Ferdydurke
Forfattere: Bruno Schulz
Tidsskrift: passage (2001-09-01)

## Ferdydurke

## BRUNO SCHULZ

Vi har længe i vor litteratur været uvant med noget så  overvældende,  med  udladninger  af  ideer  i  en sådan målestok,  som i Witold Gombrowicz' roman Ferdydurke. Vi har  her  at  gøre  med  en  usædvanlig manifestation af et forfattertalent, med en ny og re­ volutionerende romanform  og  -metode  og  endelig med en fundamental opdagelse og  med erobringen af et nyt område af åndelige fænomener, et herreløst ingenmandsland, hvor hidindtil kun uansvarlig spøgefuldhed,  ordspil og nonsens har huseret.

Lad os prøve at afgrænse terrænnet, at lokalisere beliggenheden for dette område, hvori  Gom­ browicz'  afsløringer  har  fundet  sted.  Besynderligt nok  har  dette  område,  hvis  omfang  først  denne usædvanlige afsløring har vist os, indtil nu endnu in­ tet navn haft, har ikke skaffet sig en eksistens, er end ikke markeret med en hvid plet på den åndelige ver­ dens landkort.

Mennesket  havde  indtil  nu  udelukkende  set  sig selv  og  ønsket  at se  sig  selv  fra den  officielle side. Hvad der skete i det uden for det officielle indhold, eksisterede  ikke,  lod det  ikke komme  frem på  tan­ kens forum,  tog  det  ikke  til  efterretning.  Det  førte et  liv  som  et  hjemløst  barn  ligesom  uden  for  til­ værelsen,  uden for  virkeligheden,  fristede det  ikke accepterede  og  aldrig  noterede  indholds  triste  liv. Dumhedens, ubetydelighedens og vrøvlets bandlys­ ning spærrede for adgangen til dette område, og den alt for store nærhed blændede. Bevidstheden forlan­ ger  en  vis  distance  og  forstandens  billigelse,  hvad der  ligger  alt for nær  og ikke  er  omfattet af  denne billigelse er uden for dens rækkevidde.

i  en  gråzone  uden  navn  og  sted.  Vor  skygge  tilra­ nede  sig  alle  eksistensens  prærogativer,  mens  vor hjemløse menneskelige realitet førte den ikke god­ kendte  lejers  lyssky og  skjulte  tilværelse.  Gom­ browicz  har  vist,  at  vor  åndelige eksistens'  modne og klare former snarere er et "fromt ønske", de le­ ver i os snarere som en evigt anspændt hensigt end som en realitet. Realiteten er, at vi bestandigt lever under  dette  høje  niveau  i  et  fuldstændig  æreløst, uagtværdigt og i  så høj  grad ligegyldigt område,  at vi vægrer os ved at indrømme det om så blot et skin af  eksistens.  Gombrowicz'  betydningsfulde  gerning er netop den,  at han ikke har vægret sig ved at an­ erkende det som det sande menneskes egentlige og ærkemenneskelige domæne, at han adopterede det, som for bevidstheden stod uden arv og hjem, at han har  identificeret  det  og  givet  det  navn,  det  første skridt mod en strålende karriere,  som denne  umo­ denhedens "manager"  har banet det vejen for i lit­ teraturen.'

Medens vor menneskelige skygge på vor bevidst­ heds scene opførte sin officielle, modne, anerkendte handling - kæmpede  vor  egentlige  realitet håbløst med dumhed og vås, stødte rådvild mod hjernespind Ligesom  et  menneskes  modne  eksistens  har  sit modstykke i en højere kulturs form og indhold, så­ ledes har også denne underjordiske og uofficielle ek­ sistens  sin  verden  af  modstykker,  i  hvilke  den  be­ væger sig og  virker.  Fra kulturens synspunkt er det bestemte side- og affaldsprodukter af kulturproces­ ser, en zone af subkulturelle, ikke færdigformede og rudimentære indhold,  en vældig ruinhob, der foru­ rener kulturens periferier. Denne verden af kanaler og rendestene, denne uh yr e kulturkloak danner dog trods  alt  den  modersubstans,  den  gødning  og  den livgivende  masse,  hvorpå  enhver  værdi  og  enhver kultur vokser. Her befinder sig et reservoir af væl­ dige følelsesmæssige spændinger,  som disse subkul­ turelle indhold har formået at binde og samle. Vor umodenhed (  og i grunden måske vores livskraft)  er bundet  sammen  med  tusindvis  af  knuder,  flettet sammen af tusindvis af atavismer, med dette anden­ rangs sæt af former, med denne andenklasses kultur, sidder stædigt fast  i  den i  kraft  af  æld gamm elt  for­ bund  og  fællesskab.  Medens  vi  under  dække  af voksne,  officielle  former  hylder  højere  mere  forfi­ nede  værdier,  foregår  vort  virkelige  liv  hemmeligt og uden højere sanktioner i denne smudsige,  hjem­ lige  sfære  og  de  i  den  oplagrede  følelsesmæssige energier er hundredfold mægtigere end de, som det tynde officielle lag råder over. Gombrowicz har vist, at  netop  her  i  denne  foragtede  og  lidet  ærefulde sfære,  yngler et frodigt og yppigt liv, at livet udspil­ ler sig fortræffeligt uden højere indgriben, at under det  hundredfold  tryk  af  væmmelse  og  skam  for­ planter det sig bedre end i de sublime højder.

Gombrowicz har afskaffet indholdenes ene­ stående og isolerede position i den psykiske verden, omstyrtet  myten  om  deres  guddommelige  oprin­ delse og vist deres zoologiske genealogi fra en lavere sfære,  hvorfra  de  stolt  havde  distanceret  sig.  Gom­ browicz har  vist  ensartetheden  i  kulturens  og  sub­ kulturens sfære,  hvad mere er, man kunne antage, at i  subkulturens  sfære,  sfæren  med  de  umodne  ind­ hold,  så  han  modellen  og prototypen  for  værdier i det hele taget,  og i deres funktionsmekanisme,  som han genialt afdækkede, så han nøglen til forståelse af kulturens mekanisme. Indtil da havde mennesket set sig  selv  gennem  den  færdige  og  afsluttede  forms prisme,  havde  set  sig selv  fra  den  officielle facades side. Det så ikke, at medens det stræbte efter at måle sig med idealet,  var det i sin virkelighed evigt ufær­ digt, forkludret,  lappet  sammen  og  mangelfuldt. Dets  formers  ynkelige  skrædderarbejde,  syet  med store sting, unddrog sig dets opmærksomhed. Gom­ browicz  overrækker  os  inventaret  til  denne  bag­ gårdsside,  dette  vort  jeg's  baghus  et  forbløffende inventar. I den forreste salon  forløber alt formelt og efter etiketten,  men i vort jeg's køkken, bag den of­ ficielle  handlings  kulisser,  foregår  en  husførelse  af værste  skuffe.  Der  findes  ikke  så meget  ideologisk, overvurderet  bras,  så  elendige  slags  affald,  at  det ikke  stadig  altid  her  står  i  god  kurs  og  ikke  kan glæde sig over god afsætning. Her viser hele myto­ logiens  struktur  sig i  al  sin  tarvelighed,  undertryk- kelse,  skjult i den sproglige syntaks'  former,  frasens vold  og terror,  symmetriens  og  analogiens  almagt. Her bliver vore idealers plumpe mekanisme afsløret, en mekanisme båret  oppe  af den naive  bogstavelig­ heds  dominans,  af  metaforiske  fi gur er  og  primitiv imitation af sprogformer.  Gombrowicz er en mester i  dette  latterlige  og karikerede  psykiske  maskineri, med hvilket  han  formår at føre  til hidsige træfnin­ ger,  til strålende  eksplosioner i  en  forunderlig bizar koncentration.

Hvordan Gombrowicz bringer denne stjernetåge­ kalder dem håndgribeligt og synligt frem på sit tea­

agtige  sfæres  plasmodiale  værker  til  granulation, ters scene, er hans talents hemmelighed. Denne gro­ teskes instrument, som han konstruerer til dette for­ mål,  en  groteske,  der  spiller  rollen  som  lup,  og under  hvilken  disse  imponderabilia  bliver  til  kød, burde blive genstand  for et særskilt studium.

Hermed slutter dog ikke kæden af Gombrowicz' afsløringer. De indeholder endnu en dyb diagnose af selve kulturens væsen. Gombrowicz'  skalpel bringer kulturens,  dens nerver og rødders hovedmotiv frem i  lyset  og løser de sammenfiltrede,  formørkende og sekundære  motiver. Gombrowicz  afdækkede og vurderede fuldt  ud  den  enorme  betydning  af  for­ mens problem.  Man  kan med Gombrowicz sige,  at hele den menneskelige kultur er et system af former, hvori  mennesket  ser  sig selv,  og  hvori  det  viser sig for  andre mennesker. Mennesket  tåler ikke sin nøgenhed, kommer ikke i berøring med hverken sig selv  eller med sine  nærmeste på anden vis  end gen­ nem  formerne,  stilen og maskerne.  Hele  den men­ neskelige  opmærksomhed var altid i den grad opta­ get  af  at tilpasse sig formerne  og  hierarkiet,  af manipulation  og  forskydningen  af  værdier,  var  så opslugt af sagens  essentielle  side,  at  selve  opstillin­ gen  af  hierarkier,  produktionen  af  formen  på  en måde ikke frembød noget problem i sig selv.  Gom­ browicz'  fortjeneste  er at tage fat på denne  sag, der altid  var  behandlet  fra  den  absolutte  og  essentielle side,  fra indholdssiden, nu fra den genetiske og ud­ viklingsmæssige vinkel. Han har vist emb ry ologiens former. Han identificerede mangfoldigheden, bragte de menneskelige ideologiers  hele skala på en fælles nævner og  viste  uafhængig  af  alle  dens  fremtonin- ger  den  samme  menneskelige  substans.  Hjemstedet for denne formskabelse anbragte han nu i et område hidtil utilgængelig for øjet, tvivlsomt,  undertrykt og værdiløst, således at det at forene disse ting,  at sætte et  lighedstegn  imellem  dem, kan  kaldes  et  sandt glimt af synskhed. Vi kender nu det sted,  hvor dette formernes  laboratorium  ligger,  denne  sublimerin­ gens  og  hierarkiets  fabrik.  Det  er  umodenhedens kloak,  skammens og  skændslens  område,  stedet for utilpassetheden  og  ufuldkommenheden,  kulturens ynkelige  losseplads,  fuld  af  skår  og  usselt,  pjaltet, døgnflueagtigt,  ideologisk  ragelse,  for  hvilket  intet navn findes i et kultiveret sprog.

Sådanne  afsløringer  finder  man ikke på den rene spekulations,  den  lidenskabsløse  erkendelses  glatte og  sikre  vej.  Gombrowicz  nåede til den fra patolo­ giens side,  fra sin egen patologi.  Modningens krise, utilstrækkelighedens og ufuldkommenhedens smer­ tefulde  processer  gennemgår  vi  alle,  sværere  eller lettere,  og  bærer  med  os  sværere  eller  lettere  sår, kvæstelser og forkrøblethed ud af disse forlegenhe­ der. Hos Gombrowicz sluttede modningstidens plage, alle hans nederlag og hæmninger ikke med en eller  anden  form for  ligevægt,  forstummede  ikke  i dette  eller  hint  kompromis,  men  blev  et  problem  i sig  selv,  et  problem,  der  modnedes  til  selverken­ delse,  vågnede til ord og  til udtryk.

Gombrowicz' holdning er  ikke en uhildet,  liden­ skabsløs forskers, hans bog er fra begyndelse til ende gennemtrængt  af  en  brændende  missionsånd,  en glødende og militant bekendelses- og reformations­ forkyndelse.  Denne  mission  er  måske  kimen  til  og begyndelsen på bogen, hvorpå som på en træstamme andre dele og  grene voksede ud.  Det er ikke  let  at udlægge denne  missions kerne,  og det er ikke let af  den grund, at der her ikke er tale om en særskilt  anskuelse,  en  doktrin  eller  en  parole,  men om en ombygning af hele livsstilen, om en så grund­ læggende reformation i hoved og led, som det fun­ damentalt set  hidtil endnu ikke er foretaget.  Og at­ ter  ville  man  tage  fejl,  hvis  man  skulle  mene,  at forfatteren  går  ud  fra en  eller  anden  generalisering og abstraktion. Bogens udgangspunkt er så konkret, personligt, levende og brændende, som man kan fo­ restille  sig,  og  Gombrowicz understreger  program- mæssigt sit værks  genesis ud af sin  egen  personlige og definerede situation. Gombrowicz påviser, at alle de  "principielle"  og "generelle" motiver  i vore handlemåder,  enhver  sejlads  under  idealernes  og parolernes flag, ikke bringer os fuldt og sandt til ud­ tryk,  men  kun  viser  en  lille  og  til-med  tilfældig  og uvæsentlig  del  af  os.  Gombrowicz  modsætter  sig den grundlæggende kulturstrømning, der består i, at mennesket altid lever  på  bekostning  af  en eller  an­ den  del  af  sig  selv,  en  ideologi,  frase  eller  form;  i stedet for selv at leve,  med sin egen integrerede hel­ hed  og  sin  levende  kerne.  Mennesket  har altid  be­ tragtet  sig  selv  som  et  ufuldkomment,  ubetydeligt vedhæng  til  sit  kulturindhold.  Gombrowicz  vil til­ bagegive  dette  forhold  de  egentlige  proportioner, vende det på hovedet. Han viser, at umodne, latter­ lige,  "grønskollingeagtige"  personer,  der  kæmper  i realitetens lavsletter for  deres eget udtryk og b ry des med deres betydningsløshed, dog er nærmere  sand­ heden,  end  de  salvelsesfulde,  forfinede,  modne  og fuldendte.  Derfor  kalder han os  tilbage  til de lavere former,  befaler  os  endnu  en  gang  at  gennemføre, gennemkæmpe, gennemarbejde  hele vor kultur­ barndom,  leve sig ind i barnet igen, ikke fordi han i disse stadig lavere,  mere  primitive og  mere forlorne ideologier ser frelsen,  men fordi mennesket i denne udviklingsfase, som det har gennemløbet fra sin til­ stand af  oprindelig  naivitet, har forødet,  bortødslet og  fortabt  sin  levende  konkrete  naturs  skat.  Alle disse former,  gester og masker er overbevokset med menneskelighed,  men  har  i  sig  indesluttet  et  rudi­ ment af den elendige, men konkrete og eneste sand­ færdige  menneskeskæbne,  og  Gombrowicz  fordrer .  den tilbage, henter den tilbage, tilbagekalder den fra dens  lange  forvisning  og  spaltning.  Jo  mere  disse formens og idealets masker demaskeres og kompro­ mitterer  sig,  jo  mere  deres  mekanisme  afslører  sig som endnu tykkere,  mere gennemskuelig, og  skan­ daløs,  des  tydeligere  befrier  mennesket sig  fra  for­ merne,  som  har  holdt  det  fængslet.  Gombrowicz' forhold til formerne er dog ikke så retlinet og enty­ digt,  som  det  kunne  fremgå  af  denne  fremstilling. Denne kulturens  dæmonolog,  denne indædte  spor­ hund  efter  kulturelle  løgne,  er  på  en  mærkværdig måde i deres vold og forgabt i deres forlorne charme med en patologisk  og  uhelbredelig  kærlighed.  Det er en kærlighed til det menneskelige,  det latterlige, til den  ubehjælpsomme og i sin  rådvildhed rørende skabning,  der  ikke  er  i  stand  til at  tilfredsstille  den umætteligt  krævende  form. Utilpassetheden, for­ mernes sammenstød og ordspil, menneskets pine på formens prokrustesseng gør ham opstemt og vækker hans lidenskab.

Hvor mager  og  tør  og  fattig  er  dog  ikke  denne problematiks  skelet, trukket  ud  af Ferdydurkes le­ vende  organisme.  Det  er  næppe  mere  end  et  snit gennem  dens  levende  og  genstridige  kropsmasse, kun et af de tusinder aspekter i denne tusindfoldige fremtoning.  Endelig  støder  vi her  på et oprindeligt intellekt,  et  intellekt  fra  første  hånd,  ikke  proppet med  færdige  koncepter.  Hvor  end  vi  lægger  vor hånd på værkets kød, føler vi tankens vældige mus­ kulatur,  knuder  og  knogler  af  en  atletisk  anatomi, uden udstopning af vat og blår. Bogen er bristefær­ dig  af  ideer,  løber  over  af  tilintetgørende  og  ska­

bende energi.

Hvilke er så de konsekvenser for livet og  littera­ turen,  som  Gombrowicz  drager  af  sine  erfaringer? Gombrowicz ringeagter den individuelle form,  gør sig lystig over dens halsbrækkende anstrengelser for at forankre sig i virkeligheden. Ingen stamtræer, in­ gen alibier foran et væsentligt og absolut forum red­ der den i hans øjne. Men denne positivist og d yr ker af fakta tilgiver den alt,  hvis den udviser effektivitet og succes, når det lykkes den at holde ud og holde sig i det intermonadiske medium, som vi kalder opi­ nion.  Formen  tiltræder  da  for  et  øjeblik  sin  salig­ kåring.  Succes  er  den højeste  instans,  et  inappella­ belt kriterium for enhver menneskelig værdi. Gombrowicz har en umådelig respekt for denne in­ stans,  skønt  han  kender  dens  sammensætning  og substans, skønt han ved, at den er et stort gennem­ snit af X og Y's meninger, en ordinær grød af en Per og  Pouls  indskrænkede  hverdagsbetragtninger.  Og trods alt - viser Gombrowicz - findes der ingen an­ den og højere prøvelsesinstans, og netop den udgør en  uretmæssig  domsinstans  over  vores  personlige forsøg, mod den stræber vore hemmeligste længsler, mod  den  b ry der  alle  vore  ærgerrige  bestræbelser sammen. Ved hele  sin  ynkelige  adfærd  er  den  for- billedet for den normgivende kraft og til den redu­ ceres i sidste ende alle absolutte kriterier og  instan­ ser.  Den begrænser og udøver  tryk,  ned i den pres­ ses  vor  form,  til  den  passer  den  skikkelse,  som  vi bestræber os på at antage.

Forordet til Filidor peger dog trods hele sin positi­ vistiske tilbedelse af kendsgerningen på denne ideo­ logis vaklen, på troløshed over for den, fordi Gom­ browicz her indskrænker den, fjerner visse spørgsmål fra dens myndighedsområde. Gom­ browicz skulle ikke havde været så forskrækket over sin ensidighed. Ethvert stort tankesystem er ensidigt og  besidder mod til sin ensidighed. Eneretsbevillin­ gen som Gombrowicz giver "førsterangs"  forfattere er  rent  formel,  man burde her ikke have indført  et dobbelt kriterium.  De  undtagelser,  Gombrowicz gør,  svækker  troværdigheden  af  hans  teori  også  i henseende til de kendsgerninger, som han stiller un­ der  dens  domsmyndighed.  Gombrowicz  forlanger nemlig,  at  de  personlige  motiver,  der  bevæger  en forfatter  til  at  skrive  og  dette  er  altid  efter  hans dristige  påstand  et  spørgsmål  om  at  fremtvinge  sin kvalitet foran opinionens forum - ikke mere skulle være  en  underjordisk,  skamfuld og  hemmeligt  vir­ kende fjeder for hans aktivitet,  der transponerer sin energi i fuldkomment fremmede og fjerne indhold, men ganske enkelt blive et åbenlyst emne i hans ska­ berværk. Han stræber mod at afsløre et kunstværks hele  mekanisme,  dets  forbindelse  med  forfatteren, og  han  giver  virkelig  - sammen med fordringen bekræftelsen  på  denne  mulighed,  for Ferdydurke er intet  andet  end  et  storslået  eksempel  på  et  sådant værk.  Han anser dette for den eneste vej ud af det almindelige  og håbløse hykleri,  en vej,  der  vil  føre til  en  helbredelse  af  litteraturen gennem en  vældig indsprøjtning af realier. Men hvad betyder  en  "an­ denrangs"  forfatter?  En  mester  i  relativitet  og  til­ hænger  af  det  konkrete  som  Gombrowicz,  burde ikke  operere  med  den  slags  lukkede  kategorier,  og dømme til en på forhånd fastsat andenrangsplads per  definition.  Gombrowicz  kender  de  veje,  store ideer og værker plejer at gå, han ved, at storhed kan være resultatet af heldige konjunkturer, et sammen­ træf af indre og ydre omstændigheder. Derfor burde man ikke tage Gombrowicz'  loyalitet over for men- neskehedens  store  ånder  alt  for  alvorligt. Det  er værd  her  at  huske  på,  uden  skade  for Ferdydurkes utvivlsomme  originalitet,  at  denne  bog  havde  en forgænger,  måske  end  ikke  forfatteren  bekendt  den  for  tidlige  og  derfor  forgæves Paluba af Irzy­ kowski. 2 Måske  er  situationen  for  dette  frontafsnit først  nu modent  til et generalangreb.

Kritikeren er dømt til at oversætte Ferdydurkes dis­ kursive  prosa  til  et  konventionelt  allemandssprog. Når han således blotter værket og gennempræpare­ rer dets tørre skelet, taber han jo hele den uendelige perspektivrigdom, mangetydighed  og  metaforiske ekspansivitet, alt det der  forlener  Gombrowicz' ideer  med  deres  værdi  som  et  mikrokosmos,  med deres værdi som  en universel verdens- og livsmodel!

## Oversat fra polsk af Runa 'Kildegaard Kl.ukowska

Første  gang  trykt  i  det  polske  tidsskrift Skamander nr.  96/98,  1938.

## Noter

I. Analogen  til  freudianismen  trænger  sig  på  af  sig  selv, men hvor Freud,  efter  at have afdækket underbevidsthe­ dens sfære gjorde et psykologisk kuriosum ud af dette, en isoleret  ø,  hvis  uforståelige  manifestationer  og  specielle paradoksale  logik  han  viste  tydeligt  afgrænset,  så  at  sige bag  patologiens  gitter,  afsondret  fra  normale  processers baggrund, rettede Gombrowicz sit periskop netop mod de øjensynligt normale og modne processer og viste, at deres legalitet og regelmæssighed er et optisk bedrag i vores be­ vidsthed,  der selv  er  et  produkt  at en  bestemt  dressur  og kun  accepterer  indhold,  der  er adækvate og  således ikke noterer  umodenhedens  element,  der  med  sin  flod  om­ skyller  de  officielle  indholds  forsvindende  lille  lagune. Området, som der her er tale om,  falder ikke ind under nogen officiel erkendelseskategori, vi råder ikke over no­ get organ, der kan fatte det. Her har Gombrowicz udført et genialt trick. Han benyttede sig af det psykiske apparat, der  normal fungerer  som  sikkerhedsventil,  den  isolator, der  beskytter  det  officielles  svage  struktur  mod  det  un­ derjordiske kaos' tryk:  komikken, latterkrampen, der kas­ ter  dette diffuse elements usurpation og intriger af sig og som har podet  et nyt organ til at se og notere disse sa- ger ind på dette element, som er tættest på og kommuni­ kerer  med dette  problematiske  felt.  Gombrowicz'  grote­ ske er intet andet end et organ for modstand og afsky, til­ passet erkendelsesmål.  Freud viste et lille udsnit af denne underjordiske verden tilgængelig for  psykologiske  meto­ der,  med  hvilke  han  neutraliserede  latterlighedens  og vrøvlets destruktive virkning.  Og han forbliver i grunden på den videnskabelige alvors gebet. Men et generalangreb mod dette felt kunne dog kun lykkes ved en komplet op­ givelse og ophævelse af alvoren som grundlag, ved at åbne fronten for latterens element, for en grænseløs invasion af komik. Det har vist sig, at i selve den videnskabelige al­ vor, i selve forskerens ærværdige attitude,  lå den vigtigste hindring, der ikke tillod en grundig afsløring af tankeme­ kanismen.  Skræmt ud af den demaskerede position  søgte det officielle og hykleriet tilflugt i forskningsattitudens al­ vor. Det var en legen blindebuk, som Gombrowicz likvi­ derede, idet han  med uhørt dristighed  nedbrød alvorens barrierer.  Det  lykkedes  ham  at forvandle  destruktionens værktøj til et  konstruktivt  organ.  Takket være dette  slap han en stråle humaniserende humor ind i et felt, som ind­ til da ikke havde ladet sig underlægge nogen bearbejdelse gennem den menneskelige åndsmagt.

2. Paluba afKarol Irzykowski (r873-r944). Avantgarde-ro­ manen af den kendte kritiker og forfatter  (r903) er forud for  sin tid,  når  det  drejer  sig om  dybde og \_præcis psyko­ logisk  analyse af hovedpersonerne samt forfatterens egen skabende bevidsthed.  Romanen blev ikke forstået af sine samtidige, og blev først genlæst og anerkendt af kritikken i trediverne.

COSPODA Po· POCZ

CECYLJA ROTH

Krystyna Maryanska og Witold Gombrowicz, 1926