Perspektivismens kompleksitet
Forfattere: Bert van Heel
Tidsskrift: kok (1996-10-08)

## Perspektivismens

## kompleksitet

Bert van Heel

Tania Ørum (red.):  Tat  på teksten, K@benhavn  1994 (Museum Tusculanums

Forlag),  174 s.

»Målet må være på grundlag af filologisk  skoling  at  skabe en  forening  af tekstanalyse og behersket historisme, af synkroni og diakroni. Slagordet for denne  bestræbelse  kunne jo  være:  »perspektivismen««.  Sådan  ender  Johan Fjord Jensens udmærkede introduktion Den ny kritik fra 1962 (ny udg. 1989). Efter en umiddelbar lzsning af TLZ~ på teksten, skulle man tro, at hermed er ginsket opfyldt. Flere af  denne antologis forfattere anvender en blanding af nærmest filologiske tilgange og tekstanalytiske greb videreudviklede af nykritikken. Og hvis man under »behersket historisme« forstår, at man sætter de tekstanalytiske resultater i relation til f.eks. tolknings-, kritik-, kultur- ogleller samtidshistoriske rammer, forekommer disse relationer også i antologien. Men tror man, at nykritikkens forestilling om helhedsteorien, hvor »alt i digtningen virker sammen i én  totalstemning eller én totalmening«,' kan man er intakt, kan man godt tro om igen. Denne lukning af teksten, sætter de fleste af antologiens forfattere sig imod. Dette er nok ikke så mærkeligt i en 90'er antologi, når man tager  i  betragtning,  at vi  i  lgibet  af  de sidste ca. 30 år er blevet introduceret til flere post-strukturalistiske teorier herhjemme, deriblandt  den amerikanske, litterære dekonstruktion. De skiftende litteraturteoretiske skoler, deres teknik- ker og konsekvenser,  kommer Tania Ørum da også meget kort ind på i sin indledning.

At bl.a. dekonstruktionen  har været indflydelsesrig, fremgår af antologien, når man sætter Fjord Jensens  målsætning i forhold til perspektivisme-begrebet,  som  det  opfattes  i  Uffe  Hansens (s.43) og  i Frederik Stjernfelts (s.  137) artikler. Her bliver en anderledes afggirende reference Nietzsches  1880'er filosofi. Fjord Jensens perspektivisme-begreb henviser imidlertid til litteraturforskeren René Welleks  syn på kunstværket som »både »evigt« -altså til en vis grad noget uforanderligt -og »historisk«, altså led i en historisk proces og selv underkastet udvikling«.2 Og  selv om Wellek og Nietzsche anvender begrebet  bl.a.  i  et  opggir  med  hhv.  den »positivistiske historisme« og det positivistiske videnskabssyn, som havde vundet fodfæste i deres respektive fag, havde sidstnævnte et andet ærinde. At f.eks. naturlovmæssigheder skulle eksistere uafhængigt af en fysikers undersergelser er, ifolge Nietzsche, én  (tilværelses-)interpretation blandt mange mulige. Denne fortolkning giver en mening og valoriseres  (f.eks.  at  den  er  'sand').  Men Nietzsche vil ikke vide af en kantiansk Ding an sich; tolkningens gyldighed lader sig ikke afgØre 'udefra'.  Disse forudsatte  normer,  disse  grundværdier, vurderes, i f ~ l g e Nietzsche, ikke af mennesket, hverken af dets 'bevidsthed' eller dets  'fornuft',  derimod  er det livet selv, der tvinger mennesket til at fastsætte værdier: »Det, der er værdiernes (og dermed tolkningernes) eksistentielle grundlag er »liv« i betydningen vilje til magt«3.  Heraf fglger, at jo flere  fortolkningsmuligheder der findes af sagen eller verden, altså  jo flere  perspektiver der

## K&amp;K-ANb JIELDELSER

gives på disse, jo mindre indsnzvret bliver verden; disse er samtidig en forogelse af viljen til magt. Nietzsches bevidstheds- eller fornuftskritik er rettet mod tanken om et universalperspektiv, hvorfra mennesket -som en gud -kan overskue det hele. Hermed sammenhzngende tager Nietzsche også kritisk afstand fra en gammel substansmetafysik, hvor 'evige  ideer'  eller  'vzren' bestemmes som konstante bag fznomenernes kontingente verden.  Det,  der  ifolge Nietzsche forklarer fznomenernes foranderlighed, og som han opfatter som et realitetsprincip, er netop bevzgeligheden i selve fznomenerne.

delsen  oven på dekonstruktionen gennemsyrer denne antologi.

På denne baggrund er det interessant, at flere af antologiens forfattere påberåber sig eller anvender flere fortolkningsmuligheder, flere perspektiver, i forhold til  de Izste tekster. De avler »utallige meninger« (Uffe Hansen), og »temaer, strukturer, meningsbzrende sekvenser« (Tania @rum)  eller »figurer« (Frederik Tygstrup) dukker op, for herefter igen at forsvinde. Og selvom de metodisk-teoretiske indgangsvinkler er forskellige, finder man lignende resultater hos Jorgen Egebak, Nils Gunder Hansen (»tvetydigheden«) og Frederik Stjernfelt.

Her skal imidlertid tilfojes, at det er nzrlzsning som litteraturvidenskabelig grunddisciplin, der står i centrum -på tvzrs af litteraturteoretiske kontroverser.  Derfor forsoger de fleste sig »mere frit og udogmatisk frem« (s.9); der Izgges vzgt på, at det er »forskellige versioner af nzrlzsning i praksis«  (s. 11). Det har bl.a.  som konsekvens, at man kan karakterisere artiklerne som vzrende 'post-dekonstruktionistiske'  i  måden at tackle teksterne på. Her er ingen dogmatisk dekonstniktive læsninger. Besin- De behandlede forfatterskaber omfatter Henry James, Gertrude Stein, C.F. Meyer, Ernst Junger, Franz Kafka, Orhan Veli Kanik, Robert Musil og D.H. Lawrence. For de flestes vedkommende ligger de analyserede tekster således indenfor et kort tidsspand: enkelte årtier for og efter århundredeskiftet. Som bekendt er det også en periode, hvor der sker radikale zndringer, med teknologisk fremskridt, kulturelle innovationer, men også FØrste Verdenskrig. Det skabte helt nye måder at tznke og erfare tid og rum på.4 Der kan  således  ligge en sammenhzng i, at netop disse forfatterskaber~ tekster analyseres i netop denne periode.

Artiklerne er fortrinlige. Nils Gunder Hansens bidrag (herefter NGH) adskiller sig fra de fleste i antologien ved at Izgge ud  med  en efterrefleksion over nzrlzsningens  styrker  og problemer, som han modte undervejs i forbindelse med et undervisningsforlØb om Henry James' The Turn of the Screw fra 1898 (da.: Skruen  strammes (195411968)). NGH havde her på forhånd besluttet at ville se James' tekst som en »spØgelseshistorie (...) et stykke fantastisk litteratur i Todorovsk forstand« og ikke som en »psykopatologisk galskabshistorie eller en tekstuel immanent tvetydighede ( ~ . 1 3 ) . ~ Herved hentydes der til tekstens tolkningshistorie, hvor den amerikanske litteraturkritiker Edmund Wilsons psykoanalytiske lzsning fra 1934 vzltede det kanoniserende syn på den som ghost story; i virkeligheden var den -ifolge Wilson -en syge- eller galskabshistorie med  guvernanten  som  omdrejningspunkt. I 1977 foretog den amerikanske Shoshana Felman en dekonstruktionsin- spireret Izsning, der -ifolge NGH -har den pointe, at sp~gelseshistorieog galskabshistorietolkningen kan »szttes som lige gode, fordi de har vzret lige gennemf@rlige i  tolkningstraditionen« (s.15).  NGH derimod hævder, at tolkningerne ikke kan gennemfores på samme niveau,  idet nzrlzsningen på forhånd har valgt side Så vidt jeg kan se, tages der bl.a. udgangspunkt i en slags lzsningens f m o rnenologi. Nzrlæsningen modstilles den f ~ r s t e , prz-videnskabelige og ureflekterede 'lystlæsning' (af NGH også kaldt 'fjernlzsning'), hvor læseren accepterer tekstens  illusionshelhed,  er solidarisk med udsigelsesinstanserne etc. For den videnskabelige nzrlzsning derimod er ingen tekst Izngere uskyldig.

NGH kommer ind på 'karakterologien' som vzrende litteraturteoriens stedbarn  under den nyere tids litteraturvidenskabelige beskzftigelse med retoriske og narrative forhold. Opfattelsen af tekstens karakterer sker derfor ofte intuitivt,  baseret  på »vitalistiske« kriterier, der forbliver uteoretiserede. Med udgangspunkt heri foreslår han, at »»tolkning ikke bestir i at gå længere ind i teksten«, men at gå ud af  teksten og se hvad den siger om forhold i den menneskelige livsverden  (Kundera)«. Det, der interesserer NGH er ikke »tekstens tvetydighed eller reprzsentationens umulighed«, men »hvilke problemstillinger teksten kan fortætte og dramatisere i sit komplekse udtryk«; at tvetydigheden herved overfores på eksistensen og livsverdenen er så  en anden problematik (s. 26-27).

Tania  @rum (T@) og Uffe Hansen (UH) anvender nzrlzsninger af digte af hhv. Gertrude Stein og Conrad Ferdinand Meyer som afszt for at inddrage en bredere kultur- og tolkningshistorisk kontekst. UH'S  nzrlzsning er til dels et opgor med analyser, der forsogte at læse en entydig mening ud af teksten (f.eks. »ideologikritiske alvorsmznd (...) i  Lukács  kØlvand« (s.33)). Det er blot at se på én pol i tekstens  komplekse udsagn, mens nzrlzsningen gØr opmzrksom på et komplementzrt »strukturkompleks af en ganske anden art« (s.34). På blandet filologisk~fznomenologisk/nykritisk vis åbnes der i den konkrete digtanalyse op for en  ordentlig  pose  'practical criticism'. UH fremlzser en »tiltagende depersonalisering« (s.36). Digtets  udsagnssubjekts identitet bliver uvis og det forer i lebet af digtet til »subjektets forsvinden« (s.37). Yderligere sker der en »derealiserende forvandling« (s.37) af sproget; det oploses og indgår i nye forbindelser. Endelig fremlæses der, hvordan tidsrelationerne i digtet bliver flertydige.

Lignende resultater får T@  i sine nærIzsninger af en digtrække af Gertrude Stein, hvor »appelsinen« står i centrum. Ordene friszttes i digtene fra grammatikkens og syntaksens spzndetroje, og det kaster læseren tilbage til  det rent formale plan. På dette plan  fremviser det forste digt en stram struktur: gentagelsesmØnstre,  tempusforskydninger, symmetrisk opbyggede linier, som yderligere forbindes »af interne rim, ekkoer og lydforskydninger«  (s.48). Herefter begynder sp~rgsmålene at melde sig, uden at der kan gives entydige svar; man må gå rent associativt til vzrks. Lzseren kommer således på et hårdt arbejde. Biografiske indgangsvinkler interesserer ikke T@.  Mere interessante er tolkningsforsog, der v.h.a. nzrlzsning forsoger at systematisere  iagttagelser  til  en  meningsfuld  helhed. Som UH mener T@

## K&amp;K-ANMELDELSER

dog også, at én  bestemt Izsestrategi på Steins tekster som helhed ikke kan lade sig gore. Man befinder sig under Izsningen i en slags flimmer, hvor »temaer, strukturer og meningsbzrende sekvenser« dukker op, for herefter igen at forsvinde (s.56).

Ligesom UH indrager Frederik Stjernfelt (FS) Nietzsche i sin artikel om den nu  100-årige Ernst Junger. Artiklen falder for så vidt udenfor begrebet om nzrlzsning. Nok tager FS analytisk afs z t   i Jungers Das abenteuerliclze Herz (1929;1938) (da. udv. Kapriciose  indfald (1955)),  men  kun  for derefter  at give  en  historisk  oversigt  over  hele Jungers åndelige  udvikling. I Das abenteuerliche Herz (AH) belyses Jungers szregne zstetik og livsfilosofi -baseret  på  den  uudslettelige  forstehåndsoplevelse,  som Forste Verdenskrig havde givet  ham.  Synsvinklen  er den indre oplevelse, der vidner om rzdslens »forbundethed med processer hinsides erkendelsen« (s.140). FS sætter denne »skrzkkens zstetik« i forbindelse med Nietzsches vitalisme i f.eks. Der Wille zur  Macht. Bevidstheden  opfattes  af Junger som en »overfladisk effekt af en dybere vilje-til-magt«. Dette anser FS for  Jungers  »vzrst tznkelige  arv  fra Nietzschea  (s.150). En mere tiltalende nietzscheansk arv er ifolge FS Jungers brud med den erkendelsesskepticisme, som nutidens derrideanske dekonstniktion  står for.  FS argumenterer  for,  at selv om der er ligheder med dekonstniktionen, er erkendelsen -skont perspektivisk -mulig ifolge Jungers livsfilosofi, »fordi vi selv er levende og derfor forstår  livets  mekanismer  fra  os  selv« (s.147). Verden kan således blive intelligibel.

Under  inspiration  af  Edward  Saids Orientalism (1978) gor Henning Goldbzk (HG) noget så interkulturelt forfriskende som at introducere den tyrkiske forfatter Orhan  Veli  Kanik  (1914-54) (og til dels også Nazim Hikmet (190263)), dennes forhold til den europziske modernisme, samt forbindelsen til den forosmanniske periodes  (1  3.-  19. årh.) lyrik med dens mystiske rodder. HG beretter, at den tyrkiske litteratur siden det 19. årh.'s  begyndelse, har haft  en  tilknytning til de europziske litterære hovedstr~mninger. Overszttelsesboomet af  europzisk  litteratur,  fra  Dante  til Baudelaire, i lobet af  det  19. årh. gØr dog samtidig, at den tyrkiske litteratur til langt op i det 20. årh. lider af en trang til  at  efterligne.  De moderne vestlige normer bliver for de moderne tyrkiske forfattere fgrst  autentiske på det tidspunkt, hvor  der opstår en forbindelse ml.  den  forosmanniske  periode  med dens folkelige tyrkiske poesi og religios lyrik. Den europziske kultur bliver nu anvendt, ikke for at blive plagieret,  men for at levendegore en »tyrkisk historie, der er anderledes end hovedstr~mningen under  Sultanatet«  (s.69). HG beretter bl.a.  om, hvordan  der efterhånden sker et opgor med hoflyrikken. Alt det ornamentale, symbolet og metaforen må afskaffes til fordel for en direkte benævnelse af verden. Artiklen afslutter med beskrivelse af, hvorledes den nyeste generation  af islamiske lyrikere sager at forene en puristisk sprogrenselse med traditionens religiose sprogmagi.

Med udgangspunkt i sammenligningen af et romanfragment Der Heizer og et dagbogsnotat om en d r ~ m , der foregår sammesteds (New Yorks havn), SØger Jorgen Egebak (JE) en forklaring på, hvad der synes at vzre foregået under Franz Kafkas 'gennembrud' i 191  2, og hvilken  'hemmelige forbindelse' -som Kafka selv antØd -der  består ml. tekster som Das Urteil,  Die Verwandlung  og Der Verschollene.  I forhold til Kafkas tidligere litterzre produktion, hvor han havde en tilbojelighed til at identificere sig med sine hovedpersoner, sker der i drommenotatet  og  romanfragmentet ikke bare en adskillelse  af  »det  skrivende jeg (...) fra det skrevne jeg«, men yderligere  en  »adskillelse af  det skrivende jeg og det empiriske jeg, forfatteren  Kafka  under  skriveprocessen,  og Kafka når han ikke skriver« (s.88). En sammenlignende Izsning af de to tekstafsnit viser, i f ~ l g e JE, at adskillelsen af det skrivende fra det skrevne  jeg  synes at  beskytte  Kafka  mod  voldsomme kræfter  af  bl.a.  seksuel  karakter. Muligheden for at kunne håndtere sådanne situationer, nemlig det at skrive, synes dog samtidig at indebære en fortrængning af kropslig nærhed, således at man kan tale om »kroppens litterære transsubstantiation«  (s.95).  En  vigtig  forudsztning for denne adskillelse af krop og skrift, der samtidig holder den litterære produktivitet i gang synes at være Kafkas forhold til  Felice Bauer  i  efteråret 1912.  Deres brevveksling er przget af distance, ingen kropslig nærhed.

Frederik Tygstrups (FT) tema er forholdet  mellem fiktion  og  refleksion som et led i det 20. årh.'s udvikling af romanen.  Hvor  den  klassiske  romanhelts handlinger tidligere stod i forgrunden, er disse hos den moderne romanhelt aflost af  »en grubleri«, idet denne »ikke længere ved,  hvordan  han  skal handle« (s.  107) Herved trzder refleksionen i forgrunden. FT inddrager Adornos formhistoriske overvejelser, som viser fiktion og refleksion som »to varia- ble fremstillingsstrategier«. Refleksionen selvstzndiggØres og bliver selv til stof for fiktiv bearbejdning Bl.a.  gennem sammenligninger med andre af samtidens forfattere (Hermann Broch, Thomas Mann), sprger FT at vise, hvordan ovennævnte vekselvirkning bevidst markeres i Robert Musils uf~ildforte  Der Mann  ohne  Eigenschaften (1 930-1  943) (da.: Manden uden egenskaber (1994)). Nærlæsningerne  viser bl.a., at der i refleksionspassagerne ikke »tænkes over« situationerne, men at der »tznkes ud  fra« disse; herved sker der nok en »intens betydningsproduktion«, men den forer ikke til en »afsluttet nzeningsproduktion« (s.116). Det nydannende hos Musil bliver opfattelsen  af tanken som en proces, der bearbejdes på samme måde, som »handlende og lidende romanpersoner«; denne fremstilling af »tenkende tanker« bliver selv til en »virkelig handling« (s.  1  17). Fiktionen hos Musil repræsenterer ikke Izngere et forudsat, stabilt realitetsniveau, men bliver en fortlØbende konstruktion af virkelighedsplaner. Musil's roman kan opfattes som en æstetisk, refleksiv erkendelsespraksis,  hvor  figurer  og  tanker dukker op, for kort derefter at forsvinde igen.

Karin  Hojersholts  (KH)  artikel om D.H. Lawrence falder for så vidt ud af rzkken, idet der ikke tages  udgangspunkt i et litter~rt vzrk, men i en rejseberetning  til  etniskiske udgravninger, som blev udgivet to år efter denne forfatters dprd  i  1932 under navnet Etruscan Places. Lzsninger af tekstuddrag szttes i relation til en bredere biografisk kontekst, hvorfra der trzkkes linier til bl.a.  dele  af  Lawrences  forfatterskab. Artiklens Izsninger fremhæver Lawrences yderst sensitive sprogkunst. Denne

## K&amp;K-ANMELDELSER

szttes igen i relation til hans menneskesyn og personlige livsanskuelse, der går ud på at se drammen »om det uspolerede  menneske  virkeliggjort«  (s.163). Denne mennesketype ser Lawrence virkeliggjort i fortolkningen af etruskergravernes udsmykninger, der modstilles romerne, som på ufordelagtig vis synes at have knzgtet disse principper. Fra Lawrences  civilisationskritiske  indstilling trzkkes der linier til samtidens USA og det Britiske Imperium, der ses som udtryk for en »livsfornzgtende modernitet« (s.163). Lawrence var i sin »»leadership«-periode« i 20-erne tiltrukket af en forestilling, som kan karakteriseres som »fascistoid«.  En efterfglgende tematiske kurszndring -dog med naturbegejstringen  intakt -f r e m h ~ v e d e nu ~kzrlighedens primat« som vitalistisk livsudfoldelse,  klarest  udtrykt  i Lady Chatterley  's  Lover »med sit Økologiske sexualevangelium« (s. 163-64). KH forsztter analyserne med at pendle mellem rejseberetningen, forfatterskabet og beslzgtede synspunkter hos andre tznke-

re.

Således demonstreres.  gennem artiklerne »nzrlzsningens anvendelsesmuligheder«.  Også  hvor  »dens  grznser går« (s.lo), jfr.  NGHs artikel. Og selv om det ikke har vzret meningen med denne antologi, kunne netop  'grznsesogningen' ud fra et tekstteoretisk synspunkt kritiseres. Tekstlkontekst problematikken  bliver  ikke i  nzvnevzrdigt omfang diskuteret  som  teoretisk problem. Udover en traditionsbevidsthed hvad nzrlæsningsteknikker og metoder angår, siger Tmtpå teksten noget om litteraternes forskellige ståsteder her midt i 90'erne: på eklekticistisk vis, kan man beskzftige sig med det man vil, og frit anvende litteraturteorier. Alt efter inte- resse. Bare der vises en sammenhzng i argumentationsrzkken. For så vidt  'afspejler' denne antologi meget godt situationen i 90'ernes danske litteraturvi- denskab.

## Noter

1. Cf. Johan Fjord Jensen: Den ny kritik, Kbh. (1962), s.106
2. Cf. Fjord Jensen (1962), p.89, 90.
3. Cf.JØrgen Hass: Illusionens filosofi. Studier i Nietzsches  firser-manuskripter, Odense (1982), p.49. Hvis ikke andet er angivet, er det felgende baseret på Hass' fortolkning af Nietzsches manuskripter. 4. Jvf.  Stephen  Kern: The  Culture of Time  and  Space  1880-1918, London 1983. Kerns analyse af teknologiens effekter på masserne såvel som intellektuelle og kunstnere i dennne periode, inddrager interessant nok flere af de i antologien behandlede forfatterskabers vzrker og synspunkter.
4. 5.Som NGH selv i en note gØr opmzrksom på, har han i artiklen »Når skruerne strammes -om litterzre tolkningsstrategier og -kontroverser, eksemplificeret udfra Henry  James'  'The Turn  of  the Screw'«,  in K&amp;K  70  (1991), p. 25-56, på udfØrlig og kritisk vis forsegt at vise de problematikker, som Shoshana Felmans "lzsnings-på-1zsning'-strategi i forhold til James' tekst bringer med sig. I samme nummer har NGH, i uddrag og kraftigt redigeret, oversat Felmans artikel: »At stramme fortolkningens skniee, p.8-24. Jeg vil anbefale lzsere, som er interesserede i de af NGHs anfØrte problematikker at lzse de nzvnte artikler i sammenhzng med denne anmeldelse.