I Anledning af »Meddelelsens Dialektik«
Forfattere: Niels Thulstrup
Tidsskrift: kierkegaardiana (1964-06-08)

## I Anledning af »Meddelelsens Dialektik«""

## af NIELS  THULSTRUP

Den foreliggende Undersøgelse udfylder paa en smuk Maade et Savn i den ofte  vanskeligt  overskuelige  og  svært  tilgængelige  moderne  KierkegaardForskning. Ganske vist siger den efter min Opfattelse ikke paa hvert eneste Punkt det  sidste  Ord,  der  kan  være  at  sige  om  de  mange  Problemer,  som rejser sig ved ethvert nærmere Studium af Kierkegaard, hvilket Forfatteren antagelig vil være enig med mig i eller i hvert Fald blive enig med mig om; men der fremføres saa mange og vægtige Argumenter  for Tesernes  Rigtig­ hed,  at  det med  det  samme  maa  siges,  at hans  Bog bliver  meget  vanskelig at komme udenom i den fremtidige Forskning.

I ældre Tid var, som man vil vide, den biografiske og psykologiske Inter­ esse for Kierkegaard dominerende, i hvert Fald her i Skandinavien, medens man i vore Dage i langt højere Grad end tidligere har samlet sig om at tolke og vurdere Kierkegaards Tankeverden, undersøge dens Forudsætninger, spore dens Eftervirkninger. Man har i de senere Aar -  naar man ser bort fra popu­ lariserende  Introduktioner,  som  har  deres  særlige  Funktion  -   været  langt mindre  dristig  end  man  var  tidligere  til  at  skrive  sammenfattende  Frem­ stillinger af den Kosmos,  som Kierkegaards Værk er. Derimod har en lang Række, indbyrdes overordentlig forskellige, Specialundersøgelser set Dagens Lys.

Paa dette Felt har svenske Forskere, hidtil især Teologer, men ogsaa Filo­

sofihistorikere  og  Litteraturforskere,  ydet  en  betydelig  Indsats.  Det  maa være tilstrækkeligt her blot at nævne de to, indbyrdes saa forskellige Mænd som Torsten Bohlin og Valter Lindstrom.

*  Oppositionsindlæg  28.  April  1962,  Lunds  Universitet,  ved  Lars  Bejerholms  Disputats »Meddelelsens  Dialektik,  Studier  i  Søren  Kierkegaards  teorier  om  sprak,  kommunika­ tion  och  pseudonymitet«  (Publications  of  the  Kierkegaard  Society,  Copenhagen  1962, 3   2 9   pp.,  Munksgaard).  -   Mit  Indlæg  trykkes  her  med  enkelte,  formelle  Ændringer  og Udeladelser.

Saa meget betydningsfuldt der end er præsteret, ikke mindst indenfor det begrebsanalytiske Studium, lige saa meget staar der dog endnu tilbage, hvil­ ket Forfatteren antagelig ikke vil være uenig med mig i. Ogsaa paa et andet Felt, som har nær Berøring med det nævnte, hvilket ogsaa tydeligt fremgaar af  Forfatterens  Bog,  nemlig  de  genetisk-historiske  Undersøgelsers,  er  der ydet en  hel  Del  udmærkede Bidrag i  de senere Aar;  men  ogsaa  der  savnes meget.  Med  Rette  bemærkes  dette  da  ogsaa  flere  Steder  i  Bogen,  fx  om Hegel-Problemet og Platon-Problemet (p.  121  og  190).

Af de vanskelige og betydningsfulde Spørgsmaal, som ikke hidtil har væ­ ret  gjort  til  Genstand  for  Undersøgelse  i  en  Monografi  -   selv  om  enkelte Punkter  ofte  har  været  behandlede  i  andre  Sammenhænge  eller  i  mindre Afhandlinger -  er det, som Forfatteren har valgt at behandle, et meget væ­ sentligt.  Det er det ikke blot,  fordi Kierkegaard selv lagde betydelig Vægt særligt  paa  »Meddelelsens  Dialektik«  og  paa  Spørgsmaalet  om  Pseudonymitet, men ogsaa fordi det frembyder et reelt Problem ved Forstaaelsen og Vurderingen af hans Værk i Totalitet og i Detailler, hvilket de mange, ind­ byrdes ikke blot  forskellige, men  uforligelige Tolkninger viser.  Man  kan for nu blot at nævne et enkelt Exempel-tænke paa, hvor forskelligt PlatonProblemet er tolket  af Søren  Holm  og  af Johs. Sløk,  eller  hvor  forskelligt Ritschl,  Anz,  Forfatteren  og  andre har  søgt  at  løse  Problemet om  Kierkegaards Forhold ikke blot til den græske, men ogsaa til den tyske Idealisme, især  i  Hegels  Udformning.  Her  er  ikke  blot  Uenighed  om,  hvorledes  og hvorfor Kierkegaard meddelte sig som han gjorde, men ogsaa om Meddelel­ sernes  Indhold  og  deres  Forhold  til  andre  Tænkeres  og  Traditioners  Med­ delelser.

Selve Valget af Emne finder jeg da centralt og ikke mindst af betydelig her­ meneutisk  Interesse;  men  selv om  det med megen  Ret er  afgrænset  skarpt, saa har det -  selvfølgelig -  været uundgaaeligt for Forfatteren ikke ogsaa at omtale, i hvert Fald strejfe det, som Kierkegaard gennem sit Værk havde til Hensigt  at  meddele,  indirekte  og  direkte,  altsaa  selve  hans  Tankeverden, hans Filosofi og hans Forkyndelse. Forfatteren er da ogsaa ganske klar over den nære Sammenhæng mellem det ydre og det indre i Værket, nævner selv (p.  27),  at  den  Isolering,  han  foretager,  er  fiktiv,  men  afstaar  fra  i  denne Undersøgelse  at  indplacere  Kierkegaards  Teorier  om  Sprog,  Kommunika­ tion og Pseudonymitet i hans øvrige Tankeverden.

Hvad nu denne Tankeverden angaar, saa savner jeg, skønt jeg meget vel forstaar Forfatterens Ønske om et skarpt afgrænset Objekt for Undersøgel­ sen, en klart formuleret Totalkonception af den, og jeg savner den ikke blot, fordi den -  blot skematisk fremstillet paa nogle faa Sider -  antagelig kunde have givet Afhandlingen mere Fylde, Baggrund, Perspektiv, men ogsaa for­ di  Forfatteren  jo  paa  en  lang  Række  Enkeltpunkter  indenfor  sit  valgte Emne sammenligner Kierkegaards Anskuelse med ældre og samtidige Tæn­ keres,  som bl.a.  Hamanns Opfattelse af Sproget (p.  41  ff.),  Hegels Opfat­ telse af Forholdet mellem Indhold og Udtryk (p.  74 ff.), Sibberns Distink­ tion mellem Førstehaands- og Andenhaandskundskab (p.  149 ff.) og andre.

Denne  »loci-Metode«,  om jeg maa  anvende  et Udtryk  fra Teologihistorien,  er  ganske  vist  saare  almindelig  i  denne  og  tilsvarende  Undersøgelser saavel  som  fx  i  Kommentarer  til  Kierkegaards  Værker;  men  selv  om  man ved Anvendelse af denne Metode kan finde ubestridelige Sandheder, og For­ fatteren har fundet adskillige og hidtil upaaagtede Sandheder af denne Art, hvilket ikke  er nogen  ringe  Fortjeneste,  saa  maa  dog  efter  min  Opfattelse denne Metode komplementeres med en mere systematisk. Man maa, for nu at bruge Anders Nygrens Udtryk, gøre sig Grundmotiverne hos de forskel­ lige Tænkere, ikke blot hos Kierkegaard, klare, og havde Forfatteren gjort dette -  om ikke i denne Bog, saa under sine Forstudier -  saa vilde han anta­ gelig langt skarpere end det nu gennemgaaende er Tilfældet i hans Bog have pointeret,  at  selv  om  der  ofte  kan  findes  endog  meget  vidtgaaende  Over­ ensstemmelse i  Detailler,  kan  dog Uoverensstemmelsen,  ja  Inkommensurabiliteten være fundamental, saaledes som jeg mener, at det er Tilfældet med Kierkegaards Forhold baade til den ældre Spekulation og til den,  som han selv kaldte den moderne.

I denne Sammenhæng kan det ogsaa bemærkes, at der savnes en fyldigere, samlet Drøftelse af de almindelige og specielle hermeneutiske Problemer, der

jo netop i de senere Aar debatteres saa ihærdigt baade blandt Filologer, Filo­ soffer og  Teologer; men Navne som fx Emilio Betti,O.F.Bollnow eller H.-G.

Gadamer synes ganske ukendte for Forfatteren. Sagt i Almindelighed vilde den foreliggende Bog efter mit Skøn have vundet i Kvalitet, hvis saadanne systematiske Overvejelser  var gaaet  forud  og,  i begrænset  Omfang,  havde fundet Plads i selve Fremstillingen, helst i Indledningen. Man vil antagelig give mig Ret i denne Betragtning, hvis man læser fx de to meget korte Kapit­ ler (p.  129-37 og  182-85)  om Kommunikationens Genstand og om Kierke­ gaard som Maieutiker.

Indenfor  sin  frivillige,  men  altsaa  efter  min  Vurdering  lidt  for  snævre, Begrænsning af Emnet bevæger Forfatteren sig med Sikkerhed, og Disposi­ tionen -  der jo særlig i Kap.  II knytter sig nøje til den af Kierkegaard an­ lagte, som han atter har laant fra Sextus Empiricus via Tennemanns Filosofi­ historie -  er  som Helhed harmonisk og vel  afrundet.  Sagt i  al Korthed og Almindelighed finder jeg Afhandlingens Sprog letflydende, klart og eentydigt.  Det  er,  for  nu  at  tale  med  Kierkegaard,  direkte  og  ligefrem,  somme Tider meget ligefrem Meddelelse. Der er intet dobbelttydigt eller underfun­ digt hos Forfatteren. Det Ydre er det Indre. Det er hans Force som viden­ skabelig Skribent, men samtidig hans Svaghed som Læser og Tolker af Kier­ kegaard. Han har en ret udtalt Tilbøjelighed til at læse kun efter Bogstaven, ikke altid efter Aanden, og skulde jeg sammenligne Forfatteren med et kierkegaardsk Pseudonym,  da kunde det hverken blive med Frater Taciturnus eller Nicolaus Notabene, men fx med Assessor Vilhelm, den brave Sjæl.

Forfatterens Fremstillingsform  er, bortset  fra  Indledningen,  ret bred,  og vi faar hyppigt, vel ogsaa lovlig hyppigt, baade Forhaandsmeddelelser om, tagelser er der ikke Tale om, blot en sindig Fremgangsmaade, der naturligvis

hvad vi kan vente undersøgt i det følgende, og efter de omhyggelige Rede­ gørelser ogsaa Sammenfatninger af de opnaaede Resultater. Egentlige Gen­ for Læseren er en Behagelighed i den Forstand,  at Bogen uden større Van­ skelighed kan tilegnes og forstaas blot ved een Gennemlæsning.

Den Debat, der i Bogen føres med tidligere Forskere, er -  i de Tilfælde fra forskellige Omraader, som jeg har undersøgt -  korrekt og loyal, og i Almin­ delighed er hans Fortrolighed baade med det omfattende Kildemateriale og med den ikke mindre omfattende Forskning betydelig, selv om han -  hvad der er vanskeligt at undgaa -  har overset et og andet.

Efter disse Bemærkninger om Bogen som Helhed skal jeg nu nævne en Række enkelte Punkter, hvortil jeg har korrigerende,  supplerende Noter eller blot Spørgsmaal at gøre.

Først nogle Petitesser som de uudryddelige Trykfejl:

| p. 39 Note 3 skal staa: Iiu/bydelsesskrift p. 42 forstyrrer   | skal være: forstyrrer                 |
|---------------------------------------------------------------|---------------------------------------|
| p. 53 allehånde                                               | skal være: allehaande                 |
| p. 78 Romantische Ironie                                      | skal være: romantische (ogsaa p. 327) |
| p. 81 Inklædning                                              | skal være: Indklædning                |
| p. 87 et slags                                                | skal være: Slags                      |
| p. 88 smæk                                                    | skal være: Smæk                       |
| p. 89 Note: Sanhed                                            | skal være: Sandhed                    |
| p. 143 omsaa                                                  | skal være: om saa                     |
| p. 145 fomuleras                                              | skal være: formuleras                 |
| p. 165 Re-lexionen                                            | skal være: Reflexionen                |
| p. 187 vækte                                                  | skal være:vakte                       |
| p. 263 forsaaet                                               | skal være: forstaaet                  |
| p. 269 la                                                     | skal være: Ja                         |
| p. 277 forskjellige                                           | skal være: forskellige                |
| p. 301 kristendosmuppfattning                                 | skal være: -doms­                     |
| p. 303 sidtste                                                | skal være: sidste                     |
| p. 307 æsthetic                                               | skal være: aesthetic (ogsaa fx 320)   |
| p. 311 follws                                                 | skal være: follows                    |
| p. 313 wherefor                                               | skal være:wherefore                   |
| p. 317 Governement                                            | skal være: Government                 |
| p. 324 folkekirke                                             | skal være: Folkekirke                 |

## Dernæst Realiteterne:

Man kan her vælge sit Udgangspunkt i en Detaille, kun en Detaille gan­ ske vist, men en betydningsfuld og perspektivrig.

Forfatteren siger (p.  135), at Kierkegaards Teori, at Sandheden er en Væ­ ren,  paa  dette  [det  af  Forf.  omtalte]  Punkt  har  en  Tilknytning  til  Kants Religionsfilosofi og til Fichtes praktiske Idealisme.

Udtalelsen  knytter  sig  til  Tolkningen  af  Kierkegaards  Kommentarer  til Centrumhegelianeren J.E.Erdmanns  »Vorlesungen über Glauben und Wis­ sen«, der udkom i Sommeren  1837, og som Kierkegaard arbejdede sig igen­ nem fra Begyndelsen af November og til Midten af December samme Aar. Som  bekendt  har  tidligere  især  Hirsch  (»Kierkegaard-Studien«  II,  1933, 530-39) beskæftiget sig med Kierkegaards Læsning af dette Skrift, som Erdmann - visselig  ikke  med  Urette  -   selv  senere  betegnede  som  et  umodent Produkt  (»Grundriss  der  Gesch.  der Philosophie«  II,  3.  Aufl.,  1878,  646).

Vi maa her skelne mellem flere forskellige Ting, nemlig a) Kants Religions­ filosofi,  b)  Fichtes praktiske  Idealisme,  som  Forf.  kalder den,  c)  Erdmanns Gengivelse  deraf,  d)  Kierkegaards  Bemærkninger  dertil  (ogsaa  influerede bl.a. af Martensens Omtale af Kant og Fichte paa Forelæsninger), e) Bejerholms Gengivelse og Tolkning af Kants,  Fichtes og Kierkegaards Anskuel­ ser,  en  Gengivelse,  der  -   foruden  af  Kilderne -   forekommer  mig  influeret ogsaa  af  nyere  Fremstillinger  af  Religionsfilosofiens  Historie.  Sagen  kom­ pliceres noget derved,  at Forfatteren  her -  undtagelsesvis -  er meget  spar­ som med Kildehenvisninger og udtrykker sig uhyre kortfattet.

Jeg er i den ulykkelige Situation at maatte tilstaa, at jeg ikke i Kants »Die Religion innerhalb der Grenzen der biossen Vernunft« kan finde, hvad For­ fatteren maatte have tænkt paa, og lige saa lidt har jeg kunnet finde det hos Fichte, hverken i »Die Anweisung zum seeligen Leben«, som det ligger nær­ mest at  søge  det  i,  eller  i  den  tidligere,  altsaa  »Die  Bestimmung  des  Menschen«. Derimod kan, til en vis Grad, Kierkegaards Bemærkninger, især Pap. II C 49 fra  12. Dec. have givet Forfatteren en Anledning til hans Udtalelse, der dog formodentlig ogsaa er influeret af en anden Kilde, af nyere Dato.

Blot saa meget skal her siges om det historiske; men hvad nu Rigtigheden af Bejerholms Karakteristik angaar, om Tilknytningspunktet mellem Kier­ kegaards Teori om »Sandheden er en Væren« paa den ene Side og Kants og Fichtes Anskuelser paa den anden, saa mener jeg for det første ikke, at man saaledes uden videre kan tale om et Tilknytningspunkt, hvis ikke man refe­ rerer til ganske bestemte Steder i de primære Kilder, og for det andet mener jeg, at man ikke saaledes uden videre kan tage en Udtalelse fra Kierkegaards endnu i mange Henseender uafklarede Ungdomsaar og sætte den ind i Sam­ menhæng  med  langt  senere,  gennemreflekterede  Udtalelser,  fra  Udkastet »Johannes  Climacus«,  fra  »Afsluttende uvidenskabelig  Efterskrift«  og  fra »Indøvelse i Christendom«,  der atter  er  skrevet ud  fra indbyrdes  diverge­ rende Positioner.

Endvidere maa jeg hævde, at Forfatteren paa dette Punkt saa at sige ikke har kunnet se Skoven for lutter Træer, dvs han har her overset, eller i hvert Fald ikke tilstrækkeligt tydeligt  fremhævet  den meget nære  Sammenhæng, som der efter min Opfattelse er mellem bibelsk Sprogbrug -  baade gammeltestamentlig  og  nytestamentlig  -   og  Kierkegaards,  hvad  angaar  Begrebet Sandhed og -  for den Sags Skyld -  ogsaa Gudsbegrebet.

Endelig mener jeg,  i  Overensstemmelse  med  en  anerkendt  hermeneutisk Grundregel, at ved Tolkningen af enhver Udtalelse maa man bestandigt have det  enkelte  Værks  Intention,  dets  Anliggende  in  mente,  samt  forstaa  dets »Sitz im Leben« -  for nu at bruge et Udtryk fra den formhistoriske Skole i nytestamentlig Forskning. Anvender man denne Regel, saa fristes man ikke saa let til at fremhæve Paralleler, fordi man da, ganske vist ikke altid, men efter min Erfaring i hvert Fald meget ofte ved et nøjere Studium  ser,  at for nu at tale billedligt -  selv om visse Linier løber nogenlunde parallelt et kortere eller længere Stykke, saa er deres Udgangspunkter og Endemaal ofte meget forskellige og i indbyrdes stor Afstand. Havde Bejerholm nøje over­ holdt denne Regel, var hans Udtalelse formodentlig næppe blevet formule­ ret, som det nu er Tilfældet.

Man kan saa tage et andet Omraade i Forfatterens Bog frem til Betragt­ ning,  fx  det  som  med  et  bredt  og  rummeligt  Udtryk  kaldes  Kierkegaards litterære Milieu (p.  1 3  og passim).

Hvad Omtalen af dette angaar, saa er det mit almindelige Indtryk, at den delighed, og ligeledes til  deres Teorier paa de særlige Felter,  som behandles i  Bogen,  altsaa  sprogteoretiske,  kommunikationsteoretiske  og  pseudonymi-

vidner om et godt Kendskab til de betydeligste Tænkere og Digtere i Almin­ tetsteoretiske Problemer.

Hvad jeg  derimod  gennemgaaende  savner,  er  dels  Overblik  og  Forstaaelse for Totalholdningen hos denne Periodes betydeligste Aander, dels Sans for Nuancer og Differentiering indenfor den spekulative Idealisme.

Exempelvis  taler Præses  (p.  123)  om  en  »platonisk  farvet  Idélære«  som almindeligt accepteret, og han føjer dertil, at den sokratiske Undervisnings­ metode var højt vurderet, bl. a. af Sibbern, Heiberg og Poul Møller.

Nu er ganske vist Udtrykket »platonisk farvet« saa vagt, at man med lidt Held kan bringe meget forskellige filosofiske Standpunkter og Systemer ind derunder; men ved en saadan Subsummering vinder man efter min Opfat­ telse ikke meget i  Forstaaelse  af  de mange  Filosoffer  dengang,  med  hvilke Kierkegaard var mere eller mindre -  især mere -  uenig med.

Selvfølgelig  vil  jeg  gerne  være  enig  med  Forfatteren  deri,  at  man  satte Platon højt som Filosof. Det har man jo saa godt som altid gjort, hvor man har haft blot det ringeste Kendskab til hans Tænkning; men een Ting er det at  vurdere  Platon  -   det  gjorde  jo  ogsaa  Kierkegaard  -   noget  andet  er  at være Platoniker, og den Betegnelse vil jeg ikke anvende, hverken paa de af Forfatteren nævnte Tænkere eller paa andre i Samtiden, der jo da forøvrigt var influeret fra flere andre Sider. Lad mig blot nævne, selvfølgelig ikke helt tilfældigt, Plotin og Spinoza som Baggrundsfigurer for den tyske Idealisme og den romantiske Skole, direkte betydningsfulde i den tyske og -  vist mere indirekte -  i den danske.

Andre Steder i Afhandlingen (p.  185-92, især p.  190) siges det, meget rig­ tigt,  at  Kierkegaards  Kommunikationsteorier  utvivlsomt  er  genetisk  bero­ ende  af  den  platoniske  Lære om  Anamnesis  og  den  (sokratiske)  Maieutik, og  saa  tilføjes  det,  at  en  grundig  Undersøgelse  af Kierkegaards  Platonstudium  desværre  savnes  i  Kierkegaardlitteraturen.  Det  er  saadan  set  rigtigt nok; men jeg synes dog godt, at Forfatteren kunde have nævnt i hvert Fald nogle af de Bidrag til en saadan Undersøgelse, som er fremkommet fra for­ skellig Side i de senere Aar. Selv om der ikke i Emneregisteret i Dr. Himmel­ strups Bibliografi -  mærkeligt nok  forøvrigt -  er  nævnt noget om  Kierke­ gaard og Platon, skulde det da nok have været muligt at opspore et og an­ det af Interesse.

Endnu et Punkt,  som jeg gerne vil drøfte med Forfatteren, er hans Paa­ stand  (p.  189)  om,  at  Kierkegaard  uden  Tvivl  har  haft  sin  hegelske  Tid, hvilket fx Sibbern omtaler som en Selvfølgelighed.

Uden Tvivl (utan tvekan)  er jo et meget kategorisk Udtryk;  men noget tvingende Bevis for,  at det er berettiget,  kan jeg ikke finde, hverken i Sibberns Udtalelse en Menneskealder senere eller i Udtalelserne om Magister­ afhandlingen i »Afsluttende uvidenskabelig« og i »Papirer«.

Jeg vil gerne gaa med til, at der -  bl. a. i »Begrebet Ironi« -  mange Steder er, hvad man kan kalde punktuel Overensstemmelse mellem Kierkegaard og Hegel  (samt  visse  Hegelianere),  baade  i  Forstaaelse  og  i  Vurdering,  fx  af Sokrates's verdenshistoriske Rolle og fx af den romantiske Nihilisme; men Totalkonceptionen og Totalholdningen hos de to  Tænkere,  Kierkegaard og Hegel, er efter min Opfattelse aldeles uensartet. Det vil selvfølgelig føre alt for vidt her at levere Bevis for min Opfattelses Rigtighed; men -  med forventet allerhøjeste Tilladelse til at henvise til noget, som jeg selv har publi­ ceret -  saa har jeg dog allerede i en lille Skitse til en Undersøgelse, publice­ ret i  »Theologische Zeitschrift«, og som Forfatteren andetsteds henviser til, antydet,  hvorfor jeg har  denne  Opfattelse.  Maa  jeg  saa  iøvrigt blot  raade Forfatteren til  omhyggeligt  at  studere Kierkegaards Udkast  til  en  Studen­ terkomedie,  »Striden  mellem  den  gamle  og  den  ny  Sæbekielder«.  Den  vil muligvis kunne rokke ham i hans Sikkerhed!

Ogsaa  andre  Steder  udtrykker  Forfatteren  sig  meget  summarisk,  hvor man kunde have ønsket en noget mere fyldig Omtale. Det gælder saaledes fx  Problemet  om  Forholdet  mellem  den  platoniske,  den  hegelske  og  den kierkegaardske Dialektik  (p.  17  m.Bem.).  Ganske  vist vilde  jeg ikke uden betydelige  Reservationer  have  anbefalet  Forfatteren  en  af  de  nyeste  Be­ handlinger af dette vanskelige Emne, nemlig Rob. Heiss's  »   W esen und For­ men der Dialektik«; men fx den nylig afdøde florentinske Filosofihistoriker G. C.Braga's Arbejder vilde da nok have været Opmærksomhed værd, lige­ som  bl. a.  B.Heimanns  stadig  højst  læseværdige  »System  und  Methode  in Hegels Philosophie«  fra  1927; men iøvrigt er der jo her hele tre Disputatsemner for ærgerrige unge Mennesker.

Atter en Detaille maa vække Opmærksomhed, nemlig denne: Forfatteren taler (p.  144 o.fl.St.) om det intuitionistiske Træk i Kierkegaards Erkendel­ sesteori (kunskapsteori) og siger, at ifølge den kan kun det Lige forstaa det Lige, saaledes som det jo hedder med en helt ordsprogsagtig Vending.

Her er, saa vidt jeg kan se, to Ting blandet sammen og ingen af dem rig­ tigt forstaaet eller forklaret, nemlig for det første den nyplatoniske Illumi­ nationsteori og for det andet den gamle teologiske Lære om analogia entis. Hylder man den førstnævnte,  der jo i  forskelligt modificerede Former var antaget Middelalderen igennem i  den  augustinske  Skole,  og  som -  paa  sin Vis -  blev genoptaget af baade Goethe og Hegel, da maa man, saa vidt jeg skønner,  konsekvent ogsaa  fastholde en  (idealistisk)  Monisme -  som  netop afvises af Kierkegaard blot med Ordene om, at Ligheden maa tilvejebringes. Hylder man den  sidstnævnte,  Analogilæren,  klarest  udformet  hos  Thomas Aquinas (cf. bl. a. Hampus Lyttkens'  fremragende Værk derom fra 1952) og i vore Dage især fremført af Erich Przywara, saa kan man konsekvent, som da ogsaa Kierkegaard efter min Opfatelse gør det, fastholde Skabelseslæren

(der  eo  ipso  udelukker  en  idealistik  Monisme),  Læren  om  Syndefaldet  og Læren om Genløsningen -  gennem Inkarnationen, hvorved den nødvendige Lighed netop ikke forefindes, men tilvejebringes, i Øjeblikket.  For saa vidt man i det hele taget vil  tale om  en  Erkendelsesteori  hos  Kierkegaard,  kan jeg i hvert Fald ikke finde Udtalelsen om »intuitionistiske Træk« træffende, da  den  maa  lede  Tanken  hen  paa  en  helt  anden  Verden  end  den  kierke-

gaardske.

I  en Række Sammenhænge omtaler Forfatteren Kierkegaards positive og negative  Forhold  til  Hegel  og  til  forskellige  af  dennes  Disciple;  men  saa interessant og vigtigt det er, maa jeg udsætte en eventuel Drøftelse af disse vanskelige Spørgsmaal til en anden Lejlighed.

i ' -

De  forskellige  Detailspørgsmaal,  jeg  her  har  berørt,  har  naturligvis  deres større  eller  mindre  Betydning  ikke  blot  for  de  snævrere  Sammenhænge,  i hvilke  de  staar,  men  ogsaa  for  Afhandlingens  Teser  og  Resultater,  som  selv om mange af dem i det væsentlige staar fast -  dog efter min Opfattelse i visse Henseender maa modificeres.

Værdifuldt, men ogsaa meget diskutabelt, er saaledes det første store Ka­ pitel, om Sproget. Ganske vist er ogsaa de to følgende, om Kommunikation og om Pseudonymitet, særdeles solide og indholdsrige; men der bringes, efter min Opfattelse, ikke slet saa meget nyt.  Værdien  af dem ligger mere i den fornyede Analyse  af noget  relativt  velkendt  og  i  Opgøret  med  en  Række tidligere Forskere.

Paapegningen, i Kapitlet om Sproget, bl. a. af Sprogets Mangler som Kom­ munikationsmiddel (p. 28 og passim) og den klare Hævdelse af, at Kierke­ gaard  ikke  har  udformet  nogen  selvstændig  Sprogteori  (blandt  Samtidens mange,  oftest  spekulative  Forsøg)  er  fortrinlig.  Betegnelsen  Intuitionisme, som Forfatteren (p.  30 o. a. St.)  anvender om Kierkegaards formentlige Be­ grundelse for sin Opfattelse, finder jeg, som allerede antydet, ikke blot uhel­ dig i sin Ubestemthed (thi den kommer, saa vidt jeg kan se, let til at betyde noget  i  Retning  af  Subjektivisme  =   individuel  Vilkaarlighed),  men  misvi­ sende. Det er for mig paafaldende, at Forfatteren, naar han nu har givet sig af med Hamann,ikke har fundet en mere nærliggende-og tilmed rigtigereForklaring, nemlig af dogmatisk Art.

Ligeledes finder jeg  det  værdifuldt,  at  Forfatteren  godtgør,  at ifølge  de fremførte  sprogteoretiske  og  æstetiske  Teorier  kan  Handling  (fx  Drama) udtrykke  det  sprogligt  ubeskrivelige  (fx  p.  31);  men  det  er  for  mig  et kendte Fænomen saa at sige er opfundet bagefter, og om ikke ogsaa Kierkegaard,  om  hvem  Forfatteren jo  med  Rette hævder,  at  han  ikke har nogen selvstændig Sprogteori, har betragtet dette som en Selvfølgelighed og først

Spørgsmaal, om ikke Forklaringen paa dette dog ganske dagligdags og vel­ ret sent er begyndt at ræsonnere og teoretisere over det?

I  Afsnittet  om  »den  faktiske  Sprogbrug«  hævdes  det,  ganske  rigtigt,  at efter Kierkegaards Opfattelse er »Begrebet«  en »Betydningskonstant«, hvis Indhold ikke er afhængig af konventionelle Definitioner (p.  59), og et Par Sider længere fremme (p.  61)  tales paa  samme Maade om Begrebet  »Kate­ gori«  (hvilket  ikke  udelukker,  at  Kierkegaards  egen  »faktiske  Sprogbrug«

ikke er konstant!).

Det er rigtigt,  at saaledes mener Kierkegaard -  naar han teoretiserer om Spørgsmaalet, og saaledes mener ogsaa Sibbern, Heiberg (i sine mere lykke­ lige  Øjeblikke,  hvor hans  klare  Forstand  ikke blev  fordunklet  af hegelske Fantasier) og Poul Møller, men Forfatteren har aabenbart ikke bemærket, at for den ægte, hegelske Spekulation er  »Begrebet«  netop ikke nogen Betyd­ ningskonstant, men en Variabel, samtidig Tænkningens Redskab og Formaal. Yderligere gælder, at præcis denne Forstaaelse af »das Begriff« er en Forud­ sætning for selve  Systemet,  og netop  dette har Kierkegaard meget vel  forstaaet (fx i »Efterskrift«)-og kritiseret. Jeg kan blot henvise til den bekend­ te Udtalelse om »Begrebet« i »Bogen om Adler« (Pap. VII, 2 B  235 p.  159).

Forfatteren hævder endvidere (p. 70-72): for det første, igen meget rigtigt, at Kierkegaard ikke har nogen særegen æstetisk Teori, at i Kierkegaards On­ tologi  og  »kunskapspsykologi«  har  Sproget  sin  Plads  i  Reflexionens  Sfære [der  forøvrigt ikke  er  ganske  det  samme  som  fx  Hegel  forstaar  ved  »Reflexion«, dvs Forstand, lavere end Fornuft], at religiøse og etiske Forhold der  har  Kierkegaards  Hovedinteresse  -   sprogligt  maa  udtrykkes  i  Paradoxer,  og  endelig,  at  dette  Synspunkt  har  Forbindelse  med  de  i  Datiden gængse æstetiske Skemaer (hvorved maa huskes, hvad Forfatteren da ogsaa gør, at  »Æstetik«  dengang var et mere omfattende Begreb end det normalt er i vore Dage).

Rigtigheden af alt dette vil jeg i og for sig ikke bestride; men jeg vil dog stille  Forfatteren  det  Spørgsmaal,  om dog  mon  ikke Rækkefølgen  af disse Synspunkter, og dermed Kierkegaards Begrundelse, faktisk er en anden? Er det mon ikke saaledes -  og Besvarelsen af dette Spørgsmaal har Betydning ikke blot for denne snævrere Sammenhæng, men for hele Bogens Problema­ tik -  at Kierkegaards polemiske Situation,  der atter er bestemt af Forskel­ lene i hans og hans  Samtids Udgangspunkter og Maalsætninger,  forklarer, hvilke Midler (sproglige, kommunikatoriske og andre, herunder de pseudonymitetsmæssige) han fandt maatte bringes i Anvendelse, og paa hvilke Omraader, han -  saa at sige undervejs -  maatte anstille sine egne teoretiske Be­ tragtninger  eller  overtage  andres  (fx  angaaende  Sproget)  for  saa  at  bruge dem i sit eget Formaals Tjeneste?

Hvis jeg har Ret i denne Betragtning, saa mener jeg, at dermed tilstræk­ æstetisk Teori, men at han hjalp sig paa disse Felter, saaledes som han fak­

keligt  forklares,  hvorfor han  fx  ikke  opstillede  nogen  særlig  sproglig  eller tisk gjorde og saaledes som Forfatteren stort set meget rigtigt har gjort Rede for i sin Undersøgelse.

At jeg har Ret,  det mener jeg kan  ikke blot  sandsynliggøres,  men  godt­ gøres  ved  Analogislutninger  fra  andre  Omraader  i  hans  Tankeverden  end dem, som Forfatteren i den foreliggende Bog har beskæftiget sig med: man kan ikke hos  Kierkegaard finde nogen  særlig  Erkendelsesteori,  eller  nogen særlig  Dogmatik -  fordi han ikke,  i  den  polemiske Situation,  han  befandt sig i,  og med  det Hovedformaal, han satte sig for sit Forfatterskab, havde nogen  tvingende  Grund  til  at  arbejde paa  disse  Felter  efter  Skik  og  Brug.

Dette implicerer, at jeg ikke kan give Forfatteren Ret, naar han (p.  n i) hævder,  at Kierkegaards Lære om det religiøse Paradox er en religionsfilo­ sofisk  Konsekvens  af hans  æstetiske,  erkendelsesteoretiske  og  psykologiske Teorier.  Efter min  Opfattelse er  det  derimod  Paradoxet  sensu  strictissimo, der bestemmer disse Teorier, og som angiver Maalestokken for dem. Om det saa  er  rigtigt  at  gøre  saaledes  som   Kierkegaard,  det  er  selvfølgelig  et  helt andet Spørgsmaal, som jeg ikke her kan tage op til Drøftelse.

Med disse sidste Bemærkninger er jeg færdig for denne Gang med Bejerholms Bog.

Det maa i tilstrækkelig  Grad være  fremgaaet  af mine Bemærkninger,  at selv om jeg mener, at Undersøgelsen i flere Henseender trænger til Supple­ menter og Korrektiver,  saa er den,  saaledes  som  den  foreligger  til Bedøm­ melse, gennemført med Stringens og baseret paa solid Lærdom baade inden­ for og udenfor det kierkegaardske, og jeg vil da gerne slutte med hjerteligt at gratulere  Forfatteren med hans Resultat og opfordre ham til  endelig  at fortsætte sine saa heldigt paabegyndte Kierkegaard-Studier.