Løn for djævletjeneste
Forfattere: Lis Norup
Tidsskrift: kok (1985-11-29)

Lis Norup

## Lan for dj  ævle9  eneste

Menneskene  er  forbundet  med  hinanden  ved  reb  og  det  er  allerede slemt, hvis rebet Inrsner sig om én og  han synker et stykke dybere end de andre ned i det tomme rum og frygteligt er det, når rebet brister om én,

og han nu falder.

1

Det  er  påfaldende,  at  Franz  Kafka  overalt  hvor  han  omtaler  sin forfattervirksomhed  sammenkzder den med angsten, med at bedrive lan for djzvletje-

markets gerning, med at mane spagelser frem og fa neste.

Sin  mest  fortzttede formulering  af denne sammenkzdning giver han i et brev til Max Brod: »Da jeg nu i den savnlase nat lod alting gå frem og tilbage mellem mine smertende tindinger  igen og igen, blev jeg  mig  atter.  ..bevidst,  hvad  det  er  for  en  svag  eller  slet  ikke eksisterende grund jeg  lever på, over et marke,  hvorfra  den  marke magt  kommer  frem  efter  behag  og,  uden  at  bekymre  sig  om  min stammen, adelzgger mit liv.  Det at skrive holder mig oppe, men er det ikke rigtigere at sig?  at det holder denne form for liv oppe? Dermed mener jeg naturligvis ikke at mit liv er bedre når  jeg ikke skriver. Tvzrtimod er det da langt vzrre og helt  uudholdeligt  og må  ende med  vanvid.  Dette  ganske  vist  kun  under  forudsztning  af  at jeg, hvilket faktisk er tilfzldet, også er forfatter når  jeg ikke skriver, og en ikke skrivende forfatter  er unzgtelig en  uting der udfordrer vanviddet. Men hvordan forholder det sig med forfattertilvzrelsen selv? Det at skrive er en sad vidunderlig lan, men for hvad? I nat stod det mig med en barnlig anskuelsesundervisnings tydelighed klart at det er lan for  djzvletjeneste. Denne  dykken  ned  til  de dunkle  magter,  denne frigarelse af ånder, der af naturen er bundne, tvivlsomme omfavnelser og hvad der ellers kan gå for sig dernede, alt det man ikke lzngere husker heroppe når man skriver historier i sollyset. Måske findes der også andre måder at skrive på,  jeg kender kun denne; om natten, når angsten ikke lader mig sove, kender jeg kun denne.«' Og i forbindelse

Franz  Kajka med  »Dommen« -den  novelle,  han  oplever  som  sit  gennembrud som forfatter, skrevet i en lang sammenhzng natten mellem den 22. og 23. september  1912 -om den noterer han umiddelbart efter: »I denne nat har jeg flere gange båret min egen vzgt på ryggen. Hvordan alt kan  siges,  hvordan  der for  alle,  selv for de mest  fremmede indfald  er  beredt  et  stort  bål,  hvori  de  forgår  og genopstår ... K u n sådan kan  der  skrives,  kun  i  en  sådan  sammenhzng,  med  en  så fuldstzndig opladthed af legeme og s j ~ l . « ~ Ti år senere vender han i et  brev  til  Milena Jesenká  tilbage  til »Dommen« i forbindelse  med hendes overszttelse af den til tjekkisk: »I den historie hznger  hver eneste sztning, hvert eneste ord, hele -om jeg så må sige -musikken sammen med »angsten«, da brad såret op for farste gang i en lang nat...^^

For  Kafka  eksisterer  der  således  en  tzt forbindelse  mellem  det ubevidste -den  indre  drammeverden -og  litteraturproduktionen. Det ubevidste u d g ~ r såvel råstoffet som dynamikken i skriveprocessen, forstået på den måde, at han producerer på sit ubevidste og med sit ubevidste:  drammene, »de dunkle magter« leverer materialet  og styrer ham bagom  hans bevidste vilje og intention.  Kunstnerisk  arbejde får hermed trzk tilfzlles med drammearbejdet. Som drammearbejdet, der oversztter de latente drammetanker til den manifeste dram fortrinsvis  gennem fortætninger og forskydninger, omszttes  i det kunstneriske arbejde ubevidste affektytringer og impulser til billeder og symboler i fortcellingens  form. Og dette er vigtigt. For kunstnerisk arbejde er andet og mere end det ubevidste drammearbejde. At skrive er ikke en totalt ubevidst proces, det er også en yderliggarelse, en objektivering af ubevidst konfliktmateriale, der er en bearbejdningsform, et vzrn mod vanviddet,  og et arbejde,  der potentielt  rummer muligheden  af  indsigt  og  erkendelse:  »Jeg  tror,  man  overhovedet kun bar lzse buger, som bider og stikker én.  Hvis den bog, vi  Izser, ikke vzkker os med et nzveslag mod kraniet, hvorfor lzser vi så den bog? ... Men vi behmer bager, der virker på os som en meget smertelig ulykke, som når én,  vi holdt mere af end af os selv dar, som hvis vi blev forstadt ud i skovene fiernt fra alle mennesker, som et selvmord, en bog skal vzre en akse til det frosne hav i os.a4

Fortzllingen  som  en  akse i  sjzlens  is  fortztter de forskellige niveauer,  der for  Kafka  rummes  i  det  kunstneriske  arbejde,  i  det  at skrive.  På et  niveau  er det  en  måde at gennemspille  og genstandsmzssiggare ubevidst konfliktmateriale  på, men det er karakteristisk nok  samtidig  en  binding  til  dette:  »Sansen  for  at skildre  mit  indre drammeliv har gjort alt andet til biting, og det er på den frygteligste måde forkrablet og holder ikke op med at forkrables. Intet andet kan nogensinde stille mig tilfreds.«5  I takt med hans indfangning i drnmmeverdenen reduceres den ydre verden til kulisse, for dog paradoksalt  nok  gennem  denne  substituering  at forlene den ydre  eksistens men min tilvzrelse har alligevel fået mening, denne regelmzssige, tomme, vanvittige ungkarletilvzrelse  er blevet retfzrdiggjort. Jeg  kan igen fure en dialog med  mig selv og stirrer ikke på samme måde ind i den fuldstzndige tomhed. Kun ad denne vej med mening: B.. . findes der bedring for mig.e6

At skrive opleves således af Kafka som hans eksistensberettigelse, 1 karakter,  som hengivelsen  til  litteraturen  antager  og  ikke mindst  i kravene  til  de ydre rammer som betingelse for overhovedet at kunne skrive: kun om

som hans eneste behov og nydelse, hans eneste mulighed for at sikre sztte sin  identitet. Dette afspejles i den tvangsmgssige natten, kun i sammenhzng, kun i fuldstzndig isolation og absolut ro.

Genstandsgnrelsen af ubevidste konflikter er ikke alene et vanvidsvzrn,  der  er  også  »en  snd  vidunderlig  lm,« noget  »mousserende, som  fylder  mig  helt  og  holdent...«'  Det  er  en  overskridelse  af  det ubevidste niveau, det er en måde at gnre sig fri af drnmmens isolation og ensomhed, fordi det er en åbning til det menneskelige samkvem.

Via sine fortællinger kommer  Kafka ud  over sig selv og sin dialog med sig selv. Fortzllingerne bliver offentliggjorte, de bliver lzst op i forfatterforeninger,  de bliver oversatte, hvorved  han bl.a.  kommer  i forbindelse  med  Milena Jesenká,  den måske vigtigste person i hans liv  udover  faderen. Som forfatter får han  anerkendelse  og bliver respekteret for sit serprgg. Det er således ikke blot  fortzllingerne, der qua den selvstzndiggjorte eksistens i bogform indirekte bringer ham i relation til andre mennesker. Det sker også direkte. For Kafka bliver forfattervirksomheden hans  vigtigste  sociale handling, der momentant bryder den cirkel af tomhed og meningslnshed, som hans kontorliv,  familieliv og ungkarletilvzrelse  er omspzndt af.

Den lykkefnlelse, der fylder ham, når han skriver, er på et tredie niveau en kritisk handling. Ved at genstandssztte sig selv igennem en produktiv  formning af et  materiale,  overskrider  han  i en  dialektisk bevzgelse  sig selv. Objektiveringen -kunstproduktet  som spor i en omverden -virker tilbage og er forudsztningen for, at han kan komme til sig selv, blive sig selv bevidst og dermed overskride den tvang og  fremmedbestemthed,  som  drnmmene  og  mareridtene  udnver  i ham. Det kunstneriske  arbejde bliver identitetsproducerende, det  bliver hans  fnrste  behov  og nydelse,  det  bliver  hans  menneskelige kendetegn.  Hans lnn for djzvletjeneste.

som tekstgrundlag vil jeg  forsage at for det  ubevidste og

Med »Dommen« og Processen vise,  hvordan  Kaka på én  gang er pennef~rer samtidig overskrider'dette ubevidste niveau ved at transformere det til litteratur, der er tilgzngelig for analyse, for ham selv og for andre. Og det i en form, hvor der ikke alene er tale om en emancipation fra, men også om en voldsom kritik af et samfund og en familieform, hvis tryk på individet muliggrr og er den tragiske betingelse for, at en type litteratur som Kafkas overhovedet kan og skal skrives.

»Dommen« er fortzllingen om den lydige san, der efter at vzre blevet  stemplet  af  faderen  som  genstridig  og  djzvelsk  og  damt  til daden prompte eksekverer dommen og kaster sig i floden, idet han

råber »Kzre forzldre, jeg  har jo  altid elsket jer.«

Den  1  1.2.  1913 skriver Kafka i sin dagbog i forbindelse med korrekturlzsningen: D . . . fortzllingen er som ved en fadsel kommet ud af mig dzkket af smuds og slim, og det er kun min hånd, der kan trznge frem til selve kroppen og som har lyst til det: Vennen er forbindelsen mellem  far  og  san, han  er  deres  vigtigste  fzlles  eje.  Alene  ved  sit vindue roder Georg med vellyst i dette fzlleseje, tror at have faderen i sig og anser  alt for at vzre på det bedste, bortset fra en vis  flygtig, vemodig  eftertznksomhed.  Historiens  udvikling  viser  nu,  hvordan faderen  stiger  frem  af  det  fzlles,  vennen,  og  placerer  sig  som  en modsztning til Georg, en modsztning, der forstzrkes af andre mindre betydningsfulde  former for fzllesskab, nemlig af moderens kzrlighed  og hengivenhed,  af de dyrebare erindringer  om hende,  og af kundekredsen,  som  faderen jo  oprindeligt  har  skaffet  forretningen. Georg har ingenting; den forlovede, som i historien  kun  lever i forhold til vennen, altså det f~lles, og som da de endnu ikke er gift står uden  for det  blodslzgtsskab,  der forener  far og  s0n,  fordrives  med lethed  af faderen. Alt  det fzlles  har tårnet sig op omkring faderen, Georg oplever det som noget fremmed, noget, der er blevet selvstzndigt,  som  han  aldrig  har  beskyttet  tilstrzkkeligt,  som  er  udsat  for russiske revolutioner, og kun fordi han selv ikke har aje for andet end faderen virker den dom, der helt afskzrer ham fra faderen, så stzrkt på ham.&lt;&lt;8

I farste del af novellen sidder Georg Bendemann ved  vinduet og kikker ud over floden, mens han afslutter et brev til sin barndomsven i Petersborg med meddelelsen om sin forlovelse og snarlige bryllup. Til denne eksilerede ven har Georg et szrligt korrespondanceforhold: brevene, han skriver, er betydningslase og ligegyldige meddelelser med det formål »...at lade vennen beholde den forestilling urokket,  som han vel havde gjort sig om fadebyen i den lange mellemtid  og som han havde  affundet  sig med.ag Men  intet  er som far.  Thi det  szrlige i deres  venskab  består  dels  af  en  korrespondance  på  det  materielle plan, hvor Georgs succes i forretningslivet er omvendt proportionalt med den fattigdom og elendighed, der przger vennens tilvzrelse midt i  den  revolutionzre omvzltning af det system og den orden, der er fundamentet for Georgs fremgang.  Dels af et  indre-psykisk  korrespondanceforhold, der kompletterer og overlejrer korrespondancen  på det materielt akonomiske plan, der i novellens videre forlab forbliver uantastet  af de russiske revolutioner.

For mens Georg -tilsyneladende -er blevet et voksent, modent og selvstzndigt menneske, er vennen aldrig blevet voksen, han er blevet hzngende  i  infantile  bindinger,  fikseret  af  en  sygdom  grundlagt  i barndommen D. .. det  fremmedartede  fuldskzg  skjulte  kun  dårligt det siden barneårene velkendte  ansigt, hvis gule hudfarve syntes at tyde  på  en  fremadskridende  sygdom ..., han  var et  gammelt barn...«.''  Logisk nok har vennen da også indrettet sig på en endegyldig ungkarletilvzrelse,  hvorimod  Georg  står overfor den  afgarende lasrivelsessituation:  overgangen til manddommen og indtrzden i faderens og seksualitetens verden, symboliseret af zgteskabet. At denne overgang er konfliktfyldt antydes  af, at Georg  kun  tavende  »tilstår« den glzdelige nyhed for vennen.

Vennen skal således lzses som udspaltninger  af ikke-bearbejdede sider hos Georg, som fikserede infantile bindinger, der -netop fordi de er fortrzngte og dermed  selvstzndiggjorte -i konfliktsituationer vender  tilbage  i  dzmonisk  og  destruktiv  form.  Far  Georg  sender brevet vil han fortzlle faderen, at han har delagtiggjort vennen i den forestående forandring, hvorved forbindelseslinien Georg-vennen udstrzkkes til også at omfatte faderen.

Her er novellens omdrejningspunkt. Det afslares nu via glidninger i  betydningen  af »vennen« og »brevene«,  at det  er faderen,  der er vennens »sande ven« og vennens nstedfortrzdera, og at vennen, via faderens  breve  »kender det hele hundrede gange  bedre«"  end  Georg. Herved knyttes endnu'et element til vennen. Han er det afkapslede, selvstzndiggjorte  konfliktmateriale  mellem far og san. I relationen Georg-ven-fader er han en udspaltning af Georgs rivaliserende, men  angst- og skyldplagede forhold  til faderen, og i relationen farven-Georg er han bzrer af den »onde Fader« der ansker at kastrere sin rivaliserende  san.

I spillets farste akt kastrerer Georg faderen via en forskydningskzde fra den påkaldte lzegelige autoritet til Georg, der resolut lzgger sin far med det ikke altfor rene undertaj i seng. Faderen er som et ved  dennes tror han da. Men her  begår han sit livs fejltagelse. For faderen genopstår som et skrzmmebillede

tandlnse lille  barn,  der  båret  i  sin  sans  arme leger  med urkleden bryst.  Georg dzkker faderen godt til -på den hidtil så velkendte, kzrlige patriark.

Tiden er inde, kzden -blodets  bånd -kan ikke brydes.  Rollerne byttes  om;  faderens  krop  vokser  og  antager  uanede  skrzmmende proportioner,  som var han set fra det lille barns synsvinkel. Bevzgelseslogikken udgares nu af Georgs stigende angst, der forstzrkes af en række glidninger: ved synet af arret på faderens lår og hans rokkende pegefinger bider Georg sig -med  stivnet blik -i  tungen  og styrter, drevet af market i vzrelset, der fortzttes af faderens onde fordammelse, ned  af trappen, ud over broen og kaster  sig i floden.

Betingelsen for at kappe blodets bånd ville vzre, at han gik over broen, passerede floden, som markar af skillelinien mellem barndommens skyldfrihed (uvidenhed) og manddommens skyld (indsigt).  Og for at nå over på den forjzttede anden bred  (zgteskabet) måtte han kastrereldrzbe

gare sig fri af faderen, måtte -i symbolsk forstand -ham som sin rival for at kunne tage ham i arv.

Men stillet overfor den hellige alliance af faderen-vennen (-moderen)  formår Georg intet. Han springer i floden, i det store forskels-

lase.

Som sådan er »Dommen« en litterzr bearbejdning af en neurotisk udformet 0dipus-konflikt og dermed en gestaltning af en problematik  omkring den for  stzrke internalisering  af faderinstansen.  Georg har aldrig forstået at lasrive sig fra faderen og udvikle sig som forskellig fra denne. Han har taget faderen i arv i absolut forstand, faderen lever videre i ham som despotisk over-jeg, der til slut fremtvinger det svage jegs  undergang.  Men  herved  fremprovokerer  over-jeget  sin egen  udslettelse.  Domfzldelsen  »Et  uskyldigt  barn  var  du jo  ret Og derfor  skal  du vide: Jeg  dammer dig nu  til  daden ved  drukning«12

beset,  men  endnu  dybere  set  var  du  et  djzvelsk  menneske! -efterfalges af et brag, da faderen styrter om på sengen.

Kafka er sig i haj grad bevidst om digtningen som et bearbejdningsog lasrivelsesforsag i forhold  til faderen.  I wBrief  an den Vater« fra 1919 hedder det: »Det jeg skrev, handlede om Dig, dér  udaste jeg jo den klage, som jeg ikke kunne ase ud ved Dit bryst. Det var en afsked fra Dig, som bevidst blev trukket i langdrag, blot således, at den nok

varfremtvunget af Dig, men gik i den retning, som  jeg  havde  bestemt.^'^

Faderopgarets  psykologiske voldsomhed er i haj grad indskrevet i et socialt og historisk univers. Freuds begrebsliggarelse af adipuskonflikten bliver farst muligt på det historiske tidspunkt, hvor faderautoriteten har mistet sin selvfalgelighed, og hvor arven fra far til  san ikke  formidles direkte -ved  at faderen  oplzrer sannen i sit erhverv,  som  sannen så tager  i  arv -men  hovedsageligt  indirekte, psykologisk  gennem internalisering  af  Fader-loven  i  kernefamiliens regi. S~nnens identifikationsinstans bliver alene faderen som fader, som gådefuld despot: »Du regerede verden fra Din lznestol. Din mening var  rigtig,  enhver  anden var  forrykt,  overspzndt,  fjollet, ikke  normal ... Du fik i mine arjne dette gådefulde, som er kendetegnende for alle  tyranner,  hvis  ret  er  begrundet  i  deres  person,  ikke  i  det,  de tznker.«14

I  dette  nBrief  an  den  Vater«  gennemskriver Kafka  sit  dybt traumatiske forhold til sin far. Hans formål er ikke så meget at udpege faderen som den skyldige, snarere er det et forsarg på en frigarrelse ved -via en tilbagetrzngende bevzgelse -at f å hold på de ambivalente affekter, der er indlejret i dette forhold og dermed opnå mulighed for en fremtid udenfor  faderens  rzkkevidde. Dette brev er ikke »sandheden«  om  Kafkas  barndom,  det  er  ikke  en  beskrivelse  af »hvordan det virkelig var«, det  er den voksne Kafkas genoplevede barndomserindringer,  det er en  tekst,  en  fortzlling, en  fortolkning, hvor såvel den faktiske, ydre-biografiske realitet  som den  psykiske, oplevede realitet er betydningsfuld for forståelsen af de mekanismer, der sztter sig igennem i samspillet mellem far og s0n.

Kernepunktet i denne mislykkede socialisationshistorie er autoritetens almzgtighed på alle niveauer, er lovinstansens for rigide internalisering.  Konsekvensen bliver en effektiv blokering af barnets mulighed for at udvikle autonomi, selvbevidsthed og en fast forankret identitet. I autonomiens sted er der trådt et identifikatorisk, men ambivalent  forhold  til  autoriteten.  Han kommer  til  at Svinge  mellem  den totale  identifikation  (lydigheden) og afvisning  (afsondring, selvindkapsling).  Begge  reaktioner  er  refleksbestemmelser  af  loven,  såvel bekrzftelsen  som  benzgtelsen  har  samme  omdrejningspunkt:  forbudsinstansen, faderen.  Muligheden for forandring  og udvikling  er blokeret: »Jeg blev med mine tanker ved de nuvzrende ting og deres nuvzrende tilstande.«

Kafka  bliver dog andet og mere end sin lydighed.  Han finder et område  som  faderen  ikke  dzkker  over,  som  ikke  ligger  inden  for dennes  rzkkevidde.  Nok  opfylder  han  lydigt  faderens  arnsker  med hensyn .til  et  »fornuftigt«  erhvervsvalg  ved  at  blive  embedsmand. Men han bliver også forfatter. Det at skrive bliver for ham et identitetsindstiftende arbejde, hvorigennem han opnår en relativ autonomi og  selvstzndighed -også  i  forhold  til  faderen,  omend  også  hans forfattervirksomhed  og  hans  fortællinger  tvangsmzssigt  reflekterer forholdet til denne.  Hermed  mener jeg  ikke,  at hans fortzllinger er udt~mmende forstået med henvisning til det ndipale konfliktstof,  men at en psykoanalytisk  tilgang er nardvendig for at oplase fortzllingernes hermetiske karakter.

Kafkas  arbejde  som  embedsmand  i ~Arbeiter-Unfall-Versicherungs-Anstalt fur das Konigreich  Bohmen in Prag« sikrede ham dels en relativ frihed fra familien, dels -ved at arbejdet begrznsede sig til 6 timer  dagligt -mulighed  for  at skrive. Det  gav ham også stof til hans fortzllinger og dannede baggrund for hans analyser af bureaukratiets  tilsyneladende  »eget-liv«, dets  trzghed  og  modstand  mod forandringer. Samtidig betad  hans arbejde, hvor han fortrinsvis  tog sig af anmeldelser af arbejdsulykker og overtrzdelser af arbejdssikkerhedsbestemmelser,  at han fik  et faktisk og konkret  indblik i »almindelige~  menneskers  levevilkår. Hans samfundskritik får her sin materielle forankring, men  i en  udformning,  der, på grund af hans placering  som  embedsmand, bliver  stzrkt desillusioneret  og  pessimistisk.

I Processen gennemspilles det indre-psykiske niveau -faderloven -i naje sammenhzng med  et ydre, samfundsmzssigt konfliktniveau.  I »Dommen« blev dommen afsagt, i Processen er  den  allerede  afsagte dom udgangspunktet  og den uomgzngelige  betingelse  for  at forstå romanens  gådefulde,  labyrintiske  univers. Processen tematiserer  på alle niveauer lovens problem, såvel dens irrationalitet, inkonsekvens og vilkårlighed som  Josef  K's ambivalens i forhold til denne lov gennem hans svingning melem rebellion (lovbrud) og lydighed (lovbekrzftelse). Og Josef  K. er skyldig, skyldig, fordi han ikke kan opfylde de overmzgtige, modsztningsfyldte  krav, der stilles til ham.

Arrestationen  finder  sted  tidligt  om morgenen  på den succesrige farsteprokurist Josef  K's 30 års fadselsdag. Endnu far han er stået op og er blevet klzdt på, trzeder to ukendte mznd ind i hans pensionatsvzrelse i stedet for som szdvanlig stuepigen, Anna, med morgenmaden. De meddeler, at han er arresteret, at han er sat fast af en ret, der ikke er Nretsstatensa, at han er anklaget efter love, der ikke er offentlige, at han er beskyldt for en brade,der ikke er baseret på lovbrud, og endelig,  at arrestationen er af sådan en  art, at den ikke hindrer hans  bevzgelsesfrihed  og  mulighed  for  at leve  som  szdvanlig.  På ifarer K. sig sit mest elegante szt sorte taj og fares dernzst ind i et tilstadende vzrelse  til  den  overordnede.  Dette  vzrelse  bebos  af  fraken Burstner,  en  skrivemaskinedame,  som  K.  kun  kender  overfladisk,

fastende hjerte -han når kun at f å  en bid af et stort radt zble -men dog er szlsomt betaget og besat af.

Til stede ved  arrestationen  er der også tre underordnede funktionzerer fra den bank, hvor K. arbejder. Til at fuldende tableauet overvzres skueprocessen fra det tilstadende genbohus af ivrige tilskuere: i mand med åbentstående skjorte flan-

vinduet står en h ~ j , r~dskzgget keret af to små nysgerrige gamlinge.

-

Fortzttet i denne optakt er nedlagt de elementer, der udgar processens logik og dynamik. Farst og fremmest introducerer arrestationen lovens  problem:  »Enhver  fejltagelse er  udelukket ... [retten  giver, LN] sig ikke af med at opsage de skyldige, den bliver, som det hedder i  loven,  tiltrukket  af  skylden,  og  behaver  kun  at  sende  os  vogtere ud.«15 Loven  og skylden  er  således snzvert forbundet:  Rettens  magt over  Josef K. nzres af hans angst- og skyldfalelse,  den tiltrzkkes af de sprzkker, som åbenbares i hans rationelle,  effektive og lydige  (sanne)adfzrd.  Efter  at  retten  har  sat  sit  »mzrke« på  ham  i  form  af arrestationen overvzldes han langsomt af en altomfattende falelse af skyld og angst, en falelse, der i den grad virker nedbrydende på hans fysiske og psykiske konstitution, at han tilsidst sager og ansker straffen for at blive udfriet  af den uudholdelige  angst.

Lzst på denne måde tematiserer Processen en konflikt mellem  Jeg og Overjeg. Lovbrud -ligegyldighed eller opsztsighed overfor den gådefulde faderlov -farer til straf,  ikke fordi forbrydelsen bliver klarlagt eller identificeret -bliver bevidst, men fordi trykket fra loven, fra det despotiske Overjeg i form af skyld, angst og skam bliver for overvzldende og kun  kan ophzves gennem den totale underlzggelse  under loven.  I  forlzngelse  heraf  drejer  det  sig  om  en  problematisk  eller mangelfuld  internalisering  af  faderens  lov,  hvor  de  fraspaltede,  de ikke-integrerede dele af Overjeget har selvstzndiggjort  sig, er blevet projiceret  ud  i omverdenen og antaet ydre former: den  anklagende ret.

Men  det  er  vigtigt  at  arrestationen  meddeles  K.  i  pensionatet, meddeles ham privat. Så privat, at han bliver taget på sengen, afklzdt alle sociale markeringsteg*  og uden den autoritet, som arbejdet bibringer  ham. Vigtigt  er også, at meddelelsen om  processens ivzrkszttelse overbringes ham i en kvindes sovevzrelse, den gennemgående 3-tals  metaforik,  pointeringen  af tidspunktet  (tilstanden mellem savn og opvågning) og endelig markeringen af, at det er hans 30 års fadselsdag, den dag, der i eventyret regnes for den afgarende skilleda-

to mellem ungdom og manddom.

Der er medandre ord også andre krzfter, der farer proces, krzfter som ikke kommer til deres ret, ikke er offentlige, ikke er tilgzngelige for bevidstheden. Konflikten  Overjeg-Jeg  suppleres af en  driftskonflikt, af en Jeg-Id  konflikt. Hvorfor? Fordi Josef  Kys  instrumentaliserede, vaneprzgede levevis er oppebåret af fortrzngningen, af afspaltede driftsenergier.  Disse selvstzndiggares  i rettens  univers:  Logisk nok viser lovbagerne sig at vzre pornografiske hzfter, med tegninger som synes at vzre udfart af en barnehånd. Og lige så indlysende er det derfor, at rettens  reprmentanter,  embedsmznd og  advokater,  viser sig at vzre overvzldende liderlige og bestandigt  brunstige. Og også at  de  kvinder,  der  tilhurer  rettens  univers  og  som  K.  hyrer  som hjzlpere,  med  deres lidenskabelige  a-moral ubunhurligt  driver ham dybere ind i hans proces, får ham til at agere som et dyr. Udtryk for at fortrzngning af driftssiden og barnligheden som sin konsekvens får at driften  bliver  anomisk, ukontrollerbar  og destruktiv.

Fortzttet i lovb0gerne samles processens  to  dynamiske  principper. Bevzgelseslogikkens  retning udgår ikke alene fra Loven mod  driftsenergierne,  men  også den modsatte vej.  Nok  betvinger  Overjeget  i Lovens navn driftsenergierne, men denne fortrzngte drift vender tilbage og oversvummer,  besztter Loven. Den lov,  hvis respektindgydende materialiseringsform  er lovbagerne,  udszttes for den hujeste form  for  blasfemisk  respektl~shed:  Lovbugerne  er  blevet  til  pornografi.

At  K. således er styret af helt  andre motiver og krzfter,  end han selv erkender,  får sit mest  przgnante  udtryk  i kapitlet  »Profossen«. Heri nedbrydes grznserne mellem det reales  univers  (kontoret) og det irreales  (det indre-psykiske) univers  i en sprogligt strengt realistisk udformet straffefantasi. En sen aften på kontoret harer K. en svag jamren fra et pulterkammer. Han åbner duren og bliver her vidne til en veritabel  afstraffelsesscene udspillet i  teatralsk  belysning  og med middelalderlige  torturinstrumenter.  Kapitlet  er kendetegnet  ved  en stigende spzndingskurve. Furst giver K. efter for sin nysgerrighed, og konfronteret med iscenesaettelsen af aggressiv sanselighed, af en lystsmerte ambivalens bliver han stakåndet af ophidselse for dernzst i en sadistisk dobbelthed af angst for opdagelse (af kontorets assistenter) og foragt  for  ofrene  at  give  én  af  dem  et  hårdt skub.  Da  optrinet imidlertid  gentager sig den fulgende aften  beordrer  K. grzdefzrdigt vi forgår

assistenterne: »Se dog at f" a ryddet op i det pulterkammer. .. jo  af snavs.«16

Josef  K., denne lille embedsmand, går til grunde overfor så stzrke krzfter. Konflikten, hvor  Jeget  er stillet overfor foreningen af Overjeg ganske enkelt ved at det svage  jeg går til

og Id, luses ikke. Den oplt~ses grunde -som en hund.

Dette  indre-psykiske  niveau  glider  sammen  med  et  ydre,  samfundsmzssigt konfliktniveau. Et niveau, der på et overordnet plan er årsagen til og betingelsen for at Overjeg-Jeg-Id  konflikten kan antage så destruktive former. Processen, der fures mod Josef  K., omfatter i realiteten hele hans liv og totaliteten af hans livsudtryk. Processen kan således ikke  udtammende  begribes  som  en  omsaettelse  af  en  indre fantasmagorisk  verden -som  en  straffefantasi -processen  er  også virkelig og konkret, omend absurd og fremmedartet. De indre og ydre processer  glider  hele  tiden  i forhold  til  hinanden, veksler og skifter position  og forstzrker  med  denne vekslen  lovens, processens,  dom- mens, undergangens uigennemsigtighed og gådefuldhed.

Hvilke krzfter er det, som farer proces, og hvad  er det, som ikke kommer til sin ret i K.s  liv? »Når hans arbejde levnede ham tid  til det -for tit sad han på kontoret  lige til klokken ni -gik han en lille spadseretur, enten alene eller sammen med en kollega. Derefter opsagte han en vinstue, hvor han havde sit stambord sammen med nogle andre herrer, hvoraf de fleste var zldre. Her sad han gerne til klokken elleve. Men der var også afvigelser fra dette program, for eksempel når bankeris direktar, der satte ham meget h ~ j t på grund af hans arbejdskraft og pålidelighed inviterede ham med ud på en biltur eller hjem til et aftensmåltid i sin villa. Desuden aflagde han én  gang  om ugen besag hos en pige, som hed Elsa. Hun var opvartningsjomfru i en natcafé  og kom  farst  hjem  i de sene morgentimer,  hvorfor hun  om dagen kun modtog besag på sengen.«''

Arbejdet, social omgang, seksualiteten har fundet sin plads i dette velordnede univers,  przget af disciplin,  rationalitet  og regelmzssighed,  men blottet  for sanselighed og dybere menneskelige bindinger. Seksualiteten er reduceret  til  en  art nadtarft,  familizre og mellemmenneskelige bånd er erstattet af pensionatsverdenens halvoffentlige tilfredsstillelse af elementzre behov  (savn, sult, husly) og arbejdets kendetegn er en alles kamp mod alle.

Josef  K.s position i banken sikrer ham en (tilsyneladende) veldefineret identitet, der så at sige er indeholdt i selve det, at han er ansat. En identitet, der paradoksalt  nok er identisk med  hans reprzesentation  for  en  anden  instans, Banken. I direktaren  forenes faderens lov (direktaren som faderskikkelse) og samfundets lov  (direktaren som bankens -finanskapitalens  og  dermed  det  kapitalistiske  samfunds nervecenters -reprmentant). På det indre-psykiske niveau udspilles i banken det samme drama som i »Dommen«, idet forholdet melem direktaren (den kzrlige patriark) og Josef K. (den lydige san) har et centralt  trzk  tilfzlles  med  far-san  forholdet  i  »Dommen«:  »vennen«, her i skikkelse af direktarens stedfortrzder, der er tillagt samme symbolske betydninger (fortztningen af den onde far og den rivaliserende san).

På arbejdet mener han at kende sig selv, fordi han her uafladeligt indgår i et konkurrence- og sammenligningsforhold  til de avrige ansatte, farst og fremmest  med  rivalen,  direktarens  stedfortrzder. Til stadighed  bliver hans vmdi her kurssat og indplaceret  i bankens aldrig stivnede hierarki. Han måler sig med bankens effektivitetsnorm, opgår i og bliver identisk-med sin arbejdsfunktion. Og paradoksalt nok er denne identitet et identitetstab,  et tab af menneskelighed,  af sanselighed. Han er reduceret til en anonym, kalkulerbar starrelse, til en  lydig  og  veldisciplineret  brik  i  bureaukratiets  fremmedbestemte tvangsverden. Han er reduceret til en ting, i evig strid med de andre -ligeså tingsliggjorte og atomiserede -enkeltindivider.

Et andet aspekt,  tzt sammenvzvet  med  tingsliggarelsen  og med det  eksistentielt-sociale  niveau,  er,  at  han  via  sin  proces  forbinder

bankens og rettens univers, forbinder nretsstatensa love med rettens.

Hvor der det ene sted hersker den borgerlige frihed, retfzrdighed og ejendomsret, behersket af et logisk, rationelt system med orden og systematik,  hersker  der det  andet  sted  et  ulogisk,  uigennemsigtigt system med uorden og korruption.  Men modstillingen mellem de to systemer er tilsyneladende.  For begge steder producerer  bureaukratiet  en  tvang og inerti  (»kontorluft«) der ikke tåler eller tolerer  den friske luft, begge steder hersker hierarkiets ubanharlige lov, og begge steder  er  kontorpersonalet  så  at sige gift  med  arbejdet -i  rettens univers overnatter de i kontorerne. Rettens univers fremstår således som en forst0rrelse og afdgkning af de skjulte lovmzssigheder bag bankens  univers.  I  rettens uorden afslares  bankens orden som  pengenes gådefulde eget-liv; i de alenlange stakke af tomt retoriske  skrivelser, som  rettens  underdommere,  advokater  og  vinkelskrivere  udformer dag og nat afslares, hvordan det d0de arbejde hersker over det levende, afslares  hvordan  det  konkret-sanselige  arbejde  er  behersket  af  det abstrakt-vzrdiszttende; i rettens uretjhdighed afslares bankens reverdighed som blodig uret, som en kamp på liv og dad, som en alles kamp mod alle; i rettens ubegribelige, gådefulde verden afslares bankens og »retssamfundets«  almene  tilstand  af fremmedgerelse; og  endelig  med rettens placering i forstzdernes fattigkvarterer, med anklagede, der alle er »kolleger« til K. (reprzsentanter for borgerskabet, de hajere samfundslag) åbenbares en klassekonflikt, hvor »retssamfundet« afslares som et utilslaret  klasseherredamme.

Placeret  midt  i  dette  kompleks  af  indre  og  ydre  processer,  der gensidigt  forstzrker  hinanden går Josef  K  i fuld  overensstemmelse (som ikke-menneske) og (drift). I dette kompleks af udleverethed  til indre ikkebevidste,  og ydre, u-erkendte krzfter bliver lov, proces, domfzldelse

med Processens logik til  grunde som en ting som en hund og undergang til gåde, skzbne.

Og at lase sfinxens gåde ville vzre at fremstille den sammenhzng, hvor fremmedgarelsen  i det enkelte individ  (tvang, lidelse, sygdom) dialektisk  er forbundet med den almene tilstand  af fremmedgarelse, med et samfund, hvor de atomiserede enkeltindividers samlede aktivitet  skaber  lidelse,  producerer  et  labyrintisk,  fremmedgarende  og menneskefjendsk samfund.

I  1917 blev det konstateret,  at Kafka  havde lungetuberkulose. Selv om han med  sit  svage og  ~mfindtlige helbred  selvf~lgelig har  haft konstitutionsbetingelserne for udviklingen af denne sygdom er tidspunktet for udbruddet alligevel bemzrkelsesvzrdigt.  K ~ r t fast, som han var i forholdet til de tre områder, hvor hans konflikter udspillede sig: faderen, arbejdet og kzrligheden (på dette  tidspunkt er han forlovet  for  anden  gang  med  Felice  Bauer),  meldte  den  »hidlokkede sygdom« sig som et påskud til at flygte fra de overmzgtige forpligtelser og krav. Han hzver forlovelsen, tager 8 måneders orlov fra forsikringsanstalten,  mens forholdet til faderen ikke står til at zndre -det fortsztter som f0r.

Lungesygdommen bryder igennem det Bjeblik, han trues af et endeligt  psykisk  sammenbrud,  sygdommen  bliver  et ubevidst forsvar imod  vanviddet:  »Det  forholdt  sig sådan, at  hjernen  ikke  lzngere kunne bzre de sorger og smerter, den var blevet bebyrdet med. Den sagde: »Jeg giver op, men  er der en  anden her, som opretholdelsen af det hele  betyder  noget  for,  kunne  han  måske  tage en  del  af min byrde fra mig,  så går det lidt endnu.« Da meldte lungen sig, meget havde den vel heller ikke at miste. Disse forhandlinger mellem hjerne og lunge som foregik  uden  mit  vidende,  må  have vzret  forfzrdelige.«18  Kafka  forstår således  sit lungesår symbolsk: D . . . rigtignok  er såret her stadig, det sår som lungesåret kun er et symbol på.«'9  Det Kafka  her  har  begrebet  er  den  tztte  og  ubrydelige  sammenhzng mellem  krop  og psyke.  Indre  spzndinger,  der ikke  kan  bringes  på sprog,  ikke  kan  g ~ r e s bevidste  og dermed  bearbejdes,  artikuleres  i kroppens empiriske »sprog«.20  Krop og sjzl glider sammen i lidelsen -i lidelsen fordobles det psykiske i det somatiske. Det ydre sår bliver en kompromisdannelse, en fysisk materialiseringsform for den uudsigelige psykiske  realitet,  det  bliver  et  vzrn  og  holdepunkt:  »I  hvert  fald forholder jeg  mig idag til tuberkulosen  som et barn til folderne i sin mors kjole, som det holder fast i...«21  Sygdommen åbner  vejen tilbage til  barndommens'beskyttelse og ansvarsfrihed. I kropssymptomatikken udtrykkes flugten fra såvel indre som ydre krav. Sygdommen g0r fri. Kafka er dog fuldt bevidst om, at denne frihed kun er momentan, kun er en stakket frist, opnået ved at han udnytter sygdomsgevinsten. For med denne konfliktomsztning til organisk sygdom er han blevet unddraget muligheden for at gribe aendrende ind: krzfterne i dybet er ikke lzngere påvirkelige, i og med at de er materialiseret, er indkapslet i kroppen som d0d t i d . Som skzbne.

Men er han hermed blevet frataget dimensionen handling, så tilbyder skriften ham stadigvzk muligheden for ti l e g n e l s e . Han kan se sine lidelseserfaringer  i ~jnene, se dem som konverteret  psykisk konfliktstof, han har muligheden for igennem sine fortzllinger at overskride det ubevidste kropsniveau  og symbolisere konfliktmaterialet.

Sit  mest  fortættede udtryk  for  sin  oplevelse af såret som  symbol giver  Kafka  i  novellen  »En  Landlzgee.  Her  kommer  lzgen  for  at tilse  den  syge  dreng: B . . . jo  drengen  er  syg.  I  hans  hajre  side,  i hofteregionen, er et tallerkenstort sår kommet til syne. Rosa i mange afskygninger, m ~ r k t i dybden, lysere i kanten, finkornet, med uregelmzssigt ansamlet blod, åbent som et afdzkket bjergvzrk. Således set på afstand. Tzt på viser der sig endnu en komplikation. Hvem kan se på det uden  at fl~jte ganske let? Orme, i drajde og lzengde omtrent som min lillefinger, rosenr~de af eget og oversprajtet blod,  snor sig, holdt fast i sårets indre, med små hvide hoveder og med mange ben, frem i lyset. Stakkels dreng, dig kan intet hjzlpe. Jeg  har fundet frem til dit store sår: ved  denne blomst i din side går du til grunde.«22

Dette sår er tekstens knudepunkt,  her fortzttes og samles alle niveauer og konfliktpunkter, og forbindelsen mellem de forskellige planer  etableres  via  metonymiske  glidninger på  »sår«. Fra  et  socialt~konomisk niveau, hvor såret er forårsaget af fattigdom og udbytning glides til et bevidsthedsmzssigt niveau, hvor såret er en hel tidsalders -sår -alle de gamle referencerammer  har tabt deres kraft og mening: »Sådan er folk på min egn. Altid forlanger de det umulige af lzegen. Den gamle tro har de mistet; przsten sidder hjemme og piller messehaglerne itu, den ene efter den anden, men lzgen skal klare det hele med  sin  fine  kirurgiske  hånd.«23  Religionen  og  przsten  som  Gudfaders  inkarnation har  mistet  sin  trovzrdighed,  og i metafysikkens sted  er  trådt den  nye tids  religion,  naturvidenskaben  og rationalismen med kgen som den nye inkarnation af Gud-faderen. Endelig er der tale om en glidning på sår-betydningen til et indre-psykisk niveau til  en seksualkonflikt, der truer med  at oversvamme hele universet.

Lzgen -teknikeren, naturvidenskabsmanden -skal klare det, som przsten ikke lzngere kan.  Han skal rodfzstne det rodlme, hele det Splittede, helbrede det uhelbredelige.  Men også han er indisponeret. For konflikterne  er også hans.  Han er selv bzrer af arbejdet  i dets indskrznkede, instrumentelle form -et arbejde, båret af fortrzngnin--gen,  af fraspaltede  driftsenergier.  Også  lzgen  er  offer,  også han  er spaltet  mellem  sit  lzgelige,  humane  »verdens-forbedrer-jeg«  og  et driftsjeg, der vender sig ukontrollerbart og destruktivt imod ham og bereder hans undergang: N. .. og også jeg vil

Drengens sygdom står i den intimeste forbindelse med tilstanden i lzegens hus -det vil sige i lzgen selv. Via såret, der er blomstrende og rosafarvet,  sker  der en  glidning til  Izgens  tjenestepige  Rosa  og via metaforisering  af  rosa  til  rosen,  til  blomsten  i  drengens  side.  Som sådan bliver  såret også et kzrlighedssymbol,  men  vel  at mzrke  et symbol mzttet med destruktion, dad og oplosning. Rosa voldtages da også af den ukendte hestepasser, der kommer frem af den faldefzrdige,  ubenyttede  svinestald.  Såvel drengen  som hestepasseren  er  udspaltninger af sider  hos  lzgen,  er  projektioner  af henholdsvis  hans fortrzngte  barnlighed  og  seksualitet.  Dette  er  allerede  markeret  af forskydningskzeden  såret-Rosa-hestepasseren, hvor lzgen ikke kender og slet ikke kan stille noget op med, endsige styre denne driftseksplosion og understattes af det videre forlab, hvor han klzdes nogen og lzgges i ,drengens seng, klods op af såret: de deler sår, bliver ét  ksd.

I  et  brev  til  Milena Jesenká formulerer  Kafka  sin  opfattelse  af sammenhzngen mellem sygdom og tidsånd: »Prav at forstå det ved at kalde det sygdom. Det er et af de mange sygdomssymptomer, som psykoanalysen mener at have afsloret.  Jeg  kalder det ikke sygdom og ser den terapeutiske del af psykoanalysen som en hjzlpelas vildfarelse.  Alle  disse  påståede sygdomme  er,  så sorgelige  de end  ser  ud, troskendsgerninger,  det nodstedte menneskes forankringer i en eller anden moderlig jordbund;  således finder psykoanalytikerne jo  heller intet andet grundlag for religionerne end det, der efter deres mening lzgger grunden  til  den  enkeltes »sygdomme«, ganske vist  mangler det  religiose fzllesskab  for  det  meste  her  hos  os  i dag,  sekterne er tallose  og  begrznsede  til  enkeltpersoner,  men  måske  ser  det  kun sådan ud for det blik, der er forblindet af sin samtid.«25

1  denne vurdering af den psykoanalytiske terapi er det Kafkas blik, der er forblzndet. For han ser ikke, hvad det er, der adskiller ham fra de forpinte sjzle, der »klynger« sig til den psykoanalytiske  »trosretning«. Han ser ikke, at grunden til, at han kan erkende sin sygdoms årsag som konverteret psykisk og social lidelse, netop er, at han kan skrive  om  den.  For  nok  er  hans  lungesår et  udtryk  for  indkapslet psykisk  materiale,  men  dette  kropslige,  private  sprog  er  ikke  hans han materialiserer hele tiden  sine lidelser i offentlig, forståelig, tilgzngelig form, i sprog, som kommuni-

eneste artikuleringsmulighed -kation.  I breve, i dagbogen, i fortzllingerne.

Dette er en  helt afgarende forskel til £eks. de hysteriske  kvinder, som  Freud  havde  som  patienter  i  sit  konsultationsvzrelse  i  Wien. Disse kvinder havde kun kroppens sprog at artikulere deres lidelser i, et krops-sprog,  der var fuldstzndig privat  og uforståeligt -for dem selv og for deres omgivelser (familien) indtil de kom i psykoanalyse. Forst i analysen skete der en tilbageforende bevzgelse, hvor de tilsyneladende organiske lidelser, der var uden påviselige fysiologiske årsager som åndedrztsbesvzr, afasi, lammelser, gangbesvzr osv., kun- ne  overszttes  og  begribes  som  nedslag  af  alt  det,  der  ikke  kunne rummes indenfor de livsvilkår, den borgerlige kvinde var tvunget ind under.

Hysterien,  denne kroppens »mitsprechen«, er en kompromisdannelse  mellem  kvindernes  ansker  og  selvstzndighedslzngsel og  den tvang,  som livsomstzndighederne pålagde dem.  Med konversionen af psykisk lidelse til somatisk lidelse, til  »sygdom« blev de frataget muligheden for at tilegne sig deres konflikter som konflikter. I stedet ramtes  de af en  uforklarlig  skzbne. Og baggrunden  herfor -familiesocialisationens  stzrkt repressive karakter,  fzdrenes og madrenes utilfredshed med de genstridige datre -ophzvedes som ved et trylleslag.  De var jo syge. Lidelsens realitet som psykisk lidelse eksisterede ikke mere i det familizre rum. Og også for kvinderne selv blokeredes muligheden for tilegnelse -de var ikke,  som Kafka, i besiddelse  af muligheder for at overszette kroppens ubevidste empiri i en symboliserende, i en forståelig form.26

## III

Kafkas  tredie  forsag  på  at  undslippe  den  indre  tvangssituation  er udadrettet, er et bevidst forsag på at handle på trods af bevidstheden om de grundlzggende reaktionsmanstre. Det er et forsag på at bryde gennem  tavsheden (= sygdommens  kropssprog), dialogen med  sig selv (= det  halvbevidste symbolsprog) for gennem n . . . den yderste anstrengelse at nå frem til   tesk skabet.«^^  Han forlover sig to gange med  Felice Bauer  (i 1914 og  191  7)  og med Julie  Wohryzek i  1919, men da forlovelserne ikke medfarer den så heftigt begzrede oplasning af den indre tvang hzves de. Han faler sig »bundet som en forbryder og lznket i en krog.a2*

Hvorfor disse forsag mislykkes vil jeg forsage at give en forklaring på  gennem  en  analyse  af  hans  forhold  til  den  tjekkiske  forfatter, journalist  og oversztter, Milena Jesenká.  Deres forhold  var farst og fremmest et kzrlighedsforhold per brev. De madtes kun et par enkelte gange ellers bestod  deres kontakt af morgen-  og aftenbreve samt diverse  rnrposter,  telegrammer  og  postkort.  I  forholdet  til  Milena rummes alle tre niveauer  af Kafkas konfliktimadegåelsesforsag: det udadrettede, aktivt handlende niveau, der udgares af deres kzrlighedsforhold og som kulminerer under et 4-dages ophold sammen i Wien; det sproglige bearbejdningsniveau, hvor brevene rummer Kafkas mest dybtgående og gennemgribende selvanalyse med Milena som overfa- ringsinstans og endelig det ubevidste, kropslige niveau, hvor Milenas identifikation  med  Kafka bliver så staerk, at hun overtager hans sygdom. »Og hun led jo,  hun  led  sikkert frygteligt -fremfor alt fordi han led; dernzst fordi hun falte, at det var den eneste måde at opnå en slags underjordisk samtale med ham på. Utvivlsomt fik hun også en lungesygdom, simpelt hen fordi han havde det -eller hun indblidte sig det i det mindste så staerkt, at hun allerede spyttede blod.«29  Men hvad  enten  hendes  sygdom  var  somatisk  eller  hallucineret  (noget tyder på det, for hun dar ikke af lungetuberkulose, men 22 år  senere i koncentrationslejren  Ravensbruck), så er  sygdommen  for  Kafka  et symptom, et tegn  på ubzrlige sjzlelige lidelser:  »Jeg vil  bare  sige: det er ikke Deres sygdom, som har forskrzkket mig (...nej, De er ikke syg, en advarsel, men ingen sygdom i lungen), det er altså ikke dette, som har forskrzkket mig, men tanken om det, der må vzre gået forud for denne forstyrrelse.«30

Sygdommen  er således et  tegn  på en  sjaelesygdom,  er ~sjzlesygdommen-gået-over-sine-bredder« og  er  derfor  som  litteraturen  en »vejviser på vejen til et menneske.« Mellem Kafka og Milena er der således også tale om en kropslig forbundethed, hvor der på det ubevidste,  kropslige niveau sker der en glidning mellem hans og hendes

krop, en overf~ring på et meget konkret og empirisk plan.

Det  andet niveau,  selvanalysen,  rummer  som  »Brief an den Vaer skrevet efter at Kafka er begyndt at breweksle med Milena) et forsag på at oversætte angsten og skylden til livshisto-

ter« (der for~vrigt rie,  til indsigt.

Men at kende angsten er ikke nadvendigvis at kunne beherske den. Også i forholdet til Milena tegner fortidens spor fremtidens manstre -det svinger mellem fortvivlelse og salighed,  tvivl og vished, flugt og hengivelse. »Af angst misforstår vi  hinanden« kan  saettes som overskrift for utallige af deres breve. Mange af brevene handler tilsyneladende ikke om noget -de henviser til sig selv, til uvisheden og ængstelsen for, om de tidligere breve er nået frem, er blevet forstået på den rigtige  måde osv.:  »Disse kryds-og-tvzrs  breve  må holde  op,  Milena, de gar os vanvittige, man ved ikke, hvad man har skrevet, hvad der bliver svaret på og ryster hele tiden, hvordan det så end forholder sig.a3'  Men disse breve rummer netop i al deres aengstelighed de mest intense vidnesbyrd om betydningen af og inderligheden i deres forhold samt den angst, som et muligt o p h ~ r ville afstedkomme: »Somme  tider  forekommer  det  mig,  at  det  er  ligesom  om,  vi  havde  et vzrelse med to dare i lige over for hinanden, og vi står begge to med hånden på darklinken, og blot den ene blinker, står den anden straks bag ved sin dar, og den farste behmer bare at sige et ord, så lukker den anden straks daren bag sig og er ikke mere til at se. Han åbner jo daren igen, for det er et vzrelse, som man måske ikke kan forlade ... somme  tider  står de  endda  begge  to  samtidig  bag  darene  og  det smukke vzrelse er tomt.a3'

Den  smukke kzrlighed  går til grunde, stillet  overfor angsten  for kzrlighedstab.  Behovet for at blive bekrzftet,  for at vide sig elsket, fratager dem muligheden for at nå ud over deres angst, g0r det umuligt for dem at forbinde sig med den anden, at indgå i en relation, der indeholder både indlevelse (identifikation, lighed) og autonomi (forskellighed). Og et spadestik dybere er det igen en uforl~st seksualitet, der er på fzrde, såfremt vzrelset, de åbne og lukkede dare tolkes som

klassiske seksualsymboler.

Deres kzrlighedsforhold er dog ikke den rene tragedie. Opholdet i Wien giver Kafka den sikkerhed, tryghed og lykke, som visheden om deres gensidige kzrlighed  afsztter: ~Milena! (Sagt i dit venstre 0re, medens du ligger dér  på den arme seng i en dyb savn af god oprindelse og langsomt, uden at vide det, vender dig fra hajre til venstre mod min mund)  .«33

Med dette bes~g kulminerer deres forhold. Glzden og sikkerheden varer ikke ved, ikke blot  på grund af Kafkas  indre tvangssituation, men også fordi Milena ikke kan beslutte sig til at forlade sin mand: »Så viser det sig måske, at vi  begge  to  er gift. Du i Wien, jeg  med angsten  i  Prag,  og at ikke  blot  du, men  også jeg  forgzves sager  at bryde  ud  af zgteskabeta og »Ellers må man af denne breweksling om dette emne gang på gang drage den slutning, at du ved  et nzrmest sakramentalt uoplaseligt zgteskab ... er knyttet til din mand og jeg  ved  et  lignende  zgteskab  til  -jeg  ved  ikke  hvem,  men  denne frygtelige zgtemages blik hviler ofte på mig, det mzrker jeg.«34

Herefter begynder Kafka at trzkke sig tilbage fra Milena. Et tilbagetog til tavsheden og indesluttetheden, som er uendelig smertefuld. I et brev en lardag aften forberedes den uundgåelige afslutning: »Hvis det ikke ville vzre bedst, om vi holdt op med  at skrive til hinanden nu, skulle jeg  tage frygteligt fejl. Men jeg  tager ikke fejl, Milena.«35 Og han fortsztter mandag morgen: »Og disse breve er jo  kun pine, udspringer af  pine,  ulggelig, fremkalder  kun pine,  ulggelig, ... At vzre tavs er den eneste måde at leve på, både her og dér.  Med sorg, godt, hvad gar det? Det gar savnen barnligere og dybere. Men pine, det vil sige at lede en plov gennem savnen -og gennem dagen -, det er ikke til at udh01de.e~~ Og nogle dage  senere,  nu  mzrkbart mere distanceret: »Al  ulykke i mit-liv ... kommer om man vil af breve og af muligheden for at skrive breve ... Det er jo en omgang med spagelser og ikke kun med adressatens spagelse, men også med ens eget spagelse, der vok- ser  frem  under  hånden  i  det  brev,  man  skriver,  eller  snarere  i  en rzkke breve, hvor det ene brev bekrzfter det andet og kan påberåbe sig det som vidne.«37  Endelig nzrmer forholdet sig sin afslutning, han sender et kys, ikke et afskeds-, men et dadskys: »Men at skrive breve er at blotte  sig for spagelserne, hvad de grådigt venter på. Skrevne kys når ikke frem, men drikkes ud af spagelser på vejen.. . Sp~gelserne vil ikke sulte ihjel, men vi vil gå til grunde.«38  Til slut en fortvivlet og desperat ban: »Brevskrivningens onde trolddom  er begyndt  at adelzgge mine nztter, der  jo allerede tilintetgar sig selv, endnu mere. Jeg må holde op, jeg kan ikke skrive lzngere. Ak, Deres savnlashed er en anden end min. Jeg  beder Dem, skriv ikke mere.«39

Kafka har på dette tidspunkt  kun  seks måneder tilbage  at leve i. Men inden da realiserer han i sidste njeblik alt det, han livet igennem har  dramt  om.  Han  flytter  sammen  med  en  ung  astjadisk  kvinde Dora Diamant i Berlin.  Tilsyneladende har dzmonerne sluppet sit tag i ham. Men kun for en stakket stund. For i efteråret 1923 skriver han  endnu  engang  til  Milena,  at N . . . mine  gamle plager  har  også fundet mig her, har overfaldet mig og slået mig lidt ud, alt volder mig da besvær.. .a4''

Få  måneder senere  er  det  slut,  tuberkulosen  har  også  angrebet strubehovedet  og helbredelse  er udelukket.  Han forlader verden på samme måde,  som han  har levet; som en  person,  der kunne  have optrådt i en af hans fortzllinger. Da smerterne bliver  uudholdelige, minder han sin ven doktor Klopstock om dennes lafte om en dadbringende morfinindsprajtning: »Slå mig ihjel, eller De er en morder!c4'

## Noter

1. Klaus Wagenbach: Franz Kajka, Kbh.  1968, s. 103-4. Brev til  Max Brod.

2. Wagenbach, s. 98. Kafka understreger.

3. Franz Kafka: Breve til Milena, Kbh.  1969, s. 169.

4. Wagenbach, s. 54. Brev til Oscar Pollak.

5. Wagenbach, s. 127.

6. Wagenbach s. 127.

7. Diaries 1910-1913, New York  1965, s. 33.

8. Max Brod: Franz Kafka, Kbh. 1968, s.

117.

9. Franz Kafka: Dommen og andre fortellinger,

10. Dommen .. . , s. 39-40.

11. Dommen . . . , s. 49.

12. Dommen s. 50.

.. . ,

Viborg  1984, s. 41.

13. Franz Kafka: »Brief an den Vater*,  s. 203, i: Hochzeitsvorbereitungen  auf dem Lande und andere Prosa aur dem Nachlass. Frankfurt am Main 1953. Oversættelsen af dette og felgende citater fra »Brief ..« er sammenholdt med den norske: Brevet til  faren, Oslo 1957. Mine understregninger.
14. »Brief..«, s.  169.
15. Franz Kafka: Processen, Kbh.  1972, s. 15.
16. Processen, s.  78.
17. Processen, s.  23.  Understregningerne  er mine.
18. Breve til  Milena, s. 8.
19. Wagenbach, s.  144.
20. At det psykiske og somatiske niveau glider sammen i sygdommen betyder ikke, at sygdommen er helbredelig, såfremt de psykiske spændinger opleses. Den er som nævnt et symptom, men den er også yderst konkret og fysisk -med dedelig udgang til felge.
21. Wagenbach, s. 144.
22. »Landlægen« i Dommen og andre fort~llinger, s.  149-50. I  denne analyse er jeg  inspireret  af Merete Stistrup, der på  tværfaget »Tekstteori og kritisk læsestrategi«,  1977-78, lavede en fremragende analyse. I sit oplæg påviste hun endvidere, hvordan  det er muligt at trække paralleller  mellem Jesus  og  landlægen,  og  hvordan  overhovedet  hele  novellen  rummer allusioner til Kristi lidelseshistorie, ded og forsoning. Se endvidere Anker Gemzees analyse »Processen i Kafias anti-digtning« i Litteraturnidenskab, Roskilde 1974, s. 83-85.
23. »Landlzegen«, s.  150.
24. »Landlægen«, s.  149.
25. Breve til Milena, s.  195.
26. I denne udlægning af hysterien refererer jeg til Rolf Pohl &amp; Finn Storgård: »Psykoanalyse og kvindelig seksualitet«, i Sprog, Subjekt, Ideologi, Arhus 1978, nr. 2, s. 5K  til Finn Storgård: Emancipation  i  brudthed, Grenå  1976, s.  93K  og  endelig  til  Storgårds foredrag  på  faget »Kvindelighed,  Usamtidighed  og Æstetik«, efteråret 1980, omkring spergsmålet »hvorfor kvinderne  (især) udvikler hysteriske kropssymptomer omkring hrhundredskiftet.~
27. Wagenbach, s.  156.
28. Wagenbach, s.  125.
29. Willy Haas' efterord til Breve  til  Milena, s. 222. Min understregning.
30. Breve  til Milena, s. 8.
31. Ibid.,  s. 54.
32. Ibid., s. 31.
33. Ibid., s. 60.
34. Ibid.,  s. 88 og s.  155.
35. Ibid., s. 200.
36.  Ibid.,  s. 201, Kafka understreger.
37. Ibid.,  s.  206.
38. Ibid.,  s. 206.
39. Ibid., s. 211.
40. Ibid., s. 214.
41. Max Brod, s. 71.