Humanitær intervention i det internationale samfund - hvad forklarer selektiviteten?
Forfattere: David Delfs Erbo Andersen, Allan Toft Knudsen
Tidsskrift: politica (2014-01-01)

## David Delfs Erbo Andersen og Allan Toft Knudsen Humanitær intervention i det internationale samfund: Hvad forklarer selektiviteten?

Det internationale samfund handler selektivt, når valget skal træffes imellem at intervenere eller ej i humanitære kriser. Spørgsmålet er imidlertid, hvad der betinger denne selektivitet. Denne artikel efterprøver den engelske skoles overvejende teoretisk begrundede antagelser om årsagerne til det internationale samfunds selektive anvendelse af humanitær intervention. Undersøgelsen af 29 humanitære kriser efter den Kolde Krig bekræfter den fremherskende antagelse, at et forventet lavt ressourceforbrug er en nødvendig betingelse for humanitær intervention. Den viser imidlertid også overraskende resultater, blandt andet at mediedækning og olieinteresser betyder meget lidt for beslutninger om humanitær intervention. Undersøgelsen  demonstrerer  endvidere,  at  den  engelske  skoles  komplekse  problemstillinger  og  teorier  under  visse  omstændigheder  kan  operationaliseres  og analyseres med udgangspunkt i et positivistisk-forklarende design som et alternativ til skolens normalt hermeneutisk-fortolkende design. Analysen viser således, hvordan den nye engelske skoles løfte om metodisk åbenhed kan indfris.

Efter den Kolde Krigs afslutning har det internationale samfund udviklet en norm og praksis for humanitær intervention (Knudsen, 1999) defineret som en  tvungen, grænseoverskridende  militærindsats  foretaget  af  det  internationale samfund med det formål at stoppe en humanitær krise (Binder, 2009: 333-340). Dette betyder dog ikke, at humanitære kriser altid er blevet imødegået med en humanitær intervention. Tværtimod er der udbredt selektivitet i valget af, hvilke kriser der mødes med det internationale samfunds stærkeste reaktion (Binder, 2009). Litteraturen giver dog ikke noget klart svar på, hvad der forklarer denne selektivitet.

Spørgsmålet om at intervenere i en humanitær krise eller ej angår grundlæggende valget mellem hensynet til universelle menneskerettigheder over hensynet til staters suverænitet. Den engelske skoles traditioner, pluralisme (fokus på  orden  og  staters  suverænitet)  over  for  solidarisme  (fokus  på  retfærdighed og universelle menneskerettigheder), har længe leveret de mest oplagte og dominerende teoriretninger i forklaringen på humanitær intervention (Wheeler, 2000: 28). Skolen fokuserer dog (i lighed med beslægtede liberale studier) normalt på andre spørgsmål, såsom de retlige, institutionelle og politiske konse- kvenser af selektiviteten, som det primære, mens årsagsforklaringer forbliver sekundære (fx Weiss og Collins, 1996; Knudsen, 1999: 139-141, 146, 150-151, 316-318; Holzgrefe og Keohane, 2003; Simms og Trim, 2011). Skolen har altså et teoretisk potentiale for årsagsforklaringer, men udfordringen er at omsætte et komplekst og abstrakt teoriapparat til konkrete forventninger eller hypoteser om årsagerne til selektivitet.

En anden men relateret udfordring er, at de empiriske studier, som rent faktisk undersøger årsagsforklaringer på humanitær intervention, engelsk skole-teoretiske eller ej, ofte lider af en række metodiske problemer, der mindsker deres potentiale for kausal inferens. For det første fokuserer de fleste analyser enten kun på positive cases, dvs. hvor humanitær intervention forekom (fx Perkins og Neumeyer, 2008), eller på negative cases, dvs. hvor humanitær intervention ikke forekom (fx Dunbabin, 2008). For det andet forsøger nogle studier dybdegående, komparative analyser med kun to eller få negative og positive cases, hvilket forhindrer generalisering til hele populationen af humanitære kriser (fx Bandow, 2009). For det tredje søger flere forskere efter en enkeltstående, vigtig determinant for humanitær intervention, selvom der højst sandsynligt er flere udløsende faktorer på spil (fx Sarbu, 2009: 24-25). Forklaringen på selektiviteten mangler altså fokus på nødvendigheden af faktorers samspil og kan ikke udbredes til at gælde hele populationen af humanitære kriser.

Med den nye engelske skole åbnes der for større metodisk pluralisme, især med henblik på at give plads til mere positivistiske metoder og dermed også styrke den side af skolen, som fokuserer på teoretisering om normer frem for normativ teori (Buzan, 2004: 2, 22-24). Dog ekspliciterer den nye engelske skole ikke klart, hvad der menes med positivistiske metoder. Blandt andet derfor har forsøg på forklaringer på selektiviteten i humanitær intervention været mangelfulde (Little, 2009: 78-79). Den dominerende forklaring på humanitær intervention er fortsat, at retfærdighedshensyn (menneskerettighedshensyn) og ordenshensyn (hensyn til staters suverænitet) skiftes til at trumfe hinanden, når  statsledere  skal  træffe  valget  imellem  at  intervenere  eller  ej.  Det  er  dog uklart, hvilke faktorer der betinger, hvornår henholdsvis ordens- eller retfærdighedshensyn vægtes højest i valget af reaktion på humanitære kriser.

I denne artikel argumenterer vi for, at en mere systematisk, generel forklaring af selektiviteten i humanitær intervention kan opnås ved at realisere den nye engelske skoles løfte om metodisk pluralisme og anvende en mere positivistisk metode. Konkret anvendes Qualitative Comparative Analysis (QCA), da denne metode netop er særligt velegnet til at håndtere multikausalitet og betingende faktorer. Dermed kan denne metode bringe os nærmere en årsagsforklaring  på  selektiviteten  i  humanitær  intervention,  samtidig  med  at  den engelske skoles grundlæggende teoretiske indsigter udnyttes. En sådan positivistisk analyse implicerer, at den engelske skoles to nøglebegreber, orden og retfærdighed, operationaliseres i målbare betingelser. For at afbøde de mere generelle problemer i forklaringer på selektiviteten inkluderer vi både negative og positive cases (alle humanitære kriser i perioden efter den Kolde Krig) og tester kombinationer af betingelser for at forklare selektiviteten.

Artiklen leverer herved et metodisk bidrag til anvendelsen af den nye engelske skole: Ved at anvende QCA kan vi tegne et helhedsbillede af, hvordan kombinationer af ordens- og retfærdighedsbetingelser indgår i forklaringen af selektivitet. Derved kan vi også vurdere, hvorvidt og hvordan den nye engelske skoles metodiske reorientering kan bidrage til at forklare en central problemstilling i international politik: Selektivitet i humanitær intervention.

Artiklen præsenterer først den teoretiske ramme, herunder argumentationen for operationalisering af orden og retfærdighed til bestemte betingelser. På denne baggrund udledes hypoteserne. Herefter præsenteres kort QCA som metode. Til sidst følger den empiriske analyse og en diskussion af resultaterne.

## Den engelske skole og humanitær intervention

Den  akademiske  debat  om  humanitær  intervention  inden  for  den  engelske skole former sig fortsat som en både normativ og ontologisk debat mellem pluralister og solidarister. Pluralisme og solidarisme prioriterer begge både orden og retfærdighed, men hvor pluralisterne prioriterer orden over retfærdighed, gør solidaristerne det modsatte eller sidestiller de to værdier (Wheeler, 2000: 28).  Derfor  taler  hverken  orden  eller  retfærdighed  teoretisk  for  intervention henholdsvis ikke-intervention i alle tilfælde.

Angående humanitær intervention lægger pluralisterne vægt på, at staterne, der konstituerer det internationale samfund, ikke deler fælles værdier om retfærdighed,  herunder  beskyttelse  af  fx  nationale  mindretal.  Basalt  set  består det internationale samfund af konkurrerende suveræne stater med hver sit bud på realiseringen af 'det gode liv'. Dog har staterne interesse i og en gensidig forpligtelse til at samarbejde i de fælles institutioner og til at overholde folkeretten. På den måde betyder realpolitik noget, men inden for rammerne af et internationalt samfund, hvor der fx er fælles forståelser om, hvordan magtbalancen kan holdes, og nationale interesser varetages (Bull, 1977: 65-74; Wight, 1991).

For at kunne samarbejde og opnå folkerettens kardinalpunkter om fred og sikkerhed må staterne respektere en fundamental norm om orden (Bull, 1977: 8). På det institutionelt-normative niveau handler orden blandt andet om respekt for den enkelte stats suverænitet, mens orden militært og økonomisk er konstitueret  ved  en  bestemt  fordeling  af  militære  og  økonomiske  ressourcer samt forskellige sæt af rettigheder og pligter for aktørerne. Pluralister er derfor tøvende eller skeptiske over for humanitær intervention, da dette bryder med statssuveræniteten og skaber ubalancer militært og/eller økonomisk. Der kan kun ses bort fra statssuveræniteten, hvis den kriseramte stats ageren truer selve den internationale orden (Bull, 1977: 70-77; Buzan, 2004: 19-20; Clark, 2001: 40-47).

Modsat pluralisterne mener solidaristerne, at der findes fælles moralske principper i det internationale samfund, hvis medlemmer bedømmer hinanden på en retfærdighedsskala (Knudsen, 1999: 51-52). Individer er ligesom stater direkte  medlemmer  af  det  internationale  samfund  med  rettigheder  og  pligter under folkeretten. Staterne og internationale institutioner er således forpligtede til at beskytte individuelle menneskerettigheder. Ideelt set bør enhver humanitær krise imødegås med en intervention af respekt for de menneskelige lidelser, men også solidarister anerkender de praktiske og ressourcemæssige begrænsninger ved humanitære interventioner, der i sig selv kan skabe uhensigtsmæssigt store menneskelige lidelser (Knudsen, 1999: 58-59).

Artiklens teoretiske hovedpræmis er, at stater handler ud fra ordens- eller retfærdighedshensyn  alt  efter  de  forhåndenværende  strukturelle  forhold.  På denne måde giver det substantiel mening at operationalisere orden og retfærdighed  til  bestemte  betingelser.  Denne  præmis  er  kontroversiel  blandt  visse engelsk skole-analytikere (fx Navari, 2009: 1-21), men allerede Bull (1977: 74) anså staters kalkulationer i internationale spørgsmål som tæt bundet til ordensog retfærdighedshensyn, og præmissen har direkte fundet støtte i den nye engelske Skole (Buzan, 2004: 14).

Præmissens holdbarhed skyldes for det første, at det internationale samfund, bestående af stater samt institutioner og deres beslutningstagere, ikke træffer valget mellem orden og retfærdighed i en osteklokke, når de konfronteres med en humanitær krise. Tværtimod er beslutningstagernes valg betinget af bestemte forhold, der relaterer sig til den givne krise på det givne tidspunkt (Keohane, 1986: 167; Buzan, 2004: 12-14). Det er afvejningen af sådanne realiteter, der afgør staternes positionering i spørgsmålet om humanitær intervention (Burley, 1993: 220-221; Jackson, 2000: 249-293; Little, 2009: 78-79). Der skal træffes et valg, og det er kun en sådan afvejning, der kan løse dilemmaet mellem orden og retfærdighed, eller mere konkret hensynet til statssuverænitet kontra universelle menneskerettigheder.

I  de  næste  afsnit  udvælger  vi  fem  betingelser.  Disse  er  udvalgt,  fordi  de er de mest relevante og brugte forklaringer på humanitær intervention i den akademiske litteratur i almindelighed, og fordi de hver især bidrager med den nødvendige operationalisering  af  enten  pluralisme  eller  solidarisme:  Afhængigt  af  hvilken  kombination  af  strukturelle  forhold  det  internationale  samfund ender med at tage hensyn til, kan beslutningstagerne siges at prioritere enten  orden  eller  retfærdighed.  Først  præsenteres  operationaliseringerne  af det  pluralistiske  ordenshensyn:  ressourceforbrug,  olieproduktion  og  geografisk nærhed til Vesten. Derefter operationaliseres det solidaristiske retfærdighedshensyn som værende ressourceforbrug, krisens karakter og omfang samt medieopmærksomhed. Hensyn til ressourceforbrug kan dermed både være et ordenshensyn (materielle ressourcer) og et retfærdighedshensyn (menneskelige ressourcer). Til sidst kombineres betingelserne, så der fremkommer to ordensog to retfærdighedshypoteser.

## Pluralistiske betingelser

Ressourceforbrug

Den første pluralistiske betingelse fundet i engelsk skole-litteraturen drejer sig om det militære og økonomiske ressourceforbrug, der forbindes med en intervention. Hvis den humanitære krise foregår i en stat med store militærkapaciteter, vil risikoen ved intervention være for stor, og intervention udelukkes. I denne henseende er nukleare masseødelæggelsesvåben naturligvis en særligt stor kapacitet (Weiss og Collins, 1996: 97, 120-129). Det forventede ressourceforbrug i forbindelse med en eventuel intervention opfattes som for højt, fordi krisestatens modstand forventeligt vil medføre alvorlige tab af militærstyrker og udmatte interventionsstaterne militært og økonomisk. Da nogle af interventionsstaterne altid vil bidrage med mere militær og finansiel kraft end andre, vil en sådan særligt omkostningsfuld intervention forstyrre den militær-økonomiske kapacitetsbalance og dermed skabe uorden i det internationale samfund (Knudsen, 1999: 400-401; Gareis og Varwick, 2005: 37-40). Ressourceforbruget vil imidlertid stige, alene hvis krisestaten har et ufremkommeligt terræn eller stort areal eller er placeret i en region med stort konfliktpotentiale, fx i eller på kanten af en stormagts interessesfære (Jakobsen, 1996; Regan, 2002: Kapitel 4). Ud over det objektive ressourceforbrug vil risikoen ved intervention naturligvis også afgøres af det internationale samfunds opfattelse af krisestatens villighed til at anvende dens militærressourcer. Dog analyserer vi her kun tvungne interventioner (uden samtykke fra krisestaten), hvorfor man må antage, at krisestaten vil være modvillig og dermed forsvare sig selv, hvis fremmede magter intervenerer.

## Olieproduktion

Som den eneste af de fem betingelser fremgår olieproduktion kun meget implicit i engelsk skole-litteraturen. Olieproduktion betegnes imidlertid ofte som en central motivation bag humanitære (ikke-)interventioner som udtryk for et hensyn til det internationale samfunds økonomiske orden (fx Bull, 1977: 70, 101-117, 200-229; Barsky og Kilian, 2004: 116-118; Leech, 2006; Huliaras, 2006). Oftest vil en humanitær intervention i en stat med særlig betydning for den globale olieproduktion forstyrre den økonomiske orden (EIA, 2008) og dermed afholde staterne fra at intervenere. Dette skyldes, at interventionen vil medføre prisstigninger på olie og generelle, inflationære tendenser, recession og et fald i olieproduktionen - forhold ingen stater vil være tjent med (Barsky og Kilian, 2004: 116-118). Dernæst vil enhver ændring i den globale olieproduktion ramme staterne asymmetrisk, idet de er økonomisk afhængige af olie i forskellig grad (Leder og Shapiro, 2008).

Ofte bliver den modsatte sammenhæng fremført: Humanitære kriser mødes med en intervention på grund af - og ikke på trods af - krisestatens store olieproduktion. Det pluralistiske argument er her, at humanitær intervention kan være nødvendig for at reetablere olieproduktionen og orden ved at skabe fred  mellem  konfliktende  parter  eller  udskifte  en  upålidelig  despot  (Leech, 2006). Da adgang til olieproduktionen er teknisk vanskelig at opnå og ofte forbundet med et stort potentiale for voldelig konflikt (Ross, 2004), er det en omkostningsfuld affære at intervenere alene af interesse i olie. Derfor synes det teoretisk mest overbevisende, at betydelig olieproduktion i krisestaten forhindrer humanitær intervention.

## Geografisk nærhed til Vesten

Ud fra pluralismen forventer vi også, at humanitær intervention kun vil blive udført, hvis krisestaten er geografisk tæt på de potentielle interventionsstater. Dette skyldes de potentielle fremtidige eller igangværende spill-over -effekter fra krisestaten  såsom  flygtningestrømme,  konfliktpotentiale,  ændringer  i  etnisk sammensætning og politisk eller økonomisk ustabilitet (Wheeler, 2000: 3033). Altså forskellige former for uorden, som kan ramme de nærmeste stater. Nærhed til Vesten er afgørende, fordi de vestlige stater er afgørende legitimitetsgivere, og fordi Vesten har ressourcerne til at gribe ind. De udgør således fundamentet i den internationale orden samt for normen om humanitær intervention som en mulig reaktion. Det er derfor nærvestlige kriser, der har størst chance for at blive mødt med humanitær intervention. Eller sagt på en anden måde: Når de stærke vestlige stater bliver ramt af konsekvenserne af humanitære kriser, så griber de ind med humanitær intervention (Simms og Trim, 2011).

## Solidaristiske betingelser

## Ressourceforbrug

Modsat pluralisterne er solidaristernes opmærksomhed på det potentielle ressourceforbrug  forbundet  med  ambitionen  om  at  sikre  menneskerettighedsoverholdelse og ultimativt menneskeliv. Hvis en intervention vurderes at blive mødt med så store militærstyrker eller masseødelæggelsesvåben, eller så alvorlig en eskalering af konflikten at der tabes flere liv, end der vindes, vil staterne og det internationale samfund også ifølge solidaristerne afholde sig fra interventionen - en hård men nødvendig kalkulation (Wheeler, 2006: 557-558). Vigtigt er det, at ressourceforbruget kan måles på samme måde, hvad enten det optræder som en pluralistisk eller solidaristisk betingelse. Forskellen er alene den teoretiske begrundelse, der ligger bag. Vi kan dog fortolke, hvilken teoretisk begrundelse der ligger bag, ved at se på hvilke betingelser ressourceforbruget indgår sammen med.

## Krisens karakter og omfang

Med  udgangspunkt  i  selektiviteten  som  empirisk  faktum  forventer  solidaristerne  ligesom  pluralisterne,  at  det  internationale  samfund  kun  vil  udføre humanitære  interventioner  i  de  ekstreme  humanitære  kriser,  karakter-  og omfangsmæssigt.  Hvis  den  humanitære  krise  indeholder  særligt  skærpende omstændigheder i form af omfangsrige og intense menneskerettighedsforbrydelser, kan beslutningstagerne vanskeligt undvige at intervenere (Sarbu, 2009: 27-28). Her er begrundelsen for intervention altså ultimativt retfærdighed og ikke orden.

## Medieopmærksomhed

Medierne,  som  er  interesserede  i  nyhedsværdien  ved  menneskelige  lidelser, fremhæver visse kriser frem for andre uanset deres objektive lighed i karakter og omfang. Idet billeder og rapporter om menneskelige lidelser vil vække en følelse af uretfærdighed hos statsledelserne og befolkningerne, vil det internationale samfund intervenere i de særligt mediedækkede kriser. Dette er også kendt som CNN-effekten (Jakobsen, 1996; Livingston, 1997). Medieopmærksomheden skal dog være særligt massiv. Med andre ord skal krisens uretfærdigheder afsløres i en sådan grad, at statsledere motiveres til at reagere på netop én krise på bekostning af andre (Wheeler, 2000: 147-152, 178-179).

## Hypoteser

I følgende afsnit udvikler vi både en pluralistisk og solidaristisk hypotese for intervention og en pluralistisk og solidaristisk hypotese imod intervention ved at koble de teoretiske forventninger til betingelsernes effekt på humanitær intervention. Pga. den teoretiske forventning om sammenhængene mellem betingelserne og (ikke-)intervention udtrykkes alle hypoteserne i nødvendighed/ tilstrækkelighed.

## Betingelser for intervention

Ordenshypotesen (H1) - altså kombinationen af ordensbetingelser, der forventeligt fører til intervention - må tage udgangspunkt i krisestatens geografiske nærhed til Vesten som en absolut nødvendighed for at knægte statssuveræniteten og foretage intervention. Ud over den geografiske nærhed skal både det forventede ressourceforbrug ved interventionen og krisestatens olieproduktion dog  også  være  begrænset.  Med  andre  ord  er  såvel  tæt  geografisk  nærhed  til Vesten som lavt ressourceforbrug og lav olieproduktion i krisestaten alle nødvendige og tilsammen en tilstrækkelig betingelse for en intervention.

Retfærdighedshypotesen  (H2)  tager  udgangspunkt  i,  at  intervention  kun kan forekomme, hvis krisen enten er ekstrem nok, eller medieopmærksomheden er stor nok. Imidlertid vil begge disse effekter forsvinde, hvis ressourceforbruget er så højt, at der potentielt tabes flere menneskeliv ved intervention end der reddes.  Lavt  ressourceforbrug  er  altså  en  nødvendig  betingelse  og  i kombination med enten en ekstrem krise eller stor medieopmærksomhed tilstrækkeligt for en intervention.

## Betingelser for ikke-intervention

Hypoteserne for ikke-intervention er logisk omvendte af hypoteserne for intervention. Således er ordenshypotesen (H3), at enten et højt forventet ressourceforbrug,  krisestatens  betydelige  olieproduktion  eller  manglende  geografisk nærhed til Vesten vil forårsage ikke-intervention. Tilstedeværelsen af blot en af disse tre pluralistiske betingelser er tilstrækkelig til at forhindre intervention.

Retfærdighedshypotesen (H4) tager udgangspunkt i, at et forventet højt ressourceforbrug med flere tabte end reddede menneskeliv vil være tilstrækkeligt til ikke-intervention. Ikke-intervention kan imidlertid også blive udfaldet, hvis krisen ikke er blandt de mest ekstreme, og hvis medieopmærksomheden samtidig ikke er stor nok.

## Metode

Da vi stiller spørgsmålet - hvad forklarer selektiviteten? - kræves også metoder, som kan håndtere et forklarende formål. Vi bliver her nødt til at gå videre end den klassiske engelske skole, som typisk benytter en hermeneutisk, fortolkende tilgang med inddragelse af en bred række af tilgrænsende discipliner og meto- der (Little, 2009). Den nye engelske skoles metodepluralisme åbner op for, at positivistiske metoder kan og bør benyttes på klassiske problemstillinger i international politik - som selektivitet i humanitær intervention - for at skubbe debatten videre fra det forstående til det forklarende (Buzan, 2004: 14, 23).

Humanitær intervention er en sjælden og højst risikabel international aktion, som kræver staternes afvejning af flere strukturelle forhold på samme tid. Derfor  består  forklaringen  på  humanitær  intervention  sandsynligvis  af  flere interagerende faktorer som reflekteret i denne artikels hypoteser. QCA er den metode inden for socialvidenskaben, som er bedst egnet til at teste sådanne konfigurationelle forklaringer (Rihoux og Ragin, 2009).

Opsummeret kan QCA-metoden håndtere multiple konfigurationer af betingelser og systematisk teste, hvilke af disse konfigurationer som betinger et givet udfald i et moderat antal af cases (Rihoux og Ragin, 2009). Det er derfor en oplagt metode at benytte til vores problemstilling, da vi netop har fire hypoteser med kombinationer af betingelser, som vi forventer systematisk har betinget, hvorvidt det internationale samfund har foretaget en humanitær intervention i de 29 humanitære kriser.

## Operationalisering: grænseværdier 1

Vi definerer og operationaliserer en humanitær krise som en voldelig konflikt, hvor menneskerettigheder krænkes, og som involverer hungersnødslignende tilstande,  høj  sygdomsfrekvens  eller  store  mængder  fordrevne (Binder,  2009:  334).  Vi identificerer 29 sådanne humanitære kriser i verden fra 1990-2010 (jf. Binder, 2009). Vi medtager kun de største humanitære kriser, da vi kun her a priori har en ligeværdig forventning til både ikke-intervention og intervention (Knudsen, 1999: 335-338).

Vi anser en humanitær intervention for at være båret af det internationale samfund, hvis enten et mere eller mindre eksplicit FN-mandat fra kapitel VII om brug af alle nødvendige midler for at stoppe den humanitære krise (Malanczuk, 1997) eller en opbakning fra et klart flertal af medlemsstaterne i FN inklusiv  stormagterne  i  Sikkerhedsrådet  forefindes  (Wheeler,  2000:  30-31; Knudsen, 1999: 364-376).

Ressourceforbrug operationaliseres som  krisestatens militære kapabiliteter  målt  som  en  kombination  af  krisestatens  antal  konventionelle  styrker (millioner),  totale  forsvarsudgifter  (milliarder  $)  og  besiddelse  af  atomvåben eller  ej  (Selth,  2009:  277)  taget  fra CIA World Factbook i  kriseårene  og  ved lande  med  intervention  i  årene  indtil  interventionstidspunktet.  Grænseværdien, som adskiller de meget ressourcekrævende kriser fra de relativt mindre ressourcekrævende, sættes efter den empiriske fordeling på 4,9.

Geografisk  nærhed  til  Vesten  operationaliseres  ved  hjælp  af  Huntingtons (2006: 35-62) dikotomisering af Vesten versus resten af verden, da den indfanger den vestlige civilisations dominans i det internationale samfund via kontrollen over internationale institutioner og organisationer. Geografisk nærhed til Vesten måles ud fra staters geografiske placering i forhold til vesten, da vores argumentation netop omhandler fysiske spill-over-effekter.

Staters olieproduktion måles via antal tusinde tønder/dag for hele kriseperioden og ved interventionslande i årene indtil interventionen. Grænseværdien, som adskiller store fra små olieproducenter, sættes ved 47.000 tønder/dag på basis af IMF's opgørelse over olierige lande (IMF, 2005; USEIA, 2012).

For  at  en  humanitær  krise  karakteriseres  som  ekstrem,  skal  den  opfylde samtlige  krisekriterier:  1000  konfliktrelaterede  døde,  hungersnød,  sygdom, fordrivelser og omfattende menneskerettighedskrænkelser (Binder, 2009: 334). Da vi vægter alle kriterierne ligeligt, sættes grænseværdien, som adskiller 'almindelige' fra 'ekstreme' humanitære kriser, på 4,9 (værdien 1 gives per tilstedeværende kriterium).

Medieopmærksomhed måles som antal hits ved søgning på krisekriterierne og menneskerettighedsovertrædelser i databasen LexisNexis. For at undgå bias imod langvarige kriser og kriser med intervention, deles medieopmærksomhed med antal kriseår og stoppes dagen inden en evt. intervention. Grænseværdien sættes ved et naturligt hul i fordelingen på 4400 hits/p.a.

## Årsager til selektivitet i humanitær intervention

Hvad forklarer selektiviteten i humanitær intervention?

Ud fra den ovenstående operationalisering præsenteres data i sandhedstabellen, tabel 1. Herefter udføres den såkaldte boolske minimeringsprocedure i QCA, som frasorterer irrelevante betingelser (Ragin, 1987: 93). Dermed simplificeres de kombinationer af betingelser, der har indflydelse på statsledernes beslutning om at intervenere eller ej. Faktisk kan vi skære de 32 (2 5 ) logisk mulige stier ned til kun tre for intervention og fem for ikke-intervention. Vi fortolker først stierne for at finde de mest relevante betingelser for (ikke-)intervention og evaluerer efterfølgende hypoteserne. Nedenfor præsenteres de fundne kausalstier til intervention og de humanitære kriser, som ligger i stierne 2 :

Tabel 1 : Sandhedstabel

| Massiv medie- opmærksomhed     | 0                     | 1                  | 1                  | 0                        | 0          | 1                      | 0                     | 0                 | 0       | 0           | 1       | 0        | 1         | 1     | 1      |
|--------------------------------|-----------------------|--------------------|--------------------|--------------------------|------------|------------------------|-----------------------|-------------------|---------|-------------|---------|----------|-----------|-------|--------|
| Ekstrem krise                  | 1                     | 0                  | 0                  | 0                        | 0          | 0                      | 0                     | 0                 | 1       | 1           | 0       | 0        | 0         | 1     | 1      |
| Geografisk nærhed til Vesten   | 0                     | 1                  | 0                  | 0                        | 0          | 0                      | 1                     | 0                 | 0       | 0           | 0       | 1        | 0         | 0     | 0      |
| Ingen betydelig olieproduktion | 1                     | 1                  | 0                  | 1                        | 1          | 0                      | 0                     | 0                 | 0       | 1           | 1       | 0        | 1         | 0     | 1      |
| Lavt ressource- forbrug        | 1                     | 1                  | 1                  | 1                        | 0          | 0                      | 0                     | 1                 | 1       | 0           | 0       | 0        | 1         | 0     | 1      |
| Humanitær intervention         | 1                     | 1                  | 1                  | 0                        | 0          | 0                      | 0                     | 0                 | 0       | 0           | 0       | 0        | 0         | 0     | 0      |
|                                | Sierra Leone, Somalia | Jugoslavien-Kosovo | Nordirak/Kurdistan | Mozambique, Tadsjikistan | Nepal, DRC | Pakistan-Kashmir, Rus- | Tyrkiet-Kurdistan     | Congo-Brazzaville | Tchad   |             |         |          |           |       | Uganda |
| Land                           | Liberia, Rwanda,      | Bosnien,           |                    | Guinea-Bissau,           | Georgien,  | Indien-Kashmir,        | land-Tjetjenien Peru, | Aserbajdsjan,     | Angola, | Afghanistan | Myanmar | Colombia | Sri Lanka | Sudan |        |

Grænseværdi: LAVRES = 4,9; INGOL = 47; VEST = 1, KRISE = 2,9; MEDIE = 4400. 1 = tilstedeværelse; 0 = fravær.

- 1) Ekstremkrise-interventioner LAVRES*INGOL*KRISE*medie (Liberia, Rwanda, Sierra Leone, Somalia) +
- 2) Europæiske interventioner:
3. LAVRES*VEST*MEDIE (Bosnien, Jugoslavien-Kosovo) +
- 3) Irak-interventionen 1991: LAVRES*ingol*MEDIE (Nordirak/Kurdistan)
5.  INTERVENTION

Det er  vigtigt  at  bemærke,  at  stien  med  de  ekstreme  kriser  som  den  eneste indeholder modstridende reaktioner på kriser, der ud fra betingelserne ser ens ud. Dette skyldes, at krisen i Burundi ikke blev mødt med intervention i modsætning til alle andre ekstreme kriser. Den manglende intervention kan muligvis skyldes det internationale samfunds læring fra krisen og den mislykkede intervention i Rwanda (Martinelli, 2002: 22-32). Men da vi er interesserede i  det generelle mønster i selektiviteten i humanitær intervention og ikke Burundi som sådan, fjerner vi Burundi fra analysen. Det betyder, at vores models samlede forklaringskraft falder, da den ikke indfanger reaktionen ved samtlige humanitære kriser fra 1990-2010.

Det første, der er interessant, når vi ser på det generelle billede, er, at et lavt ressourceforbrug  indgår  i  alle  tre  stier  til  humanitær  intervention.  Alle  syv interventioner  fra  1990-2010  involverede  et  potentielt  lavt  ressourceforbrug. Man kan altså ikke komme uden om, at de ressourcer, som stater skal bruge på at bryde en stats suverænitet for at redde menneskeliv, er altafgørende. Det er simpelthen en nødvendig betingelse, at staterne forventer, at ressourcerne kan holdes relativt lave. På denne måde står lavt ressourcebrug som den vigtigste faktor i forklaringen af humanitær intervention. Dette fund fremgår også som afgørende i den klassiske engelske skoles forventninger til årsagerne til humanitær intervention (Bull, 1977: 93).

For det andet er det lige så interessant, at et lavt ressourceforbrug ikke kan stå alene. Et forventet lavt ressourceforbrug skal kombineres med andre faktorer for at lede til intervention. Konfronteret med de mest ekstreme humanitære kriser  i  Liberia,  Rwanda,  Sierra  Leone  og  Somalia  valgte  det  internationale samfund at intervenere pga. disse landes svage militærapparater og det derved lave forbundne ressourceforbrug. Beslutningen om intervention kom dog kun på tale pga. krisernes ekstreme karakter, og fordi det internationale samfund, i kraft af krisestaternes små olieejendomme, kunne være sikker på, at en intervention ikke ville forstyrre den internationale, økonomiske orden.

Særligt interessant er det, at medieopmærksomheden ved alle fire kriser var meget lille. Hvis kriserne er alvorlige nok, vil det internationale samfund intervenere ved blot et minimum af medieopmærksomhed - måske endda helt uafhængigt af medieopmærksomheden (se også Weiss og Collins, 1996: 79, 89). På den anden side var der ved de europæiske interventioner en meget stor medieopmærksomhed. Men heller ikke her var den afgørende for beslutningen om intervention. Det afgørende moment i argumentationen for intervention var den geografiske nærhed til Europa, og mediedækningen synes mest af alt at fungere som legitimering (Thussu, 2000: 350-361). Vi kan dog ikke helt afvise effekten af medieopmærksomheden. Vendes blikket mod Irak-interventionen, er det meget sandsynligt, at medieopmærksomheden omkring kurdernes lidelser og fordrivelse til Nordiraks frysende bjerge gjorde dem umulige at ignorere for de centrale vestlige stater (Dolan og Lyon, 2005: 6-9).

Irak-interventionen (Kurdistan 1991) er også interessant, fordi den går imod forventningen  om  krisestatens  olierigdomme  som  hindring  for  intervention - tværtimod var Irak på interventionstidspunktet en globalt set meget vigtig olieproducent. Meget taler dog for, at oliepriser og makroøkonomisk stabilitet slet ikke var vigtige hensyn i det internationale samfunds beslutningskalkule (Meek,  1994).  Hæves  blikket  forekommer  olie-betingelsen  som  den  mindst betydelige af alle i forklaringen af intervention, idet den ikke har konsistent eller overbevisende betydning i nogen af de tre stier, som førte til intervention.

Flyttes fokus til betingelserne for ikke-intervention - altså de stier der forhindrer intervention - finder vi for det første, at der ikke er nødvendige betingelser for ikke-intervention. Dette står altså i modsætning til ressourceforbrug i forklaring af intervention. For det andet er der flere stier end ved intervention, og betingelserne for ikke-intervention er derfor både flere og mere varierede. Det betyder altså, at det alt andet lige er mere komplekst at forudsige, hvorfor stater ikke handler, frem for hvad der gør, at de faktisk griber ind i humanitære kriser. Dette er endnu et eksempel på, at vores brug af indsigterne fra den nye engelske skole stemmer overens med den klassiske engelske skoles indsigter. Allerede Bull (1977: 74-94) så, at grundene til humanitære interventioner er forholdsvis stabile fra krise til krise, hvorimod der findes flere årsager til, at humanitære interventioner ikke foretages (og legitimt kan undgås).

Nedenfor er præsenteret de fem stier til ikke-intervention.

1. Uløselige kriser:

vest*lavres ( Myanmar 3 , Indien-Kashmir , Pakistan-Kashmir , Rusland-Tjetjenien , Sudan, Afghanistan , DRC , Georgien , Nepal )

+

2. Glemte kriser:

vest*krise*medie ( Aserbajdsjan , Congo-Brazzaville , Guinea-Bissau , Mozambique , Tadsjikistan )

+

3. Fjernvestlige kriser: INGOL*vest*MEDIE ( Sri Lanka , Uganda)

+

4. Afrikanske olieproducenter: ingol*vest*medie (Angola, Tchad)

+

5. Nærvestlige kriser: ingol*lavres*krise (Colombia, Peru, Tyrkiet-Kurdistan)
2.  intervention (ingen intervention)

For det første er de fleste humanitære kriser uden intervention såkaldte 'uløselige kriser'. Intervention blev her forhindret pga. en kombination af stor distance til Vesten, og fordi det internationale samfund forventede et højt ressourceforbrug ved intervention. Kriserne er imidlertid uløselige på forskellige måder. Ved stormagtskriserne - Pakistan-Kashmir, Indien-Kashmir og Rusland-Tjetjenien - ville der være tale om intervention i lande med atomvåben, hvilket afskrækkede enhver suverænitetskrænkende indgriben. Myanmar kan også inkluderes som en stormagtskrise, idet landets militære kapabiliteter og strategiske placering ville gøre en intervention uordensskabende (Binderup og Langsted, 2009: 106-107).

I forlængelse af stormagtskriserne kan Georgien og Nepal klassificeres som stormagtsrelaterede  kriser,  da  interventioner  i  disse  lande  direkte  ville  overtræde grænsen for hhv. Ruslands og Kinas interessesfære. Som stien også indikerer,  var  såvel  stormagts-  og  de  stormagtsrelaterede  kriser  tilstrækkeligt afsondrede, så Vestens fred og sikkerhed ikke blev truet (Rocca, 2004; Bandow, 2009). Blandt de uløselige kriser findes også en sidste gruppe af ekstremt blodige og langvarige borgerkrige - Afghanistan, Sudan og DRC - som ikke var ressourcekrævende pga. store militærkapabiliteter, men pga. deres enorme geografiske størrelse, ufremkommelige terræn og militante bevægelser (Sarbu, 2009: 87-89; Buhaug, Gates og Lulaja, 2005: 9; Kreps, 2007).

For det andet viser stien med de glemte kriser - Aserbajdsjan, Congo, Guinea-Bissau, Mozambique og Tadsjikistan - de forskellige logikker bag ikkeintervention. Disse kriser havde således alle dårlige kort på hånden og ingen overbevisende argumenter for Vesten til at gribe ind: De var isolerede fra Vesten, komparativt mindre intense og udsat for uforholdsmæssigt lille medieopmærksomhed.

For det tredje kan de manglende interventioner i Sri Lanka og Uganda illustrere vigtigheden af geografisk nærhed til Vesten på anden vis. Har krisestaten ikke geografisk nærhed til Vesten, kan hverken stor medieopmærksomhed eller manglende olieproduktion i krisestaten kompensere herfor og skabe grobund for  intervention.  I  sådanne  situationer  har  mediernes  fremvisning  af  krisens uretfærdigheder ikke afgørende effekt, og den trumfes af den manglende trussel  mod den internationale orden. Betydningen af vestlig nærhed understøttes  også  af  de  afrikanske  olieproducenter,  Angola  og  Tchad,  der  var  vestligt isolerede og uden stor medieopmærksomhed. Dog var disse to faktorer ikke afgørende for valget af ikke-intervention. I stedet er det mere sandsynligt, at disse landes betydelige olieproduktion var det afgørende moment, idet en intervention ville skabe ustabilitet i olieproduktionen og dermed international, økonomisk uorden. Der ville dog ikke have været tale om fundamental økonomisk uorden, men relativt mere uorden end uden en intervention. Argumentet er netop, at interventioner sammenlignet med ikke-interventioner og med intervention i andre kriser ville forårsage relativt mere økonomisk uorden.

For  det  fjerde  er  de  nærvestlige  kriser  -  Tyrkiet-Kurdistan,  Peru  og  Colombia - kendetegnet ved højt forventet ressourceforbrug ligesom de uløselige kriser.  Modsat  de  uløselige  kriser  ligger  de  dog  i  baghaven  for  henholdsvis Europa og USA - det internationale samfunds to centrale aktører. Hensynet til kortsigtet fred og undgåelse af humanitært destruktiv konflikt med stærke militærstater vægtedes højere end hensynet til truende konfliktspredninger og flygtningestrømme (Kirisci og Windrow, 1997: kapitel 6).

Samlet  set  synes  ressourceforbrug,  den  rene  ordensbetingelse  vedrørende geografisk nærhed til Vesten, den rene retfærdighedsbetingelse vedrørende kriseomfanget samt konfigurationen 'glemte kriser' at være bedst til at forklare selektiviteten  i  humanitær  intervention.  Allerede  nu  synes  den  kompleksitet men også systematik, vi har sporet i det internationale samfunds reaktion på tværs af de 28 humantære kriser, at understrege nødvendigheden af, at vi har fulgt den nye engelske skoles opfordring til metodepluralisme og en større benyttelse af forklarende tilgange til velkendte problemstillinger. Med andre ord giver den nye engelske skoles anbefaling af positivistiske metoder og systematiske forklaringer af mange cases under ét samlet forskningsdesign god mening.

## Evaluering af hypoteser

Den foregående fremstilling af de forskellige konfigurationer viser en generel tendens  til,  at  statsledernes  prioriteringer  mellem  humanitære  kriser  har  involveret både ordens- og retfærdighedsfaktorer - kun reaktionen på uløselige kriser baserer sig alene på ordenshensyn. Dette betyder, at statsledere både har måttet vurdere, om kriser var mere/mindre uordensskabende end andre kriser, mere/mindre retfærdige at intervenere i end andre og samtidig - når hensynene konfliktede - hvorvidt primært ordens- eller retfærdighedshensyn skulle forfølges. De fleste kriser kan dog placeres som bedst forklaret af enten ordens- eller retfærdighedshensyn. Herunder præsenterer vi en simpel firefeltstabel, som kombinerer, hvilken forudsigelse vi teoretisk havde til det internationale samfunds reaktion på den givne humanitære krise med den faktiske reaktion på krisen, samt hvilken af de teoretiske retninger der bedst forklarer placeringen.

Tabel 2 : Kombination af ordens- og retfærdighedshypoteserne

|                   | Forventning: Intervention (H1 + H2 )                                                | Forventning: Ikke-intervention (H3 + H4 )                                                                                                                                                                                                     |
|-------------------|-------------------------------------------------------------------------------------|-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------|
| Intervention      | Liberia , Rwanda , Sierra Leone , Somalia , Irak-Nord , Jugoslavien-Kosovo, Bosnien |                                                                                                                                                                                                                                               |
| Ikke-intervention |                                                                                     | Afghanistan, Angola, Aserbajdsjan, Congo, Georgien, Guinea-Bissau, Mozambique, Nepal, Tadsjikistan, Sri Lanka, Uganda, Rusland-Tjetjenien, Myanmar, Indien-Kashmir, Pakistan- Kashmir, Tchad, Sudan , DRC , Colombia, Peru, Tyrkiet-Kurdistan |

Note: Understregede cases forklares med ordenshypoteserne, kursiverede mest overbevisende af retfærdighedshypoteserne, og normal type betyder, at cases er ligeligt forklaret af begge retninger.

Tabel 2 viser, at vi ved at kombinere de teoretiske forventninger fra henholdsvis pluralismen (ordenshensyn) og solidarismen (retfærdighedshensyn) kan forklare selektiviteten i det internationale samfunds reaktion i 28 af 29 humanitære kriser efter den Kolde Krig (97 pct. af alle cases, da Burundi er fjernet). Ikke overraskende  ser  vi,  at  retfærdighedsbetingelser  bedst  forklarer  intervention (71 pct. af interventionerne), mens ordensbetingelser bedst forklarer ikke-intervention (76 pct. af ikke-interventionerne). Det er også værd at bemærke, at selvom reaktionerne i Colombia-, Peru- og Kurdistan-kriserne er velforklarede, har vi ikke kunnet afgøre, hvorvidt orden eller retfærdighed har været det afgørende element i beslutningerne om ikke at intervenere (disse udgør 14 pct. af ikke-interventionerne og 11 pct. af alle kriser).

## Konklusion og perspektivering

Denne artikel startede med at stille spørgsmålet om, hvad der betinger brugen af humanitær intervention. Baseret på 29 humanitære kriser fra 1990-2010 har analysen bidraget med tre specifikke, empiriske indsigter.

For det første viser analysen, at et forventet lavt ressourceforbrug er en nødvendig  betingelse  for  intervention.  For  det  andet  viser  den,  at  den  vigtigste pluralistiske  betingelse  for  humanitær  intervention  er  geografisk  nærhed  til Vesten, mens den vigtigste pluralistiske betingelse for ikke-intervention er fraværet af lavt ressourceforbrug. For solidaristerne er den vigtigste betingelse for humanitær intervention krisens ekstreme omfang, hvorimod ikke-interventionerne af solidaristerne bedst forklares af stien med glemte kriser - særligt er lav medieopmærksomhed og et mindre kriseomfang afgørende. Overordnet set betyder medieopmærksomhed og olieproduktion ikke særlig meget, når det internationale samfund skal vælge at intervenere eller ej i humanitære kriser. For det tredje ser vi, at selvom ordenshensyn bedre forklarer ikke-interventioner, og retfærdighedshensyn bedre forklarer interventioner, kan begge sæt af forventninger forklare både visse interventions- og ikke-interventionstilfælde.

Indsigterne lægger op til en diskussion af frugtbarheden af at benytte sig af  den  nye  engelske  skoles  metodepluralisme:  Er  vi  kommet  videre  i  forklaringen af selektiviteten i humanitær intervention? Ja! For det første er vi blevet mere sikre på årsagerne til selektiviteten i humanitær intervention. På den ene side kan alle vores resultater genfindes i klassisk engelsk skole analyser. På den anden side har vi kunnet underbygge de klassiske indsigter med robuste empiriske resultater på tværs af tid og i en lang række humanitære kriser. For det andet er forklaringerne på selektiviteten blevet mere simple. Den anvendte metode har muliggjort en reduktion i kompleksiteten i årsagerne til humanitær intervention til nogle få og forholdsvis simple stier. Dette betyder naturligvis, at  nuancer  går  tabt,  men  en  sådan  forsimpling  er  nødvendig  for  at  skubbe debatten om humanitær intervention videre. Sidst men ikke mindst har analysen lagt grundstenene til et teoriapparat bestående af en række strukturelle betingelser, grundet i distinktionen mellem pluralisme og solidarisme, der relativt let kan appliceres på nyere humanitære kriser som fx Elfenbenskysten, Libyen og Syrien.

## Noter

1. For konkrete operationaliseringer, se appendiks.
2.  I  QCA  betyder  store  bogstaver  værdien  [1],  der  angiver  tilstedeværelsen  af  en betingelse, fx [A]. Små bogstaver betyder værdien [0], der angiver fraværet af en betingelse, fx [a]. Betingelser og udtryk kombineres via to operatorer: * betyder logisk OG, fx [A*B]. + betyder logisk ELLER, fx [A+B]. En kausalforbindelse angives med  , hvilket betyder, at bestemte betingelser producerer et givet udfald, fx [A*B  C] (Rihoux og De Meur, 2009: 34-35). I vores analyse angives tilstedeværelsen af vores betingelser: lavt ressourceforbrug = LAVRES; ingen betydelig olieproduktion = INGOL; geografisk nærhed til Vesten = VEST; ekstrem krise = KRISE; massiv medieopmærksomhed = MEDIE. Tilstedeværelse af vores udfald, humanitær intervention = INTERVENTION.
3.  Cases markeret med kursiv forklares af mere end én sti. Dette er normalt i QCAanalyser (Rihoux og de Meur, 2009: 58). Baseret på empirisk viden placerer vi hver case i dens mest plausible sti.

## Litteratur

- Bandow, Dough (2009). US policy toward Kosovo: Sowing the wind in the Balkans, reaping the whirlwind in the Causcasus. Mediterranean Quarterly 20 (1): 15-30.
- Barsky, Robert B. og Lutz Kilian (2004). Oil and the macroeconomy since the 1970s. Journal of Economic Perspectives 18 (4): 115-134.
- Binder, Martin (2009). Humanitarian crises and the international politics of selectivity. Human Rights Review 10 (3): 327-348.
- Binderup, Tejs og Andreas Langsted (2009). Humanitær intervention i et post-'9/11' internationalt samfund - en engelsk skole-analyse af mulighederne for humanitære interventioner efter terrorangrebene den 11. september 2001. Speciale, Institut for Statskundskab, Aarhus University.
- Buhaug, Halvard, Scott Gates og Päivi Lulaja (2005). Geography, Strategic Ambition, and the Duration of Civil Conflict. Oslo: Centre for the Study of Civil War, PRIO og Norwegian University of Science and Technology.
- Bull, Hedley (1977). The Anarchical Society - A Study of Order in World Politics . Palgrave Macmillan.
- Burley,  Anne-Marie Slaugther (1993). International law and international relations theory: a dual agenda. American Journal of International Law 87 (2): 205-239.
- Buzan, Barry (2004). From International to World Society - English School Theory and the Social Structure of Globalization . Cambridge: Cambridge University Press.
- Clark, Ian (2001). The Post-Cold War Order - The Spoils of Peace .  Oxford: Oxford University Press.

- Dolan, Chris J. og Alynna J. Lyon (2005). Strategic Humanitarianism? An Exploration of American Involvement in Iraq, Kosovo, and Tsunami Relief Efforts . Georgia Political Science Association - Proceedings.
- Dunbabin, J. P. D. (2008). The Security Council in the wings: Exploring the Security Council's non-involvement in wars, kapitel 22 i Vaughan Lowe, Adam Roberts, Jennifer Welsh og Dominik Zaum (red.), The United Nations Security Council and War . Oxford: Oxford University Press.
- EIA (2008). Energy Information Administration - Annual Energy Review 2008 . Washington DC: USEIA.
- Gareis, Sven B. og Johannes Varwick (2005). The United Nations: An Introduction . Palgrave Macmillan.
- Holzgrefe, J. L. og Robert O. Keohane (2003). Humanitarian Intervention - Ethical, Legal and Political Dilemmas . Cambridge: Cambridge University Press.
- Huliaras, Asteris (2006). Evangelists, oil companies, and terrorists: the Bush Administration's policy towards Sudan. Orbis 50 (4): 709-724.
- Huntington, Samuel P. (2006). Civilisationernes sammenstød - Mod en ny verdensorden . København: People's Press.
- IMF  (2005).  Guide  on  Resource  Revenue  Transparency,  Washington  DC,  IMF, http://www.imf.org/external/np/pp/2007/eng/051507g.pdf (6. oktober 2013).
- Jackson, Robert (2000). The Global Covenant: Human Conduct in a World of States . Oxford: Oxford University Press.
- Jakobsen, Peter  Viggo  (1996).  National  interest,  humanitarianism  or  CNN:  What triggers UN peace enforcement after the Cold War? Journal of Peace Research 33 (2): 205-215.
- Keohane, Robert (1986). Theory of world politics: structural realism and beyond, i Robert Keohane, Neo-Realism and It's Critics . New York: Colombia University Press.
- Kirisci, Kemal og Gareth M. Windrow (1997). The Kurdish Question and Turkey: An Example of Trans-State Ethnic Conflict. Frank Cass.
- Knudsen, Tonny Brems (1999). Humanitarian Intervention and International Society: Contemporary Manifestations of an Explosive Doctrine . Ph.d.-afhandling, Institut for Statskundskab, Aarhus Universitet.
- Kreps, Sarah E. (2007). The United Nations-African Union Mission in Darfur: implications and prospects for success. African Security Review 16( 4): 64-79.
- Leder, Frederic og Judith N. Shapiro (2008). This time it's different: An inevitable decline in world petroleum production will keep oil product prices high, causing military conflicts and shifting wealth and power from democracies to authoritarian regimes. Energy Policy 36: 2580-2582.
- Leech, Garry (2006). Crude Interventions: The US, Oil and the New World (Dis)order . London: Zed Books Ltd.

- Little, Richard (2009). History, theory and methodological pluralism in the English School, pp. 78-103 i Cornelia Navari (red.), Theorizing International Society: English School Methods . Palgrave Macmillan.
- Livingston, Steven (1997). Clarifying the CNN effect: an examination of media effects according to type of military intervention. Research paper. Harvard: The Joan Shorenstein Center on the Press, Politics and Public Policy.
- Malanczuk, Peter (1997). Akehurst's Modern Introduction to International Law . 7th rev. ed. London: Routledge.
- Martinelli, Marta (2002). Non-govermental intervention in 'ethnic' conflicts: the cases of international alert and the community of Sant'Egidio in Burundi. Copenhagen Peace Research Institute Working Papers 22 . COPRI.
- Meek, Phillip A. (1994). Operation Provide Comfort: a case study in humanitarian relief and foreign assistance. Air Force Law Review 37: 225-238.
- Navari, Cornelia (2009). Theorizing International Society: English School Methods . Palgrave Macmillan.
- Perkins, Richard og Eric Neumeyer (2008). Extra-territorial interventions in conflict spaces:  explaining  the  geographies  of  post-cold  war  peacekeeping. Political  Geography 27 (8): 895-914.
- Ragin, Charles (1987). The comparative method: moving beyond qualitative and quantitative strategies. Berkeley: University of California Press.
- Regan, Patrick M. (2002). Civil Wars and Foreign Powers: Outside Intervention in Intrastate Conflicts . Ann Arbor: University of Michigan Press.
- Rihoux, Benoit og Charles Ragin (2009). Introduction, i Benoit Rihoux og Charles Ragin, Configuratinal  Comparative  Methods:  Qualitative  Comparative  Analysis (QCA) and Related Techniques . Thousand Oaks: SAGE Publications.
- Rihoux, Benoît og Gisèle De Meur (2009). Crisp-set Qualitative Comparative Analysis (csQCA), i Benoît Rihoux og Charles Ragin, Configuratinal Comparative Methods:  Qualitative  Comparative Analysis (QCA) and Related Techniques .  Thousand Oaks: SAGE Publications.
- Rocca, Christina B. (2004). United States interests and foreign policy priorities in South Asia. The DISAM Journal Summer : 74-78.
- Ross, Michael L. (2004). How do natural resources influence civil war? Evidence from thirteen cases. International Organization 58 (1): 35-67.
- Sarbu, Bianca (2009). Drivers of the Humanitarian Interventions - Going Beyond Human Rights Violations . Dissertation, The Swiss Federal Institute of Technology Zurich Master of Arts in Comparative and International Studies (MACIS).
- Selth, Andrew (2009). Know knows and knows unknowns: measuring Myanmar's military capabilities. Contemporary Southeast Asia 31 (2): 272-295.

- Simms, Brendan og D.J.B. Trim (2011). Humanitarian Intervention: A History . Cambridge: Cambridge University Press.
- Thussu,  Daya  Kishan  (2000).  Legitimizing  'humanitarian  intervention'?  CNN, NATO and the Kosovo crisis. European Journal of Communication 15 (3): 345-361.
- USEIA (2012). Dynamic Table Querying Systems Total Oil Supply (Thousand Barrels Per Day). United States Energy Information Agency. http://www.eia.gov/cfapps/ipdbproject/IEDIndex3.cfm?tid=5ogpid=53ogaid=1 (6. oktober 2013).
- Weiss, Thomas G. og Cindy Collins (1996). Humanitarian Challenges and Intervention - World Politics and the Dilemmas of Help. Boulder: Westview Press.
- Wheeler, Nicholas J. (2000). Saving Strangers - Humanitarian Intervention in International Society . Oxford: Oxford University Press.
- Wheeler, Nicholas J. (2006). Legitimating humanitarian principles and procedures. Melbourne Journal of International law 2 (2): 550-567.
- Wight, Martin (1991). International Theory: The Three Traditions . Leicester: Leicester University Press.

| Humanitær intervention     | Nej         | Nej    | Nej          | Nej     | Ja      | Nej     | Nej      | Nej   | Nej    | Nej      | Nej           | Nej            | Ja       | Ja      | Nej        |
|----------------------------|-------------|--------|--------------|---------|---------|---------|----------|-------|--------|----------|---------------|----------------|----------|---------|------------|
| Medieopmærk- somhed        | 3565,1      | 2203,3 | 1016         | 2012    | 8383,8  | 4821    | 4529     | 541,3 | 3783,3 | 1935,5   | 725           | 2220           | 5554     | 648     | 682        |
| Krisens karakter og omfang | 5           | 5      | 4            | 5       | 3       | 3       | 3        | 4     | 4      | 2        | 4             | 3              | 3,5      | 5       | 2          |
| Tilknytning til Vesten     | Nej         | Nej    | Nej          | Nej     | Ja      | Nej     | Ja       | Nej   | Nej    | Nej      | Nej           | Nej            | Nej      | Nej     | Nej        |
| Olie- produktion           | 0           | 698    | 207          | 0       | 0       | 16,1    | 630      | 274   | 26     | 3        | 0             | 744            | 2264     | 0       | 0          |
| Ressource- forbrug         | 3,8         | 2,9    | 1,6          | 1,04    | 0       | 12,1    | 13,4     | 0,4   | 5,8    | 1,27     | 0,11          | 209,1 + atom   | 0 (10,8) | 0,34    | 2,1        |
| Land                       | Afghanistan | Angola | Aserbajdsjan | Burundi | Bosnien | Myanmar | Colombia | Congo | DRC    | Georgien | Guinea-Bissau | Indien-Kashmir | Nordirak | Liberia | Mozambique |

| Humanitær intervention     | Nej   | Nej   | Nej                | Ja     | Ja           | Ja      | Nej       | Nej   | Nej          | Nej               | Nej    | Ja                 | Nej              | Nej     |
|----------------------------|-------|-------|--------------------|--------|--------------|---------|-----------|-------|--------------|-------------------|--------|--------------------|------------------|---------|
| Medieopmærk- somhed        | 3128  | 2430  | 8690               | 2035,3 | 2485,4       | 2904    | 5508      | 11107 | 2337,6       | 1852              | 10328  | 23018              | 3232,25          | 2448,25 |
| Krisens karakter og omfang | 3     | 3     | 4                  | 5      | 5            | 5       | 4         | 5     | 3            | 4                 | 5      | 4                  | 3                | 5       |
| Tilknytning til Vesten     | Nej   | Ja    | Nej                | Nej    | Nej          | Nej     | Nej       | Nej   | Nej          | Ja                | Nej    | Ja                 | Nej              | Nej     |
| Olie- produktion           | 0     | 119   | 7947               | 0      | 0            | 0       | 1         | 257   | 1            | 64                | 0      | 19                 | 63               | 88      |
| Ressource- forbrug         | 4,25  | 5     | 88,7 + atom        | 1      | 0,51         | 0,92    | 5         | 6,8   | 1,2          | 32,7              | 3,5    | 0                  | 37,7 + atom      | 1,6     |
| Land                       | Nepal | Peru  | Rusland-Tjetjenien | Rwanda | Sierra Leone | Somalia | Sri Lanka | Sudan | Tadsjikistan | Tyrkiet-Kurdistan | Uganda | Jugoslavien-Kosovo | Pakistan-Kashmir | Tchad   |