Danske digtere
Forfattere: Redaktionen Kultur & Klasse
Tidsskrift: kok (2004-03-30)

## Anmeldelser

## Danske digtere

Anne-Marie Mai (red.): Danske digtere i det 20. århundrede , I-III, Kbh. 2000-2 (Gad).

I perioder med mange fornyelser i litteraturvidenskaben udgives der få faglige standardværker. I perioder med få faglige  fornyelser  udgives  der  mange standardværker. I disse år boomer udgivelsen af standardværker. En håndfuld  er  allerede  kommet,  og  en  række bindstærke ny litteraturhistorier er undervejs til udgivelse. Her skal omtales et af de store værker, som den interesserede nu kan høste på faglitteraturens mark.

Danske  digtere  i  det  20.  århundrede udkom  første  gang  i  1951  i  ét bind  redigeret  af  Ernst  Frandsen  og Niels Kaas Johansen. Det var en moderne  udfyldning  af  det  store  hul, som  Vilh.  Andersens  litteraturhistorie fra  1920'rne  havde  efterladt,  da  den standsede  sin  tiårsopdelte  dækning  af litteraturudviklingen ved starten af det 20. århundrede. I 1965, før de store fagfornyelser  begyndte  at  bryde  igennem, kom en revideret og udvidet 3-bindsudgave  af  værket,  redigeret  af  Frederik Nielsen  og  Ole  Restrup.  1980-82,  hvor de  mellemliggende  omvæltninger  var ved  at  bundfælde  sig,  udsendtes    en yderligere  udvidet  5-binds  udgave  af værket redigeret af Torben Brostrøm og Mette Winge.

I  indledningsartiklen  fra  1980  var Torben  Brostrøm  mærkbart  berørt  af, hvad der i mellemtiden fagligt var passeret.  Selve  værkets  tilgang,  indike- ret  af  titlens  »danske  digtere«  -  som Brostrøm  tolkede  således:  »indgangen til litteraturen er digterpersonligheden«  (p.  9)  -  blev  kun  forsvaret  defensivt, næsten undskyldende: »selv om det ikke er så problemløs en vej ind i digtningens verden, som det før har været anset for, er det stadig en naturlig del af den litterære oplevelse og forståelse« (p. 9 f.). Nu 20 år efter, hvor meget dekonstruktivt  og  andet  poststrukturalistisk vand mellemliggende er løbet i åen, har vi  så  fået  den  velsagtens  sidste  version af Danske Digtere i det 20. århundrede, tre  store  bind  redigeret  af  Anne-Marie Mai.

I  de  to  årtier  siden  forrige  udgave har Digteren ,  ja selv den helt prosaiske 'forfatter' litteraturteoretisk set mildest talt været persona non grata . Roland Barthes erklærede ham allerede i  1950'erne  for  død.  Han  døde  også  i 1960'erne,  hvor  det  demonstrativt  var teksten, man  i  nykritik  og  strukturalisme fandt det vigtigt at beskæftige sig med.  Han døde  igen i  1970'erne,  hvor det  var  de  større  sociale  og  historiske mønstre omkring digtningen, man læste teksterne i forhold til. Og så døde han endnu en gang i 80'erne og 90'erne som led i den mere omfattende 'subjektets  død',  en  Foucault-inspireret  poststrukturalisme  hævdede  var  indtrådt. Men  se,  om  han  nu  i  årtusindskiftets blomsterflor af standardværker ikke viser  sig  at  leve  så  vel  som  nogensinde før.  Ja,  han  har  faktisk  fået  et  nyt  og bedre  liv.  Hvor  Brostrøm  i  1980  var anfægtet  over  sin  udgivelse  af  et  værk med  en  klar  biografisk-forfatterskabsorienteret  opbygning,  ser  Anne-Marie Mai  tyve  år  senere  anderledes  optimistisk  på  det.  Vejen  går  via  en  smidig omdefinering af 1800-talskritikkens genre  'digterportrættet'  (eller  som  det med et allerede  moderniserende skridt benævnes: 'forfatterportrættet'): »I dag kan genren anvendes til at karakterisere et  forfatterskabs  tema  og  form  og dets forskellige  kontekster.  I  denne  fjerde udgave  af Danske  digtere  i  det  20. århundrede I-III bruger vi genren til at udarbejde  det,  vi  har  kaldt forfatterskabsportrætter .  Værket,  teksterne,  er de  centrale«  (III,  p.  7).  Men  dog  ikke anderledes, end at den enkelte bidragydende  skribent  »kan  anlægge  fokus  og prioriteringer  alt  efter  forfatterskabets karakter  og  skribentens  opfattelse  af forfatterskabet,  perioden  og  forholdet mellem liv  og  værk«  (ibid.).  Således er der meget vide rammer bortset fra selve forfatterskabsenheden.  Anlægget  i  det enkelte bidrag kan være biografisk eller mindre biografisk.

I realiteten er skridtet  væk fra Brandes' ligeledes meget fleksible brug af genren da heller ikke ret stort. Eksempelvis  skriver  Brandes  i  digterportrættet  af  Chr.  Winther,  at  han  på grund af manglende informationer ikke kan fortælle »om Forholdet mellem Digterens  Liv  og  hans  Værker«  og  derfor uden videre vil gå over til at »give nogle Studier over  selve  hans Poesier og dermed nogle Grundrids til Portraitet af et dansk  Digterfysiognomi.« 1 Trods  det lille  terminologiske  løft  fra digterportrættet til forfatterskabsportrættet er vi - efter årtiers teoretiske angreb - altså stadig  på  det  gamle  gebet,  hvor  personen bag danner rammen om  tilgangen  til  teksterne.  Og  det,  uagtet  alle mellemliggende  hændelser,  med  færre teoretiske anfægtelser,  end  Brostrøm havde i 1980.

1. Brandes: Danske Digterportrætter, Kbh. 1965, p. 72.

Når  dette  kan  forekomme,  skyldes det  bl.a.,  at  digterportrættet  først  og fremmest repræsenterer en formidlingsgenre, sådan  som Anne-Marie Mai med  rette  fremhæver.  Litteraturteoretiske miljøer og diskurser har ikke noget direkte link til litteraturformidlende kontekster og slet ikke til litteraturens praktiske kredsløb. Hvad der det første sted kan være obsolet, danner det andet sted en uanfægtet konsensus. Hvor mange gange forfatteren end bliver ihjelslået teoretisk, er han på biblioteket, i boghandelen og i alle medier, hvor  litterære  sager  benævnes,  den  i praksis mest  uomgængelige  litterære kategori.  Og  det  må  et  formidlingsorienteret værk rette ind efter.

I  de  to  tidlige  udgaver  af  værket  1951 og 1965 - kunne man med en vis realitetssans i behold henvende sig formidlende til et alment, litterært interesseret  publikum.  Det  fandtes,  det  ville gerne  informeres,  og  det  var  lydhørt over for de sagkyndiges aktuelle vurdering  af,  hvad  der  var  læseværdigt  og mindre læseværdigt i århundredets danske  litteratur.  I  dag  findes  dette publikum stort set ikke mere. Hvis nogen nu fandt  på  at  drage  ud  for  at  møde  en almindelig borger, der havde købt eller havde  planer  om  købe  sig  et  nyt  trebindsværk til i alt kr. 1.650 for at læse ajourførte  portrætter  af  Gustav  Wieds, H.C.  Branners,  Peter  Laugesens  eller Mads  Brenøs  forfatterskaber,  så  ville det  nok  vare  længe,  før  pågældende kom hjem igen.

Til gengæld er der opstået et andet publikum, der kan være målgruppe for litteraturformidling. Endnu op i 1960'erne  var  de  litteraturstuderende en  gruppe  på  nogle  få  hundrede.  Nu tælles de trods nedgange og diffusioner til  en  række andre mediefag i tusinder. Men hvor litteraturstuderende i 60'erne -  bl.a.  gennem  det  obligatoriske  curriculum  i gymnasiet -stadig kendte hovedtrækkene i tekstmassen 'den danske litteratur', så er for nutidens studerende  store  dele  af  denne  tekstmasse terra incognita , også  selv  om  man historisk  begrænser  sigtet  til  det  20. århundrede. Der er altså stadig brug for formidling. Og for en ajourført formidling,  hvor  tidens  litterater  dels  kaster deres  nye  blik  på  den  tidligere  del  af århundredet, dels præsenterer hvad der siden er kommet til samtidig med dem, i dette tilfælde 1980'ernes og 1990'ernes litteratur.

Når det er sagt, skal modsætningen mellem  forfatterfjendske  litteraturteoretiske  mantra  og  formidlingens  nødvendige forfatterorientering ikke overskygge  en  vigtig  forbindelse  af  en anden art. Er man ikke kun til abstrakte teoretiske diskurser, men også til konkrete tekstanalytiske undersøgelser, er selve afgrænsningen 'et forfatterskab' altid højlig relevant. I et forfatterskab ser man en digters i bedste  fald  originale  'særsprog'  i  sin  helhed;  det  gælder  såvel  tematisk  som tropologisk. Den klassiske nøgle til forståelse  af  dunkle  forhold  i  den  enkelte digteriske  tekst  vil  altid  være  at  folde det  nærmestliggende større billede ud: forfatterskabets gruppe af tekster taget som en helhed. Ikke nødvendigvis diakront  eller  udviklingsmæssigt  opfattet. Snarere som hele puslespillet, hvor man gradvis  og  efterhånden  -  men  nogle gange  også  pludselig  -  kan  se,  hvad billedet  går  ud  på,  og  hvor  de  enkelte brikker  hører  til.  Anskuet  på  denne måde  kan  forfatterskabsportrættet  på én  gang  udfylde  nogle    formidlingsfunktioner og samtidig  repræsentere noget  mere  krævende  og  interessant. For skribenten en mere  omfattende tekstanalytisk opgave; for læseren - hvis det  er  lykkedes  for  skribenten  at  løse opgaven - ikke kun et sæt nyttige standardinformationer, men  ny  viden  af mere substantiel  art.

Er det så lykkedes for skribenterne i denne udgave af Danske Digtere ? Ja, i nogle tilfælde, men dog ikke i alle. Forfatterskabsportrættets  mulighed  for  at være  et  frugtbart  format  er  ikke  den eneste. Det kan bruges til mange ting og bliver det da også.

I  første  binds  første  portræt  -  af realismemesteren Pontoppidan - bliver det  brugt  som  anledning  til  at  sparke kritisk bagud mod tidligere forskning i forfatterskabet. Der er naturligvis ikke noget  forkert  i  at  blotlægge  forgængernes begrænsninger. Men i en udadrettet formidlingssammenhæng som  denne, hvor  den  informationssøgende  student ankommer  uden  at  kende  meget  til, hvad  der  for  årtier  siden  blev  skrevet om  forfatterskabet, er intern forskningspolemisk  skyggeboksning  måske ikke det bedste at servere. Især ikke når ærindet indebærer, at eksempelvis almindelig faglig viden om teksters forløbsmæssige  opbygning  må  vendes  på hovedet.  Læseren  bliver  således  i  Pontoppidan-portrættet didaktisk belært om, at i en narrativ teksts forløb - her romanen De Dødes Rige -  »er det, der står sidst, ikke nødvendigvis nogen konklusion« (I, p. 26). Alt hvad der står rundt omkring i det lange tekstforløb er lige  så  vigtigt  som slutningen,  fremgår det,  selv  om  argumentationen  ikke  er ganske klar. Klart er derimod formålet, nemlig  at  hævde  noget  om  Pontoppidans romanslutninger, som  »især  en ideologikritisk  eftertid  har  haft  svært ved at fatte« (ibid.). At al narrativ forskning fra Aristoteles' poetik til moderne klassikere  som  Frank  Kermodes The Sense  of  an  Ending og  Peter  Brooks' Reading for the Plot i den forbindelse bliver hældt ud ad vinduet for at hjemdrive en polemisk påstand af denne art, er  bestemt  ikke  klogt  i  et  værk,  hvor studerende skal søge viden. Enhver ved jo, at et tekstforløbs slutning har en særlig og anden betydning end dets begyndelse og dets midte for nu at parafrasere Aristoteles.  Og  det  er  mildt  ironisk  at hævde  det  modsatte  i  en  polemik  om netop De Dødes Rige ,  når  alle  interesserede nu  efter Bay  og Bredsdorffs udgivelse af  en  række  Pontoppidanbreve  nemt kan  erhverve den viden, at digterens  »ledende Tanke under Udarbejdelsen af min Bog« - som han gjorde rede  for  i  et  brev  til  Georg  Brandes  i 1915 - præcist svarer til netop det, som de grimme ideologikritikere fandt frem til blot ved at analysere teksten. Nemlig at  romanens  slutning  naturligvis  er  et billede  af  -  med  Pontoppidans  ord  »nogle  Mennesker  [...]  der  -  uden  alle Mirakler  -  reddes  ud  af  Undergangen og  grundlægger en ny Tid.« 1 En forfatters egen opfattelse af teksten er naturligvis ikke nogen facitliste for en analytiker.  Men  når  en  så  reflekteret digter som Pontoppidan bekræfter, hvad en blot Aristoteles-informeret forløbsanalyse kan se i selve teksten, så er det bemærkselsværdigt set fra et professionelt fagligt  synspunkt,  at Danske Digtere i  sin  genskrivning  af  det  20. århundredes  danske  litteratur  starter med spille ud med kort af denne slags. De  er  ikke  kun  mærkede,  de  er  også små.

1. Henrik Pontoppidans breve , bd. 2 (1914-1943). Udvalgt og kommenteret af Carl Erik Bay og Elias Bredsdorff, Kbh. 1997, p. 25 f.

Men der er selvfølgelig en drivende tanke med det, og tanken er at portrættere Pontoppidan som en personlighedsdigter,  d.v.s.  at  rive  ham  ud  af kløerne  på  de  litteraturvidenskabelige forgængere,  der  elskede  Pontoppidan, fordi  han  i  forlængelse  af  den  europæiske 1800-talsrealismes traditioner kunne  gestalte  mennesker  som  sociale og historiske væsener og ikke kun som ensomme sjæle i universet. Det nye portræt  føjer  sig  derfor  pænt  ind  i  det tidlige  1900-tals  akademiske  læsetradition, hvor det personlige oftest var alt, og de  kritiske  og/eller  satiriske sociale beskrivelser  i  teksterne  kun  sås  som historisk  kulisse,  koloreret  papmaché uden  større  værdi  og  uden  analytisk interesse.  Man  kan  mene,  at  det  er  en analytisk forsnævring at gøre sådan. En halverende biedermeierisering  af et forfatterskab, der som regel selv kun maler med pastel, når det gør nar. Men et portræt  behøver selvfølgelig heller  ikke være  vellignende;  det  kan  også  nøjes med at være nydeligt.

Der er stærkere farver på paletten i Danske  digteres portræt  af  det  andet koryfæ  fra århundredets  begyndelse, Johs.  V.  Jensen.  Det  bygges  op  ved hjælp  af  en  teknik,  der  med  betydelig gevinst  er  brugt  andre  steder  i  de  tre bind, nemlig ved at en mere indgående analyse af en vigtig enkelttekst gradvis ekspanderes til at række ud til hele forfatterskabet. Det betyder, at man får en platform med solidt tekstbelæg og derfra  kan  trække  linier,  der  ikke  bliver tegninger i luften, som det ellers nemt kan  ske,  når  store  forfatterskaber  skal fremstilles  på  få  sider.  Teksten  er  den fantastiske »Wombwell«, der for   enhver tekstanalytiker frembyder en bugnende buffet  af  godt  stof.  Den  bliver  ikke tømt, men afsættet her udstikker alligevel en fornuftig kurs for en tydeligt fascineret  og  indviet  skildring  af  stilisten og  fantasten  Jensens  mange  mærkelige værker.  Afsmag  mærkes  ikke,  heller ikke over for Jensens ganske vist underholdende,  men  dog  let  bizarre  zoologiske  vitalisme.  I  stedet  for  at  blive indsat i det tidlige 20. århundredes kulturhistoriske  raritetskabinet  spås  den strålende fremtid i det 21. århundrede.

I portrættet af Tom Kristensen, der ligesom  Jensen-portrættet  er  malt  af Frits  Andersen,  gives  der  en  mindre præcis tekstunderbygning af synspunkterne.  Men  til  gengæld  møder  man  et stort, tydeligt eksistentielt farvet engagement, der gør beskrivelsen levende. Her fremtræder samtidig fordelen  af  den  større  tidsafstand,  end de forudgående kritikergenerationer havde.  De  var  endnu  tæt  på  'mongoleren' (Rifbjergs epitet), der med Hærværk meget længe ludede over eftertiden,  mytologisk  og  'larger  than life'.  Nu  afmytologiseres  der,  og  skønt ikke  altid  forsynet  med  fyldigt  belæg sker indkredsningen af forfatterskabets - eller måske snarere digterens - bløde punkter skarpt og skarpsynet.

Vægtningen  af  digterpersonen  går naturligt  ud  over  tekstbeskrivelsen  og både Hærværk og Livets Arabesk fortjener  at  blive  læst  med  stærkere fokus på fortælletekniske  aspekter. Det var  ikke  kun  i  lyrikken  Tom  var  en formskærer  for  herren,  og  vi  er  i  en periode, hvor 'fortælleren' også i dansk litteratur kommer i spil. Selv  hos  en  - også romanteknisk  - så konservativ forfatter som Paludan, ser man det, og Per Krogh  Hansen  får  meget  ud  af  i  sit Paludan-portræt at fokusere på tekster og fortælleteknik. Nils Gunder Hansen overvejer  i  sit  Branner-portræt  -  der samtidig    indeholder  en  advokatur  for den gode gammeldags alvidende fortæller - også en læsning af Rytteren , der  ikke går  direkte på  det  ideologisktematiske  stof,  men  er  opmærksom  på et  ikke  restløst  identitetsforhold  mellem fortæller og forfatter.

Mens de bidragydere, der er opmærksomme  på  prosaens  fortællerfunktioner,  har  mulighed  for  at  undslippe  den  simpelt  kausale  biografiske forklaringstilgang,  som  er  forfatterportrættets  indbyggede  fare,  så  er  andre portrættører mere udsatte. Nogle synes dog ikke, at der er noget at være bange for, tværtimod. »[V]el også i kraft af de tidlige erfaringer med kunst og digtning fra barndomshjemmet«  (II, p. 157), hedder  det  forklarende  om  avantgardisten  Højholts  sikre  håndelag  i  en  formulering, som rammer Hans Brix på et hår. Senere tegner hans »livsførelse med kone og tre børn« (II, p. 158) billedet af »et  forfatterskab  med  et  langt  tilløb« (ibid.).  Hvis  man  synes  her  i  stedet  at fornemme Vilh. Andersens stemme tone  frem,  hører  man  rigtigt.  Andersens trefoldighed, når et  digterværk skulle  forklares  -  det arvede,  det  oplevede og det lærte - klinger også  med i portrættets påvirkningshistorie: »Denne konkretistiske strategi har Højholt lært sig af digtere som Eugen Gomringer og Heinssenbüttel« (II, p. 159). Og forskerens  konjunktiviske  'forsigtighed'  om de genetisk-komparative forbindelser lanceres med samme rene lyd: »Højholt kan have arvet denne særegne litterære erfaring fra surrealismens automatskrift« (p.164). Var det ikke for automatskriften og Højholt ville man have troet, at  det  var  en  Andersen-elev,  der  med ført pen skrev om en dansk digter i det 19. århundrede. En kritikhistorisk katakrese kunne man fristes til at kalde det.

Andersen-pastichen i høj stil er dog en  undtagelse,  om  end  en  interessant sådan.  Selv  når  tekstfunderingen  ikke er så præcis som i Jensen- og Paludananalyserne,  hvor  digterlivet  af  samme grund  naturligt  rykker  i  baggrunden, fremtræder portrætterne oftest  med forholdsvis åbentstående forbindelser mellem de biografiske forhold, der opridses i et indledende afsnit, og værkerne, der efterfølgende gennemgås. Undgår man  derved kausalbiografismens  Scylla,  drager  til  modsat  side  til gengæld  en  Charybdis,  som  man  kan kalde 'kronologismen': den slaviske opregning  af  værker  i  en  fremstilling, hvis struktur  leveres  af titler  og årstal, og hvis indhold er karakteristikker med mange adjektiver og med få analytiske linier til at binde dem sammen.

Bedst  er  derfor  i  flere  tilfælde  de portrætter, hvor genren kun er en ramme  eller  kanal  for  formidling  af egentlige analyser,  som  bidragyderen har  leveret  i  helt  andre  sammenhæng. Og indeholdt Danske digtere ikke samtidig et antal portrætter - til de allerede nævnte  kan føjes eksempelvis portrætterne af Bodelsen og Peter Høeg - hvor skribenterne  reelt  har  taget  genren  på sig  som  tekstanalytisk  udfordring  og løftet  den,  kunne  man  godt  kastes  tilbage til de tvivl, som Brostrøm i 1980udgaven følte sig anfægtet af.

Kronologismens  problem  er  naturligvis  særlig  akut  i  relation  til  behand- lingen af de redaktionelt lavere rangerede  forfatterskaber.  Der  er  her afsat så få sider, at det lægger op til kun korte  karakteristikker  og  vurderinger, ikke  en  egentlig  forfatterskabsanalyse, hvis  ellers  skribenten  skulle  have  hensigter  herom.  Man  forstår  selvfølgelig nemt pladsprioriteringens nødvendighed.  Men  problemet  peger  videre frem på noget strukturelt i et forfatterorganiseret  værk  af  denne  art:  Det  er disponeret og læses som en perlerække; men  alle  perlerne  er  naturligvis  ikke lige store eller skønne. Nogle burde nok slet ikke have været med. Omvendt vidner  udvælgelsen  informativt  om,  hvordan det forgangne århundrede tager sig ud for de øjne, der her ser på det. Det gælder jo helt generelt, at et værk som dette ikke kun fortæller om de portrætterede,  men  lige  så  vel  om  portrættørerne:  et  stort  og  ret  repræsentativt udsnit af yngre og midaldrende danske litterater i aldersgruppen fra godt 30 til omkring 50.

Dette  gruppebillede,  som  det  gennem  læsningen  tegner  sig,  er  bestemt heller ikke uinteressant. Det er et billede  af  en  'generation'  af  litteraturfolk,  der  ser  anderledes  ud  end  deres forgængere.    Umiddelbart  forekommer den  yngre  flok  mindre  homogen.  De fleste  har  kastet  den  kappe  af  akademisk normalprosa af sig, som man tidligere lidt undseligt svøbte sig i, når man bidrog til denne slags værker.  Der skrives  nu  frisk  og  personligt.  Og  de æstetiske domme, som hører til genren, serveres  ofte  med  et  adjektivforbrug, der ikke er uden underholdningsværdi. Grå er ikke dominerende som personlig farve, skønt den forekommer.

Men  ser  man  hen  over  de  mange bidrag,  kan  man  godt  blive  slået  af  en tendens til, at relativt  mange  mere beskriver  end  egentlig  analyserer  stoffet. Der males gerne; med store og små pensler og ret så mange farver. Men skal man  bagefter  sammenfatte  en præcis formulering    af,  hvad  et  portrætteret forfatterskab  efter  skribentens  mening indeholder af  litterære  kvaliteter  -  det være sig fortælleteknisk, tropologisk eller tematisk - vil det i mange tilfælde være ikke så let. Og skal man finde en velunderbygget  analytisk  begrundelse, kan det blive  endnu  sværere.  Meget  af dette  problem  hører  til  genren,  men ikke det hele. Noget hører også til generationen.  Det  kan  man  reflektere  forskelligt  over.  Men  det  er  i  sig  selv  et gode, at materialet hertil er blevet leveret,  og  enerådende  er  tendensen som nævnt heller ikke.

Der er således mange facetter i helhedsindtrykket,  og  det  er  ingenlunde givet, at de kritiske overskygger  de modsatte.  Det  er  et  kæmpearbejde  at organisere  denne  slags  værker,  og  den generelle gevinst ved Danske digtere , at de  sidste  årtiers  digteriske  tilvækst  i Danmark er blevet beskrevet,  og at  de tidligere  forfatterskaber  er  blevet  genlæst af en yngre generation, er bestemt opnået. Der er heller ingen tvivl om, at det gamle værk i sin ajourførte udgave bedre  end  forgængeren  er  på  talefod med den aktuelle målgruppe. Tiltalende for denne er også værkets nyttige 'apparat' af litteraturhistoriske oversigter, årstal og litteraturhenvisninger. Blot en skam,  at værket med  sit  umådeligt tunge papir - hvert bind vejer ca. 2 kg og  er  absolut  ikke  'portable'  -  meget bestemt  stritter  imod  at  blive  brugt  i bus  og  tog,  hvor  målgruppen  ellers kunne  have  tid  til  -  og  glæde  af  -  at snuppe et portræt i ny og næ.

## Henning Goldbæk

## Herman Bangs hemmeligheder

Dag Heede: Herman Bang: Mærkværdige  læsninger  -  toogfirs  tableauer . Odense 2003 (Syddansk Universitetsforlag).

Dag Heedes nye bog om Herman Bang rummer 82 tableauer med indfaldsvinkler  omkring især Håbløse Slægter , Ved vejen , Stuk og Tine ,  men  også  mindre værker  som  »Frøkenen«,  der  læses  forbavsende grundigt og åbnes på en ny og overraskende måde. Hele projektet har sit tyngdepunkt i Michel Foucaults begærshermeneutik,  det  er  læsninger, der indfanger de bangske ambivalenser mellem  kønnene,  mellem  heteroseksualitet og homoseksualitet; og bedst er de steder, hvor begge typer bringes i bevægelse,  relativeres,  og  ofte  sættes  de  i anførselstegn  for  at  understrege  deres metaforiske  og  »allegoriske«  anvendelse i bogen.

Hele bogens centrale projekt finder man ikke i et forord, men i note 45, der pludselig udfolder projektets bagvedliggende motivation. Med  reference til Villy Sørensens forord til Haabløse slægter fra  1965,  hvor  han  angriber »Harry Jacobsens hemmelige viden om, hvad bogen »egentlig« handler om«, nemlig  Bangs  egen  eros  (p.  19),  distancerer Dag Heede sig udtrykkelig fra en  sådan  reduktionistisk  tekstlæsning. Hans mål er tværtimod at forøge »læsemulighederne« (p.  58).  Dermed bringer  han  Bang-bogen  ind  i  samme queer-læsnings-tradition,  som han  allerede  anvendte  i  læsningerne  af  Karen