Kanon hinsides voldene
Forfattere: Jørn Erslev Andersen
Tidsskrift: passage (1998-12-01)

## Kanon hinsides voldene

## ] ØRN ERSLEV ANDERSEN

At læse en bog er en mat og uenergisk aktivitet der ikke  varmer  en  op,  hvorimod  en  samtale  lærer  en noget, samtidig med at den er en træning og øvelse. Hvis  jeg  diskuterer  med  en  intelligent  og  skrap modstander giver han mig  af sporerne,  presser mig fra  højre  og  venstre,  og  hans  ideer  rar  mine  til  at vælde  frem.  Rivaliseringen,  ærelysten  og  kampån­ den driver mig og rar mig til at overgå mig selv. Det er dødsenskedsommeligt at være enige i en samtale. Sådan  skriver  Montai gn e  i  "Om  kunsten  at  sam­ tale". Nu ved vi, at han faktisk kunne blive varmet godt op ved at læse i en bog omend han afskyede at læse bøger fra ende til anden. Selvfølgelig kan man blive varmet godt op ved at læse en bog. Men Mon­ tai gn e har ret i, at varmegraderne stiger betragteligt hvis  man  tilkendegiver  sin  smagsdom  om  det  just læste.  Når  man  med andre  ord indleder  en  afart  af kanonisering. Man erfarer da hurtigt, at smagsdom­ menes forskellighed er endog særdeles evidente,  og at en  given  kanon eller kanoniseringsiver må stå sin prøve i udøvelsen af lige dele rivalisering, ærelystig­ hed og beredt kampånd. At bedrive kanonisering på dennemåde er lige så  givtigt  og skærpende for  ev­ nen til at begrunde sine domfældelser som dette at udarbejde  en  autoritativ  eller  officielt  sanktioneret kanon  er  en  dødsenskedsommelig  almengørelse  af en elegisk-selvbiografisk,  ideologisk eller  litteratur­ politisk  misantropi.  Kanonisering  hører  samtale  og dødsforagtende  kampgejst til.  Og  det  er  ikke lige­ gyldigt om den læsende krop har. astma eller nyre­ sten,  ligesom det ikke  er  ligegyldigt  hvor  i  verden den læsende krop er placeret. Kun litteraturpolitiske skrankepaver, der tror, at verden ikke er større og i hvert fald ikke findes bedre end det lille trygge rum de selv tilfældigvis er placeret i - i et lille redaktions­ lokale i  en  hovedstad f.eks.  fornægter  dette i  en tyrkertro på, at de en gang for alle har opnået kano­ niserings- og revselsesret funderet på en lige så ko­ misk forestilling om at deres drevne fristile om vil­ kårlige emner og eventuelt læste bøger tjener 'almenhedens interesser' (den såkaldte Høy/Bredal­ effekt).

Der findes vel næppe noget mere patetisk end en 'idiosynkratisk'  ytring.  Vi  vil  derfor  opgive  den idiosynkratiske  tone for  i stedet  at  nævne  nogle fi­ gurer i et landskab vi lige her og nu og af uransage­ lige grunde er stedt i. Det er desværre faldet sådan ud,  at følgende  helt  igennem  ordinære  mainstream drop  af  navne  at  indlemme  i  en  samtidskanon  kun sporadisk medtager  digtere, der ikke er kommet til verden  under  indflydelse  af  jysk  sprog  og  kultur. Der er sådan set,  hvilket hermed understreges, ikke tale om et dogme, men formentlig om en kulturbe­ stemt  tilfældighed:  at  gode,  sprogligt sensitive,  for­ nyende og eksistentielt skævvridende fortællere ny­ der  godt  af  at være  stedt  i  en nationalsproglig konflikt  mellem  dialekt  og  såkaldt  'rigssprog'  (  der tænkes her på fx. J.P. Jacobsen, Peter Seeberg, Peer Hultberg, Hans Otto Jørgensen, Per Højholt, Peter Laugesen, Christian Skov og Knud Sørensen, hvoraf flere direkte har meddelt sig om dette stumt at måtte lytte til de dialektalt set endimensionale hurtigsnak­ keres manglende sans for den anden/  det andet i det sagte;  et  forhold,  som  Erik  Clausen  i  selvironisk samspil  med  Niels Hausgaard  er  så  eminent  til  at give skikkelse).

Jeg har ikke læst alle de mange lovende titler, der med tiden er udkommet, lanceret, berømmet, skrot­ tet, husket,  glemt,  så langt fra. Og da jeg  ikke har som metier at gøre mig klog på hvad som helst fo­ refaldende, der indlemmes i medie- og forlagskvær­ nen  og  som  det  er  hipt  at  have  en  hurtig  mening om, er jeg heldigvis fritaget fra at lade som om. Man læser hvad man kan nå, har brug for eller bliver bedt om,  og  finder håndført  eller tilfældigt  sine  favorit­ ter, som forsøgsvis følges i tykt og tyndt. Nye navne føjes  til,  men  ikke  nødvendigvis  lige  her  og  nu. Somme tider her og nu, men som regel med et vist passende  tidsligt  efterslæb:  det  er  den  eftertænk­ somme  gerne  akademiske artikel frem for  den ligegyldige  dagbladskritik,  der giver  bonus  i  jagten efter nye favoritter, hvilket også betyder, at kanoni­ sering,  erindringen om det litterært vedkommende, er noget der foregår på universiteterne,  i undervis­ ningen og i skriveriet, og det uanset om de selvbe­ staltede og  højtråbende (  og umanerligt  redepis­ sende, deres universitære herkomster taget i betragtning) mediestjerner  med  deres offentlige pleje  af  personlige  fobier  mener  noget  andet.  I  sin tid,  for snart længe siden,  holdt jeg lige så meget af Niels  Egebak  (traktaten  om Anti-mimesis blev  læst som litterær essayistik),  Eik  Skaløe, Selvsyn og  Per Kirkeby som af Jess Ørnsbo, Per Højholt, Peter See­ berg og gruppen af Arena-forfattere: Henrik Bjelke, Poul  Vad,  Leif  Hjernøe,  Jens  Smærup  Sørensen m.fl  .. Det gør jeg  sådan set stadi gv æk. Lige så med Peter Laugesen,  Knud Sørensen, Inger Christensen, Christian Skov, Peer Hultberg, Klaus Høeck, Jørgen Gustava Brandt, Per Aage Brandt, Ulla Ryum, Vagn Lundbye (især Nico og ikke længere end frem til An­ holt-trilogien), Henning Mortensen, Charlotte Strandgaard  (kun det helt  tidlige),  Kirsten  Thorup, Benny Andersen,  Svend Åge Madsen og  den  slags. . De fleste - l:,9:rtset selvfølglig fra Skaløes dylanismer samt Lundbye og Strandgaard, som der kan være lidt tvivl  om - har vel allerede sikret sig  en  plads i  et­ hvert forslag til en samtidskanon. Til sin tid sanktio­ neres  den  endelige  kanonisering  af  Laugesen  med udgivelsen af hans samlede l yr iske værk i et bind  + bonus  cd  med  hidtil  uudgivne  piratoptagelser  af Mind Spray-tingen. Det var så vor tids særdeles sam­ tidige gamle nye. Der findes selvfølgelig andre, som fylder  meget  i  samtidskværnen  (  den  såkaldte  Rif­ bjerg/J  ensen/  Green  Jensen-effekt),  men  som  det næppe  er  forsvarligt  ligefrem  at  kanonisere,  hvis denne såkaldte samtidskanonisering  skal række blot 10 år frem.

Så er der firserdigterne. Michael Strunge lader sig til enhver tid læse, er tillige en uomgængelig figur i periodens l yr iske vending og har jo nu :faet sit beret­ tigede  mausolæum  i  sort hardcover. S.U.T  med  al hans formidable vaklende skaben tøver jeg ikke med at  kanonisere  som  halvtredser-generationens  (min generations) bedste digter og mest egensindige poe­ tiske  tænker.  Ingen  kan  undgå  at  støde  på  en  Pia Tafdrup.  Hun  afventer  ikke  kanondannelser,  men arbejder utålmodigt på en selv-kanonisering, hvilket litteraturhistorien  har  vist  er  en  uheldig  vej  at  be­ træde. Men hun er en del af, i hvert fald min, sam­ tidskanon grundet de fire-fem første  digtsamlinger, som virkelig  holder  vand. Min  favorit  blandt  halv­ femsernes firserdigtere er så afgjort Niels Frank, der med  treenigheden  af Yucatan, Tabernakel og Livet  i troperne har skabt et l yr isk-refleksivt univers,  der ud over læsemæssigt at være en lise for sjælen leger se­ riøst  med  litteraturens  tonale  uretfærdighed  med metaforistiske genreforskydninger og  -fornyelser til følge og,  ikke at  forglemme,  ledsaget  af  en  diskret tagen  pis  på  enhver form  for  beskyldning  om  util­ stedelig selvhøjtidelighed, som Høy/Bredal- og Rif­ bjerg-effekten og dens eklatante mangel på sans for selvironiske litoter kan give anledning til.

Grundet  en  af  mine  samarbejdspartnere  er  jeg blevet  sporet  ind  på  Simon  Grotrian,  hvis Ossians puls ramte min puls så jeg ikke tøver med, om end endnu relativt ubeset, at have ham med i mit kanon­ forslag.  Og  så  er  der  de  virkelig  heftige,  som  en gang læst ikke er til at komme af med igen: Pia  Juul, Kirsten Hammann og Solvej Balle. De ikke blot hø­ rer hjemme i 'min', men vel i de fleste andres sam­ tidskanon;  man  fornemmer  ligefrem  at  deres  kom­ promisløse  og  offensive utilpassetheder i En  død mands  nys,  Mellem  tænderne og Bannister og ifølge lo­ ven føjer helt nye dimensioner til overhovedet grundlaget  for  dette  at  tale  om  en  samtidskanon, herunder hvad litteratur er og kan. Akkurat som det er tilfældet med Højholts Turbo-digte og Praksis-se­ rie,  Thomsens Hjemfalden og Det  skabtes vaklen, Franks metaforismer og Grotrians puls. Føj Høecks og  Inger  Christensens  l yr iske  værker  til in  toto, og jeg tror vi nærmer os essensen af min samtidskanon.

Ud  over  Janus  Kodals ingentings mestre, Niels Lyngsøs Stof og  Merete  Torps Digte  II, samt  mere perifert Annemette Kure Andersens epifanier og Jo­ nas Breums Manuskript  uden  titel, som jeg eventuelt ved  nærmere  eftertanke  kunne  finde  plads til  i  en samtidskanon,  kunne  der  uden tvivl nævnes mange flere,  men ikke  lige nu al den stund jeg til daglig  er nødt til at læse alt andet end ny dansk  litteratur  og tiden ikke tillader andet end en langsom, men ufor­ trødent  nysgerrig,  tilegnelse  af det  der  kaldes  vor tids danske litteratur.