Om konstitueringen af den borgerlige psyke
Forfattere: Poul Aaby Sørensen
Tidsskrift: kok (1986-01-29)

P o u l Aaby S~rrensen

## Om konstitueringen af den

## -borgerlige psyke

Et bevidsthedshistorisk nybrud, belyst gennem opdragelseslitteratur og romantisk digtning

Den  danske og  til  dansk  oversatte  borgerlige  opdragelseslitteratur, der tager sin begyndelse ved midten af 1500-tallet, udgar et vzsentligt,  men  upåagtet bevidsthedshistorisk  kildemateriale.  Dens  brudprzgede udvikling indtil slutningen af  1700-tallet både afspejler og befordrer  markant  skiftende  opdragelsesidealer  i  snzver  sammen--hzng med vekslende familie- og menneskesyn, men på visse punkter også en underliggende kontinuitet. En nzrmere betragtning af opdragelsesskrifterne  åbner  op  for  påvisningen  af  nogle  grundlzggende udviklingstrzk  i den gradvise fastlzggelse af den 'moderne'  borgerlige psyke -set i bredt  kulturhistorisk  perspektiv. Ved  begyndelsen af 1800-tallet synes denne fastlagt i sine grundtrzk. Samtidig begynder netop her, i takt med  feudalismens afvikling til fordel for kapitalistiske produktionsforhold,  udbredelsen  af borgerlige psykiske manstre til  stadig bredere befolkningslag.

De tidlige opdragelsesskrifter har deres basis i en velhavende kabmandsstand,  de senere  i  et  nyt,  toneangivende  embedsborgerskab. Adelens, håndvzrkernes og bandernes også indbyrdes ganske forskellige socialisationsformer er belysende overfor de borgerlige. Men i det skarpt standsdelte feudalsamfund  er det  disse sidste,  der så at sige har  fremtiden  for  sig,  og  som  der  her  skal  fokuseres på. -Op til midten af 1700-tallet er opdragelseslitteraturen helt overvejende rettet  ind  mod  det  mandlige  kan.  Men  med  udviklingen  af  den  nye intimsfære  forages kvindens  ideologiske  funktion  overfor  mand  og barn, de 'indre' kvaliteter  bliver mere afgarende end husholdningsmzssige fzrdigheder,  og hermed  stiger interessen  for pigeopdragelsen. Dette felt har den nyeste kvindeforskning taget op, og hovedinteressen vil  her vzre drengesocialiseringen.

Szrligt iajnefaldende er de store skift i opdragelsesidealer i slutningen af  1700-tallet. Den  stzrkt autoritzre opdragelse  aflases fra omkring  1760'erne  af en 'falsom' men underliggende autoritzr, der igen blot et par årtier senere overlejres af en pludselig og hidtil uset under- trykkelse af seksualiteten. Men hermed kastes også nyt lys over litteraturen,  idet  centrale  dele af den romantiske  digtning  synes at bekrzfte, at denne modsztningsfyldte forening af faderautoritet, kzrlighed og seksualundertrykkelse  medfarer en tilstramning omkring nye og dybe konflikter.

Måske tidligst  afspejles dybden af konflikterne i visse af Oehlenschlagers vzrker, men her i form af en vanskelig tolkbar symbolik. Et szregent men markant eksempel er Baldur hin Gode fra Nordiske Digte, 1807. Tragedien  er det farste »skzbnedrama«, en  genre der nåede hajdepunktet i  18lOYerne, men blev ugleset p.g.a. sin fremstilling af fatale familiekonflikter, hvis grelhed de historiske gevandter ikke var et tilstrzkkeligt  dzkke over.  Som mytologisk  allegori, måske tznkt som lzsedrama og i hvert fald aldrig opfart, adskiller Baldur hin  Gode sig imidlertid fra genrens hovedlinie. Det dunkle og suggestive vzrk har fascineret  fra  det forelå i manuskript  og op til i dag -uden  at forståelsen af det er nået ud over digterens egen farste tolkning. (Der henvises i avrigt  til  min  behandling af romantikkens  teater  i Dansk litteraturhistorie bind  5,  1984,  der  er  skrevet  delvis  ud  fra  den  her opridsede  tilgang;  specielt relevante  er  afsnittene  »Borgerligt familiedramaa,  »Oehlenschlagers  tragedier«,  ~Skzbnedramaet:  familiens  sammenbrude,  »En ny  romantiks gennembrud« og »Bournonville og balletten«.)

Artiklens hovedinteresse er nogle afgarende udviklingstrzk  i konstitueringen af den borgerlige psyke. Det metodiske greb overfor såvel opdragelseslitteratur  som digtning har vzret en kombination af socialhistorie, mentalitetshistorie og psykoanalyse. De nok så forskelligartede mentalitetshistoriske  vzrker  der tilbyder  sig  bfr.  litteraturlisten) savner dog for starstedelens vedkommende en egentlig psykologisk teori, mens den freudske psykoanalyse er ahistorisk. Der viser sig imidlertid at blive stadig starre overensstemmelse mellem på den ene side den psyke, der danner sig hen mod begyndelsen af 1800-tallet og på den anden psykoanalysens billede af 'menneskets'  psyke et århundrede senere. Arbejdet har derfor en yderligere dimension, nemlig at knytte an til bestrzbelserne på at tilfiaje mentalitetshistorien en dybere psykologisk forankring og i samme bevægelse bidrage til en histori-

sering af psykoanalysen.

## seksualundertrykkelse

## I. Autoritet -kaerlighed -

Seksualundertrykkelsens gennemslag 1785

I midten af  1780'erne udgav lzgen, kritikeren og den både medicinske og skanlitterzre forfatter  Johann Clemens Tode et populzrvidenskabeligt  tidsskridt, Sundhedsblade, med  småartikler  om  alt  fra  den rette anvendelse af hindbzr til blodrensende midler mod ringorm. I septembernummeret 1785 stod en foruroligende artikel at lzse, som kun f 3 abonnenter kan have begrebet meningen aqo. Heri appelleres indtrzngende til  en unavngiven  forlzgger, der har anmeldt en ikke nzrmere angiven  bog  til  overszttelse, om  »for  Guds og Fzdrelandets  Skyld,  ikke  at  lade  den  komme  frem«,  idet  den  »giar  mange Lzsere Bekiendt med en afskyelig Ting,  ja,  forleder dem til den, ved at ivre imod  den«. Bogen  vil  anfzgte »Dyd og  Sundhed«, og Tode håber,  at  forlzggeren  »er  veltznkende  nok  til  at  tage  den  Beslutning,  aldrig  at lade  en Bog  komme  for  Lyset,  som visseligen  vilde giare uendeligen starre Skade end den kunde giare Nytte«.

I en pjece, »Er det Ret at skrive offentlig om Ungdommens hemmelige Synder?«,  forsvarer forlzggeren prompte sin udgivelse, der nu viser  sig  at omhandle en  som  last  betragtet  nyopdukket  foreteelse, onani. I efterårsmanederne 1785 udkzmpes en sand pamfletkrig, for -en del under  anonymitetens dzkke, mellem  de to, der -i  det  sene 1700-tals ånd -begge påberåber sig at kzmpe på hele menneskehedens vegne.  Tode tilbyder  herunder  at  betale  forlaggeren  et starre belab af egen lomme for at opgive udgivelsen. Men denne er skarp og uforsonlig,  og  Tode  beskyldes  for  »at  vzre  ligegyldig  imod  nogle Millioner  Menneskers  vel«("&gt;  12' l 3 "g 14). Tode tabte slaget, for  det digre vzrk Om ungdommens hemmelige Synder ved reformpzdagogen C. G. Salzmann og lzgen Tissot udkom kort tid efter (l5;  se titelbladet i »Seksualundertrykkelsens skrifter«).

Todes idealisme havde under alle omstzndigheder vzret forgaves, for en syndflod af onanilitteratur var på vej ind over grznsen fra syd. I kalvandet fulgte zgteskabsvejledninger, der gav hidtil usete detailanvisninger  på  seksualitetens  rette  udavelse -men  iszr  advarsler mod den urette. For 'normaliteten' blev nu fastlagt, og dens grznser blev  snzvre.  Seksualiteten  blev  et  påtrzngende problem,  men  udgangspunktet for diskussionen var disciplinering og undertrykkelse af den. Styrken af den nye balge understreges af, at selv Tode overbevistes om sin fejlvurdering og endog blev udgiver af skrifter mod onani''.  Det blev da også lzger der, med  1700-tallets nye naturvidenskabelige autoritet i ryggen, kom til at fare an. De toneangivende reformpzdagoger,  som  Salzmann,  fulgte  dog  hurtigt  trop,  mens  kirkens mznd farst lidt senere kom med.

Seksualundertrykkelsen blev et tredie trin i konstitueringen af den fuldt udviklede  borgerlige  psyke.  Et  par  årtier  tidligere  var  den  anden faktor, ffllsomheden, og  i  sammenhzng  med  den intimsfsren og  den ksrlighedsorienterede opdragelse, slået igennem med nzsten lige så stor pludselighed. Men dette betad  ikke, at en historisk  set farste faktor, autoriteten, var  ganske  opgivet.  I  det  falgende  skal  denne  trefasede udvikling  ridses  op.

## Den autoritcere opdragelse, 1500-tallet til 1760

De  tidlig-borgerlige  opdragelsesskrifter  propaganderer  en  e k s t r e ~ autoritzr  opdragelse.  Barnet  opfattes  som  syndigt  af  naturen,  og synden skal bankes  ud af kroppen på det. »Hu0 som sparer sit Rijs, hand hader sin San, men den som elsker hannem, hand straffer hannem  snart«,  hedder  det4, og  bag  faderautoriteten  står  den lige  så ubanharligt  straffende  Gud.  Prygl  bliver  forudsztning  for  frelse:

Disciplineringen a f  borgerstandem  unge, bort  j a   det omgiune  feudale samfunds mere  '10se' tanke- og  adferdsformer, blev  gennem4rt  med  hårdhendede midler.  I Liden  Billed-Bibel fra 17105, »Ungdommen  til Nytte«, hedder det: »Hvo som elsker sit barn han holder det stedse under riset at han skal herefter have gbde deraf( og  »Dårlighed  sidder i den unges hjerte men tugtem ris skal  drive den langt fra  ham«. Rebusformen må have virket strrkt på  en  ikke-billedforurnt  undgom, og  sentemarne understreges i en rimet version nederst: »Refs  dit  Barnlsaa  gisr  du  vel/Ellers saarer  du  sin  Siel), og  »Daarlighed  den  Unge tryckerlTuctem  Ris denja ham ryker«.  Centralt i illustrationen  som i seluopfattelsens  virkelighed vogter Gud, som  faderautoritetem ubrinhrirlige  forlengelse  ind i  evigheden, over tanker og  adfrrd.

»Du hugger hannem met Riset, men du frelser hans Siel fra Helffuede«3. Grznsen for terroren  går ved  drab på  barnet, men  ikke  som men lad lad hannem fordi (d.v.s. derfor) lass, saa kant du tucte hannem  mere«. Forzldrene forbydes på det strengeste af lege med  barnene  eller blot  berare dem kzrligt

man skulle vente af humane grunde: »Straffe din San (...) icke din Siel rares til at sla hannem ihiel (...) eller spagefuldt.  Tzvene sad last -men det havde sine grunde.

Netop i 1500-tallet  lasriver de danske småkabmznd sig fra Hansaens dominans, og en velhavende reder- og kabmandsstand opstår. I kabmandens hus begynder arbejdet at blive adskilt fra familiens dagligliv, og faderautoriteten er derfor ikke lzngere begrundet i et indlysende nadvendigt og anskueligt arbejde til familiens opretholdelse. Samtidig er kabmanden, i modsztning  til lavshåndvzrkerne, stillet i en konkurrencesituation,  der  også  nadvendiggar  abstrakte  kalkulationer.  Konkret arbejde og konkret autoritet er dermed erstattet af abstrakt  arbejde og  abstrakt  autoritet.  I forlzngelse heraf ophajes arbejdet fra konkret  nadvendighed til abstrakt dyd.

Den  ydre  disciplinering  falges  op  af  en  tilskyndelse  til selutvang. »Huorledes Barn skal skicke sig medt Hoffuedit,  0ignene oc andre Limmer« hedder hovedafsnittet i Bsrne Speigel fra 1568, der optrykkes langt ind i 1600-tallet2.  Anvisningerne på hvad man bar gare og ikke bar gare med alle legemets dele, både i fysisk og psykisk henseende, er detaljerede. Om ajnene hedder det bl.a.:

»Lad dine 0ygne vzre bly: stadig oc stille Icke her eller der labe huort de ville. Lad dennem icke seg selff raade Om du vilt wzre wden skade oc vaade«.

Borgerens forretninger tillader ikke umiddelbare falelsesudladninger; såvel i sit eget hoveds kalkulationer som i ydre forretningsadfzrd må han fungere  beregnende  og falelseskontrolleret. Barnene  må derfor indlzre en stadig selviagttagelse med selvkontrol som mål. --

Hermed er der tale om en art tidlig ouerjegsdannelse; heller ikke  jeget må lzngere lade »seg selff raadea. Men denne er endnu 'las', udvendig, for dels krzver den under indlzringen konstant fysisk tvang, dels må  den understattes  af  stadig  overvågning  fra  autoriteterne,  og  i deres fravzr fra den gammeltestamentlige Gud, hvis »Euige Straffk står ubanharligt  bag  faderautoriteten.  Gud  og hans engle er  »allesteds nzrvzrende« som iagttagere af den ydre adfzrd -og ligeledes af den indre tankeverden,  for Gud »seer alle dine Gierninger, ja,  hand kaager ind i dit hierte, och veed alle dine hiertens tancker, fordi hand beskode dit hierte och nyre och alle lanlige hiarne«'.

Forzldrene opfordres nu til at sende barnene i skole, hvor de for handelsvirksomheden  nadvendige  fzrdigheder,  lzsning,  skrivning, regning -samt religion -står på skemaet. Den nye menneskemodels struktur og de nye adfzrdsformer suppleres derved med en rationelkalkulatorisk virkelighedsopfattelse med  evnen til abstrakt tznkning som mål. Redskabet hertil er den også med ris og Vorherre udstyrede &gt;iTuctemester«.  Såvel omverdenen som individet selv opfattes herefter i disse kategorier, og egne indre falelsesstramninger  fordammes.

Hermed er en kommende handelsborger og endnu en streng fader 'dannet'.  Men pansringen  mod  omverdenen  og  grundlieggelsen  af nye indre konflikter er naeppe sket uden omkostninger. Et bevis herpå er de skrifter om en ny psykisk lidelse, melankoli, der vinder udbre-

delse netop fra slutningen af  1500-tallet.

## F~lsomhed og karlighedsorientering JTa

## 1760

Fra  1760'erne finder  et  pludseligt  opgar  sted  med  den  autoritzre opdragelse, der med ét  slag taber mielet. Radikaliteten er så  voldsom, at der vendes op og ned på selve opfattelsen af, hvad et barn egentlig er og falgelig også på opdragelsesprincipperne. En skarp kritik rettes mod  den  hidtidige  opdragelse:  »Denne  under  Trykkelse sukkende Menneskeslzgt, ere Barnene, og deres Undertrykkere ere Forzldrene (...) de (...) kunde see det uskyldigste Barn blive pidsket, hare dets Jammerskrig,  falge det andet til Graven, hvilket er blevet aflivet ved faderlige eller moderlige Fordomme«g. Barnet opfattes nu netop som uskyldigt, ikke som syndigt fra fadselen, og falgelig må uvaner tilskrives forzldrene, ikke barnet:  »Og dette er ganske sikkert, at Hovedaarsagen til Barnenes  Feil, Udyder og Laster,  altid  maae sages hos Fader eller Moder«. Punkt for punkt opregnes konsekvenserne af de gamle opdragelsesprincipper,  der nu  anses for ikke blot  inhumane, men ganske modarbejdende deres hensigt: hvis du gar barnene uret eller håner dem vil de hade sig, hvis du nzgter dem uskyldige fornajelser  eller  er  falelseslas overfor  deres  kzrtegn  og  ikke  deler  deres glzder vil de fatte afsky for dig, hvis du prygler dem vil du gare dem dumme, hvis du uopharligt  przker pligter  overfor dem vil du gare dem uimodtagelige for gode Izrdomme o.s.v. Sammenlignet med den gamle opdragelsesforms ufalsomhed overfor barnets behov er denne pludselige psykologiske indsigt forblaffende.

Barnene opfattes nu ikke lzngere som ens objekter for opdragelses- tiltag,  deres individualitet understreges,  og det krzver indfalelsesevne fra opdragerens side at spore sig ind herpå. Barn af »muntert Temperament«  må ikke hzmmes  unadigt  af restriktioner,  for  »Jo  meer Barn  ere hengivne  til  Munterhed  og  Lystighed, jo  meer  maa  man give dem  Frihed  dertile6. På den anden side er barn  »af et melancholsk Temperament« ikke bedravede, kun tznksomme, og skal ikke tvinges til munterhed, men med grundighed forklares tingenes sammenhzng,  hvilket  er  deres  starste  lyst.  »Riis  og  Hug«  fordammes også i skolen, i stedet skal nysgerrighed og interesse fremelskes, »thi intet hznger bedre fast i Hukommelsen,  end det, som man har Lyst til  at lzre«.

Vigtigst  af  alt  er  den  nye  kerlighedsorientering  i  opdragelsen:  »vi maatte  sage  at  vinde  Barnenes  Kierlighed,  og  regere  dem  ved ~ i e r l i ~ h e d e ~ . Hvis barnet skzlver for faderen, modarbejdes et godt resultat, »thi Frygt giar ikke dristig«. »Sov sadt ved  Moders Kys at nyde«  hedder  det  i  en  nydigtet,  anbefalelsesvzrdig  vuggevise,  der afspejler et mere kropsnzrt forzldre-barn forhold8. Også gudsforholdet  bliver  'kzrlighedsorienteret', den  gammeltestamentlige, ubanharligt  straffende Gud udskiftes nu  med  den milde, lidende og frelsende Jesus.  Barnene må lzre at begribe, »hvor inderlig Gud elsker Menneskene«,  for  »Siden  vor  Ulydighed  kom  fra  en  Forfarer,  saa har Gud anseet os med  Medlidenhed og Barmhiertighed«.

Men på trods af de nok så nye toner er autoritzre trzk i opdragelsen bibeholdt. Barnet  skal stadig indplantes frygt, for »Frygten ligner et Skibs-Roer, hvorved man kand dreye og vende Barnet til alle Sided. Der er ganske vist ikke lzngere tale om frygt for fysisk overlast, derimod for tab af kzrlighed: »Kierlighed er den rette Driver i En Fader, som elskes af sin San, har ham i sin Magt, ligesom sin egen Haand; for at lede ham til Dyden, bruger han ingen anden Trudsler, end at han ikke mere vil elske ham«. Med sin kerlige autoriteten  bliver  denne opdragelse  givet langt  mere

Frygten (...) inderligggrelse a f indgribende i barnets  psyke, langt mere subtilt manipulerende.

Tidligere havde forzldrene kun forlangt ubetinget respekt og lydighed, ikke at barnet skulle elske dem; nu krzves en lige så ubetinget kzrlighed. Men ikke på barnets egne przmisser, for den underliggende autoritets »Skibs-Roer« bestemmer  skibets retning.  Kzrlighedsafhzngighed o g   autoritet i kombination er imidlertid konfliktskabende, idet aggression mod kzrlighedsobjektet er et sandsynligt resultat. Men aggressionen forbydes, såvel fra omverdenens side som fra jeget selv,  ja, den erkendes ikke. Et af resultaterne heraf er den sentimentalitet,  der er et af periodens karakteristika -et konstant falelsesmzssigt overtryk,  som  kan  f å   u d l ~ b ved  enhver  given  lejlighed.  Et  andet resultat  af  kombinationen kzrlighedsopdyrkelse/autoritet er  den ubzndige og uopfyldelige (voksne) kzrlighed, der skal kompensere for  barndommens  konflikter. Såvel sentimentalitet som kzrlighed  (i denne form) var ukendt for tidligere generationer.

Barnene havde tidligere for en stor del vzret overladt til tjenestefolkene.  Dette  fordammes  nu.  I  de  'progressive'  familier  begynder moderen selv at amme barnene og i det hele taget tage hånd om deres opdragelse. Den nye, mere subtile socialisering kan ikke varetages af udannede tjenestefolk. Helt ned  i boligindretningen  kan  aflzses, at intimsfzren nu bliver en realitet: de tidligere fzllesrum med fri gennemgang  aflases af  lejligheder  med  korridor, hvor  familien kan  afsondre sig fra tjenestefolk og gzster, sammen eller enkeltvis. Ikke blot opdragelsesskrifterne, men også tidens didaktiske skanlitteratur propaganderer  de nye  idealer.  Således  tidligt  men  markant  Charlotte Dorothea Biehls falsomme komedier, farst Den kierlige Mand, 1764, og J . S. Sneedorffs pseudodokumentariske  fortzlling om hustruen Coelies selvdannelsesproces fra 1762-637,  senere Eeks. det populzre borgerlige familiedrama.

Den felsomme  opdragelse tillader  individualitet,  spontaneitet  og  kreativitet,  men  indenfor nye  'natur'givne nonner og under opelskelse af en dyb selvkontrol hos barnet, med udgangspunkt i disse normer. Redskabet hertil er det kærlige  foreldre-barn  fo7hold -med angsten  for  kærlighedstabet som pddagogisk  modpol -resultatet en indre samvittighedens stemme, en ouerjegsdannelse af mere subtil og  dybere personlighedskonstituerende karakter end den tidlig-borgerlige. Z teksten til illustrationen, hentetjia det omfattende billedtillæg til tyskeren  J. B. Basedows  reformpædagogiske Elementarwerk jia  1774, hedder det:  »Ærekærheden. Eksempel  på  to bern, der roses af deres  foreldre  for  deres gode opferselrr. Basedow  var i en årrække professor  ved akademiet i S o r ~ .

## Seksualundertrykkelsens skriJer

I  den 'falsomme', men konfliktbetonede psyke slår fra slutningen af 1780'erne  seksualundertrykkelsen voldsomt ind, farst i form at onanilitteraturen. Dens indhold er toleddet: Dels er der en naje beskrivelse af, hvordan lasten opdages, forhindres og i heldigste fald helbredes. Dels ikke mindre detaljerede beretninger om de mangfoldige livstruende sygdomme og den langsomme og lidelsesfulde dad, der bliver dem til del, som dette ikke lykkes for. Den ofte (pseudo)dokumentariske form forstzrker den afskrzkkende virkning. Her fortzller »Onanisten« selv, på gravens rand, om konsekvensen af sine udsvzvelser:

»Jeg ligner en  Dadningerad,  og Synet af mig opvzkker Gysen og Forfzrdelse. O! maatte alle uvidende og ubesindige Syndere

see mig! kunde jeg  dog tilraabe enhver iblandt dem:

Naar ureen Vellyst fzngsler dig, Gid dette Skrzkkebillede Af  tarre Dadningknokler Din Kildren maae afbryde!«15

Den pågående, kvalmende sanselighed i skildringen er karakteristisk for rzdselsberetningerne,  der ofte er hobet op, den ene efterfulgt af den anden.

Helbredelsesmetoderne er fremstillet med en lignende nzrgåenhed og detaljerigdom, og tonen er 'videnskabelig'. Hver dag »at tage en Halv Pot  Eselmelk med  en  tredie Deel Selzervande er »vist en fortrzffelig Anordning«. Der fordres dagen igennem en szrlig opmzrksomhed for at undgå  ophidsende situationer -lige fra  forbud  mod gyngning til indtagelse af for stzrkt krydret kost. Sengelejet er indlysende nok dagnets mest prekzre tidspunkt.  I  beredskab ved sengen må til stadighed forefindes et helt arsenal af effekter: »et Glas koldt Vand med Edike eller Citronsaft, eller Salpeter og Sukker, eller Vitriolspiritus,  eller  Hallers  Syre (.  . .) for  ved  opstigende  bevzgelse  i 0ieblikket at kunde gjare Brug deraf«".  Videre et bind  til »Avledelene«  (en nyopfunden og ikke tilfzldig betegnelse -for disse bar nu kun  benyttes  i  forplantningens  tjeneste), hvis  komplicerede  påbinding beskrives i detaljer. Såfremt dette ikke hjzlper anbefales det, at man »lader  sig selv binde  Hzndernea.  Eller  mere  langsigtet, gennemborer penis for at isztte en ring, der gar rejsning utålelig smertefuld.

Skildringerne er  hektiske,  malende  og  intense, selv i forbindelse med  de 'objektive'  forholdsregler  ved  sengelejet: »Men for  at gjare alt mueligt for at udslukke hans voldsomme Drifts Ild; saa have han stedse et  Fad  med  iiskoldt Vand  i Beredskab,  hvormed  han formedelst  en  Svamp saa lznge kan  bade  sine ophidsede Fadselsdele,  til Heden  er  dzmpeta.  Forfarelsesscener  mellem  to  drenge  og  under utallige forhold er stadig genkommende, men den »brxndende Indbildningskraft«  m.h.t.  det andet kan opfattes naturligvis  som lige så farlig. Ingen tvivl: Todes bange anelser var mere end berettigede. For det  bliver  et stadig  mere påtrxngende problem, at der onaneres  til onanilitteraturen! Skildringerne af lastens mangfoldige udfarelsesformer  er simpelthen ophidsende, og den stadige opmzrksomhed, der fordres på kansdelene uden tvivl ligeså. Altsammen forstzrket af den suggestive kraft som beretningerne er forlenet med. Set med nutidens ajne stiller skribenterne sig selv i et tvivlsomt lys; i hvert fald synes der udviklet  et szregent sado-masochistisk forhold mellem forfatter og lxser.

Den  tidlig-borgerlige  selvfremmedgarelse og  -disciplinering  fortszttes, nu  blot i seksualitetens regi. Fremmedgarelsen  er imidlertid ikke kun  en  indirekte falge,  men  fremtrzder ofte som  direkte krav. Tidligere havde det vzret almindeligt at barnene, også i bedre borgerlige familier, sov i seng hos tjenestefolkene, endog af det modsatte kan. Nu opharer dette, og de unge bar tilmed have »Undseelse imod

7itelbladet a f   det omrtridte,ferste  uerk på  dansk om de  »hemmelige Synder«.  Det  var typisk  leger  og  de store  refoonnpedagoger  som  Salzmann -fortalerne for  de  revolutionerende  indfoslende  men  også  sterkt indgribende opdragelsesmetoder -der kom til at fere an i skrekkampagnen mod den nye last. Skant argumentationen  er  mere  medicinsk  end  moralsk,  synes seksualundertrykkelsen  at  have  overlejret  både foreldre-barn  forholdet,  forholdet mellem  kannene  og hele personlighedsdannelsen med  nye konjlikter.

Eder selv«. Afklzdning og nagenhed  forbydes, også i ensomhed, for »hvad I indseer bar vzre skiult for andres, det bar ogsaa vzre skiult for Eders egne 0ine«. Også sindet bar kontrolleres, der må iagttages »den starste Undseelighed, ogsaa  hvor  stumme Tanker  har  Stzde. Den strenge Gud er ikke lzngere nadvendig, for der appelleres til dén samvittighedens  indre  stemme, som  den  modsztningsfulde  kzerlighedsorienterede  opdragelse  har  fremelsket. Citaterne  her  er  fra  en advarsel  mod  onani for unge piger16,  for også de betznkes,  skant  i

mindre rigt mål.

En anden konsekvens af fremmedgarelsen af individet som kansvzsen  er  fremmedgarelse  for  det  andet  kan -som jo  er  den  farste, faretruende årsag til lasten. Men grove 'oplysningsy-teknikker  er også medvirkende  til  at sztte skel og  mzrkvzrdiggare forholdet  mellem kannene. Hvordan tilfredsstilles eksempelvis barnets behov for viden om  kansforskellen  (som  den  nye  bornerthed  forhindrer),  uden  at »Indbildningskraften«  bliver  »opflammet«? Ved  at  tage  barnene med til en »anatomisk Section eller et Liigs Aabninge. Den ulidelige stank  og  det  gyselige  syn  af liget  vil  virke  så  rzdselsvzkkende,  at »De vilde  uden  vellystige Falelser  lzre Kjansforskjellen  at kjende. Tilbageerindringen  om  det  andet  Kjans  Yndighed  vil  ogsaa  tillige bringe hiint ubehagelige Intryk, som de fornam ved Menneskets Anatomie  i  Tankerne.  Paa  denne  maade  vil  deres  Indbildningskraft, som er Grunden til Onanien, blive (...) lzget«18.

Såvel  opfattelsen  af egen  seksualitet  som  af  det  andet  kan  som kansvzsener belzgges med slibrighed og afsky. Dette sker netop i den periode, hvor de kzrlige forzldre-barn relationer i szrlig grad lzgger op til  'kzrlighed' som grundlag for pardannelsen,  og hvor  kvinden -hvilket  luder-madonnakomplekset,  der  bliver  så  karakteristisk  for

idealiseres. Resultatet er, at kzrlighed og drift adskilles knivsparpt 1800-tallet, blot er ét udtryk  for.

I  den  samlede  opdragelseslitteratur  far  1785  synes  onani  ikke nzvnt overhovedet. Seksualiteten er her knap nok omtalt, når undtages moralske, religiase eller praktiske  (kanssygdomme m.v.) advarsler mod uszdelighed -forstået som simpel hor. Det samme gzlder en tilgrznsende genre, zgteskabsvejledningerne, som far 1790'erne  ikke går i detaljer med seksualiteten, der synes ganske overladt til zgtefolkenes  individuelle  og  private  behov  og lyster.  Men  i  de nye  zgteskabsvejledninger indtager seksualiteten pludselig den centrale plads20.  Som i onaniskrifterne behandles den yderligt detaljeret i alle sine  aspekter,  fysiske  som  falelsesmzssige.  Indholdet  er  modsztningsfyldt.  Samlejet omtales  i opgejlede vendinger  som den hajeste nydelse, men hovedbudskabet er en hård disciplinering og normszt- telse. Et stzrkt mådehold påbydes, ligesom én  og kun én  samlejestilling fremstilles som sundhedsmzessig forsvarlig. Kvinden  påtvinges en passiv, forstillende rolle, manden en aktiv, forstillende; ingen må udsige deres sande lyster og hensigter. Som i onanilitteraturen lzegges op til  en  stadig opmzrksomhed omkring seksualiteten,  ligesom alle afvigelser fra de yderst snzevre rammer forsynes med skrzmmebilleder.  Også her  er  det  lzegeautoritetens 'videnskabelighed', der farer ordet.

Seksualiteten bliver i slutningen af 1700-tallet et kernepunkt i den psykiske konstitution,  med  en  selvrefleksion og selvdisciplinering -men  også fortrzngning -at langt  dybere  karakter  end  den  tidligborgerlige  som  resultat.  De  tidligere  karakteristika  for  borgeren  er dog stadig i mangt og meget gzldende, men deres psykiske dynamo er bleven en anden. Et eksempel er arbejds- og afkaldsmoralen,  der far  blev  indavet  ved  ydre  tvang.  Nu  påbydes  såvel  »vedvarende Arbeide«  som  ~ ~ a a d e l i g h e d e ' ~ med  det  udtalte  formål  at  holde seksualiteten i skak og aflede og dzempe den. En regulzr tvangsmzssig indavelse af sublimering.

## Seksualundertrykkelsens årsager og konsekvenser

Baggrunden for den tidlig-borgerlige autoritzere opdragelse synes at vzere en tilskzring og disciplinering af en tidligere mere 'las'  og direkte omverdensbunden psyke til nye, kapitalistiske konkurrenceforhold. Men hvad er årsagen til falsomhedens og kort  tid  senere seksualundertrykkelsens så iludselige gennemslag.~erpå kan kun gives forelabige og forsagsvise svar. Givet er det imidlertid, at der er tale om en kombination af mangeartede forhold.

Rationalismens gennemslag i farste halvdel af 1700-tallet kan have undertrykt de falelsesmzssige sider i så uhensigtsmzssig grad, at de finder udlab i falsomhedsdyrkelsen. Rationalisme og falsomhed laber herefter  parallelt  op gennem  resten  af århundredet,  egentlig logisk nok ofte indenfor den enkelte personlighed. -Et bredere borgerskabs forbedrede akonomiske forhold muliggar  mere forfinede livsformer, -  -der så antager deres egen szregenhed, idet det hverken er muligt eller anskeligt  at overtage aristokratiets. En vis gensidig påvirkning mellem det hajere borgerskab  og det forfinede aristokrati er dog på den anden side karakteristisk  for falsomhedens periode, ikke mindst formidlet gennem et nyt, fzelles salonliv. -De store reformer, iszr indenfor akonomien, som przeger sidste halvdel af  1700-tallet, krzver for- nyelse af den autoritzre og traditionsbundne statsstyrelse. Den individualitetsfremelskende  men  samtidig  dybt  selvdisciplinerende  opdragelse i intimsfæren er sandsynligvis mere velegnet som forberedelse til et kreativt arbejde for 'almenvellet'  end  den tidligere autoritære. Embedsmzndene rekrutteres da også nu overvejende fra borgerlige lag.

Ej heller onanilitteraturens årsager er umiddelbart gennemskuelige. Et bud  kunne være, at falsomheden så at sige er labet labsk, så man faktisk begynder  at tage den til  efterretning  i en  grad, så den borgerlige  stands  reproduktion  som  besiddende  klasse er  truet.  En falsom psyke, der krzver udlevelse, er trods alt farlig for administrationen af både et enevældigt klassesamfund og den private familieformue. 1  hvert fald er det uden tvivl tilfzldet,  at seksualundertrykkelsen -på  subtil  vis -lzgger  en  dæmper  på  falsomhedens  direkte udlevelse.

Onani-ideologerne  hævder  dels,  at  lasten  overvejende  er  et  nyt fznomen, dels  at den  er  mere  udbredt  i  de dannede  lag  end  i  de udannede.  Hvis de for én gangs  skyld kan stå til troende, kan selve den nye intimsfære og den nye socialiseringlpsyke måske fremvise en supplerende forklaring: fysisk afsondres de unge mere end tidligere, bl.a. ved at de fjernes fra fzllesrummenes kropsnære socialitet, i isolation på egne vzrelser. Psykisk driver den nye, komplekse socialisering også individet ind i isolation, selvransagelse og samvittighedskonflikter.  Samtidig med at falsomheden opelskes -»den nuværende Generation er den farste, som fra Vuggen er kielent opdragen«, forklarer et skrift lastens tiltagen  medi5 -bremses de gamle former for konkret udleven af socialitet og sanselighed, og en generel psykisk spzndingstilstand  opstår.  Hvilket meget vel kunne tznkes at fare til både foraget fantasivirksomhed og kompensatoriske udfoldelser -som onani. Der så igen, med onanilitteraturen  som ledetråd, forsages disciplineret og omformet til rastlas aktivitet. Tankevzkkende nok synes onanilitteraturen  da også kun  at blusse op i de protestantiskelreformerte lande i Mellem- og Nordeuropa,  hvor kapitalismens spidsudvikling finder sted.

Såvel onanilitteraturen som zgteskabsvejledningerne er karakteriseret  ikke  blot  ved  indtrængende  påbud  om  driftsfortrængning  og -normszttelse, men i lige så haj grad ved en utrolig åbenmundethed. Ja,  en  benzvnelses-  og  iscenesættelsestrang  overfor netop  det,  der burde forties. Todes ord om, at der forledes til lasten ved at ivre imod i den farste fase. Her måtte man nævne tingene ved rette navn, eller opfin-

den, skal her bringes i erindring, for de er uden tvivl rigtige -de navne, for der var aldrig talt sådan far.

I  begyndelsen  af  1800-tallet problematiseres  den  åbne tone.  De selvstzndige skrifter mod onani fortsztter ganske vist, men onaniproblemet integreres nu også i den almene opdragelseslitteratur, og her afdzmpes sprogbrugen. Mere forblommede vendinger synes tilstrzekkelige, for budskabet er internaliseret i forzldregenerationen. Det må antages, at forbud og påbud herefter videregives langt mere ubevidst fra den ene generation til den anden -helt ned i den kropslige måde at forholde sig til barnene på. At seksual(se1v)undertrykkelsen i århundredets lab skulle vzre mindsket er usandsynligt,  det tyder hver--ken litterzre dokumenter eller psykoanalysens resultater  fra  begyndelsen af 1900-tallet på. Eller, for den sags skyld, vor egen tids mangfoldige opgar med restriktioner og h~mninger, som med så hårdhzendede  midler  blev  gennemtrumfet  f~rste gang  for  to  århundreder siden.

Psykoanalysen er bestandig  blevet kritiseret  for sin antagelse om seksualiteten som afgorende men samtidig konfliktskabende for personlighedsdannelsen.  Men med påvisningen af det trinvise gennemslag  for  treenigheden  af  faderautoritet,  kzrlighedsorientering og driftsundertrykkelse forankres  den  freudske teoridannelse  historisk. Skant Freud nzppe noget sted opstiller dette så eksplicit, må disse tre elementer  betragtes  som  konstituerende for  adipuskomplekset,  der ifalge psykoanalysens -ganske vist ahistoriske -opfattelse  ses som konstituerende for både enkeltindividet og hele kulturudviklingen. -Historiseringen af psykoanalysen skal ikke her tages op ud over hvad der allerede turde vzre fremgået, ligesom det heller ikke skal diskuteres, i hvor stort omfang 1800-tallets  og det tidlige 1900-tals  borgerlige psyke  er  identisk  med  vor  egen  tids.  Blot  ét af  adipuskompleksets omdrejningspunkter  skal nzvnes,  nemlig det omstridte kastrationskompleks, hvis relevans onanilitteraturen  muliggar en mere konkret vurdering af: at (drenge)barnet har al mulig grund til at fale sig truet på sin seksualitet af 'faderinstansen', også helt konkret lokaliseret til kansdelene, fremgår med alt tydelighed.

Ved sin delvise forvisning til det ubevidste fra begyndelsen af 1800tallet  bliver den nys problematiserede seksualitet langt mere omsiggribende, idet den i underbevidstheden indgår forbindelse med  elementer, som ikke oprindeligt tilh~rte dens domzne. En af psykoanalysens fortjenester  er netop den detaljerede udredning af disse glidninger. Dele af den romantiske litteratur er et fremragende udtryk for seksualitetens formning af såvel omverdensforståelsen som afjeget og dets selvopfattelse. Den både afspejler og understatter tidens bestrzbelse på et inddzmme eller fortrznge seksualiteten -som netop derfor til stadighed dukker op. Enkeltstående vzrker forsager at nzrme sig problemets kerne.  Men i takt hermed  sztter en fortrzngning og forvrzngning ind, der i den digteriske form viser sig som en dyb og vanskelig tolkbar symbolik.

## II. Den romantiske litteratur -en borgerlig tragedie

))Balders D@d{c:  Den ubsndige, men ubesmittede kcrlighed

Johannes  Ewalds  »heroisk(e) Syngespil« Balders  D0d fra  1775 har Saxo  som  kilde.  Balder  er  her  en  heros,  der  i  Ewalds  regi  bliver (nzsten) helt menneske. 32 år efter, i  1807, udkom en nytolkning  af myten,  Adam  Oehlenschlagers  »mythologisk(e)  Sargespil« Baldur hin  Gode, som midterdelen af Nordiske  Digte. Oehlenschlager henter beretningen  om  guden  Baldur  fra  Snorres  Edda,  hvis  mytologiske univers  bedre  synes at tjene hans formål. Men  den  unge digter  er fuldt bevidst om sin store forgzngers indsats og forsvarer sig da også i »Fortale« til vzrket mod mulige angreb for frzkt at ville novertrzffe det hidtil af Nationens Kunstdommere almindelig erkiendte bedste Digt«  af  blot  og  bar  »Nyhedssyge«  og  »Forfzngelighedens  Strzben«.  Vennen  H. C.  0rsteds  fnrstehåndsindtryk ved  lzsningen  af manuskriptet,  »Baldur  har  behaget  mig  uendeligt«,  blev  dog  den dominerende  indstilling.  Men  flere  af  den  zldre  generation,  deriblandt Knud Lyne Rahbek, forblev skeptiske og uforstående overfor vzrket (Breve til og fra  Adam  Oehlenschlager bd. II, 1945).

Generationsmodsztningen er signifikant, idet  den  udtrykker dén eksistentielle  ombrydning,  der  havde  fundet  sted  den  sidste  halve snes år. Herpå er Baldur hin Gode et fremragende dokument, for tragediens  slzgtsskab  med  Ewalds Balder er  fjernt.  At  Oehlenschlager valgte  samme emnekreds  som  Ewald  synes på  den  anden side alt andet end tilfzldigt. Hans intuitive fornemmelse af, at en omtolkning af et af det foregående århundredes beundrede storvzrker var påkrzvet, giver en enestående mulighed for at sztte ombrydningen i relief.

Ewalds Balders  D0d er en beretning om jalousibetzndt  kzrlighed. Henlzggelsen  til  det  oldnordiske,  halvt  mytologiske  univers,  giver mulighed  for  at  fokusere på  dén  falelsesudladning,  der  er  vzrkets egentlige interesse, uden 'irrelevant'  indblanding af 1770'ernes  faktiske socialitet. Halvguden Balder elsker den jordiske  Nanna, der nok har  varme  fnlelser  for  ham,  men  elsker  kongesannen  Hother.  Ved bagtalelse  sztter  Loke  nu  de  to  helte  op  mod  hinanden,  hvilket  i fnrste  omgang  ikke  ganske  lykkes  p.g.a.  deres  overmåde zdelhed. Men i en galskabens  kzrligheds-berszrkergang  laber  Balder  sig til slut Hothers spyd i livet og dar.

Balders falelsesmzssige pendul har kolossale og bratte udsving, og han  trznger sig bestandig på. Overfor Nanna  i en pendlen mellem forsmåelsens selvhad og det flimrende håb, overfor Hother mellem rasende aggressivitet  og  zdel forståelse. Dette er  stykkets indhold, også rent  kvantitativt  set. For ganske vist  intrigerer  Loke,  men  en egentlig intrige er fravzrende. Balder véd hele tiden,  at Nanna ikke elsker ham, men fremturer alligevel. Den standsborgerlige komedie (Holberg m.v.)  havde tematiseret konflikten mellem kzrlighed, akonomi  og  zgteskab,  den  aristokratiske tragedie  og  opera  konflikten mellem individuel tilbajelighed og statsraisonen. I begge tilfzlde var Balders

der tale om ydre begrznsninger af individets handlefrihed.  I D0d er begramsningen en indre.

Individualisme og frem for alt den altoverskyggende insisteren på kgrligheden er nagleordene  til Ewald, og skant denne er yderligt  opspzndt, er den ikke derfor negativt opfattet: »&gt;Ædle Balder, dine Dyder/Ak din Haihed fzldte dig!« udtaler Hother ved Balders lig. Netop hans stzrke kzrlighed er dydens udtryk, for Balder er et produkt af sin generation, omend et ekstremt sådant. På nzsten masochistisk vis vil  han  hellere  da  end  opgive  sin  illusion:  »Den  er  mit  Liv,  den Dram du vil  adsprede«. »Skiebne! dig kan  intet  baie«,  hedder  det, men skzbnen er her en meget konkret starrelse, konsekvensen af en kzrlighed, der er drevet ud  af kontrol.

Den falsomme balge rullede hen over landet med en hastighed, så langt fra alle kunne vzre med. Iszr ikke den zldre generation, for her i  177OYerne kan  iagttages en  lige så stor generationsklaft  som i den tidlige romantiks tid. Et zldre medlem af »Selskabet for de skianne og nyttige Videnskaber«, der dog endte med at premiere og udgive Balders Ded, kaldte det i sin dagbog galmandsvzrk. Han synes at have vzret på linie med Thor, Balders faderlige ven og rådgiver, der skoser ham for »kielen Graada, »umandig Kummer«, kalder ham en ussel »Trd  af  Elskov«  og  benzvner  hans  kzrlighed  »det  Udyr  i  dit Hiertee. For Thor er kzrlighed tydeligvis en mere  jordnzr foreteelse. Snusfornuftigt opfordrer han Balder til at opgive sin galskab, men de to forstår simpelthen ikke hinanden.

Med Balders selvmorderiske kzrlighed er et punkt nået, hvor falsomheden måske kunne udgare en trussel  mod det borgerlige samfunds beståen. Dette er muligvis, hvad der har foresvzvet det skeptiske medlem af Videnskabernes Selskab. I hvert fald blev et litterat vzrk, skrevet omtrent samtidigt og med omtrent samme emne, nemforbudt oversat i Danmark. Det ikke blot gik tzt det virkelig-

lig Goethes Werther, på virkeligheden. Med sin stribe af selvmord efter sig blev hed. Den danske 'Werthers'  oltidsgevandter forhindrede en fuldstzn- og dermed sandsynligvis også, at stykket endte dig identifikation -sine dage i de videnskabelige herrers skrivebordsskuffer.

Med sin (over)falsomme kzrlighed har Balders D0d vzret med til at befzste de nye idealer, som også samtidens opdragelseslitteratur propaganderer.  Men  stykkets  tid  som  aktuelt  og  direkte  belzrende kunstvzrk blev kort, for i Balders  D0d er der tale om  en  kzrlighed, hvori seksualiteten endnu er uproblematisk  integreret. Seksualiteten er simpelthen ikke til diskussion, heller ikke på et dybere symbolplan -for et sådant findes egentlig ikke. Kernen i stykkets problematik er snzvert tidsbunden, skant Balders  D0d fortsat anerkendtes som et storvzrk. Herom vidner stykkets skzbne på Det kgl. Teater. Det blev en sensation, men holdt sig på det faste repertoire i kun  13  år, fra 1779  til 1792. Herefter opnåede det blot otte opfarelser, indenfor årene 18041832. I 1  79OYerne, netop det årti, hvor seksualundertrykkelsens skrifter  toppede,  blev  det  uaktuelt.  Den  ewaldske Balders  ubesmittede kzrlighed forblev måske idealet. Problematiseringen af seksualiteten overlejrede  imidlertid  ikke  blot  kmligheden,  men  hele  eksistensen med nye konflikter.

## »Baldur hin Gode», et allegorisk sqgespil

Baldur hin Gode åbner med Baldurs genfortzlling til sin mor Frigga af et grufuldt mareridt, hvori han har forudset sin snarlige d0d. Guderne tager nu alt i himlen og på  jorden  i ed på, at det ikke vil gare den fromme Baldur fortrzd. Kun en ung pilekvist på en elvombrust holm overses. Denne tilvirker den sjzlssplittede Loke, misundelig over gudernes lykke og harmoni og forledt afjztternes fyrste Utgarda-Loke, til et spyd, som han lader Baldurs blinde broder Hadur labe i Baldur, der dar. Heimdal drager nu  på de sargende guders foranledning til dadsgudinden Hel for at bringe Baldur tilbage fra dadsriget, og Hel indvilliger på betingelse af, at alt i himlen og på  jorden vil grzde over Baldurs  dad.  Men  Loke,  forklzdt  som  en  gammel  kzlling,  grzder ikke. Han afslares og udszttes for de grusomste pinsler, men Baldur er tabt for evigt. Hermed indtrzffer såvel gudernes som menneskenes undergang, ragnarok, forkyndt i et dundrende effektfuldt og patetisk sargekor,  hvor  det  gang  på  gang  gentages:  »Siunken  i  Gruus  er/ Midgards Stad«.

I fortalen giver Oehlenschlager en præcis redegarelse for sine intentioner, vel både for at afgrznse og legitimere sig i forhold til Ewald og for at tage lzseren (og  den skeptiske kritiker) ved hånden i tolknin- gen  af  et  drama,  hvis  art  det  danske  publikum  ikke  havde  vzret prmenteret for far:

»I Ewalds Balder spiller, efter Sargespillets almindelige Natui; den menneskelige Karakteer og Sensibiliteten Hovedrollen; her (d.v.s.  i  Oehlenschlagers  Baldur)  trzde  Naturkrzfterne  selvhandlende frem, menneskeligpersonificerede, objectivlegemliggiorte. Hiin Musa maa rare Lixserens Subjektivitet mere, fordi hun  spiller  paa  den  personlige  Medlidenheds  Strznge,  min slaaer  med  stille  Ro  Tilvzrelsens  Grund-Accorder.  Interessen her er ikke et enkelt Vzsens, men den hele Menneskeslzgts Liv og Skiebne (...).

I  hiint Drama (d.v.s. Ewalds) gaaer et godt Vzsen til Grunde, her det gode Princip. Det er en philosophisk-poetisk atu ur alle korie. Jetterne  (den  onde  Natur)  overtaler  Loke  (det fristende vaklende 0ieblik) til at drzbe Baldur (Fromheden). Dette bliver muligt ved Friggas ('Jordens)  og Asernes (den gode Naturs) Letsind.  Den  sorte Daad  ivzrksixttes  ved  den  blinde  Hadurs (Skiebnens) Haand. Saavidt er Mythen moralsk didaktisk. Nu fortsztter den som en phantasierig Betragtning af den objektive Natur«.

Oehlenschlager przciserer, at tragedien er en allegori, altså en beretning, der ikke handler om sin overflade, men i sin helhed viser hen til noget ganske andet -en sjzldenhed i verdslig dansk litteratur. Måske derfor har han fundet den så pzdagogisk fremstillede tolkning nadvendig.  Men  man  efterlades  med  en  fornemmelse  af,  at digterens udlixgning er utilstrzkkelig. Ganske vist er allegorien som genre netop karakteriseret ved en haj grad af abstraktion, men her synes den mere end rimeligt vanskelig at knytte an til virkeligheden. For hvad er  egentlig  indholdet  i  »den  onde  Natur«,  »Fromheden«,  »(den gode Naturs)  Letsind« o.s.v.? Vzrket synes ikke umiddelbart at besvare disse spargsmål tilfredsstillende.

Er det virkelig sandsynligt,  at den  ret  indholdstomme  allegori -eller den ydre handling, for den sags skyld -var hvad der behagede 0rsted og hans samtid så »uendeligt«? Nzppe. Den egentlige fascinationskraft skal i farste omgang snarere sages på selve den sproglige overflade. Sproget er billedrigt, visionzrt og inciterende i overrumplende grad; i tidens litteratur tåler måske kun Oehlenschlagers egen Digte,  1803 sammenligning.

i

Beretningen om Baldur i Snorres Edda (optrykt af Oehlenschlager i hans tidsskrift Prometheus 1832) er knap og stram. Det vzld af detaljer  i  handling  og beskrivelser,  der er  tilfajet eddaens  korte og mere sagligt przgede fremstilling, men ikke mindst 'zstetiseringen' af disse, viser sig at åbne op til tragediens dybeste bedydningslag. For den sprogligt elaborerede overflade er bzrer af en gennemfort symbolik.

## »Et skiult Naturens  Erkt@i»:  1800-tallets mistelten

Allerede Baldurs indledende dram indeholder naglen til vzrket. Baldur ser sig selv i gudernes kreds i Valhal, hvor hans sang om »Broder-Enighed« får alt til at udstråle den fuldendte harmoni. De ellers til  tider  barske  guder  mildnes, alle farver styrkes og gudeforsamlingen fremtrzder i forklaret glans. Da brydes idealtilstanden:

-

»Men midt i Sangen, -pludselig som bedst jeg  sang Brast Bagis Harpe! Fenris-Ulv, som kort tilforn Taus laenkebunden skummel lured, hyled lydt! Og Gulvet brast, og styrtet, som et Stierneskud, Nedsank jeg  hurtigt imod Jorden.  Som jeg  sank, Da rakte Midgardsormen, Lokes fzle San, Der vinder sig om Jorden,  frem sin Hovedknub, Og hvidsled fzlt med Braaden; og den knugte sig Med Krampetrzk om Jordens  Sider. See, da brast De haarde Klipper hait med Gny, og raedsomt foer Af  hver en Revne, ligerviis som Ormens Braad, En skummel, ragfuld, blaaligflammet, blodig Ild. Da rakte flux den gustne Hael af Biergets Klaft Sit blege Hoved, sort behaaret frem og skreg: »Et skiult Naturens Vaerktai volder Baldurs Dad!« Men her i Skoven, Moder! her i denne Skov, Sank jeg  til Jorden  iiskold ned.  Det er min Dram«.

Der er her tale om en falddram, indenfor en psykoanalytisk tolkningsramme symbolet på samleje, eller snarere orgasme. De enkelte symbolelementer  peger da også i den retning. Under faldet, hvor  Midgårdsormen  med  »Krampetrzk« knuger  sig  om  jorden,  passerer Baldur afskyvzkkende  og destruktive,  såvel mandlige kans-  og  potenssymboler (»Midgardsormens« »Hovedknub« og »Braad«) som  kvindelige  (»Biergets  Klaft«  og  »Sit  blege  Hoved,  sort  be- haareta). Rejsen ned med seksualitetens  spagelsestog ender da også med daden. Men den hele verdens  undergang anticiperes samtidig: »Krampetrzk om Jordens  Sider«, så klipperne brister og deres skjulte -fortrzngte? -indhold  bryder adelzggende ud.

Seksualsymbolikken, ikke mindst i form af samlejet eller orgasmen opfattet som sygelig og dadbringende, fortsztter tragedien igennem. Således ved  Lokes indvielse  af spydet,  hvor  han  sekunderes af »en stor Skare Svartalfer«, som »komme ud  af Fieldkl~ften«. Svartalfernes dystre kor forudsiger i disse vendinger det tilstundende ragnarok:

»Snart tuder Heimdal forfzrdet i Giallerhorn, Da styrter ned  med  en susende Gnist-Regn Bifrost-Bro. Ha, granspraglede Slange, jeg  seer, hvor du barster den ~ d d r e d e Mus-Ryg. Slyng dig i slimede, Knugende, qvzlende Bugter om Aukathor!«

Her er ragnarok  beskrevet  mere direkte ved  et samlejemetafor: den »slimede«,  »granspraglede  Slange«  (penis)  »b~rster den  ~ d d r e d e Mus-Ryg« (det kvindelige kansorgan).

Svartalferne introducerer sig ved  en suggererende naturbeskrivelse.  Den  uheldssvangre  marke nat ikke blot  kvzler  solens lys,  men vender månens  naturlige  funktion om  fra  lystil markegiver: ~Maanen sort nu  som Kul ruger  tung« over denne rejse ned  i ubevidste dybder, hvor indvielsen af spydet finder sted. Ikke blot dzmonien  og den sproglige dynamisering, men den uszdvanlige grufuldhed,  samtidens konventioner  taget  i  betragtning,  understreger  scenens centrale betydning:

Choret. ( -- a &gt; Nu en Spig, nu et Sam giennem  Spydskaft! Det er skeet, det er skeet! Eya hil dig, hil! Nu er Staalsodd sat, nu er Spzr spidst! Loke. Hav Tak hver Tusmarkets puslende San. Choret. Nu vort Kialevand hid! Vort Kialevand  hid!

(...l

(Man bringer et uskyldigt Barn frem; Dvzrgen stader Spydet i

dets Bryst, og lader det sidde).

Choret.

Loke.

(drager Spydet ud af Barnets Liig) Haver Tak! Haver Tak!

I  selve  drabsscenen  fremgår  det  så endelig  mere  entydigt,  hvilket »skiult  Naturens  Vzrktaia  Hels  forbandelse  hentydede  til.  Pilekvisten, der ikke er taget i ed p.g.a.  en forglemmelse -og sin tilsyneladende  uskyld -bliver  flere  gange  beskrevet  najagtig  således:  net afmzgtigt SkudIEn bladlas Vaand, en vandig rask oplaben PiilISom kraftlas hen for Vinden sveier, hid  og did«.

Drabsscenen  lzgger  ud  med  gudernes forsag på i spag og leg at drzbe Baldur, der jo  antages beskyttet af den altomfattende ed. Da opfordrer  Loke  Hadur  til  at deltage for  den  almindelige  morskabs skyld, idet han  fremstiller  pilekvisten  som stadig  »vandig«  og »kraftlas«. Hadur, der midt i al festligholdelsen af Baldurs redning står vemodigt  ensom i sin blindhed, overtales til slut, bl.a.  gennem disse ord, der af Loke gentages i flere varianter:

»Lab lige til, med  Spydet strakt, saa trzffer  Du. De lee, de haie Guder. Harer Du? De lee I  Himmelfryd; bring Fryden da i Hui og Hast Til Glzdens Spidse! (...) Hadur, stad nu  til!«

Friggas fortrastningsfuldhed, da hun opdagede at pilekvisten ikke var taget i ed:  »Skulde selv en Asers Liv/End  trues af et ringe,  smidigt Pileskud?/Nei.  Nu  har  al  Naturen  svoret  Baldur  TroIDen  tier  og adlyder«. Ja, den viser sig katastrofalt fejlagtig. Den bladlase, vandi-

Har du Gispet hart? Det var snart forbi. See nu  hzrdes dit Spzr I  det rislende Blod; I  det barnlige,  lunkne Dunkle Blod. Slig en Daad kan selv

Giare Staal haardt.

ge, kraftlase pilekvist (den uerigerede penis), der ved Lokes indvielse

er hzrdet til et »stivt« spyd, drzber Baldur.

Seksualiteten  viser sig at vzre dén  eneste del af naturen, den mistelten, der ikke er taget i ed. Specielt den falliske, konkretiseret ved penis-symbolet,  men som det fremgår, også bredere. Såvel mandlige som kvindelige kanssymboler er belagt med vixmmelse, ligesom samlejetlorgasmen. Som det fremgår af ovenstående citat er selve drabsscenen  beskrevet  som  en  (mandlig)  orgasme.  Seksualitetlorgasme -

bliver ensbetydende med både individuel d0d og verdensundergang uden genopstandelse.

## Italesattelsen a f  det ubevidste

Digterens  egen  tolkning ligger åbenlyst langt fra udlzgningen  her. af det dynamiske forhold mellem tolkningerne er der ved hjzlp af modellen forsagt en topisk fremder her er set som spejlbilleder af psyki-

Til underbygning og anskueligg~relse stilling af digtervzrkets lag -ske lag hos digteren selv.

Set fra en litterzr synsvinkel kan vzrket anskues som indeholdende tre  tolkningslag:  farst  den ydre  handling  efter  Snorre, dernzst det dybere,  Oehlenschlagers egen  udlzgning, der her  er benzvnt »den manifeste  allegori«.  Endelig  det  dybeste,  »allegorien  i  anden  potens«, der har seksualiteten som sit indhold. Det er imidlertid rimeligt at  tvedele  det  averste  lag,  dels  i  den  ydre  handling,  dels  i  dennes specifikke fremtrzdelsesform på det sproglige plan. For det elaborerede og, har det vist sig, symbolladede sprog findes ikke i forlzgget. Det bemzrkelsesvzrdige er da, at den sproglige overflade, det 'umiddelbare symbolplan', ikke peger hen på digterens egen tolkning. Hvis denne skulle stå til troende, havde Oehlenschlager for så vidt lige så godt kunnet optrykke Snorres fremstilling af Balder-myten og så blot koble sin udlzgning af den herpå. Derimod viser overfladen, med sin i én  retning pegende symbolik, forbi såvel Snorre som Oehlenschlagers bevidste selv, og ned til vzrkets dybeste mening, nemlig seksua-

liteten som almen-destruktiv (den nedadgående pil).

En psykoanalytisk inspireret tilgang  til dynamikken  mellem tolknings-  og  bevidsthedslagene  perspektiverer  yderligere.  Set  herfra fremtrzder Snorres Balder-myte ikke som digterens farste udgangspunkt. Det g0r derimod digterens eget ubevidste, in casu den fortrzngte seksualitet.  Dette  'ubevidste'  hos  digteren  har -intuitivt -grebet Balder-myten som velegnet udlabs- og udtrykskanal. Digterens tolk- ning kan da betragtes som et (ubevidst) påskud til at fremstille stoffet, hvorved  tolkningen  får funktion af erstatningsdannelse, d.v.s. et bevidst forestillingsindhold, der gennem en forskydning er trådt i stedet for  et  ubevidst,  der  er  blevet  fortraengt  (den  opadgående  pil).  (I neuroselaeren  benævnes  erstatningsdannelsen  symptom.)  Termerne »erstatningsdannelse«  og  »forskydning«  peger  hen  på,  at  det  fortrzngtes genkomst altid finder sted i en ganske anden skikkelse, hvad den  manifeste  allegori  da  også  klart  nok  er  udtryk  for.  Men  som anfart er det ikke  her,  det fortrzngte viser  sit indhold, for Oehlenschlagers tolkning er for så vidt temmelig indholdstom.  Dette sker i formen, specielt  i  den  sproglige  overflade,  gennem  en fortgtning, det ubevidste/fortrzngtes koncentrat, som det kommer til udtryk i specifikke symbolelementer. Der alle bzrer deres oprindelses stempel.

## Digteruark og digter -en topisk model

De farste skrifter mod onani, der blev det mest markante udtryk for seksualundertrykkelsens  gennemslag,  udkom  tyve  år  far  Oehlenschlager skrev Baldur hin Gode. Måske som den farste, tydeligt i dette vzrk men  også i Digte, 1803, giver  Oehlenschlager  konflikterne  og den hele nye selv- og omverdensopfattelse,  der blev et resultat heraf, ord. Analysen  har dog hidtil vzret generel i påvisningen af den destruktive seksualitet som det egentlige indhold. Såvel vzrket selv som enkelte kommentarer  af Oehlenschlager muliggar en starre praecise- ring, også af konflikternes historiske forankring.

Romantikkens tragedie -og biedermeier som  flugten fra  'skebnen'

Det ofrede barn omtales som »uskyldigt«. Hermed er der på det dybe symbolplan  etableret  en  lighedsrelation  mellem  tre  elementer,  for også pilekvisten er far indvielsen beskrevet som »det UskyldigsteIPaa Jorden,  hvorved  ingen  Frygt  og  Tvivlen  hang«. Baldur er  ligeledes uskyldig,  hans  kzrlighed  til  Nanna  (som  spiller  en  ganske  perifer rolle) er  ukadelig,  »Fromhed«  er  hans  hovedegenskab. Baldurs fremtrzden i så at sige ubesmittet  pubertet understreges nzsten besvaergende gang på  gang: »blyfaerdig hist  i Bad  han gaaere, »barnlig Manddom«, »den renes Bryste, »Ynglingens duunglatte Kind»,  »Blysomt,  fast  jomfrueliglventer  han  Legen«.  Baldur  er 'jomfrumanden', aseksualiteten konstituerer  hans idealitet og fromhed.

Men ligheden mellem de tre elementer brydes  tilsyneladende ved Lokes  indvielse,  hvor  pilekvisten  hzrdes  og  yderligere påsaettes »speilglat Jern«  (den fuldt funktionsdygtige penis), hvorved den omdannes til »Dadsodd«. Den bliver Baldurs dad, men også det lige så uskyldige  barns.  Set i perspektiv  af seksualundertrykkelsen, specielt onanilitteraturen, udtrykkes hermed symbolsk, at barnet også i virkelighedens verden 'draebes'  ved udsaettelsen for seksualitetens destruktive kraft. Nemlig på det tidspunkt, hvor dets egen seksualitet dukker op og erektion bliver mulig, med ydre og dermed indre sanktioner her overfor  som  falge.  Barnet  dar  altså  i  en  vis  forstand  af  sin  egen erigerede penis (her: pilekvisten). Eller, anskuet fra en anden kant: en del af barnets  (d.v.s. ethvert barns)  personlighed  amputeres,  'draebes', ved den tvangsmaessige udgrznsning af seksualiteten fra personligheden. (De romantiske, afseksualiserede 'helte'  er da også generelt nok  så svage og handlingslammede,  mens de potenserede skurke er netop potente o g   skurkagtige.) Under alle omstzndigheder: drabet på et  barn,  ved  dets  anvendelse som  »Kialevand«, er  forudsztningen for drabet på Baldur. Seksualitetens destruktivitet hzvdes hermed på symbolplanet  at  trzde ind  allerede  i  barndommen  og  anticiperer dermed voksen'daden' af samme årsag. Baldur/barnet/pilekvisten  er denlde uskyldigste af alle, men selv hanlde kan ikke unddrage sig den almene 'skaebne'.

Disse sideordnede symbolske udsagn forekommer måske selvmodsigende og forvirrende. Men de er i god sammenhaeng med psykoana- lysens  påvisning  af, at  lighedsrelationen  (in  casu:  Baldurlbarnetl pilekvisten) og samtidighedsrelationen er karakteristisk  for det ubevidstes funktionsmåde. For her hersker ingen stringent logik. Derfor kan  barnet  drzbes  af  sin  egen  'penis', samtidig  med  at  denne  er udefra  kommende;  og  Baldur  kan  drzbes såvel i  barnets  skikkelse som i voksen  og egen  af den blinde  broder  Hadur, altså af sit eget 'blinde'  blod.  Men det ubevidstes skzve logik er tzttest på virkelighebarnets egen seksualitet, der drzber det (eller drzber dele nemlig i dét  historiske ajeblik, hvor seksualiteer derfor  allerede drzbt 'som barn'. »Baldur er allerede dad«, anfarer den: det er af dets personlighed) -ten er blevet inddoktrineret som yderlig problematisk -og Baldur Oehlenschlager da også selv i nedenfor nzvnte skrift.

Ved  at  henlzgge  begivenhederne  til  en  fjern,  endog  mytologisk fortid, og videre gennem sin alment-moralske, allegoriske tolkning af dem,  fornzgter  Oehlenschlager  såvel  seksualproblematikken  som dennes historiske rod og aktuelle relevans.  Men ét  enkelt sted, i det polemiske skrift Svar paa Hr.  Capt. Abrahamsons Recension over mine nordiske  Digte fra  1808 (Abrahamson var  en -skeptisk -kritiker  af den zldre generation), skinner  en  anden forståelse i enkelte glimt  igennem,  nzsten i form af »fortalelser« i psykoanalytisk  forstand,  altså

afslarende, ucensurerede overlab fra det ubevidste.

Oehlenschlager uddyber her sin allegoriske tolkning. Norden i den tidlige  oldtid  var  paradisisk,  for  »Da  levede  og  virkede  den  gode Baldur;  men  ved  Letsindighed  og  Fristelse  fik Lidenskaberne overhaand, og han gik  til  Grunde«. Ved  at fremhzve  »Lidenskaberne« som omdrejningsaksen  og ikke blot, som også i allegorien, det mere ubestemte  »Letsind«, antydes  seksualproblematikken.  Videre  hedder det: &gt;)Dyd  og  Dygtighed  var  i gamle  Dage  et  Ord,  og  hele  vor  Ulykke bestaaer  i  at  det  er  bleven  to!((.  ( I begge  citater  Oehlenschlagers egne udhzvninger.)  Ved  »gamle  Dage«  forstår  digteren  nok  oldtiden, men med  »vor Ulykke« henvises jo  egentlig til nutiden.  Netop dyd og dygtighed i kombination er det sene 1700-tals altruistiske ideal -hvor  »Dygtighed« uden  »Dyd« (i 1700-tallet er begrebet  uden  undertone  af  seksuel renhed)  opfattedes  som  ensbetydende  med  den rene egennytte. Med Baldur hin Gode synes digteren symbolsk at ville antyde, at idealet aldrig blev nået, og formulerer hermed  tidligt den skepsis overfor den  zldre generation, som andre unge  romantikere senere udtalte mere eksplicit.

Men i stedet for at fastholde,  at den delvise gennemfarelse af de borgerlige idealer nzppe havde medfart et lykkeligere  liv og en lykkeligere samfundstilstand  end  i det samfund, de var opstået i protest imod. Ja,  da henfarer  Oehlenschlager -og  med  ham  romantikken generelt - med en cirkelslutning miseren til individet selv.

»Al Naturen  er  i  Lznker  lagt«,  hedder  det  triumferende,  da  alt har lovet ikke at gare Baldur fortrzd. Men »den onde Natur«, som jztterne er den ydre reprzsentant for ('jfr. den allegoriske udlzgning) lader  sig ikke lznke.  Menneskets  egen natur  (seksualiteten forstået som et fundamentalt og uudryddeligt biologisk, omend netop modellerbart, behov), har vendt sig mod det selv i ulaselig konfliktfyldthed. Ved gennem seksualundertrykkelsen  farst at blive fordamt  (omkring 1790'erne) og  dernzst forvist  til  det  ubevidste  (fra begyndelsen  af 1800-tallet),  har seksualiteten tiltaget sig en magt, som -i tragediens regi -selv Odin (overjeget, om man vil) ikke lzngere har magt over: »Selv Odin ei/Som raader Runer, mzgtig var at raade den«, nemlig de »vilde Jetter«  og den »mark(e) Natura. Driftssublimeringen  antydes ligesom i den avrige romantik -og hos Freud -som udvej:

»Men som et kielent Elskovssuk skal Freya selv Opsvulme Baldurs Barm, forvandle sig til Rast,

Og tolke Nanna trofast al hans Kierlighed«.

Seksualiteten  skal  omformes til  en  kzrlighedens  kyske  poesi.  Men denne fromme bestrzbelse slår ikke til, naturen, biologien, individets egen dybeste kerne, bliver »Skiebne«.

Netop skgbne, for  Baldur  selv,  ligesom  barnet  og  pilekvisten,  er uskyldig, men må alligevel bade. Oehlenschlager blev af sine zldre kritikere bebrejdet det umoralske i, at han lader Baldur gå til grunde uden egen skyld. Men netop dette trzk viser, at digteren på genial vis har begrebet sin generations skzbne -selv om han på det bevidste plan projicerer konflikterne over i almene moralkategorier. Også derfor  behagede Baldur den yngre  generation  så »uendeligt«. Skzbnetragediens  overordentlig  abstrakte,  allegoriske  form  muliggar  en spidsformulering af tidens  dybeste problem,  seksualiteten.  Som sådan er vzrket en storslået indgangsportal til romantikken -og måske videre til de falgende nzsten to århundreders kultur. Men Baldur hin Gode er  samtidig  et  lzrestykke i,  hvordan  historiske  og  menneskeskabte konflikter naturaliseres  og dermed  unddrages  bevidsthedens bearbejdning og forandringens mulighed.

Oehlenschlager fortrad  allerede  få  år senere  sin  fatalistiske  slutning. I 2. udgaven fra 1833 tilfajedes da en positiv udgang til afbadning af ragnaroks håblashed. Vala, den altseende spåkvinde, udtaler det trastende »Ei for Evig!«, »Mod og Styrke« har overlevet, og

»Reddet har en Mand og Qvinde sig fra Verdens Undergang. Lif selv vorder  Stammefader til en ung forzdlet Slzgt,

4*

Aukthors Hammer Asa-Baldur da Du smedder til et Kors, Og i Kraftens Svzrd sig slynge Fromheds Lillier, Yduns Frugt«.

Kraft og fromhed, suppleret med  kristendommen  som besvzrgende instans, der skal holde dzmonien i ave, er netop biedermeier-idealerne. Men biedermeiertiden -og dens litteratur -anvender en stor del af  sin  energi  på  denne flugt fra  'skzbnen', på  inddzmningen eller fortrzngningen af det dzmoniske, seksualiteten.

## Opdragelsesskri fter  m.v.

1. En  smuck  oc  meget  Nyttelig  Barne  tuct/Leonardum  Kullemann  Tuctmester.  Nu  nylig fordansket  aff Niels Jensen  i Randrup.  1559.
2. Bsrne  Speigel.  Hederlige:  Wiise  oc  Velforstandige  Mend  Jens  MichilssenIOc  Clement Saffrensen Borgemester wdi Weyle oc menige Borgere tilschreffuit. 1568. (Af Niels Bredal.)
3. Poedagogia. Det er En kort och enfoldig Vnderuisning Om vnge Barns optuctelse. Vddragen aff Guds Ordloc Lzrde Mends Bager. Tilsammenschreffven a 8 Jsrgen  Simesan. Sogneprest til  S. Albani Sogn i Odense.  1587.
4. En  kaart VnderuisningIOm  Barne TuctIDet  er Huorledis Forzldre skal skicke sig imod BarneneIOc huorledis Barnene bar at skicke sig imod Forzldrene. Gantske nyttelig i denne sidste oc onde Verdsens Tid. Vddragen aff den hellige Bibelske schrifftloc aff lzrde Mends Bsgerlsom her om skreffuet haffuer. Aff  M. Jacob  Albretssan/Sogneprest  i Oterup.  1607.
5. CCLII Udvaldelog  med  800 Billeder udlagde Bibliske Hoved-Sprogleller  en  saa kaldet liden  Billed  Bibel Gemyttet til  Forfriskelse; og Ungdommen til Nyttelat den derved  maa Izre at nefne en hver ting med  sit rette Nafnlog  uden  nogen msje erindre sig den Hellige Skrifftes Sprog. Oversat af det Tydske Tungemaal.  1710.
6. Underviisning om Berns Opdragelse udi alle Stznder, Hvorudi Vises de farste syv LeveAars Vigtighed, og hvorledes der hos de smaa Barn i disse Aar baade maae\og kand legges Grund  til  den  Christne  Religion og Szde-Lzren. Fsrst  skrevet  paa  Fransk,  men  nu,  til formodentlig Nytte  for mange, oversat  paa Dansk.  1759. (Af  J. B. Basedow.)
7.  Den  patriotiske  Tilskuer,  No.  198,  1762; No.  218,  220,  221 og 223,  1763. (AfJ.  S. SneedorK )
8. Det  lykkelige  Barn  ved  Opdragelsen  eller  af  Afhandling  om  Opdragelsen,  fra  et  Barns Fadsel  til den modne Alder. Indeholdende fornemmelig hvad Forzldre og Lærere have at iagttage ved  samme.  1770. (Af C. G. Salzmann).
9. C.  G.  Salzmann:  Anviisning  til  en,  om  end  ikke  fornuftig,  saa  dog  alamodisk  BarneOpdragelse. Oversat af J.  H. M.  1783.
10. ~Sapienti sat« i »Sundhedsblade« No. 7 og 8, den  13. Sept.  1785. (Af  J.  C. Tode.)
11. Er det Ret at skrive offentlig om Ungdommens  hemmelige Synder? 1785.
12. Aftvungent  Svar paa et Skrift under Titel: Er det ret at skrive offentlig om Ungdommens hemmelige  Synder? Udkommet  i  anledning  af  Sundhedsblade  No.  7 og  8.  Ved  Johan Clemens Tode.  1785.
13. Ingen Lovtale for Professor Tode. Indsendt fra Landet.  1785.
14. Ingen  Lovtale  af visse  Folk er en  zrlig Mands bedste  Lovtale,  beviist af nogle retskafne Mzends Mishandling i den liturgiske Feide; i et Brev til Herr Professor Tode. 1785. (AfJ. C. Tode.)

15. Om Ungdommens  hemmelige  Synder  ved  C. G. Salzmann,  Professor og Forstander  for Opdragelsesanstalten  i Schnephenthal. Tilligemed  et Tillzg Om Lzgemaaden  i de Sygdomme, som ere Fslger afsamme afS. A. D. Tissot, Doktor og offentlig  Lzrer i Medicinen i Lausanne.  Oversat. 1786.
16. Hsistnsdvendig Underviisning og Advarsel for unge Piger til tidlig at bevare ders Uskyldighed  af en erfaren  Veninde. Et kronet  Priisskrift. Af den siette Deel af Revisionsvzrket, szrskilt aftrykt og udgivet  af Joach.  Hinr. Carnpe.  Paa Dansk  oversat  som et Anhang til Salzmanns Skrift om Ungdommens hemmelige Synder. 1789.
17. D. Samuel Gottlieb Vogel's Kongel. Storbrit. Hofmedicus, Landphys. og Garnisonslzge i Ratzeburg,  Underviisning  for  Forældre,  Opdragere og  Bsrnevartere  om  hvorledes  den utrolig  almindelige  forstyrrende Selvbesmittelses-Last  sikkrest kan opdages, undgaaes  og lzges. Oversat  af N. G.  1792.
18. En kort Historie om en Onanit, der har kureret sig selv. Skrevet for Forzldre og Opdragere,  men  iszr for hans  lidende  Medbrsdre. Oversat.  1794.
19. Om  de  bedste  Midler  at  forebygge  Fslgerne  af  Selvbesmittelse  og  overdreven  Elskov. Oversat fra Tydsk. Med Anrnzrkninger  og Fortale af Professor Tode.  1798.
20. Velmeente Raad til giftefzrdige  Piger, nygifte Koner, Frugtsommelige  og Barselskoner; af Dr. G. W.  Becker, udsvende Lzge, samt Fsdselshjelper  i Leipzig. Oversatt ved  Dr. Johan Clemens Tode, zldste Professor i Medicinen, kongelig Hof- og Plejemedikus, samt Medlem af det kongelige medicinsk-chirurgiske Sundhedscollegium etc.  1804.

## Litteratur

Et  udgangspunkt  har  vzret  den  freudske  psykoanalyse  og dens videreudviklinger.  Af  stsrst betydning har herudover  vzret Jos  van  Ussels Seksual~ndert~kkelsens historie (1970, da.  1978), der  med  udgangspunkt  i forskelligartet  mellemeuropzisk kildemateriale  påviser  en  stigende bornerthed,  kulminerende  i den direkte undertrykkelse af seksualiteten fra slutningen af 1700tallet. På trods af sin påvirkning fra psykoanalysen er en egentlig psykologisk teori dog fravzrende,  ligesom van  Ussel ved  at fokusere på seksualiteten  overser de autoritzre og bredere kropsdisciplinerende  trzk i den tidlige borgerstands opdragelse -noget der dog ganske rigtigt ikke er gzldende for de lavere klasser i feudalsamfundet.  Oversigten over »0dipuskompleksets og masochismens historiske karakter« i  Jsrgen Holmgaards Interieur  fra  det  19. århundredes borgerlige  kultur (1976) bygger til gengzld på en  kritisk, historisk forankret  brug af psykoanalysen, med bredt bevidsthedshistorisk perspektiv. Relevante er desuden fslgende: Norbert Elias' ~ b e r den Prozess der Zivilisation,  1-11 (1936/77), der detaljeret påviser udviklingen af en stadig stsrre indrestyring og affekthzmning i den vesteuropziske kultur; A. R. Lurias Om erkendelsesprocessernes historiske  udvikling (da. 1977), hvis underssgelse  af en fundamentalt zndret rationalitets- og selvopfattelse ved  traditionalistiske  bsnders  indrullering i den nye  sovjetstat  i begyndelsen af 30'erne har bred  bevidsthistorisk  interesse;  Max Webers Den protestantiske  etik  og  kapitalismens ånd (1920, da.  1972176) kaster  lys over reformerte religionsopfattelsers snzvre tilknytning  til borgerstandens og kapitalismens udvikling; Michel Foucaults Seksualitetens historie 1 (1976, da. 1978) fremhzver sarnmenhzngen mellem den pludseligt forsgede interesse for seksualiteten og en ny samfundsmzssig  disciplinering af individet -imidlertid  undervurderes nok mange negative sider ved  processen.  Desuden  bsr nzvnes  Philippe  Aries' Barndommens historie (1960, da. 1982) samt  Edward  Shorters Kernefamiliens  historie (1975, da.  1979) -den  sidste  er  stzrkt betznkelig  i sine negative vurderinger af tidligere socialisationsformer, bl.a. fordi den ukritisk godtager borgerlige kilders fordomsfulde opfattelse af de lavere klassers opdragelses- og livsformer og videre i hele sit anlzg har udgangspunkt i en idealiseret opfattelse af efterkrigstidens nordamerikanske  kernefamilieopdragelse  i  mellemlagsregi.  Oversigtsprzg  har  Peter  Olséns Historie  og  p.ykologi (1978)  og Jsrgen  Holmgaards  »Historisk  socialisationsforskning~ i Det grundtvigske  bondemilji (Serie om folkekultur nr. 4,  1981).