulerede deres kritik  og deres synspunkter i en anden sammcnhzng, indcn for andre modsatningcr, til gcngxld tjcnc en vigtig  funktion ved  at g@rc  os frcmmcde for vorcs egne sclvfailgcli rhedcr. På den måde kan  dc låne os et fremrncd og  relativerende blik,lqnår  vi vender tilbagc  til  vores  synspunkter,  vores  modsztningcr,  og  vorcs polemiske  afgransninger i forhold til  hinanden.

Jcg tror  i  dct  hele  taget  både  på  mulighcdcrne  i  at  lade hi~erdage~zs refleksioner  anfzgte os teoretisk og på mulighcdcrne i at ladc tcoriernes Iiistorie gore  os  fremmede  for  dct,  der  nu  virkcr  selvf~lgcligt  og  indlysende. Ikke for at »se alt«, men for at patage os det vekslende blik, som på  én gang  gor os i  stand  til  at gå ind  i en forskningsmrrssig  diskussion med andres teorier og i e n  verbal diskussion med anderledestznkende.

## Noter

1.  I: Nyt  Fomm for  Kvindeforskning nr.4,  1988  s.14  i  artiklen  "Hvorfor ikke kvindeforskning?"
2.  Toril Moi: Sexual/Teutual  Politics. Feminist  Literaty  Tl~eoty, Mcthuen, 1985.
3. Tekst og  Trope, red. Lars Erslev Andersen  og Hans Haugc, Modtryk,  1988.
4.  Charlotte  Engberg prmenterede f.eks. Shoshana Felman  i fiitik nr.  79/80, 1987, Britta Thim Knudsen skriver om Julia Kristeva i f i i l i k nr.85, 1988, mens Lis Haugaard og Merete Stistrup Jensen introducerede til HClkneCixous i f i tik nr. 71,  1985. I  bogen Nietrsche -en  t~agiskfilosof, Modtryk  1985, skriver Bodil Marie Thomsen om »Moderne feministisk skriftteori -og Nictzsche?«
5.  I: Wriring m d   Madn ess. Literature~hilosopl~y/Psycl~oot~(~ly.ri.r, Cornell University Press, 1985.
6.  F.R.Leavis: The Grear Ttndition, Peregrine Books, 1983 s. 11.
7.  Catherine Belsey : Cn'tical Practicr, Methuen 1980.
8.  Cynt  hia  Chase:  »The  Decomposition of the  Elephants:  Dou ble-Reading Daniel Deronda«, PMLA  93 (1978).
9.  George Eliot Adam Bede kap.  17, Penguin  English Library,  1983
10. George Eliot Middlettiatrh, Penguin  English  Library,  1969 s. 111.
11. samme s. 47.
12. Jfr. Sgiren Schous artikel om "Krible-krable-skolen  og den rgide tr5du i Kritik nr. 82, 1987 og debatten  omkring den i Kritik  nr. 86, 1988.
13. 2 la Foucaults blik  i Les mots et Irs  choses fra  1966, hvor det vidensliistoriske projekt  bl.a.  skal s e t t e  nutidens  viden  i relief  som  noget  ikke-belvf~lgeligt.