Forord
Forfattere: Redaktionen Kultur & Klasse
Tidsskrift: kok (1996-04-23)

## Forord

De franske forfattere Rousseau og Perec, som er emnet for de to f~rste artikler i dette nummer af KbK, har for en umiddelbar betragtning ikke meget til fzlles. Til gcngzld er synsvinklen i begge artikler orienteret imod Ireserens rolle i og over for teksten, hvorved de begge tilh~rer den litteratursociologi, receptionszstetik eller reader-response-kritik,  som nu i adskilliger ir har tiltmkket sig betydelig interesse; senest har Bourdieu fornyet den sociologiske hovcdstamme, som de andre retninger har forgrenet sig ud fra.

Hvis denne interesse for laeseren er relativt moderne, er den p i  den anden side ikke ny. Rousseaus Emile -nu de 116ducation, der udkom på dansk for i år netop 200 ;r  siden, er et vzrk om socialisering og identitetsdannelse gerinern skrift, sprog og laesning. Det har Derrida og de Man demonstreret med deres omfattende og indflydelsesrige Rousseau-lzsninger. De har dog overladt et af vzrkets hovcdternaer, kØnssocialiseringen og konsprzgningen  af  lzsercn, til feministiske teoretikere som Mary Jacobus, Sarah Kofmann og Christine Garbe. I Opdrcigelsen, l~sningen og k@r~net hos Rousseau analyserer Alzlze  Scotf Sgrensen Rousseaus ber~mtc bog ved at f ~ l g e dette feministiske spor. Hiin afdzkker aporien i Rousseaus kgnssystem, hvor kgnnet på én gang er alt  og intet, fpirst bindes til biologien  for derefter at indlreres som naturlig kultur. Emiles lrerer vil fgrst sent lade drengen lzre at lzse, fordi sprog og litteratur åbncr for fantasien og begzrct, der peger ud  over den subjektstruktur, opdragelsen i Øvrigt tager sigte på at udvikle, hvorimod Emiles kvindelige modstykke, Sophie, overhovedet aldric må fordybe sig så meget i bggerne, at hun glemmer sin egentligt bestemmelse, som er at behage mandcn. Hun skal lzre at styre sit eget begzr for i stedet at vzkke hans; derved bliver hun et tegn p5 det mandlige begrer.

Georges Perec er endnu kun lidt kendt i Danmark, skØnt hans debutroman Ting blev ovcrsat allerede i 1969.  Helier ikke i hjemlandet var han imidlertid szrlig kendt for gerinernbniddet  med Lu Vie mode d'errzploi i  1978  kort fer hans d ~ d i 1982.  Perec gennemlevede  således  den ikke uszdvanlige forfatterskzbne at have begrznset succes i livet efterfulgt af en posthum kanonisering. I Murgilialitet og kanonisering f ~ l g e r Carsten Sestop denne snrlige 'trajectoire',  Perecs bane i det litterzre felt. Dermed opfØlger Sestoft sine tidligere artikler  om Bourdieu i KbK nr. 75 og 79.  Denne gang anvendes begreberne p i   ct konkret afsluttet forfatterskab. Sestoft betragter Pcrecs litterare bane som bestcmt af  dels forholdet til det i 1960'erne  magtfulde tidsskrift Te1 Quel, hvor han mitte konkurrere med den jzevnaldreride redakt~r og rornanforfatter Sollers, dels forsgget på

at udforme en ny roman i feltet mellem de på det tidspunkt dominerende romanformer, Sasires engagerede roman og Robbe-Grillets Ny roman. Perecs romaner fulgte en 'mangfoldighedsstrategi',  der gik ud på aldrig at bruge en form eller en skrivemåde mere end én gang,  hvilket naturligvis har gjort hans forfatterskab meget varieret, spznderide fra en roman skrevet uden brug af vokalen e over en hØjlitterzer kriminalroman til en roinan om beboere i en parisisk ejendom.

Per Krogh Hansens artikel Mennesket i teksten behandler deri litterzrc teksts figurer eller karakterer, et fznomen som lznge har vzret overset i de litteraturteoretiske diskussioner. Krogh Hansen opridser karakterens historie fra antikkens flade karaktertyper til realismeris runde, psykologisk nuancerede personer og diskuterer de teoretiske hovedlinier i den litteraturvidenskabelige refleksion over karakteren mellem på den ene side en biografisk, psykoanalytisk og politisk flej, der forstår karakteren psykologisk-realistisk, og på den anden side stsukturalismen, der reducerer karakteren til en narrativ eller tematisk funktion. Artiklens sidste del inddrager nycre arbe.jder af Steven Cohan og John Frow, hvor karakterbegrebet forbindes med litteraturteoriens mangfoldige moderne str@mninger.

Nuinmerets to sidste artikler handler om avantgardefilm og -opera, dels Robert Wienes ekspressionistiske hovedvzrk fra 1919 Dr. Caligaris Kabinet, dels et af Greenaways nyeste eksperimenter, operaen ROSA, a Horse Dramcl fra 1994. Jan Esmann finder i sin artikel Dr. Caligaris Kabinet  rekonslrueret -eller dekonstruktion anno 1919 mange overensstemmelser mellem Wienes szre film og nutiden, szrligt en altge~ulemtrzngende felelse at ubestemmelighed og flertydighed; filmen handler om galskab, men holder os i uvished om, hvem der cl-  gale, og hvem der er normale.

Jacob Greve analyserer Greenaways opera ROSA, der blev opfort ti gange i Amsterdam i november 1994 og forventes sat op i New York i år. Dct handler om mordet på en komponist, der skriver filmmusik til Hollywoodwesterns, og det skal angiveligt bidrage til at afslØre en mulig konspiration mod fagets udØvere. Operaen blander en mzngde genrer til en nybarok konstruktion i tråd med Greenaways andre kendte vzrker. Film og sceneoptræden spiller sammen, der er indlagt fodnote- og kommentarsange, forestillingen forlznges ud i foyeren, og librettoen er udkommet som bog. Greve samnlenholder operaen med en rzkke af Grcenaways Øvrige film, herunder Thc Baby of Miicon og Prospero's Book som netop er kommet til Danmark, for at påvise noglc af de centrale trzk vcd hans spektakulzre stil: spillet mellem figurlig og bogstavelig betydning,n~angfoldigheden af intertekstuelle referencer, blandingen af fiktion og virkelighed og den stadige rekurs til metafiktionen.

En anmeldelse sunder nummeret af.

Ked.