Johannes Værge: Kristusbegivenheden: En tolkning (Eksistensen, 2023)
Forfattere: Jakob Noer Larsen
Tidsskrift: dttk (13-06-2024)

## KRISTUSBEGIVENHEDEN: EN TOLKNING JOHANNES VÆRGE EKSISTENSEN, 2023 131 SIDER

## Anmeldt af Jakob Noer Larsen

Johannes Værge er pastor emeritus og forfatter til flere bøger. Hans forfatterskab er skrevet i tråd med Eusebs model, der drejer sig om at finde tilbage til den originale og  bedste  kristendom.  Værge  beskriver nemlig  selv  sit  forfatterskab  som  en  beskæftigelse med et vrid i den vestlige kristendom omkring år 200. Ifølge ham tog det latinske sprog og det juridiske aspekt ved  Jesu  død  meget  af  pladsen  fra  det græske  sprog  og  det  glædesfyldte  fokus på opstandelsen. Han finder også et skifte til en satisfaktionsmodel i middelalderen, som påvirker gudsbilledet og gør den tillidsfulde tro vanskelig.

Det nyeste skud på stammen i Værges forfatterskab  er Kristusbegivenheden:  En Tolkning ,  som  følger  i  samme  spor  som hans tidligere bøger. I denne bog vil Værge udfolde kristusbegivenheden, så korsdøden ses i balance med resten af Jesu liv.

Bogen rummer syv kapitler, som skal understøtte  Værges  argumentation.  Det første introducerer bogens tema, og næv- ner fem momenter fra Jesu liv, som ifølge Værge alle er lige essentielle og er sine non qua for  kristendommen.  Disse  fem  momenter  behandles  enkeltvist  i  de  næste fem  kapitler  og  er:  1.  Inkarnationen,  2. Jesu formidling af Guds lægende tilgivelse, 3. Jesu lydighed overfor Guds vilje, 4. korsdøden og 5. opstandelsen. Det sidste kapitel omhandler Jesu genkomst.

Værges  centrale  pointe  igennem  bogen,  som  også  udtrykkes  med  de  fem momenter,  er grundlæggende  den, at tilgivelsen  skyldes  et  overskud  hos  Gud. Offertanken er kommet til senere, da det omkringliggende  samfund  var  offerfikseret og ikke kunne adskille ofre fra religion. Ifølge Værge er det dog anderledes i  kristendommen.  Selv  i  jødedommen mener han ikke, at ofrene skulle udvirke noget hos Gud, men i stedet ofrede man til Gud for at få fællesskab med den Gud, som selv  tilbød  sit  fællesskab  med  menneskene.  Der  er  altså  ikke  noget do  ut des -forhold  i  relation  til  Gud.  Guds  plan var i stedet at tilgive menneskene ud af sit overskud, og Jesus spiller en central rolle i  denne frelsesplan, nemlig som kommunikatør af denne radikale tilgivelse. Jesu død  er  også  en  del  af  Guds  frelsesplan, den er dog ikke villet af Gud, men af modstanderne  af  tilgivelsesbudskabet.  Jesus ofrer sit liv for frelsesplanen, men ikke for at udvirke noget hos Gud. Det satisfaktoriske element er dermed helt fjernet ved korset. Værge udtrykker det prægnant på side 19: »Det var ikke for at behage eller påvirke Gud, at Jesus ofrede sit liv, men simpelthen fordi den udvalgtes død indgik  som  et  led  i  Guds  samlede  plan.  En forklaring  behøves  ikke«.  Inkarnationen er  dermed nybruddet, hvorigennem Gud viser,  at  han  vil  forkynde  sit  tilgivelsesbudskab med ophav i sit eget overskud.

Igennem  bogen  udfolder  Værge  også sin  forståelse  af  synd  som  værende  den falske gudsdyrkelse og det ikke at tro på Gud. Omvendelsen bliver dermed ikke en omvendelse fra synd forstået som forkert livsførelse,  men  en  omvendelse  mod  en åbenhed  overfor  Gud  og  en  modtagelighed  overfor  hans  kærlighed.  Omvendelsen inkluderer også at omvende sig til et sandere  liv,  hvor  vi  elsker  vores  næste. Jesus  bringer  forligelsens  tjeneste,  nemlig at Gud afskriver det, som står imellem os og ham. Tavlen er visket ren. Dermed er tilgivelsen funderet i Guds kærligheds overskud fremfor i et sonoffer.

Jesu død skete heller ikke på Yom Kippur, den store forsoningsdag, men i stedet til  påske,  hvor  tematikken  er  befrielse frem  for  forladelse.  Dermed  signalerer Jesu død en befrielse fra dødens kræfter i stil med den græsktalende kirkes forståel- se. Dommen præsenteres som en renselse fra det onde. Værge anser det græske ord krisis for at betegne en diagnose nærmere end en juridisk dom. Dommen er altså et møde  med  lyset,  som  kom  til  verdenen med inkarnationen: »Dommen er en gennemlysning,  der  afslører  og  overvinder mørket« (s. 113).

Som  ovenstående  resumé  af  bogens indhold viser, så kommer Værge langt omkring i bogen til trods for dens overskuelige længde. Igennem bogen understøtter Værge sin argumentation via bibelpassager, citater fra kirkefædre, salmer og også billedkunst, og han formår at skrive sammenhængende og overskueligt de mange emner til trods.

Jeg må dog indrømme, at jeg godt kan få armene ned igen efter at have læst bogen. Der er nemlig flere af hans analyser og  tolkninger,  som  jeg  ikke  er  helt  enig i,  men  for  overblikkets  skyld,  så  vil  jeg  i respekt for bogens overordnede mål fokusere på hans forståelse af Jesu død og dennes plads i Kristusbegivenheden.

For  det  første  vil  jeg  gerne  støtte  op under  Værges  projekt  om  at  balancere Jesu korsdød mod resten af hans liv. Jesu undergerninger, forkyndelse, lydighed, nærvær med udstødte og opstandelse er ikke bare adiafora i  evangelierne. Jeg vil dog ikke gå så langt, som Værge gør, når han gør de andre fire momenter af Jesu liv til sine non qua for kristendommen. Noget af  det  hænger  sammen  med  mit  syn  på synd og dom, som divergerer fra Værges.

Som  tidligere  nævnt  kommer  bogen vidt omkring dens få sider til trods. Denne metode gør naturligvis bogen overskuelig og bredt oplysende. Jeg sidder dog tilba- ge med fornemmelsen, at den i ny og næ skærer en kant for meget af. Når bogen vil gøre op med en tidligere tilgang, så skylder den også at gå mere i dialog med dennes  argumenter  end  Værge  gør  i  bogen. Han giver  nogle  bud  på  nyfortolkninger af kernevers, som ser på Jesu død som et offer, men det bliver gjort for sporadisk og virker ikke overbevisende på mig. Værges brug  af  kirkefædrene  er  meget  prisværdig, men han får primært anvendt de passager fra dem, som understøtter hans projekt. Her vil jeg bringe et par eksempler.

Værge bruger Gregor af Nazianz til at pege på det frelsende aspekt i inkarnationen, da vi der får vores natur indblandet i hans. Selvsamme Gregor fremhæver dog også, at der sker noget vedrørende frelsen på korset ( Orationes 30,5 og 33,14).

Ligeledes anvender Værge Irenæus ad flere omgange også i forbindelse med rekapitulationen (sammenfatningen), som sker ifølge ham. Værge peger på, at Jesus gik ind på menneskenes vilkår for at herliggøre dem, og at han sammenfattede Adams fald ved at blive menneske og ved at vise denne menneskelighed overfor fristeren. Rekapitulationslæren er central for  Irenæus  og  hans  teologi,  men  Værge begrænser det til inkarnationen,  som også er et centralt anliggende for Irenæus. Jeg finder det dog problematisk, at Værge ikke  også  ser  rekapitulationen  i  relation til  korsdøden. I Adversus Haereses V,16.3 anfører Irenæus, at den første Adams ulydighed ved træet omgøres ved den anden Adams lydighed ved træet (korset). I næste  kapitel  (V,17.3)  udtrykker  han  det  så prægnant,  at  ligesom  vi  blev  skyldnere ved træet, så skal vi også modtage syndernes forladelse ved træet.

Værge anfører, at Jesus undlader alle udsagn om hævn, når han citerer fra den gamle pagts skrifter. Det underbygger han med  udgangspunkt  i  Luk  4,16-30,  hvor hævnaspektet er væk i citatet fra Es 61,12. Dermed bliver forligelsen det centrale i den nye pagt. Som jeg tidligere anførte, så er domsaspektet også en udgave af apokatastasis hos Værge. Talen om Guds vrede kan dermed ikke være til stede. Værge forholder sig dog ikke til den partikularitet i  relation til efterlivet, som Jesus udtrykker eksempeltvist i Joh 3,16 (»enhver som tror«), eller Matt 25,1-13 (lignelsen om de ti  brudepiger) eller i Matt 25,31-46 (verdensdommen). Ej heller kommer han ind på aspektet af, at mennesket skal frelses fra den kommende vrede fra Gud (1 Thess 1,10; 5,9f; Rom 5,1-10).

Det er i min optik ret klart, at der i de bibelske skrifter og i den tidlige kirke er en forståelse af, at der sker noget særligt ved  korsdøden,  som  påvirker  relationen mellem  Gud  og  mennesker.  Den  middelalderlige satisfaktionslære rammer ikke hovedet på sømmet, da gudsbilledet netop let kan blive af en nøjeregnende og krænket Gud. I stedet vil jeg pege på Jesus som en mellemmand, som går i stedet for mennesket og omgør vores ulydighed og bryder  dødens  kræfter.  Ligesom  påskelammet måtte lide døden for at den førstefødte kunne overleve, gik Jesus i stedet og var offeret, der blev ofret én gang for alle (Hebr  10,10).  Det  kunne  udfoldes  både længere og mere grundigt end denne anmeldelse giver mulighed for.

Jeg er, som tidligere anført, egentligt meget positiv overfor Værges projekt, da han vil forsøge at få et gudsbillede, som ikke er forvredet, og at fremhæve andre elementer fra Jesu liv end korsdøden, så vi får et mere fyldigt blik på ham. Værge kommer også nogen vej med sit projekt, og  jeg  vil  særligt  fremhæve,  at  jeg  blev udfordret positivt af hans kapitel om inkarnationen  og  dens  betydning.  Når  det er sagt, så ender han dog i min optik med at hælde barnet ud med badevandet, når han fjerner den soteriologiske betydning fra korsdøden og gør den til et udtryk for Jesu  hengivenhed  til  tilgivelsesbudskabet.  Jeg  kan  heller  ikke  lure  i  hvor  høj grad hans tolkning skulle redde gudsbilledet,  da  Gud  jo  alligevel  lader  sin  søn dø, men her sker det uden grund. Selvom Værge slår fast, at korsdøden måtte ske, så siger han også, at den ikke kræver nogen forklaring. Jesu død kan dermed virke arbitrær, og hvilken far vil tillade sit barns arbitrære død?

Selvom jeg har kritiseret bogens indhold, vil jeg alligevel give den en betinget anbefaling. Jeg kan ikke stå inde for dens teologi, men jeg har sat pris på, at Værge med sin sammenhængende argumentation har formået at provokere mig og få mig til at reflektere over min egen forståelse af kristusbegivenheden.