Historie eller analogi?
Forfattere: Jens Kr. Andersen
Tidsskrift: kok (1986-01-29)

Jens  Kr. Andersen

## Historie eller analogi?

Om Erik A. Nielsens disputats Holbergs komik (Kbh.

1984)

Nedenstående  udgjorde grundlaget for min  opposition ex  auditorio ved  forsvarshandlingen  på  Kobenhavns  Universitet den 31. maj  1985. I forhold til det oprindelige manuskript har jeg kun foretaget sådanne zndringer, som det zndrede medium g0r naturligt. Derimod er der grund til at pore opmzrksom på, at den tilmålte tid ikke tillod mig at fremfore den kritik, som indeholdes i

afsnit III her.

Afh. behandler Holbergs »komiske forfatterskab« fra perioden  17  191726 -Peder Paars, satirerne (»skzmtedigtene«), komedierne og Metamorphosis -som et forkortet udtryk for en generel civilisationshistorisk udvikling bort fra organiske og kosmiske sammenhznge og frem

mod intellektets amputerende dominans.

For  studiet af Holbergs  tekster  i deres kultur- og socialhistoriske sammenhaeng forekommer isaer to partier i afh. interessante og langthen overbevisende.  For  det fsrste de vzsentlige dele af Peder Paarsanalysen, der forbinder den klassicistiske imitationspoetik bagud  til exemplum-pzdagogiken, hvorved  rzkkevidden  af  Holbergs  parodi 0ges betydeligt.  For det andet analysen af »Mascarade«, der dristigt, men ikke ueffent forbindes  med  oldtidens saturnalier.  Det er derfor naturligt  at starte med  et par  bemzrkninger  netop til disse to analyser.

Når der i afh. lzgges så betydelig vzgt på at beskrive det brud med og opbrud fra det 17. årh.s klassicisme og humanisme, Holberg foretager  med  Peder  Paars,  og  når  afh.  afgraenser denne  reaktion  med Metamorphosis (1  726), er det overraskende, at afh. ikke inddrager eller blot  naevner  Yilh.  Andersens  Tider o g   Typer,  der i  bindet  Erasmus I I (1909) bringer en udfarlig beskrivelse af netop disse forhold, og hvis hovedpointe (og  et  par  bipointer)  falder  sammen  med  Erik  A. ~ielsens'). Dennes  bibliografi,  hvis  motto  ganske  vist  er  Holbergs formaning om ikke at lade hjernen slaves af for megen lzsning, rum- mer end ikke Vilh. Andersens  navn.

Med hensyn til »Mascarade« må betznkelighederne iszr gå på, at netop denne komedie bliver den, hvoraf der gennemfares en egentlig analyse. Når »Mascarade« (i overskrift) betegnes som »Komediens arketype«  (p. 208), betyder  det ikke, at den er arketype i Holbergs komedieproduktion,  men  at den  er  genrologisk zrke-typisk.  Smst. hedder det således: »I én  forstand er den ikke det, man ville kalde en typisk holbergkomedie«; i hvilken forstand den så evt. er det, får man ikke at vide. Dens manglende reprzsentativitet for Holbergs komedieforfatterskab  fremgår af den klassifikation af komedierne, der (p. 236-238) foretages på grundlag af forskellige placeringer  og forskellige  instansers  styring  af anagnorisis, Aristoteles'  betegnelse for den dramatiske gen- eller snarere erkendelse. Her hedder det meget oprigtigt  om  »Mascarade«,  at  den  »som  paradigme  står  temmelig isoleret  i Holbergs  komedievzrk«, og i gruppen af de såkaldte »forsynskomediera  får  den  da også  kun  selskab  af  »Kilde-Reysen*  og »Diderich Menschen-Skrzk«.  (Erkendelsesvzrdien  af denne klassifikation  begrznses  i avrigt  af, at mens  der  af  26  komedier  således rubriceres  3 som »forsynskomedier« og desuden 3-4 som ~tilfzldighedskomediere, anbringes  15-  17 titler  under  kategorien  »intrigantkomedier« og de avrige 2-6 i en »restgruppe«. Men tilbage til placeringen  af  »Mascarade«:)  Undervejs  i  analysen  hedder  det:  »En vigtig erkendelsesgevinst ved  at betone den kultlignende  tredeling  i komediens mythos består deri, at den menneskelige skzbne synes at -kunne forlabe analogt med  naturlige og kosmiske rytmer«  (p. 213). Det kan sammenholdes med udtalelsen p. 217, hvor det slås fast, at Holberg »stritter  [...l kraftigt  imod  den  komiske  rytmes  dybestliggende egenskaber«. Holberg vil ajensynlig ikke selv vide af disse kultiske,  naturlige  og  kosmiske  rytmer.  Problemet  i  forbindelse  med »Mascarade«-analysen  i  forfatterskabssammenhzng  bliver  derfor, -at de manstre, denne analyse påviser, synes at vzre både atypiske i forhold  til forfatterskabet  og fremmede for forfatterens  forestillingsverden, begge dele i henhold  til analysatorens egen indrammelse.

Vi skal herefter  forsage en  mere  principiel  bestemmelse  af Holbergs komik  som  litteraturhistorisk videnskab.  Man kunne indvende, at en sådan accentuering af afh.s historiske aspekter måske stred mod f0rf.s erklzring om, at de fremanalyserede  udviklingstrin  i forfatterskabet

»snarere  [er]  mytiske  end  historiske«  (p. 384).  På  den  anden  side bestemmes  myten  i  denne  forbindelse  som  »historien  i  pointeret form«, og afh. lzgger i det hele taget  afgarende vzgt på forhold  til forbilleder, kronologisk rzkkefalge af vzrker etc., ligesom i hvert fald de fem farste af de seks teser  (p. 40-43) er af erklzret historisk  ka-

rakter.

Afh. rummer studier inden for tre litteraturvidenskabelige discipliner:  1. tekstanalyse, 2. genrehistorie og 3. åndshistorie. Vi vil forsage at vise, at forf. på alle tre områder har stillet sin opgave sådan, at han har frigjort sig fra vzsentlige historiske forpligtelser, og desuden demonstrere konsekvensen af hver disciplins manglende historiske forpligtelse for en konkret tekstanalyse.  Som eksempel er valgt analysen af  »Erasmus  Montanus«  (p.  297-305),  men  med  samme  resultat kunne  også have vzret valgt  £eks.  analysen  af »Jeppe  på  Bierget« (p. 319-325). Over for »Erasmus Montanus« synes forf. at vzre nzr ved explicit at opgive en egentlig analyse (se pp. 30  1  m, 30311,  305m), og  i  hvert  fald  m.h.t.  denne  komedies  slutning,  der  omtales  som »grimasse« (pp. 283, 300) og »dissonans« (p. 301), ses pointen just  i uoplaseligheden.  Det  vil  vzre  min  påstand,  at en  sådan analytisk defaitisme bl.a. er en falge af en uprzcis historik.

Farst tekstanalysen. Et  iajnefaldende  og  konsekvensrigt  trzk  ved afh.s tekstanalyse er praktiseringen af den hermeneutiske metode, der fremlzgges i indledningen: »Den genskabende forståelse er en uundvzrlig  bestanddel  af  enhver  hermeneutisk  aktivitet,  og  det  er  den fortolkede  tekst  selv,  der  er  praven  på  aktivitetens  videnskabelige holdbarhed.  I jo  hajere  grad  teksten  genopstår  som  konsekvent  og sammenhzngende starrelse under fortolkerens fremstilling af den, jo przcisere har den hermeneutiske genskabelse af den vzret. Og man kan tilfaje:  jo dybere er tekstens historiske egenart klargjort [...l. Men interpretationens  afgarende teoretiske  forudsztning er den, at man ikke kan navngive eller begrebsliggare et fortidigt fznomen, far man har  ladet  det  virke  på  sig  og  derved  så at  sige  ladet  det  give  sin egenarts hemmeligheder fra sig. Iagttaget på denne måde er fortiden noget,  der er  under  stadig tilblivelse i  nutidige  fortolkere«  (p. 35). Man kan  påkalde sig det fine begreb »hermeneutik« og Gadamers tykke,  tyske bog2 så meget  man vil; tilbage som konsekvens står en opgivelse af bestmbelsen på at forstå  en litterm text På grundlag a f   dens egen tid. Forf.  forsikrer,  at  denne  »genskabende  forståelse  [...l  ikke  [er] den subjektive vilkårlighed, man ofte maner frem som et skrzmmebillede«  (ibid.),  men afh.s egne analyser er ikke alle lige egnede til at holde skrzmmebilledet på tilbarlig afstand. Metodens svaghed viser sig ofte som sorglashed m.h.t. den historiske bestemmelse af det pub- likum,  der  indgår i  det  »hermeneutiske« made  med  Holbergs  tekster.  Her  holdes  Sam-  og  eftertid  ikke  altid  ude  fra  hinanden,  og Holbergtidens forestillinger blandes med  en moderne lzsers.

Det  viser  sig  måske  tydeligst i  understregningen  af komediernes komik på bekostning af deres moral. Konflikten mellem disse to starrelser  og udpegelsen  af komikken som det »egentlige« var pointen i Jens  Kruuses  Holbergs maske (1964), hvortil  Erik A. Nielsens tilsvarende bestemmelser forholder sig som en modificeret variant. Et par af disse bestemmelser fortjener at citeres og kommenteres: »[ ...l  der har eksisteret en skjult og lidenskabelig forbindelse mellem publikum og kunstnere,  som foregik i det ordlase,  mens der ovenover befandt sig  et  daeklag  af  acceptable  og  tillidsvzkkende  erklzringer  [...l. I Holbergs  digtning  foreligger denne  konflikt  i  fuldt  flor«  (p.  309). Bortset fra de vanskeligheder, det skjulte og ordlase vel altid vil volde en tekstanalytiker,  er problemet  her, hvilket publikum -hvilken tids publikum -der kan tznkes at etablere en sådan umoralsk og underjordisk  forbindelse med autor. Straks efter tilspidses problemet yderligere,  idet  Holberg  med  sin  hyppigt  erklaerede  moralske  intention siges  at  »foretage  en  pragmatisering  af  hele  komediens  katharsis, som kun er en meget utilstrzkkelig opsamling af de faktiske virkninger i hans komedier« (p.  310).  De faktiske  virkninger på hvem?  Denne falske  éntydighed  bruges derpå  argumentatorisk:  »Ingen  tilskuer kan vzre i tvivl om [.. .]  « (ibid.). En tilskuer har fornemmet f~lgende: »Hvor  ubehageligt  det  end  er  at  taenke  på,  så  er  det  ikke  desto mindre ham [i.e. stykkets moralist,  »forfatterens talerar«], der tilsyneladende  er  fremtidens  mand  i  komedierne.  Det  er  ham,  der  er komediens moralske pointe, men han er det, isaer hos Holberg, på en så uudholdelig måde, at komedierne ret ofte mod deres hensigt  (måske) overbeviser om, hvor utroligt meget sjovere det er at vzre umoralsk«  (p. 278, jvf.  p.  285). Hvor  naer  denne slemme amoralist  står a k s   forf.  bar man ikke gisne om, men vi ved heller intet om, hvorvidt Holberg-tiden delte hans ubehag ved moralen.

Skant den »rene« komiks overherredamme gang på gang slås fast (se fx. p.  325), opererer  afh.  alligevel med  begrebet  »straffelatter«, der vel må ligge naer realisationen af Holbergs erklzrede intention: at moralisere med komikken som middel. Det samme gar falgende indrammelse:  »Det  er  i virkeligheden  en  meget  gnaven og akonomisk kyndig  bevidsthed,  der her  bliver placeret  som komediens styrende og latterskabende [!l kraft« (p. 287) -og ligeledes  fx. bestemmelsen af »Barselsstuen«s  handlingsgang  som  Nnaermest  en  eksemplificerende argumentation« (p. 288). I  kapitlerne p. 284-92 dominerer i det hele  taget  den historiske,  Holbergske moralisme,  men  da denne al- drig samlet og principielt afvejes og afgrznses i forhold til den modergrund- ne, komik-centrerede amoralisme,  kommer selve afh.s opfattelse af komedierne til at fluktuere.

Hvilken virkning får det nu for analysen af »Erasmus Montanuse, at den  ikke  er  forpligtet  på  det  18. århundredes  moraliserende  og pzdagogiserende hensigter? I stikordsform kan komediens vzsentligste modsztninger ifalge Erik A. Nielsens analyse skrives:

<!-- formula-not-decoded -->

Kun temabestemmelsen i [l findes ikke ordret på siderne 298, 300 og 301, men indkatalyseringen af den turde vzre berettiget som resumk af  analysens  formuleringer  p.  298  um-n  og  p.  302  um-n. -Vi  vil påstå, at denne bestemmelse  af komediens  tematik  er misvisende  i forhold til texten, og at misvisningen skyldes et moderne blik på den gamle text. Tilstedevzrelsen af den moderne bevidsthed lader sig let dokumentere (fremhzvelserne i de falgende citater er vore): I forbin--delse med lokalbefolkningens stadige påberåbelse af consensus mindes vi om, at »Domsmandsinstitutionen  såvel som det moderne demokrati  hviler  på  denne  forestilling  om  det  velmotiverede  lzgmandsskan« (p. 304), Holberg  er indfanget  af »den moderne  akademisme« (p. 30  l ) ,  hvis  bondedyrkelse  udtrykker  »en  lidt  nostalgisk  bevidsthed« (ibid.);  dialogen og konflikten mellem de to sfzrer »tematiserer en radikal spznding i moderne menneskers erfaringsverden~ (p.  305) og gengiver  det  »moderne  samfunds  stadige  sammenstad  mellem  snusfornuften og ekspertudsagnet« (p. 304). Farst senere tiders intellektuelle typer fik problemer med deres tabte naivitet, deres fjernelse fra et »autentisk« milieu, deres krops- og instinktfornzgtelse etc. etc. Disse moderne indlzsninger ville kunne gælde for mulige lzsemåder, hvis de passede på texten, men det gar de ikke. ~olbergs lzre i »Erasmus Montanus« er nemlig netop,  at den akademiske virksomhed  ikke er adskilt fra virkelighedsnzr praxis  (eller erotik), og at akademikeren varetager disse områder fuldt så godt som bonden; det er ikke mellem disse  socialgrupper  eller  milieuer  som  sådanne,  komedien  trzkker grznser.  Til  understregning  heraf  har  Holberg  indfart  lajtnanten, som forf. da også under  udnyttelsen  af den ahistoriske »hermeneut i k ~ « subjektivisme  lyser  grundigt  til  dars:  »Som  deus-ex-machina har Iajtnanten i denne ironisk-intellektuelle komedie såre lidt at trzkke  på til  den konfliktlasning,  der skal sikre komediens  lykke. Mens komediens farste fire akter er noget af det mest gnistrende og tztte, Holberg har sat på scenen, er femteakten dum og mekanisk, som om han  har  måttet give op over for  lasningen  af  sit skisma« (p. 300). Lajtnantens figur kan meget vel forekomme moderne lzesereltilskuere kedsommelig, »forkert«, udramatisk, men han er der altså -og synes i texten at vzere tillagt nogen betydning. Alliancen mellem lajtnanten og Erasmus' broder Jacob  udgar den positive pol i komediens vzerdiunivers. Hvad de to er enige om contra de vzerdier, Erasmus reprzesenterer -det udgar  komediens tematiske  hovedmodszetning. Den kan bringes på begreber gennem en przcisering af bestemmelsen i analysens  farste  afsnit  (p.  298,  inden  bonde-akademiker-modsztningen trzekker den skzev). Her siges den basale modszetning at bestå mellem »to stridende erfaringsformera,  »tankeformernes  sammenstadc. Jeg vil  foreslå, at man kalder modszetningen instrumental vs. formal viden. Af Jacob  og lajtnanten skal Erasmus lzre, at viden skal tjene et socialt formål, ikke vzre mål i sig selv. Som man kan forvisse sig om andetsteds3 hos  Holberg,  er bondedrengen Jacobs  agerdyrkning og den  gamle  academicus  lajtnantens  moralfilosofi  henholdsvis  »fornadne« og »nyttige« studier4.

Dernzst et par bemzrkninger om afh.s genrehistoriske aspekter. Aristoteles har muligvis skrevet en bog om komedien. Hvis han har, er den gået tabt, og det eneste, der er bevaret  til statte for ideen, er en side  med  stikord,  der  bzerer  navnet  &gt;iTractatus  Coislinianus«, hvis overlevering er sen, og hvis proveniens er tvivlsom, og som ikke kan gare noget krav på litteraturteoretisk interesse5. Som hans Poetik nu foreligger  for  os,  handler  den  om  tragedien,  et  forhold,  Erik  A. Nielsen allerede udtrykker vel positivt, når han siger, at den &gt;)jo  kun indirekte handler om komedien« (p. 187). Derfor -fortszetter han -kan  »mit komediebegreb kun indirekte [...l stå på Aristoteles' autoritet,  men  [må]  i  stedet  [...]  stå  på  yngre  forskeres og  min  egen« (ibid.). Det er et spargsmål, om disse autoriteter ikke overvurderes, når der opstilles så detaillerede formodninger  som denne: D [ ...l det er tankemzessigt nzrliggende at forestille sig, at Aristoteles har måttet konstatere,  at der i komedien kan  foreligge en  art rivalitet  imellem den falgerigtige komposition  og den  vitssagendea  (p. 201). Når en teori om tragedier skal anvendes på komedier -endda klassicistiske, genrefaste  sådanne -må begreberne  »strzekkes«; forfatteren  anvender  selv  flere  steder  dette  udtryk  om  sin  fremgangsmåde  (pp.  19, 228). Også to andre af forfatterens hjemmelsmzend, Hegel og Fergusson, må se deres begreber anvendt på andre genrer end dem, de har hzvdet deres gyldighed for (pp. 84,  197, 207E).

I stedet for at basere analysen af Holbergs komedier på Aristoteles' m.fl.s opfattelse  af tragedien, kunne man interessere  sig for, hvilken opfattelse af komedien, Holberg selv arbejdede ud fra. Vi skal ophol- de os nogle ajeblikke ved dette spargsmål i almindelighed og i szrdeleshed  ved  sp0rgsmålet om, hvilken betydning han tillagde  komediens slutning. Holberg var ikke generas med genretekniske erklzringer, og  det  må  derfor  undre  lidt,  at  Erik  A.  Nielsen,  der  lzgger  den afgorende vzgt på komediernes form (til forskel fra deres ideologiske indhold), ikke  omtaler  i  hvert  fald  ét  formelt credo,  som  Holberg fremfarer. Jeg  tznker  her  på  det  krav  til  en  komedie,  at den  skal indeholde »3 Parter, nemlig protasis, epitasis og catastrophe« (ep. 4416). Disse termer er ikke aristoteliske,  og det kunne jo  nok vzre vzrd at vide,  hvor Holberg så har dem fra. Det er et af de uhyre fa tilfzlde, hvor man i Billeskov  Jansens kommentar sager forgzves efter kilden7. Den  kan  imidlertid  med  stor  sandsynlighed  identificeres  som  den romerske grammatiker Aelius Donatus' afhandling om komedien8, og sammesteds defineres komedier ved  deres lykkelige slutninger, »laeti (...) exitus actionumag. Holberg tilslutter sig også Donat på dette afgarende punkt:  I ep. 51 la benytter  han  udtrykket  »endes som en ~omoedie«'~ på en måde, der bekrzfter forestillingen om den poetisk retfzrdige  slutning som et genrekrav.

Forfatteren  nzvner et par  steder dette genretrzk  (pp. 200, 312), men da det ikke indbygges i en fundamental genreteori, slår det ikke igennem i analyserne, således heller ikke i den af »Erasmus Montanus«. Men her opstår så det problem, at afh.s bestemmelser af komediens  slutning som »en grotesk grimasse« (p. 300, jvf.  p.  283) ikke lader sig opretholde,  hvis  man tager  Holbergs eget genrebegreb alvorligt.  Og det  er der  al  mulig  grund  til  at gare.  Genreangivelsen »Comoedie« står i undertitlen og udgar således en del a f texten. Det er en lzseanvisning, der -historisk  tydet -pålzgger lzseren at opfatte slutningen som retfzrdighedens sejr. En analyse, der afviser femteaktens  moralske udsagn,  fordi den vurderes  som »dum og mekanisk« (p. 300)  er  i  direkte  strid  med  Holbergs  genrebegreb.  Snarere bar man ved  opstilling  af det  ideologiske regnskab  begynde  bagfra  og rzsonnere: Fordi  lajtnanten  og hans synspunkter  sejrer i komedien, fortjener  de åbenbart at gare det, og han er derfor berettiget  til  at bruge  autoritetens  midler.  Hans  »bondefangermetoder«  er  netop ikke »ganske modstridende  med  hans tanker«, sådan som afh. hzvder (p. 300) -hans list og håndfasthed befordrer  blot effektivt stykkets positive vzrdier.

Som åndshistoriker fremlzgger forfatteren sit program i indledningen.  Efter  nogle  bemzrkninger  om  embryonale  trzk  af modernitet hos  Holberg hedder det: »Jeg har i min  afhandling  forsagt  at tage konsekvensen af denne overvejelse ved så at sige at fortolke Holberg fremad  imod  vores  egen  tid.  Det  viser  sig i  praksis  ved,  at jeg  på

mange steder forsager at placere ham i store tematiske sammenhznge, der Sår igennem kunst og kulturliv helt op til vore dage. Og ofte har jeg  anvendt  formuleringer  og  synspunkter,  som  senere  tiders kunstnere har fremfart uden mindste tanke på Holbergc (p. 38). Som ved det »hermeneutiske« program for tekstanalysen  expliciteres den overhzngende  fare,  idet  der  fortszttes:  »Det  er  klart,  at  man  her laber risikoen for at benytte en anakronistisk og uvidenskabelig fremgangsmåde [. . .] (p. 38f). Det argument, hvormed forfatteren afviser denne risiko, er bemzrkelsesvzrdigt; den påfalgende sztning lyder: D [ ...l  men  på  den anden side er selv vores forestilling om  historisk tankning og videnskabelig dokumentation i alt vzsentligt blevet til ejer Holbergs vaerk, uden at vi af den grund kalder dem anakronistiske, når de anvendes på det« (p. 39). Altså: At vi ikke regner det for anakronistisk  at  benytte moderne  metoder på rldre  textmateriale, skdlle give litteraturforskeren starre frihed til at etablere åndshistoriske forbindelser mellem ddre og yngre  tekstmateriale. At denne frihed faktisk er total, og forbindelserne altså kun behaver at legitimeres som associationer, fremgår af den fulgende eksempelvise udpegelse af »forfatterskaber som Nietzsches og Ibsens, måske allerede Byrons og Kierkegaards~ (p. 40) med forsikringen: D ( ...) det kommer ikke forståelsen af Holbergs forfatterskab til skade, når han bliver madt med  en bevidsthedsform, der for nutidsmennesker bl.a. er formuleret i forfatterskaber som de nzevntee (ibid.). En bevidsthedsform, der skulle defineres ved kompagniet Nietzsche-Ibsen-Byron-Kierkegaard, måtte allerede  have  skizofrenien som  en  nzrliggende  mulighed,  så man  kan allerede her på  side 40 frygte for konsekvenserne af citatets »bl.a.«. Frygten bliver ikke mindre, når bl.a. Hegel, Karen Blixen, Adorno og Per Hajholt join'er  selskabet.

Det omfang og generalisationsniveau, de indvarslede »store tematiske sammenhznge~ kan  antage, fremgår af falgende to eksempler: »En af de helt afgarende begivenheder i den europaiske Ands udvikling  udgares  af den over flere tusinde  år udstrakte foregang,  at de menneskelige forstandsevner og den menneskelige vilje trznger ind i det mytiske og tilegner sig det som sit eget vzesenc (p. 76). Og: »Set fra en bestemt synsvinkel handler Europas kulturhistorie om at finde måder at omgås det komiske på, måder at indkapsle det på» (p. 27). At et udsagn som det sidste tenderer mod at blive intetsigende fremgår af de mulige kommutationer: »Set fra en bestemt  anden, tredje og fjerde synsvinkel handler  Europas kulturhistorie om at finde måder  at  omgås  det  tragiske,  det  erotiske,  det  socialt  subversive  på, måder at indkapsle det på«.

De »store tematiske  sammenhaenge« bliver hyppigt mudested  for åndshistoriske, genrehistoriske  og  samfundshistoriske  forlab og  udviklingstendenser.  I en  rzkke tilfzlde  synes de forfzgtede  sammenhznge at bygge på et for spinkelt og diskutabelt grundlag, som når den i det 18. årh. uhyre udbredte teknik: mzrkvzrdiggarelse gares til et szrligt manieristisk trzk (p. 146). I andre tilfzlde taber de i overbevisningskraft,  når de udszttes for en  (muligvis enfoldig) empirisk efterpravning.  Om  satiregenrens  sociale  betingethed  hedder  det Eeks.:  »Satiren synes at vzre en  litterzr form, der indfinder sig på tidspunkter, hvor samfundslivet befinder sig i en kritisk tilstand, fordi en masse mennesker, måske en hel samfundsklasse presser  på for at vinde en plads  med  agtelse og indflydelse. Satiren er da med  til at levere  den  grelle  oplysning  af  disse  mennesker,  der  er  på  vej  op  i lyset« (p. 1  18).  I Danmark far 1800 blomstrer satiren i reformationstiden,  i  sidste halvdel  af det  17. århundrede  (med Lauremberg og fremfor alle Jacob  Worm), omkring  1700 (med Helt,  Reenberg og Sorterup), i 1720'rne (med Holberg, Falster og Horn) og i 1790'erne (med Abrahamson, P.  A.  Heiberg og Malthe Conrad Bruun). Men passer karakteristikken  af den korresponderende samfundstilstand  i virkeligheden ikke kun på det sidste tidsrum?

En åndshistorisk undersagelse,  der så ubesvzret  når frem  til udsagn af så abstrakt karakter,  mister  let forbindelsen  til den  enkelte litterzre text,  der  skulle vzre dens  basis.  Lad  os  vende  tilbage  til analysen af »Erasmus Montanusa. Med sigte på Erasmus og Jeronimus .skriver forfatteren:  ~Fortolkningsproblernet, man står over for med  denne komedie,  beror  på,  at de begge  har  ret«  (p. 303). Thi Erasmus er skar, og Jorden  er rund. Det sidste må medgives af »[ ...l alle, der respekterer sand videnskabelig erkendelse [...]N (ibid.).  Når vi i modsztning hertil argumenterede for, at Erasmus i komedien har udelt uret, kan det bekrzftes af en textnzr åndshistorisk undersagelse. For Erasmus' forfzgtelse af  Jordens form, der i texten sammenkzdes  med  hans  forfzgtelse  af  det  copernicanske  verdensbillede,  har intet  med  sand  videnskabelig  erkendelse at gare.  Erasmus  strzber udelukkende  efter selvpromotion og beundring,  men dertil kommer, at hans  arrogant  gentagne  »Ingen  lzrde Folk  tviler  meer  derom« (III, 5, jvf. III, 2 og V,5) i forbindelse med spargsmålet om verdensbillederne  var  direkte  forkert  på  komediens  affattelsestidspunkt  i 1723, og farst kunne udtales med faje efter udgivelsen af Horrebows Copernicus Triumphans fire år senere. Det er altså en umoden duks hos professor Horrebow, der her spiller op. Denne duks har tilegnet sig begyndelsesgrundene i en samling universitetsfag og -discipliner, der fra et moderne synspunkt er et szrt pele-mele af skolastiske reminiscenser og moderne naturvidenskab, men som historisk havde to ting til  fzlles:  De  havde  formalistisk  og  deduktiv  karakter,  og  Holberg betragtede dem (i hvert fald på dette tidspunkt) som uv&amp;sentlige: asociale, unyttige og verdensSerne. Om disse forhold kan der lzses mere udfarligt  i Ebbe Spang-Hanssens fortrinlige bog Erasmus  Montanus og naturvidenskaben (1965), som forfatteren  anfarer  i  bibliografien,  men ikke  inddrager  i  analysen.  Og en  inddragelse  af  Spang-Hanssens resultater  måtte have forhindret hans nedslående renoncering på at lase problemet om komediens tilsyneladende ambivalens, for det problem har faktisk vzret tilfredsstillende last i nu 20 år.

## III

Vi  har  altså  forsagt  at  påvise,  at Holbergs  komik på  den  ene  side indeholder  en  rzkke  afgarende historiske  påstande,  på  den  anden side ikke  synes at være  bundet  af de principper,  der må gzlde for historisk  litteraturvidenskab.  En  af grundene til  dette  »halve« forhold til historikken synes at vzre tilstedevzrelsen af en konkurrerende tankeform, nemlig den analogiske. Afh. er rig på analogier af yderst forskellig art, nogle er basale for undersagelsen,  andre mere kuriase. Vi anfarer i hast et par af de sidste og iler derpå videre til de farste. Man  mader  udsagn  som:  »Astronomiens historie  har  mange  lighedspunkter  med  en individuationsproces« (p. 384), og:  »F.eks. er der  jo  en vis feudal struktur i den personlighedsmodel med over-jeg, jeg  og drifts-jeg, som Freud  opstiller for den  enkelte menneskesjzls vedkommende« (p. 387). Der hzvdes »en slående lighed mellem den komiske forfatter Holberg og den subtile modernistiske lyriker Rilke« (p. 377) -dog med tilfajelsen: »(sans comparaison)«. I andre tilfzlde behaves hårdhzndet metaforik for at f å  analogi-kæden til at hznge sammen, £eks.: »Den kritik af familiens legeme og af sit eget legeme, Holberg foretager i fjerde satire, svarer til kritikken af traditionens og genrens legeme [...l (p. 156).

Ikke  mindst  i forbindelse med  Ovids Metamorphoses tilkendegiver forfatteren  en personlig sympati for den erkendelsesvzrdi, analogien kan indebzre (Eeks. pp. 347, 355, 369). Betznkelig bliver den analogiske tznkning da også farst, når den uden begrebsdefinerende  tajr slippes  las  i  videnskabelige  sammenhznge.  I Holbergs  komik er  den analogiske teknik nok szrlig mzrkbar ved benyttelsen af sekundzrlitteratur.  Det  er  en  gennemgående tendens  i afh.,  at der i  en  given sammenhzng bringet ét  citat fra sekundzrlitteraturen, hvorefter man -som  et  ekko  af  Chilian  i  »Ulysses« -harer  et  »ligeså hos  Hol- berg«. Faren herved er, at Holberg relateres til vidt forskellige  epoker og  intellektuelle  horisonter,  ofte  kun  på  grundlag  af  et  punktuelt sammenfald. Sekundzrlitteratur af digterisk, litteraturteoretisk  eller kulturfilosofisk art  står til  forfatterens  disposition  som  et  synkront arsenal af formuleringer og impulser. Det er ikke mindst denne ubekymrede omgang med  en broget sekundzrlitteratur, der sine steder lader aih. fremstå som rigere på indfald end på sammenhzng. Mange af de flittigst benyttede skribenter er desuden selv stzrkt analogiske i deres tznkemåde; det gzlder Emil Staiger og i eminent grad North- rop Fryel'  og Francis FergussonI2.

En kort  selvstzndig omtale krzver afh.s benyttelse  af Hegel. Den anden af de seks teser lyder: »Rekke  felgen  a f  de  wrker, Holberg forfatter i Lbet  a f  sin poetiske  raptus, er  ikke tilfeldig.  Tvertimod lader der sig påvise en  kunstnerisk  logik  i  det forhold, at genrene  aJ0ser  hinanden  i rekkeffilgen: komisk  epos,  satire,  komedie,  metamorfose  og  levnedsbeskrivelse. Aihandlingens komposition er dens hovedtese« (p. 41). Og i indledningen betones  det,  at  denne  genre-udvikling  indeholder  »en  art  kunstnerisk logik« (p.  24),  »en  stor  konsekvens«  (ibid.)  og  »falgerigtighed« (ibid.). Derpå forszttes: »Uden at jeg  tar dzkke synspunktet fuldtud, vil jeg  dog påpege, at faserne i dette komiske erkendelsesforlab har vigtige lighedspunkter med det paradigmatiske forlab af den grzske ands tilblivelse igennem en rzkke genrer, som Hegel og andre har påvist» (p. 24, jvf. p.  179). Også komediens indre udvikling anskues af forfatteren som »resultat af en vzkst i genrens selvrefleksionc (p. 41). Selv om denne genrernes udviklingsgang ikke sker med nadvendighed, er den altså på den anden side ikke tilfzldig. Og når genreudviklingen  i Holbergs komedieforfatterskab  ikke er  tilfzldig,  skyldes det altså en analogi med den græske ands genremæssige udtryk som beskrevet af Hegel o.a. Der er dog kun tale om en analogi for så vidt man lzser kapitlet om poesi i Hegels ~sthetik ud fra det synspunkt, at Hegel her universaliserer den grzske ands udvikling til et totalt genresystem.  En  anden  lzsning kunne  tage  Hegel  på  ordet og  se den græske ands udvikling kun som eksemplarisk i forhold til den aprioriske lovmzssighed -og så at sige tro på udviklingen som et produkt af genrernes selvrefleksion. Men begge Hegel-benyttelser, den analogiske og den metodiske, må vel kaldes bemzrkelsesvzrdige i et moderne litteraturvidenskabeligt arbejde?

For  som sådant er disputatsen  blevet betragtet  i det foregående. Dens moment af kulturfilosofiskessay må vurderes af andre og på andre przmisser.

## Noter

1. Vilh. Andersen: Tider og  Qper af dansk Aands  Historie.  Fsrste R ~ k k e : Humanismen.  Farste Del: Erasmus II, Kbh. 1909.  Specielt omtalen af Peder Paars, p. 49-55, sml. Holbergs komik, pp. 74, 77 og 62f.
2.  Hans-Georg  Gadamer: Wahrheit  und  Methode. Grundziige  einer  philosophischen  Hermeneutik (1  960), Tii bingen  1965'.
3.  Fortalen  til Natur-  og  Folke-Retten (1716); Moralske  Tanker (1744),  I,5; Niels  Klim (1741), Potu.
4. Ludvig Holberg: Moralske  Tanker, udg.:  F. J.  Billeskov Jansen,  Kbh.  1943, pp. 41, 48.
5. Jvf.  den  netop  udkomne  monografi  herom,  Rich.  Janko: Aristotle  on  Comedy:  Towards  a Reconstruction of Poetics II, London  1984.
6. Ludvig Holberg: Epistler, udg.:  F. J. Billeskov Jansen,  IV, Kbh.  1949, p. 377.
7. Ibid., VII, Kbh. 1953, p. 354.
8. Afsnit  IV,5;  Poul Wessners udg.,  Leipzig 1902, I, p.  22.  Holberg kan  have kandt Donats afh. om komedien fra Friedrich Lindenbrogs udbredte Terents-udg.  (Frankfurt 1623),  hvor den  var  optrykt  som  indledning.  Denne  udgave  fandtes både på Universitetsbiblioteket (Bibliotheca Hoperiana, 1676, p.  48, in qvarto nr.  703) og i Chr. Reitzers bibliotek  (Det kgl. Biblioteks arkiv, E 19, in qvarto nr. 5671), hvortil Holberg havde adgang. Han anskaffer sig selv udgaven  på auktionen efter Chr. Danneskjold-Samsse  i  1732 (Chr. Bruun: Fortegnelse ouer en Del  a f  Ludvig  Holbergs Bibliothek, Kbh.  1869, p. 30).
9. Afsnit IV,2, Wessners udg.  (se n. 8), p.  21.
10. Billeskov  Jansens  udg.  (se n.  6) V,  1951, p.  186.
11. Ferrst og fremmest Anatomy  of Criticism. Four Essays (1957), N.Y. 196g8, men også The Great Code. The Bible and  Literature, N.Y. &amp; London  1982.
12. The Idea  of a  Theater. A  Study  of  Ten Plays.  The Art  of Drama  in  Changing Perspective (1949), Princeton  1972'.