MacDonalidisering af den danske idrætskultur?
Forfattere: Lone Friis Thing, Laila Ottesen
Tidsskrift: forumforidraet (2008-03-01)

## MacDonaldisering af den danske idrætskultur?

## Af Lone Friis Thing og Laila Ottesen

Idræt er blevet en betydningsfuld sundhedspolitisk  arena.  Nogen  ville  måske  sige,  at det  har  den  altid  været,  da  idrættens  opkomst i det moderne vestlige samfund, går hånd  i  hånd  med  sundhedsbudskaber  om lys, luft og renhed. Og det er på sin vis også sandt.  Men  med  velfærdsstatens  krise  og problematiseringen  af  samme  op  gennem 1990érne, ser vi en radikalisering af idrættens sundhedspolitiske betydning. Idræt anskues i flere sammenhænge som et middel og  en  løsning  på  flere  af  velfærdsstatens problemområder,  det  værende  manglende integration i  samfundet  mellem  etniske grupper,  kriminalitet  og  civilisationssygdomme. Der er politisk drivkraft og popularitet i at anskue idrætten som en ny kampplads for velfærdsproblemer, og det af mange årsager. I denne kronik vil vi nuancere debatten  om  idræt  som  sundhedspolitisk redskab, for at åbne politikkernes øjne for idrættens brede og mangfoldige samfundsmæssige betydning. I den nuværende idrætspolitiske debat, som føres både på regeringsniveau og på formidlingsniveauet i dagens aviser, reduceres idræt til at være et medicinsk sundhedsorienteret fænomen. Denne sundhedspolitiske radikalisering kan være direkte farlig for den brede idrætsdeltagelse i Danmark og for idrættens organisering, bredt set. Lad os forklare.

Den ny strukturreform i 2007 som flytter forebyggelse  og  sundhedsfremme  til  det kommunale  niveau,  har  i  høj  grad  betydning for idrætten. Regeringen skriver i det nye regeringsgrundlag, at de frivillige foreninger  kan  indgå  som  partnere  mellem stat,  marked  og  civilsamfund,  og  på  den måde være medansvarlige for velfærdsstatslige  problemområder.  I  en  tid  hvor  der  er knappe  ressourcer  og  hvor  befolkningens sundhed  diskuteres,  er  det  oplagt,  at  inddrage idrætten og det civile samfund som sparringspartner. Men vi skal passe på ikke, at smide barnet ud med badevandet. I Danmark har vi hundrede års erfaring med vores  særegne  idrætskultur.  Dannet  af  gymnastikkulturen der voksede frem på de danske folkehøjskoler og forbindes med demokratiudvikling, oplysningsfilosofi, dannelse af krop og sjæl og folkelighed. Samt sporten der udvikledes i det moderne gennembruds periode i byområderne hos borgerskabet og organiserede  sig  via  frivillighed  og  entreprenørvirksomhed, der fokuserede på konkurrence  og  præstation.  Danmark  har  en lang tradition for idræt, og adskiller sig fra mange andre nationalstater ved det faktum, at idrætten i høj grad er organiseret uden for skole- og uddannelsessystemet i de to gamle idrætsorganisationer  DGI  og  DIF.  I  Danmark er det derfor muligt for fru Andersen at  spille  håndbold  efter  klokken  20.00  om aftenen,  når  hun  har  lagt  sine  små  børn  i seng. Og kontanthjælpsmodtageren kan gå til  gymnastik  i  den  lokale  idrætsforening, fordi det ikke er dyrt. I foreningen mødes gamle og unge, mænd og kvinder, stærke og svage. Idrættens organisering i den frivillige sektor, og uden for skolesystemet, betyder,  at  vi  har  livslang  idrætsdeltagelse  i Danmark, og at vi til en meget lav betaling kan skabe og forme vores krop i den bevægelsesform vi ønsker/foretrækker, hver især og indgå i et fællesskab. Det er ikke en mulighed i mange andre lande. Vi har en høj idrætsdeltagelse i Danmark, og det kan vi være stolte af, og den skal vi helst bevare. Den høje idrætsdeltagelse skyldes sandsynligvis  vores  brede  danske  idrætsorganisering  og  foreningslivets  autonomi,  relativt set,  samt  bæredygtigheden  i  den  livslange idrætsmulighed,  hvor  idrætsdeltagelsen  er forårsaget  af  et  idrætsengagement  i  foreningslivet  og  ikke  forårsaget  af  lægens gode  råd,  sygdomstrusler  eller  sundhedsmæssige  værdier.  Sundhed  og  velvære  er biproduktet af idrætsdeltagelsen, men ikke drivkraften i det lange løb. Forskning viser nemlig, at interventionsforsøg som målrettet ønsker at fremme den medicinske sundhed  (læs:  fraværet  af  sygdom),  har  store vanskeligheder med at fastholde befolkningen  i  disse  interventioner.  Motiver  til  og værdier om sundhed formår altså ikke alene,  at  fange  og  fastholde  den  livslange idrætsdeltagelse - der skal mere til.

Den danske idrætsmodel er særegen, og er  en  eksportvare  der  i  princippet  kunne sælges  til  andre  nationer,  som  lider  under fedmeepidemi og lav idrætsdeltagelse. Men paradoksalt nok er det ikke virkeligheden. Virkeligheden ser noget anderledes ud. På det seneste har vi set en amerikanisering af kropskulturen herhjemme.  Ind  over det ganske land flyder den kommercielle fitnes -skultur, med modeslogans, helsebudskaber og idealkroppe - alt sammen dimensioner som sælger godt, og som gør kropskultur til en vare.  Den amerikanske fitnesskultur er kostbar, forbrugsorienteret og kommerciel i selve sit fundament. Dens oprindelse er delvist hentet i det amerikanske militær og giver  en  instrumentalistisk  kropskultur,  her taler vi ikke om boldspil på de grønne fodboldbaner eller dans til salsarytmer. Vi har her med en helt anderledes kultur at gøre, en kultur som svinger med cola og burger. Det er  fuldstændigt  meningsløst,  at  afløse det brede danske idrætsbegreb, med et smalt amerikansk. I Amerika har de fedmeepidemi, måske netop fordi idrætten ikke er organiseret i frivillige demokratiske organisationer, måske netop fordi en idrætskultur som er forbrugsorienteret øger den sociale ulighed, og måske netop fordi den amerikanske type af idræt i uddannelsessektoren ikke er bæredygtig  og  langtidsholdbar.  Det  store problem, sådan som vi ser det, er, at fitness sælges som sundt, og som evidensbaseret, hvorimod idræt fremstår som 'en for sjov' aktivitet, mindre useriøs og sværere at sætte på formler og gøre målbar. Nye forskningsresultater fra Institut for Idræt viser dog noget andet. Det har vist sig i et tremåneders interventionsstudie, at de sundhedsmæssige (læs  fysiologiske)  fordele  ved  fodbold  var større end ved løb, samt at deltagerne i fodbold udtrykte større glæde og ønske om at fortsætte  med  aktiviteten.  En  bæredygtig kropskultur, er den kultur som er rodfæstet i det lokale og som er rodfæstet i befolkningens smagskulturer og livsformer, og som er langtidsholdbar, populær og billig. Og en sådan  kropskultur  har  vi  allerede  i  Danmark.

Vi  er  bange  for  at  den  voldsomme  opmærksomhed  mod  sundhed  som  et  smalt medicinsk defineret begreb, der handler om at  holde  sygdom  fra  døren,  vil  virke  øde- læggende for den danske idrætskultur. Sundhed må ikke reduceres til spørgsmålet om  fravær  af  sygdom,  sundhed  er  meget mere end det. I et bredt defineret sundheds -begreb handler det om gode liv, det liv som borgeren  finder  livskvalitet  og  tilfredsstil -lelse i. Sundhed er også sociale relationer og fællesskab  i  nærmiljøet.  Hvis  de  danske idrætsorganisationer  og  den  danske  skoleog uddannelsesidræt skal forandres mod en mere evidensbaseret og sundhedsvidenskabelig  idræt,  kræver  det  omtanke  og  stor kyndighed.  For  denne  forandringsproces må ikke virke ødelæggende på den etablerede idrætskultur, da denne idrætskultur er unik og særegen. Vi må derfor ikke smide barnet ud med badevandet, i en iver og stræben efter  at  amerikanisere  og  bruge  idræt som medicin. Det vil derfor ikke være hensigtsmæssigt for den danske idrætsverden, hvis den tvinges ind i nye evidensbevægelser, specielt breddeidrætten kan tabe mange idrætsdeltagere og frivillige instruktører på denne konto. Hvis det er regeringens hensigt  at  øge  opmærksomheden  mod  idræt som sundhedsfremmer, og hvis det er hensigten at »tvinge« idrætsforeningerne i Danmark, og dermed udfordre foreningernes egen autonomi, ved at fjerne tilskudsordninger og åbne for tilskud til medicinsk orienterede idrætsprogrammer for såkaldte svage borgere, skal det gøres med en viden om feltet . Man kan indføre partnerskabelse mellem det offentlige og de frivillige idrætsforeninger,  men  tvang  og  store  forandringer, kan vise sig at ødelægge kulturen. Nye tiltag  skal  have  fodfæste  i  både  det  brede idrætsbegreb  og  i  det  brede  sundhedsbegreb,  der  åbner  mod  en  idrætskultur  der også rummer dimensioner af æstetik, fællesskaber, leg og oplevelse - netop fordi det er bæredygtigt. Det emotionelt socialt engagerede og involverede menneske bliver siddende længere på sin træningscykel end det menneske der tvinges til at sidde der af medicinske årsager - og som skal have ´motiverende  samtaler´  med  psykologen  for  at orke det.

Vi er  derfor  ikke  imod  at  den  frivillige idræt og idrættens organisationer, og skoleog  uddannelsesidrætten  ifølge  den  nuværende  regering  skal  indgå  i  partnerskaber for at tage et socialt ansvar for medborgerne og  deres  eventuelle  motionsinaktive  liv. Men vi vil påpege, at den nuværende sundhedspolitiske debat ikke bør efterligne andre  nationalstater,  som  vi  klarer  os  meget bedre end, i forvejen. Vi har endnu ikke en fedmeepedimi som vi ser i lande uden en stærk frivillig idrætssektor. Hvis vi ikke gør alt  for  at  fastholde  og  udvikle  den  brede idrætskultur, så kan vi for alvor være bange for amerikanske tilstande. Hvis det sociale ansvar skal løftes af foreningslivet, skal der etableres anerkendelsespolitikker og strategier  på  det  etablerede  systems  præmisser, da  forandringer  ikke  sker  med  underkendelse og tvang (som vil komme til at ske via økonomiske sanktioner). En tilsvarende instrumentalisering sker når idrætten i en debat om skoleidræt ophøjes til kun, at måle høje kondital og lave BMI, så glemmes det at  idræt  også  er  dannelse  og  identitetsudvikling,  hvor  fællesskab  og  social  kapital lærer eleverne at omgås hinanden og opdage glæden ved at indgå i et kropsligt fællesskab.