Efterskriftens Opgør med Martensen
Forfattere: Arild Christensen
Tidsskrift: kierkegaardiana (1962-06-08)

## Efterskriftens Opgør med Martensen

## af ARILD  CHRISTENSEN

Kierkegaards  og  Martensens  eget  Bidrag  til  Oplysning  af  Forholdet  mellem dem  er  paa  ingen  Maade  saa  betydningsfuldt  som  venteligt.  Først  fra  1847 begynder Kierkegaard i sine Dagbøger oftere at udtale sig om Martensen. Ho­ vedsagen i de mange Optegnelser er, at Martensen ikke besidder den af Kierke­ gaard fordrede ethisk-religiøse Inderlighed, at hans Anliggende aldrig har været den  personlige  Christendomstilegnelse,  men  at  han  er  en  forlorent  alvorlig Videnskabsmand  (X  3  A  162),  at  han  dog  kun  gengiver  andres  Tanker  og ikke fortjener  Navn  af  selvstændig  Tænker  (X  2  A  117),  at  han  i  Grunden slet ikke er Forsker, men blot afgiver  Forsikringer i udialektiske Udredninger, og at saaledes hans hele Virke er en tom Rhetorik  (X  1   A  558).  Et dybere,  i Enkeltheder gaaende principielt Opgør, som med Navns Nævnelse tager Sigte paa Martensen, savnes  fra Kierkegaards Haand.

Fra Martensens Side findes i hans Erindringer  nogle Bemærkninger om det for Kirkekampen væsentlige Spørgsmaal om Efterfølgelsen, om Begrebet Sand­ hedsvidne.  løvrigt  afvises  nærmest  det  kierkegaardske  Forfatterskab  som  væ­ rende Martensen uvedkommende (Bd. 2, p.  142). Andetsteds  (i sin Christelige Ethiks  1.  Bind)  giver  Martensen  imidlertid  et  vigtigt  Fingerpeg.  Fælles  for Tænkere, hedder det,  der  (som  Leibniz,  Schelling,  Baader,  I.  H.  Fichte,  Vinet og  Kierkegaard)  bekæmper  Pantheismen,  er  Personlighedsprincipet,  det  vil sige  den Tanke,  at  kun  det  enkelte  har  Virkelighed,  og  at  ogsaa  Gud  er  den enkelte, er Person.  Herved ledes disse Tænkere til Theologien, thi  »hvad Philosophien  søger,  har  Theologien,  nemlig  i  Aabenbaringen.  Det  er  utvivlsomt Aabenbaringens Methaphysik,  at ikke den upersonlige Idee,  men  den person­ lige Existens, ikke Tanken, men Villien, ikke Viisdommen, men Kjærligheden er det første i Gud«  (p.  280),  og ligesom Guds Kærlighed gaar  forud for den Visdom, hvori den udtrykker sig,  saaledes gælder  i det menneskelige  Plan,  at i Forhold til Ideerne »de individuelle personlige Existenser ere det i Værdighed Første.«  Det  gælder  overhovedet,  at  »alle  metaphysiske  Problemer  ligesom gravitere mod det Ethiske, centrere deri,  og deri  finde deres  afsluttende  Final­ bestemmelse«  (p. 281). Det er forunderligt, at Kierkegaard har vendt sig mod de nævnte Tænkere, der dog skulde synes hans Forbundsfæller i Udarbejdelsen af  Personlighedsprincipet,  men  hans  Forkastelse  af  dem  følger  af  hans  Over­ drivelse  af  det  EntenEller,  han  opstiller  mellem  Idee  og  Existens,  og  som medfører en Fortrængning af al Spekulation  (p.  281- 82). Hævdelsen af dette negative  Forhold  mellem  Idee  og  Existens  og  mellem  Erkendelse  og  Tro  er uberettiget  (p.  289).

Med  Martensens  saaledes  udformede  Personlighedsprincip  som  Ledetraad skal det nu forsøges at konfrontere Martensen og Kierkegaard paa et Grundlag, der uanset Martensens Formening om det modsatte vil vise sig at være  fælles for  dem  begge: Fordringen  paa  det  subjektive,  men  ikke  uden  objektivt Indhold.

## I.

Martensens  Afhandling  for  den  theologiske  Licentiatgrad  »De  autonomia conscientiæ  sui  humanæ«  udkom  1837  og  oversattes  til  Dansk  1841  under Titlen  »Den  menneskelige  Selvbevidstheds  Autonomie  i  vor  Tids  dogmatiske ligvis  bearbejdet  af  ham  selv  (jvf.  Tidsskrift  for  Litteratur  og  Kritik,  Bd.  6, 1841,  p.  466),  har  flere  Steder  udførligere  Formuleringer  end  den  latinske

Theologie«. Oversættelsen, der i al Fald er godkendt af Martensen og sandsyn­ Original og skal derfor lægges til Grund i det følgende.

Skriftets  hovedsagelige  Indhold  er  en  Undersøgelse  af  den  Selvstændiggø­ relse  af  Mennesket  i  Forhold  til  Gud,  der  finder  Sted  med  Kant  og  i  den senere  tyske  Idealisme.  For  Kant  (viser  Martensen)  er  Christus  åbenbaret  i vor  Forestilling om  Christus,  ikke  i  den  virkeligt  existerende,  historiske  Chri­ stus. Kun den ideale Christus bliver af Vigtighed, ikke Virkeligheden af, hvad der  berettes  om  ham.  Den  objektive  Aabenbaring  er  veget  for  en  subjektiv (p.  62).  Naar  Kant  saaledes  frakender  Gud  al  virkelig  Tilværelse  uden  for Menneskets  Bevidsthed,  kommer  han  i  Overensstemmelse  med  Pantheismens Lære om, at alene den menneskelige Aand er Guds Existensform  (p.  64).

Ogsaa hos Schleiermacher hæves  i Følge Martensen  al  Objektivitet og  for­ svinder  i  Jegets  Oplevelse  af  dets  absolute  Afhængighed  af  Gud  (p.  75).  I

Stedet for Dogmatik og objektiv Trossandhed træder det fromme Gemyts Ud­ talelser  (p.  80).  En tidligere Tids Theologer erkendte af Menneskets Trang til Gud,  at  Mennesket  hverken  i  theoretisk  eller  praktisk  Henseende  er  sig  selv nok (p.  81). Schleiermacher derimod lader Mennesket paa Trods af en Erklæ­ ring  om  sin  absolute  Afhængighed  af  Gud  have  Bevidsthed  om,  at  Gud  er absolut  alhængig  af  Mennesket  (p.  87),  og  at  alle  Guds  Egenskaber  er  en Afglans af Menneskets Fromhed  (p.  88). Naar Schleiermacher hævder Christi historiske Existens, modsiger han sit Systems Princip, thi af den indre Erfaring kan ikke afledes et Bevis for Christi virkelige Fremtræden i Historien  (p. 96). Ogsaa Skabelsen bliver hos Schleiermacher til et tomt Ord,  fordi han mangler Begrebet om Guds Frihed og Personlighed  (p.  103).

Med Hegel, indrømmer Martensen, sker et Omslag,  idet ikke det tænkende Jeg,  men  den  evige  Tænkning  i  sin  Uafhængighed  af  Menneskeaanden,  den absolute Idee, som er Gud selv, bliver Udgangspunktet  (p.  107).  Herved  naar tive Tilstand hos Individet (p.  105- 106). Gud, ikke Mennesket faar Autonomi (p.  108);  og dog er  Gud  ikke  i  egentligste  Forstand  Principet  i  den  hegelske Tænkning,  thi  den  absolute  Idee,  som  udvikler  sig  i  Hegels  System,  er  ikke »Guds  egen  Viden«,  men  kun  afledet  deraf.  Ikke  Skabningen,  men  alene

Hegel for saa vidt ud over »den menneskelige Particularitet« og den blot subjek­ Skaberen  bør  der  i  Følge  Martensen  tillægges  egentlig  Viden  om  Skaberger­ ningen  (p.  108- 109).

Med den  her  skitserede  Vurdering  af  den  tyske  Idealisme  er  Tendensen  i Martensens Bog givet. Denne Tendens ytrer sig tillige med en vis Udførlighed som en dogmatisk-philosophisk Grundanskuelse.  I  et Brev til Vennen  Dorner skriftet  vilde  fremme  en  objektiv  Retning  i  Theologien,  ved  Bekæmpelse  af

af August 1843 (Briefwechsel, Bd. I, p.  123) siger Martensen, at han i Licentiat­ ensidig Subjektivitet skaffe Objektiviteten  Luft.

Denne Stræben mod det objektive former sig som en  Lære om,  at al men­ neskelig Viden er Samviden med den Gud, der er menneskelig Bevidstheds og i Særdeleshed menneskelig Selvbevidstheds Ophav, dens »auctor«  (Autonomie, p.  109  og  110).  Det  forudsættes  her,  at  det  eneste  Kriterium  for  Erkendelse er Gud, at Guds Skabelse af Mennesket indebærer, at Mennesket maa hente sin Erkendelse fra Gud. Den menneskelige Erkendelse er altsaa skabt i Afhængig­ hed  af  Gud,  den  er  undergivet  sin  Autors  Autoritet;  samtidig  at  hævde  Fornuftens Uafhængighed og fordre Tro på en Skaber er for Martensen en Selv­ modsigelse  (p.  20- 21).  Uden  Gud,  hedder  det,  kan  Mennesket  ikke  naa  fra Tænkning  (hvormed menes blot  Formodning)  til  Viden,  thi  »den  menneske­ lige  Selvbevidsthed  er  i  sig  aldeles  formel  og  tom,  naar  den  ikke  fyldes  med Gud,  der  er  al  Virkeligheds  Kilde«  (p.  51-52).  For  overhovedet  at  erkende nogetsomhelst,  for  at  trænge  ud  af  den  tomme  Selvbevidsthed,  af  den  blot formodende Tænkning og Forestilling, maa man fra Begyndelsen af ikke ude­ lukke  »hiint  Andet,  der  indeholder  sin  egen  sande  Selvbekræftelse,  og  ved denne sin Selvaabenbaring befrier Mennesket fra al Solipsisme«  (p. 51). Denne Guds  Selvaabenbaring  er  en  »primitiv  Gudserkjendelse«,  en  nødvendig  Tro, uafhængig af menneskelig Følelse og Vilje,  en  Erkendelse, der  kan  fornægtes eller fordunkles, men som dog egentlig altid er til Stede i Mennesket (p. 54).

Den menneskelige Erkendelses  Afhængighed  af  Guds  Selvaabenbaring ud­ vikles af Martensen til en egenartet Erkendelseslære. Udførligt siger han:

»Da ... Gudsideen er tilstede i Religionen ved Guds egen Aabenbaring, saa at vi kjende Gud ved Gud: er ogsaa Gud selv virksom tilstede i vor Bevidsthed under den videnskabelige Tænkning,  under  den rationelle  og begrebsmæssige Udvikling af denne Idee; han der tænkes af os, tænker altsaa selv i os. Og heri bestaar vistnok den sande Lære om Eenheden af Subject og Object i den specu­ lative Tænkning, at her ikke alene finder et Forhold Sted imellem det erkjendende  Subject  og  et  Object,  som  skal  erkjendes  uden  selv  at  erkjende,  men imellem Subjectet og et Object, der selv er Subject, som altsaa ikke alene skal erkjendes, men selv erkjender.  Den speculative Tanke om Gud er derfor  ikke en eenlig Viden men en Samviden.  Den  samme Lov,  der  begrunder  Guds og Skabningens Eenhed i den religiøse Kjærlighed, gjælder  ogsaa  i  den  religiøse Erkjendelse, i den speculative Betragtning af Gud. Ligesom vi, med Apostelen, elske Gud, fordi han elskede os først, saaledes kjende vi ham ogsaa,  fordi han kjendte os først. Ligesom  Guds  Kjærlighed  neddaler  i  Menneskets  Hjerte  og bringer Menneskets Kjærlighed til at hæve sig til Gud, saaledes er Menneskets Viden, det er hans frie Erkjendelse af Gud, et Gjenskin af Guds absolute Viden, som oplyser Mennesket.«  (p.  13).

Gud er  saaledes  først  og  fremmest  Subjekt  og  kun  i  anden  Række  Objekt for Erkendelse. Det for Martensen vigtigste med Hensyn til den menneskelige Erfaring  af  Erkendelsesakten  bliver  i  Overensstemmelse  hermed,  at  det  menneskelige  Subjekt oplever  sig  som  Objekt,  Objekt  for  Guds  Erkendelse:  »Det sande Forhold imellem Gud og Mennesket bestaaer deri, at den menneskelige Selvbevidsthed  finder  sig  begrebet  af  en anden Selvbevidsthed,  den  guddom­ melige nemlig, og modtager al Sandhed som en Aabenbaring fra denne. Heri ligger den qvalitative Forskel imellem Gud og Mennesket.«  (p.  24).

Det  fremgaar  af  Licentiatafhandlingen  selv,  hvorfra  Martensen  har  hentet

sin  Erkendelseslære,  og hvorledes  han  tolker  disse  Kilder:

Han  kalder  sin  Erkendelsestheori  for  en  Lystheori,  »en  Theorie  om  Lyset som saadant,  om dets  Natur  og  Betydning  i  den  hele  Intellectualverden«,  en Theori,  der udsiger,  at  Lys  kun  ses  i  Lys,  at  det  som  skal  kunne  ses,  maa  bestraales  af  Lys  udefra;  og  han  citerer  paa  Latin  »in  lumine  tuo  videbimus lumen«,  et  Bibelcitat  (36.  Psalme  v. 10),  der  beholdes  i  sin  latinske  Form  i

den danske  Oversættelse  af  Bogen.

Ogsaa  1.  Kor.  13,12  anføres: yvcboofxat cos  eyæ hyvæod' rjv (»da  skal  jeg erkende,  ligesom  jeg  jo  blev  erkendt«).  Verset  anføres  i  Sammenhæng  med Meister Eckarts Ord:  »Das Auge, darin ich Gott sehe,  ist dasselbe Auge darin er  mich  siehet«;  og  Martensen  benytter  her  Bibelstedet  til  med  Henblik  paa Mystikerens Udtryk at  fremhæve,  at der  trods den inderlige  Forening af gud­ dommeligt og menneskeligt dog er to forskellige Væsener,  Gud og Menneske særskilt,  der  erkender  (p.  12).

Yderligere  citerer  Martensen  sin  Lærer  i  München  Franz  Baader.  Citatet gaar ud paa, at naar Descartes gør Jeget til det absolut primitive i Erkendelsen, eller naar Tænkere som de franske Materialister i det  18.  Aarhundrede gør et Ikke-Jeg til Princip i Erkendelseslæren, saa sker herved et Taskenspilleri, idet begge de nævnte Overbevisninger kun optræder  i Forbindelse med en dybere, til  Grund  liggende  Overbevisning  om  et  Andet  og  Oprindeligt,  nemlig  Gud. Ved dette Taskenspilleri søger man  at udrive Mennesket af dets enkle, oprin­ delige Grundoverbevisning om, at det som erkendende og skuende kun erken­ der og skuer en andens (Guds)  Erkendelse og Skuen,  ligesom Mennesket i sin egen Vilje kun vil en andens  (Guds)  Vilje  (p.  21).  (Det  bemærkes  her,  at mens Martensen talte om en »Lære« og »den speculative Betragtning af Gud« (p.  13), saa henviser Baader i Citatet til den religiøse Erfaring. At der dog ikke med  Hensyn  til  Betoningen  af  Lære  og  Erfaring  findes  nogen  Forskel  paa Martensen og Baader, vil  blive klart senere).

I  det  paagældende,  lange  Citat  hos  Martensen  nævner  Baader  Platon  som Hjemmel:  I  Følge  Baader hævder  Platon,  at den  forskende  Aand  ikke finder Hvile, førend dens Øje møder et Øje, der ser dens egen Seen  (p.  21). Dette er en Fordrejning af et Sted i den pseudoplatoniske Dialog Den første Alkibiades 132 D - 133 B.

Det er denne Erkendelseslære, der hos Baader faar den til Descartes sigtende og mod Descartes rettede Formel:  Cogitor ergo cogito et sum.

Baade  for  Baaders  og  for  Martensens  Vedkommende  er  det  et  vanskeligt Spørgsmaal, i hvilken Forstand der bestaar Identitet mellem Guds og Menne­ skets Erkendelse. Martensen taler paa een Gang om en »transcendental Grændse«, en »Skranke« mellem Gud og Menneske og en »inderlig Identitet... i den religiøse Contemplation«  (p.  12). Menneskets Samviden med Gud er »en i lige Grad guddommelig og menneskelig« Erkendelse (p.  10), den »indeholder evige Sandheder«, men er ikke »den absolute Aands Viden«  (p.  109), thi menneske­ lig Viden er sekundær, den har en Grænse, den ikke tør overskride (p.  11- 12), en Grænse, den ikke selv har sat (p.  106).

Martensen bliver imidlertid ikke staaende ved sin Bestemmelse af Viden som Samviden, han gaar videre og bestemmer Samviden som Samvittighed.

Det, der herved især ligger ham paa Sinde, er Indskærpelsen af, at det Baaderske Cogitor  ikke kendetegnes ved en theoretisk, men ved en  affektisk Ind­ stilling til en Kundskab. Ikke kun det tænkende Menneske, men hele Menne­ sket inddrages i den religiøse Samviden.  Dogmet,  siger  Martensen,  fremstiller ikke  »en  blot  logisk  Sandhed  for  Tænkning,  men  en  central  Sandhed  for  Li­ vet«  (p.  25).  Der  hævdes  en  vis  Modsætning mellem  Tænkning og Religion, samtidig med at Tænkning ikke des mindre underordnes Religion:  Tænkning er kun Selvbevidsthedens »Form«, Religionen derimod »constituerer den skab­ te og selvbevidste Natur.«  Religion  indebærer  Tænkning,  og Tænkning  staar paa Grund af sit Præg af blot alment under Religionens  »levende og person­ lige Virkelighed«  (p.  18-19).

For at gøre Samviden og Samvittighed til eet maa Martensen bestemme Sam­ vittighed mere omfattende end sædvanligt:  Samvittighed er ikke blot den indre Stemme, der i det enkelte Menneske i hvert enkelt Tilfælde dømmer om godt og ondt, den er tillige en Viden om Menneskets Forhold til Gud, om dets Plads i Universet, og den bliver saaledes en almengyldig Livsanskuelse. Samvittighed er  ikke  »et  particulært  og  reent praktisk Begreb  i  Ethiken  uden Hensyn  til  Theorie,«  men  »et  universelt  og  religiøst  Begreb«  (p.  9-10,  cf.

(ovveidrjois) 53-54).

Den  samvidende  Samvittighed,  der  forener  det  ethisk-religiøse  og  det  theoretiske, kalder Martensen for Gudsbevidsthedens springende Punkt, det, hvor­ fra denne Bevidsthed  »henter sin Kraft og Næring«  (p.  9).  Samvittigheden er elementær i Mennesket:  en umiddelbar Erfaring, det mest evidente, som Men­ nesket  formaar  at  opleve,  og  følgelig  hævet  over  Tvivl  og  umuligt  at  aflede af  andet.  Martensen  siger,  at  der  her  foreligger  »en  absolut  Erkjendelse  a priori«, hvorved »Objectets  [Guds]  Realitet beroer paa, at det for Tænkeren er reelt nærværende, at det indtræder i hans reale Existents«  (p.  15). Da Samvit­ tigheden er det inderste og egentlige i Menneskets Væsen, det som »gjør Men­ nesket til Menneske«  (p.  10), kan Gud kun meddele sig til Mennesket gennem Samvittigheden, og Mennesket kan alene naa til Forvisning om Sandheden ad Samvittighedens  Vej  (p.  15- 16).  Idet  Samvittigheden  er  den  eneste  Adgang til Gud, bliver den tillige den eneste Adgang til den af Gud skabte Virkelighed: Kun ved Samvittigheden, hævder Martensen, udfries Mennesket af Solipsisme og trænger frem til »den positive Realitet«, til  »Livets Fylde«  (p.  51- 52). Det Menneske, der mangler eller  tror  at mangle  Overbevisning om,  at  Samvittig­ hedens Stemme er Bevis paa, at Mennesket naar det tænker Gud og dømmer sig selv, tænkes af Gud og dømmes af Gud, har dermed kun vist, at det har forladt sin oprindelige Plads i Verdensordenen  (p.53).

Ogsaa paa en  anskuelig Maade  beskriver  Martensen  Samvittigheds-Erfarin­ gen.  Han  kalder  Samvittigheden  (fra  Guds  Standpunkt)  »det  evige  Øie«  og (fra  menneskeligt  Standpunkt)  »den  nødvendige  Skuen  af  dette  evige  Øie« tilligemed Erkendelsen af stedse at være set af Gud (p. 55).

Det skal ikke forbigaas,  at  sidestillet med  Samvittigheden  omtaler  Marten­ sen Bønnen som Guds Nærværelse i det religiøse Subjekt (p.  56).

Der skal nu spørges,  hvorledes Martensen efter  Opstilling  af  sin  Erkendel­ seslære  giver  Gudsbegrebet  Indhold;  eller  rettere  der  skal  spørges,  hvad  der indholdsmæssigt kan siges om hans Gudserfaring.

Først og fremmest er Gud Personlighed, Subjekt; det Objekt, som Menneske­ slægten  søger  for  sin  Kærlighed,  maa  selv  være  et  Subjekt,  fordi  »kun  det elskende  Subjekt  kan  i  Virkeligheden  elskes,  kun  der  erkjendende  i  Sandhed erkjendes«  (p.  102).  Gud  i sin Aabenbaring som Gud-Menneske er den absolute  Personlighed,  ved  hvem  Menneskene  »personliggjøres«  (p.  60),  idet  den absolute Personligheds Idee paa een  Gang indbefatter og er  i  saa vel  Menne­ skeslægten som Individerne (p. 59). (Personlighed synes for Martensen ligesom for den samtidige I. H. Fichte at være det højeste Begreb, hvilket alene af alle Begreber logisk kan optage og forene det enkelte og modsigende og samtidig

indebære en real Enhed deraf).

Som absolut Personlighed er Gud i sin Aabenbaring i Christus ikke et Indi­ vid som andre, men uden al Partikularitet, da jo det Menneskehedens Princip, som Gud ikke blot aabenbarer, men selv er, er fælles for alle (p.  60), idet alle besidder  Samvittighedserfaringen.  I  Kærligheden  til  Gud  er  paa  den  anden Side Menneslægten selv et eneste Individ,  »der søger et Object for sin univer­ selle  Kjærlighed«  (p. 102),  og  denne  Universalitet  stammer  fra  Gud  som Ordet, fra Christus som Enhed af Person og Logos. Menneskets Individualitet, siger Martensen,  »gjennemtones af den sande Universalitet«,  fordi der i Guds­ ordet (og det vil for Martensen sige i den samvidende Samvittigheds Stemme) kun udsiges det almene eller saadant individuelt,  der  ogsaa  er  alment.  Ander­ ledes sagt:  Gud hæver  (paa en her ikke nærmere angivet Maade)  det enkelte op til det almene, forvandler det enkelte til alment (p.  100).

Til absolut Personlighed hører tillige absolut Frihed (p. 63), en Spontaneitet, der  ikke  indskrænkes  af  noget  uden  for  sig  (p.  106).  Denne  absolute  Frihed medfører  ikke blot  ideal,  men  ogsaa  real  Existens  (p.  63).  Gud  maa  følgelig være  til  i  det  dennesidige,  og  Martensen  mener  paa  Grundlag  af  »den  evige Personligheds Natur« at kunne indse »Christi historiske Realitet«  (p. 62). Ud­ førligt fremhæves, at Gud dog ogsaa har Tilværelse i sig selv, ikke blot i Ver­ den, saaledes som Spinozas Substans kun er til i sine modi, i Enkeltforeteelserne (p.  85,  cf.  63).  Martensen  opstiller  en  Trinrække  i  Verdensordenen:  Lavest staar Naturen, der kun har Væren i andet,  i Gud.  Dernæst følger Mennesket, der  har en uegentlig Væren  i sig selv,  naar Gud  er  fornægtet,  og en  egentlig Væren i andet, i Gud. Alene Gud har paa een Gang Væren i sig selv og i andet (p.  85-86).

I  Overensstemmelse med  Hævdelsen  af  Samtidigheden  af  disse  to  Værens­ former  i  Gud  antager  Martensen,  at  Gud  er  Enhed  af  Magt  og  Viden:  Den virkende  Kraft,  der  har  skabt  og  opretholder  Verden,  er  ikke  blind,  og  den guddommelige Al  viden er ikke en Tilskuers magtesløse Viden, tværtimod gaar Magt og Viden i eet, Guds Viden er ikke forskellig fra hans Almagt,  Gud har »absolut  productiv  Viden  og  er  sig  denne  Productivitet  absolut  bevidst«  (p.

108-109).

## II.

Kierkegaard tager i Afsluttende Uvidenskabelig Efterskrift polemisk Stilling til  Martensens  Erkendelseslære og Samvittighedserfaring.  De to  Nøgleord  for dette  Angreb  er  »det  objektive«  og  »theocentrisk«1 ,  og  det  kierkegaardske Grundsynspunkt,  der  i  det  følgende  skal  undersøges,  angiver  Johannes  Climacus  saaledes:  »Jeg  er  kun  et  stakkels  existerende  Menneske,  der  hverken evigt eller guddommeligt eller  theocentrisk  kan  betragte  det  Evige,  men  maa

nøies med at existere«  (Samlede Værker,  2. Udg., VII, p.  198).

Efter dette Grundsynspunkt at dømme kunde det ventes,  at al videre Drøf­ telse  af  et  Forhold  mellem  Johannes  Climacus  og  Martensen  maatte  være umulig som Følge af Forudsætningernes Forskellighed. Ved en første Betragt­ ning  af  flere  Steder  i  Efterskriften  synes  det  da  ogsaa  at  være  saaledes.  For

i   Om  Martensens  Arbejde  med  det  objektives  Begreb  se  II  C  14-17.  II  C  26  §  4  hæv­ der  Martensen,  at  Gud  er  »nærværende  i  Religionen  i  sin  uendelige  Objektivitet«  (utrykt).

I  sine  Forelæsninger  beflittede  han  sig  paa  at  gøre  Tilhørerne  klart,  at  han  vilde  føre dem ud  over  Hegel  til  sit  eget  »theonomiske  Standpunct«  (Af  m it  Levnet,  Bd.  2,  p.  4-7). I  Afhandlingen om  Mynsters  Haandhævelse  af  Exklusionslogik  i  Theologien  anbefaler  han, at Menneskeaanden  »ikke blot seer nedenfra opad, men ogsaa ovenfra nedad«  (Tidsskrift for Litteratur  og  Kritik,  Bd.  1,  1839,  p.  462,  hvortil  Mynster  svarede: »Jeg  for  m in  D eel  maa vel  opgive  Haabet  om   at  kunne  naae  til  »at  see  ovenfra  nedad««,  samme  Tidsskrift  Bd.  7, 1842,  p.  352). I »Striden  mellem  den  gamle og  den  nye Sæbekielder« ønsker »Phrase«  (Mar­ tensen)  at anstille sine Betragtninger  »fra Speculations  Himmelfartsbjerg«  (II  B  18,  p.  298).

Ordet  »theocentrisk«  (se  f.  Ex.  VII,  202  456)  anvendes  af  Johannes  Climacus  i  Sammen­ hæng  med  det  til  Martensen  sigtende  Udtryk  »gaae  videre« (se  II  A   7  og  260  og  B  19, p.  300  samt  III,  67.  Martensen  stræbte  ikke  blot  ud  over  H egel,  men  antog,  at  Christendommen var i en stadig Udvikling  betinget af  Historiens  »Mediation«,  hvorved  han  forstod Guds  fremadskridende  Selvaabenbaring,  se  Anhang.  Derfor kan  Johannes  Climacus  tale  om Martensens  »Trang  til  at  gaae  ud  over  Christendommen«).

At Efterskriften  indeholder  et  Opgør  med  Martensen,  har  Kierkegaard  benægtet,  dernæst i forblommede  Vendinger  indrømmet  for  til  sidst  aabent  at  tilstaa det (VII 1 B 88, X  6  B  128,  X IV ,  94).

Exempel ses det af en Modstilling af subjektivt og objektivt, der  faar  en rent psychologisk Udformning:  Det subjektive  er  den personlige  Indstilling  (»Afgjørelsen«), det objektive kunde saa forventes at være denne Indstillings Gen­ stand,  »Sagen«  som Johannes Climacus kalder det. Men dette Begreb  »Sagen« bestemmes som Beskæftigelse med et Emne, Udarbejdelse af en Sag, ikke denne Sag selv,  altsaa som  en Indstilling  af  anden  Art  end den  subjektive,  nærmere betegnet som den betragtende, ulidenskabelige Indstilling, det at »blive objek­ tiv«  modsat  »Lidenskaben«.  Naar  subjektivt  og  objektivt  er  sjælelige  Ind­ stillinger,  forlægges Modsætningen  til  det psychologiske,  i  en  vis  Forstand  til Subjektiviteten  selv.  Det  objektive,  Sagen  (det  for  Martensen  vigtigste)  lades ude af Betragtning (p.  114- 115).

Trods  Fordømmelsen  af  »Sagen«,  af  den  theoretiske  Indstilling  formaar Johannes Climacus imidlertid  ikke  helt  at  adskille  det  ethisk-religiøse  fra  det theoretiske,  fra  Overvejelsen  og  Betragtningen.  Tilbedelse,  hedder  det,  er  det højeste,  Mennesket kan  naa  i Tilnærmelse  til  den  fra  Mennesket  absolut  for­ skellige  Gud  (402).  Men  ved  Undersøgelsen  af,  hvad  Bøn  er,  opfordres  den bedende til ikke at udelade den theoretiske Forberedelse:  »Intellectuelt maa jeg have en aldeles tydelig Forestilling om Gud, om mig selv og om mit Forhold til ham«, og det antydes, at Forstaaelsen af Bønnens Natur vil tage Tid. Over­ hovedet betegnes det at blive subjektiv  som  en Livsopgave, og det forstaas,  at denne  Opgave  har  sin  theoretisk  Side  (148-149).

Kierkegaards  og  Martensens  Forudsætninger  kan  herefter  ikke  være  i  den

Grad forskellige,  at det  ikke  skulde være  muligt paa  frugtbar  Maade  at  sam­ menholde  den  enes Subjektivitetsfordring  med  den andens Objektivitets­ fordring.

Som Beskrivelse af Tilegnelse af Sandhed anvender Johannes Climacus Bil­ ledet  to  Veje,  den  objektive  Reflexions  og  den  subjektive  Reflexions.  Det hævdes,  at  »Existentsen  selv«  bevirker  denne  Adskillelse.  For  den  objektive Reflexion  er  Sandheden  »et  Objektivt,  en  Gjenstand,  for  den  subjektive  er Sandheden »Tilegnelsen, Inderligheden, Subjektiviteten«  (177). Den objektive Vej forkastes, fordi den fører bort fra Subjektet selv og dermed gør Sandheden ligegyldig. Konseqvensen af denne objektive Reflexion, saaledes som den kom­ mer  til  Anvendelse  i  spekulativ  Tænkning,  Mathematik  og  Historie,  er  den Selvmodsigelse, at det existerende Subjekt fornægter sin Existens ved i Videnskabelighed at  blive  sig  selv  ligegyldig  (179).  Denne  objektive  Indstilling  er en Art Galskab, siger Johannes Climacus, og tilkendegiver i Hentydninger, at han her sigter til Martensen2 .  Ikke blot Kierkegaards Holdning over for Mar­ tensen  som  Aandsvæsen,  men  et  Ubehag  ved  hans  Person  kommer  herved frem:  Johannes  Climacus  erklærer,  at  ligesom  man  frygter  for  at  se  en  van­ vittig  i  Øjnene,  saaledes  ængstes  man  ved  at  se  paa  den  objektivt  vanvittige (Martensen)  »af Frygt for at opdage, at han  ikke har  rigtige Øine, men Glasøine, og Haar af en Gulvmaatte,  kort at han  er et Kunstprodukt«  (181).

Johannes  Climacus  fastholder  imidlertid  ikke  sin  Fremstilling  af  objektivt og subjektivt som to adskilte Veje uden Forbindelse med hinanden, han ændrer Billedet og taler om, at den subjektive Vej »svinger af« fra den objektive (186), og det siges yderligere, at det ikke kan oplyses, paa hvilket Punkt dette bør ske, vejebringelse af objektiv Viden og den Tid, der kan medgaa dertil, indrømmes nu  at  kunne  være  en  Nødvendighed,  og  med  Hensyn  til  Martensens  theosophiske  Spekulation  maa  det  for  Johannes  Climacus  derfor  blive  umuligt  at

da Afgørelsen herom tilkommer Subjektiviteten  (189). Den forberedende Til­ afgøre, om den er en saadan berettiget Forberedelse til det at blive subjektiv.

Anderledes rammende synes den Indvending mod Martensen, at den subjek­ tive  og  den  objektive  Vej  ikke  kan  befærdes  paa  een  Gang.  I  den  moderne Speculation, siger Johannes Climacus, raader det livløse Phantasteri, hvor hver­ ken det endelige eller det uendelige er virkeligt (182- 183). Om den christelige Spekulant,  der  bekæmper  Pantheismen  (som  Martensen  i  Licentiatskriftet), hedder det:  »Spekulanten ... vil være en Existerende  [d. v. s.  Martensen afle­ der sin theosophiske  Viden  af  Samvittighedserfaringen  og  sondrer  mellem Guds Viden og Menneskets  sekundære  Viden],  og  dog  igjen  en  Existerende der  ikke  er  subjektiv,  ikke  i  Lidenskab,  ja  existerende  sub  specie  æterni, kort, han er  distrait«  (212)  [d.  v.  s.  Martensens  christelige  Spekulation  er  en  For- flygtigelse  af  hans  egen  menneskelige  Existens  og  altsaa  den  selvmodsigende Distraktion at ville rykke sig selv ud af Existensen]. At skride frem ad saa vel den objektive som den subjektive Vej samtidig er menneskeligt en Umulighed; for  at udføre  det maatte  man  være  det  spekulative  Subjekt-Objekt,  og et  saadant existerer ikke i Virkeligheden  (178).  Tror  en  existerende  at gøre  det,  da er  dette  Indbildning  (186).  Men  i  Stedet  for  Martensens  Forsøg  paa  at  ene timeligt  og  evigt  sætter  Johannes  Climacus  sit  eget  Forsøg  paa  det  samme: »En Existerende kan ... ikke være to Steder paa eengang, være Subjekt-Objekt. Naar han er nærmest efter at være to Steder paa eengang er han i Lidenskab, men  Lidenskab  er  kun  momentviis,  og  Lidenskab  er  netop  Subjektivitetens Høieste«  (185). Her fremsætter Johannes Climacus atter Kravet til Martensen det  mellem  Martensen  og  Kierkegaard  givet:  at  sammenstille  Kierkegaards ligeledes teristik  kan  denne  Opgave  sandsynligvis  ikke  løses.  Det  egentlige  turde  vel hed en Gudsøger, fordi hans Trang til Gud ikke har den rette Styrke, hvorved »Ramseren«  Martensen  ved  det sande,  som  angaar  hele  Menneskeheden,  men  ikke  angaar  ham  selv  (181).

2 Den  vigtigste  Hentydning  (p.  181)  fremhæver  Modsigelsen  mellem  Martensens  Fordring om  en  for  Philosophien  grundlæggende  Tvivl  om  alt  og  den  Omstændighed,  at  »man  i hvert  andet  Punktum  finder  tilstrækkeligt  indre  Bevis  for,  at  den  Mand  aldrig  har  tvivlet om  Noget.«  (Jvf.  p.  186  og  211.  Se  N iels  Thulstrups  Anmærkning  i  Philosophische  Bro­ samen  und  Unwissenschaftliche  Nachschrift,  hrsg.  v.  H.  D iem   u.  W .  Rest  (Köln  1959), p.  963,  og  Ed.  Geismar,  S.  Kierkegaard,  III,  p.  37).  Om  Betydningen  af  Sætningen  D e omnibus  dubitandum  hos  Martensen  se  II  C  18  og  Autonomie,  p.  16.

Et  andet  Ord,  hvormed  Kierkegaard  oftere  hentyder  til  Martensen,  er  »apokalyptisk«  (se Symposion  Kierkegaardianum,  1955,  p.  47).

om Lidenskab, og dermed er den dybere Opgave for Udforskningen af Forhol­ (momentvise) Lidenskabserfaring  med  Martensens (formodentlig momentvise)  Samvittighedserfaring. Uden Inddragelse af biographisk Charak­ være,  at for Kierkegaard er Martensen, den christelige Spekulant ikke i  Sand­ den  kan  opfylde  hans  daglige  Tilværelse: (Fra  at  faa  paalidelig  Underretning  om  Martensens  Indre  var  Johannes  Cli­ macus  imidlertid  afskaaret  i  Følge  sin  egen  Theori  om  Indlevelse,  se  Medde­ lelser fra S. Kierkegaard Selskabet, Bd.  IV,  3  1953, p.  1-9).

Efter Kierkegaards strengere Opfattelse gives der ikke to Veje, men kun een, den  ethisk-religiøse:  Det  ethiske  er  en  Gøren,  der  forholder  sig  til  en  Viden (146);  og denne Viden er  skænket een  Gang  for  alle;  der  maa  ikke  anstilles Undersøgelser af Christendommens Væsen, for saa vidt disse berigtiger det, de skal  forklare  (204,  209);  og  der  bør  ikke  ske  en  Udvikling  i  Christendomsforstaaelsen (217). Den subjektive maa bevare sin Vilje til at forstaa Christendommen paa Trods af dens Uforstaaelighed og anerkendende dens Uforstaaeudsige  det uudsigelige  (207).  Men  han  benægter  ikke,  at  den  objektive  Sandhed  findes, den  er  blot  ikke  til  for  en  existerende,  den  er  en  »Skabningens  For  længsel«

lighed (210, 229). Johannes  Climacus  advarer imod  at  ville (182).  Der  fremkommer  saaledes  en  dobbelt  Sandhed,  den  timelige  og  den uudsigelige, anede, evige. Naar hermed sammenholdes Efterskriftens Lære om Tveheden af Tænken og Væren, om den momentvise Skiften i Existensen mel­ lem Tænken og Væren (317,  111), bliver det dog atter et Spørgsmaal, om ikke den existerende skrider  frem  ad to Veje,  en  subjektiv  og en  objektiv,  om  end disse ikke betrædes af Subjektet paa een Gang.

I  tydelig  Modsætnnig  til  Martensens  Hævdelse  af  en  primitiv  Gudserken­ delse, en nødvendig Tro, et Dogme, der ikke bevises, men modtages, som det er overleveret (Autonomie, p.  54, 25), fordrer Johannes Climacus Uvished i Tro­ en:  »den objektive Uvished,  fastholdt i den  meest  lidenskabelige Inderligheds Tilegnelse« (189). Ved Uvished forstaar Johannes Climacus ikke den objektive Videns  erklærede  Ugyldighed,  men  at  i  Inderligheden  »bliver  den  objektive Viden sat i Bero«  (189). Martensen og Johannes Climacus er enige om, at det mathematisk og logisk indlysende ikke er Genstand for Tro (VII,  189 og Auto­ nomie, p. 25), men har Vished i sig selv. Som Exempel paa objektiv Uvished af en Art,  som  ikke anføres  af Martensen,  nævner  Johannes  Climacus  Guds  Al­ magt og Algodhed, saaledes som den paa tvivlsom Maade fremtræder  i Natu­ ren  (189).  Denne  Anfægtelse vil  der  naturligvis  ikke  blive  Plads  til  i  den  af Martensen beskrevne »nødvendige Tro«, hvor Dogmet overtages som overleve­ ret  (Autonomie, p.  54,  25). Men Martensen hævder ogsaa en  frivillig Tro  (p. 55), og inden for denne vil de subjektive Anfægtelser høre hjemme.

Ogsaa  i  Forbindelse  med  sin  Fordring  om  Uvished  i  Troen  fremkommer Johannes Climacus som anført med Hentydninger, der af alle datidige Læsere maatte  forstaaes  som  et  personligt  Udfald  mod  Martensen:  Denne,  siges  det, sidder  som  »et  phantastisk  Væsen«  ved  Skrivebordet  og  skriver  De  omnibus dubitandum,  skønt han  i  sin  personlige Tilværelse  er  »ligesaa  lettroende  som det sandseligste Menneske«  (186). Endnu en Gang tilskriver Johannes Clima­ cus sig biographisk Viden om sin Modpart.

Efter denne Gennemgang af nogle af de Indvendinger, Johannes Climacus i Uvidenskabelig Efterskrift gør mod De autonomia, skal med Henblik paa Fore­ komsten i Efterskriften af en dobbelt Sandhed, en Sandhed for den existerende og en objektiv Sandhed, de Ytringer undersøges, som Johannes Climacus frem­ sætter  om  det objektive  i  Betydningen  det  objektive  Gudsbegreb.  Anderledes udtrykt skal det undersøges, om der i Efterskriften forekommer et Gudsbegreb af  andet  Indhold  end  den  existerendes  Gudserfaring,  eller  om  der  hos  den existerende findes  en  umiddelbar  Gudserfaring,  der  muliggør  Udvikling  af et Gudsbegreb, samt hvorledes dette forholder sig til Martensens Gudsbegreb.

Skønt Philosophiske Smulers Antagelse var, at Gud  (»den evige Sandhed«) kun kendes gennem Paradoxet, Gud-Mennesket (VII,  199), saa synes Johannes Climacus dog at hævde en Gudserkendelse uafhængig af Paradoxet. Gud, hed­ der det, er  »en høieste Forestilling, der ikke lader sig forklare ved Andet, men kun forklare ved at fordybe sig i Forestillingen selv« (206). Indskrænkende siges kort efter om denne Fordybelse i Gud, at fordi Subjektet befinder sig i Existensen,  bliver  »det Eviges  Glæde«  uudsigelig og at  ligne ved  »et høieste  Aande­ drag, som dog ikke kan gestalte sig«  (207). Undlader nu Johannes Climacus at udtale  sig  om  dette  uudsigelige? »Erkjendelsens  Gjenstand«,  siger  han,  »er Subjektivitetens Inderlighed«, men  tilføjer:  »... ikke hvor  der  intet  Objekt er (den ufuldkomne og udialektiske Distinction), men hvor Gud er negativ i Sub­ jektiviteten«  (44).  Dette  betyder,  at  Gud  unddrager  sig  et  ligefremt  Forhold til Mennesket (229).

Paa Grundlag heraf angives Guds negative Egenskaber. Gud er usynlig, men tillige  kendelig  paa  sin  Usynlighed  og  i  Kraft  af  Usynligheden  allestedsnær­ værende (464, 231), og (som nævnt)  Gud er uudsigelig.

Hvorledes Overgangen sker fra Guds negative til Guds positive Egenskaber, meddeler Johannes  Climacus  intet  om.  Denne  Overgang bliver  forstaaelig  af andre kierkegaardske Texter og kan ikke berøres her. Tilstrækkeligt maa være at  opregne  de  positive  Gudsegenskaber  i  Følge  Uvidenskabelig  Efterskrift. Først er da Gud Subjekt (185). Dernæst er Gud Lidenskab:  hvert enkelt Men­ neskes ethiske Stræben  »er impulseret og gjentagent forfrisket af Uendelighe­ dens  afgjørende  Lidenskab«  (189).  Gud  er  endvidere  som  Skaber  Enhed  af Tanke  og  Væren.  I  den  menneskelige  Existens  adskilles  Tænken  og  Væren, Tilstande af Tanke og Handling følger skiftevis efter hinanden  (111, 317), og Enheden  deraf  er  Skabningens  Forlængsel  (182),  dog  at  den  existerende  i Lidenskaben erfarer en Tilnærmelse til denne Enhed:  »Lidenskaben er den mo­ mentvise Continueerlighed,«  der  foregriber det evige  (300, cf.  185).  Gud der­ imod har den sande Kontinuitet, den tidløse, væsentlige Enhed af Tænknng og Væren:  »Gud tænker ikke, han skaber;  Gud existerer ikke, han er evig. Mennesket tænker og existerer, og Existents adskiller Tænken og Væren, holder dem ude fra hinanden i Succession«  (321).  Dette vil sige,  at de  skiftende Tilstande af  Tænkning  og  Handling  ikke  findes  i  Gud,  men  Tænkning  og  Handling vendt gælder det, at hvad Gud ikke ved eller vil vide af,  ikke har  Tilværelse, bliver  eet;  hvad  Gud  tænker  er  dermed  Handling  og  faar  Tilværelse.  (Om­ jfr.  IV, 420,  389).

Sammenlignes dette Gudsbegreb med Martensens, da ses,  at  to Egenskaber er  fælles:  Gud  er  Subjekt  og  Enhed  af  Magt  og  Viden,  af  Væren  og  Tanke. Derimod betegner Martensen ikke Gud som Lidenskab. Dette Kendetegn turde dog være givet med Skabelsesviljen i Gud .

Hvad angaar det menneskelige Gudsforholds Indirekthed  er  Johannes  Climacus  og  Martensen  i  Overenstemmelse.  I  Følge  Martensen  kunde  Gud kun meddele sig gennem Samvittigheden, i Følge Johannes Climacus meddeler Gud sig gennem det ethiske.

For  Johannes  Climacus  er  det  ethiske  en  Enhed  med  det  religiøse,  »communicerer« med det religiøse (147-148 cf.  141). Kun i det ethiske har den en­ kelte Bevidsthed om det evige (134-135). Det ethiske kaldes »det evige Aande­ drag« (137) og »Guddommens evige Præg« i Mennesket (138), eller det ethiske søges beskrevet som  »hiint eensomme Kildesprings  Liflighed, der  er  i ethvert Menneske,  hiint  Kildespring  hvori  Guden  boer,  hiint  Kildespring  i  den  dybe Stilhed,  naar  Alt  tier«  (168).  Som  hos  Martensen  hævdes  Guds  Nærværelse i den menneskelige Bevidsthed. Tillige bestemmes det ethisk-religiøse  (i Over­ ensstemmelse med Martensen) som  en Samviden. Det ethiske, som den enkelte opfatter i sig selv, er hans Samviden med Gud  (140).  Det ethiske er derfor et Spejl,  hvori  alt  det  uvisse  forsvinder,  og  kun  det  visse  bliver  tilbage  (139). Nærmere forklares dette  saaledes:  »Det  Ethiske  er  det  eneste  Visse,  at  samle sig paa dette den eneste Viden, som ikke i et sidste Øjeblik muligen forvandler sig til en Hypothese, at være i det den eneste betryggede Viden, hvor Viden er betrygget  ved  noget  Andet«  (137-138).  Dette  andet  er  naturligvis  Gud.  Om Guds Nærværelse  siger  Johannes  Climacus,  at  den  er  en  Samviden,  der  ikke kan undflyes, hvilket begrundes ved,  at  »den  er  indvirket  i  og gjennemvirker min  Bevidstheds  svageste  Bevægelse,  dens  lønligste  Omgang  med  sig  selv« (169). Altsaa en Bekræftelse af Martensens Cogitor.

Paa de her citerede Steder, hvor der ikke tages polemisk Sigte mod Martensen,  meddeler  Johannes  Climacus  sin  egen  Existenstænknings  Lære  om  det objektive,  theoretiske  Moment  i  Subjektiviteten;  som  hos  Martensen  fordres Erkendelse begrundet ved et af Subjektiviteten uafhængigt Noget, hvorved en i Martensens Forstand autonom Anthropologi og Erkendelseslære umuliggøres; som for Martensen er Samvittigheden ogsaa en Viden, og denne ethisk-religiøse Viden, der for den enkeltes Vedkommende især omfatter Handlingslivet, maa spring  hvori  Gud  boer«,  at  han  grunder  sin  Tænkning  og  sin  Fremstilling  i

desuden være den Kilde, hvorfra Johannes Climacus selv har hentet sin Opfat­ telse af Gudsegenskaberne, thi han oplyser, at det er paa det føranførte »Kilde­ Uvidenskabelig Efterskrift  (168).

Til Martensens Lære om Gudmennesket som Personlighed uden Partikularitet  svarer der  hos  Johannes  Climacus  for  saa  vidt  intet  Sidestykke,  som  Paradoxet er det enkelte, med individuelle Kendemærker udrustede Menneske. Men den ethiske Gudserfaring i Religiøsiteten A, som alle Mennesker har til  fælles (168,  137), indtræder naar alt endeligt og individuelt ryddes til Side (551-552): »Gud er i Grunden«, hedder det.  »Gud er negativt i Subjektiviteten«, hed det andetsteds  (44). Heraf bliver klart,  at  for Johannes  Climacus  fremtræder  Gud som den rene Personqvalitet, som en Art Personlighed uden Individualitet (jfr. 552). I Lighed hermed var i De autonomia Christus ikke et Individ som andre,

men »det absolute Individ«  (p.  60).

Dermed ender Sammenligningen af De autonomia og Uvidenskabelig Efter­ skrift.  Andre  Værker  af  Kierkegaard  kunde  have  været  medtaget,  og  Stoffet vilde  da  være  blevet  endnu  fyldigere,  f.  Ex.  vilde  man  i  udviklet  Form  hos Kierkegaard have  fundet Martensens  Opfattelse  af Gud  som  »det evige  Øje« (II,  309-310).

Hvad angaar Johannes  Climacus  har  Undersøgelsen  givet  som  Udbytte,  at hans  Standpunkt  ligesom  Martensens  er  theocentrisk:  Den  menneskelige  Li­ denskab, den menneskelige Subjektivitet er en Tilnærmelse til den evige, gud­ dommelige. Guds Subjektivitet er den fuldkomne, og den menneskelige følge­ lig afledet deraf.

Sammenfattende kan siges:  1. Med Hensyn til det objektive som en Sag, en Genstand. Kierkegaard benægter, at Gudserfaringen skulde gælde en udvortes, stand. (Jfr. VII, 232, hvor Johannes Climacus indrømmer, at Guds Usynlighed stilling.  Kierkegaard  formaar  ikke  fuldstændigt  at  afvise  dennes  Berettigelse.

sanselig  Genstand.  Martensen  fordrer  selvfølgelig heller  ikke en  saadan  Gen­ er alment christen Lære).  2. Med Hensyn til det objektive som theoretisk Ind­ Martensen paa den anden Side udelukker ikke, men kræver tværtimod Subjek­ tivitetens Inderlighed.

Efter  det  her  forelagte  faar  Martensen  saaledes  ikke  Ret  i,  at  Kierkegaard skulde  hævde  Existens  uden  Idee  i  den  Forstand,  at  Existens  bliver  en  rent

emotiv Tilstand uden kognitivt Indhold3 .

## Anhang.

Den Skarphed,  der  præger  Efterskriftens  Forkastelse  af  Martensens  Tænk­ ning, bliver yderligere paafaldende, naar den ses i Lyset af Kierkegaards Kend­ skab  til  Martensens  Forelæsninger.  De  utrykte  Kollegiehefter  (saa  vel  det  af Kierkegaard  egenhændigt  som  det  af  anden  Haand  skrevne)  stiller  Inderlig­ hedsfordringen med et Begrebsindhold og i en  Form, der  kunde være Kierke­ gaards egne.

Den  Opgave,  Martensen  sætter  Mennesket,  begrænses  ganske  vist  ikke  til onen saadanne dybe Saar, maa ogsaa den  læge  dem.  Tidens  Opgave  er  altsaa

det hverdagsligt ethiske:  »Da det især er Philosophien,  som har  slaget Religi­ Forsoningen mellem Religionen og Philosophien;  derfor maa Theologen ind­ lade sig paa Philosophien o:  blive speculativ«  (II  C 27, Indl.).

Den Spekulation, der udkræves er imidlertid selv en ethisk-religiøs Tilstand:

»Religion er ikke blot Bevidstheden om og Erkjendelsen af det Grundforhold,

3 Forholdet  mellem  kognitivt  og  emotivt  i  Kierkegaards  Existens  begreb  drøftedes  ved  Pro­ fessor  Frithiof  Brandts Øvelser  over  Uvidenskabelig  Efterskrift  i  Foraarssemestret 1953. Jeg  mindes  disse  Drøftelser  med  Taknemmelighed.

Uafhængigt  af  Mystiken  lader  der  sig  i  Religionsphilosophien  spore  en  Tilbøjelighed til  at  tømme  den  religiøse  Erfaring  for  Indhold:  Guyau  søger  det  reneste  i  den  religiøse Følelse  i  den  »irréligion«,  der  mangler  baade  Dogm e,  Mythe  og  Kult;  Natorp  antager  »en skikkelsesløs  Følelse«  (N .  H.  Søe,  Fra  Renæssancen  til  vore  Dage,  2.  Udg.,  p.  127),  andre statuerer  en  »tydningsløs  Anerkendelse« (N.  H.  Søe,  R eligionsfilosofi,  p.  164-165).

der  bestaaer  mellem  Gud  og Mennesket,  men  den  er  dette  aandelige  Grund­ forhold selv som reelt  existerende.  Idet Mennesket  saaledes  i  Religionen  ikke blot staar i et ideelt, men et exenstielt  (skal være:  existentielt, se II C 27  §   3) Forhold til Guddommen, er Religionen at betragte som den menneskelige Na­ turs  Væsen  eller  som  det,  der  gjør  Mennesket til  Menneske«  (II  C  26,  §  3). »Den Tanke, i hvilken Gud i Religionen er aabenbaret for Mennesket, er efter sin Oprindelse &lt;forskjellig&gt;  (jfr. IIC27, §  4) fra Speculationens sande Tanke om Gud, fordi den er et integrerende og evigt Moment i hiint Menneskets existentielle Grundforhold til Gud, der udgjør Religionens Væsen«  (II C 26, § 4).  »I hiine  [Kunst og Philosophi]  forholder  jeg mig objectivt til  Guds-Ideen o:  det er mig at gjøre om Ideen selv, som den er i og for sig uden alle Relationer;  i denne  [Religionen]  subjectivt o:  jeg spørger om dens Relation til mig selv... Det Religiøse er det Evige, Existentielle,  som realiseres  i det concrete  Menne­ ske som det Sædelige«  (II C 27 § 3).

Naar Johannes Climacus fremhæver, at Gud aldrig kan blive Objekt, men er Subjekt,  da  rammer  han  ikke  Martensen.  Rigtignok  bestemmer  Martensen Aabenbaring som det at gøre sig til  Objekt  (II  C  27,  §  3,  p.  23), men  senere tilføjes, at dette Objekt for den menneskelige Sandhedssøgen selv er Subjekt og er det Ikke-Jeg, der »maa tænkes som et »Du« ligeoverfor mit »Jeg«« (II C 27, §  5, p.  31-33).

Tilbage  bliver  dog  Modsætningen  med  Hensyn  til  en  Udvikling  i  Guds­ erkendelse.  For  Martensen  er  Menneskehedens  Historie  »Meditationen«:  »Ei blot  Menneskets  religiøse  Bevidsthed,  men  ogsaa  den  guddommelige  Aaben­ baring følger den historiske Udviklings  Love..  Saalænge som  derfor  Menne­ sket  befinder  sig  paa  et  relativt  Standpunkt  af  sin  Udvikling,  kan  Gud  kun manifestere en enkelt abstract Phase af sin Bevidsthed, der corresponderer med Menneskets endelige Bevidsthed« (II C 27, §  6), og først »i Tidens Fylde« bliver Erkendelse fuldkomment sand (sts.). Hos Johannes Climacus udelukkedes som set en trinvis  Udvikling,  den  fuldkommengjorte  Erkendelse  var  rent hinsidig, »en Skabningens Forlængsel«.