OL, politik og sport - En introduktion
Forfattere: Rasmus Klarskov Storm, Peter Jul Jakobsen
Tidsskrift: forumforidraet (2009-04-01)

## OL, politik og sport - En introduktion

På trods af talrige forsøg på at frasige sporten politiske dimensioner - eller ansvar - viser artiklerne  i  dette  første  nummer  af  Forum  for Idræt, at uanset hvordan man vender og drejer det så er idræt og sport en del af det omgivende samfunds debat og bevidsthed - endog ofte med storpolitiske  konsekvenser. Udover, at OL i sig selv er en stor begivenhed, så blev dets politiske dimensioner i særdeleshed aktualiseret med legenes afholdelse i  Kina.  Spørgsmålet  om  menneskerettigheder,  pressefrihed,  internationale magtpolers  forskubbelse, Tibet  og Taiwan,  terrortruslen  men  også  Kronprinsens  IOC 1 -kandidatur og dansk eliteidræts succes prægede den hjemlige debat før, under og efter Beijing. Derfor fandt redaktionen det naturligt at lave et tema-nummer om verdens vel nok største sportsbegivenhed,  da  denne  giver  anledning  til  at drøfte en række spørgsmål om forholdet mellem sport og politik.

Overordnet  set  kan  nærværende  arbejde  på denne baggrund ses, som et punktvis nedslag i de  mange  drøftelser  og  storpolitiske  spil,  der har kørt såvel nationalt som internationalt i forbindelse med OL i Kina og IOC's session og kongres, der blev afholdt i Danmark i oktober 2009. Tema-nummeret er ganske vist analytisk fokuseret  på  begivenheder,  der  allerede  har  fundet sted, men drøftelserne om betydningen af idræt- Af rAsmus k. storm (tv.) og Peter juL jAcoBsen (th.)

1. Den internationale olympiske komite.

tens  politiske  elementer  forstummer  ikke,  da OL i Kina og IOC-arrangementet i Danmark peger frem med de kommende lege og nye spørgsmål.

Tværtimod er der efter vores opfattelse meget der tyder på, at sportens politiske dimensioner  -  som  aldrig  før  -  stikker  sit  ansigt  frem, uanset om dets tilstedeværelse vækker ubehag eller ej.

## oL i Beijing - mArkedskræfternes sejr over morALen!

Første  artikel  illustrerer  på  bedste  vis  dette  i form af en analyse af vestens håndtering af Kinas nye økonomiske magtposition. I »OL i Beijing - markedskræfternes sejr over moralen« viser  Jørn  Hansen  således,  hvordan  Europa  og USA's komplekse og ambivalente forhold til Kinas udvikling og magt, finder konkret udtryk.

07

Det centrale anknytningspunkt i Hansens artikel  er  herunder spørgsmålet om, hvordan man forklare, at verdens førende statsledere trods deres udtalte kritik af det kinesiske styre, alligevel endte med at bakke op om de olympiske lege? Svaret er i sin korte form, at vestens økonomiske interesser på det kinesiske marked samt Kinas stigende internationale økonomiske betydning i sidste ende sætter de moralske udfald mod eksempelvis menneskerettighedsproblematikken samt fraværet af reelle demokratiske reformer til vægs. De økonomiske hensyn og angsten for at miste markedsandele synes at vinde over politikken, er Hansens pointe kort og godt.

Problemerne med dobbeltmoral fra omverdenen og menneskerettighederne internt til trods, beskriver Hansen også mange positive sider af Kinas udvikling.  Ifølge  Hansen  har  det  kinesiske styre blandt andet løftet en halv milliard kinesere ud af fattigdom, en proces der ikke er set tidligere i verdenshistorien. Trods uheldige eksperimenter under Mao, er det altså overordnet et positivt billede, der tegnes. Ifølge mange Kina-kendere er der ifølge Hansen udbredt enighed om, at udviklingen går i den rigtige retning, og at den bevidstløse kritik i sin mest ekstreme form  kan  tolkes  som  utålelig  bedreviden,  der ikke tager Kinas egenart - kulturelt, politisk og historisk  -  alvorligt.  Dobbeltmoralen  og  den vestlige  bedreviden  kan  således  trænge  til  en omgang selvrefleksion.

## de PoLitiske sPiL omkring oL i Beijing

Nogenlunde samme opfattelse af omverdenens kritik af Kina anlægger Clemens Stubbe Østergaard i dennes analyse af de politiske spil omkring OL i Beijing. Med udgangspunkt i blandt andet »framing-teori« argumenterer Østergaard således, at selvom der utvivlsomt er problemer med det Kinesiske styres håndtering af eksem- pelvis menneskerettighederne, så blokerer den særlige »framing« af Kina i verdenspressen for en rimelig afdækning af styrets problemer i den bredere offentlighed.

Ifølge Østergaard er den optik som det kinesiske styre ses igennem konnoteret af repression og politisk undertrykkelse på en måde, der præger  stort  set  alle  historier  om  landet.  Dermed promoveres  en  særlig  negativ  problemdefinition, en tilsvarende tolkning med en efterfølgende moralsk evaluering og opkoblede løsningsforslag  overfor  den  vestlige  offentlighed,  hvilket imidlertid  har  den  utilsigtede  konsekvens,  at det  kinesiske  styre  blot  trækker  sig  længere væk fra dialog.

Konkret gav den ensidige framing af Kina sig blandt andet udslag i en meget gennemgående misforståelse om Kinas løfter forud for legene. På trods af, at Kina rent faktisk ikke havde afgivet et positiv løfte om at forbedre menneskerettighederne, så domineredes den mediemæssige dagsorden før og under legene af en gennemgående historie om, at Kina ikke havde opfyldt det løfte nationen rent faktisk ikke havde givet. Systemet havde lovet, at den internationale presse kunne rapportere frit fra legene. Ikke andet.

Selvom  IOC  undervejs  i  forløbet  forsøgte  at korrigere opfattelsen af, at der var blevet givet løfter  om  mere  vidtrækkende  menneskerettighedstiltag blev dette aldrig taget op i de store dominerende medier. Framingen af Kina som repressionssystem blev således fastholdt ukritisk. Da en meget central pille af det nuværende styres identitet samtidig hviler på at forene nationen,  forhindre  udenlandske  magter  i  at  dele den, og genvinde dens værdighed, betyder dette ifølge Stubbe Østergaard, at en række centrale kinesiske  spørgsmål  -  eksempelvis  om  Tibet, Taiwan og Xinjiang - er yderst ømfindige.

Nationen har ganske enkelt en meget lav tær- skel  for  udenlandsk kritik og nul-tolerance for tab af ansigt i henseende hertil. Skal man i dialog må man derfor træde varsomt, og her hjælper det ikke at formidle vestlig kritik i en ramme,  der  farver  nations  udvikling  i  et  efter kinesernes opfattelse  uretfærdigt  lys.  Dette  er vel nok en af de vigtigste pointer, der kan uddrages af Stubbe Østergaards artikel.

## dAnmArks Position i det internAtionALe eLitesPortskAPLøB - Post Beijing

OL i  Kina  har  imidlertid  ikke  kun  afstedkommet debat om håndtering af menneskerettigheder i værtsnationen. På et noget mere jordnært og hjemligt niveau har den danske deltagelse i de olympiske lege afstedkommet en idrætspolitisk debat om dansk eliteidræts niveau og ambitionerne  for  fremtiden.  Selvom  medaljehøsten ved legene levede op til målet, har Team Danmark samt en række fremtrædende eliteudøvere  efterfølgende  klaget  deres  sag,  og  forlangt flere penge til elitearbejdet, da den danske konkurrenceevne synes presset som følge af store internationale investeringer i stadig flere lande.

Men, hvad er den danske position i det internationale  elitesportskapløb  reelt?  Og,  hvilke konkrete problemstillinger står dansk eliteidræt overfor i forhold til at vinde flere internationale medaljer? Dette er hovedspørgsmålet i Rasmus K. Storms artikel: »Danmarks position i det internationale  elitesportskapløb  -  post  Beijing«. Overordnet set konkluderer Storm, at den danske konkurrenceevne ganske rigtigt er presset. Ifølge Storm er dette afstedkommet af det forhold, at den internationale konkurrence har været  stigende  kombineret  med  en  stagnation  i Team Danmarks tilførsel af ressourcer. Det naturlige spørgsmål, der rejser sig er derfor, skal der sendes flere penge til de danske atleter fra statskassen?

Først og fremmest er dette ifølge Storm et politisk spørgsmål. Der er ikke nogen nødvendighed i, at Danmark som nation skal satse på eliteidræt  eller  tage  del  i  medaljekapløbet.  I  det større politiske spil er satsning på elitesport eller ej et spørgsmål om prioritering af samfundsøkonomiske ressourcer. Altså politik, der uundgåeligt rækker videre end sportens egne områder. Storm peger derfor på, at danske politikere - når alt kommer til alt - må drøfte sig frem til et gældende ambitionsniveau, ligesom de bør vurdere om dette skal indbefatte allokering af midler  fra  andre  samfundsområder.  Hvis  ikke må man følgelig sætte målsætningerne derefter. Derudover kan Team Danmark selv gøre noget ved at forbedre de områder af elitemodellen der peges på i artiklen.

## dAnsk idræt og den nAzistiske udfordring i 1930'erne

Hvor de tre første artikler i dette temanummer har vist de politiske aspekter af sporten, tager den sidste videnskabelige artikel i dette temanummer sit helt  eksplicitte  udgangspunkt  i  at demonstrere  det  uadskillelige  forhold  mellem sport  og  politik.  Udgangspunktet  er  ikke  OL  i Kina i 2008 men derimod en analyse af de politiske konsekvenser af samkvemmet med den tyske sport der kulminerede i de olympiske lege i Berlin 1936.

I artiklen »Dansk idræt og den nazistiske udfordring i 1930'erne« tager Hans Bonde således fat i et stykke dansk idrætshistorie, hvor forholdet til den truende fremmedmagt blev formet i lyset  af  anden  verdenskrig  gennem  brug  af sport. Således anfører Bonde, at den danske parole om, at sport og politik ikke har noget med hinanden at gøre netop gav tyskerne adgang til en uhæmmet politisering af sporten før og un- der besættelsen. Propagandaeffekten for det tyske regime var derfor enorm.

De Olympiske Lege i 1936 i Berlin var herunder  ifølge  Bonde  den  enkeltbegivenhed,  der bragte  danskerne  tættest  på  nazisternes  satsning på storslået arkitektur, organisation og orden og forsøget på at skabe stærke fællesoplevelser  gennem  imponerende  optrin  af  store menneskemasser,  men  allerede  inden  havde dansk idræt bevæget sig mere og mere fra individuel til national selvhævdelse, fra lyst- til elitesport, fra amatørisme til professionalisme og fra  at  dyrke  idræt  og  se  op  til  en  demokratisk nation som England til at spille mod den nye dynamiske tyske sportsnation.

Gevinsten  ved  dette  uskyldstab  var,  at  den danske sport oplevede et gigantisk præstationsløft  og  fik  mulighed  for  at  bade  sig  i  national stolthed ikke mindst gennem den entusiastiske deltagelse i de olympiske lege i Berlin.

Således  sluttede  mellemkrigstidens  danske idrætshistorie  med  et  stadigt  mere  intenst  og politiseret samkvem med den stærke nabo mod syd kulminerende med, at Danmark i modsætning  til  Sverige  og  Norge  fortsatte  idrætssamkvemmet med tyskerne i perioden fra tyskerne startede  Anden Verdenskrig  i  september  1939 til besættelsen 9. april 1940. Men inden da havde idrætten i Danmark allerede for længst tabt sin uskyld.

## moderne sLAvehAndeL

Som et nyt initiativ i tidsskriftet vil fremtidige udgaver af Forum for Idræt indeholde mindst ét bidrag skrevet af studerende ved et af landets universiteter. Formålet er, at inspirere studerende til at publicere deres respektive arbejder, der ofte indeholder ny interessant viden, men som kan have svært ved at finde vej til offentligheden.

Selvom  studenterartiklen  i  dette  nummer ikke handler om de Olympiske Lege så har emnet  endog  kraftige  politiske  dimensioner.  I  artiklen  »Moderne slavehandel« viser Jacob Ebsen  Madsen  således,  at  moderne  professionel fodbold har en skyggeside, der burde kalde på politisk intervention.

I takt med kommercialiseringen af især europæisk fodbold, er der nemlig opstået et helt nyt og  delvist  ureguleret  marked  for  (billige)  afrikanske spillere. På dette marked agerer agenter med tvivlsomme motiver, der tager sig godt betalt  med  penge  som  familierne  ofte  må  låne  i håb om, at deres sønner kan opnå en lys økonomisk fremtid. Når spillerne kommer til Europa risikerer  de  imidlertid  at  blive  efterladt  uden kontakt til nogen konkret klub, og uden anden mulighed  end  at  forsøge  sig  med  kriminalitet og/eller prostitution.

På trods af, at FIFA i 1995 indførte et licensbaseret agentsystem har organiseringen med at lade  de  nationale  forbund  håndhæve  reglerne vist  sig  aldeles  utilstrækkelige.  Der  er  ifølge Madsen meget stor forskel  på,  hvordan  de  enkelte nationale forbund agerer og om de overhovedet gør noget for at forhindre de illegale agenter i at operere.

Resultatet af udnyttelsen af unge talenter har - udover de rent individbaserede - også negative konsekvenser for afrikansk fodbold: dårlig økonomi i klubberne og ligaer med færre tilskuere og en dalende interesse fra medierne. Alt sammen forhold, som er med til at forøge afrikanske talenters interesse i at komme til Europa.

Ifølge Madsen er der dermed er der tale om en selvforstærkende ond cirkel. Indtil smuthullerne bliver lukket, vil Afrika blive ved at miste deres fodboldtalenter uden kompensation. Med de store summer agenter og klubber kan tjene ved handel af spillere, er det ikke nok at lade etik og moral være styrende. »Der skal også love og  regler  til«,  som  Madsen  anfører  slutteligt  i sin artikel. Ikke bare sportens politiske dimensioner, men også politikkens relation til sporten belyses således i denne artikel.

## chAmPions LeAgue-generAtionens dominerende roLLe

Marco de los Reyes bekymrer sig over udviklingen  i  mediedækningen  af  sport.  Der  står  fodbold på alt, og det går udover dækningen af andre sportsgrene samt den generelle interesse for disse.  Gennem  de  seneste  årtier  er  danskerne blevet fodret med succes i de store sportsgrene, især international fodbold, og derfor er danskerne  efterhånden  mere  ligeglade  med  mindre sportsgrene uanset deres internationale resultater,  skriver  han  i  kronikken:  »Champions  League-generationens  dominerende  rolle«.  De  to kajakroere, der vandt OL-sølv i Beijing, kunne givetvis bevæge sig rundt i centrum af København i flere timer, uden nogen kunne genkende dem. Og hvad er nu navnene på de to sejlere, der vandt OL-guld?«, spørger de los Reyes.

Udviklingen er ifølge de los Reyes blandt andet dikteret af udviklingen i mediebilledet, hvor især liberaliseringen og ændringen af Danmarks Radios monopol med TV2's lancering fik kanalerne til at gå efter mest populære sportsgrene. Før monopolbruddet var visningen af også smalle sportsgrene langt større, men det blev der lavet om på, da TV2 med anderledes indstilling til tv-sport gik i luften 1. oktober for lidt over 20 år siden.

Siden er der desuden kommet flere tv-kanaler til, og sport og især fodbold er blevet et stærkt middel i kampen om seerne. Viasat var fra start på  banen,  da  Champions  League-fodbolden  så dagens  lys  i  sæsonen  1992/1993,  og  siden  har man især på Viasats kanaler - TV3 og 3+ er et par af dem - kunnet se et hav af fodboldkampe på højeste internationale niveau. Dette har ifølge de los Reyes skabt »Champions League-generationen«, der er vant til et helt specielt sendeudbud uden den store variation, og da segmentet er voksende, er der ikke meget som tyder på, at udviklingen vil ændre sig i fremtiden. Bredere set er det også gældende, at de fleste medier inden for sportsjournalistikken satser meget mere på det velkendte stof, end tilfældet er inden for kulturjournalistikken, erhvervsjournalistikken og  den  politiske  journalistik.  Dette  sker  fordi sportsjournalistikken på tv og i stigende grad på nettet og i aviserne er en del af underholdningsbranchen.

Men, hvad er så problemet med det? Spørgsmålet  er  måske  nok  velkendt,  men  svaret  kan afhængigt  af  holdningen  variere.  Ifølge  de  los Reyes er konsekvensen for de smalle sportsgrene, at disse primært dækkes i forbindelse med OL men, at de derudover må leve en afsondret tilværelse. Problemet er selvsagt nedgang i interesse, der i sidste ende kan resultere i, at der er færre som vil dyrke de berørte sportsgrene samt fraværd af legitimitet i forhold til en bredere befolkningsmæssig  opbakning  til  støtte  -  eksempelvis gennem Team Danmark.

På  bredere  plan  betyder  det  ensidige  fokus tillige en nedgang i sportsjournalistikkens evne til at formidle idrætspolitiske problemstillinger, og  i  den  forstand  bevæger  det  idrætspolitiske system og sportsjournalistikken sig bort fra hinanden.  Ifølge  de  los  Reyes  kan  man  frygte,  at den  afstand  kun  bliver  større  når  Champions League-generationen bliver større. Om 20 år vil antallet af unge flasket op med fodbold ikke interessere sig for meget andet end det velkendte underholdningsprodukt.

## frA BerLin tiL Beijing. et essAy om sPort og PoLitik

Hans  Bonde  slutter  temaet  om  OL,  politik  og sport af med et essay, der gennem en række konkrete historiske eksempler - fra Berlin til Beijing - viser, hvorledes sport og politik ofte er tæt vævet sammen.

Blandt andet leverer Bonde en skarp kritik af det kinesiske styres anvendelse af OL som propaganda maskine med politiske motiver. Bondes hovedpointer  er,  at  trods  Kinas  ubestridelige fremskridt  må  omverdenen  ikke  lukke  øjnene for, at regimet stadig bygger på det gamle kommunistpartis magtmekanismer - blot i moderniseret form. Således - er det Bondes argument er  Kina  ganske  vist  moderne  når  det  gælder økonomisk  vækst  og  teknologiske  fremskridt, men ikke i forhold til udviklingen af et dialogisk og åbent civilsamfund, der kan kritisere og skabe debat om det kinesiske samfunds udviklingsprocesser.

Udover denne generelle kritik kommentarer Bonde i essayet også spørgsmålet om Kronprinsens kandidatur til den Olympiske Komite (IOC), der var heftigt debatteret op til legene i Beijing. Debatten er ikke blevet mindre aktuel efter, at Kronprinsen blev valgt ind i forbindelse med IOC-kongressen i Danmark i oktober 2009.

I forhold til Kina, men også fremtidige spørgsmål i forhold til andre værtsnationer eller problematikker, der opstår i forbindelse med afholdelse af legene, er det vigtigt at idrætslederne og kronprinsen er bevidste om de politiske implikationer, som også er en del af den sportslige aktivitet, så atleter, trænere og ledere kan undgå at blive brikker i et politisk spil. Ifølge Bonde er det klart, at DIF får utrolig god branding ud af  kronprinsens  kandidatur,  men  mindre  soleklart,  om  kongehuset  ikke  mister  noget  af  sin integritet ved at stikke hånden ind i den idrætspolitiske hvepserede.

Hertil kommer, at den danske kronprins har sværget  en  olympisk  ed  om  absolut  loyalitet overfor IOC. Derved risikerer han ifølge Bonde at komme i modstrid med den danske regering, hvilket i fald vil være til skade for monarkiet. Som  Bonde  ganske  rigtigt  peger  på  har  der  i hvert  fald  to  gange  før  været  fundamental uenighed mellem IOC og den danske regering.

Den første gang var i 1998/99, da den danske regering pressede på for oprettelsen af et uafhængigt  dopingagentur  (WADA)  -  mod  IOCs vilje.  Den  anden  gang  var  fra  2000  -  2004,  da IOC iværksatte et pres for at indføje en artikel i EU's traktatgrundlag, der skulle undtage sporten fra reglerne om arbejdskraftens frie bevægelighed - en særregel den danske regering var meget imod.

At sporten således har en række politiske interesser, og at sport og politik altså er svært adskillige  størrelser  skulle  dermed  være  illustreret endnu en gang. Og problemerne bliver nok ikke mindre i fremtiden.

Ifølge Bonde er frasen om sportens og politikkens adskilthed derfor blot et forunderligt tomt tegn, som kan bruges til at give en hvilken som helst  idrætspolitisk  handling  et  ædelt  og  neutralt skær. Man gør derfor klogt i at spidse ørerne, når en idrætsleder eller politiker hævder, at sporten er hævet over politikken, for et sådant udsagn er i reglen et skalkeskjul for en stærk politisering af sporten, slutter Bonde.