Ah…ah…nu…nu…nu…
Forfattere: Jan Bäcklund
Tidsskrift: passage (2001-12-01)

## For  eksempel sådan her:

"Jeg har også ventet på det hele tiden ...  ", skreg jeg, "det gør mig så liderlig ...  øvelserne ...  hårdere  ...  ah ...  din pik er så skøn ...  så lang ...  og så varm ...  hårdere, ja ...  sprøjt ... sprøjt kun ...  ah ...  hvor godt ...  mere? Ah ...  jeg er kommet to gange."

## Eller sådan her:

## Rotvælsk metrik og masturbationens rytme

## JAN BACKLUND

tur,  men hvis vi kender  dem  fra  Fanny Hill,  Restif de la Bretonne, markis de  Sade eller hvem man el­ lers  bruger,  når  man  river  d�n  af søndag  morgen med tømmermænd, så slår Josefine Mutzenbacher dem alle med hensyn til denne type af "sprogminimum". Ikke desto mindre er Josefine Mutzenbacher, ikke kun ifølge  os,  det  bedste  stykke  tysksproglig  pornografi som  er  skrevet  og  helt  oppe  blandt  verdensporno­ grafi.ens absolutte klassikere.

"Sprøjt bare, sprøjt!" Med stønnen modtog min mor hans sæd. "Ooh ...  nu ...  nu mærker jeg det ...  nu ...  som den sprøjter  ...  det kommer ind i mig helt varmt ...  ooh, og som den pumper  ...  ooh, hvilken pik, hvilken pik ...  hihi, b ry sterne, tag dem ...  så ... jeg kommer også  ...  jeg f'ar helt bestemt et barn .  .  .  så meget sprøjt må gøre det ...  det gør ikke noget ...  og som den stadig støder ...  når min mand sprøjter, ligger han bare helt stille ...  du knepper så skønt videre ...  så ...  så ...  og min mand sprøjter to gange og så er det forbi ...  ah ...  ah ...  ah ..  :'

Sådan lyder det på hver og hver anden side i Josefine Mutzenbacher. Som man hurtigt ser - også kun udfra disse :fa typiske uddrag - så er sætningerne struktu­ relt helt identiske. Typisk beskriver de pikkens størrelse  og  herlighed,  at  manden  bagved  pikken skal blive ved,  at sådan skal  det altid  være,  at  hans pik  er  den  bedste af alle,  at den skal  sprøjte.  og  at heltinden Josefine (eller fru Reinthaler, fru Mutzen­ bacher  eller  fotografen  Capuzzis  liderlige  og  kræ­ vende  hustru  Melanie) sluttelig meddeler, hvor mange gange·  de er kommet. Vi kender disse sprog­ lige  fragmenter,  disse usammenhængende lavmål af sætningskæder, disse børnerimsagtige afarter af sprog  "kun for  voksne"  fra al  pornografisk  littera- Hvordan, spørger vi os, kan det så være, at en ro­ man  som Josefine  Mutzenbacher i  den  grad  ikke  kun kan kildre  vores  pornografiske  åre,  men  også  litte­ rære,  samtidig med at sproget i den grad er nede på et børnerimsagtigt minimum?

Men  inden  vi  forsøger  at  indkredse  dette  para­ doks,  har  vi  til  hensigt  at  vandre  en  temmelig  lang omvej omkring romanen, for selvom bogen  er blandt  de  mest  genoptrykte,  udgivne,  oversatte  og piratkopierede  af  alle  tysksprogede  pornografiske romaner, så har den også lidt så hårdt under perver­ terede piratkopier, voldsomt forkortede og mere el­ ler mindre dårlige oversættelser, at den ikke hører til de mest  kendte.  Således  heller  ikke i  Skandinavien, hvor  den  danske anonyme  forkortede  oversættelse fra 7o'erne på forlaget Point Press er under al kritik (og meget lidt læst),  og  ligegyldig  hvad man  ellers mener om Per Meurling, så giver hans svenske - for­ kortede - "uforkortede originaloversættelse fra tysk manuskript"  på  Hsons  forlag  1966  også  et  ganske anderledes  indtryk  end  originalteksten.  Typisk  er det  netop  kneppedialogerne,  som  oversættelserne skærer ned på eller omarbejder.

*

Josefine Mutzenbacher.  Jugendgeschichte einer wienerischen Dirne,  von ihr selbst geschrieben udkom som privattryk 1906 (Wien, Fritz Freund) og blev, af de mange pri­ vatudgaver  som  hurtigt fulgte  at dømme,  snart  en underjordisk kioskbasker af format, hvoraf de fleste eksemplarer synes at være endt på politistationer, og de er i dag temmeligt vanskelige at :fa fat på. Det gør nu ikke så meget, for den bedste moderne udgave er Rogner &amp; Bernhard (Miinchen 1967), som også er svær  at  finde  og  dyr  (ca. 50 DM),  men,  hvis  man ikke er  bibliofil  og  vil have  passende venstrehånds­

bøger, er det bedst at gå efter rowohlt-billigbøgerne fra 1978 og  fremefter,  hvis  tekster  er identiske med Rogner &amp; Bernhard.

Ifølge Karl Kraus (i Die Fackel) og  Anton  Kuh  (i Die Stunde) var  den  virkelige  for­ fatter en af de mere betydende wienerintellektuelle  i  kredsen omkring Arthur Schnitzler, Peter  Altenberg  og  Hermann Bahr, nemlig Felix Salten (1869-1945). Salten blev  siden hen verdensberømt for sin Bambi (1923), og Mutzenbacher og Bambi giver  rent  faktisk nogen forklaring til hinanden ved en sammenligning. På

Historien i En wieners  køges ungdoms  historie,  fortalt af hende  selv er  ikke  helt  ulig Fanny  Hill, hvoraf  den bedste tyske oversættelse,  og med fremragende illu­ strationer  af  Franz  von  Bayros,  i  øvrigt  udkom  i Wien hos Stern samme år, 1906. Hos Mutzenbacher følger vi  Josefines liv fra doktorlege, hendes stræben efter  "at kneppe som voksne", over alle de kneppe­ rier  som derefter følger frem til at hendes far slutte­ lig, efter selv at have bedrevet incest med sin datter, tvinger  hende  til  at  arbejde  som  prostitueret  for  at betale hans miserable liv i druk og lediggang. Tunge

FRANZ VON BAYROS

trods  af,  at  ingen  af  datidens  Wiens  litterære  mil­ jøer,  eller  dagens  antikvariathandlere,  er  i  tvivl  om Saltens ansvar for Mutzenbacher (nogle mener dog. at den  sidste  del  muli gv is  skyldes  forlæggeren  Fritz Freund eller skribenten Willy Handl), og Salten selv kun er  kommet  med  halvhjertede dementier,  så er tilskrivningen  dog  ingenlunde  bevist.  Også  Arthur Schnitzler  er  blevet  udpeget,  sikkert  på  grund  af hans  lige  så  vovede  som  åndrige  dialoger, Reigen. Zehn  Dialogen. Szenen  aus  der  Liebesleben, skrevet 1896-97 (Wiener  Verlag,  Wien  u.  Leipzig, 1903), som  han  kun  publicerede  med  tøven.  Men  også Schnitzler var så beæret af attributionen til Mutzen­ bacher, at hans benægtelse kun vanskeligt lod sig op­ fatte som en benægtelse.

sager  altså,  men  tunge  sager, som  fortoner  sig  i  en  kun vagt artikuleret baggrund, hvorfra  Josefines helt anderle­ des letfodede, letsindige og lystne omgang  med  seksuelle omgangsformer træder frem i skarpt relief  i  forgrunden. Ja, J  ose:fines hinsides-moralske omgang med sin seksualitet er i forgrunden fuldstændigt barnligt  uskyldsren,  samtidig med  at hun i baggrunden selvfølgelig er groft misbrugt. Således  i  en  indledende  sce­ ne, hvor hun et stykke tid har iagttaget den frodige fru Re­ inthaler  more  sig  i  kælderen med  øludbringeren  hr.  Ho­

rak. Da hun vil advare dem mod at blive fangede in flagranti, afslører  hun samtidig sig  selv  og bliver raskt trukket ind i uterlighederne:

Da jeg blev ved med at tie, tog hun min hånd og lagde den på hr. Horaks halvstive lem. Jeg lod mig villigt føre, og da jeg nu stod og befølte hans lange stang,  smilede jeg fornøjet og kig­ gede Horak lige op i hans røde ansigt. Så begyndte jeg stille, stille at rive op og ned, og så, hvordan han blev svag i knæene. Fru Reinthaler trykkede blidt mit hoved ned mod pikhovedet. Pikhovedet var helt tæt ved min mund og i min hånd kunne j eg mærke, hvor hårdt Horaks pik pulserede.  Jeg kunne ikke stå imod, åbnede læberne og lod denne skønne hvide pølse trænge helt ind til min drøbel, trak mig langsomt tilbage og ind igen og suttede, sådan som  jeg havde lært det hos Robert[ ...  ]

Da Josefine dagen efter møder hr. Horak i kælderen alene, og Horak rar hende til at gentage de tidligere øvelser,  har  hun  dog  ikke  megen  lyst  til  disse  bør­ nelegsli gn ende øvelser,  men vil gøre det "rigtigt".

Men jeg afslog hans tilbud: "Gør med mig som med fru Rein­ thaler " , foreslog jeg ham.

"Hvad, skal jeg kneppe dig?"

"J a."

"Men pigelil, det er du da alt for ung for til." Han var helt målløs.

Jeg holdt hans  pik  i  et  fast  greb,  spillede frem  og  tilbage samtidig med at jeg gnubbede min spalte mod hans knæ.  "Ne­ eej ",  benægtede  jeg,  ''jeg  er  ikke  for  lille,  De  kan  sikkert kneppe mig."

"Men du har jo slet ingen hår dernede», indvendte han.

"Det gør ikke noget." Jeg ville  virkelig kneppes af  ham og jeg gav ikke op.

"Du har måske allerede prøvet det en gang?"

"Nej, jeg har allerede gjort det tit ...  "

Hr. Horak, som er lige så ansvarsbevidst som alle ro­ manens  voksne,  kan  godt  se,  efter  nogle  forgæves forsøg,  at  det  ikke  kan  lade  sig  gøre,  men  foreslår  i stedet en baghyler:

For  bedre at fornemme pikken, som  var plantet i  min  anus, kneb jeg et par gange røvbalderne sammen, hvilket havde en stor virkning på hr.  Horak.  H;an gled hurtigt ud og ind, bøjede sig dybere over mig og begyndte at hviske i mit øre: "Ja, min lille skat ...  knib til ...  ja, min mis ...  oh ...  det er ...  det er rigtigt ...  rigtigt  godt .  .  .  hør .  ; .  Du er en rigtig sød lille luder  ...  dig kan jeg godt lide ...  kom med mig i kælderen hver dag ...  ikke?"

"Hver  dag?"  spurgte  jeg  liderligt  og  kneb  kraftigere  med røvbalderne omkring hans pik.

Han rykkede og gispede hedt: ''Javist ...  din luder, din lille ...  din mis, din ...  hver dag skal jeg pule dig ...  ah, ah ...  "

Jeg fandt stor fornøjelse i  vores  samtale,  da  det  ophidsede mig gevaldigt, og så gav jeg ham i retur:  "De vil kneppe mig hver dag, hr.  Horak? Men det går jo ikke ... !"

"Hvorfor ikke ... ?" Han stødte allerede kraftigere.

"Men hvad ", forklarede jeg, "hvis fru Reinthaler kommer ...  " "Hva' så ", gispede han, ''jeg kan meget bedre lide dit lille

hul og din glatte kusse ..  :'

"Det tror jeg ikke ...  "

"Når jeg siger det." Han stødte nu så dybt ind i min bagdel, at  jeg  kunne  fornemme,  hvordan  hans  nosser  dansede  mod mine lår.

"Men fru Reinthaler ",  mindede  jeg ham  om,  "har  jo  så skønne patter ...  "

Og sådan bliver de ved et stykke tid mere,  inden hr. Horak affyrer, hvad vi måske kan kalde det litterære moneyshot, i form af,  ja,  netop:

"Ah ...  ah ...  nu ...  nu ...  nu ...  "

Og  som Josefine  umiddelbart  efter  ganske  rigtigt konstaterer:  "Det var alt hvad han sagde."

Nej, det var ikke særligt meddelsomt. For at være et moneyshot er det også en anelse pauvert.  Det er  i denne  sammenhæng  nemt  at  se,  at  den  litterære porno har andre typer af repræsentationsproblemer, end hvad vi har vænnet os til med den fotografiske og  den  videoeller  filmdrejede  ditto.  Ikke  desto mindre skal de opfylde den eksakt samme funktion: de  skal  stimulere  til  en  simultan  og  parallel  sædaf­ gang  hos  henholdsvis  beskueren  og  læseren. Til trods  for  at Josefine  kan  beskrive  mere,  hun  for­ nemmede nemlig dybt inde i sig "noget hedt, og jeg vidste,  at han  nu  sprøjtede",  så  kan  en  sådan  tred­ jepersons-beskrivelse  af  hændelsen  kun  vanskeligt tænkes  at  stimulere  en  læser,  og  da  slet  ikke  sam­ menli gn et  med  den  visuelle  pornos  repræsentati­ onsregistre.

Samtidig  med  at Josefine dygtiggør  sig  i  seksuel atletik  med  ældre,  mere  eller  mindre  derangerede mænd i Wienerforstæderne Hernals  og  Ottakring, bliver  hendes  jævnaldrende drenge misbrugt  af søstre,  mødre og  barnepiger,  og  hendes  bror  Franz forsøger sig noget mindre heldigt med ældre kvinder, som  f.eks.  fru  Reinthaler,  som  han,  med Josefines hjælp,  slutteligt rar  lagt ned.  Men besværlighederne holder  ikke  op  med  det,  thi koordinationen  er ikke den bedste:

"Knep ikke så hurtigt, knægt ", bad hun Franz, ''jeg vil også støde ...  vent ...  sådan ...  ser du ...  nu går det bedre." Hun regulerede takten for Franz' bevægelser og skubbede ham så meget med sin gyngende bagdel,at vaskekurven knagede.

"Oh ...  jeg kommer ...  oh, det er godt ...  oh, jeg kan ikke holde det ud ...  når Pepi slikker mig sådan i øret ...  da kommer  jeg straks igen  ...  nej  ...  børn ...  hvad  er  I for børn? ...  ah ... .  Du, knægt ",  sagde hun pludseligt midt i sin stønnen, "hvorfor tager du ikke b ry stet i munden  ... ?"

Franz tog fat i hendes struttende b ry st og slikkede på vor­ ten, som ville han drikke derfra.

Hun skreg op: "Men ...  du holder jo op med at kneppe ...  du holder jo op ...  og nu kommer det lige ...  knep dog! Så ...  hårdere, stærkere ...  ja ...  godt ...  sådan skal det være ...  Jøsses, nu lader du b ry stet falde ud ...  hvorfor lader du b ry stet i stikken?''

Franz havde stadig ikke lært at gøre begge ting samtidigt. Derfor lod jeg fru Reinthalers øre være og kom ham til hjælp ved at jeg tog fat i fru Reinthalers skønne fuldmodne b ry ster.

"Hvad er I for børn?", spørger fru Reinthaler - med rette,  kan  vi  tilføje. Balancegangen  mellem  lystig seksualitet  og  kynisk  børneporno,  mellem  gæv  fri­ hed og dyb tragik, mellem socialrealisme og surrea­ listisk dæmoni f'ar hurtigt Lolita-li gn ende dimensio­ ner.  Denne type af historier skal sammenlignes med faderens og moderens betydeligt mere realistiske og velkendte samlejer.  Det  er  selvfølgelig  den  lille  ny­ fign e Pepi, ganske ligesom indledningsscenen i Fanny Hill, som  iagttager,  hvordan  moderen  tvinger  den drukne og udarbejdede fader til et samleje, hvorefter faderen  ganske  snart  udbryder:  "Nu  kommer  det." Moderen  replicerer  med  et  hviskende  skrig:  "Vent lidt  ...  hold ...  så vent dog  ...  " Men han sprøjt­ ede og faldt tungt ned på moderen, som kun bittert kan konstatere:  "Skønt, jeg ikke er komm-et en ene­ ste  gang ".  Derefter  følger  en længere forhandlings­ runde,  som jeg  tror  de fleste af os kan  forestille os, idet  den  såvel  er  kendete gn et  af  en  præcis  tragik (fordi  vi  kender  det)  som  komik  (det  er  ikke  os denne gang), men lad os kigge på hvordan dialogen løsner sig op:

Min far sagde ikke et ord.  Mor gav sig dog ikke: ''.Ja, hvad gør jeg så nu ...  nu har knepperiet gejlet mig op ...  og så al den spillen med pikken, og al den sutten ...  hvad skal jeg så gøre ...  sådan er det næsten altid for mig ...  det kender jeg godt ...  det bliver man jo sindssyg af  ...  hvad ville du sige, hvis jeg skubbede dig  lige inden den gik på dig? Hva'? .  .  . Du ville prompte gå til en anden ...  mænd ...  de kan snildt hjælpe sig selv, de løber bare til en luder ...  men mig ...  hvordan ville det være, hvis jeg nu ville lade mig kneppe af  en anden?"

"Gør hvad du vil ...  "

"Aha?  Nå,  det skal jeg huske!  Du tror sikkert ikke,  at jeg kan finde nogen, som vil kneppe mig ... ? " Far satte sig op i sengen,  kastede  mor  ned  og  greb  hende  mellem  benene. Straks ophørte mors talestrøm.  Hun kastede og vred sig om­ kring fars hånd, som bearbejdede hende efter alle fingerkun­ stens regler, og stønnede kun svagt.  Far tog med den frie hånd mors b ry st og spillede med vorten, og straks hørte jeg, hvor­ dan hun stønnede:

"Nu ...  nu kommer det ...  stik fingren helt ind, helt ... sådan ...  sådan ...  ah ...  ah ...  "

Far brummede: "Nå, kan den stakkels sjæl fa ro nu."

Ikke kun står disse skildringer i stærk kontrast til Jo­ sefines selvfølgelige, lystige og altid vellykkede sek­ suelle eksperimenter,  men Pepi f'ar også ondt af sin mor,  og  arrangerer  umiddelbart  efter,  at hun kom­ mer til at  prøve hr.  Ekhardt,  et rendezvous der ud­ vikler sig til et af bogens - og verdenspornografi.ens - bedre samlejescener, som dog kun fungerer i hele dets  længde,  fordi  fru  Mutzenbachers  indledende undvigelsesmanøvrer og Ekhardts insisterende gram­ seri  langsomt vendes helt om til fru Mutzenbachers insisteren  på  fortsættelser  og  gentagelser,  og  at  det netop  er  denne  omstændelighed,  disse  omveje  og denne sluttelige invertering,  som  det  drejer  sig  om der.

*

At  forfatteren  til Josefi.ne  Mutzenbacher har  haft  en tanke  med den  lystige  forgrund i  form  af Josefines ubek ym rethed og en mørkere baggrund i form af et trøstesløst  og  nådesløst  Ottakring,  kommer  også frem i to længere og lystige episoder om en skrifte­ fader  og  en religionslærer,  som begge skal fungere som hyklerisk og dobbeltmoralsk relief til Josefines ligefremme hinsides-moralske attitude, men en sådan  modstilling  er  blevet  et  fast  inventarium  i snart sagt al pornografisk  litteratur,  som jo  hænger sammen med det libertinske totalplot af politik,  reli­ gion og æstetik.

Mere ondt gør det i den anden del, som starter ef­ ter afsløringen af religionslæreren og moderens plud­ selige  død.  Her  bliver  kontrasterne  mellem  lystig porno  og  dickensk  socialrealisme  end  mere  grel, uden  at  romanens  pornografiske  kvaliteter  af den grund bliver mindre. Faderen er selvfølgelig rystet i sin  grundvold  over,  at  datteren  er  blevet  misbrugt seksuelt  af  religionslæreren.  Ikke  desto  mindre  be­ gynder  han at  lægge an  på  hende,  samtidig  med  at Josefine  forsøger  at  opmuntre  ham,  dog  uden  at vække mistanke.  Begge  nærmer  de  sig  altså hinan­ den  langsomt  og  med  angst  og  bæven,  men  med angst og bæven for to helt forskellige ting. Josefine fordi  hun  er  bange  for,  at  faderen  prøver  hendes dyd,  faderen  fordi  han  godt  er  klar  over,  hvad  in­ cest er.  Det er en aldeles uhyggelig længere passage. Ikke uhyggelig som markis de Sade, men uhyggelig fordi  der  slet  ingen  forsøg  bliver  gjort  på  at  baga­ tellisere,  at  det  drejer  sig  om  far  og  datter  (sådan som Restif  de  la Bretonne og  pornografisk  littera­ tur normalt gør), tværtom: det bliver hele tiden un­ derstreget.  Men ikke desto mindre er det stadi gv æk perfekt  virksom  pornografi,  da  der  i  denne  række af  tableauer  er  indbygget  en  antagonistisk,  mod­ stræbende kraft - teksten ved godt selv, at "den" er forbudt - som forstyrrer den rene pornografiske re­ præsentation og hindrer  det  frit  løbende pornogra­ fiske  flow,  men  måske  netop  derfor  også  gør  op­ hidselsen desto større. Josefines og faderens lykke efter de sædvanligt lapidariske crescendoer:

"Far, jeg kommer ...  hårdere ...  ah ...  l"

Jeg var salig, fordi jeg havde ventet så længe, og nu virkede alting tilladt for mig.

"Far, kom111er du også ...  ?"

"Ja, nu ...  nu ...  Pepi ...  nu ...  ah, det var godt ... "

varer  dog  ikke  længe.  Deres  nye  lejer,  en  vis Rudolf,  har udspioneret dem hele tiden og er godt klar over, hvad der foregår. Rudolf fremsætter et ul­ timatum  til  faderen:  enten  lader  han  Rudolf  have sex med Josefine,  eller  også sladrer  han til politiet. Faderen har ikke rigtigt noget valg, og helt igennem ynkelig og ydmyget ser han Rudolf lede Josefine ind i  sit  kammer.  Josefine  bekymrer  det  mindre;  det slutter med  det  sædvanlige sprogminimum.  Rudolf viser sig dog at være en rutineret alfons for en luder ved navn Zenzi,  som han gavmildt deler med Jose­ fines far,  men faderen havner alligevel  hurtigt  på et stærkt  hældende  skråplan.  Fordi  det  moralske  for­ fald  skal  skylles  ned  på  værtshus,  mister  han  snart arbejdet.  Rudolf  foreslår  derfor,  at  Josefine  skal tjene penge ved at arbejde på gaden, ligesom Zenzi gør  for  ham.  Det  hjælper  kun  lidt.  Faderen  ender som  en  bums,  sandsynligvis  sammen  med  Rudolf. Men Zenzi og Josefine finder snart hinanden og ar­ bejder sig  støt  opad,  samtidig med at de underhol­ der hinanden med de mere eller mindre komiske hi­ storier,  de  er  ude  for  i tjenesten.  En  særligt omtale fortjener  den  ubetalelige  historie  med  pornofoto­ grafen  Capuzzi,  hvor  vi  venstrehåndslæsere  støder på samme friktionsgenerende teknik som i de uh yr ­ lige incestscener,  men med den forskel at de seksu­ elle  udfoldelser  nu  er  hindret  af  den  fotografiske tekniks  specielle  krav  til  modellernes  ubevægelig­ hed (af hensyn til de lange udløsningstider). Den fo­ tografiske teknik præsenterer sig som en perfekt an­ tagonist, et perfekt  friktionsmiddel, i det ellers velsmurte pornomaskineri og fungerer her - modsat billedpornoen - som et yderst effektivt greb for ma­ sturbatio  interruptus.

Det  er  selvfølgelig  også  masturbationen  forfatte­ ren er ude efter, bogens morale er, måske repræsen­ tåbelig.  Kvinden minder mest om en gammel pile­ ene gør alle de samme ting. De ligger ovenpå, vi lig­

tativ  for  den  pornografiske  genre,  kort  og  kynisk formuleret  med  Pepis  ord:  "Alt  i  alt  er  kærlighed fløjte, som kun har et par huller og på hvilken man oven i købet kun kan spille ganske :fa toner. Mænd­ ger under. De støder og vi bliver stødte.  Deri ligger hele forskellen."

*

Josefine  Mutzenbacher er  skrevet  på  en,  for  tyskk yn ­ dige, let læselig østrigsk dialekt, med enkelte udtryk som "g'spaBlaberl",  der ikke desto mindre nærmest fremtræder som universelt forståelige (i hvert fald i sammenhængen).  Mere  vigtigt  er,  at  den  adskiller sig  radikalt  fra  dens  umiddelbare  forgængere  i  den tysksprogede  pornografiske  litteratur, Aus  den  Me­ moiren einer Siingerin, (Boston  [Altona]:  Reginald Chesterfield  [Verlagsbureau],  [c. 1875]), ved  netop at  fokusere  på  en  såvel  fonetisk  som  vernakulær gengivelse  af  sproget,  på  dialoger  og  uartikulerede lyde.  Såvel Aus  den  Memoiren  einer  Siingerin som Fanny Hill, og - vil vi gætte - al tidligere pornogra­ fisk  litteratur,  er først og fremmest sceniske beskri­ velser af  forskellige seksuelle situationer,  typisk for­ talt af første person i erindringsform, eller af  tredje person med en privilegeret voyeuristisk udsigt. Den masturbatoriske funktionalitet i romaner som Af en Sangerindes Memoirer eller Fanny Hi11 ligger altså først og  fremmest i sprogets billeddannende kraft,  at  læ­ seren  i  sit  sind  danner  sig  et  billede  af  aktørerne, rummet,  situationen,  en  billedrække  som  mastur­ batorisk  fungerer  igangsættende  og  animerende  for indbildningskraftens forprægede feticher.

Dette gælder, som vi har set, også Josefine Mutzen­ bacher, men her er forholdet kraftigt forskubbet væk fra  den  klassiske  pornografis  deskriptive  og  billed­ dannende  karakter.  Allerede  et  hurtigt  gennemsyn af  sideopsætningen af  henholdsvis Af en  Sangerindes Memoirer og Mutzenbacher viser  et  andet  fokus  hos sidstnævnte.  Fokuset  ligger  ganske  eksakt  i  udtryk som g'spaj3laberl. Smag  på  det.  Ligesom  al  dialekt, slang  eller  talesprog,  ligger  ordene  'rundt'  i  mun­ den,  de er først og fremmest ikke grafemer som re­ præsenterer, men en slags sproglige partiturer. De er læselige  på  samme  måde som  sangtekster  er  læse­ lige.  Thi  vi ved alle,  at  det  er  uudholdeligt  at  læse sangtekster,  f.eks.  Bellmans  epistler  eller  rocktek­ ster;  det  er  som  om  den  type  af  tekster  bærer  et fremførelseseller udførelses-imperativ med  sig, som er helt fremmed for en hvilken som helst læse­ måde,  og  som  derfor,  hvis  fremførelsesimperativet ikke er umiddelbart realiserbart,  alligevel lægger sig som en melodi eller rytme i det læsende sind. Tekst­ erne  skal  frem  for  alt  kunne  spilles,  de  skal  være spilbare.

Pornografisk litteratur i almindelighed bygger næsten  udelukkende  sin  «spilbarhed»  omkring  sin­ dets  billeddannende  kraft,  en  effekt  som  først  og fremmest  synes  at  være  af  scenisk  karakter,  hvor scenen  og  dens  aktanter  repræsenterer  forskellige pornotopiske opstillinger  (lærerinden i klasseværel­ set,  sekretæren i direktionsrummet, kollegaen i ko­ pirummet, fangen i kælderen, præsten i skriftestolen og  så  fremledes  i  det  uendelige)  beskrevet  i  første person eller set gennem et "vindue", hvor selve or­ gasmen eller  ejakulationen  er  relativt  underordnet. Det  er  i  hvert  fald  ikke  den,  som  gør  den  porno­ grafiske tekst pornografisk, og sædvanli gv is  marke­ rer den kun historiens afslutning:  "jeg mærkede no­ get  hedt  dybt  inde  i  mig,  og  jeg  vidste,  at  han  nu sprøjtede",  hvorefter  vi  mere  eller  mindre  abrupt går over til opbygningen af næste scene. Men det er netop  denne topografiske udmåling og  ortografiske rejsning, som gør en pornografisk tekst masturbato­ risk  funktionel,  som  gør  teksten  til  det  spillebræt, eller  det  instrument,  hvorfra  eller  hvorpå  der  kan spilles  gennem  indbildningskraftens  fysiologiske impressioner, som Edmund Burke ville ynde at ud­ trykke det.

Det  er  her Josefine  Mutzenbacher introducerer  et helt andet instrument, et helt anden spillebræt og et helt  andet  partitur  for  den  sengeliggende  roman­ læser. Ganske vist kridter også Mutzenbacher de por­ notopier  op,  som Pepi  gennemløber  i  sin  seksuelle dannelsesrejse, men scenerne overgår altid hurtigt til dialoger,  dialogerne  fortoner  sig  successivt til  rab­ lende  monologer,  bestående  af  sætningsfragmenter og ordudslip,  hvor betydninger og sætningsstruktu­ rer  langsomt  men  sikkert  fordamper  til  rene  inter­ jektioner. Heri ligger måske Mutzenbacher's egentlige "dialekt", ganske som man kan høre "The Cramps" netop krampagtige staccato-stønnende dialekt i føl­ gende rotvælske vers:

Whoa ... there's some things baby I just can't swallow Mama told me that girls are hollow Uh-uh ... What's inside a girl? Somethin's tellin'  me there's a whole nuther world Hey, hey, Ya gotta pointy bra ... ten inch waist Long black stockin's all over the place Boots ...  buckles  ... belts outside Whatcha got in there yer tryin'  a-hide? Hmmm? ... What's inside a girl?

Ain't no hotter question in the so-called civilized world Ulideligt at læse, men det swinger godt blandt publi­ kumhavets gyngende hoveder og kroppe.  Det er sna­ rere dette,  og  ikke nødvendigvis det østrigske,  som i realiteten  gør Josefine Mutzenbacher til  en  vernakulær roman,  eller  end  mere  radikalt:  til  en  roman  uden sprog.  I  det mindste til  tider:  for  det  der  sker  er,  at selve  den  litterære  repræsentations  vehikel,  som  vi med et d yr t  udtryk  kan  kalde  sproget,  med passende afi:nålte  intervaller,  forlader  den  ikke  sjældent  sla­ skede bog - og netop ikke tekst - hvor kun interjek­ tioner står tilbage som satsmarkeringer på nodelinjer;

af teksten er kun ordfragment, monosyllabler, interjektioner og  skillete gn på  de  af  betyd­ ning forladte tekstlinjer til­ bage. Men  denne  betydnin­ gens bortdunstning kommer ikke  pludseligt,  men  er  nær­ mest koreografisk mimende den  ideelle læsers fokusskift fra  billeddannelse  til  rytmisk­ kropslig  gyngen,  som  var  læ­ seren  på  et  fantasiens  danse­ gulv. At den prosaiske virkelighed i selve værket kun er en monotont knirkende grafiske dialogs sprogminimum, for slutteligt, i orgas­ mens  øjeblik,  helt  at  træde  ud  af sproget.  Noter  at "orgasmens øjeblik"  slet  ikke  ligger  i teksten;  det  er læseren,  spilleren,  som  træder  ud  af  sproget,  og  til­ bage af teksten er kun et akkompagnerende "ah ... ah ... nu ...  nu ...  nu", der ligesom taktangivel­ ser ledsager denne særlige form for litterær praksis, og  som  gør,  at  læseren  holder  bogen  krampagtigt fast i  et akavet  greb med venstrehånden.  Hvem kan også læse i en sådan situation? Det er jo slet ikke ord, man har brug for, og for at fremkalde det man virke­

MICHAEL VON ZICHY: Peniskataloget. ca.  1900

seng er her underordnet, det afgørende er ikke desto mindre rytmen.

Sætningen  "jeg  mærkede  noget  hedt  dybt  inde  i mig, og jeg vidste, at han nu sprøjtede" markerer så­ ledes slet ikke fortællingens højdepunkt,  men tværti­ mod det interludium, hvor sproget igen tager sig sam­ men for at bygge næste pornotopi op.  Måske er det også derfor Pepi,  i  sammenhængen,  er en så effektiv jeg-fortæller:  vi  går  fra  den  aldrende  og  tilbagesku­ ende  prostitueredes  velskrevne  memoirs,  over  Pepis lidt Bambi-agtige sprog på wienerisch, til den porno- lig  har  brug  for,  må  det  re­ præsenterede kunne spilles af, af  læseren  selv.  Det  er  det, som gør den skønne litteratur til noget temmeligt uskønt, men det er  også det,  som gør den til interessant litteratur,  til brugslitteratur.

Hvor effektiv en  roman uden sprog  i orgiastisk  hense­ ende er fremtræder med al ty­ delighed når  man  sammenlig­ ner  den  skrevne  pornografis spilbarhed med billedpornoen, som,  efter  vores  erfaring,  har

set sig  fuldstændigt  blind  på  "ejakulationsmotivet" på  grund af dets fotogene karakter, men hvis uende­ lige  repetition,  re-play,  slowmotion  og  fastfrysning  i maskinpistolsli gn ende  fotografiapparaters  ultrakorte udløsningstider ikke er mere spilbare, end hvis man i en uendelighed gentog:

Ah  ... ah  ...  nu  ... nu ...  nu ...

Her fungerer  i sandhed de  mindste ord mere afspil­ lelige  end tusind billeder.

-'