Fra modmagt og kamp til velfærd. Forsamlingshuse, højskoler og idrætshaller i Sønderjylland
Forfattere: Jørn Hansen
Tidsskrift: forumforidraet (2004-08-17)

## Fra modmagt og kamp til velfærd

Forsamlingshuse, højskoler og idrætshaller i Sønderjylland

Af Jørn Hansen

Opførelsen af forsamlingshuse og idrætsfaciliteter  har  spillet  en  afgørende  rolle  for dansk idræt i grænselandet. I det følgende vil  jeg  fokusere  på  faciliteternes  rolle  og betydning  i  de  tre  afgørende  faser,  som dansk idræt har gennemlevet i Sønderjylland.  Jeg  vil  koncentrere  mig  om  opførte bebyggelser og derfor undlade at behandle udendørs møde- og stævnesteder som Dybbøl og Knivsbjerg, der især var vigtige for såvel  de  dansksindede  som  tysksindedes folkelige bevægelsers mere manifeste udtryk. Disse steder har jeg tidligere behandlet i artikler i Idrætshistorisk Årbog. 1

## I kroer, lader og forsamlingshuse - Dansk idræt i Nordslesvig 1890-1920

Fra  1890'erne  og  frem  blev  det  almindeligt,  at  unge  dansksindede  nordslesvigere eller sønderjyder, som de mestendels blev kaldt, tog på folkehøjskole i Danmark. Efter  endt  højskoleophold vendte de tilbage til  deres  hjemegn  og  talte  der  for  danskhedens  udbredelse.  Almindeligt  blev  det efterhånden også, at en række idealistiske unge nord for grænsen tog ophold som karle  eller  piger  på  dansksindede  gårde  syd for  grænsen.  Inspirationen  udgik  især  fra Askov Højskole.

Først bredte gymnastikken sig til området  lige  syd  for  Kongeåen,  ikke  langt  fra Askov. Den »danske« rigsdagsmand i Berlin H.P. Hanssen (1868-1936) har berettet, at  der  i  1880'erne,  mens  han  var  elev  på Askov, på professor la Cours initiativ blev arbejdet  for  at  indføre  den  svenske  gymnastik i Danmark. I den forbindelse aflagde et hold svenske studenter, der opholdt sig i Askov,  et  besøg  i  Nordslesvig,  hvor  de blev indkvarteret hos beboerne i Københoved. 2

Den første dansksindede gymnastikforening blev oprettet i Haderslev i 1891 med redaktionssekretær  ved Dannevirke Hans Petersen som initiativtager. På et højskoleophold i Askov i vinteren 1886-87 havde han  stiftet  bekendtskab  med  den  svenske gymnastik, og det var som et modstykke til de tysksindedes Männerturnverein, at han oprettede Svensk Gymnastikforening i Haderslev.  I  løbet  af  1890'erne  arrangerede foreningen  opvisninger,  udflugter  og  fester. Til benyttelse ved de forskellige arrangementer var der blevet skrevet en sang på melodien »Jeg vil værge mit Land«, hvor et af versene lød:

Ja svenske Gymnastik den skal ret sætte Skik Den skal bo i vort Hjem og bære det frem Hvorpaa alle Vi tror at paa hjemlandets Jord der skal det leve, det Sprog, som Vi lærte af Mor Historiker og tidligere generalkonsul i Flensborg Troels Fink har gengivet verset med følgende bemærkning: »Den gode vilje overvejer her den digteriske kraft«. 3

Et par år senere tog Jørgen From initiativ  til  at  danne  en  forening  i  Fjelstrup  og Stubbum nord for Haderslev. Jørgen From var vinteren 1890-91 elev på Ryslinge Højskole, hvor han ud over gymnastikken blev introduceret for skjolddansen, hvor danserne var udrustet med sværd og skjold, der ofte var malet i Dannebrogsfarver. Dansen dansedes af begge køn og kunne opfattes som et  billede  på  forsvaret  af  Slesvig  og kampen  for  danskheden  siden  Uffe  Hin Spages tid. 4 I vinteren 1891-92 introducerede Jørgen From sammen med fem andre karle  og  seks  piger  dansen  ved  en  opvisning  på  Fjelstrup  Kro.  Begyndelsen  var hermed  gjort,  dansen  vandt  udbredelse  i Sønderjylland, og den dag i dag holder en gruppe  ældre  idrætsudøvere  i  Christiansfeld stadig skjolddansen ved lige.

Den  følgende  vinter  var  Jørgen  From  på Dalum Landbrugsskole, og under opholdet fik  han  en  forespørgsel  fra  gårdejer  Peter Fink i Stubbum, om ikke han kunne formå en af eleverne til at tage plads hos ham som fodermester.  Det  lykkedes  i  skikkelse  af selve  lederen  af  gymnastikken  på  skolen, Hans Christensen. Hurtigt efter sin tiltrædelse fik Hans Christensen etableret et karlehold fra Stubbum i Peter Finks lade, og om efteråret rykkede holdet ind i en sal over mejeriet  i  Anslet.  Senere  fulgte  et  hold drenge,  og  i  sommeren  1895  startede  det første hold voksne piger. I 1905 kunne man rykke ind i et nybygget gymnastikhus, der også blev benyttet som forsamlingshus. 5

Jørgen From har berettet, hvorledes Hans Christensen  på  et  tidspunkt,  under  Bismarcks  og  overpræsidenten  for  SlesvigHolsten  E.  M.  Köllers  bestræbelser  på  at germanisere Nordslesvig, modtog en udvisningsordre, da han som dansk undersåt gav undervisning i gymnastik. Sammen tog de til landråden i Haderslev for at ændre ordren. Ved at argumentere for, at det var helt forkert, når P. Fink skulle af med sin fodermester,  og  Hans  Christensen  skulle  miste sin plads, lykkedes det at undgå udvisning. Til  gengæld måtte Hans Christensen love ikke at undervise drenge i gymnastik. Det var dog ikke altid, man kunne tale sig fra det.

I  Bevtoft  havde  man  i  1898  oprettet Svensk Gymnastikforening for Bevtoft og omegn, som allerede samme år havde fået opført  et  nybygget  forsamlingshus.  Dette måtte man imidlertid vente med at tage i brug,  da  gendarmen  længe  holdt  det  lukket,  fordi  han  havde  opdaget  en  revne  i gipsloftet.

Allerede  i  1892  havde  dansksindede nordslesvigere  bygget  det  første  forsamlingshus i Skrave Sogn nord for Rødding. Skrave-Skodborg selskabelig Forening, der dannedes snart derefter, startede med svensk gymnastik, og i Øster Lindet og andre  steder  fulgte  man  eksemplet.  Rigtig gang i foretagendet kom der dog først fra århundredskiftet, og i takt med udbredelsen af »danske« forsamlingshuse, hvoraf der i 1907  var  flere  end  30,  vandt  den  dansksvenske gymnastik fodfæste i Nordslesvig. 6 Med tiden blev andre idrætsaktiviteter  såsom  folkedans,  boldspil  og  cykelsport føjet til.

Enkelte steder blev der etableret selvstændige gymnastiksale, for eksempel i Rødding, hvor dansksindede gårdmandsfolk med tilknytning til grundtvigske kredse i Danmark tog initiativ til at åbne en sal på Højskolegården. Også i Sundeved blev der etableret en sal. Initiativtager var H.P. Hanssens broder Chr. P. Hanssen, der som ung var rejst til Danmark for at aftjene sin værnepligt. Efter et ophold på Askov opnåede han i 1891 de preussiske  myndigheders  tilladelse  til  at vende tilbage til fædrenegården Nørremølle. I nærheden lå en gammel bygning, som han indrettede til en gymnastiksal, hvor der blev dyrket gymnastik og folkedans. Salen, der  blev  kaldt  Gammelgård,  dannede  udgangspunktet  for  etableringen  af  SottrupStenderup Idrætsforening Frisk Mod i 1901. Som 16-årig kom den senere landskendte og omdiskuterede gymnastikleder og højskoleforstander Niels Bukh som karl til Nørremølle  for  at  tjene  hos  Chr.  P.  Hanssen. Måske  var  det  der,  han  første  gang  blev introduceret for gymnastikken i en national vækkelsessammenhæng. 7

Under og efter Köllers germaniseringsbestræbelser  blev  det  folkelige  arbejde  for danskhedens  bevarelse  og  styrkelse  vanskeliggjort. De danske statsborgere kunne nemt udvises af det tyske rige, dansksindede nordslesvigere kunne ikke udvises, men blev chikaneret på anden måde. Et udtryk herfor var de forbud, der blev indført mod møderne i de nybyggede forsamlingshuse. Møderne måtte ikke have et nationalt eller politisk sigte, ligesom man heller ikke kunne opnå spiritusbevilling, og som et resultat heraf opstod det kendte sønderjyske kaffebord, hvor man legitimt kunne mødes.

Under overskriften »Hvor der Kæmpes« bragte Ungdom og Idræt i 1899 uddrag af en  række  breve,  man  havde  modtaget  fra sønderjyder,  der  blev  forfulgt  af  gendarmerne  syd  for  grænsen.  Der  berettedes blandt  andet  om  et  forsamlingshus,  hvor man først syv måneder efter opførelsen fik lov til at tage det i brug. Da det første møde  blev  holdt,  og  Pastor  Povlsen  fra  Bov ville bekende troen, blev mødet forbudt man skulle have ministeriets tilladelse til at holde  gudstjeneste.  Ligeledes  greb  øvrigheden ind, da man skulle have haft en selskabelig  sammenkomst  med  damer  i  forsamlingshuset. Selskabet, der havde opført huset, var nemlig blevet erklæret for en politisk  forening,  og  ved  politiske  møder måtte der ifølge tysk lovgivning ikke være damer tilstede. 8

Dilettanter  i  Aabenraa  omkring  år  1900.  For  at  forhindre  dansk  kulturpåvirkning  fik skuespillere fra Danmark forbud mod at optræde i Nordslesvig. Det førte til, at de lokale selv påtog sig opgaven med at spille komedie. Der var tale om lukkede forestillinger, som ikke kunne rammes af myndighedernes forbud. Traditionen for at spille dilettant levede i høj grad videre også efter 1920 som en aktivitet i Sønderjydsk Idrætsforening.

Andre  beretninger  fortalte  muntert  om »den statsfarlige kaffe« og sørgmodigt om udvisninger, ligesom der kom meddelelser om gymnastikøvelser under gendarmernes overvågning. Nedbryde endsige standse bevægelsen kunne Köller-politikken eller gendarmerne  imidlertid  ikke,  og  i  1903 etableredes Nordslesvig Fælles-Idrætsforening , som skulle samle dansk idræt i grænselandet.

## Nordslesvig Fælles-Idrætsforening

Som  det  første  sted  i  Sønderjylland  begyndte man i 1893 i Skrave at spille fodbold. Forbilledet var fodboldklubben i Vejen,  men  man  havde  i  begyndelsen  ikke helt styr på reglerne og var lidt usikker på, hvor  mange  der  måtte  være  på  banen.  I kampene mod Vejen måtte Skrave-spillerne  ydermere  erkende,  at  Vejen-spillerne var dem en tand for »videnskabelige«. Efterhånden  kom der mere skik på tingene, og fodboldspillet viste sig at have en stærk appel til de unge. I national henseende blev spillet  anset  for  mere  neutralt  end  gym- nastikken  og  havde  derfor  ikke  i  samme grad myndighedernes bevågenhed. Der var flere årsager hertil, men især den formelle, at  boldspil  af  myndighederne  ikke  blev indordnet under begrebet undervisning, således som tilfældet var gymnastikken. 9

I 1902 kunne man afholde den første større fodboldfest i Øster Lindet med deltagelse af  ni  hold,  et  fra  Sundeved  og  resten  fra Haderslev Amt. Til festen om aftenen var der rejst et dansetelt ved siden af forsamlingshuset,  og  festen  må  have  været  god, da den angiveligt fortsatte til den lyse morgen, uden at nogen af de tre tilstedeværende  gendarmer  skred  ind.  Om  morgenen drog flere deltagere hjem med ekstratog til Vojens. 10

Den 30. august det følgende år gennemførtes det første store danske idrætsstævne i Nordslesvig. Festpladsen var en mark ved Haderslev,  som  gårdejer  Fuglsang  havde stillet til rådighed, og 1.200-1.300 mennesker medvirkede. Der var gymnastikopvisning, men boldspillet var det fremherskende. Også her var der fest bagefter med foredrag  og  taler  om  gymnastikkens  betydning samt et leve for den rullende bold. Det var  mændene, der dominerede i boldspillet,  men  efterhånden  begyndte  kvinderne også at spille kurvebold.

Det var i forbindelse med de afholdte stævner i 1902 og 1903, at tanken om en fællesforening omfattende al dansk idræt i landsdelen opstod, og ti år efter, at de tyske turnere  i  Nordslesvig  havde  organiseret  sig, så  Nordslesvig  Fælles-Idrætsforening  dagens lys.

Foreningen blev stiftet den 15. november 1903 på et møde, hvor der deltog repræsentanter fra syv foreninger: Fjelstrup, Nustrup,  Vojens,  Rødding,  Skrave,  Øster Lindet  og  Haderslev. Til  formand  valgtes en  af  veteranerne  i  den  nationale  kamp  i Sønderjylland, J.H. Schmidt (1857-1948), der havde fået blik for idrættens betydning for  ungdommen.  Schmidt  var  oprindelig læreruddannet fra Tønder Seminarium og virkede blandt andet 11 år i Snogbæk, men tog  sin  afsked,  da  myndighederne  ville tvinge ham til at deltage i tysk-nationale fester. I stedet slog han sig ned i Haderslev og blev  som  ejendomskommissionær  forretningsfører  for  Foreningen  af  6.  Oktober, der med en kapital på 500.000 kr. var startet af mænd fra det danske rige for at sikre, at jorden blev på danske hænder. I denne stilling og som direktør for Nordslesvigs Kreditforening blev han ledende i kampen om jorden.  Ejendomshandel  for  ikke  mindre end 30 millioner kr. gik gennem hans hænder. 11 Netop jordbesiddelsen er af eftertiden blevet  vurderet  som  det  centrale  element for fastholdelsen af et dansk eller tysk sindelag i Nordslesvig, derudover var mange tysksindede af indlysende grunde knyttede til uddannelses- og embedsvæsenet frem til 1920. 12

Lovene, som blev vedtaget på den stiftende generalforsamling  i  Vojens,  formulerede som foreningens formål, at den skulle fremme samarbejdet mellem idrætsforeninger i Nordslesvig, give råd og oplysninger samt yde økonomisk støtte for eksempel ved uddannelse af ledere. Sigtet var gennem idrætten at fremme dette folkelige og nationale danske arbejde, men det kunne man af hensyn til de preussiske myndigheder imidlertid ikke skrive direkte. Al korrespondance foregik selvklart på dansk. Ifølge stiftelsesdokumentet skulle foreningens oprindelige formålsparagraf være vedhæftet, men denne findes desværre ikke i det materiale, der er afleveret til Landsarkivet i Aabenraa. Til gengæld forefindes formålsparagraffen for Rødding  Gymnastikforening,  sådan  som den fremgik af foreningens indberetning til Fællesforeningen.  Den  lød:  »Foreningens Formaal er gennem den svenske eller lingske Gymnastik at udvikle Legemet til Kraft og Sundhed«. 13

For  at  opbygge  et  økonomisk  råderum blev det vedtaget at der af hver forening, der tilsluttede sig, skulle opkræves 5 Mark, samt at de aktive medlemmer skulle betale 30 Pfenninge i kontingent pr. halve år. Med tiden udarbejdedes indmeldelsesskemaer  til  foreninger,  der  ønskede  at tilslutte  sig  Fællesforeningen.  I  skemaet bad man om en række oplysninger til bestemmelse af arbejdet ude i foreningerne. Man ønskede oplysninger om foreningens vedtægter, om lokale lederes navne og uddannelse,  om  boldspil  og  gymnastik  og gymnastiksystem  samt,  om  der  også  var gymnastik  for  kvinder.  Af  besvarelserne fremgår det, at man spillede fodbold efter lovene  revideret  i  1902  af  International Board, at flere gymnastikledere havde fået deres uddannelse ved Vallekilde eller Askov  Højskole,  at  Rødding  Gymnastikforening dyrkede gymnastik efter det lingske  eller  såkaldte  svenske  system,  men med fordanskede kommandoer. Fællesforeningen  vedtog  allerede  det  første  år,  at grundlaget  for  gymnastikken  skulle  være den  af  den  danske  gymnastikkommission udarbejdede Haandbog  i  Gymnastik fra 1899, hvor man anbefalede at anvende det lingske gymnastiksystem. 14

I de første år var en række foreninger lidt tilbageholdende med at tilmelde sig Fællesforeningen. Enkelte spillede blot fodbold, andre  havde  meget  små  gymnastikhold, men fra  1905  begyndte  det  gradvis  at  gå fremad, og i 1906 var 21 foreninger medlemmer. I 1908 var det 36 foreninger, og i 1913,  året  før  Første  Verdenskrig,  havde Nordslesvig Fælles-Idrætsforening 61 foreninger som medlemmer. Trods den beskedne  tilslutning  det  første  år  kunne  Fælles- foreningen afholde sin første sommerfest i Rødding i 1904 med fodbold og gymnastik på programmet. 15

## Forsamlingshuse, dansk kulturimport og Sønderjydsk Idrætsforening 1920-1945

I  1920  var  48  foreninger  tilsluttet  Nordslesvig  Fælles-Idrætsforening.  I  1922  var der  85  kredse  i  Sønderjydsk  Idrætsforening, i 1930 126, i 1940 160, og ved periodens slutning i 1955 var der tale om 230 kredse. Af disse var de 33 kredse eller foreninger fra før 1920. 16 Sønderjydsk Idrætsforening voksede pænt i mellemkrigstiden, uden  at  man  kan  tale  om  en  eksplosiv vækst. Denne kom først under og efter Anden Verdenskrig. I Sønderjydsk Idrætsforenings første år måtte foreningen samarbejde med andre kulturelle kræfter om at skabe gode rammer for ungdomsarbejdet i Sønderjylland. Vigtige brikker i dette spil blev forsamlingshusene  og  den  danske  skole, der af mange sønderjyder er blevet betegnet som genforeningens bedste gave. 17 Til disse brikker  kunne  man  som  så  ofte  før  føje kræfterne fra højskolebevægelsen.

I Sønderjylland har man med god ret kunnet spørge, om det er foreningerne, der har givet stødet til  forsamlingshusene  eller omvendt. Ifølge en oversigt over de første 23 år efter genforeningen er der en del, der tyder  på,  at  de  fleste  forsamlingshuse  er rejst, inden der var et nævneværdigt foreningsliv i sognet. 18 En vurdering, der stemmer fint overens med vor opfattelse i dag af,  at  faciliteter  spiller  en  afgørende  rolle for udbredelsen af idrætsaktiviteter.

I 1943 fandtes der i alt 101 forsamlingshuse  i  Sønderjylland,  og  af  disse  var  45 bygget før 1914 og 56 efter 1918. I Hader- slev  Amt var 20 forsamlingshuse bygget før 1914 og 17 efter 1918, mens det i Tønder Amt forholdt sig således, at 18 forsamlingshuse var fra tiden før 1914, mens 19 blev opført  efter  1918.  I  1943  var  der  blot  18 sogne i Sønderjylland, der manglede et forsamlingshus. 19 Til sammenligning kan det oplyses, at antallet af danske forsamlingshuse i Sønderjylland i 2004 er på 89. 20

Det var især i egnene tæt på den nye grænse, at opførelsen af danske forsamlingshuse  fik  afgørende  betydning.  Et  eksempel herpå  var  udviklingen  i  den  gamle  landkommune Jyndevad sydvest for Tinglev og tæt ved grænsen. Ved afstemningen i 1920 var der tysk flertal i Tinglev Sogn, medens Tinglev kommune havde et spinkelt dansk flertal. I Jyndevad var der mange tysksindede,  og  i  kampen  for  at  vinde  disse  for danskheden  blev  opførelsen  af  et  dansk forsamlingshus en vigtig brik i det folkelige arbejde. I 1929 opførte »Andelsselskabet Jyndevad Forsamlingshus« det danske forsamlingshus, og i 1935 kunne man stifte den »Danske Forening, Jyndevad og Omegn«, der havde som formål: »Gennem foredragsvirksomhed,  dyrkelse  af  sport,  afholdelse af nationale og selskabelige sammenkomster at fremme og dyrke danskheden«.

To år efter at Hitler var kommet til magten i Tyskland, og det stærkt nazificerede tyske mindretal i Sønderjylland var i fremmarch,  havde  man  således  et  tilholdssted for udbredelsen af danskheden i den såkaldte »truede firkant«, som områderne i Tinglev  og  Tønder  tæt  ved  grænsen  blev kaldt. At området virkelig var truet fremgår af, at de tysksindede i 1937 - som et modstykke til udbredelsen af de danske forsamlingshuse - i Jyndevad næsten ved siden af det danske forsamlingshus opførte »Deutsches Haus, St. Jyndevad«, som skulle be- vare og udbrede den tyske kultur i området. 21 Helt frem til slutningen af 1980'erne eksisterede det tyske forsamlingshus og det danske forsamlingshus i Jyndevad side om side, men siden da har det danske forsamlingshus været det eneste kulturelle og selskabelige  samlingssted  for  Jyndevad  og omegn.

Indvielse  af  Jyndevad  forsamlingshus  i  1929.  Jyndevad  ligger  syd  for  Tinglev  tæt  ved grænsen i et område med mange tysksindede - et område der er blevet betegnet som »Den truede firkant.«.

Et typisk dansk forsamlingshus i Sønderjylland pyntet op til møde og fest. Bemærk talerstolen foran ribberne. Såvel idrætten som den folkelige oplysning nød gavn af forsamlingshusene.

De nyopførte forsamlingshuse var ud over at være  sognets  samlingssted  for  møder  og amatørteaterforestillinger  især  vigtige  for udbredelsen af gymnastikken i Sønderjydsk Idrætsforening.  Boldspil  og  anden  idræt havde i begyndelsen vanskeligere kår, som først skoleloven af 1937 medvirkede til at råde bod på. Loven indeholdt en bestemmelse  om  etablering  af  en  gymnastiksal  med bad  og  omklædningsrum  ved  hver  skole samt en større plads i hvert sogn til leg, boldspil og anden idræt til gavn for skolerne og ungdommen.  Med  denne  lov  forbedredes gradvis vilkårene for gymnastik og boldspil samt for atletikudøverne i Sønderjylland i takt med opfyldelsen af skoleloven. De steder, hvor der endnu ikke var forsamlingshuse, blev det de nyopførte gymnastiksale, der kom til at erstatte forsamlingshusene, og de steder, hvor der var opført forsamlingshuse, blev det kulturelle virke delt mellem skoler og forsamlingshuse. 22

Skoleområdet  kom  i  Sønderjylland  til  at spille en særlig afgørende rolle. Ikke alene betød det en kolossal import til området af danske kulturbærere, der ofte følte sig kaldet til at udbrede dansk kultur. Derudover blev  Sønderjylland  et  forsøgsområde  for dansk  skolepolitik  i  den  forstand,  at  man der længe før dette skete i hovedlandet lod tilsynet med  skolesystemet, overgå fra præster  og  provster  til  folkevalgte  skolekommissioner, der i samarbejde med amtsskolekonsulenter  skulle  føre  skolepolitik- ken ud i livet. En mere demokratisk og moderne organisationsform kunne således allerede før loven af 1937 forholde sig til tilskud  til  opførelse  af  gymnastiksale  samt udendørs  idrætsfaciliteter. 23 Til  gengæld mødte princippet om etableringen af centralskoler i de mere tyndtbefolkede områder,  som  også  var  indeholdt  i  loven  af 1937, større modstand i Sønderjylland end i det øvrige land. Gennem deres demokratiske indflydelse ønskede skolepolitikerne at  fastholde  skolerne  i  de  små  lokalsamfund. 24

## Højskoler

Men  en  ting  var,  at  faciliteterne  gradvis kom på plads, noget andet var de frivillige ledere og instruktører, der skulle tage sig af arbejdet i Sønderjydsk Idrætsforening. En del af dette arbejde blev med tiden varetaget af skolelærerne rundt om i sognene, og disse blev i deres virke bakket op af tidligere  højskoleforstander  Jacob  Appel,  der som undervisningsminister kom til at stå i spidsen for indførelsen af den danske skole i  Sønderjylland.  For  den  frivillige  foreningsidræt blev det dog mindst lige så vigtigt,  at  man  i  Sønderjylland  fik  sin  egen højskole til uddannelse af delingsførere.

Under det preussiske overherredømme havde dansksindede nordslesvigere måttet standse det folkelige arbejde ved Rødding Højskole, og i 1890 overdrog skolens styrelse det til Rødding Frimenighed at eje og værne  højskoleejendommen  under  forudsætning af, at Højskolegården igen skulle anvendes efter sin oprindelige bestemmelse, hvis der blev mulighed herfor.

Ved et menighedsmøde i 1919 fremsatte daværende formand for Nordslesvig Fælles-Idrætsforening Mads Gram forslag om, at frimenigheden skulle overgive Højskole- gården til legatbestyrelsen, så Rødding Højskole kunne genopstå, og sådan blev det. En ny bestyrelse blev dannet med blandt andre Mads Gram i bestyrelsen, hvor han senere overtog formandsposten. Højskolelærer Erik Appel blev ansat som skolens nye forstander,  og  den  3.  november  1920  kunne skolen  efter  endt  renovering  modtage  det første elevhold på 74 karle.

I januar 1921 afholdt Sønderjydsk Idrætsforening et tredages delingsførerkursus på højskolen. Deltagere var 42 karle og 33 piger fra 24 kredse i Sønderjylland, og leder af kurset var selveste Niels Bukh, der  hermed  for  første  gang  præsenterede sønderjyderne  for  den  primitive  gymnastiks teori og praksis. Ved den afsluttende middag blev der talt med glæde om den betydning,  det  havde,  at  Rødding  Højskole var blevet genetableret til gavn for det folkelige arbejde i Sønderjylland. 25

Skolen i Rødding var dog ikke den første sønderjyske  højskole,  der  modtog  elever efter genforeningen - der var flere forskellige kræfter, der gerne ville have tag i den danske ungdom i Sønderjylland. Allerede den 6. januar 1920 havde KFUM, KFUK og Indre Missions Samfund på deres højskole i Hoptrup modtaget de første 21 unge mænd, hvoraf flere så at sige kom fra skyttegrave og fangelejre.

I løbet af 1921 blev yderligere to grundtvigsk orienterede højskoler etableret i Sønderjylland,  nemlig  Danebod  Højskole  på Als og Rønshoved Højskole, der oprindeligt  efter  gymnastikinspektør  N.  H.  Rasmussens ønske skulle hedde Højskolen ved Flensborg  Fjord. 26 Grunden  til  at  N.  H. Rasmussen blandede sig i det sønderjyske spørgsmål var, at han tilhørte de såkaldte »Dannevirke-Folk«,  der  ønskede  at  gøre en historisk ret gældende som grundlag for grænsedragningen. Initiativtager til skolen og  skolens  første  forstander  blev  Aage Møller, der med sine markante nationalistiske  synspunkter  udfordrede  højskolebevægelsen i 1930'erne.

De fleste højskoleelever på de fire højskoler kom fra kongeriget, kun et mindre antal  fra  Sønderjylland  eller  Sydslesvig. Men nogle vendte tilbage til Sønderjylland. Svend Kristiansen, som igennem en menneskealder har virket i Sønderjydsk Idrætsforening, har berettet, at det var Rønshoved højskole,  der  bragte  familien  til  Sønderjylland.  Efter  at  forældrene,  der  begge stammede  nordfra,  havde  mødt  hinanden på  skolen,  besluttede  de  sig  for  senere  at vende tilbage. Sammen med flere andre familier  bosatte  de  sig  i  sidste  halvdel  af 1920'erne  i  området  omkring  Rønshoved Højskole, hvor de sammen med Aage Møller dannede Rønshoved Frimenighed, hvor Svend Kristiansens fader var kasserer, lige så længe han levede. 27

For den videre udbredelse af gymnastikken og idrætten i Sønderjylland var det meget vigtigt, at den genåbnede Rødding Højskole fra 1923 fik en formaliseret delingsføreruddannelse. Det var et arbejde, som Frede Hansen varetog, indtil han i 1936 tiltrådte stillingen som seminarielærer i gymnastik ved Tønder Seminarium. I tiden fra 1920 til 1943 blev der uddannet ca. 1.100 delingsførere ved Rødding Højskole. Da det ligeledes var Rødding, der rekrutterede flest elever fra Sønderjylland, var genåbningen af højskolen  medvirkende  til  gymnastikkens centrale  placering  som  mellemkrigstidens største  aktivitet  i  Sønderjydsk  Idrætsforening.  På  Danebod  Højskole  blev  der  dog også enkelte gange holdt repetitionskurser for delingsførerne i Sønderjylland. 28

Frem til  1920  havde  Nordslesvig  FællesIdrætsforening som et modstykke til de tyske  ungdomsforeninger  groft  sagt  været ene om at rekruttere dansksindede unge til idrætten og det mere generelle ungdomsarbejde. Efter 1920 ønskede andre ungdomsorganisationer fra Danmark også at etablere sig  i  Sønderjylland,  hvilket  såvel  religiøse  som  verdslige  ungdomsorganisationer i  løbet  af  forholdsvis  få  år  gjorde.  Blandt disse  var  De  Danske  Ungdomsforeninger (1920) samt de forskellige grupperinger inden  for  spejderbevægelsen,  der  dengang, som det fremgår af datidens samleværker om dansk idræt, opfattedes som en del af idrætsbevægelsen. 29 Størst blev de kristelige bevægelser som De grønne spejdere og Frivilligt Drenge-Forbund, men også borgerskabets Det danske Spejderkorps og arbejdernes De unges Idræt vandt fodfæste i grænselandet. Som i det øvrige land kæmpede disse organisationer om at præge ungdommen ud fra lige netop deres ideologiske ståsted. 30 Ingen af de her nævnte organisationer kunne, hvad medlemstallet angår, dog på nogen måde sammenlignes med Sønderjydsk Idrætsforening. Dertil var opbakningen bag Sønderjydsk Idrætsforening alt for stor.

I 1920 bestod Sønderjydsk Idrætsforening af  ca.  1.400  aktive  medlemmer.  I  1922, hvor Sønderjydsk Idrætsforening organisatorisk havde fundet sin form, var der 3.695 aktive  medlemmer,  i  1930  5.564,  i  1940 13.427, og i midten af 1950'erne var dette tal  vokset  til  godt  23.000  udøvere.  Dertil kom, at der i hele perioden var et stort antal passive udøvere, men antallet af disse varierede noget - enkelte gange var der flere organiserede, passive medlemmer end aktive. Dette var tilfældet i 1929, 1930, 1931 samt 1940. De passive medlemmer kunne blandt  andet  deltage  i  foreningernes  selskabelige  sammenkomster  i  forsamlingshusene rundt om i Sønderjylland.

## Idrætshaller og idrætscentre Sønderjydsk Idrætsforening på vej ind i velfærdssamfundet

I  Sønderjydsk  Idrætsforening  havde  man allerede før krigen diskuteret opførelsen af en idrætshal i Aabenraa, og i 1956 kunne man indvie Sønderjyllandshallen, som efter mange års tilløb blev den første idrætshal i landsdelen. I 1978, samme år som Sønderjydsk Idrætsforening kunne fejre 75-års jubilæum, havde landsdelen 48 idrætshaller, inklusive Den danske Idrætshal i Flensborg, og siden er flere kommet til. 31 Udviklingen var i de 75 år gået fra storstuer, lader, forsamlingshuse og gymnastiksale til idrætshaller. For dem, der som forfatteren var vant til  at  spille  badminton i en gymnastiksal, var det altid noget særligt at komme til stævne i  Sønderjyllandshallen  i  begyndelsen  af 1960'erne. Der var højt til loftet og ingen irriterende bomme, der hele tiden betød omspil.

Det var som regel frivilligt arbejde, der stod bag opførelsen af idrætshallerne. Man samlede penge ind og hjalp flere steder også med selve byggeriet. I 1939 havde Sønderjydsk  Idrætsforening  tegnet  en  af  de første  aktier  på  500  kr.  til  opførelsen  af Sønderjyllandshallen. De første haller blev opført  i  byerne,  men  hurtigt  fulgte  landkommunerne efter. Tønderhallen og Agerskovhallen illustrerer dette.

I  Tønder  var  tilgangen  af  aktive  stærkt voksende under krigen, og på denne tid opstod  de  første  ønsker  om  at  få  forbedret forholdene for de forskellige idrætsgrene. Badmintonklubben,  hvor  distriktsbestyrer J. P. Knudsen var formand, ønskede bedre vilkår, idet gymnastiksalene kun kunne indeholde en bane, der ydermere ikke kunne leve op til de reglementsmæssige krav. Det gamle stadion ved Nygade, der ved indvi- elsen  i  1912  var  blevet  betegnet  som  et »mønsteranlæg«,  var  efterhånden  blevet stærkt  forældet.  Ligeledes  var  det  efterhånden blevet klart, at den primitive badeanstalt Øen ved Vidåen havde udspillet sin rolle som følge af den øgede forurening.

I  1945  blev  J.  P.  Knudsen  formand  for det  nyoprettede  Samvirkende  Idrætsforeninger i Tønder, der blev en drivende kraft i bestræbelserne på at få  opbygget  et idrætscenter i byen. I bestyrelsen var derudover E. Rossing som næstformand, den senere forretningsfører for  Sønderjydsk Idrætsforening  Gerhard  Schmøkel,  som kasserer  og  Heron  Nielsen  som  sekretær. Byrådet  bevilligede  penge  til  udarbejdelsen  af  et  skitseprojekt,  og  i  slutningen  af året fremsendte J. P. Knudsen et forslag til byrådet, hvor det fremgik, at det  nye idrætsanlæg  eller  Idrætsparken,  som  det blev kaldt dengang, ønskedes placeret ved Sønderport,  hvor  markedspladsen  skulle nedrives.  Planen  omfattede  et  hovedstadion  med  fodboldbane  og  atletikstadion, en kastegård og to til tre træningsbaner til fodbold og håndbold. Derudover indeholdt skitsen planer om tre tennisbaner, et cirkelformet areal til diverse folkelige sammenkomster og idrætsudøvelse og en skydebane på 200 meter. På arealet nærmest Sønderport  var  det  tanken,  at  der  skulle  opføres  en  idrætshal  og  et  friluftsbad  med dertil hørende omklædningsfaciliteter. 32

Hovedindholdet  i  projektet  vandt  politisk opbakning, men der skulle gå mange år, før alle dele af den store vision blev gennemført. Den første del af projektet blev allerede  en  realitet  i  1951,  da  man  den  10. juni kunne indvie Friluftsbadet i Tønder. I 1958 opførte byen en campingplads i samme område, og samme år begyndte man at anlægge det store udendørs idrætsanlæg og  et  idræts-  og  fritidscenter  begyndte  at tegne  sig.  Halbyggeriet  lod  dog  vente  på

sig.  Udgifterne  til  projektet  voksede,  og selv om der var bevilliget 150.000 kr. fra tipsmidlerne, et rentefrit lån fra Dansk Idræts-Forbund  på  50.000  kr.,  en  sum  på 200.000 fra byen, mod at Samvirkende Idrætsforeninger i Tønder skaffede det samme beløb, gik indsamlingen ikke som forventet.  Det  var  ikke  alle  foreninger,  der bakkede  lige  meget  op.  Af  denne  grund havde J. P. Knudsen i 1957 nedlagt sit mandat og var blevet afløst af Georg Füchsel. Denne stod i flere år i spidsen for adskillige indsamlinger til Tønderhallen. I 1961 stiftede  man  den  selvejende  institution  Tønderhallen,  og  flere  gange  mente  man,  at byggeriet  kunne  begynde,  men  det  blev først i december 1963, samme år som byrådet ansatte den »gamle« maratonløber Arthur Hansen som stadion- og halinspektør. Den 9. januar 1965 blev hallen officielt indviet og modtog i den forbindelse en check på 10.000 kr. fra Tønder Amts Idrætsforening. Det kan som et kuriosum oplyses, at forfatteren  til  nærværende  skrift  som  14årig fodbold- og badmintonspiller sammen med flere andre frivillige var med til at dykke søm i gulvet i den hektiske tid før indvielsen. Med sine 1200 kvadratmeter var hallen  på  daværende  tidspunkt  byens  største lokale, som også kunne bruges til udstillinger, møder og koncerter. For idrætten gav den et vældigt løft, og håndbold, badminton og indendørs fodbold kunne nu dyrkes i et hidtil uset omfang.

Der har i de seneste år ofte været ytret kritik af 60'ernes og 70'ernes funktionelle halbyggeri,  som  flere  har  fundet  kedeligt og fantasiforladt. For dem, der som udøvere har oplevet Tønderhallen eller andre haller syde af liv og begejstring, kan kritikken forekomme ramt ved siden af. Mere relevant er talen om, at hallerne har haft deres tid  i  forhold  til  det  aktuelle  mangfoldige idrætsbillede i Danmark, som i højere grad lægger op til fleksible multihaller, som vil gøre det muligt at bryde med skabelonen: En håndboldbane og fire til fem badmintonbaner i hver idrætshal.

Der gik næsten 20 år fra idéen om en idrætshal  i  Tønder,  til  den  var  en  realitet.  Til gengæld gik det hurtigt med opførelsen af de næste idrætshaller. Tønderhal 2 stod klar i begyndelsen af 1971, og Tønderhal 3 den 3. november 1979. Den sidste hal kunne opføres af den selvejende institution Tønderhallerne uden økonomisk bistand, blot skulle kommunen stille grundarealet til rådighed. To år tidligere havde kommunen kunnet  indvie  en  svømmehal  som  afløser  for friluftsbadet, vandrerhjemmet Kogsgården var blevet placeret ved siden af campingpladsen, og et enestående fritids- og idrætscenter var i løbet af mindre end 15 år blevet en realitet. 33 Hurtigt var det gået, for svømmehallen  holdt  kun  i  godt  20  år,  før  den måtte totalrenoveres. Alligevel er helhedsindtrykket,  at  Tønderhallerne,  stadionanlægget  sammen  med  campingpladsen  og vandrerhjemmet står som et enestående monument over idrættens vej ind i velfærdssamfundet. Ved Tønderhallens 25-års jubilæum sendte daværende formand for Sønderjydsk  Idrætsforening  Ingolf  Skousen en lykønskning, hvor Tønderhallerne blev fremhævet som et forbillede for andre haller med hensyn til drift og udvikling.

Skousens  vurdering  havde  i  den  grad hold i virkeligheden. Samarbejdet mellem den  selvejende  institution  Tønderhallerne og  kommunen var eksemplarisk. Ved 25års jubilæet for indvielsen af den første hal bestod idrætscentret i Tønder af de tre idrætshaller med tilhørende mødelokaler og cafeteria, en svømmehal, inden- og udendørs skydebaner, atletik- og fodboldstadion med træningsbaner, et ridecenter med ridehal, staldbygninger og dressuranlæg.

Det var dog ikke kun i købstæderne, det frivillige foreningsarbejde bevægede sig ind i velfærdssamfundet.  Agerskovhallen  blev indviet i 1974 og kan ses som et typisk eksempel på et bredt, frivilligt lokalt engagement, men også som en protest mod kommunale  centraliseringsbestræbelser.  Idéen til  hallen  opstod  i  1970-71  som  følge  af manglende støtte fra den nye centerkommune Nørre Rangstrup til opførelsen af en ny gymnastiksal i tilknytning til skolen i Agerskov. Bag initiativet stod således lærer og senere skoleinspektør Hans-Jørgen Thomsen, der var irriteret over, at den største by i  kommunen,  Toftlund,  som  havde  haft idrætshal siden 1965, fik al kommunens opmærksomhed.

Dette  forhold  kombineret  med  behovet for idræts- og mødefaciliteter i en by, der ikke havde haft eget forsamlingshus siden 1920'erne, førte i august 1972 til stiftelsen af  en  hal-  og  byggebestyrelse  med  HansJørgen Thomsen i spidsen. Som i andre af de  små  samfund  i  Sønderjylland  var  der stor  folkelig  opbakning,  og  man  regnede ved projektets begyndelse med frivillig arbejdskraft  for  ca.  200.000  kr.  Dertil  kom flere  indsamlinger  af  midler  samt  tilskud fra  diverse  private  fonde,  blandt  andet Mærskfonden, og fra staten.

Halbyggeriet  kom  i  gang,  og  allerede vinteren  1974/75 kunne den tages i brug. Den officielle  indvielse  ventede  man  dog med til oktober 1975, hvor alt var helt i orden. Den frivillige arbejdskraft - de gode viljer - blev da beregnet til reelt at have beløbet sig til mellem 8.000 og 9.000 timer, som  skønnedes  at  være  en  besparelse  i håndværkerregninger  på  ca.  400.000  kr. 34 Altså  det  dobbelte  af  det  oprindeligt  forventede.

Én ting er imidlertid det frivillige arbejde i forhold til opførelsen af en idrætshal, noget andet er at få driften og økonomien til at hænge sammen. På dette område fik Agerskovhallen ligesom flere af de andre mindre  samfunds  idrætshaller  problemer, og  bestyrelsen  måtte  løbe  kommunen  på dørene for at få hjælp til at dække underskuddet.  Som  en  konsekvens  heraf  blev flere af de frivillige halprojekter efterhånden  en  integreret  del  af  de  kommunale driftsudgifter.  På  denne  måde  afspejlede halbyggeriet, hvorledes idrætten i løbet af 70'erne mere og mere blev betragtet som et offentligt anliggende, som en del af samfundets velfærdsydelser.

Agerskovhallen blev opført ved siden af skolen, så den tilsammen med dennes idrætsanlæg udgjorde et mindre idrætscenter. Det var en udvikling, der gjorde sig gældende  ikke  blot  i  de  fire  købstæder,  men også i bysamfund med indbyggerantal fra omkring 2.500 og opefter. Etableringen af idrætscentrene  med  idrætshaller  og  flere steder  også  svømmehaller  var  set  i  bakspejlet et imponerende samarbejde mellem foreningernes frivillige arbejdskraft og det offentlige, hvor man fik rigtig meget for de millioner, der blev samlet ind til hallerne. Helge Jensen, der var formand for Sønderjydsk  Idrætsforening  fra  1973-1982,  den periode, hvor byggeriet kulminerede, rammer givetvis plet, når han vurderer, at det offentlige  aldrig  nogen  sinde  har  fået  noget, der var billigere end det, man lavede der. 35

## Modmagt, kamp og nærhed

Opførelsen  af  forsamlingshuse  og  idrætshaller afspejler naturligt nok den politiske og  samfundsmæssige udvikling  i  Sønderjylland. Forsamlingshusene og den hermed forbundne  gymnastik  etableredes  i  første omgang  som  led  i  en  kulturel  modbevægelse over for forsøget på at udbrede det tyske foreningsliv i Nordslesvig og starte- de derfor i de stærkeste dansksindede områder  tæt  ved  Rødding  Højskole  og  Kongeå-grænsen med for eksempel det første danske forsamlingshus i Skrave. I den anden fase efter den nye grænsedragning var det vigtigt for dansk kultur at få fodfæste i de mest tysksindede områder i Sønderjylland, opførelsen af det danske forsamlingshus  i  Jyndevad  var  et  eksempel  herpå.  I mellemkrigstiden  indgik  forsamlingshusbyggeriet  sammen  med  skolepolitikken  i høj grad i en kulturkamp mellem dansksindede og tysksindede, hvor det nu blev de tysksindede,  der  i  Jyndevad  etablerede  et tysk  forsamlingshus  som  modbevægelse over for de dansksindedes fremmarch tæt ved den nye grænse.

De folkelige modsætninger i Sønderjylland har medvirket til, at forsamlingshusene i Sønderjylland stadig har et godt fodfæste. Der er færre i dag end tidligere, men styrken fremgår blandt andet af, at antallet at  89  sønderjyske  forsamlingshuse  i  forhold til at befolkningsgrundlag på ca. 250.000  sammenlignet  med  55  forsamlingshuse i Ribe Amt i forhold til en befolkning på ca. 225.000 og 162 fra »foreningsFyn« i forhold til en befolkning på 472.000 falder ud til Sønderjyllands fordel. Endvidere var det en sønderjyde Jens Christian Bendorff fra Øster Højst Forsamlingshus, der gennem sammenslutningen af forsamlingshusene i Sønderjylland medvirkede til etableringen  af  »Landsforeningen  af  Forsamlingshuse i Danmark« i 1986. 36

I  den  tredje  fase,  hvor  modsætninger mellem tysksindede og dansksindede sønderjyder blev afløst af et samarbejde med mange tyske idrætsforeninger organiserede i  Sønderjydsk  Idrætsforening  eller  siden 1992  DGI-Sønderjylland,  overtog  idrætshallerne gradvis forsamlingshusenes rolle, gymnastikken blev en del af et mangfoldigere  idrætsbillede,  men  ligesom  i  de  to første faser fastholdt man  et kulturelt nærhedsprincip  i  forhold  til  idrætsudfoldelsen. Opførelsen af Tønderhallerne er et eksemplarisk udtryk for idrættens vej ind i velfærdssamfundet, mens opførelsen af Agerskovhallen er et eksempel på de folkelige  kræfters  forsøg  på  i  velfærdssamfundet  at  fastholde  det  samme  nærhedsprincip, som gjorde sig gældende for forsamlingshusene. I Sønderjylland var det i høj grad de frivillige, folkelige kræfter, der stod  bag  opførelsen  af  såvel  forsamlingshuse  som  idrætshaller.  Om  idrætshallerne

## Noter

- 1  Jørn Hansen: »Idræt i Grænselandet«, Idrætshistorisk Årbog 1997, s. 9-34 og Jørn Hansen: »Knivsberg. Den tysksindede befolknings Fest- og Turnplads i Sønderjylland ca. 1920-1945, Idrætshistorisk  Årbog  1999,  s. 71-88.  Nærværende  artikel bygger især på afsnit fra min fremstilling Ikke at syne, men at være. Sønderjydsk Idræt gennem 100 år, men har endvidere inddraget yderligere oplysninger om forsamlingshusene i Sønderjylland samt om skolepolitikken i Sønderjylland.
- 2  Adler  Lund: Sønderjydsk  Idrætsforening  19031928 , s. 11.
- 3  Troels  Fink: Båndene bandt. Bind 2 , s.  27  samt Adler  Lund: Sønderjydsk  Idrætsforening  19031928 , s. 13.
- 4  Adler  Lund: Sønderjydsk  Idrætsforening  19031928 , s. 15 samt Inge Adriansen: Idrætten i det nationales tjeneste, s. 14.
- 5  Adler  Lund: Sønderjydsk  Idrætsforening  19031928 , s. 15-16 samt Troels Fink: Båndene bandt. Bind 2 , s. 28-29.
- 6 Ungdom og Idræt , nr. 8, 1907.
- 7  Chr. Pedersen (red.): Dansk Idræt i Grænselandet , s. 13.
- 8 Ungdom og Idræt , nr. 28 og 29, 1899, s. 476-477.
- 9  Adler  Lund: Sønderjydsk  Idrætsforening  19031928 , s. 24.
- 10  Chr. Pedersen (red.): Dansk Idræt i Grænselandet , s. 16.
- 11  Adler  Lund: Sønderjydsk  Idrætsforening  19031928 , s. 19-20.
- 12  Gottlieb Japsen (udg.): Dansk og tysk i Sønderjyl-

så ligefrem kan siges at være forsamlingshusenes  afløsere,  er  dog  en  hel  anden diskussion,  som  blandt  andet  kræver  en egentlig kortlægning af de aktiviteter, der ud over idræt foregår i hallerne i Sønderjylland.  En  sådan  undersøgelse  foreligger ikke,  men  ifølge  Helge  Jensen,  der  igennem mange år har været aktiv i amtspolitik, og som ligeledes var formand for Sønderjydsk  Idrætsforening,  da  halbyggeriet for alvor tog fart, er der intet grundlag for direkte  sammenligning  af  idrætten  med forsamlingshuse. 37

- land samt  Hans  Schultz  Hansen: Danskheden  i Sydslesvig 1840-1918.
- 13  Landsarkivet i Aabenraa, Nordslesvig Fælles-Idrætsforening: Indkomne  breve  og  beretninger 1903-1912.
- 14  Landsarkivet i Aabenraa, Nordslesvig Fælles-Idrætsforening,  Forhandlingsprotokollen  1903-21, samt Chr. Pedersen (red.): Dansk Idræt i Grænselandet , s. 22-25.
- 15  Landsarkivet  i  Aabenraa,  Nordslesvig  FællesIdrætsforening, Forhandlingsprotokollen 190321.
- 16  Axel  Alstrup  (red.): 25  års  idræt  i  De  Danske Skytte-, Gymnastik og Idrætsforeninger , bind I, s. 219 og Chr. Pdersen (red.): Dansk idræt i Grænselandet , bilag »Medlemsstatistik«.
- 17  Jakob Petersen (red.): Kulturelle forhold i Sønderjylland ,  s.  34  samt  Erik  Nørr: Genforeningens bedste gave.
- 18  Jakob Petersen (red.): Kulturelle forhold i Sønderjylland , s. 131.
- 19  Jakob Petersen (red.): Kulturelle forhold i Sønderjylland , s. 135-39.
- 20  Se hertil www.forsamlingshusnyt.dk/amt.
- 21  Kim Furdal: Foreningsarkiver fra Sønderjylland, bd. 2 s. 412, 444-45.
- 22  Jakob Petersen (red.): Kulturelle forhold i Sønderjylland , s. 139 og Poul Willadsen: Aldrig færdig altid på vej , s. 50-51.
- 23  Erik  Nørr: Genforeningens  bedste  gave, s.  101, 111 og 236.
- 24  Erik Nørr: Genforeningens bedste gave, s. 449-50.

- 25  Landsarkivet  for  Sønderjylland,  Aabenraa,  Sønderjydsk Idrætsforening, Forhandlingsprotokol 1921-1943, 1. bd.
- 26  Hans  Lund:  »Højskoler,  efterskoler,  landbrugsskoler i Sønderjylland«, s. 86.
- 27  Jørn  Hansen:  Interview  med  Svend  Kristiansen oktober 2002.
- 28  Landsarkivet for Sønderjylland, Aabenraa.
- 29  Se  hertil  Aage  Hermann  og  Ewald  Andersen (red.): Den danske Idræts Bog .
- 30  Jakob Petersen (red.): Kulturelle forhold i Sønderjylland , s. 141-47. Se også Aage Trommer: Kampen for drengene - kampen om drengene.

## Litteraturliste

Adriansen, Inge: Idrætten i det nationales tjeneste. I: Carsten Hauerberg: Idrætshøjskolen i Sønderborg . Udgivet  i  anledning  af  skolens  50  års  jubilæum. Sønderborg 2002.

Alstrup, Axel (red.): 25 års idræt i De Danske Skytte, Gymnastik  og  Idrætsforeninger .  I  bind.  M.  Normanns Forlag, Odense 1957.

Becker-Christensen, Henrik: Byen ved grænsen. Tønder  1920-1970. Institut  for  Grænseregionsforskning, Aabenraa 1993.

Fink, Troels: Båndene bandt. Forbindelsen over Kongeåen 1864-1914 . Bind I-II. Institut for Grænseregionsforskning, Aabenraa 1999.

Furdal,  Kim: Foreningsarkiver  for  Sønderjyllands Amt og Sydslesvig. Udgivet af Institut for Sønderjysk  Lokalhistorie  og  Lokalhistoriske Arkiver  og Samlinger i Sønderjylland, Aabenraa 1998.

- Hansen, Hans  Schultz: Danskheden  i Sydslesvig 1840-1918  som  folkelig  og  national  bevægelse. Studieafdelingen  ved  Dansk  Centralbibliotek  for Sydslesvig, Flensborg 1990.

Hansen, Jørn: Idræt i grænselandet. I: Idrætshistorisk Årbog 1997. Odense Universitetsforlag 1998.

Hansen,  Jørn:  Knivsberg.  Den  tysksindede  befolknings Fest- og Turnplads i Sønderjylland ca. 19201945. I: Idrætshistorisk Årbog 1999 . Odense Universitetsforlag 2000.

Hansen, Jørn: Ikke at syne, men at være. Sønderjydsk idræt  gennem  100  år. DGI-Sønderjylland  i  kommission hos Syddansk Universitetsforlag 2003.

Hermann, Aage og Ewald Andersen (red.): Den danske Idræts Bog. Dansk Haandbogs Forlag, København 1935.

- Japsen,  Gottlieb  (udg.): Dansk  og  tysk  i  Sønderjylland . Gyldendal, København 1979.
- 31  Poul Willadsen: Aldrig færdig - altid på vej , s. 5152.
- 32 John Pilegaard red.: Tønderhallernes Jubilæumsskrift  1965-1990 ,  s.  4  samt  Henrik  Becker-Christensen: Byen ved grænsen , s. 311.
- 33  John Pilegaard (red.): Tønderhallernes Jubilæumsskrift 1965-1990.
- 34  Gunnar Lind Haase Svendsen: Den gode vilje.
- 35 Jørn  Hansen:  Interview  med  Helge  Jensen  juni 2003.
- 36  Se hertil www.forsamlingshusnyt.dk/amt.
- 37  Jørn  Hansen:  Interview  med  Helge  Jensen  juni 2003.
- Lund, Adler: Sønderjydsk Idrætsforening 1903-1928. Et Bidrag til Skildring af Dansk Ungdomsliv i Sønderjylland. I  kommission  hos  boghandler  Andr. Clausen, Sønderborg 1932.

Nørr,  Erik: Genforeningens  bedste  gave.  Skoleordning  og  amtsskolekonsulenter  i  Sønderjylland  og Danmark 1920-1963. Historisk Samfund for Sønderjylland 2003.

Pedersen,  Chr.  (red.): Dansk  Idræt  i  Grænselandet. Modersmaalets trykkeri Haderslev 1957.

Petersen, Jakob (red.): Kulturelle forhold i Sønderjylland. Udgivet af dagbladet Dannevirke og Sprogforeningen, Haderslev 1943.

Pilegaard,  John  (red.): Tønderhallernes  Jubilæumsskrift 1965-1990. Sydvesten, Tønder 1995.

Svendsen, Gunnar Lind Haase: Den gode vilje - Om planlægningen  og  realiseringen  af  Agerskov-hallen. I: Sønderjyske Årbøger 2002. Historisk Samfund for Sønderjylland.

Willadsen, Poul: Aldrig færdig - altid på vej. Udgivet i anledning af Sønderjydsk Idrætsforenings 75-års jubilæum 15. November 1978. Vestkystens Forlag 1978.

www.forsamlingshusnyt.dk/amt.

Ikke publiceret materiale:

Nordslesvig Fælles-Idrætsforening, Landsarkivet for Sønderjylland Aabenraa.

Sønderjydsk  Idrætsforening,  Landsarkivet  for  Sønderjylland Aabenraa.

Hansen, Jørn: Interview med Svend Kristiansen oktober 2002.

Hansen, Jørn: Interview med Helge Jensen juni 2003.