Fra værk til tekst
Forfattere: Roland Barthes
Tidsskrift: kok (1981-08-25)

## Roland Barthes

## Fra Waerk  til  Tekst

I  de  seneste  år har vore  forestillinger  om sproget zndret sig  og som folge  heraf forestillingerne om  det  (litterære)  værk,  som  Skylder sproget  i  det  mindste sin  umiddelbare  eksistens.  Denne  ændring hænger naturligvis  sammen med den aktuelle udvikling i (blandt andre fag) sprogvidenskaben, antropologien, marxismen  og psykoanalysen -udtrykket "hznge  sammen med"  anvendes her med vilje neutralt: der er  ikke taget  stilling  til  en  betingelsessarnmenhzng,  den  være  sig mangesidig og dialektisk. Det nye, som har indvirket på vzrkbegrebet, hidrorer ikke nodvendigvis  fra hvert  af disse fags indre fornyelse, men snarere fra  deres  indbyrdes made  i  forhold til et  objekt,  som traditionelt  ikke  tilhorer  nogen  af  dem.  Det  tværfaglige,  som  i  dag sættes forskningsmzssigt hojt, kan ikke etableres igennem den blotte sammenstilling af  szrfaglige indsigter: det tvzrfaglige er ikke fredsommeligt:  det  begynder  for alvor  (og netop ikke gennem  formuleringen af  et  fromt  onske), nar  solidariteten  mellem  de  gamle  fag opharer, måske ligefrem under voldsomme former tilskyndet  af modestromninger, til  fordel  for et nyt objekt, et nyt sprog, som ikke findes i feltet af videnskaber, som man forsagte at bringe  sammen i al fredsommelighed:  det er  netop  denne  klassifikatoriske vanskelighed,  som  giver mulighed for at diagnosticere en  mutation.  Den  mutation,  som værkbegrebet  synes at undergå, skal dog ikke overvurderes. Den er en del  af  en  erkendelsesglidning,  ikke  af  et  virkeligt  erkendelsesbrud; dette skulle, er det ofte blevet sagt, vzre indtrådt i forrige århundrede ved  marxismens  og  freudianismei~s  fremkomst,  siden  da skulle intet nyt  brud  være  sket.  Man  kan  således  sige, at  vi  i  en  vis  forstand  i hundrede  år har befundet  os i gentagelsen. Det som Historien, vores Historie,  gor  muligt for  os  i  dag,  er  kun  at  foretage  glidninger,  at variere, at overskride, at forkaste.  Ligesom  den einsteinske videnskab krzver, at referencepunkternes  relativitet  indbefattes i  det studerede objekt, ligesådan krzever  marxismens, freudianismens  og strukturalismens forenede indsats en relativering -p5 det littercere oinrade -af forholdet  mellem skribent,  lzser  og  iagttager  (kritiker).  Over  for værkbegrebet, det traditionelle begreb, som længe har været tænkt og endnu i dag tænkes så at sige på newtonsk vis, fremstår fordringen om et  nyt  objekt, som  er  resultatet  af  en  glidning  i eller  omvending  af tidligere  kategorier. Dette  objekt er  Teksten.  Jeg vid  at dette ord er på  mode  (jeg  er  selv  hyppigt  tilbojelig til  at  anvende  det) og  derfor mistænkeligt  i  nogles  ojne, men  det er netop derfor jeg  onsker sa  at sige at  genkalde  mig  de vigtigste  udsagn,  i  hvis  krydsningspunkt Teksten  i  mine  ojne  befinder  sig.  Ordet  "udsagn" skal  her  forstås snarere  i  grammatisk  end  i logisk  forstand: om man vil, tilgange  der går  ind  pa  at  forblive  metaforiske.  Her  er  disse  udsagn:  de  angår metoden, genrerne, tegnet, flerheden, herkomsten, læsningen, lysten.

1.  Metoden.  Teksten  skal  ikke  forstås som et klassificerbart  objekt. Et  forsog  på  materielt  at  skille  værkerne  fra  teksterne  ville  være forgæves.  Ganske  særligt  skal  man  ikke  lade  sig  forlede  til  at  sige: værket  er  klassisk,  teksten  er  avantgarde.  Det  drejer  sig  ikke  om  i modemitetens navn  at  skabe et simpelt pointsystem  og erklære  visse litterære produkter in og andre out ud fra  deres  kronologiske placering:  der  kan  være  "tekst"  i et  meget  gammelt vzerk, og mange samtidige  litterære  værker  er  uden  spor  af  tekst.  Forskellen  er, at værket  er et udsnit af virkeligheden, det optager en vis del af bogernes plads (f.eks. i  et bibliotek).  Teksten  derimod  er et metodologisk felt. Modsætningen  kunne -uden  dog  at  gentage  den  term  for  term -minde  om den skelnen, Lacan har foreslået: "realiteten" fremtræder, "det  reelle"  vises; ligesådan ses værket  (i boghandelen, i kartotekerne, i eksamensopgivelserne), teksten  vises, omtales efter visse regler (eller mod  visse  regler);  værket  holder  man  i hånden, teksten  fastholdes i sproget,  den  ekisterer  kun  fanget  i  en  diskurs  (eller  snarere: den er Tekst  netop  derigennem, at den er klar  over dette forhold). Teksten er ikke en oplosning  af  værket, det er værket der udskilles imaginært af Teksten. Eller:  Teksten erfares  kun  gennem et arbejde, en produktion.  Heraf  folger, at Teksten ikke kan bringes i  ro (f.eks.  på en  bibliotekshylde);  dens konstituerende bevægelse  er gennemkrydsningen (den kan ikke mindst gennemkrydse værket, flere værker).
2.  Genrerne. Pa  samme måde  standser Teksten ikke ved Litteraturen (den gode); den kan ikke indordnes i et hierarki, ej heller i en simpel genreopdeling.  Det  som  konstituerer  den er tværtimod  (eller netop) den undergravende styrke i  forhold til gamle klassifikationer. Hvordan skulle  man  klassificere  Georges  Bataille?  Er  denne  skribent  romanforfatter,  digter,  essayist,  okonom,  filosof  eller  mystiker? Sporgs-

malet  er  så  vanskeligt,  at  man  almindeligvis  foretrækker  at glemme Bataille  i de  litterære  håndboger. Bataille  har  skrevet  tekster,  eller måske  snarere  hele  tiden én  og samme  tekst.  Når  teksten rejser klassifikationsproblemer  (det  er  i  ovrigt  en  af  dens  "samfundsmæssige" funktioner),  så  skyldes  det, at  den  altid  indebærer en  grænseerfaring (for at  anvende Philippe Sollers' udtryk). Allerede  Thibaudet talte  (omend i  en meget  begrænset  forstand) om grænseværker  (som Chateaubriands  "Vie de  Rancé",  der  faktisk  i dag  for  os  er  en "tekst"):  Teksten  er det, som  bevæger  sig mod  grænsen for reglerne for sproglig ytring (rationaliteten, læseligheden etc.). Dette er ikke en retorisk  tanke,  dens hensigt  er ikke  at  "heroisere":  Teksten  soger  at placere sig  helt  nojagtig  hinsides  grænsen  for  doxa  (den  gængse opfattelse,  som stzrkt hjulpet  af massekommunikationen er konstituerende  for  vores demokratiske  samfund, er  den ikke netop karakteriseret  ved  sine  grænser, sin udelukkelseskraft, sin censur?). Tager man ordet for pålydende, kan man sige, at Teksten altid er paradoksal.

3.  Tegnet.  Vor  tilgang  til  og  tilegnelse  af  Teksten  sker i forhold  til tegnet.  Værket  lukker  sig  om  et  indhold.  Man  kan  tillægge  dette indhold  to  former  for  betydning:  enten  foregiver  man,  at  det  er åbenlyst, og værket  er da objekt for en videnskab om sproget, nemlig filologien; eller  det  anses  for  at  være  hemmeligt,  dybt, man  må da soge  det,  og  vzrket  horer  i  så  fald  ind  under  en  hermeneutisk  en tolkning (marxistisk, psykoanalytisk,  tematisk  etc.). Værket fungerer således selv som et alment tegn og danner naturligt nok en institutionel  kategori  i Tegnets civilisation.  Teksten derimod praktiserer  en  uendelig  vægring  imod  indholdet, teksten  er forhalende,  dens omrade er udtrykkets. Udtrykket skal ikke ses som "meningens  forste led", dens  materielle  forgemak,  men  tværtimod som  dens efterslæt; på  samme  måde  henviser  udtrykkets  uendelighed  ikke  til  en eller anden  idé om  det  uudsigelige  (det  navnlose  indhold), men  til  ideen om spillet. Den uophorlige udtryksproduktion  (som en evighedskalender') i  tekstens  felt  (eller  snarere: hvis  felt  teksten  er)  folger  ikke  en organisk  modning  eller  en hermeneutisk  uddybning, men snarere  en seriel  bevægelse  af  afkoblinger,  krydsninger, variationer.  Den  logik, som  styrer  Teksten, er ikke  forstående (den definerer ikke  "det  som værket vil sige"),  men metonymisk. Associationerne, beroringernes og forbindelsernes  arbejde falder sammen med en frigorelse af symboliseringsenergien  (hvis  den  svigtede, ville  mennesket  do).  Værket  er (i bedste  fald) mideligt symboliserende -dets symbolisering bryder af,  dvs.  standser.  Teksten  er  radikalt  symboliserende: et  værk, hvis

Elektronisk version af artikel i KK 40. Forlaget Medusa 1981.

gennemgribende symboliserende  karakter  man  fatter,  opfatter  og tager imod, er en tekst. Teksten er på en måde fort tilbage til sproget; som det er den struktureret, men decentreret, uden lukning -lad os bemzrke (for at svare på en skeptisk mistanke om "mode", som af  og til rettes  mod  strukturalismen),  at  det  erkendelsesmzssige  privilegium, som  for  tiden  tilkendes  sproget, netop  skyldes, at vi  i det har opdaget  en  paradoksal  idé  om struktur: et  system  uden  afslutning eller centrum.

4.  Flerheden.  Teksten er flerfoldig. Det  vil  ikke ganske simpelt sige, at den har  flere  betydninger, men  at  den ivzrksztter selve betydningens  pluralitet:  en  irreduktibel  (og  ikke  blot  acceptabel)  pluralitet. Teksten er ikke sameksistens af betydninger, men bevzgelse, gennemkrydsning;  den  kan  altså  ikke  give  anledning  til  en -selv  nok  så liberal -tolkning,  men en eksplosion,  en spredning.  Tekstens flerfoldighed  hidrorer  ikke  fra  en indholdsmzssig  flertydighed, men fra  det man  kunne kalde  en stereografisk  pluralitet, der kendetegner de  udtryk,  som  sammenvwes i teksten -etymologisk er teksten  et vzv. Tekstens lzser kan sammenlignes med et uvirksomt subjekt (som har afkoblet  enhver forestillingsvirksomhed):  dette  tilnamnelsesvis tomme  subjekt  spadserer -det  er  det, der  er  hændt  for  den, der skriver  disse  linjer,  og  det  er  dér, han har  fået  en  levende  idé om Teksten -langs  kanten  af  en  dal, i bunden  af  den lober en wadi (jeg benytter ordet  wadi for at angive  en  vis  fremmedhed);  det  han opfatter  er  mangfoldigt,  irreduktibelt,  hidrorer  fra  heterogene,  indbyrdes usammenhzngende  substanser  og niveauer: lys, farver, vegetation,  varme, luft, sprode eksplosioner af stoj, svage fugleskrig, bornestemmer fra den anden side af dalen, stier,  bevzgelser, befolkningens  klzder meget  t ~ t på eller meget langt borte. Alle disse omstzndigheder  kan halvt  om halvt  identificeres: de horer til kendte koder, men  deres kombination er enestående, danner spadsereturen i forskel, en forskel der kun kan gentages som forskellig. Det er det, der sker  med  Teksten:  den  kan  kun  eksistere  igennem  sin forskellighed (og det vil  ikke  sige  individualitet), lzsningen af  teksten er semelfaktiv, en éngangsforeteelse  (og det gor enhver induktiv-deduktiv tekstvidenskab illusorisk: der findes  ingen  tekst"grarnmatikn) og alligevel er  den  gennemvzvet  af citater, referencer, ekkoer: tidligere eller  samtidige  kulturelle  sprog -hvilket  sprog er ikke kulturelt? -som lober igennem  den fra  ende  til anden i en vzldig stereofoni. Den intertektualitet,  som  enhver  tekst  indgår  i, eftersom  den  selv  er  en anden  teksts  mellem-tekst,  skal  ikke  f o ~ e k s l e s med  en  eller  anden oprindelse  til  teksten: at efterspore  et vzrks  "kilder"  og "påvirkninger"  er  at  tilfredsstille  herkomstmyten.  De citater, en  tekst  udgores af, er  anonyme, ueftersporbare og alligevel allerede lzst: det er citater uden  anforselstegn.  Vzrket forstyrrer ingen monistisk filosofi (hvoraf der  som  bekendt  er  flere  indbyrdes  modstridende),  for  en  sådan filosofi  er  pluralitet  det  Onde.  I  forhold  til  værket  kunne  teksten meget vel  tage  den  besattes ord som  motto (Markus  5.9): " ~ e ~ i o n er mit navn; thi vi  er mange."  Det flerfoldige  eller dæmoniske væv, som stiller teksten i kontrast til værket, kan medfore dybtgående omlzgninger  af  lzsningen, netop  dér,  hvor  nionologismen  synes  at vzre Loven: visse  af  den  hellige Skrifts "tekster",  som den teologiske monisme (af historisk eller  anagogisk art) traditionelt har taget til sig, viser  sig måske  at give  grundlag for en meningsbrydning (det  vil sige: omsider  en  materialistisk  lzsning), mens  den marxistiske  tolkning af vzrkeme, som hidtil har vzret beslutsomt monistisk, kunne materialisere sig bedre igennem  en  pluralisering -hvis  da  de  marxistiske "institutioner"  tillod de  t.

5.  Herkomsten.  Vzrket  gribes  i  en  herkomstproces.  Man  postulerer en indflydelse fra  verden  (racen,  senere  Historien)  på  vzrket,  en rækkefalge  vzrkerne  imellem  og  en  tilknytning  af  varket  til  dets forfatter.  Forfatteren erklzres  som  fader  til  og  ejer  af  sit  vzrk; litteraturvidenskaben  oplzrer  derfor  i  respekt  for  manuskriptet  og forfatterens  erklzrede  hensigter,  og  samfundet  fastslår den  retsmzssige  forbindelse mellem  forfatter og vzrk (det er "ophavsretten",  som faktisk  er  ret ny,  eftersom  den  ikke  blev  egentligt  lovfzstet  for Revolutionen).  Teksten  lzses  på  sin  side  uden  Faderens  påskrift. Metaforen  for  Teksten  adskiller  sig  her yderligere  fra metaforen  for vzrket, denne henviser til billedet  af en organisme, der vokser gennem livsudfoldelse.  gennem  "udvikling" (et  betegnende  ord : biologisk  og retorisk);  metaforen  for  Teksten  er  netværket.  Hvis  Teksten har en udstrzkning, er det som folge af en kombinatorik, af en systematik -for  ovrigt  et  billede,  der er nær  den moderne  biologis  billede  af  det levende væsen. Teksten fordrer derfor ingen "respekt" for  det levende:  den  kan  sonderbrydes  (det  var for  ovrigt  det  der  skete  i Middelalderen med  to  autoritative tekster:  den  hellige Skrift  og Aristoteles):  Teksten  kan læses  uden  dens faders garanti, genoprettelsen  af inter-teksten ophzver paradoksalt  arven. Dette vil ikke sige, at forfatteren  ikke  kan  "dukke op"  i Teksten, i  sin  tekst. men  da. om man så må sige. som gæst; hvis han er romanforfatter, indskriver han sig  som  en  af  sine  personer,  aftegnet  i  vzvet, hans signatur  er ikke

lzngere privilegeret,  faderlig, alethisk, men ludisk: han bliver så at sige en papirforfatter, hans liv er ikke lzngere oprindelsen til fortiellingerne,  men  en  fortzlling,  der  konkurrerer  med  vzrket.  Der  sker  en overforing  fra  vzrk  til  liv  (og  ikke  lzngere  det  modsatte),  det  er Prousts  eller  Genets  vzerk,  der gor  det muligt  at lzse deres liv som en tekst:  ordet  "bio-grafi" genvinder  en  stzrk, etymologisk  betydning. Samtidig  bliver  ytringens zrlighed,  den  litterzre  morals  veritable "kors", et  falsk  problem:  det  jeg,  der  skriver  teksten, er  altid,  også han, kun et papir-jeg.

6.  Lzsningen.  Vzerket  er  sædvanligvis et konsumtionsobjekt,  det er ikke  demagogisk  her  at  henvise  til  den  såkaldte konsumkultur,  men det  er  vigtigt  at  bemzrke,  at  det i  dag er værkets  "kvalitet"  (som i sidste  ende forudsztter  en  "smags"dom)  og ikke selve lzsningsaktiviteten,  der  kan  sztte skel  mellem  bogerne:  den  "dannede" lzsning adskiller  sig ikke strukturelt fra læsningen  i toget. Teksten drager (om ikke  andet  så  gennem  sin hyppige  "ul~selighed")  vzrket -hvis  det da  tillader  det -ud  af  konsumtionen  og  tager  imod  det  som  spil, arbejde,  produktion, praksis. Det  vil  sige, at  Teksten  fordrer,  at  man fors~ger at  ophzve (eller i det mindste formindske) afstanden mellem skrivningen  og  læsningen,  absolut  ikke  ved  at  intensivere  lzserens projektion  ind  i  vzrket,  men  gennem  at  forbinde  de  to  i  samme betydningspraksis.  Den  afstand,  der  adskiller  Izsningen  fra skrivningen, er historisk. I den stzrkeste  sociale adskillelses tid -for etableringen  af  de  demokratiske kulturer -var  det  at  lzse  og  det  at skrive i samme  grad klasseprivilegier:  Retorikken,  sin tids  store litterzre  kode,  angik  oplæring  i  at  skrive (selv  om  det, der  normalt blev produceret, var taler,  ikke tekster).  Det er  betegnende,  at demokratiets opkomst har vendt  op og ned på dette: det som Skolen (gymnasiet)  er  stolt  af, det  er  at  den oplærer i  at Izse (godt) og ikke lzngere  i  at  skrive  (folelsen  af  denne  fallit  er  nu  igen  kommet  på mode:  man  krzver af lzreren,  at  han  skal  lzre  gymnasiasten  at "udtrykke sig": hvilket så  småt  er at  erstatte  censuren  med  en meningsloshed).  At  lzse,  i  betydningen  konsumere,  det  er  ikke  at spille teksten.  "Spille" [jouer] skal her tages i hele  termens  mangfoldige  betydning:  teksten  selv  spiller  (forskyder  sig,  er  i  sving);  og læseren spiller på sin side dobbelt:  han spiller Tekst (i ludisk betydning) og soger en praksis, der gen-skaber den. Men for at denne praksis  ikke  skal  reduceres  til  en  passiv  indre  mimesis  (Teksten  er netop  det, der  gor  modstand  mod  en  sådan  reduktion),  spiller han Teksten,  man  må huske  på, at  "spille" også  er  en  musikalsk  term.

Elektronisk version af artikel i KK 40. Forlaget Medusa 1981.

Musikkens  historie  (som  praksis,  ikke  som  "kunst") er  i  avrigt  ret parallel  med  Tekstens. Der  var en  tid, hvor  de  aktive  amatarer var sa talrige  (i  det mindste  inden  for en bestemt klasse),  at det at  "spille" og  "lytte" udgjorde  to indbyrdes  meget  lidt  forskellige  aktiviteter. Siden  er  t o  roller  efterlianden  trådt  frem: for  det  farste  tolkerens, som  det borgerlige publikum (selv om det stadig selv kunne spille lidt: det  er klaverets historie) delegerede sit spil til; dernæstmusikelskerens, den  som  lytter til  musikken  uden  at kunne  spille (efter klaveret kom grammofonpladen).  Som  bekendt  har  den  postserielle  musik  i  dag vendt  op og ned på "tolkerens"  rolle, han opfordres nu til på en måde at  vzre  medskaber  til  partituret,  som han  fuldender. snarere end  at udfare  det.  Teksten  er  noget  i  retning  af  et  partitur  af  denne  nye type, der zgger lzseren  til  et  praktisk  samarbejde. En stor fornyelse, thi  hvem  udfarte værket?  Mallarrné stillede  sig dette spargsmal, han anskede,  at  publikum skulle  producere bogen.  I  dag  er  det  kun kritikeren,  der  eksekverer  vzrket (jeg  medgiver  ordspillet).  Reduktionen  af  læsningen  til  konsumtion er ganske  klart  ansvarlig for d'en "kedsomhed", som  mange  oplever  ved  den  moderne  ("ulæselige") tekst,  film  eller  avantgardemaleriet: at kede sig vil  sige, at man ikke er i  stand til  at  producere  teksten, at spille  den, at  oplose  den, at sætte den i gang.

7.  Lysten.  Dette  farer  frem  til opstilling  af (forslag  til)  en  sidste tilgang til Teksten:  lysten. Jeg ved ikke om  der  nogensinde  har eksisteret  en  hedonistisk  æstetik  (eudaimonistiske  filosoffer  er  i sig selv sjældne). Der  eksisterer  rigtignok  en  glæde  ved  vzrket (ved visse værker),  jeg kan fortrylles  ved  læsning og  genlæsning  af  Proust, Flaubert, Balzac  og selv, hvorfor ikke, Alexandre  Dumas, men denne glæde  forbliver, hvor  stzrk  den  end  er,  og selv  om  den skulle vzre frigjort  fra enhver fordom, delvis (uden en ekseptionel kritisk indsats) en konsumtionsgl~de: selv  om jeg kan læse disse forfattere, så ved jeg også,  at jeg  ikke  kan  genskrive  dem  (at  man  i  dag  ikke  kan  skrive "sådan"). Og denne triste viden er  nok  til at adskille mig  fra produktionen  af  disse vzrker, i  og med  at deres  fjernhed er grundlag for min  modernitet -at  være moderne, vil  det ikke sige  for  alvor at vide,  hvad  man  ikke  kan  gentage?  Teksten  er  knyttet  til  nydelsen, dvs.  til  den udelte lyst.  Idet  den befinder  sig på udtryksplanet, tager Teksten  på  sin  vis  del  i en  social  utopi.  Far Historien  (forudsat  den ikke vælger barbariet)  udvirker Teksten om ikke de samfundsm~ssige forholds  gennemsigtighed,  s i  i det mindste  de sproglige forholds: den er  det  rum, hvori  intet  sprog står over noget andet, hvor sprogene er i

Elektronisk version af artikel i KK 40. Forlaget Medusa 1981.

omlob (med bibeholdelse  af termens cirkulære betydning).

Disse  udsagn  udgor  absolut  ikke  elementerne  i  en  Tekstteori.  Det skyldes  ikke  blot  forfatterens begrænsninger -på mange punkter har der  her  desuden blot  været tale  om  at  rekapitulere  bestrzbelser omkring  ham.  Det  hænger  sammen  med,  at  en  Tekstteori ikke tilfredsstillende  kan  formuleres gennem en meta-sproglig fremstilling: nedbrydningen  af  meta-sproget, eller i det mindste -thi det kan vzre nodvendigt at  stotte sig til det -mistænkeliggorelsen  af det, er en del af  teorien  selv: diskursen  om  Teksten  m2 selv være  tekst, undersogelse, tekstarbejde,  eftersom Teksten er det samfundsmæssige  rum, som ikke  lader  noget  sprog forblive i sikkerhed, udenfor, og ej heller lader noget udsigelses-subjekt  forblive i dommerens, herrens, andytikerens, den  bekendendes,  den  dechiffrerendes  rolle:  Tekstteorien  må  falde sammen med en skrift-praksis.

Oversat af Peter Madsen efter "Revue  d'ésthetique" 1971:  225-32.

## Note:

I  foriret blev  Roland Barthes offer for en trafikulykke.

Også  for dansk litteraturforskning  har  hans arbejde -i flere  stadier -haft betydning  som  inspirationskilde. Det  er  karakteristisk  for dette arbejde, at det var under  stadig  udvikling  i  en  fortsat  dialog  med  det  intellektuelle  miljo Barthes tog del i. Der er  et  langt skridt fra  "Mytologiers" forening  af inspirationen fra (bl.a.)  Marx, Brecht, Sartre og den strukturelle sprogvidenskab til den position, som kort sammenfattes i ovenstiende artikel. Det var i stigende grad  psykoanalysen,  der  blev  fremherskende  intellektuel  inspiration,  men  en psykoanalyse,  der  var orienteret imod  den  centrale  placering af sproglige forhold,  som  Lacan  har  hævdet.  Optagetheden  af  sproget  er gennemgående i hele  Barthes'  arbejde,  ligesom  en  stadig  lzggen  afstand  til  det stivnede, hvad enten  det  var  de usurpatoriske  mytiske betydningsstrukturer (i "Mytologier") eller (som  her) den lukning af udtryksspillet, som Barthes finder,  den indholdsorienterede  tekstanalyse  udover.  Det er ibningen mod det ubevidstes funktionsmåde. sadan som Freuds analyser af drommearbejdet  gor den anskuelig, der er det gennemgiende tema i artiklen om "Teksten".

Barthes'  signatur g0r  naturligvis  ikke  disse tankegange  forpligtende  (det er ikke  derfor  artiklen  er  oversat her), men det ville  være  frugtbart, om  artiklen kunne  foranledige  en  diskussion  af  dem, sa  meget  desto  mere  som  disse  og beslægtede  synspunkter  har  Iiaft  et vist  gennemslag  i de seneste års litteraturforskning, ikke mindst  i  fransk  og  angelsaksisk sammenhzng. På egne vegne vil jeg -uden at underkende de mange stimulerende aspekter -ganske kort angive min  skcpsis  ovcr  for  dcn  siibjcktcts abdikation til  fordel for lystforiztteisen, som forekommer at være den faktiske implikation.

PM