“At være og forblive lille”?
Forfattere: Rikke Holm
Tidsskrift: passage (2002-12-01)

## 'At være og forblive lille'?

## - et essay om Robert Walsers Jakob von Gunten

## Rikke Holm

Men når mit vanvid er omme, når mine drømme om storhed er omme, da vil jeg komme, da vil jeg komme, da er jeg lille og lykkelig nok Tom Kristensen, 'Græs' 1

Man lærer meget lidt her, der er mangel på lærekræfter, og vi drenge fra Institut Benjamenta vil ikke drive det til noget, det vil sige, vi vil alle blive noget meget småt og underordnet se­ nere i livet. Den undervisning, vi modtager, består hovedsage­ lig i at indprente os tålmodighed og lydighed, to egenskaber som lover liden eller slet ingen succes. (s. 5)

Det tyvende århundrede var stort: store mænd førte store krige med store armbevægelser, og store forfattere skrev store romaner bygget op på store ord. Midt i al denne storhed har det naturligvis været svært at få øje på det modsatte, og det er måske en af  grundene  til,  at  lidenhedens  forfatter,  Robert Walser, så længe var overset i den litterære forskning. En anden grund til den noget forsinkede Walser-reception er, at hans ekstreme fokus på lidenheden ikke begrænsede sig til  indholdet  og  sproget, men også blev overført på selve skriften. Således er hovedparten af hans litterære værk skrevet i mikrogrammer 2  - en særlig miniatureskrift, der er ulæselig for alle dem af os, der ikke er uddannet inden for filologiens  område.  Heldigvis  påtog  en  gruppe schweiziske  filologer  sig  det  omfattende  arbejde med at dechifrere de mange tekster, men ikke før i 1999, 43 år efter Walsers død, udkom den sidste del af hans værk.

Jakob von Gunten 3  (1906-08) blev ikke skrevet med miniatureskrift, men udtrykker i både sprog og indhold  den  samme  optagethed  af  lidenheden  -  det tyske kleinsein.  Vi følger den unge Jakob von Guntens dagbogsoptegnelser under opholdet på drengekost  skolen  Institut  Benjamenta,  og  allerede på de første linier slås tonen an:

Det er ikke en skole, man går på for at blive til noget stort i livet - tværtimod. Det er en skole for kommende tjenere, hvor kodeordene er usynlighed, ydmyghed og lidenhed. Instituttet styres af den store mand Hr. Benjamenta og hans søster, den tilbedte frøken, der fører drengene igennem absurde øvelser i at stå, sidde, bukke og tale pænt og underdanigt. Resten af lærerstaben befinder sig i en foruroligende dødslignende  søvntilstand  rundt  om  på  skolen  og underviser aldrig. Alligevel udtrykker Jakob ofte sin store begejstring og respekt for den dannelse, han modtager på instituttet, men hans dagbogsskriverier er samtidig præget af en konstant underfundig ironiseren, der sår tvivl om den dresserede og utvetydige begejstring for slaverollen.

Walter Benjamin var begejstret for Walser, men understregede også besværlighederne i at forstå hans tekster:

Let er den ikke. For mens vi er vant til at se stilens gåder træde os i møde fra mere eller mindre gennemarbejdede, hensigts­ fulde kunstværker, står vi her overfor et, i hvert fald tilsynela­ dende fuldstændig hensigtsløst, vildtvoksende og dog tiltræk­ kende og tryllebindende sprog. 4

Der synes dog alligevel at være en hensigt med hensigtsløsheden - en hensigt der er knyttet til klein- sein.  En  forfatter  der,  ligesom  fortælleren  Jakob, ønsker at 'være og forblive lille' (s. 116) kan ikke marchere rundt med næsen i sky og råbe sine budskaber ud til verden - han må gå mere diskret og beskedent  til  værks,  og  derfor  kommer  tekstens pointer til at fremstå dunkelt og skjult. I Jakob von Gunten går en af vejene til kleinsein gennem opløsningen. Hver gang der er et udsagn i teksten, negeres det og opløses af det efterfølgende, og selvom fortæller-jeg'ets  selvmodsigelser  hver  gang  fremsættes med en barnlig sikkerhed og overbevisning, er det næsten umuligt for læseren at afgøre, hvad der er  sandt  og  falsk. Alle  sandheder,  der  trækkes  op, opløses  igen  i  det  walserske  univers.  Derfor  forekommer det mig, at et fokus på selve denne opløsning og dens funktion er vigtig - og forhåbentlig betyder det, at vi kan indfange noget af meningen med al denne problematiske kleinsein.

## Kleinsein som æstetisk kvalitet

'Jeg  synes  ligefrem,  Hr.  Benjamenta  er  smuk.  Et prægtigt brunt skæg - hvad? Prægtigt brunt skæg? Jeg er et fæhoved. Nej, der er intet smukt ved hr. bestyreren, intet prægtigt' (s. 35). Sådanne opløs  ninger af udsagn findes på næsten hver eneste side i Jakob  von  Gunten .   Det  skaber  en  konstant  tvivl  om sandhedsværdien i teksten, og dekonstruktionen af sproget handler for  Walser også om noget større: Intet sprog er frit - det er styret af historien, normerne, tankesystemer og diskurser, og det kan betyde, at især forfattere, der jo netop er så afhængige af sproget, oplever  en  æstetisk  fremmedgørelse  over  for  disse overleverede former. Hvis det gamle sprog ikke kan bruges til at skabe ny mening, må det således opløses for at gøre plads til noget nyt - til rekonstruktionen. Dette var ikke et problem, Walser stod alene med både Benjamin, Brecht, Kafka, Musil, Herman Hesse, Tom Kristensen herhjemme, og andre kæmpede med det samme projekt. De etab  lerede normer ses som en spændetrøje,  der  dominerer  tanken  og  sproget. 'Vi fatter det ene efter det andet, og har vi fattet noget, så besidder det os så at sige.  Vi besidder ikke det,  tværtimod,  det,  vi  tilsyneladende  har  gjort  til vor besiddelse, hersker da over os', skriver Jakob for eksempel i sin dagbog (s. 51), og andetsteds:

Måske er vi nulevende mennesker alle en slags slaver, behersket af en irriteret, piskesvingende, ufin verdenstanke … det lever videre i alle tider, fra mund til mund. I alle underskoler lærer man historien, og så vil man udsætte noget på pedanterne? (s. 62)

Pedanteriet opstilles her som en mulig vej ud af traditionens  dominans  over  sproget: 'Jeg  foragter  de mennesker, der undervurderer det skønne pedanteri, det er helt igennem åndløse, bedømmelsessvagelige mennesker', fortsætter han (s. 62). Det skønne ved pedanten er netop denne umådelige optagethed af det  små  -  af  det  partikulære.  Det  er  den  samme tendens, vi ser hos ovenstående modernistiske forfattere, og som måske tydeligst kommer til udtryk i Benjamins Barndom i Berlin omkring år 1900 .  Her beskriver  han  for  eksempel,  i  kapitlet 'Mummerehlen', det nittende århundrede ud fra dets lyde i en tom muslingeskal:

jeg  hører  ikke  larmen  fra  feltartilleriet  eller  fra  Offenbachs balmusik … Men det jeg hører, er den korte raslen fra antra­ citkullene, der rutscher fra blikspanden og ned i en jernovn, det er det dumpe knald, som lyder, når glasglødenettets flamme tændes, og det er lampekuplens klirren i messingholderen, når et køretøj kører forbi ude på gaden. 5

Det er de dagligdags ting, han hører i konkylien ikke det fjerne, men det nære - den lille ting, der kan fortælle noget om det store (i dette tilfælde den historiske udvikling). 6

I Jakob von Gunten reflekterer Jakob ofte over det samme: 'Som i det små, således også i det store. Ret pænt, ret dagligdags sagt, men i det dagligdags ligger de sande sandheder' (s. 84) og senere:  'Jeg føler mig snarere lokket af dybet, sjælen end af det fjerne og vide. At undersøge det nærliggende ville friste mig' (s. 60). Disse udsagn fremstår som klare metarefleksioner over formen og stilen i det skriftlige udtryk, og det er en poetik, der igennem hele romanen også udføres i praksis. Walser gav, over for Carl Seelig, udtryk for det samme synspunkt som hans fortællerjeg - netop i en samtale om Jakob von Gunten :  'Jo mindre handling og jo mindre regional omkreds en digter bruger, jo betydeligere er ofte hans talent … De dagligdags ting er skønne og rige nok til at de kan slå digteriske gnister omkring sig.' 7  Der er altså ifølge Walser  og  Benjamin  en  helt  særlig  æstetisk kraft i det små, det enkle og det dagligdags, og det er derfor paradoksalt nok igennem optagetheden af det små, at stor digtekunst skabes.

Teksten  præsenterer  ikke  endegyldige  og  klare forklaringer på alle de modsætninger, den trækker op,  men den anvender en metode, der opløser de etablerede normer, og dermed søger den mod det nulpunkt i sproget, hvorfra nye ideer og ny menneskelig  identitet  kan  skabes. 8   Som  Jakob  udtrykker det i den levnedsbeskrivelse, han afleverer på instituttet:  'genstanden for denne redegørelse har besluttet helt at forlade enhver hovmodig tradition. Han vil,  at  livet  skal  opdrage  ham,  ikke  arvelige  eller nogen som helst adelige grundsætninger' (s. 41).

I Jakob  von  Gunten forekommer  opløsningerne mest konsekvent og tydeligt i sproget. Det tyder på, at Benjamin har ret i sin betragtning om, at

For Walser er arbejdets Hvordan så lidt en biting, at alt hvad han har at sige, for ham træder fuldstændig om bag skrivnin­ gens  betydning.  Man  kunne  næsten  sige,  at  det  går  til  ved skrivningen. 9

Men lad os fastholde Benjamin på dette 'næsten', for indholdet går ikke helt til ved skrivningen. Det ligger inde bagved som en konstant sitrende masse af opløs  ningstemaer, der komplementerer sproget.

## Opløsningen og kleinsein i indholdet

De bestående traditioner og konventioner udsættes alle for tvivl, ironi eller negationer, der fører til, at de opløses i Walsers fortælling. Et eksempel er religionen - personificeret i den sovende religionslærer pastor Strecker: 'Sover De, hr. pastor? Nå, men så sov De. Det skader ikke, at De sover. De spilder kun tid med at give religionsundervisning. Religion dur ikke mere i vore dage, ser De' (s. 46-47). Religionen var institutionaliseringen af kleinsein - her dyrkedes lidenheden og ydmygheden - ved siden af Gud er vi alle små og ubetydelige. Men den dur ikke mere i vore dage, fordi den er blevet trængt på flugt af ra- tionaliteten. 'Gud går med den tankeløse', som Jakob skriver i den næstsidste sætning i sin dagbog (s. 131).  Men Institut  Benjamenta forsøger på trods af rationaliteten alligevel at geninstitutionalisere kleinsein, og forsøget er dømt til at mislykkes, fordi instituttet ligesom religionen er en anakronisme, der står i modsætning til det moderne oplyste samfund. Derfor opløses også instituttet til sidst.

Alt  der  indsættes  i  bogens  (jeg  tør  endnu  ikke vove  en  genrebestemmelse)  univers  udsættes  for denne opløsning, men mest markant fremstår den opløsning, der er knyttet til kleinsein: opløsningen af selvet:

Den ene ting ved jeg dog med sikkerhed: Jeg bliver et nydeligt, kuglerundt nul senere i livet. Som gammel mand kommer jeg til at betjene unge, selvbevidste, uopdragne tølpere, eller tigge, eller gå til grunde. (s. 6)

Dette  udsagn  er  ikke  bare  en  nøgtern  analyse  af fremtiden for den unge Jakob - det er selve det mål, han  siger,  at  han  stræber  efter.  For  at  opnå  dette ultimative kleinsein handler det ifølge Jakob om at være underdanig, lydig og ydmyg, og det kræver, at man må undvige tanken og frem for alt undgå enhver viden og indsigt. Hertil er Institut Benjamenta det perfekte sted: 'Der er kun én time, og den gentages hele tiden.  'Hvordan skal drengen opføre sig?' Hele undervisningen drejer sig i grunden om dette spørgsmål. Kundskaber bibringes der os ikke' (s. 6). Institut  Benjamenta  opløser  selve  rationalitetens principper: Descartes' ord fra 1637: 'jeg tænker, derfor er jeg' 10  bliver vendt til et 'jeg tjener, derfor er jeg', og Kants 'Oplysning er menneskets udgang af dets selvforskyldte umyndighed' 11  er et udsagn, der ikke giver mening på skolen, fordi umyndigheden er selve det, man stræber efter. Institut Benjamenta er en indgang til umyndigheden, og i dette irrationalitetens stenpalads er der ingen grund til at søge en udgang, da det ville spolere ideen om kleinsein.

Kun i lidenhedens og tankeløshedens univers kan man finde glæde, fordi som Jakob gang på gang forklarer os, så er de store og rige mænd på ingen måde lykkelige,  og  alle,  der  ikke  har  fundet  glæden  og tilfredsstillelsen i kleinsein - alle de, der stræber efter

## storhed, må ædes op af en uforløst længsel, som den han registrerer i storbyens menneskestrøm:

Her søger alle, alle længes efter rigdomme og lykkens fantastis  ke goder. Hastigt går man. Nej, de behersker sig alle, men hast­ værket, længslen, pinen og uroen stråler skinnende ud af de begærlige øjne. (s. 30­31)

Kleinsein fremstilles altså som den eneste mulighed for at undgå længslen og pinen i en verden, hvor mennesket, på trods af ca. 200 års oplysning og rationalitet, fortsat ikke kan leve og realisere sit rationalitetspotentiale. 'For resten gør de klogt i at sove. Verden har i nogen tid drejet sig om penge og ikke længere om historie', siger Jakob til  den  sovende historielærer, og flere gange beskrives det, hvordan den materielle higen helt har overtaget styringen af mennesket og derfor ødelægger verden. Institut Benjamenta er en ekstrem miniature af denne verden, hvor eleverne skal disciplineres og lære alt, hvad der skal til for at klare sig i et umenneskeligt samfund:

Man indprenter os, at det er af velgørende virkning at tilpasse sig en lille fast, sikker smule, det vil sige at vænne og klynge sig til  love  og  bud  som  noget  strengt  ydre  foreskriver.  Man  vil måske fordumme os, i hvert fald vil man gøre os små. (s. 51)

Den totale udslettelse af tanken og selvet er på den ene side det, samfundet opdrager til, og på den anden side er det i denne ultimative kleinsein, at selvet kan  flygte  fra  verden. 'Menneskeslægterne  mister livsmodet med al den afhandlen, fatten og viden' (s. 72), konstaterer Jakob - og kort efter:  'måske er vi muntre og sorgløse af indskrænkethed. Men er munterheden og friskheden i vore hjerter af den grund mindre værd?' (s. 74). Det rationelle svar på dette spørgsmål  må  være:  nej,  ikke  nødvendigvis.  Prins Myshkin i Dostoyevskis Idioten er et glimrende eksempel på den umiddelbare sorgløshed, der følger med  uvidenheden;  men  hvis  et  menneske,  der  er udstyret med en almindeligt velfungerende hjerne udsættes for denne totale udslettelse af selvet og den rationelle tanke, hvad er der så tilbage? I en af sine dagdrømme vover Jakob at tænke denne tanke til ende.  Inspireret  af  sine  omgivelser  på  instituttet,

## fore  stiller  han  sig,  hvordan  det  ville  være  at  være fodsoldat under General Napoleon på march mod Moskva:

Jeg var kun den lille bestanddel af et stort foretagendes ma­ skine, ikke længere et menneske. Jeg ville intet ane om foræl­ dre mere, intet om slægtninge, sange, personlige lidelser eller håb, intet om hjemstavnens mening og fortryllelse. Den mili­ tære tugt og tålmodighed ville have gjort mig til en fast, uigen­ nemtrængelig, næsten indholdsløs kropsklump. (s. 110)

En  sådan  indholdsløs  kropsklump  vil  ikke  kunne føle  hverken  sorg  eller  smerte,  men  næppe  heller munterhed.  Teksten opstiller således på den ene side kleinsein som den eneste mulige flugt fra samfundets indespærrende panser, fordi det er i lidenheden, at glæden og munterheden findes. Men på den anden  side  opløses  muligheden  for,  at  munterheden kan trives samtidig med den totale selvudslettende underkastelse. Ja,  der  bliver  endog  sat  spørgsmålstegn ved, om man overhovedet kan leve i den ultimative kleinsein. Det er en flugt, der omdanner folk til levende døde, som lærerne på instituttet, der har opgivet al lærdom og viden, eller til ikke længere at være menneske, som soldaten.

Flugten er altså alligevel ikke en reel mulighed den fører til døden. Men hvordan kan kleinsein så ikke bare i sproget, men også i handlingen opstilles som et mål, der er værd at stræbe efter? Er det fordi lidenheden har en dobbelt funktion, hvor underkastelsen i selvudslettende og regressiv kleinsein samtidig  indeholder  et  progressivt  element?  Er  der  en slags opløsningens dialektik på spil?

## Opløsningens dialektik

den nyeste logik denoncerer sprogets præ  gede ord som falsk­ mønter, som man hellere skulle erstatte med neutrale spille­ mærker.  Verden bliver til kaos og syntese til redning 12 ( Adorno og Horkheimer, Oplysningens dialektik )

I J akob von Gunten fremstilles den moderne verdens opløsning, og samtidig opløses den verden, der bygges op i teksten. Institut Benjamenta beskrives i begyndelsen som det store og bestandige - reglerne, magten og loven, men også instituttet udsættes for den  nådesløse  altfortærende  opløsning:  Frøkenen dør,  Hr.  Benjamenta  degraderes,  og  alle  eleverne forlader skolen. Jakob blev den sidste elev, og bestandigheden viser sig at være endnu en af skolens mange  illusioner.  Hr.  Benjamenta  indrømmer  det over for Jakob: 'Dér ser man, du havde nok anet, at Institut  Benjamenta  ligesom  lever  i  dag  og  ikke  i morgen. Ja, sådan kan man sige det. Du var den sidste  elev.  Jeg  tager  ikke  imod  flere  elever'  (s.  119). Jakob er omdrejningspunkt for alle disse begivenheder. På trods af - eller måske i kraft af sin lidenhed, bliver han centrum for al udvikling.

En væsentlig del af opløsningen i Jakob von Gunten foregår ved hjælp af opstillingen af negationer. Begreber konfronteres hele tiden med deres modsætninger, og samtidig understreges den gensidige afhængighed,  begreberne  befinder  sig  i.  Her  et  par eksempler: 'Jeg ville finde det uanstændigt, hvis jeg ikke  kendte  frygt,  for  så  havde  jeg  jo  heller  ikke noget mod, som jo ikke er andet end det frygtovervindende' (s. 104), skriver Jakob i sin dagbog - og i forhold til skolens dydsmønster - lidenhedens mester, Kraus, der ofte må irettesætte Jakob: 'vi to passer  så  godt  til  hinanden.  Synderen  må  jo  altid  stå overfor den forargede, ellers manglede der jo noget' (s.  23).  Men  den  væsentligste  modsætning  findes selvfølgelig, ganske i bogens ånd, mellem det små og det store.

små skal vi være, og vi skal vide, nøje vide, at vi ikke er noget stort. Loven der befaler, tvangen, der nødsager, og de mange ubønhørlige  regler,  der  angiver  retning  og  smag:  det  er  det store, og ikke vi, disciple.  V el det føler enhver, selv jeg, at vi kun er små, fattige, afhængige dværge forpligtet til en vedvarende lydighed. (s. 51)

Det store er altså i Jakob von Gunten forbundet med loven, reglerne og Institut Benjamenta. Også hr. bestyreren er stor - måske den største af dem alle. Jakob beskriver ham både som 'den herskerlignende' (s. 34),  'næsten guddommelig' (s. 35),  'en Herkules' (s. 13),  'en Samson' ( s. 114) og  'kæmpen Go  li  at' (s. 114).  Denne  mand  fortjener  åbenbart  sammenligning med alle mytologiens kæmper, og hans fysiske fremtoning er da også enorm. På et tidspunkt be- mærker Jakob hans store ører: 'Han har naturligvis ikke det man plejer at kalde store ører, forholdsmæssigt er hans ører absolut ikke for store, men alt er nu engang stort  på  manden,  følgelig  også  ørerne'  (s. 102). Her er det igen ved hjælp af optagetheden af det partikulære (ørerne), at en mere generel beskrivelse tager form. 'Som i det små, således også i det store', hørte vi Jakob sige tidligere, og der etableres altså igen en tæt sammenhæng mellem modpolerne. Denne  sammenhæng  er  dialektisk  fordi  det,  der foregår i det små, også har indflydelse på det store - og omvendt. Konfrontationen mellem de to skaber den udvikling og forandring, der er så afgørende i dialektikken. 13  Derfor er det også naturligt, at mødet mellem den lille Jakob og den store Hr. Benjamenta ender med at skabe så mange forandringer på instituttet.

At tale om opløsning og dialektik i sammenhæng kunne synes som en modsætning i sig selv. Men det er kun tilfældet, hvis opløsningen er ren reduktionisme. Så er den nemlig ikke dialektisk, fordi den ikke skaber forandring gennem syntesen. John Rees forklarer det i sin bog om dialektikken således:

Dette er således dialektikkens generelle form: det er en internt modsætningsfyldt  totalitet  i  en  konstant  forandringsproces. Princippet om modsætninger er en barriere for reduktionis­ men, … fordi to elementer som står i modsætning til hinanden, kan ikke opløses af hinanden, men kun overkommes gennem kreationen af en syntese, som ikke er reducerbar til nogen af de enkelte delelementer. 14

Walsers opløsninger fører ikke til ren reduktionisme, så  i Jakob Von  Gunten opløses  også  modsætningen mellem opløsningen og dialektikken - og forenes i en syntese i en særlig walsersk form for opløsningens dialektik. Opløsningerne er nemlig hele tiden udgangspunktet for at skabe forandring. Således skal opløsningen i sproget bringe os til et sprogligt nulpunkt - ikke for at vi skal være dømt til evig stumhed, men for at der ud fra dette nulpunkt kan skabes noget nyt. Fordi i kraft af skrivningen skabes noget nyt, så i og med, at Walser skriver Jakob von Gunten og Jakob skriver i sin dagbog, ophæves stum  heden og  tavsheden.  Opløsningen  i Jakob  von  Gunten er dermed både regressiv og progressiv på en og samme tid - den er dialektisk.

Den samme dialektik gør sig gældende i bogens handling.  Den  lille  Jakob  og  den  store  hr.  Benjamenta finder sammen i en syntese - hvad der kommer ud af denne syntese, får vi ikke at vide, fordi fortællingen stopper her, men Jakob forsikrer os da om, at det nu er slut med skrivningen og tanken: 'Men væk nu med pennen.  Væk nu med tankelivet. Jeg  drager  med  hr.  Benjamenta  ud  i  ørkenen'  (s. 131). Men som så ofte før opløses dette udsagn af det efterfølgende,  fordi  Jakobs  tankerække  tydeligvis fortsætter i kortfattede, men omfattende overvejelser, der ender i konstateringen af, at 'Gud går med den tankeløse' (s. 131). Men den Gud, der her refereres  til,  er  en  Gud,  som  i  den  grad  er  en  del  af traditionen og den overleverede kultur, der jo i øvrigt, ligesom religionen, opløses i teksten. Derudover står religionen i modsætning til ørkenen, hvor Jakob og hr. Benjamenta vil drage hen. Ørkenen er nemlig også et nulpunkt - den er det kultur og samfundsløse - det sted, hvor historien, samfundet og diskursen endnu ikke har bygget sine alt for store stenpaladser. Således sidder vi som læsere tilbage med en helt åben slutning, hvor kleinsein nok engang fastholdes som målet, men hvor det også nok engang betvivles, kontrasteres og opløses.

Dialektikken er nemlig indeholdt i kleinsein. Efternavnet,  'von Gunten', peger på det samme. Jakob 'kan kun ånde i de nedre regioner' (s. 116), altså nedefra - eller på tysk, 'von unten'. Gunten kunne endvidere være en sammenstilling af ordene 'Gut' og 'unten' - igen for at fremhæve kleinsein som noget godt. Men 'von' er samtidig en adelstitel, og dermed er både det ophøjede og lidenheden indeholdt i hovedpersonens navn og bogens titel.

Denne dialektik fungerer på mange niveauer: Du vil 'måske ligesom i trods forblive ganske lille?'(s. 103), spørger hr. Benjamenta henvendt til Jakob, og dette latente trods-element i kleinsein kommer ofte til syne i teksten. Ydmygheden underminerer magten, hvilket tydeligst udtrykkes i samspillet mellem

den store hr. Benjamenta og den lille Jakob. Jakob fortæller:

Undertiden træder jeg ind på kontoret,  bukker  helt  ned  til gulvet, siger 'Goddag hr. bestyrer' og spørger den herskerlig­ nende, om jeg må have lov til at gå ud. 'Har du skrevet lev­ nedsløbet? Hvad?' bliver jeg spurgt. Jeg svarer: 'Ikke endnu. Men jeg skal nok gøre det.' Hr. Benjamenta kommer hen mod mig, det vil sige hen til den skranke, jeg står ved, og stikker den kæmpestore næve op under min næse. 'Du kommer hjem til tiden, knægt, eller - ­ - du ved hvad der vanker.' - Jeg forstår ham, jeg bukker igen og forsvinder. Besynderligt så stor glæde det  giver  mig  at  tirre  magtudøvere  til  vredesudbrud.  (s.  34­ 35)

Når Jakob her med sin let ironiske facon (man kan næsten se det lille underfundige smil på Jakobs læber for sig) opfører sig ovenud høfligt og underdanigt over for sin bestyrer, gør han det samtidig umuligt  for  bestyreren  at  komme  af  med  sine  vredesudbrud uden  selv  at  tabe  ansigt  og  blive  den  lille.  Jakob forstørrer sin egen lidenhed gennem overdrivelsen ved at bukke helt ned til jorden, og samtidig forstørrer han hr. Benjamenta (skolebestyrer for en mindre kost  skole)  til  en  stor  hersker.  Disse  forstørrelser fremstår groteske og overdrevne - også for bestyreren, der dermed mister besindelsen. At Jakob egentlig kun kommer ind på kontoret for at fortælle bestyreren, at han stadig ikke har lavet sin levnedsbeskrivelse, men selvfølgelig nok skal gøre det, er naturligvis ren provokation, men han bevarer hele tiden den lidenhed, der gør, at magtens kæmpestore næve ikke kan få ram på ham. Jakob kan i kraft af lidenheden afsløre magtens svaghed, og det gør ham stor:

Hr. Benjamenta er i høj grad i stand til rystelse og svaghed, i så høj grad, at det næsten er til at le ad, måske endog grine. Jeg tror, at alle, alle er svage, alle må skælve som orme. Nå ja, og denne forståelse, denne vished gør mig til krøsus. (s. 112)

Magtens svaghed er til at grine af - og netop latteren spiller en central rolle i opløsningen af magten i Jakob  von  Gunten .   Den  ironiske  tone  udgør  en  af grundpillerne  i  stilen,  og  latterens  funktion  er  et tilbagevendende  tema  for  refleksion.  Latteren  er selvfølgelig  bandlyst  på  Institut  Benjamenta,  men undertrykkelsen  af  latteren  giver  den  blot  større styr  ke:  'En  latter  er  den  rene  modsætning  til  et stykke træ, den er noget opflammende, noget, der antænder tændstikker inde i en. Tændstikker fniser, nøjagtig  ligesom  en  undertrykt  latter'  (s.  83).  Og senere, efter Jakob endnu engang er flygtet fra kontoret og et af bestyrerens vredesudbrud:

Jeg tror aldrig, jeg har leet sådan før. Naturligvis ganske stille. Den undertrykte latter var så ægte som overhovedet tænkeligt. Når jeg ler sådan, ja, så er der intet, der står over mig mere. Så er jeg noget, der ikke kan overbydes med hensyn til omfang og beherskelse. I sådanne øjeblikke er jeg simpelthen stor. (s. 104)

Den undertrykte  latter  gør  Jakob  stor,  og  selvom latteren  undertrykkes  for  at  fastholde  lidenheden, fører lidenheden alligevel til storheden. Den undertrykte  latters  magtnedbrydende  potentiale  findes også i den russiske litteraturteoretiker Mikhail Bakhtins bog, Rabelais and his  W orld . 15  Et rabelaisk karneval eller grotesk realisme er der bestemt ikke tale om i Jakob von Gunten ,   men den undertrykte latter har den samme magtopløsende funktion. Nedbrydning af magten er, som andre også har påpeget, 16  et centralt tema i Jakob von Gunten. Her ser vi temaet behandlet med Jakobs ord, der i øvrigt minder meget om Bakhtins:

hvis en hånd, en omstændighed, en bølge løftede og bar mig helt derop, hvor magt og indflydelse hersker, ville jeg tilintet­ gøre de forhold, der begunstigede mig, og jeg ville kaste mig selv ned i det lave, intetsigende mørke. Jeg kan kun ånde i de nedre regioner (s. 116).

Magten er kvælende, og kun i lidenheden kan Jakob overleve.

Der findes en skakstrategi, der kaldes for 'fransk forsvar' . Den går i korthed ud på at sætte sig selv i så dårlig en position, at modspillerens selvsikkerhed gør ham overmodig. Svagheden fører til, at også din modstander bliver sårbar, og det kan betyde en omvending af styrkeforholdet i spillet. Den polske forfatter Witold  Gombrowicz  havde  den  samme  ide om,  at  'den  underlegne  kontrollerer  den  over- legne', 17  og i Jakob von Gunten er det præcist hvad der sker, efterhånden som Jakobs lidenhed konfronteres med den store hr. Benjamentas magt. Kleinsein muliggør, at underkastelsen kan rumme oprøret.

## 'Jeg skriver, derfor er jeg'

At terpe er ærefuldt for elever, det er soleklart. Men vi gør heller ikke oprør, slet ikke. Det kunne aldrig falde os ind.  Vi har jo, sammenlagt, så få tanker … at føje sig, det er meget, meget finere end at tænke. Tænker man, så stritter man imod, og det er altid så grimt og ødelæggende. (s. 71­72)

Tanker fører til oprør, og derfor lærer de på skolen at undvige tanken, men Jakob undviger netop ikke tanken - han er yderst reflekterende i sine dagbogsskriverier. Skrivningen knytter sig således til tanken og oprøret, og dermed også til livet. Skrivningen kan være en vej til at undgå den dødetilstand, som tankeløsheden og tavsheden fører med sig: 'Jeg lyver andre steder, men ikke her, overfor mig selv. Nej, det skal Guderne vide, dér lever jeg' (s. 108) Descartes' ord kunne således ændres endnu engang - til et  'Jeg skriver, derfor er jeg'.

Men ligesom  kleinsein  har  skrivningen  også  et flugtelement  i  sig.  Når  virkeligheden  bliver  for umen  neskelig, konstruerer mennesker en anden virkelighed  i  fiktionen.  Det  holder  også  Jakob  af  at gøre sammen med sin skolekammerat Schacht:

Vi fortæller hinanden hele historier, når vi ligger sådan, histo­ rier fra livet, det vil sige oplevelser, men endnu mere opdigtede historier, hvis kendsgerninger er grebet ud af luften. Så er det, som om det toner sagte rundt om os, op og ned ad vægge. Det trange,  mørke  kammer  udvider  sig,  gader,  sale,  byer,  slotte, ukendte mennesker og landskaber træder frem, det tordner og hvisker, taler og græder osv. Det er rart at snakke med Schacht, som er lidt af en drømmer. (s. 10)

Den slags fortællinger finder også vej til Jakobs dagbogssider  i  form  af  fantasifulde  forestillinger  om skjulte  eventyrverdener  bag  Institut  Benjamentas stendøre. Men denne fantasi opløses, da Jakob endelig får adgang til de indre gemakker og opdager, at der hverken er slotsagtige værelser, prinsesser eller yndefuldt snoede vindeltrapper:

Med alle mine ideer og dumheder kan jeg snart grundlægge et aktieselskab til udbredelse af smukke, men upålidelige indbild­ ninger. … Ja, de indre gemakker, de levede, og nu er de så at sige blevet stjålet fra mig. Den karrige virkelighed: hvad er den dog undertiden for en svindler. Den stjæler ting, som den bag­ efter ikke ved, hvad den skal stille op med. Det morer den nu engang at udbrede vemod, ser det ud til. (s. 106)

Ja, virkeligheden æder alt det skønne op i den moderne verden, og derfor kan de overleverede former for fiktionen ikke være et brugbart svar på spørgsmålet om 'arbejdets Hvordan', som Benjamin opstillede på vegne af Walser. Den nye form må som primært genstandsområde reflektere over virkeligheden, og ikke blot fremstille  'skønne og upålidelige indbildninger'. Det var en sådan ny form, som også Roland Barthes senere søgte at finde frem til gennem læsningen af de essayistiske  træk  hos  Proust. Mange af de essayistiske træk, som Barthes ser i På sporet af den tabte tid ,  findes også i Jakob von Gunten , og derfor vil jeg her tillade mig en kort essayistisk digression for, sammen med Barthes, at kaste et blik på Proust.

## Essayistisk metapoetik

[I] På sporet er der godt nok en 'fortælling' (det er ikke et es­ say), men denne fortælling er ikke fortællingen om et liv som Fortælleren tager fat på ved fødslen og fører videre fra år til år indtil det øjeblik hvor han griber pennen for at fortælle det. Det Proust fortæller, det han 'sætter i fortælling' (lad os insi­ stere på det) er ikke hans liv, men hans skrivelyst. 18

Hos både Proust, Barthes og Walser er der mange refleksioner over formen, som denne skrivelyst skal udmøntes i. Barthes mener, at Proust finder frem til en tredje form - en form, der befinder sig et sted imellem romanen og essayet, og det er måske også på  dette  noget  problematiske  sted,  at  man  kunne indplacere Jakob von Gunten .  Der er mange essayistiske passager i teksten - passager som er kendetegnet ved diskursiv erkendelse, uden direkte at være en del af  fiktionens  handling,  og  samtidig  foregår  denne umiddelbart fiktionsfremmede tænkning på fiktionens  præmisser.  Essayisten  er  i  dette  tilfælde  ikke Walser,  men  den  unge  Jakob 19   -  en  fiktiv  person trods visse selvbiografiske konnotationer, 20  og hermed forenes den litterære fiktion (kunsten) med den essayistiske tænkning. Den essayistiske tænkning er netop kendetegnet ved, at det er tanker, der er ved at blive tænkt på samme måde, som fiktionen er ved at blive udfoldet, og det er netop den slags tænkning, som Jakob bedriver. Det er ikke en tankegang, men tankens gang, der fremstilles. Desuden udfordrer essayismen idealet om vished uden tvivl, og dialektikken er således en afgørende del af det essayistiske.

Ligesom essayet tager kunsten sit udgangspunkt i det partikulære, og derfor bliver kunsten det oplagte hjemsted for  Walsers udforskning af arbejdets Hvordan. En videnskabelig afhandling om emnet ville stå i  modsætning til begrebet om kleinsein, men i og med, at det essayistiske befinder sig midt imellem kunst og videnskab, kan de essayistiske træk integreres i romanformen, uden at optagetheden af det små dermed går tabt.

Jakob von Gunten indeholder således en metapoetik - et svar på spørgsmålet om arbejdets Hvordan. Refleksionen  foregår  hele  tiden  på  flere  niveauer, både eksistentielt og æstetisk, og etableringen af en syntese mellem disse to niveauer - mellem det essayistiske og det kunstneriske - resulterer i et værk, der på en gang fascinerer og forvirrer læseren. Man kunne vove at kalde det, ikke et romanessay, men en essayistisk roman.

Problemerne  med  at  genrebestemme Jakob  von Gunten er  helt  i  kleinseins  ånd.  En  stor  og  traditionsbundet  gruppering  som  en  genrebetegnelse ville bestemt spolere lidenheden, og teksten vægrer sig da også imod den slags overgreb ved at optage et utal af genrer i sig, samtidig med, at den opløser dem alle. På bogens forside får vi oplyst, at her er tale om 'En dagbog', men de mange formbrud i forhold til dagbogsromanen er iøjnefaldende. Der er ingen datoer, der markerer starten på de enkelte kapitler, og kronologien brydes flere gange undervejs. Udgangspunktet for handlingen: en ung mand, der har forladt sit hjem for at søge dannelse ude i verden, lægger  op  til,  at  her  måske  er  tale  om  endnu  en tysksproget 'Bildungsroman', men Jakob von Gunten udvikler sig snarere i retning af at være en parodi på

denne  dannelsesroman,  fordi  Institut  Benjamenta ikke har til formål at udvikle det individuelle jeg, men tværtimod at opløse det. Eventyret og mytologien vikles også ind i bogens univers, men afmytologiseres gennem en opløsning af alle illusioner undervejs. Romantikkens  længsel  efter den tabte organiske sammenhæng med naturen udtrykkes i Jakob von Gunten ,   men også romantikken opløses. Fordi en tro på romantikken indbefatter også en tro på menneskets frihed, de store følelsers kraft og individualismen - alt sammen begreber, der står i skærende kontrast til den verden, som den unge Jakob oplever - og frem for alt i direkte modsætning til kleinsein.  En traditionel roman er Jakob von Gunten heller ikke - dertil er den alt for fragmenteret, minimalistisk og essayistisk i sin form. Derfor mener jeg, at en essayistisk roman er det tætteste man kan komme på en genrebetegnelse, der tager højde for både kleinsein, opløsningen og dialektikken.

## Form og indhold - en syntese

Hvis han havde hundrede tusinde læsere, ville verden være et bedre sted. (Herman Hesse om Robert Walser) 21

Denne lille bog vokser og vokser, efterhånden som dens dybder åbner sig. Et enkelt essay som dette vil derfor adække mange stendøre til indre gemakker, der på grund af essayets relativt korte form ikke kan udforskes.  Udgangspunktet i kleinsein har ført fra opløsningen  til  dialektikken,  og  udforskningen  af det små har således ført mig lige i armene på det store. Men jeg har, i respekt for  Walsers tekst, forsøgt at  kontrastere  og  samtidig  supplere  disse  store  temaer  med  en  optagethed  af  tekstens  mange  små, men væsentlige detaljer.  Et  forsøg  på  at  skabe  en syntese mellem det store og det små. Det er ikke muligt i et enkelt essay at lave en udtømmende analyse af Jakob von Gunten ,  men jeg håber alligevel, at de døre, der er blevet åbnet undervejs, ikke bare for mig  selv,  men  også  for  andre Walser-læsere,  kan være med til at bidrage til en forståelse  af  denne mærkelige bog.

Jakob von Gunten er en essayistisk roman om, hvordan man kan skrive i den moderne virkelighed og overkomme de sproglige vanskeligheder, som denne verden lider af.  Igennem kleinsein og opløsninger frigøres sproget fra magtens store strukturer. Derfor er det arbejdets Hvordan - formen, der interesserer Walser.  Det  er  således  ikke  først  og  fremmest  en roman om, hvordan man gør oprør mod magten, for dette er ikke Walsers egentlige projekt. Det betyder dog ikke, at indholdet af den grund bliver betydningsløst. Dels tjener det til en beskrivelse af den verden, Walser er dømt til at skrive ind i på grund af sin historiske placering, og dels har opløsningstemaerne i teksten den funktion, at de supplerer og understøtter udforskningen af skrivningens og sprogets  muligheder.  Den  opløs  ning,  der  finder  sted  i teksten, er gennemgribende - alt udsættes for dens nådesløse  dialektik  -  intet  er  for  stort…  eller  for småt:  det  moderne  samfund,  religionen,  kulturen, normerne, traditionerne, myterne, de litterære genrer og sproget helt ned til det mindste udsagn. Walser skaber dermed en syntese mellem form og indhold.

Walsers hovedfokus på formen frem for indholdet vidner  om  hans  fokus  på  det  nære.  Han  tager  et meget nært udgangspunkt i sig selv som forfatter, og denne selvoptagethed er måske det stærkeste selvbiografiske træk ved Jakob von Gunten .   Men det nære peger  også  imod  noget  større. Vanskelighederne  i forholdet til sproget og skrivningen kan ikke reduceres til et individuelt psykologisk problem, da det springer  ud  af  de  modsætninger,  der  opstår,  når ratio  nalismen forsøger at trives i en irrationel, tingsliggjort verden med faste magtstrukturer. Det er det samme problem, som Adorno og Horkheimer, mere end 40 år efter Walser, trækker op i deres essay, Oplysningens Dialektik :

Når offentligheden har nået en tilstand, i hvilken tanken u  und­ gåeligt bliver til vare og sproget til lovprisning af denne, så må forsøget på at komme på sporet af en sådan depravering opsige de gældende sproglige og tankemæssige krav huldskab og tro­ skab, førend disses verdenshistoriske konsekvenser helt umu­ liggør forsøget. 22

Derfor  er  en  opløsning  af  de  gældende  sproglige normer nødvendig. Igennem optagetheden af kleinsein skabes dette lidenhedens nye sprog, og i kraft af sit fokus på det partikulære står det i modsætning til magtens sprog. Magten er afhængig af store systemer, såsom stat, idelogi, tradition og diskurs, og derfor  negeres  magten  gennem  en  optagethed  af  det små i sproget. Man udfordrer så at sige magten på dens sproglige udebane - der hvor den er usikker. Den indbyggede dialektik i både opløsning og kleinsein er forudsætningen for et nyt sprog og for, at der overhovedet kan skrives.

Jakob  oplever,  at  kleinsein  kan  skabe  øjeblikke, hvor han 'simpelthen' er 'stor' (s. 104). Som læser oplever man Jakob von Gunten som et sådant øjeblik i litteraturen. Forfatteren Robert Walser er, med al sin lidenhed, simpelthen stor. Den forsinkede Walser-reception betyder ikke, at hans æstetiske og filosofiske overvejelser af den grund er blevet mindre væsentlige. Senkapitalismens globaliseringstrang har eskaleret tingsliggørelsen og magtens dominans over sproget. Begreber udvandes og misbruges i magtens tjeneste. Begrebet 'terror' er et godt og aktuelt eksempel. EU's definition af terrorisme er efter den 11. september blevet ændret til følgende:

Overlagte handlinger udført af et individ eller en gruppe imod et eller flere lande, deres institutioner eller folk, med det formål at intimidere og grundlæggende ændre eller ødelægge de po­ litiske, økonomiske eller sociale strukturer i et land. 23

Da præsident Bush sagde ordene: 'If you are not with us, you are against us', blev terrorisme-definitionen yderligere udvidet til at gælde alle, der ikke støtter  USA's  bombardementer  i  Afghanistan. Var Walser efter disse definitioner terrorist? - mon ikke han i hvert fald ville være sluppet udenom i en retssag pga. sin tvetydighed. Men Benjamin var da helt sikkert terrorist… og Brecht… og Tom Kristensen… og mon ikke også dette essay afslører dets forfatter som terrorist? Når magten på denne måde fordrejer begreber efter forgodtbefindende, opløses al rationalitet,  og  sproget  bliver  meningsløst  og  ubrugeligt. Jakob von Gunten er - desværre - fortsat yderst aktuel.

## Noter

1.  Tom Kristensen: Samlede Digte, Gyldendal 1997.
2.  Jan Bäcklund behandler denne miniaturisering af skriften i artiklen: Ideogram, kryptogram, miniature og interlineatur
- Om Robert Walsers ' Mikrogramme' og kryptoæstetiske former til en ' Kleinprosa'.
3.  Alle sidehenvisninger henviser til den danske udgave. Robert Walser: Jakob  von  Gunten,  En  dagbog ,   Centrum, Danmark 1999.
4.  Walter Benjamins essay: Robert W alser ,   oversat af Karsten Sand Iversen.
5.  Walter Benjamin: Barndom i Berlin omkring år 1900 s.  71, Forlaget politisk revy, Danmark 1992.
6.  Lydene er således alle knyttet til en bestemt historisk tid. Det er modernitetens raslen, klirren og dumpe knald, vi hører.
7.  (Min oversættelse):'Je weniger Handlung und einen je kleineren regionalen Umkreis ein Dichter braucht, umso bedeutender ist oft sein Talent … Die alltäglichen Dinge sind schön und reich genug, um aus ihnen dichterische Funken schlagen zu können.' Carl Seelig: Wanderungen mit Robert  W alser, s. 15, Suhrkamp  V erlag, Zürich 1977.
8.  Forsøget på at nå et nulpunkt i teksten er inspireret af den orientalske meditative søgning efter nulpunktet. Den orientalske  mystik  og  meditation  blev  introduceret  i Europa af især Schopenhauer i denne periode. Walser har selv gjort opmærksom på denne forbindelse, da han har udtrykt ønsket om at  'blive kineser'. Se bl.a. Jan Bäcklunds artikel: Ideogram, kryptogram, miniature og interlineatur .
9.  Walter Benjamins essay: Robert W alser, oversat af Karsten Sand Iversen.
10.  René Descartes, Discours de la Méthode, Essais philosophiques .
11. Immanuel Kant: Besvarelse af spørgsmålet: Hvad er oplysning? fra 1783.
12.  Adorno og Horkheimer: Oplysningens dialektik - filosofiske fragmenter ,  Moderne Tænkere, Danmark 1993.
13.  Dialektikkens uløselige forbindelse til forandringen fik Leon Trotsky til at kalde den for 'revolutionens algebra.' Temaet behandles indgående i John Rees: Dialectics, The Algebra of Revolution ,  Routledge, Great Britain 1998.
14.  (Min oversættelse): 'This then is the general form of the dialectic: it is an internally contradictory totality in a constant process of change.  The principle of contradiction is a barrier to reductionism, … because two elements that are in contradiction cannot be dissolved into one another but only overcome by the creation of a synthesis that is not reducible to either of its constituent elements.'
16. John Rees: Dialectics, The Algebra of Revolution s. 7, Routledge, Great Britain 1998.
15. Mikhail Bakhtin: Rabelais and his world ,  Midland, USA 1984.
16.  Blandt andre Susan Sontag: 'The moral core of Walser's art is the refusal of power; of domination.' New  Y ork Review of Books, www.nybooks.com
17. Citat hentet fra Niklas Qvarnströms artikel i KRAUS 99, nr. 1, 1999.

18.  Roland Barthes, 'I lange tider gik jeg tidligt til ro', s. 53, Om litteraturen ,  Forlaget Klim, Danmark 1985.
19.  V alget af en ung, umoden fortæller giver Walser mulighed for at ramme den lidt barnlige stil, der understøtter ideen om kleinsein.

20.  Selvom det ikke skrives direkte i teksten, ved vi fra Walsers samtaler med Carl Seelig, at fortællingen finder sted i Berlin, hvor også  Walser har været i lære som tjener. Robert Walsers bror Karl var endvidere ligesom Jakobs bror Johann en kendt kunstner. (Se bl.a. Elio Fröhlich und Peter  Hamm: R. Walser  -  Leben  und W erk ,   Insell V erlag, Frankfurt am Main 1980 og Carl Seelig: Wanderungen mit Robert  W alser s. 15, Suhrkamp  V erlag, Zürich 1977).

21.  Citat  hentet  fra  New Y ork  Review  of  Books,  www. nybooks.com.

22.  Adorno og Horkheimer: Oplysningens dialektik - filosofiske fragmenter ,  s.  26,  Moderne  Tænkere, Danmark 1993 23.  Citat hentet fra  Wired News, http://www.wired.com/ news/print/0,1294,48807,00.html. 'offenses  intentionally comitted by an individual or a group against one or more countries, their institutions or people, with the aim of intimidating them and seriously altering or destroying the political, economic, or social structures of a country.'