Strunge uden profil og nuance
Forfattere: Peter Stein Larsen
Tidsskrift: kok (2002-02-10)

fint  blik  for  disse  øjeblikke, og det gør hendes bog værd at læse.

## Peter Stein Larsen

## Strunge uden profil og nuance

Knud  Munck: Michael  Strunge.  En biografi. Kbh. 2001 (Lindhardt og Ringhof).

Den litterære biografi er kommet for at blive. Det kan synes som om årtiers litteraturvidenskabelige retninger med skarp  front  mod  biografismen  og  doktriner om »impersonalism«, »intentional fallacy«, »intrinsic  aproaches« »death  of the author« etc. har virket stik modsat. I hvert fald har antallet af biografisk anlagte afhandlinger næppe været større inden for dansk litteraturforskning  end  inden  for  de  sidste  to  årtier, hvor  talrige  store  og  mindre  forfattere er blevet taget under behandling: Leonora Christine, Ewald, Kierkegaard, Aarestrup, H.C. Andersen, Johanne Luise Heiberg, Brandes, Sophus Claussen,  Johannes  Jørgensen,  Helge  Rode, Nexø,  Johannes  V.  Jensen,  Tom  Kristensen,  Thit  Jensen,  Paludan,  Blixen, Jæger, Ditlevsen, Panduro og Thorkild Hansen. Der  er  således  med  Knud Muncks Michael Strunge. En biografi hverken  noget  overraskende  i  genren eller det specifikke emne.

Når  der  kommer  en  biografi  om Strunge,  er  det  selvfølgelig  ikke,  fordi der ikke er skrevet om denne digter før, såsom en indsigtsfuld og instruktiv læsning  af  forfatterskabet  af  Anne-Marie Mai  og  Michael  Strunge  i  fællesskab med  titlen MaiStrunge (1985),  og  en velfungerende undervisningsbog om digteren  af Vibeke  Blaksteen, der  hedder Væbnet med ordenes vinger (1991), for nu ikke at nævne den snes artikler, der  er  skrevet  om  ham.  Men Michael Strunge.  En  biografi har  et  andet  mål end alle de ovennævnte værker, idet den -  som  i  tilfældet  med  de  20  andre  litterære  biografier  fra  de  sidste  årtier  minutiøst  ønsker  at  kortlægge  forløbet fra  vugge  til  grav  hos  et  af  de  største fænomener inden for nyere dansk digtning.

Hermed  også  nævnt  baggrunden for,  at  der måtte komme  en  Strungebiografi, nemlig at denne digter med sit 27-årige  liv,  sin  evne  til  at  ville  blande sig i alt, sin karismatiske udstråling, sin psykiske sygdom og sin blændende lyrik i første halvdel af 1980'erne  kom til at overstråle alle andre digtere i Danmark. Han blev annonceret som generationsbannerfører, og der blev fra mediernes side drevet rovdrift  på  såvel hans eksplosive replikker som hans skrøbelige psykiske konstitution. Og at det lykkedes Strunge at få skrevet de 11 bøger,  han  gjorde,  i  sit  turbulente  liv med talrige psykiatriske indlæggelser og alle  mulige  og  umulige  ikke-poetiske aktiviteter er i sig selv en gåde, der har bidraget  til  den  mytedannelse  om  digteren, som har været tilstede i de sidste tyve år.

At der skrives en biografi  om Strunge  har  kort  og  godt  den  samme baggrund, som når der er lavet biografier  om  digtere  som  Rimbaud, Hemingway, Tom Kristensen, Blixen og Tove  Ditlevsen,  og  næppe  nogensinde om  eksempelvis  Malinowski,  Højholt, Inger Christensen og Søren Ulrik Thomsen, nemlig at der i det første til- fælde  er  tale  om  farvestrålende  digterpersonligheder, der har gjort alt muligt for at iscenesætte deres liv og aldrig har adskilt digtning og liv.

Sammenhænge mellem liv og værk kan  dog  naturligvis  drages  på  mange måder, og spændvidden mellem de afhandlinger, der kan karakteriseres som  biografiske  er  særdeles  stor.  Der aftegner  sig  -  som  bl.a.  Johnny  Kondrup har påpeget -  i hvert fald to polariteter. For det første mellem biografiske  værker,  der  primært  koncentrerer sig om henholdsvis værket og personen. Og  for  det  andet  mellem  på den ene side såkaldte  »rub-og-stub-biografier«  -  med Hans Brix' værker som arketyper  -  hvor stort og småt fra personens  liv  optegnes  i  en  stor  kaotisk strøm, og på den anden side de fokuserede  -  med  Henriksen-skolens biografier som dominerende eksempler - hvor materialet ordnes i forhold til en forestilling  om  en  »livsskæbne«  eller »individuation«  eller  et  synspunkt  på eller  et  mønster  i  forfatterskabet  som helhed. Skal man placere Muncks bog hvilket jeg senere vil vende tilbage til kan  den  relativt  entydigt  kategoriseres som  en  personorienteret  »rub-og-stubbiografi«.

Knud Muncks biografi består af 15 afsnit, der med mange detaljer beskriver Strunges liv fra barndommen i  Hvidovre  over  gennembruddet  som digter, engagementet i  den  københavnske punkbevægelse, samlivet med kvinder, samværet med digterkolleger og de mange  psykiske  sammenbrud  og  frem til selvmordet i 1986. Efter disse afsnit er der placeret »Noter«, »Kilder«  og »Dataliste«,  og  dette  fylder  (hold  fast!) 124 sider. Og her har man et af kendetegnene ved biografien, nemlig  den enorme research og omfattende indsamling af vidnesbyrd om Strunges liv, hvor også over 100 personer takkes i forordet for interviews m.m.

Skal man fremhæve det felt, hvorpå Muncks værk utvivlsomt vil have betydning for en fremtidig Michael Strungeforskning, er det i påvisningen af intertekstualiteten mellem  Strunges digtning  og  den  rockpoesi,  som  digteren  i voldsom  grad  var  påvirket  af.  Munck lægger her  tørt  og  sagligt  det  ene citat efter  det  andet  af  David  Bowie,  Patti Smith,  Lou  Reed,  Joy  Division,  New Order,  The  Cure,  Talking  Heads  og Roxy  Music  ved  siden  af  uddrag  fra Strunges digtning og påviser grundigere end nogensinde før det klare ekko, der er tale om i digterens tekster.

Der er imidlertid generelt alvorlige problemer i  Muncks arkivar-kontoristagtige  »rub-og-stub«-tilgang  til  det  biografiske.  Der  mangler  en  optik  på  og bevidsthed om, hvad det er for et ærinde,  han  er  ude  i.  Noget  sådant findes eksempelvis i Jens Andersens og Poul Behrendts biografier om henholdsvis  Tom  Kristensen  og  Thorkild Hansen,  hvor  en  tese  om  forfatterens specielle psykoseksuelle præferencer af ødipal  eller  fortrængt  homoseksuel  art forfølges  på  blodhundemanér  ud  fra den  idé,  at  der  herigennem  leveres  en nøgle til de uklare punkter omkring et forfatterskab  og  dets  tilblivelse.  Man kan så  være  uenig  i  disse  biografisters synspunkter,  men  profileret,  stringent og sammenhængende argumentation bliver  der  tale  om.  I  Muncks  biografi mangler synspunktet på forfatterskabet helt. Der famles i blinde, og den 'gåenbag-om-myterne', der er intenderet, lykkes ikke.

Muncks metode, hvis man kan kalde  det  sådan,  er  at  lade  de  ca.  100 kilder tale i munden på hinanden, og alt for meget kildemateriale refereres bevidstløst, uden at man finder en fortolkende  distance  til  eller  gennemlysning af det. Man når ikke frem til nogen essens, hvad angår spørgsmålet om såvel Michael Strunges personlighed som hans værk.

En  del  af  problemet  har  at  gøre med, at Munck er for pæn og glat i sine karakteristikker. Et  eksempel: Man  får først et citat fra et af Strunges mange og berømte rasende angreb på en anmelder,  der  ikke  har  været  tilfreds med  hans  seneste digtsamling  -  og citatet (Strunge taler om »pølseskribenter«, »fjolser« »lokumskritik« etc.) bekræfter selvfølgelig, hvad der er pointen: At Strunge, hvad angår sårbarhed, hysteri og paranoia over for andres holdninger  til  hans  forfatterskab,  har overgået de fleste digtere. Og så konkluderer  Munck  gudhjælpemig  hyggeligt pludrende om Strunge (der jo som bekendt skrev i en tvangsrus om natten og led  af  kronisk  søvnløshed!):  »Provinspressens  synspunkter  har  nok  irriteret Strunge en del, men forstyrret hans nattesøvn har de næppe« (p.100).

Ligeså  uheldig  er  den  bevidstløst refererende  stil,  når  Munck  taler  om andre  forhold  end  Strunges  egne.  Talrige  overfladiske  og  unuancerede  subjektive udsagn  anføres,  som om  de var objektive  sandheder.  En  plat  karikatur af 1970'ernes danske digtning, der »kom til at  køre  i  tomgang  og  udarte  til halvprivate  optegnelser«,  efterfølges  af følgende  bemærkning:  »Det  var  den ellers begavede digter Vita Andersen og hendes 100000 Tryghedsnarkomaner et skræmmende eksempel på« (p. 80). Man spørger sig selv, hvad det er for en litteraturhistorieskrivning, der på  denne måde bruger affektstyrede og polemiske spidsartikler  af  Strunge,  Borum  eller Skyum-Nielsen fra starten af 1980'erne som sandhedsvidner, når de seneste års litteraturkritik har gjort billedet af 1970'ernes danske digtning langt mere nuanceret  -  ikke  bare  ved  at  påpege Vita Andersens litterære kvaliteter, men så sandelig også ved at påvise i hvor høj grad  denne  og  andre  70'er-digtere  har haft betydning for poeter fra 1980'erne og 1990'erne såsom  F.P . Jac,  Klaus Lynggaard,  Naja  Marie  Aidt,  Kirsten Hammann, Pia Juul og Pia Tafdrup.

Og når man taler om Jac, har man blandt  de  mange  eksempler  på  manglende refererende distance følgende beskrivelse:  »Jac  følte sig  mere som  en gemen  borgerlig  socialdemokrat,  der var til kødets lyster og et liv  som boheme« (p.78). Skal Jacs subtile beskrivelse af sin egen person parafraseres,  skal  der  vel  bare  et  lille blik til for den kokette selvironi i denne digters stil? For kom da lige og kald den unge Jacs digtning »borgerlig« eller »socialdemokratisk« én gang til.

Ønsker man at få en fornemmelse af forskellen på og forholdet imellem de to største  naturtalenter  inden  for  dansk digtning fra de sidste årtier, Strunge og Jac,  er  de  indfølte,  skarpe,  underfundige og blændende formulerede replikker fra Jacs skuespil Som om vi ikke var plot nok (2001) et langt mere værdifuldt litteraturhistorisk materiale end Muncks biografi. Med et enkelt replikskifte kan Jac spidde de to digteres forskellige  poetiske  optikker.  Først  siger den højtidelige utopiske drømmer Strunge henåndet: »Vi ligner hinanden så forfædelig meget. Det er vældig godt, det du har skrevet. Det er et brud med al  tidligere  litteratur  ligesom  mit  eget. Vi er de kommende, det kan jeg mærke. Jeg  tror  vi  bliver  selve  generationen. Det nye kosmiske kaos. Mon ikke det er vores  egoer.«  Hvorpå  den    jordbundne sensualist Jac lakonisk replicerer:  »Jeg synes mere det handler om fysisk akavethed,  som jeg så lader gå ud over det gængse sprog.« Sådan!

Et  andet  eksempel  på  en  gummifodsagtig  kildeanvendelse  er  et  interview  med  digteren,  hvor  denne  i  en  af sine psykiske kriser udtaler, at han forbinder Vi  folder  drømmens  faner  ud med  »en  kvælningsfornemmelse  som efter  at  have  spist  tusind  kager«,  hvorefter Munck anfører, at »sådan føltes det også  at  læse  digtene«  (p.115)  Man  tror ikke  sine  egne  øjne,  men  platheder  af denne  type  er  faktisk,  hvad  Munck byder på, når han skal karakterisere et af  de  mest  fremragende  eksempler  på dansk metaformodernisme fra 80'erne. Biografien udviser  en  forstemmende lille  fornemmelse  for eller indsigt i Strunges digtning.

Muncks biografi adskiller sig fra en del nyere biografier ved, at der stort set ingen vægt er lagt på egentlige tekstlæsninger.  Det  er  i  denne  sammenhæng værd at bemærke, at nogle af de skarpeste  og  mest  originale  læsninger  inden for centrale danske forfatterskaber forekommer i afhandlinger, der har relation til den Aage Henriksen'ske variant af  den  biografiske  metode,  såsom  Jørgen  Elbeks Johannes  V .  Jensen (1966) og Mogens Bjerring Hansens Person og vision (1972).  Faktisk  er  sammenstød mellem  biografiske  ansatser  og  eksempelvis nykritisk eller formalistisk orienterede  analytiske manøvrer  i  de senere år snarere blevet reglen end  undtagelsen.

Et  eksempel  på  dette  er  den  nye udgave  af Danske  digtere  i  det 20. århundrede ,  hvor  et  par  snese  yngre danske litterater, der næsten alle har dét tilfælles,  at  de  absolut  ikke ser sig selv som  biografister,  er  blevet sat til at skrive inden for den genre, der i sin tid var inkarnationen  af  denne  metode, nemlig  forfatterskabsportrættet.  Og  at den skarpe dikotomi biografisk vs. ikkebiografisk  er  i  opbrud,  lader  sig  også læse  ud  af  Jørn  Erslev  Andersen  elegante  polemiske  essay  »En  ny  personkult« (1993),  hvor  Erslev  midt  i  en bredside mod  1980'ernes  biografiske bølge med Keld Zereuneiths trilogi som flagskibet  anfører:  »Zeruneiths  analyse af  Aarestrups  metriske  særegenheder ganske  enkelt  er  fremragende,  ligesom man  bliver  klog  på  Sophus  Claussens særegne,  sært  sammenvævede  billedsprog  og  visse  sider  af  de  allegoriske træk  i  hans  digtning«.  Er  det  således ikke  i  litteraturvidenskabelige  afhandlinger med  biografisk tilsnit en på forhånd givet præmis, at man ønsker at skærpe  opmærksomheden  over  for  det specifikt litterære i en digters værk, så er det ikke desto mindre ofte resultatet.

Vender  vi  tilbage  til  denne  anmeldelses  objekt,  mangler  man  stadig  en god biografi om Strunge. Det kan naturligvis anføres, at  Muncks biografi kan skabe appetit på Strunges forfatterskab, da bogen byder på en letlæselig og underholdende  historie  om  digterens liv, hvor også Prins Knud  i lange omstændelige  noter  kan  få  forklaret, hvad  en  »anti-Orwell'sk  drøm«  (p.102) eller »automatskrift« (p.115) er. Men for den  mindre  ydmyge  læser,  der  kræver nuancerede  behandlinger  af  litteratur- historiske  og  -analytiske  problemstillinger, er der ikke meget at komme efter.

Det nærmeste, man kommer en tese om Strunges digtning i Muncks bog, er den  gammelkendte  pointering  af  en udbrændthed  i  slutningen  af  forfatterskabet.  Desværre  synes  noget  af  det samme  at  gælde  for  dette  biografiske projekt. Den  imponerende research, hvad angår indsamling  af  materiale  og undersøgelse af den kontekst, Strunges forfatterskab kan placeres i, giver store løfter. Men disse er ikke blevet indfriet i den  resterende del  af  arbejdet  med bogen.

## Anne Borup

## Metafiktion

Anker Gemzøe, Britta Timm Knudsen og  Gorm  Larsen  (red.): Metafiktion  selvrefleksionens retorik . Kbh. 2001 (Medusa).

Metafiktion er en litterær term, der ofte bruges  i  flæng  -  især  når  talen  er  om romanlitteratur fra det 20. århundrede. Den enkleste og bredeste måde at sige det på kunne lyde: metafiktion er litteratur,  der  peger  på  sig  selv.  Det  er  der rigtig megen  litteratur der gør.  Og andre  kunstarter.  Det  afgørende  kriterium må derfor være, hvordan der peges og hvad der peges på. Den russiske formalist  Roman  Jakobson  gjorde  f.eks. 'den poetiske funktion', dvs. lyriske teksters  pegen  på  sig  selv  som  sprogligt materiale  og  formelle gentagelsesstrukturer,  til  et  konstituerende træk  ved al poesi.  Viktor  Shlovsky  definerede  det specifikt  litterære ved  litteraturen som en  underliggørelse  af  normalt  sprog;

man  kunne  sige,  at  'litterariteten'  her forstås som en effekt af forskellen mellem konventionel sprogbrug og brud med konventionerne. Hvad peger metafiktion da på?

Nu er  der  hjælp  at  hente  i  antologien Metafiktion  -  selvrefleksionens retorik ,  første  bogudgivelse  i  en  serie modernismestudier med udspring i forskningsprojektet Betydende Former. Modernismens Retorik . Her giver ti forskere deres bud på metafiktion »i moderne litteratur, teater, film og sprog«. En vigtig  motiverende  faktor  i  udredningsarbejdet er et opgør med den udbredte forestilling  i  megen  litteraturteori  om metafiktion som et fænomen begrænset til den postmoderne roman. I stedet vil man, fremgår det af indledningen, forstå  metafiktion  som  et  sammensat fænomen, både epokalt og formelt.

Artiklerne  inddrager  flere  genrer: kortprosa, romanprosa, lyrik, drama og film;  nogle  tilgange  er  rent  teoretiske, andre analytiske  og  nogle  forener teori og  analyse.  Også  selve  emnet  skifter: nogle  skriver  faktisk  om  metafiktion, mens andre beskæftiger sig med metalitteratur,  metalingvistik  eller  litterær selvrefleksion. Antologien deler på godt og  ondt  vilkår med  andre  eksemplarer inden for sin genre. Den charmerer med sin diversitet. Og irriterer med sin mangel  på  enhed.  En  måde  at  skaffe  sig overblik i mangfoldigheden kunne være at  se  på,  hvordan  metafiktions-termen defineres. Her viser der sig to veje, groft sagt.  Enten  lægges  vægten  på  metaaspektet, hvilket fører til brede og inklusive definitioner. Eller fokus ligger på fiktionsbegrebet,  hvilket  giver  anledning  til  smalle  og  eksklusive  bestemmelser.  I  førstnævnte  tilfælde  opfattes meta -fiktion som en bred vifte af