Lærerens kæledægge
Forfattere: Martin Amis
Tidsskrift: passage (1999-12-01)

n dø

histo

id nutildags? Hvem

Ulysses? Den stude-

g udkrænges til be-

meget. Men hvem

nder en digter, som

n taske. Jeg kender

n kort rådfører sig

. Jeg kender en es-

nde på sin badevæ-

Hvordan ser Ulysses' støtte

en har de læst den,

læser den? Hvem hygger si

fra begyndelsen til

Hvordan ser Ulysses' støttekreds ud nutildags? Hvem læser den? Hvem hygger sig med Ulysses? Den stude­ res indgående,  den opsprættes og udkrænges til be­ vidstløshed,  den  dekonstrueres  meget.  Men  hvem læser Ulysses bare for sjov? Jeg kender en digter,  som bærer Ulysses med sig  rundt  i  sin taske. Jeg  kender en romanforfatter,  som  hver aften kort rådfører  sig med Ulysses, inden han går i seng. Jeg kender en es­ sayist,  som vittigt har Ulysses stående på sin badevæ­ relsesboghylde. De læser den '- men har de læst den, på  den  sædvanlige  læsermåde,  fra  begyndelsen  til slutningen?  Sandheden  er,  at Ulysses ikke  er  læser­ venlig. James Joyce er berømt for at være en forfat"'." ter  for  forfattere.  Måske  k uru:i e  man  gå  videre  og sige,  at James Joyce  er  en  forfatter  for  en  forfatter. Han er selv-venlig;  han er James Joyce-venlig.

## Lærerens kæledæ gg e

## MARTIN AMrs

det,  eller  ville  gøre  det,  hvis  de  turde.  Kun Joyce gjorde det så manisk fortrinligt.

Han er også et geni. Det kan man sige med en vis sikkerhed:  han  :far  Beckett  til  at  virke  uinspireret, Lawrence  til  at  virke  spagfærdig, Nabokov  til  at virke  troskyldig.  Gennem hele  forfatterskabets  for­ løb  ser  man Joyce tage  afstand  fra  det  blot talent­ fulde:  de  helt igennem  tilgængelige  noveller  i Dub­ liners, den  mere  eller  mindre  forståelige Portrait, så Ulysses, før Joyce  ruster  sig  til  det  ultimativt  læser­ fjendtlige,  læserudslettende offerbål Finnegans  Wake, hvor  hvert  ord er et mangesproget ordspil.

Han er indbegrebet af det geniale og  også indbe­ grebet  af  det  moderne - fanatisk  omstændelig,  ny­ skabende og vanskeligt tilgængelig,  og helt og  alde­ les  fri af  nogen forpligtelse til at behage et læsende publikum  (i  stedet for  statstilskud  eller  beskyttende universiteter havde  Joyce mæcener). Utøjlet og ubundet steg han til vejrs for at indfri sit geni;  eller, hvis man foretrækker det,  han skrev for at glæde sig selv. Alle forfattere gør dette,  eller har lyst til at gøre Det er både komisk og passende at Ulysses begyndte som  en  novelle,  der  skulle  indgå  i Dubliners. På  en måde er det  sådan Ulysses havnede:  som en novelle på 300.000 ord,  en novelle Joyce fyldte alt,  hvad han vidste i. Romanens afsindige inklusivitet fremsættes som et ironisk  sakramente,  en menneskelig  version af  guddommelig  viden: Joyce  er  virkelig  den  Alvi­ dende  Fortæller.  Man  kan  dog  stadig  forestille  sig, hvordan den oprindelige fortælling kunne have for­ løbet, fortalt med  den sømmelige skævhed  fra Joyces  tidlige  værk.  Mild jødisk  mand omkring  de fyrre  slentrer  rundt  i  Dublins  gader,  plaget af  vor­ dende seksuel jalousi mens hans kone forbereder sig til en ny omgang utroskab; overilet katolik i tyverne tager en parallel rute,  plages af retrospektiv skyldfø-. lelse over sin døde mor; de mødes; de taler; de skil­ les.  Slut på historien. I fortællingens rolighed og en­ kelthed,  i  dens  begrænsning af  tid og  rum,  så Joyce - eller  fremmanede  ved  en  viljesanstrengelse  et episk skelet;  et degraderet epos,  et  moderne epos.

Der er  kun  en  begivenhed i Ulysses: mødet mel­ lem Bloom og  Stephen.  (Det  er  et  roo-siders  anti­ klimaks).  Resten er  "Liv,  liv"  med Blooms  udtryk. "Hvert liv er mange dage,  dag efter dag," som Step­ hen udtrykker det;  "Vi  går  gennem os  selv,  møder røvere, genfærd, kæmper, gamle mænd, unge mænd, hustruer, enker, brothers-in-love. Men  altid møder vi os selv."  Den dominerende livskraft i  bo­ gen anses traditionelt for at være Molly - nynnende, higende, blødende, sprællende, bedragende  Molly Bloom.  Den  virkelige  superlivgiver  er  imidlertid Joyces  prosa,  dette fantastiske  redskab der  er  halvt tryllestav,  halvt  våben.  Rent faktisk har prosaen og han rukturel men W:

mæk

n gai

sma

gær,

Jinde

les o

riber

ir op fo:

er sig o

.....

4. ....

heltinden  en  hel  del tilfælles:  de  er  lige  vankelmo­ dige,  egensindige  og  forfængelige.  Det  ene  øjeblik er  hun  forberedt  til  stævnemødet,  nettet og  p yn tet, fyldt  med liv  og  pikanteri,  spækket med soveværel­ ses-ekspertise  og  vilje til at  bruge  den;  det næste  er hun nedsunken i gn avent og  bundløst surmuleri.  Vi ved kun dette:  hun vil :fa sin  vilje.

Lad os se på denne prosa og dens grader af inten­ sitet.  Først,  De  Gule Sider.  Gartneren:  "med  skød­ skubber [han] plæne  og  betragter  imens  nøje  græsstråenes  dan­ spændte elastikstrømpebånd og lod det smække til­

skind  og  ansigtet  maskeret  som  Matthew  Arnold sin  græsslåmaskine  på  den  dystre sende  strimler."  Barpigen:  "Pludselig  slap  hun  sit bage  smækvarmt  mod  sit  smækkelige  kvindevarme strømpelår."  Mælkekonen:  "Ved  daggry  sidder hun på den frodige mark ved en tålmodig ko, en heks på sin  paddehat,  med rynkede fingre behændigt om de · strintende patter.  Dugsilket kvæg  stod brølende om hende,  de kendte."

Videre ind i d yr eriget.  En flagermus:  "Den er  li­ gesom  en  lille  mand  i  en  frakke  med  de  små  bitte hænder.  T yn de  knogler. Man  kan  næsten  se  dem lyse blåhvidt." En rotte:  "En fed grå rotte luntede af sted  langs  kr yp tens  side  og  puffede  til  småstenene. En gammel ta�p:  oldefar:  kender  rumlen.  Det  grå d yr masede sig ind under soklen, snoede og kantede sig  ind  under  den."  En  kat:  "Mrkr gn ao!  sagde  kat­ ten,  endnu højere.  Hun  blip.kede  op  med  sine  grå­ dige  øjne, . .  . viste  ham  sine  mælkehvide  tænder. Han  så  de  mørke  øjensprækker  blive  smalle  af  be­ gær,  til  hendes øjne  var  grønne sten."

Indtil  vi  når  det  inorganiske,  det  livløse.  Røg: "Spinkelt  fra  tage  to  røgfjer  steg  op,  blev  til  buske af fjer og spredtes så blidt af brisen." Støv:  "Støv sov på  matte  ruller  af  bronze  og  sølv,  zinnoberstykker, på rubiner,  leprøse og  vinmørke stene." Vand:  "Det uklare havs hvide b ry st.  De sammensl yn gede spæn­ dinger, to og to.  En hånd, som griber i harpestreng­ ene og forener deres sammensl yn gede klange." Rummet  og  bogens  mest  henrivende  sætning: "Stjernernes himmeltræ hang fuldt af fugtige, natblå frugter."

Joyces  værk  kortlægger  en  rejse  ind i  sproget  og væk  fra  livet - livet,  som  aldrig  rigtig  bliver  på sin plads eller holder sig i ro længe nok. Ulysses var for­ fatterens  fuldb yr delse  af den  menneskelige  verden, et  hengivent  og  dvælende  farvel;  ingen  har  skrevet mere fortryllende om dagligdagens rytmer og inven­ tar.  Men Joyce ville have mere: han villehave drøm­ meverdenen,  ordverdenen  i Finnegans  vVåke, hans egen Dødebog.  Vi ser ham krystallisere sig.

Smuk prosa lå så naturligt for Joyce, at han ofte gav efter for en pervers tiltrækning til dens modsætning: til hæslig prosa, til spejlrevnende, urstoppende prosa. Ulysses parodierer alt fra Cursor Mundi til  for­ middagsavisens overskrift.  Der er rene perler: "Alle de  dollarsedler,  hendes mand  gav hende,  brugte hun i  bu­ tikkerne til vidunderlige kjoler og det dyreste undertøj.  For ham! For Raoul!" Men  de fleste  af  parodierne  føles som en  bevidst  belastning  af  læserens  tålmodighed. Sikke sjovt det er - i det mindste teoretisk - når den udsøgte  stilist  begynder  at  lyde  som  en  pantefoged eller en telefonbog eller en fulderik eller den hellige skrift.  Det siges, at scenen i kuskebarakken er en pa­ rodi på dårlig journalistik, men den er mere som en parodi  på skrivning, et  mareridt  af  gentagelser,  tau­ tologier,  dobbelte negeringer,  elegante  variationer, brølere og  bommerter:  "Mozarts Tolvte Messe svæl­ gede han rent ud sagt i, og Gloria'et i  denne var ef­ ter  hans mening  det helt store i  den  egentlige  før­ steklasses  musik  og  kunne  bogstavelig  talt  slå  al anden  musik  til  sildesalat."  Og  så  videre.  Tour  de forcen  af  triste  klicheer  er  ti  gange  længere  end denne anmeldelse.  Det er som om Joyce brugte død prosa  og  tæskende  kedsomhed - episk  kedsomhed, bibelsk  kedsomhed - som en  modvægt til alt,  hvad der  er  friskt  og  vitalt  andetsteds. Strukturelle  kli­ cheer,  strukturel kedsomhed: Joyce er en streng læ­ remester.

Det går op for en, at Ulysses drejer sig om klicheer. Den drejer  sig om nedarvede,  færdigsyede formule­ ringer,  forstenede  metaforer  først  og  fremmest dem  fra  den  irske  katolicisme  og  anti-semitismen. Når  alt kommer til alt,  så  er  fordomme jo klicheer: de er genbrugs-had.  Hvor knusende  Joyce kombine­ rer  sine  temaer  i  "borger"  -kapitlet,  da inkassatoren vakler  ud  af  baren  til  latrinen,  overbevist  om  at Bloom hemmeligt har scoret kassen på dagens store

r

VI

1

ht © M

nler s:

g, Ce

gerens

ved Tor

danske v

gave af A

al, I986)

· ..

..":

hestevæddeløb.  Det  er  et  tegn  på Joyces  nådesløse modernitet,  at han  ikke blot følger sine  skabninger ind i soveværelset,  men også ud på badeværelset:

...  s' gu siger jeg til mig selv at jeg kunne mærke at han var uro­ lig  ...  og ville af sted (hundrede shilling er fem pund) og da de var i (outsider) fortalte Pisser Burke mig kortspil og lader som om barnet er sygt ... en plan i forvejen så at han kan stikke af med pengene hvis han vandt eller Q"esus, hvor var der meget) ulovlig  handel  (hup!) Irland  min  nation  siger  han  (hoik! phtook!) Aldrig skal man mænge sig med de skide (  det var det sidste) Jerusalem (åh!) hanrejer.

"Sådan er jøden!" tænker han senere.  "Tænker bare på sig selv! Snedig som en lokumsrotte." Men vi har allerede  set lokumsrotten hoike og  phtooke sin bit­ terhed og middelmådighed ned i det druknede pis­ soir.  I  det  næste  kapitel  (  en  af  de  største  passager  i al  litteratur)  ser  vi borgerens·  datter,  Gerty MacDo­ well,  smuldre under  sin  arv  af  rygmarvsreaktioner: hun er  selv  en smuk  slum af klicheer. Joyce bruger aldrig  en  kliche  på  uskyldig  vis.  Når  han  siger  om en dyster bygning, "Hele huset til rotterne" ["Whole place gone to hell", o.a.], så minder vi os selv  om,  at den engang husede en morder.

Ulysses tager  omkring  en  uge  at  læse,  hvis  man ikke laver  andre  ting.  Der er megen  latter;  der er  i mange  strækninger den misundelige beundrings vedholdende  smil;  der  er  den  ægte  kuldegysning, følelsen af et betydningsfuldt ophør, ved slutningen. Der er også megen banden og råben og  gysen. Bo­ gen har to hovedskikkelser, Stephen og Bloom. Som sin  skaber  er  Stephen  en  virtuos  sprogkunstner,  en funklende pedant:

Det passer til toner og melodier, der er så vidt forskellige som h yp erfrygisk og mixolydisk, og tekster som afviger lige så me­ get fra hinanden som præsten, der tumler sig rundt om Davids, jeg mener Circes, nej,  hvad siger jeg,  Ceres'  alter og Davids staldfidus til sin første Musikmester om hans almægtighed.

Tak,  det rækker! Selv  hvis  han  vidste,  hvornår  han skulle stoppe,  ville Stephen fortsætte;  Stephen  ville bare blive ved.  Hele vejen igennem længes man ef­ ter Bloom,  efter  den  logiske  verden  og  den  l yr iske Joyceske musik. Man har lyst til Coleman Hawkins; man rar et dusinJohn Coltranes, i megadecibel kon­ trapunkt.

Kritikere har forsikret os om, at Ulysses og Finne­ gans  Ulake "går  op".  Det er  rart  at  vide.  Den  gode læser  med pennen i  hånden laver  et lille mærke  på siden,  når  han støder på en  vigtig  passage;  den ide­ elle  læser  af Ulysses kan trække sin  pennespids  ned langs hver margen, alle 644 af dem. Vi kan lide van­ skelige  bøger,  sagde  Lionel  Trilling,  og  bemærk­ ningen er blevet et af modernismens kampråb. Men hvem er vi egentlig? Akademikere og fortolkere kan af indlysende årsager lide vanskelige bøger, og  Joyce var  medvirkende til at skabe den industri,  de tjener; når det drejer sig om moderne genier, har man brug for  mellemmændene. Jeg vil dog hævde, at læseren ikke bliver  spurgt til råds i sagen. Joyce kunne have været den mest populære dreng i klassen - den sjo­ veste,  den klogeste,  den  rareste.  Han endte med en mere tvetydig udmærkelse:  han blev lærerens kæle­ dægge.

Cop yr ight© Martin Arnis 1986

På dansk ved  Tore Rye Andersen

O.a.: De danske versioner af citaterne fra Ulysses stammer fra 4. udgave af Mogens Boisens oversættelse af romanen (Gyldendal,  1986).