Bent Flemming Nielsen: På den første dag. Kirkens liturgi – Oldtid og middelalder (Eksistensen, 2017)
Forfattere: Henrik Højlund
Tidsskrift: dttk (22-11-2018)

## PÅ DEN FØRSTE DAG. KIRKENS LITURGI - OLDTID OG MIDDELALDER BENT FLEMMING NIELSEN EKSISTENSEN, 2017 440 SIDER

## Anmeldt af Henrik Højlund

En  bog  om  liturgi.  Gab  -  tænker  en  og anden  teolog  måske.  Kun  for  teologiske nørder. Et lillebitte underafsnit i det store teologiske kompendium.

Glem  det. »Menighedens  tilbedelse dufter af menighedens tro«, skriver svenskeren  Peter  Halldorf  i  en  af  sine  bøger. Den måde, vi fejrer gudstjeneste på, vokser lige ud af den måde, vi tænker og erfarer troen på. Og vice versa. Den måde, vi  fejrer  gudstjeneste  på,  sætter  også  et meget tydeligt aftryk på, hvad og hvordan vi  tror.  Tag  bare  den  aktuelle diskussion om dåbsritualet. Hvad sker der for eksempel,  når  man  fjerner  formuleringen  fra den  indledende  bøn  i  ritualet  »i  hvilken du gør os til dine børn«? Der sker det, at det for det første afspejler troen hos præsten og menighedsrådet i den kirke, hvor tilladelsen  er  blevet  givet  til  afvigelsen. For  det  andet  præger  det  på  den  lange bane hele menigheden og alle, der får deres børn døbt der. Forestillingen om, at vi allerede er Guds børn fra fødslen, sniger sig  lige  så  stille  ind.  (Alt  imens  den  nok også bliver proklameret meget bastant fra prædikestol og andre steder). Dåben som en nødvendig kobling til frelsen i Kristus løber ud i sandet, og til syvende og sidst fordamper selve frelsens altafgørende nødvendighed.

Med andre ord: Liturgi er ikke for nørder. Liturgi er kirkens lære og tro udtrykt i gudstjenestelig praksis. Søndagens gudstjenestelige form er ikke bare en ydre skal om det væsentlige: det, der prædikes og siges og føles. Og derfor er gudstjenestens form ikke særlig afgørende. Nej, den ydre skal, liturgien, er i sig selv en prædiken og er  stærkt  medvirkende  til  trosskabelse. Derfor er der også brug for at forstå liturgien.  Forstå  dens  indhold,  dens  historie, dens udvikling gennem tiden.

Til det har professor i dogmatik, Bent Flemming  Nielsen,  givet  god  hjælp  med sin bog På den første dag , som handler om kirkens liturgi fra oldtid og middelalder. Bogen er en meget lærd og stærkt infor- mativ  historie  om  liturgiens  udvikling helt  fra  urkirken,  med  rødder  i  Det  Nye (og Det Gamle) Testamente og helt frem til senmiddelalderen, lige før reformationen sætter ind.

Der er tale om en fagbog. Den forholder sig hele vejen igennem til nyeste - og ældre  -  forskning.  Noteapparatet  er  på plads.  Det  er  indimellem  tung  læsning, når  Nielsen  i  ofte  ret  komprimeret  form forsøger at sætte ord på liturgiens dybere mening,  men  det  gode  er,  at  forfatteren dermed ikke  bare  er  optaget  af  det  rent udvendige,  af liturgiens historisk  omskiftelige  tekster.  Han  er  mindst  lige  så optaget af omskiftelighedens inderside.

Bogen  er  meget  pædagogisk  opbygget,  og  Nielsen  tager  læseren rigtig godt ved hånden hele vejen igennem, så man hele  tiden  er  med  på,  hvor  vi  skal  hen ad.  Efter  nogle  indledende  overvejelser om liturgik som kritisk videnskab og lidt sproglige  overvejelser  om  begreberne  liturgi og gudstjeneste giver Nielsen en god oversigt over den liturgiske forskningshistorie. Her får vi også et meget interessant og vigtigt indspil om forskningen som noget, der aldrig er teologisk forudsætningsløst. Nielsen ender ganske vist med at slå til  lyd  for,  at  den  bør  være det, men han citerer også Regin Prenter for en modsat holdning, nemlig den, at det er bedre at indrømme,  at  man  aldrig  er  forudsætningsfri. Jeg hælder til Prenter.

Derefter  går  Nielsen  i  gang  med  liturgiens  rødder  i  det  bibelske  univers og praksis. Nielsens fokus er helt fra begyndelsen og i resten af bogen nadveren, eukaristien.  Nadvermåltidet  er  det  altdominerende  omdrejningspunkt  for  den liturgiske  tænkning  og  praksis,  og  også dens foranderlighed gennem tiderne. Nielsen har sikkert en vigtig pointe med dette fokus. De første tydelige og omfattende liturgiske instruktioner i skriftlige kilder efter Det Nye Testamente drejer sig især  om  nadvermåltidet.  Men  det  forekommer mig alligevel, at dette fokus overbetones. Jeg havde gerne set et bredere fokus, altså hele den gudstjenestelige form som  hovedhorisont  gennem  hele  bogen. Selvfølgelig får denne horisont også plads i  bogen,  blot  mest  med  eukaristien  som dominerende udsigtspunkt.

Fra liturgiens bibelske rødder bevæger Nielsen sig videre ind i andet og tredje århundrede, med start i skriftet Didaché, en tekst, som kan føres helt tilbage til i hvert fald 100 e.Kr., nogle vil endda datere det helt tilbage til mellem 70 og 90 e.Kr. En lille  interessant  iagttagelse  er  Didachés betoning  af  Herrens  eget  nærvær  i  forkyndelsen, altså en meget stærk betoning af  Ordet  og  forkyndelsen  som  nådemiddel. Længe før reformatorernes betoning af det. Sætningen lyder sådan her: »Herren er der, hvor der går frasagn om hans herredømme. Søg dagligt samvær med de hellige for at få støtte i deres tale«.

De  næste  vigtige  navne  fra  disse  århundreder er Justin, Irenæus, Tertullian, Cyprian  og  Hippolyt.  Nielsen  understreger, at nadveren helt fra Paulus og videre frem tænkes i realpræsentiske termer. Det er ikke en forestilling, som trængte sig på langt senere i kirkehistorien. Nielsen påviser  samtidig,  at  idéer  om  »forvandlingens øjeblik« hører til senere. På dette tid- lige tidspunkt er det hele den eukaristiske handling,  som  indebærer  forvandlingen af almindeligt brød og vin til Herrens legeme og blod. I dansk, luthersk sammenhæng er vi sikket mestendels tilbøjelig til at  tænke, at det sker, når indstiftelsesordene lyder. Ligesom man tænker det i katolsk sammenhæng, blot dér som en mere »materiel« forvandling. I ortodoks, østlig teologi har der gennem alle århundreder været mere sans for en bredere forvandlings-tænkning. Hvad dét angår, tror jeg vi  gør  klogt  i  at  lære  af  de  ortodokse  og oldkirken.

En  anden  interessant  iagttagelse  er den tidlige offerterminologi i forbindelse med nadveren. Den ses allerede tydeligt i  andet  århundrede.  I  almindelighed  er kristne med  hjemsted  i reformatorisk sammenhæng tilbøjelig til at se det som et  senmiddelalderligt,  katolsk  fænomen. Og sandt nok, den fik sin egen, meget bastante variant i middelalderen, med store konsekvenser til følge for både liturgi og i det hele taget teologisk tænkning, hvilket reformatorerne som bekendt tog et nødvendigt opgør med. Men Nielsen påviser overbevisende,  hvordan  offertanker  har spillet tidligt med i den teologiske tænkning  omkring  nadveren.  Ligesom  han også gør fint rede for, hvordan denne offertænkning ikke skal ses som en form for kontrakt-tænkning,  eller  gerningsretfærdighed:  Vi  ofrer  til  Gud,  han  viser  os  til gengæld nåde og hjælp. Den oldkirkelige offertanke i forbindelse med nadveren var knyttet sammen med taksigelse og tilbedelse.

Et  vigtigt  tekstligt  stoppested  er  det, der  traditionelt  er  blevet  kaldt  »Hippo- lyts kirkeordning«, mere præcist »Traditio apostolica«, fra første halvdel af 200-tallet, som rummer den første samlede fremstilling  af  en  gudstjeneste  og  desuden detaljerede ordninger for embeder, katekumenat, dåb, bønspraksis med videre.

Nielsen udfolder herefter i et længere kapitel  nogle  andre  sider  af  liturgien, nemlig  det  der  vedrører  katekumenat, dåb, firmelse og skriftemål. Vi får blandt andet at vide, at dåbsforberedelsen i tredje  århundrede varede i 3 år. 3 minutters »drop-in-dåb« på Vesterbro i 2018 contra 3 års dåbsforberedelse i Rom for 1800 år siden. Man aner teologiske forskelle.

Kapitlet rummer  adskillige  interessante oplysninger. Blandt andet om tiltagende barnedåbspraksis sideløbende med en udbredt form for b-medlemskab af kirken som udøbt. Og ligeledes om forholdet mellem  daglige  synder  og  kapitalsynder set i lyset af dåb, skriftemål og nadver. Og konfirmationens tidlige rødder inden for de første 5 århundreder.

Nielsen  gør  i  et  efterfølgende  kapitel rede for forskellen på østlig og vestlig liturgisk  tradition  for  derefter  at  koncentrere sig om den vestlige tradition i resten af bogen.

Hen mod slutningen af bogen har Nielsen nogle meget spændende redegørelser for  og  refleksioner  over  forholdet  mellem  sakramentets  objektivitet  og  troens subjektivitet, eller mere præcist: Hvilken betydning tillagde man op gennem tiden troens  modtagelse  af  sakramentet?  Sagt på en anden måde: Findes der mon spor af det, der sidenhen i pietismen kom til at spille en så afgørende rolle, vægtlægningen af den troendes subjektive tilegnelse?

Og svaret er ja, endog meget tidlige spor. Hen  mod  højmiddelalderen  findes  det endda i en meget speciel variant i forhold til nadverens sakramente, hvor den tiltagende  betoning  af  sakramentets  næsten fysiske  forvandling  betød,  at  der  opstod nogle  idéer  om  en  rent  åndelig  kommunion. Altså blot dette at betragte Kristus i brød og vin var i sig selv en form for delagtighed i elementerne. Hvilket selvfølgelig også faldt godt sammen med den stærkt stigende  tendens  til,  at  kun  de  gejstlige spiste og drak brød og vin.

Nielsen  taler  om  subjektiviseringen af  troen  som  en  form  for  trosskifte.  Jeg havde gerne set en stærkere betoning af kontinuiteten.  Det  giver  god  mening  at tale om nye momenter og skift i udtryksformer  for  troens  inderlighed,  men  det giver lige så god mening at tale om sammenhængen  i  disse  skift,  om  den  røde tråd, der løber gennem alle de forskellige udtryksformer,  en  rød  tråd  som  let  kan føres tilbage til Det Nye Testamente selv.

En  anden  og  mere  ærgerlig  svaghed ved bogen er efter undertegnedes mening de første par kapitlers forsøg på at udrede den historiske baggrund for det, der hurtigt blev praksis i den kristne menighed, den ugentlige fejring af nadveren og dermed den ugentlige gudstjeneste. Nielsen læner sig op ad, hvad han hævder er den dominerende opfattelse i nyere tids liturgiske  forskning  -  at  nadverfejringen  har sine rødder i almindelig jødisk måltidstradition og måske til en vis grad også almindelig græsk-romersk måltidstradition.

Med andre ord: Den nytestamentlige fortælling om nadverens rødder i påsken og Jesu sidste måltid med disciplene skal ikke tages for pålydende, men er en senere tids fortolkende narrativ.

Det springende punkt er øjensynlig, at man kan spore meget tidligt (i Apostlenes Gerninger),  at  nadveren  fejredes  ugentligt og ikke bare årligt, hvilket Nielsen og de forskere, han refererer til, mener måtte være  det  eneste  naturlige,  hvis  det  skal forbindes  direkte  til  påskebegivenhederne. Jeg synes, man kan stille spørgsmålstegn ved den slutning, hvis man et øjeblik forsøger at forestille sig Jesu opstandelses altgennembrydende  kraft  for  de  første kristne. Hvilket jo netop førte til det højst bemærkelsesværdige - som også Nielsen noterer  sig  -  at  søndag  meget  snart  får momentum  i  forhold  til  sabbatten.  Og tænker  man  skærtorsdagsmåltidet  med i  dette  som  historisk  begivenhed,  er  der ikke det mindste mærkelige i, at den med det samme medinddrages i den ugentlige fejring  af  opstandelsen.  Nielsens  afvisning af skærtorsdagsmåltidet og hele påskebegivenheden som historisk baggrund for den første tids ugentlige nadverfejring fører  til  en  ret  fortænkt  og  konstrueret udlægning af de nytestamentlige tekster, ligesom  også  Didaché  og  andre  senere tekster tvinges ind i samme fortolkningsspændetrøje.

Desuden betyder det, at Nielsen overser, hvad man for eksempel kan læse hos Oskar Skarsaune i hans Kristendommens jødiske  rødder ,  at  den  tidligt  begyndte ugentlige søndagsfejring kan knyttes helt naturligt  sammen  med  påskebegivenhederne,  fordi  det  ugentlige  sabbatmåltid for jøden havde karakter af en miniaturepåskenat.  Der  forefandtes  altså  allerede en form for ugentlig måltidsfejring af den gamle pagts påskebegivenhed.

Jeg  kunne  fremdrage  meget  andet spændende  fra  Bent  Flemming  Nielsens bog, men overlader det til læserens egen fornøjelse. Med andre ord: Bogen anbefales - med de forbehold, der er nævnt - til den, der har lyst til at forstå liturgiens rødder og udvikling og også dybere mening.