Anmeldelse
Forfattere: Rikke Lyngsø Christensen
Tidsskrift: periskop (2017-12-05)

## Katherine Wheeler

Victorian Perceptions of Renaissance Architecture Ashgate 2014, 206 sider.

Victoriatidens England, ekspansion og industrialisering, det er den historiske  lomme,  som  Wheelers bog dykker ned i, og som danner den ydre  ramme  omkring  en  særdeles oplysende historie om, hvilken rolle renæssancens  arkitektur kom  til at  spille  i  professionaliseringen  af arkitektfaget fra midten af 1800-tal-

let og frem til 1914. I dette tidsrum ændrede holdningerne til renæssancens arkitektur sig, i takt med at det blev diskuteret, hvordan man uddannede arkitekter, og i hvilken stil  det  var  passende  at  opføre  bygninger  i  lyset  af  den industrielle revolutions nye materialer og teknologier.

Wheelers  overordnede  afsæt  er  iagttagelsen  af  en markant holdningsændring i opfattelsen af den italienske renæssance-arkitektur i Victoriatiden. Renæssancen blev i midten af 1800-tallet betragtet som en kopi-arkitektur, en degenereret og tom efterligning af græsk og romersk antik. Da århundredet gik på held, blev der imidlertid på blot én måned udbudt intet mindre end 90 forelæsninger om renæssancen på universitetet i Oxford. I et klart sprog styrer Wheeler sikkert gennem et rigt kildemateriale og afdækker de vekslende holdninger til renæssancens arkitektur. Det er på den ene side en renæssance-receptionshistorie gennem et halvt århundrede og på den anden side en arkitektfagets historie. Og det er dér, hvor de to spor krydser hinanden, at Wheelers fortælling finder sted.

Bogen er bygget op omkring fem analyserende kapitler, der hver især omhandler en eller flere tekster skrevet af  kritikere  og  arkitekter.  Startstedet  er  John  Ruskins fordømmelse af  renæssancen  i The  Stones  of  Venice fra 1851.  Herfra  går  det  videre  over  Walter  Paters  og  John Addington  Symonds  gradvise  accept  af  renæssancen  i bøgerne Studies in the History of the Renaissance (1873)

og Renaissance in Italy (vol. 1, 1875). Næste stop er arkitekten  William  J.  Andersons The  Architecture  of  the Renaissance  in  Italy (1896),  der  er  den  første  narrative historie om epoken skrevet som en lærebog for unge arkitekter. Anderson anskuer ikke renæssancen som en ren efterlignings-arkitektur, men derimod som en ny original bygningskunst,  der  videreudviklede  gotikken  gennem genopdagelsen  af  klassiske  former.  Reginald  Blomfields A History of Renaissance Architecture in England (1897) og  J.  Alfred  Gotchs Early  Renaissance  Architecture  in England (1901)  følger  og  præsenterer  en  rehabilitering af  renæssancen i England som en national stil. Sluttelig undersøger  Wheeler  Geoffrey  Scotts The  Architecture of  Humanism (1914),  der  både  er  et  opgør  med  Ruskins fordømmelse  af  renæssancen  og  en  ny  måde  at  skrive arkitekturhistorie på, idet Scott i stedet for at fokusere på arkitektoniske detaljer vender sig mod abstrakte principper baseret på sin samtids empatiteorier. 'Humanisme' hos  Scott  drejes  til  at  være  uløseligt  bundet  til  en  psykologisk og æstetisk oplevelse af arkitektur. Og så synes vejen at være banet for idéen om en moderne klassicisme baseret på abstrakte principper og renæssancens idealer. Wheeler binder de fem kapitler op omkring fire temaer: periodisering, historisk autoritet, sprog og etnografi, der passende nok bliver vægtet forskelligt  afhængigt  af  den enkelte hovedteksts overordnede ærinde.

Wheelers bog skitserer dermed en kronologisk udviklingshistorie,  der  skaber  overblik,  men  også  indsigt.  Det er  det  sidstnævnte,  der  er  det  væsentlige.  For  det  er  via nedslag  i  de  enkelte  bøger  og  optrevlingen  af  diskursen omkring dem, at man som læser får fortalt parallelle historier: Om den gotiske revivals vigen for en neo-renæssance, om stilhistoriens ideologiske lag, om skiftet fra vægtningen  af  det  kollektive  håndværkerlav,  som  man  kendte det  fra  middelalderen,  til  en  renæssance-model  baseret på  den  individuelle  genikunstner,  der  stod  for  konceptudviklingen,  og  som  havde  håndværkere  under  sig,  som fjernede  sig  fra  byggepladsen  og  i  højere  grad  var  del  af en intellektuel elite. Det var en sådan model, arkitekter i victoriansk tid gradvist stræbte mod og spejlede sig i.

I  en  tid,  hvor  arkitektuddannelsen  formede  sig  som en art mesterlære, der ikke blev kvalitetskontrolleret af nogen overordnet instans, pågik der forskellige tiltag, der skulle hjælpe til med at få skabt et grundlag for, hvordan en professional status kunne etableres. Det er bl.a. i den forbindelse, at arkitekturtidsskrifter som The Architectural Magazine (1834) og The Builder (1855) fremkommer som  vigtige  talerør  for  arkitekten,  og  at  organisationer som The Royal Institute of British Architects (RIBA) og The Architectural Association (AA) opstår og bliver helt centrale for indstiftelsen af eksaminer og udviklingen af arkitekturfaget ved universiteterne. Brugen af historiske stilarter  i  arkitekturen  i  midten  af  1800-tallet  krævede, at  historiske  monumenter blev studeret in situ eller fra afstøbninger  af  diverse  arkitekturornamenter.  De  nye arkitekturskoler og RIBA's eksaminer betonede fortiden som fundament for samtidens arkitektur. Victorian Perceptions of Renaissance Architecture handler derfor i høj grad også om værdier og værdiskift inden for arkitektuddannelsen.

I  en  bog,  der  beskæftiger  sig  med  en  periode,  hvor interessen for renæssancen kulminerer, er det en smule underfundigt,  at  Jacob  Burckhardts  store  kulturhistorie Die  Kultur  der  Renaissance  in  Italien (1860)  ikke fylder  mere  end  at  blive  nævnt  en  passant  et  par  gange i  bogen. Nu har det jo sikkert, og forståeligt nok, at gøre med  forfatterens  engelske  ramme,  og  måske  også  med den omstændighed, at Burckhardts værk ikke var nogen bestseller, da den udkom i 1860. Ikke desto mindre fik den en  enorm  indflydelse  på,  hvordan  man  tænker  renæssance som helhed, og for den individualitetsidé, som siges at være det modernes, og som også er et gennemgående tema hos Wheeler, især i bogens fjerde kapitel om renæssancen  som  en  engelsk  stil.  Netop  i  den  sammenhæng kunne det have været interessant at drage en parallel til den  individualitetstanke,  som  Burckhardt  skriver  frem af  renæssancens  mørke  side,  af  de  politiske  tyrannier  i Norditalien. Det kunne måske sætte englændernes individualitetsbegreb i et, om ikke andet, så perspektiverende lys. I særdelshed i forhold til det tema om nationalisme, der præger Wheelers fjerde kapitel.

Selvom renæssancen som stil og ideologi er katalysator i forfatterens undersøgelse, så synes den ikke at være det primære emne. Det er snarere at vise, hvordan arkitektfaget er tæt bundet sammen med og under indflydelse af,  hvad  der  skrives  om  arkitekturen  og  omvendt.  Den historie, bogen grundigt udfolder, er således den, der fortælles i  datidens  kildemateriale, i  arkitekturtidsskrifter, bøger, anmeldelser, studie- og eksamensordninger. Dette kildemateriale beskrives og relateres, og det tangerer jo diskursanalyse, også selvom forfatteren ikke selv bruger det ord. Derved får det emne, der måske ved første øjekast syntes  noget  nicheagtigt,  ikke  blot  en  kulturel  bredde, men også en aktualitet, der gør bogen til yderst vedkommende læsning for alle med hang til udfoldet arkitekturhistorie og historiografi.

## Rikke Lyngsø Christensen

## Timothy Brittain-Catlin

Bleak Houses. Disappointment and Failure in Architecture

MIT Press 2014, 192 sider.

I 2015 vandt the Walkie Talkie, et nyopført  højhusknopskud  på  det postolympiske  Londons  skyline, the  Carbuncle  Cup  i  onlinetidsskriftet Building  Design .  Kåringen  som  Storbritanniens  hadebygning  fik The  Guardian til  at foreslå  en  nedrivning  af  Vinolys skyskraber. Samtidig verserede

debatten  om,  hvorvidt  Smithson-parrets  brutalistiske boligbebyggelse Robin Hood Gardens sammesteds er en nedrivningsmoden øjebæ eller et bevaringsværdigt efterkrigstidsikon. Diskussionen spredtes til Overhuset og det