Frigørelsens grænser
Forfattere: Karen Skovbjerg
Tidsskrift: kok (1980-08-25)

## Karen Skovbjerg

## Frigmelsens grænser

En analyse af  Thit Jensens roman fikenvandring

))Og  n k   v i   taler specielt om kvinderne og deres problemer s&amp; er det fordi, der i dette samfund er en hel række mekanismer, som tilskynder os kvinder til passivitet, resignation og uforklarlige »luner«. For os der lige fra barndommen er blwet opdraget til at VÆRE kærlighed, hengivenhed og harmoni, har det været niadvendigt at LÆRE at slib. V i   mener ikke at vi  kun er her p&amp; jorden for at tage os af b m og hjem, men at fagforeningslivet og det politiske liv ogsi  er vores sag«. Monique, Arbejdskarnpen p&amp;  urfabrikken LIP, Kvinder nr.2.

Monique arbejder p&amp;  urfabnkken LIP i Frankrig i 1975. Arbejdet er en niadvendig del af hendes liv og har altid været det. AUigwel konfrontere hun under en arbejdskamp  med det paradoks, at hendes væsen ikke er i samklang med de krav, der stilles til hende p A   arbejdspladsen. Lamarbejdet og det dermed forbundne politiske arbejde kræver nogen egneskaber, hun som voksen m&amp;  kæmpe for at tilegne sig. Hun mærker, hvordan den overordnede samfundsmæssige arbejdsdeiing  meiiern k m e n e har sat sit aftryk i hende. Derfor er det niadvendigt, at hun ger op med internakrede normer i det omfang hun vil være politisk  bevidst  arbejder. Og det er mere omsiggribende end at organisere sig, det griber ind i parforholdet og dybt i hende selv. Mange kvinder i 70'erne  stk  som Monique i den situation og med de problemer kreprocessen, resodkationen giver.  Det  drejer sig  om  at destruere gamle værdier og opstille nye,  men det handler ogsi om at forst&amp; sig selv  som individ med en historie  fæiies med mange andre. Her kan en fortrolighed med  fortiden være til nytte og gme ojebiikket mere begribeligt. At vide hvilke værdier kvinder fer os gjorde op med og hvilke de formede for os, giver en indsigt der kan være med til at præcisere  sigtepunk-

tet.

## Thit Jensen og kvindesagen

Thit Jensen (18i61957), dyrlægedatter fra Farso, skrev sine samtidige kvindebmer ud fra bevidstheden om de »Evige« vilkk, kvinder har delt prisgivet biologien og underkastet den enkelte ægtemand:

»De Tilfælde af kvindefornedrelse jeg saa i mine Opvækstaar gjorde, at jeg satte mig paa de »svages« Side. Og de svage var Kvinden som Kvinde. Hun var i Sandhed det svage Km. For hun var ude af stand til at beskytte sig selv mod misbrug, hun var i alle Livets Tilfælde afhængig af en anden, en Mand, hans Forgodtbefmdende var  hendes  uafvendelige Lod.  Penge  var  hans,  Hus og Hjem var hans, hvad hun personligt arvede var hans, hvad hun personligt tjente var hans«. Thit Jensen, erindrhgbogen Hvorfra?-Hvorhen?, 98.

Fra hun som ung husassistent debuterede med romanen To a t r e 1903 og frem mod midten af forfatterskabet skrev hun op imod den kvindeundertrykkelse, hun si. Martjviurn 1905 og akenvandhg 1907 kaldte hun samfundsromaner. De beskrev en bestemt kvindegruppes situation,  og det var meningen, at de skulle bruges af  de samme kvinder til at  ændre denne situation. Det  var brugslitteratur, der skulle agiteres, oplyses og bevæges, og det satte sig spor i det æstetiske udtryk. akenvandhg er ikke nogen homogen bog. Den stritter af modsætninger genreblandinger og stilbrud.  Fonnidihgen af aktuelle  kvindeerfaringer veksler med prologens skæbnebestemte forl~b og t m e   juridiske foredrag,mtetiske brud der udtrykker de ideologiske modsætninger svingende fra

det reaktionært fastlbende til det progressive oprm.

Romanen handler om at erobre sin historie og f A   selvbestemmelse over sine livsbetingelser,  og den formidler  en viden om samfundsog retsforhold, der understreges som en forudsætning herfor. Som skian har den en kontant og bevidstgmende funktion, hvad Anna Brosb~ll fra Dansk  Kvindesamfund ogsA kunne se. Hun skriver i sin anmeldelse:

- .I  denne Bog kæmpes der for en Sag, for det samme Kvinderne Verden over nu slutter sig sammen om: en gennerngnbende forandring af Kvindernes Kaar. Forfatteren har koncentreret sit Arbejde om et Spargsmaal -som bærer hundrede andre i sit S k d -det nuværende Ægteskab, ikke blot som det gennemsnitlig leves, men særlig som det efter de Love vi n ~ j e s med at have, kan
- .  .  . Ideer hengemmes ofte i Afhandlinger, og end ikke Rig&amp;gwtikler  eller Avisartikler naar  helt  ud  til  det brede Lag,  som Kvindernes store endnu saa uoplyste Masse danner. Men naar Ideerne iklaxler sig Digtningens Skikkelse, saa spredes de Landet over, saa gaar de ind i de unge Pig e r s Værelser, i Hjemmenes Dagligstuer, de naar Arbejdersken  og Luxuskvinden og saar hurtigt voksende Sæd. Det er dette, Kvindesagen skylder Thit Jensens bwer -»Martyrium« og »0rkenvandring« -Tak for.
- ». . forne sig til  Ulykke for Kvinderne.

Vi hilser i hende en kvinde, der vil, og kan bruge sin Pen som et Vaaben i vor Kamp«. Kvinden og Samfundet w.9, 23.  Aarg.  15.05.1907.

Anna Brosb~ll læser romanen ind i en borgerlig offentlighedssammenhæng, og her er det afgarende,  at den kan fonnidle  viden og argumenter til s A   bredt et publikum som muligt.  Det drejer sig ikke om et æstetisk forhold mellem ind- hold  og  form, men  om  litteraturens bmgsværdi i  forhold til  DK's  politiske kamp. Thit Jensen havde selv blik  for problemerne i den offentlige debat om kvindens stilling og skriver i samme blad:

»Dei er sagt saa ofte, at Loven ikke er retfærdig, det er snart saa fortærsket at Ingen gider hme det mere. Kun i det 0jeblik man stder  paa de rene skrigende Eksempler, da leftes forstaaelsen et mægtigt stykke i Vejret, for da er det Livet  selv  som prædiker.  Det  som bm d0, Kvinden og Samfundet nr.6, 23. Aarg. 3 0 . 0 3 . 0 7 .

I forhold til det problem at folk kan blive trætte a f  debatter, immune overfor problemer der reelt bermer dem, kan litteraturen have sin styrke i det omfang den ikke taler som et manifest, men  handler om mennesker,  deres kriser og konflikter. Det var sadan Thit Jensen ville bruge litteraturen,  som leftestang for en bevidsthedsændring.  AUigevel (eller maske derfor?)  gav hun sine kritikere  ret angiknde eforholdet mellem det sociale engagement og det æstetiske  udtryk i Bkenvandring. Herefter udskilte hun den direkte agitation fra romanerne og blev  fra  1909 p A   opfordring a f Helene Berg  D K   rejsende i kvindesag. Hendes foredrag og avisindlæg er utallige og spænder over de samme punkter i kvindesituationen, som  diskuteres i 0rkenvandring: uddannelse.  retsstilling,  ægteskab, moderskab og bmebegrænsning -og udtrykker den  samme modsætn i n g : krav om uddannelse og ligeret p A   den ene side og bindingen a f kvinden til familien p A   den anden. Men  modsat  forfatterskabet  giver de korte indlæg og oplæg ikke muiighed for at udfolde dis s e modsætninger. Derfor har de nok historisk interesse, men  ikke den samme politiske interesse som romanerne, der netop i kraft a f deres udfoldede modsætninger stilr uforlmte og dermed abner op for en kritik, der er frugtbar.

## Opgm med en visnet kvindetype

0rkenvandring tager  udgangspunkt i pigeopdragelien, som den  foregik i de bedste kredse omk. ilrh. skiftet. Pigeskolen, de overvagende tanter og hele den spinetagtige  atmosfære, der tilstræbes, udleveres ironisk som nyttelias og deformerende. Pipemes reaktionsmenstre og protestforstag  holdes op mod hinanden, forskeiiigheder understreges a f social baggrund  og temperament for kalejdoskopisk at samles til en aklage mod de fælles indsnævrede livsvilkilr. Det uddybes  ved  demonstrationen a f opvækstens indflydelse p&amp;  deres liv.  Konsulinde Blondins Katarina filr kabt en greve med titel. Antonie prostituerer sig til de kulturradikaie mænd. Elna bliver  de fmste mange  ilr skyggetante in spe, og Eleonora finder s i g et standsmæssigt  parti i det jyske.  Forskellige  skæbner, men aiie  karakteriseret ved  fravær a f   kærlighed, selvrespekt og egentligt  livsiidhold.

Her drejer historien og bliver  Eleonoras. Afmægtig p A   aiie leder bliver hun offer for mandens tiltagende sindssyge. Det leder frem mod indsigt og protest. Nye kvindeskikkelser samles omkring hende, da hun som fraskilt med fue b m m&amp;  snge at klare for sig. De sætter sig op mod de ydmygelser Eleonoras liv er fuldt af, kræver retten til at vælge sit eget liv  og snger sammen med  Elna at hjælpe Eieonora. I romanens 1. udg. lykkes det ikke.  Hendes mand som beaf samfundets  reisregler sl&amp; hende ihjel. Hendes offerstatus bliver total, og romanens anklage det samme. 1 2.  udgaven stryges slutningen, og Eleonora forlades,  da hun undlader selvmordet for at samle d e sine kræfter om det ene: at  f&amp;  sine  b m   godt i vej.  Anklagen  modificeres,  men den gememgribende resignation, der er korisekvensen, afslmer, at modsætningen mellem individ og samfund er total.

## i k n   kvindelige stereo@pe

Opvækstafsnitttet  viser, hvordan bestemte fysiske og psykiske dispositioner fikseres i forbindelse med  overdragelsen a f et specifikt værdirnmter, og hvordan bevidstheden dannes i overensstemmelse med  den mkede kmoiieadfærd. Grosserer Glostnips blegsottige datter Elise er idealet, opdragerne holder frem for de unge piger.  og hun er mmtret pigerne selv gm sig d e   anstrengelser for at ligne:

»De stod begge fortabt i skanhedsglad Nyden -Eleonora kom til at huske, hvad Konsulinde Blondin engang havde sagt: »Elise Glostrup er en fuldendt fin kvinde, saa ætherisk at man aldrig rigtig ved om hun ikke svinder hen som Duft mellem ens fuigree. -Ja, Elise var vidunderlig! Det var ikke Ansigtet alene, der straaiede som et slm a f mathvide. skme Taageperler, ogsaa Hænderne var Vidundere af Finhed. Saa tynde og saa smalle og med en nuance  i gulligt lignede de Tangenterne paa et gammelt, snmklet spinet. -Og saa var der desforuden noget usigeligt rmende, der f m e   Tanken hen paa et Bamelig, et l i U e   Bam, der har græt sig til Dade og ligger resigneret hen«.  s.56

Elise er karakteriseret  ved skanhed, skr~belighed, uskyldighed og barnlighed. Kategorier der kan samles i de styrende myter for de feminine værdier: passiviM, faisomhed og instinktiv væren. Hun sammenlignes med en duft, eksisterer s A   at sige ikke. Hun er et krmislmt objekt, der er tilstede uden at manifestere  sig p A   nogen mMe, og det er det ideelle ved hende: at være der som genstand for andres attrA uden krav i 0vrigt. Det kvindeideal, hun reprenterer, svarer meget godt til den stereotype Gennaine Greer i 1970 skrev en best-seller om:

»Stereotypen  er det evigi kvindelige. Hun er det sexuelle objekt som snges a f d e mænd og kvinder. Hun er hverken han eller hunkm, for der er som sadant inM sexuelt ved  hende. Det  eneste der kræves af hende.  er hendes eksistens.

pil at hendes karakter er moralsk for kvindelige

Hun behwer ikke at give et positivt bevis hendes dyd forudsættes p.g.a.  hendes skmhed og passivitet«. &amp;n eunuk, s.70

Dette luftige stereotype  kvindebiliede  er det ideologiske aftryk af  de borgerlige kvinders indskrænkede  funktionsmuiigheder  omkring Arhundredeskiftet, da romanen tager sin begyndelse. Baggrunden for at netop dette kvindeideal sages fastholdt under sosiaiisationsprocasen forklares i romanen i relation til pigernes klassetilhmforhold.  hrajborgerskabet afgrænser sig nedad ved  at gme naivitet og manglende praktisk san s til en dyd, mens smaborgerskabet stræber ud over kiassetiihmsforholdet ved  at opdrage deres d m e   efter samme læst:

»Hun huskede Fru Charlotte Frænkel, Elnas Moder, havde en Dag sagt om Sognefogeddatteren  fra Jylland: Nej, hende inviterer vi sandelig ikke, man kan jo  se  p&amp;  de Hænder, hun har vasket  Gulve«. s.39

»Om hun troede, saadan en tosset Tm, at de holdt hende i dyre skoler, for at hun skuile svine sig til med at lave Mad. -Ind til Fortepianoet med sig, troede hun at de havde krabt Fortepiano i dyre domme for at hun skule sjoske i krakkenet. Og siddende over sine lektier, som hun ikke fattede  et Muk af, hmte Eieonora Moderen skænde viilere derude. -Hun skuile inte ha' sin Datter opdraget til at bestille noget Tjenestepigen kunne enhver blive, men hendes Datter var der

kostet paa fordi hun skulle bli' Friaken«. s.36

Bestemt  af  hensigten bag  opdragelsen:  afsætning  pa  det borgerlige ægteskabsmarked, orienteres  pigerne mod nogle meget snævre og begrænsede opgaveomrader. Som kvinder i k i m skal de VÆRE -vare og sexudobjekt. Deres bevidsthedsformer  bestemmes ikke i ringeste pad af arbejdsprocesser  i samfundet og dArligi nok af arbejdsprocesserne  i familien.  Opdragelsen isolerer dem og g c a r

dem til objekt.

Arbejde og uddannelse defineres som ukvindeligt. Men repressionen standser ikke her. Ethvert forsog fra pigernes side pa at udfolde sig efter deres natur og trodsige modeleren holdes skjult, og Eleonoras musik accepteres kun forsavidt den er sværmerisk og ro-

evner blokeres. Elna m&amp;  ikke spile bold, Ka t a r i n a s mantisk:

»Naar jeg tænker tilbage, ser jeg  mig selv, mine Evner rettere sagt gemt hen i

en lille snever, pyntelig Velopdragenhed.veskec&lt;. Katarina, s.310.

Den menneskelige degadering, der  f e e r  heraf, er  der  pa forskellig made peget  p A i  teksten.  Beskrivelsen af  Elise som inkarnationen af  det kvindelige kombineres flere steder med daisassociationer, hvilket peger frem mod senere sygdom og ded og viser forfatterens  dom over idealet. Sygeligheden konkretiseres  yderligere gennem tilpasningens perverse omkostninger for de unge Piger. Elnas »Dameagtige« ydre opnas ved lænker om hendes fod og tilsvarende hendes »Dameagiige« væsen ved iænker om hendes personlighed. Hun fastholdes  i et m a t e r ,   hvor hendes oprindelige driftsbetonede  udfoldelsestrang ikke accep- teres, hvilket resulterer i en nerves og frustreret kvinde:

»Elnas forfriskende Drengwjne, der i Barneaarene altid var glinsende af Lattertaarer, havde faaet noget dystert og tungt misfornajet over sig. Den brune dvorlige farve gjorde det ikke bedre, og der var i dem noget, der ligesom laa paa Spring, abrupte udfald fangne bag en majsommelig beherskelse«. s.139

Elna, Eleonora, Antonie og Katarina alle beskrives de i et modsætningsforhold til kvindeidealets  normer, og alle hindres de i et oprmforsa af opdragelsens repression.

## Eleonorm tragedie

Eleonora fremdies konsekvent som et offer, og hendes historie er indskrevet i sygdom og dad. Bogens optakt slh  tonen an, det er en smgehymne, der binder Eleonoras skæbne bestemt af de kvindelige vilkh sammen med den synd, der hviler  over  Aggersgaardsiægten. Som  s8dan er hendes historie bundet  af  et skæbneforlab, u m u l i g t at ændre. Men den realistiske beskrivelse af hendes liv trænger det skæbnevangre  tilbage og viser  de sociale omstændigheder  bag historien. Opdragelsen er determinerende. A f   angst for at mangier i hendes o p ferse1  skal  fmes  tilbage p A   hendes lavere sociale  herkomst, har hun nemlig i saxlig grad behov for opdragemes  accept. OgsA fordi hun ikke kan bruge s i n egen mor, hvis merianfaid og sammenbrud sth  i diamentral modsætning til den lydefri idealitet. Det er u m u l i g t for Eleonora at elske moderen, som hun ser som en hindring for d t   det hun stræber efter, og det nærer hendes skyldfalelse. Resultatet  K, at hun f h   et extremt behov for at skabe ro og harmoni omkring sig, være i venindernes  trygge verden, sige behageligheder og glatte ud. S bliver hun »Idealet uden Lyde«:

»Over hele hendes Fremtoning var der noget udscagt, noget der mindede om slanke Subiikbuske  i en Slotshave,  noget tildannet Stilfuldt.  Hendes  Laebers  lette blade hvilen mod hinanden var tildannet efter den samme Regel, og den falsomme, beskedne Sagimodighed i hendes Optræden stod i Harmoni dermed. Hun var behagehg velvoksen, og aiiigevel smidig og bajelig, det tiltalte ham som Mand, forekom ham fmt og kvindelig modstandslest. .  . I hendes Smil laa den mest redebonne Vilje til at gme d e tilpas, saa godt som det lod sig gme, en vel-

behagelig virkende Tjenstv&amp;hed«.  s.76

Myterne forklarer det d e kvindeideak harmoniskabende evne, som slh igennem hos Eleonora, ud fra kvindens oprindelighed, hendes falelser og hendes krop. Romanen viser, hvordan Eleonora opfylder disse krav, fordi hun er et kunstprodukt,  et resultat af beskæringer og fortrængninger. Det punkterer my-

ten, sætter den postulerede natur overfor den realiserde  unatur. Med den ideelle vilje til at udslette sig selv for at lade sig forme af andre er Eieonora rustet d&amp;ligt bevidsthedsmas&amp;,  fralekmæsigt og rakonomisk til at leve et liv uden for det  borgerlige ægteskab.  Hun sætter  heller  ikke sperrgsm&amp;tegn  ved  om hun overhovedet vil gifte sig. Hun gifter sig -efter opdragelsens  hensigt med en position:

))Hun saa dem allesammen for sig  Elise, ELna, Katarina -hvad mon de vilde sige, hvis hun en Dag præsenterede den hraje smukke Mand med det kriaiiede

Haar og de stille 0jne som sin Forlovede, Sagferrer Aggersgaardc. s. 93.

Eiwnora bliver altsh sagferrerfme  i provinsen og standsmassigt gift. Men ved at udstyre hende med en mand, der bliver sindsyg og ikke kan opfylde sine forserrgerpligter, ved at lade hendes  liv ende i materiel o g  emotionel  elendighed sætter  Thit  Jensen sagen ph  spidsen og  afslmer opdragelsens udsikre grundkg.

kvindeidealets indskrænkethed og mytens falskhed:

»Ingen havde sagt til hende, at ogsaa til et Ægteskab skule der sine bestemte egenskaber. Hun havde selvfralgeiig  ligesom d e de andre unge Piger hun kendte, troet, at det gjalt f m t   om at blive gift og derpaa som en virkelig fm Kvinde lade sii Mand bære Læset, og lade ham alene raade.

Det Program havde ikke rigtig holdt stik i henda Ægteskab«. s.154.

Eleonora har intet kendskab til det samfund, hun lever i, og de  juridiske forhold, det afstikker for en gift og fraskilt kvinde. Hun er bevidstlias fmt ind under nogen betingelser, hun intet kender til og er derfor  blevet  objekt  for si n ulykke. Gemem ægteskabet foretager hun en social derute, selv habet om at give sine b m en »pasende« opdragelse m A   hun opgive:

»Hun havde villet ofre Ellen en Tid -en Tid blot -dengang hun haabede at faa en beskeden forskoleiæreindepiads. Men det Offer var gjort forgæves, og hun kunne ikke faa Ellen tilbage, hendes Kaar ville aldrig forbedre sig det saa hun i denne Nat«.  s. 332.

Hendes kamp, som hun hat de elendigte betingelser for at fme, er en kamp for at genoprette sit klassetiherrsforhold. Det er den autencitet, hun seger, og det er i forhold hertil hendes degraderede  væren fremstilla. Men hendes tragedie bestik i, at hun ikke er i stand til at omsætte den bevidsthed, hun f&amp;  om si n ulykke, i oprmk hanckig.

## Et alternativ

Eleonoras tragedie understreger naivendigheden  af et andet og adækvat kvindeideal. Et sadant repræsenteres  af den unge og kække tandkgestuderende Inge Nielsen, der flytter  ind hos Eleonora, da hun som fraskilt m A  ernære s i g som pensionatsværtinde:

))De unge Piger kom.  Eleonora lukkede op og blev  præsenteret, de smilte med en vis hnfiig Kammeratlighed og inde hos Inge slog de Aftenens Tone an med at le. De havde noget fast og færdigt i Tonen naar de sagde God-Aften, og de hængte selv deres Tnj op paa Knageme, saadan som Folk, der er vant til at varte sig selv op. Cand.  jur. Frnken Kornerup var stor og fast med tavse betragtende 0jne -disse moderne Kvindwjne der ved saa meget og spiller saa lidt, 0jne der var  bleven rolig a f Kendskab«. s.287-88

Det er handlingen og arbejdet, der karakteriserer Inge Nielsen og hendes veninder, der er selvstændige  og aktivt vurderende i forhold til deres omverden. De er altsti  væsensforskellige  fra det stereotype kvindeideal og repræsenterer værdier som pr. definition er maskuline: aktivitet,  intellekt og dynamik. De betragter sig da ogsti som samfundsmedlemmer og er  nkonomisk og fnlelsesmæsigt i stand tilat begti sig i de offentlige udvekslingssfærer. Deres klasseintegritet har de i kraft a f sig selv. Det giver dem selvbevidsthed. De er subjekter:

Alene det havde virket utoligt til at holde Kvinderne nede. at de aldrig havde kendt til at tjene noget selv og heller ikke raade over noget selv. F m t   det gav en fnlelsen af, at man betd noget, at man var  Samfundsmedlem«. s. 255.

Kvindesituationens samfundsmæssige ændringer udtrykkes ved  konfrontationen mellem de to generationers kvinder. I  1877 bliver  Nielsine Nielsen som den fmste kvinde i Danmark student,  men fmst efter systemskiftet  gennemfmes i  1903 en ny skolordning,  der tibner mellemskolen, realen og gymnasiet for piger. Den er en fnlge a f det kapitaliserede  samfunds  behov for en bedre kvalificeret  arbejdsstyrke og fnlges bl.a. op a f den offentlige  sektors abning for kvinder.

Dette skaber baggrunden for at forstti den producerende mandsidentitet og den  reproducerende kvindeidentitet, der er  en  ideologisk  konsekvens a f den samfundsmæssige arbejdsdeling, som en undertrykkelsesform. Den erkendelse skriver Thit Jensen ud fra, og det f k   hende til at slutte op om DK's krav om ligestilling mellem mand og kvinde. Inge Nielsen med veninder er derfor heller ikke  alene bærere af  ndvendige  alternative kvindeværdier, de fremfmer ogsti krav om ændringer i den sekundære  sodkationsproces. Pigerne skal i en tidlig alder orienteres mod samfundet, de skal have en uddannelse, og de skal have samme retslige stilling som mænd, gifte eller ugifte. Medes indskriver romanen sig i den konkrete kvindekamp, og skulle læseren ikke være overbevist om det rimelige i kravene ud fra Eleonoras historie, sti kan hun f k   de exakte forhold tmt og kontant at tage stilling til. Og det f&amp; hun i form at et oplysende  foredrag holdt a f juristen komerup. Det er et æstetisk brud som romanskriveri betragtet, oplysende og ammunitionsgivende, hvis det se s som brugslitteratur.

Romanen agiterer for at kvinder  skal være aktive over for deres Livsvilkk, forkaste  eksisterende  muligheder og stille nye krav. De ægteskablige  retsforhold

er en væsentlig anstiadesten, der i familieretslige termer lyder:

»Lovgiveren gaar ud fra, at hustruen er Manden underodnet og skylder ham lydighed. I  Lovsproget kaldes han i forhold UL hende Husbond  ligesom i forhold til B m og Tyende og benævnes hendes Værge.

Manden bestemmer Familiens Opholdssted og indretningen af Husvæsenet, hvilken Hustruen er forpligtiget men ogsaa berettiget til at styre i overensstem-

melse med  hans Vilje«.  J.H.  Deutzen, Den danske Familieret 1899, s. 104.

Den underdanige position, som er indeholdt i ægteskabet er bMe skræm-

mende og uacceptabel for en selvswndig kvinde:

- H. . .den  nye  Lykkes bestaaende Værdi:  det selvstændige Arbejde og den selvstændige  Livsform -hvorfor Brandes  være  takket  nu og  i  evighed Ammen«. s.255.
2. »Ægteskab -Molok -Huha « s.218. lyder Inge Nielsens kommentar. Hun forkaster ægteskabet til fordel for et selvstændigt liv som ugift og bliver exponent for den ny livsform, »Frikvindelivet&lt;(:

inge Nielsen vælger fra. og ogsil Eleonora kommer til det resultat at moder-

glider kan k0bes for dyrt:

»Mere og mere forstod hun Inge, den smilende Inge, der haardnakket sagde nej. -Maaske den Dag kom, da Kvinderne gjorde Oprm mod Naturens 'Lov'. Og den ene Kvinde sagde jeg vil ikke, og den anden Kvinde sagde: jeg  vil ikke. Og den tredeje sagde: jeg  fder ingen Kald, og den fjerde: hvorfor skal jeg,  og den femte: jeg har andet at bestille, og den sjete: det morer m i g ikke, og den syvenede:  jeg  tm ikke. Da st@ Samfundet der, det havde gjort det sa a broget at

ingen ville«.  s. 338.

Hermed formuleres en protest mod de betingelser, samfundet afstikker for moderskabet, og de fremstt  i romanen som indeholdt i retsreglerne for den gifte kvinde.

I det hele taget er protesten en væsentlig drivkraft og ogsil  bestemmende for det krav, som er bogens lesning  p&amp;  den undertrykte kvindesituation:  retten til at vælge sit eget liv:

»I vor Tid gælder d e traditionelle Bestemmeiser til Vandsbæk. Gaar det op for Kvinden, at  hun kan leve behageligere uden BPnri sa a lad hende gwe det. To mennaker gifter  sig vel  for  at gme  Livet  lykkeligere for  hinanden  og ikke spesielt for formere Verden.

Vor Tid hævder, at Livet er rigt paa Arter, og der er Plads for alle Arter, der ikke er direkte forbryderiske. Elskerinden sii Plads, Moderen sii, Arbejderin-

den sin. -Respe k t for hver især«. s.297.

inge Nielsen kræver plads til de kvindelige funktioner hver især og adskildf. Hun kræver retten til at vælge, og det vil fwst og fremmest  sige vzlge fra. Men et er at vælge fra noget andet at leve et liv pil valgsituationens betingelser.

## Frikvindelivets pris

Valgsituationens omkostninger udfoldes ikke, Inge Nielsen forlader Elwnoras pensionat og dermed romanens univers for at rejse til P a r i s som en fri kvinde. Men det liv  indebærer ikke alene det hun vælger: selvstændighed, uddannelse og arbejde -det indebærer  ogsti savnet af det hun vælger fra: sexualitet,  kærlighed og b m .   Hendes kort fra P a r i s 'en Hilsen blot, Livet burde leves' er heUer ingen jubel  fra et entydigt positivt modbillede. Det dirrer af afsavn, og hendes liv  fremsttir derfor ogsti som et problematisk forsag pti at fti et meningsfyldt forhold til tilværelsen. At det mil være sadan hænger sammen med det værdigrundlag hendes  oprmforsrag er  indskrevet i og den  samfundstolkning. der

danner baggrund for forfatterens  organiserig af romanens univers.

## Simalliteten

Opfattelsen af sexualiteten er central i den sammenham&amp;  Den v i s e r p&amp;  en gan g romanens progressivitet i  fastholdelsen  af  en  kvindelig  sexualitet pti  et  tidspunkt, hvor det alvorligt diskuteredes  om kvinder overhovedet havde en sadan, samtidig med  at den regressivt afstikker grænser for den m e l e   udfoldelse. Progressiviteten kommer ind i protesten mod  opdragelsens undertrykkelse af den kvindelige sexuditet. i opgmet med  den barnlig blege Elise som symbolet for det rene og dydige kvindeideal, og i demonstrationen af idealets unatui for at f0kes op af  beskrivelsen  af  kvindernes problematiske reahsering af sexualenergien:

bedrmet paa Statuen. Det havde AntoNe vist ikke tænkt sig, at hun  skulle ende som Hetmestatue, forladt af gennembruddets Mænd, skrev Bager om hende som den æra i kvin-

»Elna sad og sa a der Idede  hende paa Fanestang og dernes Udvikiing((. s. 307-08

AntoNe er den f m k ,   der vender sig mod opdragelsens victorianske  kensmoral. Hendes oprm tager form efter Georg Brandes frisindsidwlogi,  der kræver »Elskov for Elskovens skyld«. Men hun kiarer sig ikke i tilværelsen. Hun g&amp; til grunde materielt og emotionelt. Denne beskrivelse af hende som offer er realistisk i forhold til den historiske situation. Men hendes offerstatus  er ikke alene udtryk for,  at hun er blevet brugt af de Mturradikale mænd, den er i lige sti  h0j grad moralsk betinget, hvilket hænger sammen med opfattelsen af et frit d r i f t s liv  som nedbrydende for en kvindes karakter overhovedet:

»Nu var man naaet til at forstaa  at Synden  var Ethisk. AntoNe havde syndet, fordi hun havde stykket ud, forsjakret, borteskarnonteret sin Aand og Sjæl for hver Dag der gik, til der ingenting var mere«. s. 308

Antonies negative oprm indskriver sig i det natur/kultur-system,  som er bærende i Thit Jensens samfundstolkning. Drifteme opfattes som et farligt stykke natur, der skal styres og kultiveres. Den uhæmmede driftstilfredsstilelse er proletarisk, farlig og samfundsnedbrydende. Idealet er kulturmennesker, der har drifterne i behold, d.v.s.  sexuahteten kombineret med  forestillingen om  »den eneste ene«. Parforholdets monogame karakter fastholdes og kæriigheden gib res eksklusiv. Hermed cementeres de mystiske kvindefigurer ludder/madonna, og hvad dette rollepar repræsenterer værdi- som klassemaxig.  De regressive grænser, der er indbygget i samfundstoikningens natur/kultur stAr  i modsætn i n g til det natur/kultur+pgm,  som afvisningen af det k m l w   kvindebillede ledte frem til. Dette forhold forbliver uforlrast, siUedes at samfundstoikningens dominans bliver bestemmende for Inge Nielsens krav:  »Elskerinden sin Plads, Moderen sin, Arbejderinden sin -Respekt for hver især«. Heri ligger et krav om adskildelse af sexuahtet og forplantning, som er progressivt i en  tid, hvor den kvindelige sexualitet totalt er underlagt forplantningen samtidig med at præventive midler er forbeholdt  de meget f A   og meget rige. Men der ligger ingen tanke om sexualitetens adskildelse fra ægteskabet. Det drejer sig om elskerinden i ægtesengen. Helt i overensstemmelse  hermed m A   Inge Nielsen a f vise et forhold til Gram, fordi det indebærer et ægteskab, hvis viikh hun ikke vil underlægges.

Hendes valg af uddannelse og arbejde bygger p A   en afskæring, som er bevidst:

»Om hun turde paatage sig at fomægte  et Kmsliv? Fomægte og fomægte -hun trak haanden til sig -nej, naturlig vi.^ ikke. Men. For at tilkendegive sin tiistedeværelse behwede det Paavirkning. Eievidst. Nuvel, vidste man, at der var en Afgrund, og at Afgrunden drog, saa holdt man sig en lille mils Vej længere ude i  Periferien end denne Dragen kunne nas«. s. 254.

Fnlgeme a f et  s h t bevidst  driftsafkald fremstAr ikke explicit i romanen. Inge Nielsen siger nej til G m og tager til P a r i s , det lader sig gme. Men modsat denne phtand kan man implicit i teksten bise om en kvinde, der kadiserer sine frustrationer ud  i forestillinger om hvordan forbrydere skal behandles:

»Om man kunne faa det Individ a f   en Mand under Behandling -Inge drak vellystigt Luften ind gennem tilklemte  Næsebor. -Faa skaffet ham en sund omgang Klo. Det var hendes Overbevisnig, at K k a  overfor Individder som Aggersgaard, var den eneste Maade, hvorpaa man kunne faa dem til at bestille noget. De havde tabt saa store Skaller af Kultur, at Behandlingsmaaden rnaatte staa i forhold dertil«. s.249.

Aggersgaard minder hende om en sort hund, hun var bange for som barn, og

nu  som dengang er hendes frygt sexuelt ladet:

»Men dens 0jne. De var saa modbydelige. Og Aggersgaards var ligesaadan. Saa onde og saa mistroiske. Og med disse Pupiller, som altid gled for ens Blik -fra 0jenkrog tii  0jenkrog -denne glidende skumle Pupil-Bevægelse henover det urent hvide i @jet  fik hende altid til at wnke paa Sianger, grmlige Sianger, der lydlrast gled med  gifttanden parat« s.250.

Sammenholdes det med  hendes a k e   om at straffe ham, og de sadistiske overtoner der kan l æ s e s deri, bliver det logisk, at det er hende der formulerer romanens syn paa klasserne og bestemmer historiens drivkraft som frygt:

»Gram  smilte, lidt  pædagogisk  overbærende. Man  var  kommen over det princip at opdrage Samfundet med  Frygt. Det  var  en forkert  Vej  at gaa, en Maade at udvikle Moral paa, som ikke stemmede med logikken.

Jo, saamnænd  gjorde den saa, gnistrede inge op. For den Vej var hele udvikiingen gaaet. Frygt havde bygget Samfundet  op. Frygt havde  givet Lovene, som ikke var andet, og som aldrig betragtedes som andet end et gensidigt Forsikringforetagende. Nu var samfundets 0verste kommen sa a vidt i udviklingen, at d e ikke behmede Lovene, ikke behmede Frygten for Straffen for deres handlinger, deres Mord var i sig selv udviklet nok til at afholde dem fra misgerninger. Men det nyttede ikke at lrasne Baandene, fm de mindre udviklede taalte lasere T~jler. Se om vort Samfund frigav Ægteskabet, lraste det af d e Lovens Baand. fordi de enkelte fmt kultiverede Naturer  kunne leve moralsk og ægteskabelig tro foruden. Samfundet vidste udemærket godt, at hele U n d e r k n ,   Mængden. behmede Lovene over sig endnu«. s.289-90.

Denne angstprægede opdeling af verden i godt og ondt naturaherer kmodsætningerne i samfundet. Mennesker er principielt forskellige,  n o d e og u n o d e og det legitimerer, at den liberalistiske  ideologis krav om individuelle udfoldelsarnuligheder  kappes af overfor sygelige,  ukultiverede  og proletariserede personer. Den sexualprægede  angst for proletariatet  sammen med kravet om en  stærk  statsmagt til erstatnig for  et  blradsradent  humanistisk  samfund indeholder tydelige muligheder for en retfærdiggmelse af senere reaktionære bevægelser. Det psykosemelle m a t e r ,   der aftegnes, afslmer den sexuelle  afskæring som uholdbar, og det leder frem mod spmgsm&amp;tegn ved den expliciterede

ideologi omkring ægteskabet.

## Ægteskabet

ingen af  pigerne etablerer et lykkeligt ægteskab. Katarina fortrænger sine tilb~jeligheder for Zeidevitz og affmder sig med moderens greve. Det ægteskab er en karikatur. Eleonoras er en tragedie, og Elna m A   leve som uafsat, da Erik i lighed med  flere af sine k f æ l l e r   foretrækker en tjenestepiges  umiddelbare naturlighed.   ded des vises opdragelsen  som en trussel for det ægteskab  den entydigt er rettet imod. Hermed tager romanen fat p A   det misforhold der er mellem den borgerlige ideologis  fremstilling af  m k a b e t   som identisk med lykkelig kærlighed og de ulykkelige ægteskaber, der leves. I ideologien ligger en undertrykkelse, fordi den kan bringe en illusion om. at mennesket lever efter de o p stillede  værdier. Men hvis den tages p A   ordet, da ligger der og58 spiren til et opkvindeideal, opdragelse,  uddannelse  og retsforhold for at fjerne den irajnespringende forudsætning for det ulykkelige ægteskab: det inautentiske og rakonomisk betingede valg, der g k   forud. Herudfra postulere det muligt at fastholde  ideolo- rer. Saiedes mil Thit Jensen gere op  med de bestaende tilstande i form af gien og realisere den.

Da Eleonora mder Aggersgaard, mder hun ogsA Rus. Han vækker hende sexuelt,og  som hun under opvæksten administrerede  den  phængende  men forbudte sexuaiitet  ved at spiUe og komponere, læs sublimere, sætter Ris. og hans kærtegn nu en kunstnerisk proces igang i hende. Motivet hun komponerer over er Agnete og havmanden, og som Agnetes reaktion er Eleonoras dobbeltbun-

det. Hun mker manden og frygter ham samtidig:

»Og hun forstod ikke sig selv, anede bare noget besynderligt, hendes Hjerte slog langsomme,  langsomme Slag, som om det dde. Hun kom uden at begribe hvordan, til at se for sig en lille overkælen Hjernmehund, der vrider sig paa gul-

vet, vigende og aliigevel tiggende om Kærtegn«. s.84.

Hendes psykosexuelle tilstand kan med Reich'ske termer karakteriseres som lystangst, og illustrerer  klart den splittelse, som er resultatet af  den sexualfornægtende opdragelse. Eleonora oplever Riis som repræsentant for den sexuelie kærlighed og dermed som modsetning til Aggersgaards Andfuldhed:

»Saa ELna kunne jo nok forstaa, det var en ren sjælelig Forbindelse  uden no-

ELna samstemmede lidenskabeligt. Uden erotisk Element -selvfralgelig -det var det eneste en fin Kvinde værdigt. Hendes stolte Sarnsonfigur rejste sig fra Hoften«. s. 104.

get  erotisk Element. . .

Dualismen, der fungerer i Agnete og havmanden, dominerer kærlighedsopfatteben, og som Agnete vælger kirken vælger Elenora  Aggersgaard. Det er den ene side a f sagen. Den anden er som nævnt, at Aggersgaard har en  position som sagferer, hvad der - 8 er kvinden værdigt, mens et liv med Riis vil være et liv med en fraskilt. hvad der er noget nær anstdeligt:

»Og der havde været Dage, hvor hun havde tænkt alvorligt over det. Men selvfralgeiig d e hun ikke. En Fraskilt l?y! A U e   Vegne, hvor hun som ung Pige var kommen, havde det at gifte sig med en fraskilt altid smagt en hel del af Uanstændighed~. s. 12627.

Eleonoras binding til opdragelsens værdisæt farver hendes oplevelse af  den sanselighed Riis  repræsenterer.  Den  bliver  slibrig og  truende. F mt, da hun mange k senere har gjort op med sin opvækst, kan hun erkende karakteren af

sine fralelser:

»Hvorfor  havde hun ikke d e t ?   Hvorfor var hun ikke gaaet ærlig og redelig til Bunds i sig selv, tilstaaet klart at hendes Inderste var sanselm, beruset Jubel,

naar hun drmte om hm?« s . m .

Det forklarer, hvorfor romanens tolkning omkring Riis s - e r , og hvorfor Eleonoras ægteskab med Aggersgaard bliver ulykkeligt. Det skyldes kærlighedens fravær, og musikdrmene er et billede hevA. De forsvinder under forlovelsen for kort at dukke op under visitten i Ihabenhavn:

»Demde var Havmanden. -Han saa ind over Land og kaldet -kaldte -Musikken brusede, steg og  faldt i en hjertegribende Klage. --Agnete kom ikke«. s.  118.

Kompositionen peger mod begrænsningerne i forholdet. Eleonora o p n t   ingen sexuel tilfredsstillelse hos Aggersgaard, og deres samliv udvikler sig til voldtægt, et klart udtryk for dets degraderende karakter. Den ægteskablige  ulykke begrundes altsti i manglen  p&amp;  det ndvendige  værdignindlag, den eksclusive

kærlighed.

Ægteskabets alternative værdigrundlag, den eksxlusive kærlighed med  den lykkelige forening a f natur og kultur, sexualitet og styring belyses i romanen gennem Elises forhold til Tome og Elnas til Enk. P A tro d s   a f at Elise er exponent for kvindestereotypens  sygelighed, er hun den a f pigerne der f m t   realiserer et kærlighedsforhold.  Det er et paradoks, der kommer til udtryk p A   det sproglige plan i beskrivelsen a f den draende Elise:

»Hun saa op fra Puden, hvor hendes lille Hoved h , hun var saa paafaldende dejlig, over Ansigtet var der den ganske fme R h e ,   der minder om det allerskæreste Aftenrde. Et Rosaskær som om gennemsigtig hvid silke var trukken over en dybere rosa saa kun lige Farven anedes igennem. Og 0jnene var saa rene skinnende  b h ,   indfattede i rande saa fmt lyserde som skaarne af den silkeblanke perlemorsbund i enkelte Muslingeskaller«. s.112.

Betagelsen i skildringen udtrykker dels en objektholdning, som s t t   i modsætning til intentionen  om at frigme kvinden. dels forklarer den, at netop Elise fmder kærligheden, Hun er den dejligste. Men hendes kærlighed til Tome fortsættes af gode grunde ikke. Hun dm. Det viser som sagt dommen over kvindeidealet, men kan ogsA læses som udtryk for, at forfatteren ikke selv har troet p A dette parforhold som modbillede. Elises sygdom farver forholdet:

»Og det var som om de to havde levet sig sammen i et sygt men standhaftigt

Ægteskab, kiarnrede sig til hinanden, levede af hinandens Haab«. s.112.

AUigevel  fungerer det netop i kraft af sygdommen og d d e n  som eksempel p A   kærlighedens forbindende karakter. Har man f m t   fundet »den eneste ene«

er man sammen ikke til d d e n  skiller, men ud over denne i al evigehed:

»Nej, de som holdt af hinanden skulle aldrig skilles, de var jo sammenbundne med selve Livets bærende Værdi: Kærligheden.

- .  .  . Han havde kun denne ene Kærlighed, og han d i e   aldrig faa nogen anden, Kærligheden til den lille blege Pige, der i sine sidste Levedage hagede sin Sjæl fast i hans, ægtede ham i Liv og D8d med hver en Gnist a f s i n uddelige Sjæl«. s.23@31.

Ogsil Elnas forhold til Erik viser forestiihgen om det splittede  menneske, der heles i kærlighed. Som Elna vokser op, bliver hun nedbrudt a f opdragelsens  beskæringer,  et »Kunstprodukt«  uden funktion i livet, et Barn i Hjemmet« længe vraget a f ham, hun altid har elsket. Men der er i hende en lille rest a f modstand, som f&amp; næring a f hans kærlighed, da den endelig erklæres. Ved hans hjælp gennemtrumfer hun at fil et arbejde og vinder sit sunde  selv tilbage. Erik  er lovformelig gift  med  Bothiide, den  tidligere tjenestepige,  men  denne driftsbetonede mesaUiance forhindrer intet. Som kærligheden rækker ud  over dden rækker den ud over verdslige forhold. Derfor kan den oplevelse a f harmoni, som er forbundet med familerummet,  etableres for Elna og Erik, mens de spiser frokost i hans og Bothiides hjem:

»Det slog Elna, hvor  dette saa hjemligt, husligt, velborgerlig gift ud -det samme slog ham, deres 0jne mdtes, s a a rakte han Haanden frem over bordet, hun lagde uvilkaarligt sin i hans, og de saa stille ind i hinandens 0jne«. s.  192.

%ides lever postulatet om den mulige lykke i ægteskabet ud over romanens skilsmisse for at fil sit egentlige ægteskab med  Elna retsligt etableret, er underord-

rammer. At Erik til slut, da Bothilde bliver ham utro, fmder tiden inde til net. Det overordnede er karakteren af  hans kærlighed til Elna:

»Bothiide, Bothiide, du haver været mig en utro Vik.

»End du da Erik?«

Han kom hen og tog hende om Halsen»har været en tro og dyderig Æg t e -

fælle -mod dig«.

Men i modsætning til romanens centrale tema, den realistiske beskrivelse a f det ulykkelige ægteskab s A   udfoldes disse »lykkelige ægtakaber« ikke, og det svækker deres funktion som modbilleder. I forholdet mellem Elise og Tonne giir postulatet helt ned i den sproglige konjunktiv: »deres Ægteskab vilde være blevet det smukkeste«, og Elna og Erik beskrives ikke længere end til brylluppet, der hvor vanskelighederne begynder.

I den forbindelse er Aggersgaards novelle »&amp;kenvandring«  i romanen Orkenvandring afgmende. Her kommer forfatteren nemlig til at tage springet og be-

skrive et kærlighedsforhold i en social realitet.

Novellens hensigt fremgiir af  sammehængen. Eleonora spiller, og hendes talent udtrykkes i beskrivelsen. Hun er i stand til at fange en situation, udbygge den og hæve den op p&amp;  et hcijere plan. Den udfoldelse hindrer  Aggersgaard fmst ved at afbryde spillet senere ved at sælge klaveret. S&amp; kræver han, at hun skal hme pil hans kunst. Hans manglende talent beskrives tilsvarende. Han er i stand til at fange en situation og udbygge den, men sil falder det fra hinanden.

Aggersgaard skriver om to mennesker, Eleonora og Aggersgaard og kærligheden, der skal gme det muligt for dem at hæve sig over hverdagen og sammen opleve en tilstand a f harmoni. Men kvinden svigter, for hun lader sig forhindre af  alt, der er kærligheden uvedkommende: ægteskabets sociale krav. Og han futreres, for alene er han ude af stand til at n A   idealet. Under oplæsningen r%ber hverdagens krav p A   Eleonora. Tcij skal vaskes, b m   skal passes,  mælken koger. Men hun bliver siddende..intereseret,  lyttende, tm ikke andet. Det er psykisk totur. S i U &amp; d e s   fralægger Aggersgaard s i g ansvart for ægteskabeis fia-. sko, mens hele den 8Mige roman v i s e r det modsatte. Hans anklage forkastes  og rammer ham selv. Karikaturen er tydelig.

Læses novellen lasrevet fra sin sammenhæng, handler den om to mennesker,

der oplever den store kærlighed og har viljen til at realisere den:

»De saa ind i hinandes 0jne, og deres 0jne  var dybe -dybe som om de hver for sig saa ind gennem Vidder af trofast af  kærlighedsfuld Vilje til det gode«.

s.164.

Mm den lykkelige tilstand udebliver, for rammen om deres kærlighed, ægteskabet forhindrer det. I stedet for at være en beskyttelse mod omverdenen, en garanti for at den indre harmoniske tilstand kan etableres trækker ægteskabet

de to parter ned, delægger deres engagement og hindrer deres kærlighed:

»Hun gik langsommere, hun kunne ikke fralge med ham, hun holdt sig ved T i som ikke kom deres fælles Vej noget ved. Hun forstod ikke Maalet, forstod ikke ham, b r d  sig ikke om det heller, men opholdt sig med taabelige og uvedkommende Spmgsmaal og Plagerier, om Mad og Penge og Bmesko og .  . .« s.167.

Bmepasning,  rengening.  arbejde og cikonomiske problemer er nemlig  en væsentlig  del af ægteskabet,  n&amp; det skal leves i det borgerlig samfund. Novellen viser altsA, at parret kan beskrives som lykkelige  s A   længe  kærligheden og ægteskabeis sociale  forpiigtelser  holds adskildt, s A   længe harmonien srages indenfor kærligheden som middel til p A   et indre plan at overvinde  den splittelse, mennesket oplever i det borgerlige samfund. Men n&amp; ægteskabet  er etableret,  bmene f d t   og arbejdsdelingen  er en realitet bliver det umuligt at  afstA fra i hvert tilfælde et forsrag  p A   at beherske  samfundets  karakter indenfor  dets  egne  rammer. Og det lader sig ikke gme.  Medes mer novellen ideologikritik p A   romanen. Det harmoniske par som ideal i den borgerlige æstetik lader sig ikke udfolde i den

borgerlige samfundstotalitet.

## Modernaturen

Romanen mker ikke destomindre at fastholde ægteskabsmyten, hvilket har sin sammenhæng med opfattelsen af  familie-mmtret og kmrollernes dialektik.

Beskrivelsen af  moderskabet tager udgangspunkt i svangerskabet. Her dan- nes kimet til det forhold mellem mor og barn, der senere udfoldes utallige gange, altid inderligt, hengivent og opofrende fra begge sider:

»Det var ogsaa synd for hendes lille Pige, der havde begyndt at skrige saadan i de sidste Dage, hun kendte godt Fænomenet fra sine andre m,  naar hun var ulykkelig eller forpint over  noget og græd, saa resulterede det i at det spæde Barn skreg -om det nu var Mælken elier hvad det var? Fmste gang hun havde gjort den Erfaring havde det grebet hende som et halvt mystisk halt oph~jet Baand mellem Moder og Barn -og a f den slags lenlige Baand var der mange«. s.20142.

Vi  sit  k m  er Eleonora biologisk knyttet  til barnet. Hendes kærlighed og omsorg for det er en naturlov a f   mystisk karakter, som hun insijnktivt f~iger. Det er begrundelsen for, at hendes egentlige funktion bestAr i a f   fade  og opdrage barnet, et forhold der understreges som almengyldigt a f ELnas erfaringer p8 Bmnehjernmet:

»Og hun fortsatte lidt alvorligere, om Kvindens Modernatur. Hun saa det derude paa Bmnehjemmet, om Mdene  havde bare en halv time saa kom de.

Det  var  en  Naturlov i dem selv, som de m&amp;te lyde«. s.297.

Derfor er et af romanens krav enhver kvindes ret til at udfme  sin rnoderfunktion  under  forsvarlige forhold. Og  kan  det ikke klares indenfor  familien m A samfundet  træde til, men ikke far. Moderskabet forbiides med hustrurolien og knyttes til familien.

Som hos  kvinden anslAs  mandens forhold til barnet under svangerskabet. Det er Aggersgaard ligegyldigt, han har ingen reproduktionstrang, han har drifter, men de retter sig mod  kvinden, sexualiteten ikke mod faderskabet:

»Eleonora talte naturligvis om Barnet. -Drengen. Aggersgaard smilte. I hans Blik iaa den venlige interesse folk kan have for andre Folks Sager, hans Haand iaa med tydelig Udstraaling a f Velv~re paa hendes blottede Nakke«.  s.128

Barnet intereserer ham ikke, heller ikke de forpiigtigeiser, det medfmer. Det sidste vidner om hans karakterbrist og tiltagende sygdom,  men mens han endnu m8 kaldes rask tilskrives han overhovedet intet forhold til bmene. Det opsw f m t   som hans sygdom skrider frem, fordi han mishandler moderen og misligholder sine forpiigtigek som forsmger:

»Georg berusedes i sin mægtige Vrede, han fnm Ordene ud med stor Ringeagt. »Hva kommer du her efter, Mor har slet ikke raad til at give dig Kaffe, for hun skal »Forserre«  os. Og det skde  du, for du er en Mand, og en Mand skal forsme sin Kone og siie k. Men du kan ingenting for du er bare en doven. . .en doven«. Han fandt ikke Ord stride nok og hakkede i det«. s.242.

Aggersgaard anklages fordi han svigter som forsmger, ikke fordi han svigter bmene fdeksmæssii. Det understreges ved sammenligning med romanens anden far, den p A   alle m a d e r noble og humane Erik. Han vises heller ikke sammen med sine biam. Det frem&amp;  ikke om han er glad for dem, men Elna anty- der, at hans forhold til dem ikke er godt. D e t er imidlertid en bebrejdelse mod moderen Bothilde. Hun har ikke været den rette formidler af forholdet mellem far og bram:

»Jeg har i 8vngt aldrig syntes Erik, at dine BBTn var for dig hvad de burde være, men jeg  tror det havde været anderledes, hvis du havde haft dem med mig«. s.313.

D e t biologiske fastholdes. Mandens faderhjerte er af en anden karakter end kvindens moderhjerte. Den intime kontakt opstilr ikke spontant mellem far og barn, men m&amp;  formidles af moderen. Hans placering som forsmger uden for

familien er derfor logisk.

Nu giver den implicitte  læsning omkring sexuaiiteten  imidlertid nogen sociale forklaringer  pil moderskabets altomfattende karakter for Eleonora. Igen under svangerskabet fremgib det, at processen opforstmes i betydning p&amp;  grund af hendes ensomhed. Den sexualitet, som ikke kan f o r l m   i samlivet med Aggersgaard, afledes til moderkæriighed. At det forholder sig sadan, bliver klart, da hun mil ofre Ellen. Moderkæriigheden kommer da til kort over for hendes sociale muligheder. og sexuaiiteten transformeres til  d0dsdrift.  Havmanden den centrale figur fra hendes sexuelle fantasier skrifter funktion fra livets, elskerens

favntag til ddens:

». derude boede Havmanden. Hun gav sig til at nikke og smaahviske  ud over Vandet -»ikke nu, jeg  kommer ikke nu, men jeg  kommer i aften, vil du saa tage imod mig?«  .  .  . Og S8en svarede, hun hark det som en fjern Musik. Den Mlle tage imod hende, naar Mmket kom, Mlle bfte sine sortblaa BBlger ganske lidt,  iigesom  svulme dem til en  stor Mund skabt af den sorte Ros e s flojkagiige Blade. . .a s.34142.

.  . .  .

»Og d e   de skmeste Melodier som fra Begyndelsen var i dig, som det var din Batemmelse at lase ud, men som du aldrig naaede længere end til at ane, dem skal du faa at hme. Og saa skal du smile -og det Smil er som Verdens skmeste boble der brister, som den glimtende Draabe. der falder fra Aaren og gaar tilbage til Havet. . .« s.343.

Men hendes længsel mod dden, mod intetheden, mod den orgastiske spændingsudlmning afbrydes ved tanken om de andre bram. Dddiften komme til kort overfor moderfolelsen. Denne overleven fremstilr imidlertid som problematisk, fordi den er ensbetydende med en gennemfibende resignation mer for

d e krav til livet ud  over dette ene at opfylde sin funktion som mor:

»Endnu en Gang maatte hun se at tage sig sammen, faa d e Kræfterne igang. Maatte f m t og fremmest se at blive lige saa haardhændet som det Samfund, hun levede i, se at faa kastet alt uvæsentligt bort. Ikke for en N d udover det væsentiige. Udover dette ene: hvad der kunne betale sig og hvad ikke, hvad der var til Gavn for hendes b m Fremtid og hvad ikke. Nu gjalt det koldblodigt at tage Afsked med al Livets s k d e d .   For S k d e d   var uvæsentligt. Hun maatte ikke se Farver hun rnaaatte ikke hare Toner mere, hun maatte forhærde sine Sanser for indtryk og gaa Vejen ret frem. Ingen Svinkeærinder til venstre, hvor en blodigrad Peiagonie straalede bag et klart Glas, eller til H~jre hvor en fm og dirrende tone. .  .« s.346-47.

Eleonoras overleven er problematisk, men det hindrer ikke at den samtidig  er heroisk og derved medvirkende til at ideaiisere  de masokistiske træk i  modernaturen. Igen kan en drejning af Aggersgaards rablende udgydelser sætte  tingene i perspektiv. Han har faktisk i sit forsvar for egen faderlig uansvarlighed fat i den sexualtransfonnering,  der sætter sig igennem i det masokistiske moderdyr, hvilket understreges af beskrivelsen af Eleonora efter besaet p A   Ellens bmehjem: ))Det  var atter et Bevis.

Hvor der altsaa var fue B m ,   der blev de Moderen en Rygstiver, ham brad de ned. Fordi det for den ene var Unatur, for den anden Natur. .  . De var som to druknende i Livets Flod, ad en klippevæg kradsede hun sig op, fordi otte Barnehænder klamrede sig til hende, -han druknede under Anstrengelsen for at sparke dem af.

Hvorfor lod ikke Samfundt hende mase med dem alene. Hos hende laa altid Dyret gemt, parat til at kaste Kleeme i den, der ville fortrædige Ungen, eller styrte sig i Stavet til Væm for sit Afkom, blindt i naturlig Rasen, i uimodstaaelig  Drift«. s.281-82.

»Hun blev siddende op i Sengen med Haanden knyttet over Struben, vendte og drejede sit Hoved og saa ud i Mmket. Og hun fik en vild, afsindig  Lyst til at gaa til men nu. Staa op af sin Seng og gaa paa ncagne Fadder ud i Vinteren,  gaa den lange Vej gennem Skov og Hegn, gaa og gaa, med fremstrakt Hoved, stirrende frem. Hun saa det svimlende -saa Skovene, hun om Dagene havde passeret, saa fredelige Fok komme kmende i Natten og forfærdes ved at made en Skikkelse, en Kvinde med k e n d e   Særk og ncagne rade Fadder. -»I tror, det

er et SpPigeIse, I ser, men det er er Moder, der henter sit  Barn«. s.334.

Modernaturen fungerer altsA og4  som en ideologisk omskrivning af en rnasokistisk sexualstniktur. D.v.s. at der i romanen bade er et krav om en selvstændig kvindelig sexualitet og en angst for den.

Dette underliggende og komplicerede forhold indeholder en del af forklaringen p&amp;,  at Eleonoras problemer med at f A   moder- og arbejdsfunktionerne  forenet ikke angribes  som en generel  modsigelse mellem kvindens rolle i familien over for hendes rolle i samfundet, men hele tiden ses som udslag af en usolidarisk mand og en usolidarisk lovgivning. At hun har store kunstneriske evner, som ikke udvikles og omsættes  i et arbejde, at hun m A   opgive en lærerindeuddannelse, fordi det ikke kan kombineres med at forsmge  bmene,  er ikke det egnetlige problem i forhold til Eleonora  som individ. Den overordnede ulykke best&amp;r i, at manglen p A   uddannelse hindrer hende i at udfolde sin moderrolle i det ~jeblik manden svigter. Det ideologiske menster omkring kvindens plads i familien, et uforgængeligt og ubrydeligt hele tegner sig smukt.

Inge Nielsen gennemskuer ikke disse forhold. Hendes valg af,frikvindelivet fungerer indenfor romanens opstilling af modsætninger som et ndvendigt og i skæret  af  Eleonoras elendighed  positivt  oprm  mod  kvindeundertrykkelsen. Men læst ind  det værdignmdlag,  der styrer romanens  univers bliver det klart at hendes valg ikke er ensbetydende med frihed, men med undertrykkelse. Hun afskæres fra nogen funktioner, hun per definition er ét med.  Det vil uvægerligt sætte sig spor  ikke bare i frustrationer, men o g s A  i en identitetskrise. En konflikt fortsættelsen af  forfatterskabet fremtil l a 5 skrives omkring.

## Konklusion

Romanen er skrevet som led i en kamp for at lase op for de undertykkelsesmekanismer i kvindesituationen, der har udspring i misforholdet mellem kvindeidealet og de s o d e   muligheder. AUigevel kommer den til at formidle et dobbelt kvindebiilede og nogen modsatrettede krav til sine læsere: arbejdskvalifiwhg versus orientering  mod  ægteskabet.  Begge  dele er p A dette  tidspunkt kapitalfunktionelle og modsvares af  DK.s  dobbeltstrategi  om retten til uddannelse samtidig med  fastholdelsen af  den private reproduktion.

Men de splittede kvindeforestillinger er ikke bare kapitalprogressive, de er flertydige  udtryk for et liberalistisk samfunds afmagt og som s indskrevet i en stme  ideologisk og historisk specifik kamp. Nu duer det ikke skematisk, at overfme den ene afmagtperiodes figurdannelser p A   den anden, s&amp;  derfor leser romanen heller ikke entydigt op  for en forstfelse  af de modsætninger,  der er bestemmende for kvindesituationen i dag. AUigevel giver den væsentlige muligheder  for at  komme rundt  om nogle elementers særlig komplicerede  karakter. Kvindens psykologiske modemtur er for eksempel en stmelse, der ikke er let at gme op med. Den er ikke ligedan i dag som dengang, men indeholder væsentlige reminkenser,  som er værd at kende ogsA i deres historisk specifikke form, hvis opgmet skal fme nogen vegne.

Samtidig er bogen  et bevis p A   det utilstrækkelige i oprmet mod et passivt kvindebiede,  og  et  lærestykke  i,  hvordan  afskæringer i  selvstændighedens navn kan fme til reaktion og afmagt. Det peger p A   ndvendigheden af at formulere nye krav og andre strategier. Som helhed viser romanen med alle dens kvindefigurer spejlende  hinandens frustrationer, at kvinder m A   foretage  et mere omfattende opgm med  traditionelle f~lelser over for arbejde, mand og b m , hvis de skal blive selvstændige og stærke. Og her er det vigtigt at fastholde  alle relationer: kvinde -arbejde, kvinde -kvinde, kvinde -mand og kvinde -barn som væsentlige dele af et kvindeliv. Det er forudsætningen for at blive en kvin- de, der lever med alle dele selvfe~lgeligt forbundet i stedet for som Inge Nielsen at skære hovedet fra kroppen. Samtidig er det en udfordring til fantasien, for tingene m A   sættes sammen i et nyt m a t e r  og med omdefmeret indhold, n&amp; der  skal være plads til det hele. Sedes demonstrerer bogen omformningens nradvendighed for at n A   frem til bagvedliggende  muligheder, det kvindelige potentiale, og den k e r   dens brugsværdi for Monique og andre, der st&amp; midt i den proces,  det er at fonne en ny  kvindeidentitet.

## Litteratur

Thit Jensen: Det som bw de, Kvinden og Samfundet N.6,  2 3 . ~ 8 . 1907.

Thit Jensm: Hvwfm? - Hvorhen?,

1950.

Thit Jensen:

&amp;kenvundnng, 1907.

Anna Brosbeli. en anmeldelse, Kvinden og Samfundet m.9.  23.aarg.  1907.

Birg~tle

Borgen:

niir Jensem szmfundsengligernenf, 1976.

J.H.  Deutmi: D n   danske Familieret, 1899.

Susanne Fabricius: Efterskrift

t i l Gerd, 1975.

Gennaine Greer: &amp;n kvirulelige  Eunuk,

1970.

Mate Iversen, L i s b e t MaUer  Jmsen, Ma r i a n n e Pittelkow. Karen  Skovbjerg: Et  bogerfigl kvinde- oprm, duplikat 1973.

L i s b e t MeUer Jmsen: Raser og h e r k r , 1978.

Jette Lundbo Lev y : knuste rpejle, 1976.

Kvinder N. 2.  1975.

Georg Lukacs:  »Den hannoniska mEnniskan som ideal i den borgerliga  estetiken« i n Maniitkka

littemtum~lyser v.  Kurt h+, 1970.

Wieh Reich:

Orgamem funktion, 197 1.

Pil

Dahierup: »Knust mellem kher«. Ko'  kvinder lese. 1974.