Forord
Forfattere: Redaktionen Kultur & Klasse
Tidsskrift: kok (2002-06-10)

## Forord

I 1980'erne og endnu i 90'erne fungerede 'postmodernisme' og 'postmodernitet'  som  genkommende  begreber,  når  æstetik  og  æstetisk  fornyelse  blev diskuteret. K&amp;K havde ganske  vist  alllerede  med  nr.  53  (1986)  prøvet  at sætte sagen i præteritum ved i tematitlen - med forskellige undertoner - at spørge: »Hvad var postmodernismen?« Men det forhindrede naturligvis ikke -ismen i længe at leve og overleve som debatmæssigt nøgleord.

I  de sidste år har meget, som før forekom postmodernistisk, imidlertid ændret karakter til slet og ret at se modernistisk ud. Og megen modernisme helt op til og med 1980'ernes danske digtning har, som man nu læser den, fået nærmest klassikpræg. Klassikorienterede tankegange er også, hvad man kan møde i mange af de 'poetikker' fra digterhånd, som har set dagens lys. Intet under da, at det gamle begreb avantgarde fra modsat side påny trænger frem i den æstetiske debat. Postmodernismens zeitgeist synes at være ovre.

Det  er  avantgardeproblematikken,  der  sammenbinder  de  tre  første bidrag  til  dette  nummer  af K&amp;K.  Kristine  Kabel  og  Hanne  Pedersen fokuserer i »Ready-maden og avantgarden« på fænomenet 'ready-made'. De foreslår efter en kritisk diskussion af Peter Bürgers og Arthur Dantos avantgardeopfattelser, at man ved at inddrage den russiske æstetikteoretiker Boris Groys tanker samt tings- og auraforestillinger hos Heidegger hhv. Benjamin kan få en betydelig mere tilfredsstillende forståelse af, hvordan en i forvejen kendt  brugsting    i  en  ny  kontekst  kan  få  en  æstetisk  funktion,  der  går væsentligt ud over blot polemisk at udfordre den traditionelle kunstinstituion.  Artiklen  inddrager  i  sin  argumentation  analyser  af  ready-madeklassikere  som  Duchamps  urinal  fra  1917,  Warhols Brillo  Box  fra  1964  og  et aktuelt eksempel i form af Lars Christian Ranks Emballage fra 2001.

Hos mange avantgardedigtere i det 20. århundrede fascinerede det gnomiske særpræg ved de korte japanske haiku-digte. De indeholdt noget traditionsfremmed i forhold til form og billedsprog i den dominerende vestlige digtning siden romantikken. Nikolaj Rønhede redegør i »Omkring Haiku« først  for  de  historiske  hovedtræk  i  den  japanske  udvikling  af  formen, hvorefter  han  fremdrager  dens  mere  eller  mindre  direkte  anvendelse  hos kongeniale danske digtere fra Malinovski frem til Laugesen.

Avantgardetematikken er også central hos Per Højholt, hvis nys afsluttede roman Auricula  af samme grund opererer med Marcel Duchamp som protagonist. Ib Johansen udreder i »Splinter af stilhedens troldspejl. Poetolo- giske og meta-poetologiske refleksioner over Per Højholts Auricula« denne romans store netværk af intertekstuelle forbindelser, der foruden Duchamp går til Borges, Kafka, Gogol m.fl.; også bogens berøringer med temaer hos teoretikere som Bakhtin, Foucault og Derrida belyses.

Efter postmodernismen har ikke kun avantgardebegrebet igen fået plads og synlighed. Også realismen har vist sig at have facetter, som fortonede sig under  postmodernismebegrebets  ægide.  Med  sin  stærke  forankring  i  det fotografiske  billedes  realismetraditioner  er  filmmediet  et  centralt  sted  for undersøgelser heraf, hvilket bl.a. opkomsten i 1990'erne af et fænomen som dogmefilmene vidner om. I  artiklen »Realismeformer i Todd Solondz' Happiness og Paul Thomas Andersons Magnolia« peger Anne Jerslev med Julia Hallam på, at man i stedet for at forestille sig realismen som én enkelt definerbar  størrelse  gør  klogere  i  at  tale  om  række  forskellige  former  for  realisme,  der  hver  betjener  sig  af  deres  specifikke  -  med  Barthes'  udtryk  'realitetseffekter'. Inspireret af bl.a. Winfried Flucks beskrivelse af neorealismen i amerikansk litterær fiktion peger artiklen på, at refleksiviteten hos f.eks. Anderson ikke bruges til »på postmoderne vis at problematisere, at virkeligheden er til«, men i stedet er »et moment i en visuel og narrativ strategi, der skal betone både at film altid allerede er en del af realiteten, og til  at spørge, i hvilke former vi kan godtage fiktionen som realisme«.

De to sidste artikler i dette nummer af K&amp;K griber tilbage til klassisk litterære  emner. Og dog opretholder de begge forbindelser med de forudgående artikler. Den Kafka, som hos Højholt sammen med Duchamp var et omdrejningspunkt for  avantgarden  læser Jacob  Bøggild  i  »»Loven  hungrer ud«. Om lovens bogstav hos Kierkegaard og Kafka« i modsat historisk retning. Men inspirationen til læsningen er interessant nok den samme Borges, som også tog del i Johansens Højholt-læsning, såvel som dens emne. Under overfladen  af  en  realisme,  der  viser  denne  konstruktions  kompleksitet allerede  i  dens  tidlige  udgaver,  er  faderloven  også  på  spil  i  det  klassiske romanhovedværk, der i nummerets sidste bidrag af Morten Peick gøres til genstand  for  en  dybtgående  analyse:  »Fra  randen.  Om  orden  og  orienteringsløshed i Herman Melvilles roman Moby Dick«.

Vi beklager, at nummeret ikke som vanligt afsluttes med en anmeldelsessektion. Men pladshensyn har gjort det nødvendigt at udskyde en række anmeldelser til K&amp;K 94, der vil blive udvidet tilsvarende.

Redaktionelt beklager vi endelig, at Gitte Duemose Hansen er fratrådt redaktionen,  idet  hun  er  overgået  til  ansættelse  uden  for  universitetsverdenen.  Vi  takker  Gitte  for  en  desværre  kort,  men  effektiv  indsats  for tidsskriftet.

8