Forpligtet på religionsfrihed
Forfattere: Daniel Toft Jakobsen
Tidsskrift: dttk (13-07-2020)

## FORPLIGTET PÅ RELIGIONSFRIHED

## Folketingsmedlem, cand.scient.pol. Daniel Toft Jakobsen

Religionsfrihed er en grundlæggende frihedsrettighed,  der  er  beskyttet  i  både den danske grundlov og de internationale menneskerettigheder. Men det er også en frihedsrettighed, der er under pres. I særdeleshed ude i den store verden, hvor alt for  mange  mennesker  bliver  forfulgt  for det, som de tror på eller ikke tror på - ikke mindst  i  Afrika,  Mellemøsten  og  Asien. Men  i  stigende  grad  også  herhjemme  i Danmark, hvor vi skal passe på, at religionsfriheden ikke bliver kvalt i krydsfeltet mellem  (religiøs)  ekstremisme,  (aggressiv)  sekularisme  og  nationalisme.  I  artiklen her skal det primært handle om de hjemlige  udfordringer,  og  derfor  vil  jeg starte med at sætte lidt flere ord på de tre nævnte  -ismer,  der  på  hver  deres  måde presser religionsfriheden i Danmark.

## 1. Religionsfriheden er presset 1.1 Ekstremisme presser religionsfriheden

For  det  første  ekstremismen:  For  mig handler  ekstremisme  ikke  så  meget  om det enkelte menneskes eget politiske eller religiøse  ståsted  men  om,  hvordan  man ser på dem, der har et andet ståsted end en selv.  Man bliver ikke ekstremist af at have  et yderligtgående  politisk  standpunkt eller en absolut religiøs overbevisning.  Ekstremist  bliver  man  først,  hvis man ikke respekterer andre menneskers frihed til at have en anden overbevisning eller  tro  end  en  selv.  Du  må  altså  gerne have et ståsted - også et ståsted, som det store flertal i befolkningen finder mærkeligt, uforståeligt, forargeligt, skræmmende eller middelalderligt. Du må også gerne forsøge at overbevise andre mennesker om,  at  din  overbevisning  er  den  bedste, mest  hensigtsmæssige  eller  sandheden selv. Men du skal gøre det med ord, argumenter og andre fredelige midler. Du må altså ikke tvinge dit eget ståsted ned over andre med vold og magt. Hvis du gør det sidste, så er du ekstremist. Så respekterer du nemlig ikke andre menneskers frihed. Og så er du selvsagt en trussel imod religionsfriheden.  Uanset  om  det  er  våben, negativ social kontrol, terror eller for den sags skyld politisk magt, som du anvender i dit forsøg på at tvinge din egen overbevisning ned over andre.

Hvor udbredt forskellige typer af ekstremisme  er  i  Danmark,  kan  selvfølgelig  diskuteres.  Når  man  følger  med  i den politiske debat om parallelsamfund, fremmedkrigere, ghettoer, hadprædikanter og social kontrol, får man let indtryk af, at den ekstreme islamisme er massivt til  stede i  Danmark. Og selvom jeg af og til  kan  have  en  fornemmelse  af,  at  islamismen  fylder  mere  i  mange  danskeres bevidsthed, end den reelt gør i det danske samfund,  mens  helt  almindelige  fredelige  og  demokratiske  muslimer  omvendt fylder mindre i manges bevidsthed end i virkelighedens verden, er det heller ikke på nogen måde mit ærinde at bagatellisere truslen imod religionsfriheden fra den ekstreme udgave af islam. Den findes (i et eller andet omfang) i Danmark. Og den er en trussel. Præcis som alle andre typer af ekstremisme er det.

Og  apropos  det sidste: Findes der egentlig  ekstremisme  (i  den  betydning af begrebet, som jeg har beskrevet ovenfor) i kristne kredse i Danmark? Og hvor udbredt er det i så fald? Jeg nævner mest spørgsmålet, fordi jeg synes, at det er interessant, og ikke fordi jeg bilder mig ind, at jeg selv kan svare ordentligt på det. Men alligevel et par enkelte overvejelser: Der findes  næppe  ret  mange  kristne  mennesker i Danmark, der i ramme alvor ønsker at tvinge deres kristne tro ned over andre med våben eller vold. Men jeg er ikke sikker  på,  at  tilbageholdenheden  er  lige  så stor, når det kommer til spørgsmålet om at bruge politisk magt til at udbrede kristendommen. Jeg er tværtimod ret sikker på, at der kan findes ganske mange kristne i Danmark, som mener, at kristne friskoler skal understøttes af staten, mens muslimske friskoler skal forbydes. Der findes formentlig også kristne i Danmark, som helt seriøst mener, at det ikke skal være tilladt at bygge moskeer i Danmark eller måske ligefrem, at alle muslimer bør smides ud af  landet.  Og  selvom  det  selvfølgelig  er fuldt ud lovligt at have disse holdninger i et frit samfund, så er det også holdninger, som skal tales midt imod. For dybest set har disse holdninger noget grundlæggende  totalitært  til  fælles  med  islamismen: Ønsket om med magt at indskrænke andre menneskers frihed til at have et andet ståsted end en selv.

## 1.2 Aggressiv sekularisme presser religionsfriheden

Sekularismen er på en måde en modsætning  til  den  religiøse  ekstremisme  -  og grundlæggende en god modsætning, der  beskytter  den  politiske  magt  imod at  blive  overtaget  af  en  religiøs  magt  og dermed også imod, at én bestemt religions forskrifter og verdensanskuelse gøres gældende for alle borgere via politisk lovgivning. Problemet er bare, at sekularismen kan antage en aggressiv form, hvor den  ikke  længere  bare  skelner  mellem religion og politik men udvikler sig til at blive  decideret  religionsfjendtlig.  Og  det er den type aggressiv sekularisme, som vi ser tendenser til i Danmark, og som ironisk nok har det til fælles med dens egen modsætning, den religiøse ekstremisme, at den kan blive en trussel imod religionsfriheden.

Vi kender de politiske argumenter og udmeldinger,  som  kendetegner  den  aggressive sekularisme: Bederum og religi- øse aktiviteter skal forbydes på skoler og studiesteder. Tørklæder og andre religiøse symboler skal forbydes i Folkeskolen og måske i det offentlige rum i det hele taget. Religion  er  en  privatsag,  som  helst  kun må  fylde  noget  derhjemme  bag  lukkede døre  og  nedrullede  gardiner.  Religiøse friskoler  bør  fratages  deres  statsstøtte. Osv. Idéen er tilsyneladende, at der er behov for at beskytte borgerne imod at stifte bekendtskab  med  hinandens  overbevisninger i det offentlige rum. I hvert fald de religiøse overbevisninger.

At  sekularismen  over  en  årrække  er blevet mere aggressiv i Danmark skyldes nok,  at  den  tidligere  nævnte  islamisme over  den  samme  årrække  har  fremstået som en mere og mere nærværende trussel i mange danskeres bevidsthed. For mange politikere er aggressiv sekularisme nemlig et oplagt svar på den religiøse ekstremisme.  Men  da  den  aggressive  sekularisme ofte har svært ved at skelne mellem den reelt farlige religiøse ekstremisme på den ene side og helt almindelig fredsommelig religion på den anden side, er det tit begge dele - og ikke kun det første - som bliver ramt. Det presser selvsagt religionsfriheden.

## 1.3 Nationalisme presser religionsfriheden

Det  samme  gør  den  nationalisme,  som endelig  ikke  må  forveksles  med  helt  almindelig fædrelandskærlighed.  Modsat fædrelandskærligheden  fokuserer  nationalismen typisk mere på det, som den ikke bryder sig om, end på det, som den faktisk bryder sig om. Eksemplerne på, at det at være dansk gøres til en modsætning til for eksempel det at være muslim, er mange, men her skal blot nævnes et enkelt: I september 2018 kunne man i BT læse om en undersøgelse, hvor hele 27 procent af de adspurgte danskere erklærede sig helt eller delvist enige i udsagnet »man skal ikke kunne få dansk statsborgerskab som troende religiøs muslim«.

Udsagnet har ubehagelige fællestræk med den religiøse nationalisme, som man ser i flere af de lande, hvor kristne bliver udsat  for  forfølgelser  -  herunder  for  eksempel  i  det  hinduistiske  Indien,  hvor både kristne og muslimer er blevet mere og mere pressede de seneste år af en stigende hinduistisk nationalisme. Når man på  den  måde  gør  religiøst  tilhørsforhold til enten en forudsætning eller en forhindring for nationalt tilhørsforhold, så rokker  man  ved  nogle  af  de  helt  grundlæggende  principper,  som  religionsfriheden er  bygget  på:  At  adgangen  til  borgerlige privilegier  og  rettigheder  skal  være  den samme for alle - uanset trosmæssig overbevisning.

Religionsfriheden er altså under pres  fra  flere  forskellige  sider.  På  den ene  side  fra  den  religiøse  ekstremisme, som  ganske  enkelt  ikke  kan  holde  den ud. På den anden side fra den aggressive sekularisme, der som sådan ikke har noget imod den, men som alligevel er villig til at  tromle  hen  over  den,  hvis  det  er  det, der skal til for at få ram på den religiøse ekstremisme.  Og  på  den  tredje  side  fra nationalismen, der påstår at kæmpe dens sag,  men  som  aldrig  rigtig  har  forstået, hvad sagen i virkeligheden handler om.

Heldigvis  har  religionsfriheden  også nogle nært beslægtede allierede: Grund- loven, menneskerettighederne  og  ikke mindst den danske åndsfrihedstradition.

## 2. Religionsfrihedens allierede 2.1 Grundloven

Grundloven  er  den  klart  mest  kendte  af religionsfrihedens  allierede.  Men  den  er også lidt gammel og støvet og ikke helt så skarp, som man kunne ønske. §67 er formuleret på følgende måde: »Borgerne har ret til at forene sig i samfund for at dyrke Gud på den måde, der stemmer med deres overbevisning, dog at intet læres eller foretages, som strider mod sædeligheden eller  den  offentlige  orden.«  Hvad  man præcis skal lægge i det med sædeligheden og den offentlige orden er ikke fuldstændig klart, og derfor er der nogle af religionsfrihedens fjender, som har en tendens til  at  argumentere  for,  at  der  er  vældig mange typer af gudsdyrkelse, hvor der læres eller foretages noget, som strider imod sædeligheden eller den offentlige orden. Kattelemmen  til  alligevel  at  indskrænke religionsfriheden er ganske  enkelt  for stor, hvilket da også præcis var en af pointerne i den rapport, som den daværende FN-specialrapportør, Heiner Bielefeld, udarbejdede  efter  et  landebesøg  i  Danmark for få år siden.

## 2.2 Menneskerettighederne

De  internationale  menneskerettigheder er for danskerne en knapt så kendt allieret til religionsfriheden, som Grundloven er. Til gengæld er de noget yngre og skarpere formuleret.  Artikel  18  i  FN´s  menneskerettighedserklæring  lyder:  »Enhver  har ret  til  tanke-,  samvittigheds-  og  religionsfrihed; denne ret omfatter frihed til at skifte religion eller tro og frihed til enten alene  eller  i  fællesskab  med  andre,  offentligt eller privat, at give udtryk for sin religion  eller  tro  gennem  undervisning, udøvelse,  gudsdyrkelse  og  overholdelse af religiøse forskrifter.«

Modsat  den  danske  Grundlov  gør  de internationale  menneskerettigheder  det helt  klart,  at  religionsfriheden  også  omfatter  ikke-religiøse  overbevisninger  og livssyn. Humanister og ateister nyder altså samme beskyttelse som kristne, jøder, muslimer og andre troende. Og det er faktisk  en  vigtig  pointe.  Først  og  fremmest selvfølgelig fordi, at det er lige så forkert og  tragisk,  hvis  en  ateist  diskrimineres eller forfølges for sin overbevisning, som hvis en kristen gør det. Men også fordi, at det er en vigtige pointe at være opmærksom på, hvis man gerne vil skabe fornyet interesse og opbakning om religionsfriheden som frihedsrettighed i et meget sekulært land som Danmark.

Derudover gør artikel 18 i menneskerettighederne  det  krystalklart,  at  friheden  til  at  give  udtryk  for  sin  tro  gælder både offentligt og privat. Enhver snak om, at religion alene er en privatsag bør i virkeligheden forstumme i lyset af den internationale formulering af religionsfrihed. Dette er bestemt også en vigtig pointe i en dansk sammenhæng, hvor mange vil have religion ud af det offentlige rum, og hvor religion igen og igen kaldes for en privat sag i  stedet  for  det,  som  ville  være  mere passende - nemlig en personlig sag.

Endelig er bestemmelserne om, under hvilke  forudsætninger  religionsfriheden kan  indskrænkes  langt  mere  grundigt beskrevet  internationalt  end  i  en  dansk sammenhæng.  Disse bestemmelser og principper  fremgår  ikke  direkte  af  artikel 18 i menneskerettighedserklæringen. Men blandt andet i konventionen om borgerlige og politiske rettigheder adresseres spørgsmålet om, hvilke dele af religionsfriheden, der kan begrænses under hvilke forudsætninger. Og det centrale er, at kattelemmen ganske enkelt er mindre end i Grundloven.

## 2.3 Den danske åndsfrihedstradition

Udover  Grundloven  og  menneskerettighederne er den danske åndsfrihedstradition, som vi har lært den af ikke mindste Grundtvig og Hal Koch, selvsagt en stærk allieret  til  religionsfriheden.  Muligvis  er den efterhånden endnu mere ukendt end menneskerettighedernes  artikel  18  -  og jo  heller  ikke  formuleret  på  samme  formelle måde som hverken Grundloven eller menneskerettighederne. Men alligevel er åndsfriheden for mig at se det allervigtigste at få bragt ind i kampen, hvis man gerne vil passe godt på religionsfriheden.

Udover at være helt på linje med menneskerettighederne,  når  det  kommer  til spørgsmålene  om  ikke-teistiske  livsanskuelser og friheden til også at bære sin tro eller sit livssyn med ud i det offentlige rum,  så  fremhæver  åndsfriheden  på  en særlig tydelig måde nogle meget centrale pointer:

For  det  første  er  selve  åndsfrihedsbegrebet i sig selv et udtryk for, hvor tæt forbundne de grundlæggende  frihedsrettigheder  er  -  herunder  for  eksempel ytringsfriheden  og  religionsfriheden.  De handler begge om åndelig frihed, og det giver ganske enkelt ikke mening at skille dem fra hinanden eller at værne om den ene og angribe den anden. Dette er en vigtig pointe i et land, hvor ytringsfriheden (med  god  grund)  ses  som  et  afgørende element  i  demokratiet,  mens  religionsfriheden af mange (uden god grund) ses som noget, der giver rum for ekstremisme og radikalisering.

For det andet betoner åndsfriheden på en ganske særlig måde, at religionsfrihed ikke betyder, at alting er lige godt og lige sandt. Hverken Grundtvig eller Hal Koch var  værdirelativister,  men  de  var  stærke fortalere for et frit samfund, hvor man respekterede dem, der troede på noget andet end en selv. Også det budskab har vi brug for  at  blive  mindet  om  i  lille  Danmark, hvor religiøse ekstremister og aggressive sekularister  på  mærkværdig  vis  af  og  til forenes  i  en  misforstået  forestilling  om, at absolut tro og demokratisk sindelag er hinandens modsætninger.

Endelig  minder  åndsfrihedstraditionen os om den helt grundlæggende pointe,  at  religionsfrihed  ikke  bare  er  noget, som man skal give andre (også dem, der er  forskellige  fra  en  selv)  af  hensyn  til dem selv. Man skal også gøre det af hensyn til  sandheden. Grundtvig forsvarede for  eksempel  ikke  jødernes  og  baptisternes  rettigheder,  fordi  han  havde  ondt  af dem. Ikke primært derfor i hvert fald. Og Hal Koch forsvarede ikke nazisternes frihedsrettigheder, fordi han havde sympati med dem. Tværtimod.  For  både  Grundtvig og Hal Koch var den primære begrundelse for åndsfrihed og religionsfrihed, at den var en forudsætning for at finde frem til sandheden. For hvis den samme frihed og de samme rettigheder ikke gælder for alle  anskuelser,  vil  det  med  garanti  føre til, at mennesker begynder at lyve om deres anskuelser. Hvis nazister for eksempel sættes i fængsel, vil de færreste nok sige, at de er nazister, selvom de i virkeligheden er det. Og dermed bliver det en umulighed at føre den ærlige samtale og debat om de nazistiske  anskuelser,  som  er  en  forudsætning  for  at  bekæmpe  de  selvsamme anskuelser. Manglende religionsog åndsfrihed kortslutter med andre ord den ærlige  åndskamp på ord og argumenter, som  er  sandhedens  forudsætning.  Hvis ikke  der  er  frihed  til,  at  alle  holdninger kan komme frem i lyset, og hvis ikke alle har frihed til at deltage i kampen på lige fod, så finder vi aldrig ud af, hvem der har ret. Derfor må enhver form for mission og agitation  (hvad  enten  det  er  for  kristendommen,  den  demokratiske  styreform eller andet) også altid foregå med åndens våben  og  ikke  magtens  våben.  Magtens våben (f.eks. forbud, politi og straf) skal selvsagt bruges i kampen imod kriminalitet,  vold  og  andre  ulovlige  handlinger, men ikke  i  kampen  imod  de  holdninger og overbevisninger, som man ikke bryder sig om. I et Danmark, hvor flere og flere tilsyneladende  tror,  at  vejen  til  demokratisk  sindelag  er  brolagt  med  forbud, kriminaliseringer og indskrænkninger af religionsfriheden, er det bestemt også en vigtig pointe.

## 3. Afslutning

Vi er forpligtet på religionsfrihed. Det skal vi huske i en tid, hvor religionsfriheden er under pres fra flere forskellige sider. Religionsfrihed er nemlig en vigtig sag. For os alle sammen som enkeltpersoner, fordi vi skal have lov til at være de hele mennesker, som vi er - også i det offentlige rum. For menigheder, trossamfund og foreninger, som skal have lov til at have et religiøst (eller ikke-religiøst) ståsted. For samfundet  som  helhed,  fordi  religionsfrihed og åndsfrihed er en fredelig og ordentlig måde at håndtere forskellighed og uenighed på. Og måske vigtigst af alt for sandhedens skyld: Enhver der mener at have fundet sandheden og gerne vil overbevise andre herom, må som det allerførste give sine medmennesker ubetinget åndelig frihed til både at tilslutte sig og afvise den pågældende  sandhed.  Indskrænkes  den åndelige frihed, indskrænkes nemlig også den åndskamp og sandhedskamp, der er en forudsætning for at blive klogere. I sidste ende på sandheden selv.

## Forfatter

Daniel Toft Jakobsen Spættevej 11, Øster Snede 8723 Løsning daniel.toft.jakobsen@ft.dk