Subjekt og Objekt
Forfattere: Ole Andkjær Olsen
Tidsskrift: kok (1982-04-25)

## Ole Andkj~r Olsen

## Subjekt og Objekt

Nini  Prætorius: Subjekt  og  Objekt. En  afhandling om psykologiens grundlagsproblemer. Thaning &amp; Appel.  198 1.

Siden Fechner og Wundt i forrige århundrede skabte og udviklede laboratoriepsykologien ved de tyske universiteter, har deres forskningstradition været næsten  enerådende inden for den videnskabelige  psykologi. Gennem eksperimenter, tests og interviews indsamlede man data, der lod sig behandle matematisk  og statistisk, og ud i den anden ende kom naturvidenskabeligt  udseende forskningsresultater af et uhyre omfang. Det drejede sig gerne om at opstille formlen for forholdet mellem en bestemt fysisk påvirkning af mennesket og menneskets psykiske reaktion herpå. I vort århundrede er traditionen blevet  suppleret  med en behavioristisk psykologi, hvor man overlod det til forsogslederen selv at studere forsogspersonens reaktioner fremfor at hore på vedkommendes egne  forklaringer -altsammen  for at skærpe den videnskabelige  præcision. Udefra betragtet er denne form for psykologi dybt deprimerende og dræbende kedsommelig.  Blandt  psykologerne selv har der været en tendens til,  at de progressivt  tænkende simpelt hen  introducerede  nye problemstillinger og nye synsmåder og lod de gamle laboratonepsykologer sejle i deres egen so. Nini Prætorius, lektor i psykologi ved Kobenhavns Universitet, forsvarede i december  198  1 sin disputats, Subjekt og objekt, og  hun  er den  forste  herhjemme, der med  en solid faglig baggrund i perceptionspsykologien retter skytset mod selve det videnskabelige  grundlag  for  denne  type  psykologi.  Afhandlingen  er  derfor  ikke uventet stodt på betydelig modstand blandt traditionelt tænkende psykologer.

Nini  Prætorius hævder, at den brede masse af fagpsykologisk litteratur direkte eller indirekte er  naturvidenskabeligt  orienteret, og  at  det nodvendigvis g0r den pseudovidenskabelig. I værk efter værk  demonstrerer hun, at begrebsapparatet  kun  hænger  sammen gennem anvendelsen af en bestemt erkendelsesteoretisk figur: sammenligningen af objektet,  som det er i virkeligheden, med objektet, som det tager sig ud  i subjektets bevidsthed. Og det er jo  absurd, for hvordan kan  man vide, hvad objektet er ivirkeligheden undtagen gennem bevidstheden. Hvad man  kan  sammenligne, er altså snarere objektet  i forsogslederens bevidsthed med objektet i forsogspersonens bevidsthed. Uanset hvor lang en  årsagskæde, der  konstrueres,  kan  subjektet  ikke  meningsfuldt  beskæftige  sig  med  den  måde,  hvorpå  den krydser  demarkationslinjen mellem  subjektets verden og objektets verden.  Dette standpunkt forer dog ikke Nini Prætorius ud i en subjektiv idealisme (positivisme, fænomenologi, humanisme el. lign.). Selve navlestrengen mellem subjekt og objekt kan aldrig skæres over og heller ikke den sociale relation mellem subjekt og subjekt. Mindstebetingelsen  for at tale om erkendelse og viden er to subjekter og et objekt, som de gennem sproget sætter under diskussion.  Dette  erkendelsesteoretiske grundlag  sætter  Nini  Prætonus selv i relation til beslægtede synspunkter i afhandlinger af Peter Zinker- nagel, Arne Thing Mortensen og Niels Ole Bernsen.

Nu  kan  to subjekter godt  opfatte det samme objekt forskelligt.  Det ene subjekts viden om objektet kan være bestemt af særlige intentioner, den kan være mere omfattende.  være indsat i en storre sammenhæng. -, begunstiget af bedre iagttagelsesmuligheder etc. For at beskrive sådanne forskelle  introducerer  Nini  Prætorius  et  begreb  om  »praxiologiske rum«. Den viden, et subjekt har, hænger sammen med det inventar af objekter og andre subjekter, der udgor dets praxiologiske rum. Derfor er der  intet  til  hinder  for, at man  kan  foretage  perceptionspsykologiske eksperimenter, hvor forsogspersonen  kommer ind fra gaden, mens forsogslederen råder over en merviden f.eks. i form af elektriske måleapparater.  Disse to subjekter befinder sig i hver sit praxiologiske  rum, hvor det f.eks.  kan  være  forsogslederens opgave at finde ud af, ved hvilken stromstyrke et  givet  lyssignal  registreres  af forsogspersonen  (en viden der kan  udnyttes ved opsætning af trafiklys, alarmsignaler  0.1.).  Sammenligningsgrundlaget  i  dette  psykofysiske eksperiment er ikke  lyset, som det er »i virkeligheden*,  men lyset, som det indgår i trafikforskerens praxiologiske rum, og en heraf afledt viden kan ikke bruges til at 10se filosofiens psykofysiske problem.

Set i et storre perspektiv  har det intet på sig, når diverse psykologer har villet betragte subjektet som kausalt determineret af fysiske og biologiske faktorer. Disse faktorer kan ifolge Nini Prætorius kun tillægges status som nodvendige betingelser for subjektet, ikke som restlose determinanter. Men den psykologiske forskning, der under pAberAbelse af videnskabelig objektivitet  har betjent sig af kausalitetsbegrebet, har ikke desto mindre været med til at instituere en determination af subjektet, ikke en  fysisk-biologisk  determination,  men  en  social determination, idet den i hænderne på diverse magthavere har kunnet bruges til at manipulere  med  samfundets  menige  subjekter (og psykologien  i vort  Arhundrede har været særdeles behjælpelig med at sortere folk og dirigere med  folk  gennem  intelligensprover,  planlægning  af  reklamefremstod 0.1.).

For ikke-psykologer er afhandlingens mest interessante afsnit vel nok det lange kapitel 6 om marxismens og psykoanalysens syn p5 subjekt/ objekt-forholdet. Det er fra denne kant, at Nini Prætonus forventer, at den nodvendige fornyelse af psykologien vil komme, men samtidig har hun dybtgilende indvendinger mod den brug, der i dag gores af marxismen  og  psykoanalysen.  SAledes  kritiseres  den  uspiseligt  dogmatiske brug af genspejlingsteonen  hos  Sovjet-psykologer  som  Rubinstein  og Leontjew.  Kapitlets mest spændende og originale dele er dog diskussionen af b ~ g e r af Joachim Israel og Paul  Ricoeur, der optræder som repræsentanter for henholdsvis marxisme og psykoanalyse. Fælles for dis- se er, at de opererer med en partiel determination af subjektet, og at de forsoger at indstifte en dialektik mellem den determinerede og den ikke determinerede del  af  subjektet.  De  prover  kort  sagt  at  overvinde  et grundlæggende skisma i den vestlige tænkning ved på samme tid at være determinister og humanister. Men, siger Nini Prætorius, dette er blot et maskeret forsog p3 at 10se det psykofysiske problem.  Det er en logisk umulighed at finde et sammenligningsgrundlag for subjektet og objektet, og derfor er de dialektiske spring i egentlig forstand utænkelige.  For psykoanalysens vedkommende betyder det, at man ikke skal tænke det ubevidste som afledt af eller analogt med fysisk-biologiske faktorer (sådan som Ricoeur og i ovrigt også Lorenzer forsoger), men derimod som sprogligt struktureret og formidlet (sådan som Lacan og hans elever har gjort det).

Afhandlingen som helhed kan ikke kaldes let læst, men dens grundlæggende tankegang vil kunne forstås af alle og vil i ovrigt kunne appliceres på alle teoridannelser  inden for det humanistiske  og sociologiske område. Den rummer dog især et budskab til de teoretikere, der tror, at de ved regression til stadigt mere subtile erkendelsesteoretiske problemstillinger kan give deres respektive videnskaber et mere solidt grundlag. Til dem siger Nini Prætorius, at den basale subjekt/objekt-relation  aldrig selv kan  forklares, men må accepteres som forudsætning i enhver videnskab.