Søren Kierkegaards enten-eller
Forfattere: Emanuel Skjoldager
Tidsskrift: kierkegaardiana (1968-06-08)

## Søren Kierkegaards enten-eller

## af EMANUEL SKJOLDAGER

I  en  dagbogsoptegnelse fra  1843  skriver Søren Kierkegaard:  »Efter min Død skal Ingen i mine Papirer  (det er min Trøst)  finde een  eneste Oplysning om hvad  der  egentlig  har  udfyldt  mit  Liv;  finde  den  Skrift  i  mit  Inderste,  der forklarer Alt, og som ofte gjør hvad Verden vilde kalde Bagateller til uhyre vigtige Begivenheder for mig,  og hvad jeg anseer for Ubetydelighed, naar jeg tager den hemmelige Note bort, der forklarer det.«  (Pap.  IV A  85).

Skal  disse  ord  tages  for  deres  pålydende,  så  har  Kierkegaard  taget  sit  livs gelse  i  hans  skrifter  og  papirer  for  at  finde  nøglen,  der  kan  lukke  hans  livs gåde op for os. Det ville i så fald være rigtigst at lade være med at forsøge på at  finde  hans  livs  »hemmelighed«  og  i  stedet  lade  hans  tanker,  som  de  er

hemmelighed med sig i graven, og så turde det være omsonst at gå på opda­ udtrykt i hans værker, alene være genstand for forskning og besindelse.

Men er  man  først  kommet  ind  i  Søren  Kierkegaards  verden,  så  kan  man ikke lade være med at beskæftige sig med hans liv og forsøge at klargøre sig grunden til,  at han i sin  dagbog ved en slags status  i  anledning af sin  25 års fødselsdag i  1838 kunne skrive om den sindstilstand, under hvilken hans ung­ dom blev levet:  »Sønderrevet  som  jeg var  i  mit  Indre,  uden  al  Udsigt  til  at føre  et  jordisk  lykkeligt  Liv  (»at det maatte gaae mig  vel  og  jeg  leve  længe i  Landet«),  uden  alt  Haab  om  en  lykkelig  og  hyggelig  Fremtid,  som  det naturligst fremgaaer af og ligger i det huslige Familielivs historiske Continuerlighed,  hvad  Under  da,  at  jeg  i  fortvivlet  Desperation  greb  ene  og  alene den intelligente Side i Mennesket, klamrede mig fast dertil, saa at Tanken om mine  betydelige  Aandsevner  var  min  eneste  Trøst,  Ideen  min  eneste  Glæde, Mennesker mig ligegyldige.«  (Pap.  II  A  806).

Kierkegaards  værker  citeres  efter  2.  udg.  af  Samlede  Værker  (v.  Drachmann,  Heiberg  og Lange).  Der  angives  bind  og  sidetal  i  parentes. Kierkegaards  papirer  citeres  efter  Søren  Kierkegaards  Papirer udg. Heiberg, Kuhr  og Torsting København1909-48.  Der  angives  bind  og  nr.  i  parentes.

Og til trods for at han skrev, at ingen skulle finde  »een eneste Oplysning«, »den hemmelige Note«, i hans papirer, så har han dog rundt om i sine skrifter og  papirer  givet  antydninger,  ja,  som  det  synes,  direkte  selv-biografiske  be­ retninger,  der  gør  det  forsvarligt  at  sætte  et  spørgsmålstegn  ved,  om  nævnte dagbogsoptegnelse skal tages for dens pålydende, og derfor også lade hans liv være genstand for forskning. Selv har han da også skrevet:  »Og derfor vil just engang  ikke  blot  mine  Skrifter,  men  netop  mit  Liv,  hele  Maskineriets  intri­ gante Hemmelighed, blive studeret og studeret.«  (Pap. Vllli A 424).

Nøgtern set, så har vel også kun få lagt sit inderste liv mere uforbeholdent blot,  end  Søren  Kierkegaard  gør.  Således  er  »Forførerens  Dagbog«  et  dig­ terisk eksperiment, der har sit motiv fra det indtryk hans handlemåde ved den hævede  forlovelse  måtte  gøre  på  udenforstående  hans  medborgere  i  den tids  København, et eksperiment, som Kierkegaard i  »bedragets«  tjeneste ville have opfattet som virkelighed først og fremmest af Regine, men også iøvrigt. Temaerne  fra  »Forførerens  Dagbog«  varieres  i  »Vexeldriften«  og  »In  vino

veritas«.

Dagbogen  »Skyldig?  -   Ikke  Skyldig?«  fra  »Stadier  paa  Livets  Vei«  for­ nemmes meget stærkt som digterisk bearbejdede bekendelser om forholdet til Regine Olsen.

Assessor  Wilhelm  i  »Enten - Eller«  og  i  »Stadierne«  gør  rede  for  det  syn på  ægteskabet,  som  Kierkegaard  i  og  for  sig  delte  og gerne  ville  have  reali­ seret,  hvis  han  bare  ikke  havde været undtagelsen,  hvem  en sådan realisering var  nægtet.

I  »Frygt og Bæven« skildrer han ud fra den gammeltestamentlige beretning om Abraham og Isak den pligtkonflikt han måtte gennemkæmpe og gennemlide:  af  lydighed  mod  Gud  at  måtte  ofre  sin  jordiske  lykke.  Og  den  samme konflikt skildres i »Gjentagelsen«. Her er udgangspunktet beretningen om Job.

De  her  nævnte  beretninger  er  ganske  vist  kun  »indirekte  meddelelse«  men  alligevel  så  selvbiografiske  i  form  og  indhold,  at  de  lærer  os  Kierkegaards liv at kende.

Den  direkte  meddelelse  om  forlovelsen  og  om  bruddet  finder  vi  i  Søren Kierkegaards breve  og  i  hans  dagbogsoptegnelser.

Hans breve under forlovelsen til Regine har en vis psykologisk interesse for os,  men  kaster ikke et egentlig forklarende lys over  forlovelsen eller bruddet.

Det gør derimod de syv breve til  Emil  Boesen,  som Kierkegaard skrev  under det første ophold i Berlin i månederne lige efer bruddet. Her taler Kierkegaard mere åbent eller som han selv skriver til Boesen:  »Du veed, hvorledes jeg er, når  jeg  taler  med  Dig  springer  jeg  splitternøgen  omkring,  med  andre  Msk. er  jeg  altid uhyre beregnende.«1

Journaloptegnelserne fra august  1849  med titlen  »Mit Forhold til Hende noget  digterisk«  er  en  fremstilling  af  hele  forlovelsens  faktiske  forløb.  Ud­ over de her  anførte direkte  meddelelser  findes der  i hans  dagbøger  så  at  sige overalt optegnelser, der på den ene eller anden måde giver direkte meddelelse om hans forhold til  Regine Olsen.

Vi  har  Søren  Kierkegaards  egne  ord  for,  at  Regine,  tungsindet  og  den økonomiske uafhængighed var  de  tre  faktorer,  det  »væsentligen«  skyldes,  at han blev forfatter.

Af disse tre faktorer skal man ikke undervurdere den første Regine,  især fordi  Søren  Kierkegaard  kalder  hende  sin  læremester.  »Iblandt  mine  Papirer vil  ogsaa  findes  et  Brev,  bestemt  til  at  aabnes  efter  min  Død,  som  angaaer hende.  Hende  og  min  afdøde  Fader  skal  Bøgerne  samtligen  helliges:  mine Læremestre:  en  Oldings  ædle  Viisdom,  og  en  Qvindes  elskelige  Uforstand.« (Pap. X5  A  149,25).

den  unge  livsglade  og  livslystne kvinde -  tvang ham ind i en selvbesindelse, ikke mindst over  for den  fysiske side  af  forholdet  mellem  mand  og  kvinde  i  ægteskabet.  Ved  Regine  blev

Hans  forlovelse  med  Regine  Olsen  Søren Kierkegaard stillet over for sit eget livs enteneller.

Forlovelsen forløste ikke blot noget i ham, som gjorde ham til digter, men dette,  at  forlovelsen  ikke  kunne  fortsætte  i et ægteskab,  bevirkede,  at der  var noget,  Søren Kierkegaard måtte have sagt især til  Regine Olsen.

Nærværende  afhandling  har  sat  sig  til  opgave  at  undersøge,  hvorvidt  det religiøse, Kierkegaards eget gudsforhold, har dominans som årsag til, at Søren Kierkegaard ikke kunne realisere det ægteskab, som begge af hjertet ønskede.

Af de  direkte  og  indirekte  meddelelser,  Kierkegaard  har  givet  om  sin  for­ lovelse,  er  det  naturligt  at  lade  undersøgelsens  udgangspunkt  være  de  dag- bogsoptegnelser,  der  har  fået  overskriften:  »Mit  Forhold  til  »hende«  d.  24. Aug. 49  noget digterisk«.  (Pap.  X5   A  148- 150).

1  Niels  Thulstrup:  »Breve  og  Aktstykker  vedrørende  Søren  Kierkegaard«,  I,  side  109,17.

Søren Kierkegaard begynder med et citat fra Virgils Æneide II, 3: Infandum me jubes, Regina, renovare dolorem (du byder mig, dronning, at genopvække [erindringen  om  en]  usigelig  smerte).  Det  er  forståeligt,  Kierkegaard  i  sin

gengivelse af Virgils ord ændrer regina til Regina, hvorved citatet får  et per­ sonligt sigte:  »Du byder mig,  Regine,  a t .......«

Det  er  ham  magtpåliggende,  at  først  og  fremmest  Regine,  men  derved også eftertiden får den rigtige forståelse af den tragiske forlovelse.

Kierkegaard  traf  Regine  Olsen  første  gang  hos  familien  Rørdam  på  Fre­ deriksberg.  Hvornår  dette  møde  har  fundet  sted,  siges  ikke  her,  men  det  er sandsynligt,  at  dagbogsoptegnelsen  8.  maj 1837  er  udtryk  for  deres  første møde. Heri giver han udtryk for den bekymring, at han så let kunne glemme et besluttet forsæt og vende tilbage til verden og navnlig stifte damebekendt­ skaber.  (Pap.  II  A  67).  Et par dage efter  gentager han  besøget hos Rørdams og  skriver  i  dagbogen:  »Idag  igjen  det  samme  Optrin  Jeg  naaede  dog  ud til Rørdam -  milde Gud, hvorfor skulde den Tilbøjelighed netop nu vaagne 0  hvor jeg føler, at jeg er ene o Forbandelse over hiin hovmodige Tilfreds­ hed med at staae  alene -  Alle vilde  nu  foragte mig O  men  Du  min  Gud slaae Du ikke Haanden af mig -  lad mig leve og forbedre mig.« (Pap. IIA 68).

Af  disse  optegnelser  fremgår,  at  det  Kierkegaard  oplevede  hos  Rørdams eller  rettere  den  han  mødte  hos  familien  Rørdam,  bevirkede,  at  han  glemte sit  forsset  ikke  at  indlade  sig med  verden  og  især  holde  sig  fri  af  sanselighe­ dens fristelser, et forsset, der sikkert var inspireret af hans erfaringer indhøstet 1   hans Sturm und Drangperiode  1835/36.

Det  var  Regine  Olsen,  den  fjortenårige  pige,  han  havde  mødt  hos  Rør­ dams, der var skyld i denne uro i sindet. Hurtigt blev Kierkegaard klar over, at han på trods af sit forsæt måtte knytte hende til sig. Han skriver:  »Allerede før  min  Faders  Død  var  jeg  besluttet  paa  hende.  Han  døde.  Jeg  læste  til Examen. I  al den Tid  lod  jeg hendes Tilværelse slynge sig ind i min.«  (Pap. X5   A  149,3).

Efter  sin  embedseksamen  sommeren  1840  foretog  han  sin  »pilgrimsrejse« til Jylland. Den 6. august var han atter i København og få dage efter begyndte

han  mere  intenst  at  kontakte  Regine.  Den  afgørende  begivenhed  fandt  sted den 8. september. De mødtes på gaden uden for Regines hjem, og han fulgte med hende op. I dagligstuen erklærede han sig for hende:  »Det er Dem,  jeg søger, Dem jeg har søgt i 2 Aar.«  Regine var så godt som forlovet med Fritz Schlegel, så frieriet forskrækkede hende noget, selv om det vel ikke kom bag på  hende.  Efter  et  par  dages  betænkningstid  fik  Kierkegaard  hendes  ja,  og deres  forlovelse  blev  deklareret.  »Øieblikkelig  overtog  jeg  Forholdet  til  hele Familien. Min Virtuositet blev især anvendt mod Faderen, hvem jeg forresten altid  har  holdt  saare  meget  af.  Men  indefter;  anden  Dagen  saae  jeg,  at  jeg havde grebet feil. En Poeniterende som jeg var, mit vita ante acta, mit Tung­ sind det var nok. Jeg har lidt ubeskriveligt i den Tid.«  (Pap. X5  A  149,5).

»Anden  Dagen  saae  jeg,  at  jeg  havde  grebet  feil.«  Så  hurtigt  kom  reak­ tionen.  Det  var  overvejelserne:  skal  skal  ikke,  fra  tiden  8.  maj 1837  til 8.  september  1840, der havde meldt sig og betænkeligheden havde vundet. Disse  overvejelser  har  fundet  det  klareste  udtryk  i  dagbogsoptegnelsen  fra 2.  februar 1839.  Efter  en  hyldest  til  hans  »Hjertes  Herskerinde  Regine« skriver  han:  »Du  Elskovs  blinde  Gud!  Du,  der  seer  i  Løndom,  vil  Du  give mig aabenbart?  Skal  jeg finde,  hvad  jeg  søger her i Verden;  skal  jeg opleve Conclusionen af alle mit Livs exentriske Præmisser, skal jeg slutte Dig i mine Arme, -  eller:

## lyder  Ordren  videre?

Er Du gaaet forud, Du min Længsel, vinker du mig forklaret fra en anden Verden?  o  jeg  vil  kaste  Alt  fra  mig  for  at  blive  let  nok  til  at  følge  Dig.« (Pap.  II  A  347).

Hvad  ligger  der  i  de  sidste  ord  om  længslen,  der  er  gået  forud?  Skal  de sel  er  det  høiere  Livs  Navlestreng«  (Pap.  II  A  343)?  Er  der  allerede  her udtrykt  en  anelse  om,  at  han  skal  leve  et  højere  liv  end  et  liv  i  jordisk

forstås ud fra det, han havde skrevet dagen før, den  1.  februar  1839:  »Læng­ ægteskab?

Som følge af at Kierkegaard så hurtigt efter indgåelsen af forlovelsen blev klar  over  at  have  »grebet  feil«  ved  i  det  hele  taget  at  forlove  sig  og  derved vove sig ind,  hvor han ikke hørte hjemme  (S. V. VI 337), så han det nu som sin opgave at få forlovelsen hævet, helst ved at Regine sagde fra. Han opførte sig derfor sådan,  at  hun  kunne  bringes dertil,  at hun  ikke ville  fortsætte  forbindeisen.  Men det modsatte skete.  Hans opførsel  stødte hende  ikke  fra,  men kaldte  tværtimod  på  hendes  hengivelse.  Det gjorde  det  ikke  lettere  for  ham.

At  hendes  hengivelse  »den  meest  extreme  Hengivelse  af  Tilbedelse«  har været ham en erotisk fristelse, synes ikke at have været tilfældet.  »Ganske klar over hvad Indtryk hun reent erotisk har gjort paa mig, kan jeg ikke blive. Thi vist er det,  det  at  hun  havde  givet  sig  næsten  tilbedende  hen,  bedet  mig om at elske  hende,  det havde rørt mig  i den  Grad,  at  jeg  vilde  vove  Alt  for hende.  Dog hvor høit  jeg elskede hende,  viser dog ogsaa dette,  at  jeg bestan­ digt  har  villet  skjule  det  for  mig,  hvor  meget  hun  egentlig  har  rørt  mig, hvilket dog egentlig ikke  forholder sig til  det Erotiske.«  (Pap.  X5   A  149, 5).

Søren  Kierkegaard  måtte  dog  erkende,  at  en  legemlig  tiltrækning  var  der tale  om,  en  erotisk  betonet  længsel,  som  han  ikke  måtte  søge  tilfredsstillet (Pap. X5  A  149,6).  I marginen til denne optegnelse har Kierkegaard tilføjet: »Lidt  af  hvordan  det  hang  sammen  med  mig,  har  hun  dog  anet.  Thi  oftere faldt  hendes  Replik:  Du  bliver  dog  aldrig  glad,  saa  kan  det  hverken  gjøre Dig  fra  eller  til,  om  jeg  faaer  Lov  til  at  blive  hos  Dig.  Hun  sagde  ogsaa engang:  at  hun  aldrig  skulde  spørge  om  Noget,  naar  blot  hun  maatte  blive hos  mig.«  (Pap.  X5   A  149,7).

Men  det  kunne  gøre  Kierkegaard  »fra  eller  til«,  om  hun  blev  hos  ham, fordi  der  var  en  guddommelig protest mod  hans  ægteskab.  »Men  der  var  en guddommelig  Protest,  saaledes  forstod  jeg  det,  Vielsen.  Jeg  maatte  fortie uhyre meget for hende, basere det Hele paa en Usandhed.«  I  disse ord hører jeg  frem  for  alt,  at  det  han  måtte  fortie,  var  sit  syn  på  kvinden  som  kvinde og sit syn på det seksuelle som synd, og kun i anden række må faderens brøde nelsen:  »Jeg skrev hende  til  og  sendte  hendes  Ring.  Billetten  findes  ordret  i risk;  thi  jeg  har  Ingen  talt  til  derom,  ikke  til  een  Eneste,  jeg  som  er  tausere

og  egne  mulige  udskejelser  komme..  Kierkegaard  fortsætter  dagbogsopteg­ »det psychologiske Experiment«. Jeg har med Fliid ladet det være reent histo­ end Graven.  Skulde hun faae Bogen at see, vilde jeg just,  at hun  skulde min­ des derom.«  (Pap.  X5   A  149, 8).

Da Regine havde faaet »Billetten«  opsøgte hun ham for at trygle, bede og til  Søren

true  ham  til  at  ændre  beslutning  og  fortsætte  forlovelsen.  Resultatet  af  hen­ des bestræbelser blev, at det endelige brud blev udsat to maaneder Kierkegaards disputats var  overstået.

Det blev en frygtelig tid for Kierkegaard, som så sig tvunget til at gøre alt for  at  støde  hende  fra.  »Det  var  en  frygtelig  qvalfuld  Tid  at  maate  være saaledes grusom,  og saa  at  elske  som  jeg gjorde.  Hun  stred  som  en  Løvinde; havde  jeg  ikke meent  at have en guddommelig Modstand hun havde seiret.« (Pap.  X5   A  149,  10).  I  marginen  har  Kierkegaard  tilføjet,  at  han  »i  disse Bedragets  to  Maaneder«  gjorde,  hvad han  kunne,  for  at  hun  skulle  give  slip på ham, ja, han foreslog hende lige frem, at hun skulle slå op med ham. Men hun ville ikke. Hun ville heller udholde alt end give afkald på ham.

Simationen  var  uholdbar.  Forlovelsen  maatte  hæves,  og  Søren  måtte  selv gøre det:  »Saa brast det, omtrent to Maaneder  efter.  Hun blev  fortvivlet.  For første  Gang  i  mit  Liv  skjendte  jeg.  Det  var  det  Eneste,  der  var  at  gjøre.« (Pap. X5   A  149,12).

Det  var  en  lidelsesfuld  tid  for  Kierkegaard.  At  spille  skurkens  rolle,  til trods for at han elskede hende, er lidelse. Men det var den eneste måde, hvorpå han kunne gøre hende fri og »give hende Fart til et Ægteskab« nemlig med Fritz  Schlegel.

Strengt var det for Søren Kirkegaard, og man forstår ham, når han skriver: »Da  Baandet  brast,  var  mit  Indtryk  dette:  enten  styrter  Du  Dig  i  vild  Ad­ spredelse -eller i absolut Religieusitet  af  en  anden  Art  end Præstens Melange.«

Men valget var truffet.  Søren Kierkegaard havde valgt religiøsiteten,  valgt resignationen,  som han på det tidspunkt anså  for  religiøsitetens  højeste  form. Forordet til  »To opbyggelige Taler«  1843  er beregnet på Regine Olsen, og i talerne  findes  antydet,  »at  man  kun  taber  den  Elskede,  naar  man  faaer  ham til  at  handle  mod  sin  Overbevisning.  Hun  har  læst  den,  det  veed  jeg  af  Sibbern.«  (Pap.  X5   A  149,20).

Kun få dage efter bruddet med  Regine Olsen  rejste  Søren Kierkegaard  til Berlin. Han ville følge Schellings forelæsninger, færdigskrive sin bog »Enten- Eller«,  af  hvilken  han  havde  skrevet  det  meste  af  2.  del  under  for­ lovelsen,  men  vel  især  rejste han  for  at  falde til  ro  efter  navnlig  de  sidste  to måneders hårde psykiske pres.

Fra  Berlin  korresponderede  han  bl.  a.  med  vennen  Emil  Bæsen.  Og  af disse breve fremgår,  at forholdet til Regine levende beskæftigede hans tanker under Berlin-opholdet. Allerede i det første brev skrev han:  »Hvorledes gaaer hvorledes  med  den,  hvis  Navn  jeg  ikke  vil  nævne, uagtet jeg haaber, at Dine Breve  vil indeholde et og Andet til Oplysning  for det  hjemme  ved  Dig  mig.  Skaf mig Efterretninger.«2

Det  gjorde  Boesen.  Derved  fik  Kierkegaard  Anledning  til  også  i  de  føl­ gende breve at omtale sit forhold til Regine. Navnlig i brevet dateret 6.  febr. 1842  omtaler  han  til  Boesen  ret  indgående  sit  forhold  til  Regine:  »Den  nu ofte  nok omhandlede  Sag  har  to  Sider  en  ethisk  og  en  æsthetisk.  Var  hun  i Stand til  at  tage  sig  Sagen  videre  nær,  ell.  kunde  det  endog  blive  en  Impuls for hende til at stige høiere end hun ellers vilde have gjort, saa er det ethiske Moment ophævet -  saa har  jeg blot det æsthetiske tilbage.  Der  er  jeg Man­ den, der er  jeg i mit Element, lige saa meget naar det er  Spørgsmaalet om  at glemme som at erobre.  Det var  en udmærket Pige,  det har  jeg  altid  sagt og i  den  Forstand har  jeg aldrig været kjølnet for hende.  At hun i den  Forstand skulde have haft Skade af at være forlovet med mig, troer jeg hell. ikke. Hvad er  der  altsaa  at gjøre,  jeg  lukker  Glemselens  Sluser op,  jeg styrter mig selv  i Livets Storm, og jeg troer,  jeg er  for  god en  Svømmer til at gaae under  fordi jeg faaer en lille Overhaling. Det Æsthetiske er overhovedet mit Element. Saa snart  det  Ethiske  gjør  sig  gældende  faaer  det  let  for  megen  Magt  over  mig. Jeg bliver et ganske andet Msk., jeg kender ingen Grændse for hvad der kunde være  min  Pligt  o:  s:  v:.  Der  seer  Du  nu  Vanskeligheden  havde  jeg  hævet Forbindelsen  for min Skyld,  fordi  jeg troede,  at det æsthetiske Moment,  som udgjør  noget  saa  væsentligt  i  enhver  Personlighed  og  da  fornemlig  i  min fordrede det, fordi jeg følte, at min hele aandelige Betydning næsten stod paa Spil, Noget der dog vel i og for sig var en høist respektabel Grund, og noget ganske  andet  end  naar  Folk  i  Almdl.  slaaer  op,  fordi  der  er  en  anden  de holder lidt mere af etc. saa  vilde det Ethiske have knust mig.«  Efter  nogle bemærkninger  om  hans  aktuelle  situation  i  Berlin  er  det  igen  den  hævede forlovelse,  der  optager  hans  tanker,  og  han  skriver  videre  i brevet:  »Det var en  Guds  Lykke,  at  jeg  ikke  havde  hævet  Forlovelsen  for  min  Skyld,  saa havde det overvældet mig.  Alt det  jeg havde villet frelse ved at hæve  Forlo­ velsen, var jo ved at svinde bort som et Phantom, og jeg vilde have staaet der som den der for et Phantom havde forspildt hendes og min Lykke. Det er for hendes  Skyld,  at  jeg  har  hævet  den.  Det  blev  min  Trøst.  Og  naar  jeg  leed allermeest,  naar  Alt  var  forsvunden  fra  mig,  saa  raabte  jeg  høit  i  min  Sjæl: var det ikke godt, var det ikke Guds Lykke, at Du fik hævet Forlovelsen. Hvis dette vedblev vilde Du blot være blevet en livsvarig Plage for hende. Om hun end,  vedblev  jeg,  nu  faaer at vide,  at  jeg er  gaaet ud som  et Lys,  saa  vil  hun deri  see  Guds  retfærdige  Straf over  mig,  hun  vil  ikke  sørge med mig,  og det er det eneste  jeg ikke vil hun maa. Det er ikke overspændte Følelser, og den Passiar om, at naar hun elsker mig, saa vil hun altid være glad for at blive hos mig, kan der ikke reflekteres paa, jeg er for gi. til at tale saaledes. Jeg kjender mig  selv,  jeg  veed,  hvad  jeg  kan  bære,  hvad  hun  kan  bære  veed  jeg  ikke.« Videre  i brevet  antydes  den  mulighed  at vende  tilbage til  Regine,  genoptage den brudte forlovelse. Tanken er ham ikke direkte imod. Men naturligvis må hans  hjemrejse  til  København  tidligere  end  beregnet  på  ingen  måde  få  ud­ seende af at ske med henblik på en genoptagelse af forholdet til Regine. Der­ for  skriver  han  videre:  »For  en  Forsigtigheds  Skyld  vil  jeg bede  Dig,  at  bekjendtgjøre alle Vegne, at jeg saa snart Schelling er færdig, vender hjem. Det har  bestandig  været  min  Hensigt.  Jeg  vilde  da  endnu  engang  see  Sagen  an. Som  Grund  til  min  Tilbagekomst  anføres,  at  Schelling,  hvad  der  forresten er  kun  altfor  sandt,  aldeles  ikke har  tilfredsstillet  mig.  Jeg  faaer  da  see hvad der er at gjøre.  Førend  jeg selv er  i Kbhv.  tør  jeg Intet vove,  der  er Vanske­ ligheder af en ganske anden Natur, som jeg først maa rydde lidt tilsiden. Den hele  Sag  er  grænseløst  forviklet.  Dog  holder  jeg  med  Guds  Hjælp  mit  Mod oppe. Det vil  formdi.  komme hende  for Øre,  at  jeg kommer til  Foraaret, det er  det Hele  jeg kan gjøre  nu,  jeg tør  ikke gjøre mere,  Gud veed hvor  gjerne jeg vilde.  Ogsaa dette gjør  jeg,  fordi  jeg tror  jeg  for min  egen Skyld  har Lov til  det,  da  jeg  jo  kun  anseer  i  en  vis  Forstand  Forholdet  for hævet....... Men som sagt der er Ting der maae tages Hensyn til.«\_ \_ Og Kierkegaard slutter brevet:  »Mine Actier staaer formi. meget slet i Kbh. Endog min Broder Peter skrev med en vis Reservation. Alt sligt bekymrer mig ikke, det bekymrer mig næsten mere, om jeg, hvis det saa skal være, vender tilbage til hende, at Folk siger,  der  er  da  noget  godt  i  ham.  Dette  usle  Pak.  Jeg  kunde  jo have blevet hos hende,  ladet hende  lide  Alt  det,  som  var  umuligt  dengang  at  forebygge, og  sagt  til  hende,  at  hun  jo  selv  havde  ønsket  det,  og  været  hædret  og  æret som  en  god  Ægtemand.  Saaledes  er  de  fleste  Ægtemænd.  Det  vil  jeg  ikke. Jeg vil  før  hades  og  afskyes.  ... «3

2  Thulstrup:  »Breve  og  Aktstykker«  I,  side  71,24.

Dette  brev  har  jeg  citeret  så  temmelig  udførligt,  fordi  det  er  et  vigtigt aktstykke.  Det  understreger,  at  Kierkegaard  ikke  brød  med  Regine,  fordi hans følelser for hende var kølnede.  Han var ikke den ustadige. Tværtimod han  elskede  hende  stadig  og  ville  hellere  end  gerne  vende  tilbage  til  hende,

hvis det var muligt.

Han kunne være blevet hos hende -  »lade hende lide«  ,   men  så ville han være blevet hende  »en  livsvarig  Plage«,  fordi  ægteskabet  aldrig  kunne  reali­ seres som et virkeligt ægteskab. Det ville have været et skinægteskab p. gr. af hans syn på det seksuelle.

Men  der  var  måske  en  mulighed  for  at  vende  tilbage  til  hende.  Selv  har han jo kun i en vis forstand anset forholdet for hævet. Men  for  at en tilbage­ venden skulle kunne finde sted,  måtte, som han skrev til Boesen,  »Vanskelig­ heder  af en ganske  anden Natur«  først ryddes  af vejen.  Disse  vanskeligheder var det etiske »Ordren,  der  lød:  »videre«!  Guds  befaling:  du  har  at  slippe hende.  Skulle  han  vende  tilbage  og  indgå  ægteskab  med  Regine,  måtte  han se  hele  sit  forhold  til  hende  i  et  nyt  lys  i  troens  lys.  Det  vil  vi  vende  til­ bage  til  senere.

Den  6.  marts  1842  ankom  Søren  Kierkegaard  til  København  med  damp­ skibet  »Christian  VIII«  fra  Kiel  efter  at  have  sluttet  sit  ophold  i  Berlin  for denne gang.  Han skulle  atter  leve  sin  hverdag i København,  og  selv  om  han i  sit  sidste  brev  fra  Berlin  til  Boesen  dateret  27.  februar  1842  havde  skrevet, at  han  kom  til  København  ikke  for  at  blive  bundet  med  et  nyt  bånd,  så  be­ skæftigede hans tanker sig dog med muligheden af genoptagelse af forholdet til  Regine.  Et  tilsyneladende  fortroligt  nik  fra  Regine,  da  de  mødtes  ved  en søndagsgudstjeneste,  udlagde  han  derhen,  at  også  hun  tænkte  på  en  gen­ optagelse  af deres  forhold.

Hans sind fyldtes af uro, og han rejste 8. maj  1843  atter til Berlin, dels for at  gennemtænke  situationen  i  ro  og  dels  for  at  færdigskrive  bøgerne  »Frygt og  Bæven«  og  »Gjentagelsen«,  der  hver  på  sin  måde  har  hans  forhold  til

Regine  som  en  meget  væsentlig  baggrund.

3 Thulstrup:  »Breve og Aktstykker«  I,  side  104, 24 ff.

Hans  overvejelser  angående  en  eventuel  genoptagelse  af  den  brudte  for­ lovelse  fik en  brat ende,  for en meddelelse om Regines forlovelse med Schlegel  nåede ham  i  Berlin  sandsynligvis  allerede  i  juli  1843.  Denne  meddelelse blev  for  Kierkegard  et  hårdt  slag.  De  to  mest  iøjnefaldende  følger  af  med­ delelsen  blev,  at  han  måtte  give  »Gjentagelsen«  en  anden  slutning,  end  han oprindelig  havde  tænkt,  og  at  hans  ophold  i  Berlin,  der  skulle  have  varet  i IV2 år,  kun  blev  på Vi år.  Han  måtte  hjem.  Han  måtte  tilbage  til  Køben­ havn.  Der  var  ikke ro  over  ham  i  Berlin  nu.  Og den  dag,  der  i  Vor  Frelsers kirke  blev  lyst  til  ægteskab  for  Fritz  Schlegel  og  Regine  Olsen,  sad  han  selv

i  kirken.

I  de  to  måneder,  det  endelige  brud  mellem  dem  på  Regines  anmodning var  blevet  udsat,  »Bedragets  to  Maaneder«,  havde  Søren  Kierkegaard  selv stærkt og ofte opfordret hende til at forlove sig med og gifte sig med Schlegel. Og selv om det i øjeblikket rystede ham, nu da det var blevet en kendsgerning, så var det dog en  lettelse  for  ham.  Måske kunne det endog bevirke,  at de nu kunne  mødes  og  tale  sammen  som  menneske  med  menneske.  Han  så  det gerne.  Men det var  hende,  der  skulle  tage  initiativet  til  et  sådant  møde.  Selv ville han ikke.

Han  skriver:  »Vil  Gud  lade  hende  faae  den  Idee,  selv  at  forlange,  at  jeg skal tale med hende:  saa vil jeg vove det. Glæde mig vil det, ja det er vist nok. Men kun i saa  Fald  tør  jeg  vove  det.  Forholdet  vilde  nu  være  fuldendt.  Thi Ægteskabet  er  min  Anstød.  Et  broderligt  Forhold  til  hende  vilde  være  mig en  stor  Glæde.  Sæt  hun  har  forstaaet  sit  Ægteskab  som  en  Mulighed  af  et søsterligt  Forhold  til  mig  i  hvem  hun  vel  har  seet  en  reen  intellectuel  Stør­ relse!  Men vove Skridtet kan  jeg ikke.«  (Pap.  X5   A  149, 23 f.).

Det stod Kierkegaard klart, at han selv skulle forblive ugift. Gud havde en speciel  opgave  til  ham.  »I  Sandhed,  Religieusitetens,  og  sær  ligen  Christendommens Sag har vel  Brug  for  et  eenligt  Menneske;  men  hvilken  vidtløftig (Pap.

Historie med  min Opdragelse, og hvor besynderligt dialektisk!« X5   A  149,25).

Her  mere  end  antyder  Kierkegaard,  at  bruddet  med  Regine  Olsen  har  et religiøst  motiv,  og  i  en  følgende  dagbogsoptegnelse,  som  han  har givet over­ skriften  »Opgjørelse«  (Pap.  X5   A  150,1 ff.),  uddybes  det:  »Hendes  Tanke har vist nok været denne. Han holder i Grunden af mig;  han er forlovet med mig;  det  maa  være  Galskab,  et  Tungsind  der  grændser  til  Galskab.  Ergo sætter  jeg Alt ind paa  at sprænge.  Fortræffeligt, qvindeligt aldeles sandt -  at det  var  en  religieus  Collision,  det  maatte  nødvendigvis  undgaae  hende  som slet  ikke  var  religieus  udviklet,  og  allermindst  til  at  ane  den  Art  religieuse Collisioner.«  Mon ikke vi her har et udtryk for det, Kierkegaard, da han talte om Regine som sin  læremester,  kaldte  »en Qvindes elskelige Uforstand«?

Videre i Optegnelsen skriver Kierkegaard,  at han  især i de øjeblikke,  hvor han øjnede muligheden af at realisere et ægteskab, har takket Gud  for hende som en gave, men han måtte erkende,  at hun var Guds straf over ham,  men

altid -  både når han betragtede hende som gave og som straf -  har han hen­ ført  Regine  til  Gud.

Søren  Kierkegaard  havde  sin  Gethsemanekamp  at  gennemkæmpe.  Han begærede  Regine,  men  i  lydighed  mod  Gud  måtte  han  bede:  ske  ikke  min, men  din  vilje!  Og  han  slutter  sin  dagbogsoptegnelse  »Opgjørelse«  således: »Dog  brydes  maatte  Forholdet,  og  grusom  maatte  jeg  være  for  at  hjælpe hende -   see  det  er  »Frygt  og  Bæven«.  Saa  frygteligt  bliver  Forholdet,  at  til sidst det Erotiske er som var det der ikke,  fordi Rædselen fører Forholdet ind under  andre  Categorier.  Jeg  var  i  den  Grad  en  Olding,  at  hun  blev  som  et elsket Barn,  ligegyldigt næsten af hvilket Kjøn. See det er »Frygt og Bæven«. Og paastaae  tør  jeg,  at  jeg  har  ønsket  Ægteskabet  inderligere  end  hun;  det havde for mig (lig hine Dæmoner i Eventyret) betydet, i blot menneskelig For­ stand, min Frelse. Ak, men jeg maatte ikke komme i Havn, jeg skulde  bruges paa en anden Maade. Et gaadefuldt Ord af hende var det derfor, et Ord hun ikke forstod, men  jeg desto bedre, da hun i sin Vaande engang sagde:  Du kan dog ikke  vide,  om  det  ikke  kunde  være  godt  for  Dig  selv,  at  jeg  fik  Lov  til  at blive hos Dig. See det er »Frygt og Bæven«.«

Sammenholder vi dagbogsoptegnelsen  »Opgjørelse«,  som  »Mit  Forhold til hende«  munder  ud  i,  med  Kierkegaards  brev  til  Boesen  dateret  6.  februar 1842  (citeret  ovenfor),  så  hører  vi  det  sagt  så  at  sige  af  Søren  Kierkegaards egen  mund,  at  årsagen  til,  at  han  ikke  kunne  realisere  ægteskabet  og  heller ikke  kunne  indgå  et  skinægteskab  med  Regine  ikke  er  at  finde  i  tungsindet, hans  evt.  ungdomsudskejelser  eller  i  hans  faders  forbandelse  af  Gud  og ingen  af disse tilsyneladende hindringer  for  ægteskabet var

seksuelle brøde af  en  sådan  beskaffenhed,  at  de  ikke  kunne være blevet ryddet  af vejen  ved en  fornuftig  samtale  mellem  Regine  Olsen  og  Søren  Kierkegaard  ,   men årsagen  er  at  finde  i  det  etisk-religiøse  gudsforhold,  Kierkegaard  følte  sig bundet af. Han følte sig viet til Gud for at øve en gudgiven gerning, og denne gerning kunne ikke forenes med et jordisk ægteskab.

Denne forståelse af årsagen  til bruddet  er  i  overensstemmelse med  Regine Olsens  opfattelse  gengivet  af  Hanne  Mourier  til  Regine  som  referat  af  en samtale:  »Kierkegaards bevæggrund til dette brud var opfattelsen af hans reli­ giøse opgave; han kunne ikke bindes til nogen på jorden for ikke at standses i sit kald, han måtte ofre det bedste, han ejede, for at arbejde som Gud krævede det af ham;  han ofrede sin kærlighed til dig for sin  forfattervirksomhed.«4

På det tidspunkt,  da  forlovelsen blev hævet og  »EntenEller«  skrevet,  be­ tragtede  Kierkegaard  resignationen  det  at  forsage  i  lydighed  mod  Gud  som den højeste  form  for religiøsitet.  Med  ord  hentet  fra  »Frygt  og  Bæven« kan det udtrykkes således:  Søren Kierkegaard kunne høre ordren til Abraham og  lyde  den,  men  kontraordren  kunne  han  ikke  høre  eller  i  hvert  fald  ikke tro.  Han  kunne  ikke  gøre  »Uendelighedens  Dobbeltbevægelse«,  men  måtte blive i resignationen. I en optegnelse skriver han:  »Og han udstrakte sin Arm efter det og han greb det, men han kunde ikke beholde det;  det tilbødes ham, men han kunde ikke besidde det ak og det var hans Øies Lyst og det var hans Hjertes Begjering. Og hans Sjæl var Fortvivlelsen nær;  men han foretrak den større  Smerte,  at  tabe  det  og  opgive  det  for  den  mindre  at  besidde  det  med Urette;  ell.  rettere talet, thi saaledes vilde vi vel udtrykke os paa dette hellige Sted,  han valgte den mindre Smerte at undvære det for  den  større  at besidde det  i  Sjælens  U fred............. og  det  viste  sig  underligt,  at  det  var  til  hans Bedste.«  (Pap.  III  A  229).

Først  i  1843  fik  han  mere  lys  over  gudsforholdet  og  kunne  skrive  i  sin dagbog den  17. maj:  »Havde jeg haft Tro, da var jeg blevet hos Regine. Gud skee Lov og Tak det har jeg nu indseet.«  (Pap.  IV A  107).

Søren Kierkegaard var da nået frem til at indse:  »Troen haaber derfor ogsaa for  dette  Liv,  men  vel  at  mærke  i  Kraft  af  det  Absurde,  ikke  i  Kraft  af

msklig Forstand, ellers er det kun Leve-Viisdom, ikke Tro.«  (Pap. IV A  108).

Men  før  han  bragte  denne  troens  indsigt  til  handling,  var  det  for  sent. Regine Olsen havde da forlovet sig med Fritz Schlegel.

4 Meddelt  som  efterskrift  i  Hj.  Helweg:  »Søren  Kierkegaard«,  1933,  side  389.

## GUDSFORHOLDET

Søren  Kierkegaards gudsforhold  kan  indordnes i det hegelske skema:  tesis, antitesis  og syntesis barnetroen,  oprøret mod  og forsoningen med  Gud.

Den ortodoks-pietistiske kristendomsforståelse,  Kierkegaard  mødte  i  sit barndomshjem,  prægede ham så dybt, at han kunne skrive i en dagbogsopteg­ nelse:  »Menneskeligt talt har  det dog aabenbart været min Ulykke,  at  jeg er saa strengt opdraget i Christendom.«  Billedet af den forhånede og korsfæstede Kristus  og  opfattelsen  af  det  seksuelle  som  synd  var  hovedmomenterne  i faderens  kristendom,  som  han  bibragte  sin  søn.  Særdeles  oplysende  herom er  dagbogsoptegnelsen  VI  A 105,  hvor  Søren  Kierkegaard  direkte  siger, at  han  af  faderen  tidligt  fik  bibragt  den  opfattelse,  at  kønsdriften  i  sig  selv var synd.

Faderens  kristendomssyn  har  Søren  Kierkegaard  overtaget  med  barnets lydige  undergiven  sig  faderen,  men  om  et  personligt  engageret  forhold  til kristendommen  har  der  i  hans  ungdom  ikke  været  tale.  Det  synes  at  fremgå

klart  af  Gillelejeoptegnelsen  1 .  august  1835:

» ........ Det, der egenlig mangler mig, er at komme paa det Rene med mig selv  om, hvad  jeg  skal  gjøre, ikke  om  hvad  jeg  skal  erkjende,  uden  forsaavidt en  Erkjenden  maa gaae  forud  for  enhver  Handlen.  Det  kommer  an  paa at  forstaae  min  Bestemmelse,  at  see,  hvad  Guddommen  egenlig  vil,  at jeg skal  gjøre;  det  gælder  om  at  finde  en  Sandhed,  som  er  Sandhed for  mig, at finde den  Idee,  for  hvilken  jeg  vil  leve  og  døe .......................Hvad  nyttede det  mig  at  kunne  udvikle  Christendommens  Betydning,  at  kunne  forklare mange  enkelte  Phænomener,  naar  den for  mig  selv  og  mit  Liv  ikke have nogen  dybere  Betydning?  ...... Det  var  det,  der  manglede  mig,  at  føre  et fuldkommen  menneskeligt  Liv og  ikke  blot  et  Erkjendelsens,  saa  jeg  derved kommer til  ikke at basere mine Tanke-Udviklinger paa ja  paa Noget, man kalder  Objektivt, -  Noget,  som dog  i ethvert Tilfælde  ikke er  mit eget,  men Noget,  som hænger sammen med min Existentss dybeste Rod, hvorigjennem jeg saa  at sige  er  indvoxet  i  det  Guddommelige,  hænger  fast dermed,  om  saa hele  Verden  styrter  sammen. See  det  er  det,  jeg  mangler, og  derhen  stræber jeg.................Saa være da Loddet kastet jeg gaaer over Rubicon!  Vel fører denne  Vei  mig til  Kamp ;   men  jeg  vil  ikke  forsage.  Jeg  vil  ikke  sørge  over den forbigangne Tid -  thi hvortil  Sorg?  Med Kraft vil  jeg arbejde  mig  frem og ikke spilde Tiden med at sørge ligesom den, der i en Hængesæk, først vilde beregne,  hvor  dybt  han  var  sunken,  uden  at  erindre,  at  han  i  den  Tid,  han anvender dertil, synker endnu dybere. Jeg vil ile frem paa den fundne Vei og tilraabe Enhver, som jeg møder:  ikke som Lothsl Hustru at see dig tilbage, men huske paa, at det er en Bakke, vi stræber op ah«  (Pap.  I  A 75).

Under  Gillelejeopholdet  sommeren  1835  kom det til  at  stå  Søren  Kierkegaard  klart,  at  før  noget  andet  måtte han  lære  sig  selv  at  kende,  og  han  tog de  første  skridt  henimod  antropologisk  kontemplation  for  at  finde  frem  til menneskets  og  dermed  sin  egen  etiske  og  religiøse  forpligtelse.  Han  forstod tillige,  at  han  ikke  vedblivende  kunne  leve  på  en  kristendom  på  andenhånd, men at han måtte frem til et bevidst og personligt engageret forhold til Gud. Og den lige citerede dagbogsoptegnelse lader øs  forstå,  at i gudsforholdet ser han den idé, for hvilken han kan leve og dø, den sandhed, som uforbeholdent til  Gud, så alt andet måtte ofres  på  gudsforholdets  alter,  om  det  krævede^.  Han  var  villig  til  at  bringe ofret  ikke  mindst  fordi  han  i  denne  forståelse |af  gudsforholdet  følte  sig  helt

og absolut indvier hans liv til det guddommelige i  overensstemmelse med sin fader og hans gudsforhold.

Nu  -   altså  før  hans  kendskab  til  faderens  forskellige  forsyndelser,  visse dagbogsoptegnelser  synes  dog  at  antyde,  at  han  anede,  at  der  var  noget,  og før hans egne såkaldte ungdomsudskejelser synes kursen for hans liv at være lagt,  en  kurs,  som,  hvis den skulle holdes absolut,  kunne bevirke forsagelse ikke mindst af et  jordisk ægteskab  i almindelig forstand.

Søren Kierkegaard rejste hjem helt opsat på at bringe Gillelejebeslutningen ud i livet.  Og så gik det helt anderledes.  Istedet  for at komme Gud  nærmere, kom han ind i et oprør mod Gud.

Hvad skete der da?  Den store  jordrystelse  indtraf,  som  han selv udtrykker det.  Han kom ud for en oplevelse, der totalt ændrede hans syn på faderen og hjemmet. Han forstod, et en skyld måtte hvile på hele familien, en Guds straf

måtte være over den.  (Pap.  II  A  805).

Der er gode grunde5   til  at mene, at den oplevelse,  som Kierkegaard kalder en jordrystelse,  fandt sted ca. oktober  1835, og årsagen til den må have været et  indblik  i  faderens  forsyndelser især  på det  seksuelle  område,  at sanselig­ heden, som han havde prædiket så meget om og advaret så stærkt imod, havde ham  i  sin  magt.  Et  synligt  udtryk  herfor  var,  at  han  havde  besvangret  sin tjenestepige få måneder efter sin kones død.

5 Se  bl.  a.  Hans  Ellekilde: »Studier  over  Kierkegaards  Ungdomsliv« i  »Danske  Studier« (1916),  P.  A.  Heiberg:  »Et  Segment  af  Søren  Kierkegaards  Udvikling  1835 1.  Juni  til 1838  19.  Maj.«  (1918),  Walter  Lowrie:  »Kierkegaard«  (1938).  Se  også  J.  Himmelstrup: »Den  store  Jordrystelse«  (Kierkegaardiana  IV  1962).

Det er muligt,  at i  »Jordrystelsen«  også er  indgået kendskabet til  faderens forbandelse  af  Gud  som  12årig  vogterdreng  på  den  jyske  hede,  men  sand­ synligt  er,  at  faderen  først  har  fortalt  ham  om  denne  forsyndelse  under  den fortrolige  samtale  fader  og  søn  havde  ved  Sørens  2  5   års  fødselsdag  den 5.  maj  1838.

At  der  bag  jordrystelse-begivenheden  ligger  indblik  i  seksuel  brøde  hos faderen,  synes at fremgå af de to indirekte meddelelser, Kierkegaard har givet Ikke Skyldig?«  i  »Stadier  på  Livets  Vei«  og  beretningen  om  Antigone  i  »Det Eller  I«.  Både

af oplevelsen:  indskudsstykket »Salomos Drøm« i dagbogen »Skyldig?  antike  Tragiskes  Reflex  i  det  moderne  Tragiske«  i  »EntenDavid og Ødipus havde jo gjort sig skyldig i seksuel brøde.

I  »Salomos  Drøm«  fortæller  Kierkegaard,  at  Salomo  under  et  besøg  hos faderen  får  indblik  i  faderens  virkelige  situation: »Da  besøgte  Ynglingen engang  sin  kongelige  Fader.  I  Natten  vaagner  han  ved  at  høre  Bevægelse, hvor Faderen sov. Rædsel griber ham, han frygter, det er en Nidding, der vil myrde  David.  Han  lister  sig  nærmere  han  seer  David  i  Hjertets  Sønder­ knuselse,  han  hører  Fortvivlelsens  Skrig  fra  den  Angrendes  Sjæl...........Han ahnede,  at  den  Helliges  Fortrolighed  med  Gud,  den  Renes  Oprigtighed  for Herren ikke var Forklaringen, men at lønlig Skyld var den Hemmelighed, der forklarede Alt.«

I  beretningen  om  Antigone  fortælles,  at  Ødipus  uden  selv  at  vide  det dræber  sin  fader  og  indgår  ægteskab  med  sin  moder  og  med  hende  får datteren  Antigone.  At  der  bag  brugen  af  denne  beretning  for  Kierkegaard sandsynligvis  indblik  i  faderens  svaghed  over  for og

ligger  noget  personligt  det seksuelle, fremgår  af  de  to  dagbogsoptegnelser  Pap. III  A  207 Pap.  IV A  114.

Tidligt  har  faderen  bibragt  Søren  Kierkegaard  den  opfattelse  af  det  sek­ suelle,  at  det  var  noget  syndigt,  som  man  stod  sig  ved  at  holde  sig  fra,  og denne  opfattelse  har  uden  tvivl  påvirket  hans  syn  på  kvinden  som  kvinde, og den forklarer den ironi og direkte ringeagt, der kommer til orde rundt om i hans skrifter,  når kvinden som kønsvæsen skildres eller omtales.

En tydelig ironi kommer til orde allerede i hans bladartikel »Ogsaa et For­ svar  for Qvindens høie Anlæg«  i  »Kjøbenhavns flyvende Post Interimsblad« Nr.  34  (17.  Dec.  1834),  og  en  forbløffende ringeagt for  kvinden  lægges  for dagen i talerne ved gæstebudet i  »In vino veritas«.

Nu, hvor  sandheden  om  hans  faders  forhold  til  det  seksuelle,  til  kvinden, stod  klart  for  ham,  var  han  rystet  i  sit  inderste.  Ikke  blot  følte  han  sig  svig­ tet  det,  han  var  blevet  vidne  til,  stod  jo  i  grel  modsætning  til  alt,  hvad faderen fra hans tidligste ungdom,  ja,  allerede i hans barndom havde doceret for  ham,  men  han skammede  sig  også  over  sin  fader  jvf.  indledningen  til »Salomos  Drøm«:  »Er  der  nogen  Sympathiens  Qval,  da  er  det  at  maatte skamme  sig  ved  sin  Fader,  ved  Den,  man  elsker  høiest  og  skylder  mest,  at maatte  nærme  sig  baglænds,  med  bortvendt  Ansigt,  for  ikke  at  see  hans Skjendsel.«  (S.V.  VI  side  265).

I sit oprør mod faderen, men også mod Gud, som, syntes det ham, straffede også ham for faderens brøde, førtes Kierkegaard ud i »Glemselens Malstrøm«. I  »Synspunktet«  skriver han derom:  »Jeg omtumledes i Livet,  forsøgt i saare meget og næsten i det meest Forskjellige,  desto værre ogsaa i Vildfarelser, ak, ogsaa ad Fortabelsens Vei«  (S.V. XIII side 607). Men det blev hans erfaring, at borte fra Gud var fortvivlelsen en daglig gæst. Oprøret mod Gud og faderen hjalp ham ikke.  »Gilleleje-beslutningen«  rørte  sig  stadig  i hans  sind som  en dom over hans nuværende situation, men også som en vejviser, der viste ham vejen  tilbage  både  til  Gud  og  til  faderen.  Dagbogsoptegnelsen  fra  7.  april 1839  siger  noget  afgørende  om  hans  erfaring  fra  den  tid,  hvor  han  søgte  at

gøre sig fri af Gud (Pap. II A 391).

Ved Søren Kierkegaards  2  5   års  fødselsdag  aflagde  faderen  ham  en  gratula­ tionsvisit.  De  havde  i  lang  tid  ikke  været  på  talefod  med  hinanden.  Uden tvivl  har  fader  og  søn  ved  denne  lejlighed  haft  en  fortrolig  samtale  en samtale, som bl. a. havde til resultat, at Søren lovede sin gamle fader at flytte hjem igen. I  1837  havde Søren Kierkegaard p. gr. af de forskellige uoverens­ stemmelser dem imellem forladt hjemmet på Nytorv og bosat sig i Løvstræde.

Kierkegaards tilbagevenden til barndomshjemmet betød et stort skridt frem mod den fulde forsoning med faderen og med Gud. Nogle dagbogsoptegnelser fra  den  9.  og  10.  juli  1838  vidner  tydeligt  herom  især  optegnelsen:  »Jeg vil  arbejde paa  at komme i et langt  inderligere  Forhold  til  Chrstd.,  thi  hidtil har  jeg paa en Maade staaende uden for den, kjæmpet for dens Sandhed;  paa en  reen  udvortes  Maade  har  jeg  baaret  Christi  Kors  saaledes  som  Simon  fra Cyrene  (Luc.  23,26).«  (Pap.  II  A  232).

Faderens  død  den  8.  august  1838  gjorde  et  dybt  indtryk  på  Søren  Kierke­ gaard og bevirkede bl.  a.,  at han  atter  følte sig forpligtet på faderens kristen­ domssyn -  jvf. Pap. II A 761. Han havde erfaret »det Opbyggelige, der ligger i  den  Tanke,  at  mod  Gud  have  vi  altid  Uret«  jvf.  den  prædiken,  hvormed »Enten- Eller« II  slutter.  Kierkegaard  forstod  »Christendommen  vil  være Alt«.  »Den har aldrig fornægtet sin guddommelige Myndighed. Den kommer til  os  i  ydmyg  Ringhed  for  ikke  at  ængste  os  ved  sin  Herlighed;  men  den kommer tillige i himmelsk Herlighed som den, i hvis Navn ethvert Knæ skal bøje  sig  baade  i  Himlen  og  paa  Jorden.  Først  da,  naar  den  bliver  dig  Veien og  Livet  og  Sandheden,  først  da  bliver  den  Dig  Alt,  og  enten  maa  den  være Dig Alt eller Intet.«  (Pap.  II  A  577).

Søren Kierkegaard havde truffet sit livsafgørende valg.  Han havde  absolut valgt det religiøse. Herom skriver han i »Synspunktet«:  »Da jeg begyndte paa Enten- Eller  (hvoraf  in  parenthesi  sagt  bogstaveligen  kun  har  existeret  om­ trent  een  Pagina,  nemlig  et  Par  Diapsalmata,  medens  hele  Bogen  er  blevet skrevet  i  11  Maaneder  og  anden  Deel  først)  var  jeg  potentialiter  saa  dybt paavirket  af  det  Religieuse,  som  jeg  overhovedet  er  blevet.  Jeg  var  saa  dybt rystet,  at  jeg  fra  Grunden  forstod,  at  det umuligt kunde  lykkes  mig at  træffe den beroligende,  trygge  Midte,  i hvilken de  fleste Mennesker have deres Liv: jeg maatte enten styrte mig i Fortvivlelse og Sandselighed, eller absolut vælge det  Religieuse  som  det  Eneste  enten  Verden  efter  en  Maalestok,  der  vilde være rædsom, eller Klosteret.  At det var det Sidste jeg vilde og maatte vælge var  afgjort  i  Grunden;  den  første  Bevægelses  Exentricitet  var  blot Udtrykket for  den  andens  Intensitet,  at  jeg havde  forstaaet mig selv  i,  hvor  umuligt det vilde  være  mig  at  være  religieus  saadan  til  en  vis  Grad.  Her  ligger  EntenEller. Det var en digterisk Udtømmelse, som dog ikke gaaer videre end til det Ethiske.  Personligt  var  jeg  langt  borte  fra  at  ville  kalde  Tilværelsen  beroligende tilbage paa Ægteskabet, jeg der religieust allerede var i Klosteret, hvil­ ken Tanke er skjult i Pseudonymet:  Victor-Eremita.«  (S. V. XIII  561).

Søren  Kierkegaard  havde  absolut  valgt  det  religiøse.  Derfor  kunne  han ikke gifte sig, men måtte give afkald på Regine Olsen. Han var for-lovet Gud. »Det hænder stundom,  at et Barn endnu paa Vuggen forloves med  Den,  der engang  skal  blive  hans  Hustrue  eller  hendes  Mand.  Jeg  var  religieust  forstaaet,  allerede  tidligt som  Barn  for-lovet.  Ak,  jeg  har  dyrt betalt,  at  jeg  en­ gang misforstod mit  Liv og glemte at  jeg  var  forlovet...... «   (Pap.  Xx   A 272).  Men  netop  i  kraft  af  sit  gudsforhold  kunne  Søren  Kierkegaard  senere skrive  til  Regine:  »Tak,  at Du giftede  Dig,  men især at Du giftede  Dig med Schlegel!  (nemlig ham Du fra først af havde elsket!)  Seer Du,  Regine, i Evig­ heden  tages  ikke  til  Ægte;  der  vil  baade  Schlegel  og  jeg  være  glade  ved  at være  sammen  med  Dig.«

Søren  Kierkegaards  enteneller  var:  enten  verden  eller  klosteret.  Han valgte klosteret,  da han anså det for  at være Guds vilje med ham.

Hermed er afhandlingen  ført til  ende,  og det er  godtgjort,  at det religiøse, gudsforholdet,  frem  for  noget  andet  har  dominans  som  årsag  til,  at  Søren Kierkegaards ægteskab med Regine Olsen ikke kunne realiseres. Det religiøse havde  så  at  sige  prædestineret  Kierkegaard  til  at  leve  sit  menneskeliv  som ugift.  De hårde og uforsonlige ord mod kvinden og det ægteskabelige samliv, som  han  lader  komme  til  udtryk  i  hans  sidste  tids  dagbogsoptegnelser  og  i

»Øieblikket«, kan ses som en konsekvens heraf.

Det  kan  ikke  nægtes,  at  de  angreb  mod  ægteskabet,  Søren  Kierkegaard lader  komme  til  udtryk  i  »Øieblikket«  angreb,  der  fra  én  side  set  er  kon­ sekvente, men nøgtern betragtet må forekomme afsindige stiller  os over  for endda meget store vanskeligheder  med hensyn  til  forståelse  af  Søren  Kierke­ gaard, ikke mindst når man erindrer sig dagbogsoptegnelsen:  »Havde jeg haft Tro, da  var  jeg blevet hos  Regine.«  (Pap.  IV  S   107).  Angrebene  i  »Øieblik­ ket«  synes at være  et meget kraftigt dementi af rigtigheden heraf.  Hvis Kier­ kegaard  da  ikke  med  sin  optegnelse  mener:  Havde  jeg  haft  tro  på,  at  Gud kunne  have  givet  os  begge  styrke  til  at  leve  et  platonisk  ægteskab,  var  jeg blevet hos  Regine.  Der  er  udtalelser,  der  viser,  at  sådanne  tanker  i  hvert  til­ fælde  på  et  vist  tidspunkt  har  været  aktuelle  for  ham  jvf.  det  tidligere anførte  om  et  broder-søster-forhold  mellem  dem,  og  hertil  kan  føjes  fra »Skyldig? -  Ikke Skyldig?« ordene:  »Blot nu ikke det Uskjønne, der ad denne Vei kan hænde,  indtræder,  at  jeg  bliver  Religionslærer  istedenfor  Elskede,  at jeg bliver Selvhersker istedenfor hendes Elskede, at jeg bliver hende overlegen og faaer tilintetgjort det Erotiske, at jeg barbarisk slaaer en Streg over hendes qvindelige  Elskelighed,  og  hævder  mig  selv.  At  det  maatte  lykkes  mig  at løfte  hende  eller  rettere  at  hun  selv  maatte  svinge  sig  over  i  den  religieuse Frihed, hvor hun vil føle Aandens Magt og føle sig religieust sikkret og sikker, saa  gaaer  det  vel.  I  aandelig  Henseende  vil  jeg  altid  kunne  være  noget  for hende.«  (S.V. VI 239).

Det håb var  ham ikke  fremmed,  at deres  forhold  kunne  forvandles  fra  et erotisk  til  et  religiøst  forhold.  I  »Skrivelse  til  Læseren«  i  »Stadierne«  lader han  Frater  Taciturnus  sige:  »Antages  Kjærligheden  at  have  lykkeligt  gjennemgaaet  den  uendelige  Reflexion,  saa  er  den  noget  Andet,  saa  er  den  reli­ gieus;  strander  den underveis,  saa strander den paa det Religieuse.«  (S. V. VI 435).  Det var  jo  netop det deres eget forhold gjorde strandede på det reli­ giøse.  Selv  mente  Kierkegaard  sig  så  stærkt  forankret  i  og  forpligtet  af  sit gudsforhold, at han kunne have gennemført et platonisk ægteskab, men hvad Regine angik,  følte han sig mindre sikker. Med henblik på Regine siges  det: »Men Resignation,  uendelig  Resignation,  Aands  Forhold  absolut  Aands  For­ hold til Aand, er der ikke Tanke om........ Hun elsker et Menneske høiere end hun elsker  Gud,  hun sværger ved  Gud,  og dog er hun  i religieus Henseende kun  romantisk  i  den  lille  Tabel,  og  valore  intrinseco  i  religieus  Henseende

kun en slet Daler.«  (S.V.  VI  250).

I  den  grad  følte  Søren  Kierkegaard,  at  Gud  havde  første  prioritet  i  hans liv,  at  han kunne skrive:  »Min Forlovelse med hende og Bruddet er  egentlig mit Guds-Forhold,  er om jeg saa tør sige, gudeligt min Forlovelse med Gud« (Pap. X5  A 21), og derfor måtte han, da han stod over for sit livs afgørende enten- eller  træffe  det  valg,  hvortil  spiren  allerede  var  lagt under  opholdet  i Gilleleje  sommeren  1835  vælge  »Klosteret«.  Kun derved kunne  han blive en  sand  kristen  og  blive  det  redskab  i  Guds  hånd,  han  skulle  være.  Dette understreger Søren Kierkegaard, når han skriver, at kun den, der forstår, hvad virkelig forsagelse er, kan løse hans gåde.