Som skudt ud af en kanon. En terning
Forfattere: Kasper Nefer Olsen
Tidsskrift: passage (1998-12-01)

## Som skudt ud af en kanon.  En terning

## KASPER NEFER OLSEN

1 Det var med en  vis tøven,  jeg  gik  ind på at skrive om "en kanon for de seneste års danske litteratur". Ved en kanon forstår  jeg  en samling  af  uomgænge­ lige værker,  og det foreko=er umiddelbart meget lidt  sandsynligt at der  overhovedet skulle  være  no­ gen uomgængelige værker i dansk litteratur i de se­ neste 10-15 år - eller for den sags skyld i de seneste 100 år. Det eneste ubetinget kanoniske forfatterskab i  dansk litteratur er Søren Kierkegaard, - og  han  er end ikke nævnt hos Harold Bloom, hvilket blot vi­ ser hvor håbløst hele foretagendet er.

Alligevel kunne der være en didaktisk pointe i at gå med på spøgen. Det kunne være umagen værd at benytte  lejligheden  til  at  gøre  opmærksom  på  det enkle,  men afgørende forhold at  en  kanon  aldrig  kan være  en  garanti. Garantier  er  i  det  hele  taget frem­ mede for  kunsten;  så meget mere  begæres  de  i  de diskurser  som befinder sig et skridt fra den:  kritik­ ken,  teorien,  pædagogikken.  Litteraturen  selv  har imidlertid ingen interesse i at udskille en kanon: idet den  skriver  sig  selv,  kanoniserer  den  nok  - men konsumerersamtidig,  og  det restløst - sine  forud­ sætninger. Der er, derudover, ingen 'lære' at drage. Hvert  betydeligt  værk  er  historiens  foreløbige  af­ slutning. Det er ikke sikkert at der bliver flere.  Det bekymrer ikke kunsten, angår den ikke: sålænge der eksisterer bare  et kanonisk  værk  (og  det  gør  der), findes litteraturen. Den står og falder ikke med hvad der skrives på dansk i de seneste år - eller i de se­ neste 100. Hvis  Kierkegaards  værk  ikke  fandtes (men  det  gør  det),  ville  det  ikke  være  muligt  at skrive andet end konfirmationssange og  vaudeviller på dansk; at der i lange perioder faktisk ikke skrives andet, ændrer intet ved den sag.

Det afgørende er imidlertid at kanon ikke kan be­ ste=es  positivt,  som  en tilstrækkelig betingelse. Man kan ikke sige: 'Enhver der har læst disse bøger, ved hvad litteratur  er';  thi,  som  erfaringen  rigeligt viser, kan ikke bare Bibelen læses som Fanden gør, men selv  den mest sublime  litteratur kan trivialise­ res  til  et  vilkårligt lavt niveau  (  dvs:  det oprindelige chok i værket kan reduceres til fortrolig kedsomme­ lighed, fx. ved at det gøres til 'klassiker' eller hellig­ tekst).  Det  er  desværre  ikke,  som  man  (bekvemt) har  villet tro,  således  at  litteraturen  af  sig  selv  ska­ ber sin  læser.  Og dumhedens asymmetriske dialek­ tik  gælder  her  ikke  mindre  end  i  andre  sa=en­ hænge: den der har forstået, forstår udmærket hvad det vil sige ikke at have forstået; men det omvendte er ikke tilfældet.  Det er derfor til enhver tid muligt at bilde sig ind at have forstået alt, og forblive salig i denne tro så længe det skal være.  Og derfor er en kanon  en  farlig  ting  ikke  for  litteraturen,  som brænder alt hvad den rører  ved,  og  derfor  ikke kan bedrages, men for kritikken, teorien og pædagogik­ ken,  som kan falde for fristelsen til at  identificere  ka­ non med litteraturen, hvilket vil være falsk lige meget hvor 'rigtig' en kanon, der i øvrigt er formuleret. En moderne kanon vil være en  der  tager forholdsregler mod en sådan identifikation. Og selv om der utvivl­ somt findes enkeltværker som fortjener at optages i en moderne kanon for dansk litteratur - inden for pro­ saen fx. Peter Seebergs Fugls føde, visse tidlige roma­ ner af Svend Aage Madsen, Højholts endnu uafslut­ tede  'Øreroman', 1 etc:  værker  som  er  undsluppet 'modernismen' eller det der er værre - vil en sim­ pel liste af sådanne værker ikke være nok til at danne en  moderne kanon.  I  det følgende  søges  derfor  en anden måde.

2

Spørgsmålet om en kanon for  "de seneste års dan­ ske  litteratur",  som formuleret  af PASSAGE, tager nærmere  bestemt afsæt i  "midtfirserne". Af hensyn til  senere  tilkomne,  må  vi endnu  en  (sidste?)  gang resumere denne historiske situation.  8o'erne  var  en fest!  Stemningen  var  hvad Lyotard  bestemmer  som enthusiasme: litteraturen  i  dens  frieste,  mest  le­ gende form, som poesi - er alligevel mulig! Men ikke alle  forstår  at holde  fest,  at  holde  inde  mens  legen er  god.  Hvad  der  siden skete,  var  som  hvis Katte­ kongen var mødt op i Skolen dagen efter Fastelavn, stadig  med sin papkrone på hovedet, og stadig ville være  konge.  Han havde  ikke forstået at det var  en leg.  Warhols 15 var ham ikke  nok.  Han kunne ikke bære at det skulle holde op, og hvis det ikke kunne fortsætte  som  leg,  måtte  det  fortsætte  som  alvor. Der  var  derfor  kun  to  muligheder:  at  dø,  eller  at blive bedemand.  For at holde liv  i de andre,  tog  en enkelt  springet.  Så  var  det  slut  og  begravelsen kunne vare evigheden ud. Ligesom efter '68 var det nødvendigt,  for  at  opretholde  illusionen  om  at  der virkelig havde været en fest (  af en eller anden grund forekom det stadig mindre troværdigt), at ballet er­ klæredes lukket. Det skete,  så vidt jeg husker,  offi­ cielt i efteråret '85. Poetikker - ikke bare en, men en hel diarre - fyldte hullet op. Det var forbi.

3 Litteraturen selv er imidlertid,  ifølge sit væsen,  ,,fra første færd hævet over hele denne tidsåndstummel"; \_  den vil altid\_allerede forlængst have  "sat  sine  sorte sejl,  med  henblik  på  en  helt  anden,  sin  helt  egen odysse", som jeg skrev i første nummer af Det tredie årtusind. 2 Anledningen var dengang samlingen 1001 digt (1995) af Klaus Høeck, og uden at ville gentage mig selv yderligere,  kommer jeg ikke uden om her at nævne denne digter, endda som den første, i min kanon. Høeck er den eneste nulevende forfatter der kan  bære hele sproget:  han  er  den  eneste  der  kan bruge  ordet  'Gud'  så  det  ikke lyder  som  et  salgs­ fremstød. Ved  at  give  sig  i  sprogets  vold  og  det netop ikke,  i udgangspunktet, som heideggersk vå­ ning  for  alt  muligt  eksistentielt,  men  tværtimod  i dets  umenneskelighed,  som system - tæmmede han det,  og  gjorde det til 'sit'. Således at Høeck nu fak­ tisk  fremstår  som  en  der  'bor'  i  sproget,  som  går ubesværet ind og ud af dets rum,  møblerer det om, lader nogle stå tomme (vigtigt!), slukker og lukker, tænder og åbner igen.

Høecks  bøger  har  virkelig  taget  mere  og  mere form  af 'huse',  af Hjem. Ikke  desto mindre vil  den kanoniske Høeck for mig (den der passerer  'øde-ø­ testen':  'hvis  du  skulle  vælge  en  ..  :)  være  en  rejse­ bog,  nemlig Metamorphoses (1983),  hvori  digteren opsøger  Shelleys,  Byrons,  Keats'  og  Blakes  sidste hvilesteder i Lerici, Missolonghi, Rom (Rome!), og London. Lad os læse en af disse sublime sonetter, fra Shelley-afsnittet:

Solen skinner. Jeg burde tage toget til V iareggio denne eftermiddag. Der hvor kroppen og sjælen forlod Hinanden for altid. Der ligger kyst Linien sikkert som en appelsin gren nu under vintersolhvervet. Men jeg er træt af  smerter. Jeg Bliver her. Jeg kommer ikke afsted. Kommer som en appelsingren afsted af smerter hinanden under vintersolhver Vet. Og snart er der ikke flere ta bletter tilbage i glasset. Kysten Ligner sikkert en lang halvmåne af kof

fein,  der hvor ånd og materie forlod hinanden.

Det kanoniske er ikke blot det som er 'godt'. Det er dette digt  naturligvis - hamrende godt,  som  det  så træffende hedder.  Men  det  er  mange  andre  digte også. Det kanoniske ligger heller ikke blot i at dette digt  ikke  kunne  være  anderledes - selv  om  denne kvalitet :far os til at spidse øren: for ikke ethvert godt digt kunne ikke være anderledes. Dette digt  kunne faktisk ikke være anderledes; hvad enten man nu vil begrunde  dette  (med rette)  i dets enestående  poe­ tiske  udsagnskraft  (bemærk  fx.  hvorledes  krisen  i forholdet  mellem kroppen  og  sjælen, som gør  jeg'et træt af smerter, udtrykkes ved den syntaktiske forvir­ ring  og  forbigående  opløsning  midt i  digtet,  indtil jeg'et :far  genoprettet balancen  ved hjælp af midlet tabletter), eller  (med lige så  stor  ret) i den underlig- gende algoritme, hvor en statistisk fordeling af sæt­ ningsledtyper afstedkommer en syntaktisk forvirring og forbigående opløsning midt i digtet, indtil spro­ get :far  genoprettet balancen ved hjælp af leddet ta­ bletter. Indholdsplan  og  udtryksplan  stemmer  her ikke blot overens,  men  udvikler  sig efter en identisk logik  (Hjelmslevs definition på et spff).

Det kanoniske er imidlertid - fremturer vi - ikke blot det der ikke kan skrives  anderledes:  det kano­ niske er det som giver 'følelsen' af at herefter kan in­ tet  digt  skrives  anderledes. Digtet siger  selv  dette  eks­ plicit: Jeg  kommer  ikke  afsted, og  implicit  idet  det paralyseres  af  sine  egne  metaforer,  og  må  gentage dem. Men netop dette er det kanoniske: at kysten selv  hvor  vi  ikke  ser  den  (' sikkert') - herefterdags, efter  at ånd og  materie forlod  hinanden ( =  efter  digte­ rens, Shelleys, død), ikke kan andet end at ligge me­ taforisk,  som  denne bestemte metafor, som  en  halv­ måne. Det  står  ikke  til  at  ændre:  selv  om solen skinner, ender  vi med en halv måne. Og  selv  solen må i  øvrigt  vende,  bøje  sig,  halveres  (i solhvervet): astronomien,  på nærmest dantesk  vis (Thi han,  som har  været  både  i  I Himmel og helvede,  for ham  er der  I intet  andet  end Jorden  tilbage, som  der  står  senere  i samme værk), be-segler digtets (og digterens) skæbne.  Og  netop  dette  er  det  kanoniske:  ikke  at digtet taler  om  stjernerne,  men at det stiller sig ef­ ter dem, vender hvor de vender, går ned hvor de går ned. Således stillet bliver det selv ledestjerne: kano­ nisk.

tf.

\_\_\_\_  \_

På  mange  måder  som  en  modsætning  til  Høecks hermetiske,  kosmologiske digtning,  med  dens  eks­ tremt langsomme rytmer (Metamorphoses er  således skrevet  over 4  år!),  står  Per Aage Brandts  lynsnare, improviserede, jazzy skriven,  med  dens  konstante gennemtræk af alt mulig andet som rører sig i tidens diskurser. Nulla  dies  sine  linea: for  Brandt  er  det  et princip  at  skrive  et  digt  hver  dag.  Og  således  skal det være! Lige så uomgængelig Høecks systematiske tålmodighed  forekommer  mig,  lige  så  nødigt  ville jeg undvære digteren Brandt som 'eksemplar' på det at  leve poesien  som  overskud,  som libation. Lad os læse et digt (Physis, 1992):

når selv afgrunden er smuk skyldes det fuglen over den og når en tanke eller en kvinde skyldes det stadig fuglen

Vi har åbenbart at gøre med frie vers, og dog er ra­ tionalet the rationale of verse, som Poe sagde - ikke langt borte. For en mulig læsning står der, i regulære heptasyllabler (men netop afvigelsen fra denne taktfast­ hed3  er digtets musik):

når selv afgrunden er smuk

* skyldes det fuglen over
- *

og når en tanke er smuk

skyldes det stadig fuglen

Fuglen er  hvad der i semiotikken4  kaldes en signifi­ ant: det er tegnet, i  sig  selv  uden  betydning,  der f'ar sin betydning ved at 'svæve over vandene', som hos Ferdinand  de  Saussure. Det er ren  teori,  og  strengt taget  er  den  semiotiske  teori  ifølge  sin  definition ikke i stand til selv at betyde noget (den kan kun tale om betydning).  Betydningen  er,  for  teorien,  trans­ cendent.  I  digtet  er  det  imidlertid  anderledes:  det Ene - tegnet, fuglen - vinder umiddelbart, gennem sit forhold  til  det  Uendelige  - afgrunden  netop  så meget  betydning,  at  det  herefter  kan  fungere  som indbegrebet af  det  smukke for  et hvilket som helst Noget, der måtte træde op mellem fuglens øvre en­ hed  og  afgrundens  nedre  uendelighed.  En  tanke eller en kvinde: den metriske uregelmæssighed, som gør  vers  3  påfaldende  meget  'for  langt',  forklares ved  at  vi  her  skal have plads  til  den - i  princippet endeløse - serie af besondere størrelser der alle falder 'under',  som man siger,  det smukkes kategori,  dvs. fuglen  ( en  tanke er  det  første  eksempel,  der  melder sig;  det  næste en  kvinde - er  her et  eksempel  på en tanke). \_Digtets  form  er således, ved nærmere efter­ syn, en syllogisme:

- (ra) For alle smukke ting  (selv  afgrunden  =  oo) gælder:
- (rb) de falder 'under' det smukkes kategori (fuglen= r);

Uddrag af litteraturpriser uddelt i  r986: Det Anckerske Legat: Søren Ulrik Thomsen, Martin Andersen Nexø Legatet: Lillian Jacobsen, Martin Andersen Nexø Prisen: Erik Stinus, Herman Bangs Mindelegat: Peer Hultberg, Beatrice-Prisen: Arthur Krasilnikoff, Otto  Benzens  Forfatterlegat:  Peer  Hultberg,  Blicherprisen:  Søren  Baggesen,  Georg Brandes-Prisen: Tania Ørum, Kristian Dahls Mindelegat: Hanne-Vibeke Holst, Dan­ marks Biblioteksforenings Forfatterpris: Astrid Saalbach, fortsættes ...

- (2) en tanke, en kvinde,  etc.  er smukke;
- (3) ergo falder  de  under  det  smukkes  kategori (fuglen =  1).

At en syllogisme skulle kunne være et digt, er sort tale  for  de  mange 'følsomme'  sjæle,  der aldrig har læst  Husserl (,,wenn  das  oder  griint  I  ein  Baum  ist und"); men det afklares  gennem den brandt'ske er­ faring  at ligegyldigt  hvor  rationelt  sproget er, er  det  altid tillige  poetisk. For  så  vidt  ophæves  vor  umiddelbare modsætning af Høeck og Brandt: begge overvinder systemet ved at forudsætte det; - mens de  der tror sig  digterisk  hævet over  at tænke, forbliver  i syste­ mets vold,  og må nøjes  med at opregne  eksempler (som her begrænset til vers 3: dansk l yr ik består el­ lers  mest  af  opremsning  af  'kerneord':  bølge,  sten, læbe,  hånd,  himmel,  sort  ...  ).  Når Per Aage Brandts forfatterskab  er  smukt,  skyldes  det  ikke  så  meget fuglen  over,  som  afgrunden  under  det.  Døden  er ingen bedre læremester.

5 Ingen antologi over nyere, yngre, dansk samtidsl yr ik omfatter  mig  bekendt  digteren  og  sangskriveren Carsten  Valentin  Jørgensen. Skulle  man virkelig være advocatus  diaboli, ville  man  heri  ane  ressenti­ menter mod en komplet outsider, der ikke desto min­ dre,  med  rigeligt  forspring,  anticiperede  hvad  der skulle blive &amp;o'er-l yr ikkens standardudstyr (Sort vin­ ter, 1974):

hvide hænder vender mine dagbogsblade en sort vinter, men  jeg er i pagt med mig selv

Dette  har  naturligvis,  for  almindelig  kulturfornuft, sin  forklaring;  det  er  et spørgsmål om "genre": CV Jørgensen er ingen digter, siden han ikke hang i Bo­ rums skørter på rette  tid og  sted.  Og  modsat hvad man kunne tro, bliver hans sag ikke bedre af at han faktisk tog afsæt nøjagtigt samme sted som de brede unge mænd der snart skulle tage sig selv så dødsens højtideligt som "søn-ner-af-den:..tav-se-tid",  nemlig hos David Bowie (  der på sin side blot var gennem- gangsrelæ  for  den  angelsaxi.ske  modernisme, der herhjemme gik i glemmebogen med Johannes V  og Kai Friis Møller). Bowie var Bibel for unge Strunge - fint[ Det ændrer ikke ved at CV  var der først  (Bel­ levue, 1977):

sommersøndag nationen holder fri på min hi-fi grammo ligger Space Oddity

Pinligheden  ved det faktum at det digteriske sprog blev genopdaget adskillige år før tiden af en poetisk ukorrekt post-hippie med en guitar, lader sig næppe måle - men det var dog altsammen ligegyldigt, hvis ikke  vi  faktisk  havde  at  gøre  med  en  ordkunstner der som de færreste behersker den poetiske fortæt­ ning - og det tilmed på rim (Datadisciplin, 1985):

burberry cellofan livskvalitet ketogan

eller tænk blot på det nærmest klassisk koncise por­ træt  af  udlandsdanskeren  som  schizo:fren  nynazist (Costa del Sol, 1980):

mit navn er Gunther men folk hernede kalder mig Otto.5

Vort  spørgsmål  rækker  imidlertid  videre  end  det snobberi som interesserer sig for hvem der må bære titel  af  "Digter":  det  drejer  sig  om  det  kanoniske. Og endnu har vi ikke set noget der bringer CV Jør­ gensen i  nærheden  af  denne  kategori.  Hvad skulle det dog være?

Svaret  er  evident,  når  man  først  har set det.  Det 'kanoniske'  ved CV  består ikke så meget i hans vel­ lykkede l yr iske konstruktioner, som fx. (Indian Sum­ mer, 1988):

vi er liv &amp; lys vi er skygger &amp; magi vi er hinandens alibi vi er liv &amp; lys som det består i den stædighed, hvormed han, åben­ lyst  og  vedholdende,  begår  sproglige  eller  i  det mindste  stilistiske  ,,fejl" (Verden fra  mit vindue, 1982):

for de der må ha' hjemve bli'r hensat til at pleje den i smug

eller:

vi er nu halvvejs godt igennem

den tunnel der adskiller nat og dag

Sådanne sproglige misbrug er ganske vist  en del af metoden også hos de :fa virkelige  digtere inden for den etablerede l yr iks felt  (a la  F.  P. Jac: et  forhåbent­ ligt  digt); men det vil lige så lidt blive regnet CV  til fordel,  som  hans  uanfægtede  brug  af  en  'krukket' stemmeføring der officielt er l yr ikerens privilegium. Begge  dele  øger  kun  fornærmelsen.  Alligevel  er dette  punkt  afgørende:  over  for  metervis  af  fint­ slebne  bagateller,  arabesker  og  klunketidsopsatser, der ser  deres højeste  ambition i at  bekræfte illusio­ nen om Loven, Skabelsen, Fadernavnet, er CV's knir­ kende  syntagmatik  ikke  bare  som  Adorno  ville kunne sige - en udlevering af den sociale orden der end ikke længere behersker sit eget magtsprog (  a la DSB:  ,,Overfartstiden  varer  en  time"),  men  noget langt  vigtigere:  en  hævdelse  af  den poetiske  stemme de\_E\_}1ar an�\_1:\_  og mere at sige end hvad der i forvejen står  i  Bogen.  En  sådan  stemme  findes  ikke  uden symptom (Versprechen); men netop dette er det kano­ niske:  'følelsen'  af at  således kunne sproget lyde,  så­ ledes må, således vil sproget en dag lyde. At det so­ ciale, medsamt  dets  sproglige  normativitet, som sådan er  antagonistisk  til  den  menneskelige  frihed, betyder  for  ikke-kanoniske  forfattere  at  man  må gøre som der  en gang er blevet sagt. At det sprog­ lige overbud er stærkere end denne magt, er til gen­ gæld den erfaring som gør en digter - som skudt ud af en kanon.

6

Høeck, Brandt, Jørgensen - skulle det virkelig være kanon?  Vel er  der noget arketypisk  over  denne tri­ ade - Skriveren, Læseren, Sangeren: tre  allegoriske personer, kunne  vi  måske  sige,  med  lidt  god  vilje, som alle  har lige  stor,  og  lige  nødvendig,  del i  den substans som vi kalder Digteren 6 -men der findes vel andre? Hvad med  ...  ? Og  der er jo ingen kvinder!... Og hvad med det multi-etniske?  ... Og Internettet?

Alt det tager vi helt roligt. V i   når frem til disse tre personer,  som  eksemplariske,  fordi  vi her stiltiende har  forudsat  at spørgsmålet  om  digterens  person er  et vigtigt - hvis ikke det vigtigste - kriterium i  denne sammenhæng. Derfor er der plads også til andre for­ fattere  i  denne  kanon;  men  de  vil  alle  måtte  være 'personer'  i denne forstand. At have udgivet en bog, er ikke nok; under omstændigheder er det ligefrem en  fatal  hindring.  De  bedste forfattere i  de  seneste år er efter al sandsynlighed dem, der ikke - eller kun meget  langsomt,  og  ad  dulgte  veje  (måske  netop elektroniske?) - udgives. Det skyldes ikke kun kon­ formismen  og  vankundigheden  i  forlagsindustrien (her hjælper ingen kanon!); men det skyldes også og ikke  mindst  at  den  gode  forfatter  vil  have for  god smag til at søge udgivelse på markedets aktuelle vil­ kår. Det vil forekomme ham mindre vigtigt at figu­ rere blandt de glatte ansigter, der ledsager de endnu mere glatte tekster i Ud &amp; Ses seneste kavalkade af ung dansk baneb ry dende sypigebelletristik. Han vil snarere ræsonnere at hvis det er prisen for tiden, er det bedre at vente. Litteraturen har tiden for sig, al­ tid.  Personligt  venter  jeg  mig  meget  af  endnu  helt ukendte navne som Ursula Andkjær Olsen eller Tomas Thøfuer.

København, 21.  2.  98

Følgende danske værker kom på Weekendavisens kritikerlister  i  marts og april  1995:  Tage-Skou Hansen Den  forbandede utopi, Gregersen &amp; Køppe Idehistorie, Janina Katz Heltens tykke kone, Bjør­ nvig (red.) Tigersalme, Bent Albrechtsen Diamanter og perler, Klaus Høeck 1001 digt, Peter Lauge­ sen Kragetæer, Dan Turell Just a gigolo, Martha Christensen Når mor kommer hjem, Claus B ry ld Hvil­ ken befrielse

Værker på Gads bestsellerliste over skønlitteratur første uge i oktober 1998 (1-10):  LeifDa­ vidsen Lime's  billede, Benny Andersen Samlede  digte, Anne  Marie  Løn Dværgenes  Dans, Hanne-Vibeke Holst En  lykkelig kvinde, Christina  Hesselholdt Hovedstolen, Jane Aamund Colorado Drømme, Erik AalbækJensen Enkebal, Mette Winge Nogle dage i september, Robert Zola Christensen Det døde barn i hoppegyngen, Benny Andersen Skynd dig langsomt, Jan Stage Tilfældets kyst, Mette Winge Nogle dage i september Noter

1. Hvis Ducharnpske  tematik  i  øvrigt  uden  tvivl  stikker langt dybere end til det blot tematiske, således at 'uafslut­ tethed' her må forstås i en ikke alt for naiv forstand - vent og se!
2. ,,Den fl yv ende hollænder gør landgang",  in: Det tredie årtusind 1,  Aarhus  1997.  Samme  essay  indledes  i  øvrigt med betragtninger over  periodens påfaldende ivren  efter ,,lynkanonisering",  som jeg  derfor  ikke  behøver  at gen­ tage her. Men et andet apropos kunne måske anføres: når en sarntidsanmelder (som fx:. Elo Nielsen i Information 21. 2. 97) ikke er i stand til at læse en tekst der taler om "sorte sejl" og den slags, er det så ikke lige netop fordi han ikke kan sin mytologi, sine allegorier, kort sagt: sin kanon? 3. I  virkeligheden er der tale om en 32/8-takter, en slags uregelmæssig bossa nova:

når selv afgrunden er smuk skyld es det fuglen over den og når en tanke eller en kvind e skyldes det stadig fuglen

(  altså:  I 3 6 8 / 3 5 8 / I 3 5 8 / 2 5 7  !)

4.  Der henvises til: Jacques Lacan, Le seminaire XX, Paris 1975, p.  12; Ferdinand de Saussure, Cours de linguistique ge­ nerale, Paris  1979,  p.  156;  Tomas  Thøfuer:  ,,illtralntro: Saussure",  in: Øverste  kirurgiske 2,  København  1997,  pp. 24-27;  Edmund  Husserl, Logische Untersuchungen IIII, Tiibingen 1980,  p. 320; Louis Hjelmslev, Omkring sprogte­ oriens grundlæggelse, København 1943.
5. Herefter  er  intet  navn  uskyldigt:  mit  navn  er  Kasper, men folk hernede kalder mig  ... Ludwig?
6.  Jeg  henviser  naturligvis  her  til  middelalderteologiens treenighedslære,  og til dogmet om de tre personae der ar­ tikulerer Guds substantia. At opstille treenigheder af nule­ vende forfattere er i øvrigt ikke noget, jeg - men derimod Poul Borum - har fundet på, og må begribeligvis ikke ta­ ges bogstaveligt (men hvem kunne også finde på det?).

1