Nærvær
Forfattere: Poul Vad
Tidsskrift: passage (1999-12-01)

f Ole Sar

. De han

adlede

e, om en

avet i en

. *...

## Nærvær

## Om Peter Seebergs forfatterskab - en skitse

## POUL VAD

Først var der, i 1955, Stenrosen af Ole Sarvig, året ef­ ter Bipersonerne af Peter Seeberg. De handlede begge om Berlin,  og om krigen;· de handlede om at være litteratur på en anderledes måde,  om end indbyrdes vidt forskellige.  Og de blev skrevet i en tid hvor lit­ teraturen i Danmark forekom tynget af et ufordøje­ ligt  sejt  tankegods  som  for  en  ny  generations  blik spærrede  muligheden for  at ·opleve  og  forstå denne tid, denne efterkrigstid.  Begge  skribenter  ville  un­ dersøge virkeligheden fra et nulpunkt,  ville under­ søge  nulpunktet  som  en  nøgen  kendsgerning,  kri­ gen blotlagde; og jeg har en formodning om at hvad jeg her har kaldt nulpunktet svarer til oplevelsen af det,  der  senere  blev  betegnet som de  store  fortæl­ lingers bortfald.

skrive en  smuk  bog på  en  ny  tids  betingelser;  og  en smuk bog måtte nødvendigvis finde de fatti gs te  ord til  de  fattigste  omstændigheder  for  ikke  at  være løgn.  Og han skrev den  vel også  for at forstå hvad livet var hinsides nulpunktet og for at fortælle, at li­ vet  var  som det  altid  havde  været,  men  havde  :faet en  ny  betydning  nu  da  de  betydninger,  der  hidtil havde begrundet det,  var væk.

De to forfattere opsøgte Berlin som det virkelige og  symbolske  sted  for  dette  nulpunkt.  Sarvigs  ro­ man,  som  spænder  over  en  dag  i  efterkrigstidens Berlin fra morgen til midnat,  svulmer Faulknersk af de  tilbageblik,  der  fletter  personernes  skæbne-nu sammen  med  den  større  historie  som  førte  dem frem til det, og af det tætte væv af billeder og sans­ ninger der er denne prosas særkende.  Men Biperso­ nerne der udspiller sig i  løbet af en  uge og  hvis ka­ piteloverskrifter  er  ugedagens  navne,  er  en  mager, grå bog, lakonisk, fint detaljeret,  en opdagelsesrejse i  trivialitetens poesi.

Seeberg skrev sin roman på baggrund af egne op­ levelser  i  UFA-filmstudierne  i  Berlin  i efteråret 1943;  men  han  skrev  bogen midt  i  5o'erne,  det  er det afgørende; ikke for at dokumentere sine oplevel­ ser dengang, men for gennem dette begrænsede :fik­ tive  univers  at :fa  orden  på  sine  egne tanker. Eller brugte han stoffet fordi han brændende ønskede at Tiden - de tidlige 5o'ere - var den anfægtede hu­ manismes  og  den  anfægtede  kristendoms  store  tid med Branner og Hansen som fløjfigurer og karisma­ tiske  vartegn,  med deres anfægtede  begreber og an­ fægtede :fiktioner kørt  uhjælpeligt  fast.  Allerede fra 1953  havde  Villy  Sørensen  med  sine Sære  historier vist  at deres tid var forbi skønt de synede og længe blev ved med at syne af så meget og skønt deres sta­ tus  fortsat  virkede  uantastet.  Sørensens  grusomme komik underminerede en hel, ældre generations re­ toriske  positioner;  som  Seeberg  nu  yderligere  un­ derminerede med sin prosas upåfaldende sikkerhed.

Seeberg søgte virkelighed, sådan udtrykte han det selv.  I  og  med  at  han  skrev Bipersonerne søgte  han først og fremmest virkelighed. Dermed implicerede han at virkelighed - i hvert fald for ham - ikke bare var noget der var for hånden; men også at der ikke umiddelbart fandtes en litterær form som kunne ka­ nalisere eller snarere inkarnere denne søgen. Når nu 'virkelighed' var det nøjsomme program kunne man næppe  forestille  sig  andet  end  realisme,  men  ikke realismen. Så  hvad  Seeberg  søgte  var  en  ny,  på  en gang håndgribelig og æstetisk virkelighed den klas­ siske europæiske realismes iscenesættelse ikke havde adgang til  med  sine  psykologiske adfærdsmodeller, samfundsmæssige perspektiver og narrative konven- IOI

i den:

vok

og

1 en s

wasr.op......

.\_\_\_

"s......

tioner.  At skrive  på  den  tradition  ville  være ensbe­ tydende  med  at  havne  i  uvirkelighed,  lige  meget hvor  megen  'virkelighed'  der  var  beskrevet  i  tek­ sten.

Til  syvende  og  sidst  handler  det  om  sprog.  See­ berg  lyttede  til  og  :fremelskede  en  tone  og  en  stil, der  med afdæmpet  farvelægning,  med  personernes samtaler som det bærende element i fortællingen og et  minimum  af  beskrivelser,  gjorde  disse  personer intenst nærværende og ligeledes det fysiske og men­ tale rum hvori de lever deres liv. Et af Seebergs stør­ ste bidrag til dansk litteratur blev, fra Bipersonerne og :fremefter,  dvs.  gennem  næsten  et halvt århundrede, et sprog og en sproglig bevidsthed som var helt upå­ virket af  Johannes V. Jensen og den tendens han stod fadder til og som fik så stor slagkraft, at den har faet en slags monopol på at blive betragtet som 'sprogfornyende'.  Jensen  var  simpelt  hen  ikke  til stede i Seebergs baggrund, hverken som inspiration eller  udfordring.

Desuden:  Seeberg  lagde  gennem  den  billeddan­ nelse, fiktionen giver adgang til, afstand til selve den i  offentligheden  og  åndslivet  dominerende  borger­ lige kulturtradition hvad enten den var af konserva­ tivt eller kulturradikalt tilsnit.  Han tænkte skævt og anderledes,  hans  udgangspunkt  var  et  andet.  I  og med at han henlagde sin roman til et miljø af tvangs­ udskrevne personer  i krigstidens Berlin,  skabte han rum for  en  livsstemning  og  -tydning  hvis  grundlag var et andet.  Her, hvor det drejede sig om det aller­ mest  nøgne  liv  for  en  række  tilfældigt  sammen­ bragte  voksne  mænd  fra  forskellige  hjørner  af Eu­ ropa  måtte  de  mønstre,  kulturen  og  den  litterære konvention  i  Danmark  stillede  til  rådighed og  som altid  var  og  er  parat  til  at  blive  taget  i  brug,  visne bort uden at kunne finde vej ind i sproget: her er in­ tet  opgør  med  borgerskabet  eller  spot  af  dets  vær­ dier,  intet  socialt  eller  politisk  engagement,  ingen 'kulturkrise',  intet  generationsoprør,  ingen  moder­ bindinger, ingen vitalistisk livsbekræftelse, ingen re­ ligiøse  anfægtelser.  Og  det  er  som  om ingen  af  de mennesker  der  befolker  denne  fiktion,  der  virkelig tilhører  dem,  har  skullet  gøre  sig  fortjent  til  det. Ikke desto mindre er de små hverdagsdramaer, dag­ ligdagens  mest  ydmyge  ritualer  og  samtalerne  om dem,  elementære  bekymringer  og  de  tanker,  hver især er  alene med, bevægende læsning. Her, under det  verdenshistoriske  uvejr,  bliver  alt  dette  til  det uanselige  mysterium,  sproget ikke kan nævne,  men som "i  det mindste ikke  [er]  ingenting." Sådan be­ tegnede Seeberg det i sin sidste bog, Halvdelen af  nat­ ten fra 199 7 i  digtet  "Ingenting",  hvis  ni  verslinier udmejsler  alt  hvad  'Det' ikke er  og  gennem  denne række af negationer lader 'Det' fremstå med så me­ get  større  uafviselighed.

Kun antydningsvis  gives der  af  bipersonerne  bud på eftertanke over hvad det er der overgår dem, især af  'Balteren' som dermed har en  beskedent privile­ geret stilling  i  romanens  persongalleri.  Men  så  kan man også fa indtryk af at han snarere tænker og ta­ ler  ind  i  den  danske  samtid,  dvs.  5o'erne,  end ind i romanens tid. Og måske er det en af tidens stemmer der taler gennem Balteren hvor han henviser til Kas­ par  Hauser  og  fortsætter:  "Jeg  kunne  måske  tilføje et og andet, om sindet, som er uden forudsætninger, og som bryder igennem i denne :fremmede verden, og  her  skal  det  være,  i  denne  :fremmedhed  er  dets sted." Det er næsten som et citat fra Ole Sarvig, for hvem  Kaspar  Hauser  også  var  en  paradi gm atisk skikkelse (han skrev senere Kaspariana for  Odin Te­ atret)  og  som f.eks.  i Krisens  billedbog (1950)  havde skrevet,  i en tekst til et billede af Max Ernst,  således om jorden:  "Den  er  nu  et  :fremmed  sted,  og  vi  er :fremmede overfor  den. Frie  i denne tilstand,  bevid­ ste  om  vor  forskellighed,  uden  fortid,  uden  tradi­ tion"  (s.  86).

Det er  ikke noget tilfælde  hvis  'Sarvig'  optræder i  Seebergs  debutroman.  Seeberg  har  selv  bevidnet hvilken  betydning  Sarvigs Grønne  digte  fi k  for  ham da han ganske  tidligt - vel i  '44 - stiftede  bekendt­ skab  med  den:  som  for  mange  af  hans  generation uden  tvivl  en  skelsættende  oplevelse -- mon  nogen .  dengang  kunne  læse  blot de  første  verslinier  af bo­ gens  første  digt  ("Så  blege  var  gaderne,/  som  en lunge i sprit") uden at mærke suset af noget nyt og anderledes?  Hvad  var  det  ny?  ikke  blot  sproget, men fornemmelse af at der  bag sproget,  og  føleligt gennem det, lå en anden  fortælling; som jo også efter­ følgende  blev  udfoldet  i  Sarvigs  forfatterskab.  Det var vel ud fra bevidstheden om denne anden fortæl- lave va uanselige, d k hy en si e et

78

står blandt e

›elthen

risten"

. Denr

og do

n lang

i Seebergs fi

n til at

opulære kryb

on er det vid

Tyrder (

mertel

Seeberg genn

centru

m eksistensd

dyrs evne og

n spejlvendin

erne anskueli

ten har ikke 1

ue dens eksi

trussel. Sim (

erne meldt s:

in beder om

føle at han le

ke længere 1

det liv han s

i morgen, me

ng med at le

person som t

vet den eksis

roman, der l

efterkrigstide

ernes særegne

ikke gjorde.

ned sin konfl

elativeres for

er den overv

finder sig i

ger, Fritz, 1

eres små og s

i

,

ling  og  dens  radikalitet - fortællingen  om  den  vel­ kendte  verden  som  en  fremmed  verden  - Seeberg kunne  føle  sig  beslægtet  med  Sarvig  og  anerkende hans stemme i en sådan grad at han så at sige kunne 'citere'  den.

Alle  'bipersoner'  er som sådan uanselige,  det ligger i  begrebet. I Halvdelen af natten står blandt en række ultrakorte tekster også  "Ørentvisten". Denne øren­ tvist er den ultimative biperson i Seebergs forfatter­ skab,  og  når  dette  vævre og  populære  kryb  optræ­ der til allersidst i hans produktion er det vidnesb yr d om den konsekvens, hvormed Seeberg gennem sine :fiktioner tænkte eksistensen. Som eksistensdrama og antipatetisk hyldest til det lille  d yr s  evne og  vilje til at  overleve er  "Ørentvisten" en  spejlvending  af det psykiske  drama,  Sim  i Bipersonerne anskueliggør:  at være eller ikke være. Ørentvisten har ikke bedt om at  kosten  og fejebakken skal- true  dens  eksistens og har mindst af alt opsøgt denne trussel. Sim derimod har som den eneste af bipersonerne meldt sig frivil­ ligt til at arbejde i Tyskland:  han beder om at måtte opleve dødsangst for at kunne føle at han lever; han udskyder  det  øjeblik  da  han  ikke  længere  kan  l yv e for  sig  selv,  men  må  indse  at  det  liv  han  skal  leve ikke først, fantastisk, begynder i morgen, men at det er det, han allerede er i fuld gang med at leve. Med denne  desperate  og  splittede  person  som  udgangs­ punkt kunne Seeberg hav� skrevet den eksistentielle ell�r ligefrem eksistentialistiske roman, der kun ville have  passet  alt  for  godt  ind  i  efterkrigstidens  litte­ rære  landskab.  Det  er Bipersonernes særegne  littera­ turhistoriske  betydning  at  han ikke gjorde  det.  Sim er i høj grad til stede i bogen med sin konflikt; men han og konfliktens betydning relativeres fordi roma­ nen først  og  fremmest  bekræfter  den overvældende realitet af den subverden, Sim befinder sig i sammen med  Ackermann,  Marcel,  Roger,  Fritz,  Monsieur Petit, Marino, Jean osv., med deres små og store be­ kymringer,  ønskedrømme,  venligheder  og  gemen­ heder, selvbedrag, håb - det stille drama som alle li­ vets bipersoner hele tiden medvirker i på liv og død.

Seeberg skrev faktisk den eksistentialistiske roman som kun passede alt for godt ind i tidens kulturelle landskab og  vel netop derfor blev  hans måske stør- ste  succes.  Men Fugls Føde (1957) knager  i  fugerne af den meget tænkte konstruktion, gennemført med sammenbidt konsekvens et usikkert sted mellem al­ legorisk enkelhed og psykologisk kirurgi. Såvel Sim som Tom (i Fugls Føde) søger udsættelse, et tema der vendte  tilbage  i  novellen  "Hvile"  i Eftersøgningen (1962), om Anna som har søgt tilflugt i et mønster af tvangshandlinger og først føler fortvivlelse da hun befriet  oplever  at  livet  står  til  hendes  rådighed;  og skal leves.

Såvel  denne  som  de  øvrige  noveller  i Eftersøg­ ningen er en slags psykiske situationsbilleder eller en­ kle  allegorier  eller  begge  dele  på  en  gang,  skrevet med  en  lethed  der  gør  dem  underholdende,  som f.eks.  i  de  ligesom  selvfølgelige  dialoger  i  situatio­ ner,  der  trodser  enhver  fornuft.  Hver  fortælling  er den  overrumplende  krystallisering  omkring  en  en­ kel,  ofte  lettere  absurd,  original  ide.  I  kraft  af  det mesterskab hvormed tonen anslås og fastholdes hen­ tes  der  meget ud af lidt;  og en dyb smerte  skærpes umærkeligt og  står i  hver fortælling tilbage  som en grum  essens. Eftersøgningen ramte  præcist  tidens  for­ nemmelse  af  en  accelererende  uvirkelighed,  ingen realisme ville have kunne� indfange. Men det er for­ ståeligt at Seeberg ikke kunne fortsætte på den måde og  efter  endnu  et  par  offentliggjorte  fortællinger  i novellesamlingens stil opgav genren - faren for ma­ ner  må  have  været ham  bevidst;  eller  inspirationen slap simpelthen op. Der skulle gå tolv år før han på helt  ny  (  og  dog  naturligvis  ikke helt ny)  basis  ind­ ledte  den  lange,  rige  fase  af  sit  forfatterskab,  der også kom til  at  afslutte  det. I  mellemtiden kom ro­ manen Hyrder (1970), i hele sin forviklede konstruk­ tion en  smerteligt nøgen bog med fortvivlelse,  død og sex i centrum på en mere tydelig måde end tid­ ligere.

Fra og  med novellerne i Dinosaurusens sene eftermid­ dag fra 1974 fremstod Seeberg - hvis fire første  bø­ ger  alle  foregår  i  en  slags  anonyme,  moderne  stor­ bymiljøer - som  en  dansk provinsforfatter  der  især skrev  om provinsens mennesker og steder. Dermed gik  han  igen  som  med Bipersonerne på  tværs  af  de fremherskende  tendenser og  lagde  stadig samme af­ stand  til  den  i  offentligheden  dominerende,  stærkt at de e kl sseaerge.biititcin

...:

hovedstadscentrerede  kultur.  Det  skulle  vise  sig  at han havde åbnet sin digteriske fantasi for et rigt stof og for en mangfoldig, konkret og yderst nutidig ver­ den som kun i ringe grad var udforsket af litteratu­ ren.  Seeberg  skrev  med  den  distance  til  stoffet,  alt kunst kræver; men han skrev uden den form for di­ stance til provins og  provinsmennesker der gør dem (hyggeligt  eller uhyggeligt) eksotiske.  De  diskrete, ufolkelige  skæbnefortællinger  er  på  en  gang  nåde­ løse, varsomme og underfundige. Mennesker i deres små liv - de eneste vi har - kommer her,  som i Bi­ personerne, til  at  fylde  et  stort  rum  uden  at der  no­ gen sinde bruges store ord.  Man mærker sig kvalite­ ten  af  de  visuelt  præciserede  detaljer  og  :fint  hørte replikker,  den  forfinede realisme i undersøgelsen af ganske almindelige menneskers vidunderlige særhe­ der  og  blufærdigheden i omgang med det tragiske.

Det  ville  være  fristende  at  sige  at  fortælleren  er  · solidarisk med sine personer, som det ofte gøres om gode forfattere,  men det virker  utilstrækkeligt eller ligefrem  forkert  som  et  alt  for  politiseret  begreb  i forbindelse med Seeberg.

Den unge  Seeberg  havde taget Nietzsche  til  sig, eller havde fundet sin Nietzsche, som det fremgår af forordet til det Nietzsche-udvalg (Visdom) han som 21-årig redigerede og oversatte for Hasselbalchs kul­ turbibliotek  i  1946.  Her  skrev  han  om  Nietzsches 'amor fati',  kærlighed til  (  eller  indforståethed med) skæbnen:

Den er den nietzscheske ånds skønneste hændelse, en frugt af tusind års kristen langmodighed.  I denne følelse forklares alt, af denne følelse forsones alt. Den tvinger Nietzsche til at be­ gribe kontinuiteten og livets store sammenhæng.  Han nærer intet fjendskab i denne følelse, han har intet Nej til nogen ting.

Som læser af Seebergs noveller føler man at han har intet Nej til noget menneske og at det er denne ind­ forståethed  der  giver  den  dybe  klangbund  under disse snart lette,  snart skæbnetunge livsbilleder. Her skal  ikke  afregnes  med  nogen eller  noget,  hverken enkelte karakterer eller miljøer.

Men:  ondskaben? Hvordan forholder  man sig  til den  i  denne  altomfattende  accept?  Hos  Seeberg træffer  man  sjældent virkelig  afstumpethed  og  vir- kelig ondskab.  Han gik aldrig så langt som til at sige at ondskaben er nødvendig; men han indså at den er uundgåelig  som konsekvens af menneskets frihed.  I "Mok opfinder mennesket" (i Rejsen til Ribe, 1990) tænker  orangutang-hunnen  Mok  mennesket  frem: og  fordi  det  kunne tænkes at  mennesket  - modsat orangutangerne - kunne blive ond ved sig selv,  var det  dermed også blevet muligt.  "Mennesket  skulle passe meget på, for det var opfundet, det havde fri­ heden til at opfinde sig selv også.  Hvorfor ikke, ville mennesket sige,  det kunne  bruges til både  det  ene og  det andet."

Bevidstheden om ondskaben gjorde ikke Seeberg til  tilhænger  af  ondskaben  som  et  metafysisk  pro­ blem, der krævede en metafysisk løsning, som f.eks. en  kristen forsoningslære.  Han  forholdt  sig  næsten pragmatisk til den som det brændte barn til den glo­ ende kakkelovn, men uden at forklejne de uhygge­ lige muligheder den rummer:  "- Ondskaben,  siger Thorvald,  det er en lille infam ting, vi alle har  i os, og :far  den først magten, så kan mennesker finde på alt" (fra "Tildækninger og afdækninger" i Argumen­ ter  for  benådning, 1991).  Så  enkelt som  Thorvald,  en ugift lastbilchauffør, her siger det kan det altså siges; og  han  er  først  og  frem�est  klog  nok  til  ikke  at hylde  ondskaben  gennem  alt  for  vedholdende  op­ mærksomhed.

Når  Seeberg  ikke  havde Nej til  noget  menneske måtte  selv  en afstumpet forb ry der på den ene eller den anden  måde  have  en  plads  i  fællesskabet;  som den tredobbelte  drabsmand en hel  bys borgere  be­ der domstolen om at benåde med den begrundelse, at han som bassanger er uundværlig i byens sangkor: "Musikken er større end forbrydelsen" ("Argumen­ ter  for  benådning",  i bogen med samme titel).  Per­ spektiverne i denne tankevækkende påstand, der gi­ ver  æstetikken  en  udsøgt  plads  blandt  de  værdier den enkeltes og  samfundets liv  kan  baseres  på,  har måske ikke stået byens, som de selv siger: "uvidende og derfor  i  sandhed  uskyldige  borgere",  ganske klart.

Ud over novellerne er det tekster som de to citerede plus en lang række andre teksttyper der udgør ind­ holdet  i  de  såkaldte  novellesamlinger  fra  o\_g  med

-Ta

ninds

"T

Det er

Det er

Det er

...:

Det er

Og ikk

Kun er

....:

..n.....

Dinosaurusens sene eftermiddag, betinger deres rigdom og  bidrager  til  at  give  de 1;11  deres  unikke  plads  i dansk litteratur.  Tilstedeværelsen af disse tekster gør i særlig grad hver af bøgerne til en komposition, hvor­ for  det  altid  vil  være  imod deres ide at redigere el­ ler  oversætte dem i udvalg.

Her  afprøves  en  lang  række  genrer:  myteog eventyragtige  fortællinger,  kortprosa  i  mange  for­ mer  indtil  det  sentensagtige,  fingeret  sagprosa;  og endelig digte.  Alle disse masker tillod Seeberg på en gang at  skjule  sig og at træde  langt mere  direkte,  ja personligt og nøgent frem end gennem novellernes fiktioner.  Der  er  næppe  tvivl  om  at  mange  af  tek­ sterne  udtrykker  d yr t  vundne,  personlige  indsigter og  selvopgør;  og  at  de  kun  er  blottet  for  ressenti­ ment  og  forbitrelse  fordi  Seeberg  inkluderede  sig selv blandt de mennesker, han ikke havde noget Nej til.

Valget af de forskellige genrer og af formaliserede teksttyper,  der  fungerer  som  ironiske  filtre,  er  ud­ tryk for  Seebergs bevidsthed om at formen dikterer en bestemt optik som giver adgang til tanker,  ople­ velser og skrift, som ellers ville forblive lukket land. Som Mok skabte mennesket ved at tænke det, viste Seeberg at sproget skaber  virkeligheden ved at nævne den: "Tag to  af  de fladeste fladheder og sæt dem vinkelret på hinanden,  så  har  du  gjort  en  god begyndelse"  ("Udvikling  af  et  rum",  fra Rejsen  til Ribe). Og senere i  samm� tekst: "Stil dig op  og  se ud.  Du har skabt en altan".  Han gik til den yderste konsekvens  i  denne  metasproglige  undersøgelse  i det  ganske  lille  stykke  "Slåfejl"  (i Halvdelen  af nat­ ten), hvor  slåfejlene  lokker  uforudsete  betydninger frem, som  i  det  afsluttede  eksempel: "vente  er hente".

Seeberg  skrev  sig  i  nogle  af  disse  tekster  ud  til grænsen  for  hvad  der  lader  sig  udtrykke  og  skrev dermed også om denne grænse.  Det handler fortæl­ lingen  "Dinosaurusens  sene eftermiddag" (også) om,  en  af  de  Seeberg-tekster  hvor  smerten  ved  at leve kommer stærkest og mest direkte til udtryk, om end uden  at krænke  den  blufærdighed  og  varsom­ hed,  hvormed han altid omgikkes menneskets skrø­ belige eksistens.

Dinosaurusen  har  af  sin  mor  lært  om floden:  "I floden  druknede  man.  Floden  var  ingenting.  Den var ikke med i sproget.  Der holdt sproget op.  Ingen­ ting  var  for  meget at  sige."  Dinosaurusen har  ople­ vet at kærligheden blev vakt og dernæst ydmygelsen og det store - og desværre også komiske - nederlag: den er for lille til at kopulere med nogen af de hun­ ner,  den møder;  den er  en taber. Her, hvor seksua­ litet og nederlag er koblet uløseligt sammen, gør di­ nosaurusen  det  utænkelige. Dens  mor  havde  lært den: "Man gik til floden.  Så vendte man om." Men den går til floden,  og i stedet for at vende om sluk­ ker den tørsten og dør med hovedet i flodens vand; i det ingenting hvor sproget er holdt op og som det derfor  ikke  en  gang  kan  sige.  Her  kredser  sproget, sprogets  udsagn  om  sig  selv  og  fortællingens  bille­ der  om det usigelige  og  modsætter  sig  fortolkning. I  fortolkningen  skulle  sproget  jo  igen  tale  om  det, hvorom der kun kan ties; eller måtte ty til et nyt bil­ lede.

Seeberg  vendte  tilbage  til  'Ingenting'  i  det  alle­ rede omtalte digt i Halvdelen af natten:

Det er ikke nu, fø :  og herefter Det er ikke over, ikke under, Det er hverken oppe eller nede, Det er ikke bag og ikke for Og ikke ude eller inde Kun er det ikke og heller ikke bare og ikke mindre og heller ikke større og fjernt og nært men i det mindste ikke ingenting

Om 'det'  lader sig kun sige hvad det ikke er: umu­ ligt at fastholde eller  betegne inden for rummets og tidens  dimensioner.  Hægtet  op  på  et  eneste,  fem gange  gentaget  verbum, er, som  en  gang  skifter plads og gennem denne simple, syntaktiske manøvre strukturerer hele digtets musik, tilbyder det sin ulø­ selige  og  paradoksale  gåde.  Er  den  ikke  beslægtet med  den  gåde  der  tematiseres  således  af  Chuang Tse:  "Den  ligger  hinsides  zenith  og  kan  dog  ikke kaldes  høj;  den  ligger  dybere  end  de  seks  yderste punkter og kan dog ikke kaldes dyb. Den blev til før himmel og jord og kan dog ikke siges at have været ncap

---- ..

:....

NERVÆR

til længe; og den er ældre end den tidligste fortid og kan dog ikke siges at være gammel" (Chuang Tse: Forstanden  drager  nordpå, oversat  af  Søren  Egerod. København 1981, s.  18-19).

Chuang Tses den er  'vejen',  dvs. Tao,  et ord See­ berg  naturligvis  ikke kunne bruge og  ikke  en gang implicere selv om han havde villet: det er et ord en tænksom  jyde  aldrig  ville  kunne  tage  i  sin  mund som udtryk for åndelig ejendom. Om Seeberg over­ hovedet har interesseret sig for taoismen rar stå hen, det  er  også  uvæsentligt,  et  vist  tankens  slægtskab behøver ikke at hidrøre fra det man kalder 'påvirkning', som i reglen blot er bekræftende gen­ kendelse af egne erfaringer.

Forfølger man imidlertid dette spor falder tanken igen  på  "Ørentvisten",  som  i Halvdelen  af  natten er flankeret af to næsten lige så  korte tekster,  "Koste­ skaft"  og  "Støvsuger".  Begge  er  paradoksale,  un­ derfundige omvendinger-af 'normale' menneskelige perspektiver: det er kosteskaftet der kræver af men­ nesket at blive  brugt;  og  støvsugerposens uanselige indhold  er  ikke affald,  men  rigdomme.  At Seeberg med  disse  beskedne  arbejder  gav  en  ørentvist,  et kosteskaft  og  en  støvsuger  plads  i  dansk  litteratur (  og at det netop skete ud fra en anden optik end de H. C. Andersenske eventyrs) er ingen ringe bedrift. Og mere end blot et pudsigt indfald.  Livet anskuet fra  disse  synsvinkler  er  billedet  på  den  diametrale modsætning  til  den  europæiske  kulturs  centrale, faustiske  stræben  og  netop  beslægtet  med  klassisk kinesisk  tankegang  som  den  finder  udtryk  i  taois­ tiske tekster.

8I

Den sproglige  økonomi  der  er  karakteristisk  for Seebergs prosa lige fra Bipersonerne er i  disse  som  i mange andre tekster  drevet til det yderste,  uden at sproget  af  den  grund  nogen  sinde  virker  tørt  eller stramt styret.  Og selv  i de korte tekster  er Seeberg fortæller:  de  er  fortællinger  hvis styrke  beror  på at de  er  udtryksfuldt  visuelle  vi ser kosteskaftet, ørentvisten  og  støvsugerposens  indhold;  så  betyd­ ning uanstrengt vokser ud af billeddannelsen.

Seeberg  havde  altid  skrevet  vidende  om  smerten, menneskets konstante følgesvend; men med et lige så  konstant  nærvær  i  forhold til  de  enkleste  gaver: man  glemmer  ikke  de  brasede  kartofler  Monsieur Petit  tilbereder  på s. 210-11 i Bipersonerne: hvor har de dog smagt vidunderligt! I Argumenter for benådning finder  man  følgende  som  det  første  af  en  række "Forslag til enkle retter":

Rislende vand over sten og især når sollyset falder i det er en stor luksus. Man drikker det af sin hule hånd eller  begge hæn­ der samlet i en dyb hulning. Nydes især om morgenen og sent om eftermiddagen.

Tre  sætninger,  tre  kadencer,  den  ene  kortere  end den  anden.  Tre elementer:  vand,  sten,  sollys.  Den hule hånd eller hænderne der runder sig: og man ser mennesket drikke. Morgenen og den sene  eftermiddag - det  er  begyndelsen og afslutningen, dødens  nær­ hed. Således tilbyder teksten,  diskret,  et livsbillede. Seebergs prosa er lige så klar og læskende som det rislende vand, den handler om.