Alexandra Kollontaj. Tre generationers kærlighed
Forfattere: Signe Arnfred
Tidsskrift: periskop (2018-05-30)

## Alexandra Kollontaj: Tre generationers kærlighed

Det  er  rundt  regnet  100  år  siden,  Alexandra  Kollontaj skrev  sine  kønspolitiske  tekster,  herunder  noveller  og essays, fra 1911 til 1923. Den novelle , som jeg har valgt at skrive om til Periskops generations- og genlæsningsprojekt, Tre  generationers  kærlighed, blev  udgivet  i  Sovjetunionen  i  1923,  på  tysk  i  1925;  den  er  Kollontajs  mest læste novelle i hendes samtid. Den blev skrevet i Norge, hvortil  hun  blev  sendt  af  Lenin/Stalin  i  oktober  1922 på  egen  anmodning,  og  givetvis  også  fordi  man  derved fik  en  kendt  og  veltalende  systemkritiker  på  afstand. Novellen afspejler - ligesom de andre tekster, Kollontaj skrev i denne periode - erfaringerne på godt og ondt fra de fem intensive år 1917 til 1922 med revolution og krig i Rusland/Sovjetunionen.

Novellen er - som mange andre af Kollontajs skønlitterære  skrifter  -  delvist  baseret  på  selvbiografisk  stof. De tre generationer, som historien handler om, er først Kollontajs  forældregeneration;  det  er  hendes  lærer  og mentor Maria Strakhova, der har stået model til kvindefiguren  i  novellens  første  generation.  Dernæst  er  det Kollontajs  egen  generation,  der,  som  også  afspejlet  i novellen,  omfatter  både  et  før-revolutionært  voksenliv,  struktureret  i  en  kønsrelationsmæssigt  traditionel forstand, og et liv under de nye forhold, hvor et nyt slags kærlighedsforhold af mere kammeratskabsagtig karakter (måske) bliver muligt. Og endelig den yngre generation, der først er blevet voksen efter revolutionen, og som derfor  (ifølge  novellen)  kan  forholde  sig  til  seksualitet  og kærlighed på måder, som de ældre generationer kan have svært ved at acceptere.

## Alexandra Kollontaj, 1872-1952

Født 1872 som barn af den højere middelklasse i zarens Rusland (hendes far var general) blev Alexandra Kollontaj politisk vakt, bl.a. under indflydelse af sin lærerinde Maria Strakhova. Lærerinden var engageret i oprettelsen af et skolemuseum, der samtidigt tjente som dække for politiske  studiekredse  og  undervisning  af  arbejderkvinder. Kollontaj blev gift med en ung officer - af kærlighed og mod forældrenes vilje; de fik en søn, men i længden blev det ægteskabelige liv for ensformigt for den begavede og initiativrige unge kvinde. Hun fik sin far, generalen, til at betale for et studieophold i Schweiz, så hun drog af sted fra  mand  og  barn.  Sønnen  var  på  det  tidspunkt  fire  år, men der var en barnepige til at tage sig af ham, og Alexandras forældre stod også til rådighed. Hun kom ikke siden TIDERNE

SKIFTER

## Alexandra Kollontai® Den store kærlighed

og andre politiske historier

UDVALGTE SKRIFTER

Et af de tre bind af og om Alexandra Kollontaj (1977-78), som omtales i teksten.

tilbage til mand og barn, men hun fastholdt livet igennem en tæt kontakt til sønnen, og hen ad vejen også til hans søn,  hendes  barnebarn.  Hun  vendte  tilbage  til  Rusland fra Schweiz, men i 1908 måtte hun igen drage udenlands, på flugt fra zarens politi, som jagtede hende på grund af hendes politiske aktivitet.

I  den  periode,  hvor  Kollontaj  var  i  politisk  eksil  i Europa  -  fra  1908  til  1917,  hvor  hun  efter  zarregimets endeligt i Rusland igen kunne vende hjem  - rejste hun frit  omkring  som  socialdemokratisk  agitator.  Grænsekontrol  og  pas  var  der  endnu  ikke  noget  af;  hun  boede på  skift  i  forskellige  europæiske  byer:  Berlin,  Paris  og London,  Stockholm,  Oslo,  København.  Hun  havde  kontakter  i  alle  europæiske  lande  og  opholdt  sig  desuden  i et  par  omgange  i  USA.  Inspiration  til  sin  kønspolitiske tænkning fik hun ligeledes mange steder fra, dels fra den politiske praksis rundt omkring, og dels - ikke mindst fra  litteraturen.  Også  i  ikke-socialistiske  kredse  var  der i  starten  af  1900-tallet  røre  i  de  kønspolitiske  tanker. Dette var den borgerlige kvindebevægelses glansperiode. I  mange  europæiske  lande  var  bevægelser  for  kvinders stemmeret i gang, resulterende i stemmeret for kvinder omkring og efter 1. verdenskrig, i Danmark som bekendt i 1915. Kønspolitiske nybrud i hverdagslivet var også i gang rundt omkring i Europa, specielt i intellektuelle og kunstneriske kredse. Disse blev afspejlet i kunst og litteratur, og Kollontaj lod sig inspirere. Noget af det interessante ved Kollontaj er netop, at hun tager kønspolitiske tanker og nybrud op, som er opstået blandt kvinder i de mere privilegerede klasser, og prøver at se dem i arbejderklassens sammenhæng.

Kollontaj var en dygtig taler og politisk agitator med et stort  netværk blandt europæiske og amerikanske socialister. Hun mestrede en række sprog, og da hun desuden var medlem af bolsjevikpartiet, blev hun af Lenin udpeget som minister for sociale anliggender i den første bolsjevikregering. Hun blev dermed også den vestlige verdens første  kvindelige  minister.  Men  hvedebrødsdagene  med bolsjevikpartiet varede ikke særligt længe. Kollontaj gik af  som minister pga. politiske uoverensstemmelser med Lenins linje; hun fortsatte som partimedlem på forskellige vigtige poster, men med et stadigt mere kritisk forhold til den førte politik. Bl.a. kritiserede hun som talskvinde for Arbejderoppositionen bolsjevikpartiet for at være elitært og bureaukratisk og for ikke længere at lytte til krav og forslag nedefra, fra arbejderne, fra basis. Arbejderoppositionen var en fagforeningsbaseret fraktion inden for partiet, indtil Lenin - som reaktion på Arbejderoppositionens kritik - forbød fraktioner. Men Kollontaj var uenig i partiets politik. Hun interesserede sig for hverdagslivet; hvis ikke hverdagslivet laves om, bliver der ingen socialisme. Som hun siger i sin tale for Arbejderoppositionen: 'Revolutionen kan fuldbringes af klassens fortrop, men […] det nye samfund kan kun skabes af hele klassen i dens praktiske dagligdags arbejde […] Kommunismen kan ikke skabes ved dekreter. Den kan kun skabes af levende søgen, af periodevise fejltagelser men i hvert fald gennem arbejderklassens egen skabende kraft.'

På grund af disse uenigheder blev Kollontaj i stigende grad marginaliseret i politisk sammenhæng. Da hun samtidig også led nederlag i sit personlige kærlighedsliv, bad hun  (ifølge  hendes  egne  oplysninger)  partiledelsen  om forflyttelse til en fjern provins - eller til udlandet. Det blev udlandet: Norge, hvor hun blev knyttet til en nyoprettet sovjetisk handelsdelegation. I starten uden præcist definerede pligter, hvilket passede hende fint, fordi hun derved fik tid til at skrive. Men perioden af relativ frihed blev kort; Kollontaj blev snart engageret som fuldtidsdiplomat for  Sovjetunionen og accepterede samtidig (de facto) at afstå fra at ytre sig politisk. Kollontaj var diplomat først i Norge og siden i Sverige, hvor hun virkede indtil slutningen af 2. verdenskrig. De sidste år af sit liv tilbragte hun i Moskva. Den samling skrifter, hvori novellen Tre generationers kærlighed indgår, blev Kollontajs sidste kønspolitiske udspil.

## Om novellen Tre generationers kærlighed

Novellens  rammefortælling  er,  at  Kollontaj,  i  sin  egenskab af leder af bolsjevikpartiets kvindeafdeling, en dag  i  sin  post  finder  et  tyk  konvolut  med  påtegningen 'strengt  personligt';  afsenderen  er  Olga  Sergejevna,  en respekteret kammerat på en ansvarsfuld post i den nationaliserede industri. Kollontaj undrer sig over, hvad Olga Sergejevna mon kan have på hjerte af 'strengt personlig' karakter.  Det  viser  sig,  at  brevet  handler  om  en  krise  i Olga  Sergejevnas  aktuelle  ægteskabelige  forhold,  foranlediget  af  hendes  datters  forhold  til  hendes  mand.  Men brevet  starter  med  en  redegørelse  for  Sergejevnas  egen baggrund: hendes mors og hendes egne tidligere kærlighedsrelationer.  På  den  måde  bliver  det  til  en  fortælling om  Olgas  mors,  Olgas  egen  og  Olgas  datters  måder  at forholde sig til parforholdsproblemer på.

Olgas  mor,  Marija  Stepanova,  beskrives  som  'en  af disse  typiske  kvinder  fra  halvfemserne,  en  utrættelig arbejder på folkeoplysningens område'. Stepanova opretter  et  vandrebibliotek, men denne folkeoplysende institution tjener desuden som dække for illegal politisk akti- vitet.  Marija  Stepanova  er  en  kompromisløs  kvinde,  for hvem 'kærlighedens ret går forud for ægteskabets pligt'. Hun har (ligesom Kollontaj selv) i sin ungdom af kærlighed og mod sine forældres vilje giftet sig med en officer, men i det lange løb bliver tilværelsen som regimentskommandørens hustru for begrænset. Hun forelsker sig i den stedlige kredslæge Sergej Ivanovitj, der også drømmer om at oprette skoler og biblioteker. 'Det gik som det måtte gå. En varm sommeraften mens regimentskommandøren var ude på øvelse', finder Marija sig selv i kredslægens arme. 'Bogen om 'Vandrebiblioteker i New Zealand' blev ulæst liggende i græsset.' Ifølge Stepanova kan man ikke elske to; der må være rent bord og klare linjer. Altså skriver hun et brev til sin mand og forlanger skilsmisse, straks. Sergej er himmelfalden, men de flytter alligevel sammen, bliver arresteret for politisk arbejde og forvist til en ikke særligt fjerntliggende provins, hvor Olga så bliver født. Imidlertid opdager Marija, at Sergej er hende utro, hvorpå hun pakker sin taske, tager barnet med sig og flytter til en anden by. Marija Stepanova er i novellens sammenhæng den, der følger  kærlighedens  love,  men  som  (når  den  elskede  er utro) også betaler prisen i form af brud og fortsat liv som alenemor til den fælles datter.

Olga vokser op som sin mors elev; hun tager del i det underjordiske  politiske  arbejde  og  bliver  kæreste  med Konstantin, en respekteret revolutionær. Som 'illegale' bliver de forvist, men det lykkes Olga at flygte fra forvisningen, tilbage til Skt. Petersborg. Her bliver hun ved venners hjælp, og for at slette sine spor, installeret som guvernante i huset hos ingeniør M. M. er borgerlig, men ivrig efter at diskutere; han er gift og har børn. Olga og M. er konstant uenige, men alligevel opstår der en stærk erotisk tiltrækning imellem dem. Konen tager på ferie med børnene, Olga og M. er alene i huset, Olga bliver gravid. Olga søger råd hos sin mor: Hvordan nu med Konstantin (som stadig er i forvisning), hvordan med M. (som jo er gift)? Marija Stepanova siger, at hun må vælge; hvis hun elsker M., må hun gøre det forbi med Konstantin, eller omvendt. Men Olga vil helst beholde dem begge to.

I novellens sammenhæng repræsenterer Olga hele to forskellige parforholdsmodeller; men hun gennemlever jo også (som Kollontaj selv) en meget turbulent og omskiftelig periode i Ruslands historie, samt flere år i politisk eksil. Den første model, som Olga repræsenterer, er den med to kærester på samme tid; to elskere, der står for noget forskelligt.  Der  er  dels  Konstantin,  kammeraten,  som  hun elsker, og som hun inspireres af politisk, og dels er der M., mod hvem hun føler en uimodståelig erotisk tiltrækning, men som hun overhovedet ikke er politisk på linje med. I Olgas liv fungerer de to sameksisterende kærlighedsforhold så nogenlunde i en periode, men i det lange løb bliver det med to kæresteforhold, en lille datter og et omtumlet liv for smertefuldt og for broget; jalousien lurer, og både i forhold til Konstantin og i forhold til M. dør kærligheden, fra Olgas side set.

Så,  i  eksilet,  sker  der  noget  nyt,  og  den  anden  parforholdsmodel, som Olga repræsenterer, træder ind på novellens  scene.  Det  er  Olgas  forhold  til  kammerat  Rjabkov, som hun møder i eksilet, og som hun lever sammen med i  novellens  nutid,  hvor  Olga  skriver  brev  til  Kollontaj. Kammerat Rjabkov er retskaffen, kompromisløs, en rigtig  proletar;  dertil  en  del  år  yngre  end  Olga.  For  Andrej Rjabkov er Olga politisk forbillede og lærer, han respekterer hende og sætter hende højt, samtidig med at hun også inspireres af hans måde at være på.

Den  kærlighedsmodel,  som  Kollontaj  tydeligvis  vil illustrere med Olgas og Andrejs forhold, er det, som hun i  essayet Lad  vejen  stå  åben  for  den  vingede  Eros (også skrevet  i  Norge,  ca.  samtidig  med  novellen)  beskriver som kærlighed-kammeratskab. Kollontaj slår her til lyd for en forståelse af kærlighed i en bredere forstand, ikke bare som noget, der foregår i et parforhold, men som 'en fintmærkende  følelse  af  andres  krav,  en  dyb  gennemtrængende bevidsthed om sin egen forbindelse med kollektivets øvrige medlemmer. Men alle disse 'sympatiske følelser'  […]  udgår fra en fælles kilde: evnen til at elske, at elske ikke i snæver-kønslig forstand - men i dette ords brede  betydning'.  Kollontaj  kæmper  i  dette  essay  med at formulere en mere nuanceret og mangefacetteret forståelse af,  hvad  'kærlighed' er og kan være. Hun forsøger at finde frem til et nyt sprog, 'nye ord for at udtrykke de  mangeartede  nuancer  af  sjælelige  følelser,  hvormed sådanne sjælstilstande som kærlighed, lidenskab, tilbøjelighed, forelskelse og venskab kan gengives om end blot i en grov form'. Kollontaj er interesseret i kærlighed som samfundsmæssig  kraft,  og  hun  forestiller  sig  -  måske lidt højstemt - at i det nye samfund vil 'kærligheds-solidaritet […] vise sig at være en lige så stor drivkraft som konkurrence  og  egenkærlighed  var  for  det  borgerlige system'. I det pågældende essay, som har hovedfokus på parforholdskærligheden, forsøger hun sig med begrebsparret 'den vingede Eros' og 'den vingeløse Eros'. Den vingeløse Eros er den rene fysiske tiltrækning, den vingede Eros er der, hvor forelskelse og sjælelig harmoni følger med.

'Den vingeløse Eros' som parforholds-samlivsmodel repræsenteres  i  novellen  af  Olgas  datter  Zjenja.  Olga, Andrej og Zjenja deler en etværelses lejlighed; det går på mange måder fint, alle har travlt med partiarbejde og er kun lidt hjemme; Olga synes, at Andrej er livet op på det sidste, og hun opmuntrer til, at han og Zjenja skal gå ud sammen 'i teatret, til møder og til kongresåbningshøjtideligheder'. Da Zjenja melder, at hun er gravid og får brug for en abort (fri abort er netop blevet indført i Sovjetunionen), fatter Olga alligevel mistanke, og ganske rigtigt viser det sig, at Zjenja og Andrej går i seng sammen, mens Olga er på arbejde og til møder. Olga bliver fortvivlet og føler sig bedraget, men hverken Andrej eller Zjenja kan se, at de har gjort noget galt. Der går jo ikke noget fra Olga; både Andrej og Zjenja er hende lige så hengivne, som de altid har  været.  'Du  ønskede  jo  selv,  at  Andrej  og  jeg  skulle blive venner,' siger Zjenja. 'Hvorfor må vi gerne åndeligt være  på  bølgelængde,  snakke  sammen,  le,  tænke,  men kysses,  det  må  vi  ikke?'  Zjenja  er  med  på,  at  hvis  deres forhold åbenbart irriterer Olga, så må de holde op; men se rimeligheden i det, det kan hun ikke.

Det er her, Olga (i novellens rammefortælling) skriver brev til Kollontaj med spørgsmålet, om det bare er hende, der er gammeldags og ikke fatter, hvad den ny moral går ud  på.  Og  om  Kollontaj  kan  hjælpe  hende  med  at  finde hoved og hale på det hele. Olga beder til sidst i brevet om en samtale med Kollontaj, og senere taler Kollontaj også med Zjenja.

Zjenjas stærkeste argument for den type kæresteforhold, som hun har (ud over Andrej er der også en anden, hun går i seng med), er, at den aktuelle situation i Sovjetunionen ikke giver mulighed for andet: 'Ser De', siger hun til Kollontaj, 'for at forelske sig må man have tid. […] Men jeg har ikke tid. Der er så meget arbejde i distriktet, så mange vigtige spørgsmål, der skal løses, hvornår har vi overhovedet haft tid i alle disse stormende revolutionsår, der farer afsted?' De uforpligtende forhold er meget lettere at håndtere: 'Så længe vi synes om hinanden, så er vi sammen; hvis det går i stykker - så går vi fra hinanden, og ingen har mistet noget ved det.' Med hensyn til det med at elske nogen, ligger dét for Zjenja i en helt anden kategori: 'Ja allerførst og mest i hele verden elsker jeg mor. […] I en vis forstand sætter jeg hende ovenikøbet højere end Lenin.'

Zjenja bebrejder sig selv, at hun ikke havde fantasi til at forestille sig, hvilket indtryk hele denne historie ville gøre på hendes mor. 'Jeg ville nu give, jeg ved ikke hvor meget, for at det hele ikke skulle være sket. Og allievel,' siger hun også i samtalen med Kollontaj, 'helt inderst inde føler jeg, at mor har uret og at det er Andrej og mig, der har ret.' Novellen  slutter  med  Zjenjas  udsagn:  'Nej,  jeg  vil  ikke elske sådan som mor har elsket […] Hvornår skal man så arbejde?',  hvorefter  hun  forsvinder  ud  af  døren.  Og  til allersidst  Kollontajs  egen  tvivlrådighed:  'Jeg  bliver  stående midt i værelset og søger svar på spørgsmålet: Hvem har ret - en ny klasses fremtidige ret, med nye følelser, nye begreber og nye moralforestillinger?'

Novellen giver ingen klare svar. Men det er Kollontajs uvisnelige  fortjeneste,  at  hun  overhovedet  tager  denne type  spørgsmål  op  inden  for  en  socialistisk-kommunistisk  tradition,  som  ellers  kun  ser  kønsproblemer  som noget med lønarbejde og ligeløn.

## Kollontaj i 1970'erne

Faktisk  var  det  netop  derfor,  vi  i  kvindebevægelsen  i 1970'erne  var  så  glade  for  Kollontaj.  Vi  læste  Marx  og Freud. Men Marx skrev ingenting om køn og seksualitet, og Freud, som skrev om disse ting, så tydeligvis det hele fra en mandlig synsvinkel. Det var vi trætte af. Vi mang- lede forfattere, der var socialister, og som forholdt sig til kvinder på kvinders vilkår. Der var Clara Zetkin, leder af kvindeafdelingen i det store og før 1. verdenskrig toneangivende tyske socialdemokratiske parti. Da partiet under 1. verdenskrig blev splittet, var Zetkin på den venstrefløj, der  senere  sluttede  sig  til  Lenin  og  bolsjevikpartiet  i Kommunistisk Internationale. Men Zetkin var for kedelig og  for  begrænset;  hun  snakkede  om  arbejdsforhold  og ligeløn; vigtige sager, javist, men hvad med kærligheden, hvad med seksualiteten? Dét var ting, som for os stod i forgrunden, og her havde Zetkin intet at komme med.

Alexandra  Kollontaj,  derimod!  Det  var  en  fryd  at opdage  Kollontajs  eksistens. Kollontaj var politisk i orden, hun var socialist,  medlem af bolsjevikpartiet. Og hun interesserede sig for og skrev om alle de ting omkring parforhold og seksualitet, som vi også selv tumlede med. Hun var dybt politisk  og  samtidig,  hvad  man  i  dag  ville kalde  feminist.  At  hun  desuden  var  kritisk  i  forhold  til Lenins linje, gjorde hende kun endnu mere interessant. Det  matchede  vores  egen  afstandtagen  fra  den  noget rigide leninisme, som også trivedes på (dele af) den danske venstrefløj i 1970'erne. Det var netop Kollontajs kombination af ikke-leninistisk socialistisk politik og kønspolitiske visioner, som medtænkte seksualitet, kærlighed og parforholdsrelationer, der inspirerede nogle af os til dannelsen  af  Alexandragruppen  i  1974.  Alexandragruppen blev dannet som alternativ til Socialistisk Kvindegruppe, som var mere leninistisk og som havde Clara Zetkin som ledestjerne.

Det,  der  betog  os  ved  Kollontaj,  var  altså  det,  at  hun tænkte  politisk,  hun  var  socialist,  samtidig  med  at  hun også  interesserede  sig  for  ændring  af  hverdagslivet,  af familien, af kønsrelationer osv. Kollontajs  tænkning udforskede  implikationerne  af  en  af  Rødstrømpebevægelsens vigtigste paroler, nemlig at det private er politisk. I  Rødstrømpebevægelsens  regi  handlede  parolen  mest om bevidstgørelse; om, at de problemer, som man før som kvinde havde set som bare ens egne private trængsler at de kunne forstås som fælles, samfundsskabte og altså politiske. Hos Kollontaj blev det noget med, i langt højere grad end den socialistiske teori tidligere havde gjort det, at forsøge at sammentænke det personlige, private, følelsesmæssige  liv  med  det,  der  foregik  i  større  samfundsmæssige sammenhænge.

Kollontaj blev derfor en inspiration for os, der gerne ville  kombinere  Rødstrømpebevægelsens  indsigter  og landvindinger  med  en  mere  marxistisk  orienteret  samfundstænkning. Kollontajs skrifter gav masser af mening. Vi læste rub og stub, og en gruppe af os gik endog i gang med at oversætte (fra tysk og russisk) hidtil ikke til dansk oversatte tekster. Fra russisk takket være en russiskkyndig i vor midte: Mette Bryld. Hele herligheden blev udgivet i tre bind af forlaget Tiderne Skifter 1977-78.

## Kollontaj i dag?

Men hvad så med Kollontaj i dag? Novellen er et udtryk for,  hvordan  Kollontaj  forsøgte  at  se  sammenhænge mellem samfundsforhold og kærlighedsrelationer. Og det faktum, at den blev meget læst, tyder jo også på, at den af samtiden blev oplevet som relevant. Kan teksten mon vendes  og  drejes  til  nutidig  relevans?  Nej,  ikke  rigtigt. Den unge Zjenja, der ikke har tid til et ordentligt kærlighedsforhold, fordi der er så meget vigtigt arbejde, der skal gøres, ses næppe som en eftertragtelsesværdig livsmodel i dag. Og hvad hvis der også havde været børn? Kollontajs idealistiske  forestillinger  om  den  totale  kollektivisering af  både  børneopfostring  og  husarbejde  -  forestillinger, som også Lenin førte til  torvs  -  blev  aldrig  gennemført i  Sovjetunionen.  Sådan  set  er  vores  nutid  i  Danmark nærmere på Kollontajs ideal, i og med at børnene passes i børnehave, skole og fritidshjem, mens forældrene - både far og mor - er på arbejde, ligesom Aarstidernes måltidskasser  samt  supermarkedets  færdigretter  klarer  en  del (men kun en del!) af det arbejde, der ellers skulle udføres i  familiens skød. Men netop sammenliget med nutidens hverdag i Danmark for en ung familie er der én ting, som Kollontaj helt har misset, nemlig kønsmæssig ligedeling af  det  hjemmearbejde,  der  trods  alt  bliver  tilbage,  samt forholdet  til  børnene  ikke  mindst.  Kollontaj  afskaffer problemet  ved  at  afskaffe  hjemmearbejdet;  men  det  er jo  klart  nok  en  illusorisk  løsning.  Selv  med  de  bedste samfundsmæssige institutioner bliver der altid noget til rest. Og her må mænd og kvinder dele lige. Det perspektiv - som faktisk (og med rette) fylder en del i dag, med obligatorisk  barsel  til  mænd  og  så  fremdeles  -  dét  er  helt fraværende hos Kollontaj.

Så,  nej.  Kollontaj  giver  ikke  svar  på  nutidens  spørgsmål. Men Kollontaj bør have klassikerstatus som feministisk pioner. Det er på mange måder interessant at sammenligne Alexandra Kollontaj med Simone de Beauvoir. Simone  de  Beauvoir  udgav  sit  banebrydende  værk Det andet k øn i 1949, efter afslutningen af 2. verdenskrig. Dette værk hyldes i dag, og med rette, som en feministisk klassiker. Men man læser jo ikke de Beauvoir for hos hende at  finde  svar  på  nutidens  kønspolitiske  spørgsmål.  Man læser for at kende sine klassikere og for at undersøge, om der måske skulle være noget, af det, de pågældende forfattere har fat i, der fortsat kan tjene som inspiration.

Kollontajs  bud  på  forståelse  af  kvinders  samfundsmæssige  situation  og  hendes  visioner  for  ændring  af samme er en hel del mere radikale og vidtrækkende end de Beauvoirs. Og Kollontaj er meget tidligere ude; Kollontaj udgav nogle af sine mest prægnante kønspolitiske tekster så tidligt som i 1911, altså allerede før 1. verdenskrig. Desuden  gennemlevede  hun  den  russiske  revolution; perioden lige efter 1917 i Rusland rummede et fyrværkeri af nybrud i kunst og kultur, som godt nok ikke varede særligt længe; Lenins stramme kurs satte en stopper for alt, også for Kollontajs forsøg på at tænke nyt. Som sovjetisk diplomat bevægede hun sig på en smal sti, hvor politisk nytænkning var bandlyst. Men Kollontaj var en del af det revolutionære nybrud, og hendes tanker, fx om behovet for et sprog, der nuanceret kan udtrykke forskellige former for kærlighed, samt hendes ideer om kærlighed som samfundsmæssig kraft - disse ting kan inspirere den dag i dag.

Samtlige Kollontaj-tekster, som her er citeret, er oversat til  dansk  og  står  at  læse  i Alexandra Kollontaj: Udvalgte Skrifter, bind 2 ; Tiderne Skifter 1977.