Hvem er bange for den store stygge Freud?
Forfattere: Jørgen Dines Johansen
Tidsskrift: kok (1992-10-16)

## Anmeldelser

JØrgen Dines Johnnsen

## Hvem er bange for den store stygge Freud?

Lis M~ller: The Freudian Reading, Philadelphia  1991 University of Pennsylvania Press, XIV + 164 pp.

Lis M~llers (LM) bog, The Freudian Reading, er en studie i psykoanalytisk hermeneutik og  problemerne vedr. den psykoanalytiske litteraturfortolkning.  Titlen signalerer ogsi den nutidige tradition, som den er inspireret af: Reading~læsning er en dekonstruktivistisk term, der ofte konnoterer det ibne, uafsluttede i læseres omgang med litteraturen. I god overensstemmelse med denne tradition er LMs projekt  at undersoge Freuds læsninger, men med specielt henblik p i   deres kriser:

B . . . the opinion that underlies my study  is  that  Freud's  power  as  a  reader shows itself not so much in his capacity for persuasive synthesis as in his will to press his inquiry to the point where he encounters the unreadable -that which he cannot explain; that which does not fit in with his  explanatory  system;  or  that which he can only explain at the risk of overthrowing previous conclusions« (p. IX).

Besuiebelsen  p i  at  finde grznseme, tvetydighederne  og  meningssammenbruddet  er en  arv  den  dekonstruktive læsning forvalter fra bl.a. ideologikritikken og fra psykoanalysen selv, fra den  mistænksomhedens  hermeneutik, som Ricoeur  talte om. Men  nu  vendes mistænksomheden  mod  fædrene  selv. Egentlig er der en smuk poetisk retfærdighed i projektet. Det kommer imidlertid  meget  an  pi,  hvordan  det  gores.  I denne bog g ~ r e s det godt!

I fDrste kapitel, The Analytical Constmction: Psychoanalysis and Tmth (p. 327), diskuterer LM  psykoanalysens 64.000  kroners  sp~rgsmål:  I  hvilken forstand er den psykoanalytiske interpretation  sand?  Og  i  forbindelse  hermed undersoger hun bæreevnen i en af Freuds mest benyttede metaforer for det analytiske arbejde,  at det er en slags sindets arkæologi.

Hvis  man  ikke er filosof, eller  hvis man er en fornuftig filosof, er sandhed et udsagns overensstemmelse med et givet sagforhold. »Isen kan bære«, sagde Karl den  10. Gustavs ridgiver til  ham. Det passede  stort  set,  og  bl.a.  derfor  blev K~benhavn belejret. Det er såiedes denne opfattelse af sandhed, som vor færden her p i   jorden  bygger pi. Ja, vi kan  slet ikke undvære den; men alligevel er den meget  ofte  problematisk  og  svær  at håndtere. »Den 29. januar  1658  gik Karl den  10. Gustav  over  isen  fra  Hejls  til Tybrind Vig« er et udsagn, der omhandler en mere end 300 år gammel begivenhed; men vi har meget gode grunde til at antage,  at  det  er  sandt  og ingen  til  at betvivle det (det skulle da lige være, at han nok red eller k~rte).

Psykoanalysen  er ogsi  en konstruktion eller  rekonstruktion  af  noget  fortidigt, nemlig subjektets tilblivelse. Kilden eller vidnet er analysandens egen fortælling, som han  udvikler  den  i  dialogen  med analytikeren.  I  forlængelse  af  Freuds

## K&amp;  K-ANMELDELSER

egne  skrifter  og  af  den  aktuelle,  især amerikanske, diskussion af problemerne vedr. denne fortællings status, og dens sandhed, formulerer LM problemet som fØlger:

»Meaning, or truth, seems to depend on the explanatory power of the construction and on its power to convince. According to the analogy  with archaeology, the correct construction is that which recaptures the past. The analogy between construction and delusion, however, suggests that the correct construction is that which produces a particular effecta

(p. 20).

Citatet  viser ogsi en vigtig  dyd ved LMs arbejde, evnen til koncentreret formulering: For angår fortællingens  såkaldte sandhed dens overensstemmelse med fortidige forhold eller beror den pa den effekt den har p i  patienten? Problemet har Freud selv stillet, i »Konstruktionen in der Analyse« (1937d) ud fra den kliniske  erfaring,  at  nogle  patienter  helbredes, skØnt de ikke erindrer en given vigtig  oplevelse,  som analytikeren  har konstrueret/rekonstnieret  ud fra, hvad de ellers har berettet. Konstruktionen passer ind i fortzllingen, udfylder et hul, men den  medes  ikke  med  genkendelse.  Pa denne baggrund konkluderer LM: »The analytic construction, hen, may be defined as a story created in the course of the analytical dialogue, a story that pertains to the patient's past, but which can only be symbolically verified in the present« (P. 21).

Forståelsen af fortiden produceres saledes altid upres coup og i en dialog med vidnesbyrd, hvadenten det drejer sig om den store eller  lille historie. Psykoanalytikerne kan imidlertid ikke som historikerne henvise til et alment tilgzngeligt sæt arkivalier, fordi deres tekst er produceret i en ganske speciel dialogsituation, i den professionelt iscenesatte intimitets clairobscure. Svaret p i   spØrgsmåiet, som LM stiller, er, at det kun er ud fra dialogens totalitet, at (re)konstruktionens gyldighed kan sandsynliggØres, og at det i sidste ende er et mellemværende mellem de to dialogpartnere.  Naturligvis viile der kunne indkaldes vidner, hvad angår bestemte erindringer, der implicerer analysandens interaktion med andre. Og psykoanalysen som teori kan diskuteres. Men om analysanden har opfattet forhold i omverdenen p i   den og den made p i   et meget tidligt  tidspunkt  i sit liv, det kan kun enten be- eller afkræftes af ham selv eller gives en indirekte sandsynliggØrelse gennem specifikke og pifaldende trzk i hans adfærd.

En historiker har ogsa kun adgang til fortiden  gennem  nutidigt  eksisterende fremsztter hypoteser om fortidige tilstande og begivenheder, altsi en tolkning af sammenhznge, der p i  ingen  made  behover  at

vidnesbyrd  om  den.  Han have  vzret  fortidens  aktdrer  bevidst.

Problemerne vokser dog yderligere, for ovenfor valgte  jeg en neutral formulering »har opfattet forhold i omverdenen....«, men spØrgsrnåIet  bliver dernæst oplevet eller troet at opleve eller oplevet i modsztning  til fantaseret. I  en  retssal  er afgØrelsen af et sidant spØrgsmal ganske vigtig. Det er træls og ikke retfzrdigt at blive dØmt for en forbrydelse, der kun eksisterer i den anklagende parts fantasi. Når det gælder psykoanalysens forseg p i at afdække glemte eller fortrzngte oplevelser fra barndommen, er spergsmalet ogsi vigtigt;  men  p i  den  ene  side  er mulighederne  for at n i  til en afg~relse sma, og p i   den anden side er effekterne af en ubevidst fantasi, der har sliet rod i psyken, ikke til at skelne fra de fortræng-

## K&amp;K-ANMELDELSER

te erindringer om en virkelig hændelse.

Alligevel havde Freud, skent han selv pipegede sammenlebet  af erindring og fantasi, en passion for at finde oprindelsen, den unikke hændelse, eller rettere de ro  unikke handelser, der sætter det hele i gang. Herom har LM skrevet et ffemragende kapitel, efter min mening bogens bedste.  Kapitel  3,  Construction  in  the Case of the Wolf Man (pp. 57 -84), er ikke  en  analyse  af  hele  denne  maske Freuds mest kremte sygehistorie (Freud 1918b). Det er en begavet og insisterende undersegelse af Freuds konstruktion af den  famese urscene, patienten,  Sergej Pankejeffs,  formodede  overværelse  af forældrenes samleje i en alder af halvandet år. Problemet er bl.a., at Sergej aldrig erindrede denne scene. Da ulvemanden var  omkring  86 år gammel blev  han interviewed af en journalist. Materialet, over 40 timers interviews, blev udgivet pi   tysk i 1980  og p i   engelsk i 1982.  I den engelske  udgave  lyder  'samtalen  om urscenen siledes. Ulvemanden taler:

»But that pnmal scene is no more han a constmct. 0:  You mean the interpretation Freud denves from the dream, that you observed the coitus of your parents, the three acts of coitus? W: The whole thing is improbable because in  Russia, children  sleep in the nanny's bedroom, not  in  their  parents'.  It's  possible,  of course, that there was an exception, how do I know? But I have never been able to remember anything of that sort.

In  logic,  you  learn  not  to  go  from consequences to cause, but in the opposite direction, from cause to consequences. When, where we have an a, we also have a b,  I must find a b when a recurs. If one does it the other way around, and concludes from effects to cause, it's the same thing as circumstantial evidence in a trial. But that's a weak argument, isn't it? He maintains  I saw it, but  who will guarantee that it is  so? That it is not a fantasy of his?« (Obholzen  1982 p. 36).

Problemerne i  forbindelse med  konstruktionen~ berettigelse, de såkaldte urfantasiers status, og spergsmilet om den efterlods virkning (Nachtraglichkeif som Freud allerede beskrev i 1895) blev ved med at beskæftige Freud resten af livet; og LM forfelger hans forskellige overvejelser  med beundringsværdig energi og skarpsindighed. Freud konstruerer ulvemandens  urscene ud  fra en drem, som han  fortæller Freud, at han  havde som fireårig. Freud mener, at denne dr0m bl.a. reaktiverer ulvemandens erindring om urscenen, altsi den scene Freud  selv  har konstrueret, siledes at den i den fueåriges drem efterlods får betydning og effekt. LM tolker derimod dremmens betydning som felger:

»It was hus the dream, or more precisely the dream work, that accomplished the fusion of parents and dogs and simulraneously created the manifest dream (the wolf dream) as well as its latent content, the pnmal scene. The dream hat appears to  activate the memory of the infantile scene did in  fact produce it.  Again  the notion of »the originale turns out to be extremely problematic. In  fact, we are presented with a concept of the relationship between latent and manifest dream that  stands  at odds with  what we have discussed  above. Rather  than being the preexisting original of the manifest dream (the »translation«), the latent dream appears to be the product of the dream work. The latent  dream, then, is  not  a dream text concealed behind the manifest surface;  it is rather the reverse side of this surface. Latent and manifest drearn are as inseparable  as are the two sides of a sheet of paper« (p.67).

Tanken er spændende, men af to grunde er jeg  betænkelig  ved  den. For  det forste af den meget banale grund, at LM tilsyneladende  tilskriver ulvemanden den famose  urscene,  omend  som  efterlods etableret.  Imidlertid, som vist ovenfor, vægrede Sergej Pankejeff sig vedholdende  mod  at  anerkende  den,  både  som erindring og fantasi. Det kan man forsoge at forklare p3 forskellig vis, men usikkert er og bliver det. For det andet er der en  uklarhed  i  psykoanalysens  skelnen mellem manifest og latent, som skyldes Freud, og som delvist legitimerer LM's synspunkt;  men  som  forekommer mig meget problematisk.

## K&amp; K-ANMELDELSER

mener  forståelige og  relaterer  dem  til ubevidste

analysandens bevidste og driftsliv og fortrængninger.

På de f~rste sider af Drdmmetydnings kapitel seks findes Freuds beromte modstilling af drdrnnietunker og d r ~ m nrebilleder (i.e. den manifeste drom) og ideen om, at de udtrykker  samme budskab i to forskellige sprog og endvidere det synspunkt, at gennem drommearbejdet overfores de forste til den manifeste &amp;Ørn, hvor tankerne optrzder i forvrænget form. Meget senere siges at: »drØmmetankerne er dannet fuldstændigt korrekt og med hele den psykiske  indsats, som vi evner; de tilhØrer den del af vor knkning, som ikke er blevet bevidst og af hvilken ved en vis omdannelse også de bevidste tanker  fremgår.« (Freud  19601 1900 a II, 393, jeg  har rettet en meningsforstyrrende fejl i overs.). Problemet er, at Freud ikke var omhyggelig nok i sin omgang med begrebet latente drdmmetanker. Det  kan  i  forskellige  sammenhænge  betyde: 1) drornmens ubevidste indhold, 2) det forbevidstes (dagsresternes) bidrag til den givne drom og 3) den af  analytikerne  tydede d r ~ m , d.v.s. den meningsgivende udlzgning, som gor den manifeste  d r ~ m s mærkvzrdige  faeno- LM  har  naturligvis ret  i,  at  i  en  vis forstand er den manifeste drom og den tydede drom (d.v.s. tredie betydning af latente dr~nimetanker) to sider af samme sag. Dette  berettiger  hende  imidlertid, efter min bedste overbevisning, ikke til at antage, at drommens ubevidste indhold skabes i og med den manifeste &amp;om. For eksempel  skabes  den  ubevidste  konfliktstruktur,  der manifesterer sig gang p2 gang i  en  tvangsneurotikers  pinefulde ritualer,  jo  ikke  af  de  tvangsmæssigt udforte handlinger. Disse handlinger er effekter  af  en  psykisk  udvikling,  der munder ud i neurosens gentagelsestvang. Det  er  nok  vigtigt  at  fastholde  skellet både mellem drornrnens kilder (de infantile, de somatiske og dagsresterne) og de latente drommetanker i betydningen den tydede  dram  og  mellem  et  symptoms insisterende  opereren i psyken  og dets tydning. Derfor kan man godt have visse forbehold over for folgende spidsformulering:

»The past that is the object of the psychoanalytic  quest is not simply there, it is not simply an unchanging object waiting to be brought to light through the »work of  the  spades.«  The past  of  which  the analysis is in  search  comes  into  being only after  the  event;  it  has  no  final rneaning but is, in principle, the object of an  infinite  series  of  reiroactive  rereadingsx (p.75).

»Jo«, kunne  man  svare, »fortiden er der. Den er der ikke p3 ukompliceret og enkel vis. Den er der ikke som en skjult tekst, der har karakter af en fuldt forståelig tydning, som analytikeren blot kan fiske op af analysandens ubevidste. Den er der som et sat uforståelige og ureger-

## K&amp;K-ANMELDELSER

lige impulser, som en dump og umælende tvang.« Selv psykoanalysens værste fjender ville vel ikke for alvor pasta, at det  var  analysen,  der  skabte neurosen. Nej, neurosen bringer patienten jo  med sig, når han ringer p%  analytikerens dor. Derfor er det ogsa tilladt at være en smule skeptisk over for det uendelige antal af retroaktive genlæsninger  af fortiden. Egentlig tror jeg snarere, at fortiden, som den er aflejret i vore bevidste og ubevidste  fantasier, i vore karaktertræk  og adfærdsdispositioner er beklageligt usmidig og  stejl, er en  sær indre  fætter, som er meget  lidt  irnodekommende  over  for læsninger  og  kun  giver  sig,  hvis  de rammer virkelig omme punkter.

the return  to life of  someone who died two thousand years ago. Truth, or rather the latent tnith, is then not a buned Pompeii that must be excavated; it lies on the surface, but as »oher-, as the tnith of  the other.  Norbert's  delusion  reveals the latent truth of Zoe; Zoe's  interpretation brings  to light the latent knowledge  of Norbert's discourse« (p.108).

Ud over analysen af Freuds analyse af ulvemanden undersoger LM to af Freuds litterære fortolkninger, hans analyse af W. Jensens Gradiva (kapitel to og fire) og analysen af E.T.A.  Hoffmanns »Der Sandmannx (kapitel fem). Læsningen af Freuds  Gradiva-analyse er ca. 45 sider lang og fordelt over to kapitler. Læseren ma derfor nojes med min forsikring om, at  den  er  grundig,  dybdeborende  og meget givende. Dette betyder naturligvis ikke, at den ikke kan diskuteres. Jeg d dog  her nojes med  at papege et enkelt, men centralt sted i LMs tolkning, der forekommer mig problematisk. Hun skiver:

»In the light of Freud's  construction, truth  is no longer unequivocal. Norbert and  Zoe  each  represent  the  body  of knowledge  the other must suppress. In order  to  see  Zoe  as  ancient  Gradiva, Norbert must have repressed the memory of his childhood fnend. Similary, Zoë -in  order to do away with Gradiva, that is, in order to claim that Gradiva is in fact Zoe -must ignore that she herself is the ghostly repetition of the ancient woman, LM kommenterer her Freuds ret vanvittige spekulation over om Z&amp;  Bertgang kunne være en sen efterkommer af antikk e n ~ Gradiva, som kun navneforbindelsen Gradiva-Bertgang antyder i bogen. Men s&amp;  vidt jeg  kan se, bliver det uklart hos LM, hvad udsagnet  om, at Zoe m&amp; ignorere, at hun er den spogelsesagtige gentagelse af kvinden fra antikken, egentlig  refererer  til.  Er  det  til  den  fiktive persons (Zoe) tale og handling, er det til den  overordnede  fortællestruktur  i  W. Jensens  Gradiva, eller er det til Freuds tolkning? Sporgsmålet  er ikke helt ligegyldigt,  fordi tesen om Zoës ignorering af Norberts »viden« om hende,  bruges  til den flotte figur, som afsnittet slutter med: nemlig at de bringer hinandens sandhed for dagen. Af fortsættelsen  synes det at frem@, at det er Freuds tolkning, der er referencepunktet.  Og  interpretationens skrue strammes yderligere, n h   det siges, at Freuds forklaringsfors0g implicerer:

»As a matter of fact, it does not merely suggest that originals are always already copies: Zoe, the »original« of Norbert's  Gradiva, is herself  a »duplicate of the relief« (p.70), or rather of the model of  the  relief.  As  Gradiva  originates  in Zoe, and Zoe,  at  the same time, is said to be the descendant of Gradiva, we are left with the paradoxical conclusion that the original  is a copy  of  its own copy. Zoë gives birth, as it were, to her own foremother. Freud's  construction thus pre-

## K&amp;K-ANMELDELSER

cludes  the  attempt  to determine a stable origin« (p. 109).

Gradiva og  derfor  tildeler  LM den en ganske interessant status:

Ogsa deue er flot. Imidlertid hviler dets retoriske effekt p5 anvendelsen af termerne original og kopi. SpØrgsmålet  er imidlertid om forholdet mellem den I) antikke  (formodede)  model,  2)  relieffet  af Gradiva og 3) Zoe Bertgang kan beskrives som et original-kopi-forhold  i andet end IØS og metaforisk forstand, ogsa selv om Freud gØr det. Denne indvending kan maske  synes  vrissen  og  kunne  miske imØdegas med, at der er tale om bevidste og ubevidste psykiske repræsentationer,  hvor  en  sidan  metaforisering er reglen. Et sadant svars gyldighed svækkes imidlertid  af  det forhold, at Freud spekulerer over, om Zoe faktisk skulle være efterkommer af den romerske kvinde, Gradiva, inden for en kontekst vedr. digterisk sandsynlighed i forhold til den dagligdags opfattelse af den. Altsi: kan vi give en acceptabel forklaring p5 den pafaldende lighed mellem pigen p5 relieffet og Zoe Bertgang, en forklaring der ville kunne tilfredsstille os, hvis det var en lighed der optradte i vor virkelighed og  ikke  i  en  roman.  Der  forekommer derfor at være et temmelig  langt spring fra  Freuds  spekulationer,  der  slutter  i konjunktiv  D... so  w&amp;e  es  nicht  ganz unmoglich, dass . . . N (Freud (1907a),  G.W. VII, 69) til LMs »Zoe gives birth, as it were,  to  her  own  forernother.«  Dette udsagn har nemlig kun mening i relation til den fiktive person, Norbert Hanold, og her  endda  kun  som  et  dristigt  billede, ikke i forhold til Freud.

Analysen  af  Freuds  fortolkning af »Der Sandmanna har samme dyder som Gradiva-analysen og giver anledning til samme  type  bekenkeligheder.  Nu  er Hoffmanns novelle jo  imidlertid et meget mere splendende og bedre kunstværk  end

~Whichever solution we opt for, Hoffmann has already incorporated this solution in his nmative. There is no interpretative position safely outside »The Sandman.« The nmative has already anticipated all possible readings -just  as it has, indeed, anticipated  all possible  definitions of the uncanny« (p.128).

Understregningen af den litterære teksts  egen  status  som  metafiktion  er naturligvis  berettiget,  fordi Nathanaels vanvid bliver et problem, hvis forklaring optager bade de fiktive personer og fortællerne.  Alligevel  er  det  vel  at  tage munden lovlig fuld at hævde, »the nmative has already anticipated all possible readings .. . «. Hvor ved LM det fra?

LMs egen læsning er en a r t destabiliseringsmanØvre, ikke blot  i  forhold  til Freuds tolkning, men alment. Hun opsØger de elementer og steder i teksten, som ikke, i hvert fald i hendes tolkning, passer sammen, som modsiger hinanden og som for hende synes at umuliggØre en dækkende tolkning. Det tekstelement, der yder stØrst tjeneste i denne henseende, er 0jnene. Om disse hedder det:

»Is the pocket telescope, which Nathaniel purchases from Coppola, an eye that enables one to spy on that which cannot be  seen with  the  naked  eye? Or is it a glass, a mirror in which one sees oneself? Is the bodiless eye a distorting  medium, or does it provide supreme insight? There are no fmi answers to these questions. In Hoffmann's narrative, the bodiless  eye is a disniptive term that cannot be placed. The bodiless eyes are neither eyes nor no eyes -or both eyes and no eyes. They are related to insight as well as to blindness, to life as well as to death« (p.  118).

Bemærk, man ser en art hommage a

## K&amp;K-ANMELDELSER

Paul de Man i selve formuleringen.  Lad os antage, at dobbeltheden i 0jensymbolikken  er  ureducerbar.  Spflrgsmilet er imidlertid om en anerkendelse  af dobbeltheden har de vidtrækkende konsekvenser, som LM paberiber sig. Bide Freud og LM angiver to  &amp;sager til novellens uhygge: l)  hovedpersonens individuelle historie, hvor en narcissistisk  problematik og en @dipal konflikt spiller en afg0rende rolle, og 2) en mere almen forståelse af  uhyggen som et fænomen, der er en effekt af en tvivl vedr. to grænser, den mellem liv og d ~ d og den  mellem den psykiske  realitet, det der beror p i  vore forestillinger,  og den ydre  realitet. Ved sin analyses  slutning opterer LM for den sidste  mulighed,  og vender endnu engang tilbage til 0jnene: »The  eye, therefore, is the figure of  the textual  undecidability that is the basic premise of  the uncanny effect -whatever its source in the unconscious may  be« (p.139).  Jeg er uenig! Og jeg mener, at LM her glemmer, hvad hun selv tidligere har fremstillet: gjnene, og 0jnenes uhygge er i teksten knyttet fast bl.a.  til  fader-@n-forholdet  og  kastrationsangsten;  altså  kan de ikke reduceres til »the figure of the textual undecidabilitye.  Endvidere  kan Øjnene gives  en alternativ og modsat tolkning, nemlig, at i stedet for at være »a disruptive  term that cannot be placed«, kan de forstås som et integrerende symbol,  der sl&amp; bro mellem de to  forståelser af det uhyggelige, som Freud beskriver. Jeg påstår ikke, at  Freud selv foretager denne integrative  analyse, selv om han nok er nærmere ved at @re det, end  LM  vil  medgive; men  jeg  er temmelig overbevist  om, at den lader sig gennemf0re. Dette kan  ikke @res her: men en fornyet analyse af teksten ud  fra narcissisme-problematikken  forekommer mig en mulighed.

LM  er  bestemt  ikke  bange  for  den store stygge Freud. Det imponerende ved LMs bog er dens begavede og insisterende, næsten sammenbidte, opsogning af nogle  vigtige  steder  i  Freuds  skrifter, hvor  fiktionen og  begrebet om  fiktion efter LMs mening nedbryder den anaiytiske tolknings autoritet. For  det forste betjener psykoanalysen sig selv af »fiktioner~ i det kliniske arbejde, den  fam0se urscene i analysen af ulvemanden. For det andet volder litterære  teksters fiktivitet psykoanalysen besvær og forhindrer den i bemestre teksten og give en udternmende tolkning af den. Summa summarum: fiktiviteten eller fiktionen er det der altid unddrager sig fuldstændig tolkning, det der altid rummer noget »ulæseligt«. Som  det  skulle være  fremgiet  af  det foregaende er denne anmelder ikke enig med hende. Naturligvis er jeg enig i, at en psykoanalytisk tolkning ikke kan udt0mme en litterær teksts betydnings-potentiale.  Det  er  imidlertid  fordi,  litterære tekster  rummer  mange  elementer, der ikke skal eller kan forklares psykologisk. Og  dette gælder  alle tekster  ikke  blot litterære. Og det gælder alle forhindenværende teorier ikke blot psykoanalysen, at deres forklaringspotentiale er begrænset.  Hvad  der  ikke  forekommer  mig indlysende, heller ikke efter at have læst LMs  bog,  er  derimod,  at  det  specielt skulle være fiktiviteten,  der  volder den psykoanalytiske tolkning problemer. LM skylder os en bog  om fiktionsteori,  den glæder jeg  mig til at læse.

## Referencer:

Obholzer, Karin (1982): The Wolf-Man Sixty  Years Later.  Conversations with Freud's Patient. London: Routledge &amp; Kegan Paul.