Tegnsætningens historie
Forfattere: Nicholson Baker
Tidsskrift: passage (2000-12-01)

I:

"

,,

iJl!,\_

i

. , , ,

1'

1

1

,,'

I,

i,

I

-----------

## Tegnsætningens historie

## NICHOLSON BARER

De  ni elementære  skillete gn - komma,  tankestreg, bindestreg,  punktum,  parentes,  semikolon,  kolon, mellemrum og stort bogstav - forekommer os i dag så rigtige, så piberygende indoeuropæiske og i deres adskillende  vægt og masse så  naturligt  e gn ede til at varetage  deres  sætningsdannende  :funktioner,  at  vi ubekymret kan formode, at kommaet har eksisteret mindst lige så længe som elektronen, og at selv om dialekter,  kædeskrift  og  skriftbilleder  bortvejres  og forgår, så består semikolonet, denne fraseologiens i eminent grad selvtilstrækkelige tjener, i al evighed.

for ham at se må have været indbegrebet af vulgær, højvictoriansk  forsiring, den i støbejern udformede blomst af den masseproducerede ciceronisme: i ste­ det for at bruge semikoloner splejsede han sætning­ erne i Malone dør og Molloy sammen med kommaet, der  jo  er  lige  så. banalt  som  strandsten,  for  at  opnå det toneleje af deklamatorisk fremmumlede depres� sive udsa gn , der er så karakteristisk for hans fortæl­ lerstemme - alt sammen måske et led i hans bredere bestræbelse på at skrotte engelsk til fordel for fransk, "pour m'appauvrir":  for at forarme mig.

I virkeligheden er semikolonet en forholdsvis mo­ derne opfindelse. Det middelalderlige skillete gn punctus versus, der har  en  slående lighed med et se­ mikolon, bortset fra at det ofte hang ned under den skrevne linje, havde nogenlunde samme vægt som et moderne punktum; et andet te gn , som (i visse skri­ veres hånd) til forveksling li gn ede et semikolon, var en almindelig brugt forkortelse for forskellige latin­ ske endelser atque forekommer som atq; og omni­ bus som omnib;. Men det semikolon, som vi bruger hver dag eller time, så dagens lys med førsteudgaven af  Pietro Bembos De Aetna, der  blev  udgivet  to  år efter, at Columbus kom til Amerika, og skyldes den gode håndværker Aldus Manutius den Ældre  (  eller en nær medarbejder) samt hans stilsikre skriftskærer Francesco Griffo. Dette te gn , meddeler dets histori­ ker, Malcolm Parkes, var længere om at finde nåde hos  sætterne  end  parentesen:  rystende  som  det ly­ der, havde flere af  de sættere, der blev  sat  til at ar­ bejde  med Shakespeares første folio, åbenbart ikke til fulde forstået dets anvendelse.

Selv  i  vore  dage  må  semikolonet  finde  sig  i  at blive tilsidesat og forhånet. Joyce foretrak  det mere attiske  kolon, i  det mindste i Ulysses, og også Bec­ kett lutrede med tiden sin prosa for  dette te gn ,  der Også Donald Barthelme, der har udtalt, at det var Becketts eksempel, der i sin tid "satte [ham] i stand til  at skrive", mente, at semikolonet  var  "stygt,  ve­ derstyggeligt som en tæge på en hundevom" - men erkendte  dog,  at  andre  kunne  have  en  anden  me­ ning. Og semikolonet har overlevet, da det åbenbart har vist sig at være alt for nuanceret og anvendeligt til  at  lade  sig  afskaffe  af  modernismen. Det  indgår endda i de nyeste former for emotionel te gn sætning,· der  bete gn es  som  "smileys"  eller  "emotikoner"  lettere idiotiserende:;forsøg på at angive en slags an­ sigtsudtryk i afslutningen af sætninger i en e-mail f.eks., :-) eller&gt;%-(. Semikolonet medvirker også til at s�abe et "blink"  eller  et  "grin", således - ;-).

Vores bekendte og yderst anvendelige tegnreper­ toire  har  med  andre  ord  været  længe  om  at  v�de frem; ·  det har  udviklet  sig fra et  virvar af  indb yr des konkurrerende og overlappende systemer og teorier, I der i mange tilfælde har  været  forkert anvendt eller er  blevet  mangelfuldt fremdraget  af  glemmebogen. Petrarca brugte således en skråstreg med et punktum midt på for at angive begyndelsen på en parentetisk sætning.  Et percontativus, et  bagvendt  spørgsmåls­ te gn , blev undertiden, helt indtil det 17. århundrede, benyttet  for  at  markere  afslutningen  på  et  retorisk spørgsmål - Robert Herrick skrev med det. Et punc­ tus elevatus, der li gn er  et omvendt semikolon og se­ nere et gotisk s, gjorde tjeneste som kolon i mange tekster  fra middelalderen;  når  det blev  anbragt som afslutning  på  en  verslinje,  kunne  det  til  gengæld angive  et  enjiunbement.  Et  navnløst  te gn af  form som en  skråtstillet  sukkerstang  blev  anvendt  til  at markere sætningsafslutningerne i Augustus' selvbio­ grafi  (fra 14 f.Kr.) og er foreviget på hans gravmæle. Omkring  600 e. Kr.  foreslog  Isodorus  af Sevilla,  at sætninger  burde afsluttes med  et 7, som han kaldte en positura. Han  anbefalede  ligeledes  brugen  af  en vandret streg  ved  siden af  et forvansket eller tvivl­ somt tekstafsnit  ("så at en slags pil kan skære halsen over  på det  overflødige  og  gennembore det falskes indvolde"), og  han benyttede sig  også af det gamle cryphia, et  G anbragt  på  ryggen med  en  prik  i  fav­ nen, ved siden af de steder i en tekst, hvor "et van­ skeligt  o f  dunkelt  spørgsmål  ikke  lader  sig  udrede eller besvare".

Det opretstående C, der står for capitulum, udvik­ lede sig til  det i middelalderen bredt anvendte sæt­ ningssymbol, �.  undertiden kaldet paragraftegn eller alinea. Det 7. århundredes irske kalligrafer havde for vane  at  bruge  flere  punktumer,  når  de  ønskede  at angive en længere pause;  en sætning kunne således afsluttes med et kolon og et komma(:,) eller med to punktumer  og  et  komma (  . .   ,)  eller  med  tre  kom­ maer (,,,).  Sidst  i  det  12.  århundrede  foreslog  en af udøverne af ars dictaminis, en mand ved navn Buon­ compa gn o, som åbenbart var træt af de mange ind­ viklede  og  uforenelige  te gn systemer,  at  systemet burde forenkles:  en  tankestreg  skulle  markere  alle afsluttende pauser, mens  en skråstreg  skulle  angive kortere pauser. Det slog ikke an, men den "dobbelte virgula"  (/  /) blev  dog brugt til at adskille sætninger i det 15. århundrede, og Edmund Spenser og Walter Raleigh  benyttede  undertiden  håndskrevet  enkelt skråstreg  i stedet for komma.  Pluste gn et  ( +) beteg­ ner et punktum i nogle få af de første trykte bøger; i  andre indleder det somme tider et citat.

Bogtrykkerkunsten  bevirkede  med  tiden,  at  den fri opfindsomhed fik dårligere kår, og at mange løj­ erlige  overflødigheder  forsvandt, men  nye  te gn og overraskende  anvendelser  af  gamle  kan  aldrig  helt udelukkes. Bortset fra smileyer har internettet på det seneste  affødt  den  henrykte  omklamring  angivet gn er ikke Jurassic Park, menjurassic Park ved: {{{{{{{Shana!!!}}}}}}}. Juridisk  definerede  te trives  også  i  bedste  velgående -™ , ® og © fore­ kommer alle  ve gn e.  (Titlen  på Jurassic Park ™ ; og det samme gæl­ der  David  Feldmans Why Do Clocks Run  Clockwise and Other Imponderables ™ .)

Mindst lige så moderne er servicemærket SM, som i  "Har  du  glemt  noget?SM"  - som  jeg  for  ikke  ret længe  siden  så  på  et  plasticskilt  ved  siden  af  hånd­ vasken i et værelse på en Holiday Inn: et te gn , som ændrer indholdet i den sætning, det er efterstillet, på følgende måde: "Hensigten med dette høflige spørgsmål er ikke kun at få dig  til at tænke  på, om du nu også har  været forudseende nok  til at få alle de ting med i kufferten, som du f'ar brug for under dit ophold her på hotellet, men også at henlede op­ mærksomheden på vores netop lancerede landsdæk­ kende reklamekampa gn e, og vi tager spørgsmålet så alvorligt, at  vi  desværre er nødt til at indskærpe, at hvis du eller nogen anden forsøger at gøre noget til­ svarende over for andre gæster i hotelbranchen, en­ ten  i  trykt  eller  anden  masseproduceret  form,  det være sig  løbesedler, plakater, skilte, blikmærker  el­ ler plasticmærkater anbragt ved siden af håndvaske, spejle  eller  andet  VVS-udstyr  på  badeværelser,  vil vi,  som  har  ophavsretten  til  dette  servicemærke, tage alle juridiske midler i anvendelse for at sagsøge dig." Selv det trofaste gamle komma bliver ved med at, udvikle  sig:  det  blev  vendt  på  hovedet  og  for­ vandlet til anførselste gn i cirka 1714, og en pige, jeg engang  kendte  på  college,  brugte  en  ganske  særlig te gn sætning  i  sine  breve  til  gamle  skoleveninder, idet hun klippede fotografier af skævslatne mandlige kønsorganer ud af Playgirl og brugte dem som hjem­ melavede kommaer.

Indtil nu har den interesserede læser været henvist til  at  stille  sin  sult  efter  historiske  kendsgerninger om dette opslugende prosaiske emne ved at læse vi­ denskabelige fremstillinger som E.  Otha Wingos so­ bre Latin Punctuation  in  the  Classical Age eller John Lennards usædvanlige monografi om parentesens hi­ storie,  udgivet  for  nylig  under  titlen But  I  Digress (1991)  for  øvrigt en  perle  af  lærdom  fra  Oxford I ,

'I

,

i!

.i

,li I'

,1

University  Press,  velskrevet,  lysende  af  intelligens, forsynet med hele det akademiske inventar af regis­ tre,  bibliografier og fodnoter,  og  åbenbart skrevet af en mand,  som det fremgår af teksten under det for­ bløffende  foto  på  smudsomslaget  (kronraget hoved med opretstående central proto-Mohawk-bræmme, ørering i venstre øre,  slatten fløjlsjakke og forvasket t-shirt med uransagelige insignier),  der tjente til sine videregående studier  som  billethøker  til  Elvis  Cos­ tello-koncerter.  (En  gennemgang  af  Elvis  Costellos anvendelse af parentesen i "Let Him Dangle" finder man i et af de sidste kapitler).

Endelig er der sandelig også Pause and E.ffect, Mal­ colm Parkes' uforfærdede fremstilling af emnet: "en introduktion," som han beskedent kalder sit  værk  i undertitlen,  selv om det er langt mere end en intro­ duktion,  "til den vestlige verdens te gn sætning." Ikke Det fjerne  Østen,  bedes man bemærke,  heller ikke nogen  anden · verdensdel  reglerne  for arabisk, græsk eller sanskrit må stadig afvente den endegyl­ dige totalbehandling. (Ifølge MLA-indekset  kan man  også  med  fordel  opholde  sig  ved  Nanette Twines artikel fra 1984 om "Anvendelsen af te gn sætning  i  japansk  skrift"  i Visible  Language, et tidsskrift,  som  i  den  senere  tid  har  påtaget  sig den spændende opgave at udbrede kendskabet til te gn ­ sætningens fortid; for den,  som ønsker at udvide den vestlige verdens  kanon, er  der  John  Daitsmans "Punctuation in Thirteen West African Languages" og Carol F. Justus' "Visible Sentences in Cuneiform Hittite").  Ordspillet  i  titlen  giver  løfte  om ,en  vis slagfærdighed,  men  hvad Malcolm Parkes - der  er ansat  ved Keble College og  lektor i palæografi ved universitetet i Oxford - har skænket os,  er et fyldigt, komplekst  og  decideret  uslagfærdigt  værk  af  sofa­ bordsdimensioner og med fireoghalvfjerds farveillu­ strationer samt ordliste, men desværre ikke noget in­ dex rerum.

Det er ikke nogen nem bog at læse i sengep\  På grund af det store folioformat når linjerne på siden et par centimeter længere ud end normalt,  og resul­ tatet er øjenbevægelser,  der må overskue fjorten ord ad gangen i stedet for de mere behagelige ti eller el­ leve. Når læserens skuldermuskler bliver trætte af at bære den åbne bogs fulde vægt,  lægger han sig om på venstre side og lader bogen synke ned på madras­ sen,  hvor  den antager L-form,  og  forsøger derefter at bearbejde teksten med kun et øje,  som i stedet for at afsøge ordene fra venstre til højre må læse ved at fokusere udad langs en stærkt forkortet satslinje,  der næsten befinder sig parallelt med synslinjen,  så han enten må springe over eller gisne sig til de ord,  der forsvinder op over bogsidens mildt duvende bakke­ drag.  Desuden bliver mellemrummene mellem ord­ ene mindre,  til skade for tile gn elsen,  selv om der al­ drig bliver tale om det ubegribelige græske ideal for sidelayout,  der  bete gn es scriptio  continua, hvor  tek­ sten præsenterer sig uden mellemslag som linjer af tætpakkede bogstaver.

Hvorfor  forkastede  grækerne  egentlig  en  så  fore nuftig praksis som ordmellemrum, når selv kileskrif­ tens  fædre  på  det  minoiske Kreta  åbenbart  brugte dem? Lejeune og med ham flere andre finder denne udvikling  "remarquable";  men  det  er  en  endnu mere remarquable kendsgerning,  at de pragmatiske romere  faktisk  var  bekendt  med  ordmellemrum (takket  være  etruskerne)  i  form  af  "interpunkte­ ring",  dvs.  punktumer  der  svævede  mellem  hvert eneste ord (  en praksis der med held blev genoptaget af firmaet Wang,  en producent af tekstbehandlings­ programmer,  i  198o'erne),  men  at  de  opgav  denne praksis  tidligt  i  den  kristne  tidsregning.  "Som  for-, klaring  på  dette  forbløffende  og  yderst  beklagelige tilbag�slag  tør man  ikke driste sig til andre h yp ote-· ser,  end  at  de  må  have  næret  et  malplaceret  ønske om at efterli gn e  græske  manuskripter,  selv  når dis­ ses  mangler  var  allermest  påfaldende,"  harcelerer Revilo P. Oliver. Malcolm Parkes fremsætter til gen­ gæld den teori,  at klasseforskellen mellem læsere og skrivere kan have haft noget at gøre med bevarelsen af scriptio continua - skriveren var slave og skulle ikke formaste  sig  til . ordmellemrum  eller  te gn sætning  i det hele taget,  idet han derved påtvang arbejdsgive­ ren  sin  personlige  fortolkning  af  de  konstitutive bogstaver. I munkeklostrene blev der fremført pseudo-mystiske argumenter for at bevare den mel­ lemrumsløse uudgrundelighed:  en  genstridig  tekst, der kun langsomt åbenbarede sin bogstavelige  me­ ning,  gav  anledning til meditation og  udenadslære, mente Cassian (  en fremtrædende eneboer fra det 5.

århundrede);  og  når  det  øjeblik  omsider  indfandt sig,  efter  megen  forgæves  stirren,  da  den  afskræk­ kende ordgåde på den hellige side omsider gav me­ ning og flød sammen til begribelige enheder i psal­ teren,  kunne  det  tjene  til  at  minde  den  henførte læser om læsehartdlingens under, som er utænkeligt uden Guds  kæ�lige  nedstigning  til  menneskeligt sprog og menneskelig skikkelse.

De talrige fylogenetiske oplysninger til trods om­ taler  Parkes  ikke  og  bør  heller  ikke  nødvendigvis løber børn ganske naturligt i

omtale  det  mere  verdslige  udviklingsmæssige  fak­ tum, at scriptio continua pennen:

## KÆREANDREAS TILLYKKEMED FØDSELSDAGE NKÆRLIGHILS ENFRAKAREN

Børn lærer ikke at udelade ordmellemrummene; alle deres  skriftlige  forbilleder  er  korrekt  skrevet.  Som en  indrømmelse  til  modtageren  (  eller  den  voksne iagttager) indsætter de somme tider en skråstreg hist og her for tydelighedens skyld.  Der er måske noget så  spændende  ved at skrive,  at civilisationer i deres vorden, endnu kun i færd med at opdage eller gen­ opdage skriftens glæder og traditioner, i lighed med de knap femårige skal have lidt tid, før de begynder at tænke på læseligheden - som følge heraf siges de skriftkloge  da  også  at  studere litterae, "bogstaver", ikke ord.

Til  dels  som følge  af  linjen  uden ordmellemrum har  man fra  første  færd  opfattet skillepunkter  både som en slags ornamentering og et middel til at opnå entydighed,  som  Parkes  kalder  det. Cassiodorus, den første store bibelske pointillist, rådede det 6.  år­ hundredes  munke  til  at  tilføje  interpunktionste gn "for  at  gøre  det synligt,  at teksten  er  udsmykket". Alcuin  skrev  til  Charlema gn e,  at "distinctiones eller subdistinctiones angivet  ved  punkter  kan  forskønne sætningen overmåde". Læsere i den tidlige middel­ alder  såsom  Dulcitius  af  Aquino  dekorerede  under læsningen bogen med punkter, dipler og alineae og underskrev  sig  derefter  stolt  nederst på  siden:  "Jeg Dulcitius har læst dette." Te gn sætning synes i lighed med  randbemærkninger eller interlinearnoter at have  været en slags modydelsesritual,  en erkendtlig hyldest  til  den  tekst,  som havde  åbenbaret sin me­ ning for læseren.

Noget  overraskende viser  det  sig,  at den  skolas­ tiske filosofis  æra  i  det 13. og 14. århundrede,  der, som Francis Bacon fordømmende har bemærket, var et altomfattende, indviklet spindelvæv skabt af Ari­ stoteles,  "beundringsværdigt for  trådens finhed  og tilvirkning, men blottet for substans og udbytte" og således  den ideelle genstand for  dekoration og  ma­ nierisme  snarere  end  funktionalitet,  drevet  frem  af logik  og  disputationslyst,  men  ikke  trukket  af  sand erkendelse - sådan set netop en tidsalder, hvor man skulle  forvente,  at  te gn sætningen  ville  have  særligt gode kår - i virkeligheden var en mørk og trist epoke for subdistinctiones. Parkes forklarer  det  med,  at  det skolastiske manuskripts paradi gm atiske karakter, dets  h yp pigt  genta gn e queritur og questio, der  med­ delte  læseren  nøjagtigt hvor han befandt sig i argu­ mentationens formelle struktur, overflødiggjorde en mere nuanceret interpunktion.

Det er selvfølgelig  også  muligt,  at skolastikerne, som dagen lang sad og læste grufulde latinske over­ sættelser af arabiske tekster, der igen var oversat fra oldgræsk,  ikke  havde  noget  sprogøre.  Selveste  Ci­ cero  .omfattede  te gn sætning  med  foragt,  idet  han hævdede,  at den veltempererede .sætning af sig  selv ville afsløre sine  kadencer  og  termini,  og at der så­ ledes ikke var brug for ligegyldige "te gn indsat af en kopist;'; men dem, der siden hen tog både te gn sæt­ ning  og  Cicero  alvorligt  Cassiodorus, Isidorus, Bembo  og  Petrarca  røbede  deres  tilhørsforhold netop ved anvendelsen af skråstreger: ligesom arkai­ serende komponister, der ønsker at sikre sig en tid­ ligere  tids  praksis  for udførelsen,  og  derfor  anfører hvert  eneste  vibrato  og ritenuto, selv  om  de  histo­ riske forbilleder kun har nedfældet noder uden te gn , C-' kunne disse beundrere høre de usynlige skillete gn i den ciceronianske sætningsrytme  og  i  visse tilfælde efterli gn e  de  malmfulde effekter i deres e gn e skrif­ ter, men de turde ikke løbe an på, at deres samtidige ville  være i  stand til  at opdage  en  klassicistisk clau­ sula uden øjets hjælp.

I

1

1·i·'I

..---------------·

I

1 1

1

, l-.

:1

i-----------­

·,

I

'1

I

,:l!(°:1

Malcohn  Parkes'  prosa  er  tjenlig  og  uaffekteret, men der er ikke megen flugt over den.  Til glæde for alle, der aldrig fik et nært forhold til latinen, har han oversat  de  mange  latinske  citater.  Han  gør  sig  den ulejlighed  fra  tid  til  anden  at  omtale  den  politiske baggrund  i  det  omfang,  den  f'ar  konsekvenser  for tegnsætningens verden:  hvis en katastrofe eller sam­ fundsomvæltning resulterer i "en situation til ugunst for  den  grammatiske  kultur",  så  f'ar  læseren  det  at vide.  Man må  dog undre sig  over,  hvor  forsømme­ lig  Parkes  denne  skarpøjede  palæograf,  der  har gjort  en  så  stor  indsats  for  at  "højne  læserens  be­ vidsthed  om,  hvad  tegnsætning  er  og  kan  bruges til"!  - er  med  sine kommaer.  Hvor  er de blevet  af? "Pausering  var  derfor  af  betydning  for  læsehand­ lingen  men  ikke  for  afskrivningen."  "Inden  bog­ trykkerkunstens  opfindelse  overlod  forfatteren  sin tekst  til  skrivernes  forgodtbefindende."  "Tryk.pro­ cessen stabiliserede  ikke  kun  symbolernes form  og funktion men styrkede også de allerede eksisterende regler. for  deres  anvendelse."  Og:  "Denne forøgelse af  antallet  af  distinktive  symboler  fremmede  desu­ den en ny udvikling i sprogbrugen eftersom symbo­ lerne  ikke  kun  gjorde  det  nemmere  for  læseren  at genkende de grammatiske elementers funktion i den enkelte sætning men også muliggjorde en finere nu­ ancering  i formidlingen af tekstens indhold."

Havde det ikke  været for  Parkes'  usvigeligt sikre kommatering andetsteds i teksten, kunne man\_ næs­ ten tro,  at  han  havde  noget  tilfælles  med  den slags psykoterapeuter, der har valgt metier ud fra en dybt rodfæstet fornemmelse af,  at der er noget galt med deres egen psyke, eller med de humørforladte :men­ nesker,  der  køber  bøger  fulde  af  vittigheder  eller melder sig til et komikerkursus i håb om at rette op på et medfødt humørunderskud.  I en kommentar til en fascinerende bogside af Richard Hooker  tilside­ sætter  Parkes  eller  den  person,  med  hvem  han  har delt  "korrekturens  tunge  b yr de"  (som  han  glim­ rende  udtrykker  det  i  forordet),  tilmed  det  ellers ukrænkelige opremsningskomma: c°

Det tegnsystem der er benyttet til at angive gloser noter og ci­ tater i marginen, og som er baseret på rækkefølgen i alfabetets bogstaver, blev også anvendt i Genferbibelen fra r560.

Et  enkelt  sted  overrasker  Parkes  til  gengæld  ved ubevidst  at  benytte  det  gammeldags  engelske that­ komma fra det  18.  århundrede.  Det er  det komma, som Gibbon brugte:

Det er blevet beregnet af de kyndigste politikere, at ingen stat uden meget snart at gå sin undergang i møde kan have mere end en hundrededel af sine borgere gående som våbenføre le­ diggængere.

Og hos Gibbons forbillede, Montesquieu, i Nugents oversættelse fra  1750  (tre gange):

Platon  priste  guderne for,  at han  var  født  i  samme tidsalder som Sokrates: og jeg for min del kan takke den almægtige f9r, at jeg er  fødnom undersåt i det  rige, der  nu  engang er mit hjem; og at det er ham velbehageligt, at jeg adlyder dem, som han har lært mig at holde af.

## Og hos Burke (to gange):

Mr. Hume fortæller mig, at Rousseau i egen person har be­ troet  ham  det  hemmelige  princip  for  sine  kompositioner. Denne skarpsindige, om end excentriske iagttager har forstået, at vil man fange og fastholde offentlighedens bevågenhed, må man frembringe noget forunderligt ...

## Og hos Burkes begavede modstander Thomas Paine:

Hvis det erkendes, at statsmagten er et produkt af menneskets visdom, følger det nødvendigvis heraf, at arvefølgen og de ned­ arvede rettighede; (som de betegnes)  ikke har  nogen plads i den, eftersom det er umuligt at gøre visdom arvelig.

Parkes  skriver:  "Tegnsætningen  i  manuskriptet  er blevet så frit  bearbejdet og redigeret af senere kopis­ ter,  at  det  ikke  er  særlig  nemt at  afgøre,  om  nogen af  de  øvrige ekfonetiske  tegn  også  skyldes  den  op­ rindelige ophavsmand  eller  er  senere  tilføjelser." Den eneste anden skribent, jeg kan komme i tanker om, der også anvender det gammeldags that-komma med en vis konsekvens, er Peter Brown, der ligesom Parkes bruger  det meste  af  sin  tid  på  latinske quod­ sætninger, der er blevet interpunkteret af forrige ti- l�-

----

e "stet hind

�\_

83

&lt;lers  tyske  kommentatorer.  (Der  sættes  stadig  som hovedregel komma foran dass-sætninger på tysk).

En anden ejendommelighed i Parkes'  bog, mulig­ vis  den  første  af  sin  art,  er  forekomsten  af  de  to halvdele af semi-kolon forbundet ikke med en binde­ streg,  men med en fuldvoksen tankestreg: semi-ko­ lon. Denne �orlængelse kan måske  være  udtryk  for Parkes'  personlige  oprør  mod  amerikanske  tekstre­ daktørers opfattelse af retskrivning, som tilsiger dem at skrive ordet helt uden adskillelse af elementerne: semikolon. Det  er  sandt  nok,  at  tekstredaktører  i Amerika  befinder  sig  i  en  tilstand  af  demoraliseret forvirring med hens yn til,  hvilke  ord  der  skal  skri­ ves med eller uden bindestreg jeg er i det mindste demoraliseret  og  forvirret  efter  netop  at have  gen­ nemlæst et romanmanuskript, hvori en klog og elsk­ værdig redaktør har slettet omkring to hundrede af mine  troskyldigt  anbragte  bindestreger.  Jeg  måtte skrive "stet bindestreg" [latinsk "stet", 3. pers. sing. præs.  ko1;1j.  af  "stare":  "lad  det  stå"]  i  marginen  så mang f  gange,  at jeg til  sidst forkortede det til "SB" - men der var ikke den mindste skadefryd i min stæ­ dighed:  jeg ønskede ikke at opføre mig som den ty­ piske prosaprimadonna, der kun er ude på at gøre li­ vet besværligt for redaktøren.

Jeg  mindes  dog  et  tidligere  manuskript,  hvor  en episode finder  sted på bagsædet (i.e. the back seat) af en bil: i den indbundne andenkorrektur fandt den samme begivenhed sted på bagsædet (the backseat). I  min  taknemmelighed  over  hundrede  andre  små­ ting,  der ganske korrekt var blevet rettet,  og da jeg ikke ønskede at virke stædig, havde jeg fromt affun­ det  mig  med  denne  sammenskrivning,  men  senere blev jeg knotten over den og besluttede i sidste øje­ blik at skille ordet ad igen.  ("Backseat" beder om at blive læst som en trokæ,  BACKseat, ligesom "base­ ball",  men  normalt giver  vi de to halvdele  af  et så­ ledes  sammenskrevet  ord  samme  betoning  i  daglig tale).  Med dette i tydelig erindring stettede jeg mig til  bevidstløshed  i  det  nye  manuskript.  Jeg  stettede således re-enter (i stedet for reenter),  post-doc (i stedet for postdoc), Joot-pedal (i stedet for Joot peda[),  second­ hand (i  stedet  for secondhand),  twist-tie (i  stedet  for twist tie) og pleasure-nubbins (i stedet for pleasure nub­ bins).

........:

Da  tekstredaktørens  begavelse  gav  hende  over­ skud til at være udogmatisk, og da det trods alt var min bog,  lod hun mig på godt og ondt :fa min vilje. Undervejs i forløbet havde vi en stimulerende drøf­ telse  af  ordet pantyhose, som  hun  havde  rettet  til panty hose. Min anskuelse var,  at ordet hose nu ikke længere anvendes som bete gn else for en strømpe, og at man  kun  kan forestille sig  ordet panty i entalsfor­ men som en del af pantywaist eller som sætningsele­ ment i et h yp otetisk katalog fra L.L.  Bean:  "Bean's finest chamois-paneled trail panty." Pantyhose danner med  andre  ord  en  enkelt,  sammensmeltet  betyd­ ningsenhed, der er  større  end summen af sine dele, og det burde faktisk  være kriteriet for en  sammen­ skrivning.  Men  selv  om  det foreslåede  ordmellem­ rum efter min mening var en fejl, kunne jeg sagtens have affundet mig med både panty-hose og pantyhose - faktisk  ville  jeg  under  normale  omstændigheder have  agiteret  for  anvendelsen  af  en  bindestreg  i denne forbindelse,  eftersom de magtfuldkomne ret­ skrivningspolitikere  hos  Merriam-Webster  og  re­ daktørerne af T,¼rds into  Type i de senere år har læst alt for meget Joyce og forvandlet ord til kl yn gehuse (især  sammensætninger  med -like, der  undertiden li gn er  bogstaveret  japansk,  når  de  er  sammenskre­ vet), skønt de fortjener parcelhusværdigheden. (Man  kan  mene,  at Joyce  tilstræbte  �n  prosa,  der skulle være  anderledes,  irsk,  fremmedartet,  ikke p yn tet  med  pernittengr yn ede  Oxford-bindestreger, der  så  at  sige  tog  på  de  grovkornede  ordklumper med  sarte  behandskede  fingre:  det  ville. have  gjort ham ondt at se idiosynkratiske nydannelser som cuff­ edge, (sltjortemanchet) og watchchain (urkæde) og det navnkundige scrotumtightening (  scrotumstrammende) gøre  tjeneste  som  forbilleder  for  amerikanske  ret­ skrivningsh yr der).  En bindestreg med smagfuld ela­ stik ville have været helt i sin orden i pantyhose, hvis­ ker min  forvirring  til  mig  nu, for så vidt  den scrotumstrammende  kunne  have  trukket  ordet  på plads i skridtet.

Disse  personlige  betragtninger  tjener  til  at  illu­ strere,  hvor  små  de  momenter  er,  som  kumulativt resulterer  i  interpunktionel  berøringsangst.  Evolu­ tionen  skrider  frem  fra bindestreg til  bindestreg og fra manuskript til manuskript - drevet af spændinger

, I

'

I

,,:

I

. \_,

I

I

:

;

'

1

mellem arbejdende forfattere og deres tekstredaktø­ rer  og  mellem arbejdende  tekstredaktører  og  deres opslagsværker ("Jeg ser lige efter engang i den store vVeb," sagde en munter tidsskriftsredaktør engang til mig); samt af beundring for forgængerne og den al­ tid  overhængende  fare  for  at  blive  lam  af  kedsom­ hed. Er de tegn, vi bruger lige nu, virkelig tilstræk­ kelige?  Kan man ikke  somme  tider mærke  en  brat mavekrampe  af afsky,  når man lader øjet glide  ned over en  trykt side og ser en hel masse nydelige små indskudte  sætninger  (naturligvis kun  en pr.  hoved­ sætning: Chic. Man. St.§ 5.91) :fremhævet af nuttede små prunkløse og parvist anbragte tankestreger?

I  det  19.  århundrede 1:Ilente  man  ikke  på  nogen måde,  at en  isoleret  tankestreg  kunne gøre fyldest. Malcolm  Parkes  afslutter  sin  :fremstilling  af  "Ro­ manforfatterens mimetiske ambition og udnyttelsen af skriftmediets pragmatik" med Virginia Woolf, og han kan  derfor  tilgives,  at  han  ikke  behandler  den isoleret set største  omvæltning i det 20. århundredes tegnsætning,  nemlig  de  store  tankestregshybriders undergang. De har alle tre komma-stregen ,-, semi­ stregen ;- og kolon-stregen:Geg betegner dem så­ ledes for  at lette analysen) - den allerstørste betyd­ ning for victoriansk prosa, men er ligeledes alle tre uddøde nu (bortset fra de museumseksemplarer, der omtales nedenfor).

Alle forfattere anvendte tankestregshybrider. Man finder  dem  hos  Dickens,  Wilkie  Collins,  Charlotte Bronte  og  George  Meredith.  Og  på  næsten  hver eneste side hos Trollope:

Af navn var han ikke alene arving til, men også i bogstavelig forstand ejer af en stor landejendom;- men han kunne ikke røre kapitalen og af dens afkast kun så meget, som visse juri­ diske gnavpotter gav ham lov til. Som Greystock havde sagt, lå gud og hvermand i søgsmål mod ham,- så godt var det lyk­ kedes hans  far  at  fejlbestyre, fejlvurdere og  fejlbehæfte  ejen­ dommen.

Skriver  man  for  hurtigt,  fører  det  uvægerligt  til  manglende præcision,- hovedsagelig fordi øret, hvor hurtigt og pålideligt det end måtte opfatte,  undertiden b ry der  sammen under for /0 stort et pres, og allerede inden en sætning er afsluttet har glemt den nærmere karakter af den komposition, som den indledtes med.

Romaner skrevet af  en mand med en så særegen tankegang må nødvendigvis blive  ejendommelige,- og  ejendommelige  er de blevet.

## Man finder dem hos Thackeray:

- [  ...  ]  kaptajnen var ikke alene uvant med at sige sandheden,­ han var end ikke i stand til at tænke sig til den - sandhed og opspind flød sammen  i hans omtågede, whiskyhærgede hjerne.

## Og hos George Eliot:

Den  almindelige  opfattelse  var,  at  det  "meste"  ville  tilfalde Fred Vincy, men hos Vincys vakte det overraskelse, da det blev bekendt,  at titusind pund investeret i  værdipapirer  var  testa­ menteret til ham:- skulle han også have jorden?

Også  de mest  toneangivende  prosenkreuzere - De Quincey,  Carlyle,  Ruskin,  Newman og Doughty benytter sig uafladeligt af  streghybrider,  ofte i  reto­ riske stjernestunder:

Det er et gode at vær� en gentleman, det er et gode at have , dannelse,  god smag,  en  velvillig,  ligevægtig  og upartisk  for­ stand,  en  værdig  og  høvisk  optræden  i  omgangen  med  an.: dre;- disse  egenskaber  er  den  naturlige  følge  af en  omfat­ tende viden;  de er det mål, som universitetet stiler imod:  jeg er deres fortaler, og jeg agter at slå til lyd for dem og insistere på dem; men jeg må stadig gentage, at de ikke er nogen garant for fromhed eller blot retskaffenhed, for de kan lige så vel fo­ refindes  hos  verdensmanden,  den  udsvævende,  den  hjerte­ løse,- så behagelig,  desværre,  og tiltalende, som han måtte være, når han kan rose sig af dem.

Skønt Walter Pater har v;æret anklaget for en over­ drevent  :fuldtonende  purisme  og  ubestrideligt  også undertiden tager lidt let på forfatteisen (for at stjæle en vending fra Arsenio Hall), bruger han den inter­ punkterende pardannelse som middel til at sammen­ kæde sit fabelagtige essay om litterær stil og i de af­ sluttende  bemærkninger  til The  Renaissance. Og Sydney Smith har skrevet,  at hvis Francis Jeffrey en dag  havde :faet til  opgave  at anmelde solsystemet Francis  Jeffrey  var  den  sure  anmelder, der  skrev "Det  duer  ikke  til  noget" om Wordsworths Excur­ sion - ville  det  have  lydt:  "Dårligt  belyst  - plane­ terne  alt  for  langt  væk  - skæmmet  af  kometer  uopfindsomt;- kunne meget nemt  have  været be­ dre."  Emerso,n  var  en  ihærdig  bruger  af  semi-stre­ gen; af de tooghalvtreds tankestreger i "T he Ameri­ can Scholar" er der i henhold til min optælling kun fire,  som  ikke  er  ledsaget af  enten semikolon  e\_ller komma.

Efter  århundredeskiftet  bliver  hybriderne  noget mindre almindelige,  selv  om  det stadig er forholds­ vis  nemt  at  finde  dem.  Henry James  brugte  nogle stykker  i  sine  første  romaner,  men  bortredigerede dem i den edition de luxe, der begyndte at udkomme i 1907. I Encyclopaedia Britannica fra 1911, en god prø­ vesten for edwardianske  normer,  anvendes  de  gan­ ske h yp pigt:

En st�rre skrue kan imidlertid underkastes en foreløbig prøve på følgende måde:-(r) Undersøg om skruegangens vindinger er lydefri og uden grater .,,  (2) Fastspænd skruen centreret i pi­ nolen på en drejebænk,,, (4) Læg mærke til om møtrikken lø­ ber  fra  den  ene  ende  af  skruegangen  til  den  anden  uden  at vrikke,  når skruen  roteres,  og møtrikken forhindres i at følge med.  Såfremt møtrikken slingrer, siges skruen at være fuld.

Og i Father and Son fra 1907 benytter Edmund Gosse en dejlig  komma-formildet tankestreg,  der kan tol­ kes som et  vemodigt  farvel  til en tegnsætningsskik, der havde kendt bedre dage:

Disse  klippepytter,  som er omkranset af koralalger og fulde af stillestående  vand,  der  er  næsten  lige  så  krystalklart  som  de ·  øvre luftlag,  og myldrer af smukke, levende organismer,  - de findes ikke mere, for de er alle sammen skændede og tømte og forsimplede.

De dukker  også  op  hist  og  her  hos  Norman  Dou­ glas,  den unge J  .B.  Priestley og C yr il  Connolly. J.M. Keynes anvendte et bredt udvalg af alle tre former i sin afhandling fra  1920, Economic  Consequences of the Peace. Et eksempel:

Bestræbelsen på at reducere Tysklands opvoksende generation til trældom, på at forringe flere millioner menneskers vilkår og berøve en hel nation udsigten til livslykke, burde vække harme og afsky,- harme og afsky, 9gså selv om det var muligt,  også selv  om det kunne  berige  os,  ogs� selv  om det ikke såede  ki­ men til fordærvelse for alt civiliseret liv i Europa som helhed.

Den  hybride  tegnsætning  var  allerede  dømt til  un­ dergang. Proust brugte to kolon-streger i den enorme  sætning  om  "mit  livs  soveværelser", der indleder På sporet; Scott  Moncrieff  slettede dem i sin efterkrigsoversættelse fra 1922. (Terence Kihnartin, den brave mand, re-etablerede  . den oprindelige tegnsætning i 1981). Den mest dandificerede dandy af  alle  forfattere,  Vladimir  N  abokov  (  der  vistnok læste Father and Son lige så grundigt, som han læste Proust,  draget  hertil  af  dens  charmerende  blanding af litteratur  og  naturinteresse)  brugte  over  tres  vel­ anbragte komma-tankestreg-pardannelser i sin første og ganske edwardianske engelsksprogede roman The Real Life of  Sebastian Knight (1941). Et eksempel: "En titel,"  sagde  Clare,  "bør formidle  en  bogs  kulør,­ ikke dens emne." Han brugte slet ingen i Speak, Me­ mory:  The New Yorker havde pillet dem ud af ham. I alle  hans  senere  værker  har  jeg  kun fundet  en kos­ telig  semi-tankestreg:  Humbert  skriver:  "Jeg  min­ des,  da operationen var overstået,  helt overstået,  og hun brast i  gråd i mine arme;- en sund og gavnlig syndflod af tårer efter  et af de anfald af humørsyge, der var blevet en vane for hende i løbet af dette el­ lers så fortræffelige år!"

Endnu  mere  d yr ebare  for  tegnhistorikeren  er  de to  eksempler  på omvendte komma-streger,  man  kan finde. i Updikes tidlige romaner - det ene  i forlaget Fawcetts udgave af The Centaur, det andet på side 22 i  Fawcett-udgaven af Of the Farm:

Mens Joan trøstede drengen, forklarede min mor, stadig med yardstokken - orangegul og med en mærkat fra isenkræmme­ ren Alton-,  i  hånden,  at  han  havde  "gjort  øjne  til  hende" hele  formiddagen  og i  længere  tid haft  planer OJ? at  "sætte hende på prøve".

�

Denne ualmindelig sjældne  variant kan føres tilbage til H.L. Mencken i  194o'erne -

1,1

I

!

f

--------------·····

1,

,

1

I

1'

1

1

'

!

' ', 1

'=

',  i

i-.

11

1

·

· ------

I

I

,;111

,;

'

i

I

'

' :

l i

--------------------------------------------

Min far lod installere  et dampdrevet centralvarmeanlæg sidst i firserne - det første på Hollins Street-, men det hørte til sjæl­ denhederne indtil et godt stykke ind i det næste århundrede.

Og tilbage til Proust: "Que nous l'aimons - comme en  ce  moment j'aimais  Fran�oise-,  l'intermediaire bien intentionne qui" etc.

Men  Updike,  vores  bannerfører,  drager  aldrig  i felten for komma-streger nu om dage.  De bliver end ikke brugt i John Barths pastiche på  1800-tallets stil, The  Sot-Uleed Factor, hvor de ellers  ville have  været på  deres  plads.  (Man  kunne  :finde  dem  alle  vegne også i det  18.  århundrede). Hvad var det for en ko­ met eller gletsjer, der :fik dem til at uddø? Dette er måske vor  tids  største  litterære  spørgsmål.  Jeg  for­ søgte  spagfærdigt  at  bruge  en  semikolon-streg  i  et essay til The Atlantic Monthly i  1983: resultatet var en underlig  snurrende  lyd  i  halsen  på  redaktøren,  en måde  at  angive  det  utænkelige  på,  og  jeg  strakte omgående  våben.  Hvorfor  er  de  dog  forsvundet? Skyldes , det  man  forsøger  sig  jo  altid  med  en McLuhan-inspireret  forklaring  først  den  stadig mere udbredte brug af skrivemaskinen og dermed et tastatur,  hvor  komma-,  kolonog  semikolon-tas­ terne  er anbragt på  en sådan måde,  at det er fysisk akavet at  anslå  bindestregs-tasten  umiddelbart efter et  af  de  andre  skilletegn �  Eller skyldes  det måske man leder jo altid efter en pseudo-videnskabelig for­ klaring  umiddelbart efter  McLuhan - kvantemeka­ nikkens uhindrede sejrsgang? Et komma er ubestri­ deligt mere kvanteagtigt end en komma-tankestreg. Resulterede dadaisternes og E.E.  Cummings' punk­ tumlege  eller det sidste,  tegnløse  kapitel  i Ulysses i et  simpelt  overherredømme,  der  kunne  kvæle  et­ hvert oprør?

Sprogbrugsmanualerne har altid haft svært ved �t fa plads til den hybride tegnsætning - hvilket er for­ ståeligt,  eftersom  den  vanskeliggør  et  systematisk regelsæt. Den  mest  indflydelsesrige victorianske antibarbarus,  John  Wilsons A  Treatise  on  English Punctuation, der blev udgivet i noget nær tredive op­ lag i både England og Amerika, tolererede blandede skilletegn; i senere udgaver var der endog tilføjet si­ der med både  skriftlige  og mundtlige  øvelser,  som sigtede på at hjælpe den interesserede frem mod for- øget behændighed med komma-stregerne.  Men "en ganske  unødvendig  overflod  af  rette  linjer;'  adva­ rede Wilson,  som  andre  havde  gjort  det  før  ham, "især på den trykte side,  er  et brud med den gode smag og vidner om stregbrugerens store ukendskab til tegnsætningens kunst ...  " I "Stops" or,  How to Punc­ tuate var  Paul Allardyce,  Wilsons  edwardianske  ef­ terfølger,  noget  mere  streng:  "Der  er  sjældent  an­ ledning til at bruge dobbelttegn." G.  V. Carey, forfatteren til Mind  the  Stop, ytrer sig entydigt: "Kombinationen af andre skilletegn og tankestreg er endnu mindre tilladelig,  end når  de  anvendes  sam­ men med klammer." Det lysnede en smule med Eric Partridges You Have a Point There (1953) - han tillod minsandten  brugen  af  kombinerede  skilletegn,  dog med "måde og  varsomhed",  og havde også mod til at indrømme,  at de  "undertiden var uundgåelige".

Men det var i 1953 i et fejltolerant England. Iføl ge The Chicago Manual of Style (§ 5. 5) er tankestregshy­ brider for tiden lovstridige i USA.  I biodiversitetens navn tillod jeg mig dog  at  indføje  et par  stykker  af dem på  upåagtede  steder  i min første  roman,  trods redaktørens indvendinger,  i  1988. Jeg  troede,  at  jeg skabte  historie.  Men  som  det  viste  sig,  var  Salman Rushdie kommet mig i forkøbet: i De sataniske vers, der  udkom  et  par måneder  før  min  roman,  er  der brugt  snesevis  af  komma-streger,  og  de  er  tilmed brugt aggressivt, fandenivoldsk, mere i stil med Lau­ rence  Sterne  end  med  Trollope.  Brad  Leithausers skælmske, Sebastian Knigt-agtige  rammefortæller  i Hence (1989) bruger adskillige komma-streger; Leit­ hauser  omtaler  også Salman Rushdies  "Emily  Dic­ kinsonske  stormflod  af  tankestreger"  i  en  anmel­ delse i The New Yorker fra samme år - selv om Emily Dickinson måske forekommer en kende malplaceret i  sammenhængen.  Men  vi leger også kun med tan­ ken,  vi  tre - vi tager ikke  vores narrestreger  alvor­ ligt;- det kan vi ikke.

Man så meget  gerne  Malcolm  Parkes  eller John Lennard  (den parentetisk navnkundige) forsøge  sig med en gennemarbejdet socialhistorisk studie af  den blandede tegnsætnings undergang. En udtømmende forklaring ville uheldigvis være nødsaget til at fa det hele  med - Gustav  Stickley,  Henry  Ford,  Herbert Read,  Gertrude  Stein,  Norbert  Wiener,  Harold

c'

Geneen, James Watson,  Samt Strunk og i særdeles­ hed  Eleanor  Gould  på The  New  Yorker, hvis  lette, grå, normative  blyantsstreger  stadig  svæver  oven over alting.  Og selv  herefter  ville  vi have svært ved at begribe tidehvervets egentlige mikrostruktur. Hvorom alting er, bør vi dagligt takke Malcolm Par­ kes for  at have bibragt os et indblik  i  den  pluralis­ tiske  tegnsætnings  trivso=e,  koralomkransede  ti- devandspytter, som gik forud for vores eget renere, mere konsekvente, mere undervisningsfæhlgt regel­ faste og måske også goldere århundrede. (1993)

På dansk ved Claus Bech

(

I !

1 1 ,

!

I

:

I

,·

i' I I

i ,;

.

i

I

!