Kunsten at forbedre samfundet?
Forfattere: Mette Højsgaard
Tidsskrift: periskop (2018-04-04)

## Kunsten at forbedre samfundet?

Under titlen  'Det  Danmark  jeg  ikke  kan  genkende'  bad Politiken i  ugerne  op  til  folketingsvalget  i  juni  2015  seks danskere om at forholde sig til emnet. Juraprofessor Eva Smith giver i sit interview udtryk for, at Danmark før var et land, hvor man hjalp hinanden og folk i nød og ville deles om velstanden. Men i den senere tid har Danmark udviklet sig til et mere individualistisk og egoistisk samfund. 'Før [for  en  generation  siden]  var  vores  kendetegn  humanisme', udtaler Smith ( Politiken den 16. juni 2015).

Spørgsmålet er, hvad samfundet kan gøre ved det. Er den individualisme og egoisme, som Eva Smith omtaler, en trussel mod den danske velfærdsstat? Hvordan holder samfundet fast i de sociale og menneskelige værdier, der har kendetegnet det velfærdssystem, som man i udlandet lader  sig  inspirere  af?  Fokus  i  dette  debatindlæg  er kunsten, hvilket gør det nærliggende at stille spørgsmålet: Kan  kunsten  bidrage  til  at  sikre  velfærdsstaten?  Kan kunsten redde det danske velfærdssamfund?

I begyndelsen af det 20. århundrede ønskede en række kunstnere  at  knytte  kunsten  til  samfundet,  politisk  og socialt. Kunsten skulle være hvermandseje, og den skulle være en del af det offentlige rum. Tendensen var tydelig i Rusland med konstruktivisterne, i Tyskland med Bauhaus og i Holland med De Stijl. Formsproget skulle her bestå

af  enkle,  geometriske  former,  som  -  ifølge  kunstnerne -  egnede sig til  både  billedkunst og design, og som blev forstået  som  universelle  og  'rene'  former.  Herhjemme smittede tankerne om kunstens sociale funktion først for alvor af på efterkrigstidens kunstnere. Karakteristisk for disse, hvad enten de arbejdede på den ene eller den anden måde, var en tro på fællesskabet og en tro på, at kunsten spillede en vigtig rolle i at få det til at fungere.

For kunstnere som Robert Jacobsen, Richard Mortensen og medlemmer af Linien II blev arbejdet med det konstruktive formsprog en måde at føre den tidligere generations tanker om kunstens sociale potentiale videre. Opfattelsen var, i sin enkelhed, at man via det konstruktive formsprog i fællesskab kunne præge samfundet i positiv retning  med  rytme,  farve  og  bevægelse.  Kunsten  skulle være en del af samfundet, både i det private og især i det offentlige rum, hvor den skulle signalere åbenhed, lighed og fremgang. Kunstnere som Ib Geertsen og Poul Gernes satte deres præg på landets hospitaler, legepladser, gavle og busser med enkle, geometrisk abstrakte former i festlige farver og kombinationer.

Enkelte virksomheder tog den konstruktive kunst til sig, herunder først og fremmest Anglifabrikken i Herning. Fabrikant  Aage  Damgaard  hyrede  Paul  Gadegaard  til  at farvesætte virksomheden pga. Damgaards overbevisning om, at det at skabe gode vilkår og omgivelser for medarbejderne,  og  dermed  øget  arbejdsglæde,  i  sidste  ende skabte mere vækst. 'Jeg er ikke idealist, jeg er ikke en frit i luften svævende romantiker. Jeg lever ganske realistisk af at lave skjorter, men jeg tror, at det betyder meget for de skjorters kvalitet og kalkulation, hvis mine medarbejdere har så gode vilkår og omgivelser som muligt. Det skal være  sådan,  at  alle  fra  bydrengen  til  prokuristen  siger vi ,  når  vi  taler  om  fabrikken.  Sådan  burde  det  være  alle steder. Samarbejde skal der til, men det kræver en indsats fra begge parter', udtalte Damgaard til Holger Ellert fra Produktivitets  Nyt i  1954.  Det  var  spændende  (sociale) tanker, som har sat deres præg på virksomhedspolitikken siden da.

Efterkrigstidens kunstnere gav udtryk for, at samfundet  udviklede  sig  bedst  for  alle  gennem  fællesskab, samarbejde og troen på og respekten for hinanden: et system, som bestod af en overordnet struktur (fællesskabet)  med  plads  til  det  enkelte  individ.  Målet  var  en selvforståelse  som  medlemmer  af  en  harmonisk,  men dynamisk  samfundsorganisme,  hvori  de  enkelte  individuelle dele bevarede deres frihed. Dette skulle medføre et samfund, der brød med de magtstrukturer og hierarkier, der  i  kunstnernes  øjne  var  skyld  i  det  20.  århundredes katastrofer i form af totalitære regimer og verdenskrige.

Spørgsmålet er, hvad der er blevet af disse tanker. Er målet om, at man i fællesskab kan skabe en kunst, der kan gøre en forskel, også til stede i kunsten lige nu, og hvordan kommer den til udtryk i nutidens danske samfund?

Med  udgangspunkt  i  bl.a.  tidens  politiske  diskussioner om den danske velfærdsmodels status og fremtid planlægger  Fuglsang  Kunstmuseum,  Esbjerg  Kunstmuseum og Randers Kunstmuseum en udstilling, der sætter fokus  på  den  konkrete  kunsts  sociale  projekt.  For  at aktualisere de historiske værker og ideologier sammenstilles  disse  med  en  række  danske  samtidskunstnere, der arbejder med lignende, men ikke nødvendigvis identiske sociale dimensioner. Kombinationen af efterkrigstidens  konkrete  kunst  og  dens  ideologiske  arvtagere  i samtidskunsten vil  dermed  forsøge  at  skærpe  fokus  på, hvad  der  egentlig  menes  begrebsmæssigt,  når  der  tales om  kunstens  sociale  dimensioner,  hvordan  kunstnerne arbejder  strategisk  og  teoretisk  med  den  sociale  virkning, deres kunst skal have på publikum, og på, hvorvidt kunsten rent faktisk kan have sådan en virkning.

For  kan  kunsten  redde  samfundet,  eller  er  det  en utopi?