Historien om en billigbogsserie
Forfattere: Lars Handesten
Tidsskrift: passage (2023-01-24)

## Historien om en billigbogsserie

Felix Rothstein: Billigbog og højkultur - Gyldendals Bekkasinbøger . Bogvennen 2021. Forening for Boghaandværk.

Forening for Boghaandværk har siden 1890 udsendt en årbog med emner som fx Billede , Blad &amp; Bog - Bladtegneren som bogillustrator og Drømmebogen. Det største fra de mindste om mikroforlagene. Årbogen for 2021 er Billigbog og højkultur - Gyldendals Bekkasinbøger , og den er skrevet af cand.mag. og kulturjournalist Felix Rothstein.

Med	udgangspunkt	i	sin	egen	bibliofile	interesse	for	serien	Gyldendals	Bekkasinbøger, der udkom fra 1962-1979, har Rothstein skrevet en glimrende introduktion til  serien og givet en oversigt over samtlige 96 titler. Den demonstrerer, hvordan boghistorie, kulturhistorie og socialhistorie hænger uløseligt sammen. Han behandler 'bøger og formgivningen af dem som kulturelle dokumenter og som (design- og brugs-)objekter,	der	har	reel	og	konkret	betydning	i	vores	liv'	(s.	13).	Så	godt	nok beskriver han bogbind og prisdannelser, men han fortæller altså også litteratur- og kulturhistorie i dansk og internationalt perspektiv.

Rothsteins fremstilling falder i to dele. I første del gør han rede for billigbøgernes	500-årige	historie,	og	her	forstår	man	selvfølgelig	'billigbog'	i	en	meget	vid	betydning.	I	anden	del	gør	han	så	rede	for	Gyldendals	Bekkasinbøger	som	en	særlig slags	billigbøger.	Til	at	perspektivere	og	uddybe	seriens	art	og	betydning	har	han allieret	sig	med	fire	grafikere	og	bogdesignere,	der,	på	hver	tre	sider,	giver	deres vurdering	af	Bekkasinbøgernes	særlige	grafiske	fremtoning.	Endelig	giver	han	sin vision for billigbogens fremtid.

Første	del,	der	fortæller	boghistorien	fra	Gutenberg	til	lydbogen	på	streamingtjenesterne, har man muligvis hørt før. Rothstein trækker på både dansk og udenlandsk boghistorie,	men	han	gengiver	historien	godt	og	ikke	mindst	interessant.	Gennem	fem nedslag	i	epokegørende	øjeblikke	i	Europas	boghistorie	giver	han	et	overblik,	der	sætter anden dels fokus på Bekkasinbøgerne ind i en historisk kontekst.

Bogen	bliver	billigere,	da	Gutenberg	introducerer	sin	nye	trykketeknik	som	erstatning	for	den	eksklusive	og	dyre	håndskrevne	bog.	Den	historie	fører	til	Venedig, hvor forlæggeren Aldus Manutius, omkring år 1500, udgav små og bærbare bøger i håndbogsformat. Det var bøger, som ikke var lænket til læsesale, men som man i princippet kunne læse hvor som helst.

350	år	senere,	i	midten	af	1800-tallet,	stod	borgerskabet	klar	med	økonomiske resurser	og	tid	til	at	læse.	Togdriften,	rotationspressen	og	ny	papirmasse	kom	til	og dermed	en	bølge	af	billigbøger.	Som	Rothstein	med	flair	for	sprog	skriver,	så	'skabte kombinationen	af	menneskemasse	og	papirmasse	grobund	for	en	ny	masse:	Masselæsning'	(s.	24).	Man	skulle	have	tidsfordriv	på	rejsen,	og	der	opstod	en	'jernbanelitteratur'	både	i	England	og	Tyskland.

I  Danmark udgav Martins Forlag i 1908 billigbøger og blev en konkurrent til Gyldendal.	Den	slags	ville	Gyldendal	ikke	have	med	at	gøre	i	begyndelsen.	Men	da de	billige	og	trendsættende	Penguin-bøger	i	England	havde	vist	deres	potentiale, var	der	heller	ingen	vej	uden	om	billigbogen	for	Gyldendal.	Forlaget	var	da	slet	ikke det første, der bragte billigbøger til danske læsere, men da forlaget langt om længe i 1950'erne	endelig	tog	fat,	blev	det	Gyldendals	Tranebøger,	der	helt	kom	til	at	dominere	markedet	og	forestillingen	om,	hvad	en	billigbog	var.	En	billigbog	var	en	bog med	et	'lødigt'	indhold,	som	kunne	sælges	for	det	samme	som	en	pakke	cigaretter.

Tranebøgerne	var	ikke	bare	danske	og	udenlandske	klassikere,	men	også	nyere litteratur, som havde vist sig at kunne sælge til et større publikum. De gav et stort, oplevelses-  og  dannelseshungrende  middelklassepublikum  noget  af  det  bedste  i den danske og udenlandske litteratur. Med billigbogen blev litteraturen demokratiseret. Tranetitler blev 'den danske bogbranches svar på Margretheskålen, et enkelt, effektivt	og	billigt	stykke	industrielt	design,	der	nåede	millioner	af	hjem'	(s.	49). Mellem	1959	og	1983	blev	der	solgt	13,8	millioner	Tranebøger!	Bøger	blev	en	slags standardvarer på moderne markedsvilkår. Der skulle sælges mange, og de skulle være	let	genkendelige	og	tilgængelige	for	køberne.	Ved	siden	af	Tranebøgerne	blev der	plads	til	 fagbøger	 i	 Gyldendals	 Uglebøger,	 lyrik	 i	 Spættebøgerne	 og	 den	 lidt mere eksperimenterende, moderne og intellektuelle bog i Bekkasinserien. Den var for	'connaisseurer'	og	folk	med	honnette	litterære	ambitioner.	Den	skulle	popularisere de vanskelige, upopulære og moderne forfattere. Den kostede lidt mere end Tranebøgerne, men var stadigvæk billig.

'I en serie skal hver enkelt bog på samme tid kunne sælge sig selv og alle de andre	titler	i	serien',	anfører	grafisk	designer	Camilla	Jørgensen	(s.	60).	Den	enkelte bog er altså noget i sig selv og del af et hele. Dette hele er både givet med den redaktionelle linje, der præger serien, og af det design, som alle bøgerne deler.

De	første	ti	Bekkasinbøger,	som	udkom	samme	dag,	angav	retningen.	Det	var	nyklassikere	af	Knut	Hamsun,	James	Joyce	og	Virginia	Woolf,	samt	nyere	danske	værker af	Villy	Sørensen	og	Ole	Sarvig.	Læserne	blev	ført	ind	en	fortrinsvis	vesteuropæisk, mandlig litteratur, som Rothstein kritisk anfører. Men det var ikke kun bøgernes art, der gav serien sit præg, det var i høj grad også bøgernes design. Hele vejen igennem var	det	Gyldendals	topdesigner,	Austin	Grandjean,	der	gav	serien	karakter.

I	de	første	49	bind	søgte	han	at	ramme	bogens	stemning	med	abstrakte	stemningsmalerier	 -	 det	 som	 en	 ond	 tunge	 kaldte	 for	 'sjasket	 tapetmodernisme'	 (s. 107). Men det var først, da designet blev lagt om og tog en minimalistisk popkunstform, at bøgernes omslag blev ikoniske. Det var i 1967, netop som billigbøgerne boomede,	at	Grandjean	fandt	på	at	lave	et	billigt	tofarvetryk	og	syv	striber.	Øverst forfatternavn,	lige	under	titel	og	så	de	syv	striber	med	serienavn	og	Bekkasin-logo	i nederste	stribe.	Helt	enkelt:	Her	er	en	bog!	Og	en	god	en	af	slagsen.

Men allerede sidst i 1960'erne var billigbøgernes tid ved at rinde ud. Bogklubberne tog over, og bøgerne, der nu igen gerne måtte være i stift bind og til at sætte på

hylderne	i	parcelhuset,	blev	sendt	direkte	hjem	til	læseren.	I	1979	var	det	slut	med Bekkasinbøgerne,	men	de	havde	inden	da	nået	at	opfylde	deres	funktion	og	havde	sat deres karakteristiske præg på det danske bogmarked og i dansk læsekultur.

Rothsteins	fremstilling	er	fyldt	med	fine	boghistoriske	detaljer	og	perspektiver, som	han	dels	selv	anlægger,	og	som	man	dels	selv	kan	tilføje.	Vore	dages	såkaldte	lufthavnslitteratur	får	en	ny	dimension	i	lyset	af	toglitteraturen.	Og	bogomslagets	funktionalisme og ikoniske karakter har sin lige i Matas-produkternes skrå striber, der også bliver	lanceret	i	1967.	Serieformatet	findes	stadigvæk	i	fx	de	succesfulde Tænkepauser , i	de	store	forlags	klassikerserier	og	i	de	små	forlags	særligt	profilerede	oversættelser, som	fx	Basilisks	Babelserie.	De	'kuraterede'	serier	gør	det,	som	algoritmerne	ikke helt kan: De er udvalgt af redaktører med en særlig smag og et bestemt sigte.

Rothstein er en engageret fortæller af boghistorien, men han fortæller den ikke uden	en	vis	kritisk	distance	til	den	mægtige	Grandjean,	ligesom	han	også	har	et kritisk blik for, hvordan en så magtfuld serie som Bekkasinbøgerne også påvirker læsernes	opfattelse	af,	hvad	der	gælder	for	god	litteratur.	En	passant	nævner	Rothstein	forlaget	Arena,	som	man	godt	kan	se	som	en	konkurrent	til	Gyldendal.	Men han gør ikke rigtig noget ud af den historie. Bød Arena på en ganske anden litterær linje en Bekkasinbøgerne - eller var det langt hen ad vejen de samme forfattere og den	samme	modernistiske	stil,	de	dyrkede?

Og	endelig	kan	man	med	Rothstein	spørge,	om	seriens	mål	også	blev	opfyldt? Kom	den	moderne	litteratur	ud	til	det	bredere	publikum,	som	den	bejlede	til?	Det	er ikke	let	at	svare	entydigt	på.	Nogle	bind	solgte	godt,	mens	andre	måtte	makuleres, fordi der ganske enkelt ikke var et publikum til dem. Der var grænser for, hvor megen modernistisk kunst man kunne sælge - selvom omslaget havde stil.

I	sin	perspektivering	sammenligner	Rothstein	billigbogen	med	vor	tids	lydbog. Den er godt nok populær, men det er jo et andet medie og ikke nogen serie, så sammenligningen halter. Tættere på billigbogen og dens funktion kommer man med streamingtjenesternes	tilbud	om	både	e-bøger	og	lydbøger.	De	kan	levere	dem	til en uhørt billig pris, som ganske matcher billigbogen i 1960'erne. Her har man de helt aktuelle bøger og en stor del af klassikerne til omkring to pakker cigaretter om måneden	-	noget	af	et	prisfald!	Og	ikke	så	sært,	at	forlagene	og	forfatterne	har	svært ved at lave penge på deres produktion.

Rothsteins	bog	er	ikke	tænkt	direkte	ind	i	en	litteraturhistoriografisk	sammenhæng, men den er ikke svær at placere der. Den føjer sig til den række af forsøg, der er gjort på at skrive litteraturhistorie på andre måder end den traditionelle. Man har fx set forsøg på	at	skrive	ud	fra	årstal,	som	Hans	Ulrich	Gumbrecht	har	gjort	i In 1926 (1998); man har set forlæggerhistorie i Hans Hertel Vor tids Reitzel (1999) og forlagshistorie i Anders Juhl	Rasmussens Arena-modernisme (2012). At fortælle litteraturhistorie ud fra en serie som Bekkasinbøgerne er en alternativ måde at gribe historien an på, og Rothsteins bog demonstrerer,	at	det	er	et	godt	og	givtigt	greb.	Litteratur,	design,	økonomi	og	højkultur går her hånd i hånd og tegner et levende billede af, hvordan produktion, formidling og forbrug fungerer - eller rettere fungerede - i praksis.

Fotos:	Henrik	Ginge