Fitnesskultur mellem lyst og pligt
Forfattere: Kasper Lund Kirkegaard
Tidsskrift: forumforidraet (2010-07-01)

Kondicyklen og den senere spinningcykel er for mange idrætssociologer et udtryk for en fattig, ensformig idrætskultur. Alligevel sætter flere og flere danskere sig op på dem og træder løs i pedalerne - og flertallet af dem er tilmed godt tilfredse med deres idræt (Dombrovskaya Anastassiya fot., Dreamstime.com).

## Fitnesskultur mellem lyst og pligt

## LYSTEN SOM LIVETS KILDE

Forholdet mellem lyst og pligt er et tema, der er blevet belyst uendeligt mange gange i kunstens historie, fordi et af menneskelivets store dilemmaer består i at vælge side og tage stilling: På den ene side kan der føres et fundamentalt usikkert  liv  præget  af  spænding,  lyst,  sanselighed, begær og erotik. På den anden side kan et liv med borgerlighedens formalistiske tryghed vælges, hvor stærke sociale normer, traditioner, roller og rutiner samt en snigende kedsomhed hersker  som  kærlighedens  trofaste  følgesvende. Tanker om det erotiske, om forførelse, om følelsesmæssig  splittelse  og  om  ægteskabet  har  i dansk kontekst især været Søren Kierkegaards speciale,  hvor  mesterværket  'Enten  Eller'  står som en eksemplarisk skildring af kampene mellem æstetikerens søgen efter lystopfyldelse og pligtens begrænsende fornuft. Kierkegaards pointe er klar: Såfremt man ikke holder de rene varianter af lyst eller pligt på afstand, så ender det i menneskeligt forfald.

Lad  os  fortsætte  tankeeksperimentet:  Tænk hvis livet blev levet som en destilleret udgave af lyst.

Hvad ville det da føre til? Ulykke og ufrihed!

Vi kender godt typen, som oftest er af hankøn. Rastløst drives han rundt i manegen af en nydelsestvang, der fører til kortsigtede beslutninger og en ukontrolleret søgen mod tilfredsstillelse. Et liv ført efter lysten resulterer i overforbrug og snæversynet egoisme, hvor søgen og jagt hurtigt bliver vigtigere end byttet. Paradoksalt nok indebærer livsførelsen stor risiko for at havne i et liv fyldt med ufrihed, selv om hensigten i udgangspunktet var præcis det modsatte: At blive fri. Fri fra menigmands normer om 'korrekt opførsel'  og  fri  fra  formynderiske  indgreb  i  den personlige frihed. Frihed til at følge sine indre lyster  uden hensyntagen til smålige, snærende bånd. Men netop fordi han ikke evner at tøjle sine lyster og sine behov, ender han med at blive slave af dem. Som rockstjernen Bryan Ferry synger med sin karakteristiske dirrende, skrøbelige stemme i hittet fra 1985: »We're the restless hearted.  Not  the  chained  and  bound.  But  I'm  a slave to love. And I can't escape; I'm a slave to love« (Ferry, 1985).

## PLIGTEN SOM LIVETS VILKÅR

Tænk hvis livet omvendt blev levet som en destilleret udgave at pligt.

Hvad ville det føre til? Ulykke og ufrihed!

Vi kender også pligtens person, som ofte bindes  op  på  samvittighedens,  moralens,  religionens  bud.  Pligten  personificeres  af  autoritære skikkelser, hvis ekspertise består i forkyndelse af  fastholdelsen  af  den  disciplinerede  sjæl  og krop. Pligtens sprog er fyldt med den befalende bydeform,  hvor  levevisen  er  selvdisciplineringens kunst. Tankens selvjustits løber som en rød tråd gennem livet, hvor der er bundet faste knudepunkter  op  på  den  dårlige samvittighed, skammen  og  skyldfølelsen.  Disciplinen  holdes ved lige via streng insisteren på at leve efter bestemte forskrifter, som ofte er nedfældet i sammensatte  ledetråde,  religiøse  overbevisninger eller politiske ideologier, der giver anvisninger til dydens smalle sti. Den praktiserede disciplinerede livsførelse forsøges samtidig legitimeret af autoriteter via løftet om social anerkendelse i livet samt åndelig og kropslig frelse, når døden i bogstaveligste  forstand  indtræffer.  Resultatet kan for den udenforstående opfattes som et liv fyldt  med  umyndiggørelse,  fordi  livet  rummer klare elementer af kropslig og åndelig selvpinsel  og  skam. Således er kroppen som udgangspunktet i den protestantiske læsning af biblen syndig og skal disciplineres. Dette har den britiske  elektro-popduo  Pet  Shop  Boys  sunget  om med hittet It's a Sin, hvor skamfølelsen over at være  homoseksuel  resulterer  i  det  hårdtpumpede omkvæd, der lyder: »Everything I've ever done, Everything I ever do, Every place I've ever been, Everywhere I'm going to - It's a sin!« (Tennant, 1987).

## ARBEJDETS PLIGT OG FRITIDENS LYST?

Selv  om  kunstens  udtryksformer  til  alle  tider har kredset om problemstillingerne, er de fleste levede liv i den vestlige verden vel sagtens sjældent direkte i  berøring  med  de  koncentrerede udgaver af pligt og lyst. Yderpunkterne mellem de rendyrkede ekstremer er holdt på behagelig afstand af civilsamfundets eller velfærdsstatens sikkerhedsnet og et alment menneskeligt behov for at leve et pragmatisk og trygt hverdagsliv.

Alligevel  forbindes  pligtbegrebet  rent  historisk  ofte  med  det  hårde  fysiske  arbejde,  som mennesket  tvinges  til  at  udføre  af  nød  for  at overleve.  I  industrisamfundets  epoke  kastede masserne  i  den  arbejdsdygtige  alder  sig  ud  i samlebåndsarbejdets dyder under forudsætning af, at balancen mellem at »gøre sin pligt og kræve sin ret' 1 blev opretholdt, hvilket er et belæg for,  at  arbejdslogikken  ligger  tættere  på  pligtens end lystens logik. Industriarbejderes organisering i fagforeninger understreger også dette faktum. Arbejdsbegrebet og arbejdets motiv lå dengang uden for arbejdet selv, og lønnen gav mennesket mulighed for at overleve og udvikle sig i den fritid, der var til overs efter arbejdet. Lønnen var det, der fik industriarbejderen til at gentage  arbejdets  påtvungne  proces  igen  og igen. Arbejdet var midlet og fritiden målet.

## PLIGTEN OG LYSTEN I IDRÆTTENS VERDEN

Når  man  fra  dette  lyst-pligt-perspektiv  kigger nærmere på idrætten, synes udviklingen i de seneste 40 år blandt voksne danskeres idrætsva- ner at vise, at ydre pligtmotiver og begrundelser for idrætsaktivitet spiller en stadigt større rolle for et stigende antal idrætsaktive. Dette ses tydeligst i væksten inden for motionsidrætter, der til stadighed fylder mere, når danskernes idrætsvaner  måles  (Pilgaard,  2009).  Sportens traditioner  om  dygtiggørelse,  specialisering  og konkurrenceorientering  er  tilsyneladende  under pres, da flere og flere idrætsaktive foretrækker  at  dyrke  varianter  af  motionsidræt,  som  i høj grad er båret af et fokus på idrættens effektfulde nytte. Idrætten instrumentaliseres således som et middel til at fremme konkrete, ofte individuelle,  kropslige  målsætninger  frem  for  at være et mål i sig selv. Men udviklingen fra traditionelle sportsligt dominerede idrætsformer, der  ofte  byggede  på  fritidens  rum  og  legende spil og derved ikke opererede med en skarp sondring  mellem  mål  og  midler,  blevet  suppleret med  andre  idrætsaktiviteter,  der  ofte  finder sted under andre organisationsformer end idrætsforeningen og ofte dyrkes med andre motiver  og  begrundelser.  Denne  ændring  kan  karakteriseres  som  overgangen  fra  industrisamfundets  foreningsliv  og  sportens  logik  til  et konkurrencesamfund  med  fleksible  organisationsformer og individuelle sundhedsorienterede og kropsæstetiske idrætsprojekter.

AF KASPER LUND KIRKEGAARD

Udviklingen, som peger mod en pligtens motionskultur, er ofte ikke velset fra idrætsforsknin- gens side. En særlig tradition inden for idrætssociologien, der har rødder i en stærkt kulturskeptisk tradition med Jean Baudrillards fremragende,  men  stærkt  normative  udgivelse Amerika (Baudrillard, 1987). Både avisers faste kulturkritikere  og  centralt  placerede  universitetsansatte  sætter  ind  som  foreningsidrættens frontkæmpere og kritiserer med en holdningsbaseret  forskning,  der  tager  klare  forbehold over for motions- og fitnesskulturens monotone bevægelser - dog uden synderlig empirisk interesse for fænomenet. Idrætten har simpelt hen svært ved at blive accepteret og anerkendt, når den har fokus på træningseffekten, har sundhed eller udseendet i centrum og et klart elementet af kommerciel organisering. Koblingen af disse fremmede faktorer virker stærkt provokerende, selv om foreningsidrættens manglende evner til at  reagere  på  nye  idrætsmønstre  er  en  af  de mest åbenlyse årsager til de private idrætsudbyderes kommercielle succes. Foreningsidrættens trygge socialitet synes truet af den amerikanske idrætskulturs  MacDonaldisering,  hvor  frygten for at ende som ensomme navlepillende narcissister overskygger alle nuancer: »Hvad sker der, når vi hellere vil dyrke os selv i neonbelysningens skær inden døre i fitnesskulturens spejlsale i stedet for at dyrke hinandens samvær (…)?« lyder spørgsmålet retorisk (Thing, 2010).

Der har i tidens løb været en lang række forskellige bud på, hvorledes man kan forstå og adskille  de  forskellige  motiver  til  idræt,  som  henFigurer til Kasper Lund Kirkegaards artikel Fitnesskultur - mellem lyst, pligt og trang

Figur 1

(Bøje 1989, s. 940)

Figur 1. Kilde: Bøje 1989, s. 940.

holdsvis motionskulturen og en mere traditionel idrætskultur  repræsenterer.  I  fremstillingerne fornemmes ofte foragtende undertoner over for motionsidrættens 'fordummende' praksisformer. Enten er motionskulturens fremmarch resultat af forfejlede eller fraværende kulturpolitiske prioriteringer, hvilket var en klar kulturradikal strømning, eller også er det udtryk for en kropslig  analfabetisme,  hvor  den  underuddannede krop ikke evner at tage del i idrættens lege og spillets mere kultiverede, nuancerede og dannende  udtryksform.  Enkelte  af  de  motionskritiske fremstillinger er ligefrem skrevet på en rus af afsky, hvor motionistens tomme øjne, det forvredne ansigt og de stereotype, gentagne kropsbevægelser fremhæves som karikaturen på en idrætskultur, hvor pligtlogikkens monotone gentagelse har fået total dominans over fritidens gøremål: »Er alle mennesker ved alle de apparater i træningslokalet i gang med at bøde for det, de har gjort mod  deres  kroppe?  Har  de  pålagt  sig  selv  en straf?« (Dekkers,  2008,  p.  281).  Forestillingerne om,  at  fitnessfolket  selv  frivilligt  har  valgt  den dis  ciplinerende idrætskultur synes fjernere end forklaringen om, at de er blevet lokket, snydt eller truet til at bedrive det hårde fysiske arbejde af  onde  kapitalister,  hvis  primære  markedsføringstrick er at få folkemasserne til at skamme sig over deres egne ulykkelige og utilstrækkelige kroppe.

En af de mere muntre og politiske potente udlægninger udstillede forskellene mellem de lyst- STRENGTH

and HEALTH

FEBRUARY 1957

354

baserede  og  pligtorienterede  idrætsaktiviteter som lystens og pligtens modsætninger (se figur 1). I kategoriseringen af idrættens praktiske aktiviteter  blev  ovenstående  lystskala  opfundet, hvor en række idrætsaktiviteter blev fordelt på et kontinuum mellem lyst og pligt.

Denne bevidst subjektive provokerende fremstilling var samtidig ensbetydende med en kvalitativ rangering af idrættens kulturer, hvor motionskulturens praktiske fokus ligger under for en  (kultur)radikal  kritik,  mens  dansen  og  den rytmiske gymnastik bliver iscenesat som det interessante, der havde direkte forbindelse til lystens og erotikkens flammer. Figuren beskæftiger  sig  samtidig  med  forholdet  mellem  den praktiske motionsidræt, der reducerer idrætten til et middel, og den iscenesatte og ofte romantiserede  idræt,  med  elementer  af  (sam)spil,  leg, holdfornemmelse og spontanitet og er essentiel for forståelsen af idrættens kvaliteter . Set i dette lys er en funktionel, rationel og resultatorienteret  motionsidræt  motiveret  af  ydre  omstændigheder ikke en lige så god og fin idræt som den,  der  legitimeres  med  driften  og  lystens idrætslege. Forholdet mellem legens proces og arbejdets  pligt  er  også  forsøgt  opstillet  på  ligningsform, hvor det hedder, at »hvis processen er vigtigere end resultatet, leger man. Hvis resultatet  er  vigtigere  end  processen,  arbejder man« (Møller, 2001, p. 146).

## FITNESSKUNDERS TRÆNINGSMOTIVER

I perspektivet af ovenstående kritiske beskrivelser af motionskulturens praksisformer trænger der sig en række spørgsmål på: Hvorfor har de kritiske røster ikke forsøgt at kvalificere deres kritik ved at teste deres hypoteser? Er det virkeligt korrekt, at motionsløbere først og fremmest motiveres af skyldfølelsen og føler sig tvunget ud på gaderne, fordi de er »… skræmt af Hjerte- foreningen og behjertede lægers vidnesbyrd om motionens betydning for bekæmpelse af civilisationssygdomme?« (Bøje,  1989,  p.  939).  Og hvordan kan man på den ene side påstå, at sundhedskampagnerne  slår  fejl  og  ikke  har  nogen gavnlige effekter på danskernes livsførelse (Bøje, 1997, p. 1331), når der på den anden side peges  på,  at  det  netop  er  Hjerteforeningens skræmmekampagner,  der  får  staklerne  til  at løbe for livet?

Den  passive  smukke  kvinde  og  den  aktive  stærke  mand. Kvinden kårer sin udkårne med en blomsterkrans. Lykken og heldet tilsmiler den veltrænede krop. Forside på magasinet Strength and Health fra 1957.

Kan skræmmekampagnerne og motionsidrættens discipliner forklare væksten i motionskulturens  deltagerantal?  Og  hvorfor  er  det  netop de  ressourcestærke  mennesker, der med stærk kulturel kapital i bagagen synes så optagede af at  dyrke  det  pligtbetonede  fysiske  motionsar- bejde - tilmed i den fritid, hvor de ifølge lystlogikken  burde  ligge  henslængt  på  divanen  og praktisere  erotikkens  kunst  eller  danse  en  lidenskabelig tango med naboens datter?

Forklaringerne trænger sig på - og de nemme forklaringer er, at de mange motionister i motionskulturens privilegerede arena, fitnesscentrene, tilsyneladende slet ikke deler opfattelsen af, at deres hårde fysiske træningsarbejde er domineret af pligtens og arbejdets logikker.

art har oftest haft kvalitativ karakter. Nu er der dog offentliggjort et stort kvantitativt empirisk studie af 4.747 aktive fitnesskunders selvvurderede træningsmotiver, hvilket kan medvirke til en ny og mere nuanceret indsigt i motionskulturens selvlegitimering (Kirkegaard, 2009). 2

Dansk  idrætsforskning  har  kun  i  beskedent omfang beskæftiget sig med kvantitative undersøgelser af danskernes begrundelser for og motiver til at dyrke idræt. Undersøgelser af denne Et af de centrale temaer i undersøgelsen fokuserer  på,  hvordan  de  aktive  fitnesskunder  forholder sig til deres træning, og hvilke motiver de selv mener præger deres træningsforhold. Opleves  træningen som motiverende eller umotiverende? Er den drevet af lyst eller pligt? Og synes de fitnessaktive, at træningen er sjov eller kedelig?  Disse  spørgsmål  kan  således  fungere FIGUR 2 - HVAD HAR VÆRET DEN VIGTIGSTE ÅRSAG TIL DIN INDMELDELSE I FITNESSCENTERET?

som en empirisk test af de kritiske idrætssociologiske fremstillinger.

Kritikere vil straks hævde, at man da ikke kan kende sine egne indre motiver og drifter, hvorfor man heller ikke kan besvare spørgsmål som disse.  Da  konsekvensen  af  et  standpunkt  som dette læner sig kraftigt op af begrebet 'falsk bevidsthed', er der grund til at give empirien en chance. Det betyder ikke, at empirien giver udtryk  for  den  virkelige  verdens  sande  sammenhænge.  Empiriens  rolle  skal  i  denne  artikels sammenhæng  ses  som  en  test  af  de  gængse idrætssociologiske kritiske fremstillinger af den pligtdominerede motions- og fitnesskultur. Både med henblik  på  at  nuancere  debatten  og  med henblik på at beskæftige sig mere empirisk med fitnesskulturen end de kritiske røster tilsyneladende har følt sig for fine til.

## FITNESSKUNDERS TRÆNINGSMOTIVER

Når  man  ser  nærmere  på  fitnesskunders  egne svar på spørgsmål om den vigtigste årsag (motiv og  begrundelse)  til  deres  indmeldelse  i  fitnesscentre, fordeler de sig primært over to temaer, henholdsvis  sundhed  og  udseende.  Ønsket  om en 'bedre  fysisk  form'  og 'ønsket  om  kropsligt velvære' samler som de to store sundhedskategorier 42 pct. og udgør den hyppigste årsag til medlemskab af et fitnesscenter. De æstetisk dominerede træningsmotiver og -begrundelser som 'ønsket  om  en  flottere  og  mere  veltrænet krop' samt 'ønsket om vægttab' samler 39 pct. af svarene.

Samtidig angiver kun 2 pct., at den vigtigste årsag til indmeldelse var 'ønsket om at få større muskelmasse', hvilket vidner om den markante udvikling, som den kommercielle fitnessbranche har været igennem i de seneste 30 år, hvor man har erstattet de olieindsmurte muskuløse kroppe og klassiske bodybuilderdyder med nutidens træningsformer, der appellerer til langt mindre radikale, og dermed også mere salgbare, kropsidealer.  Nutidens  fitnesskunder  er  således  ikke udelukkende kropsfokuserede, da tabellen i en krydsning  med  alderskategorier  viser,  at  de æstetiske træningsmotiver kun dominerer blandt de helt unge fitnesskunder under 30 år. For ældre kunder over 30 år er det i højere grad de sundhedsmæssige aspekter, som er centrum for træningsindsatsen. 3

Det er således sandt, at nytten (sundheden og udseendet) fylder den idrætslige praksis ud og derfor  rummer  forklaringen  på  selve  motionsidrættens kvaliteter. Men tilsyneladende synes fitnesskunderne også, i modstrid med kritikken, at deres træning er præget af lyst frem for pligt. I  nedenstående figur (se figur 3) ses det, at 68 pct. er 'helt enig« eller »noget enig« med udsagnet om, at »fitnesstræningen er præget af lyst«. Kun 18 pct. abonnerer på det modsatte udsagn »fitnesstræningen er præget af pligt«.

I en krydsning mellem ovenstående svarfordeling  og  træningsformens  organisering,  dvs.  om man træner individuelt  eller  på  hold,  kan  det ses, at fitnesskunder, der træner »udelukkende på hold (eksempelvis aerobic eller spinning)«, i signifikant højere grad end andre fitnesskunder finder,  at fitnesstræningen  er  præget  af  lyst frem for pligt. Det tyder på, at selve holdorganiseringen rummer kvaliteter, som kan dokumenteres statistisk. Forklaringen kan være, at holdorganiseringen  giver  rum  for  dialog  med  både instruktører og andre fitnesskunder, der deltager.  Dette  vil  sandsynligvis  give  træningen  en meningsgivende  ramme,  som  blandt  andet  afspejler sig i tilfredshed og lystfølelse. 4

I nedenstående svarfordeling ser vi tilsvarende, at hele 70 pct. af fitnesskunderne endvidere synes, at fitnesstræning i sig selv er sjov og motiverende.  Kun  i  alt  15  pct.  af  fitnesskunderne FIGUR 3 - LYST ELLER PLIGT-UDSAGN

svarer, at de er enige i udsagnet om, at »fitnesstræningen ikke i sig selv er sjov og motiverende«.

Samtidig kan man med en krydsning af alderskategorier se, at de to ældste alderskategorier ('40-49 år' samt '50+') i signifikant højere grad end andre giver udtryk for, at fitnesstræningen er sjov og motiverende i sig selv. Hos begge køn på tværs af alle alderskategorier er der en markant overvægt, der synes, at fitnesstræningen i sig selv er sjov og motiverende.

FIGUR 4 - SJOV ELLER IKKE SJOV - UDSAGN Da man ikke tidligere har lignende målinger af  idrætsaktives  træningsmotiver  sat  over  for hinanden som modstridende udsagn, er det vanskeligt at vide, om de empiriske resultater base- ret  på  aktive  fitnesskunder,  er  overraskende. Men det bør i det mindste stå klart, at den skitserede kritiske idrætssociologiske  debat  om pligtens dominans bør nuanceres. Det er næppe rene  tilfældigheder,  der  resulterer  i,  at  fitnesskunder svarer, som de gør, for der er samstemmende  meningsgivende  signifikante  sammenhænge mellem svarene på tværs af både træningens  organisering,  alderskategorier  og køn (Kirkegaard, 2009).

## SOCIOLOGISKE PERSPEKTIVER PÅ LYST, PLIGT OG SUNDHED

Siden motionsidrættens opblomstring i 1970'erne har motionslogikken suppleret den traditionelle idræt. Udviklingen har potentielt store idrætspolitiske konsekvenser, for store dele af foreningsidrætten ser passivt til, mens idrætsdeltagelsen vokser på det private marked uden for deres regi. I den forstand er den brede, folkelige idræts lystlogik, hvor idrættens proces er vigtigere end resultatet,  og  hvor  midler  og  mål  karakteriseres som en kombination af »legen, kampen, dansen og  fordybelsen«  (Eichberg  &amp;  Bøje,  1997  p.  30), blevet kraftigt udfordret af motionskulturens intensive fokus på effektiv kalorieforbrænding og kropsmanipulerende træningsformer.

Samtidig  er  der  konsensus  i  idrætsforskerkredse  om,  at  sundheds-  og  kaloriepolitikkens status er blevet et centralt emne i idrætsforskningen og legitimeringsprocesser, både for den enkelte udøver og i forskningens genstandsfelter. Idræt legitimeres på alle niveauer både via selvvurderede  og  objektive  sundhedseffekter, hvilket i stor stil har suppleret tidligere henvisningsrutiner, der påpegede civilsamfundets rolle som bibringer af social kapital, national stolthed og identitet i en demokratisk foreningskultur, som støbte samfundsbevidste borgere. I danske sociologiske idrætskredse hersker der generelt  kritiske  vurderinger  af  sundhedens indtog  i  idrætskulturen  og  den  kommercielle fitness-sektors eksistens (Thing, L. F. &amp; Ottesen, L.). Men netop disse kritiske forbehold over for andre  legitimeringsprocesser  af  idrætten  kan samtidig  være  den  medvirkende  årsag  til,  at man endnu ikke har formået at føre mere håndfaste beviser for idrættens klassiske værdier på en overbevisende måde. Idrættens bløde kulturelle værdier genfortælles og omtales ofte, men effektmålinger og dokumentation holdes endnu på afstand i misforståede forsøg på ikke at værdisætte og indeksmåle idrættens kerneværdier. Uden at komme svarene nærmere spørger man sig selv om, 'hvordan man skal føre bevis for dis- se værdier - og om bevisførelse overhovedet er en opgave for humanister eller samfundsvidenskaben'. Via de manglende besvarelser undgås en instrumentalisering af idrætten, lyder argumentet,  mens  man  affinder  sig  med,  at  man  i idrætspolitiske  debatter  og  diskussionen  om 'idrættens værdier' står svagt på grund af den manglende kvantitative empiri. Den manglende interesse for dokumentation overlader legitimeringsopgaven  til  sundhedslogikkens  hårde  empiri, som synes vanskelig at argumentere imod, når  sundhedsfacts  om  f.eks.  fodboldens  sundhedsfremmende virkninger smækkes på bordet med  klar  fokus  på  boldspillets  positive  sundhedseffekt: »De nærværende undersøgelser har vist at fodboldtræning i to-tre timer om ugen giver  markante  forbedringer  i  fysisk  form  og sundhedsprofil som følge af både kardiovaskulære,  metabolske  og  muskulo-skeletale  tilpasninger,  uafhængig  af  køn,  alder  og  manglende erfaring  med  fodbold.  Det  er  yderst  positivt, idet en lystbetonet holdidræt … kan bidrage til fastholdelsen  af  en  fysisk  aktiv  livsstil«  (Krustrup, 2010). Overgangen fra den fine, romantiske indpakning af idrættens bløde værdier bliver hermed blotlagt af idrættens nytte.

I idrætspolitiske debatter er de kritiske røster direkte medvirkende til, at idrættens kvalitative værdier  er  trådt  i  baggrunden,  mens  fokus  er blevet flyttet til idrættens nytteværdi og på det konkrete og målelige 'outcome', hvor idræt bliver til midlet, der kan fremme folkesundheden, redde de inaktive og overvægtige og formindske sygefraværet  for  landets  arbejdsgivere.  Politiske beslutningstagere tøver ikke med at spænde idrætten  for  en  sundhedsvogn,  som  idrætten måske ikke kan, bør eller ønsker at trække.

For  fitnesskunder  spiller  sundhed  logisk  en stor rolle. Argumentationen er, at man via træningen her er ganske sikker på at få sundhed for Strength B Health. - EXERCISE FOR

ALL THE FAMI

Den amerikanske familiefar viser vejen til det lykkelige liv. Via hård træning får du stærk krop og karakterstyrke - og efter kommer den smukke kone nok også. Sønnerne efterligner deres far, mens døtrene ser passivt på. Kønsrollernes stereotype  kontraster  står  klart  på  forsiden  af  magasinet Strength and Health fra 1958.

pengene. »Value for Money« argumentet forudsætter en rationel tilgang til idrættens praksisformer og kalder derved på dokumentation frem for  henvisning  til  kulturel  habitus.  Satsningen på sundhed som fitnesscentres primære produkt har  medvirket  til  en  enorm  vækst  af  kommercielle fitnesscentre. For landets 453 privatejede fitnesscentre med  ca. 550.000 fitnesskunder (Kirkegaard, 2010) er selve udgangspunktet en brutal instrumentalisering af idrættens værdier.

The Fomour Grimek. Family Hvis idrætten ikke på den ene eller anden måde kan bevises, så har den ingen værdi for kunden! Dette viser nye empiriske studier af aktive fitnesskunder,  hvor  hovedparten  af  fitnessaktive oplever  markante  helbredsmæssige  fremskridt som følge af fitnesstræning. Den kommercielle fitnessbranche bidrager med stor sandsynlighed positivt  til  såvel  den  enkelte  aktive  fitnessudøvers  som  samfundets  generelle  sundhedstilstand (Kirkegaard, 2009 p. 25-39). Men branchen udklækker også idrætsaktive, der i højere grad spørger kritisk ind til, hvilken kvalitet og hvilket serviceniveau man kan forvente for prisen.

Når ovenstående rationelle vurdering af idræt træder markant frem, finder idrættens legitimeringsproces også andre veje end det kvalitative fokus  på  de  klassiske  værdier.  Den  samtidige underliggende 'får-vi-nok-for-pengene-logik' genfindes inden for store dele af kulturpolitikken, hvor den trækker et spor af konkrete politiske  initiativer  og  evalueringer  efter  sig.  Den sætter idrættens hovedorganisationer, DIF, DGI og  Firmaidrætten  under  pres,  fordi  henvisningen til idrættens traditionelle værdier kun i begrænset  omfang  kan  hamle  op  med  de  hårde empiriske  beviser  på  idrættens  sundhedsfremmende betydninger. Især Danske Gymnastik- og Idrætsforeninger samt Firmaidrætten forsøger i høj grad at udforme idrætsaktiviteter i forhold til det nye sundhedskodeks. Der udvikles sundhedscertificeringer  til  arbejdspladser,  og  der skabes nye idrætsaktiviteter til tidligere fysisk inaktive  målgrupper.  Idræt  benyttes  i  højere grad som midlet i jagten på idrætsuvante målgrupper, og sundheds- og nyttemotivet kan genfindes  i  den  politiske  omtale  af  både  nye  og gamle aktiviteter i foreningsidrætten. Traditionen med, at idrætten er organiseret for dem, der har en interesse og kommer af sig selv, er nu via rækken  nye  sundhedsorienterede  aktivitetstil- igur 5. Idrættens udvikling, organisering og udvikling Individuelle aktiviteter tag blevet suppleret med en interesse for de fysiske inaktive. Derved bevæger dele af foreningsidrætten sig væk fra en årelang tradition, hvor legitimering  af  idrættens  praksisformer  blev holdt oppe af den frivillige deltagelse, som ikke forudsætter  segmentering  og  målrettede  motionskoncepter.

tryk).

PLIGTEN TIL LYST - ELLER »TRANG« SOM SYNTESE? Idrættens to modstridende motiver med lyst og pligt kan illustreres via nedenstående model (se figur 5), som primært skal læses som forsøget på en nuancering af lyst-pligtskalaen, og hvor især pilenes funktion illustrerer et forsøg på at løse op for dualismen mellem lyst og pligt, som er repræsenteret ved henholdsvis venstre side af xaksen og højre side af x-aksen. Figur	
  5	
  -­- Y-aksen skelner mellem holdbaserede og individuelle idrætsformer, hvorved modellen via pilen samtidig er en beskrivelse af, i hvilken retning idrættens to modstillede logikker og traditioner bevæger sig. Via pilene illustreres de respektive idrætslogikkers oprindelse og udvikling.  Sportens  lege,  der  kun  finder  mening  og legitimeres af sin egen eksistens, står som modstridende idrætslogik.

Modellens empiriske postulat er, at de to yderpunkter  med  lystens  og  pligtens  modsættende logikker nærmer sig hinanden i idrættens udvikling, hvilket illustreres med pilenes retning. Dette sker både i udviklingen af konkrete idrætsaktiviteter, i de aktives motiver og begrundelser for idrætsdeltagelsen samt i selve den idrætspolitiske legitimering af idrætten. Den kommercialiseIdrættens logikker, organisering og udvikling (kan evt. fås i bedre kvalitet, såfremt det behøves til

Lystlogik rede motionskultur kan ikke længere leve alene ved at udbyde en fleksibel og uforpligtende individuel  motionstræning,  hvor  gennemstrømningen af kunder medfører ustabile indtægtskilder. Pilen fra krydsningen mellem den individuelle idræt og arbejdslogikken (øverste højre hjørne) illustrerer således en udvikling inden for motionskulturen, hvor basale styrke- og konditionstræningsøvelser i deres udspring var individuelle  og  mandsdominerede  aktiviteter  (bodybuilding),  som  samtidig  var  selve  forudsætningen for  motionskulturens kommercialisering, da de ikke forudsatte omkostningskrævende organisering og planlægning af tid og sted, men i starten blot  krævede  træningsfacilitetens  rum  og  træningsredskaber  (Kirkegaard,  2007). Ved  fitnesscentres intensive fokus på individet og mødetidens ophævelse blev den fleksible idrætsorganisering introduceret til stor glæde for især kvinder,  der  ikke  tidligere  havde  samme  mulighed for at være idrætsaktive på grund af oplevet alment tidspres (Kirkegaard, 2009 p. 52-59). Pilen illustrerer  via  dens  forløb  fitnessbranchens  introduktion af holdbaserede og gymnastikinspirerede koncepter (aerobic og spinning), som tilføjede et afgørende element af socialitet til motionskulturen. Denne udvikling er blevet udbygget  med talrige  andre  sociale  aktivitetsformer, herunder  klassiske  holdaktiviteter  (f.eks.  fodbold, cykling, gymnastik, zumba), som foreningsidrætten  tidligere  sad  tungt  på.  På  den  måde har motionsaktiviteterne og fitnesscentre medvirket til at udvikle en kropskultur, der trods sit udspring i pligtlogikken nu også i dag spiller på lyst,  (sammen)spil  og  dansens  mere  lystfyldte processer. Den  venstrestillede pil illustrerer den lystbaserede og ofte foreningsorganiserede idræts  problemer,  hvor  væksten  i  idrætsdeltagelsen finder sted uden for den klassiske organiserede idræt, hvorfor der udvikles strategier for foreningskulturens møde med den fleksible motionskulturs implicitte pligtlogik og sundhedsfokus.  Sundhedscertificering,  foreningsfitness  og motionsprojekter som 'Start to Run' er oplagte eksempler herpå.

I det empiriske perspektiv forvandles træningens sure pligt dog hurtigt til en mere knudret og sammensat størrelse; især når den organiseres og praktiseres som holdaktiviteter i socialt selskab  med  andre.  Samtidig  vil  fitnesskulturens udvikling afsløre, at træningsformerne med fokus på effekt og også repræsenterer en samtidig lyst. For det er lige præcis, når det gør allermest ondt, at man er tættest på forløsningen og lystfølelsen; nemlig følelsen af at kunne tæmme  sin  egen  krop  og  overvinde  sig  selv: »Hvor meget smerten kommer til at ryste én, afhænger af … ens forventning om at have kontrol.  Idræt  er  kendetegnet  ved  ønsket  om  at opnå kontrol« (Roessler, 2002 p. 98). Idrættens grænser handler således om at beherske teknikker og egne færdigheder og søge sine grænser ved  momentvist  at  opleve  kontroltab,  som  opstår ved manglende evne eller erfaring ved den fysiske smerte. Det fysisk hårde motionsarbejde fortolkes på baggrund af ens »… kultur, biografi, oplevelser og mestringsadfærd« (Ibid. p. 97), og den  fysiske  smerte  er  dermed  glædens  følgesvend og omvendt. Den aktives evne til at skelne mellem god og dårlig smerte er udtryk for motionistens  praktiske  erfaringer,  der  forfiner  fornemmelsen af at kende forskelle mellem en følelse  af  ømme  muskler  og  en  overbelastningsskade (Hedblom, 2009). Det gør ondt at vinde og smerte er prisen for at vinde over sig selv.

Samtidig  kunne  det  være  interessant  at  undersøge, hvordan andre aktiviteters idrætsdeltagere ville svare på konstruerede modsætninger mellem lyst og pligt. En sandsynlig tese vil være, at man i hovedparten af de traditionelle holdba- SANDOW.

OGDEN'S

CIGARETTES

Eugen Sandow 'The Magnificient' var verdens første professionelle bodybuilder. Dengang kunne man godt være sund og stadig nyde en cigaret. Reklame fra starten af år 1900.

serede  idrætsaktiviteter  i  foreningsregi  finder idrætsaktiviteter,  som  i  højere  grad  er  kendetegnet ved lyst, og hvor endnu flere ville være enig i udsagnet om, at 'den er motiverende i sig selv'. Hvis det er tilfældet, kan den principielle skelnen mellem de pligt- og lystbaserede idrætskulturer opretholdes. Samtidig kan fitnesskulturens funktionelle idrætstilgang nu italesættes i mere  nuancerede,  anerkendende  og  empirisk underbyggede udsagn, hvor træningen for den enkelte udøver sagtens på én gang kan indeholde lystprægede aktiviteter, som i udspringet el- lers byggede på nytteorienteret pligtlogik, hvor træningen blev legitimeret som effektiv og kom til  udtryk  via  ønsket  om  konkrete målelige resultater  (mere  sundhed,  bedre  udseende,  mindre kropsvægt).

Når følelsen af lyst og pligt smelter sammen og finder sted på samme tid i samme aktivitet, kan deres principielle modsætninger ikke længere opretholdes. De kan oversættes til en følelse af en trang, der både kan italesættes og praktiseres  som  en  udefrakommende  »struktur«  -  med udsagn som »trænger du ikke til at få rørt dig« -  og  som  et  internt  anliggende  som  en  drift  »jeg trænger til at få mig rørt«. Trangens begreb rummer  derfor  både  omverdenens  sociale  og kulturelle rammesættende betingelser samtidig med, at den har klare psykologiske og fysiologiske berøringsflader. Trang er med andre ord et begreb, der både bærer lyst og pligt i sig. Begrebet  rækker  ind  i  både  socialpsykologiske  og samfundsmæssige  normbaserede  konstruktioner.  Individet påvirkes og påvirker på én gang selv kulturens retningsfornemmelse af 'oplevet nødvendighed' - f.eks. en stærk følelse af trangen til at udføre 'den nødvendige træning' for at holde kroppen ved lige.

Forskellen  på  de  nytte-  og  legeorienterede idrætter  skal  således  italesættes  med  respekt for, at de fleste aktive selv kan forholde sig nuanceret til deres kropslige erfaringer og oplevelser,  hvor der er rig mulighed for at kombinere en  pligtdrevet  motivation  med  oplevelsen  af glæde over selve aktiviteten. Det er derfor naivt at  betragte  fitnesskundernes  besvarelser  som udtryk for en fri og utæmmet lyst, som er fri for kulturelle normer og samfundsforherligede værdier.  Der  kan  sagtens  være  tale  om,  at  pligten udtrykkes  som  lyst  -  og  omvendt.  I  foreningsidrættens frivilligt organiserede og lystprægede idrætskultur taler man således om 'det forplig- tende fællesskab'. Den enkelte respondents fortolkning af idrætsaktiviteten er uden tvivl underlagt stærk kulturel indflydelse, fordi valget af pligtbetonede idrætsformer kan medføre social anerkendelse. Argumenter for, at vi lever i en 'viagra-kultur' (Rösing, 2010 p. 12), hvor alle har pligt til lyst uanset tid og sted, står centralt i denne  fremstilling.  Det  moderne  menneske  er så at sige præget af en forestilling om, at vi gør, og skal gøre, ting af lyst og fri vilje. Pligt opfattes ganske enkelt som et negativt begreb og som noget påtvunget, ufrit, som bliver os pålagt. På den  anden  side  vil  en  overdrivelse  og  overfortolkning i den kulturkritiske fremstilling grænse op til begrebet 'falsk bevidsthed', som hævder, at individer kan reproducere 'forkert' systematisering af erfaringer og derved give udtryk for en falsk lyst og en forkert opfattelse og ureflekteret  tilfredshed  med  tingenes  tilstand. En  sådan  udlægning  medfører  ufravigeligt  en formynderisk tilgang til andres erfaringer.

Men begrebet 'trang'  tager  i  modsætning  til 'den  falske  bevidsthed'  udgangspunkt  i  individets konkrete erfaringsdannelse: Man kan ikke forestille sig længsel efter noget, som man ikke har konkrete kropslige, psykologiske, sociale eller mentale erfaringer med (Ulseth, 2007 p.28). Trang kan således være pligten og lystens syntese - smeltet sammen i et nyt begrebsligt Janus-ansigt - tragedie og komedie på samme tid. Livet  med  trang  kan  karakteriseres  som  et  liv med oplevelser, hvor lidelse, afsavn og nydelse kommer til udtryk som krydderier på dagligdagen  og  potentielt  kan  resultere  i  momentvise fornemmelser af frihed, der opnås via en disciplineret  lyst  og  en  begrænset  pligt.  Friheden indfinder sig dér, hvor man selv er i stand til at sige til og fra, og hvor der ikke længere er nogen kamp mellem pligt og lyst.

## LITTERATURLISTE

Baudrillard, J. (1987). Amerika. (1. udgave.) Akademisk Forlag.

Bøje, C. (1989). Kultur, krop og sundhed - sociale og politiske betragtninger. Månedsskrift for praktisk lægegerning.Tidsskrift for praktiserende lægers efteruddannelse.Udklipssærtryk, 939-952.

Bøje, C. (1997). En velfungerende ryg - et biprodukt af lyst. Månedsskrift for praktisk lægegerning.Tidsskrift for praktiserende lægers efteruddannelse., 75. årgang.

Dekkers, M. (2008). Kropskultur . (1. udgave ed.) Århus: Tiderne Skifter.

Eichberg, H. &amp; Bøje, C. (1997). Idrætspsykologien mellem krop og kultur. 2. oplag. Idrætsforsk og DGI.

Ferry, B. (1985). Boys and Girls. Slave to Love. EG Records.

Kirkegaard, K. L. (2010). Fitnessbranchen trodser krisen. www.idan.dk Retrieved, 12-22010 from http://www.idan.dk/Home/ Kommentaren/056fitnessaaret.aspx

Kirkegaard, K. L. (2009). Portræt af de aktive fitnesskunder - træningsmotiver, tilfredshed og selvvurderet sundhed. Delrapport 2 i projektet 'Sundhed for millioner'. (Rep. No. 2). København: Idrættens Analyseinstitut.

Kirkegaard, K. L. (2007). Fra muskelmasse til massebevægelse - indblik i den kommercielle fitness-sektors historie . København: Idrættens Analyseinstitut.

Krustrup, P. (2010). 50 forskere: Fodbold forbedrer sundhed, fitness og social interaktion . Pressemeddelelse af 9. april 2010. Retrieved, 9-4-2010 from: http://www.ifi.ku.dk/Forskning/projekter/ integreret\_fysiologi/pk\_projekter/pressemedde-lelse\_9\_april/

Møller, J. (2001). »Nærvær« - forsøg på en nem definition af leg. Idrætshistorisk Årbog 2001, 141-154.

Pilgaard, M. (2009). Sport og motion i danskernes hverdag . (1. udgave ed.) København: Buchs.

Roessler, K. K. (2002). Når idræt gør ondt - skader, smerte, stress . Århus: Forlaget Klim.

Rösing, L. M. (2007). Autoritetens genkomst. København: Tiderne skifter.

Tennant, N. (1987). Actually. It's a Sin. Pet Shop Boys.  Parlophone.

Thing, L. F. (2010). Idrætssociologiske fremtidsscenarier: Idræt, politik og velfærd. In Poulsen m.fl.(red.). (Ed.), Et nyt forskningsfelt i et nyt 100-årigt perspektiv. (pp. 309-312). København: Museum Tusculanums Forlag og Institut for Idræt, Københavns Universitet.

Thing, L. F. &amp; Ottesen, L. 2008: MacDonaldisering af den danske idrætskultur, i: Idrætshistorisk Årbog . København: Forum for Idræt, Historie og Samfund.

Ulseth, Anne-Lene Bakken. 2007: Mellom tradisjon og nydannelse. Analyser av fysisk aktivitet blant voksne i Norge. Oslo: Institutt for sosiologi.

## NOTER

1. Citatet »Gør  din  pligt  og  kræv  din  ret« stammer  fra  inskriptionen på de første danske socialistiske og socialdemokratiske  faner,  som  var  med  i  slaget  på  Fælleden  i 1872.
2. Studiet  er  baseret  på  77  kommercielle  fitnesscentre.  Et tæt samarbejde med de deltagende fitnesskæder og centre resulterede i en tilfredsstillende svarprocent på 54,8 og i 4.747 besvarelser. For nærmere metodebeskrivelse og andre empiriske fund, se: Kirkegaard, 2009.
3. Der er statistiske signifikante sammenhænge mellem alder og træningsmotiver.
4. Der er tale om statistisk signifikante sammenhænge.