Ironiens uendelige frihed
Forfattere: Claus Elholm Andersen
Tidsskrift: kok (2003-10-22)

## Ironiens uendelige frihed

Ironi i En dansk Students Eventyr

## Poul Møllers forhold til ironi

»Det  undskyldes,  at  Begyndelsen  hentes  noget  langt  borte«,  skriver  Poul Martin  Møller  i  afhandlingen  »Om  Begrebet  Ironie«  fra  1835. 1 Samme undskyldning kunne gælde for denne artikel. Mit formål er at præsentere en læsning af En dansk Students Eventyr, hvor jeg særligt vil fokusere på ironi og på hovedpersonen Frits' forhold til ironi. Men inden jeg når så langt, vil jeg starte med en læsning af Poul Møllers mere teoretiske skrifter og undersøge, hvordan Poul Møller herigennem udtrykker sin holdning til ironi, for siden hen - med  Søren Kierkegaard - at  indkredse, hvad romantisk ironi overhovedet er.

At begyndelsen hentes langt borte, vil dog for Poul Møller i »Om Begrebet Ironie« sige antikkens Grækenland. I antikkens Grækenland finder han nemlig  en  moralfilosofi,  hvor  »den  naturlige  Begjering  betragtes  som  det Godes positive Side«, og hvor »Fornuften derimod er det begrænsende Princip«  (»OBI«,  p.  152).  Siden  antikken  har  disse  to  elementer,  det  naturlige begær og fornuften, skiftevis domineret i filosofihistorien. Efter antikkens Grækenland slår Poul Møller ned på den britiske filosofi, hvor han finder en dominans af fornuften til bestemmelse af det godes indhold. 2 Dernæst kaster Poul  Møller  sig  over  Kant  og  Fichte,  der  modsat  den  britiske  filosofi bestemmer det gode ud fra det naturlige begær. At Kant og Fichte således medvirker til en subjektivering af moralloven, medfører ifølge Poul Møller, at man heraf kan drage de mest forkastelige konsekvenser. Dette er især tilfældet hos Fichte, hvor den subjektive overbevisning betragtes »som det Høieste, idet Individets Villie identificeres med Moralloven« (»OBI«, p. 154).

1. Poul Møller: »Om Begrebet Ironie«, Efterladte Skrifter bd. 3, 2. udg., Kbh. 1848, p. 152; herefter forkortet »OBI«.

2. Uden at omtale det yderligere må Poul Møller med den britiske filosofi tænke på den engelske empirisme, der knytter sig til navne som Hume, Locke, Berkeley og Stuart Mill.

Fra Fichtes videnskabslære, hvor vilje identificeres med moralloven, er der ikke langt til at sætte denne subjektive vilje over moralloven. Denne tendens  finder  Poul  Møller  »udtrykkeligt  udtalt  i  F.  Schlegels  ligesaa  frække som geniale Ungdomsskrift Lucinde«, hvor individet gang på gang føler sig hævet over moralloven (»OBI«, p. 155). Og når individet ser sig hævet over moralloven, kan dette bestemmes som ironi:

»I Særdeleshed er Ironien en conseqvent Fortsættelse af den frugtesløse Stræben, at bringe et i sig afsluttet Moralsystem i Stand blot fra Individets  Standpunkt.  Denne  Fremgangsmaade  maatte  nødvendigviis  ende med Savn af alt Indhold, med en moralsk Nihilismus« (»OBI«, p. 156).

Denne form for ironi kan ikke blot ses som én mulighed blandt andre, men må betragtes som et nødvendigt resultat af Fichtes »vildfarende Tankegang«. Samtidig understreges det, at denne vildfarende tankegang »kun har efterladt faa eller ingen Spor i vor Literatur« (»OBI«, p. 156).

I tilknytning til ironien vender Poul Møller sig nu mod, hvad han kalder den sygelige sentimentalitet, hvor man som i ironien føler sig »hævet over sine jordiske Pligter« (»OBI«, p. 157). Men hvor ironikeren sætter individet over moralloven, finder den sentimentale sit ideal både uden for sig selv og den synlige verden. Derfor holder både ironien og den sygelige sentimentalitet sig for gode til at beskæftige sig med jordiske pligter:

»Ironikeren, fordi hans individuelle Jeg er det Absolute; den Sentimentale, fordi hans Virkekreds i Livet ei er udenfor ham: han lever kuns et indre Liv, som fyldes med Længsler og Forudfølelse af det Tilkommende, som er det eneste Reelle« (»OBI«, p. 157).

Efter at have optegnet disse paralleller mellem sentimentalitet og ironi, der udelukkende skulle »tjene til at tydeliggjøre den hidtil omtalte practiske Ironie ved at sammenbringe den med den anden Art practisk Nihilisme«, er det Poul Møllers udtrykkelige ønske igen at sætte fokus på ironien. Desværre når han aldrig så langt, da afhandlingen lidt abrupt slutter med ordene: »Vi gaae nu over til den poetiske Ironie. - -« (»OBI«, p. 158).

Selv om Poul Møllers »Om Begrebet Ironie« slutter, inden diskussionen af poetisk ironi begynder, er det gennem Poul Møllers andre skrifter muligt at danne sig et indtryk af hans syn på denne. Især i anmeldelsen af Gyllembourgs Ekstremerne , hvor Schlegels Lucinde , der »ofte har været citeret som Ironiens  Evangelium«,  igen  tages  under  behandling. 3 Efter  at  have  taget romanens hovedperson til  indtægt  for  at  afvise  enhver  form  for  guddom, medmindre man er sin egen gud, fastslår Poul Møller:

3. Poul Møller: »Recension af »Ekstremerne««, Skrifter i Udvalg bd. 2, Kbh. 1930, p. 147.

»Dersom Kunstneren har bragt det til en saa fuldkommen Ironi, at alt uden for ham selv og hans Kunst, eller hans Kunst og ham selv, er ham fuldkommen ligegyldigt, da er det vist ogsaa forbi med hans Kunst; den sande  Digter  maa  først  og  fremmest  være  et  sandt  Menneske.  En abstrakt Kunstner, der uden for sin Kunst ikke har nogen alvorlig Vilje, ingen alvorlig Overbevisning, er ikke nogen ægte Kunstner.« 4

Den poetiske ironi er således den sande kunsts største fjende, eller som det lyder lidt senere: »den, der føler sig i Splid med sig selv og i Splid med den hele Tilværelse, han kan umulig være nogen sand Digter.« 5

Poul Møllers kritik af den ironiske subjektivitet er et gennemgående træk i  store  dele  af  forfatterskabet.  I  afhandlingen  »Tanker  over  Muligheden  af Beviser for Menneskets Udødelighed« lyder det f.eks., at med Fichtes system smuldrer subjektet væk i »en Sværm af hjælpeløse Atomer«. Derfor er »Ironiens Frihed« ikke en en sand frihed, da den ikke »fører til det rette Liv i Verden«. 6 Det samme gør sig gældende i den mere kendte »»Indledning til en Afhandling om Affektation«, hvor Poul Møllers karakteristik af den tredje og sidste  form  for  affektation,  den  vekslende,  i  det  store  hele  synes  identisk med hans opfattelse af  en ironiker.  Det  fremhæves bl.a.,  at  personen, der udviser  en  vekslende  affektation,  ikke  har  nogen  »blivende  Kærne  i  dets Tænken og Villen, men det dannede sig i ethvert Øjeblik af dets Liv en temporær Personlighed, for at ophæve den i det næste.« 7

Ligheden mellem Poul Møllers tanker og Søren Kierkegaards afhandling Om Begrebet Ironi - med stadigt Hensyn til Socrates fra  1841  er  således iøjnefaldende. Både Møller og Kierkegaard undersøger ironien i en historisk kontekst, og begge kritiserer dens ensidige dyrkelse af subjektiviteten, som den navnlig kommer til udtryk i den tyske idealisme. 8 Men hvor Kierkegaard ser ironiens subjektivitet som en linær historisk bevægelse - fra Sokrates og frem til  romantikerne - ser Poul Møller filosofien som en vekslen mellem fornuften på den ene side og det subjektive begær på den anden. Hertil kom- mer, at Kierkegaards ærinde hovedsageligt er af religiøs karakter, mens Poul Møller  i  »Om Begrebet  Ironie«  forholder sig  moralsk til  ironien. 9 Selv  om Poul Møller i »Om Begrebet Ironie« hovedsageligt forholder sig moralsk til ironien, medtager han i udødelighedsafhandlingen også et religiøst aspekt i sin kritik af tysk idealisme. I denne afhandling understreges det bl.a., at en sygelig  fiksering  på  subjektiviteten,  som  i  Schlegels  Lucinde,  umuliggør troen på en guddom, der ikke er identisk med selvet, hvorfor den religiøse forestilling om udødelighed falder bort.

4. Loc.cit., p. 147

5. Loc.cit., p. 158.

6. »Tanker over Muligheden af Beviser for Menneskets Udødelighed«, Skrifter i Udvalg bd. 2, op.cit, p. 180 og 188.

7. »Indledning til en Afhandling om Affektation«, Skrifter i Udvalg , op.cit., p. 399. Se eventuelt også Poul Møllers strøtanker, hvor samme kritik af den uendelige subjektivitet gør sig gældende. Jvnf. Skrifter i Udvalg , bd. 2, f.eks. p. 272, 281, 283, 297, 317, 319 og 388. For en udlægning af Poul Møller som filosofisk tænker, hvor hans kritik af idealismen indtager en central stilling, se Uffe Andreasen: Poul Møller og romantismen , Kbh.  1973.

## Fichtes videnskabslære

Som nævnt daterer Poul Møller udviklingen af den ironiske subjektivitet til Fichtes idealisme, en subjektivitet, der siden fik sit ypperste udtryk i Schlegels Lucinde .  J.G.  Fichtes filosofiske  system, den  såkaldte videnskabslære, var først og fremmest en revision af Kant og dennes begreb om »Das Ding an sich«, tingen i sig selv. Fichte understreger selv, at hans system »ikke er andet end det kantianske system.« 10

Ifølge Fichte kan al filosofisk tænkning reduceres til to systemer: idealisme  og  dogmatisme.  Hvor  den  idealistiske  tænker  tager  udgangspunkt  i jegets bevidsthed, ønsker den dogmatiske tænker at »fastsætte realiteten af tingen i sig  selv,  hvilket  vil sige, at han  vil fastsætte  tænkningens  nødvendighed af denne, som basis eller fundament for al erfaring« ( I, p. 13 f.). Men en sådan dogmatisme baserer sig ifølge Fichte på et idealistisk grundlag, da enhver bestemmelse af tingen i sig selv nødvendigvis må tage udgangspunkt i jegets bevidsthed: »Tingen i sig selv bliver derfor til noget rent kimært, og der er således ingen videre grund til, at man fremover skal antage, at en ting overhovedet eksisterer i sig selv« ( I , p. 16).

8. Vilh. Andersen skriver bl.a. om Kierkegaards afhandling, at »Haanden vel er Kierkegaards, men Aanden Poul Møllers«, hvilket støttes af J. Himmelstrup, der skriver, at »Kierkegaards Skildring staar i det hele næsten som en fortsættelse og videre udførelse af den paabegyndte Afhandling om den »moralske Ironi«, som foreligger fra Poul Møllers hånd«. Vilh. Andersen: Poul Møller ,  3.udg., Kbh. 1944, p. 389. J. Himmelstrup: Søren Kierkegaards opfattelse af Sokrates - en Studie i dansk Filosofis Historie , Kbh. 1924, p. 39.

9. At  det  er  muligt  at  opfatte  Kierkegaards  ærinde  som  værende  hovedsageligt  af  religiøs karakter, kommer til udtryk i Om Begrebet Ironis afsluttende kapitel, »Ironi som behersket Moment. Ironiens Sandhed«. Her skriver Kierkegaard nemlig, som en direkte kritik imod de tyske romantikere, at selv om romantikernes »længsel efter et højere« er en virkelig længsel, så glemmer de dog, at »som Mennesket ikke skal adskille, hvad Gud har sammenføiet, saaledes  skal  det  heller  ei  sammenføie,  hvad  Gud  har  adskilt«.  Søren  Kierkegaard: Om Begrebet Ironi - med stadigt Hensyn til Socrates , in: Søren Kierkegaards Skrifter , 4. udg., bd. 1, Kbh. 1997,  p. 357.

10. J.G.  Fichte: Introdutions  to  the  »Wissenschaftslehre«  and  Other  W ritings  (1797-1800) , oversat og redigeret af Daniel Breazeale, Indianapolis &amp; Cambridge 1994, p. 4. Herefter forkortet I .

Dette  opgør  med  dogmatismen,  der  særligt  er  rettet  mod  Kant,  gør Fichte i stand til at fastslå, at al tænkning tager udgangspunkt i og baserer sig på et jeg. Dette jeg »lader sig kun forstå, når det modstilles et ikke-jeg, og kun således, at jeget er bestemt inden for denne modsætning« ( I , p. 42). Hvis al  tænkning  finder  sted  inden  for  kategorierne  jeg  eller  ikke-jeg,  er  konsekvensen et filosofisk system, der udelukkende baseres på subjektivitet.

På baggrund af begreberne jeg og ikke-jeg er der al mulig grund til at kalde Fichte for jegets filosof. Men han er ikke jegets filosof i en traditionel dialektisk  forstand.  For  en  sådan  dialektik  ville  forudsætte  en  subjekt/ objekt-relation, der umuliggøres med Fichtes afvikling af tingen i sig selv. Hvis  Fichte  skal  forstås  i  dialektiske  termer,  er  det  nærmere  en  dialektik mellem jeg, ikke-jeg og det begrænsende jeg, hvor det begrænsende jeg gør det muligt at skelne mellem jeget og ikke-jeget. 11

Med  så  mange  forskellige  jeg-kategorier,  kan  det  ikke  undre,  at  Poul Møller omtaler den af Fichte afledte subjektivitet som »en Sværm af hjælpeløse Atomer«, der bl.a. manifesteres i »en temporær Personlighed«. Alligevel er det måske Georg Brandes, der i Den Romantiske Skole i Tyskland bedst har forklaret Fichtes indvirkning på romantikken:

»Fichtes Lære om det verdenssættende, verdensskabende Jeg stod i heftig Strid med »den sunde  Menneskefornuft«.  Netop  dette  var  i  Romantikernes Øjne et Hovedfortrin [...] og derfor fandt Romantiken i Jeglæren den Løftestang, men hvilken den troede at kunne løfte den gamle Verden ud af dens Hængsler. [...] I denne Opfattelse ligger Spiren til den berygtede romantiske Ironi«. 12

Det er altså ikke uden grund, at Poul Møller daterer den ironiske subjektivitet til Fichtes videnskabslære.

## Fichte i En dansk Students Eventyr

Poul  Møllers  afstandtagen  til  Fichte  og  dennes  idealisme  kommer også  til udtryk i En dansk Students Eventyr .  Her møder man den lærde licentiat, der  i  alle  henseender  angriber  verden  intellektuelt.  Da  han  forsøger  at forklare sin fætter Bertel, hvorfor han aldrig får udrettet noget, lyder det:

11. Med hensyn til Fichtes begrænsende jeg støtter jeg mig både til Paul de Mans »tropologiske« læsning af Fichte i »The Concept of Irony«, in: Aesthetic Ideology , Minneapolis &amp; London 1996, p. 172ff, og Radoslav A. Tsanoffs »Johann Gottlieb Fichte«, in: Paul Edwards (red.): The Encyclopedia of Philosophy , bd. 3, New Y ork &amp; London 1967, p. 192-196.

12. Georg Brandes: Den Romantiske Skole i Tyskland ,  in: Hovedstrømninger i det 19. Aarhundredes Literatur , bd. 1, København &amp; Kristiania 1906, p. 231f.

»Fremdeles  kommer  jeg  til  at  tænke  paa  mine  Tanker  derover,  ja  jeg tænker over at jeg tænker derover, og deler mig selv i en uendelig tilbageskridende Rad af Jeger, der betragter hinanden. Jeg ved ikke, hvilket Jeg der skal standses ved som det egentlige, og i det Øjeblik jeg standser ved et, er det jo igen et Jeg, der standser derved.« 13

Licentiatens udlægning af sin lange række af jeger, er tydeligvis en karikeret fremstilling af Fichtes tanker. Licentiaten er et udtryk for, hvorledes Fichtes tanker om jeget kan gøre stor skade på det tænkende subjekt. Men at licentiaten som en levendegørelse og konkretisering af Fichtes system ikke kun er lammet i sine tanker, men i hele sit handlende væsen, viser sig bl.a., da Bertel spørger, hvorfor han er begyndt at studere mineralogi. Licentiaten svarer, at det er, fordi hans studier i mineralogien gør ham i stand til at skrive bedre:

»Jeg har bemærket, at Tankerne glide bedst fra Pennen, naar man besidder aldeles hensigtsmæssige Skriveredskaber. For at faa gode Penne, maa man have gode Knive, og for at skærpe dem maa man besidde ret udsøgte Slibestene.  Derfor  har  jeg,  inden  jeg  gik  videre,  forskrevet  adskillige Stenarter, og rigtignok, som du ser, maatte trænge temmelig dybt ind i Mineralogien som et forberedende Studium« ( Stud ., p. 294). 14

Denne tydelige karikatur viser, at studiet af Fichte intet positivt fører med sig: at licentiaten ikke kan holde styr på sine jeger er én ting, men at han konkretiserer denne uendelige række af jeger i den materielle verden, gør ham fuldstændig  handlingslammet  selv  ved så simpel en  handling  som at skærpe pennen.

Med denne fremstilling af licentiaten distancerer Poul Møller sig endnu engang fra Fichtes jeg-lære, som romantikken ifølge Brandes brugte som en »Løftestang, med hvilken den troede at kunne løfte den gamle Verden ud af dens Hængsler«. Men at Poul Møller måske ikke er helt så konsekvent i sin afvisning  af  Fichtes  jeg-lære,  og  at  han  faktisk  benytter  sig  af  romantisk ironi, skal vi se nærmere på i det følgende, efter en diskussion af, hvad ironi overhovedet er for noget.

13. En dansk Students Eventyr , in: Skrifter i Udvalg , bd. 1, p. 293; herefter forkortet Stud .

14. Senere i romanen spørger licentiaten retorisk Frits: »Hvorledes kan nogen Tanke fødes, da den altid maa have været til, før den blev til? [...] Saaledes gaar det frem i det uendelige, og denne  Uendelighed  begrænses  af  et  Øjeblik  [...]  Indsigten  af  Tankens  Umulighed  indeholder selv en Umulighed, og Erkendelsen heraf frembringer paa ny en uforklarlig Modsigelse« ( Stud ., p. 326).

## En dansk Students Eventyr - en læsning af ironi med Kierkegaard

En dansk Students Eventyr er uden tvivl Poul Møllers mest kendte værk og anses  generelt  for  at  betegne  et  gennembrud  for  dansk  poetisk  realisme. Romanens tilblivelseshistorie må forudsættes velkendt: fra historisk roman til  en  samtidig studenterroman, og Poul Møllers oplæsning af de tre første kapitler i Studenterforeningen i 1824. Men også at der er tale om et romanfragment,  der  først  blev  rekonstrueret  og  udgivet  i Efterladte  Skrifter i 1843, fem år efter Poul Møllers død. 15

I  begyndelsen  af En  dansk  Students  Eventyr følger  man  en  flok  studenter,  der  er  på  vej  ud  af  byen  for  at  besøge  deres  studiekammerat,  Balthasar. Knapt ankommet, udbryder én af dem: »O, havde vi nu den krøllede Frits [...] da kunne vi være vis paa en herlig Aften«. En anden svarer, at Frits sjældent svigter godt selskab, men anlægger dog en mere kritisk tone over for Frits' personlighed. Det lyder, at Frits ofte »taber sig med blind Ubesindighed i Øjeblikkets Nydelse«, og at han er som den »karakterløse Kamæleon, der bestandig antager sine Omgivelsers Farver« ( Stud ., p. 257).

Allerede  i  åbningsscenen  tydeliggøres  flere  af  de  spor,  som  kan  følges gennem resten af romanen: at romanen foregår i et studentermiljø, hvor studenterne  ofte  forsøger  intellektuelt  at  indkredse  den  fraværende  Frits' omskiftelige karakter.  Derfor finder man i romanens første halvdel Christians  og  Bertels  fortællinger  om  henholdsvis  Frits'  barndom  og  om  hans slagsmål med en vægter aftenen før; episoder, der begge findes i udkastet til den historiske roman. 16 Siden  møder  vi  også  Frits'  egen  selviscenesættelse gennem brevene fra Møllerkroen.

15. Jvnf. Vilh. Andersens Poul Møller , op.cit., p. 187ff. Vilh. Andersen omtaler konsekvent En dansk Students Eventyr som Novellen - en betegnelse, som bl.a. videreføres af Hans Brix. Imidlertid har John Chr. Jørgensen overbevisende argumenteret for, at En dansk Students Eventyr er en roman og ikke en novelle. Da jeg her deler Jørgensens synspunkt, og i øvrigt finder, at En dansk Students Eventyr har en flertrådet handling, hvilket ofte benyttes til at adskille  roman fra novelle, adopterer jeg uden yderligere diskussion af genren John Chr. Jørgensens betegnelse. Jvnf. Hans Brix: Analyser og Problemer , bd. 2, Kbh. 1935, p. 275293 og John Chr. Jørgensen: Den sande kunst. Studier i dansk 1800-tals realisme ,  Kbh. 1980, p. 64-75.

16. Udkastet til den historiske roman, der finder sted i reformationstidens Danmark, er ligeledes optrykt i Skrifter i Udvalg, bd. 1: Vægterscenen, hvor Frits (i den historiske roman Silvio) antastes som tyv, da han gennem skorstenen vil aflytte sin »udkårne«, og barndommens flugt fra onklen, hvor Frits (Silvio) ender som spillemand. Jvnf. udkastet til den historiske roman, p. 201f og 239f.

Efter Christian og Bertels fortællinger om Frits og hans flygtige forelskelser  påbegynder  studenterne en diskussion om kærlighed. Bertel forklarer, hvorledes  han  »henregner  alle  Elskere  til  tre  Klasser«.  Og  om  den  sidste klasse af elskere hedder det - med tydelig allusion til Poul Møllers karakteristik af den vekslende affektation - at for at blive »Genstand for denne klasses Kærlighed udfordres slet ingen Egenskaber; dem lægger Elskeren aldeles til af  egne  Midler«,  hvorfor  disse  elskere  »bestandig  se  deres  elskede  med  en Glorie  om  sin  Tinding«  ( Stud .,  p.  278).  At  Bertel  med  bestemmelsen  af denne tredje klasse af elskere bl.a. har Frits i tankerne, bliver klart, da Frits straks efter træder frem og synger en kærlighedssang for studenterne.

Med studenternes forskellige forsøg på at indkredse Frits, får vi antydet nogle karakteristika i Frits' personlighed, der også kendes fra den romantiske ironiker. Spørgsmålet er dog, om det er muligt at karakterisere dette som  et  udtryk  for  ironi,  og  hvordan  en  sådan  form  for  ironi  overhovedet lader sig  bestemme.  For  at  svare  på  dette,  vil  jeg  i  det  følgende  inddrage Søren Kierkegaards Om Begrebet Ironi , da denne afhandling af Poul Møllers elev i forskellige sammenhænge er blevet karakteriseret som »den bedste bog om ironi der findes.« 17

Kierkegaards synsvinkel i Om Begrebet Ironi er et åndsfænomenologisk syn, som han hovedsageligt henter fra Hegel. Herfra viser Kierkegaard, hvordan ironiens første tilsynekomst i verdenshistorien må falde sammen med fremkomsten af subjektiviteten. Og gennem læsninger af Xenophon, Platon og Aristophanes' fremstillinger af Sokrates kan Kierkegaard bestemme, at det  »er Subjectivitetens uendelige  overgivne Frihed ,  vi  see  i  Socrates«  og videre, at »dette er netop Ironien .« 18

Sokrates' ironiske standpunkt står for Kierkegaard »i Verdens-Aandens Tjeneste« ( O , p. 311), for »idet han tilintetgjorde Græciteten, brugte han ironien ;  hans  Adfærd mod den var  bestandig ironisk« ( O ,  p.  302).  Men  efter Sokrates »forsvandt den [dvs. ironien] ikke atter sporløst, Verden sank ikke atter  tilbage  i  dens  tidligere  Udviklingsform,  tvertimod,  det  Gamle  forsvandt,  og  Alt  blev  nyt«  ( O ,  p.  282).  Derfor  må  en  ny  historisk  orienteret ironisk fremtrædelsesform være en slags subjektivitet i en højere form. »Det maa«,  skriver  Kierkegaard,  »da  være  en  Subjectivitetens  anden  Potens,  en Subjectivitetens Subjectivitet, der svarer til en Reflexionens Reflexion« ( O , p. 282).  Mens  Sokrates'  ironi  var  verdenshistorisk  berettiget,  idet  den  blev » beroliget derved at Subjectiviteten skete sin Ret , saa blev den anden Form af Ironi  bekjæmpet og tilintetgjort; thi  da  den  var uberettiget, kunde  den kun skee sin  Ret derved,  at den  blev  ophævet«  ( O ,  p.  282).  Og  den  anden form for ironi, Kierkegaard tænker på, er netop den romantiske.

17. Her: Paul de Man: »The Concept of Irony«, in: Aesthetic Ideology , Minneapolis &amp; London 1996, p. 163.

18. Kierkegaard: Om Begrebet Ironi , op.cit., p. 255. Herefter forkortet O .

Kierkegaard opstiller nu tre karakteristika, der gør sig gældende i alle former for ironi. Udgangspunktet er den ironiske talefigur »at sige det Modsatte af hvad man mener« ( O , p. 286). Dermed »have vi allerede en Bestemmelse,  der  gaar  gjennem  al  Ironi,  den  nemlig,  at Phænomenet  ikke  er Væsenet, men det Modsatte af  Væsenet« ( O ,  p.  286).  Dette medfører, hvis opmærksomheden rettes mod »det talende Subject«, endnu en bestemmelse »der  gaar  gjennem  al  Ironi, Subjectet er  nemlig negativt  frit «  ( O ,  p.  286). Som sidste bestemmelse, der »ogsaa er eiendommelig for al Ironi«, nævner Kierkegaard »en vis Fornemhed, som hidhører fra, at den, om den end vil forstaaes, dog ikke vil ligefrem forstaaes; som gjør, at denne Figur ligesom seer ned paa den slet og rette Tale, hvilken Enhver øieblikkelig kan forstaae: den reiser ligesom i et fornemt Incognito, og seer fra dette høie Stade medlidende ned paa den almindelige pedestre Tale« ( O , p. 287). 19

Med disse tre bestemmelser påbegynder Kierkegaard sin historiske afklaring  af  begrebet  ironi.  I  afhandlingens  første  del  påviser  han,  at  Sokrates historisk  gjorde  subjektiviteten  mulig,  og  da  ironien  er  » Subjectivitetens første og abstracteste Bestemmelse « ( O , p. 302), må den historiske afklaring derfor begynde med Sokrates. Sokrates står for Kierkegaard som repræsentant  for  en  historisk  berettiget  ironi,  da  han  gør  op  med  »græciteten«.  Og som modsætning hertil  ser Kierkegaard den romantiske ironi,  der ikke er historisk berettiget.

Forskellen mellem den sokratiske og den romantiske ironi, som udelukkende er deres historiske berettigelse, kommer også til udtryk, når Kierkegaard bestemmer ironi som uendelig absolut negativitet:

»Den  er Negativitet ,  thi  den  negerer  blot;  den  er uendelig ,  thi  den negerer ikke dette eller hiint Phænomen; den er absolut , thi det, i Kraft af  hvilket  den  negerer,  er  et  Høiere,  der  dog  ikke  er.  Ironien  etablerer Intet; thi det, der skal etableres, ligger bag ved den« ( O , p. 299). 20

19. De første to af disse tre bestemmelser henter Kierkegaard fra Hegels Ästhetik . Her bestemmer Hegel ligeledes ironi som fænomenet værende det modsatte af væsenet, og at subjektet er negativt frit. Kierkegaards sidste bestemmelse - en vis fornemhed - har sandsynligvis også sin oprindelse hos Hegel, dog mere indirekte. For i sin omtale af Friedrich Schlegel omtaler Hegel ham konsekvent som Friedrich von Schlegel og antyder dermed, at Schlegel gennem brugen af ironi netop bliver fornem. Afsnittet om ironi fra Hegels Ästhetik er oversat til dansk som »Ironien«, in Passage , nr. 17 (1994), pp. 93-99.

20. Ironi  som  den  uendelige absolutte  negativitet  er  ligeledes  en  bestemmelse,  som  Kierkegaard henter fra Hegels Ästhetik .

Ud fra denne bestemmelse må Kierkegaard altså også skelne mellem en historisk berettiget uendelig absolut negativitet og en uberettiget. Og her er Sokrates' ironi netop historisk berettiget, da »det ikke [var] Virkeligheden overhovedet, han negerede, men det var den til en vis Tid givne Virkelighed, Substantialitetens, saaledes som den var i Grækenland« ( O , p. 307f.). Så vidt kom det dog aldrig med den romantiske ironi:

»For det Første forvexlede man det empiriske og endelige Jeg med det evige Jeg; for det Andet forvexlede man den metaphysiske Virkelighed med den historiske Virkelighed. Man anvendte saaledes et ufuldbaarent metaphysisk Standpunkt  uden  videre  paa Virkeligheden [...]  Det  var ikke  et  Moment  af  den  givne  Virkelighed,  der  skulde  negeres  og  fortrænges; men det var al historisk Virkelighed , den negerede, for at skaffe Plads for en selvskabt Virkelighed« ( O , p. 311).

Hvad  romantikerne  ifølge  Kierkegaard  ikke  forstår,  er,  at  den  historiske virkelighed viser sig »deels som en Gave ,  der ikke vil lade sig vrage, deels som en Opgave , der vil realiseres« ( O , p. 312). Gaven, Kierkegaard her taler om,  udtrykker  »Individets  Forhold  til  en  Fortid«:  en  fortid  der  ikke  kan »oversees  eller  ignoreres«  ( O ,  p.  313).  Men  romantikerne  »havde  med  det evige Jeg forvexlet det timelige Jeg. Men det evige Jeg har ingen Fortid, og altsaa har det timelige det heller ikke« ( O , p. 313). Forvekslingen af det timelige og evige jeg indebærer, at romantikerne ikke kan modtage virkeligheden som en gave.

Dette får konsekvenser for den opgave, som virkeligheden stiller til individet. Fordi det »handlende Individ skal være istand til at løse sin Opgave i at realisere Virkeligheden, maa det føle sig indordnet i en større Sammenhæng« ( O , p. 315). Men ironien forsøger bestandigt at frigøre sig fra denne sammenhæng og kan ikke modtage virkelighedens velsignelse: »thi da den intet Høiere har end sig selv, kan den ingen Velsignelse modtage« ( O , p. 315). Men at den intet højere har end sig selv, er et udtryk for den romantiske ironis higen efter frihed:

»Den vaager  derfor  over sig  selv,  og  frygter  Intet  mere,  end  at  et  eller andet Indtryk skal overvælde den; thi naar man er saaledes fri, da først lever man poetisk, og det var som bekjendt Ironiens store Fordring, at man skulde leve poetisk « ( O , p. 316).

Et poetisk liv kan realiseres på to måder: »Eet er nemlig at digte sig selv, et Andet at lade sig digte«. Den »Christne lader sig digte« og anerkender, at »der er  sat  ham en Opgave« ( O ,  p.  316).  Således lever den  kristne i en  historisk sammenhæng og udsiger på grund af den historiske berettigelse »ikke et Ord uden Mening«, men for den romantiske ironiker »har denne Sammenhæng [...]  ingen  Gyldighed« ( O ,  p.  318),  og da han ikke vil passes ind i omgivelserne, må omgivelserne passes ind efter ham: »han digter ikke blot sig selv, men han digter ogsaa sin Omverden « ( O , p. 318).

For Kierkegaard opstår den romantiske digtning i en vekselvirkning mellem en given og en ideal virkelighed. Den givne virkelighed er for romantikerne en karikeret spidsborgerlighed, hvor alt foregår på klokkeslæt: »Man sværmede i Naturen St. Hansdag, man var sønderknuset store Bededag, man forliebede sig, naar man fyldte sit 20de Aar, man gik i Seng Klokken 10« ( O , p. 336). Når den givne virkelighed for romantikerne fremstår så karikeret, bliver idealet højere og mere sprudlende. Det højeste ideal for romantikerne er ifølge Kierkegaard drømmeverdenen, og i sin fremstilling af det romantiske ideal viser Kierkegaard, hvor grinagtigt dette ideal er: »Poesien vaagner, de stærke Længsler, de hemmelighedsfulde Ahnelser, de begeistrende Følelser,  Naturen vaagner,  den  fortryllede  Prindsesse  vaagner Romantikeren falder i Søvn« ( O , p. 337). Da det romantiske ideal kommer fra en karikeret virkelighedsopfattelse,  betyder  det,  at  »den  Kilde,  der  her  sprudler,  ikke sprudler til et evigt Liv. Men netop dette, at denne Poesi bevæger sig mellem Modsætningerne, viser, at den ikke er i dybere betydning sand Poesi « (ibid.).

Den romantiske poesi ordner sig ikke »i en poetisk Totalitet«, som den religiøse gør ( O ,  p. 338). Det skyldes ifølge Kierkegaard, at den er en polemisk  stræben,  der  aldrig  finder  hvile,  »thi  det  Poetiske  bestaar  netop  i bestandig at frigøre sig ved en ny Polemik« ( O , p. 338). Og uden et poetisk ideal bliver den romantiske poesi en uendelig allegori:

»Den ideale Stræben har atter intet Ideal; thi ethvert Ideal er i samme Øieblik dog blot en Allegori, der skjuler et høiere Ideal i sig, og saaledes i det  Uendelige.  Digteren  under  derfor  aldrig  hverken  sig  selv  eller Læseren Ro, thi Ro er netop slig Digtens Modsætning. Den eneste Ro, den  har,  er  den  poetiske  Evighed,  hvori  den  seer  Idealet,  men  denne Evighed er en Uting, da den er uden Tid, og derfor bliver Idealet i næste Øieblik Allegori« ( O, p. 338f).

Da den romantiske ironi ikke ser den historiske virkelighed som en gave, kan den ikke videreføre historiens opgave. Den kan blot forholde sig karikeret til sin  samtid  og  formår  derfor  ikke,  som  Sokrates'  ironi  at  være  »i  VerdensAandens Tjeneste«. Et karikeret forhold til éns samtid betyder også, at der er tale om en ideal stræben uden et endeligt ideal, da idealet netop er at være i modsætning til samtiden, hvorfor idealet bliver uendeligt. Den romantiske ironi og dens uendelige stræben mod poetisk frihed bliver derfor en allegori, »der skjuler et høiere Ideal i sig, og saaledes i det Uendelige« ( O, p. 338).

Med  udgangspunkt  i  Kierkegaards  opfattelse  af  ironi,  åbnes  der  for muligheden  af  at  karakterisere  Frits  som  ironiker.  F.eks.  når  studenterne omtaler Frits som den »karakterløse Kamæleon, der bestandig antager sine Omgivelsers Farver« ( Stud ., p. 257), falder det fint i tråd med Kierkegaard, når  han  om  de  romantiske  ironikere  skriver,  at  de  konstant  negerede  den historiske virkelighed »for at skaffe Plads for en selvskabt Virkelighed« ( O , p. 311). Således digter  Frits sig selv,  i  stedet  for  at  lade  sig  digte.  Eller  med Kierkegaards ord om den romantiske ironiker: »han digter ikke blot sig selv, men han digter ogsaa sin Omverden « ( O , p. 318). Videre er det gennem de tre  karakteristika,  »der  gaar  gjennem  al  Ironi«,  muligt  at  bestemme  Frits' karakter  som ironisk. 21 Særlig  i  forhold  til  Frits'  iscenesættelse  af  sit  eget selvmord, som jeg senere vil vende uddybende tilbage til, og hans efterfølgende beretning herom til studenterne. Her er der flere eksempler på, hvordan Frits siger det modsatte af, hvad han mener, og dermed hvordan væsenet bliver det modsatte af fænomenet, hvilket giver Frits en negativ frihed, der igen gør ham en smule fornem i forhold til de øvrige studenter.

Frits er måske ikke den ideelle romantiske ironiker, og der er vel heller ingen tvivl om, at det er et noget karikeret billede, Poul Møller har skabt af en ironiker. Dette  kaster naturligvis  endnu et ironisk  skær  over romanen. Med bestemmelsen af Frits som ironiker bliver det muligt at læse Frits færd ud i verden som en art allegori, hvor han søger et fast grundlag, en endelig signifié , der kan befri ham fra ironiens fængsel. Inden vi skal se nærmere på Frits' videre færd, skal vi dog først se, hvordan ironien manifesterer sig på flere niveauer i romanen, ikke kun tematisk, men også formelt.

## Ironi og komposition

Den  fortællemæssige  struktur  i En  dansk  Students  Eventyr er  temmelig kompleks. Særlig i romanens to første kapitler synes indskud og digressioner at spille en væsentlig rolle, hvorfor den overordnede tredjepersonsfortæller træder noget i baggrunden. Udgangspunktet er som bekendt stadig hos Balthasar, hvor studenterne mødes og diskuterer Frits' karakter. Første kapitel domineres i nogen grad af Bertels og Christians indskudte fortællinger om henholdsvis Frits' barndom og hans forsøg på at aflytte Sophies værelse gennem en skorsten. Andet kapitel domineres af oplæsningen af de breve, som Frits  sender  studenterne  fra  Møllerkroen,  der  dog  afbrydes  af  en  længere digression om licentiaten. Denne fortællemæssige kompleksitet accentueres både  af  Frits,  da  han  vender  tilbage  og  giver  studenterne  flere  forskellige muligheder  at  vælge  mellem  i  fortællingen  om  sit  selvmordsforsøg,  og  af romanens indlagte sange og digte.

21. I en læsning af »Diapsalmata« fra Enten-Eller benytter Winfield E. Nagley Kierkegaards tre bestemmelser af ironi som teoretisk grundlag for en indkredsning af ironi i Enten-Eller. Jvnf. Winfield E. Nagley: »Irony in the »Diapsalmata««, in: Thulstrup &amp; Thulstrup (red.): Bibliotheca Kierkegaardiana , bd. 9, Kbh. 1981, p. 24-55.

Et andet væsentligt træk ved En dansk Students Eventyr er dens genremæssige  ubestemmelighed.  Der  skiftes  flere  gange  mellem  fortælling, brevroman,  bekendelser  og  lyrik,  hvorfor  de  genremæssige  karakteristika synes at antyde, at der ikke findes noget endeligt. Hver gang man synes at være blevet fortrolig med romanen, skiftes der til en ny fortælleinstans og fortælleposition,  som  man  f.eks.  kender  det  fra  Sternes Tristam  Shandy . Dette skift i fortælleposition følges i En dansk Students Eventyr oftest af en ændring i genre, hvad enten der er tale om de indlagte fortællinger, den tydelige allusion til brevromanen eller Frits' bekendelser over for studenterne.

Gennem brugen af forskellige fortælleinstanser og genrer synes En dansk Students Eventyr at understøtte, hvad vi tidligere har set i karakteristikken af Frits: den ironiske udfoldelse, hvor det ikke er muligt at fastholde noget endeligt. De hyppige genreskift og ændringer i fortælleforhold underbygger samtidig  de  krav,  som  Friedrich  Schlegel  stiller  til  en  tidstypisk  roman  i Gespräch über die Poesie . I afsnittet »Brief über den Roman« skriver Antonio, at »jeg ikke kan forestille mig en roman som andet end en blanding af fortælling, sang og andre former.« 22 Det skyldes, forklarer Antonio videre i Gespräch über die Poesie, at en sådan genreblanding udtrykker »en sand arabesk,  der  sammen  med  bekendelser  [...]  er  de  eneste  romantiske  naturprodukter  af  vor  tidsalder.« 23 Med  den  genremæssige  sammenblanding ekspliciterer En  dansk  Students  Eventyr umuligheden  af  at  fastholde  en enkelt betydning. Samtidig understreger sammenblandingen også det specifikt romantiske, da  romanens  mange  digressioner  og  fortællemæssige labyrinter  leder  tankerne  hen  på  arabesken,  som  ifølge  Antonio  er  en  af romantikkens eneste opfindelser. 24 Genrekompleksiteten er således et udtryk for en bevægelse, der i det store og hele er at ligne med ironi, hvorved det bliver  muligt  at  tolke  romanens  fortællemæssige  og  genremæssige  forhold som et udtryk for romantisk ironi.

22. Kritische Friedrich-Schlegel-Ausgabe ,  bd. 2, München, Paderborn &amp; Wien 1963-1967, p. 336.

23.

Op.cit., p. 337.

24. Ifølge Marie-Louise Svane er det i romantikken almindeligvis »det litterære værks narrative struktur, der betegnes som arabesk«. Jvnf. Marie-Louise Svane:  »Arabesk.  En romantisk grænsefigur«,  in: Ny  Poetik.  Tidsskrift  for  litteraturvidenskab 7,  Odense  Universitetsforlag, Odense 1997, p. 94.

Ud over at en roman helst skal være en blanding af flere forskellige genrer, er Antonio i Gespräch über die Poesie også af den opfattelse, at en roman altid  bør  indeholde  sin  egen  teori,  hvorfor  enhver  »teori  om  romanen  selv burde være en roman.« 25 Hvis man i En dansk Students Eventyr skal forsøge at  indkredse  den  form  for  »teori  i  romanen«,  som  Antonio  her  taler  om, synes suspenderingen af ethvert endeligt at være et godt udgangspunkt, da det hverken genre- eller fortællemæssigt synes muligt at indkredse romanen. Derfor vil jeg i det følgende illustrere, hvordan denne suspendring af ethvert grundlag  udtrykkes  i  resten  af  romanen,  og  hvorfor  romanen  derfor  kan læses allegorisk som Frits' forsøg på at finde noget endeligt betegnende, der kan frigøre ham fra ironiens fængsel.

## Frits' iscenesættelse

Efter at have sunget sangen »Søde! sig, hvornaar jeg dig skal finde« om sin længsel  efter  den  ukendte  elskede,  drager  Frits  ud  i  verden  som  en »spædlemmet  Fugl  i  Luften,  der  trøstig  begiver  sig  paa  Flugten  over  de mange tusinde Bølger, uden at være sikker paa at finde det Træ, den flyver efter« ( Stud ., p. 282). 26 Med denne analogi røber Frits, at han ikke blot rejser ud  for  at  lede  efter  sin  kommende  elskede,  men  at  han  i  lige  så  høj  grad rejser  ud  for  at  finde  noget  endeligt  betegnende  -  som  fuglen  efter  et bestemt træ - uden nogen sikkerhed for, at det virkelig findes.

Gennem en række breve, som Frits sender til studenterne derhjemme, og som Balthasar læser højt for studenterne, fortæller Frits, at han nu befinder sig på Møllerkroen, hvor han er blevet forelsket i møllerens datter Marie. I modsætning til den tidligere mere spontane forelskelse i Sophie virker Frits' forelskelse i Marie anderledes afbalanceret og eftertænksom; et indtryk der understreges gennem de idylliske beskrivelser af Marie, som leder tankerne hen på malerkunstens genrebilleder. 27

Trods de idylliske beskrivelser og den tilsyneladende afbalancerede nye Frits, der med sit brevskriveri leder tankerne hen på Goethes Werther , er stu- denterne ikke overbeviste om, at Frits i Marie har fundet det stabile grundlag, som han drog ud i verden for at finde. I stedet mener f.eks. Bernhard, at forelskelsen i Marie blot er endnu et eksempel på, at Frits er at ligne med en »Kamæleon, der bestandig antager sine Omgivelsers Farver«:

25. Op. cit., p. 336.

26. Sangen »Søde! sig, hvornaar jeg dig skal finde« er i øvrigt med få ændringer identisk med første digt i Poul Møllers digtkreds »Til Laura«.

27. F.eks.  skriver  Frits,  at  Maries  beskedne  påklædning  er  det  »klareste  Udtryk  af  den  stille Ligevægt  og  Ynde,  der  hersker  i  hele  hendes  Væsen«  ( Stud .,  p.  299).  Allusionen  til malerkunstens genrebillede understreges også i Frits' kommentarer, efter at han en morgen ubemærket har set Marie gå tværs over gården: »denne korte Vandring staar bestandigt som det skønneste Maleri for min Fantasi« ( Stud. , p. 300).

»Hans Karakter er omskreven af en saa elastisk Ring, at den bestandig omformes efter den Kres, han befinder sig i [...] og jeg tvivler ikke paa, at han i Møllerens Hus antager en Farve, som behager den uerfarne Landsbypige« ( Stud ., p. 298). 28

Som om Frits i  nogen  grad  kan  forudse  studenternes  reaktion  på sin  nye forelskelse,  giver  han  dem  i  næste  brev  svar  på  tiltale:  »den  21de  i  næste Maaned vil  vi  holde  Bryllup«  ( Stud .,  p.  303).  Inden  da  vil  han  dog  »gøre Marie  en  ordentlig  Kærlighedserklæring«,  hvorfor  hun  åbenbart  ikke  er bekendt med Frits' planer. Ved samme lejlighed sender Frits studenterne et kærlighedsdigt, der er dediceret til Marie. At Frits sender digtet til studenterne  og  på  intet  tidspunkt  viser  det  til  Marie,  afslører,  at  digtet  først  og fremmest er et forsøg på at overbevise studenterne om, at hans kærlighed til Marie både er dyb og oprigtig, og at han med hende har fundet en vej ud af ironien.

I digtet  antydes det allerede i  de  første  linier,  at  det  handler om Frits' egen længsel efter stabilitet: »Nu har jeg længe nok i Livet sværmet / Ret som en Fuglefjer for alle Vinde«. Men efter at Frits har mødt Marie, behøver han ikke længere at sværme rundt for alle vinde: »Nu ligger jeg i Havnen trygt beskærmet, / Jeg fundet har en dejlig Frelserinde«. Med forelskelsen i Marie tror Frits, at han har fundet en frelserinde, der kan gøre en ende på hans sværmeriske og ironiske liv. Men at dette ikke er tilfældet, og at Frits' tro må afvises som illusorisk, berøres i slutningen af digtet. Efter en række invokationer lyder den lidt overraskende slutning: »Og vilde hvert et Næb i Luften synge: / Da - «. Denne abrupte slutning følges af Frits' egen kommentar i brevet til studenterne: »Da - derpaa kan jeg ingen Slutning sætte. Jeg mangler et Rim« ( Stud ., p. 305). At Frits ikke kan finde et rim tyder på, at han interesserer sig mere for digtets sproglige udtryk og perfektion end for  at  udtrykke  sin  påståede  kærlighed  til  Marie.  Så  med  interessen  rettet mod digtets sproglige udtryk er det ikke længere muligt at læse digtet som en  beskrivelse  af,  hvordan  Frits  har  fundet  frelse  for  ironien.  Tværtimod indikerer interessen for digtets sproglige udtryk, at forelskelsen i Marie ikke kan tilbyde Frits det stabile grundlag, som han søger.

28. Jvnf. Bertels tidligere karakteristik af den tredje klasse af elskere, hvor det lyder, at for at »blive Genstand for denne Klasses Kærlighed udfordres slet ingen egenskaber; dem lægger Elskeren aldeles til af egne Midler« ( Stud ., p. 278). Samme tankegang gør sig som bekendt gældende i affektationsafhandlingen, hvor den vekslende affektation forklares ved, at den »snart antager denne, snart hin bestemte Skikkelse«. Jvnf. Skrifter i Udvalg , bd. 2, p. 399. Hos Kierkegaard findes som nævnt en lignende karakteristik af den romantiske ironiker: »han digter ikke blot sig selv, men han digter ogsaa sin Omverden «. Jvnf. Kierkegaard: Om Begrebet Ironi , p. 318.

At digtet ikke bør læses som en kærlighedserklæring til Marie,  understreges også af Bertels efterfølgende tolkning, da Balthasar har læst digtet op for  studenterne.  Ifølge  Bertel  er  digtet  »en  poetisk  Fiktion,  som  staar  der blot for at pynte, uden at det skal have nogen egentlig Betydning« ( Stud ., p. 305). Digtet udtrykker således en form for iscenesættelse, hvor Frits uden held prøver at overbevise studenterne om, at Marie er hans frelse for et liv i ironiens magt. Hvorfor Frits nødvendigvis må iscenesætte sit liv og gang på gang  må  postulere,  at  han  har  fundet  stabilitet  for  ironiens  uendelighed, kommer tydeligst til udtryk i handlingsforløbet omkring det efterfølgende selvmordsforsøg.

## Det iscenesatte selvmord

Da studenterne igen samles for at høre om resultatet af Frits' frieri, venter der dem et sørgeligt budskab: »Naar I modtage dette Brev, har jeg selv gjort en  Ende  paa  mit  Liv«,  lyder  det  i  brevet  fra  Frits  ( Stud .,  p.  306).  Videre fortæller  han,  at  ønsket  om  at  begå  selvmord  skyldes,  at  hans  liv  kun  har »været et stygt, elendigt Gøglespil« ( Stud ., p. 307). Men at ønsket om at begå selvmord måske i lige så høj grad udspringer af Maries afslag på hans frieri, nævnes ikke i afskedsbrevet. Kort testamenterer Frits sine få ejendele til studenterne og afslører igen sin forkærlighed for det iscenesatte, da han forestiller sig, at Christian en aften vil besøge hans grav med dét valdhorn, som er testamenteret til ham: »sæt dig da en Aften paa min Gravhøj i stille Vejr og blæs en Sørgemarsch ud over Søen« ( Stud ., p. 306). Dette forsøg på at iscenesætte en hændelse, der skal finde sted efter døden er indtruffet, vidner om, hvordan hele selvmordsforsøget udelukkende er iscenesat af Frits til ære for studenterne derhjemme.

Efter oplæsningen af afskedsbrevet bryder flere af studenterne ud i gråd. De er alle fortvivlede over, at en »saa flygtigt opstaaet Lidenskab« har kunnet overvælde Frits »med en saadan Voldsomhed« ( Stud ., p. 306). Der breder sig derfor »en dyb Stilhed i den hele Kres«, der først afbrydes, da Frits træder frem  og  spiller  en  »højtidelig  Dødningemusik  paa  et  Valdhorn«  ( Stud .,  p. 306). Studenterne bliver naturligvis glædeligt  overraskede  over at se Frits, som de troede havde gjort en ende på sit liv. Men Balthasar, der tidligere blev anklaget for at forholde sig »saa kold og hjærteløs« under sin oplæsning af afskedsbrevet, erkender, at han hele tiden vidste, at Frits ikke havde begået selvmord. Hele situationen med oplæsningen af afskedsbrevet og den senere genkomst er derfor - med Balthasars vidende - iscenesat og udspillet af Frits til ære for studenterne og sig selv.

Frits  illustrerer  således  endnu  engang  sit  behov  for  at  forstille  sig:  på grund af ironiens suspendering af ethvert grundlag ser han sig nødsaget til at iscenesætte sit liv for at bevare illusionen om, at han har fundet det stabile grundlag, som han søger. Behovet for hele tiden at iscenesætte sit eget liv kan derfor ikke bare afvises som et kapriciøst indfald. Der er i stedet tale om et slags eksistensvilkår, der har den uheldige effekt, at jo mere Frits må iscenesætte sit liv i et forsøg på at bevare illusionen om en endelig signifié , jo længere bevæger han sig væk fra muligheden af nogensinde at nå en sådan.

Da Frits efter oplæsningen af afskedsbrevet atter træder ind i studenternes kreds, forklarer han, at »nu skal jeg kortelig fortælle min Død og min Genfødsel« ( Stud ., p. 308). Ordvalget her er yderst interessant. Der er nemlig ikke tale om, at han vil fortælle om sin død og genfødsel, men blot at han vil fortælle sin død og genfødsel, som om de først bliver faktiske hændelser i det øjeblik,  Frits  sprogligt  sætter  ord  på  dem.  At  ordvalget  er  helt  bevidst, understreges  i  selve  Frits'  rekonstruktion  af  selvmordsforsøget,  hvor  det bliver  mere  og  mere  tydeligt,  at  der  er  tale  om  en  fortælling,  som  Frits opdigter, mens han fortæller den. Frits lægger i sin fortælling ud med at slå fast, at han virkelig forsøgte at hænge sig, men desværre blev skåret ned igen »mod min Vilje  og  mit Vidende«,  hvad der siden  viser  sig  at  være usandt ( Stud ., p. 308). At Frits forsøger at overbevise studenterne om, at han blev skåret ned mod sin vilje, giver hans fortælling den dramatiske effekt, at studenterne hele tiden er klar over, at der er tale om en historie, der involverer liv og død. 29 Så da Frits efterfølgende fortæller, at Marie uden videre afslog hans frieri,  er man straks klar over, at hun gennem sit afslag næsten førte ham i døden.

Frits forklarer videre, at han straks reagerede på Maries afslag: »Jeg blev naturligvis yderst forbitret og slog i Bordet«, lyder det. Denne dramatiske forklaring  om  Frits'  umiddelbare  handlekraft  godtager  Bertel  ikke,  han anklager Frits for at lyve om sin reaktion på Maries afvisning. I stedet for at forsvare sig mod Bertels anklage indrømmer Frits straks sin løgn: »Forbitret blev  jeg,  men  slog  ikke  i  Bordet«  ( Stud .,  p.  311).  Men  knap  har  Frits genoptaget  sin  fortælling,  før  Bertel  igen  afbryder  ham:  »Nu  løj  du  igen, Frits!« ( Stud ., p. 311). Og endnu engang indrømmer Frits, at han har løjet:

29. En parallel til denne komposition, hvor en præsentation af fortællingens slutning intensiverer og dramatiserer den følgende historie yderligere, findes i Kierkegaards Forførerens Dagbog , hvor vi inden læsningen af Johannes' dagbog kan læse Regines breve skrevet efter forlovelsens ophævelse.

»Ja, naar I endelig ere saa vantro, at I slet ikke fæste Lid til saa sandsynlige Fiktioner, maa jeg bekende rentud, at jeg følte mig ganske sønderknust  og  tilintetgjort  [...]  Jeg  ilede  til  mit  Værelse,  hvor  jeg  skrev  et afskedsbrev til eder, og styrtede derpaa gennem Havestuen for at udføre mit Forsæt« ( Stud ., p. 312).

Udtrykket »sandsynlige Fiktioner« indikerer, at sandheden for Frits er mindre vigtig end en god historie, mens sandheden af særligt Bertel prioriteres højere end disse nok »saa sandsynlige Fiktioner«. Med interessen vendt mod det fiktive hellere end mod sandheden illustrerer Frits endnu engang, hvordan  iscenesættelsen  er  i  centrum  i  hans  etablering  af  fortællingen  om selvmordsforsøget.  Samtidig  giver  det  citerede  »at  udføre  mit  Forsæt« indtryk af, at Frits allerede inden Maries afslag har bestemt sig for at iscenesætte sit eget selvmord, hvilket også viser sig at være tilfældet.

På sin vej ud for at udføre sit forsæt møder Frits den tidligere omtalte licentiat. Licentiaten stopper Frits for at veksle et par ord med ham, men i sin iver efter at komme videre skubber Frits til ham, så han falder ind i en glasdør. Og da Frits vågner efter selvmordsforsøget ligger han ved siden af den forskårne licentiat, og beslutter sig for at »opgive Dødstanken for denne Gang« ( Stud ., p. 313). Frits fortæller i første omgang intet om, hvordan han overlevede selvmordsforsøget, og hvem der skar ham ned. I stedet begynder han en diskussion med studenterne af Maries karakter, hvor han understreger, at hun har »mer Dannelse, end nogen af eder tror« ( Stud ., p. 316).

Men Frits, »som ved Nydelsen  af  adskillige  Glas  Tevandspunsch  havde mistet al Gave til at forstille sig«, går efter nogen tid til bekendelse over for studenterne  og  fortæller  dem  sandheden  om  sit  selvmordsforsøg.  Han forklarer, at han på intet tidspunkt havde intentioner om at tage sit eget liv, men blot ønskede at give Marie en »Straf for sin Grumhed« ( Stud ., p. 318). Efter at have skubbet licentiaten ind i glasdøren følte Frits sig derfor nogenlunde sikker på, at licentiaten »kunde komme saa meget paa Benene, at han kunne tage mig ned igen«, hvorfor han lod sin »Foldekniv falde paa Jorden ved Roden af Træet« ( Stud ., p. 319), så han hurtigt kunne blive skåret ned. Med denne indrømmelse ekspliciteres Frits' behov for iscenesættelse ganske betragteligt. Tidligere så vi, hvordan Frits forsøgte at give sin fortælling om selvmordsforsøget et skær af dramatik ved højtideligt at erklære, at han blev skåret ned fra træet »mod min Vilje og mit Vidende«. Og dette forsøg på dramatisering,  gennem  en  bevidst  fordrejning  af  kendsgerningerne,  viser,  at Frits aldrig har været villig til at gå i døden for Marie: at Marie aldrig vil blive det stabile grundlag, som han søger.

Med den iscenesatte fortælling om sit eget selvmordsforsøg står det klart, at  Frits  ikke  har  anset  døden  som  en  mulighed  for  at  forenes  med  noget endeligt betegnende, med en endelig signifié .  Og at han udelukkende har sat det hele i scene for at give Marie en »Straf for sin Grumhed«, viser endvidere, at hans forelskelse ikke har været helt så dyb og inderlig, som han har givet  udtryk  for  i  brevene  til  studenterne.  I  samtale  med  studenterne indrømmer Frits da også, at han »egentlig tilbad et blidere Billede, skabt af min egen Fantasi, til hvilket den strenge Jomfru slet ikke svarede« ( Stud. , p. 319). Derfor genoptager han sin rejse, denne gang for at opsøge Sophie, der bor tæt på Møllerkroen, mens forelskelsen i Marie affærdiges som en nødvendig del af en historie, der fra starten har været determineret til at ende med en forelskelse i Sophie. Derfor ser Frits straks en parallel mellem sin egen rejse  og  Odysseus':  »Jeg  forekommer  mig  undertiden  at  ligne  den  meget udholdende Konge fra Ithaka, som paa Rejsen til Penelope fordrev et Aar med Afrodites gyldne Gærninger hos Kirke« ( Stud ., p. 320). Dermed begiver Frits sig nu ud på anden del af sin store odyssé efter noget endeligt betegnende.

## Mødet med Sophie - endnu en iscenesættelse?

I  tredje  kapitel  af En  dansk  Students  Eventyr er  Frits  vendt  tilbage  til Møllerkroen, hvorfra han håber at kunne komme i kontakt med Sophie. Fra tidligere kun at have hørt om Møllerkroen gennem Frits' breve og fortælling fortælles resten af romanen nu af en alvidende tredjepersonsfortæller uden de tidligere indlagte digressioner og studenternes hyppige diskussioner. Sidste  del  af  den  fragmentariske  roman  besidder  derfor  ikke  de  romantiske karakteristika,  som  har  gjort  sig  gældende  i  de  to  foregående  kapitler. Ændringen i fortælleforhold umuliggør de tidligere digressioner og fortællemæssige labyrinter og betyder samtidig, at de mange skift mellem forskellige genrer nu hører helt op. Dermed ophører også Frits' selviscenesættelse, som den  kom  til  udtryk  både  i  breve  og  den  senere  fortælling  om  selvmordsforsøget til studenterne.

Da Frits ankommer til Møllerkroen er man ved at gøre klar til den store årlige  andejagt,  hvor  han første gang  formelt  introduceres til  Sophie. Men inden mødet med Sophie er Frits ved et tilfælde kommet til at læse licentiatens afhandling om »ulykkelige Skilsmisse mellem Sjæl og Legem« ( Stud ., p. 332). Frits føler ved læsningen øjeblikkeligt medlidenhed med licentiaten på grund af hans »beklagelsesværdig[e] Sygdom« ( Stud ., 332f.). Frits glemmer åbenbart et øjeblik, at han som ironiker også selv lider af denne beklagelsesværdige  sygdom,  da  ironien  adskiller  udtrykket  fra  indholdet,  sjælen  fra legemet. 30

Der gives i En dansk Students Eventyr intet  entydig  svar  på,  om Frits efter  selvmordsforsøget  og  genforeningen  med  Sophie  overvinder  ironien. Men det nævnte skift i fortælleforhold kunne give det indtryk, at han er på rette vej. Med en mere stabil stilistisk udfoldelse, hvor der kun fortælles fra en position og i en enkelt genre, åbnes der for en tolkning, hvor Frits faktisk finder det stabile grundlag, som han hele tiden har forsøgt at overbevise sig selv og studenterne om, at han har fundet. Men selv om muligheden bestemt foreligger, synes det alligevel usandsynligt, at Frits overvinder ironien. Især når man tager romanens videre forløb i betragtning, hvor det viser sig, at Frits hurtigt mister interessen for Sophie.

At  Frits  hurtigt  mister  interessen  for  Sophie  er  ikke  overraskende,  da Sophie  bl.a.  præsenterer  et  kunstsyn,  der  må  medføre,  at  Frits  ikke  kan forene  sig  med  hende.  Kort  efter  deres  møde  under  andejagten  fortæller Sophie, at hun finder det »ubegribeligt, hvorledes fornuftige folk, som have Lærdom nok  til  at  give  Bøger  i  Trykken,  gide  befattet  sig  med  saadanne Narrestreger som Rim« ( Stud .,  p.  343).  I  stedet  for  lyrik  foretrækker  hun »Komedier, hvori der gøres Nar af gamle Mænd«, hvorfor hendes kunstsyn yderligere karikeres. Med dette kunstsyn lægger Sophie afstand til Frits, der ud over at skrive digte også selv er af en sådan lyrisk karakter. Hun vil derfor ikke være i stand til at forstå ham og gennem forståelse hjælpe ham ud af ironien. Alligevel bliver hun i første omgang forblændet af hans frembrusende og pågående adfærd, hvor Frits spiller den form for komedie, som Sophie kan lide, mens han samtidig skjuler den lyriker, han virkelig er. Således illustrerer forelskelsen i Sophie endnu engang, hvordan Frits er en »Kamæleon, der bestandig antager sine Omgivelsers Farver« ( Stud ., p. 257).

At  Frits  hurtigt  mister  interesse  for  Sophie  og  samtidig  udviser  en bevidsthed om, at forelskelsen i hende ikke er oprigtig, bliver tydeligt mod slutningen  af  romanen,  hvor  Frits  dagen  efter  ballet  på  Ravnshøj  møder Sophie i haven. Sophie roder sig ud i en længere diskurs om ugudelighed, da hun pludselig bemærker, at Frits ikke hører efter, hvorefter romanen slutter. At Frits, der tidligere har vist en uovertruffen opmærksomhed og pågåenhed over for Sophie, nu pludselig ikke længere hører efter, hvad hun siger, skyldes tydeligvis, at han i sine tanker allerede har forladt hende. Men hvor hans tanker og ønske om at finde stabilitet herefter fører ham hen, afsløres ikke, da romanen slutter umiddelbart efter. En ting synes dog hævet over enhver tvivl:  Frits har stadig  ikke fundet den  endelige signifié ,  som han har søgt efter hele romanen igennem, og som er den eneste vej ud af ironien.

30. Jvnf.  Kierkegaard,  der  i Om  Begrebet  Ironi bl.a.  taler  om  en  form  for  ironi,  hvor »Phænomenet ikke er Væsenet, men det Modsatte af  Væsenet«, O , p. 286.

## Ironi i En dansk Students Eventyr

Der er, som vi har set, ironi på flere forskellige planer i En dansk Students Eventyr , måske tydeligst i karakteristikken af Frits som en romantisk ironiker. Også i romanens ufærdige karakter, i dens fragmentariske struktur, var det muligt at ane konturerne af en ironi, der selvfølgelig ikke skal tages alt for bogstaveligt, da romanen først blev rekonstrueret og udgivet som fragment efter Poul Møllers død. Men som bekendt er ironiens suspendering af ethvert  endeligt  tydeligt  manifesteret  i  romanens  komposition,  herunder både i fortælleforhold og genrevalg, der begge viser en utrolig mangfoldighed. Og hvis man skal tro Vilh. Andersen, var det Poul Møllers oprindelige mening,  at  romanen  skulle  præges  af  endnu  flere  digressioner,  der  bl.a. skulle investeres i flere indlagte fortællinger og et enkelt stykke dramatik. 31

I  brevene  til  studenterne  og  beretningen  om  selvmordsforsøget  viste Frits  et  behov  for  iscenesættelse,  der  bl.a.  skulle  tjene  til  at  overbevise studenterne om, at han havde fundet et stabilt grundlag. Men det var ikke kun  studenterne,  Frits  forsøgte  at  overbevise  med  sine  gentagne  iscenesættelser; det var i lige  så  høj  grad  sig  selv.  At  Frits  gennem  iscenesættelserne også forsøgte at overbevise sig selv om, at han havde fundet et stabilt grundlag, medførte, at disse iscenesættelser ikke blot kunne afvises som tilfældige indskydelser. I stedet var iscenesættelserne nødvendige for at Frits kunne bevare illusionen om, at han havde fundet den stabilitet, han søgte. Desværre havde iscenesættelserne også den uheldige effekt, at Frits gennem hver eneste iscenesættelse gav sig mere og mere i ironiens vold og samtidig bevægede sig længere og længere væk fra muligheden af nogen sinde at nå en endelig signifié .

Ifølge Vilh. Andersen, der har forsøgt at rekonstruere romanens videre forløb,  drager  Frits  efter  romanens  slutning  videre  ud  i  verden,  hvor  han lever »en Tid som Eremit«, inden han efter et par år vender tilbage til Ravnshøj »for at hente sin Brud«. 32 At Frits virkelig skulle kaste sig ud i et eremitliv for siden at vende tilbage og gifte sig med Sophie, støttes af Billeskov Jansen, der mener, at Frits »kaster sig ud i et vildt Liv, indtil et Gensyn med den kære  Pige vækker ham til  Besindelse;  til sin  Sjælebod indleder  han da et Eremitliv«. 33 Vilh. Andersen og Billeskov Jansen ser altså eremitlivet som en nødvendig  proces,  inden  Frits  kan  vende  tilbage  og  gifte  sig  med  Sophie, som han hele tiden har været forelsket i. Skulle Frits vende tilbage og gifte sig med Sophie måtte det indebære, at han havde fundet et fast grundlag, der kunne  befri  ham  for  ironien.  Ifølge  Billeskov  Jansen  er  dette  grundlag Sophie, der »vækker ham til Besindelse«, men som den foregående læsning viste, er  Sophie bestemt ikke det stabile grundlag, som Frits søger. For da man i romanens slutning følger Frits og Sophies samtale i haven på Ravnshøj,  har  Frits  i  tankerne  allerede  forladt  Sophie,  hvorfor  han  må  søge  sit grundlag et andet sted. Når Vilh. Andersen og Billeskov Jansen forsøger at lægge mønstret fra den romantiske dannelsesroman ned over En dansk Students Eventyr, e r det at gøre det foreliggende fragment uret. For Frits finder ikke nogen endelig signifié, hvorfor han må fortsætte sin søgen efter en stabilitet, der kan befri ham fra ironiens fængsel. 34

31. Vilh. Andersen: Poul Møller , p. 194ff. Det synes til tider, som om Andersen anser hele Poul Møllers skønlitterære forfatterskab frem til En dansk Students Eventyr - der kan opfattes som afslutningen på Møllers skønlitterære prosaforfatterskab - som en forberedende studie til En dansk Students Eventyr , hvor alt på den ene eller den anden måde skulle have været indskrevet i romanen som endnu en digression

32. Op.cit., p. 380f. Se også Vilh. Andersen: Poul Møller , p. 215ff.

33. F.J. Billeskov Jansen: Danmarks Digtekunst , bd. 3, Kbh. 1964, p. 144.

## Professoren og studenten

Som  vi  tidligere  har  set,  indtog  Poul  Møller  i  »Om  Begrebet  Ironie«  et moralsk standpunkt i sin afvisning af ironi, da brugen af ironi nødvendigvis må »ende med Savn af alt Indhold« (»OBI«, p. 156). Senere, i anmeldelsen af Gyllembourgs Ekstremerne, blev denne kritik tydeliggjort, da Poul Møller skrev, at en kunstner, der har bragt det til en »fuldkommen Ironi [...] er ikke nogen ægte Kunstner.« 35 Derfor må den sande kunstner »først og fremmest være  et  sandt  Menneske«,  som  ikke  lader  sig  lokke  af  »Ironiens  Frihed.« 36 Flere af disse tanker lod sig også genfinde i Kierkegaards senere Om Begrebet Ironi.

At Poul Møller selv har ladet sig lokke af »Ironiens Frihed«, viste sig i læsningen af En dansk Students Eventyr . Ironien manifesterede sig her på flere forskellige niveauer. Denne diskrepans mellem afvisningen af ironi i de æstetiske  skrifter  og  anvendelsen  af  den  i  de  skønlitterære  kan  ifølge  Vilh. Andersen  forklares  biografisk,  da En  dansk  Students  Eventyr hører  til blandt Poul Møllers ungdomsværker, hvorfor kritikken i »Om Begrebet Ironie« »fremtræder som Professorens Kritik af Studentens Filosofi.« 37

34. En interessant parallel til En dansk Students Eventyr er Kierkegaards Gjentagelsen , 1843, hvor Kierkegaard i fremstillingen af det unge menneske uden tvivl har kigget Poul Møller over skulderen. Gjentagelsen s gæld til En dansk Students Eventyr viser sig også i romanens vekslen mellem iscenesatte breve og fortællende prosa. Men ironien i Gjentagelsen får et ekstra niveau, da det viser sig, at Constantin Constantius selv har opfundet og digtet det unge menneske, mens Constantin Constantius selv er opfundet og digtet af Kierkegaard.

35. Poul Møller: »Recension af »Ekstremerne««, p. 147f.

36. Op.cit.,  p.  147,  og  »Tanker  over  Muligheden  af  Beviser  for  Menneskets  Udødelighed«, op.cit., p. 180.

Vilh. Andersens synspunkt er ganske forståeligt, når man ser kritikken i »Om Begrebet Ironie« og andre af Møllers sene, æstetiske skrifter i forhold til den ironiske udfoldelse i En dansk Students Eventyr . Spørgsmålet er dog om sandheden ikke er mere kompliceret: om ikke Møller allerede i En dansk Students Eventyr foregriber denne kritik ved at portrættere Frits' uopnåelige længsel efter en stabilitet, der kan befri han fra ironiens fængsel. Men også at Møller kender ironien og dens faldgruber indefra: at fremstilling af ironi som i En dansk Students Eventyr - om end sigtet måske nok er polemisk - indebærer en brug af ironi, der ikke sådan lader sig styre, da ironien altid, som Kierkegaard påpegede, er »blot en Allegori, der skjuler et høiere Ideal i sig, og saaledes i det Uendelige«. Dette er måske også en af grundene til, at Poul Møller, trods et moralsk standpunkt, ikke er nær så uforsonlig i sin afvisning af ironien som Kierkegaard. I hvert fald viser læsningen af En dansk Students Eventyr , at romanen er meget mere end blot en studenterroman, der viser konturerne af den stærke tradition med dannelsesromanen. I stedet  har  vi  set  spor  af  en  kompleks  og  gennemtænkt  roman,  der  både  i komposition  og  tematik  har  fingeren  på  pulsen  i  datidens  romantisk, filosofiske debat. En debat der i dag synes lige så aktuel som nogensinde.

37. Vilh. Andersen: Poul Møller , p. 340.

136