Fra forsamlingshuset over idrætshallen til multiaktivitetshuset
Forfattere: Sine Agergaard
Tidsskrift: forumforidraet (2004-08-17)

## Fra forsamlingshuset over idrætshallen til multiaktivitetshuset

Af Sine Agergaard

I denne artikel beskrives tre bygninger som billeder  på  udviklingen  af  den  folkelige gymnastik-  og  idrætshistorie  gennem  det sidste  århundrede.  Det  er  Hover  Forsamlingshus (som blev bygget i 1891 og afløst af et nyere byggeri i 1927), Højmarkhallen (indviet i 1966) og DGI-huset i Århus (indviet i 2003). Her fokuseres altså på ganske få eksempler på gymnastik- og idrætsrum i Vest-  og  Østjylland,  mens  de  generelle træk i udviklingen af idrættens rum i Danmark  er  beskrevet  mere  udførligt  andetsteds. 1 Ikke desto mindre giver et kulturhistorisk perspektiv på de tre udvalgte idrætsrum et kondenseret indblik i en mikrohistorie,  der  belyser  den  makrohistoriske fortælling om den folkelige idræt. Beskrivelserne  vil  uddybe,  hvordan  idrætsbygningerne på én gang viser en historisk kontinuitet  med  det  mønster  af  folkelige aktiviteter, der udviklede sig sidst i 1800tallet, og samtidig afspejler, hvordan folkelighedsbegrebet har ændret sig. 2

Empirinære studier  af  rum  kan  således fortælle om den idrætshistoriske udvikling, hvor de idealer  og  praksisformer,  der  går forud  for  vores  tid,  sætter  sig  spor  i  de idrætsfaciliteter, som vi nu færdes i. De tre udvalgte rum er illustrative for tre centrale faser i byggeriet af idrætsfaciliteter i Danmark, nemlig oprettelsen af et stort antal forsamlingshuse i landsbysogne o. år 1900, det såkaldte halboom i 1960'erne og det eksperimenterende  idrætsbyggeri  fra  midten  af

1990'erne og frem til i dag. De tre bygninger kan også betragtes som billeder på fremgangen for henholdsvis det agrare, det industrielle og det postindustrielle samfund. 3 Det er dog ikke samfundsudviklingen, der vil være i  fokus her, men derimod den idrætshistorie, som bliver levet i de konkrete bygninger.

## Materiale og metodisk tilgang

Analysen af forsamlingshuset, idrætshallen og multiaktivitetshuset er baseret på lokalhistorisk materiale og på etnografiske deltagerobservationer i rummene. Der er det særlige ved de foretagne deltagerobservationer, at de i høj grad kan karakteriseres som retrospektive deltagerobservationer.  Uddannelsen  i  etnografi  med  metodeøvelser og  kulturteorier  har  nemlig  påvirket  min forståelse af de idrætsfaciliteter, som jeg allerede  forud  for  etnografistudiet  kendte som deltager. Desuden er mine erindringer blevet  korrigeret  gennem  opfølgende  observationer og interviews med nogle af de lokale, som stadig er bosat ved og fungerer som enten brugere eller ledere af idrætsfaciliteterne.

Til forskel fra etnografer, der drager på feltarbejde til fjerne samfund, har min fordel været, at jeg allerede taler sproget (den vestjyske og efterhånden også den århusianske  dialekt)  og  kender  til  de  kulturelle værdier, der kommer til udtryk i informanternes ydmyge og begejstrede fortællinger.

Ulempen kan imidlertid være, at de udvalgte idrætsfaciliteter bliver betragtet med kulturspecifikke  briller,  nemlig  med  et  perspektiv, der er formet af min baggrund i den såkaldt folkelige idræt, som ikke desto mindre vil blive gjort til genstand for analyse her. De gennemgående spørgsmål i artiklen vil være: 1. Hvordan kommer det folkelige idrætsbegreb til udtryk i de udvalgte idrætsfaciliteter? og 2. Hvordan overleveres (og forandres) idealet om at forene det åndelige og det legemlige i de specifikke rum?

Fortællingen om de tre idrætsfaciliteter er samtidig fortællingen om min personlige idrætshistorie, der startede med gymnastik i det lokale forsamlingshus og fortsatte med gymnastik, idræt og ikke mindst fester i idrætshallen sammen med andre unge fra oplandet. En idrætshistorie, der p.t. er på nedtrapning  i  multiaktivitetshuset,  hvor  man kan deltage på gymnastik- og idrætshold under  samme  tag  som  individuel  motionsudøvelse og offentlige sundhedsprojekter.

Det er således ikke uden forbehold, at jeg i det følgende vil analysere en række rum, som  allerede  er  velkendte  for  mig.  Som Verner Møller har påpeget, er det umanerligt svært at objektivere steder, som har evnen til at vække og binde følelser. 4 Andetsteds har jeg beskrevet, hvorledes historiske repræsentationer af folkelige idræts- og dannelsesrum er kendetegnet ved det, som den  kinesisk-amerikanske  geograf  Yi-Fu Tuan kalder topifili . 5 Tuan definerer topofili som de affektive bånd, der knytter folk til et sted. 6 Topofilibegrebet kan her betegne  den  følelsesmæssige  tilknytning  til  en specifik idrætsbygning, som jeg har fundet er gennemgående i skriftligt materiale om bygningerne (bl.a. jubilæumsskrifter), men også ved samtaler med dem, der i dag opholder sig i forsamlingshuset og idrætshallen i det vestjyske, såvel som i multiaktivitetshuset i byen.

Niels Kayser Nielsen oversætter topofilibegrebet  med stedsans og  forbinder  det til  følelser  af  lokalpatriotisme  og  stedsstolthed. 7 Disse dimensioner er for mig at se især gældende ved forsamlingshuset og idrætshallen, hvor man mere eller mindre eksplicit giver udtryk for stolthed over sit sted.  Lokalbefolkningens  og  de  ansvarliges engagement i forhold til deres idrætsfaciliteter har betydning for måden, hvorpå den folkelige idrætsideologi er indbygget i rummene, og for hvordan faciliteterne vedligeholdes og anvendes i dag. Det kan være svært og måske endda uinteressant at skelne  mellem  ideen  bag  opbygningen  af  et rum og de aktiviteter, der foregår på stedet. Opgaven  er  derimod  at  afsøge,  hvordan den  folkelige  idrætsideologi  har  udviklet sig  i  tæt  sammenhæng  med  praksis  i  de specifikke rum.

Udviklingen  vil  blive  belyst  ved  hjælp af en komparation mellem forsamlingshusets, idrætshallens og multiaktivitetshusets lokalhistorie på den ene side og beskrivelser af aktuelle begivenheder i bygningerne på den anden side. Dette dobbelte perspektiv anlægges med henblik på at analysere, hvorledes historien er tilstedeværende i vore  aktuelle  omgivelser.  En  analytisk  tilgang, som er inspireret af den britiske antropolog Tim Ingold.

## Idrætsfaciliteter som kulturhistoriske praksislandskaber

Ingolds udgangspunkt er en kritik af både naturalistiske  beskrivelser  af  rum  som  en neutral baggrund og kulturalistiske analyser af specifikke steders symbolske betydning. 8 Analyser af et landskab adskiller sig dels fra kartografiske analyser, hvor målet er  at  repræsentere  et  objektivt  billede  af rum som »space«, og dels  fra  symbolske analyser af steder som »places«, der bliver afskåret fra landskabet som sådant. Ud fra et fænomenologisk perspektiv søger Ingold at sammentænke det ydre og indre, det objektive og subjektive samt det materielle og idemæssige. Det er ligeledes med en interesse for sammenhængen mellem ydre træk ved rummet og folkets indre mentalitetshistorie, mellem rummets objektive funktion og de subjektive oplevelser deri samt mellem den materielle udformning og specifikke  idealer  for  byggeriet,  at  de  udvalgte idrætsfaciliteter her analyseres som kulturhistoriske landskaber.

Ingold  definerer  landskabet  som  den verden, man lærer at kende ved at opholde og  bevæge  sig  deri.  Desuden  opfordrer Ingold til at »dvæle« ved de historier, der konstituerer et landskab. Metodisk set gælder  det  altså  om  at  undersøge  landskabet på  en  måde,  så  historien  bliver  sammenholdt med de aktiviteter, der udspiller sig i de konkrete idrætsfaciliteter. I analysen af, hvorledes landskabet afspejler det arbejde og liv, som tidligere generationer har lagt i det, viser landskabets tidslige karakter sig. Ifølge Ingold udfoldes tidsligheden ikke i en beskrivelse af historiske begivenheder i kronologiske intervaller, men derimod i en analyse  af,  hvordan  historiciteten  smelter sammen  med  aktiviteter  for  de  personer, der lever de historiske processer.

For  at  understrege,  hvordan  historien bliver videreført gennem praksis i et landskab, anvender Ingold begrebet »taskscape«,  som  her  oversættes  til  begrebet praksislandskab . Det er et mønster af aktiviteter, der bliver udført af aktører således, at de i deres praksis har inkorporeret landskabet  som  helhed.  Praksislandskabet  er altså,  når  mennesker  udfører  aktiviteter, der har indlejret en specifik kulturhistorie i sig.  Et  eksempel  på  det  kan  være  det mønster af folkelige aktiviteter, der videre- føres  og  forandres  af  dem,  som  bevæger sig i et forsamlingshus, en idrætshal eller et multiaktivitetshus.

Ingolds  tilgang  opfordrer  således  til  at analysere  idrætsbygninger  som  kulturhistoriske  landskaber,  hvor  den  historiske kontinuitet  og  forandring  sammenholdes, og  dikotomien  forsøges  nedbrudt  mellem det  objektive  rum  og  det  subjektive  sted, der  ofte  er  blevet  anvendt  ved  studier  af idrætsfaciliteter. 9 Med  begrebet  »praksislandskab«  er  det  analytiske  fokus  ikke dybdegående  på  historien  i  sig  selv,  men derimod er der mulighed for at udvikle et nyt perspektiv på idrætshistorien, der sammenholder historien med praksisformer i et givet landskab.

## Forsamlingshuset i det vestjyske landsbysogn

Fra starten af 1870'erne til 1905 blev der bygget  ca.  1000  forsamlingshuse  i  landsbyer  i  Danmark,  og  ved  århundredskiftet havde næsten hver eneste landsby fået sit eget  forsamlingshus. 10 I  Hover  blev  det første forsamlingshus bygget i 1891, hvilket i sig selv ikke er enestående, men snarere typisk for de små landsbysogne i egnen omkring Ringkøbing. 11

Forsamlingshusene  blev  oprettet  som led i et politisk, kulturelt og økonomisk nybrud for landbefolkningen. Tidligere havde man holdt møder i sognets skolestuer, men med regulativer indført med den tiltagende politiske  spænding  i  1880'erne  og  ikke mindst med bøndernes voksende økonomiske velstand blev det nødvendigt og muligt at  oprette  selvstændige  forsamlingshuse. Forsamlingshuset  i  Hover,  som  kostede 1200 kr.,  blev  finansieret  via  lån  i  Hover Sparekasse  (oprettet  i  1869)  og  frivillige bidrag. På listen over bidragyderne finder man 36 navne, heriblandt fire gårdmænd, som  er  registreret  for  det  største  beløb, nemlig 10,60 kr. om året i 5 år. 12

Historien  om forsamlingshuset i Hover er en kollektiv historie om den generation, som lagde et stort stykke arbejde i at introducere  et  mønster  af  folkelige  aktiviteter (med møder, foredrag og fysiske aktiviteter) i landsbysognet. Relateret hertil er en række personhistorier. Eksempelvis fortæller historien om Kristen Kristensen om et pionerarbejde med at organisere skytte- og gymnastikaktiviteter i Hover. Efter et ophold  på  Ryslinge  højskole  i  1888-1889 kom Kristensen tilbage til Hover, hvor han den  efterfølgende  vinter  bogstaveligt  talt gik til gymnastik ved at tilbagelægge de 510 km til fods til nabosognene Ølstrup og No. Senere tog han sammen med andre unge i Hover initiativ til oprettelsen af Hover Skytteforening  i  1890  og  til  byggeriet  af Hover Forsamlingshus i 1891. I 1891 blev Kristensen  sendt  på  delingsførerkursus  i gymnastik på Askov Folkehøjskole. Herefter  blev  han  den  første  frivillige  gym- nastikleder i Hover for et hold på 19 karle (og 14 piger). 13 Senere overtog andre unge hvervet.  Kristen  Kristensen  beskæftigede sig dog fortsat med folkelige idræts- og oplysningsaktiviteter som folketingsmand for Venstre  og  som  formand  for  Ringkøbing Amts  Skytte-  og  Gymnastikforening  fra 1914-1929. Grunden til, at Kristensen stoppede som formand i 1929, var den organisatoriske  splittelse  mellem  skytterne og gymnasterne. 14 Kristensen var pioner i en  tid,  hvor  de  folkelige  idrætsaktiviteter bestod af både skydning og gymnastik og var tæt forbundet med åndelige aktiviteter ved bl.a. foredrag og politiske møder.

Mange  af  de  første  forsamlingshuse  i Danmark  var  bygget  som  »aktivisthuse«, opført af en kreds af ideologiske meningsfæller  med  grundtvigske  og  venstrepolitiske overbevisninger. 15 Senere blev forsamlingshusene fællesanliggender, hvor de ideologiske kampe begrænsede sig til at danne modpol til missionshuse (dog ikke i Hover) og  til  kampe  om,  hvor  forsamlingshuset skulle placeres. At den politiske og den na- tionale  organisering  af  folket  var  central ved opførelsen af det første forsamlingshus i Hover, antyder billedet nedenfor.

Medlemmer af Hover Skytteforening foran det første forsamlingshus. Foto: Lokalhistorisk arkiv, Hover.

Sidst i 1800-tallet blev forsamlingshusene bygget forholdsvis primitivt med de forhåndenværende  midler,  der  bestemte  udformningen og mulighederne for afbenyttelse. 16 Det første forsamlingshus i Hover var  et  langt,  lavt  hus  tækket  med  tagpap, hvor højden inde i salen blev opnået ved en hvælving  af  loftet,  der  var  beklædt  med brædder. 17 Forsamlingshuset var placeret i Hover Ådal og indrettet med en stor sal, et køkken og en lille sal, der blev brugt som skolestue  i  dagtimerne.  I  1924  blev  der bygget en ny skole i Hover by, og da et nyt forsamlingshus skulle bygges i 1927, blev det  ved  siden  af  skolen. 18 Det  kom  til  at fungere  som  ramme  for  et  sekulariseret mønster af folkelige aktiviteter forstået på den måde, at forsamlingshuset ikke alene blev  bygget  til  at  rumme  åndelige  og  legemlige aktiviteter, hvor man bekendte sig til og kæmpede for udbredelsen af en folkelig ideologi, men også til en række andre fælles og private aktiviteter i sognet. Flytningen af forsamlingshuset fra ådalen, hvor sognets gamle bøndergårde og kirken lå,  til  midten  af  Hover  sogn  indikerer,  at forsamlingshuset  var  blevet  et  verdsligt fællesanliggende for sognets befolkning.

Forsamlingshuset  udvides  som  sognets storstue.

Der blev oprettet en række nye forsamlingshuse rundt omkring i landet i de første årtier  af  1900-tallet,  efterhånden  som  antallet  af  aktiviteter  deri  voksede  og  antog en mere sammensat karakter. I Hover byggede man som mange andre steder i omegnen på det tidspunkt et nyt forsamlingshus, der kunne danne ramme om gymnastik, foredrag, dilettant, sang, folkedans, generalforsamlinger (for sognets foreninger), møder o. lign samt et stigende antal private fe- ster. Det nye forsamlingshus i Hover rummer således  en  fortsættelse,  men  også  en forandring af det mønster af folkelige aktiviteter,  der  var  blevet  anlagt  i  det  første forsamlingshus fra 1891.

Hvor  de  første  forsamlingshuse  blev bygget  som  et  samlingssted  for  datidens oppositionelle bevægelser (bl.a. skytteforeninger  og  andelsbevægelser)  og  som  en reaktion  mod,  at  staten  forbød  landbobefolkningens møde- og foreningsaktiviteter i  almueskolerne,  blev  forsamlingshusene fra  1930'erne  mange  steder  opført  i  tilknytning til skolerne og med støtte fra staten. 19 Med andre ord blev forsamlingshusene i stigende grad apolitiske rum, der husede en række kulturelle og sociale aktiviteter  for  specifikke  grupper  eller  enkeltpersoner i sognet.

I  1927  blev  forsamlingshuset  i  Hover indrettet med et køkken, to omklædningsrum på loftet, en lille sal til møder, en stor sal  med  en  ribbevæg  og  et  hvælvet  loft, samt en balkon på den ene gavlvæg. Omkring 1950 blev der bygget en ny indgang til forsamlingshuset. Samtidig blev den store sal udvidet, så den nu har størrelse efter målene for  en  badmintonbane. 20 I  samme ombæring blev der bygget en scene på forsamlingshusets anden endevæg, hvorunder der i kælderen blev plads til rekvisitter til dilettant  såvel  som  til  boldspil.  Omkring 1970 blev der tilføjet en lavere bygning til forsamlingshuset  med  et  redskabsrum  til gymnastikredskaber  m.v.,  toiletter  og  to omklædningsrum, som også benyttes i forbindelse med træning og kampe i håndbold, fodbold og volleyball på det nærliggende stadion. Udbygningen af forsamlingshuset afspejler således en udvikling i mønsteret af folkelige aktiviteter i det lille landsbysogn med gymnastikken, som den primære aktivitet, der er blevet suppleret af andre idræts- og kulturaktiviteter.

Mandshold i gymnastik foran det nybyggede forsamlingshus ved Hover Skytteforenings 40 års jubilæum i 1930. Lederen, som er iført jakkesæt, er Kristen Kristensen. Foto: Lokalhistorisk Arkiv, Hover.

## En gymnastikopvisning i forsamlingshuset i dag

Det  første  og  det  andet  forsamlingshus  i Hover  afspejler  det  arbejde  og  engagement, som tidligere generationer med personer som Kristen Kristensen har lagt i forsamlingshuset, hvilket på sin vis bliver videreført gennem det mønster af aktiviteter, der foregår i forsamlingshuset i dag. Med Ingolds  forståelse  af  tidsligheden  ved,  at historien bliver levet i et praksislandskab, kan vi her indfange spændvidden i Hoverboernes  aktiviteter  eksempelvis  ved  den årlige gymnastikopvisning, der både viser en historisk kontinuitet med og forandringer af det folkelige. Således skal vi bl.a. se, at de politiske og nationale elementer, der var centrale ved byggeriet af det første forsamlingshus i Hover, snarere er blevet afløst  af  apolitiske  slogans  og  en  symbolsk brug af fanen.

Nu til dags involverer gymnastikopvis- ningen halvdelen af sognets beboere. Omkring 100 aktive gymnaster tager opstilling i den lille sal, og et større antal venter som tilskuere  i  den  store  sal.  Kl.  19.30  slås dørene op fra den lille til den store sal. Tilskuerne  rejser  sig.  En  af  sognets  voksne gymnaster bærer den gamle fane ind under buerne med fare for både at ramme tilskuerne og loftet. Herefter følger gymnasterne efter størrelse og stiller sig på rækker til fanehilsen  og  nationalsang.  Samme  rækkefølge gælder ved selve opvisningen. Først viser puslinge- og børneholdene lege, bevægelser til musik og spring på redskabsbaner. Så følger det relativt lille hold af unge piger og dernæst motionsdamerne, som adskiller sig fra de unge piger i alder og et mere konservativt dragt- og øvelsesvalg.

Til  sidst  giver  motionsherrerne  opvisning. De starter med at marchere ind, mens de synger: » Det er så godt at ha'« ryggen ret«. Herefter følger et program, der tager form  som  fritstående  øvelser  på  gulv  til kommando eller som øvelser til musik alt efter,  hvilket  højskoleophold  den  person, som leder holdet dette år, har hentet inspiration  fra  til  programmet.  I  opvisningen indgår  også  øvelser  i  ribben,  spring  over buk samt øvelser på måtte. Motionsherrerne er iklædt hvide eller sorte bukser og en T-shirt, der dette år bærer trykket: » A go'er te  gymnastik - Hvad gjør du«. Udover at styrke den fælles identitet blandt de vestjyske gymnaster opfordrer sentensen også andre personer til at gå til gymnastik eller til at engagere sig på anden vis. Ifølge lederen  for  motionsherreholdet  er  det  bevidst, at der ikke er et anmassende spørgsmålstegn  efter  sentensen: Hvad  gjør  du . Med andre ord er det nu en privat sag og ikke en fælles national sag, om folk vil engagere  sig  i  gymnastik  eller  ej.  Sloganet udtrykker dog et ideal, der har været gennemgående  for  den  folkelige  idræts  delingsførere og ledere, som selv går forrest (fysisk  og  moralsk)  som  gode  eksempler for andre. 21

Efter opvisningen er der arrangeret kaffebord  for  de  voksne  i  forsamlingshusets lille sal og lege for børnene i den store sal (for 15 år siden var salene fordelt omvendt). Ved kaffebordet holder repræsentanter fra alle voksenhold takketaler til lederne, mens lederne  takker  gymnasterne  og  fortæller anekdoter fra vinterens forløb. Bestyrelsen takker også og uddeler gavecheck på 300 kr. til hver leder. Kaffebordet startes og afsluttes altid med en sang. Kombinationen af sang,  gymnastik  og  tale  har  i  mange  år været grundelementer ved folkelige gymnastikopvisninger. 22 Imidlertid kan sangen og takketalerne nu kun fylde den lille sal i Hover Forsamlingshus, mens den store sal genlyder af børnenes grin og skrig i forbindelse med, at de bliver igangsat med fysiske aktiviteter. Udover at give et aktuelt bil- lede af, at idrætsforeningen prioriterer udviklingen  af  børn  og  unges  kompetencer, kan fordelingen af aktiviteter i den lille sal og den store sal ses som et eksempel på, at det legemlige indtager mere plads end det åndelige ved opvisningen. Historisk set er forsamlingshuset  ellers  bygget  til  en  lige vægtning af legemlige og åndelige aktiviteter, hvilket bl.a. Verner Bruhn har beskrevet med sammensætningen af begreberne plint og talerstol . 23

Spørgsmålet er imidlertid, hvordan ideologien om at forbinde det åndelige og det legemlige tager form i konkrete aktiviteter: Ligger den åndelige dimension i de foredrag, sange og taler, der foregår i tilknytning til gymnastikken, eller er den situeret internt  i  gymnastikken?  Den  gymnastik, der bliver praktiseret i Hover Forsamlingshus  i  dag,  har  i  høj  grad  baggrund  i  den svenske holdgymnastik. I dansk idrætshistorisk  forskning  er  der  forskellige  opfattelser af denne gymnastik. Ove Korsgaard lægger  vægt  på  den  svenske  gymnastiks ideologiske betydning for bondestanden og beskriver gymnastikken som åndsliggjort , mens  Else  Trangbæk  gennem  studier  af øvelserne argumenterer for, at den svenske gymnastik medførte en opsplitning mellem opdragelsen  af  kroppen  og  sjælen,  mens det kropslige og sjælelige var uadskillelige dele i den tyske gymnastik. 24 Der er således ikke enighed om, hvorvidt det åndelige og legemlige var adskilte eller integrerede dele  i  den  svenske  gymnastik,  og  om  det åndelige  lå  i  gymnastikken  eller  i  de  tilknyttede  aktiviteter.  At  de  legemlige  og åndelige aktiviteter i høj grad er blevet separeret  fra  hinanden  (både  symbolsk  og materielt)  vil  blive  illustreret  ved  beskrivelsen af idrætshallen nedenfor.

## Halbyggeri med den industrielle vækst i 1960'erne

Efter 1945 og især i 1960-70'erne voksede antallet af idrætshaller i Danmark. Der er flere  grunde  til  dette  halboom. 25 For  det første var det blevet billigere at opføre idrætshaller, da man i 1950'erne var begyndt at  masseproducere  nogle  af  elementerne. For det andet oplevede Danmark en økonomisk vækst på grund af den øgede industrielle produktion i 1960-70'erne. Den offentlige  sektor  voksede  også  og  berørte  i stigende  grad  områder  som  idræt.  Staten førte en velfærdspolitik med stor offentlig støtte til idræt, der kulminerende med indførelsen af Fritidsloven i 1968, som gjorde det lovpligtigt for kommunerne at stille egnede lokaler og anlæg til rådighed bl.a. til idræt  for  børn  og  unge.  Derudover  kom Kommunalreformen i 1970 til at spille en ikke uvæsentlig rolle for halbyggeriet. Inden  sammenlægningen  i  storkommuner  i 1970 bevilgede en række sogne en hal til sig selv. Disse haller kan ses som en økonomisk,  men  også  som  en  symbolsk  oprustning  af  sognenes  kulturelle  identitet. Efter  sammenlægningen  i  1970  blev  der desuden  flere  midler  til  idrætsbyggeri  på kommunalt  plan.  En  tredje  grund  til  halbyggeriet  var  fremgangen  for  nye  idrætsgrene  som  håndbold,  tennis,  badminton, volleyball  og  basketball.  I  1960-70'erne blev der således bygget en række standardhaller på 22x44 meter, der fulgte de internationale  mål  til  1  håndboldbane,  5  badmintonbaner,  1  tennisbane,  3  volleybaner og 1 indendørs fodboldbane. 26

Der er imidlertid det særligt interessante ved hallen i Højmark, at den i høj grad også  er  blevet  bygget  og  udbygget  til  gymnastik  og  er  opført  i  direkte  forbindelse med  et  forsamlingshus.  Idrætshallen  illustrerer således, hvorledes mønsteret af fol- kelige aktiviteter har udviklet sig i et vestjysk landsbysogn fra 1960'erne.

## Idrætshallen som forsamlingshusets forlængelse

Højmarkhallen blev indviet d. 28. september 1966 til en byggepris på en halv million, der blev hjulpet på vej af en indsamling og af frivilligt arbejde udført af sognets befolkning. Andre idrætshaller på egnen, som Spjaldhallen  (der  er  indviet  d.  27.  august 1966) blev oprettet efter, at foredragsforeningen var blevet  nedlagt  i  1963,  og  forsamlingshuset  solgt. 27 Dette  var  langt  fra tilfældet i Højmark. Idrætshallen er her fysisk sammenbygget med Højmark Forsamlingshus, som blev bygget i 1890 og erstattet af et nyere byggeri i 1934. I forbindelse med  halbyggeriet  blev  forsamlingshuset også  påskønnet  med  en  såkaldt  »ansigtsløftning«, køkkenet blev moderniseret, omklædningsforholdene forbedret, og et cafeteria og en skydekælder blev bygget til. 28

Når man læser jubilæumsskrifter og taler med nogle af de involverede i halbyggeriet, fremkommer der et gennemgående argument,  nemlig  at  Højmarkhallen  blev bygget til sognets unge, så de også om vinteren  kunne dyrke gymnastik og idræt på rimelige tider og i gode rum. Strategien var således at holde de unge indenfor sognet, så de ikke tog til f.eks. Vesterhavshallen i Ringkøbing. 29

Halbyggeriet skete i en periode omkring 1970, hvor den ny ungdomskultur for alvor slog igennem, og hvor der skete en svækkelse i medlemmernes følelse af tilhør til de lokale foreninger. 30 Højmarkhallen blev således bygget for, at man kunne udbyde indendørs håndbold, fodbold m.v. i den lokale idrætsforening. Desuden gav idrætshallen mulighed for, at oplandets unge kunne mødes i Højmark ved baller, som tidligere foregik rundt omkring i de forskellige sogne i forsamlingshuse, hvor der ofte ikke var spiritusudskænkning.

Sammenbygningen af forsamlingshuset og hallen i Højmark. Privat foto.

Halballerne  blev  en  drønende  succes. Det var noget andet end et bal i forsamlingshuset  uden  spiritusbevilling,  hvor man var nødt til at drikke sine medbragte bajere i kulden udenfor og skulle danse til et gammeldags orkester, der mest spillede »Klaus Jørgen«, »Hvide måge« og den slags. 31

En anden grund til, at halballerne blev populære også blandt dem, der var ansvarlige for ballerne, var, at de bidrog til at afdrage dyre byggelån og til at støtte lokalforeningerne.

I over 25 år har der været arrangeret halballer  i  Højmark  i  et  samarbejde  mellem idrætsforeningerne i nabosognene, nemlig Ølstrup Gymnastik- og Ungdomsforening

(ØGU), Lem Boldklub (LB) og Højmark Gymnastik Forening (HGF). I dag samarbejdes  der  også  med  Ringkøbing  Politi, som ikke lægger skjul på deres interesse i, at der fortsat afholdes baller i Højmarkhallen. 32 Her styres begivenhederne nemlig af et stort frivilligt korps af voksne, og Højmarkballerne samler fortsat 7-800 af omegnens unge på ét sted. Hvor forsamlingshusene blev oprettet af lokale fællesskaber i det civile samfund, samarbejder de frivillige  foreninger  i  idrætshallen  i  stigende grad  med  staten  (bl.a.  om  ungdomsarbejdet) og henter inspiration fra markedssektoren i forbindelse med afviklingen af aktiviteter som halballer og banko.

Hvor  det  tidligere  var  folkelige  foredrag, som trak fulde huse i forsamlingshuset, er det nu bankospil, der hver mandag fylder idrætshallen og giver anledning til, at folk kan føle sig som del af et lokalt fællesskab. 33 Af ugeskemaet for Højmarkhallen fremgår det desuden, at enkelte timer er udlejet til badminton og fodbold (organiseret  under  naboforeningen  ØGU).  Håndbold (under HGF) aftager en del haltimer, men langt den største aktivitet i idrætshallen er gymnastik.

## Højborg for den folkelige gymnastik

Helt fra 1966 har Højmarkhallen været ramme  for Ringkøbing-Skjernegnens  gymnastikhold.  Det  amtslige  repræsentationshold - rep.-holdet, som det hedder i gymnastikkredse - var oprettet i 1965 og trænede den første sæson på Ringkøbing Skole, indtil Højmarkhallen blev bygget. 34 Sidst i 1970'erne oprettede hovedkredsen også et juniorhold  for  12-16årige  og  et  aspiranthold, som er et hold for voksne gymnaster, hvortil der ikke er udtagelse (modsat rep.holdet). Sidst i 1980'erne blev navnet ændret  til  træningsholdet,  da  det  ikke  skulle lyde, som om gymnasterne skulle aspirere til  rep.-holdet.  Navneændringen  afspejler samtidig den bølge af jogging, vægttræning, aerobic, workout m.v., der voksede hastigt op gennem 1980'erne, og som har medvirket til at udvide gymnastikbegrebet, så det overlapper med motionsbegrebet. 35

Som  jeg  husker  det,  var  der  en  særlig stemning  over  Højmarkhallen  om  onsdagen,  hvor  først  juniorholdet,  så  træningsholdet og siden rep.-holdet trænede. Drenge og piger blev undervist på hver sin side af et gardin, som delte hallen i to, men der var rig mulighed for at stifte bekendtskab på tværs af kønnene og udvikle et stort socialt netværk undervejs i gymnastiktimerne, efterfølgende i cafeteriet, ved de årlige kaffeaftner i forsamlingshuset og ved stævner og  opvisninger.  Sidst  i  1980'erne  bestod holdene af ca. 100 juniorgymnaster, 140 på træningsholdet og ca. 40-50 udtagne gym- naster på rep.-holdet. I dag er det samlede antal noget mindre, og der har i en periode ikke været nok gymnaster til træningsholdet, som i mellemtiden endnu engang har taget navneskifte - nu til ungdomsholdet. Til gengæld har hovedkredsene oprettet et aftertrap-hold  for  tidligere  gymnaster  fra træningsholdet og rep.-holdet.

For dem, der kommer kørende til Højmarkhallen  fra  oplandet  for  at  dyrke gymnastik, er der fortsat god plads afsat til parkering.  Herefter  kan  man  enten  vælge indgangen  til  forsamlingshuset  eller  indgangen til hal 1 og 2. Hal 1 ligner umiddelbart en hvilken som helst anden standardhal med  plads  til  badminton,  fodbold, håndbold, basket, volleyball etc. Det eneste, der umiddelbart afslører, at man befinder sig i Højmark og ikke i en forstad til Århus, er, at reklamerne bærer navne på lokale  firmaer.  Derudover  bliver  denne  hal brudt  af  en  ca.  10  meter  lang  ribbevæg, som er blevet flyttet hertil fra forsamlingshuset på den anden side af væggen. Standardiseringen  af  idrætshallen  som  et  moderne  sportsrum  er  således  kun  umiddelbar. 36 I det øjeblik man dvæler ved detaljerne, betragter eller taler med de mennesker, der bevæger sig i rummet, bliver rummet forvandlet  til  et  praksislandskab,  hvortil der  er  bundet  specifikke  historier.  I  dette tilfælde fremgår det, at idrætshallen i Højmark  er  tæt  forbundet  med  en  folkelig gymnastikkultur.

I  hal  2  bliver  det  endnu  tydeligere,  at dette  idrætsrum  også  er  bygget  til  gymnastik. Her er ingen reklamer på væggene. En væg er beklædt med spejle, og midt i gulvet er der sprækker, som erfarne gymnaster vil aflæse som tegn på, at der nedenunder det, der umiddelbart lader til at være et  idrætshalgulv,  befinder  sig  en  springgrav.

Hal 2, som er en minihal, blev tilføjet til Højmarkhallen i 1992. Byggeprisen var 1 million kr., og blev holdt nede ved hjælp af frivillig arbejdskraft og  private  bidragydere. Eksempelvis udarbejdede de ansatte på  en  maskinfabrik  i  Højmark  hydraulikken til springgraven efter deres normale arbejdstid. Efterfølgende »glemte« fabrikken at sende regningen. En fælles strategi for at bygge minihallen i Højmark var, at tilbyde faciliteter  til  træning  og  kurser  og  ikke mindst  at  opretholde  institutionens  anerkendelse som centrum for gymnastikken i oplandet.  En  af  initiativtagerne  beskriver målet med udbygningen således:

Først og fremmest for at cementere vor status  som  gymnastikkens  højborg,  øge kursusaktiviteten og antallet af træningssamlinger  til  gavn  for  gymnastikken,  for  institutionen  og  for  Højmarkområdet. 37

Det  lykkes  da  også  i  første  omgang  med byggeriet af minihallen at »holde på« Ringkøbing-Skjernegnens gymnastikhold i Højmarkhallen. I denne sæson træner rep.-holdet imidlertid på en nærliggende efterskole, der netop har udvidet med lyse lokaler og gode faciliteter til springgymnastik (springgrave, stortrampoliner og fiberbane).

Med  oprettelsen  af  nye  gymnastik-  og idrætsfaciliteter  i  lokalområdet  har  Højmarkhallen fået konkurrence fra andre institutioner. 38 Idrætshallerne  kæmper  indbyrdes  om  at  erhverve  sig  økonomisk  og social  kapital.  Den  sidstnævnte  kapitalform har Bourdieu defineret som »sociale forbindelser,  der  under  bestemte  forhold kan konverteres til økonomisk kapital«. 39 I dette tilfælde gælder kampen om at etablere  sociale  forbindelser bl.a. til  byrådet og til  amtets  gymnastikudvalg,  der  kan  sikre den økonomiske indtjening ved at placere en række arrangementer i Højmark.

Idrætshallen  er  et  noget  mere  kulturelt differentieret praksislandskab til gymnastik, idræt, bankospil og baller set i sammenligning  med  de  forsamlingshuse,  der blev oprettet omkring år 1900 i det samme område. Det åndelige er i højere grad eksternaliseret fra idrætten i hallen og bevaret i det tilhørende forsamlingshus, hvor der fra 1890  har  været  indsat  en  marmorplade  i gavlen med ordene: » Lad Haand og Aand Gaa Haand i Haand. Det baade skal dem Begge«. Idealet  er  med  andre  ord,  at  det gavner mennesket, når det åndelige og legemlige er tæt relaterede. Det er den grundtvigske opfattelse af, at mennesket består af både ånd og støv, der idealiseres her. 40

I Højmark Forsamlingshus kan man desuden finde en række sentenser, der fremstår som et sæt af åndelige leveregler. En del inskriptioner udtrykker en særlig vestjysk arbejdsetik med engagement, handleevne og flid: » Lev i dit værk, mens det øves, Hvad du gør i dag - bør ej opsættes til i morgen, Aldrig færdig, altid på vej, Hvert minut du bortødsler,  er  for  evigt  tabt,  At  vente  og håbe, gør mangen til tåbe, At mene det rette er intet, at kæmpe for det rette er alt.« Andre inskriptioner appellerer til en udvikling af respekt for sandhed, renhed, ære og ydmyghed  over  for  sit  eget  liv  og  andres: »Rank ryggen og tal sandhed, Ofte for venskabet, altid for sandheden, For den rene er alting rent, Mands ord, mands ære , Brug livet, men misbrug det ej, Let er den byrde, en anden bærer.« Derudover afspejler nogle af inskriptionerne  det  folkelige  oplysningsideal  om,  at  mennesket  skal  gennemgå  en almen dannelse: »Giv agt på hvad der siges -  spørg  ikke  om,  hvem  der  siger  det,  Lyt tænk, men handl så, Gode ord er guld værd, Alt hvad er ret, er bedre end hvad klogt kun er.« Disse sætninger står som idealer fra tiden sidst i 1800-tallet, mens der i dag ikke i samme grad følger et sæt af åndelige leve- regler med det at deltage i folkelige idrætsaktiviteter.

I Højmark indgår idrætshallen dog i den samme bygning  og  dermed  i  den  samme materielle  og  symbolske  orden  som  forsamlingshuset. På trods af ordenes magt antyder  tilføjelsen  af  minihallen  (med  en springgrav), hvordan det folkelige idrætsbegreb  er  under  forandring  på  en  måde, hvor der er større fokus på det materielle, det legemlige og på den personlige dygtiggørelse. Disse og andre udviklingstendenser afspejler sig ligeledes i et af de nyeste eksempler på rum bygget til den folkelige gymnastik og idræt, nemlig det multiaktivitetshus, som beskrives nedenfor.

## Multiaktivitetshuset

Efter det såkaldte halboom i 1960-70'erne fulgte  en  periode  med  stilstand  i  idrætsbyggeriet i Danmark, bl.a. på grund af en stram økonomi i kommunerne, ændringer i idrætsmønsteret,  mindre  kommunal  interesse  for  idrætsbyggeri  og  vanskeligheder ved at  starte  et  idrætsbyggeri  på  frivilligt initiativ  på  grund  af  øgede  krav  til  anlæg og byggeri samt professionalisering af idrætsbyggeriet. 41

I  stedet  blev  der  i  1980'erne  opført  et stigende antal idræts- og motionsfaciliteter af private investorer. Markedet var således på vej til at overtage dele af det idrætsbyggeri, der historisk set var udviklet af lokale fællesskaber i det civile samfund. En dansk civilsamfundstradition,  som  i  høj  grad  er blevet støttet af staten.

Først midt i 1990'erne tog staten og idrætsorganisationerne  initiativ  til  en  nyudvikling  af  idrætsbyggeriet  i  Danmark.  En central aktør i denne udvikling er Lokaleog Anlægsfonden,  der  blev  oprettet  ved lov i 1994 som en forsøgs- og udviklingsfond,  hvor  nytænkning  og  eksperimente- rende byggeri sættes højt. Fonden startede med en egenkapital på 140 millioner kroner, indskudt af  Danmarks  Idræts-Forbund,  Danske  Gymnastik-  og  Idrætsforeninger, Dansk Firmaidrætsforbund og Dansk  Ungdoms  Fællesråd,  og  hvert  år modtager  fonden  60-70  millioner  kr.  af overskuddet fra Tipstjenesten. 42 Lokale- og Anlægsfonden  har  været  en  aktiv  part  i formgivningen af bl.a. DGI-byen i København og DGI-huset i Århus.

## Fra industrielt togværksted til postindustrielt kropsværksted

DGI-huset er oprettet i nogle af de bygninger, der tidligere husede en af de historisk set  mest  betydningsfulde  arbejdspladser  i Århus, nemlig Centralværkstedet, som voksede frem med etableringen af de første jernbaner  og  industrialiseringen  i  sidste halvdel af 1800-tallet. Omkring år 1900 arbejdede 800 mand i Centralværkstedet, og i årene efter 2. verdenskrig kulminerede arbejdsstyrken med 1800 mand. 43 Dampmaskinen  var  symbolet  på  fremdrift  og  ekspansion indenfor industrien, og de samme idealer afspejlede sig i udviklingen af sporten i Århus. 44 En historisk sammenligning af togværkstedet og DGI-huset udpeger en række interessante perspektiver i den kropskulturelle  udvikling  fra  industrisamfundet, hvor arbejderne udførte hårdt arbejde, som  ofte  var  farligt  og  nedslidende  for kroppen,  til  det  postindustrielle  samfund, hvor den enkelte må dyrke fysisk aktivitet som kompensation for stillesiddende arbejde og som værn mod velfærdssygdomme.

I sommeren 2003 færdiggjorde man ombygningen fra  DSB's Vognrevisionsværksted til DGI-huset. Idéen til byggeriet havde imidlertid været længe undervejs. DGIÅrhusegnen og andre idrætsorganisationer og institutioner i byen (ikke mindst Katedralskolen) udviklede idéen om at etablere idrætsfaciliteter  i  de  efterhånden  tomme bygninger, der havde huset Centralværkstedet. 45 Midt i 1990'erne blev der ved en række møder og konferencer sat fokus på de manglende idrætsfaciliteter i Århus« midtby. Ved vedtagelsen af Århus Kommunes Idrætspolitik i 1997 var der i mellemtiden blevet skrevet en hensigtserklæring og en specifik forslagsgiver ind i de Konkrete prioriteringer med  følgende  ordlyd  om,  at kommunen  vil:  » støtte  etablering  af  en midtbyhal.  Der  foreligger  et  forslag  fra DGI-Århusegnen.« 46

At DGI-Århusegnen blev bygherrer for det nye idrætsbyggeri i midtbyen skyldtes for det første, at de var i stand til at overtale Århus Kommune til med et stort beløb at støtte  dette  multiaktivitetshus,  som  kunne give  rum  til  idræts-  og  kulturaktiviteter  i midtbyen.  For  det  andet  gik  DGI-Århusegnens idéer fint i spænd med Lokale- og Anlægsfondens strategier om at støtte eksperimenterende idrætsbyggeri. For det tredje viste DGI på landsplan interesse for (og havde økonomi til) at profilere den folkelige  idrætsideologi  og  udvikle  foreningerne i storbyen 47 . De tre grunde afspejler sig  i  følgende  uddrag  fra  den  første  præsentationsfolder om DGI-huset.

et  topmoderne  multiaktivitetshus  med haller og rum til idræts- og kulturaktiviteter samt faciliteter til kurser, møder og administration…  DGI-Århusegnen  ønsker  med  huset  at  etablere  et  eksperimenterende og nyskabende idrætsmiljø, der drives i overensstemmelse med DGIÅrhusegnens formål og som sådan medvirker til at sikre og synliggøre foreningens værdier. 48

DGI-huset set fra Bruuns Galleri. Foto: Behrend Fotografi I/S.

Styrketræningsområdet med udsigt ned i Hal D. Foto: Behrend Fotografi I/S.

At  de  ovenstående  idealer  for  DGI-huset hænger tæt sammen med de partnere, som har støttet projektet, fremgår af, at byggeprisen på 47,5 millioner kr. blev finansieret med 20,1 mio. kr. fra Århus Kommune, 6 mio. kr. i et rentefrit lån over 5 år fra Århus Amt, 7 mio. kr. fra Lokale- og Anlægsfonden, 13 mio. kr. fra DGI på landsplan og 1,4 mio. kr. fra DGI-Århusegnen.

## Folkelig idræt og motion i midtbyen

DGI-huset er placeret bag ved banegården som del af et nyt erhvervs- og fritidsområde i midtbyen. Går man ud ad bagindgangen fra det nye butikscenter Bruuns Galleri, ligger DGI-huset for fødderne af en. En administrationsbygning i grå beton er tilføjet foran de gamle fredede lokomotivhaller, der i deres ydre form fremstår, som da de blev brugt til at reparere togvogne.

Indenfor befinder man sig straks midt i et aktivitetshus. Foran ligger de to boldspilshaller, der er henholdsvis 15x30 meter og 18x42 meter. De passer således ikke til de internationale standarder for boldbaner. Til venstre ligger cafeen lidt klemt inde ved siden af Hal D, hvor der ofte foregår fitnessog  aerobicundervisning  under  de  gamle fredede kraner, som tidligere blev brugt til at bugsere togvogne. For at komme videre i huset må man bevæge sig op gennem det forreste trappetårn. På 1. sal kommer man ud midt i et styrketræningsområde og befinder sig omgivet af personer, der er i gang med at løfte vægte eller træne i maskinerne med frit udsyn og fuld eksponering i huset. Videre hen langs gangbroen har man boldspilshallerne under sig og springhallen foran  sig  samt  den  30  meter  høje  indendørs klatrevæg til den ene side. Fremme i den modsatte ende af DGI-huset kan man be- væge sig ned ad trappen til omklædningsrummene eller helt op under taget, hvor en rytmehal er skudt ind ovenpå den ene boldspilshal. Videre finder man de eneste aflukkede rum i huset nemlig et mindre aktivitetslokale,  samt  mødelokaler  og  kontorer for DGI-Århusegnen og DGI-huset.

Multiaktivitetshuset  anvendes  af  foreninger, institutioner og de såkaldt uorganiserede.  Den  sidste  gruppe  har  DGI-huset satset særligt på som brugere ved hjælp af et udbud af aktiviteter som styrketræning, aerobic,  pilates,  powerdance,  fodbold,  badminton, klatring, stavgang etc. under navnet Clip'N'Fit . Tilmeldingen hertil foregår fra gang  til  gang  ved  hjælp  af  et  elektronisk klippekort. DGI-huset har desuden involveret  sig  i  en  række  projekter  i  løbet  af  sit første  leveår: Århus  festuge,  gymnastikskoler, julehop for børn, firmaarrangementer, En dag på Hogwarts (i samarbejde med Bruuns  Galleri,  Bruuns  Gade  Foreningen og Centralværkstedet) og sundhedsugen (i samarbejde med Århus  Amt og i forbindelse med Sundhedsstyrelsens kampagne: 30 minutter om dagen ).  Med sådanne projekter går  DGI-huset  direkte  i  samarbejde  med markedet og staten om motions- og sundhedsaktiviteter. 49 Gymnastikken  står  dog stadig som den primære idrætsaktivitet i huset bl.a. ved, at en stor del af de bedste tider i hallerne udlejes til DGI-Århusegnens junior-, aspirant- og rep. -hold og gymnastikhold fra byens lokalforeninger.

Overskriften på DGI-husets hjemmeside er: » Byens nye motionsmekka - for alle og for enhver.« Begrebet »motionsmekka« indikerer, at dette er et samlingssted, som man retter sin opmærksomhed mod, har tiltro  til  og  valfarter  til.  Udtrykket  »for  alle og  for  enhver«  signalerer,  at  der  både  er plads til alle i et stort fællesskab og til enhver enkeltperson. DGI-huset er et mekka for alle dem, som gerne vil dyrke motion.

Set  i  sammenligning  med  idrætshallen  er der  her  bl.a.  med Clip'N'Fit -aktiviteterne for alvor givet plads til det legemlige og til individuel motionsudøvelse.

Med DGI-huset har formålet (som nævnt ikke uden politiske undertoner) været at sikre og synliggøre den folkelige idræt i midtbyen. Den aktuelle udfordring for DGI-huset er imidlertid at tydeliggøre, hvori det folkelige består eksempelvis ved konceptet Clip'N'Fit i  forhold til aerobicog  styrketræningsaktiviteter  i  et  af  byens fitnesscentre? For mig at se, nærmer DGIhusets idrætsbegreb sig statens motionsbegreb og markedets fitnessbegreb ved et udbud af projekter og aktiviteter, som retter sig mod institutioner og enkeltpersoner.

Samtidig  er  der  en  lang  række  foreningsfolk  engageret  i  DGI-huset,  der  kan ses som en inspirator for eller som en konkurrent til de lokale idrætsforeninger. Foreløbig ser det ud til, at de lokalforeninger, som  bruger  DGI-huset,  oplever  en  fremgang - bedømt på antallet af medlemmer og aktivitetsniveauet. 50 Således er det stadig relevant at tale om et mønster af folkelige aktiviteter i multiaktivitetshuset - dog i en udvidet forstand - idet der indgår både gymnastik-,  idræts-  og  motionsaktiviteter samt  sundhedsprojekter  i  oplysningen  af folket.

## Afslutning

Afslutningsvis  følger  her  en  overordnet sammenligning af, hvilke opfattelser af folket og af mennesket (som henholdsvis ånd og legeme eller krop og fornuft), der kommer til udtryk i de udvalgte idrætsfaciliteter.

I  denne  historiske  komparation,  der  umiddelbart krydser tid og rum, er det nyttigt at opløse enhedsopfattelsen af den folkelige  idræt  for  at  pege  på  de  forskellige aspekter af begrebet, der primært kommer til  udtryk  henholdsvis  i  forsamlingshuset, idrætshallen og multiaktivitetshuset.

I sin doktordisputats Kampen om folket henviser  Ove  Korsgaard  til,  at  grækerne havde tre forskellige ord for folket, nemlig demos ,  som  refererer  til  en  politisk  forståelse af begrebet folk, ethnos , der dækker over en etnisk eller kulturel forståelse, og pléthos , der står for en social forståelse af folket som mængde. 51 Selv om disse tre begreber samlet bidrager til en kompleks forståelse af aspekter ved dannelsen af et folk, vil jeg skelne mellem begreberne og det på en lidt anden måde, end den Korsgaard udfolder i sin bog.

Det  er  især  den  politiske  forståelse  af folket (som demos), der kommer til udtryk ved byggeriet af de første forsamlingshuse som  aktivisthuse.  Sidst  i  1800-tallet  blev forsamlingshusene  bl.a.  oprettet  på  grund af  Højreregeringens  regulativer  mod  møde- og foreningsaktiviteter i landsbyskolernes lokaler og som steder for politiske møder, samt skytte- og gymnastikaktiviteter.

Den kulturelle forståelse af folket (som ethnos) er i højere grad central for at forstå, hvordan forsamlingshuset op gennem 1900-tallet  bliver  en  del  af  det  kulturelle liv i sognet med et sammensat mønster af idræts-, møde- og festaktiviteter. Herigennem  fremstår  lokalbefolkningen  som  et folk, der definerer sig selv som del af den samme gruppe og som forskellige fra andre. Denne etniske og kulturelle forståelse af folket kan siges at være central for byggeriet  af  Højmarkhallen,  hvor  man  forsøger at undgå, at sognets unge tiltrækkes af byens idrætsanlæg og fritidsudbud. Ved nogle af aktiviteterne i hallen indgår nabosognenes  idrætsforeninger og oplandets gymnastikinteresserede også i folket.

I multiaktivitetshuset viser der sig i højere grad en social forståelse af folket (som pléthos) - som en mængde, der skal aktiveres og engageres i idræt og motion. Her bekender institutionen sig i højere grad, end det  tidligere  har  været  tilfældet  indenfor den  folkelige  idræt,  til  et  socialt  arbejde med at udbrede den folkelige gymnastik og idræt i midtbyen. Det sker i praksis ved at igangsætte projekter for overvægtige børn, studerende, fysisk inaktive voksne, seniorer etc. Et socialt arbejde, som er blandet med markedsorienteret projektarbejde. Hvilke  projekter  man  udbyder  afhænger bl.a.  af,  hvilken  efterspørgsel  og  hvilke støttemuligheder  der  er  for  de  forskellige målgrupper. Folket består således her af en række sociale grupper, der søges igangsat og oplyst i DGI-huset.

Det efterlader spørgsmålet, om der med udviklingen  af  det  postmoderne  samfund er sket et historisk brud, så det ikke længere  er  relevant  at  anvende  folkelighedsbegrebet, men derimod at tale om specifikke målgrupper. Med Ingolds processuelle tilgang  har  min  analyse  af  idrætsfaciliteter som kulturhistoriske landskaber imidlertid vist, hvordan et mønster af folkelige aktiviteter  har  udviklet  sig  med  både  historisk kontinuitet og forandring.

Beskrivelserne af de tre idrætsbygninger giver desuden et indblik i, hvordan den folkelige gymnastik og idræt har udviklet sig med idealer om at forene forskellige dualis- mer. Ifølge en kristen, dualistisk opfattelse består mennesket af et dødeligt legeme og af en levende »ånd«. 52 Historisk set er det denne kristne dualisme mellem det åndelige og legemlige, som den folkelige idrætsideologi søger at forene. 53 Dette ideal, har vi set, sætter sit præg på aktiviteterne i forsamlingshuset  (henholdsvis  i  den  lille  og store sal) samt i idrætshallen, som er sammenbygget  med  og  indgår  i  den  samme symbolske og materielle orden som et forsamlingshus.

Med  den  videnskabelige  og  teknologiske udvikling har der også udviklet sig en anden  dualistisk  opfattelse  af,  at  mennesket består af en mekanisk »krop«, der adskiller  sig  fra  en  suveræn  »fornuft«,  som skal  føre  mennesket fra uvidenhed til frigørelse (i dette tilfælde fra overvægt, livsstilssygdomme etc.). 54 For mig at se, er det ikke den kristne, men den videnskabelige dualisme, som DGI-huset søger at forene, når man kombinerer fysiologisk viden om effektive træningsformer for kroppen (ved aerobic,  fitness  etc.)  med  projekter,  der bl.a. i samarbejde med Sundhedsudvalget i Århus Amt forsøger at formidle en viden til  befolkningen,  så  de  kan  ændre  deres livsstil og vaner. 55

Nedenfor har jeg skitseret de overordnede  forskelle  mellem,  hvilke  opfattelser  af mennesket og folket, der primært kommer til udtryk, når man studerer det mønster af aktiviteter, som udfolder sig henholdsvis i forsamlingshuset, idrætshallen og multiaktivitetshuset.

|                      | Mønster af aktiviteter                                        | Begreber for mennesket                                  | Opfattelse af folket   |
|----------------------|---------------------------------------------------------------|---------------------------------------------------------|------------------------|
| Forsamlingshuset     | Skydning, gymnastik, foredrag og politiske møder              | Det åndelige i nær forbindelse med det legemlige        | Demos, politisk        |
| Idrætshallen         | Gymnastik, idræt (især håndbold), bankospil og baller         | Ånd og legeme hånd i hånd, men mere 'plads' til legemet | Ethnos, kulturelt      |
| Multiaktivitetshuset | Gymnastik, idræt og motion (fra styrke- træning til stavgang) | Krop og fornuft                                         | Pléthos, socialt       |

Beskrivelserne af de udvalgte idrætsfaciliteter giver et begrænset, men konkret indblik i generelle træk ved, hvordan opfattelsen af folket og mennesket har ændret sig gennem det sidste århundrede. Samtidig viser  analysen  en  historisk  kontinuitet  ved

## Noter

- 1 Hans Lyngsgård har som en af de første i Danmark udført en syntesedannende analyse af gymnastikkens,  sportens  og  badets  rum  som  idrætsrum, der betragtes i et arkitekturteoretisk og arkitekturhistorisk perspektiv (jf. Lyngsgård 1990).
- 2  I anden sammenhæng har jeg beskrevet, hvordan folkelighedsbegrebet  har  fået  karakter  som  et støvet begreb i dag (Agergaard 2004a). Det er ikke begrebsmæssige diskussioner af, hvordan det folkelige skal defineres, som jeg vil se på i denne artikel, men derimod de specifikke opfattelser af folket, som kommer til udtryk i praksis i konkrete idrætsrum.
- 3  I historiske studier beskrives 1957 ofte som årstallet for den anden industrielle revolution i Danmark og for overgangen fra et overvejende landbrugsland  til  et  industriland  (Busck  &amp;  Poulsen 2000:  359).  Overgangen  til  det  postindustrielle samfund er der ikke samme enighed om. I stedet for at fokusere på bruddet mellem de forskellige samfundsformer er det interessante i dette tilfælde at betragte den historiske kontinuitet ved, at den folkelige idræt overleveres og forandres gennem de tre samfundsformer.
- 4  Møller (1997) s. 126.
- 5  Agergaard (2004b) s. 86f.
- 6  Tuan (1974/90).
- 7  Kayser Nielsen (1994) s. 126.
- 8  Ingold (2000) s. 189f.
- 9  Jf. Tangen (2003).
- 10  Ottesen &amp; Ibsen (2000) s. 11.
- 11  Højmark  forsamlingshus  blev  oprettet  i  1890 (Lambæk 1982 s. 42), mens Ølstrup forsamlingshus er fra 1901 (Susgaard 1990 s. 254).
- 12  Kaae (1967) s. 260.
- 13  Der foreligger ikke oplysninger om, hvorvidt det også var Kristen Kristensen, som ledede kvinde-

beskrivelserne af det mønster af folkelige aktiviteter, der fortsat bliver levet i rummene. Med andre ord giver objektiveringer af den folkelige idrætskultur i form af forsamlingshuse,  idrætshaller  og  multiaktivitetshuse  adgang  til  at  se  glimt  af,  hvordan idrætshistorien har udviklet sig tilbage fra dem, som har frembragt stederne, selv om vi ikke har direkte adgang til at observere den praksis, der foregik dengang. 56

holdet. Højst sandsynligt har det nærmere været en lærerinde ved Hover Skole.

- 14  Jf.  75-års  jubilæumsskriftet: Ringkøbing  Amts Skytteforening 1878-1928, 1928-1953 s. 26.
- 15  Forsamlingshusudvalget (1979) s. 10.
- 16  Lyngsgård (1990) s. 24.
- 17  Kaae (1967) s. 259.
- 18  Ibid.  s.  215.  Skolen  kunne  således  allerede  fra 1927 benytte forsamlingshuset som gymnastiksal. Med folkeskoleloven i 1937 blev det lovpligtigt, at der ved alle skoler, som underviste børn over 12 år, skulle » indrettes en gymnastiksal med tilhørende omklædningsværelser og badeindretning .« (Ottesen &amp; Ibsen 2000 s. 14).
- 19  Ibid. (2000) s. 12-13.
- 20  Til sammenligning var de første forsamlingshuse, der blev bygget sidst i 1800-tallet, oftest 8x16 meter, hvilket gav plads til opstilling af et gymnastikhold på 36 karle eller piger (ibid. s. 13).
- 21  Ordene på motionsherrernes T-shirt trækker perspektiver tilbage til uddannelsen af delingsførere i gymnastik, der har fundet sted på en række højskoler fra sidst i 1800-tallet. Idealet for delingsføreren var at være en foregangsmand, som ikke alene var dygtig til at lede gymnastik, men også gik  forrest  i  moralske  sager.  Den  moralske  forpligtelse til at gå forrest er bl.a. blevet fremhævet for ledere uddannet ved Gymnastikhøjskolen ved Viborg  af  forstander  Mads  Nielsen  (Rasmussen 2001 s. 101).
- 22  I forbindelse med oprindelsesmyten for den folkelige idrætshistorie,  nemlig  indførelsen  af  den svenske gymnastik på Vallekilde Højskole d. 25/2 1884, skriver Ove Korsgaard, at de tre komponenter: sang, tale og gymnastik blev grundelementerne i enhver gymnastikfest på landet de næste 75 år (Korsgaard 1982/97 s. 84).

- 23  Bruhn (1979).
- 24  Korsgaard (1982/97) s. 85 og Trangbæk (1987) s. 200f.
- 25  Et  halboom,  da  der  fra  midten  af  1960'erne  til 1980'erne blev opført ca. 1000 idrætshaller i Danmark. Et antal, som svarer til det antal af forsamlingshuse, der blev opført sidst i 1800-tallet. Årsagerne til dette halboom er bl.a. beskrevet i Ottesen &amp;  Ibsen  (2000),  Lyngsgård  (1990)  og  Kayser Nielsen (1995).
- 26  Lyngsgård (1990) s. 100.
- 27  Kayser Nielsen (1995) s. 97.
- 28  Lambæk (1982) s. 48.
- 29  Ibid. s. 47.
- 30  Kayser Nielsen (1995) s. 99.
- 31  Ibid. s. 98.
- 32  Jf. Interview med Kurt Johansen, som er tidligere formand for bestyrelsen af Højmarkhallen.
- 33  Motiverne for at spille banko varierer, men ifølge Åke Daun indgår der både spænding, underholdning og samvær i spillet (Daun 1977). Spændingen består i, at deltageren har sit eget og andres held og uheld tæt inde på livet, underholdningen udfolder sig bl.a. ved, at alle umiddelbart kan deltage på afslappet vis uanset alder og uddannelse, og fællesskabet ligger i den fælles beskæftigelse, småsnakken og tætte placering ved bordene.
- 34  Jf. Interview med Knud Tarpgaard, som var deltager på Ringkøbing-Skjernegnens rep.-hold, da det startede i 1965, og den første mandlige leder for aspirantholdet i 1977.
- 35  Larsen (2003) s. 38.
- 36  Med  inspiration  fra  den  engelske  kulturgeograf Edward Relph har John Bale med begrebet placelessness beskrevet standardiseringen af moderne sportslandskaber bl.a. fodboldstadions, svømmeog løbebaner (Bale 1994 s. 100f).
- 37  Johansen (1990) s. 57.
- 38  Konkurrencen skyldes bl.a. den store halkapacitet i  Ringkøbing  Kommune,  og  at  der  særligt  er  et stort  antal  haller  i  området  omkring  Højmark, nemlig i Lem, Dejbjerglund, Velling og ved de to gymnasier i Ringkøbing.
- 39  Bourdieu (1986) s. 243 (min oversættelse).
- 40  Jensen (1990) s. 50.
- 41  Ottesen &amp; Ibsen (2000) s. 21f.
- 42  Ibid. s. 23.
- 43  Cordes (1993) s.19.
- 44  Jf. Nielsen (1990).
- 45  Jf. Interview med Flemming Mølgaard, en af initiativtagerne til DGI-huset og nu forretningsfører i DGI-Århusegnen.
- 46  Århus Kommunes Idrætspolitik vedtaget af byrådet d. 10/9 1997.
- 47  Planerne om at bygge DGI-huset i Århus udviklede sig samtidig med, at DGI-byen i København var under opførelse. 1. etape af DGI-byen stod færdig i december 1997.
- 48  Præsentationsfolder for DGI-huset.
- 49  Med andre ord indgår DGI-huset i et partnerskab med markedet og staten, mens DGI tidligere har været forbundet i et slægtskab til højskoler, ungdomsforeninger m.fl. som relaterede institutioner i det civile samfund.
- 50  Aktivitetsudbuddet er bl.a. vokset for unge i flere af de foreninger, der anvender DGI-huset. Derudover  har  der  været  medlemsfremgang  i  foreningerne  og  på  DGI-Århusegnens  amtshold  (oplyst af  Flemming  Mølgaard,  forretningsfører  i  DGIÅrhusegnen).
- 51  Korsgaard (2004) s. 13-14.
- 52  Eichberg (1990a) s. 29f.
- 53  Der  er  en  lang  række  nuancer  i  dette  generelle træk, som ikke kan behandles her. Inden for den folkelige idrætshistorie bliver der ofte refereret til Grundtvigs formuleringer om det hele menneske , som et opgør med den sorte skole og et argument for, at der er en dyb inderlig sammenhæng mellem det legemlige og sjælelige (Korsgaard 1982/97 s. 100f.).
- 54  Liedman (2000) s. 135.
- 55  Jf.  Interview  med  Troels  Knudsen,  direktør  for DGI-huset.
- 56  » Menneskets  ekspressivitet  kan  objektiveres,  og det vil sige, at den manifesterer sig i den menneskelige  aktivitets  produkter,  som  er  tilgængelige for både frembringere og for andre som del af en fælles verden. Sådanne objektiveringer registrerer mere eller mindre præcist, de subjektive processer hos dem, der har frembragt dem, og gør det muligt at forstå disse processer, selv om man ikke befinder sig i en ansigt- til ansigt situation, hvor de kan opfattes direkte.« (Berger  &amp;  Luckmann 1966/2000 s. 50).

## Litteraturliste

- S. Agergaard, »Folkelighed; fra beskyttet diskurs til flydende betegner?« I: Christensen, M. K. &amp; Wickman,  G.  (eds): Krop,  Kompetence  og  andre  ørehængere.  Aktuelle  begreber  inden  for  pædagogik og sundhed. (København 2004a) s. 31-46.
- S.  Agergaard, At  videreføre  traditionerne.  En  etnografisk komparativ analyse af to danske idrætsuddannelser for folkelige ledere og elitetrænere. (Ph.d.-afhandling. Frederiksberg: Multivers Academic, 2004b).
- J. Bale, Landscapes of Modern Sport. (Leicester/London/New York 1994).
4. P.L. Berger &amp; T. Luckmann, Den samfundsskabte virkelighed. En videnssociologisk afhandling (Viborg 1966/2000).
- P. Bourdieu, »The Forms of Capital.« I: Richardson, J.  G. (ed): Handbook of Theory and Research for the Sociology of Education. ( New  York/Westport/Connecticut/ London 1986). s. 241-260.
- V.  Bruhn, Plint  og  talerstol:  træk  af  gymnastik-  og ungdomsforeningernes historie i Ribe Amt. Esbjerg: Ribe Amts Gymnastik- og Ungdomsforeninger
- S.  Busck  &amp;  H.  Poulsen  (eds), Danmarks  historie  i grundtræk. (Århus 2000).
- S. Cordes, »Fyrhuls-Atleten, Congo-Pedersen og Bertel Langskæg.« I: Ud og Se nr. 10 (1993), s. 18-21.
9. Å.  Daun, Bingospelare.  En  samhälls-  och  kulturundersökning . (Kristianstad 1977).
- H. Eichberg, »Krop, legeme - og hvad ellers. Overvejelser  over  den  tredje  krop.«  I: Centring nr.  25 (Slagelse 1990), s. 24-40.
11. Forsamlingshusudvalget, Forsamlingshuse på landet: en redegørelse (Ministeriet for kulturelle anliggender 1979).
- T. Ingold, The Perception of the Environment. Essays in  livelihood,  dwelling  and  skill (London/New York 2000).
- N. J. Jensen, »Hånd og ånd« I: Højmark Forsamlingshus 1890-1990 (Højmark 1990), s. 49-52.
- K.  Johansen,  »Jubilæumsbetragtninger«  I: Højmark Forsamlingshus 1890-1990 (Højmark 1990), s. 5558.
- N.  Kayser  Nielsen, Stil  &amp;  Ballade  -  modstridende
16. tendenser og paradokser i 1980'ernes kropskultur (Odense 1994).
- N. Kayser Nielsen, »Aktiviteter - idræt i hverdag og fest« og »Klublivet i huse og haller - tre lokalområder.« I: Trangbæk E. et al. (red): Dansk Idrætsliv 2: Velfærd og fritid 1940-96 (Brøndby 1995), s. 79-99.
- O. Korsgaard, Kampen om kroppen. Dansk idræts historie gennem 200 år ( København 1982/97).
- O.  Korsgaard, Kampen om folket.  Et  dannelsesperspektiv på dansk historie gennem 500 år ( København 2004).
- A.  Kaae, Hover.  Sognet  ved  åen (Udgivet  af  Hover Sogneråd 1967).
- M.  Lambæk,  »Forsamlingshuset  og  dets  betydning for  foreningerne.«  I: Højmark  Skytte-  og  Gymnastikforening  1882-1982 (Ringkøbing  1982),  s. 42-50.
- K. Larsen, Den tredje bølge - på vej mod en bevægelseskultur (København 2003).
- S.  Liedman, I  skyggen  af  fremtiden.  Modernitetens idehistorie (København 2000).
- H. Lyngsgård, Idrættens rum: nybrud i idrættens arkitektur (København 1990).
- V. Møller, »Genius loci - om idrætsrum som hovedsteder.« I: Idrætshistorisk Årbog (Odense 1997) s. 125-147.
- C. Nielsen, »Øiet aabnes. Legemet udvikles og Hurtigheden skærpes - sportens fremkomst i Århus.« I: Den Jyske Historiker nr. 53. (Århus 1990), s. 65-80.
- L.  Ottesen  &amp;  B.  Ibsen, Forsamles  og  forenes  om idræt. (København 2000).
- T.  Rasmussen, Lederuddannelse  og  demokrati;  en gymnastikhøjskoles historie (Viborg 2001).
- K. Susgaard et al., Ølstrup Sogn (Udgivet af Ølstrup Sogneforening 1990).
30. J.O. Tangen, Making the Space. A Sociological Perspective  on  Sport  and  its  Facilities. (Upubliceret manuskript 2003).
- E. Trangbæk, Mellem leg og disciplin. Gymnastikken i Danmark i 1800-tallet (Viborg 1987).
- Y. Tuan, Topophilia.  A study of Environmental Perception, Attitudes, and Values .  (New  York 1974/90).