Halbyggeri mellem fag, politik og økonomi
Forfattere: Kim Furdal
Tidsskrift: forumforidraet (2004-08-17)

## Halbyggeri mellem fag, politik og økonomi

Af Kim Furdal

## Indledning

En gang i midten af 1970'erne var jeg sammen med andre konkurrencesvømmere på vej i en bus til et større svømmestævne i en sjællandsk provinsby. Da vi kom til byen, var buschaufføren lidt i vildrede med, hvor svømmehallen lå, hvilket fik træneren til at udbryde: »Kør efter et nybygget palads, så er det enten et rådhus eller en svømmehal«. Den lidt fordomsfulde bemærkning fra en 16-17-årig  træner  dækker  imidlertid  over en  interessant  iagttagelse.  Kommunalreformen i 1970 havde sat gang i byggeriet af  nye  rådhuse,  og  fritidsloven  fra  1968 parret med den generelle velstandsstigning havde  sat  gang  i  halbyggeriet.  Det  gjaldt ikke  mindst  byggeriet  af  de  driftsøkonomisk meget dyre svømmehaller, der i disse år  skød  op  som  idrætslivets  monumenter over velfærdsstaten.

Store offentlige midler, som reelt er indirekte  tilskud  til  idrætslivet,  er  i  landets kommuner bundet i idrætsanlæg lige fra atletik-  og fodboldbaner og skolernes gymnastiksale til  store  samlede  og  multifunktionelle  idrætshaller.  På  den  baggrund  er det bemærkelsesværdigt, hvor lidt vi egentlig ved om disse anlæg. Vi har end ikke et samlet overblik over omkostningerne ved driften af de mange anlæg. Anlæg drevet af selvejende institutioner lader sig ellers let gennemlyse, men spørger man om prisen for driften af en kommunal idrætshal evt.

tilknyttet en skole, er omkostningerne fordelt  på  en  lang  række  kommunale  konti. Men også andre spørgsmål trænger sig på. Hvem var initiativtagerne til opførelsen af disse  anlæg?  Hvordan  var  forholdet  mellem idrættens frivillige, de kommunale embedsmænd og lokalpolitikerne i forbindelse med etableringen? Hvilken betydning har de skiftende lovgivninger haft på byggerierne  og  driften  af  idrætsanlæggene?  Og hvilken betydning har drifts-  og  finansieringsformen haft på idrætslivet? Disse og mange andre spørgsmål blæser i vinden.

I det følgende skal vi se nærmere på de processer i Aabenraa kommune, der førte til  opførelsen  af  Aabenraa  Svømme-  og Idrætshal  i  perioden  1971-1973. Afsættet for at bygge en svømmehal i Aabenraa begyndte allerede i slutningen af 1940'erne, og det lange sagsforløb blotlægger de mange overvejelser og konflikter gennem mere end to årtier, som førte til et mål, der langt fra var givet på forhånd, og i dette perspektiv er sagen interessant. 1

## Søbadeanstalten i Aabenraa

I slutningen af 1940'erne havde Aabenraa en  søbadeanstalt  på  spidsen  af  Gammelhavns sydlige mole. Her havde byens borgere badet gennem årtier, og her blev byens skoleelever undervist i svømning. Aabenraa Andels-Svineslagteri, der blev anlagt i 1922 kun få hundrede meter fra søbadean- stalten,  udledte  i  kølvandet  på  slagteriets stigende  produktion  i  mellemkrigsårene mere og mere spildevand. At det ikke altid var  lige  rare  sager,  der  blev  sluppet  ud  i fjorden, kan ældre borgere endnu fortælle: blod og »rester« fra slagteriet flød i vandet ved søbadeanstalten. Men også byens borgere bidrog til den store offentlige kloak i de åbne vandløb og vandet omkring havnebassinet, ligesom eksportstaldene i nærheden, hvor kreaturerne under »transporten« til  og fra staldene bidrog til forureningen. Bodil Vinding Bjarnt har i sine erindringer meget  malende  beskrevet  situationen:  »I 1950'erne eksporteredes levende  kvæg over Aabenraa havn. Når køerne skulle ind- skibes, foregik det med el-stave i rumpen på dem. De arme dyr blev så bange, at de sprang op på hinanden og sked. Dette affald blev nu fejet ned i havnen. Tit og mange gange  har  vi  en  sommermorgen,  når  vi skulle  ned  og  bade  før  eksamenslæsning, set på dette uhyggelige skuespil. Bagefter cyklede vi lidt længere ud til søbadeanstalten, hvor vi stod og så diverse »ting« flyde forbi.  Når  vandet  så  rimeligt  klart  ud, sprang  vi  på  hovedet  i«.  Søbadeanstalten bidrog imidlertid også selv til forureningen. Når badeanstaltens latrin var fyldt, tog bademesteren spanden og tømte den på spidsen af molen. De badende svømmede i bogstaveligste forstand i det affald, som andels- slagteriet, eksportstaldene, byens kloakker og de badende selv lukkede ud i havnen.

Aabenraa Søbadeanstalt har en historie, der rækker tilbage til begyndelsen af 1800-tallet, da en entreprenant læge August Wilhelm Neuber i 1820 fik etableret en international søbadeanstalt på nordsiden af Aabenraa fjord. Badeanstalten fik dog en kort levetid, og i 1826 blev selskabet bag søbadeanstalten opløst. Neuber købte ved opløsningen badehusene og badevognene og drev frem til sin død i 1841 en søbadeanstalt, som formentlig er forløberen for søbadeanstalten på spidsen af molen ved Gammelhavn. Her poserer en gruppe unge piger foran fotografen. Til højre ses en entrebillet til søbadeanstalten fra begyndelsen af 1920'erne. Foto: Institut for Sønderjysk Lokalhistorie.

Dette var sundhedsmyndighederne allerede  klar  over  i  slutningen  af  1938,  uden at  kommunen  dog  gjorde  noget  ved  problemet,  og  først  i  1948  nedlagde  Sundhedskommissionen et forbud mod tvungen skolebadning.  Forbuddet  var  ikke  blot  et problem for eleverne, der ikke  kunne modtage  svømmeundervisning,  men  også for Aabenraa kommune. Allerede i folkeskoleloven fra 1937 blev det påbudt kommunerne  at  tilbyde  svømmeundervisning, hvor det var muligt, forstået som kommuner med mindre end en km til badestrand eller  egnede  søer.  Loven  gjaldt  ikke  de sønderjyske  landsdele. 2 Formelt  juridisk gjaldt loven altså ikke skolevæsenet i Aabenraa, men politisk var det et problem at overhøre  loven  og  cirkulærets  generelle budskab,  når  byen  lå  lige  ved  vandet  og havde gode badestrande. Samtidig var det vanskeligt at præsentere de nye svømmeprøver  for  eleverne,  når  man  ikke  kunne tilbyde  den  undervisning,  som  var  forudsætningen  for,  at  eleverne  kunne  aflægge prøverne.  Sagen  var  altså  politisk  prekær for byrådet, ikke mindst når løsningen på problemet  rent  teknisk  var  relativt  enkel, hvis man var villig til at investere de nødvendige midler.

Sundhedskommissionens forbud satte derfor en politisk proces i gang for at finde en løsning og fra politisk hold helst en billig løsning. Fra svømmeklubbens side blev der fra starten meldt klart ud, at den bedste løsning var et friluftsbad indrettet således, at  den  kunne  få  en  overbygning,  når  det blev  økonomisk  muligt,  men  den  løsning var ikke spiselig for byens politikere, der i stedet  satsede  på  at  bygge  en  ny  badeanstalt på Sønderstrand. Og det lykkedes faktisk efter betydelig politisk diskussion at få opført en ny søbadeanstalt i 1963 efter en finansieringsmodel, der i sig selv er et studium værd. 3

Dermed  havde  Aabenraa  fået  en  ny søbadeanstalt, der kunne anvendes til skolernes svømmeundervisning. Men det skete på et tidspunkt, hvor søbadeanstalternes epoke var på vej over i historien. 4

På grund af forureningen havde  Aabenraa Svømmeklub allerede i 1954 opgivet svømmeundervisningen uden udsigt til at kunne genoptage den. Op gennem 1950'erne rykkede svømmeklubben sammen med Samvirkende Idrætsforeninger i Aabenraa (S.I. K.A.) jævnligt for en løsning, der helst skulle være et friluftsbad, som den eneste »rationelle løsning«. 5

For at understrege kravet iværksatte Aabenraa Svømmeklub og S.I.K.A. i 1957 en større indsamling blandt byens idrætsforeninger, som imidlertid løb ud i sandet. Indsamlingen til en svømmehal var vanskelig at sælge til medlemmerne af f.eks. Aabenraa Boldklub, som ikke direkte havde gavn af  hallen.  Formanden  for  S.I.K.A.,  Hans Johansen,  gjorde  derfor  ved  generalforsamlingen i 1958 meget ud af at forklare, hvorfor alle klubber skulle bakke op omkring indsamlingen.

Det sympatiske og idealistiske ønske om genindførelse  af  svømmeundervisning  i Aabenraa var der næppe mange, der kunne være uenige i. Men ved netop at understrege  den  elementære  svømmeundervisning for  børn,  »skoleundervisning«,  og  nedtoningen  af  Aabenraa  Svømmeklub,  nedtonede han også de krav, som svømmeklubben stillede til aktiviteter som svømmemotion,  konkurrencesvømning,  udspring  og vandpolo. Dermed  spillede erklæringen også  på  et  underliggende  skisma  mellem svømmeundervisning af børn (skoleundervisning)  og svømning som familiens »totalidræt«  for  at  anvende  et  udtryk,  som Dansk  Svømme-  og  Livredningsforbund karakteriserede svømmeidrætten med i slutningen af 1970'erne. Netop dette skisma kom til at spille en afgørende rolle for den politiske debat om et svømmebassin i Aabenraa,  selv  om  aktørerne  næppe  selv var klar over det.

## Store visioner og et svømmebadsmarked

Målet med indsamlingen blev ikke nået, og Aabenraa stod stadig uden mulighed for at tilbyde  svømmeundervisning. Ved  udgangen af 1950'erne kunne S.I.K.A. stadig pege på forureningen af fjorden og de manglende muligheder for at tilbyde elementær svømmeundervisning  til  børn  og  unge. Selv om det ikke indgik i debatten, så havde skoleeleverne i Aabenraa Kommune på dette  tidspunkt  også  fået  et  retskrav  på svømmeundervisning i skolerne. 6 Dermed var  ideen  om  et  friluftsbassin  for  alvor kommet  på  banen  hos  byrådspolitikerne. Det  var  næppe  heller  tilfældigt,  at  magistraten den 8. december 1959 bad skole- og ungdomsudvalget  om  at  tage  stilling  til spørgsmålet.  Dermed  blev  svømmesagen flyttet  fra  stadionudvalget  med  fokus  på sagens idrætsmæssige aspekt til skole- og ungdomsudvalget, der i sagens natur vægtede undervisningen i folkeskolen og skolernes interesser højere.

Afgørende blev det, da S.I.K.A. i sommeren 1960 bad om tilladelse til at starte en husstandsindsamling til fordel for et friluftsbad. Først lykkedes det byrådet ved en aktiv  indsats  at  få  indsamlingen  standset gennem  politimesteren,  men  i  november 1960 indkaldte kommunen Aabenraa Svømmeklub og S.I.K.A. til  et  møde  om en  husstandsindsamling.  Omsvinget  i  byrådets  holdning  til  indsamlingen  er  lidt uklar, men der er næppe tvivl om, at man øjnede en chance for at få en svømmehal til skoleundervisning delvis finansieret ved en  indsamling  blandt  byens  borgere.  I  alt fald blev der i første omgang nedsat et udvalg bestående af repræsentanter fra kommunen og idrætslivet  med  formanden  for Aabenraa  Svømmeklub,  Nis  Jørgensen, som formand. Udvalget skulle fremkomme med forslag til indretning af et friluftsbassin  til  brug  for  i  første  række  skolernes svømmeundervisning.  Den  9.  december 1960 havde udvalget sit første møde, hvor begejstringen må have fået frit løb. Mødet førte til  en  anmodning om, at stadsingeniøren udarbejdede et forslag til indretning af et friluftsbad på skolesportspladsen ved Callesensgade  bestående  af  ikke  mindre end  to  bassiner,  et  »undervisningsbassin« på  12,5x12  m  og  et  »træningsbassin«  på 12,5x25 m. I tilknytning til de to bassiner skulle der opføres en omklædningsbygning beregnet til omklædning for tre klasser ad gangen. Det var et meget ambitiøst projekt, der  tilgodeså  såvel  svømmeklubbens som skolernes behov. 7 Projektet tilfredsstillede dermed alle parter.

Det  stort  anlagte  svømmebadsmarked den 27. og 28. maj 1961 blev en bragende succes, men da man nåede op på 62.000 kr. løb man ind i et byggestop, som stoppede indsamlingen.

## Begyndende politisk splittelse

Da byggestoppet blev ophævet, kunne man tage fat på svømmebadssagen igen, men nu var der kommet helt nye aspekter ind i sagen. Skolevæsenet i Aabenraa havde været inde  i  en  rivende  udvikling,  efterhånden som  efterkrigstidens  store  fødselsårgange nåede skolealderen i begyndelsen af 1950'erne.  I  efteråret  1962  satte  byrådet derfor gang i projektering af en ny og større skole.

Den ny skole blev den konkrete anledning  til,  at  formanden  for  skole-  og  ungdomsudvalget  i  december  1962  indkaldte formanden  for  svømmehalsudvalget,  Nis Jørgensen, til et møde om sagen. Nis Jørgensen kunne fortælle, at man stadig arbejdede med planerne for et friluftsbad, men at der endnu ikke var fastlagt nogen placering  af  badet.  Først  den  31.  januar  1964 nedsatte byrådet et udvalg, der skulle undersøge, hvorledes svømmeundervisningen  i  kommunen  fremover  skulle  løses. Nedsættelsen  af  udvalget  blev  mere  afgørende for svømmebadssagen end svømmeklubbens  og  S.I.K.A.'s  nye  formand, Nis Jørgensen, formentlig brød sig om. Ind til  dette  tidspunkt  havde  svømmeklubben og S.I.K.A. spillet en central rolle som motor  og  katalysator  for  opførelsen  af  et svømmebad. Gennem  1950'erne havde Aabenraa Svømmeklub og S.I.K.A. hele tiden forsøgt at holde politikerne fast på deres  forpligtelse  til  at  sikre  svømmeundervisningen i  Aabenraa.  Det  var  således svømmeklubben og S.I.K.A., der omkring 1960 for alvor satte skub i sagen med deres indsamling blandt idrætsforeningernes medlemmer  og  ansøgning  om  en  husstandsindsamling. Nu flyttede sagen over i et rent kommunalt udvalg og byrådet, hvilket  betød  en  hidtil  ukendt  politisering  af sagen, men ikke nødvendigvis en hurtigere sagsbehandling.

Politikerne i det nye udvalg fastholdt det oprindelige  forslag  med  et  friluftsbassin bestående af to bassiner, et stort med internationale mål og et lille bassin til undervisning af de mindste skoleelever. Selve løsningen med to bassiner tog rigelig hensyn til  såvel  skolernes  som  svømmeklubbens behov og gav ikke anledning til diskussion. Anderledes  forholdt  det  sig  med placeringen i tilknytning til en af skolerne, der angav vægtningen mellem skolesvøm- ning og svømning som idræt med et bredere  behov.  Formanden  for  skole-  og  ungdomsudvalget og tidligere borgmester, Georg Buchreitz (S), ønskede en placering ved en af skolerne, men den blev afvist af borgmesteren, Erik Jessen (Borgerlig Fællesliste), som ønskede svømmebadet placeret  i  tilknytning  til  stadion.  Da  det  rådgivende ingeniørfirma Ostenfeld &amp; W. Jønson i november fremsendte et anlægs- og driftsoverslag,  indeholdt  det  ikke  blot  et forslag for et friluftsbad som ønsket af byrådet, men også for en svømmehal. Det kan ikke  afvises,  at  firmaet  på  eget  initiativ sendte overslaget på en svømmehal vel vidende, at man spillede med på de lokalpolitiske tangenter og, som det senere vil fremgå, ikke uden held. Politikerne måtte dog også konstatere, at den generelle prisudvikling havde sat sine mærkbare spor på anlægs-  og  driftsomkostningerne.  En  svømmehal  med  internationale  mål  kunne  Ostenfeld &amp;  W.  Jønson  realisere for ca. 2.300.000  kr.,  som  bandt  kommunen  for 500.000 kr. i årlige driftsomkostninger. 8

Det må formentlig have fået det til at gibbe i nogle af byrådspolitikerne, da de gennemgik materialet. I første omgang arbejdede borgmester Erik Jessen dog videre på en placering af svømmebassinet. Samtidig med Erik Jessens overvejelser omkring placeringen var flere medlemmer af det kommunale svømmebadsudvalg i foråret 1965 ved at opgive projektet vedrørende et friluftsbad til fordel for en svømmehal. Dette stemningsskifte blev støttet af Ostenfeld &amp; W. Jønson, der havde tilsendt kommunen en oversigt over besøgstal for svømmehaller  i  Roskilde, Sønderborg, Svendborg og Odense,  som  viste,  at  en  svømmehal  var den bedste investering. Og i juni 1965 var »stemningsskiftet« en realitet. Den 10. juni indstillede  to  af  udvalgets  medlemmer, Erik  Jessen  og  Nic.  Jespersen  (Borgerlig Fællesliste), at der blev udarbejdet et skitseprojekt  til  et  friluftsbad,  mens  Dycke Hoff (S) og Marguerite Hahnemann (C) anbefalede, at man i stedet fik udarbejdet et skitseprojekt til en svømmehal. Hans Callesen (S) forbeholdt sig sin stilling mens de øvrige to medlemmer var fraværende. Selv om udvalget var delt i spørgsmålet mellem den borgerlige fløj med Erik Jessen i spidsen  og  Socialdemokratiet  ledet  af  Georg Buchreitz (S), så markerede mødet et brud med den hidtidige, enstemmige opbakning omkring et friluftsbad.

For  at  inddæmme  denne  splittelse  bad magistraten  (økonomiudvalget)  i  efteråret 1965 Ostenfeld &amp; W. Jønson om at se på muligheden for  at  opføre  et  friluftsbassin med  en  senere  luftbåret  plastikoverbygning  i  lighed  med  Tåstrup  friluftsbassin. Til trods for rapporten fra firmaet, der omtalte  betydelige  kondensproblemer  og  et uinspirerende svømmehalsmiljø, valgte skole- og ungdomsudvalget denne væsentligt billigere løsning. Samtidig valgte skole-  og  ungdomsudvalget en placering lige syd for den nye Brundlund skole, men uafhængig af  skolen. Ved at bringe plastikoverdækningen ind i debatten var det lykkedes Erik Jessen på ny at opnå enighed i udvalget, så man i begyndelsen af 1966 kunne indhente et skitseprojekt og et overslag hos det rådgivende ingeniørfirma over anlægsomkostningerne  for  et  friluftsbassin med mulighed for en luftbåret plastikoverdækning. Erik Jessen skubbede dermed friluftsbadet ud af skolernes regi, men placerede badet meget tæt på byens to skoler, således at løsningen også tilgodeså skolernes behov.

Det skulle imidlertid vise sig, at vejen til indvielsen af svømmehallen ikke var så ligetil  endda.  I  marts  1967  var  der  møde  i skole- og ungdomsudvalget, hvor formanden, Georg Buchreitz (S), fremsatte et for- slag om at etablere en svømmehal mellem de to gymnastiksale ved Rugkobbelskolen med adgangsvej fra Tøndervej og Stadion. Dermed  var  hele  diskussionen  omkring svømmesal/svømmehal/svømmebad på ny kastet  ind  i  debatten,  hvilket  udskød  en igangsætning af projektet. Reaktionen udeblev ikke i pressen, hvor avisspalterne i foråret 1967 flød over af en heftig diskussion omkring  svømmebadet.  Under  overskriften  »Kombineret  svømme-  og  idrætshal« rykkede  Elna  Rasmussen  i  Hejmdal  for handling i sagen og spurgte retorisk »alle taler om, hvad der burde gøres, men hvem gør noget ved det?« Selv borgmester Erik Jessen gik ud i pressen med et indlæg, hvor han argumenterede for en løsning, der tilgodeså såvel svømmeundervisningen som kravet om internationale mål til svømmestævner. Han ønskede et friluftsbassin, der var  godt  270.000  kr.  billigere  i  drift  om året end en svømmehal. Selve kombinationen af en svømmehal og en idrætshal blev meget  bastant  afvist  af  Erik  Jessen,  da løsningen efter hans opfattelse var for dyr både i udførelse og adm. Dermed trak diskussionen linierne op mellem på den ene side  primært  »Borgerlig  Fællesliste«  med borgmester Erik Jessen i spidsen, der ønskede  et  friluftsbassin,  som  var  billigere end en svømmehal, men som også tilgodeså idrætslivet, og på den anden side Socialdemokratiet, der foretrak den dyrere svømmehal, som først og fremmest skulle dække skolernes behov for en hal til undervisning af eleverne.

På baggrund af avisdebatten fandt Ostenfeld  &amp;  W.  Jønson  den  1.  juni  1967 det nødvendigt at gøre rede for deres synspunkter i sagen. I to breve til Erik Jessen anførte W. Jønson bl.a.,  at  en  svømmesal ikke tilfredsstillede de ønsker, som skolerne,  svømmesporten  og  det  almindelige publikum »med rette må fremsætte«, idet han henviste til læseplanudvalgets betænkning  fra  1960/61.  Den  meget  ligefremme anbefaling  af  et  projekt,  som  gik  lodret imod borgmester Erik Jessens synspunkter i sagen, var formentlig en væsentlig del af forklaringen på, at firmaet senere gled ud af arbejdet med projekteringen af svømmebassinet.

## En svømme- og idrætshal

På dette tidspunkt var der imidlertid ved at komme andre aspekter ind i spørgsmålet. I S.I.K.A.'s årsberetninger for 1962 og 1963 udtalte  formanden  Nis  Jørgensen,  at  der hurtigst muligt burde arbejdes for opførelsen af en idrætshal i Aabenraa. Man havde siden 1956 haft Sønderjyllandshallen, men den var ikke en idrætshal, men en hal, som skulle  varetage  mange  opgaver  fra  badmintonstævner til skuespil, udstillinger og koncerter. Tonen blev strammet de følgende år, hvor Nis Jørgensen pegede på to faktorer, som pressede sig på, fuldførelsen af svømmebadsprojektet og bygningen af en idrætshal. Sønderjyllandshallen var ganske enkelt  ikke  længere  i  stand  til  at  imødekomme klubbernes behov for halkapacitet.

På denne baggrund indledte S.I.K.A. og Aabenraa Amts Firmasport i slutningen af 1967 et samarbejde for at bygge og drive en  idrætshal,  formaliseret  i  et  haludvalg »Aabenraa-Hallen«. I december 1967 henvendte udvalget sig til Aabenraa Kommune og fik ikke mindre end to møder i stand den 12. december, begge i en positiv atmosfære. Her foreslog haludvalget en løsning, hvor opførelsen af idrætshallen blev finansieret  ved  gratis  arbejde,  indsamlinger  og kommunale midler, hvorefter idrætshallen blev drevet som en selvejende institution. 9 Tilsyneladende har man også på dette møde drøftet at bygge idrætshallen i tilknytning til svømmehallen som et idrætskom- pleks ved Hjelmallé, så man kunne udnytte svømmehallens omklædningsrum. Dermed var der kastet helt nye bolde ind i diskussionen om den fremtidige svømmehal, som skulle komme til at spille en afgørende rolle for svømmehallens fremtid. At velviljen også  havde  sine  grænser,  fik  haludvalget allerede at mærke på det andet møde samme dag, hvor haludvalget havde et teknikermøde  med  stadsarkitekt  Robert  Flade og ingeniør Günther Oesten fra det rådgivende ingeniørfirma af  samme navn. Her redegjorde  Robert  Flade  for  kommunens skitserede  planer  og  understregede  i  den forbindelse,  at  haludvalget  ifølge  aftalen blot skulle  arbejde  med  den  nøgne  hal, mens  kommunen  skulle  opføre  omklædningsbygningen, kantinen m.m. Haludvalget  forstod  budskabet.  Idrætslivets  deltagelse  i  arbejdet  med  opførelsen,  som  den blev opfattet i Aabenraa Kommune, havde sine klare grænser, så ordet »blot« var understreget  i  haludvalgets  referat  fra  mødet. 10

Det lille ord »blot« har nok generet haludvalget, men ødelagde ikke på overfladen den gode stemning efter møderne. Allerede i begyndelsen af 1968 tog idrætsforeningerne fat på arbejdet med at finansiere idrætslivets  andel  af  omkostningerne.  Den  22. april  kunne  borgmester  Erik  Jessen  byde velkommen til et orienterende møde med de fremtidige brugere af  Aabenraa-Hallen, idet han understregede, at forhandlingerne mere måtte betragtes som orienterende. Herefter kunne Nis Jørgensen oplyse forsamlingen om, at S.I.K.A. og Aabenraa Amts Firmaidræt i fællesskab havde dannet en selvejende institution  »Aabenraa-Hallen,  der  skulle opføre og drive en fremtidig idrætshal i Aabenraa«.  Hallen  ville  skønsmæssigt  koste ca. 1.2 mill. kr., hvoraf de 300.000 kr. skulle skaffes ved frivilligt arbejde. Men udgifterne kunne også nedbringes på anden vis. Nis Jørgensen  foreslog  derfor,  at  hallen  og svømmehallen kunne opføres, så de kunne benytte et fælles omklædningsrum.

Hele etableringen af den selvejende institution  »Aabenraa-Hallen«  og  involveringen af borgmester Erik Jessen var lidt af en genistreg af S.I.K.A. og Aabenraa Amts Firmaidræt. Idrættens organisationer i Aabenraa  havde  dermed  sat  sig  selv  solidt med foden på speederen, så de to foreninger selv kunne sætte tempoet på projektet, måske belært  af  tempoet  for  etableringen af  svømmehallen.  I  princippet  kunne  idrætsforeningerne med de to organisationer i spidsen nu selv gå i gang med byggeriet, men da projektet realistisk krævede kommunal  opbakning  og  økonomisk  støtte, havde man i Erik Jessen fået den helt centrale  politiske  nøgleperson  ind  i  bestyrelsen.  Samtidig  var  det  blevet  betydeligt vanskeligere for byrådet at stoppe eller forsinke  processen,  da  ingen  politikere  normalt vil stille sig i en position, hvor de står som  stopklods  for  et  projekt,  der  nyder bred opbakning i kommunen. Endelig havde Aabenraa Kommune mistet sin afgørende  indflydelse  på  projektets  udformning, omfang og pris. Det skal dog understreges, at  konstruktionen  på  ingen  måde  var  et særsyn for Aabenraa Kommune. Den dukkede op i mange kommuner i disse år, hvor man ønskede idrætshaller, hvilket bl.a. var tilfældet  i  Agerskov  i  første  halvdel  af 1970'erne. 11

Det  vidste  Erik  Jessen  udmærket  ligesom byrådets øvrige medlemmer. For byrådet gjaldt det om at manøvrere sig ind i en central position, hvor man kunne vinde indflydelse på hallens udformning og dermed på kommunens fremtidige økonomiske forpligtigelser. Og Erik Jessen var ikke sen til at handle. På et møde med skole- og ungdomsudvalget i maj 1968 fik Erik Jessen  udvalgets  opbakning  til,  at  Aabenraa Kommune overtog ansvaret for opførelsen af »Aabenraa-Hallen«. Det tilbud ville bestyrelsen for den selvejende institution kun meget  vanskeligt  kunne  sige  nej  til.  Opførelsen af en hal med dimensioner, så man kunne  afholde  internationale  kampe  krævede en betydelig viden og arbejdsindsats, som bestyrelsen kun vanskeligt kunne honorere. Ved at sige ja til kommunens tilbud fik  man  kommunens  arkitekter  og  ingeniører til at stå for det store arbejde og ansvar for opførelsen af hallen, hvorefter bestyrelsen for den selvejende institution kunne overtage hallen. Til gengæld måtte bestyrelsen  også  acceptere,  at  Aabenraa Kommune fik en betydelig indflydelse på udformningen  og  dermed  udgifterne  til såvel opførelsen af hallen som de fremtidige driftsomkostninger.

Herefter  gik  det  stærkt.  Den  10.  juni 1968  havde  skole-  og  ungdomsudvalget med Erik Jessen i spidsen en drøftelse med bestyrelsen for Aabenraa-Hallen om finansieringen. Han fremførte, at  Aabenraa Kommune  som  største  bidragyder  skulle stå for opførelsen og driften af hallen. Det var  strengt  taget  en  »forhandlingstaktisk« stramning i forhold til skole- og ungdomsudvalgets beslutning, men den gav mulighed for at give halbestyrelsen indrømmelser. Det blev der også brug for. De frivillige i haludvalget var langt fra begejstret for at overlade opførelsen og driften til Aabenraa Kommune. Her var det en klar forudsætning  for  S.I.K.A.  og  Aabenraa  Amts Firmaidræt,  at  idrætten  blev  medbestemmende med hensyn til driften. »Efter nærmere eftertanke« mente Erik Jessen dog, at hallen kunne stilles til rådighed for S.I.K.A.  og  Aabenraa  Amts  Firmaidræt gennem et særligt haludvalg i kommunalt regi uden dermed at opgive det kommunale ejerskab. Denne løsning blev accepteret af S.I.K.A og Aabenraa Amts Firmaidræt.

Det skulle være Aabenraa Kommune, der ejede  og  administrerede  hallen,  men  den tanke tiltalte tydeligvis ikke Svend E. Falkenberg  fra  Aabenraa  Amts  Firmaidræt, som fremførte, at det ville afholde mange fra  at  yde  en  frivillig  arbejdsindsats,  hvis hallen  blev  kommunal.  Herefter  var  Erik Jessen  klar  over  budskabet  og  spurgte, hvorvidt  vedtægterne  kunne  ændres,  så den selvejende institution »Aabenraa-Hallen« alene fik til formål at opføre hallen i samarbejde med kommunen. Med dette juridiske raffinement kunne kommunen snog sig uden om problemet med den frivillige arbejdskraft.  Det  lige  så  raffinerede  forhandlingstaktiske  svar  kom  fra  Elna  Rasmussen fra halbestyrelsen, der oplyste, at indsamlingen af arbejdstimer foreløbig var standset, indtil der var skabt nærmere klarhed  over  byggeriet.  Underforstået,  at  den ikke  ville  blive  genoptaget,  hvis  der  ikke kom en tilfredsstillende løsning for de frivillige.  Dermed  var  spørgsmålet  om  ejerskabet  fastlåst.  Bestyrelsen  for AabenraaHallen sad med nøglen til godt 25% af finansieringen,  som  de  frivilliges  arbejdskraft udgjorde. Det gav S.I.K.A. og Aabenraa  Amts  Firmaidræt  en  stærk  forhandlingsposition i forhold til Aabenraa Kommune.

Mødet den 10. juni 1968 blev afgørende for etableringen af Aabenraa Svømme- og Idrætscentre. Ganske vist var der ikke opnået  enighed  om,  hvem  der  skulle  drive hallen, men da det afgørende for borgmester Erik Jessen var, at kommunen ikke fik en sekundær placering i hallens ledelse, og da udvalget ikke havde taget stilling til det fremtidige ejerforhold, var der rigeligt med forhandlingsrum  til  at  tilfredsstille  begge parter.  Reelt  havde  Erik  Jessen  med  sin drevne forhandlingstaktik fået sin vilje på mødet. Fire dage senere besluttede skoleog ungdomsudvalget at anbefale magistra- ten, at der blev udarbejdet et skitseprojekt til en hal med en håndboldbane og plads til 1.000-1.500  tilskuere  under  forudsætning af,  at  idrætten  selv  stillede  med  mindst 200.000 kr. eller arbejdskraft for dette beløb, og hallen i øvrigt blev stillet til rådighed for idrætten i vinterhalvåret efter samme retningslinier som for stadionet. Samlet set var forslaget en indrømmelse til idrætten og et tegn på velvilje, uden at »skitseforslaget« gav nogen form for mur og nagelfaste  løfter.  Det  kunne  barberes  ned mange gange, indtil projektet nåede det beløb, som Aabenraa Kommune var villig til at kaste ind i byggeriet og driften.

## Svømmeundervisning og breddeidræt

Da formanden for S.I.K.A., Nis Jørgensen, i april 1968 fremførte sit ønske om, at idrætshallen og svømmehallen blev opført på en sådan måde, at man kunne bruge fælles omklædningsrum, blev det meget kategorisk afvist af Erik Jessen, der ikke ønskede spørgsmålet om svømmehallen inddraget i diskussionen. Det gjorde han klogt i. Aabenraa svømmebad var på dette tidspunkt ved at udvikle sig til et højprofileret lokalpolitisk  emne,  der  ikke  fremmede  en  afgørelse i sagen. I juni 1968 lå »aben« atter på skole- og ungdomsudvalgets bord, og nu var  den  tidligere  politiske  samdrægtighed forvandlet til en åbenlys splittelse. En gruppe indstillede, at der blev udarbejdet et detailprojekt til et friluftsbad med en omklædningsbygning, der også kunne anvendes af en kommende idrætshal. Over for dette forslag stod en indstilling om, at man skulle opgive friluftsbadet og i stede opføre henholdsvis en svømmesal og en svømmehal med internationale mål (25 x 12,5 m) ved Rugkobbelskolen.  I  første  omgang  fast- holdt magistraten beslutningen om at få udarbejdet  et  detailprojekt  for  et  friluftsbad lidt syd for den nye Brundlund skole i overensstemmelse med Erik Jessens ønske, men med den vigtige tilføjelse, at sagen skulle sendes tilbage til skole- og ungdomsudvalget, der skulle indhente overslag over anlægsomkostningerne for såvel en svømmehal som en svømmesal ved Rugkobbelskolen. Et sandt politisk kompromis, som byrådet  med  Erik  Jessen  mestrede,  men  som ikke  fremmede  tempoet  i  beslutningsprocessen. Tilhængerne af en svømmehal ved Rugkobbelskole  fik  en  imødekommelse  i sagen samtidig med, at der blev arbejdet videre  med  detailprojektering  af  et  friluftsbad. I bedste fald kunne Erik Jessen håbe på, at projekteringen af friluftsbadet var så langt fremme, når udtalelserne og overslagene  forelå,  at  tilhængerne  af  en  løsning ved  Rugkobbelskolen  -  dvs.  overvejende socialdemokraterne - stod med en dyrere løsning, mens modstanderne af denne løsning kunne præsentere et detailprojekteret friluftsbad syd for Brundlundskolen.

I  begyndelsen af august 1968 forelå så overslagene  for  en  svømmesal  og  svømmehal  ved  Rugkobbelskolen  samt  ekstraudgifterne, hvis omklædningsbygningen til en idrætshal også skulle anvendes af et friluftsbad om sommeren.

Dermed havde byrådet fået de ønskede oplysninger. Efter 20 års diskussioner om svømmeundervisning  og  svømmefaciliteter  for  byens  unge  var  afgørelsens  time kommet,  hvilket  skete  på  et  byrådsmøde den 27. juni 1968. Og her blev der rig lejlighed for medlemmerne til at udfolde deres retoriske evner i en politisk marathondebat på over tre timer. Erik Jessen pointerede,  at  skole-  og  ungdomsudvalget  var blevet enige om i fællesskab med idrættens organisationer  at  opføre  en  idrætshal,  der skulle  overdrages  til  kommunen,  når  den stod færdig. Byggeriet skulle sættes i gang, så snart idrætten havde skaffet 200.000 kr. eller frivillige og gratis arbejdstimer for et tilsvarende  beløb,  som  det  oprindelig  var tilfældet  med  opførelsen  af  et  friluftsbassin.

Men Erik Jessen fik ikke sin vilje! Efter den heftige og langvarige diskussion faldt afgørelsen  ved  håndsoprækning,  og  Erik Jessen  måtte  se,  at  det  forslag  om  et  friluftsbad, som han gennem alle årene havde forfægtet, faldt med et brag. I slutningen af 1950'erne  var  et  friluftsbad  endnu  et  flot og smukt alternativ til en søbadeanstalt ved stranden, men den stigende velfærd havde op  gennem  1960'erne  sat  nye  standarder for  offentlige  svømmefaciliter,  der  i  befolkningens  øjne  gjorde  løsningen  »gammeldags«.  Kravet  var  nu  mulighed  for svømning hele året i en svømmehal. Derfor ønskede flertallet i byrådet nu en svømmehal  i  tilknytning  til  de  eksisterende  gymnastiksale på Rugkobbelskolen.

## »Die Badesaison nimmt kein Ende mehr«

Med  byrådets  beslutning  den  27.  august 1968 var der i alt fald på et område ryddet op  i  debatten,  nemlig  i  spørgsmålet  om hvilken  type  svømmebad,  der  skulle  opføres.  Tiden  skulle  dog  snart  vise,  at  afgørelsen om svømmehallens fysiske placering  ikke  var  så  endegyldig,  som  byrådsflertallets  størrelse  antydede.  I  slutningen af oktober 1968 var sagen på ny i byrådssalen,  hvor  forslaget  efter  nogle  politiske og meget personlige trakasserier blev vedtaget med ni stemmer mod otte.

Den 9. december 1968 forelå en skitse fra  ingeniør  Günther  Oesten  til  en  svømmehal ved Hjelmallé, hvis placering var i overensstemmelse med det to år gamle for- slag fra Ostenfeld &amp; Jønson, og som svarede til løsningen ved Rugkobbelskolen.

Med ingeniør G. Oestens tal for omkostningerne  ved  de  to  løsninger  frafaldt  de medlemmer, der gik ind for en svømmehal ved Rugkobbelskolen, og de medlemmer, som gik ind for et friluftsbad ved Hjelmallé, deres ønsker til fordel for en svømmehal ved Hjelmallé. Formuleringen er interessant  ved  ikke  at  være  noteret  som  en konstateret enighed, men som et forhandlingsresultat mellem to parter i en sag. Det siger  nok  noget  om  den  heftighed,  hvormed  sagen  blev  diskuteret,  at  ingen  ville opgive deres synspunkter i sagen og dermed tabe ansigt. I stedet måtte man formulere  sig  ud  af  problemet,  så  begge  parter opgav  deres  standpunkter  for  at  gå  sammen om en ny løsning. Socialdemokraterne fik en svømmehal i stedet for et friluftsbad, mens Borgerlig Fællesliste med borgmester Erik Jessen i spidsen fik en placering ved Hjelmallé i stedet for en placering ved Rugkobbelskolen. Ideologisk var socialdemokratiet  dog  taberen  i spillet,  da svømmehallen  blev  flyttet  fra  skolevæsenet.

I Aabenraa havde der i forbindelse med kommunalreformen den 1. april 1970 været store  problemer  med  at  nå  frem  til  en løsning mellem på den ene side Aabenraa købstad  og  de  omliggende  sognekommuner. Det spillede en afgørende rolle for skole-  og  ungdomsudvalget,  da  afgørelsen vedrørende svømmehallens placering skulle træffes. De nye dele af Aabenraa Kommune, Løjt og Ensted sognekommuner fik derfor også en del - om end en meget lille del - af kagen, idet man samtidig blev enig om, at der skulle opføres svømmesale ved henholdsvis Ensted Skole og Løjt Kirkeby Skole, når kommunens økonomi i øvrigt tillod det. Det har kommunens økonomi tilsyneladende  aldrig  tilladt.  Nok  fik  Løjt  og Ensted aldrig deres svømmesale, men dermed havde skole- og ungdomsudvalget givet  deres  lille  bidrag  til  at  bedre  klimaet mellem Aabenraa købstad og de to sognekommuner. Det bidrag slog byrådet fast, da skole-  og  ungdomsudvalgets  forslag  om opførelsen af en svømme- og idrætshal fik 15 af byrådets 17 stemmer den 28. januar 1969. 21 år efter Sundhedskommissionens forbud mod tvungen skolesvømning var det tid til at handle.

Tiden var nu til at give projektet form i bogstaveligste forstand, men også at få en endelig afklaring af forholdet mellem Aabenraa Kommune og bestyrelsen for »Aabenraa-Hallen« om det fremtidige ejerskab og  driften  af  svømme-  og  idrætshallen.  I første omgang skulle man tage stilling til, hvem der skulle stå for opførelsen af svømme- og idrætshallen,  og  flere  emner  blev overvejet.  Men  med  byrådets  beslutning den 28. januar 1969 var afgørelsen dog reelt truffet til fordel for den lokale ingeniør G. Oesten. I første omgang skulle der udarbejdes  et  skitseprojekt  dvs.  et  forslag  til  udformning  og  indretning  af  svømme-  og idrætshallen, der skulle godkendes af skole-  og  ungdomsudvalget, inden man gik i gang med den mere omfattende detailprojektering, så tegninger og beskrivelser kunne  anvendes  som  udbudsmateriale.  Godt fire  måneder  efter,  i  begyndelsen  af  juni 1969, forelå skitseprojektet i begyndelsen af juni 1969, som blev godkendt af udvalget, men så skulle det til gengæld også gå stærkt af hensyn til kommunalreformen.

Mens Oesten sled for at gøre materialet klar,  brugte  skole-  og  ungdsomsudvalget tiden  på  at  få  klarhed  over  ejerskabet  og driften af hallen. Udgangspunktet var Erik Jessens  og  formentlig  også  store  dele  af byrådets  udtrykte  ønske  om,  at  svømmeog  idrætshallen  var  ejet  og  drevet  af Aabenraa  Kommune.  I  forsommeren  1969

vendte byrådet imidlertid 180 grader i sagen, og efter en mild armvridning af idrættens  organisationer  ønskede  kommunen nu, at svømme- og idrætshallen blev drevet som en selvejende institution. Baggrunden var rent økonomisk. Efter at det frivillige idrætsliv  siden  slutningen  af  1930'erne økonomisk havde stået i skyggen af ungdomsundervisningen, vedtog Folketinget i 1968  loven  om  fritidsundervisning,  der blev  skelsættende  for  hele  ungdoms-  og fritidslivet i Danmark. Loven, der trådte i kraft  1.  august  1969,  indeholdt  en  række nye  tilskudsmuligheder  for  arbejdet  med børn og unge under 18 år. Dette gjaldt ikke mindst på lokaleområdet, hvor kommunerne blev forpligtiget til at stille kommunale lokaler  gratis  til  rådighed  for  børne-  og ungdomsarbejdet, hvilket blev fortolket så liberalt,  at  alle  foreninger,  der  arbejdede med børn under 25 år, kom i betragtning. Endvidere forpligtede loven kommunerne til at refundere børne- og ungdomsforeningernes udgifter til egne- eller lejede lokaler med 75% eller mindre, afhængig af andelen af medlemmer over 25 år. For kommunerne havde det tillige særlig interesse, at loven  forpligtigede  staten  til  at  refundere halvdelen af kommunernes udgifter til betaling  af  lejede  lokaler.  Samtidig  åbnede loven op for afdragsfri statslån med en rente  på  4% til private, selvejende institutioner,  hvilket  dog  krævede  Undervisningsministeriets  godkendelse  af  institutionens vedtægter. 12 I stedet for at stille hallen gratis til rådighed for foreningerne, kunne en selvejende institution altså opkræve leje af foreningerne samtidig med, at kommunen kunne få en del af lokaletilskuddet refunderet af staten.

Den opfølgende betænkning kom i maj 1969 og var som manna fra himlen, som Aabenraa Kommune ikke var sen til at udnytte. Faktisk fremrykkede man i juni 1969

et møde med S.I.K.A., Aabenraa Amts Firmasport  og  svømmeklubben  for  netop  at drøfte ejerforholdet til svømme- og idrætscenteret, så spørgsmålet kunne komme til behandling på det førstkommende byrådsmøde. 13 Herefter anbefalede skole- og ungdomsudvalget byrådet, at  svømme-  og idrætshallen  blev  opført  og  drevet  af  en selvejende institution  bestående  af  en  bestyrelse på ni medlemmer, tre valgt af Aabenraa Kommune, tre af S.I.K.A. og tre af Aabenraa Amts  Firmasport.  Den  20.  juni 1969 godkendte byrådet indstillingen med tolv  stemmer. Samtidig udpegede byrådet Ingward  Callesen  (S), Axel  Larsen  (Borgerlig  Fællesliste)  og  Curt  Jertrum  (Slesvigsk Parti) til det, som i første omgang var et  arbejdsudvalg,  som  skulle  stå  for  opførelsen  af  hallen.  Fra  S.I.K.A.  stillede man  kort  efter  med  Nis  Jørgensen,  Hans Knudsen  og  Andreas  Stabel  til  udvalget, mens Aabenraa Amts Firmasport udpegede Sv. E. Falkenberg, Johnny Holm og Henning Rohden. Med beslutningen var alle de principielle og økonomiske spørgsmål ryddet  af  vejen  og  projektet  for  alvor  sat  på skinner. Tilbage stod kun det store arbejde med at få hallen bygget og med at udarbejde et sæt vedtægter for den selvejende institution, der tilfredsstillede Undervisningsministeriet og åbnede vejen for de favorable statslån.

Arbejdsudvalget  gik  straks  i  gang  med at udarbejde vedtægterne for den selvejende  institution,  der  efter  bekendtgørelsen skulle udformes således, at private interesser havde hovedvægten i institutionens ledelse. 14 Endvidere  skulle Aabenraa  Kommune have sikkerhed for, at den nye institution kunne skaffe et eget bidrag fra idrætten på 200.000 kr. som en forudsætning for at få et statslån til opførelsen, hvilket skulle foreligge senest den 11. november 1969. I begyndelsen af oktober forelå vedtægter- ne til godkendelse og underskrivelse af de tre  parter  i  sagen.  Den  10.  oktober  1969 underskrev  S.I.K.A.  og  Aabenraa  Amts Firmasport, mens byrådet den 28. oktober godkendte vedtægterne, hvorefter borgmester Erik Jessen kunne sætte sin underskrift på dokumentet sammen med kommunaldirektør E. Haugbølle.

Vedtægterne var udarbejdet, så de spillede sammen med loven om fritidsundervisning. Efter § 1 var formålet med institutionen  at  »tilvejebringe  en  svømme-  og  idrætshal  til  brug  for  fritidsvirksomhed  for børn  og  unge  samt  til  fritidsundervisning for voksne. § 2 var en opremsning af institutionens økonomiske grundlag heriblandt de knap 100.000 kr., der var blevet indsamlet til svømmehallen i 1961, og de 200.000 kr.,  som  idrætsorganisationerne  havde  lovet at skaffe enten kontant eller ved frivilligt arbejde. Endvidere indvilgede Aaben- Erik Jessen (1919-2002) var Aabenraa bys markante borgmester fra 1958 til kommunalreformen i 1970. Gennem alle årene i Aabenraa byråd fra han første gang blev valgt ind i 1956, stillede han op for Borgerlig Fællesliste, men da han stillede op ved det første amtsrådsvalg i 1970 bekendte han kulør og opstillede for Venstre. Erik Jessen blev ved amtsrådsvalget partiets spidskandidat og ved konstitueringen blev hans Sønderjyllands første amtsborgmester, en post han bestred frem til 1982. Han var en varm fortaler for et friluftsbassin, som den økonomisk bedste løsning.

raa Kommune i at stille arealer til rådighed for  hallen  og  parkeringspladsen  samt  udvendig belysning og beplantning, vurderet til  550.000  kr.  Sammen  med  et  forventet tilskud  fra  tipsmidlerne  på  ca.  50.000  kr. gav det et økonomisk grundlag på 900.000 kr., hvilket opfyldte lovens krav til at opnå et  afdragsfrit  statslån  til  opførelse  af  hallen. Efter § 3 fik bestyrelsen ni medlemmer efter samme fordeling som i arbejdsudvalget, så Aabenraa Kommune sad på en tredjedel af pladserne, og idrættens organisationer fik det absolutte flertal i bestyrelsen. Af hensyn til loven om fritidsundervisning indeholdt § 5 en klausul, hvorefter Aabenraa Kommunes repræsentanter ikke kunne besidde hvervet som formand og næstformand.  Efter  samme  paragraf  kunne  vedtægterne kun ændres eller institutionen ophøre, hvis to tredjedel af bestyrelsen stemte  for,  og  beslutningen  efterfølgende  blev godkendt  af  henholdsvis Aabenraa  Byråd og Undervisningsministeriet. Efter §  6 skulle salg og pantsætning af fast ejendom godkendes  af Aabenraa  Byråd  og  Undervisningsministeriet.  §  8  indeholdt  en  bestemmelse, hvorefter institutionens formue ved en eventuel opløsning skulle anvendes til  fremme  af  idrætsformål  i  Aabenraa Kommune efter bestyrelsens afgørelse samt  kommunens  og  Undervisningsministeriets godkendelse. Endelig bestemte § 9 at »Nærværende vedtægt vil være at forelægge  S.I.K.A.'s bestyrelse, bestyrelsen for Aabenraa Amts Firma Sport, Aabenraa Byråd og Undervisningsministeriet til godkendelse«, hvilket meget direkte gav fædrene og mødrene en afgørende indflydelse på den selvejende institution.

Det skulle imidlertid vise sig, at Undervisningsministeriet efterfølgende forlangte en langt klarere adskillelse mellem den selvejende  institution  og Aabenraa  Kommune, end de tre parter havde tænkt sig. Selve bestyrelsens sammensætning rørte ministeriet ikke ved, men de håndtag, som byrådet havde  i  bestyrelsen,  blev  forlangt  fjernet. Aabenraa Byråd måtte derfor acceptere, at bestemmelsen om, at Aabenraa Kommune og  Undervisningsministeriet  skulle  godkende  vedtægtsændringer  og  nedlæggelse af  institutionen,  blev  fjernet.  Det  samme gjaldt  kravet  om  godkendelse  af  salg  og pantsætning af fast ejendom samt eventuel anvendelse af formue efter nedlæggelse af institutionen, og som noget helt afgørende kunne  Undervisningsministeriet  heller  ikke godkende, at vedtægterne efter § 9 skulle  godkendes  af  Aabenraa  Kommune  og Undervisningsministeriet.  Ministeriet  ønskede med kravene at understrege de private interessers helt afgørende indflydelse på opførelse og drift  af  Svømme-  og Idrætshal. Den 31. oktober 1972 måtte Aabenraa  Byråd  derfor  acceptere  Undervis- ningsministeriets  krav  herunder,  at  §  9 fremover  havde  følgende  ordlyd:  »Nærværende vedtægt være at forelægge S.I.K.A.'s  bestyrelse  og  bestyrelsen  for Aabenraa Amts Firmasport til godkendelse«, hvorefter borgmester Camma LarsenLedet (S) og E. Haugbølle med deres underskrifter  formelt  juridisk  afstod  fra  direkte indflydelse på driften.

I  oktober 1969 var det afgørende imidlertid, at byggeriet havde fået en bygherre »Den selvejende institution Aabenraa Svømme- og Idrætshal«, som havde det fulde juridiske og økonomiske ansvar for opførelse og drift. Ikke desto mindre var det Aabenraa  Kommune,  som  på  samme  byrådsmøde,  hvor  vedtægterne blev  godkendt, også traf den endelige beslutning om at godkende G. Oestens detailprojekt med et økonomisk overslag på 3.7 mill. kr. Herefter overlod Aabenraa Kommune det videre  arbejde  til  den  selvejende  institution »Aabenraa Svømme- og Idrætshal« med at gennemføre  byggeprojektet,  så  byggeriet kunne påbegyndes den 1. januar 1970 og afsluttes senest den 1. august 1971, idet den endelige byggepris efter en licitation med finansieringsplan skulle foreligge til byrådets godkendelse den 12. december 1970. Selv  om  bestyrelsen  formelt  juridisk  var uafhængig, var der fra starten heller ingen tvivl  om,  hvem  der  havde  den  afgørende indflydelse på projektet. Den 10. november 1969 var den nyvalgte bestyrelse til møde på kommunaldirektør E. Haugbølles kontor for at foretage den første konstituering. På mødet deltog også ingeniør G. Oesten for at give  bestyrelsen  en  kort  redegørelse  for projektet. Herefter var svømmehallens evige  motor  siden  midten  af  1950'erne,  Nis Jørgensen, formand for den nye selvejende institution, sekunderet af Sv. E. Falkenberg fra Aabenraa Amts Firmasport som næstformand og med Henning Rohden og Jens Chr. Schmidt som henholdsvis sekretær og kasserer.

Projektet var nu i hænderne på bestyrelsen for »Aabenraa Svømme- og Idrætshal«. Den 20. februar 1970 blev prisen for svømmehallen afsløret ved en offentlig licitation. 3,2  mill.  kr.  blev  prisen,  og  arbejdet  med hallen blev med få undtagelser overdraget til lokale håndværksmestre og firmaer i Aabenraa. Dermed kunne byrådet fire dage senere  stille  de  nødvendige  3.7  mill.  kr.  til rådighed som et rente- og afdragsfrit lån betingelse af, at de indsamlede midler primært blev anvendt til byggeriet, og at kommunens teknikere fik lejlighed til at følge byggeriet  ved  at  deltaget  i  byggemøderne. 15 Dermed var finansieringsspørgsmålet også blev aktuelt, idet bestyrelsen havde forpligtiget sig til at skaffe 200.000 kr. foruden de knap 100.000 kr., som var blevet indsamlet i 1961. Det var mange penge i 1970. Der blev arbejdet på højtryk for at indsamle de nødvendige 200.000 kr. og i efteråret 1971 havde man indsamlet 150.000 kr., som blev til 170.000 kr., men herefter nåede man ikke videre. Det lykkedes ikke i første omgang ved egen kraft at nå op på de 200.000 kr., men Aabenraa Kommune indvilgede i, at de 200.000 kr. i stedet blev anvendt til opførelsen af anden etape, idrætshallen. Kort tid efter modtog bestyrelsen en check på 25.000 kr. fra Sydbank A/S i anledning af 100-året for stiftelsen af Den Nordslesvigske Folkebank, der var en af de tre banker, som kort forinden var fusioneret til Sydbank. Gaven blev i den anledning overrakt af Erik Jessen, som  efter  kommunalreformen  i  1970  var blevet  amtsborgmester.  Han  var  tidligere formand  for  Den  Nordslesvigske  Folkebank og var i denne egenskab med til at give bestyrelsen for Aabenraa Svømme- og Idrætshal en hjælpende hånd med at skaffe de nødvendige 200.000 kr.

Den  3.  oktober  1971  oprandt  så  dagen, som  mange  af  kommunens  indbyggere havde ventet på siden slutningen af 1940'erne. Ved indvielsen betegnede borgmester  Camma  Larsen-Ledet  det  som  en byhistorisk dag. Tiden efter benyttede mange af byens borgere sig af den nye mulighed for også at komme i vandet. Alene i den første uge havde svømmehallen besøg af 7.000 gæster og i løbet af de første 18 måneder besøgte 135.000 Aabenraa Svømmehal. Begejstringen ville ingen ende tage, og  i  anledning  af  åbningen  beskrev  Der Nordschleswiger  nok  meget  præcist  forløsningen  efter  mere  end  tyve  års  venten med  ordene  »Die  Badesaison  nimnt  kein Ende mehr«. Hverdagen i Aabenraa Svømme- og Idrætscenter kunne begynde.

## På vej mod en Svømmeog Idrætshal

Bestyrelsen og Aabenraa Kommune havde meget behændigt fået flyttet kravet om at stille  med  200.000  kr.  fra  opførelsen  af svømmehallen til opførelsen af idrætshallen. Selv om der næppe var nogen i byrådet, som var klar over det i 1970, så var det også i overensstemmelse med byrådets beslutning fra 1961, at Aabenraa Kommune ville  opføre  en  svømmehal,  hvis  S.I.K.A. kunne stille med 100.000 kr. Det krav fra Aabenraa Kommune havde S.I.K.A. næsten været i stand at løfte siden begyndelsen af 1960'erne. Ud fra dette perspektiv  kunne  kravet  om  yderligere  200.000 indsamlede  kr. til  byggeriet  ikke  være møntet på svømmehallen, uden at byrådet dermed  brød  sit  oprindelige  løfte  til  befolkningen  i Aabenraa.  Selv  om  bestyrelsen meget generøst havde modtaget 25.000 kr. fra Sydbank, så havde bestyrelsen stadig et stykke vej for at skaffe de resterende

5.000 kr. på trods af de positive meldinger i pressen ved overrækkelsen. På et møde i slutningen af juni 1972 kunne bestyrelsen dog endelig konstatere, at man havde indsamlet  198.000  kr.  og  havde  lovning  på yderlig 2.000 kr., som gjorde bestyrelsen i stand  til  at  indfri  byrådets  krav.  Nis  Jørgensen  kunne  derfor  anmode  Aabenraa Kommune  om  en  igangsætningstilladelse af  andet  byggeafsnit,  idrætshallen. 16 Dermed satte han også skub i et projekt, der skulle vise sig at blive helt anderledes brolagt  med  problemer  end  opførelsen  af svømmehallen, selvom projektet lå klar til at  tage  op  af  skrivebordsskuffen,  så  snart startskuddet lød.

Starten af 1970'erne var endnu præget af en  økonomisk  højkonjunktur,  hvor  bl.a. overførslen af opgaver fra staten til kommunerne  og  en  udvidelse  af  det  kommunale serviceniveau i kølvandet på kommunalreformen i 1970 betød en kraftig vækst i de offentlige  udgifter.  Denne  problematik  var man  allerede  klar  over  i  1970,  og  for  at bremse den økonomiske aktivitet i kommunerne  sendte  indenrigsminister  H.C.  Toft den 1. april 1970, på dagen for inddelingsreformen et cirkulære til de nyoprettede tilsynsråd,  der  pålagde  rådene  at  reducere kommunernes samlede låntagning og øge selvfinansieringen.  Dette  ramte  Aabenraa Kommune, der ikke længere var i stand til at låne de nødvendige 3-4 mill. kr. til opførelsen af idrætshallen. I forbindelse med opførelsen af svømmehallen havde man foretaget piloteringen til idrætshallen, men efterhånden som de sorte skyer trak hen over byggeriet, karakteriserede vittige hoveder i dagspressen snarere området som en kirkegård over byggeriet med hvide gravsten. 17 Nu kunne bestyrelsen for den nye selvejende institution imidlertid gøre brug af de i juridisk  forstand  vandtætte  skodder  mellem Aabenraa Kommune og den selvejende in- stitution Aabenraa Svømme- og Idrætshal. Svømmehallen  var  ikke  belånt.  Hvis Aabenraa  Kommune  ellers  gav  tilladelse  til det,  havde  bestyrelsen  for  Svømme-  og Idrætshallen mulighed for at optage et lån i svømmehallen til finansieringen af idrætshallen. Dermed sneg bestyrelsen og byrådet sig uden om det kommunale lånestop. Denne kattelem gjorde Nis Jørgensen allerede kommunen opmærksom på, da  han  i  november 1971 orienterede byrådet om status for indsamlingen. Efter forslaget skulle bestyrelsen selv optage et realkreditlån med pant  i  det  lejede  areal  med  bygninger (svømmehallen m.m.), hvilket kunne gøre det muligt at optage et lån til dækning af byggeomkostningerne  ved  opførelsen  af idrætshallen. Til gengæld skulle Aabenraa Kommune to gange om året betale et tilskud til dækning af terminsydelsen for lånet. Det finansielle snilde hos Nis Jørgensen, der var bankmand, fornægtede sig ikke, men byrådet valgte den 23. november 1971 alligevel at udskyde sagen under henvisning til, at bestyrelsen  endnu  ikke  havde  indsamlet  de 200.000 kr.

Den  1.  juni  1972  orienterede  Nis  Jørgensen kommunen om, at målet var nået, underforstået at man burde sætte byggeriet i gang. Politisk var der også skred i sagen. Den 13. juni fik borgmester Camma Larsen-Ledet  (S)  magistratens  bemyndigelse til  at  indlede  forhandlinger  med  Nis  Jørgensen om opførelsen af hallen, og i løbet af efteråret 1972 arbejdede bestyrelsen videre med projektet og indhentede de nødvendige lånetilbud, som gjorde det muligt at udarbejde et budgetforslag for idrætshallen med et forventet årligt driftsunderskud på  ca.  580.000  kr.  til  afvikling  af  byggelånet.  I  foråret  1973  var  det  så Aabenraa Kommunes tur til at tage stilling til forslaget,  som  blev  godkendt  den  27.  februar  i byrådet. 18

Arbejdet med finansieringen var derfor langt  fremme,  og  optimismen  tilsvarende stor, da regeringen den 12. april 1973 kom med  et  bygge-  og  anlægsstop,  der  skulle sænke blusset i den overophedede byggeog  anlægssektor  i  et  år,  som  blev  Danmarkshistoriens største byggeår. Bekendtgørelsen ramte ikke blot offentligt byggeri, men også byggeri, hvor en kommune stillede med garanti for lån, tilskud eller delvis dækning af anlægs- og driftsudgifterne. Stoppet skulle foreløbig vare frem til den 1. november 1973, men efter sommerferien  udsendte  boligminister  Helge  Nielsen den 23. august en ny bekendtgørelse, der forlængede byggestoppet endnu et år frem til den 1. oktober 1974. 19 I stedet for at sætte  spaden  i  jorden  måtte  Nis  Jørgensen  i gang med at udfærdige en ansøgning om dispensation fra bygge- og anlægsstoppet, selv om han ikke var meget optimistisk, da det  netop  var  denne  form  for  aktiviteter, som regeringen søgte at ramme med indgrebet. I foråret 1974 begyndte dampen at gå  af  bygge-  og  anlægssektoren  med  de første  svage  stigninger  i  arbejdsløsheden som det første tegn på den økonomiske krise, der fulgte i midten af 1970'erne. Med disse udsigter valgte venstreregeringen med Poul Hartling i spidsen undlade at forlænge  bygge-  og  anlægsstoppet.  Dermed var vejen banet for opførelsen af idrætshallen. Lånestoppet var der stadig, så det var fortsat bestyrelsen for Aabenraa Svømmeog Idrætscenter, der formelt stod som låntager.

Folkeviddet døbte meget hurtigt fundamentstenene »gravsten« over idrætshallen, efterhånden som opførelsen af idrætshallen trak ud. Foto: Aabenraa Svømme- og Idrætscenter.

Desværre havde udskydelsen af projektet også overophedet anlægsomkostninger. Den  1.  januar  1971  var  prisindekset  for montagebyggeri på 127, den 1. januar 1972 var det vokset til 144, den 1. januar 1973 var pristallet nået op på 160, og på samme tidspunkt  i  1975  lå  det  på  205. 20 Mens  G. Oestens overslag i maj 1972 lød på 3.1 mill. kr.,  lød  de  samlede  byggeomkostninger  i september 1974 på 5.9 mill. kr. Den 24. september 1974 måtte byrådet derfor på ny tage stilling til finansieringen og dermed det årlige  driftstilskud,  som  nu  var  vokset  til 1.260.000  kr.  Dette  ydede  byrådet  gerne, idet  Bent  Wissing  og  Kjella  Hansen  fra Fremskridtspartiet dog undlod at stemme. 21 Men der havde nu indsneget sig en »lille« detalje i finansieringen, der skulle komme til at spille en helt central rolle for Svømmeog Idrætshallens drift og økonomi de følgende ti år.  Byrådsbeslutningen indeholdt nemlig en passus om, at institutionen selv skulle afholde de første 75.000 kr. af de årlige  terminsydelser.  Desværre  ved  vi  ikke hvem, der er ophavsmand/kvinde til denne bestemmelse, som hvert år tvang bestyrelsen til at præstere et tilsvarende overskud på driften til medfinansiering af renteudgifterne. 22 Man gætter dog næppe helt ved siden af, hvis man antager, at idéen havde sit ophav på rådhuset. Det er i alt fald vanskeligt at forestille sig, at Nis Jørgensen og bestyrelsen  for  svømme-  og  idrætshallen,  som med deres forslag i forvejen havde vist stor imødekommenhed, også skulle havde stået fadder til idéen. Hermed stoppede proble- merne med finansieringen ikke, for da man endelig  åbnede  tilbudskuverterne  den  17. december 1974 lå den billigste løsning på 7.5 mill. kr. og dermed 1.6 mill. kr. mere end G. Oestens overslag få måneder tidligere. 23 På ny måtte bestyrelsen gå den tunge gang til byrådet for at sikre finansieringen af de sidste 1.6 mill. kr. Heldigvis blev bestyrelsen reddet af kursstigninger, så der »kun« manglede  400.000  kr.,  som  bestyrelsen påtog sig at finansiere, men byrådet måtte i januar 1975 dog godkende et forhøjet driftstilskud og samtidig hæve lånegarantien. 24

Fra  oprindelig  3.1  mill.  kr.  i  maj  1972 kom hallen i december 1974 til at koste 7.5 mill. kr., en stigning på 141% på blot 2 år med  de  meget  betydelige  konsekvenser, som  det fik for  driftsøkonomien.  Nok tvang boligministerens bygge- og anlægsstop  bestyrelsen  til  at  udsætte  byggeriet, men havde byrådet i 1971 afstået fra kravet om, at bestyrelsen skulle skaffet de sidste 25.000  kr  inden  byggeriet  kunne  sættes  i gang, havde idrætshallen været under opførelse, da bygge- og anlægsstoppet kom. Skarpt trukket op kan man hævde, at byrådets  krav  til  bestyrelsen  om  at  skaffe  de sidste  25.000  kr.  inden  igangsættelsen  af byggeriet  kom  til  at  koste  Svømme-  og Idrætshallen 4.4 mill. kr.!

Det var nu ikke den slags overvejelser, som prægede bestyrelsens arbejde i 1975, men derimod travlhed med byggeriet, efter at det første spadestik blev taget den 13. januar.  Den  store  festdag  oprandt  den  18. september 1976 med taler og en sportskavalkade  med  bl.a.  firmasport,  basketball, bordtennis, atletik, fodbold og handicapidræts på programmet. I sin tale understregede borgmester Camma Larsen-Ledet (S), at der  skulle  være  plads  til  både  talenter  og dem,  der  blot  vil  lege.  Herefter  trak  hun trådene  op  helt  tilbage  til  etableringen  af den selvejende institution Aabenraa-Hallen i  1967.  Nis  Jørgensen  havde  været  igennem hele forløbet fra midten af 1950'erne, og han gav et noget andet historisk rids fra de første initiativer i 1959. Med en tak til de mange involverede fra håndværkerne til Aabenraa Kommune kunne Nis Jørgensen derefter give bolden op til resten af arrangementet, som blev sluttet med et »Kæmpe Hal-Bal« med optræden af bl.a. de kendte dansk-top solister Janni og Birgit Lystager. Først  kl.  2  om  natten  stoppede  musikken og  lyset  blev  slukket.  Nu  kunne  idrætsudøverne tage over.

## Halbyggeri mellem fag, politik og økonomi

Sundhedskommissionens  forbud  i  1948 mod skolernes  svømmeundervisning  blev indledningen  til  en  ualmindelig  langvarig politisk proces for at skabe muligheder for svømmeundervisning i Aabenraa. Når det overhovedet lykkedes at holde processen i gang, skyldtes det frem for andre Aabenraa Svømmeklub og S.I.K.A., der op gennem 1950'erne og 1960'erne til stadighed skubbede på for en løsning af problemet. Mest markant skete det ved etableringen af den store indsamlingskampagne i 1961 og oprettelsen af den selvejende institution »Aabenraa-Hallen«  i  1968  sammen  med Aabenraa  Amts  Firmasport.  Etableringen  af Aabenraa-Hallen tvang yderst effektivt politikerne  til  at  gå  ind  i  en  politisk  dialog med idrætten, hvis byrådet ikke skulle miste  den  afgørende  indflydelse  på  udformningen af idrætshallen  og  kommunens fremtidige økonomiske engagement.

Omvendt var den politiske interesse frem til  begyndelsen  af  1960'erne  mere  kølig. Byrådet søgte i første omgang at løse problemerne med skolernes svømmeundervis- ning  ved  at  opføre  en  søbadeanstalt,  som stod færdig i 1963. På dette tidspunkt kunne  badeanstalten  imidlertid  ikke  længere tilfredsstille  velfærdssamfundets  krav  til svømmeundervisning  og  svømmefaciliteter. Samtidig med opførelsen af søbadeanstalten var politikerne derfor tvunget til at gå ind i en dialog med idrætslivet i Aabenraa for at finde en ny og billig løsning, som i begyndelsen af 1960'erne var et friluftsbad. Selv om det næsten lykkedes at indsamle 100.000 kr., som var byrådets ideologiske krav for at opføre et friluftsbad, så medførte situationelle årsager og en meget langsom politisk proces i Aabenraa Kommune, at det ambitiøse projekt blev realiseret i første halvdel af 1960'erne. Resultatet af  politikernes  krav  til  idrætsforeningerne og  befolkningen  blev,  at  inflationen  fuldstændig udhulede de indsamlede midler, så de i begyndelsen af 1970'erne kun udgjorde  en  brøkdel  af  byggeomkostningerne. Kravet udviklede sig i perioden 1972-1974 til det tragikomiske, da kravet om indsamling  af  de  sidste  25.000  kr.  betød,  at  de samlede byggeomkostninger ved opførelse af idrætshallen steg med 4.4 mill. kr. Hvad der ikke omtales i denne sammenhæng, er konsekvenserne af disse krav, som i de følgende tyve år belastede driften i et omfang, som gjorde det umuligt for bestyrelsen at sætte midler af til større vedligeholdelsesopgaver.  Kombineret  med  fordelingen  af lokalelejen  mellem  Aabenraa  Kommune og idrætsforeningerne, hvilket i praksis har medført en meget høj lokaleleje, betød dette  indirekte, at der var stærkt begrænsede midler for idrætsforeningerne til større satsninger inden for f.eks. konkurrenceidræt.  Mest  nærværende  er  problemet  for svømmeklubben,  hvor  man  endnu  i  dag kun har begrænsede muligheder for at tilbyde motionssvømning. 25

Centralt i idrættens argument for et fri- luftsbassin  og  siden  en  svømmehal  var hensynet  til  skolernes  svømmeundervisning.  Et  svømmebad gjorde det muligt at drive og tilrettelægge en bedre svømmeundervisning for kommunens skolebørn, lød det fra S.I.K.A. og Aabenraa Svømmeklub langt op i 1960'erne. Knap så højt lød kravet  om  faciliteter  til  motionister  og  konkurrencesvømning.  Argumentationen  om hensynet  til  skolernes  svømmeundervisning overtog politikerne, da de fra midten af 1960'erne for alvor begyndte at komme på banen i spørgsmålet. Men da den politiske  proces  fra  starten  ikke  fulgte  med  de nye  tekniske  muligheder  og  velfærdsstatens  voksende  krav  til  svømmefaciliteter, og da politikerne ikke var klar over dette, gjorde Ostenfeld &amp; W Jønson dem gerne opmærksom på de nye muligheder og krav. Endnu  i  1961  var  der  i  forbindelse  med indsamlingen af penge til friluftsbadet politisk  enighed om mål og midler, men fra 1964/65  skete  der  en  politisk  spaltning først  langsomt,  men  siden  udviklede  diskussionen  sig til et voldsomt  politisk slagsmål, som til tider udviklede sig til meget personlige angreb. På den ene side stod en borgerlig fløj ledet af Borgerlig Fællesliste  med  borgmester  Erik  Jessen  i  spidsen, som ønskede et friluftsbassin, den billige  løsning,  men  som  også  tilgodeså  idrættens behov. På den anden side stod Socialdemokratiet ledet af tidligere borgmester  Georg  Buchreitz,  som  ønskede  en svømmehal  placeret  ved  en  af  skolerne som  den  nye  og  bedre,  men  også  dyrere løsning.  Der  var  dog  også  internt  i  de  to fløje af byrådssalen uenighed om den rette løsning,  hvilket  fik  konsekvenser  for  den politiske proces i løbet af 1960'erne.

For at generobre initiativet, da idrætsorganisationerne  etablerede  Aabenraa-Hallen i 1968 for at bygge og drive en idrætshal,  forlangte  Erik  Jessen,  at  Aabenraa Kommune skulle  opføre  og  drive  hallen. Idrætsforeningerne skulle efter hans opfattelse ikke bruge deres tid og resurser på at drive en hal, men på arbejdet med børn og unge. Idrætslivet i Aabenraa ønskede lige så klart, at de frivillige organisationer byggede og drev den nye svømme- og idrætshal,  men  accepterede  nødtvungent  efter Erik Jessens krav, at Aabenraa Kommune stod for opførelsen og driften af hallen. Da fritidsloven  fra  1968  og  den  opfølgende bekendtgørelse i maj 1969 betød, at kommunen fremover  skulle  stille  sine  lokaler gratis til rådighed for idrætslivet, skiftede Erik Jessen i slutningen af maj 1969 holdning i spørgsmålet. Idrætsorganisationerne havde bestemt intet imod denne kovending i sagen, og resultatet blev etablering af den selvejende institution »Aabenraa Svømmeog Idrætshal«, som skulle stå for opførelsen  og  drift.  Dermed  kunne  kommunen nøjes med at yde et tilskud til idrætsforeningernes halleje, som blev delvis refunderet af staten. Det var dog ikke udtryk for et ønske  fra  kommunens  side  om  en  fuldstændig  frigivelse  af  den  nye  selvejende institution. Tværtimod indeholdt de oprindelige vedtægter en kraftig binding af bestyrelsen  for  den  selvejende  institution, men efter at vedtægterne havde rundet Undervisningsministeriet, måtte Aabenraa Kommune acceptere, at en række kommunale bindinger skulle slettes af vedtægterne.  Dermed  var  bestyrelsen  for Aabenraa Svømme-  og  Idrætshal  juridisk  suveræn. Noget andet er så, at byrådet allerede fra midten af 1970'erne begyndte at begrænse bestyrelsens handlefrihed politisk som økonomisk, så den fik meget begrænsede muligheder for bl.a. at lægge midler til side til større vedligeholdelsesopgaver og langsigtede investeringer.

Den politiske proces kulminerede i 1967 og 1968 med et politisk spin, hvor Social- demokratiet  nok  fik  en  svømmehal,  men hvor det lykkedes for borgmester Erik Jessen at flytte hallen ud af skoleregi og over i en selvejende institution, der stod for driften af såvel svømmehallen som idrætshallen.  Socialdemokratiet  fik  ganske  vist  en svømmehal, hvad der endnu ærgrede Erik Jessen, da han få år før sin død udgav sine erindringer,  men  partiet  tabte  ideologisk. Svømmehallen  fik  et  langt  bredere  sigte end den skoleundervisning, der oprindeligt var  hensigten  for  Socialdemokratiet.  Når socialdemokraten  Ingward  Callesen  ved den afsluttende byrådsdebat om sagen henviste til byens gode badestrande, så var det

## Noter

- 1 Artiklen er nogle af konklusionerne i manuskriptet til en bog med arbejdstitlen »Aabenraa Svømmeog Idrætscenter 1948-1986«, som er under udgivelse.
- 2 Bekendtgørelse  nr.  153  af  24.  marts  1939  om Svømmeprøver for Skoleelever. Cirkulære af 10. maj 1939 til samtlige Skoledirektioner og til Byraadene uden for de sønderjydske Landsdele angaaende Svømmeundervisning i Skolerne.
- 3 Opførelsen blev på snedig vis bl.a. finansieret af Statens Vejfond fuldt legalt.
- 4 Svømmehaller fik deres gennembrud i 1930'erne, hvor der blev bygget store imposante svømmehaller i de største byer ofte kombineret med badeanstalter.  I  det  perspektiv  er  svømmehallerne  halmæssige  symboler  på  den  danske  velfærdsstat, som i disse år skød op i de fleste større provinsbyer. Se i øvrigt Betænkning nr. 1094 om breddeidrætten  i  Danmark.  Kbh.  1987,  bd.  II  s.  305,  og Hans Lyngsgård: »Idrættens rum. Nybrud i idrættens arkitektur« København 1990, s. 120ff.
- 5 S.I.K.A.'s medlemsblad, juli 1957.
- 6 Undervisningsministeriets cirkulære af 4. august 1959 vedrørende anlæg og indretning af svømmebassiner.
- 7 Aabenraa  Kommune.  Borgmesterkontoret.  J.nr. 29-2-6. Opførelsen af svømmebad.
- 8 Aabenraa  Kommune.  Borgmesterkontoret.  J.nr. 29-2-6. Opførelse af svømmehal.
- 9 Aabenraa  Kommune.  29-2-6  Opførelsen  af  et Svømmebad.

dybest  set  et  udtryk  for,  at  svømning  og badning  efter  hans  opfattelse  foregik  ved stranden.  Friluftsbade  og  svømmehaller skulle  kun  være  rammer  om  svømmeundervisning, så befolkningen ikke druknede ved strande og søer. Velfærdsstaten i slutningen af 1960'erne havde ikke blot forældet Erik Jessens ønske om et friluftsbassin, men  også  Socialdemokratiets  og  andres opfattelse  af  svømmehallen  som  ramme for skolernes svømmeundervisning. Svømmehallen havde op gennem 1960'erne udviklet sig til at være velfærdsstatens alternativ til de offentlige strande.

- 10 S.I.K.A.'s  arkiv.  1967-1968.  Forhandlingsprotokol fra Haludvalget.
- 11 Gunnar Lind Haase Svendsen: »Den gode vilje« i: Sønderjyske Årbøger 2002, s. 227-242.
- 12 Lov nr. 233 af 6. juni 1968 om fritidsundervisning m.v. Bekendtgørelse nr. 302 af 14. maj 1969 om etablering af lokaler m.v. til virksomhed inden for lov  om  fritidsundervisning  m.v.  Betænkning  nr. 709 om Idrætten og friluftslivet afgivet af det af ministeren for kulturelle  anliggender  den  14. marts 1970 nedsatte udvalg. København 1974, s. 102-106.
- 13 Aabenraa  Kommune.  Borgmesterkontoret.  Journalsager j.nr. 29-2-6. Brev af 11. juni 1969.
- 14 Bekendtgørelse nr. 302 af 14. maj 1969 om etablering af lokaler m.v. til virksomhed inden for lov om fritidsundervisning m.v. § 6.
- 15 Aabenraa Kommune. Teknisk Forvaltning. Byggesager vedrørende Hjelmallé 3.
- 16 Aabenraa Svømme- og Idrætscenter. Bestyrelsesreferat 31. juni 1972.
- 17 Aabenraa  Svømme-  og  Idrætscenter.  Presseudklip. Udklip »Idrætshallen må vente« og »Klar til idrætshal - skaf blot pengene«.
- 18 Aabenraa  kommune.  Borgmesterkontoret.  25.4 1972-27.3 1973. Byrådets forhandlingsprotokol.
- 19 Bekendtgørelse nr. 199 af 12. april 1973 om udsættelse af visse bygge- og anlægsarbejder og bekendtgørelse nr. 482 af 23. august 1973 om udsættelse af visse bygge- og anlægsarbejder.
- 20 Statistisk Årbog 1973, s. 235 og 1975 s. 277.

- 21 Aabenraa Kommune.  Borgmesterkontoret. 1.4 1974 - 31.3 1975. Byrådets forhandlingsprotokol.
- 22 Sagsakterne  til  byrådets  beslutning  den  24.  september  1974  ses  hverken  i  borgmesterkontorets eller skoleforvaltningens arkiv.
- 23 Aabenraa  Kommune.  Borgmesterkontoret.  J.nr. 29-2-6.  Licitation  vedrørende  idrætshallen  ved Hjelmallé.

## Litteratur

- Henrik Becker-Christensen og Jørgen Witte, Fra købstad til storkommune. Aabenraa bys historie bd. 4, 1945-1970« (Aabenraa 1985).

Betænkning  nr.  709  om  idrætten  og  friluftslivet, (København 1974).

Betænkning nr. 1016 om fritidsvirksomhed for børn og unge, (København 1984).

Betænkning nr. 1094 om breddeidrætten i Danmark, (København 1987).

Betænkning nr. 1164 om vilkår for tilskud til folkeoplysning, (København 1989).

- Claus Bøje, Fra sportsbassin til superbassin. Bemærkninger til en udvikling i vandkulturen, (København 1997).
- C.  Dyrbye,  »Chr.  Ostenfeld«  I:  Bygningsstatistiske meddelelser 1977, s. 1-4 (nekrolog).
- Kim Furdal, »Kommunalreformen« I: Per: Boje: Folkestyre i by og på land. Danske kommuner gennem 150 år, (1991), s. 141-160.

Kim  Furdal,  »Aabenraa  Svømme-  og  Idrætscenter 1948-1986«. upl. manuskript.

- Tyge Hvass og W. Jønson, »Bellahøj-Badet« I: Byggeindustrien 1960, s. 315-320.

Erik Jessen, Bare han får sin vilje, (Aabenraa 1997).

- Arne Levin, og Chr. Ostenfeld, »Ballerup idrætspark« I: Havekunst 1964, s. 61-64.

Hans Lyngsgård, Idrættens rum. Nybrud i idrættens arkitektur, (København 1990).

Erik Nygaard, Tag over hovedet. Dansk boligbyggeri fra 1945 til 1982, (København 1984).

- Ostenfeld, Chr. og W. Jønson: »Nogle nye idrætsanlæg« i: Dansk Teknisk Tidsskrift nr. 2, 1946, s. 2536.
- Chr.  Ostenfeld,  og W.  Jønson,  »Kolding  kommunes badeforhold«  I:  Tidsskrift  for  kommunalteknisk chefforening 1954, s. 115-125.

SIKA's medlemsblad 1957-1973.

- Gunnar  Lind  Haase  Svendsen,  »Den  gode  vilje«  I: Sønderjyske Årbøger 2002, s. 227-242.
- 24 Aabenraa Kommune.  Borgmesterkontoret. 1.4 1974 - 31.3 1975 Byrådets forhandlingsprotokol.
- 25 Problemstillingen  er  nærmere  beskrevet  i  Kim Furdal: »Aabenraa Svømme-  og  Idrætscenter 1948-1986«.

## Kilder

Landsarkivet for Sønderjylland

1920-1970. Aabenraa Kommune.

Borgmesterkontoret.  J.nr.  29-1-1;  29-2-6;  29-3-4; 29-3-5.

## Aabenraa Kommune

1969-1982. Borgmesterkontoret.

Journalsager.  J.nr.  29-2-6.  Sager  vedrørende Aaben-

raa Svømme- og Idrætscenter.

1982-Skoleforvaltningen.

Journalsager vedr. Aabenraa Svømme- og Idrætscenter.

1969-Teknisk Forvaltning.

Byggesagsarkiv. Hjemallé 3.

SIKA's arkiv

1968-1969.  Bestyrelsesprotokol  for  »Aabenraa-Hallen«

1959-1963.  Bestyrelsesprotokol  for  »Forhandlingsprotokol for udvalget for Aabenraa Svømmebad«.

Aabenraa Svømme- og Idrætscenter

1968-1984.  »Aabenraa-hallen«,  vedtægter,  regnskaber og avisudklip.

1969-1988. Referater fra bestyrelsesmøder og forretningsudvalgsmøder.

1971-1982, 1985-1986. Bestyrelses- og FU-referater.

1986-1988. Bestyrelsen.

1977-1983. FU- og byggeudvalgsmøder.

1967, 1978-1985. Haludvalget og halfondudvalget. 1969-1976. Opførelsen af hal I.

1984-1986. Opførelsen af hal II.

1982-1991. Meddelelser til klubberne og pressen.

1979-1984. Diverse sager.

1971-1975. Udklip. Svømmehallen.

1973-1982. Udklip. Idrætshallen.

## Lovgivning, bekendtgørelser og cirkulære

Bekendtgørelse af 24. marts 1939 om Svømmeprøver for Skoleelever.

Cirkulære af 10. maj 1939 til samtlige Skoledirektioner  og  til  Byraadene  uden  for  de  sønderjydske Landsdele angaaende Svømmeundervisning i Skolerne.

Cirkulære af 4.8 1959 vedrørende anlæg og indretning af svømmebassiner.

Lov  nr.  233  af  6.6  1968  om  fritidsundervisning m.v.

Bekendtgørelse nr. 300 af 14.5 1969 om fritidsvirksomhed for børn og unge.

Bekendtgørelse nr. 302 af 14.5 1969 om etablering af lokaler m.v. til virksomhed inden for lov om fritidsundervisning m.v.

Bekendtgørelse nr. 199 af 12.4 1973 om udsættelse af visse bygge- og anlægsarbejder.

Bekendtgørelse nr. 482 af 23.8 1973 om udsættelse af visse bygge- og anlægsarbejder.

## Aviser

Sønderjyden 9.4 og 7.12 1961.

Hejmdal 30.5, 2.5 1963 og 4.10 1971.

Jydske Tidende 3.9, 10.7 og 9.8 1983 samt 15.7,

24.10 og 3.12 1984.

Vestkysten 14.12 1983 og 16.7 1986.

Aabenraa Ugeavis 9.2 og 16.3, 1983.