Dåbens liv skal leves. Sammenhængen mellem dåb, tro og menighedsliv i dansk liturgi og praksis siden Luther
Forfattere: Kurt E. Larsen
Tidsskrift: dttk (22-11-2018)

## DÅBENS LIV SKAL LEVES

Sammenhængen mellem dåb, tro og menighedsliv i dansk liturgi og praksis siden Luther

Professor, dr.theol. Kurt E. Larsen

Hos apostlen Paulus kan dåben og et nyt liv i  tro og menighed ikke skilles. Dåben har på én gang sakramental og etisk karakter:  »Eller  ved  I  ikke,  at  alle  vi,  som er blevet døbt til Kristus Jesus, er døbt til hans død? Vi blev altså begravet sammen med ham ved dåben til døden, for at også vi,  sådan  som Kristus blev oprejst fra de døde ved Faderens herlighed, skal leve et nyt liv« (Rom 6,3-4). Og dåben gør personen til en del af Kristi legeme, menigheden:  »For  ligesom  legemet  er  en  enhed, selv  om  det  har  mange  lemmer,  og  alle legemets  lemmer,  så  mange,  som  de  er, dog danner ét legeme, sådan er det også med Kristus. For vi er alle blevet døbt med én ånd til at være ét legeme, hvad enten vi er jøder eller grækere, trælle eller frie, og vi har alle fået én ånd at drikke« (1 Kor 12,12-13).

I en tidligere artikel (Larsen 2018) har jeg påvist, hvordan den lutherske lære om dåben som et sakramente er fastholdt i de danske  dåbsritualer  og  kirkelovgivning fra reformationen: Dåben skænker syndsforladelse og genfødelse og derfor stammer kristenlivet fra dåben. Dermed er et afgørende luthersk og bibelsk anliggende fastholdt.  Alt  godt  kan  imidlertid  også overbetones: Hvis man for stærkt understreger dåbens sakramentale engangskarakter,  kan  dåben  komme  til  at  svæve  i luften,  tilbageskuende,  uden  forbindelse til tro, etik og menighedsliv. I 1840 fandt liturgihistorikeren  biskop  Engelstoft,  at dansk tradition led under netop dette (Engelstoft 1840, 219). I denne artikel vil jeg undersøge, om der har været - og er - en for svag understregning af det fremadrettede i danske dåbsritualer og dåbspraksis. Først om sammenhængen mellem dåb, tro og etik, sådan som det kommer til udtryk i dåbsritualer og i praksis omkring dåben.

## Dåben som begyndelsen til et liv i tro - i dåbsritualerne

Luthers  ritualer  havde  en  stærk  understregning af sammenhængen mellem dåben  og  det  efterfølgende  kristenliv.  I ritualforslaget fra 1523 hed det: »[…] at han -  betegnet  med  din  godheds  tegn  må være uden stanken af al ond lyst  og ved den søde duft af dit bud glad må tjene dig  i  kristenheden  og  daglig  vokse  […]«

(Thodberg  2017,  70f).  Og  der  bedes  for barnet om, at det må »[…] blive bevaret tør og sikker i kristenhedens hellige ark, altid  brændende  i  Ånden,  glad  i  håbet […]«  (Thodberg  2017,  72).  Sidstnævnte bøn gik også videre i det danske dåbsritual fra 1685 (Konvent for Kirke og Theologi 1985, 29).

Brug  af  salt,  dåbshue  og  dåbslys  var symbolske skikke, som Luther havde bevaret  fra  katolsk  tid  i  sit  1523-ritualforslag, og de pegede også fremad mod et liv i tro og lydighed. Barnet fik salt i munden som tegn på, at det skulle vokse i visdom gennem livet: »Modtag, N., saltet af den visdom, der skal føre dig til det evige liv« (Thodberg  2017,  70).  Barnet  blev  iført en hue som symbol på, at dåbens renhed skulle bevares gennem at leve et rent liv: »Modtag  den  hvide  uplettede  klædning, som  du  uden  pletter  skal  bringe  frem for  Kristi  domstol« (Thodberg 2017, 75). Dåbsbarnet fik givet et lys og formanedes til at bevare det brændende gennem livet ligesom brudejomfruerne i Jesu lignelse: »Modtag denne brændende fakkel og bevar din dåb ukrænket, for at du, når Herren kommer til brylluppet, kan gå ham i møde med alle de hellige […]« (Thodberg 2017, 76). Meningen med disse skikke var at  understrege,  at  dåbens  nytte  ikke  var sikret med handlingens blotte gennemførelse, men at dåben skulle følges op med et liv i visdom, renhed osv. Da reformatoren Hans Tausen i 1528 udgav sit danske dåbsritual  (»En  ret  christelig  Fadzon  at christne  Børn  med  paa  Danske«)  fulgte han  Luthers  1523-ritualforslag tæt og havde  også  bevaret  Luthers  skikke  med salt, hue og lys - med næsten samme ord- lyd  (Helveg  1854,  555).  I  Luthers  ritualforslag fra 1526 var disse symbolhandlinger ikke mere med. For Luther var de ydre skikke  og  symboler  noget,  som  mennesker havde tilføjet for at pynte på dåben, men disse udvendige ting var ikke vigtige, og dåben kunne godt ske uden alle disse ting  (Thodberg  2017,  82).  I  dansk  tradition blev det Luthers 1526-ritual, der kom til at præge, og dermed forsvandt de fleste symbolhandlinger.  Korstegnet  blev  dog bevaret.

## Korstegnet

Skikken med korstegn er bevaret ved dåben fra Luther til nutiden, men det er blevet fortolket på ret forskellige måder undervejs. For Luther var korstegnet et led i exorcismen: »Jeg besværger dig, du urene ånd,  i  Faderens  (korstegnelse),  Sønnens (korstegnelse)  og  den  Helligånds  (korstegnelse) navn at fare ud og vige bort fra denne Jesu Kristi tjener« (Thodberg 2017, 73). Tilsvarende var det i Hans Tausens ritualforslag 1528 og i Danmarks og Norges Kirkeritual fra 1685.

Den  pietistiske  biskop  Peder  Hersleb ønskede exorcismen fjernet fra dåbsritualet, men korstegnet ville han bevare, idet han foreslog følgende ledsagende formaning:  »du  betegnes  hermed  med  korsets tegn  til  en  erindring  om  at  i  Kristi  kors skal du have al din salighed og ved hans korses  fortjeneste  får  du  denne  nåde  af Gud, som dig i dag vederfares, så og for at  erindre  dig,  at  du  bør  tage  Kristi  kors på  og  efterfølge  ham«  (Thodberg  1998, 99). Korstegnet ved dåben kom således til at knytte frelsesbegivenheden på Golgata og  den  døbtes  kristenliv  sammen.  Det danske dåbsritual fra 1783 fulgte den vej, idet  det  beholdt  korstegnet,  men  lod  det indgå i en ny sammenhæng: »Annam det helliges Korses Betegnelse baade paa dit Ansigt og paa dit Bryst, til et Vidnesbyrd, at du skal troe paa den korsfæstede Herre Jesum  Kristum«  (Thodberg  2017,  122; Thodberg  1998,  123).  Oplysningstiden havde ikke meget sans for det sakramentale i barnedåben, og biskop Balles ritual imødekom tidens krav lidt ved at lade korstegnet pege frem mod den senere konfirmation og voksenalder, hvor den enkelte selv skulle tro (Thodberg 2017, 122). Korstegnet var således ikke mere et element i understregningen af dåbens »mørke« baggrund, men pegede fremad mod forpligtelsen til et liv i tro.

De egentlige oplysningsteologer havde store problemer med korstegnet. For dem var der tale om et stykke magi, som ingen moderne  mennesker  forstod  noget  af.  I Sverige  forsvandt  korstegnet  fra  dåbsritualet  i  Sverige  på  den  tid  (Thodberg 2017, 125) Under de særlige sønderjyske forhold var korstegnet også udsat for pres. Den oplysningsprægede biskop Adler udgav i  1796  en  stor  agende  til  brug  i  hertugdømmerne,  med  ikke  færre  end  syv forslag til  dåbsritualer - alle uden noget korstegn  (Den  Slesvig-Holsteenske  Kirkeagende  1796)!  En  række  menigheder ydede  betydelig  modstand  mod  de  foreslåede  forandringer,  men  for  eksempel  i Løgumkloster udelod præsten korstegnet ved  dåbshandlinger  (Henningsen  2016, 94; 314). Oppe i kongeriget gik det anderledes. Her ville teologerne H. G. Clausen, Chr. Bastholm og til dels biskop P. O. Boisen  også  udelade  korstegnet  (Thodberg

1998,  123;  134),  men  Balles  ritual  fra 1783 beholdt det altså, og således blev det bevaret til vor tid. Balles slægtning N. F. S. Grundtvig tillagde korstegnet stor betydning,  inddrog  det  i  sit  daglige  trosliv  og morgenbøn - og skrev siden om det i en kendt  dåbssalme:  »Gudsfingrene  grande slog kors for sin pande« (Thodberg 2017, 139-143). Biskop Mynster ønskede heller ikke korstegnet væk, men foreslog i 1839 en udvidelse af ordlyden: »Annam det helliges Korses Betegnelse baade paa dit Ansigt og paa dit Bryst til et Vidnesbyrd, at al din Tanke og dit ganske Hjerte skal helliges ved Troen paa den korsfæstede Herre Jesum  Kristum«  (Thodberg  1998,  172). Hermed kobledes dåben og det kommende  liv  tydeligt  sammen.  Anderledes  var det med pastor P. A. Fengers ændringsforslag fra 1874: »[…] Vidnesbyrd, at du tilhører den korsfæstede Herre« (Thodberg 2017,  173).  Her  pegede  ordene  ved  korstegnet  udelukkende  tilbage  på  dåbens sakramentale betydning, en gang for alle. Det autoriserede ritual af 1912 fulgte ikke Fenger,  men  lød:  »til  et  vidnesbyrd  om, at  du  skal  tilhøre  den  korsfæstede  […]«. Med ordet »tilhøre« var det klart udtrykt, at dåben skulle ses som indledning til et liv i en relation til Kristus. Denne ordlyd bevaredes i 1992-ritualet.

## Håndspålæggelsen

I Luthers 1523-ritual lød det under håndspålæggelsen - efter at genfødelse og tilgivelse  var  erklæret  -  »Han  styrke  dig med sin nåde til det evige liv« (Thodberg 2017, 75). De samme ord blev taget med i  de  senere  autoriserede  ritualer  i  1685, 1783, 1912 og 1992, og de har tjent til at understrege bønnens betydning: Dåbens nytte er ikke sikret ved handlingens blotte udførelse, for man er fortsat afhængig af Gud og hans styrkende nåde, og »nåde« er, luthersk forstået, tæt knyttet til »nådemidler«.  Underforstået:  Dåben  er  ifølge dette  led  i  ritualet  ikke  (kun)  en  hyggelig familiebegivenhed, en rite - men indledningen til en livslang afhængighed af Gud.

## Faddere og forældre

Selve fadderinstitutionen rummer en indirekte  understregning  af  dåbens  sammenhæng  med  liv,  tro  og  oplæring,  for ellers var der ingen grund til at have faddere i baghånden i tilfælde af barnets forældres tidlige død.

I  Luthers dåbsritualforslag indgik der faddere, men deres rolle var at holde barnet under dåbshandlingen. 1 En faddertiltale havde Luther ikke med i sine ritualer, men det blev dansk tradition siden reformationens  start.  Hans  Tausen  talte  i  sit ritualforslag  fra  1528  om,  at  præsten  til sidst skulle gøre sin »vaanlige Formaning til  Fadderne«,  uden  dog  at  nævne  noget om  indholdet  (Helveg  1854,  555).  I  en »Håndbog for sognepræster« fra 1535 var man mere konkret og talte om den »vanlige Formaning til Fadderne, om dend hellige  Catechismo ath lære Barnet« - altså at der følger en oplæringspligt med dåben (Lausten og Bom 1970, 20f).

I Kirkeordinansen af 1539 var der ikke optegnet  noget  fuldt  dåbsritual,  men  i dets  regler  om  dåbspraksis  anføres  det, at der ved dåben skulle være to formaninger  til  fadderne.  Før  selve  dåben  skulle fadderne påmindes om dåbens ypperlig- hed, så de gav agt på ordene. Efter dåben skulle den sædvanlige formaning lyde: At fadderne havde pligt til at oplære børnene, hvis forældrene døde, og de var der til stede,  så  barnet  måtte  blive  ved  Kristus, som det nu ved dåben var »indtpaadet vtj hannom«  (Lausten  1989,  60;  182f).  Det skal bemærkes, at vi her møder udtrykket »indpode«, som siden har indgået i danske dåbsritualer. Det er et glimrende ord til at fastholde begge sider af dåben: Både det sakramentale  (at  man  er  blevet  forenet med  Kristus)  og  det  fremadrettede  (at barnet har brug for at blive hos Kristus for at få del i dåbens rette gavn). Det skal også her bemærkes, at det altså allerede i 1539 var en dansk »sædvane« med en faddertiltale, og formuleringerne er med små ændringer ført videre i danske dåbsritualer lige siden. Det gælder også dåbsritualet af 1992, hvor der dog er to - indholdsmæssigt vejledende - forslag til faddertiltale. Det  nye  forslag  udvider  den  kendte  ordlyd  med,  at  både  forældre  og  faddere  er dåbsvidner, og at forældrene skal oplære barnet og bede for det. Dette har ikke før været  sagt  til  forældrene,  vel  fordi  man underforstod  det,  men  det  virker  naturligt, at det åbent formuleres til alle dåbsforældre,  at  dåb  og  oplæring  hører  sammen.  I  nutiden  er  det  naturligt  at  have mest fokus på forældrenes betydning for barnets liv, tro og menighedstilknytning.

I  historiens  løb  har  nogle  villet  supplere faddertiltalen betydeligt. Biskop Boisens  dåbsritualer  fra  oplysningstiden nedtonede ikke blot dåbens sakramentale betydning, men rummede også et par forslag til nye faddertiltaler. Det ene pålagde fadderne at sørge socialt for barnet, hvis det blev forældreløst, så det ikke led nogen nød, og »ikke alt for meget kommer til  at  savne  Fader  og  Moder«.  Det  andet forslag pålagde hele menigheden en fadderforpligtelse:  »Modtager  denne  spæde med Glæde og Tak til Gud. Enhver hielpe til  at  han  maa vorde from og god. Ingen give ham forargelse […]. Han skal ingen Eder,  ingen  U-sandheder  høre.  Han  skal træde  ind  i  en  Menighed,  hvor  fædre, fromme Mødre, troe Tjenere, lydige Børn lyse for ham med deres Exempel« (Thodberg 1998, 126f).

## Romerne 6

Ved at bevare spørgsmålet om forsagelsen i det danske dåbsritual har man bevaret et element,  der  fremstiller  dåben  som  indledning til et liv i troens kamp mod onde magter.  En  yderligere  understregning  af dåbens etiske forpligtelser var der tale om i Balles dåbsritual fra 1783. I dette citeredes bibelordene fra 1 Pet 1,3 (ændret til anden grammatisk form; fra »har genfødt dig« til:  »vil  igienføde  dig«)  og  Rom  6,4: »Lovet være Gud og vor Herres Jesu Christi fader, som efter sin store barmhjertighed vil igienføde dig til et levende Haab, formedelst  Jesu  Christi  Opstandelse  fra de  Døde,  men  at  du  begraves  med  ham ved Daaben til Døden, paa det at ligesom Christus  er  opreist  fra  de  døde,  formedelst  faderens  Herlighed,  saa  skal  og  du vandre i et nyt Levned« (Thodberg 1998, 124). Fra og med ritualet i 1912 blev 1 Pet 1,3  gengivet  ordret  efter  Bibeloversættelsen og det centrale bibelsted fra Rom 6 forsvandt og kom heller ikke med i ritualet af 1992.

## Dåben som begyndelsen til et liv i tro - i kirkens øvrige praksis

At  dåben  som  engangsbegivenhed  ikke måtte adskilles fra det efterfølgende kristenliv i tro og bod fremgik af Kirkeordinansen, der om dåben sagde, at det var en »Pagt, Gud har gjort mod os i Christus til at  styrke troen og understrege boden og den  kræver  et  kristeligt  Levned«  (Olsen 1936, 78). At dåben skulle ses i sammenhæng  med  hele  kristenlivet,  kunne  den ældre  lutherdom  tage  ganske  alvorligt. Sognepræsten Jørgen Friis i Sevel i Vestjylland var i 1600-tallet så ivrig for den lutherske lære om retfærdiggørelsen og for sammenhængen mellem dåb og syndsforladelse, at han prædikede imod samtidens fremhævelse af bodens betydning. Nogle følte, at han dermed havde undsagt al tale om helliggørelse  og  banede  vej  for  »kjødelig sikkerhed«. Han blev derfor i 1643 afsat fra sit embede og sad en tid i Blåtårn (Andersen 1896, 383-385).

## Døbes »til« eller »i«

I  dåbssagen  mod  sognepræst  Bent  Feldbæk Nielsen i Snedsted indgik det som et element, at han døbte »til« Faderens, Sønnens  og  Helligåndens  navn,  og  ikke  »i« dette navn (Foss 1996, 211). Med denne ændring ville han fremhæve dåbens fremadrettede betydning, idet »til« peger i retning af at oprette et tilhørsforhold til Gud. Denne detalje, der i folkemunde er blevet brugt  som  eksempel  på  teologisk  pindehuggeri og folkekirkelig rigiditet, har en forhistorie.  Dåbsbefalingen  i  Matt  28,19 var i den autoriserede bibeloversættelse af 1907 oversat med: »[...] idet I døbe dem til Faderens og Sønnens og den Helligaands Navn«. I 1910-forslaget til nyt dåbsritual var  det  derfor  foreslået,  at  man  ved  dåb i  kirkerne også fulgte denne ordlyd. Der havde i forvejen åbenbart været præster, der døbte »til«, måske fordi de opfattede det som en korrekt oversættelse af grundtekstens  græske  ord.  Den  kendte  præst A. Busch gik i hvert fald tilbage til »i« fra »til« efter protest fra lægfolk i sit sogn og efter en belæring fra Vilhelm Beck (Holt 1961ff,  505f).  Da  et  nyt  dåbsritual  blev autoriseret i 1912 lod man fortsat præster døbe  »i«  den  treenige  Guds  navn,  trods bibeloversættelsens  ordlyd.  Pastor  Peter Severinsen  havde  ud  fra  liturgihistorien påpeget, at »i« havde en vigtig pointe, der gik ud over det rent sproglige i bibelordet. Forholdsordet »i« handlede om fuldmagt: Det var på vegne af den treenige Gud, at præsten døbte. Dette fremhævede dåbens sakramentale betydning og dens uafhængighed  af  præstens  person.  Den  ovenfor  omtalte  biskop  Adler  med  det  svage sakramentsyn  havde  derfor  også  typisk nok søgt at ændre »i« til »paa« (Thodberg 1998, 118; 212; 216; 239; Harbsmeier og Iversen 1995, 295).

I  sagen  om  Feldbæk  Nielsen  fik  han først  lov  at  bruge  »til«  ved  læsningen  af Matt 28 før dåben, men ved selve dåben skulle  han  bruge  »i«.  Dette  indvilligede han i (Olesen 1988, 38-40). Da der nogle år  efter  rejstes  en  ny  sag  mod  ham,  var det ikke denne ordlyd, der var udslagsgivende for hans afskedigelse i 1996, men hans afvisning af Gud som det handlende subjekt i dåben. (Foss 1997, 238-243; Foss 2000, 163ff).

Dåbens sammenhæng med den enkeltes Gudstro, kristenliv og oplæring er én ting. Noget andet er den døbtes forhold til kirke og menighed. Det skal vi nu se på, ud fra dåbsritualet og dansk praksis.

## Dåben som indledning til et liv i kirke og menighed - i dåbsritualerne

For  Luther  hang  dåb  og  menighed  sammen, men dette aspekt blev ikke formuleret  så  tydeligt  i  hans  ritualer,  da  det på  grund  af  de  landskirkelige  forhold  i Kursachsen reelt var en selvfølge, at dåb og  menighedsliv  hørte  sammen.  Dåben som indføring i menigheden var kort med i  Luthers  ritualer  i  hans  såkaldte  syndflodsbøn,  der  talte  om,  at  barnet  blev indlemmet i »kristenhedens hellige ark«. Da  syndflodsbønnen  desværre  gled  ud  i Danmark  i  1783,  tabtes  også  denne  understregning  af  forbindelsen  til  kirken. De danske barnedåbsritualer fra og med 1685  gjorde  ikke  meget  ud  af  at  knytte dåben  sammen  med  menigheden,  hverken  med  den  gudstjenestefejrende  lokalmenighed eller  med  Jesu  Kristi  kirke som helhed. Derimod var der i ritualet for voksendåb fra  1685  en  stærk  formaning til den nydøbte om at være en del af menigheden: »[…] flittig høre Guds Ord, med Andagt  bruge  det  Højværdige  Alterens Sacramente, og i alle Ting bevise dig en ret Christen« (Konvent for Kirke og Theologi 1985, 38).

I  tiden  omkring  1800  søgtes  menighedsaspektet understreget tydeligere i  forskellige  forslag,  der  næppe  tilfældigt  kom  fra  folk,  der  havde  svag  sans for  det  sakramentale  i  dåben.  Konfessionarius  Bastholm  ville  inddrage  menigheden mere i dåben (Thodberg 1998,

129). Biskop Boisen lagde det hen til hele menigheden  at  være  forbilleder  for  den nydøbte, passe på ikke at forarge dem og søge at inddrage den i handlingen (Thodberg 1998, 126f). Professor H. N. Clausen skrev i sit ritualforslag 1825: »Og efterdi nu  disse  Børn  ere  ved  den  hellige  Daab optagne til Medlemmer af den christelige Kirke, da bør os Alle at agte og erkjende dem som Troens Egne […] og yde dem al christelig Kjærlighed og Omhu i Raad og Daad […].«

Selvom man ikke kan følge de nævnte forslagsstilleres teologi i øvrigt, kan man godt lære af deres henvisning til menigheden. I enevældens og ortodoksiens tid, hvor alle danskere skulle høre til den lutherske kirke og skulle gå i kirke, var der måske ikke så meget grund til at nævne sammenhængen udtrykkeligt. I dag er det derimod et savn, for en jævnlig påmindelse om at dåb og menighedsliv, dåb og gudstjenestedeltagelse  hører  sammen,  kunne måske  modvirke  den  danske  tendens  til ukirkelighed  og  privatkristendom.  Talen til (forældre og) faddere handler i øjeblikket om oplæring i børnelærdommen, men man kunne også indskærpe pligten til at søge at lede de døbte ind i menighedens liv. Det norske 2017-ritual har således en stærkere  understregning  af  menighedsaspektet.  Det  nydøbte  barn  vises  frem for  menigheden  med  ordene:  »Dette  er NN, Guds barn, døbt ind i vor menighed og  Kristi  verdensvide  kirke«.  Det  norske rituals faddertiltale er rettet til hele menigheden og modvirker som sådan privatisering: »Sammen med vår menighet og hele kirken får dere [foreldre og faddere]

del i et helligt ansvar: å vise omsorg […]« (Ordning for dåp 2017, 3-4; 7).

Tidligere  gav  ritualet  udtryk  for  et skel mellem menigheden og verden, idet dåben fører ud af verden og ind i menigheden.  I  1685-ritualet  hed  det  således  i bønnen for barnet, at det »maatte skillis fra  de  vantro  Menniskers  Tal,  og  blive bevarede i den hellige Christenheds Ark, altid brendende i Aanden […]« (Konvent for Kirke og Theologi 1985, 29). I 1783-ritualet var dette ændret til indledende ord om, at man ved dåben ville indlemme barnet »ved den hellige Daab i hans troende Kirke  […]«  (Thodberg  1998,  123).  Mere teologisk  klart  var  det  i  1912-ritualet, hvor der var tale om en bøn om at barnet måtte »blive indlemmet i din troende menighed«.  Dåben  fører  ind  i  menigheden, men  ud  fra  et  luthersk  kirkesyn  må  der skelnes  mellem  den  synlige  og  usynlige kirke.  Hyklere  vil  også  høre  til  i  menigheden - den synlige menighed - i kraft af dåben,  og  netop  derfor  gav  det  god  mening at bede om, at børn måtte komme til at tilhøre den - usynlige - troende menighed. I 1992-ritualet forsvandt det lille ord »troende« før menighed. Det var en svækkelse, for hvilken menighed er der da tale om? Der er vel ingen grund til at bede om, at  de  kommer  til  at  tilhøre  den  synlige menighed,  når  folkeregisteret  sørger  for den side af sagen?

## Oplæring som krav og tilbud

Vi  har  ovenfor  set,  hvordan  faddere  om nødvendigt  skulle  sikre  oplæring  af  de døbte.  Af  den  lille  katekismus  fremgik det,  at  det  var  husfaderen,  der  havde  til opgave at lære og påminde sin husstand om  de  kristne  grundsandheder.  Luthers kendte  interesse  for  skolevirksomheden hang sammen med hans interesse for oplæring af de døbte børn. I den danske lutherske enhedskultur var dåb og oplæring så  nøje  tænkt  sammen,  at  det  åbenbart ikke  føltes  nødvendigt  at  tale  om  forældrenes oplæringspligt. I stedet fremhævedes  undtagelsen:  Hvis  forældrene  døde, skulle fadderne tage ansvar for dåbsbarnets kristelige oplæring. Der fandtes også regler for den endnu sjældnere forekommende undtagelse, at voksne med jødisk, muslimsk eller baptistisk baggrund skulle døbes. Da skulle biskoppen sørge for, »at de blev vel og grundelig underviste i deris Catechismo  og  andre  Troens  Artikler«. Siden skulle han endda foretage en både privat  og  offentligt  overhøring  af  disse  i de  trossætninger,  som  »hand  tilforn  har været U-eenig med os udi«, dvs. treenighedslæren, kristologien, sakramentlæren og især dåbslæren (Konvent for Kirke og Theologi 1985, 35f).

I 1780 lagde kancelliet så stor vægt på sammenhæng mellem dåb og oplæring, at lutherske  præster  ikke  måtte  døbe  katolikkers børn, hvis ikke forældrene lovede, at  lade  barnet  »oplære  i  vor  christelige Børne-Lærdom«.  Der  kunne  imidlertid være langt til en katolsk præst, og forældrene måtte så lade barnet hjemmedøbe, for siden at lade barnets dåb »confirmere« et  sted,  »hvor  nogen  catholsk  Menighed har  fri  Religions  Øvelse«.  Dog  -  i  oplysningstiden var principperne i opbrud, så i Odense (1799) og Viborg (1800) måtte katolske forældre godt lade deres børn døbe »i den lutherske Kirke med de samme Høitideligheder, som bruges ved de lutherske Børns  Daab«  (Fogtmann  og  Hurtigkarl 1838,  12-13).  Sammenhængen  mellem dåb og menighedsliv fremgik også af, at man  oprindeligt  ikke  ville  lade  præster døbe taternes børn, fordi disse var uden for samfundet, og da man ikke ville have dem ind i menigheden, burde de døbes af taterne selv (Koch 1901-1903, 649).

For børn i folkekirken var oplæringen sikret. Situationen omkring 1900 var den, at kristendomsundervisning var obligatorisk for døbte børn; folkeskolens kristendomsfag  var  indholdsmæssigt  forpligtet på evangelisk-luthersk lære og havde forkyndende  karakter  (Pedersen  1976,  3f; Bugge 1979, 28; 34). Baptister kunne således ikke undervise i religion i folkeskolen, og havde derfor svært ved at blive lærere i folkeskolen i det hele taget før 1975 (Hylleberg og Jørgensen 1989, 308f; 337f) At folkeskolen sikrede dåbsoplæring, var vel også baggrunden for præsternes pligt til at døbe. En præst spurgte sidst i 1800-tallet,  om man kunne døbe børn af borgerligt viede forældre, og kultusminister Scavenius pålagde ham det (Nedergaard 1963, 48; Lindhardt 1969, 126). Da der i 1920'erne  rettedes  angreb  på  folkeskolens obligatoriske konfessionelle kristendomsundervisning, og den borgerlige konfirmation begyndte at vinde frem, begyndte kirkefolk at tale om en mulig dåbsstrejke. Kirken kunne ikke fortsætte med at døbe alle børn, hvis der ikke mere var sikkerhed for deres oplæring. Biskopper, professorer og præster af både konservativ og liberal hældning tilsluttede sig tanken,  mens  den  grundtvigske  presse  tog afstand.  I  1930  spurgte  pastor  Christian Baun:  »Hvorlænge  kan  vi  blive  ved  med at døbe Børnene, naar vi ikke har nogen Garanti for, at døbte Børn bliver vejledt i Kristendom.  Der  kan  være  nogen  Rimelighed  i  det  Forslag,  at  Forældre,  der  lader deres Børn døbe, ogsaa forpligtes til at  lade  dem  konfirmere  -  eller  i  al  Fald gaa  til  Konfirmationsforberedelse«  (Larsen  2014,  83ff).  Samme  Christian  Baun var i 1965 biskop i Viborg, og da fik han den første af dåbssagerne på sit bord, da pastor L. B. Husum kun ville døbe børn, hvis  forældrene  lovede  kirkegang  under barnets  opvækst.  Baun  havde  forståelse for  anliggendet,  men  afviste  kravet,  og Husum trak det tilbage  (Pedersen  1976, 103). Siden var der i årene frem til 1975 yderligere  et  par  meget  omtalte  dåbssager, hvor folkekirkepræster på forskellige måder stillede  oplæringskrav  for  at  ville døbe, idet de ville hindre, at dåbshandlingen blev isoleret fra det efterfølgende liv. Dette  førte  til  henholdsvis  irettesættelse af Frank Villy Nør og afsked af Ruben Jørgensen (Olesen 1988, 28; 37).

Der  har  ikke  siden  været  »sager«  om forholdet  mellem  dåb  og  oplæring.  Til gengæld kom fokus til at ligge på kirkens eget bidrag til oplæringen og kirkens pligter over for de døbte børn. I 1975 ophævedes  det  hidtidige  bånd  mellem  skole og luthersk kristendom, og dermed også båndet  mellem  dåb  og  oplæring.  I  1987 introducerede  folkekirken  tilbuddet  om indledende konfirmandforberedelse (dåbsoplæring), som er blevet det vigtigste  tiltag  fra  kirkens  side  til  styrkelse  af sammenhængen mellem dåb og oplæring. Biskoppernes 2008-vejledning om dåben taler  klart  om  dåben  som  indledning  til nyt liv: »Dåben er ikke en isoleret kirkelig handling, men er grundlag for livet, der leves i hverdagen. […] af stor betydning, at  forældrene  af  den  lokale  sognekirke kan  få  pædagogisk  hjælp  og  støtte  med henblik på barnets opdragelse i den kristne  tro,  så  barnet  selv  kan  blive  fortrolig med det liv, som dåben giver«.

Vejledningen går nu som en selvfølge ud fra, at der forud for dåben er en samtale mellem præst og forældre. Den folkekirkelige diskurs om dåben har således siden 1975 handlet om kirkens muligheder for oplæring, ikke om vægring af dåb.

Biskoppernes vejledning om dåb (2008) lægger vægt på, at også kirken og den  lokale  menighed  har  ansvar  for  de børn, som den ved dåben modtager som medlemmer.

## Fadderne og livet i menigheden

Vi har ovenfor set på faddernes pligt til at træde  til  med  oplæring,  hvis  forældrene faldt fra. Men hvad med faddernes opgave i at knytte forbindelse til menigheden?

Det  var  en  tanke,  der  blev  fremhævet i årene omkring 1800. Biskop Boisen begyndte et af sine ritualforslag med de smukke ord: »Med kristelig Glæde og Tak modtage vi dette Barn i vor Menighed«, og fortsatte: »Maatte han - eller hun - voxe frem og vorde Menighedens og Forældrenes Glæde« (Thodberg 1998, 122). Biskop Mynster så hele menigheden som faddere og brugte dette som argument for berettigelsen af at døbe baptistbørn mod deres forældres ønske. Når hele sognemenigheden var faddere for barnet, var det OK at døbe, ligesom tilfældet var med hittebørn (Koch  1884-1886,  443f;  Rosendal  18971899, 409f).

Vilhelm Beck fra Indre Mission tænkte i samme retning. Han ville have skolen til (fortsat)  at  foretage  den  grundlærende oplæring i kristen tro, mens barnets faddere havde den opgave videre frem i livet at  bede for barnet, være et eksempel for det og påminde det. Beck udvidede i sine kirker  faddertiltalen  til  følgende:  »I  skal vide,  hvad  I  skylder  dette  Barn:  at  bede for dets Sjæls Frelse og gøre alt, hvad I i Fremtiden formaar ved kristelig Paamindelse,  men  fremfor  alt  ved  eders  eget hellige Livs Eksempel, at dette Barn maa blive ved vor Herre Jesus, naar det vokser op, som det nu ved Daaben er indpodet i ham«. Forældre burde derfor finde troende faddere til deres børn, men faktisk burde hele menigheden opfatte sig selv som faddere. Dåben skulle ifølge Beck være en menighedshandling, der hørte hjemme i selve gudstjenesten - og han fik dette indført i sine sogne - for menigheden burde være til stede i kirken og deltage aktivt i dåbshandlingen ved forbøn for barnet og ved ihukommelse af deres egen dåbs store betydning:  »for  troende  Mennesker  maa det  være  Hovedsagen ved Gudstjenesten at være til Stede under Herrens Gjerning i  Sakramenterne,  bedende  for  Barnet, der døbes, bedende for Nadvergjæsterne […]«. Således kunne den troende menighed som helhed være faddere for det lille barn, og dermed var der basis for fortsat at døbe alle børn i sognet. Da søndagsskoler og børnegudstjenester fra omkring 1880 vandt  frem  i  folkekirken  gennem  Indre Mission,  så  han  også  dette  arbejde  som udtryk for menighedens åndelige fadderskab: »Det er den levende Menighed, som har følt  det  som  sin  Forpligtelse  at  over- tage  Fadderskabet  over  de  mange  døbte Børn, hvoraf altid i en Folkekirke mange ville  mangle  virkelige  levende  Faddere« (Larsen  2001,  107f).  Den  sidste  sætning bekræftes  i  hvert  fald  fra  København, hvor dåb i 1800-tallet foregik som massedåb i de store kirker, og hvor skikken med faddere ofte var faldet helt bort. Således skrev senere biskop Skat Rørdam i 1880: »Mange  kbhvnske  Præster,  vistnok  alle de ældre, have ladet den Uskik passere, at Børn blive døbte uden Faddere, […] dette har efter stor Maalestok fundet sted i Helligaandskirken« (Nørr 1999, 300).

En  nyere  undersøgelse  af  præsters praksis i Haderslev stift i 2017 tyder på, at en del danske præster taler til hele menigheden som faddere i forbindelse med dåb (Davids og Rønkilde 2017, 36).

Hvor flere fra menigheden får opgaver i  forbindelse  med  dåbsliturgien  -  ved  at læse bibeltekster, bede bønner og så videre - kan dette måske være med til at fremhæve  dåbens  karakter  af  indlemmelse  i en konkret menighed. I det følgende skal vi se på nogle konkrete praktiske forhold, der  har  at  gøre  med  dåben  som  indlemmelse i en menighed.

## Dåben som indledning til et liv i menigheden - i kirkens øvrige praksis

## Hjemmedåb, fremstilling og drop-indåb

I ældre tider forekom det oftere end i dag, at børn blev døbt i hjemmet og umiddelbart  efter  fødslen.  Datidens  sygdomme og standard omkring fødslerne gjorde det til en ikke sjælden ting, at præsten måtte rykke ud til en nøddåb. Og han måtte ikke forsømme  dette,  men  skulle  uden  tøven tage af sted, dag eller nat. Kunne præsten ikke  nå  frem,  skulle  jordemoderen  døbe barnet  (Konvent  for  Kirke  og  Theologi 1985, 43).

Efter reformationen har det været skik, at der efter en nøddåb var en fremstilling  i  kirken,  hvilket  understregede sammenhængen mellem menigheden og dåben. Der var dog i 1500-tallet en enkelt biskop,  der  ikke  fandt  fremstilling  nødvendigt, når barnet var rigtigt døbt af en præst (Koch 1901-1903, 650).

Hjemmedåb vandt frem i 1600-tallet, også  hvor  der  ikke  var  tale  om  egentlig nøddåb.  Det  mødte  forgæves  modstand fra  biskop  Resen  og  andre  kirkeledere, der mente, at hjemmedåb kun burde finde sted ved høj nødvendighed og skulle indskrænkes  mest  muligt  (Kornerup  1959, 226; 255; Rørdam 1889, 165f; Koch 19011903, 650). Sundhedsmæssige forhold og vanskelige transportforhold var en del af forklaringen  på  ønsket  om  hjemmedåb. Hos fornemme folk kunne der også være ønske  om  hjemmedåb,  for  at  deres  børn ikke  skulle  døbes  i  samme  vand  som  de fattige (Beretning 1922, 212ff;  Fæhn 1956,  244).  Dybere  i  baggrunden  lå  en teologisk hovedvægt på dåben som etablering  af  et  forhold  til  Gud,  ikke  i  særlig grad til menigheden.

Struensee  gjorde  i  1770'erne  hjemmedåb lovlig og den efterfølgende fremstilling  frivillig,  og  det  betød,  at  sidst  i 1700-tallet forekom dåb i kirkerne næsten ikke mere. Ministeriet anbefalede nu ligefrem  hjemmedåben,  og  det  gjorde  også biskop Boisen, der mente, at det reddede nogle  børns  liv  (Fæhn  1956,  157f;  160; 162f; 245).

Dåb  uden  for  kirkerne  er  blevet  bevaret  længe  i  nogle  af  vore  nabolande.  I Sønderjylland  foregik  dåb  i  hjemmene i  tysk  tid,  og  først  ved  genforeningen  i 1920 kom de tilbage til kirken (Beretning 1922, 212; Nedergaard 1972, 1128). Fra Island  hed  det  i  en  reportage  fra  1937, at  de  fleste  islandske  børn  døbtes  i  præstens  hjem  på  hverdage  (Dansk-Islandsk kirkesag 1937, 72). I Danmark gik udviklingen  anderledes.  Dåbsforordningen  af 1828  tjente  til  at  føre  dåbshandlingerne tilbage  til  kirkebygningen,  om  end  ikke nødvendigvis  til  menigheden,  for  dåben behøvede  ikke  foregå  ved  en  gudstjeneste  eller  på  en  helligdag  (Forordning  af 30.maj 1828). Fremstilling efter hjemmedåb blev ved samme lejlighed gjort til en pligt igen (Koch 1901-1903, 657). Denne forordning er blevet stående meget længe. Selvom det teologisk set giver bedst mening at  døbe  i  forbindelse  med  en  gudstjeneste,  således  at  det  kommer  frem,  at dåb  også  er  en  optagelse  i  menighedens forsamling, har danske præster ikke kunnet kræve det. Præsterne har i princippet skulle stå til rådighed for dåb alle ugens dage  og  klokkeslæt,  hvis  ikke  andre  opgaver var til hinder derfor. Kirkeministeriet udtalte dog i 1956, at på de tre store helligdage var præsterne ikke forpligtede på at døbe på andre tidspunkter end ved gudstjenesten. (Roesen 1976, 79)

I 1989 nægtede en præst at døbe på en lørdag, men fik ikke medhold i ministeriet og blev pålagt at udføre dåben på denne dag. 2 Siden  er  det  mange  steder  blevet skik  med  lørdagsdåb,  hvor  blandt  andet pladshensyn kommer ind i billedet i sogne med  mange  dåbshandlinger,  små  kirker og  nutidens  glædeligt  store  dåbsfølger. Skikken med lørdagsdåb, eller i det hele taget dåb uden for gudstjenesterne, står i fare for at virke privatiserende og gøre dåben til en familiebegivenhed snarere end en menighedshandling.  Signalerne  fra kirkens ledelse har da også været en klar anbefaling af dåb i gudstjenesten. Kirkeministeriet  skrev  i  1867,  at  dåb  retteligt burde ske i menighedens forsamling. Den nyeste vejledning om dåb (Biskoppernes vejledning 2008) taler om dåben som en gudstjenstlig  begivenhed.  Hvor  lørdagsdåb alligevel forekommer, bør det i videst muligt  omfang  indrettes  som  en  menighedsgudstjeneste,  og  man  må  på  andre måder søge at styrke kontakt mellem den døbte og menighedslivet.

Fra 2017 er skikken med Drop-in dåb kommet til Danmark. Der kan være særlige forhold, der gør sig gældende, så denne form  kan  forsvares.  Familiesituationen eller personlige grunde kan gøre, at man viger tilbage for at blive døbt, eller få sit barn døbt, ved en offentlig gudstjeneste. Dog  bør  drop-in-dåben  altid  ses  som  en undtagelse fra reglen om, at dåb bør finde sted ved menighedens offentlige gudstjeneste, fordi dåb er en dåb ind i en menighed.

## Dåb/nadver

Dåben  har  fra  oldtiden  været  set  som indgangen  til  og  optagelse  i  menigheden,  hvorfor  de  døbte  også  havde  adgang til menighedens nadver, når de var blevet  døbt,  og  dåben  efterfulgtes  af  en dåbsaltergang (Thodberg 1998, 23f).

Før  reformationen  fulgte  man  i  Slesvigritualet den oldkirkelige skik med at lade nadver følge dåben, symbolsk ved at man dyppede vin på barnets læber, og således kom det frem, at  dåb  og  nadver,  dåb  og menighedsliv hørte sammen. Denne skik blev imidlertid ikke fulgt op af Luther og i  1561  direkte  forbudt  i  Danmark,  men nogle har altså fortsat med at gøre det, ellers behøvede man jo ikke at forbyde det flere gange (Koch 1901-1903, 654).

Efter reformationen forekom dåb næsten  kun  i  Danmark  som  barnedåb,  og derfor  gav  rækkefølgen  mellem  dåb  og nadver  sig  selv.  En  episode  i  1674,  hvor en jøde havde deltaget i nadveren før sin dåb,  så  myndighederne alvorligt  på.  Det var en fejl, at han havde været til nadver før  sin  dåb,  og  det  skulle  han  undskylde (Rørdam 1889, 498f).

Når der i dag er tale om ganske mange voksne, der døbes ind i den kristne tro og menighed, giver det god mening at vente med  at  lade  disse  deltage  i  nadveren, indtil  dåbsforberedelsen  er  gennemgået. Så  vil  den  første  nadverdeltagelse  også kunne få karakter af en fest, der markerer optagelsen i menigheden.

## Ikke-lutherske faddere

Sammenhængen  mellem  dåb  og  menighed berører også spørgsmålet om faddernes tro og konfession. Det var der en del debat  om  sidst  i  1600-tallet,  da  der  var givet  tilladelse  til  jødiske,  reformerte  og katolske menigheder. I 1685-ritualets tilspørgsel til barnet hedder det til sidst »vil du på denne tro være døbt ?«. »På denne tro«  var  en  tilføjelse  i  forhold  til  Luther, og  den  gjorde  det  klart,  at  troen  har  en bestemt læremæssig side. Det gav derfor ikke  uden  grund  anledning  til  bestyrtelse  og  mange  overvejelser  i  kirken,  da det kom frem, at en jødisk kvinde havde været gudmor og svaret på barnets vegne ved en dåb i Nyborg i 1865 (Lausten 2007, 314ff). Hvis en fadder efterfølgende skifter religion, kan vedkommende ikke slettes  fra  kirkebogen  som  dåbsvidne,  men har  »fortabt  den  reelle  mulighed  for  i givet  fald  at  kunne  tage  vare  på  barnets kristelige opdragelse« (Biskoppernes vejledning 2008).

Man  bliver  døbt  på  den  kristne  tro, ikke på den specifikt lutherske tro. Af faddere krævedes i Kirkeritualet kun, at der var tale om »ærlige og uberygtede folk«, ikke  noget  konfessionelt  tilhørsforhold. Biskop Bagger fik efterfølgende gennemtrumfet et reskript, der i 1690 bestemte, at ikke-lutherske nok måtte overvære dåben, men ikke være faddere (Hermansen 2005, 281). Af dåbsforordningen af 1828 fremgik det derimod, at enhver døbt kristen kunne være fadder, uanset konfession (Engelstoft 1840, 238f). Dette gjorde ikke den store forskel i enevældens Danmark, hvor der kun som rene undtagelser fandtes  ikke-lutherske  kristne.  Med  grundloven  kom  religionsfrihed,  talrige  ikkelutherske  kirkeretninger  og  efterhånden en  betydelig  pluralisme.  Princippet  fra 1828-forordningen  er  imidlertid  aldrig blevet ændret. På den ene side fremhæver dette i en økumenisk tid, at kristne i alle konfessioner er fælles om den grundlæggende kristne tro. På den anden side kan der siges at være noget selvmodsigende i at tillade en person at medvirke som fadder  ved  en  barnedåb,  hvis  indhold  man ud  fra  sit  eget  dåbssyn  måske  er  imod! Hvilken  mening  giver  det,  at  lade  vedkommende tage sig af barnets oplæring i den kristne tro og børnelærdom (også om dåben!), hvis forældrene dør. I hvert fald er muligheden for ikke-lutherske faddere ikke  med  til  at  knytte  menighed  og  dåb sammen.

## Døbefontens placering

Sjællands  første  lutherske  biskop  Peder Palladius  havde  slået  på,  at  døbefonten skulle stå nederst i kirken, så folk vendte bagen til den, med opmærksomheden rettet mod prædikestol og alter, for man var døbt  og  skulle  kun  døbes  den  ene  gang (Jacobsen 1925, 31). Dette argument kolliderede dog med ønsket om at lade dåben fremstå  som  en  menighedshandling,  for så længe døbefonten stod nederst i kirken, kunne menigheden ikke følge med i, hvad der skete. Slet ikke da man begyndte at få bænke ind i kirkerne, og dermed fik ansigtet fikseret op mod alteret (Bach-Nielsen 1994, 9). Dåben burde foregå midt i menigheden (Engelstoft 1840, 225), hvilket også blev direkte befalet i Kirkeritualet af 1685,  når  det  gjaldt  voksnes  dåb,  for  da benyttedes  ikke  døbefonten,  men  følget skulle gå hen til »Døbestæden, som dertil paa en bequem Stæd i Kirken er indrettet« (Konvent for Kirke og Theologi 1985, 38; 156f). På et tidspunkt flyttede man døbefontene op øverst i kirken overalt.

## Dåbstaler

Sammenhæng mellem dåb og menighedsliv kan også fremhæves ved præstens ord i prædikenen eller i en særlig tale i forbindelse med dåben. Sådanne dåbstaler fore- kom efter reformationen, hvor Hans Tausen havde vejledt i det og Kirkeordinansen lagt op til en belærende tale før dåben. I praksis blev det dog ikke almindeligt og forekom mest ved rige  folks  børn  (Koch 1901-1903,  652).  I  1685-ritualet  var  en dåbstale ikke nævnt, og i 1699 forbød Viborg-landemodet  direkte  at  »forudsende en indgangstale« (Engelstoft 1840, 189). I  nutiden ser det anderledes ud. Ved undertegnedes ordination i 1986 rådede Viborg-biskoppen Georg S. Geil os ordinander til at holde en kort tale i tilknytning til dåbshandlinger. Ved at gøre det kunne man præcisere  dåbens  betydning  ud  fra ritualets  ordlyd  eller  søndagens  tekster. Allerede Adlers agenda inddrog som noget  nyt  en  indledende tak for barnet, og det var en af de ting, der kunne tages med i en lille dåbstale, så dåbshandlingen også tilføres en stærkere skabelsesteologisk dimension. En drøftelse af dåbstalerne kan findes i Kritisk Forum for Praktisk Teologi nr.  66,  1996.  Der  udgives  også  sådanne taler, for eksempel Elmo Due (red.): Livsmod.  Fjorten  Dåbstaler,  2009,  og  Dåb-

## Noter

- 1 Ved neddykning var det dog præsten, der dyppede. Tak til Finn Andersen, der har påpeget denne  sammenhæng,  der  burde  have  været med i min første artikel (Larsen 2018, 175).
- 2 Jf. Præsteforeningens Blad 1989, 646.

## Litteratur

Andersen,  J.  Oskar.  1896. Holger  Rosenkrantz den lærde . København.

Bach-Nielsen,  C.  1994.  »Dåbens  engel  en inventartype i kirkens og bevidst- staler  til  Trinitatis,  Anden  tekstrække, af  Arne Mårup, Kjeld Slot Nielsen, Mads Davidsen, 2018.

## Opsummering

I den første artikel så vi, at den danske tradition understøtter tanken om dåben som en Guds handling, der skaber forbindelse mellem Gud og dåbsbarnet (Larsen 2018). Af  denne  anden  artikel  er  det  fremgået, at dåben som begyndelsen til et liv i tro, efterfølgelse og vækst står rimeligt klart i  ritual og praksis. Derimod er forbindelsen mellem dåb og kirke svagere. Dåben som  indledning  til  et  liv  i  kirke  og  menighed er ikke helt fraværende (»indlem det  i  din  menighed«),  men  dette  aspekt kunne  fremhæves  mere  klart.  Det  skal så  gøres  med en passende takt, så præst og menighed ikke stiller barrierer op, der skubber de mindre kirkevante fra sig med den følge, at deres børn slet ikke kommer til den hellige dåb. Dåbens sammenhæng med menighedslivet bør fremstilles på en sådan måde, at det ses som en resurse i barnets liv og »et godt tilbud«.

hedens  rum«. Kirkehistoriske  samlinger 1994: 7-33.

Beretning  fra  det  i  Henhold  til  Lov  af  10. September  1920  nedsatte  Udvalg  for

- kirkelige  Anliggender. 1922.  København.
- Biskoppernes Vejledning om dåb . 2008.
- Bugge, K.E. 1979. Vi har rel'gion - et skolefags historie 1900 - 1975 . København.
- Dansk-Islandsk kirkesag
- 1937 [Tidsskrift]
- Davids, I. M. og M. Rønkilde. 2017. »Det, som sker i dåben gør os trygge. Dåbspraksis  i  Haderslev  stift«.  Rapporten findes på www.haderslevstift.dk .
- Den Slesvig-Holsteenske Kirkeagende. Efter Allerhøieste  Kongelig  Befaling  forordnet  til  almindelig  Brug  i  Hertugdømmerne  Slesvig  og  Holsteen,  herskabet Pinneberg, Grevskabet Rantzau og Staden Altona . 1797. Slesvig.
- Engelstoft,  C.T.  1840. Liturgiens  eller  Alterbogens  og  Kirkeritualets  Historie  i Danmark . København.
- Fogtmann,  L.  og  F.  T.  Hurtigkarl  (udg.). 1838. Samling  af  Forordninger,  Rescripter, Resolutioner og Collegialbreve, som vedkomme Geistligheden og de øvrige  i  Kong  Christian  den  5tes  Danske og Norske Lovs anden Bog omhandlede Gienstande,  ordnede  efter  Lovenes  Artikler .  3.  udgave,  besørget  af  J.  L.  A. Kolderup-Rosenvinge, Bind I.  København.
- Forordning af 30.maj 1828. Forordning om Adskilligt  som  i  Henseende  til  Daaben bliver  at  iagttage .  http:/ /www.salldata.dk/love/love/1828-05-30.pdf.
- Foss, P. J. 1996. »1995 - en oversigt«. Kirkehistoriske Samlinger 1996: 207-241.
- Foss, P. J. 1997. »1996 - en oversigt«. Kirkehistoriske Samlinger 1997: 231-267.
- Foss, P. J. 2000. »1999 - en oversigt«. Kirkehistoriske Samlinger 2000: 139-180.
- Fæhn, H. 1956. Ritualspørgsmålet i Norge 1785-1813 . Oslo.
- Harbsmeier,  E.  og  H.R.  Iversen.  1995. Praktisk Teologi . Frederiksberg.
- Helveg, L. 1854. »Daabsritualet i den danske Kirke tilligemed Hans Tausens Döbebog«. Kirkehistoriske samlinger, I, 2. bind, 1854.
- Henningsen,  L.  N.  2016. Værdikamp  og folkeuro. Bønder, præster og øvrighed i 1790'ernes Slesvig . Aabenraa.
- Hermansen,  K.  2005. Kirken,  kongen  og enevælden . Odense.
- Holt,  P.  1961ff. Kirkelig  Forening  for  den Indre  Mission  i  Danmark,  1861-1961 . København.
- Hylleberg, B. og M. B. Jørgensen. 1989. Et kirkesamfund bliver til.  Danske baptisters historie gennem 150 år . Holbæk.
- Jacobsen, L. (udg.). 1925: Peder Palladius' visitatsbog . København.
- Koch, L. 1884-1886. »Baptistsagen i Aarene  1844-47«. Kirkehistoriske  Samlinger ,  3.  Række,  5.  Bind,  1884-1886: 437-460.
- Koch, L. 1901-1903. »Gudstjenesten i den danske  Kirke  efter  Reformationen«. Kirkehistoriske  samlinger , 5.  række, 1. bind, 1901-1903: 647-661 (afsnit 5: Daab og kirkegangskoner).
- Konvent  for  Kirke  og  Theologi  (udg.). 1985. Danmarks og Norgis Kirke-Ritual, 1685-1985 . Genudgivet af Udvalget for Konvent for Kirke og Theologi. Sabro.
- Kornerup, B. 1959. Den danske Kirkes historie , IV. København.
- Larsen,  K.E.  2001: Vilhelm  Beck  -  Missionspræsten . Fredericia.

- Larsen,  K.E.  2014. Christian  Bartholdy. Vækkelseskristendom  og  dansk  kirkeliv. Studier i Indre Missions historie ca. 1930-1960 . Fredericia.
- Larsen,  K.E.  2018.  »Livet  stammer  fra Dåben. Dåbens sakramentale indhold udtrykt i dansk liturgi og praksis siden Luther«. Dansk Tidsskrift for Teologi og Kirke 45 (2): 159-180)
- Lausten,  M.  S.  og  I.  Bom  (udg.).  1970. Skrifter  fra  reformationstiden  I . Institut  for  dansk  kirkehistorie.  København.
- Lausten, M. S. (udg.). 1989. Kirkeordinansen  1537/1539.  Tekstudgave  med  indledning  og  noter  ved  Martin  Schwarz Lausten . København.
- Lausten, M. S. 2007. Folkekirken og jøderne. Forholdet mellem kristne og jøder i Danmark  fra  1849  til  begyndelsen  af det 20. århundrede . København.
- Lindhardt, P.G. 1969. Holmens Provst Thomas Skat Rørdam . København.
- Nedergaard,  P.  1963. Personalhistoriske, sognehistoriske og statistiske bidrag til  en  dansk  præste-  og  sognehistorie, 1849-1949,  bind  VI.  Viborg  stift. København.
- Nedergaard,  P.  1972. Personalhistoriske, sognehistoriske og statistiske bidrag

## Forfatter

Kurt E. Larsen Menighedsfakultetet Katrinebjergvej 75 8200 Aarhus N kl@teologi.dk

- til en dansk  præsteog sognehistorie,  1849-1949,  bind  IX  B.  Ribe  stift. København.
- Nørr,  E.  (udg.).  1999. Breve  mellem  Otto Møller og Thomas Skat Rørdam 18541909, bind II. Odense.
- Olesen, L. K. 1988. »Dåbssager i Danmark i nyere tid«. Kritisk Forum for Praktisk Teologi 34: 5-45.
- Olsen, M. V. 1936. Den danske Kirkeordinants af 1539 . København.
- Ordning for Dåp i hovedgudstjeneste. Vedtatt af Kirkemøtet 2017 . 2017. Oslo.
- Pedersen,  E.  T.  1976. Dåb og dåbsundervisning i folkekirken . København.
- Roesen, A. 1976. Dansk Kirkeret .  3.  udg. København.
- Rosendal, H. 1897-1899. »Aktstykker vedrørende  Baptistsagen  1844-47«. Kirkehistoriske  Samlinger ,  4.  Række,  5. Bind, 1897-1899: 408-444.
- Rørdam,  H.  F.  1889. Danske  Kirkelove 1537-1683 , bind III. København.
- Thodberg,  C.  1998. Dåben  og  dåbsritualets  historie .  Stencileret  udgave.  Aarhus universitet.
- Thodberg, C. 2017. Dåben og dåbsritualets historie . Palmeserien, 2. København