Billedstormer
Forfattere: Charlotte Engberg
Tidsskrift: kok (1991-02-18)

## Charlotte Engberg

## K&amp;K ANMELDELSER

blik og de forestillinger, der knytter sig til det.

## Billeds  tormer

Alice Andersen: KØnnets cestetik. Aar-

hus Universitetsforlag.  1989.

Der var engang, hvor feminister s A   det som  deres  primzre  opgave  at  danne fælles front mod, hvad man kaldte for kulturens  »falske kvindebilleder*.  Det var ogsa dengang, hvor man ikke kunne  opspore  et  eneste  spejl  p5 Ølejrene. Med en larmende gestus knuste man alle spejle ud fra et ræsonnement, der lod nogenlunde som fØlger: kvinder skal ikke spejle sig, for det biilede der mØder dem i spejlet er ikke dem selv, men snarere  forestillingen  om  dem selv, en forestilling som er iscenesat af et  patriarkalsk  samfund.  Kun  ved  at knuse  spejlet  og  istedet  spejle  sig  i hinanden  kan  kvinder  frigØre  sig  og finde £rem  til  deres  egen  sande  identitet.

Udover en næsten rprende tro p&amp;,  at underirykkelsen sidder i spejlet eller  i tØjet eller i noget andet man kan v ~ l g e enten at $Øre  sig eller netop undlade at tage  pd sig, illustrerer ovenstående eksempel ogsa en ganske bestemt -og p&amp; et  vist  tidspunkt  meget  udbredt -forestilling inden for hindebevægelsen om  forholdet  mellem  krop,  kØn og identitet.  A l t 4  forestillingen  om sand versus falsk identitet,  om  den  nØgne krop  som bærer  af  sandheden og  den paklædte  krop  som  falsk  eller  undertrykt. Og maske vigtigst af alt; at h i n der  ved  at  spejle  sig  i  hinanden  kan eliminere  eller  undg% det  maskuline

»Lille spejl p&amp;  væggen dér,  hvem er smukkest i verden h&amp;?«.  Som man vil vide,  er det ikke fra spejlet,  man  skal hØre  sandheden.  Men  p&amp; den  anden side  er  der  ikke  noget  andet  sted  at henvende  sig -med  hensyn  til  sandheden.  i f ~ l g e den franske psykoanalytiker Jacques Lacan danner mØdet mellem  subjektet og spejlet -det forhold at  man  automatisk  patager sig spejlets  billede  af  een  selv -udgangspunkt for alle senere identifikationer. I artiklen  om  »Spejlstadieta1 gØr  Lacan rede for, hvordan  det lille b a n  spejler sig  i den  anden, hvad  enten  denne anden er en konkret person  eller netop et spejlbiilede,  og at denne spejling er en forudsætning for dannelsen  af  »jeginstansen*.  Men  denne  »jeg-instans« befinder  sig  herefter  i  en  »fiktiv  dimension~,  som  Lacan  formulerer det. Fiktiv  for s&amp;  vidt som subjektet aldrig kan falde sammen med sit spejlbillede, hvilket  i  sproget  kan  eksemplificeres ved forskellen mellem jeg og mig (»jeg ser mig i spejleta).

»Ved gentilegnelsen  af  mØdet  mellem biologi  og symbolicitet  i kvindekropppen,  er  en  vigtig  betingelse  o p fyldt for,  at  en  ny  frigjort  imagineret kvindelighed kan opstk. F ~ r s t når kvinderne  udfra deres  egne  hoppe  kan genspejle deres suverzne kvindelighed og  derudfra  indlevende  genspejle  det mandlige,  er  en  vigtig  betingelse  til

stede for . . . a

Citatet stammer fra Alice Andersens magisterkonferensspeciale, der nu foreligger  som  bog  under  titlen KØnnets ~stetik -bidrag  til en »betydelse« gf kvindeligheden, og er et godt eksempel p&amp;  den  særlige tone, der hersker. N&amp; Alice Andersen taler om  at  kunne »genspejle« en »suveræn kvindelighed« ud fra ens egen krop, giver hun udtryk for forhabninger om, at kvinder ideelt set har  adgang til en ubesmittet,  autentisk  kvindelighed,  hvis  bare  de  rette betingelser  er  til  stede.  Her  forklares betingelserne  som  »gentilegnelsen af mØdet mellem biologi og symbolicitetcc.  Eller maske  peger Alice Andersen pa nØdvendigheden  af at tilegne  sig  kroppen  igen?  Her  som andre steder i afhandlingen stiller selve fremstillingen sig i vejen for en forstaelse af, hvad det egentlig er forfatteren mener.

Det gælder generelt for kvindeforskningen,  at  den  har  været  optaget af to projekter: p A den  ene  side  at rekonstruere en kvindelig  tradition, det være sig inden for historien, litteraturen eller som i dette tilfælde billedkunsten, og p2 den anden  side at genfortolke -eller genlase, som  det hedder  med  et begreb hentet fra feministisk litteraturvidenskab -de beskrivelser og forestillinger  der  knytter  sig  til  de  kulturelt bestemte  fantasier  om  det  kvindelige (og  maske  i anden  række:  det  mandlige).

Alice Andersen  er mest  interesseret i  den  sidste  type  projekt.  Hun  tager udgangspunkt  i  det  forhold,  at  billedkunsten er  fuld  af  kvinder,  men  de kvinder vi moder dér,  eller mere generelt -den  fremstilling af kvindeligheden  vi  dér konfronteres  med -er ikke formuleret af kvinderne selv. Det der  præger  billedet  er  en  »mandligt imagineret kvindelighed«, som det hedder  med  henvisning  til  den  tyske litteraturforsker Silvia Bovenschen, som  i Danmark  fØrst  og fremmest  er kendt  for sin  artikel  »Gibt  es  eine Weibliche »Asthetik««  &amp;a  1976. Eller med  Alice  Andersens  karakteristiske sprogbrug: »Går vi ud fra den antagelse,  at mændene  og det mandlige,  gennem udvælgelse, skabelse og mærkning af  kulturudtrykkene bestemmer,  hvad der lader sig sige i  relation til objektive og almene forhold, lader det sig gdre at belyse  kvindeligheden  udfra  to hovedsynsvinkler. Kvindernes egen, der indeholder  den  nye indsigt,  om  usynligheden  og  derudover  er  stumhedens og privathedens  synsvinkel,  der kaster kvinderne  tilbage  i  deres  »sproglØse kroppe«, og som den anden synsvinkel: bestemmelsen  af  kvinderne  som  »det andet kØn«, og som sådant synliggjort af  en mandligt normeret symbolicitet«.

Jette Lundbo Levy har i sin bog om Victoria Benedictsson,2  ogsa forsØgt sig med hypotesen om et dobbeltblik, hvorved man alk&amp;  skulle kunne skelne mellem,  hvad  Bovenschen  ville  kalde for en »mandligt imagineret kvindelighed«  og -går  jeg ud  fra -en »kvindeligt  imagineret kvindelighed«. Men spØrgsmalet er imidlertid,  om en sadan  skelnen  overhovedet  er  mulig. Om  det ikke  snarere er  sadan,  at  vi  i det store  og  hele  deler  hinandens  syn og dermed de fantasier, der knytter sig til  henholdsvis  det  mandlige  og  det kvindelige.  Altsi  at  mandens  syn  pa kvinden samtidig ogsa er kvindens syn p&amp; sig  selv -og  vice  versa.  Og  det uanset hvor lidet flatterende  disse fantasier  end  matte  være. I  en  fallogocentrisk  knkning som vor, er kvinden placeret  som  »det  andet  kØn«; udfordringen  ligger  for mig  at  se mere  i at vise,  hvordan  det lader  sig  gØre  at

## K&amp; K ANMELDELSER

opretholde  denne  forestilling, end  at

negere dette irriterende forhold.

Afhandlingen  sØger at vise,  hvordan man i den neolitiske, forhistoriske periode  kan  finde  eksempler  pa  beslcnvelser af kvindekroppen som magtog betydningsfuld.  Dette tidlige  stadie i  menneskehedens historie parallelliserer  Alice  Andersen med  den  individuelle livshistories prlegidipale periode. Herefter  bevæger  argumentationen sig ind  pii  psykoanalysens gebet; Freud er i skudlinien og Andersen  henter  ammunition  hos  bla.  Julia Kristeva og Janine Chasseguet-Smirgel. Det  er  desuden  een  af  afhandlingens pointer,  at  der  er  tale  om  en  renaissance for  denne  forhistoriske  periode, som  ifØlge  afhandlingens  tese  bl.a.  er kendetegnet  ved  »den  primitive  symbolske moders kvalitative rumlige omverdensrelation«. Her nævnes i den forbindelse symbolisternes ambivalente fremstillinger  af dæmoniske  og  fascinerende  kvinder,  og  hvordan  disse forestillinger gentages hos Picasso og i Cobra-skolens billeder.

Afhandlingen bringer i det hele taget mange  interessante diskussioner  p&amp; bane. Der er tale om et ambitiØst værk, som foruden  inddragelse af den klassiske kunstkritik lægger vejen rundt om psykoanalysen og feministisk kunst- og litteraturkritik.  Centralt i  afhandlingen siår  den tyske  kunsthistoriker  Peter Gorsen  og  hans androgyne utopi. Det er ligeledes med henvisning til ham, at Andersen beskriver kvindeligheden som usynligt og stumt til stede i billedkunsten.

Det bringer  afhandlingen  ud i nogle temmelig spekulative betragtninger over -p&amp; den ene side -hvorfor kvin- deligheden  har indtaget denne position og -pii den anden side -hvilke muligheder der maske alligevel eksisterer for at kvindeligheden kan komme til orde. Eller  som  Aiice  Andersen  manende formulerer det: »Udfoldelsen  af en kvindelig kompetance i en  kreativ praksis  m&amp;  i den forbindelse ses fra to sider; p5 den  ene side består den  i at sØge  et  kvindeligt indhold, et  alternativt  formsprog,  p&amp; den  anden  side bestAr den i at indoptage  det mandlige og  udtrykke  det  under  en  kvindelig kompetance«.

Denne  opfattelse  af  kvindeligheden som usynlig og stum bringer mindelser om hin overophedede kvindesprogsdebat, som hærgede landet for et par å~ siden.  Her  gav  man  udtryk  for samme optimistiske  forhiibninger  om, at der  »bag« det prosaiske,  dybest  set kvindeundertrykkende hverdagssprog, kunne befinde  sig et andet sprog,  som langt  bedre  formaede  at  bringe  kvindeligheden  til udtryk.

En lignende oprindelsesontologi gØr sig  gældende i K~nnets  lestetik og kaster  et  anakronistisk  skær  ind  over hele projektet. Dette i  kombination med -og disse  ting  fØlges  tit  ad -en moraliserende  normativ tone, gØr afhandlingen  til et trættende bekendskab uagtet  de  mange  relevante  sp@rgsmal, der  stilles  til kunstkritikken  i  almindelighed og  kvindeforskningen  i  særdeleshed.

1.  Jacques  Lacan: »Spejlstadiete  In: Det Ubevidste  sprog, K~benhavn  1973, Rhodos
2. Jette Lundbo Levy: Dobbeltblikket -At  beskrive kvinder, K~benhavn  1980, Tiderne Skifter.