Replik til Søren Schou
Forfattere: Jørgen Bonde Jensen
Tidsskrift: kok (1979-01-19)

## Replik til  Saren Schou

Soren Schou vil gerne være med til at  revidere det syn på  tiden fnr 68 som vi anlagde i tiden efter. Men han synes tydeligvis at  jeg går for vidt  og er blevet  helt  revisionistisk. Jeg er meget konciliant og for aorb~dig overfor S~rensen. Min læsning er beriget  laosning og ikke symptomallaosning, som det sig h m   og  b0r. Beriget læsning, det lyder farligt,  lidt  i  retning  af  beriget  uran,  i  hvert  fald  kan  den  kun bekræfte den læsning af  historierne man har i forvejen.

Men er det nu  også rigtigt? Den lzsning der ligger til grund for Schous kritik af En  fremtidshistorie er ikke min. Jeg mener slet ikke man kan angribe historien (herunder: gå  til den) på det niveau som Schou  g0r.  Skræmmebilledet  i  historien  af  et  totalt  styret  og forudkalkuleret  samfundsliv  kan  godt  virke  plausibelt  i  Schous ojne,  men  kun  under  forudsætnig  af  at  det  drejer  sig  om  en fremskrivning af 'autortitære korporativisme-tendenser.'  Det er der bare ikke tale om hos S~rensen og derfor er der tale om 'dårlig Adorno', d.v.s.  om en pessimisme uden ende. Adorno vidste i det mindste  at  det  forvaltede  samfund  måtte  vær  isprængt  noget uberegneligt  for at kunne overleve.  Hm. Hvad er det, der sætter Surensens historie igang, om ikke netop det Schou efterlyser? Hvad står en figur som Filip Rose for,  om ikke netop for  det uberegnelige, præsidenten i fremtidssamfundet ikke kan få bugt med? Historien handler ikke om korporativismetendenser, det er rigtigt, men dog i h0j grad om falske allicancer med det der skulle gmes  op  med. Filip Rose  kan  ikke  g0re  op med  det  autoritære  samfund  fordi han inderst inde hænger  sammen med det, er autoritær i sin befrielseskamp.  Fsrst idet han bliver i stand til at negeresamfundet bestemt, og det  vil  sige,  da  han  kan  gå imod  det  uden  at  være totalitær  (altså også gå lidt  ind for det), får han myndighed til at overvinde de falske autoriteter. Historien er kompleks, siger Schou, men vil alligevel reducere den til en historie om ~dipus-myten og må så bebrejde den at de upersonlige beherskelsesforhold  er s v ~ b t i så stærkt personaliserede relationer. Bortset fra  at selv det upersonlige jo  dog  må  komme et -personligt -sted  fra  i  sidste  instans,  så aktualiserer historien godt nok mange andre forhold af mytisk og historisk art  end forholdet til far  og  mor. Det  er  en  hel verdenshistorie i miniformat, der ikke bare fremskriver hvad der er sket, men som vil ændre den. Den er derfor heller ikke præget af i betydningen forestillinger om verdens undergang,  men  nzrmest  af  forestillinger  om det  modsatte. Det verdens undergang eskatologiske  forestillinger, forvaltede samfund betegner ikke n~dvendigvis og o p g ~ r e t med det heller  ikke.

Et o p g ~ r med vores forhold til det der gik forud for 68 må  baseres pa en anden forståelse af fortiden og ikke bare på  en beriget, der blot bekrzfter den gamle. Det drejer sig ikke uden videre om at få mere forståelse for fortiden, men at s p ~ r g e om der var noget vi ikke rigtig forstod dengang.  Vi  er enige om at afvise en pragmatisk  holdning også til litteraturen (a  la Lenins til Tolstoj). Men  jeg synes at  Schou i for  hnj  grad  nnjes  med  at  erklzre  sig  uenig  i vurderingen af Snrensens aktualitet og undlader at argumentere mod analysen af Formynderfortcellinger (bl.a.),  der er przmissen for min vurdering.

Når S ~ r e n   Schou mener 'at S~rensen  i sin diagnose af frihedsproblemet i 60ernes velfzrdssamfund faktisk i h ~ j grad kom til at skille den ydre og den indre frihed ad,'&amp; godtgnr han det med et citat fra indledningen til Marx' ungdomsskrifter,  der  for mig a t   se blot  gnr  opmzrksom på at den  menneskelige  frig~relse ikke  er identisk med men aktualiseres af de  friheder og  den fritid vi har fået flere og mere af. Det er ikke at skille den ydre og indre frihed ad, men  nok  at  påstå (konstatere?)  at  der  ikke  betår  et  simpelt afedningsforhold mellem dem. Der må nves en selvstzndig indsats begge  steder.  Det  er  også hvad  der  ligger  i  det  andet  citat, fra Hverken-eller: at  'en  psykologisk  frignrelse  må slutte sig -til den nkonomiske.'

Jeg har ikke sagt at disse citater viser at Snrensen, ligesom Brecht, mener at  den materielle behovstilfredsstillelse går  forud for moralen, men at de ikke strider mod Brechts anskuelse. Nuanceringen er vigtig, for den peger på accentforskydningen hos S~rensen. Han insisterer på at den relativt  omfattende materielle behovstilfredsstillelse i velstandssamfundet sztter den indre personlige  frig~relse  på  dagsordenen,  uanset  at  dette  samfund stadig  frembringer  en  rzkke  selvstzndige  fysiske  og  psykiske sygdomme. Eller netop fordi det g0r. Disse sygdomme peger jo på at mennesket  har  andre behov  end at spise og at sove, -der må tilfredsstilles  for at vi overhovedet kan fordnje og sove ordentligt. Er det ikke Snren Schou der kommer til  at isolere sig selv fra det indre ved på god gammeldags materialistisk vis at underordne det så totalt  det  ydre  at det forsvinder i det, -f.eks. når han siger at velstandssamfundets fremkomst med dets produktionsomlagninger '-i  sig  selv var  årsag til  en  rzkke  nye  (fysiske)  og psykiske sygdomme ...' Det var vel ikke velstanden i sig selv der var årsagen, men mangler ved den. Og disse mangler  var nzeppe heller blot en folge af produktionsomlzgninger. Trods  velstanden og  flere friheder og storre fritid  var (er) folk  ikke tilfredse, men  plaget af angst og ubestemte bekymringer. Sorensen konstaterer at mennesket har behov for ikke bare at leve livet  men for at se en mening  med  at gore  det.  Det  krzver  zndrede samfundsforhold (herunder produktionsomlzgninger) men også zndrede samfundsforandrere, der har mod til at udvide deres forestillinger om hvad det er der plager folk. Vzrdighed er et sporgsmål om ikke at blive trådt på,  o m   a t   få  udviklet et maximum af sine evner, om ikke bare at producere men producere sig selv og opleve sin egen brugsvzrdi for samfundet. Hvis ikke socialismen i teori og praksis kan tilgodese de enkeltes krav om at gzlde noget i sig selv, vil det nye samfund blive en parodi på det gamle. Det er ikke mindst det snakken o m   det indre  og ydre  handler  om. Den  handler om at give  plads for det skjulte (fortrzngte, uglesete), der afviger fra de objektive, officielle sandheder, bl.a. på venstreflojen. Den handler f.eks. i praksis o m   at man  som litteratursociolog vender  om på den gamle autoritzre maxime,  der  siger  at  den  der  ikke  er  med  mig  (ofte  helt  ud  i formuleringen, altså jargonen),  er imod mig. Som Villy  Sorensen siger er det mere liberalt (befriende) at gå udfra at den der ikke er imod mig er med mig. Krisen for det kapitalistiske samfund blev en krise  også for venstrefliljen  fordi tilslutning  i det ydre (til partiet f.eks.) stadig  er  hojere  vzrdsat  end tilslutning  i det  indre (til det venstreflojen  står for).

Jeg synes Sorens Schou fordrejer Sorensens meninger  når han fremstiller det som  o m   han stiller sig tilfreds med den ydre frigorelse i velstandssamfundet. Det g0r han ikke. Han fastholder at den ikke i sig selv er tilfredsstillende.  Har eftertiden i ovrigt ikke givet ham ret? I at samfundsudviklingen, herunder den okonomiske, implicerede 'indre' frigorelsesforsog. Hvad ville 68 have vzre uden? Den nye sensibilitet,  den  religiose sogen,  den  overskridende sexualtitet, oproret i musikken, moden og sproget pegede på lige så mange  mangler  ved  den  okonomiske  velstand  og  måden  vi  var kommet til den på. At beskzftige sig med Sorensen er sådan set ikke at gå bag om 68 men at arbejde videre på indfrielsen  af lofter, der blev fornyet i 68, og afgivet for.

Sorensen har ikke gennem de sidste 10  år vzret mere interesseret i instinktpsykologi end i socialisationsteori.  Hans kritiske interesse for f.eks. Skinners adfzrdspsykologi (i Uden mål- og med) viser det.

Ligesom han ikke kun taler om et behov for ledelse (som han også og måske bedre kalder for samvirke) men  tillige om et  behov for selvstzndighed. I samme åndedrag. Sådan skiller han ikke tingene ad.  Det  må  man  gore for  at  få  ham  derhen  hvor  Soren  Schou tilsyneladende  stadig vil  have ham.

Jsrgen Bonde  Jensen