Alister E. McGrath: Re-Imagining Nature: The Promise of a Christian Natural Theology (Wiley Blackwell, 2017)
Forfattere: Emil Børty Nielsen
Tidsskrift: dttk (22-11-2018)

## RE-IMAGINING NATURE: THE PROMISE OF A CHRISTIAN NATURAL THEOLOGY ALISTER E. MCGRATH WILEY BLACKWELL, 2017 250 SIDER

## Anmeldt af Emil Børty Nielsen

En central rød tråd gennem Alister McGraths  store  teologiske  forfatterskab er  naturlig  teologi.  Det  er  et  emne,  som han  har  interesseret  sig  for,  siden  han  i 70'erne skrev ph.d. i biokemi og begyndte at overveje, hvad teologien kan lære af naturvidenskaben.  Disse  overvejelser  førte ham til  teologien  og  blev  udgangspunkt for  et  livslangt  engagement  og  en  lang række  bøger  som  eksempelvis A  Scientific  Theology (2001-03), The  Open  Secret (2008) og A  Fine-Tuned  Universe (2009). Hans nye bog Re-Imagining Nature (2017) er således nyeste skud på stammen i dette projekt.

Hvad  er  naturlig  teologi?  McGrath begynder med at afvise, at der findes en essentialistisk  definition  af  naturlig  teologi. Begrebet har været brugt på mange forskellige måder igennem historien. Han opremser  seks  forskellige  historiske  udgaver  af  naturlig  teologi.  For  det  første som den del af filosofien, der undersøger, hvad  fornuften  kan  sige  om  Gud  uden åbenbaringens hjælp.  For  det  andet  som demonstrationen af Guds eksistens på basis af verdens regularitet og kompleksitet (Første Vatikankoncil). For det tredje som det intellektuelle produkt af menneskets naturlige  længsel  efter  Gud  (Aquinas). For  det  fjerde  som  undersøgelsen  af  foreneligheden mellem naturvidenskaben og kristen tro (Butler). For det femte som forsøget  på  at  vise,  at  naturvidenskaben har brug for et teologisk fundament (Plantinga). For det sjette som en specifik kristen  forståelse  af  naturen,  der  står  i kontrast til andre forståelser af naturen. McGrath  hævder,  at  disse  seks  konkrete tilgange  afspejler  et  dybere  og  bredere underliggende  koncept.  De  udgør  hver især naturlig teologi som respons på specifikke kulturelle udfordringer - og derfor afspejler de også alle deres samtids kulturelle  fordomme.  Den  endegyldige  naturlige teologi kan ikke formuleres. Men det er  altid  kirkens  opgave  i  den  tid  og  den kultur, som den er en del af, at formulere en kristen forståelse og fortolkning af naturen inklusiv menneskets natur.

Naturlig  teologi  associeres  ofte  med 1800-tallets oplysningsteologi, hvor man forsøgte at bevise Guds eksistens og etablere  en  naturlig  religion.  McGrath  tager afstand  fra  denne  fundamentistiske  naturlige  teologi  og  betoner,  at  den  blot  er én form for naturlig teologi, der var meningsfuld på sin egen tid, men som ikke holder i  dag.  McGrath hævder, at en naturlig  teologi,  der  autonomt  forsøger  at bevise og beskrive Gud uden at tage udgangspunkt  i  religiøse  antagelser,  umuligt kan lykkes. Han giver tre grunde. For det  første  forudsætter  en  sådan  naturlig teologi den problematiske ide om en entydig universel fornuft tilgængelig for alle oplyste individer. For det andet tager den ikke højde for, at mennesket aldrig er en neutral  observatør,  men  at  observation altid er teoriladet. Det betyder, at der aldrig  kan  være  et  ubetvivleligt,  fælles  og irreligiøst fundament at basere teologien på.  Sidst  tager  den  ikke  højde  for  naturens  æstetiske,  moralske  og  intellektuelle tvetydighed. McGraths projekt er det modsatte  af  Descartes'.  Hvor  Descartes begyndte  med  en  ubetvivlelige  sandhed (cogito  ergo  sum)  og  deducerede  alt  andet  derfra,  så  vil  McGrath  begynde  med åbenbaringen og den kristne tradition, og derfra fortolke verden.

Hvor klassisk naturlig teologi ofte blot har fokuseret på fornuften, så inddrager McGrath også fantasien (the imagination) som et afgørende element. Fornuft uden fantasi  er  kedelig  og  begrænset.  Fantasi uden fornuften er bedragerisk og eskapistisk. Virkeligheden gribes af fornuften og visualiseres af fantasien. Der er ting, der ikke kan beskrives med ord og begreber. Derfor har vi brug for fantasien og dens evne til at danne billeder. Den kristne fantasi giver os en ny måde at se på naturen. Denne synsvinkel eller fortolkningsvane er ikke en selvfølge, men må tillæres gennem  et  sindets  discipelskab.  Når  man bliver  kristen,  bliver  man  del  af  et  fællesskab,  der  ser  naturen  på  en  bestemt måde.  Naturlig  teologi  er  et  tillært  tankemønster. Der er tale om en proces, der kræver refleksion, dømmekraft og øvelse. Man  lærer  således  at  se  naturen,  træer, blomster og stjerner, som udtryk for Guds godhed og skaberkraft. Man lærer også at læse menneskets natur, følelser, drømme og længsler, som afspejlende Guds væsen og billede.

Den  kristne  åbenbaring  og  tradition giver os et sæt rammer (frameworks), der hjælper os med at fortolke verden. Rammer giver fokus ved at forsimple ting, ved at give noget større vægt end andet. Den naturlige verden har hverken rammer eller  fokus  i  sig  selv.  Naturen  er  ikke  blot tvetydig, den er uigennemsigtig. Den kan ikke  i  sig  selv  give  troværdig  viden  om Gud, men kan fortolkes og tilpasses i en åbenbaret ramme. Gud er skjult i naturen. Kun i lyset af åbenbaringen kan vi finde Gud der. Det medfører dog hverken fideisme  eller  relativisme  for  McGrath.  Han fastholder,  at  naturlig  teologi  kan  give nogle  fælles  udgangspunkter  i  dialogen mellem  forskellige  religiøse  traditioner, for  alle  har  naturens  bog  til  fælles.  Den ikke-kristne inviteres til at se  verden gennem  den  kristne  fantasi.  Det  er  et perspektiv,  der  både  har  æstetisk  kraft og  er  rationelt  overbevisende.  McGrath afviser  derimod  alle  beviser  og  deduktive  slutninger  uden  for  matematikken og  logikken.  Kristendommens  sandhed kan ikke bevises. Han taler dog gerne om induktive slutninger, abduktion og sandsynlighed. På dette punkt sammenligner han gerne kristen tro med en naturvidenskabelig  teori.  Når  man  skal  finde  den bedste  forklaring  af  et  givent  fænomen, vurderer  man  konkurrerende  teorier  ud fra  kriterier  som  simpelhed,  omfang  og forklaringskraft. Disse kriterier kan også anvendes på religiøse teorier.

I  slutningen  af  bogen  tager  McGrath fat  i  seks  indvendinger  og  udfordringer mod naturlig teologi. Jeg vil her blot tage fat i en enkelt af dem. Charles Taylor hævder, at den dominerende narrativ i vesten er eksklusivistisk humanisme. Denne narrativ afviser alle ideer om, at moralitet skulle  have  et  transcendent  fundament, og at der findes goder og værdier, der ligger ud over dette liv og denne verden. Naturen er blevet affortryllet og mennesker kan ikke længere se naturlige hændelser som  Guds  gerninger.  Ifølge  McGrath  er den bedste måde at udfordre denne narrativ  at  fremvise  et  alternativ,  der  både tiltaler  fantasien  og  samtidig  har  rationel  plausibilitet.  Dette  gøres  ikke  ved  at fremstille rationelle argumenter men ved at fange den kulturelle fantasi med et dybere og rigere billede af virkeligheden (»a re-imagined nature« (143)).

McGrath  er  efter  min  opfattelse  en meget midtersøgende figur. Han kommer sjældent med radikale, kontroversielle eller  unuancerede  påstande.  Han  forsøger ofte  at  placere  sig  midt  mellem  to  poler (filosofisk modernisme/postmodernisme, teologisk  konservatisme/liberalisme)  og bygge  bro  mellem  dem.  Det  betyder,  at han  er  en  god  guide  for  den,  som  søger en  mainstream  og  ukontroversiel  teologi.  Det  har  dog  også  den  konsekvens, at  han  nogle  gange  kan  være  lidt  uklar i  sine  holdninger.  Han  vil  hellere  male med den brede pensel i et stort holistisk projekt,  hvor  han  forsøger  at  få  det  hele med,  end  han  vil  spidde  enkeltdetaljer med  analytisk  klarhed.  I  bogen  maler McGrath  således  et  spændende  holistisk paradigme  for  naturlig  teologi.  For  mig at se er hans største svaghed, at han sjældent  bliver  helt  konkret.  Han  vil  hellere blive  på  det  overordnede teoretiske plan end at  udfolde  i  jordnære  detaljer,  hvordan naturlig teologi ser ud i kirkens liv og praksis. Det gør det svært helt at gribe bogens overordnede vision samt at se, hvilke konsekvenser det får i min egen kirkelige tradition og praksis. Samlet set er der dog tale om en vellykket bog, selvom jeg personligt havde foretrukket mere analytisk klarhed og færre historiske diskurser. Særligt hans betoning af fantasiens rolle i teologien og apologetikken ser jeg som et vigtigt korrektiv til den meget fornuftsdominerede, analytiske apologetik, der i dag kommer fra USA.