Hjemme hos det moderne gennembruds kvinder
Forfattere: Lise Busk-Jensen
Tidsskrift: kok (2003-04-29)

## Anmeldelser

Lise Busk-Jensen

## Hjemme hos det moderne gennembruds kvinder

Janet  Garton  (red.): Elskede  Amalie. Brevvekslingen mellom Amalie og Erik Skram  1882-1899 ,  Oslo  2002  (Gyldendal Norsk Forlag).

Fra Amalie Müller og Erik  Skram mødte hinanden i Norge 8. august 1882 i anledning af Bjørnsons digterjubilæum,  og  til  hun  døde  i  København 15. marts 1905 som hans fraseparerede hustru udvekslede de 598 breve. Denne brevsamling har Janet Garton nu udgivet  i  sin  helhed,  og  den  giver  et enestående kendskab til mænds og kvinders  følelsliv  og  konflikter  i  det moderne gennembruds periode. Amalie Müller  og  Erik  Skram  tilhørte  begge den  kulturelle  venstrefløj,  der  voksede frem i 1870erne efter Brandes' forelæsninger. Han  blev redaktionssekretær ved gennembrudsbevægelsens avis Morgenbladet efter  at  have  udgivet  romanen Gertrude  Coldbjørnsen ,  1879,  der vakte  skandale  med  dristige  erotiske scener  og  et  forsvar  for  kærligheden mod sociale konventioner. Hun flyttede med  sine  to  børn  fra  sin  mand  for  at tage del i kulturlivet og skrive litteraturkritik. Begge drømte de om at virkeliggøre det moderne program om individuel og kunstnerisk frihed  og ligestilling mellem kønnene, hvilket også  i  vidt  omfang  lykkedes;  hun  blev periodens  betydeligste  kvindelige  forfatter i Norden, han blev en af gennembruddets fanebærere, en af de syv forfattere i Brandes' Det moderne gjennembruds  Mænd , 1883. Deres  kærlighedsforhold, ægteskab og arbejdsfællesskab, som  dokumenteres  detaljeret  i  brevene,  er  periodens  bedste  og måske eneste eksempel på, hvordan den nye  kulturelle  elites  ideer  fungerede  i praksis for begge køn og på alle tilværelsens niveauer.

Omtrent halvdelen af de ofte meget lange breve er fra perioden før ægteskabet, hvor Amalie Müller og Erik Skram boede  i  hver  sit  land,  kun  havde  få muligheder for at mødes og kun kunne dyrke  det  intime  samliv  i  største  hemmelighed.  Deres  indbyrdes  kærlighed blev  opbygget  i  brevenes  skriftsprog, hvor den ofte fandt lidenskabelige udtryk. De havde ikke mulighed for at rejse  og  telefonere,  men  postvæsenet var effektivt og relativt billigt. Det redegør  Janet Garton  omhyggeligt  for  i  sin indledning, som også giver de fornødne oplysninger  om  de  to  skribenters  baggrund,  skitserer  forholdets  historie  og diskuterer brevenes hovedtemaer og stil. Udover den generelle indledning er der kortere indledninger ved hvert årsskifte,  som  hjælper  læseren  til  at bevare  overblikket  over  kronologi  og begivenheder. Brevene gengives  med den originale  ortografi,  de  er  grundigt annoterede og suppleres  af  de  nødvendige  registre,  bibliografier,  slægtstavler og  en  liste  over  dialektprægede  norske ord  i  Amalie  Skrams  breve;  værkregisteret omfatter dog kun Skram og Skrams værker. Alt er udarbejdet efter de  høje  standarder  hos  det  danske  og norske sprog- og  litteraturselskab,  som har støttet projektet.

Man  kunne  måske  yderligere  have ønsket  sig  en  redegørelse  for  brevsamlingens  proveniens.  Eugenia  Kielland kendte  den  ikke,  da  hun  udgav  den første samling af Amalie Skrams breve, Mellom Slagene , 1955. Irene Engelstad offentliggjorde enkelte centrale breve og brevuddrag fra samlingen  i  det  norske tidsskrift Vinduet 1, 1980, og vedføjede den oplysning,  at  brevene  var  fundet  i 1977 af  Thomas Bredsdorff. Engelstad citerede  flittigt  fra  brevene  i Amalie Skram  om  seg  selv ,  1981,  det  samme gælder  Liv  Køltzow  i  biografien Den unge Amalie Skram ,  1992, men der er mig  bekendt  ikke  kommet  nærmere detaljer frem om, hvor Bredsdorff 'fandt' dem,  og hvordan Det Kgl. Bibliotek er kommet i besiddelse af dem.

Elskede  Amalie er  først  og  fremmest  en  materialesamling,  som ikke nødvendigvis skal læses fra begyndelsen til enden. Brevene er righoldige samtidsdokumenter,  hvor  man  ud  fra registeret kan finde oplysninger om en lang række af gennembruddets kendteste skikkelser, brødrene Brandes, Drachmann, Bjørnson, Jacobsen, Hørup,  Bang,  Juel-Hansen,  Kielland, Garborg;  man  kan  læse  om  venstrefløjsmiljøet, teaterlivet, selskabeligheden og moralnormerne, og der er interessante  æstetiske  diskussioner  af nye  teaterstykker  som  Bjørnsons En Hanske , Ibsens En Folkefiende og Drachmanns Strandby  Folk ,  malerier som  Rafaels  »Sixtinske  Madonna«  og Krøyer »Italienske Landsbyhattemagere«  samt  almene  begreber  som  'det fuldkomne' over for 'det ny' i kunsten, allegorien, fortælleteknikker osv.

Hovedsagen er dog den dramatiske kærlighedshistorie mellem de to forfattere,  som  dels  var  karakteristisk  for perioden,  for  så  vidt  som  Amalie  og Erik personligt afprøvede gennembruddets nye samlivsnormer med individuel frihed  og  ligestilling  mellem  kønnene, dels  peger  frem  mod  vor  egen  tids opløsning af  familieformer  og  kønsroller.  Beskrivelser  og  analyser  af  deres følelser  for  hinanden  og  diskussionen om den indbyrdes rollefordeling fylder hovedparten af brevene. Som Janet Garton  fremhæver  i  forordet (p. I,  27) omtaler  de  begge  brevvekslingen  som en 'roman'; de gennemlevede en privat version  af  den  sædelighedsfejde,  som dominerede nordisk kulturpolitik i 1880erne.

Erik  Skram  sammenligner deres breve med P .A. Heiberg og Thomasine Gyllembourgs skilsmissekorrespondance, som Johanne Luise Heiberg udgav i 1882, og som han læste med den største begejstring. »Jeg sad fængslet af Fru  Gyllembourgs  Breve  til  i  Nat  Kl ½3 [...] jeg læser om dig i hver Linie på en Måde. Du vil også kunne læse om mig [...] Jeg er i højeste Grad rystet ved det Billede af mandfolkeagtig Jammerlighed,  det ruller op. Jeg er  som Mand forfærdet over sligt! [...] At jeg dog ikke har kendt den før. Den  har været udkommet  i  fjorten  Dage  [...]  Det  er den  interessanteste Brevsamling,  der findes i Norden!« (2.12. 1882).

Amalie  og  Erik Skrams  historie spejler gennembruddets følelsesmæssige  konflikter  på  samme  måde  som Heibergernes  historie  spejlede  romantikkens. Erik finder både kontinuitet og forandring; han forstår Amalie i forlængelse af Thomasine Gyllembourgs krav om selvstændighed og respekt for følelserne  og  skæmmes  ved  at  finde træk af P.A. Heibergs patriarkalske 'mandfolkejammerlighed'  hos  sig  selv.

Han sender sporenstregs bogen til Amalie, men den griber slet ikke hende på samme måde, hun finder den romantiske Gyllembourg »umandig« (7.12. 1882).  Erik  Skram  definerede  sig  selv som en ny mand i modsætning til P .A. Heiberg,  men  Amalie  Skram  forstod ikke sig selv i forlængelse af Thomasine Gyllembourgs og Johanne Luise

Heibergs romantiske feminisme.

Ligesom  skilsmissen  mellem  P .A. og  Thomasine  Heiberg  har  været  genstand  for  mange  fortolkninger,  kalder de  skriftbevidste  Skrambreve  også  på fortolkning. Fordi de subjekter, der fremgår  af  breve  og  skrift  i  det  hele taget, altid er sproglige konstruktioner, som  Janet  Garton  i  overensstemmelse med moderne teori gør opmærksom på, men  også  fordi  de  to  brevsamlinger udfolder tidstypiske kønskonflikter, som engagerer os moderne læsere. Heibergernes historie handler om Thomasines  frigørelse  fra  et  patriarkalsk ægteskab, Skram &amp; Skrams historie om vanskelighederne ved det moderne ligestillingsprogram. Thomasine Gyllembourg  blev  lykkelig,  da  hun  fik  en mand og  et  hjem  efter  sit  eget  hjerte. Amalie Müller og Erik Skram var allerede  ved  deres  samlivs  begyndelse ligestillede, og dog blev forholdet ulykkeligt.

Amalie  og  Erik  var,  da  de  mødte hinanden, lige ubemidlede, og hun forventede  ingen  forsørgelse;  de  udskød ægteskabet i halvandet år, fordi de selv ved fælles anstrengelser havde svært ved at  tjene  nok  til  at  etablere  en  middelklassehusholdning. De havde det samme mål af erfaringer, som blot var af vidt forskellig art. Han var blevet såret i krigen  og  kendte  som  kulturjournalist det  offentlige  liv;  hun  havde været  gift med en kaptajn i 18 år og rejst med ham over hele jorden. De var lige virksomme inden for  litteraturen,  først  med  årene viste  det  sig,  at  hendes  forfatterskab blev  langt  betydeligere  end  hans  samlede journalistiske og skønlitterære produktion.

Men hvorfor gik ægteskabet så galt? Mange  forklaringer  har  været  diskuteret. Meget i både brevene og forfatterskabet tyder på, at Amalie Skram aldrig overvandt  sin  frigiditet,  en  forklaring som  Janet  Garton  dog  afviser;  der  er ingen tvivl om, at han har »forløst henne erotisk«  ved  første  samleje, mener  hun (p.  I,  30).  Thomas  Bredsdorff  diagnosticerede  i Tristans  børn ,  1982,  problemet  som  jalousi.  Efter  at  Erik  Skram åbent havde fortalte Amalie om sine tidligere  forhold,  kunne  hun  ikke  frigøre sig fra den tanke, at han stadig elskede de forhenværende veninder, hvis sanselighed hun ikke kunne eller ville konkurrere med, og at han måske, når de var fra hinanden, atter knyttede løse forbindelser. Brevene  viser, at han  ofte gav  hende  grund  til  jalousi,  f.eks.  bar han  stadig  tre  ringe  på  fingrene  (17.1. 1883), en fra hver af sine tidligere veninder,  ligesom  hans  syn  på  seksualitet og  kærlighed  var  dobbeltmoralsk;  han påstod, at hans kærlighed til Amalie var den egentlige, medens det erotiske forhold  til  den  syerske,  der  elskede  ham, var rent seksuelt. Amalie reagerede med at forsøge at gøre ham jaloux ved at fortælle  om  de  mange  bejlere,  hendes skønhed  og  vid  skaffede  hende,  men den  kamp  måtte  hun  tabe,  for  så  vidt som det var hende, der ønskede sig det eksklusive  forhold,  »den,  der  elskede mig,  og  som  jeg  også  elskede,  skulde ta'e  mig  helt  ind  til  sig,  så  at  jeg  blev skjærmet«, skrev hun (15.3. 1883).

Janet Garton understreger, at hun ikke har  fundet  bevis  for  utroskab  fra  hans side (p. I, 28).

En  tredje  forklaring  har  været,  at han undlod at besøge hende på kommunehospitalets  psykiatriske  afdeling  og ikke  hjalp  hende  med  at  komme  fri  af overlægens klør. Amalie skrev til Bjørnson, at hun siden da ikke ønskede at se sin mand, men brevsamlingen rummer en  redegørelse  fra  Erik  for  forløbet, som viser, at han blot fulgte lægens råd (III,541).Samlivet blev også genoptaget.

Brevene  giver  rig  næring  for  den videre  diskussion,  men  ikke  mulighed for at afgøre årsagen til ægteskabets forlis eller fastslå skyldsspørgsmålet, dertil er  de  i  alt  for  høj  grad  partsindlæg. Hans skriver fyldigst om sin kærlighed til hende og giver hende kælenavne som »min sødeste Pige«,  »min  lille  Pige«  og »Stump«, men hans stil er samtidig temmelig  retorisk,  man  tvivler  ikke  på,  at han  var  forelsket,  men  nok  på  hvor langt uden for sproget forelskelsen ville række.  Hendes  sprog  er  mindre  litterært,  hun  er  mere  opsat  på  at  skrive sandt om sine følelser; næsten alle kriserne  i  korrespondancen  blev  skabt  af hendes krasse udtryk og kritiske spørgsmål  til  den  dybere  livsholdning bag hans selvfremstilling.

Kærlighedsforholdet blev bygget op som en magtkamp om, hvem der elskede  mest  og  derfor blev nødt  til  at overgive sig. Den aktive og passive position skiftede, han fortalte hende bestandig, at hun betød alt for ham, »bliver jeg til noget Amalie, bliver jeg det i Kraft af Dig«  (14.1.  1883),  at  hun  burde  »gribe først til« (10.2. 1883), og at hun en gang for alle havde afgjort deres skæbne ved at vælge ham (17.10. 1883), men da hun efter  at  have  slået  op  ikke  hører  fra ham,  er  det  hende,  der  over  hals  og hoved rejste til København, så de kunne blive gift. Kønsrollerne er flydende, de havde begge både mandlige og kvindelige træk, og netop det, at de aldrig blev enige  om det  kønsrollemønster, forholdet  skulle  hvile  på,  var  måske  årsagen til  dets  sammenbrud.  Han  gav  hendes mistro  skylden:  »Din  Mistillid  er  vort Ægteskabs  Ulykke«  (18.8.  1888);  hun bebrejdede ham hans stivhed, som hun så inkarneret i hans berømte ørnenæse: »Når  jeg  ser  på  Dit  ansigt,  kan  jeg  se Din  begrænsning  i  Din  næse.  Den  er god og fast og pen og hæderlig; men den er stor og snever. Du har nu engang sat Dig i hodet at med Dig og Dit liv er der intet i vejen [...] at Du ikke kan forstå en  stik  modsat  opfatning,  det  er  det håbløse« (19.8. 1888).

Både  Erik  og  Amalie  Skram  var egentlig romantikere i deres idealisering af  kærligheden,  men  hvor  hans  æstetiske synspunkter også havde bevaret mange  romantiske  træk,  var  hun  som skribent  en  helt  moderne  naturalist. Han blev kastet i armene på det moderne gennembrud af ulykkelige familiære  omstændigheder,  hun  greb omvendt det moderne program som en udvej fra den ægteskabelige desillusion. Brevene giver mange eksempler på hans  ofte  kyndige  kritik  af  hendes  litterære arbejder, men hendes dømmekraft var i virkeligheden sikrere end hans.  Når  han  fandt  mangler  i  hendes skrifter, svarede hun, at »den kunst der er fuldkommen, interesser[er] ikke længe.  Deraf  de  skiftende  skoler«,  og hun antyder,  at Gertrude Coldbjørnsen er kedelig, netop fordi den er så »udmærket god i et og alt« (4.4.  1883). Trods  sin  større  belæsthed  og  skoling var  hans  ofte  belærende  tone  uberet- tiget:  »Du  har  en  for  en  K vinde  helt mærkelig  sanselig  bred  Pensel«  (26.3. 1883). Han brød sig således ikke umiddelbart  om  banebrydende stykker som En Hanske eller En Folkefiende , hvorimod hun forstod, at selv om Bjørnsons stykke måske ikke stod særlig højt som kunstværk, så lå dets betydning »andetsteds«  (15.9.  1883).  Mod  hans  kritiske sans  for  fortælleteknik og   sprogføring satte  hun  sin  hensynsløse  sandhedssøgen:  »hvis  jeg  kommer  at  skrive,  så  vil det  blive  en  fortærende  spot  over  livet [...] over den måde hvorpå det leves. Og så er det dog igrunden synd at spotte de stakkels  mennesker,  for  de  står  jo  der hvor de sættes, og de har at ta'e fat, der hvor de forrige slap« (7.3. 1883). Elskede  Amalie giver et nuanceret indblik  i  baggrunden  for  det  moderne ægteskabs  forlis,  og  den  kvindelitteratur der kom ud af det.

## Lene Myong Petersen

## Feministisk litteraturteori

Irene  Iversen  (red.): Feministisk  litteraturteori, Oslo 2002 (Pax Forlag).

I  indledningen  til  sin  store  antologi, Feministisk litteraturteori (342 s.), slår redaktøren Irene Iversen, der er professor i  litteraturvidenskab ved Oslo Universitet, fast, at den feministiske litteraturforskning, som for alvor vandt akademisk  fodfæste  i  1970'erne,  først og fremmest er historien om en succes; en succes der handler om såvel kvalitativ som  kvantitativ  ekspansion  samt grundlæggende forandringer af stivnede opfattelser  af  litteratur  og  litteraturhistorie.  Men  ingen  succes  uden  modstand. Feministisk litteraturteori er blevet,  og  bliver  fremdeles,  mødt  med ligegyldighed  (i  bedste  fald)  og dæmonisering  (i  værste  fald)  fra  dele  af  den etablerede og maskulint dominerede forskningsverden.

Den feministiske litteraturforskning  udgør  i  dag  en  mindre  del  af  det store og tværfaglige felt, som går under navnet feministisk teori, og det er ikke forkert,  når  det  almindeligvis  påpeges, at netop den  feministiske litteraturforskning  op  gennem  1990'erne  har befundet sig i om end ikke en krise, så i en klart underordnet position i forhold til  de  meget  abstrakte  kønsfilosofiske diskussioner. Derfor  er det  omfattende udvalg af litteraturteori i norsk oversættelse,  som  Iversen  har  foretaget,  mere end velkomment ikke mindst i en dansk kontekst,  hvor  der  stort  set  ikke  oversættes feministisk teori af nogen art.

Hovedparten af teksterne er forfattet  af  toneangivende  feministiske  forskere, som er forankret i det amerikanske  universitetssystem:  Shari Benstock, Shoshana Felman,  Sandra Gilbert, Susan Gubar, Marianne Hirch, Margaret  Homans,  Barbara  Johnson, Susan  Snaider Lanser,  Jane  Marcus, Jane  Tompkins  og  til  dels  Elisabeth Bronfen,  mens  tysk  og  fransk  kritik repræsenteres af Sigrid Weigel og Julia Kristeva.  Dertil  kommer  et  bidrag  af norske  Toril  Moi  og  indiske  Gayatri Chakravorty Spivak, som begge bestandigt publicerer og underviser på engelsk.

Med sit udvalg forsøger Iversen ikke at  afspejle  den  kronologiske  udvikling inden for feministisk litteraturkritik og teori. Hun er i højere grad interesseret i