Medie-kulturer
Forfattere: Jørgen Stigel
Tidsskrift: kok (1996-01-23)

## Anmeldelser

Jørgen Stigel

## Medie-kulturer

Michael Skovmand &amp; Kim Chr. Schroder: Media Cultures.  Reappraising Transnational Media. London1N.Y. 1992 (Routledge).

Kultur drejer sig blandt meget andet om afgrznsninger. Forskelle eller at skabe forskelle,  distinktioner,  der  markerer hvad  »man ikke er« i  modsztning til (billedet  af) noget  andet, er en kulturkonstit~ierende faktor. For at forståelse kali blive selvforståelse m5 den tage afstand, afgrznse, distingvere. »Jeg er ikke som de andre, jeg  er noget for inig selv«, som det ganske betegnende hedder i refrzn'et i  et såkaldt lavkulturelt produkt inden for popkulturen. Således også med denne antologi, der på pluralistisk vis bzrer betegnelsen »mediekulturer«, Media Cultures. Den vzlger sig som udgangspunkt en modstander, soin den kan spejle sig i ved at tage afstand fra den. Modstanderen påstås at hedde Frankfurterskolen, men ret beset er det dens mere melankolske udgave, sådaii som den kommer til udtryk i  Horkheimer og Adornos Oplysningens Dialektik og dette vzrks ene kapitel  om Oplysning som massebedrag, der danner udgangspunkt. Det er således en god gammel  og  velafpr@vet  prugelkiiabe,  der holder for som udgangspunkt for nzrvzrende kulturskabelse i den indledende programartikel. Og det holder Adorno/Horkheimer da nok  ogsi til endnu engang -også selvom det samlede retoriske perspektiv og den overordnede argumentationsstruktur, som det pågzldende kapitel indgår i, er et noget andet, nemlig et omfattende idéhistorisk  opgor med et bestemt trzk ved en vesterlandsk oplysnings-,  rationalitets-  og afgrznsningstznkning, der slår om i sin egen modsztning.

Media  Cultures har tydeligvis  brug for denne selvkoiistruerede platforin at stå på, sådan som også den kritiske humanistiske medieforskning i Danmark har gjort det siden starten i 70erne. Det, man muligvis kan undre sig over, er, at denne gamle krikke endnu engang trzkkes af  stalden for at etablere et ståsted eller en trzdemolle for medieperspektiver her i  begyndelsen  af 90erne. Det resulterer i hvert fald i en meget simpel dichotoinisk  grundfigur  bestaende  af pessimisme contra optimisme, dystopi contra utopi, formynderi (paternalisme) contra (valg)frihed, som på den  måde vil fors@ge  at strukturere og fastlåse vore tankebaner. Det ejendommelige er, at antologien udmzrket er klar over grundmekanismerne i sådanne trivielle forskelsszttende greb som konstituenter i  kulturskabelse. Men den  bryder  sig, når det indledningsvist kommer til stykket, ikke om at tage sin egen medicin. Vi skal, som traditionen byder, have noget at tage afstand fra.

Om det nu ganske simpelt skyldes at antologien i  @vrigt  har svzrt ved at finde en legitimerende fzllesnzvner for sine forskellige artikler og essays,  skal vzi-e  usagt. Men alt i alt er sagerne i  den forstand på betryggende vis indrammet af gode gamle sp@gelser.

Den  noget  spogelsesagtige  indramning om de 10 artikelbidrag understreges af undertitlen ~Reappraising Trans- national Media«. Denne revurdering af de overnationale mediefanomener må jo  befinde sig i en polemik  med nogle, som har en bestemt  (negativ) indstilling til overnationale, typisk US-medieforekornster. Hvem disse nogle er, er ikke godt at vide, nien der findes sikkert stadig enkelte vadmelsklzdte intellektuelle, soin er med p; den galaj. Altså atter et godt gammelt spegelse, sorn så kan spziides op imod et andet godt gammelt spegelse, arbejderklassen, som i  nzrvzrende aftapning igen (i indledninger1  og i  Morleys artikel) fremstår som dc sande og sunde kulturrevolutionzre: de vzlger US-kultur som deres 'national'  kultur, fordi de nationale kulturelle og ideologiske hegemonier blokerer for deres sande udfoldelse.

Sidan går sp~gelserne i rundgang. De kan for s5 vidt  blive ved  med at reproducere sig og hinanden i  en uendelighed ved at vælge at indtage og tildeles skiftende roller. Ligeledes kan de intellektuelle blive ved med at betages og kildres af den selvsmagende fryd, der ligger i at beskzftige sig med lavkulturelt  rangerede forekon~ster som Lykkehjulet, som rangcrer s5 lavt, at det  (pt) ineget passende sponsoreres af  et gennem et  årliuridrede nationalt  indarbejdet margarinemzrke, som selvsagt Iznge har vzret p&amp;  multinationale lixrider. Vi behØver ikke sige navnet. Men det kan godt vzre at nogle har glemt, at magarine oprindelig blev kaldt »kunstsinØr«.

Når ovenstående er skrevet ret så polemisk, er det selvsagt,  fordi det irriterer mig,  at  der  ~jensynlig  stadig  skal  så mange armsving og intellektuelle falbelader, legitimeringer og afgrznsninger til, når man giver sig i kast med at undersgge  fznomener i  den dagliglivets kultur, som medierne indgår i.  Del er o- ver 20 %r  siden, at massekoiriniunikation og medier blev et fag på universiteterne i Danmark. Og mens der mgske i den alleif0rste fase var tale om varierende grader af intellektuel hGjpandethed og abstrakt  kritik  i  omgangen  med  det  nye felt, så var det dog ikke anderledes end at respekten for medieprodukternes raison d'etre og deres brugere ret hurtigt kom på dagsordenen. Adornos &amp; Horkheimers angstfyldte Siidsaristokratisme fik (selvom det set i lyset af Oplysningem dialektik soin helhed var dybt misviseride) på hattepulden fra f ~ r s t e fzrd. Jeg synes derfor, at det er på tide, at holde op med at rcproducere de gamle spegelser og kontrastivt bygge nye myter ovenpå  gamle.  Allriglit,  det  kan  vaerc vanskeligt  at finde et  sted  at  sti, hvis man  ikke  kan  finde  nogen  at  stå  på, samtidig med at man  slår dem oven  i hovedet. Men jeg  har en stzrk fornemmelse af, at  bptten  ti-znger til  at blive vendt p i  det programmatiske område. Der skal noget frisk luft ind i stuen. Det kommer der ikke, uden at de intellektuelle besinder sig på en vis nØgternhed i deres  (vores) egne roller  og minder i dette spil 0111  kultur, kulturel magt  og kulturelle vnrdier. Hvadenten vi piber eller synger, er vi indskrevet i dette spil og agenter for handlinger i det og ud@vcre af formyndergerninger i det. Vores opgave må vaere at nedbringe antallet af iiiystifikationer.

Nzrvzrende artikelsamling har flere gode anslag og intentioner i  deil retriing i enkeltartiklerne. Men samlingen som helhed m5 siges at vzre temmelig  diffus. Der er mere end én  god grund til at titlen er »Media Cultures«

I artiklen ~Citizens, consumers and public culture« giver Gralian~ Murdock et rids af udviklingen  mellem markeds- styrede og public service styrede medier. Det sker forst og fremmest på britisk grundlag og med vægt på de hegemoniske trlek (den nationale »eiiglishness«) og hvordan  dette hegemoni  er ved  at smuldre under indtryk af regionemes og etniciteternes Britain p5 den ene side og mediernes  internationale p3 den ariden. Artiklens pointe er at tale for en  medieproduktion og medieprodukter, der sikrer mangfoldighed  og forskclligaitethed, og soni kan fylde hullet mellem renlivet national public service og kominercielle medier. Ctiannel4's  organisationsmade og de faktiske produkter, der er koininet ud af den, angives som et godt eksempel p5 vejen frem.

Kirsten Drotnei-s artikel om »Mediapanics« er i en henseende en udmzrket behandling af et bestemt genkortimende og nlermest trivielt inenster i en bestandig bekymret kulturel offentlighed vis%-vis  nye opkommende mediefznomener og deres potentielle skadelighed for ubef~stede sjlele.  Ved  at  focusere  p% ligheder  og placere  meget  forskellige debatterlfznomener under  kategorien mediepanik bliver strukturligheden  i debatterne ganske pifaldende. Det er også muligt at se, hvordan en forsirnplet stimulus-respons tankegang ofte udgor en grundlzggende pramis og maske ogsi inuligt at fortolke mediepariikkens  retoriske grundformularer  som bestandige forsag på at komme tilrette med nogle af de gnindlleggeride u l ~ s t e antinolnier i det moderne samfund: individuelt  vs. kollektivt, mandligt vs. kvindeligt, barn vs. voksen, brud i udvikling vs. kontinuitet. Hvad artiklen maske ikke har szrligt godt Øje for: er, hvordan disse bekymringer også er udtryk for, hvordan givne kulturelle konstellationer (inaske krampagtigt) forsØger at forstå sig selv og sine vzrdier og sztte dem i perspektiv og ikke blot ved at afgrzense sig. Kategorien mediepanik  kan her meget vel g2 hen og splerre for det, den skal belyse. Oplysningstidens  iiiediepanikker havde således ikke meget nied vore dages  mediepanikker at  gore.  De  var tvzrtimod led  i  et bevidst og håndfast opg@r  med en feudal  almuekultur  ved bl.a.  at frertistille niodprodukter jet  eksempel: Borgerdyds- og Efierslzgtselskabets fremstilling af alternative skillingsviser i  1780erne) og ved at se sig selv i et progressivt og frigtirende perspektiv. Det gjaldt i vidtgående omfang også p i   kroppens område. Hvem der var mediepaniske p i   davlerende tidspunkt var fgrsi og freinmest den enevzldige stat. Ligeledes er der helt afgerende forskelle på f.eks.  kampen mod smudspressen omkring  1910, som forst og frernmest drejede sig om privatlivets fred og ungdomsorganisationernes  kamp mod sniudsbladene i 1930erne, som ferst og fremmest drejede sig om hvilke fosbilleder  og  forestillingsverdener, det  var hensigtsm:~ssigt  at tilbyde og indgyde ungdommen. Termen mediepanik  kan meget let tilsl~re disse forskelle, ligesom den i sig selv g@r  sagen  til  noget ekstremt. Hvad der gemmer sig i fznomenet kunne med ligeså stor ret siges at vlere parallelt nied helt generelle f&amp;nomener i den kulturelle offentlighed: de bestandige diskussioner af  hvor grrenserne og vzsdierne for kulturen  ligger. Medierne kan vzre anledning, nien det kan så meget andet også. Hvad der iiideholdes i  'mediepanikkerne' er altså netop p i   én  gang distinktionsfigurer, vigtige rnarkØrer og ganske generelle diinensioner  af,  hvad  kultur  er, nemlig diskussion og provokation af  vzrdier, grziiser og normer og retoriske artikula- tioner heraf. Kultur lever netop af ikkelige-gyldighed, af  differencer, modsztning, modsig.else og modstand, og af at det (for nogle) selvfolgelige kommer op af hullerne og bliver artikuleret. Begrebet mediepanik  burde derfor nok snarere reserveres til de tilfzlde, hvor der for alvor  er  panik  på  fzrde.  Det  kunne f.eks. vzre tilfzldet  i forbindelse med Det tredje Rige eller i en helt anden forog uden sammenligning i ~vrigt i  forbindelse med talen om Informati- stand --onssamfundet.

Denne mere dialektiske side af kultursammenhænge  har antologien det i praksis svzrt med, ligesom den ikke har mange  overvejelser  over  fznomenet

kultur.

At kultur på samme måde som gmndforhold inden for betydningsdannelse (i de Saussures aftapning) har med relationelle  forhold  at  g@re,  er  ganske  vist stierkt fremme i både Drotners og Morleys  folgende  artikel  om  »Electronic communities and doinestic ritualsc, men det er soin om konsekvenserne ikke tages. Morleys artikel handler i  den ene (hoved)del om, hvordan »kulturel identitet dannes igennem forskel« og giver en rzkke eksempler f ~ r s t og fremmest koncentreret  omkring »americanization«. I den anden kortere del skitserer han, hvordan det kunne vzre muligt at forstå de nationale sammenhzngskrzfter  på  en  'ny'  måde, nemlig igennem medievanerne i dagligdagen. F.eks. det at  en  meget  stor  del  af  befolkningen samtidig ser og hØrer det samme og tiltales fra sarnrne instanser. Overvejelserne,  som er inspireret  bl.a. af  Benedict Andersons begreb om »Irnagined Communities«, forekommer  noget  almene og Iiiftige op det er ejendommeligt, at de ikke szttes i  relation tillkontrabely- ses af  Sartres begreb  om serialisering. Artiklen  munder  ud  i  en  raekke  velmenende mediepolitiske forhåbninger om hvad vi  skal gore m.h.t. »what role the various media play in the construcunder indtryk af den storre grad af  fragmentation, som vil finde sted med  det storre tion of our sense of ourselves.. .N udbud af kanaler og programmer.

Herefter folger en rzkke sammenlignende  enkeltanalyser.  I  god  overensstemmelse med tendensen til voldsoinme titler analyserer Michael Skovmand Lykkehjulet under titlen »Barbarous TV intemational«. Den akademiske stolthed over at have begivet  sig ud i sumpen er stor, og der er en udmzrket kortfattet introduktion til genren. Lykkehjulet i DK, Sverige, USA og BDR sammenlignes på en rzkke felter m.h.t. de manifeste elementer, soin programmet er opbygget af, men  der gås ikke i  dybden  ined de mere performative  forskelle i, hvordan showet håndteres. Der er sinå,  men signifikante forskelle, iszr m.h.t. den rolle som forbrugerisme/shopping-elementet spiller. I USA, hvor hjulet har kØrt siden 1973, er shopping-dimensionen på vej ud  og erstattet af pengeprziiiier,  hvilket vel må siges at være i  god overenssteinmelse ined friheden p i   det marked, soin hjulet  har  sit  utvetydige  symbiotiske forhold  til:  det  er jo  lidt  pauvert,  når man  har  vundet  5000 kr.,  s5 at  skulle begrznses til at vzlge imellem et antal lilfzldige ting, som andre har bestemt.

Peter Larsen gf~r i clinch  med Dagsrevyen p5 NRK versus CNN for at vise forskelle i nyhedsfom~idlingen. Forskellene er der f.eks. i selve formen: afsluttet program med autoritativ forankring af  de enkelte indslag over for flow, der bestandig afbrydes af reklamer, opdateringer  mv.  Men  der  er  også ligheder f.eks. i  et vist  omfang i  prioriteringer, men  også i  selve  det  grundmateriale, som nyhedsindslagene eller flowet opbygges af. Der hvor P.L. finder en signifikant anden måde at prioritere pi, er i virkeligheden  i  Aktuellt p i  Sverige 1, hvis koncept  (i  lighed med det, der er blevet DRs TV-Avis kl. 21) består i at l z g g e   v z g t   på  uddybninger  og  baggrundsinformationer.  Det  er  da  også dette perspektiv  set i den samlede konkurrencesituation,  som  P.L.  anser  for vejen frem.

Jostein  Gripsrud  sammenligner Godards AnrleIgs  med  en  senere  amerikansk remake Breathless og viser, hvordan Godards  bevidst modernistiske fremmedgØrelsesteknik på det æstetiske og stilistiske plan  er i  stand til at sende det  brede  publikums  melodramatiske forventninger ad H. til, mens historien  i vriddet fra EIollywoods melodramatiske maskineri er i  stand til at præsentere sig for os som  'hele'  mennesker.  Det er en god historie, som Gripsrud har fat i her, set i  forhold til det amerikaniseringsteIna, som gentagne gange dukker op i antologien. Den viser på meget konkret og illustrativ  vis, hvordan udveksliiigerne, dialogerne og transformationerne over Atlanten finder sted, og hvordan en intellektualistisk europöeisk  remake, der forbryder sig inod amerikansk melodrama, far igen af US-melodrama i ny udgave.

Amerikaniseringstemaet er ogs5 hovedanliggeridet i  S@ren  Schous »Postwar Americanisation and the revitalisation  OS European  Culture~. Det friske pust  »from over there« er ganske vist f@rst  og fremmest  set igennem danske briller, sorn jo i  hvert fald ikke er blevet stpvet af bombninger af civilbefolkiiingen eller andre ubehageligheder. Tids- perspektivet er yderligere indskrænket til  de allerf@rste år  efter krigen. Perspektivet  og  udsigtsposten  er  igen  (visse, ineget snavre) dele af de intellektuelle og deres vzgring mod den amerikanske kulturelle teamspirit, populisme  og mainstream,  men  de kommer nu  ikke ineget til orde, ligesom der ikke er megen dokumentation for artiklens påstande. Men synsvinkleri  er god, sådan so111 det altid er godt, når de raske i riget blzser vinduer og d@re  åbne. Men niåske ville  det  netop  her  have  været  forfriskende nied et noget anderledes kulturvue, der ogsi greb fat oin så basale ting soin f.eks. Studebakerdesign, elementbyggeri, homogeniseret cacaomælk og Coca-Cola og miske også helt elementært  om  alle  de  handelsrestriktioner, som til helt op i  60eme gjorde, at amerikansk kultur var en inangelvare.

Med Ib Bondebjergs artikel om Dennis Potters  tv-virksomhed (f@rst og fremmest The sinyirzg Detective) er vi tilbage på solidt europæisk plan. Dvs. ikke specielt mange seere, men et originalt produkt, der travesterer, stiliserer og mixer givne genrer p i   et metaplan, og som nok på sigt skal  bane vej for nye skud  på  den  oprindelige  amerikanske starrime: musical'en. Når  de altsi ellers får ojnene op for den igen. Bondebjerg har ikke meget @je for den genredimension og dens bzereevne i serien (og m%ske også som noget, der netop söetter en forskel inellem et engelsk og et dansk publikum). De analytiske energier gir mere p i   narrationen  i serien og dens udfordringer til seeren. Og det er jo heller ikke at kimse ad. Med hensyn til artiklens  tilslutning  til  postmodernistiske dogmer omkring blandinger af populrerog finkultur som noget specielt nyt, må man imidlertid  tage  sine  forbehold.

Disse blandinger har bestandig gort sig gzldende. De er bare som regel  faldet uden for &gt;,det  gode selskab«, s i   man enten  ikke har faet @je  p i   dem eller ikke Iiar kunnet se vzrdierne i dem (fbr meget  senere). Det  er med  det  som  med den  Sliakcspeare som flere artikler rekurrerer til: i  visse perioder  har han ikke vzret conznie Il faut.

Lignende mystifikationer har gjort sig galdende vedrbreiide publikuin. Anne Jerslev tager fat p%  den dimension i forbindelse  med de sikaldte kult-filin og far den  side af  sagen  bragt ned  p5 jorden: jamen, der er bare tale om at publikum begynder ilt opfatte sig som publikum og agerer som et publikum  altid har gjort for bedsteborgerlige manerer har invaderet de kulturelle institutionerne: publikum vil vzre mecl og artikulere sig i  'teatret'.  Dette  historiske perspektiv lzgger Jerslev iiu ikkc ned over malerialet. Man kunne i det hele taget godt savne et noget bredere kulturhistorisk outlook og perspektiv i antologien ved-

r@rende  kulturkampsperspektivet.

Nar jeg  hbrer ordet kultur spzder jeg haneii p i   min revolver, sagde Hermann Goring. Det samme kan  inan  sige om ordet kvalitet. Begge dele s t k  bestandig til diskussion  og i fare for vild  beskydning. Begge dele er relative st@rrelser  og ganske vanskelige at finde kriterier og przmisser for. Ligeledes er det meget let at sla forbenede zsteter oven i  hovcdet med de hovski-siiovski kriterier, de kan finde p i  at opstille. Ikke desto mindre er det, hvad der bestandig opstilles og  bestandig  diskuteres.  Det  er ogss hvad  Kim  Schrflder bakser med  i den afsluttende  artikel  ncultural  Quality: Search for a Phantom?« fbrst og fremmest i  en krilisk diskussion  111ed  Boui-dieu og Thorburn og Fiedler. Schrbders dictum er, at kvalitetssp@rgsin'l ,I et er uomgzngeligt forankret i  publikum  (incn ikke nbdvendigvis p i  basis af popularitet) og ikke indbygget i medieprodukterne. Men ikke anderledes end at inan in5 spbrge til de etiske, den ëstetiske og ekstatiske vzrdier. soin publikum oplever i  forbindelse med brugen  af  medieprodukter.  Hvad  der ligger. som en  ikkeekspliciteret forudsztiiing under artiklen er, at dette fbrst og freinmcst drejer sig om produkter inden for fiktionens oinride og dermed produkter, som i deres mere eller mindre afsluttede karakter er sammenlignelige med traditioner og receptionsm5der inden for kunstens oinråde. Men sadan noget som TV er som bekendt meget andet end det.

Og det er vel egentlig heroinkring, at man kan kritisere antologien for alvor. Den vil meget gernc vxre ei opg@r  med visse positioner omkring medie- og populzrkultur. Men  den  har  ikke meget greb oin de szrlige kommunikative oplevelseskvaliteter, som et doini~iere~ide medium som f.eks. TV har p2 nogle helt centrale omrider. Det er (ganske vist af flere  grunde,  herunder  flkonoiniske) f.eks. ikke nogen  tilfzldighed, at  nyheds-  og aktualitetsdimensioneriie  og forskellige  former  for live-,  ganie-, procesorienteret og snakke-tv uclbygges og bevidst opdyrkes voldsomt her i  90erne.  Det hrenger sanimcn  med et grundlzggende og måske meget banalt forhold ved TV'S  kvalitet som niedium: at det kali skabe illusion om nzrhed, om at vzre tzt pi, om kontakt og deltagelse. Det er maske i denne zstetik, at inan kan sige, at der ligger en alternativ kulturel form.