Anmeldelse
Forfattere: Signe Sophie Bøggild
Tidsskrift: periskop (2017-12-05)

I  en  tid,  hvor  arkitektuddannelsen  formede  sig  som en art mesterlære, der ikke blev kvalitetskontrolleret af nogen overordnet instans, pågik der forskellige tiltag, der skulle hjælpe til med at få skabt et grundlag for, hvordan en professional status kunne etableres. Det er bl.a. i den forbindelse, at arkitekturtidsskrifter som The Architectural Magazine (1834) og The Builder (1855) fremkommer som  vigtige  talerør  for  arkitekten,  og  at  organisationer som The Royal Institute of British Architects (RIBA) og The Architectural Association (AA) opstår og bliver helt centrale for indstiftelsen af eksaminer og udviklingen af arkitekturfaget ved universiteterne. Brugen af historiske stilarter  i  arkitekturen  i  midten  af  1800-tallet  krævede, at  historiske  monumenter blev studeret in situ eller fra afstøbninger  af  diverse  arkitekturornamenter.  De  nye arkitekturskoler og RIBA's eksaminer betonede fortiden som fundament for samtidens arkitektur. Victorian Perceptions of Renaissance Architecture handler derfor i høj grad også om værdier og værdiskift inden for arkitektuddannelsen.

I  en  bog,  der  beskæftiger  sig  med  en  periode,  hvor interessen for renæssancen kulminerer, er det en smule underfundigt,  at  Jacob  Burckhardts  store  kulturhistorie Die  Kultur  der  Renaissance  in  Italien (1860)  ikke fylder  mere  end  at  blive  nævnt  en  passant  et  par  gange i  bogen. Nu har det jo sikkert, og forståeligt nok, at gøre med  forfatterens  engelske  ramme,  og  måske  også  med den omstændighed, at Burckhardts værk ikke var nogen bestseller, da den udkom i 1860. Ikke desto mindre fik den en  enorm  indflydelse  på,  hvordan  man  tænker  renæssance som helhed, og for den individualitetsidé, som siges at være det modernes, og som også er et gennemgående tema hos Wheeler, især i bogens fjerde kapitel om renæssancen  som  en  engelsk  stil.  Netop  i  den  sammenhæng kunne det have været interessant at drage en parallel til den  individualitetstanke,  som  Burckhardt  skriver  frem af  renæssancens  mørke  side,  af  de  politiske  tyrannier  i Norditalien. Det kunne måske sætte englændernes individualitetsbegreb i et, om ikke andet, så perspektiverende lys. I særdelshed i forhold til det tema om nationalisme, der præger Wheelers fjerde kapitel.

Selvom renæssancen som stil og ideologi er katalysator i forfatterens undersøgelse, så synes den ikke at være det primære emne. Det er snarere at vise, hvordan arkitektfaget er tæt bundet sammen med og under indflydelse af,  hvad  der  skrives  om  arkitekturen  og  omvendt.  Den historie, bogen grundigt udfolder, er således den, der fortælles i  datidens  kildemateriale, i  arkitekturtidsskrifter, bøger, anmeldelser, studie- og eksamensordninger. Dette kildemateriale beskrives og relateres, og det tangerer jo diskursanalyse, også selvom forfatteren ikke selv bruger det ord. Derved får det emne, der måske ved første øjekast syntes  noget  nicheagtigt,  ikke  blot  en  kulturel  bredde, men også en aktualitet, der gør bogen til yderst vedkommende læsning for alle med hang til udfoldet arkitekturhistorie og historiografi.

## Rikke Lyngsø Christensen

## Timothy Brittain-Catlin

Bleak Houses. Disappointment and Failure in Architecture

MIT Press 2014, 192 sider.

I 2015 vandt the Walkie Talkie, et nyopført  højhusknopskud  på  det postolympiske  Londons  skyline, the  Carbuncle  Cup  i  onlinetidsskriftet Building  Design .  Kåringen  som  Storbritanniens  hadebygning  fik The  Guardian til  at foreslå  en  nedrivning  af  Vinolys skyskraber. Samtidig verserede

debatten  om,  hvorvidt  Smithson-parrets  brutalistiske boligbebyggelse Robin Hood Gardens sammesteds er en nedrivningsmoden øjebæ eller et bevaringsværdigt efterkrigstidsikon. Diskussionen spredtes til Overhuset og det internationale arkitektsamfund med Richard Rogers som rorgænger for en støtteunderskriftindsamling.

Eksemplerne  peger  på  spørgsmål  om  fiasko  og  skuffelse, der altid ledsager arkitekturen, men sjældnere ekspliciteres i lovprisninger af developerdreven stjernearkitektur og kanoniske monumenter. For hvem bestemmer, hvad der er god og dårlig arkitektur - hvad der omtales i arkitekturhistorien/kritikken?  Hvad  gør  bygninger  ved os og vi ved dem? Hvilke kriterier og ord bruges til at tilskrive og afskrive værdi?

Disse  problematikker  belyses  polemisk  og  idiosynkratisk  i Bleak  Houses.  Disappointment  and  Failure  in Architecture (2014) af Timothy Brittain-Catlin, lektor ved Kent School of Architecture og flittig bidragsyder til tidsskrifter som World of Interiors og Architectural Review .

Forfatterens forskningsområde omkring det 19. og tidlige 20.  århundredes  arkitektur  afspejles  i  bogtitlens  reference til Dickens' romanklassiker Bleak House .  BrittainCatlins  'affektive'  arkitekturhistorie  opfordrer  netop fagfolk til at låne fra skønlitteraturens sprog og værdier som  stemning,  følelser,  subjektivitet  og  fantasi  for  at udfordre mainstream-arkitekturkritikken/historieskrivningens kategorier, vokabularer og narrativer.

Bogens anstødssten er kommunikationsbristen, forfatteren  ser  mellem  professionelles  og  lægmænds arkitekturoplevelse, der indledtes med  neogotikkens bannerfører  Alexander  Pugin.  Omkring  1840  opstod  en uhellig  alliance  mellem  arkitekter  og  religiøse  opdragsgivere:  Man  var  enten  hedensk,  antipatriotisk  klassicist eller gotisk og derfor ærlig, kristen fanebærer for nationale  værdier.  Arkitektsamfundet  adopterede  kirkesamfundenes  absolutte  skelnen  mellem  sandt/falsk,  godt/ ondt  for  at  tækkes  potentielle  kunder.  Modernisternes dyrkelse af virile skabergenier som Howard Roark i Ayn Rands The  Fountainhead gav  kritikerstandens  skråsikkerhed et ekstra nøk.

Brittain-Catlin  kritiserer  det  'attack  language',  han stadig mener misfarver megen arkitekturkritik/historieskrivning. Dens teleologiske, triumferende betragtningsmåde vægter ødelæggelsen af 'fjender' lige så tungt som egeninteresser.  Interne  hanekampe  øger  afstanden  til offentligheden og forringer bygningskulturen: 'Without a common language we are destined to go on churning out ugly houses and fighting a lack of comprehension on the part of most society. We have, in other words, insufficient architecture  culture  as  part  of  our  culture  as  a  whole.' Bleak Houses stikker således dybere ved at være 'as much as anything a book about how architecture is communicated  through  words'.  Dette  genkalder  Adrian  Fortys Words and Buildings (2004), men accentueres af BrittainCatlins frustration over at praktisere arkitektur inden for et fagmiljø, der ikke bare tilsidesætter hans følelser, men også menneskene og stederne, han værdsætter.

I  kontrast  til  succeshistorier  om  fortidens  mestre  og nutidens stjernearkitekter fremskrives en modfortælling om  'loser  architects',  der  fejler  og  skuffer  pga.  temperament,  virilitetsmangel,  dovenskab,  forkærlighed  for 'utidssvarende'  stilarter,  sygdom,  talentmangel,  dårlige forbindelser, etc. Vi møder flest arkitekter, annalerne har ignoreret eller glemt, som Frank Lloyd Wrights partner Cecil  Corwin,  der  overvældet  af  vennens  geni  kvittede arkitektfaget.  Men  også  berømtheder  som  Erich  Mendelsohn - en modernistisk stjerne, der falmede efter en bitter cocktail af eksil, personligt fjendskab og tidlig død.

Trods  titlen  og  emnet  forekommer Bleak  Houses , takket  være  Brittain-Catlins  skarpe,  vittige  pen,  aldrig dyster.  Et  vidtforgrenet  kildekorpus  sammenstykkes  til fragmentariske, knapt visuelle fortællinger om tilsyneladende ubetydelige bygninger, der dækker hovedparten af hverdagens bebyggede miljø, og som får værdi via relationer mellem bygninger, steder og mennesker. Grundtonen af  melankoli  antydes  i  kapiteltitler  som  'Hopelesness', 'Losers'  eller  'Retrenchment  and  Loss'  og  genlyder  i forfatterens personlige erfaringer som 'loser architect'. Som da han beskriver en ungdom præget af talentmangel og anderledeshed: 'I had not yet learned to leave the children thing [bygninger og børn] to the virile.' Selvbiografien understøtter argumentationen om at efterstræbe en 'affektiv' arkitekturkritik/historieskrivning, som rummer følelser, der opstår i mødet med arkitekturen.

Som  modvægt  til  'macho-narrativers'  affejning  af 'feminiserede'  stilarter  og  sanselighed  'queerer'  han arkitekturkritikken/historieskrivningen. Uden om queer-teorien og arkitekturkritikere, der ligesom Aaron Betsky  dyrker  den,  udrulles  en  mere  subtil  modfortælling om 'sissies' versus 'bullies', som genkalder Evelyn Waughs Brideshead Revisited. I interiørets intimitet genskrives  historien  om  arkitekturen,  inspireret  af  romanforfatternes sensibilitet som hybrid praksis imellem erindring,  design  og  (homo)erotisk  spejling,  så  bygningens betydning forbindes med levede erfaringer.

Selvom arkitektkredsen udvides fra 'bullies' til 'sissies',  glimrer  kvinderne  ved  deres  fravær.  I  kapitlet 'Losers' skrives halvanden side om, at kvindelige arkitekter historisk har fejlet alene ved deres køn, men det kunne have klædt bogen at stille skarpere på deres udfordringer i arkitektfaget. Få nævnes ved navn. Svenske Ingrid Wallberg  beskrives  som  'en  blandt  mange',  der  udokumenteret påvirkede berømte mænd som Le Corbusier i Villa Savoye.

Som  underviser  på  Architectural  Association  i  London føler forfatteren sig ude af sync med studerende, der omkring årtusindeskiftet er 'smittet' af formalismedyrkende  parametrisk  design  uden  kontekst  og  funktion. Som modstrategi omfavner han nostalgien, men anvender historien til at igangsætte en nutidig debat om public service,  værdisætning og skønhedsopfattelse for ikke at havne  blindt  i  verdensfjern  blob-arkitektur,  som  postulerer kompleksitet, men savner meningsfylde: 'Powerful fashions come and go. But stating and restating this goodbad polarity does not do enough for improving the quality of  the  built  environment;  neither,  equally  significantly, does it come close to expressing the range of ideas that architects, especially unsuccesful ones, are trying to grasp at in their work, and conveying it to the public at large.'

Forsvaret  for  det  følelsesmæssige  og  mangfoldige understøttes ved at undersøge 'taberstilarter', lægmænd elsker  og  kritikere  afskyr:  Den  victorianske  blandingsform  Tudor,  kendt  fra  modeljernbaner  og  Queen  Anne, forbundet med Yorkshire-chokolademærket Quality Street.  Sådanne  populærkulturelle  henvisninger  indgår i  arsenalskytset  mod  kritikerkorpset,  mens  stilarternes popularitet og holdbarhed begrunder en alternativ arkitekturhistorie: De trodser Pugin og modernisternes forbud ved at legemliggøre stemninger og følelser - kaminer, bindingsværk, hyggekroge til tedrikning.

Bogens skalamæssigt største fiaskofortælling behandler  planparadigmet  New  Urbanism,  kendt  fra  svenske Jakriborg og amerikanske Seaside, hvor filmen The Truman Show foregår.  Forfatteren  udpeger  fællestræk  med New Town-planlægning, der under Anden Verdenskrigs bomberegn  drømte  om  rolige  omgivelser  inspireret  af stockholmske  havebyer,  og  en  delvis  forståelig  modernismekritik hos generationer, der som Prins Charles har oplevet  London-landskabets  gennemgribende  forvandling  gennem  efterkrigstiden.  Dog  har  kun  majestæten magten  til  at  omsætte  modernismeskepsissen  til  handling ved at anlægge Dorset-landsbyen Poundbury.

Bleak Houses er  ikke  første  skud på stammen af 'fiaskolitteratur'  -  efterhånden  en  undergenre  inden  for kritikken/historieskrivningen  om  det  konkurrenceprægede arkitektfag. Et forskningsfelt opstået i et kriseramt konkurrencesamfund, hvor det synes nødvendigt at stoppe  op,  drøfte  værdier  og  lære  af  fortidens  fadæser for at bygge videre på det eksisterende og tænke nyt. Det præger bogudgivelser som Owen Hatherleys A New Kind of Bleak: Journeys through Urban Britain (2012), Douglas Murphys The  Architecture  of  Failure (2012)  og  Stephen Cairn og Jane M. Jacobs Buildings Must Die: A Perverse View of Architecture (2014), mens den Amsterdam-baserede debatplatform Failed Architecture diskuterer arkitektoniske fejltagelser on-site i forskellige lande.

Størstedelen  af Bleak  Houses omhandler  en  specifik engelsk kontekst, som kan føles indadvendt, medmindre man er velbevandret i britisk arkitekturhistorie. Man kan følgelig overveje, hvorvidt Brittain-Catlins modfortælling angriber og genrejser 'de rigtige' arkitekter, men det er muligvis  humlen  ved  at  diskutere  værdigrundlaget  for en sådan vurdering. Han er lovlig hård ved Team 10, der beskrives  som  overvurderede  'bullies'  (skønt  Peter  og Alison Smithson samarbejdede!), mens samtidens skandinaviskinspirerede arkitekter fremhæves. Samtidig nedtones modernismens sociale/politiske slagside ved blot at betegne én stilart blandt andre.

Nogle  vil  næppe  overtage  værdier  som  følelse  eller folkelig  appel,  som  Brittain-Catlin  efterlyser  i  nutidig arkitektur og diskursen omkring den. Omvendt vil hans sentimentale  rejse  gennem  arkitekturhistorien  og  provokerende  lakmusprøve  på  arkitektonisk  meningsdannelse  og  formidling  inspirere  andre.  Efter  endt  læsning er undertegnede blevet mere lydhør over for det interessante ved ufortalte historier om arkitektoniske antihelte, taberstilarter  og  bygningers  omtumlede  efterliv.  Som Beckett  skrev:  'Ever  tried.  Ever  failed.  No  matter.  Try again. Fail again. Fail better.'

## Signe sophie Bøggild

## Christoffer Harlang og Albert Algreen-Petersen (red.)

Om bygningskulturens transformation GEKKO Publishing 2015, 547 sider.

Dette  er  en  bog,  der  er  beregnet  til  at  blive  læst.  Det  turde være en overflødig bemærkning, eftersom  der  jo  er  tale  om  en bog. Men i dag er der blevet langt imellem de fikse paperbacks. De fleste  bøger,  og  ikke  mindst  de kunsthistoriske,  bliver  nu  trykt med fast bind, på kraftigt papir

og  med masser af lækre billeder. I denne sammenhæng virker  bogen Om  bygningskulturens  transformation iøjnefaldende beskeden. Hæftet, i et sagligt A4-format, med et rent hvidt omslag og en del ret små illustrationer leder den ved første øjekast tankerne hen på en rapport. Men bogens snit er rødt, og de små billeder er suppleret med en del både skæve og dvælende illustrationer i både helsides  og  opslagsstørrelse,  og  så  er  indtrykket  på  plads: Det er hverken en coffee table-bog eller en rapport, men et helt igennem fagligt værk med en fremlæggelse af en imponerende mængde viden. Fordelt på de fem hovedafsnit  'Ideer',  'Metoder',  'Strategier',  'Håndværk'  og 'Eksempler' leveres vidtrækkende tanker om kulturarv og transformation, om mødet og af og til modsætningen mellem  gammelt  og  nyt  samt  om  arkitektur-  og  bevaringsstrategier  gennem  tiderne;  der  er  gode  eksempler på,  hvad  der  tales  om,  og  der  er  nyttige  beskrivelser  af såvel  forebyggende  vedligehold  som  anvendelsen  af  en lang række materialer: træ, ler, kalk, cement, pigmenter, lakker,  glas  etc.  Her  vil  også  erfarne  arkitekter  og  arkitekturhistorikere  kunne  hente  ny  viden.  Ifølge  bogens bagsidetekst er den da også 'et uundværligt opslagsværk til alle, der arbejder med at bevare og udvikle vores bygningskultur'.

Men læseren bliver alligevel lidt i tvivl om, hvem bogen egentlig  henvender  sig  til.  Et  i  øvrigt  glimrende  forord, hvori den finske arkitekt og professor Juhani Pallasmaa påviser  vore  dages  arkitektoniske  svingninger  mellem de to lige  fritsvævende poler: en vulgær funktionalisme og en æstetisk abstraktion, slutter med en uforbeholden ros til den danske arkitektskoles 'pædagogiske tilgang og forskning,  som  de  fremgår  af  dette  forskningsprojekt'. Læseren  kan  kun  være  enig  i,  at  det  er  opmuntrende at  møde  en  arkitekturundervisning,  'der  interesserer sig for fagets grundlæggende processer, typologier og  brugsmønstre  i  stedet  for  kun  at  dyrke  det  visuelle formsprog',  og forklaringen på,  hvad det er for et forskningsprojekt, Pallasmaa omtaler, kommer også frem efterhånden, idet det af både bogens tekst og dens billeder fremgår,  at  den  er  udsprunget  af  kandidatprogrammet Kulturarv,  Transformation  og  Restaurering  på  Kunstakademiets Arkitektskole. Men da dette forhold hverken fremgår  af  bogens  titel,  bagsidetekst  eller  kolofon,  kan forordets fine reklame for skolen afføde lidt spekulation.