Den litterære by
Forfattere: Frederik Tygstrup
Tidsskrift: kok (1996-10-08)

## Frederik Tygstrup

## Den litterære by

Mellem system og sansning

## I .  Storbyreprasentution

Selv det mest overfladiske overblik over det tidlige tyvende århundredes roman vil bemzrke, hvordan en påfaldende del af disse værker er intimt knyttet til et billede af byen og en forestilling om byen: vi taler uden videre om Marcel Prousts Paris, James Joyces Dublin, Robert Musils Wien, Franz Kafkas Prag, Alfred Doblins Berlin, Virginia Woolfs London, John DOS Passos' New York, Alexander Belys Petersborg, og så videre.

Franco Moretti' har gjort opmzrksom på, at romanen i sin storhedstid, i det nittende århundrede, var intimt knyttet til forestillingen om nationalstaten, og at det var denne, der udgjorde romanens egentlige  rum, fysisk såvel som forestillingsmzssigt. I dette rum indgår byen naturligvis som et (ofte betydningsfuldt) element, men netop kun som et element, som en hovedstad, der kroner nationalstatens organisme. Det nittende århundredes romanhelte var franskmznd, russere, englzndere, ostrigere eller tyskere. Deres efterkommere, derimod, bor ikke i hovedstzder, men i metropoler i al almindelighed; og disse metropoler optrzder ikke lzngere som kvintessensen af en given national organisme, men udgor organismer for sig, hele universer, som ofte endda påkalder sig mindre interesse som szrlige byer end som storbyer overhovedet. Gennem denne relation til storbyen ophorer romanen, som Moretti også har bemzrket, med at vzre nationallitteratur og bliver i stedet verdenslitteratur. Det litterzre verdenskort består ikke lzngere af nationalstater, der hver iszr er kendetegnet ved et bestemt forhold mellem by og land -eller mellem hoved og krop, for at blive i billedet -men af et system af metropoler, der har en tzttere indbyrdes relation, end de hver iszr har med deres nationale bagland, og af  et tilsvarende antal af ikke-bymzssige steder, hvis primzre kendetegn ikke lzngere er at vzre bagland, men snarere at vzre noget tilbagestående, noget endnu-ikke urbaniseret. Hos Balzac kan man stadig finde billeder af den rurale produktion som forudsztning for den urbane cirkulation,  mens landet i de forste moderne storbyromaner snarere står i regressionens end i produktionens billede.

Alt dette er knap nok litteraturhistorie,  men bare historie, en stærkt stiliseret version af historien om udviklingen af forholdet mellem land og by op igennem det nittende århundrede. Der er imidlertid to mere specifikke litteraturhistoriske pointer, der byder sig til i forlzngelse af denne almene historik. Den forste vedrorer den påfaldende massive storby-tematik  i 20'ernes og 30'ernes roman, som nzppe er overgået  hverken for eller siden, mens den anden vedrorer en rzkke mere tekniske forhold omkring storbyreprzsentationen i den moderne roman og sammenhzngen mellem storbyreprzsentation og romanens formelle udvikling.

Der synes at eksistere en fzlles erfaring for den store generation af modernistiske romanforfattere, som danner grundlag for deres mere eller mindre unisone tematisering af storbyen, som om byen og livet i byen pludselig påkaldte sig en intens opmzrksomhed. Det ville imidlertid formentlig vzre uprzcist at lokalisere denne erfaring direkte til urbaniseringsfznomenet som sådan, til en voldsom byudvikling netop i denne periode; det kunne få en til at overse både de lokale forskelle og det lange historiske perspektiv, en hel epokes erfaring af, at »en bys form forandres hastigere end en dodeligs hjerte«. Den fzlles erfaring består snarere i en historisk reorganisering af måden at tznke byen, livet i byen og dens forhold til sine omgivelser på. Raymond Williams bemzrker et sted i The Country and the City: »det almindelige billede af landet er i dag et billede af fortiden, og det almindelige  billede af byen et billede af fremtiden.a2  Williams diagnosticerer hermed en zndret mental geografi, som han ganske vist er kritisk overfor, fordi den gor sig blind for udviklingsperspektivet netop i relationen mellem land og by, men som, tror jeg, ganske godt rammer den store modernistiske generations  forhold til byen. For denne generation przsenterer byen sig ikke som en del af en sammenhzng, en traditionaliseret verden, hvor der faktisk eksisterer et udviklingsperspektiv i udvekslingen mellem by og land. Efter Forste Verdenskrig, den gamle verdens sarnmenbrud og fornemmelsen af at vzre vidne, ikke til nationalstaternes, men hele verdens historie, er fremtiden for denne generation allerede begyndt. De er, for at variere Paludan, snublet ind i det tyvende århundrede. Og når de vil fors~ge at finde deres ben igen, planter de dem uden toven i et storbyunivers. Ikke for at indtage en plads i rummet, men forst og fremmest for at finde en plads i tiden. Forfatterne giver sig til at indtage de gamle storbyer og gor dem til centrum for deres udforskning af den fremtid, som de foler de lever i. Byerne bliver be-tznkelige, bliver en opgave, som de må forholde sig til. Det betyder ikke, at de byer, som de moder og sztter sig for at give et billede af, nodvendigvis har forandret sig voldsomt netop da, de kan blot ikke lzngere få dem til at falde på plads i den mentale geografi, som de har arvet fra deres barndoms nittende århundrede. Når byen bliver det centrale motiv for en hel generation af romanforfattere, er det således måske ikke, fordi de pludselig opdager byen, men snarere fordi de mister den, mister det gamle mentale landkort og står tilbage midt i en by, som de ikke Izngere rigtig ved, hvad de skal stille op med. Raymond Williams siger det udmzrket; efter at have konstateret den ny måde, landet og byen placeres i bevidstheden på som tilhorende henholdsvis fortiden og fremtiden, fortsztter han: »That leaves, if  we isolate them, an undefined present.«

De modernistiske romanforfatteres livtag med byen er et forsog på at forholde sig til og fremstille den by, der er nzrvzrende omkring dem, ud fra en ny horisont, dvs. på at finde en såvel refleksiv som sanselig definition af byens »undefined present«. Men hvordan bzre sig ad med at forholde sig reflekterende til byen med romanforfatterens praksis? Dette sporgsmål rejser den anden problemstilling, jeg nzvnte for: sammenhzngen mellem storbyreprzsen-

tation og den formelle eller zstetiske udvikling i den modernistiske roman.

Volker Klotz har i en vigtig bog fra 1969, D i e erzahlte Stadt, afsogt et antal byfremstillinger i romanens historie fra det tidlige attende til det tidlige tyvende århundrede ud fra en tese om, at romanen med sin lose zstetiske struktur, muligheden for at afsoge flere parallelle og ofte indbyrdes modstridende tidslige, rumlige og mentale universer, snarest har fundet sin ideale genstand i byen. Det gælder for byen såvel som for romanen, siger Klotz, at de begge »er ikke blot udtryk, men også,  takket være deres systemkarakter,  en formende organisation af den prosaiske verden«.' Inden for dette meget generelt opfattede fzllesskab (som  jeg i en anden forbindelse skal vende tilbage til om lidt) gor Klotz opmzrksom på en rzkke historiske differentieringer og udviklingslinier, forskellige måder at lzgge roman-byer til rette på.

I en kritisk kommentar til Volker Klotz gØr en anden storbylitteraturhistoriker, Klaus Scherpe, imidlertid opmzrksom på en grundlzggende differentiering, som der ikke er plads til inden for Klotz' begrebsapparat, men som er afgorende for forståelsen af det tyvende århundredes storbyromaner, nemlig mellem hvad han kalder det attende og nittende århundredes »fortalte byer« og det tyvende århundredes »byf~rtzllinger«.~ Kort fortalt går denne forskel på, hvordan byfremstillingen hznger sammen med det narrative projekt, som de enkelte romaner artikulerer. I den traditionelle romantype præsenteres byen gerne inden for rammerne af en handling, som er centreret om en subjektiv skzbne, udfoldet i et kontinuert tids-rum gennem en rzkke indbyrdes motiverede begivenheder, hvor byen enten er miljo for en del af en handling eller (nok så ofte)  bliver et sted, hvor handlingstråde,  ambitioner og projekter går til grunde. Den fortalte by bliver en kompliceret topografi, hvor handlingssekvenser krydser hinanden, eller hvor de enkelte agerende  romanpersoners ek- sistentielle projekter ligefrem går til grunde i det uoverskuelige system af antagonistiske projekter, -man kan se begge dele hos Balzac.

Hvis romanen og byen, som Klotz argumenterer, er konsubstantielle, omfatter dette fzllesskab imidlertid også en grundlzggende antagonisme mellem fortzllingens ideale linearitet og byens labyrintiske kompleksitet. Romanen kan rumme og gengive denne kompleksitet, men szrligt det nittende århundredes roman vidner også om en slags ideologisk spznding mellem kompleksitet og linearitet, som slår sig ned i formen og typisk gØr storbyromanerne til desillusionsromaner og storbyen til desillusionens sted: dér,  hvor den unge mands illusioner, som afgiver den narrative struktur, lider skibbrud. I denne forstand lever den fortalte by på nåde i det nittende århundredes  roman som en anomali i det univers, den fortzllende gestus forudsztter.

Overgangen fra den fortalte by til byfortzllingen opstår da, hvor byen ikke Izngere reprzsenteres, hvis man kan sige det så primitivt, med prz-urbane kunstmidler. Her szttes elementer af storbyerfaringen  direkte igennem i fremstillingsmåden, således at diskontinuitet, for~get hastighed, afindividualisering, tilfzldige og abrupte kollisioner mellem ting og anliggender, den komplekse interaktion mellem forskelligartede og hinanden overlejrende diskursive og fysiske systemer, og så videre, nu afgiver de formelle principper for fremstillingen.

Udgangspunktet for de modernistiske byromaner er således i en vis forstand, at byens virkelighed slet ikke lzngere kan reprzsenteres, eftersom den modsztter sig de overleverede reprzsentationsmåder. Storbyen som »undefined present« rummer dermed en dobbelt udfordring: på den ene side en udfordring til den litterzre teknik, et krav om at opfinde fremstillingsmåder, der kan indfange det vzsentligt bymzssige, og på den anden side, som en skzrpelse heraf, en udfordring til tanken: hvordan overhovedet tznke byen, hvordan udvinde mØnstre af dens mangfoldige impulser til sanserne og til intellektet, der kan sztte os i stand til at gore os en forestilling om byen og om det, som livet i byen gor ved menneskelivet.

## 2. Den f~nomenologiske  horisont

Dette vzldig ambitiose krav til en moderne reprzsentation af storbyen, at den i samme gestus må opfinde  teknikker til at fremstille  byen og måder overhovedet at tznke byen på, stammer fra romanerne selv. De deler alle mere eller mindre eksplicit en grundlzggende antagelse af, at vi endnu ikke ved, hvordan storbyens »udefinerede nzrvzr« kan begribes. Derfor bliver reprzsentationen af byen tillige et epistemologisk zrinde. Romanerne tznker byen; hvilket i nzste omgang stiller krav til, hvordan vi skal lzse dem. Vi må forstå reprzsentationen som andet og mere end et spØrgsmå1  om reference, dvs. aspekter af den fortale by. Ikke bare en fremstilling af byen, men en konstruktion af byen, opfindelsen af en szrlig fiktionstype -byfortzllingen -der tænker og fremstiller i samme gestus.

Den vzsentlige opgave i studiet af den litterzre reprzsentation af byen er i denne henseende at finde nogle lzsemåder, der kan holde disse to aspekter i byfortzllingen  sammen. Den stØrste fare, der lurer på et sådant projekt, er at gØre de litterzere vzrker til blotte vidnesbyrd om en historisk forandring af bylivet. Den sociologiske annotering af den modernistiske storbylitteratur ligger lige for: her får vi et direkte, formelt formidlet udtryk for storbyens anonymisering af enkeltindividerne (tznk på fortzlleren i Rilkes Malte Laurids Brigge), sanseindtrykkenes  fragmentering  (Franz Biberkopf i linie 41 til Alexanderplatz), abstraktionen  af sociale  relationer,  massificeringen og dens erstatning af  subjektive med kollektive handlemåder (de overindividuelle bevzgelsesmØnstre i åbningskapitlet  til Manden uden egenskaber), den abrupte og kommunikation (avisoverskrifterne  og reklameskiltene  hos

sammenh~ngslØse DOS  Passos) -og så videre.

Alle disse iagttagelser er naturligvis gyldige nok (eller rettere: det er en oplagt opgave at unders~ge deres gyldighed); romanerne udggr, som Michel de Certeau siger, en exceptionel zoologisk have af måder at opleve og iagttage storbyen på.Wen for at honorere den kunstneriske ambition, der er nedlagt i romanerne, må vi også sporge os, hvordan disse måder at opleve og iagttage byen på kan lzre os at tzenke byen -at vide, at vi ikke er fzrdige med at tznke over byen, når vi har foretaget annoteringen, men at vi f ~ r s t derefter står over for at forstå, hvordan oplevelsen og iagttagelsen, sådan som  de gennemfØres i teksterne, er en måde at tznke på.

Forståelse af  storbytematikkens epistemologiske indhold må derfor tage udgangspunkt i en konkret kortlzegning af de måder, den storbyspecifikke  sanseoplevelse objektiveres i den litterære form. Sartre har i »Qu'est-ce que la littérature?« på anskuelig vis skematiseret  forholdet mellem sansning og formning i en skitse over den litterzre reprzesentations  fznomenologiske aspekter. Det f~rste trin heri er en perception, mit mØde med en given genstandslig verden, hvor jeg syntetiserer en rzkke sanseindtryk i et indre billede: Dun  objet fait arne«. Det andet trin er en konstruktion, hvor jeg gennem den litterzere teknik genskaber, ikke den virkelighed, som  jeg sansede,  men det intentionelle billede, som jeg med fantasiens hjzlp etablerede, dvs. Dune 2me faite objete."

Den litterae genstand er en symbolisering af en symbolisering af en bestemt genstandsverden. At der for en fznomenologisk betragtning således er tre led at holde Øje med i den litterzre reprzsentation er naturligvis forholds- vis banalt; det er ikke i sig selv opsigtsvzkkende, at vi i den litterzre form ikke har at gore med en umiddelbar reference, at vi ikke har direkte adgang til et sagsforhold gennem reprzsentationen. Netop i denne sammenhzng, hvor talen er om storbyreprzsentation, er det imidlertid, tror jeg, umagen vzrd at spgrge sig, hvad for en slags genstand det overhovedet er, reprzsentationen har med at gore; »byen« er dog ikke et simpelt fznomenologisk zbletrz. Den- ne side skal jeg komme tilbage til om lidt.

Hvad angår det andet led, formidlingen af det intentionelle fantasibillede i den litterzre objektivering, kan det vzre nyttigt igen at fastholde den diskontinuitet, der er involveret i reprzsentationen, dvs. det forhold, at den billeddannelse, som udfoldes i den litterzre tekst, ikke betegner en perception, men derimod objektiverer den. Gilles Deleuze har foreslået en begrebsbrug, der tydeliggor dette; det, som skabes i kunsten, siger han, er percepter: kunsten kan have udgangspunkt i en sansning, den kan skabe en sansning, men altid kun en sansning, som er objektiveret i det kunstneriske materiale. »Kunsten hensigt er gennem det zstetiske materiale at frigore et percept fra perceptionen  af en genstand og fra det perciperende subjekts tilstand.a7 Når der er grund til at bemzrke denne zstetiske »objektivisme«, er det for at understrege, at vi ikke lzser »om« sansninger og emotioner. Kunsten opfinder mulige sansninger og emotioner gennem sine percepter og affekter. Og disse rummer przcis romanforfatternes bidrag til at tznke byen; de giver os forskellige aspekter og modeller, et antal variationer over en storbyerfaring; Rilkes og Joyces lyd-percepter, Musils bevzgelsespercepter, Prousts feticherede og synekdokiske percepter (brostenene i Guermantes' gård),  alt dette bogfores og forbindes i nzste omgang med karakteristiske affekter, en stilhed, som associeres med lyd-perceptet, en stilstand, som associeres med bevzgelsesperceptet, -en rzkke objektiverede mentale tilstande, som vokser frem af bylivet.

Den metodiske fastholdelse af, at studiet af den litterzre by må tage udgangspunkt i de konkrete billeder af sansningen, som romanerne er komponeret af -at kunsten tznker gennem opfindelse af sansninger -belyser imidlertid ikke umiddelbart det sporgsmål, som jeg rejste ovenfor, nemlig karakteren af storbyen som fznomenologisk genstand. Dette sp~rgsmål kompliceres af, at der ikke findes noget »naturligt« intentionelt leje for betragtningen  og fremstillingen af et storbyunivers; sp~rgsmålet om konstitutionen af den intenderede genstand er allerede, ved vi fra Merleau-Ponty, uhyre kompliceret, når det drejer sig om Montagne Ste. Victoire, men den er fortvivlende meget mere kompliceret,  når det drejer sig om Paris. Byen er en form, der viser sig for sansningen og bevidsthedens intentionelle kategorier, men den er også en formning af sansningen og bevidsthedskateg~rierne.~ Derfor kan den betragtes både som en objektiv ting og som en praksis, eller rettere: som begge dele på

samme tid. Således tenderer de fleste nyere beskrivelser af byen da også mod det systemiske, en funktionssarnmenhæng,  hvor det ikke giver mening at sondre alt for skarpt mellem objektsiden og praksissiden; billederne er legio: system, fabrik, organisme, maskine.. . Som famomenologisk genstand tager byen skikkelse af et system, der organiserer det faste og det variable, det manifeste og det tznkelige, på en sådan  måde, at disse -for  en traditionel fænomenologi skarpt adskilte -eksistensmåder  f ~ j e r sig sammen til en ny type af objektivitet. Det er dette beskrivelseslag, Musil er på sporet af, når han ligner byen med »en kogende blzre, som hviler i et fad bestående af det konstante stof af huse, love, anordninger og historiske overleveringer«.

Det er et gennemgående træk i den modernistiske storbylitteratur, at den rummer en skærpet opmzrksomhed på byens fænomenologiske ufremstillelighed; at Ønsket om at undvige de overleverede opfattelses- og fremstillingsmåder for at nå  frem til sagen ikke har bragt »sagen« selv for en dag, men nok netop vanskeligheden ved at sammenfatte sagen, og dermed også har igangsat en sammenbidt bestrzbelse på at konstruere beskrivelsesmåder  og -perspektiver, der kan indfange vzsentlige aspekter af det bymaessige.

Hermed fremtraeder et andet vigtigt fzlles kendetegn ved den fiktionstype, som disse romaner konstruerer, nemlig bestræbelsen på at fremstille nogle af de systemisk-funktionelle sammenhaenge, som karakteriserer byen. Meget af den umiddelbare »besynderlighed« i deres udtryk, som ofte for let er blevet affærdiget som modernistisk formeksperiment, skriver sig tilbage til denne ambition, netop fordi fokuseringen på sådanne funktioner gerne bryder med repræsentationens  »normalindstillinger«. Greb, som forekommer »paralogiske« -når Musil negligerer forskellen mellem res extensa og res cogitans ved at sætte forodninger og traditioner på linie med huse og gader, når Joyce kombinerer den mest intime stream-of-consciousness med ryggeslos polyfoni, når DOS  Passos gØr personlige motiver udskiftelige mellem forskellige personer, når Virginia Woolf panorerer rundt i Londons gader, ikke via en person, som bevæger sig, men mellem forskellige  personer på forskellige  poster, osv. -alle sådanne greb signalerer,  at fokus for det, som fremstilles,  det intenderede, ikke nodvendigvis befinder sig på det f~rtrbli~hedsplan, vi  umiddelbart forventer, men netop på et systemisk niveau, som ikke nodvendigvis er abstraheret eller fortaenkt og uanskueligt, men blot udgor en objektivitet, som der ikke findes vante fremstillingsformer til at repræsentere. Alle de komplicerede kompositionsm~nstre, som disse værker rummer, og som fortolkningstraditionen har måttet fortabe sig i, parallelismer, gentagelser,  kontrapunkter, inversioner, alle disse musikalske greb, kan -tror jeg -laeses som bidrag til en sådan systemisk-funktionel beskrivelsesstrategi, som objektiveres i fiktionen.

## 3. System og sansning

Denne lzsemåde kan forekomme umiddelbart at stå i modstrid med den meget konkrete lzsning, som jeg slog til lyd for ovenfor, det abstrakte system over for den objektiverede sansning. Denne modstrid er imidlertid, mener jeg, kun tilsyneladende, og spzndingen mellem de to sider bor forstås, ikke som et teoretisk problem, men præcis som det sted, hvor den modernistiske storbylitteratur har sin storste artikulationskraft, der, hvor den aller mest tydeligt kan bidrage til at tznke byen med zstetiske midler. Sammenhzngen mellem de to sider giver sig allerede ud fra Sartres fznomenologiske model, hvor den forste relation, dannelsen af det intentionelle billede, som antydet netop rummer den problematik, der forer til etableringen af de systemiske billeder, mens den anden relation, sporgsmålet om at indskrive den sanselige stimulus ogleller reaktion i det zstetiske materiale, om at konstruere et percept eller en affekt, ikke er et helt andet projekt, men tvzrtimod en provesten for, om det overhovedet vil lykkes at skabe et kunstnerisk udtryk ud fra det systemiske billede af byen. Jeg vil derfor forsoge at antyde en af de måder, hvorpå sammenhzngen mellem de to sider etableres i byfortzllingen.

I almindelighed vil det formentlig nzppe vzre kontroversielt at bemzrke, at de to trzk, som umiddelbart påkalder sig storst opmzrksornhed i de modernistiske byfortzllinger, er vzgten på den umiddelbare sansning og de komplicerede kompositionelle storformer. I forlzengelse af Walter Benjamins bemzrkninger om chokberedskabet er det da også ligetil at se sammenhzngen mellem storbyerfaringen med dens overskud af sanseindtryk, som bevidstheden bombarderes med, og den fremstillingsform, som mimer enhver bevidsth e d ~ (og enhver fremstillings) besvzr med at holde trit med sansningen; dette princip afslores allerede en side inde i Doblins Berlin Alexanderplatz:

»Vrimmel, sikken en Vrimmel. Hvor det bevzgede sig. Der er ikke mere en sund Tanke i min Hjerne, den er torret ganske ind. Hvad var det alt sammen. Skotojsforretninger, Hatteforretninger, Glodelamper, Knejper. Folk må  jo da have sko, naar de lober saadan omkring, vi lavede jo ogsaa sko, det maa jeg prove at holde fast paa. Hundrede blanke Ruder, lad dem dog blinke, de vil alligevel ikke gore dig bange, du kan jo slaa dem i smadder, hvad er der nu med dem, de er jo bare nypolerede«'

-og så videre. Eller tag Musils beskrivelse af Grev Leinsdorffs koreheste på en tur gennem Wien:

»Pepi og Hans var veltilkorte heste; de strakte ud og slog med hovene mod den solbeskinnede, husindrammede gade; for dem var menneskene en grå vrimmel, der hverken beredte dem glæde eller skræk: butikkernes brogede udstillinger, kvinderne, der prangede i lysende farver -marklodder, der ikke kan nydes; hattene, slipsene, bggerne, brillanterne langs gaden: en orken. Kun de to dr~mme-@er: stald og trav, hævede sig op over det hele, og undertiden forskrzkkedes  Pepi  og Hans ligesom i dr~mrne eller leg for en skygge og trykkede sig op ad vognstangen, men lod sig atter pacificere af  et fladt piskeslag og lagde sig taknemmeligt i selen«.  lo

Et af de mest gennemgående træk i disse romaner er deres interesse for perceptionsmåder og besværet med at få den bymæssige perception til at stemme overens med de overleverede anskuelses- eller kognitionsmåder,  og en stor del af det kunstneriske arbejde, som er nedlagt i dem, er investeret i at konstruere adækvate percepter.

Men samtidig rummer de den tendens til »abstraktion«,  som man vist plejer at sige, og som jeg har foreslået at betragte, netop ikke som abstraktion, men som et forsog på at stille ind på en anden type af genstandsligheder, byens system-fænomenologi, som man kunne nævne adskillige flere eksempler på end dem, jeg allerede kort har bergrt.

Det virkelige bidrag til at tznke byen i den æstetiske form ligger imidlertid ikke alene i disse to tendenser  hver for sig, men i det bestandige forsog på at få sansning og »abstraktion« (for nu af lethedsgrunde at bibeholde dette traditionelle, omend ikke særlig præcise udtryk) til at modes. De kan betragtes hver for sig som fremstillingsstrategier,  men netop disse romaners kraft til at tznke byen viser sig klarest i de tilfzlde, hvor sansningen kobler sig direkte på det systemiske, hvor et bestemt system-aspekt, som fremtræder i de formelle modeller, udkrystalliserer  sig i en sansning, i hvad man kunne kalde et systernpercept.

Musil afsl~rer denne ambition i det berØmte indledningskapitel til Manden uden egenskaber -et par sider, hvis eminente eksposition af storbyfremstillingens problemstillinger  ville kunne udfoldes meget langt -i den bevægelsesdynamiske beskrivelse af byens gangart:

»Biler susede fra smalle, dybe gader ud på lyse, flade pladser. Fodgængermgrke dannede skyagtige snore. Hvor kraftigere fartstreger korte tværs gennem deres lose hast tyknede de, rislede siden hurtigere og havde efter få svingninger deres regelmæssige  puls igen. Hundreder af toner var tvundet sammen til en trådet stoj, hvorfra enkelte spidser ragede frem, langs hvilken skarpe kanter lob og atter udjzvnedes, hvorfra klare toner skilte sig ud og flagrede bort. S k ~ n t stojens szrprzg ikke var til at beskrive, ville et menneske, selv efter årelang fravzrelse, med lukkede ojne kunne hore på den, at han befandt sig i rigshoved- og residensstaden Wien. (.  .  .) Som alle store byer bestod den af uregelmzssighed, skiften, fremadgliden, ikkeholdentrit, sammenstod af ting og anliggender, derimellem bundlose punkter af stilhed, af baner og ubanet, af et stort rytmisk slag og den evige forstemning og forskydning af  alle rytmer mod hinanden (.  . . ) e Et af de fØrste trzk, der springer i ~jnene i denne bybeskrivelse, er det bemzrkelsesvzrdige beskrivelsesniveau,  som Musil anlzgger i den abstraherende fremstilling af bevzgelsens dynamik. Det fznomen, som han fokuserer på, er hverken en simpelt eksisterende ting på linie med f.eks. byen som en objektiv topografi, der udstikker mulige bevzgelsesruter for byens menneskemasser, eller en subjektiv virkelighed, der henviser til en en bestemt bevidsthedstilstand hos et enkeltindivid i massen. Musil synes at forkaste denne traditionelle modstilling mellem det individuelle på den ene side og den materielle ramme for dets handlinger i rummet på den anden og udkaster i stedet en slags vektordiagram for et totalt bevzgelsesm~nster og den proces, hvorigennem alle bevzgelser integreres i et stabilt, enhedsligt system. Dette diagram fremstilles som et virkeligt f~nomen, også selv om det ikke kan indeholdes i traditionelle kategorier som objektivitet og subjektivitet,  ramme og handling, sten og kod; snarere er det en ny slags virkelighed, der bliver til med storbyerne og deres menneskemasser: et netvzrk af bevzgelser, der udviser en bemzrkelsesvzrdig tendens til at antage genkendelige  former i den vektorielle diagrammatisering, uanset hvem, der deltager i dem.

Den systemiske fremstilling beskriver ikke genstande på samme måde som den mekaniske fysik, elementzre objekter, der kan anskues og manipuleres på forskellige måder, men etablerer sine genstande på et  hojere elementarniveau som gestalter med bestemte kvaliteter, der ikke n~dvendigvis går igen på andre niveauer. Hermed bliver beskrivelsen af en by heller ikke tilnzrmelser til et objekt i forskellige  mulige indstillinger, men en rzkke indstillinger,  der hver tildanner deres systemiske  objekt. Musils udgangspunkt er en skeptisk-rationalistisk antagelse af, at man ikke ved, hvad en by er: der findes ikke det rette perspektiv at beskrive byens »hvadhed« ud fra, men en rzkke perspektiver med hver deres genstande, der som palimpsest-ark kan fojes til hinanden.

Disse perspektiver er bevidst fremmedartede: for det systemiske blik forvandler byen sig fra noget fortroligt til en futuristisk maskine, som er svzr at genkende for hverdagslige  bybrugere. Men på den anden side interesserer  Mu- si1 sig ikke bare for chok'et i  fremmedgorelsen af det fortrolige, men fastholder samtidig, at det systemiske, der synes at bevæge sig langt vzk fra fortroligheden, også befinder sig ganske tzt på en slags for-bevidst fortrolighedsniveau, -at enhver vil kunne genkende byen på dens gangart. Citatet ovenfor fortsztter således: »De to mennesker, der heri gik hen ad en bred, befzrdet gade, havde naturligvis slet ikke det indtryk. De (.  .  .) vidste, hvem de var, og at de befandt sig på deres rette plads i en hoved- og residensstad.« Chok'et er således ikke alene fremmedhedens, men også genkendelsens chok: at en konsekvent fremstilling af det, vi oplever, bryder med de former, vi umiddelbart ville benytte til at formulere vores oplevelser. Den systemiske fremstillings intentionelle genstand er således,  med Salman Rushdies smukke formulering, den synlige, men usete by.

Et andet eksempel på denne konvergens mellem det systemiske og bestemte sansemåder, der objektiveres  i fremstillingen,  kan vzre indledningen til kapitel 7 fra Joyces Ulysses (se appendiks). I de fØrste to små »afsnit&lt;&lt; af denne tekst er der igen forskellige trzk, som tilhorer en systemisk orden. Det systemiske fremmanes direkte i placeringen af det konkrete sted i knudepunktet af to forskellige kort: på den ene side som centrum for sporvognenes bykort, på den anden side som distributionspunkt for den verdensomspzndende postbesorgelse. Fremstillingen har udgangspunkt i et bestemt sted i Dublin, byens »hjerte«, men det fremstår netop ikke topografisk, men systemisk; stedet er vigtigt, fordi der herfra pumpes liv i form af  transport- og kommunikationsmidler ud i bykortets arterielle system. På dette sted er byen nzrvzrende in nucleo, en slags oversigtspunkt, der sammenfatter byen; men sammenfatningen omfatter ikke byen som sanselig, topografisk realitet: oversigten er alene systemisk (eller i hvert fald uden anden sanselighed end den let fetichistiske glæde ved alle de stednavne, der som drommebgjer er forsamlet på ét  sted; et motiv, der også er velkendt fra Proust). Byen er altså på en szrlig måde både nzrvzrende og fravzrende i disse opremsninger; nzrvzrende som en sum af systemelementer, fravzrende som steder. Byens umiddelbare topografiske miljo optrzder dislokeret, genindskrevet på et abstrakt kort. »Handlingen« på dette sted i romanen er dermed kontekstualiseret  i en systemformidlet  bymzssighed; den nzrvzrende aktivitet -flimren, råben, bevzgelse -har  det systemiske bykort som sin egentlige scene.

Denne dobbelthed, et nzrvax i tid og rum, som er indskrevet på et dislokeret kort og dermed formidler noget nzrvzrende og noget fravzrende, noget umiddelbart sanseligt og noget systemformidlet, går igen i den handling, der udspiller sig videre i uddraget, der foregår på en avisredaktion. Avisen, som afgiver det formelle mØnster for passagen -de korte afsnit med przgnante overskrifter, som kan panorere diskontinuert  over alskens forskelligartede  em- ner -er netop karakteristisk ved at vzre ét stort dislokeret verdenskort,  en collage af uforbundne virkelighedsfragmenter. Avisen har selv systemkarakter i organisationen af heterogene vidensfragmenter i en bestemt formidlingssammenhzeng, som i kraft af den kontinuerte lzesning anbringes i et sanseligt udvekslingsforhold. Fremstillingsmåden konsoliderer videre sammenfojningen af  system og sansning gennem en rzkke »ulogiske« koblinger, hvor det dislokerede kort modsvarer det dislokere(n)de medium, og mediets sanselighed tilsvarende modsvarer handlingens sanselige umiddelbarhed.  Centrum for sammenkoblingen af disse to aspekter af system og sansning er formentlig de musikalsk dumptrumlende fade i tredje afsnit; de knytter an til det systemiske kort i det omfang de indskriver sig i en orden, der omfatter produktion, transport, varedistribution. Samtidig leverer de den nzrvzrende s t ~ j , der dels polyfonisk vedbliver med at ledsage handlingens begivenheder, idet den fastholdes som en slags baggrundsst~j gennem passagen, og dels fremmanes i sprogets rytmiske (og meningslgse) gentagelser, igen med mindelser, måske, til trykpressen.

Dette samlende »motiv«, hvis man kan kalde det sådan, synes da i nzste omgang at danne monster for det percept, som dannes af Brayden på vej op ad trappen: den automatagtige ryg, måske med mindelser til de arbejdende kuske, de fede folder, fed, fold, fed fold. Przsentationen af Braydens konkrete opdukken -i en »almindelig« roman havde vi vzret tilfredse med konstateringen: »i det samme kom Brayden op ad trappen.. .« eller lignende -skematiseres gennem en fremstillingsmåde, hvor sansningen er filtreret gennem den systemiske ordens nzrvzr. I et kort glimt får vi et billede af en banal sanseerfaring, der har skolet sig i den systemiske orden, som erfaringen indgår i. Det understreges, at denne sansning er serlig; den varer kun et kort Øjeblik inden passagen slutter med at oplose dette enestående percept i en sztning, som selv går i oplosning i blzsten og fortagsomheden: ».  . .for at vinden kan. Ind. Ud.«

Det »besynderlige« billede af Brayden chokerer nzppe lzseren af Ulysses for så vidt det ikke er spor mere besynderligt end det meste af, hvad der står i denne roman; man ville for det meste formentlig notere, at billedet er typisk for Joyce -og derefter gå i gang med at fortolke det: alle de motiver og allusioner, der som altid hos Joyce er kulet ned i selv de mest uskyldige formuleringer. Lzsningen af billedet i relation til den by-tematik og de sp~rgsmål om formidlingen mellem system og sansning, der har vzret på tale i det foregående, fojer ikke i egentlig forstand noget til sådanne fortolkninger.  Til gengzld understreger den to andre aspekter af Joyces teknik. På den ene side knytter en sådan lzsning sig til den umiddelbart zstetiske side af  den litterzere skrift, hvor interessen i mindre grad gzlder opsporingen af en hermeneutisk dybdedimension i vzrket end en kortlzegning af den sansning og de sansemåder, vzrket fremstiller. Og på den anden side  kontekstualiseres denne zstetik, denne formning af sansningen, gennem fokuseringen på den urbane livsorganisering, der er baggrund for udkrystalliseringen af disse nye sansninger. Hos Joyce er det evident, hvordan den unikke sansning, der fremstilles i billedet af Brayden på vej op ad trappen, modsvarer bestemte aspekter af det systemiske urbane rum. Ved at knytte billedet af sansningen til et systemisk realitetslag, ophgrer den sansede by med blot at vzre bevidsthedens billede af en traditionel fznomenologisk genstand; bysansningen bliver i stedet en opfindelse af sansemåder,  der modsvarer byens uanskuelige realitetsniveau.

Konfigurationen af  system og sansning i de moderne byfortzllinger rummer en dobbelt reformulering af byens virkelighedsindhold  og sansningens billede. Den fznomenologiske grundholdning, der gennemsyrer det tyvende århundrede: det uomgzngelige, naive spØrgsmå1  om det problematiske forhold mellem den ydre verden, der byder sig til for mine sanser, og bevidsthedens bearbejdning heraf, stilles her på en insisterende, fremmedartet facon. Den fznomenologiske genstand mister sin evidente tingskarakter: det systemiske kan ikke »afbildes« i sammenhzng uden at overgå til en abstrakt, usanselig reprzsentation, som det diagram, Musil optagner. Sansningens kobling hertil forbliver imidlertid n~dvendigvis begrznset til det udsnit, som det kropslige sensorium kan omfatte. Derfor bliver den litterzre bearbejdning af sansningens arbejde tvunget til at opsØge et komplement til den abstrakte reprzsentation: sansemåder,  der indoptager den systemiske abstraktion uden at forlade det kropslige sensoriums periferi: byen udstyres med en gangart, Braydens

nakke med dumptrumlende fedtfolder.

Sansningen konstituerer altid et rum i mgdet med sin genstand, og bogforingen af en sansning fremstiller et rumudsnit. I det omfang byfortzllingen tilvirker et urbant realitetslag og sansemåder, der knytter sig hertil, omfatter den også konturerne af et szrligt, urbant fiktionsrum. Hvilke rumlige trzk kendetegner den synlige, men usete by? På den ene side har den bevaret den tredimensionale genstandslighed, som vores rumopfattelse er afhzngig af. Men på den anden side er det, som om denne genstandslighed har mistet noget af sin aprioriske soliditet, gennemtrukket af andre realitetsaspekter, bevzgelser og relationer, som ikke lzngere simpelt udspiller sig i rummet, men som f ~ r s t danner det. Måske en konstitution af rummet i tiden snarere end, som vi er vante til, af tiden i rummet, bevzgelsen i »det faste kar«. Når byfortzllingerne kan siges at indeholde en zstetisk formidlet refleksion over, hvad en by og dens rum overhovedet er for noget, kan det i denne sammenhzng have at ggre med, at sammenmonteringen af system og sansning skaber et rum, som er indlejret i et andet, flygtigere element.''

Måske har ingen vzret tzttere på at indfange karakteren af dette rum end Virginia Woolf. Et af hendes gennemkomponerede systempercepter folger den fornemt tillukkede bil, som passerer gennem Londons gader, mens Clarissa Dalloway kober blomster; efter at den f~rste gang er dukket op fØlger fortzlleren den over de næste fem-seks sider gennem gaderne i et flaubert'sk »surval«, der dykker ned i de indtryk og antagelser og associationer, som den på sin rute gennem byen afstedkommer forskellige steder i forskellige personer, hvilket skydes sammen til et kollektivt percept, en krusning i byens tekstur, måske en af de skygger, »som i dramme eller leg«, Musils heste taknemmeligt lod sig befri fra:

»Bilen var forsvundet, men den havde efterladt en let krusning, som flod gennem handskebutikker og hattebutikker og skrzdderbutikker på begge sider af Bond Street. I tredive sekunder var alle hoveder vendt den samme vej -mod vinduet. Midt i valget af et par handsker -skulle de vzre hel- eller halvlange, citrongule eller lysegrå? -standsede damer op; da sztningen var sagt, var der sket noget. Noget, som var så ubetydeligt i sig selv, at intet måleapparat, selv om det var i stand til at registrere jordskzlv i Kina, kunne opfange vibrationen; og dog var det i sin helhed mzgtigt og i stand til at bevzge alles folelser; for i alle hattebutikkerne og skrzdderbutikkerne så folk på hinanden og tznkte på de dode, på flaget, på Imperiet. I en pub i en sidegade var der en mand fra kolonierne, der fornzrmede Huset Windsor, hvilket forte til ordvekslinger, knuste Ølglas og almindelig tumult, som på den anden side af gaden gav szrt genlyd i Ørerne på de unge piger, som k ~ b t e hvidt undertgj gennemtrukket med fine hvide bånd til deres bryllup. Den overfladekrusning, som bilen havde forårsaget, strejfede, efterhånden som den sank, noget meget dybtliggende.« l 2

## Appendix

James Joyce: Ulysses, dansk ovs. Mogens Boisen, 1980-udg., Kgbenhavn: Gyldendal 1986, s. 144-145.

## I hjertet af den gronne 0's metropolis

Foran NelsonsØjlen sagtnede sporvogne farten,  rangerede, skiftede koretråd og afgik til Blackrock, Kingstown og Dalkey, Clonskea, Rathgar og Terenure, Palmerston Park og Upper Rathmines, Sandymount Green, Rathmines, Ringsend og Sandymount Tower, Harold's Cross. Den hzse trafikvagt fra Dublin United Tramway Company råbte til afgang:

- -Rathgar og Terenure!
- -Kom så, Sandymount Green!

Til h ~ j r e og venstre kgrte en dobbeltdzkker og en éndzkker  side om side med skamlen og klingende klokker frem fra deres endespor, svingede ind på linien indefter og gled afsted på parallelle kurser.

- -Afgang, Palmerston Park!

## Kronens bzrer

Under indgangspartiet til hovedpostkontoret råbte og pudsede skopudsere. Kgrt frem i North Prince's  Street modtog Hans  Majestzts zinnoberr~de postvogne, der på siderne bar de kongelige initialer, E. R., de med hoje råb nedkastede szkke med breve, prospektkort, brevkort, pakker, anbefalede og frankerede, til lokal, mellembys, indenlandsk og oversgisk befordring.

## De herrer af pressen

Tungtbest~vlede kuske rullede dumptrumlende fade ud fra Prince's lager og bumpede dem op på bryggervognen.  På bryggervognen bumpedes dumptrumlende fade af tungtbest~vlede kuske fra Prince's lager.

- -Dér står  det, sagde Red Murray. Alexander Keyes.
- -Vzr rar og klip det ud, sagde Mr. Bloom, så skal jeg tage det med hen på Telegraph's redaktion.

Atter knirkede dgren til Ruttledges kontor. Davy Stephens, meget lille i sin store slzngkappe og med en lille filthat over sine lokker, gik ud med en rulle papirer under frakken, en kongens kurér.

Red Murrays lange saks skar med fire sikre snit annoncen ud af avisen. Saks og klister.

- -Jeg  går gennem trykkeriet, sagde Mr. Bloom og tog den udklippede firkant.
- -Hvis han Ønsker det, kan vi jo lave en notits til ham, sagde Red Murray alvorligt med penneskaftet bag Øret.
- -Godt, sagde Mr. Bloom og nikkede, det skal jeg ordne. Vi.

## William Brayden, Esquire, fra Oaklands, Sandymount

Red Murray pirkede med saksen til Mr. Blooms arm og hviskede:

- -Brayden.

Mr. Bloom vendte sig om og så den liberiklzdte dgrvogter lØfte sin bogstavprydede hat, da en statelig skikkelse trådte ind mellem opslagstavlerne for Weekly Freeman and National Press og Freemann 's  Journal and National Press. Dumptrumlende Guinness-fade. Stateligt gik den op ad trappen, en paraply styrede dens skridt, dens ansigt var h~jtideligt og indrammet af skzg. Den sortkl~desklzdte ryg steg op ad hvert trin: ryg. Hele hans hjerne sidder i nakken, siger Simon Dedalus. Fedtfolder bagpå. Fede nakkefolder, fed, fold, fed , fold.

- -Synes De ikke, at hans ansigt ligner Vor Frelsers? hviskede Red Murray.
- -Iiicrii, hviskede doren til Ruttledges kontor. Man anbringer altid den ene d@r  lige over for den anden, for at vinden kan. Ind. Ud.

## Noter

1.  Se Franco Moretti: Opera mundi, Milano 1993.
2.  Raymond Williams: The Country and the City, London 1973, s. 356 f.
3.  Volker Klotz: Die erzahlte Stadt, Munchen 1969, s. 439.
4.  Se Klaus R. Scherpe: »Von der erzahlten Stadt zur Stadterzahlung«, in Jurgen Fohrmann und Harro Muller (Hrsg.): Diskurstheorien  und Literaturwissenschaft, Frankf~lrtlM. 1988, s. 421 f.
5.  Michel de Certeau: L'invention du quotidien. Tome I. Arts de faire, Paris 1990 (org. 1980), kap. 9.
6.  Jean-Paul Sartre: Situations II, Paris 1948, s. 89 ff.
7.  Gilles Deleuze &amp; Félix  Guattari: Qu'est-ce  que la philosoplzie?, Paris 1991,  s. 158.
8.  Til denne diskussion, se Alain Lhomme: »La fabrique de la ville«, in Les cahiers de la philosophie 17, Paris 1993.
9.  Alfred Doblin: Berlin Alexanderplatz (da. overs.  Johannes Weltzer og Ulrich Knigge), Kobenhavn 1981.
10. Robert Musil: Manden uden egenskaber (da. overs. Karsten Sand Iversen), bind 1, K~benhavn  1994, s. 189 f.
11. 1  1. Dette sp~rgsmål om byrummets element i den litterære tekst har jeg behandlet mere udforligt i  artiklen »Byen, teksten og rummet« i Lise Bek (red.): Perspektivet og dets alternativer, Aarhus 1977 (i.p.)
12. Virginia Woolf: Mrs. Dalloway (da. overs. Jergen Christian Hansen; her let modificeret), Kobenhavn 1984, s. 21.