Kafka-fabrikken
Forfattere: Jørgen Egebak
Tidsskrift: kok (2004-03-30)

afgørende publikumsopbakning -forsøgte at fundere tekstanalysen i sproglige  iagttagelser.  Dels  finder  man de  i  gymnasie-  og  seminariesammenhæng pædagogisk  succesfulde analytikere Brandt-Petersen og Hejlskov Larsen, der med hver deres versioner af en  bygningspræget  metaforik  (tekstens 'planer', teksten som et 'hus' etc.) fejrede store triumfer.

Ideologikritikkens tekstanalyser ser Lützen samle sig om 'varen' som bærende  metafor,  og  han  kommer  ret langt  med  denne  retoriske  betragtning af,  hvad  der  i  datidens  kontekst  blev opfattet som et rent begreb. I analysernes  omgang  med  de  litterære  tekster blev der, egentlig meget naturligt, skrevet  meget  andet  frem,  end  en  strikt begrebsbrug  tilsagde.  Dog  er  historikken ikke helt præcis. Overgangen omkring 1972 fra den strukturalistisksemiotiske ideologikritik med dens synkrone tankegange til den genetisksocialhistoriske  tekstanalyse,  som  blev udviklet  gennem  de  efterfølgende  år, beskrives ikke. Her kompliceredes billedet da også betydeligt. Varen  som metafor  fik  det  mindre  godt  og  blev afløst  af  en  række  kausalbegreber.  De var  så  lidt  som  deres  forgængere  i  det 19. århundredes historisk tænkende humaniora  fri  for  metaforisk  indhold. Men i stedet  for at male overbevisende tjente de nok så meget til - på ny kunne man sige - at dække over det mylder af tankemæssige problemer, som havde fældet deres ældre fætre under de humanvidenskabelige  ombrydninger  i det 20. århundredes første halvdel.

Ligesom  man  med  Lützen  bliver mindet  om,  hvor  meget  der  i  løbet  af meget få år skete i tekstanalyse og litteraturforskning i perioden 1965-75, bliver man også med ham slået af, hvordan  det  derefter  tyndede  ud  med  nye ideer  og  nye  metaforer.  Han  får  i  sin behandling  af  tiden  efter  ikke  nær  så meget  kød  på  sin  metaforkrog,  som  i undersøgelserne af nykritikken og ideologikritikkens tekstanalyser.  Han slår  ned  med  gode  iagttagelser,  men materialet  er  ikke  så  rigt  endda.  Dog giver  diagnosticeringen  af  plante-  og orgasmemetaforerne  m.m.  i  Erik  A. Nielsens tekstanalysebøger en pote, der fortæller hvor givtigt grebet  grundlæggende er i forhold til en god del af dansk tekstanalyse.

Bogen  rejser  en  række  teoretiske problemstillinger, som den bevidst ikke selv  tager  livtag  med.  Fremstillingens disponering kan også diskuteres. Det er tydeligt, at der undervejs er sket øjenåbninger, som ikke helt var forudset eller planlagt fra starten. Sådan går det heldigvis  også  for  læseren,  der  her  kan hente meget mere tankeføde og principiel indsigt, end man oftest møder i de afhandlinger, der ellers kommer ud fra de  faglige  miljøer  i  år  som  disse.  Bør læses af alle  litterater, der kan klare  et dybt kik ind i den tekstanalytiske branches  kulisser  og  snoreværk.  Man kan efter det længes efter ny videnskabeliggørelse af feltet; måske gennem et greb tilbage til der, hvor det blev sluppet inde midt i det forløb, som Lützens undersøgelse  kortlægger.

## Jørgen Egebak

## Kafka-fabrikken

Maria Luise Caputo-Mayr, Julius Michael Herz (udg.): Franz Kafka. Internationale Bibliographie der Primär-  und  Sekundärliteratur.  Eine Einführung = International Bibliography of Primary and Secondary Literature. An Introduction . 2. erweiterte und überarbeitete  Auflage,    München  2000 (K.G.  Saur).  (Bd.  1.  Bibliographie  der Primärliteratur  1908-1997.  XLIX,  213 s. Bd. 2. Bibliographie der Sekundärliteratur 1955-1997.  Teil  1:  1955-1980. LIV,  626  s.  Teil  2:  1981-1997.  s.  6271115.)

I  1980erne foreslog Horst Steinmetz et moratorium  i  Kafka-forskningen.  Det blev  aldrig  til  noget.  Heller  ikke  efter 1997,  hvor  dette  uundværlige  værktøj stort set  slutter.  Drivkraften bag syndfloden  af  sekundærlitteratur  er  spøgefuldt angivet af Isaac Bashevis Singer i fortællingen 'A Friend of Kafka'. En af personerne  bliver  overtalt  til  at  læse Slottet og bemærker 'i går læste jeg din Kafkas Slottet. Interessant, meget interessant,  men  hvad er han ude  på?' Bibliografien demonstrerer de mange forskellige,  ofte  uforenelige  retninger, sekundærlitteraturen stritter i, også når det  gælder andre  Kafka-tekster.  Egentlig  er  det  fortvivlende,  men  arbejdet fortsætter.

Indledningen (som er identisk i de to  bind)  gør  ikke  i  detaljer  rede  for, hvordan bibliografien er opbygget. Bind 1  rummer  et  genoptryk  af  førsteudgaven (1982),  suppleret  med  Kafkaudgivelser frem til 1997,  en  fordobling af sidetallet. Bind 2 er vokset fra førsteudgavens 692 s.  til 1115 s. Disponeringen  er  bibeholdt  for  bind  2s  vedkommende: I. Bibliografier og lignende. II. Antologier. III. Dissertationer. IV. Artikler  og  mindre  bidrag.  V.  Bøger. Bøgerne er kommenterede; det var også artiklerne i førsteudgaven. Artikelkommentarerne er opgivet i bind 2s 2. del, hvilket gør bibliografien mindre anvendelig på dette område. Forklaringen er, at førsteudgaven var udsolgt. Det hastede med at få andenudgaven færdig. Skulle artikelkommentarerne være med havde det taget år ekstra.

Man kan nemt finde rundt i bibliografien  gennem  sag-  og  navneregistret og  værkregistret.  Sagdelen  kunne  have været mere detaljeret. Det havde været praktisk, hvis også forfatterne til sekundærlitteraturen var  optaget  i  sagog  navneregistret.  På  den  anden  side: man  kan  fodre  svin  med  Kafka-forskere.  Nyt  er  at  bogkommentarerne  er oversat til engelsk i kortere form.

Bibliografien er klart internationalt orienteret og medtager bidrag på mere end fyrre sprog, lige som mere end fyrre nationalbiblioteker har været behjælpelige. Den omfattende Kafka-forskning i asiatiske lande er en forbløffende kendsgerning.  Både  det  indledende  essay  og registrene  er  på  tysk  og  engelsk.  Den ydre  form  er  desværre  i  flere  tilfælde inkonsistent i detaljerne.

Bibliografien tilstræber fuldstændighed, men  det er i realiteten  en umulighed. Anmelderen har noteret sig i hvert fald fem mangler: Georges Bataille  (1987),  Ralf  Blittowski  (1988), Gerhard Dünhaupt (1978), Jørgen Egebak (!) (1994), Alice Miller (1981, 1983).

Udgiverne håber, at nyudgaven ikke blot er et standardværk for biblioteker, men også henvender sig  til  studerende og  Kafka-læsere  over  hele verden. I betragtning af prisen (258 Euro) er det noget  optimistisk.  Det  kongelige  Bibliotek  har  købt  to  eksemplarer.  Forskningen siden 1997 kan følges i det tyske referattidsskrift Germanistik (som desværre altid er bagefter).

Alt  i  alt  må  det  enorme  arbejde udført ved Temple University i Pennsylvania hilses velkommen. Nu er det lettere  at  finde  rundt  i  labyrinten.  Maria Luise Caputo-Mayr grundlagde The Kafka Society of America i 1975.

Ove Christensen

## Med vold og magt mytologisk

Rikke  Schubart: Med  vold  og  magt , Kbh. 2002 (Rosinante).

Langt den overvejende del af de biograffilm, der overholder en række regler for, hvordan en film skal fortælles, hvordan en film skal se ud, og hvad fortællingen skal  dreje  sig  om,  er  genrefilm.  Der findes en række grundformler,  som benyttes igen og igen. Af den grund står disse film ikke særlig højt i det hierarki, der defineres ud fra et mere traditionelt begreb  om  kunst,  hvor  originalitet  og fornyelse vægtes mere end gentagelse.

Men dette betyder ikke, at der ikke kan  hentes  mange  indsigter  fra  genrestykkerne, der jo gennem deres enorme popularitet  på  deres  måde  udtrykker noget,  mange  gerne  vil  have;  noget  de fleste  biografgængere  identificerer  sig med  eller  blot  finder  behag  ved.  Og man har da også igennem mange år set, at genrefilm fra akademisk hold er blevet  grundigt  beskrevet.  Dette  gælder dog  indtil  videre  ikke  den  mest  populære genre inden for film, nemlig actionfilmen.  Men  med  Rikke  Schubarts  store  genrestudie Med  vold  og magt. Actionfilmen fra Dirty Harry til The Matrix , er der rettet op på dette.

Schubarts bog er en gennemgang af actionfilmen fra dens fremkomst omkring 1970 til i  dag.  Bogen  demonstrerer  et  fint  analytisk  greb  om  de mange  film,  og  Schubart  formidler  en indsigt  i  de  overordnede værdimæssige strukturer, der kommer til udtryk gennem filmene. Hun er her tæt på traditionen fra ideologikritikken, hvor interessen  samler  sig  om  det  ideologiske budskab. Schubart henviser ikke direkte  til  denne  tradition.  Der  er  da også  den  forskel,  at  hvor  ideologikritikken ville afsløre produkternes skjulte budskab  for  at  underminere  disse  og vise  deres  deltagelse  i  naturaliseringen af et kapitalistisk, borgerligt herredømme, vil  Schubart  blot  afsløre  dem for at forklare deres popularitet og vise den  såkaldte  mytologi,  actionfilmene formidler.

Bogen  igennem  demonstreres  en mere  eller  mindre  fælles  struktur  for actionfilmene. I definitionen på genren trækkes to centrale elementer  frem, nemlig  actionscenen  og  actionhelten. Helten  gennemgår  normalt  fire  faser  i filmen.  Først  udstødes  han  af  samfundet eller institutionen, hvorved han placeres som anderledes. Derefter udvælges han til at gennemføre en mission.  Han  trækkes  altså  ind  igen,  men kun fordi han kan bruges. I en central scene  ofres  han,  hvilket  ofte  sker  gennem  en  ydmygende  og  degraderende totur, der viser, at han er oppe mod den skinbarlige ondskab, hvilket på sin side legitimere  den  sidste  fase:  genopstandelse og hævn. Helten besejrer ondskaben  ved  at  betale  tilbage  med  samme mønt,  som  skurkene  anvender,  nemlig rå og fysisk magt. Der er for så vidt ikke noget nyt i at fremhæve denne struktur, hvilket utallige anmeldere igennem