Det kunne være mennesker...
Forfattere: Per Krogh Hansen
Tidsskrift: kok (2002-02-10)

## Det kunne være mennesker…

(…men er altså tekstlige konstruktioner)

## Karakterens flugt over plankeværket

På et tidspunkt, da jeg underviste nogle førsteårsstuderende i tekstanalyse, havde vi fingrene dybt nede i Helle Helles novelle »Det kunne være græs«. 1 Novellen handler om en kvindes ambivalente forhold til sin svigerinde Birgit. Den fortælles af kvinden selv (i 1. person, præsens 2 ), som ved novellens start er ved at pakke sit hjem ned. Hun og hendes mand Erik skal flytte, og Eriks bror har lovet at hjælpe med flytningen. Fortælleren bekymrer sig en del  om,  hvorvidt  Birgit  også  kommer  med  -  hvilket  hun  fra  start  af bemærker, at hun ikke håber. I første omgang med henvisning til, at der er læs nok på i forvejen, men det viser sig hurtigt, at det er fordi hun ikke bryder sig om Birgit. På et overfladisk plan fordi de er meget forskellige - Birgit er snakkende, blotlægger sit privatliv i detaljer, elsker højlydt med svogeren på en fælles sommerhusweekend, overskrider intimsfærens grænser ved at gå  med  fortælleren  på  toilettet,  fortæller  om  svogerens  kriser  etc.,  mens fortælleren er mere reserveret: Hun taler helst ikke om sine problemer, låner helst ikke sine ting ud til Birgit og har generelt mistro til hende osv.

Det bliver dog hurtigt tydeligt, at der er andet på færde end rent personlighedsmæssige  forskelle.  Fortællerens  parforhold  fungerer  ikke  specielt godt  -  Erik  har  haft  en  større  krise,  som  hun  tydeligvis  ikke  har  kunnet hjælpe ham igennem, hun stoler ikke helt på ham, og han reagerer ofte hurtigt  og  hidsigt  over  for  hende.  Disse  komplikationer  forsøges  dog  i  vid udstrækning skjult eller fortrængt af fortælleren. Dels over for Birgit. Men dels også i selve beretningen. Modtagerinstansen er uspecificeret, fremstillingen  personlig  og  ligner  i  sekvenser  dagbogens, 3 hvorved  den  narrative upålidelighed reflekterer fortællerens mangel på selvindsigt.

1. Helle Helle: »Det kunne være græs« in Rester ,  Kbh.  1996,  pp.  33-44  -  herefter  forkortet »Græs«.

2. Vi får aldrig noget navn på kvinden, hvorfor jeg i det efterfølgende vil omtale hende som fortælleren.

Heroverfor står Birgits og svogerens forhold, som oser af vitalitet og positiv energi og en udbredt sans for ærlighed og konfliktløsning: Da fortælleren - undtagelsesvis - involverer Birgit i Eriks krise og tilføjer, at hun er bange for,  at  han  skal  forlade  hende,  svarer  Birgit  ved  at  fremhæve  fortællerens styrke, men viser også, at hun samtidig betragter Erik som en forholdsvis svag mand: »Birgit sagde, at Erik slet ikke var modig nok til at gå. Han ville simpelt hen ikke kunne klare sig uden mig, der var så stærk. Han kunne sikkert finde på meget, men han var ikke mand nok til at gå« (p.41).

»Jeg var virkelig tæt på at slå hende«, bemærker fortælleren hertil. Men hun gør det ikke. Hun får tilsyneladende end ikke sagt, at hun finder Birgits bemærkning  sårende  eller  forkert,  hvilket  kendetegner  hendes  handlingsmønster generelt: Sin frustration over Birgits væremåde kan hun godt involvere Erik  i  -  men  hun  åbner  den  aldrig  for  Birgit  selv.  Hun  taler  hellere udenom og glider af.

Som så mange andre af Helle Helles noveller fra samlingen Rester er »Det kunne være græs« et lille pragtstykke udi den minimalistiske realismes litterære  teknik.  Den  stilistiske  knaphed,  den  undertonede  symbolik,  den prærefleksive 1. personsmodus osv. 4 - alt sammen forhold, som foruden at give endnu en god læseoplevelse, også gør teksten velegnet til en undervisningsbrug, hvor øvelsen går på via analyse af tekstens udsigelsesstruktur at vise, at den svigerinde, som kvinden fortæller om med eksplicit irritation, egentlig er mere sympatisk end vi lades forstå. Og at hendes (fortællerens) liv er meget mere kompliceret, end hun eksplicit giver udtryk for. Sådan så det i hvert fald ud for læreren.

Men midt i arbejdet rejste et par af de studerende indvendinger mod min analyse. Problemerne rejste sig i mindre grad omkring hovedpersonen end om svigerinden. Da vi var ved at hente hende ud af fortællerens diskurs og havde  linet  alle  hendes  positive  karaktertræk  op  (åbenhed,  hjælpsomhed, vitalitet,  ærlighed,  tillid  mv.)  indvendte  en  af  de  studerende,  lad  os  kalde hende Mette, at hun stadig ikke kunne se, hvori det sympatiske lå. De træk, jeg havde fremanalyseret, havde hun forstået anderledes - hvad jeg så, som udtryk for Birgits åbenhed, betragtede Mette som en næsten ulidelig sladderagtighed  og et promiskuøst  forhold  til  sit  privatliv.  Og  hvad  jeg  havde fremstillet som hjælpsomhed, så hun som påtrængende og konfliktskabende. Og hun manglede i og for sig ikke belæg for sine konklusioner - Birgit taler jo i et væk om alt og alle og forholder sig ikke just diskret til eller med sit kønsliv. 5 Endvidere påpegede Mette, at Birgit egentlig både svigter og forbryder sig mod fortælleren fortrolighed: Da fortælleren har indviet Birgit i Eriks krise og sin frygt for, at han skal forlade hende, fortæller Birgit det videre til Eriks bror, som igen fortæller det til Erik, med det resultat, at »tre dage senere var Erik faktisk lige ved at gå« (loc.cit.). Birgits interveneren er i modstrid med fortællerens ønske og får konflikten til at blusse op, påpegede Mette  -  men  afsluttede  sit  indlæg  med  at  bemærke,  at  hendes  modvilje måske nærmere skyldtes, at hun  grundlæggende  ikke  brød  sig om  Birgits type.

3. Eksempel fra indledningen: »Så er vi begyndt at pakke. / Jeg har båret tomme papkasser hjem oppe fra supermarkedet, […]« (p.33). Andre steder er der dog sammenfald mellem fortalt tid og fortælletid: »Dagen før, vi skal flytte, begynder jeg at føle, at det er helt uoverskueligt« (p.37). »Fredag aften er jeg langt fra færdig med at pakke. Erik har masser af tid, han ordner rejer ude i køkkenet, jeg sidder i stuen og kigger på de tomme kasser og alt det, der skal ned i dem« (p.42).

4. For  en  nærmere  præsentation  heraf,  se  mit  portræt  af  Helle  Helle:  Per  Krogh  Hansen: »Helle Helle«, in  Anne-Marie Mai (red.): Danske digtere i det 20. århundrede , Kbh. 2000, pp. 499-503

Umiddelbart  efter  denne  diskussion  blev  et  andet  problem  rejst  med direkte reference til sympatidebatten: En anden fra holdet (og ham kan vi jo så meget passende vælge at kalde Mads) mente nemlig, at det var tydeligt, at svigerinden  ikke  havde  reelle  motiver  for  sin  hjælpsomhed.  At  hun  var typen,  som  satte  ting  i  udsigt,  der  alligevel  ikke  ville  være  realiserbare. Bevisførelsen  gik  særligt  på,  at  svigerinden  tilbød  at  låne  fortælleren  en kjole, men - hævdede Mads - formentlig slet ikke var samme størrelse som fortælleren.

De to studenterreaktioner på teksten faldt heldigt. De næste undervisningsgange skulle vi nemlig arbejde med karakteranalyse, og vi havde nu to konkrete problemstillinger at tage fat i. For det er åbenlyst, at begge reaktioner  befandt  sig  i  det  mærkelige  paradoks,  som  kendetegner  megen  af vores metier som litteraturlæsere: På den ene side naturlige reaktioner idet identifikationen med og spekulationen i tekstens univers er grundlæggende for læsningen - vi udvikler masser af sym- og antipatier til tekstens karakterer når vi læser, tilskriver dem værdier og egenskaber, som end ikke antydes, og stiller masser af spørgsmål, som teksten ikke giver umiddelbare svar på. F.eks. synes det næsten fordret, at man ved novellens afslutning spekulerer over, hvorvidt parrets flytning er en flugt fra de samlivsproblemer, de har haft, og om den vil løse dem.

5. Den studerende fremdrog her eksempler fra fortællerens beskrivelse af den fælles sommerhusweekend, hvor Birgit ifølge fortælleren »kom […] brasende ind på badeværelset, imens jeg var ved at vaske mig. Hun undskyldte ikke, begyndte bare at snakke igen, om klinikken og patienterne og de andre ansatte […]« (»Græs« p.34),  samt  en situation fra  samme tur, hvor Birgit meget direkte spørger til fortælleren og Eriks sexliv, og senere elsker (meget!) højlydt med svogeren.

På den anden side er vi allerede hér på vej hinsides tekstanalysens og fortolkningens grænser, for det er ligeså evident, at ikke alle spørgsmål til teksten har samme gyldighed, at værditilskrivningen ikke er arbitrær, og at vores sym- og antipatidannelse ikke er absolut privat. Ingen fra mit hold hævdede f.eks. sympati med fortælleren i novellen; det udelukker hendes hykleri og konfrontationsangst - også selvom det er af en slags, kun de færreste af os helt kan sige sig fri for.

## Narratologi, karakterologi og mulig verden semantik

Lad os antage, at én af narratologiens 6 opgaver er at udvikle modeller og redskaber,  som lader os afgøre tvister  af  den slags, diskussionen  illustrerede. Betragter vi de klassiske narratologiske interesser lidt ovenfra, kan vi sammenfatte dem i tre områder.

For  det  første  er  der  den  forløbsstrukturelle  orientering,  som  med udgangspunkt i blandt andre A.-J. Greimas 7 undersøger 'fortællingens grammatik'. Grundlæggende for denne retnings karakterkonception er, at karaktererne  betragtes  som  aktanter,  dvs.  subjektpositioner  i  en  fortællingens syntaks. I kraft af interessen for det genkommende, generelle strukturniveau er den konkrete udfyldning af aktanten (kaldet aktøren) af  mindre væsentlighed.  Eller  formuleret  anderledes:  Det  er  som  rolle  i  fortællingsstrukturen,  at  karakteren  er  relevant  -  ikke  som  distingverbar  eller mimetisk identitet. For det andet er der den 'semiotiske' orientering, hvis interesse  er  de  tværtekstuelle  betydningssystemer,  imens  den  konkrete, unikke konfiguration, som karakteren ud- eller - om man vil - legemliggør, blot betragtes som en paradigmatisk enhed eller et syntagmatisk knudepunkt for en række af disse tekstlige spor. 8 For det tredje er der de forskellige fortælleteorier med deres fokus på det kommunikative aspekt af teksten.  Hér  betragtes  karakteren  som  en  narrativ  instans,  der  defineres  i henhold til dens kommunikative egenskaber, og for så vidt kun er af interesse som informant. 9

6. Jeg anvender begrebet narratologi i den brede udgave; det vil sige ikke blot i forståelsen fortælleteori,  men bredt dækkende for den formelt orienterede del af litteraturvidenskabens prosastudier. Som Dorrit Cohn meget præcist udtrykker det i indledningen til The Distinction of Fiction : »the rigorous and systematic analysis of narrative language«, Dorrit Cohn: The Distinction of Fiction, Baltimore &amp; London 1999, p.vii.

7. Se A.-J. Greimas: Strukturel semantik. Kbh. 1974, samt forløberen Vladímir Propp: Morphology of the Folktale, Austin &amp; London 1968 (org.1928). Senere udgaver findes i utallige variationer - Greimas' videreudvikling af sin model til 'sommerfuglemodellen' og Harly Sonne og Bent Rosenbaums 3D-model, for nu blot at nævne to af de mest populære.

De tre tilgange berører hver især centrale karakterologiske aspekter, men uden  at  konfrontere  dem  på  karakterens  niveau.  De  betragter  karakteren som noget sekundært i forhold til deres egentlige objekt - et middel, ikke et mål. Men herved gør de sig i og for sig også blinde for andre centrale sider af karakterens egenskaber.

Uri Margolin har i flere omgange rejst lignende kritik af narratologien; 10 blandt andet mod fortælleteorien, med udgangspunkt i den åbenlyse dobbelthed forbundet med det, at en karakterer oftest eksisterer både i den fortalte  sfære  og  i  den  fortællende.  Det  er  for  eksempel  tilfældet  med hovedpersonen i Helle Helle novellen. Hun er både fortæller og protagonist. Anskuer vi  hende fra fortælleteoriens  synsvinkel  - dvs.  som en  deltager i narrationsprocessen - så kan  vi hér bestemme nogle epistemiske og  lokutionære værdier (hun har personalposition og derfor ikke direkte adgang til de andre karakterers tanker, mv.; hun udtrykker sig kontrolleret, i præsens), men derudover forbliver hun forholdsvis ubestemmelig. Betragter vi hende derimod som deltager i det fortalte, da får vi blik for mange andre forhold, og heriblandt en række værdier og egenskaber, som knyttes til hende som semantisk  subjekt  (karaktertræk):  konfliktskyhed,  hykleri  etc.  -  sammen med de fortællende egenskaber. I den forstand kan man - som Uri Margolin

8. 'Semiotisk' skal i den forstand forstås bredt, som studiet af tegn og tegnsystemer, og jeg regner kultur- og  kønsstudier med  i denne gruppe. Pendanten til førstnævnte interesses arketekster (Propp, Greimas) må da her være Claude Lévi-Strauss' myteanalyser. Et meget konsekvent, men også bevidst provokerende semiotisk karakterstudie, som netop argumenterer  for  opløsningen  af  karaktererne  til  fordel  for  tværtekstuelle  »continuities«  -  såsom proprier, sociale og genetiske relationer, tale og karakteristika - finder man hos Joel Weinsheimer: »Theory of Character: Emma« in Poetics today, Vol. 1, nr. 1-2, 1979, pp. 185-211 Weinsheimers artikel er indgående diskuteret i min bog Per Krogh Hansen: Karakterens rolle. Aspekter af en litterær karakterologi, Kbh. 2000 pp. 93-98.

9. Rækken  af  bidrag  er  også  her  lang,  så  jeg  vil  nøjes  med  at  nævne,  at  Gerard  Genette (værende en eksponent for den 'klassiske fortællerteori' med sin »Discours du recit« (1972) (eng.  oversættelse:  Gerard  Genette: Narrative  Discourse.  An  Essay  in  Method. Ithaca 1980)) i det tillæg han udgav i 1983 ( Nouveau discours du récit (eng. overs: Gerard Genette: Narrative  Discourse  Revisited. Ithaca,  N.Y.  1988))  lægger  afstand  til  den  kritik,  hans tidligere studie blev mødt med af f.eks. Shlomith Rimmon-Kenan, og som bebrejdede ham, at han ikke inddrog karakteraspektet i sine overvejelser. Genette bemærker, at hans studie »angår den narrative diskurs og ikke dens objekter. Men karakterer tilhører jo sidstnævnte kategori« (p.135). Denne distinktion kan uden problemer udvides til at dække den klassiske narratologi generelt.

Bemærkes skal det, at selvom de tre her skitserede områder kan fungere autonomt, da er de ikke eksklusive, hvilket man da også ser i flere af de 'postklassiske' narratologiske introduktioner - f.eks. hos Mieke Bal: Narratology. Introduction to the Theory of Narrative. Toronto, Buffalo &amp; London 1997, Seymour Chatman: Story and Discourse. Narrative Structure in Fiction and Film, Ithaca &amp; London 1978 og Shlomith Rimmon-Kenan: Narrative Fiction. Contemporary Poetics, London &amp; N.Y. 1983.

10. Se f.eks. Uri Margolin: »The What, the When, and the How of Being a Character in Literary Narrative« in Style 24 (1990), pp. 453-68, Uri Margolin: »Structuralist Approaches to Character in Narrative. The State of the Art«, in Semiotica, Vol. 75, nr. 1/2 (1989), pp. 1-24 og Uri  Margolin:  »Individuals  in  Narrative  W orlds.  An  Ontological  Perspective«  in Poetics Today, Vol. 11, nr. 4 (1990), pp. 843-971.

også gør - hævde, at en analyse egentlig bør tage sit udgangspunkt på det fortaltes niveau (her er alle aspekter udtrykt) og så senere bevæge sig ud på mere specialiserede  niveauer  som  f.eks.  narrationens  specifikationer,  tekstens tematiske grundstruktur, dens fortællings syntaks mv. Margolins hensigt er at motivere mulig verden semantikken 11 som en litteraturteoretisk og analytisk indfaldsvinkel til den litterære karakter, der lader den diskutere som levende individ, uden at forfalde til naiv mimetisme; dvs. uden at tabe dens konkrete forankring i sproglige og tekstlige aspekter af syne.

Mulig verden semantikken blev i første omgang udviklet af filosoffer med tilknytning  til  den  angelsaksiske  analytiske  filosofi.  Saul  Kripke  er  én  af foregangsfigurerne,  idet  han  opstillede  en  semantisk  modelstruktur  for modallogikken, med blandt andet det formål at få greb om modal-operatorerne  'nødvendighed'  og  'mulighed'. 12 Kripke  beskriver  modelstrukturen som »en ordnet triple (G, K, R ) hvor K er et sæt, R er en refleksiv relation til K og G ε K.«  Pointen er, at sættet K kan betragtes som et sæt af mulige verdner, hvor G er et privilegeret medlem - den virkelige verden - og relationen R forbindelsen mellem forskellige verdner, som tilhører systemet K og deres mulige alternativer indenfor K. 13 I forhold til modaloperatorerne fører dette Kripke til, at en proposition som 'det er muligt at p' er sand, hvis den kan verificeres i én af de mulige verdner i sættet K. Og det kan den blive ved at man  interpretivt  'konstruerer'  alternative  forudsætninger,  som  udfylder variable eller fungerer kontrafaktisk, men forbliver indenfor det relationelt betingede sæt K. For at eksemplificere: 'Det er muligt, det bliver regnvejr i morgen', vil kunne forsvares fordi vejret (på disse egne) er meget ustadigt og altså en variabel. Vi kan konstruere en mulig verden, hvor det regner i morgen på grundlag af meteorologiske iagttagelser - hvis det-og-det lavtryk fortsat følger den bane, det er inde i, da vil det ramme os, og så vil vi få regn. Et andet eksempel: 'Det kunne have regnet i dag, hvis lavtrykket var trukket mod  vest  i  stedet  for  øst'.  Her  konstruerer  vi  en  alternativ,  kontrafaktisk præmis, som dog stadig tilhører sættet K (bestående af alle de mulige atmosfæriske  trykvariationer,  vores  geografiske  placering  tillader).  Nødvendigheds-propositionen ('det er nødvendigt at p') skal til forskel herfra kunne verificeres  i alle  systemets  verdner. Fortsætter vi i den  meteorologiske diskurs:  'Hvis  lavtrykket  trækker  ind  over  Danmark,  vil  det  nødvendigvis regne' tillader således ikke, at lavtrykket ikke resulterer i regnvejr i nogen af de mulige vejrsituationer, man kan forestille sig for den nærmeste fremtid. Altså tillægges lavtrykket en absolut værdi.

11. Generelle  introduktioner  til  feltets  litteraturteoretiske  varians  finder  man  i  eksempelvis Marie-Laure  Ryan:  »Possible  Worlds in  Recent  Literary  Theory«  in Style, Vol.  26,  nr.  4, 1992, pp. 528-553 og Lubomír Dolezel: »Possible Worlds of Fiction and History« in New Literary History , V ol.  29, nr. 4  (1998), pp. 785-809 Herefter forkortet  »FI-HI«. Begge har endvidere udgivet væsentlige monografiske studier af/indenfor mulig verden teorien. Se Marie-Laure Ryan: Possible W orlds, Artificiel Intelligence, and Narrative Theory , Bloomington 1991, og Lubomír Dolezel: Heterocosmica. Fiction and Possible W orlds , Baltimore 1998. Herefter forkortet Hetero .

12. Saul Kripke: »Semantical Considerations on Modal Logic« in Acta Philosophica Fennica, Vol. 16, 1963, pp. 83-94. Her anvendte udgave er genoptrykket in Farhang Zabeeh, et al: Readings in Semantics , Urbana, Chicago &amp; London 1974, pp. 801-814. Artiklen forholder sig  stringent  til  den  logiske  udredning  af  modellen,  men  udfoldes  og  diskuteres  i  Saul Kripke:  »Naming  and  Necessity«  in  Donald  Davidson  &amp;  Gilbert  Harman: Semantics  of Natural Language , Dordrecht-Holland &amp; Boston-U.S.A. 1972, pp. 253-355 og det addendum som findes i samme bind.

Problemet vedrørende, hvad der lader den faktiske verden adskille sig fra de mulige, er der givet flere bud på. 14 At tale om en form for prototype, som fungerer  som grundlaget  for  alle  de mulige  varianter  afvises  generelt med henvisning til, at denne type mimesisteori tendentielt fjerner forskellen på fiktion og virkelighed og i øvrigt kun dårligt kan redegøre for sagn, myter mv.  uden  at  nedprioritere  deres  relevans.  David  Lewis  vender  denne  problematik ved at lade begrebet for 'den faktiske verden' få indeksikal funktion: 15 Den faktiske verden er den, den talende befinder sig i. Herved er alle mulige  verdner  også  faktiske  verdner,  hvis  de  anskues  fra  deres  beboeres synsvinkel.

Mulig  verden  teorien  har  haft  indflydelse  på  en  lang  række  forskellige fagområder  hinsides  modallogikken,  og  med  forskellig  funktion  alt  efter interesse. Som Dolezel bemærker, så har den i modallogikken fungeret som ramme for interpretive modeller, der lader det nødvendige referencedomæne for  den  semantiske  fortolkning  af  kontrafaktiske  påstande  mv.  opstille.

13. Om end Kripke ikke eksplicit peger herpå, så har mulig verden semantikken baggrund i Leibniz' monadeteori, hvor monadernes orden er grundlaget for de fænomener, der kendetegner vores erfaringsverden - rum, tid, kausalitet, materie mv. Monaderne er for Leibniz virkelighedens elementer eller substanser. De er absolut simple (dvs. uden dele), ikke-materielle, upåvirkelige og gennemgår bestandige selvudfoldelse, hvorunder de afspejler tilstandene  hos  hinanden.  Vores  virkelighed  er  i  den  forstand  at  betragte  som  en  specifik konstellation af monaderne; en aktualiseret konfiguration ud af et uendeligt antal mulige, som kun Gud sidder inde med overblikket over. Virkeligheden, som den tager sig ud for os, er  derfor  blot  én  blandt  flere  mulige  verdner.  Men  dog  ifølge  Leibniz  den  bedst  mulige. Ræssonementet lyder  i kortform: Gud  er  almægtig  og  algod. Almægtigheden  giver  ham mulighed for at skabe (og kende) alle mulige verdner, algodheden gør, at han giver den bedste  af  disse  til  mennesket  (ellers  ville  han  jo  ikke  være  algod).  Se  evt.  Mogens  Pahuus' introduktion til Leibniz' tænkning i Gottfried Wilhelm Leibniz: Leibniz, Kbh. 1991.

Når den analytiske filosofi genoptager ideen, forskyder den blikket fra metafysikken til logikken,  idet  de  mulige  verdner  ikke  ses  som  tilstedeværende  i  en  omnipresent  bevidsthed, men som konstruktioner gjort af den menneskelige tanke.

14. Inden for den logiske semantik er dette problem dog mindre påtrængende (i kraft af dens abstrakte formulering),  end  hvor  teorien  overføres  til  andre  områder.  Se  Dolezels  korte redegørelse herfor i Hetero p.13.

15. »Jeg foreslår at 'faktisk' og dets beslægtede ord bør analyseres som indeksikalske begreber: begreber hvis reference varierer, afhængigt af de relevante karakteristika i ytringens kontekst. Det relevante karakteristikum ved konteksten for begrebet 'faktisk' er den verden, i hvilken en given ytring fremkommer«, David Lewis: Philosophical Papers, New York &amp; Oxford 1983, p.18.

Naturvidenskaben har brugt den til at fremstille alternative udgaver af universet, ved at variere de grundlæggende fysiske konstanter, og i historiografien har den givet mulighed for at opstille kontrafaktiske scenarier, som kan tjene til, at den faktiske verdens historie bliver intelligibel. 16

Det er således heller ikke svært at se, hvad der har gjort ideen attraktiv for litteraturteoretikere: 17 Den giver grundlag for en nuanceret diskussion af forholdet mellem fiktion og virkelighed, samt mulighed for at diskutere fiktive  universer  som  mulige  verdner  med  egne  betingelser  og  berettigelse  også  selvom  de  inkorporerer  elementer,  personer  eller  begivenheder,  vi kender til fra vores faktiske verden. Dolezel skriver:

»Fiktive verdner er mulige verdner i den henseende, at de er ensembler af ikke-aktualiserede mulige enkeltdele - personer, tilstande, begivenheder osv. Hamlet er ikke en mand, som kan findes i den faktiske verden; han er en mulig person, som bor i en alternativ verden, Shakespeares fiktive verden. Ved at ekspandere diskursernes univers, legitimerer mulig verden  semantikken  begrebet  om  fiktionel  reference.  Navnet  'Hamlet'  er hverken tomt eller selvreferentielt; det refererer til et individ i en fiktiv verden.  Som  ikke  aktualiserede  muligheder,  har  alle  fiktive  entiteter samme ontologiske  natur. Tolstojs Napoleon er ikke  mindre fiktiv  end hans Pierre Bezuchov, og Dickens' London ikke mere faktisk end Carrolls Eventyrland« (»FI-HI«, p.787f., note udeladt).

Spørgsmålet  er  dog,  om  dette  så  er  en  faktisk  hjælp  i  forbindelse  med nærværende problematik - giver  mulig  verden  semantikken  os  redskaber, som lader tekstens, fiktionens grænser formulere? Eller forskyder den bare problematikken, ja, legitimerer den, ved at åbne fiktionen som et rum med muligheder?

For en umiddelbar betragtning kunne det se sådan ud. Når f.eks. Margolin som ovenfor nævnt påpeger, at analysen bør tage udgangspunkt på det fortalte niveau, da det er her, tekstens forskellige aspekter samles og kommer til udtryk, kunne man forledes til at tro, at man også skal forblive her, hvilket dog ikke er tilfældet - snarere tværtimod. For selv om den fiktive verden og dens beboere (karaktererne) måske nok tilskrives eksistens, er denne jo diskursivt manifesteret og står i forhold til andre mulige verdner, diskurser osv. »Den fiktive teksts verdenskonstruerende kraft implicerer at teksten kom- mer før verdenen, at den kalder verdenen til eksistens og determinerer dens struktur« (»FI-HI«, p. 709)  skriver  Dolezel.  Altså  beror  den  fiktive  mulige verden i udgangspunktet på selve den tekstualitet, som sætter den i værk. Margolin  når lignende  konklusioner,  når han  beskriver  karakteren  som et 'ikke-faktisk individ', en abstraktion, der skaber en forestilling om en antropomorf enhedsstørrelse i tekstens univers(er) via tilskrivningen af en række forskellige fysiske og mentale attributter og relationer. 18 Og samtidig inkorporerer  de  øvrige  narratologiske  karakterkonceptioner,  som  væsentlige aspekter,  der  ikke  kun  siger  noget  essentielt  om  teksten  og  dens  struktur generelt, men også om karakterens konfiguration som eksistens i et fortalt univers. 19 Med  mulig  verden  semantikken  har  man  således  fået  blik  for karaktererne som 'eksistenser' (på et andet og mere tekstligt grundlag end hermeneutikere,  fænomenologer  og  psykologer  normalt  har  grebet  sagen an), der bebor verdner, som ikke er identiske med virkelighedens, men på den  anden  side  heller  ikke  nødvendigvis  udelukker  gennemgribende  eller partielle lighedstræk hermed.

16. Hetero , p.14.

17. Ryan 1992 (se note 11) diskuterer kort relationen mellem den filosofiske og den litteraturteoretiske udgave af mulig verden semantikken, med fokus på de af flere påpegede problemer overførslen medfører. Hun konkluderer dog, at der er oplagte sammenhænge, og at problemerne langt overskygges af gevinsten, hvilket jeg ikke er uenig i.

Hvor man altså måske nok umiddelbart kunne få det indtryk, at mulig verden semantikken blot er en pseudofænomenologisk legalisering af enhver naiv-mimetisk hævdelse af det litterære univers' autonomi, er der en langt mere tekstligt funderet betragtning på spil, som samtidig undgår den strukturalistiske 'fælde'. På den ene side gør mulig verden semantikken det nemlig  muligt  at  diskutere  fiktion  og  fakta  som  to  distinkte  forhold,  hvor strukturalismen  reduktionistisk  anlagde  en  vinkel  med  udgangspunkt  i antagelsen om, at begge dele beror på sproglige konstruktioner, hvorfor de i princippet kan (eller skal) behandles ens. På den anden side giver den rum for, at den fiktive verden forlenes med en form for eksistens, hinsides sandt og  falsk,  men  netop  som  fiktionsvirkelighed,  skabt  i  selve  henvisningen. Strukturalismens meget konsekvente fokusering på betydning som konstitueret af interne forskelssystemer, fjernede så godt som enhver interesse i det forhold, at sproget også kan betragtes ud fra sin referensfunktion. 20

18. »Karakteren som et ikke-faktisk individ, designeret ved hjælp af et refererende udtryk, som er  inkluderet  i  eller  er  et  medlem  af  nogle  ikke-faktiske  tilstande  eller  mulige  verdner. Inden for denne ikke-faktiske verden kan der refereres til individet, det kan lokaliseres i rum-tid  punkter  og  tilskrives  menneskelige  egenskaber  og  relationer:  fysiske,  aktantiale (verbale, mentale, fysiske), sociale (etiske, interpersonale)«, Margolin 1989, p.4 (se note 10). Se også Ryan 1992, p.546 (se note 11).

19. Margolin opregner seks forskellige tilgange til karakteren - 1. den lingvistiske, hvor karakteren ses som 'topic entity' i diskursen. 2. den kompositionelle, hvor karakteren opfylder organisationelle funktioner. 3.  den  illokutionære;  karakteren som fortællende instans.  4. den  tematiske,  hvor  karakteren  understøtter  generelle  ideer.  5.  den  plot-funktionelle, karakteren som aktant eller rolle. Og endelig 6. mulig verden teoriens konception af karakteren som ikke-faktisk individ. Margolin 1989, pp. 2-4.

I  nogle  henseender  synes  dog  opretholdelsen  af  en  privilegeret  verden (den  faktiske),  sideordnet  med  de  ikke-faktiske  mulige  verdner,  at  volde teorien problemer. Selvom det er en erklæret hensigt, at man ønsker at sætte sig  fri  af  den naivt-mimetiske  tankegang,  hvor  fiktionens  verden  betragtes som afledt  af  eller  byggende  på  den  faktiske  verden,  så  er  de  relationelle principper de to størrelser imellem tilsyneladende ikke så lette at se bort fra, med  det  resultat  at  diskussionen  ofte  forbliver  på  et  meget  principielt  og abstrakt  plan. 21 Ryan  konkluderer  i  sin  oversigtsartikel,  at  det  generelt  (i 1992) har været småt med konkrete analytiske appliceringer af teorien, og at langt de fleste forsøg udmønter sig i begrebslige og principielle afklaringer. Men som hun afslutter, så er dette måske også at foretrække:

»Jeg forestiller mig ikke, i fremtiden, en strøm af papers og afhandlinger om »Mulige verdner i det (navn århundrede) (navn sprog) (navn politisk relevant gruppe) (navn genre).« Jeg tror snarere at den bedste anvendelse af  de  ideer,  der  er  sat  på  det  kritiske  [:  litteraturanalytiske]  marked  af PWT [den filosofiske teori om mulige verdner], er at lade dem infiltrere behandlingen af en række forskellige kulturelle fænomener fra en række forskellige synsvinkler, på samme måde som den narratologiske Genetteskoles koncepter infiltrerede de fleste kritiske retninger og også spredte sig ind i interdisciplinære diskursstudier. PWT tilbyder ikke en kritisk ideologi, men en samling analytiske værktøjer, applicerbar på mange discipliner, i mange formåls tjeneste.« 22

## Strukturmodel

Uden at abonnere på mulig verdens semantikken har jeg i min bog Karakterens  rolle 23 forsøgt  at  nærme  mig  karakterproblematikken  ad  en  parallel strategi, med udgangspunkt i strukturalismen og semiotikken. Som mulig verden semantikken tager jeg udgangspunkt i det tekstuelle og forsøger herfra at begrebsliggøre det fundament, som lader os opbygge karaktererne som levende  gestaltninger  i  vores  læsende  bevidsthed. 24 I  den  henseende  synes det interessant at forsøge at efterleve Ryans ønske om 'infiltrering' af forskel- lige  synsvinkler.  For  for  mig  at  se,  kan  min  strukturalistiske/semiotiske karakterkonception meget vel fungere inden for rammerne af mulig verden semantikken 25 og være med til at udvide det analytiske perspektiv herfor.

20. Dolezel fører denne kritik mod Saussure i Lubomir Dolezel: »Possible Worlds and Literary Fictions« in Sture Allén: Possible W orlds in Humanities, Arts and Sciences. Proceedings of Nobel Symposium 65 , Berlin &amp; New York 1989, pp. 221-242 - se især pp.224-226.

21. Jf. f.eks. Margolin 1990 - se note 10 - som i sit ontologiske perspektiv giver en meget detaljeret, diskussion af dette forhold, med specifik interesse i karakteren.

22. Ryan 1992, p.550. Se note 11.

23. Se note 8.

Jeg opstiller i bogen en generel strukturmodel, 26 som anskueliggør karakteren som den neksus, der sammenbinder og formidler mellem de forskellige tekstaspekter og -niveauer og samtidig lader det semantiske niveau få plads. Som det ses, tager jeg udgangspunkt i den klassiske skelnen mellem 'telling' og  'showing'  (beskrivende  og  fortællende  fremstilling),  markerende  den afgørende forskel, der er imellem at karakteren fremstiller sig selv igennem handlinger,  replikker  mv.,  eller  den  fremstilles  af  en  fortæller.  Endvidere opererer jeg med tre horisontalt organiserede strukturelle niveauer: Dels en overfladestruktur bestående af den sekventielle fremstilling af de hændelser m.m., karakteren indgår i, dels en mellemstruktur indeholdende de træk, overfladestrukturens  materiale  konnoterer,  samt  den  gestaltede  karakter konnotationerne samler sig i i læserens bevidsthed (og det er her karakteren betragtes som en eksistens), og endelig en dybdestruktur, der består af tekstens regler, konventioner og strukturerer, og som determinerer karakterens muligheder for udvikling, fremstilling, værdier, etc. Disse kan på et niveau ligne eller være identiske med de normer og logikker vi kender fra den verden, vi betragter som vores virkelige - men de kan også (og vil ofte) adskille sig i forhold til såvel tekstspecifikke normer og logikker, som genredeterminerede.

Overfladestrukturen har jeg valgt at dele i fem grupper, som hver især benævner  et  distinktivt  område,  der  fungerer  karakteriserende.  Gruppen 'handlinger' samler de interaktioner, karaktererne indgår i aktivt eller passivt.  'Sprog'  samler stilistiske særtræk (dialektale,  syntaktiske) i  replikker,

dæ

24. Udgangspunktet er således at mediere mellem de to normalt antaget inkommensurable tilgange, den humanistiske (karakteren læses som et menneske) og den formalistiske (karakteren læses som et tekstligt og sprogligt konstrukt). For diskussioner af disse positioneringer  se  Per  Krogh  Hansen:  »Mennesket  i  teksten.  Om  karakterbegrebet«  in K&amp;K 81 (1996), pp.53-88; Karakterens rolle , pp.15-54, samt Lars-Åke Skalins og Nils Gunder Hansens bidrag til dette nummer af K&amp;K .

25. Bemærkes skal det også, at såvel Margolin som Dolezel arbejder med en semiotisk forståelsesramme. Konkret skriver Margolin om karakteren (som han altså betegner som ikke-faktiske individer: »Non-actual individuals are stipulated (called into existence), introduced, and sustained exclusively by means of a set of semiotic procedures/operations: no signifier, no non-actual individual. All the information about non-actual individuals is in. They are entities, all the statements about them can be made and verified by consulting a limited number of statements contained in a specifiable text, or other statements implied by this set« Margolin 1989 (se note 10), p..6.

26. Modellen  bygger løseligt på en model Fernando Ferrara har udviklet i sin artikel: Fernando Ferrara: »Theory and model for the Structural Analysis of Fiction« in New Literary History, Vol. V, nr. 2 (1974), pp. 245-268. Den følgende fremstilling af min model vil i vid udstrækning følge min beskrivelse fra Karakterens rolle , p.122 ff.

serRade.

Mellemstruktur

Dybdestruktur BESKRIVENDE FREMSTILLING

"SHOWING

| Sprog Medde- lelser Frem- traden Interper- sonelle Alvidende fortæl- lerkommentarer                | Sprog Medde- lelser Frem- traden Interper- sonelle Alvidende fortæl- lerkommentarer                 | Sprog Medde- lelser Frem- traden Interper- sonelle Alvidende fortæl- lerkommentarer                 | Sprog Medde- lelser Frem- traden Interper- sonelle Alvidende fortæl- lerkommentarer   | Sprog Medde- lelser Frem- traden Interper- sonelle Alvidende fortæl- lerkommentarer   |
|----------------------------------------------------------------------------------------------------|-----------------------------------------------------------------------------------------------------|-----------------------------------------------------------------------------------------------------|---------------------------------------------------------------------------------------|---------------------------------------------------------------------------------------|
|                                                                                                    |                                                                                                     | seringer                                                                                            | karakteri-                                                                            |                                                                                       |
| Socio-kulturel I dimension/profil Metatekstlig (Socio- (Karakter- kulturel type, rolle type) etc.) | dimension/profil Intertekstuel dimension/profil (Mytisk fi- gur, virkelig person, lit- terær karak- | dimension/profil Intertekstuel dimension/profil (Mytisk fi- gur, virkelig person, lit- terær karak- |                                                                                       |                                                                                       |
| Tekstens Tema- Udsi- Narrati- Interteks-                                                           | Tekstens Tema- Udsi- Narrati- Interteks-                                                            | ter etc.)                                                                                           | ve møn- tuelle re- ferencer/                                                          |                                                                                       |
| paradig- turer                                                                                     | 'præ-tek- ster'                                                                                     | 'præ-tek- ster'                                                                                     |                                                                                       |                                                                                       |

Hand-

linger

type)

mer

dækket FORTÆLLENDE FREM- STILLING 'TELLING'

dækket direkte tale og indre monolog. 'Meddelelser' forholder sig også til de udsagn,  som  kan  tilskrives  den  enkelte  karakter,  men  fokuserer  på  'indholdsaspektet' - det vil sige, det som i replikker mv., er med til at tegne karakteren som en særlig identitet i tekstens univers, og som kommer til udtryk im-  eller  eksplicit.  'Fremtræden'  tæller  både  udseende  og  socialposition, navngivning og miljøindikerede karakteristika. Endelig samler sidstnævnte kategori, 'Interpersonelle karakteriseringer', karakteristika, der fremlægges af andre karakterer eksplicit (gennem om- eller tiltale) og implicit (via reaktioner etc.). 27

Læseren 'oversætter' (bevidst eller ubevidst) disse forskellige aspekter til udtryk for en karakter(s personlighed), og samler dem i en diskursiv formation  som et semantisk ladet  subjekt.  Selvom  materialet samler  sig,  er  det oplagt,  at  det  etablerer  forskellige  sider  af  karakteren;  dimensioner  som måske nok er gensidigt afhængige al den stund, at det ofte vil være fælles træk,  som  etablerer  dem,  men  som  alligevel  lader  sig  iagttage  distinktivt. Karakteren vil således (oftest) besidde 'noget', man som læser betragter som dens indre værdier (hvor værdier ikke nødvendigvis skal forstås som klassiske, menneskelige værdier, men mere nøgternt som de elementer, der lader den have en svag eller stærk personlighed, en psykologi i termens bredeste forstand). Endvidere indgår karakteren i den fortalte verden i en social og kulturel kontekst, som er med til at definere den. For begge disse gælder, at de  måske  nok  er  udtryk  for  karakterens  'mimetiske  værdi', 28 men  deres specifikke  formation  er  stadig  determineret  af  det  betydningssystem,  den konkrete tekst postulerer.

De  to  øvrige  dimensioner  -  den  metatekstlige  og  den  intertekstlige  samler de aspekter ved karakteren, som vedrører dens 'kodificering'; dvs. de elementer,  som  udpeger  fiktionens  modus,  som  genrerelaterer  karakteren eller udpeger intertekstuelle referencer. For alle fire dimensioner gælder det, at de kan tage form som en decideret type eller figur af transtekstuel karakter. F.eks. som en specifik psykologisk type (f.eks. den skizofrene eller narcissisten),  en  eksponent  for  en  socialklasse  (kapitalisten,  arbejderen)  eller kulturel  gruppe  (kunstneren),  når  det  gælder  de  to  første  dimensioner, imens  man  i  forbindelse  med  de  sidste  kan  finde  karaktertyper  (helten, skurken), hvis tilstedeværelse markerer tekstens tekstlighed via eksempelvis faste  forløbsmønstre  og  konventionsbestemte  karaktertræk,  og  (når  det gælder den intertekstlige dimension) specifikke, kendte figurer (f.eks. Fausteller Kristusfiguren). I Helle Helle-novellen er det således karakteristisk, at det er i den psykologiske dimension, at tematikken udspiller sig - ikke blot fordi der er ganske få socio-kulturelle indikatorer i teksten, men især da den konflikt, teksten manifesterer, i dobbelt forstand er psykologisk - på den ene side fordi den umiddelbart præsenterer sig som en persons problem med en anden  person,  på  den  anden  fordi  den  upålidelighed,  som  kendetegner fortællerens fremstilling af begivenhederne, netop berører det psykologiske aspekt, og ikke det empiriske eller f.eks. politiske. Endvidere er det påfaldende, at karaktererne ikke manifesterer sig som deciderede typer. Én årsag hertil er tekstens grundlæggende realistisk-mimetiske modus; en anden dens minimalistiske  projekt  -  mellemstrukturen  etableres  i  udbredt  grad  via implikationer,  præsuppositioner  mv.  Bemærkes bør  det  dog,  at  den  metatekstlige dimension trækker på en stærk, konventionel figur, nemlig 1. personsfortælleren.  Som  den  dog  samtidig  manipulerer  med  i  kraft  af  det temporale spil, præsensformen etablerer. 29

27. Når jeg i denne forbindelse anvender begrebet 'karakteriserende' vil hårde tekstualister/ formalister nok hævde, at jeg har givet for meget snor til den 'humanistiske' (Per Krogh Hansen), 'mimetiske' (Nils Gunder Hansen) eller 'realistiske' (Lars-Åke Skalin) strategi. Uri Margolin beskriver f.eks. i stedet forholdet som »individuating features« - altså træk, som har en individualiserende effekt. I modsætning hertil vil man kunne hævde, at 'karakteriserende' implicerer at noget karakteriseres og derfor egentlig forudsættes - altså at der er et subjekt i teksten, som beskrives. Principielt  er jeg enig med tekstualisterne i, at det faktisk forholder sig anderledes - at karakteren skabes i deskriptionen, men det er vigtigt at have blik for at den skabes, 'som-om' den allerede var (jf. Dolozel-citatet ovenfor p. 9). Med 'karakteriserende' placerer jeg mig altså i gråzonen mellem de to tilgange (den formalistiske  og  den  humanistiske)  -  en  gråzone,  jeg  gerne  vil  forsvare  al  den  stund,  at  det konkrete oplevelsesmæssige aspekt af teksten spiller en væsentlig rolle.

28. Hermed mener jeg, at den psykologiske og den sociokulturelle dimension vil være sammenlignelige med forhold vi kender fra vores virkelige verden. Ser vi f.eks. på eventyrets antropomorficerede dyr og genstande, så er det et fiktionstræk, at disse tilskrives menneskelige træk, imens selve trækkene er det fra vores faktiske virkelighed genkendelige element.

Dybdestrukturen indeholder de 'regelsæt', karakteren og teksten mere generelt  konstitueres  af.  Den  er  således  en  slags  garant  for  karakterens strukturering - det kan være som tematisk taksonomi, som paradigme, udsigelsesmodel eller prætekst.  Disse  aspekter vil som  regel  kun blive  synlige implicit - dvs. manifestere sig igennem mellem- og overfladestrukturen. 30 I Helle Helle-novellen er det endvidere oplagt, at den i vid udstrækning forholder  sig  til  normer,  der  er  identiske  med  virkelighedens  -  altså  ingen radikale brud på empiriens og nutidens lovmæssigheder, hvad angår det fortalte niveau. Anderledes forholder det sig med det fortællende, da 1. personpræsens formen i så udbredt grad er en litterær konvention. 31 Men inden for fortællingens ramme abonneres der primært på modeller og logikker, som er sammenlignelige med dem, vi lever efter i virkeligheden…

29. For behandlinger af denne type fiktionsmarkører, se Dorrit Cohn: The Distinction of Fiction (se note 6), pp.109-131 og Transparent Minds . Narrative Modes for Presenting Consciousness in Fiction , Baltimore 1983.

30. Men en evt. alvidende fortæller vil selvfølgelig have mulighed for at eksplicitere såvel dybdestruktur som niveauerne på mellemstrukturen, hvilket kolonnen til højre skal vise.

31. Denne skelnen mellem fortalt og fortællende skal i dette tilfælde dog ikke betragtes som alt for skarp, da fortælleren jo er en del af det fortalte niveau og derfor har markant indflydelse på den fortalte verdens konstitution. Men den problematik lader jeg ligge.

## Den mimetiske fælde

…hvilket  viste  sig  at  være  selve  fundamentet  for,  at  Mads  og  Mette  var uenige med min udlægning af teksten.

Som nævnt var Mettes bevisførelse ikke uden relevans. Sætter vi diskussionen i forhold til strukturmodellen, skete der det, at Mette fortolkede Birgits  overfladestruktur  anderledes  end  jeg  gjorde.  Men  spørgsmålet  er,  om begge disse versioner af karakteren Birgit kan forsvares?

Sat på spidsen kan man hævde, at Mettes fortolkning af Birgit var i takt med  den,  fortælleren  fremlægger,  men  var  blind  for  fortællerens  upålidelighed. Fortællerens billede af Birgit afviger nemlig radikalt fra det indtryk, vi får, hvis vi rekonstruerer den faktiske virkelighed i tekstens univers ved at frigøre  den  fra  fortællerens  fremstilling.  Eller  formuleret  i  mulig  verdentermer: Fortællerens verden (den hun taler fra og i) adskiller sig fra den verden, hun er en karakter i (den verden vi rekonstruerer ved at frigøre den fra hendes  diskurs).  Hun  forsøger  at  forestille  sig  en  verden,  hvor  alting  går bedre,  end  de  faktisk  gør.  På  den  tidligere  nævnte  sommerhus-weekend, spørger  Birgit  på  et  tidspunkt  Erik  og  fortælleren  om,  hvorvidt  de  stoler hundrede procent på hinanden, og fortælleren beretter følgende:

»Jeg kan huske, at jeg gerne ville sige noget, der kunne lukke kæften på hende, noget, der pegede tilbage på hende og min svoger, men samtidig vidste  jeg,  at det ville virke alt for  aggressivt. Som om jeg rent  faktisk ikke stolede på Erik, i hvert fald ikke lige i øjeblikket. Så sagde jeg noget med, at ellers kunne man vel ikke leve sammen. Jeg strøg også Erik over håret, han rykkede lidt tilbage fra bordet.

Jeg  skulle  slet  ikke  have  gået  med  på  det.  Hvad  ragede  det  egentlig hende, om Erik og jeg stolede på hinanden, og Erik sagde heller ingenting« (»Græs«, p.35).

Fortælleren kan ikke umiddelbart svare. Og til trods for hendes forsikring er det tydeligt, at hun og Erik ikke stoler på hinanden. Men for at opretholde en  forestilling  om,  at  de  gør  (for  Birgit  og  svogeren  og  over  for  sig  selv) afviser fortælleren i stedet spørgsmålet, fortolker dernæst Eriks manglende reaktion på tilsvarende vis. 32

Fortælleren forsøger i den forstand at opretholde en mulig verden, hvor hendes og Eriks forhold er velfungerende, og hvor Birgit konsekvent miskrediteres. 33 Men denne mulige verden dementeres konstant af den faktiske verden, Birgit og fortælleren befinder sig i (dvs. fiktionens faktiske verden). Birgit tager således to forskellige former i teksten - én i fortællerens forestilling og én i fiktionens verden. Og det var fortællerens Birgit, Mette responderede på.

Men  den  grundlæggende  forskel  på  vores  fortolkninger  beroede  på  et mere  fundamentalt  forhold,  nemlig  hvilke  værdistrukturer,  vi  forankrede vores læsninger i. Hvor Mette - som hun også selv var inde på afslutningsvis i sit indlæg - tog udgangspunkt i sin egen oplevelse af den psykologiske type, karakteren Birgit  legemliggør, vurderede  og forstod jeg  karakteren  ud fra tekstens  eget  værdisæt.  Eller  vinklet  lidt  anderledes:  Anskuer  vi  tekstens univers som en mulig verden, da er det åbenlyst, at den i væsentlige aspekter er sammenlignelig med vores faktiske verden, og det var på grundlag af disse at Mette opbyggede en antipati imod Birgit, som fik hende til at 'dømme' hende som tekstens antagonist. Men teksten er jo også mere eller andet end det,  idet  den  som  litterært,  fiktivt  artefakt  relaterer  sig  til  en  æstetisk forståelsesramme, hvor  karakterer, begivenheder, handlinger  og  genstande tildeles anden betydning end den konkrete, denotative. Og i denne sammenhæng  bør  karakterens  funktion  og  værdi  fastsættes  i  forhold  til  (blandt andet) tekstens tema generelt - og ikke primært læserens egne præferencer (den faktisk verden, læseren befinder sig i). Mettes afstandstagen til Birgit beroede på, at hun normativt satte  sig selv ind i teksten og dermed mere eller  mindre  tilsidesatte  tekstens  dybdestruktur,  dens  værdistruktur  og tematik som grundlag for sin vurdering. Skal en 'morale' udledes af novellen må den lyde sådan: Man kommer kun godt i gennem livet, hvis man forstår at  kommunikere  med  hinanden  og  på  godt  og  ondt.  Fortælleren  har  ikke denne egenskab, men det har Birgit. For selvom Birgit måske nok - på et læserpersonligt plan - kan virke irriterende, da er det åbenlyst, at hendes egenskaber lader hendes liv (i tekstens verden) lykkes bedre end fortællerens gør. Og at hun spiller en aktiv rolle i forbindelse med fortællerens liv: Da Erik har sin krise, er det Birgits aktive indblanden, der får ham ud af den og selvom fortælleren måske nok frygter, at den kunne have fået Erik til at forlade hende, er det værd at notere, at han bliver og kommer ud af den indelukkede apati, han befandt sig i.

32. Særligt  Eriks  reaktionsmønster  (trækker  sig  bort  fra  bordet,  da  fortælleren  rører  ham, svarer ikke) peger på, at forholdet ikke har den tillid, Birgit spørger til. Umiddelbart efter vil Birgit vide, hvor ofte de går i seng med hinanden - igen svarer fortælleren undvigende: »Ligesom  alle  andre«,  hvoril  Erik  replicerer,  at  »så  gjorde  alle  andre  det  ikke  særlig  tit« (ibid).

33. Særlig signifikant er her en sekvens, hvor Birgit har lånt en perlekæde af fortælleren, som fastlåses i forestillingen om, at Birgit mister eller ødelægger den.

Mads'  uenighed  gik  som  bekendt  i  en  lidt  anden  retning,  men  med samme fundament som Mettes, idet også Mads byggede sin læsning på det, man kunne kalde den mimetiske fælde, forstået som forvekslingen af fiktionens og virkelighedens verdner. Mads tilskrev karakteren motiver og karaktertræk  ved  hjælp  af  et  associativt  ræsonnement.  Han  lod  -  så  at  sige  karakteren 'vokse'  ud af  eller  over  teksten.  Tilførte  svigerinden  endnu  en egenskab,  som  hans  erfaring  sagde  ham,  at  denne  type  kvinder  også  vil besidde. Han fortolkede en situation i overfladestrukturen i negativ valør i fht.  den  karakter,  den  karakteriserede  -  men  hans  præmis  for  denne  fortolkning synes ikke umiddelbart lokaliserbar på karakterens mellemniveau, hvorfor han søgte at 'opgradere' dette ved at tilskrive et nært beslægtet, men i denne tekst ikke-manifesteret karaktertræk.

Mads' læsning peger derfor også på det essentielle forhold der knytter sig til, at en karakter kan indeholde en ikke uvæsentlig mængde variable enheder og værdier, som det er læserens opgave at udfylde og konkretisere. På sin egen, lidt bagvendte facon giver det fin mening at hævde, at en karakter som Birgit både har og ikke har krop. På den ene side tildeler vi hende en krop, som alt efter læserens præferencer får mere eller mindre manifest form i den læsendes bevidsthed. Tekstens realistisk-mimetiske modus fordrer at karakteren - som mennesker i vores normale livsverden - har en krop. Men denne krop  specificeres  ikke  for  os  -  vi  ved  ikke,  hvilken  størrelse  den  er  mv. Anskuet via mulig verden semantikken kan vi sige, at tekstens ubestemthed omkring dette punkt tillader, at læseren producerer en mulig verden, hvor Birgits  størrelse  afviger  fra  fortællerens,  men  netop  som mulighed ,  ikke nødvendighed . Spørgsmålet man derfor bliver nødt til at stille er, om det så også er sandsynligt ? Den eneste måde vi kan vurdere dét på, er ved at sætte muligheden i relation til andre forhold i teksten - altså: 1. Er der indicier, der peger på at Birgits fysik skulle adskille sig fra fortællerens? 2. Er der indicier  for,  at  Birgit  skulle  have  dulgte  motiver  for  sit  tilbud  om  at  låne kjolen til fortælleren? Eller generelt? Til det første er svaret nej - vi hører intet  om  hverken  fortællerens  eller  Birgits  fysiske  egenskaber.  Og  til  det andet er udfaldet ligeledes negativt. Hensigten med Birgits tilbud er ikke at opnå noget hos fortælleren, men at vise taknemmelighed (og i den forstand et  'overskud'),  og  der  er  ikke  tegn  på  andre  tilfælde,  hvor  Birgit  skulle forsøge at manipulere eller på anden vis forbryde sig imod fortælleren. 34

34. Essentielt er det således også, at da Birgit involverer sin mand i Eriks krise, har fortælleren netop ikke bedt Birgit om fortrolighed.

Mads' eksempel er måske nok åbenlyst på vildveje for den professionelle læser. Men man kan sagtens forestille sig lignende problematikker rejse sig på et mere kvalificeret grundlag: Sammenholder vi f.eks. de to karakterers overfladestrukturer og de træk der her konnoteres, så er det påfaldende, i hvor vid udstrækning de to kvinder optræder antagonistisk: Hvor svigerinden er handlende, snakkende og udadvendt, er fortælleren ikke-handlende (men  hun  vil  gerne),  tavs  (hun  irriteres  over  svigerindens  kværnen)  og indadvendt  (også  i  selve  novellens  fortælleform).  Vi  ved  kun  ganske  lidt specifikt om fortællerens socio-kulturelle dimension - hun har studeret et sprog-  eller  litteraturfag,  men  vi  ved  intet  om,  hvorvidt  hun  arbejder,  om hun har anden familie; end ikke et navn gives hun. Birgit, derimod, får vi meget at vide om - vi får fortalt, at hun arbejder på en tandlægeklinik, vi hører at hun har et socialt netværk (gennem sin arbejdsplads og i kraft af en fest hun skal til) osv.

En oplagt måde at 'omgå' dette på vil være at indvende, at denne skævvridning i informationsandelen er et resultat af, at hovedpersonen også er fortæller, og at man jo ikke fortæller sådanne ting om sig selv. Altså at det er af  pragmatiske  grunde,  at  vi  intet  hører  om  hovedpersonen,  og  ikke  af æstetiske - dvs. som illustration af hvordan antipatien overfor Birgit besætter fortælleren, og fortrænger hende fra tekstens univers. Den pragmatiske forklaring vil jo være i overensstemmelse med de regler, tekstens semantiske verden er opbygget efter.

Men  herved  tilskriver  vi  igen  karakteren  træk,  som  umiddelbart  ikke understøttes af teksten generelt. Som Mads, der 'normaliserede' Birgit ved at tilskrive hende værdier, som han forbandt med den type, hun illustrerer, normaliserer vi den skæve fordeling af informationer, der er forbundet med tegningen af de to karakterer, ved at henvise til kommunikationssituationen. Men som bekendt er kommunikationssituationen slet ikke så entydig - og slet ikke så let normaliserbar, som her forsøgt.

Det kan derfor være vigtigt at understrege den æstetiske dimension af fiktionen anskuet som mulig verden. Dolezel siger meget præcist herom:

»Fiktionelle  mulige  verdner  er artefakter produceret  af  æstetiske  aktiviteter. […] Da de er konstrueret af semiotiske systemer […] gør vi ret i at kalde dem semiotiske objekter« ( Hetero 14 f.).

Og netop derfor, er det vigtigt også at betragte forholdet som et betydende element - nemlig udtryk for karakterens næsten sygelige optagethed af Birgit, og den deraf resulterende selvfortrængning. Eller formuleret anderledes og  i  relation  til  min  strukturmodel  ovenfor:  Det,  vi  umiddelbart  kunne antage var et metatekstligt aspekt ved fortællerkarakteren, er også et psyko- logisk aspekt(fortællesituationen etablerer karakteren som fortæller, 1. personmodusen og in medias res opstart legitimerer, at vi ikke får de samme oplysninger om hovedpersonen, som vi gør om de personer, hovedpersonen beretter om) .

Også et andet interessant forhold melder sig, når karakterernes tekstlige dimension  åbnes.  Som  allerede  bemærket  reducerer  den  mimetisk-realistiske  modus i høj grad  en  markeret  tilstedeværelse af intertekstuelle  relationer. Alligevel er det svært ikke at bide mærke i, at selve situationen, som skildres i novellen, er en genkommende figur fra mange andre værker - tærskel- eller overganssituationen. I denne udgave kan den sættes i direkte forbindelse  med  et  af  de  narrative  grundskemaer,  nemlig  hjemme-ud-hjem modellen - en miniature forstås, og med et tydeligt ironisk tvist. For ikke blot synes den manifeste, fysiske ramme at pege på modellen (fortælleren er på vej bort fra sit gamle hjem til et nyt, 'ude'-situationen tager form af erindringer om kampen med Birgit (dragen) og problemerne med at få kontakt til Erik (prinsen). 35 Den rykker også modellen ud i sproget, om man så kan sige.  Fortællerens  forestilling  om  sig  selv,  Erik  og  Birgit  er  som  sagt  ikke videre vederhæftig. Hun lever på et hyklerisk, fortrængende og delvis forløjet  grundlag  -  sådan  er  fortællingens  udgangspunkt.  Opbruddet  her  fra etablerer  'ude-situationen'  -  og  det  er  netop  her,  fortælleren  tendentielt kommer i forbindelse med (d)en anden verden. Birgits pågående spørgsmål til og interveneren i fortællerens liv, bringer hende i forbindelse med den virkelighed, hun ikke vil se i øjnene. Og når hun endelig drager mod den nye 'hjemme-situation', falder hun ind i løgnen igen, hvilket også afspejles i novellens ind- og udgangssituationer: Da fortælleren i første omgang fortæller om hendes mishag ved Birgits mulige deltagelse i flytningen, er det ikke med henvisning til hendes antipati overfor hende, men fordi der »helt ærligt [er] læs nok på i forvejen. Og jeg har ikke lyst at være selskabelig på lørdag, når vi rejser herfra« (»Græs« , p.33)´. Herefter indføres vi gradvis i hendes forhold til Birgit, og hendes ønske om at gøre op med hende. Hun involverer Erik heri, men ikke Birgit. Da f.eks. Birgit ringer og spørger, om hun skal tage en madkurv med til flytningen, reagerer fortælleren på følgende måde:

»Jeg siger lige et øjeblik og går ud i køkkenet til Erik. [...] Jeg siger [til Erik], at jeg ikke vil se skyggen af hende i morgen, at jeg hverken vil æde hendes mad eller se hendes skygge. Erik siger, at så må jeg jo sige det. Jeg går tilbage i stuen og tager telefonrøret.

35. Her lader jeg mønsteret følge fortællerens egen forståelse af forløbet. Barberer vi hendes upålidelige fremstilling af, er det en anden rollefordeling, som viser sig. Birgit er nemlig nærmere - hvis vi knytter an til Greiams' aktantmodel - hjælper end modstander, når det kommer til stykket.

Det ville være dejligt, siger jeg og lægger på« (»Græs«, p.42).

Efterfølgende beslutter hun sig alligevel for at ringe til Birgit og bede hende holde sig væk. Men igen uden at hun udtrykker sin egentlige motivation:

»Det er fordi, jeg er i et mærkeligt humør, og jeg kan ikke klare at snakke med nogen, det er ikke  specielt  dig, sådan  har  jeg det  bare, siger  jeg« (»Græs«, p.43).

Som i initialsituationen figurerer antipatien over for Birgit heller ikke hér som  den  officielle  forklaring  på,  hvorfor  hun  ikke  er  med.  Men  selvom forklaringen  i  den  forstand  på  et  niveau  genopretter  (eller  rettere  opretholder)  løgnen,  så  er  der  alligevel  en  sandhed  udtrykt  i  sætningen.  Når fortælleren bemærker, at det ikke er specielt Birgit, hun har et problem med, har hun (uden selv at vide det) nemlig ret. Problemet er fortællerens. Efterfølgende fortryder hun således også og siger til Erik, at hun »måske var for grov ved hende. Men at det var jeg nødt til at være. Men at jeg nok var for grov« (p.44). Nu er det faktisk svært at betragte fortællerens påbud til Birgit om  ikke  at  deltage  i  flytningen  som  specielt  groft  set  i  relation  til  de omgangsformer, teksten ellers illustrerer. Birgit er jo typen, der værdsætter og praktiserer direkthed mv. Tværtimod virker fortællerens 'afvisning' nærmere selvudslettende - og hendes dårlige samvittighed peger derfor tilbage på  hende  selv  og  hendes  egne  frustrationer. 36 Afslutningen  bliver  derfor heller  ikke  helt  som  fortælleren  forestiller  sig  det  i  det  indledende.  Hun forestiller sig, at hun og Erik tager afsked med huset ved at gå igennem det og lukke dørene en for en og evt. stå sammen ved vinduet ud til haven og hviske farvel. »Den slags afsked kræver koncentration og tillid, og måske vil vi holde hinanden i hånden imens. Min svoger vil ikke forstyrre, når vi sætter os i lastbilen og kører herfra. Vi vil sidde og se huset forsvinde og først begynde at tale en time senere« (»Græs« , p.33). Da de endelig befinder sig i lastbilen er svogeren godt nok diskret - men intimiteten mellem hende og Erik er uudtrykt. Dels foretager hun de sidste flytteforberedelser, mens Erik sover, dels sidder han og læser i et blad, da de kører fra huset. Men disse afvigelser registreres blot, fortælleren reflekterer ikke over dem. En enkelt forskel tænker hun dog over. »Radion er tændt, så på en måde er her ikke stille, og så alligevel. Jeg beder Erik om at skrue op.« Den stilhed, hun ønskede, og som hun så Birgit som en trussel imod, bliver nu selv truslen.

36. I lastbilen, da de er på vej mod det nye hjem, er fortælleren således også særdeles opmærksom på svogerens reaktioner, og hvorvidt der skulle »være noget at mærke på ham.« Hvilket der ikke er og egentlig heller ikke er grund til at være.

Set i dette lys kommer novellen til at ironisere over den konventionelle hjemme-ud-hjem model. Fortællerens 'hjemme' - harmonien - er fiktion; hun lever i et kriseramt forhold, har en stor mængde personlige problemer, som hun projicerer over på Birgit, men hun forsøger at opretholde fiktionen over for sig selv og sin omverden. Den forestående flytning og Birgits hjælp hertil motiverer en række erindringer omkring Birgit; Birgits liv er kendetegnet ved åbenhed, vitalitet og 'sandhed' i den forstand, at Birgit tør konfrontere  problemer  mv.  Dette  er  'ude'-situationen  for  fortælleren.  Hun kommer i kontakt med en anden verden - men denne er netop kendetegnet ved harmoni (og ikke som modellen normalt vil: disharmoni), og i stedet for at tage ved lære af den glider hun afslutningsvis tilbage i fortrængningen. 37

Spørgsmålet er nu, om den type læsning, som her skitseres, ikke principielt er ligeså 'far-fetched', som den mine studerende fremlagde? Postulerer jeg ikke blot en række tekstlige karaktertræk, 38 ved at inddrage en tekstligæstetisk forståelsesramme i stedet for den menneskelige, de studerende trak på?  Svaret  er  ikke  entydigt,  for  det  er  et  faktum,  at  enhver  fortolkning kræver et sted at læse teksten fra, en ramme at sætte den ind i. Men derfra og til at hævde, at alt går, er der selvsagt langt, og det synes igen oplagt at knytte  an  til  modallogikkens  fordringer  omkring  nødvendighed,  mulighed  og sandsynlighed. Med udgangspunkt i teksten forstås.

Hermed  også  mere  end  antydet,  at  anekdoten  om  de  studerendes produktive  indsats  i  opgraderingen  eller  rekonfigureringen  af  karakteren, ikke er ment som udhængning af førsteårsstuderendes manglende tekstanalytiske refleksion. Sagen er nemlig, at deres strategi også kendetegner en stor del  af  den  'institutionelle'  fortolkende  praksis.  Eller  formuleret  mere metaforisk: Karaktererne har det med at stikke af fra teksten - måske sammen med, men ligeså ofte også fra læseren - selv i situationer, hvor læseren bestræber sig på netop at fastholde karakteren. Og det er egentlig ikke så underligt, når man tager i betragtning at karaktererne oftest - sammen med 1.  personfortællere  -  er  læserens  umiddelbare  identifikationsstrukturer  altså dér, hvor tekstens/fiktionens virkelighed møder læserens.

Havde vi været rigide formalister, ville vi kunne afvise de to studenterreaktioner som totalt vildfarne. Vi kunne - med allusion til nykritikkens 'fallacies'  -  betragte  dem  som  deciderede  fejlslutninger.  Den  første  kunne  vi kalde den identifikatoriske fejlslutning (den empiriske læser sætter sig i den implicitte  læsers  sted  og  dømmer  karakteren  på  grundlag  af  sine  egne præferencer i stedet for at vurdere den på tekstens præmisser) og rubricere som en undergruppe til Wimsatt og Beardsleys 'affective fallacy'. Den anden kunne vi kalde motivtilskrivningsfejlslutningen (for at genoprette harmoni eller balance i teksten eller for at få den forløst tilføjer læseren motiver eller forklaringsrammer til karakteren, som ikke umiddelbart understøttes af teksten).

37. Bemærkes skal det, at hun sådan set aldrig kommer rigtigt ud af fortrængningen - kun da hun involverer Birgit i Eriks krise, synes der tendens hertil. Men det får ingen videre positiv betydning for hende.

38. Hermed menes træk, som etablerer karakteren som litterært og tekstligt subjekt.

Men det vil være hyklerisk. Selve processen at omsætte tekstens materiale fra sproglige tegn til betydende størrelser kræver en væsentlig indsats fra læserens side. Hvad der først er ord,  bliver til torsoer og afrevne lemmer, som  igen  forbindes  til  kroppe  og  person(lighed)er. 39 Implikationer,  udeladelser  og  negationer  må  løses  af  læseren  i  gestaltningsprocessen.  Delene bringes sammen til en helhed. Der er derfor ikke noget videre mystisk i, at man i  mødet  med tekstens mennesker, paralleliserer  dem  med virkelighedens. At man sammenstiller den type, karakteren illustrerer, med sin egen oplevelse af denne type. Eller man lader en stereotyp forestilling (i dette tilfælde om kvinden) være den tangent, man lader sin videre refleksion over reaktionsmønstre mv. bevæge sig ad. Dette er et væsentligt moment i det, vi kan kalde den litterære erfaringsdannelse, og til en hvis grad et grundvilkår for læsningen som sådan. 40 I denne proces tager karakteren liv - og stikker af, hvis ikke man er opmærksom.

Det var en sådan flugt, der var ved at tage form, for mine to studerende. Mette nåede at standse den, da hun erkendte, at hun var i færd med at sætte sig selv ind som den målestok, karakteren skulle holdes op imod; Mads fik først standset sin karakterflugt, da han blev sendt tilbage til teksten for i den at finde belæg for den påstand, han rejste. Og han endte i en indicietænkning, som ikke kunne verificeres.

Det er her, man ser nødvendigheden af at forpligtige sig på teksten som tekst og ikke blot som en mulig parallel verden. For at undgå den minetiske fælde  og  tro,  at  litterære  karakterer  opfører  sig  som  virkelige  mennesker, bare fordi de figurerer i en verden, som ligner vores, er vi nødt til at læse dem anderledes,  mere  tekstligt.  Som  betydningsstørrelser,  der  måske  nok præsenterer  og  bygger  på  menneskelige  aspekter,  men  ikke  repræsenterer mennesket som sådant.

39. I min artikel »Betydningens flossede struktur. Introduktion til Roland Barthes' tekstuelle analyse« in K&amp;K 84 (1997), pp. 117-144 forsøger jeg at begrebsliggøre denne proces ved hjælp af Roland Barthes og Freuds Nachträglichkeits -begreb.

40. Eller formuleret anderledes: Den læser, der fra start af siger til sig selv, at teksten kun er sproglige mønstre og strukturer og endvidere kun skal betragtes som sådanne, nærmer sig aldrig den erfaring, som teksten giver grundlag for, og tilsidesætter dermed egentlig også dens vigtigste egenskab.

71