Idræt og velfærdspolitik - Indledning til antologien
Forfattere: Laila Ottesen, Peter Jul Jacobsen
Tidsskrift: forumforidraet (2011-03-01)

## Idræt og velfærdspolitik

Dette nummer af Forum for Idræt handler om et nyere forskningsfelt: idræt og velfærdspolitik. I artiklerne  analyseres  relationen  mellem  velfærdsstaten, idrætten og borgerne i et historisk og  processociologisk  perspektiv.  Flere  af  artiklerne, skrevet af både danske og skandinaviske forskere  på  området,  diskuterer  fra  forskellige teoretiske og empiriske udgangspunkter relationen mellem staten og den organiserede idræt. De første artikler sætter fokus på, hvad det vil betyde for den organiserede idræt, at de skandinaviske  stater  aktuelt  har  et  politisk  fokus  på idrætten, som et velfærdsmiddel, der kan medvirke til at løse sundheds- og socialpolitiske problematikker. Artiklerne analyserer de statslige og kommunale forventninger til den organiserede idræt på den ene side - og den organiserede idræts  ageren  i  forhold  til  disse  forventninger på den anden side. Flere af de øvrige artikler og essays  belyser  nogle  specifikke  velfærdspolitiske områder, blandt andet sundhed, social integration og byplanlægning og relationen mellem staten og borgerne.

At se den danske idræt og velfærdspolitik i et komparativt perspektiv med Norge og Sverige, der  har  samme  velfærdsstatsmodel  som  Danmark, kan hjælpe læseren til at se forskelle og ligheder i idrætspolitisk henseende. I 2010 udkom tidsskriftet Sport in Society med et særnummer om »Sport in Scandinavian Societies« (vol. 13, nr. 4, maj 2010), som sammenligner sporten i AF LAILA OTTESEN &amp; PETER JUL JACOBSEN

de  tre  skandinaviske  lande  på  en  lang  række områder  fra  idrætspolitik  til  idrætsdeltagelse. Med  sit  fokus  på  det  idrætspolitiske  samspil mellem staten og den organiserede idræt i dette nummer af Forum for Idræt bliver der lagt yderligere et lag på vores forståelse af sporten både i Danmark og de øvrige skandinaviske lande.

Johan R. Norberg skildrer, hvordan idrætspolitik på den ene side er tæt knyttet til den generelle velfærdspolitik og på den anden side alligevel  ikke  følger  det  gængse  mønster.  Med afsæt  i  Gösta  Esping-Andersens  velfærdsregimer karakteriserer Norberg de nordiske lande som  »socialdemokratiske  velfærdsregimer«  og belyser,  hvad  der  kendetegner  den  svenske idræts  politik,  og  i  hvilken  udstrækning  den svenske velfærdsstats principper bliver afspejlet i statsstøtte til idrætten. Norberg karakteriserer  idrætten  som  en  gøgeunge  i  det  svenske velfærds rede, idet idrætten på den ene side har levet  et  tilbagetrukket  »autonomt«  liv  og  på

den  anden  side  har  fået  tilført  særdeles  store økonomiske  summer.  Fra  2010  er  den  svenske idræt ikke længere finansieret via spilleindtægter, men er overgået til at være på statsbudgettet.  Disse  aktuelle  forandringstendenser  viser, at  idrætten  har  forstærket  sin  position  i  den svenske velfærdspolitik, og at idrætten er kommet fra et sidespor ind på velfærdstatens hovedvej.

Nils Asle Bergsgard ser samme tendens til, at idrætten bevæger sig mellem kernen og periferien  i  den  norske  velfærdsstat.  Bergsgard  ser idrætsbevægelsens opstart med militærtræning som en grundlæggende opgave for staten. Dette gælder også idrættens hygiejneprojekt efter 2. verdenskrig. I 1970'erne bliver idrætten en del af det udvidede kulturbegreb og får en sekundær opgave i velfærdsstaten. Bergsgard analyserer  de  aktuelle  udfordringer  for  idrætten,  når staten i stigende grad ønsker at inddrage den organiserede idræt i løsningen af nye velfærdsopgaver.  Han  spørger,  om  idrætten  kan  stå  imod statens pres om at deltage i sundheds- og socialpolitiske  opgaver.  Bergsgard  svar  er,  at  idrætsfeltets  logik,  som  efter  1960  i  Norge  er  blevet konstitueret som en logik om, at idrættens egenværdi  er  kerneaktiviteten,  ikke  kan  underordnes eller  tilpasses  andre  felters  logik,  hverken velfærds- eller økonomiske logikker. Hvis logikken underordnes eller tilpasses andre felters logik,  vil  det  medføre,  at  idrætsbevægelsen  ændres, og at dens relative autonomi bliver svækket.

Else Trangbæk anlægger et historisk perspektiv  på  idrætten,  som  gennem  eksempelvis  opbygningen  af  foreninger  samt  sociale  netværk og relationer kan ses som et led i det moderne velfærdssamfunds udvikling fra begyndelsen af det  20.  århundrede.  Else  Trangbæk  beskriver, hvordan  idrætten  fra  mellemkrigstiden  fik  en legitimitet, som siden har haft afgørende betydning  for  idrætsbevægelsens  udvikling  og  de love, der har knyttet idræt og det offentlige stadig tættere sammen. En udvikling, som i mange år  har  givet  idrætten  en  vis  grad  af  autonomi, eksempelvis i forvaltningen af støttekroner uden  egentlige  modkrav  fra  det  offentlige. Til gengæld er idrætten blevet mødt med større og større  forventninger  om  hjælp  til  at  løse  velfærdspolitiske  problemstillinger.  Artiklen  beskriver over et forløb på cirka 100 år, opdelt i tre historiske perioder, hvordan kimen til en gensidig  afhængighed  er  skabt  mellem  idrætten  og stat og kommuner.

Lone  Friis  Thing  og  Laila  Ottesens hensigt med  deres  artikel  er  at  analysere  relationen mellem staten og idrætten for derved at kaste lys over autonomibegrebet og påbegynde en teoretisk diskussion af begrebet. Artiklen bidrager til analysen af idrætspolitikken i Danmark ved at uddybe tænkningen med sociologisk teori om forholdet mellem idræt/civilsamfund/stat og ved at problematisere autonomibegrebet ved hjælp af  Norbert  Elias'  råd  om  at  være  mytenedbrydende. Artiklens tese er, at det at anskue idræt i Danmark  som  værende  et  autonomt  fænomen har fået mytelignende karakter. Ved at kaste et nyt teoretisk perspektiv (figurationssociologisk) på autonomibegrebet kan fortolkninger af den moderne  idræts  oprindelse  og  relationen  mellem idrætten og staten ses i et nyt lys. Idrætten er en del af en samfundsmæssig figuration, hvor kæder  af  gensidig  afhængighed  bliver  skabt over tid. Artiklen konkluderer, at dansk idræt er opstået og skabt i en nationalstatslig kontekst, og den kan ikke tænkes løsrevet fra staten. Fællesskaberne i de frivillige idrætsforeninger har været en måde for staten at regere på. Set i et styringsperspektiv har idrætten fået tildelt sin relative autonomi af staten og idrætsorganisati- oner, og idrætsforeninger har altid været afhængige af nationale politikområder. Det kan diskuteres, hvordan og på hvilke måder organisationer og foreninger vil eller ikke vil indgå i samarbejde, og der kan være tale om magtforskydninger  i  relationen  mellem  organisationer og staten formet af samfundsmæssige forandringer.

Annette Michelsen la Cours sociologiske analyse  af  effekten  af  statslige  puljemidler  til idrætsprojekter for vanskeligt stillede børn henter sit udgangspunkt i evalueringsrapporten »Virker det? Og i givet fald hvorfor?« Analysen viser, at de strategier, foreninger anvender i løsningen af velfærdpolitiske opgaver, kan betragtes som modeller for et samarbejde, der udvider foreningernes  nære  idrætsorienterede  målsætning. Gennem eksempler fra tre cases er konklusionen, at foreningerne som konsekvens af puljepolitikken udvikler sig organisatorisk, styrker forbindelsen  med  lokalsamfundets  netværk  og øger  forbruget  af  social  kapital  samt  styrker samfundets  sammenhængskraft.  De  forskellige metoder, foreningerne og projektejerne anvender i opgaveløsningen, adskiller sig ikke bare i forhold til  rekruttering og fastholdelse af målgruppen,  men  også  i  forhold  til  samarbejdet med velfærdsprofessionelle. Velfærdspolitisk kan modellerne således bruges til at målrette et fremtidigt  samarbejde  mellem  velfærdsstaten og den frivillige foreningsorganisering.

Charlotte  Østergaards  artikel  »Hvor  skal  de foreningsløse børn gå hen og dyrke idræt efter skoletid?« handler om to idrætsprojekter - Skolesport  og  Idræt  og  Samvær  (ISA).  Begge  projekter  tilbyder  idrætsaktiviteter  til  børn,  som enten ikke er tiltalt af eller fungerer i foreningsidrætten  eller  hvis  forældre  ikke  har  tillid  til den  danske  foreningsmodel.  Ved  at  analysere idrætstilbuddene  i  et  politisk  og  praksisnært perspektiv kommer Østergaard frem til, at der er uoverensstemmelse mellem det overordnede projektmål  om  at  rekruttere  og  fastholde  nye foreningsmedlemmer og det praksisnære arbejde, hvis målsætning i højere grad handler om at tilrettelægge idrætsaktiviteterne med udgangspunkt i børnene og deres særlige behov. Ud fra en teoretisk forankring i Pierre Bourdieu og Robert  D.  Putnams  kapitalbegreber  kan  værdier som positive sociale relationer, øget netværk og tillid  i  lokalsamfundet  fremmes  både  igennem foreningsidrætten, men også via projekter som Skolesport og ISA. Til gengæld synes foreningsidrættens  indbyggede  logik  om  præstation  og konkurrence samt dens særlige kulturelle organisering  ikke  altid  at  være  den  mest  optimale model for idrætsdeltagelse i forhold til den foreningsløse målgruppe.

Klaus Eskelund tager i sin artikel »Vores by mellem  vækst  og  velfærd«  udgangspunkt  i  de (re)kreative planlægningstanker bag Carlsbergbyen i Valby. Efter bryggeriets flytning til Fredericia blev der udskrevet en arkitektkonkurrence om at skabe en helt ny bydel. Med et Foucaultperspektiv  ser  Eskelund  på,  hvordan  den  herskende  rekreative  byplanlægningsdiskurs  skaber  social  eksklusion  for  byens  mere  skæve befolkningsgrupper, og hvordan diskursen rummer et socialt ulighedsperspektiv, som også bliver forbigået i den offentlige debat om byplanlægning. Således at »vores by« bliver en betegnelse, som er til diskussion. I dette kritiske perspektiv  bliver  planerne  for  Carlsbergbydelen til en urban organisation, der er lagt tilrette for folk, der selv kan motivere sig for uddannelse, arbejde, motion og sundhed. Med andre ord er  bydelen  tilrettelagt  for  den  kreative  klasse med en vækstlogik, der er meget forskellig fra en velfærdslogik. Eskelund mener, at der er tale om en overgang fra »velfærds«-by til »kon  kur- rence«-by,  hvor  byudviklingen  er  tilegnet  det økonomiske  vækstlag  -  den  kreative  klasses  idealer.

David  Holt  Olsens essay  »Fodbold  som  velfærd 1934-1945: Mellem moralsk opbyggelighed og forretning« fokuserer på velfærdssamfundet som et kulturelt og moralsk projekt. Olsen påpeger, at amatørfodbold i Danmark blev indlejret i en  makrofortælling  om  velfærd,  som  det  var vanskeligt at bryde ud af, og som var afgørende for, at overgangen til betalt fodbold blev så lang, som den gjorde. Via en række cases viser Olsen, hvordan  klubbernes  historiefortællinger  blev bygget  op  omkring  amatøridealer  og  fritiden som det rum, hvor man kunne slappe af og nyde livet  som  et  helt  menneske. Velfærdsfortællingen  begyndte  gennem  1970'erne  at  slå  revner, hvilket  skabte  opbrud  i  idrætsbevægelsen  og muliggjorde betalt fodbold i 1978.

Morten  Mortensens  essay  »Svømmehal  på museum« handler også om byplanlægning. Essayet  ser  tilbage  på,  hvordan  en  kommunal svømmehal i Greve, der blev Nordeuropas største, kan betragtes som velfærdsstatens materialisering og som et monument over den kommunale  idræts-  og  velfærdspolitik  samt  som  et middel for en fælles kommunal identitet og et symbol på kommunens formåen. Mortensen diskuterer, hvordan en svømmehal, der fremtræder som en del af vores fysiske kulturarv ligesom en række tilsvarende idrætsanlæg, kan bevares for eftertiden. Kun to idrætsanlæg i Danmark, der er opført efter 1945, er fredede. Idrætsanlæg og klubhuse  risikerer  at  »falde  i  et  hul«  mellem manglende fredning og manglende plads på museer. Derfor slår Mortensen til lyd for et nationalt  idrætsmuseum,  hvor  idrættens  kulturarv kan blive varetaget.

Stine Frydendal Nielsen bidrager med temanummerets studenterartikel. Artiklen er en be- arbejdning  af  hendes  speciale  »Når  det  omsorgsfulde menneske spænder ben - Paradokset i  implementeringen  af  sund  livsstil  blandt  udsatte borgere«. Specialets udgangspunkt var implementeringen  af  et  sundhedsprojekt  kaldet Helsesport  på  Ballerup  Kommunes  Kompetencecenter. Med afsæt i Foucaults governmentality-teori  koncentrerede  undersøgelsen  sig  om mødet  mellem  socialarbejdere  og  involverede borgere med øje for de modsætninger og paradokser, der opstod omkring Helsesport. Det gennemgående paradoks er,  at  det  sundhedsfremmende  arbejde  adskiller  sig  fra  det  normale sociale  arbejde.  Når  arbejdet  med  sundhedsfremme  overtager  sympatien  fra  det  sociale arbejdes  opdragende  karakter,  skabes  der  en større  ulighed,  fordi  socialarbejderne  kommer til  at  stå  i  et  dilemma  mellem  at  skulle  agere som den opdragende og den omsorgsfulde, når der tales om fysisk aktivitet og sund livsstil.

FRA ARMSLÆNGDEPRINCIP TIL DESPOTISK MAGT? Samfundets  tiltagende  differentiering  og  specialisering (Elias, 1978) og det ydre pres på staten  stiller  idrætsorganisationer  og  -foreninger over for et pres om at forandre sig, så de kan bidrage til at tackle statens nye sundhedsmæssige og velfærdspolitiske udfordringer. Som Lars Bo Kaspersen  (2008)  fremhæver  i Danmark  i  verden ,  vil  statens  tilpasninger  på  de  indre  linjer især med hensyn til sundhed kunne implementeres enten via infrastrukturel magt eller via despotisk  magt.  Hvis  staten  vælger  at  fastholde den 150-årige tradition for den infrastrukturelle vej, vil statens krav være, at idrættens organisationer og foreninger bidrager til at arbejde med sundhed og de samfundsmæssige udfordringer, staten  udpeger  som  værende  væsentlige.  Hvis ikke  idrætsorganisationerne  og  idrætsforeningerne  ser  nødvendigheden  af  at  deltage  i  sta- tens  indre  reorganisering  og  bidrage  til  implementering  af  disse  forandringer,  vil  staten  i højere grad tage den despotiske magtanvendelse  i  brug  over  for  idrætten  og  dermed  tvinge idrætten til at løse de angivne opgaver. Vil den organiserede idræt ikke løse disse opgaver, vil staten  kunne  marginalisere  idrætten,  og  dermed vil den miste både støttemidler og anerkendelse. Hvis staten vælger at anvende den despotiske vej og bruge idrætten som et middel til at skabe  sundhed  og  velfærd  uden  om  idrættens organisationer og foreninger, vil dette medføre, at staten ikke længere anerkender den frivillige idræts demokratiske og dannelsesmæssige kva- liteter.  Dette  kan  med  Elias'  begreb  om  » unplanned outcomes « (Elias, 1978, s.155) komme til at betyde, at den organiserede idræt med dens foreningstradition  og  dobbeltdemokrati  vil  miste fodfæste, uden at det nogensinde meldes ud som en idræts- og kulturpolitisk beslutning.

Redaktionen  håber,  at  samtlige  tidsskriftets artikler og essays vil bidrage til de kommende års idrætspolitiske diskussioner såvel blandt politikere, frivillige ledere, forskere og alle andre med interesse for idrætslivet i Danmark. Vi takker  Kulturministeriets  Udvalg  for  Idrætsforskning og Idrættens Fællesråd for økonomisk støtte til udgivelsen.