En offentlig hemmelighed: Når sikkerhedspolitik går fra statsmandskunst til allemandseje
Forfattere: Karen Lund Petersen, Vibeke Schou Tjalve
Tidsskrift: politik (2015-09-11)

## en offentlig hemmelighed: når sikkerhedspolitik går fra statsmandskunst til allemandseje

## Karen Lund Petersen

Lektor, Centre for Advanced Security Theory, Institut for Statskundskab, Københavns universitet

## Vibeke Schou Tjalve

Seniorforsker, Dansk Institut for Internationale Studier

Nye former for informationsteknologi, overvågning og dataindsamling har udvisket grænserne mellem offentligt og privat ansvar: Hvor det før alene var statsmanden og hans udvalgte få, der traf beslutninger om rigets sikkerhed, er det i uforudsigelighedens  og  robusthedens  tidsalder  en  meget bred vifte af både statslige og civile aktører, der på daglig basis deltager i den nationale efterretningspraksis. Denne nye form for sikkerhedspolitik drevet af forestillingen om uforudsigelige risici og muliggjort  af  nye  data-  og  overvågningsteknologier har  skabt  en  ny  type  efter  ret  ningspraksis,  hvor grænserne mellem offentligt og privat ansvar er blevet udvisket: En meget bred vifte af både statslige og civile aktører deltager på daglig basis i den nationale  efterretningspraksis,  hvor  etisk-demokratiske spørgsmål om ejerskab, ansvar og kontrol trænger sig på. Efterretningstjenesternes aktuelle svar på disse spørgsmål er mere 'metode' og bedre 'procedurer'. men dette svar er ikke tilstrækkeligt.  Artiklen anbefaler, at vi genopdager og demokratiserer det spor i vores bureaukratiske etos,  der  lægger  vægt  på  evnen  til  at  foretage (selv)kritiske skøn.

## Indledning: En offentlig hemmelighed

Som led i dansk terrorbekæmpelse har efterretningstjenesterne i dag fået endnu større beføjelser til at overvåge og  indsamle  information  om  borgernes  færden.  Ikke mindst  med  forårets  omfattende  terrorpakke  erklærede et  næsten  enigt  dansk  folketing  sin  udtalte  tillid  til,  at efterretningstjenesterne på demokratisk vis selvstændigt kan vurdere, hvornår foretagelse af overvågning og datamining er nødvendig for Danmarks sikkerhed.

Parallelt med denne opgradering af efterretningstjenesterne finder der i disse år en voldsom udvidelse af det 'efterretningsmæssige  felt'  sted.  Dels  er  en  lang  række civile  myndighedsinstanser - socialrådgivninger, skoler, sygehuse - blevet inddraget og aktiveret i tjenesternes arbejder. Men som en lang række studier påpeger, rummer den en bekymrende tendens til, at opgaver, der tidligere handlede om 'blødere' samfundsforhold (udvikling, uddannelse,  velfærd),  nu  overtages  af  sikkerhedslogikkens fokus  på  overvågning  og  kontrol.  De  offentlige  instanser risikerer kort sagt at skifte rationale fra tillidsdrevet serviceorgan  til  frygtstyret  overvågningsapparat  (se  eksempelvis Kundnami 2009 eller Richards 2012). Hertil kommer, at også aktører helt uden for det offentlige system nu inddrages i sikkerheds- og efterretningsarbejdet. Både  private  organisationer,  virksomheder  og  borgere mobiliseres  i  stigende  grad  til  deltagelse  gennem  appel om civil vidensdeling med efterretningstjenesterne. Den udvikling drives af en forskydning i opfattelsen af, hvem der reelt ligger inde med afgørende viden om rigets sikkerhed.  I  deres  egenskab  af  at  besidde  afgørende  viden om kunder, produktion og medlemmer opfattes private virksomheder og frivillige organisationer som vitale for nationens evne til at håndtere et komplekst og på mange måder uforudsigeligt trusselsmiljø.  Gennem en prisme, der kendetegnes af tidens allestedsnærværende og grundlæggende  uforudsigelige  trussel  (af  'terrorisme',  cyberangreb  og  anden  organiseret  kriminalitet)  er  en  bred samfundsmæssig inddragelse blevet grundpillen i vestlig, og herunder dansk, sikkerhedspolitik. I Danmark taler man om en bredspektret indsats som afgørende for både samfundsmæssig robusthed; i USA - med vanligt retorisk swung - om en 'all of nation approach'. 1

I  denne artikel spørger vi, hvad det betyder for vores demokrati, når dette skel mellem offentligt og privat ansvar for vidensindsamling opløses. Hvad sker der med den måde, hvorpå vi hidtil har tænkt skillelinjerne mellem politik og administration, udførelse og kontrol, hvis dataindsamling og dermed overvågning udliciteres? Hvem kan så formulere de hypoteser, der driver efterretningstjenesternes data- og videnindsamling? Hvem har med andre ord ansvaret -  og  hvem kan omvendt kontrollere de  ansvarlige - når grænsen mellem en udøvende statslig efterretningstjeneste og civilsamfund bryder sammen? Mere specifikt interesserer artiklen sig for det normative grundlag - den bureaukratiske etos - som de nye private 'efterretningsaktører' skal udføre deres hverv på. Er de klædt på til at træffe valg og foretage afvejninger på en måde, der på en og samme tid udviser sikkerhedsmæssig årvågenhed, politisk lydhørhed og fornemmelse for retsgrundlag og borgerfrihed? Og er de klædt på til at træffe valg og foretage afvejninger i en tid, hvor der ikke gives nogen manual i, hvad, hvem eller hvordan der skal monitoreres, men hvor selve uforudsigelighedens natur betyder, at det personlige skøn må erstatte regelsæt og slagplan?

Vores arbejdshypotese er, at vi i dag står over for to udfordringer. Dels bør private aktører, i takt med at de indlemmes  som  egentlige  medskabere  af  statens  efterretning og sikkerhed, også indlemmes og oplæres i den bureaukratiske etos, der historisk har sat tjenesternes egne embedsmænd i stand til at agere politisk og moralsk adækvat. Og dels bør selve den bureaukratiske etos, de skal indlemmes  og  oplæres  i,  gentænkes:  Når  truslen  bliver uforudsigelig, kan de dilemmaer, embedsmanden måtte møde, heller ikke foregribes, hvormed evnen til at håndtere dem adækvat kommer til at handle mere om personlig integritet og dømmekraft og mindre om traditionelle bureaukratiske dyder. For at udfolde det argument falder artiklen i fire dele.

Første del - 'Efterretningsvirksomhed i dag: Nye former for dataindsamling og vidensdeling' - beskriver den komplekse  og  spirende  videnspraksis,  som  kendetegner efterretningstjenesternes  virke  i  dag.  Her  argumenterer vi  for,  at  litteraturen  om  efterretning  groft  sagt  skelner mellem to tendenser. Én trend, der handler om teknologi: Om digital information, om cyberspace og om big data.

Og én, der snarere handler om kulturelle forandringer i selve statens interaktionsform med civilsamfundet: Om borgerinddragelse, civil ansvarliggørelse og partnerskaber med private aktører. Hvor de etiske og demokratiske dilemmaer ved den første trend allerede er godt i gang med at blive belyst, mangler vi stadig at undersøge, hvad der sker med både embedsværkets etos og den demokratiske kontrol af staten, når 'alle' på sin vis bliver embedsmænd i statens tjeneste.

For at tage hul på den udfordring udfolder artiklens anden del - 'Professionalisering og legitimitet: Fra håndværk til metode' - hvad vi forstår som en ny og markant 'metodediskurs',  der  disse  år  præger  efterretningstjenesternes forsøg på at bringe deres kultur og etos på omgangshøjde med den nye virkelighed. I takt med at efterretningstjenesterne disse år får flere beføjelser og samtidig deler disse med stadigt større civile grupper, udsættes de for stadigt større krav til legitimiteten af deres praksis. Vi viser, at tjenesterne indtil nu har besvaret det krav med et forsøg på en 'professionalisering': Med en bevægelse væk fra 'håndværk' til 'metode', fra 'præcedens' til 'procedurer' og fra 'skøn' til 'videnskabelighed'.

På den baggrund viser artiklens tredje del - 'Dømmekraft frem for metode?' - imidlertid, hvorfor denne professionalisering af metoden ikke løser uforudsigelighedens etiske dilemmaer. Hvordan laver man procedurer for det, der per definition ikke lader sig forestille, før det indtræffer? Når hele pointen med at invitere nye og flere deltagere ind i efterretningens cirkel er at imødegå det nye, kan der per definition ikke laves udtømmende regler for, hvilken information der skal indhentes, eller hvordan den viden skal håndteres. Ved at sondre mellem både et regel-etisk og et dømmekrafts-etisk spor i vestens statstradition argumenterer sektionen derfor for, at jagten på 'flere regler' og 'mere metode' bør suppleres med den dømmekrafts-etos, der lå til grund for efterretningsvæsenets tidligste praksis og rationale: Refleksiv, situationsindlejret, afvejende.

Endelig  samler  artiklens fjerde  og  konkluderende del - 'Fra oplyst enevælde til kollektiv refleksion?' - op og diskuterer, hvordan dømmekraft kan udvikles fra individuel  til  kollektiv,  samfundsmæssig  praksis.  Som  vi understreger, kræver den udvikling et opgør med tillidsog konsensusrationalet - og en erkendelse af farerne ved ' group think '.  Samtidig knytter konklusionen an til den bredere  diskussion  om  politisering  af  embedsværket  og teknificering af det politiske, der i kølvandet på en række nye danske debatbøger har præget vores hjemlige debat over det seneste halve år.

## Efterretningsvirksomhed i dag: Nye former for dataindsamling og vidensdeling

Hvad  vil  det  sige,  at  sikkerhed  er  blevet  en  'offentlig hemmelighed'? Hvad betyder det mere præcist, at efterretningstjenesternes videns- og dataindsamling i dag er gledet langt uden for regi af tjenesterne selv?

I den voksende litteratur om den rivende udvikling, der finder sted inden for dataindsamlig- og informationsdeling, peges der især på to nye tendenser: En, der handler om big data, og en anden, der handler om en direkte og personlig inddragelse af civilsamfundet gennem rapporteringssystemer og partnerskaber.

## Big data

Debatten om brugen af big data handler om den reelle og potentielle masseovervågning, som finder sted i tele- og internetbranchen  (Baumann  et  al.  2015).  Private  virksomheder som f.eks. Google og Amazon indsamler denne store  mængde af data for at kortlægge forbrugsmønstre og  derved  optimere  deres  forretning.  Uden  en  egentlig antagelse om baggrunden for forbrugernes valg, men blot på  baggrund  af  en  enorm  datamængde,  forudsiges  det fremtidige marked. Med disse muligheder, foranlediget af de øgede teknologiske muligheder og digitale spor, er forskere da heller ikke i tvivl om, at big data er kommet for at blive. (Tene and Polenetsky 2013).

Den information, som jo oftest indsamles af private virksomheder, videregives i stigende grad til (eller overtages  af)  efterretningstjenesterne  uden  hensynstagen til konkrete trusler, men indgår som del af den præventive indsats, der skal sikre, at truslen ikke materialiserer sig. 2 Det  handler  om  at  'finde  nålen  i  høstakken'  (Aradau 2015). Efter Snowden-affæren er det svært at betvivle både betydningen og omfanget af denne form for overvågning. Hvor overvågning i politisammenhæng før blev brugt til at efterforske forbrydelser, skal denne nye form for masseovervågning bruges til at udpege afvigende eller truende adfærd. ' Intelligence '  bliver med andre ord et præventivt redskab, der skal 'finde nålen' i den store høstak af information. Det er størrelsen af materialet, de mange observationer, som giver muligheden for at skelne mellem normal og  unormal  adfærd  og  dermed  for  at  forhindre  trusler i  at  materialisere sig (Laney 2001). Selvom kritikken af denne udvikling har været omfattende, fremhæves mulighederne oftest, da big data giver os håb om at forudsige det uforudsigelige og måske endda undgå det uundgåelige.

Som Didier Bigo har pointeret, betyder denne brug af  big  data,  at  den  interne  retssikkerhed  ikke  i  samme omfang som kan beskyttes - at information indsamles uden skelen til de forskellige typer af borgere (statsborgerskab eller ej), og at dilemmaet mellem national sikkerhed og personlig frihed igen er aktuelt. Inden for denne debat om produktionen af store mængder data har flere - særligt i kølvandet på Edward Snowdens afsløringer i 2013 - stillet spørgsmål til, hvem der har adgang til den store  mængde  af  data,  som  produceres  til  brug  for  efterretningstjenesterne. Som Snowden-sagen viste, havde ca. 4,9 millioner amerikanere adgang til de oplysninger, som  Snowden  afslørede.  Ud  af  disse  har  ikke  mindre end  480.000  privatansatte  sikkerhedsrådgivere  adgang til  'tophemmelige  sikkerhedsgodkendelser'  (Lanchester 2013, 4). Denne udvikling viser, hvordan behovet for et bredt sæt af information kræver en inddragelse af et større netværk af aktører. På lignende vis har en gruppe forskere observeret en ændring i klassificerede oplysningers rolle. Særligt  i  USA  har  vi  siden  begyndelsen  af  det  21.  århundrede set en stor stigning i mængden af klassificerede oplysninger (Galison 2004, 229). 3

## Civilsamfundsinddragelse

En  anden  indgangsvinkel  til  data  og  informationsindsamling er den mere direkte appel til og involvering af civilsamfundet, borgere og private virksomheder i efterretningstjenesternes arbejde. Hvor åbenhed omkring efterretningstjenesternes praksis, og herigennem inddragelsen af civilsamfundet i tjenesternes arbejde, traditionelt har været diskuteret som et spørgsmål om demokratisering (jf. PET-kommissionens rapport anno 2009) handler åbningen mod civilsamfundet i dag om optimering : Om hvordan borgerinddragelse kan medvirke til en mere effektiv trusselsbekæmpelse.  Åbenhed  og  ansvarliggørelse af civilsamfundet er simpelthen blevet et nødvendigt instrument for efterretningstjenesterne.

Denne  ansvarliggørelsesstrategi  ser  man  tydeligst hos sikkerhedstjenesterne, og hvad man i USA har kaldt 'homeland security', hvor borgere i stigende grad opfordres til at indberette mistænkelige aktiviteter: Til aktivt at deltage i definitionen af trusler og til på eget initiativ at registrere, monitorere og rapportere disse, lokalt såvel som nationalt (Politi 2010; Petersen &amp; Tjalve 2013). Den italienske forsvarspolitiske rådgiver Alessandro Politi går så vidt som at tale om, hvordan borgere er blevet efterretningstjenesters 'minute men'. Han skriver, at efterretningstjenesterne i stigende grad opfordrer 'democracy's citizens to exercise caution', fordi 'encouraging them to report suspicious behavior can be a valuable self-defence mechanism'  (Politi  2010,  37).  Efterretningstjenesterne beror i stigende grad på denne form for ekstern ekspertviden og ser både private virksomheders og civile borgeres engagement som nødvendig for at sikre samfundets evne i bekæmpe nye og ukendte trusler.

Et  er  dog  den  direkte  appel  til  forsigtighed  og  informationsdeling, som henvender sig til private borgere. Mere  institutionaliseret  er  brugen  af  private-offentlige partnerskaber til ikke alene at skabe øget bevidsthed om national sikkerhedspolitik, men også som redskab til informationsudveksling.  En større undersøgelse af private virksomheders sikkerhed viser bl.a., at sikkerhedscheferne i både danske, svenske, britiske og amerikanske virksomheder har meget hyppig kontakt med efterretningstjenesterne. 67 % af de største amerikanske virksomheder har kontakt med efterretningstjenesterne mere end en gang om måneden. I Danmark er tallet 18 %, i Sverige 49 % og i England 65 % (Petersen 2012).

En lignende tendens kan ses i opkomsten af formaliserede private partnerskaber. I det amerikanske Department for Homeland Security er der nu etableret et meget stort  og  komplekst net af partnerskaber, koordinerende råd, sektorråd og arbejdsgrupper - alle med private virksomheder og organisationer som centrale deltagere. Tilsvarende har FBI oprettet et enormt net af partnerskaber, hvoraf de fleste har til formål at rådgive private virksomheder i og uden for USA om sikkerhed. Det er næsten umuligt at tælle det nuværende antal arrangementer, men et forsigtigt skøn vil være omkring 150 offentlig-private partnerskaber alene inden for DHS og FBI.

Det er primært behovet for informationsdeling, som definerer  disse  offentlig-private  partnerskaber.  Partnerskaber er som oftest ikke baseret på egentlige kontrakter, men på uformelle aftaler, håndslag og fravær af egentlige mødereferater. Vi taler om en sikkerhedskultur, hvor efterretningstjenesterne kan kanalisere information ud til så mange virksomheder som muligt og derved systematisk  engagere,  aktivere  og  ansvarliggøre.  I  Danmark og Storbritannien ser vi ikke nær den samme systematik i partnerskaberne som i USA; kontakten er mere personlig og uformel. Samme udvikling kan observeres i den øgede brug af f.eks. uddannelsesinstitutioner og sociale myndigheder til indhentning af information. 4 Alle disse eksempler på informationsdeling og dataproduktion vidner om, at stedet for videns- og dataproduktion ofte ikke kan lokaliseres inden for rammerne af efterretningstjenesterne. Selvom  mange  indsamlingsaktiviteter  stadig  er  forbeholdt  efterretningstjenesterne  (f.eks.  HUMINT), 5 står det  klart,  at  organisationen  ikke  i  samme  omfang  som tidligere monopoliserer produktionen af viden og dermed ikke har samme monopol på statshemmeligheder.

## Et demokratisk problem?

Udgør den udvikling et problem for vores måde at tænke sikkerhed som noget, staten har pligt til og kontrol med - og kan holdes ansvarlig for? Både i tjenesterne selv og i den voksende akademiske litteratur gives der meget forskellige og ofte meget uafklarede svar. Fælles er dog, at udliciteringen generelt forbliver relativt uproblematiseret -  eller  ligefrem  udlægges  som  positiv  for  enten  demo- krati eller effektivitet. 6 Som udgangspunkt hersker der i den vestlige efterretningsverden (ikke mindst i de toneangivende britiske  og  amerikanske  tjenester)  en  grundlæggende indbygget ambivalens: På den ene side ønsker man at  inddrage  og  drage  fordel  af  den  viden,  som  er fremstillet  og  bearbejdet  af  borgere,  organisationer  og virksomheder.  På  den  anden  side  stræber  man  efter  at bevare myndigheden til at beslutte, hvad der tæller som efterretningsviden.

Af samme årsag anses udliciteringen af dataindsamling ofte for at være et rent teknisk spørgsmål uden konsekvens  for  efterretningsanalysens  indhold  eller  vinkel. I  sin  analyse  af  efterretningstjenesternes  metoder  efter 11. september afviser Michael Herman da også, at efterretningstjenesterne skulle have mistet terræn eller afgivet autoritet, da det alene er indsamlingen og ikke analysen, der  er  decentraliseret.  Efterretningsvirksomhed,  siger han, handler i dag mindre om indsamling og mere om analyse: Selve indsamlingen er nærmest en neutral aktivitet, der let kan overgives til andre (Herman 2004, 348). Inden for den diskurs kan den stadigt mere udvidede inddragelse af civile betragtes som et effektiviseringstiltag.

I  lighed  med  disse  betragtninger  fremhæver  flere, hvordan fokus er skiftet fra at handle om 'indsamlingsmetoder' under Den kolde krig til i dag at fokusere mere på 'analysemetoderne'; en udvikling, som er direkte relateret til den stadig større brug af elektronisk overvågningsdata. I  sin  artikel  om  efterretningsprofessionen  argumenterer Uri Bar-Josephs (2010) således for, at efterretningsarbejdet primært består af tre opgaver, indsamling, udvælgelse og  analyse,  men  at  analysen  i  dag  er  den  absolut  primære opgave. Dette billede af, at 'analysen' snarere end 'indsamlingen' af information/data i dag betragtes som tjenesternes  'kerneopgave',  passer  godt  til  den  karakteristik, som den berømte efterretningsanalytiker Gregory Treverton giver af professionen efter 11. september. Han skriver  ligefrem,  at  'collection  remains  something  of  a taboo'  efter  etableringen  af Department  for  Homeland Security (DHS). (Treverton 2009). Gennem kampagner som ' if  you  see  something,  say  something '  beskriver  han, hvordan DHS er blevet et symbol på det nødvendige i, at efterretningstjenesterne handler proaktivt og præventivt for at skabe et 'resilient' og robust samfund.

Rigtig meget litteratur etablerer således dette skel mellem indsamling og analyse .  Selvom skellet ikke i sig selv er problematisk, og flere forfattere meget rigtigt påpeger, at indsamling altid indbefatter fortolkning, er det vigtigt at  bemærke, hvordan begrebet 'indsamling' har fået en anden politisk betydning i debatterne om udlicitering af informationsindhentningen (Kent 1949; Johnson 2005; Herbert 2006; Hulnick 2006; Rønn 2013). I denne debat om udlicitering af indsamlingen bliver skellet mere end blot et praktisk og organisatorisk greb, fordi en erkendelse af  indsamlingens  fortolkende  karakter  i  yderste  konsekvens vil nedbryde grænsen mellem organisationen og dets omgivelser. Eller sagt på en anden måde: Hvis vi erkender indsamlingens analytiske og dermed politiske karakter, vil al indsamling kræve en analytisk og professionel habitus svarende til den, som efterretningstjenesterne besidder.

Uanset om inddragelsen af civile aktører i et lys kan betragtes som en forsigtig åbning af en ellers lukket organisation,  ser  vi  en  række  demokratiske  udfordringer. For det første sættes civile aktører, der ikke er underlagt politisk kontrol og dermed demokratisk valgte og politisk ansvarlige,  til  at  træffe  kvalitative  valg.  Som  Treverton skriver i sin analyse af de demokratiske udfordringer, der følger af en stigende statslig afhængighed af informationer  fra  civilsamfundet:  'Those  (civil)  collectors  need  to know what to  look  for  and  how  to  pass  on  what  they observe' (Treverton 2009, 192). Samme problematik berører Herbert, når han beskriver, hvordan forskellige typer af efterretningsdata udgør meget forskellige udgangspunkter for efterretningsanalysen: En HUMINT rapport (baseret på personlige indberetninger) giver et helt andet udgangspunkt end eksempelvis satellitobservationer eller internetlogs.  Derfor,  argumenterer  Herbert,  kan  ingen former for information betragtes som simpel rådata, der uskyldigt føder ind i efterretningscirklens fødekæde (' the intelligence circle ', jf. Kent 1949): Indhentning og analyse er altid parallelle processer (Herbert 2006).

Hvis vi accepterer den præmis, at indhentning altid forudsætter analyse, betyder den udlicitering af indhentningen, som vi nu er vidner til, at efterretningsorganisationerne ikke længere har monopol på videnindsamling, og at de mange grundlæggende politiske valg, der knytter sig til efterretningens formål og proces, uvægerligt flyder langt ud over efterretningsprofessionens grænser. Et demokratisk tilsyn med efterretningstjenesterne forudsætter,  at  vi  kan  fastsætte  grænsen  mellem  organisationen og det øvrige samfund, et skel mellem stat og samfund og dermed mellem den udøvende magt og det kontrollerende folk. Dette skel er i dag uløseligt forbundet til idéen (eller illusionen) om informationens upolitiske karakter; hvor naiv denne tankegang end synes at være.

## Legitimitet og professionalisering: Fra håndværk til metode

I forsøget på at legitimere denne stadigt større civilsamfundsinddragelse i efterretningsarbejdet har efterretningsfeltet  reageret  med  et  forsøg  på  at  systematisere analysearbejdet eller synliggøre de metodiske greb, som kan sikre og filtrere de efterhånden store mængder af information. Denne 'metodeliggørelse' kan dog også læses som et forsøg på at styrke professionens identitet som profession ved at 'videnskabeliggøre' feltets analysemetoder.

Som den amerikanske antropolog Johnson iagttager i sit studie af efterretningspraksisser i CIA efter 11. september, har professionen historisk været præget af en individualiseret tilgang til analyser. Udvælgelse af analytikere med integritet, personlig erfaring og sans for efterretning som 'håndelag' har præget den analytiske tilgang og garanteret  kvalitet  (Agrell  and  Treverton  2009;  Johnson 2005).  Den idé om efterretning som 'håndværk' har historisk skabt rammen om den 'eksklusivitet', der både sikrede fælles identitet indadtil og - med hemmeligholdelsen som den definerende markør - etablerede grænsen mellem organisation og omverden udadtil (Bratish 2006).

I  og  med  at  analysen  snarere  end  indsamlingen  og produktionen af data er blevet centrum for efterretningstjenesternes arbejde, er spørgsmålet, om analysens karakter og evnen til at sortere information er blevet centralt for den professionelle identitet. I dag synes den 'gamle' forståelse af 'efterretning som håndværk' helt indlysende udfordret og bliver derfor forsøgt suppleret (og i nogen grad) erstattet af 'efterretning som metode'. Den sikkerhedspolitiske identitet ligger i dag i højere og højere grad i metoden. Problemet er, som Herbert skriver,  at '(i)ntelligence methods, unlike many mature professions, lacks and  agreed  methodology  and  the  experts  necessary  for regulating  one'  (Herbert  2006,  679).  Denne  udvikling ses i  den videnskabeliggørelse af analysemetoderne, vi i øjeblikket er vidner til (Agrell og Treverton 2009): Det er metoderne eller en kultivering af epistemologien bag, som skal sikre mod bias og validere den stigende mængde af information og forskelligartede (eksterne) kilder (Herbert 2006). I dag taler vi om Intelligence Studies som en selvstændig akademisk disciplin, der de sidste 10 år i høj grad  har  konsolideret  sig.  Fig.  1  viser,  hvordan  brugen af begrebet ' Intelligence Studies '  i  studier af sikkerhed er steget markant de sidste 10 år.

fig 1. udviklingen i antal hits år for år, 2005-15, når man på google scholar søger på 'intelligence studies'.

Som figurens kraftigt opadstræbende pil understreger, er efterretningsstudier  godt  på  vej  til  at  blive  et  selvstændigt, videnskabeligt fag . Helt i overensstemmelse med de træk, som den klassiske litteratur om professionsdannelse fremhæver (Ritzer 1975), søger efterretningstjenesterne i dag at fremstå som afgrænset og autonomt felt, der ved at insistere på en stadigt mere 'videnskabelig', 'metodisk', og 'regelstyret' tilgang til uddannelse og specialisering kan etablere en egen unik identitet og kompetence.

På mange måder er 'metoderegler' blevet det ritual, der  skal  sikre,  at  den  øgede  mængde  af  information behandles  korrekt,  herunder  at  hensynet  til  nationens sikkerhed  ikke  kompromitterer  individuelle  frihedsrettigheder.  Som  pendant  til  'tilsynet  med  efterretningstjenesterne' anses 'metoderegler' i dag som et væsentligt middel til  demokratisk  kontrol;  til  at  sikre  informationernes bias og autoritet. Modsat 'tilsynet', som forudsætter en klar grænse mellem efterretningsorganisationen og dets omverden (borgere der kan kontrollere politikkere og administration),  skal  denne  professionalisering  af  efterretningsarbejdet,  denne  'metodeliggørelse'  om  man  vil, ses som et aktivt forsøg på at fastholde eller skabe denne grænse for organisationen; en måde, hvorpå offentlighedens stærkt udvidede rolle i efterretningsindhentning kan udgrænses eller bagatelliseres som ren og skær 'råproduktion'  -  fodarbejde,  uden  selvstændige beslutninger eller afgørende  betydning.  Dette  betyder  ikke,  at  ideen  om håndværket og evnen til kritisk at evaluere information er forsvundet og ikke længere er identitetsskabende (Hald og Rønn 2013), men at vi i dag ser et eksplicit behov for at legitimere analysemetoderne gennem en disciplindannelse, som i høj grad trækker på en videnskabelig kapital.

Spørgsmålet er imidlertid, om denne videnskabeliggørelse  virkelig  løser  de  problemer  med  ansvar  og  kontrol, som udliciteringen af efterretningsindsamlingen har rejst?  Lader  dataindsamling og -behandling sig virkelig adskille? Indebærer al indsamling ikke en fortolkning af den sikkerhedspolitiske nødvendighed og dermed også en magt til at definere og udpege nye trusler? Er det faktisk ikke netop selvstændighed og innovation i opsøgningen af  ny  information,  som  det  civile  samfund  vedvarende opfordres til, når staten inviterer det til at være opmærksomt på det uventede?

## Dømmekraft frem for metode?

Når  efterretningstjenesterne  indtil  videre  har  brugt  videnskabelighedens  diskurs  som  ammunition  til  at  forsvare  deres  nye  forvaltningspraksis,  kan  det  som  sådan ikke  overraske.  I  den  moderne  stats  forvaltningskultur sætter vi typisk lighedstegn mellem centralisme, hierarki og objektivitet, og som sådan kan efterretningstjenesternes aktuelle forsøg på at opretholde idéen om klar, cen- tral og frem for alt neutral informationsstyring ses som ren og skær rygmarvsreaktion: Man er simpelthen bange for  at  signalere  kontroltab,  subjektivisme  eller  'politisk bias'.  Samtidig  følger  efterretningstjenesternes  stadigt mere  videnskabeliggjorte  diskurs  en  mere  generel  samfundstrend, hvor alle former for politisk kommunikation i stigende grad forsøger at gemme sig bag teknikkens og 'metodens' neutraliserende sprog. Som en række centrale danske udgivelser over det seneste år har påpeget, skubbes valg og beslutninger på alle politiske områder i dag stadigt længere ned i embedsværket og ud i samfundet - en bevægelse, der forsvares med, at disse valg og beslutninger slet ikke handler om politik, men om objektive fakta og teknik. Det er Jesper Tynells pointe i den stærkt diskuterede debatbog Mørkelygten: Om tilskæring af tal, jura og fakta (Tynell 2014). Det er hovedkonklusionen i Pernille Boye Koch og Tim Knudsens debatbog Ansvaret der blev væk: Om magten, ministrene og embedsværket (2014). Og på mere indirekte vis er det også konklusionen i Nørgaard, Holsting og Schultz-Larsens oplæg til diskussion om den politiserede militære faglighed i bogen Det militærfaglige råd og embedsvirke (2015).

Alligevel må man forbavses over den intense kærlighed  til  stringens  og  procedurer,  der  disse  dage  blusser op i efterretningstjenesterne: En metier, der historisk har forstået sig selv som noget meget andet end regelbundet, bureaukratisk 'skrivebordsarbejde'. Knyttet til ideen om sikkerhedspolitikken som undtaget fra gængse demokratiske regler - 'the nation is at peace, because we are at war',  som  en  garvet  agent  udtrykker  det  -  har  netop efterretningsfeltet historisk bevæget sig på kanten af den øvrige forvaltnings hierarki- og regellogik. Hermed italesat som en kvalitativt anderledes type embedsvirke, der ikke  så  let  lader  sig  ordne  under  lovens  juridiske  eller bureaukratiets hierarkiske protokoller. Det betyder ikke, at  efterretningstjenesterne  historisk  har  været  uden  bureaukratisk etos, uden et fælles etisk paradigme. Snarere betyder det, at efterretningstjenesterne har dyrket ideen om en mere skøns- og mindre regelbaseret etos. En slags 'det mindre ondes etik', der i sikkerhedens navn har pålagt  sig  selv  at  træffe  vanskelige,  men  nødvendige,  valg under skelen til at minimere, men ikke udelukke, skade (Bar-Joseph  2010;  Thompson  1987).  Man  kan  måske sige, at efterretningstjenesterne altid i en vis forstand har erkendt  deres  indlejring  i raison  d'etat -logikken:  Deres pligt til at træffe svære valg om nationens sikkerhed og dermed deres grundlæggende politiske og ikke blot 'neutrale' natur (Good 1960).

Her giver det måske mening at sondre mellem det, man kunne kalde regel-etos og  dømmekrafts-etos i den vestlige  forvaltningskultur.  Mens  det  regel-etiske  helt indlysende handler om det, Weber kaldte for 'organiseret rationalitet' (Du Gay 2000) - om det hierarkiske, rutineprægede bureaukrati, med dets generaliserede og formelle procedurer, dets juridiske regler og dets klare principper om ret og forkert - handler det dømmekraft-etiske om dilemmaer, kontekst, afvejning, skøn.  Eller sagt på en lidt anden måde: Hvor regel-etosen regulerer etisk adfærd gennem objektive ordrer, påbud og lov, regulerer dømmekrafts-etosen alene gennem appel til subjektive kvaliteter som visdom, situationsforståelse, erfaring, empati.

Kigger man på udviklingen i den måde, hvorpå efterretningstjenesterne taler om grundlaget for deres bureaukratiske etos, er der ingen tvivl om, at man altid har stået i  et  spænd  mellem  disse  to  logikker  -  men  det  er  også tydeligt,  at  hvor  udgangspunktet nok var en dominans af det dømmekraftsetiske, er man i stigende grad trukket i retning af det regeletiske. Som Sir David Omand i en nylig debat med Mark Phythian (2012) forklarer, er der  fra  tjenesternes  barneår  omkring  2.  verdenskrig  og til de seneste femten års diskussion om terror, tortur og menneskerettigheder  sket  et  kvalitativt  paradigmeskift. Således blev den britiske forfatter Bickham Swett-Escot mødt med følgende besked, da han i 1940 trådte ind i SOE ( Special Operations Executive ): 'I can't tell you what kind of a job it will be. All I can say is that if you join us,  you  musn't  be  afraid  of  forgery,  and  you  musn't  be afraid of murder.' Godt 70 år senere er det et fuldstændig andet billede direktør for CIA, Michael V. Hayden, kan viderebringe til kongressen om efterretningstjenesternes arbejde: 'We can't break the law… you just can't go to that place… I actually said fairly openly to our workforce that, as director, I have to be certain that that which I am asking a CIA officer to do is consistent with the constitution, the laws and the international treaty obligations of the United States… If I can't say that, I can't ask an officer to do it.' 7

Man kan naturligvis  ikke  ignorere,  at  tjenesterne  i dag opererer i en anden verden, end de gjorde i 1940 herunder en verden, hvor juriske regelsæt, og ikke mindst menneskerettigheder, fylder meget (og med rette). Den udvikling, Omand beskriver, er som sådan sund. At tjenesterne skal indstille sig på en verden med lovgivning, må dog ikke betyde, at den etiske fordring stopper med spørgsmålet, 'er det lovligt?'. Netop fordi vor tid er præget af  uforudsigelighed  og  kompleksitet,  bliver  spørgsmålet lige så ofte: 'Er det moralsk forsvarligt, er det demokratisk rigtigt, er det klogt ?' At træffe etisk adækvate beslutninger i  uforudsigelighedens  og  gråzonernes  tid  handler  oftest om dilemmaer og uklarhed - og dermed grundlæggende om evnen til personlig vurdering, integritet og eftertænksomhed. Det handler kort sagt mere om dømmekraftsetos end om regel-etos - mere om vurdering end om metode.  Budskabet  til  Swett-Escott  i  1940  var  naturligvis heller ikke dengang, at alt går an - også mord og snyd.

Budskabet var, at man som agent kunne blive nødt til at træffe svære valg, og at der med jobbet derfor uvægerligt fulgte ansvar og skyld. Den skyld er vi nu alle sammen (om end mord forhåbentlig ikke står på opgavelisten) blevet inviteret ind i - og derfor er dømmekraft, og med den integritet, også noget, vi nu alle skal kunne håndtere. Det er  her,  vi  mangler  en  efterretningsvirksomhed,  der  går forrest  i  at  udvikle  nye  praksisser,  nye  sprog.  Frem  for enten ikke at adressere problematikken, eller som Pekels studie af CIA illustrerer det, alene at adressere spørgsmålet  om  etos 'within  the  framework  of  legal  complicance ' (Kent  1949,  87,  vores  kursivering),  er  der  brug  for  at udvikle og facilitere netop dømmekraftsetikken, da kun denne - og ikke regeletikken - kan løfte en uforudsigelig og kompleks verdens dilemmaer.

Man kan sige at dømmekraft i denne forstand udgør, hvad Nørgaard og hendes medforfattere i deres bog om forsvarets faglighed i det komplekse og ofte stærkt politiserede  risikosamfund  kalder  'kritisk  evne'.  Her  argumenterer forfatterne nemlig for, at det sikkerhedspolitiske embedsvirke i dag:

'ikke kan reduceres til en forvaltningsretligt normeret og reguleret praksis. Retlige principper afgør hvad der er lovligt og ulovligt, men er ikke i sig selv tilstrækkelige til at sige, hvad der i en given situation vurderes som legitimt. Dertil fordres tillige en almen retfærdighedssans, dvs. en evne til refleksivt at evaluere, kvalificere og koordinere interesser og hensyn i en samlet helhedsvurdering. Denne 'sans for det almene' - er en afgørende egenskab ved dømmekraften og embedsmandens evne til at anlægge et professionelt skøn . Den beror ikke på personlige præferencer eller egenskaber, men derimod på en kritisk evne , som gør det muligt at vurdere andre mulige positioner og handlealternativer i formuleringen og implementeringen af politiske beslutninger' (Nørgaard et al. 2015, 19).

Dømmekraft i denne forstand er en etisk praksis - og en der kræver evne til at tænke selvkritik og alternativer samt tid  og  rum til  at  ytre  dem  højt.  Denne  mere  italesatte, forhandlede eller deliberative forståelse af dømmekraft er så  meget  mere  nødvendig,  når  ikke  blot  embedsvirkets udvalgte få, men hele civilsamfundet tvinges til at træffe politiske  valg.  Når  ikke  blot  efterretningsagenten,  men også virksomhedsejeren, bankmedarbejderen eller skolelæreren sættes til at afveje hensyn til national sikkerhed med principper om borgerret eller frihed fra overvågning og kontrol. I det 'resiliente' eller 'robuste' samfund, hvor alle borgere i en vis forstand er blevet til embedsmænd, er kritisk  evne reelt  den  eneste  garant  for  bureaukratisk etos eller demokratisk kontrol på det sikkerhedspolitiske område. Den evne skal fremelskes - den kan ikke tages for  givet  som  en  art  ' tacit  knowledge ',  den  enkelte  bare besidder og er i stand til at aktivere. Hvad det mere præcist indebærer - og hvad det kræver af ændringer i vores aktuelle politiske kultur - diskuterer artiklens næste og afsluttende sektion.

## Konklusion:

## Fra oplyst enevælde til kollektiv refleksion?

Dette  særnummer  handler  om  den  radikale  udvikling inden  for  informationsteknologi,  overvågning  og  dataindsamling,  der  disse  år  udvikler  og  udfordrer  vores samfund  voldsomt.    Vi  har  i  denne  artikel  sat  særligt fokus  på,  hvad  ny  teknologi  gør  ved  skellet  offentligt/ privat: På hvordan grænsen mellem de statslige efterretningsmyndigheder og den omkringliggende offentlighed bliver stadigt sværere at opretholde. I den forbindelse har vi stillet spørgsmålet: Hvad kan bureaukratisk etos og demokratisk kontrol betyde, når efterretningsarbejde bliver til et fælles anliggende?

## Tre centrale pointer

Vi  har  i  den  forbindelse  fremført  tre  pointer.  Først  og fremmest  har  vi  beskrevet,  hvordan  ny  sikkerhedspolitik,  drevet  af  forestillingen  om  nye  trusler  og  risici,  og muliggjort af nye data- og overvågningsteknologier, har lagt indhentning af efterretning ud i partnerskaber med en  meget  bred  vifte  af  civile  aktører.  Efterretning  er  i dag et anliggende for både private virksomheder og civile borgere. Dernæst har vi med eksempler fra både danske, britiske og amerikanske tjenester undersøgt de legitimeringsstrategier,  hvormed  efterretningsfeltet  aktuelt  forsøger  at  forsvare  den  decentralisering.  Her  er  det  vores pointe,  at  tjenesterne  i  dag  insisterer  på  et  skel  mellem 'indhentning' af data på den ene side og produktion af 'analyse'  på  den  anden.  Dermed  er  'validering'  af  data blevet til det omdrejningspunkt, der fastholder autoritet og beslutningskraft inden for statens mure. Det er også vores  pointe,  at  tjenesterne  for  at  fastholde  den  grænse har gjort sig til talsmænd for 'professionalisering': For at flytte fagets faglighed væk fra intuitions- og erfaringsbåret  'håndværk'  og  hen  imod  uddannelsesbaseret,  regelstyret,  ensartet  og  videnskabelig  'metode'.  Endelig  har artiklens  tredje  og  måske  vigtigste  argument  været,  at tjenesterne dermed er gået i gang med en paradoksal og i sidste ende umulig opgave. For hvordan laver man regler  og  procedurer  for  informationsindsamling,  når  hele pointen er foranderlighed og dermed fantasi og forestil- lingsevne? Det kan man ikke, og derfor er der heller ikke nogen vej udenom. Vi må som demokratisk samfund erkende og forholde os til, at det er dømmekrafts-etos, ikke regel-etos, der er eneste farbare grundlag for fremtidens etiske udfordringer.

Det betyder naturligvis ikke, at juridisk regulering af de beføjelser, både tjenesterne og deres civile partnere har, ikke fortsat er af afgørende betydning. Regler spiller stadig en afgørende rolle. Men måske endnu mere afgørende bliver evnen til at træffe valg og foretage afvejninger, der er  både  fagligt,  politisk  og  etisk  fornuftige:  At  udvise adækvat dømmekraft. I uforudsigelighedens tidsalder er hver situation i sagens natur ny - og dermed kan ingen drejebog og intet regelsæt på forhånd skrives. Under alle omstændigheder slutter fremtidens udfordring for både embedsmænd inden for tjenesterne, og deres civile partnere  uden  for,  ikke  med  spørgsmålet:  'Er  det  lovligt?' Når sikkerhed fylder så meget, som det gør i dag, og når ny teknologi giver mulighed for så store frihedsindgreb i borgernes verden som i dag, bør spørgsmålet lige så meget være: 'Er det klogt, er det nødvendigt, er det forsvarligt?'

## Regel-etos, teknificering og ansvarsunddragelse

Pointen  lader  sig  også  fortælle  på  en  lidt  anden  måde. Man kan i en vis forstand sige, at efterretningstjenesterne lige nu forsøger at forsvare sig mod politisering via teknificering . I takt med at tjenesterne i en usikker, kompleks og  uforudsigelig  verden  helt  indlysende  skal  tage  flere politiske  valg  -  og  oven  i  købet  skal  skubbe  mange  af de valg både længere ned i embedsværket og længere ud i  civilsamfundet  -  udsættes  de  for  et  enormt  legitimitetspres. Er det, tjenesterne tilbyder, nu også faktuelt og validt? Omgivelserne kræver objektivitet, og politikerne læner sig hellere end gerne op ad ideen om tjenesterne som et embedsværk, der leverer sand, neutral og videnskabelig analyse. Indtil videre har efterretningsfeltet valgt at spille med på det pres, som dyrker en diskurs, der hævder, at hvis blot feltet bliver en rigtig profession med rigtige uddannelser  og  forfinerede,  videnskabelige  metoder,  så  er ingen styring reelt blevet skubbet væk fra statens beslutningscentrum - så er det alene dataindhentningen, der er  decentraliseret,  mens  selve  analysen  og  dermed  også selve de politiske valg forbliver i statens varetægt og kontrol. Problemet er blot, at grænsen mellem indhentning og bearbejdning, information og analyse, ikke lader sig trække: Indhentning er analyse. Det tjenesterne forsøger at kalde teknik er en i vis forstand meget tæt på politik.

Hvordan kan den politisering af både embedsværk og civilsamfund  forsvares  og  udvikles  etisk-bureaukratisk? Som vi her har forsøgt at argumentere for, er simpel nostalgisk længsel efter fordums tiders hierarkiske 'renhed' naiv. Vi må i nogen grad nok acceptere, at det politiske valg nu tages af de mange, ikke kun de få, og at det derfor ikke altid er så let at få øje på, hvor beslutningen tages. Derfor må vi også insistere på, at når politikken rykker ud, så gør ansvaret det også. Det kræver, at ansvar bliver en refleksiv praksis - noget, vi sætter os selv til at være. Dømmekraft er kort sagt ikke længere noget, kun et oplyst enevælde skal praktisere - i det mobiliserede risikosamfundet er dømmekraft noget, vi alle må oplæres til at udøve.

## Væk fra konsensus, group think og tillidstyranni

Lyder godt - men hvad betyder det? Det betyder først og fremmest, at vi må væk fra det konsensusmindset og det 'tillidstyranni', der indtil videre er gået hånd i hånd med både politiseringen af embedsværket og inddragelsen af civilsamfundet.  Som  centrale  embedsmænd  i  artiklens tidligere omtalte danske debatbøger bekræfter, er decentralisering  af  politiske  valg  og  beslutninger  gået  hånd  i hånd med udviklingen af både en tillids- og en pleaser -kultur,  hvor  alle  skal  bakke  op  og  'tænke  med'.  Kompleksitetsstigningen og tempoforøgelsen i dagens sikkerhedspolitiske  miljø  fordrer  simpelthen,  hvad  Nørgaard, Holsting og Schultz-Larsen kalder 'omverdensåbenhed, fleksibilitet og politisk parathed' - at man tænker forud for det politiske niveau, guider dets blik, indhenter dets viden, indstiller dets værktøjskasse (Nørgaard et al 2015: 12). Den pleaser -kultur må og skal kombineres med evnen til kritisk tænkning og modet til personlig integritet. Dels fordi blind konsensus ganske enkelt ikke er sikkerhedspolitisk effektiv:  'Established  practice',  som  Agrell og Treverton skriver, 'no longer suffices as a guarantee for correct assessment in an evolving threat environment: on the contrary, established practice and tradecraft can instead  become  blueprints  for  groupthink  and,  hence, coming intelligence disasters' (Agrell &amp; Treverton 2009, 279). Og dels fordi blind konsensus er demokratisk katastrofal: Når grænsen mellem stat og offentlighed opløses, når alle pludselig er staten, og skellet mellem udøvere og kontrollanter af sikkerhedspolitikken dermed er væk, bliver den eneste form for demokratisk ansvar, vi står tilbage med, vores evne til at modsige os selv. Den kritik - den friktion - der altid har været brug for i den demokratiske stats omgang med sit civilsamfund, er nu vigtigere end nogensinde før (Tjalve &amp; Williams 2015).

Skal  den  friktion  kultiveres,  er  evnen  til  at  tænke imod konsensus dog ikke nok: Den politiske accept og til tider måske ligefrem belønning af alternativ tænkning er måske endnu mere central. Det nytter med andre ord ikke konstant at tale tillidens og enighedens lovsang - en tendens der til tider præger den danske tilgang til efterretningsvæsenet omverdensrelationer (se f.eks. TrygFonden &amp; PET 2011). Skal automatisk group think og farlig konsensus modstås, skal 'integritet' forstået som kritisk evne blive noget, vi som demokratisk samfund både fremmer og  påskønner.  Dette  kritiske  blik  har  traditionelt  både været  offentlighedens  og  dermed  tilsynets  ansvar,  men også  noget  som  skulle  varetages  gennem  udførelsen  af det håndværk, som en god efterretningsanalyse var. I et studie  af  CIA  forklarer  Kent  Pekel,  hvordan  integritet handler om at sige og gøre det, man finder rigtigt - også når det gør ondt (Pekel 1998:86). Den evne og det mod kommer, som Pekel understreger,  ikke  af  sig  selv,  men kræver ledelse, der påskønner nejsigere - også når de er besværlige, og når deres kritiske tænkning forsinker og forstyrrer. Som vi også har været inde på ovenfor, betyder efterretningstjenesternes historiske tilgang til deres felt og fag som 'håndværk' - måske ligefrem som medfødt 'sindelag' - at integritet generelt er blevet antaget (som noget de nøje rekrutterede medarbejdere bare 'har'), ikke opdyrket. Man har ganske enkelt formodet, at 'the rigorous selection process that people go through before they join (…) has generally guaranteed the Agency employees that possess  strong  moral  backgrounds,  and  has  thus  made formal focus on integrity unnecessary' (Pekel 1998, 87). Den antagelse dur ikke - evnen til at tænke efter, til at sige  nej  og  til  at  stå  fast  kan  ikke  blot  formodes,  men skal konstant vedligeholdes og belønnes. Både inden for embedsværket og blandt dets partnere.

Efterretningstjenesterne lægger disse år stadigt mere vidensindhentning, politik, magt og beslutningskraft, ud til offentligheden. Frem for at tampe løs på en død sild -  ideen  om  objektiv  analyse,  om  flere  metoderegler  og om videnskabelig vidensproduktion - burde de for sikkerhedens, demokratiets og den sunde fornufts skyld aktivt bidrage til at civilsamfundsinddragelse ikke betyder massehysteri. Her kan aktiveringen af netop det private erhvervsliv  måske  vise  sig  som  en  uventet  demokratisk gevinst: 8 Modsat  den  statsansatte  embedsmand  har  de private aktører ofte andre interesser end statens og derfor helt naturligt grund til ind imellem at tænke imod eller på tværs - og til at tænke på andet end trusler.

## litteratur

- Agrell, W &amp; Treverton, GF 2009, 'The science of intelligence: Reflections on a field that never was', in W Agrell &amp; GF Treverton (red . ), National Intelligence Systems: Current Research and Future Prospects , Cambridge University Press, Cambridge.
- Aradau, C 2015, 'The signature of security: Big data, anticipation, surveillance', Blog posted at Radical Philosophy, May/June 2015. Tilgået 2. juni 2015 på: https://www.radicalphilosophy.com/commentary/the-signature-of-security
- Bar-Joseph, U 2010, 'The Professional Ethics of Intelligence Analysis', International  Journal  of  Intelligence  and  Counterintelligence ,  24:1, pp. 22-43.
- Bauman, Z, Bigo, D, Esteves, P, Guild, E, Jabri, V, Lyon, D &amp; Walker, RBJ 2014, 'After Snowden: Rethinking the Impact of Surveillance', International Political Sociology , vol. 8, no. 2, pp. 121-144.
- Bratich, J 2006, 'Public secrecy and immanent security: a strategic analysis', Cultural Studies , vol. 20, no. 4-5, pp. 493-511.
- Du Gay, P 2000, Hyldest til bureaukratiet, Hans Reitzels Forlag, København.
- Galison, P 2004, 'Removing Knowledge', Critical Inquiry ,  vol. 3, no. 1, pp. 229-243.
- Good,  RC  1960,  'The  National  Interest  and  Political  Realism:  Niebuhr's 'Debate' with Morgenthau and Kennan', The Journal of Politics , vol. 22, no. 4, pp. 597-619.
- Hald,  Camilla  og  Kira  Vrist  Rønn  2013, Om at  opdage  -  metodiske refleksioner over politiets undersøgelsespraksis ,
- København: Samfundslitteratur
- Herbert, M 2006, 'The Intelligence Analyst as Epistemologist', International Journal of Intelligence and Counter Intelligence ,' vol. 19, no. 4, pp. 666-684.
- Herman, M 2004, 'Ethics and Intelligence after September 2001', Intelligence and National Security , vol. 19, no. 2, pp. 342-358.
- Hulnick, AS 2006, 'What's wrong with the Intelligence Cycle', Intelligence and national Security , vol. 21, no. 6, pp. 959-979.

Analytical Culture in the U.S. Intelligence Community

Johnson, R 2005,

,

CIA: Center for the Study of Intelligence, Washington D.C.

- Kent, S 1949, Strategic Intelligence for American World Policy , Princeton University Press, Princeton.
- Koch,  PB  &amp;  Knudsen,  T  2014, Ansvaret  der  forsvandt:  Om  magten, ministrene og embedsværket , Samfundslitteratur, Frederiksberg.
- Kundnami, A 2009, Spooked! How not to prevent violent terrorism , Institute of Race Relations, London.
- Lanchester, J 2013, 'The Snowden Files: why the British public should be worried about GCHQ', The Guardian , 3 October 2015, se http:// www.theguardian.com/world/2013/oct/03/edward-snowden-filesjohn-lanchester
- Laney,  D  2001,  '3-D  Data  Management:  Controlling  Data  Volume, Velocity and Variety', META Group, 6 February 2001, se http:// blogs.gartner.com/doug-laney/files/2012/01/ad949-3D-Data-Management-Controlling-Data-Volume-Velocity-and-Variety.pdf
- Moesgaard, C 2014, Beyond the State: Private Companies and the Remaking of Intelligence ,  ph.d.-afhandling, Københavns Universitet, København.
- Mueller III, John (2011) 'Changing threats in a changing world: Staying ahead of terrorists,
- spies  and  hackers',  Speech  delivered  to  the  Commonwealth  Club  of California, San
- Francisco, November 17, 2011.
- Nørgaard, K, Holsting, V &amp; Schultz-Larsen, SE 2015, Det militærfaglige råd og embedsvirke , Forsvarsakademiet, København.
- Omand, D &amp; Phythian, M 2013, 'Ethics and Intelligence: A Debate', International Journal of Intelligence and Counterintelligence , vol. 26, pp. 38-63.
- Pekel, K 1998, 'The Need for Improvement:  Integrity, Ethics and the CIA', Center  for Studies  in  Intelligence ,  Spring  1998,  Washington D.C.
- Petersen, KL &amp; Tjalve, VS 2013, '(Neo) Republican Security Governance? US Homeland Security and the Politics of 'Shared Responsibility'', International Political Sociology, vol. 7, no. 1, pp. 1-18.
- Petersen,  KL  2012, Corporate  Risk  and  National  Security  Redefined , Routledge, London.
- PET-kommissionen  (2009) Bind  1.  PET  kommisionens  beretning ,  Justitsministeriet:
- [København 2009, http://www.petkommissionen.dk/](http://www.petkommissionen.dk/)
- Politi, A 2010, 'The Citizen as 'Intelligence Minuteman'', International Journal  of  Intelligence  and  CounterIntelligence ,  vol.  16,  no.  1,  pp. 34-38.
- Richards, J 2012, 'Intelligence dilemma? Contemporary Counter-terrorism in a Liberal Democracy', Intelligence and National Security, vol. 27, no. 5, pp. 761-780.
- Ritzer,  G  1975,  'Professionalization,  bureaucratization  and  rationalization: the views of Max Weber', Social Forces, vol. 53, no. 4, pp. 627-634.
- Rønn,  KV  2013, The  Epistemology  of  Intelligence  :  A  dissertation  on epistemological  aspects  of  intelligence-led  crime  investigations ,  ph.d.afhandling, Københavns Universitet, København.
- Tene,  O  &amp;  Polonetsky,  J  2013,  'Big  Data  for  All:  Privacy  and  User Control in the Age of Analytics', Northwestern Journal of Technology and Intellectual Property , vol. 11, no. 5, pp. 239-273.
- Thompson, DF 1987, Political Ethics and Public Office ,  Harvard University Press, Cambridge.
- Tjalve, VS &amp; Williams, MC 2015, 'Reviving the Rhetoric of Realism: Politics and Responsibility in Grand Strategy', Security Studies, vol. 24, no. 1, pp. 37-60.
- Treverton, GF 2009, Intelligence for an Age of Terror , Cambridge University Press, Cambridge.
- TrygFonden  &amp;  PET  2011, Sikkerhed  og  tryghed  på  befærdede  steder , Relation-Lab, København.
- Tynell, J 2014, Mørkelygten: Embedsmænd fortæller om politisk tilskæring af tal, jura og fakta , Samfundslitteratur, Frederiksberg.

## noter

1. Denne praksis for inddragelse af civile aktører er efterhånden blevet en  etableret  del  af  det  præventive  arbejde,  som  de  fleste  vestlige efterretningstjenester bedriver. For at afgrænse analysefeltet referer vi dog i denne artikel primært til den britiske og den amerikanske efterretningspraksis, da disse oftest anses som toneangivende for de øvrige vestlige tjenester.
2. Big data anses ofte som et opgør med den kausallogik, som traditionelt har været en forudsætning for undersøgelse og efterforskning. Det er afvigerne i de mange observationer, der ideelt set skal udpege det 'unormale', og det er således  ikke nødvendigt på forhånd at antage et motiv. Problemet er dog, at al retsforfølgelse kræver en sådan kausalitet,  og  at  denne  slutning  derfor  alligevel  må  ske  -  omend efterfølgende. Alt i alt er brugen af big data til efterforskning således et opgør med måden, hvorpå data traditionelt har været koblet til idéen om motiv. Som den tidligere FBI-direktør John Mueller III sagde i en tale i 2011, kan efterretningstjenesternes overvågningsopgave sammenlignes med at se et mønster i et kalejdoskop, hvor bare den mindste rotation skaber et nyt mønster (Mueller 2011).

3. Ifølge  historikeren  Peter  Galison  tilføjer  alene  USA  hvert  år  250 millioner sider hemmelige dokumenter - til sammenligning tilføjer det  samlede  netværk  af  Harvard  Biblioteker  mindre  end  250  tusinde. (Gallison 2004, 229).
4. Også brugen af private efterretningstjenester kan ses som en decentralisering  af  indhentningen  data,  da  disse  i  nogen  grad  arbejder for staten. Men som Christa Moesgaard viser i sin afhandling om de private tjenester, kan man blandt disse aktører observere, at de i et forsøg på at opretholde deres autoritet overtager statens logik om 'hemmeligholdelse'. (Moesgaard 2014)
5. HUMINT står for Human Intelligence og handler om den indsamling, som foregår gennem personlig kontakt, via agenter, spioner og informanter.
6. Civil inddragelse italesættes i denne sammenhæng som en slags demokratisering  eller  åbning  af  tjenesterne:  En  invitation  indenfor, der både tilbyder samfundet større indblik og transparens i forhold til  tjenesternes  arbejde  og  samtidig  sikrer  samfundet  en  kontaktflade med - eller et talerør til verden.
7. Eksemplerne er taget fra debat mellem Sir David Omand og Mark Phythian (2012, 46).
8. De seneste protester fra Microsoft, Apple, Google og Facebook over NSA's brug af personlig data er blot et eksempel på, hvordan virksomheder agerer som modpart til den ansvarliggørelse, vi ellers har været vidne til. Samme tendens kan observeres i danske virksomheders håndtering af sikkerhedspolitiske tiltag (Petersen 2012).