Temaintroduktion: Kunstkritik i Danmark
Forfattere: Rune Gade, Anna Vestergaard Jørgensen, Janna Lund
Tidsskrift: periskop (2019-05-22)

## TEMAINTRODUKTION

## Kunstkritik i Danmark

Kunsthistoriefaget har fra dets tidlige år i Danmark været et formidlingsfag med en væsentlig udadvendt dimension. Det manifesterer sig dels i udstillingsvirksomhed i regi af kunstmuseer, kunsthaller, gallerier og andre udstillingssteder. Dels  manifesterer  det  sig  i  form  af  kunstkritik  i  dagblade,  tidsskrifter,  radio, fjernsyn og internetbaserede medier. Den førstnævnte side af kunsthistoriefagets formidlingstradition har i de senere år fået relativt stor opmærksomhed gennem intensiverede  museologiske  studier  og  en  rig  forskningslitteratur  inden  for udstillingshistorie, mens den sidstnævnte side - kunstkritikken - omvendt er stærkt underbelyst, på trods af at kunstkritikken udgør en af kunsthistoriefagets vigtigste  kontaktflader  med  såvel  den  aktive  kunstoffentlighed  som  med  en bredere offentlighed.

Kunstkritikken  har  ganske  vist  været  genstand  for  dyberegående  fremstillinger hos kunsthistorikerne Erik Mortensen og Bente Scavenius (Mortensen 1990; Scavenius 1983). Men den nyere tids kunstkritik i Danmark har ikke været genstand for samlede refleksioner i videre omfang. Det på trods af, at der er sket en masse på området, som har forandret vilkårene for produktionen og distributionen af kunstkritik afgørende. Med den konsekvens, at også indholdet , selve kritikken,  har  forandret  sig.  Den  traditionelle  dagbladskritik  lider  under  den nedgang i læsere og købere, som aviserne generelt er blevet genstand for efter fremkomsten af digitale medier. Det har især betydet en nedprioritering af kunststoffet i aviserne, men har omvendt frembragt helt nye, digitalt baserede former for kunstkritik. Kunstens offentlighedsformer har også forandret sig dramatisk

&lt;

Gabriel Cornelius von Max: Affen als Kunstrichter (Aber som kunstkritikere), 1889, olie på lærred, 84,5 x 107,5 cm. Bayerische Staatsgemäldesammlungen Neue Pinakothek München. © bpk / Bayerische Staatsgemäldesammlungen.

de seneste 20-30 år, hvor samtidskunsten generelt, herunder kunstmuseernes særudstillinger,  tiltrækker  voksende  publikumsmængder,  mens  internetbaserede medier specialiserer sig mere og mere i nichefænomener inden for kunstverdenen.  Kunstkritikkens  status  er  derfor  også  påvirket  af  de  skred  mellem discipliner og fagligheder, der er sket med fremkomsten af et stærkt felt for kuratering og udstillingsproduktion. Den kritiske dimension af kunsten, ikke mindst samtidskunstens ofte kritiske positioner, er så at sige flyttet ind i den kuratoriske proces og i udstillingsmediet, som ikke længere nøjes med at fremvise værker, men indlejrer dem i dybe, diskursive aktiviteter i tilknytning til udstillingerne. Grænserne mellem kunstkritik, kuratering og kunstnerisk produktion er blevet mere udflydende og labile, end de var tidligere, og i tilgift udfyldes de forskellige roller ofte af én og samme person. Nærværende temanummer af Periskop sætter fokus på kunstkritikken i dette 'udvidede felt' med nedslag, refleksioner, undersøgelser  og  debatindlæg,  som  forhåbentlig  kan  virke  inspirerende  for  videre forskning på området.

Det største monografiske bidrag til en historisk forståelse af kunstkritikken i  Danmark  er  Erik  Mortensens  doktordisputats  fra  1990, Kunstkritikken  og Kunstopfattelsens  Historie  i  Danmark,  Bind  I og Bind  II .  I  denne  fremstilling argumenterer  Erik  Mortensen  for,  at  kunstkritikken  er  et  interessant  forskningsemne,  bl.a.  fordi  den  øver  afgørende  indflydelse  på  den  kunsthistoriske kanonisering:

I  al  væsentlighed  er  det  de  kunstnernavne,  der  nævnes  i  debatten,  som  får rosende  kritik,  som  bevares.  Og  at  kunstværkerne  bevares,  er  jo  forudsætningen for, at eftertiden kan råde bod på de uretfærdigheder, samtiden måtte have  gjort  sig  skyldig  i.  Ikke  underligt  at  kunstnerne  hurtigt  opbyggede  et had-kærlighedsforhold  til  kunstkritikken.  Det  er  ikke  bare  levebrødet,  men også  eftermælet  og  overhovedet  éns  status  som  kunstner,  der  står  på  spil! (Mortensen 1990, Bind I, 17)

Om det stadig går an at tilkende kunstkritikken helt samme autoritet og indflydelse i dag, små 30 år senere, er et stort spørgsmål. Kunsthistorisk kanonisering handler i dag langtfra kun om positiv omtale i dagbladene, men lige så meget om at indgå i de rette udstillingssammenhænge, være en del af de rigtige netværk og at blive opkøbt af de toneangivende kunstsamlere. Vurderingen af kunstnerisk kvalitet og relevans, selve smagsdommen , er distribueret ud på flere aktører end tidligere. Og måske er den ikke længere blot og bar smagsdom, for med fremkomsten af  kunstneriske  praksisser,  der  tenderer  mere  og  mere  mod  institu- tionskritik, aktivisme og socialt engagement (se fx Periskop nr. 17), er det også blevet  vigtigt  at  tænke  ud  over  de  vurderingskriterier,  der  måske  kunne  have en  gyldighed  over  for  konventionelle  kunstværker,  men  som  ikke  slår  til,  når værkerne sprænger det autonome værks rammer. Nye udviklinger af kunstkritikken som genre og form er således nøje sammenhængende med forandringer i kunstkritikkens genstandsfelt såvel som i de medier og de offentligheder, kunstkritikken udfolder sig inden for.

Et andet vægtigt bidrag til forståelsen af kunstkritikkens funktion i en dansk sammenhæng  har  Bente  Scavenius  leveret  med  sin  bog Fremsyn-Snæversyn. Dansk  dagbladskunstkritik  1880-1901 fra  1983,  som  undersøger  en  historisk afgrænset, men særdeles væsentlig periode i dansk kunst, nemlig det moderne gennembrud. I bogen indrømmer Scavenius de begrænsninger, som et fokus på dagbladskritikken medfører, men argumenterer også for fordelene ved sådan et fokus:

Det er klart, at når en periode belyses udfra dagbladskritikken alene, kan det give  visse  skævheder  i  den  kunsthistoriske  bedømmelse,  men  til  gengæld bliver kunsten sat i en større ramme. Perioden 1880 til 1901 var en tid med skarpe  modsætningsforhold.  Hele  samfundsmønstret  ændrede  sig  og  nye idealer  opstod.  Dagbladskritikken  afspejler  tydeligt  disse  brydninger.  (Scavenius 1983, 159)

Traditionelt set har kunstkritikken - og især dagbladskritikken - arbejdet med et  strengt  aktualitetskriterie,  der  fordrer  en  kritik  skrevet  i  al  hast,  mens  den omtalte  udstilling  eller  kunstbegivenhed  stadig  er  relevant  for  et  publikum. Dette har betydet, at genren sjældent kunne rumme den refleksive dybde, den ekstensive, analytiske tålmodighed eller den metodiske stringens, som kendetegner  den  forskningsbaserede  kunsthistorie.  Til  gengæld  er,  og  har,  kunstkritikken,  på  godt  og  ondt,  været  indlejret  i  dagsaktuelle  diskussioner  på  en måde, som kunsthistorisk forskning sjældent er det. I dag er det nok sværere at opretholde  en  dikotomi  mellem  kunsthistoriens  og  kunstkritikkens  metoder, i og med at de samme personer ofte bedriver både forskning og kritik, og de to praksisser ofte 'lækker' over i hinanden, ligesom de internetbaserede medier ikke  nødvendigvis  har  samme  korte  format  som  aviserne  og  derfor  ofte  giver rum for længere og dybere refleksioner. Uanset hvor på spektret mellem 'hurtig omtale' og 'dybdegående analyse' kunstkritikken i dag befinder sig, er den qua det strenge aktualitetskriterie, der stadig gør sig gældende, ofte dagsordenssættende i forhold til at definere rammerne for et værks eller en kunstners umiddel- bare reception. Aktualitetskriteriet er det således stadig væsentligt at betragte (kritisk); for hvad er aktuelt nok til at nå avisen eller hjemmesiden og således få berøringsflade med et bredere, muligt publikum?

Et genkommende tema de senere år har været kunstkritikkens krise , som ikke bare nationalt, men også internationalt har været et emne for debat. Det emne tager Rune Gade op i sin artikel 'Hvad gør kunstkritik?', der dels præsenterer en historisk gennemgang af forskellige teoretiske positioner inden for kunstkritikken i nyere tid, dels laver nogle analytiske nedslag i forskellige kunstkritiske stemmer fra den danske dagbladskritik gennem de seneste 50 år. Artiklen argumenterer for, at krisen ikke er entydigt negativ, men at den betegner en kompleks situation, hvor mellemværendet mellem kunstner, kunstværk, kunstkritiker og offentlighed er genstand for forandringer og forskydninger, som øver indflydelse på, hvordan kunstkritik overhovedet kan udfolde sig, men også skaber rum for refleksioner  over  kritikkens  væsen  og  dens  karakter  af  'omsorg',  som  Gade betegner det.

En konventionel kritiks krise er også til diskussion i Martin Søberg og Morten Birk Jørgensens bidrag 'At hylde arkitekturen', der anskuer nye tendenser inden for vurderingen af arkitektur med Mærsk Tårnet som en specifik case. Artiklen argumenterer  for,  at  man  i  dag  må  forstå  kunstkritik  og  specifikt  arkitekturkritik i et udvidet felt, der inkluderer arkitekturkonkurrencer og præmieringer - vurderingsformer, der meget mere åbenlyst end konventionel dagbladskritik implicerer  økonomisk  gevinst  og  dermed  fraviger  et  ideal  om  en  interesseløs kritisk  position.  Tegnestuers promovering af præmieringer på sociale medier, mener Søberg og Birk Jørgensen, indeholder et potentiale for at udvikle sig til en  ny  genre  inden  for  arkitekturkritikken,  hvor anerkendelse selvsagt  er  drivkraften, men hvor vurderingskriterierne indirekte også gives til kende gennem de gode eksempler. Søberg og Birk Jørgensen mener dog, at potentialet i denne henseende aktuelt forbliver uforløst.

En forklaring på kunstkritikkens krise kan måske findes i kunstinstitutionernes indlejring af kritiske praksisser i deres virke, ikke mindst i form af institutionskritikkens institutionalisering. Denne tendens undersøger Anna Vestergaard  Jørgensen  i  sin  artikel  'Kunstkritik  og  institutionskritik  i  x-rummet', der bruger SMK's serie af institutionskritiske udstillinger i x-rummet og deres reception  hos  dagspressens  anmeldere  som  en  case.  Vestergaard  Jørgensen argumenterer i artiklen for, at institutionskritikken og kunstkritikken ikke er skarpt adskilte kritikformer, men at en læsning af de to former for kritik sammen kan  sige  noget  om  museumsinstitutionen  i  dag.  Det  er  således  en  pointe,  at museumsinstitutionen  gennem  disse  kritikker  fremstår  som  producent  og distributør af bestemte 'lavfrekvente' affekter, der strækker sig fra kedsomhed til  interesse. Det 'vidensskabende udstillingsrum', der dermed åbnes i udstillingerne, demonstrerer ifølge artiklen netop institutionskritikkens potentialer i museerne.

Kunstkritikkens dialektiske relation til sit genstandsfelt er emnet i Kristian Handbergs artikel ' documenta i dansk dokumentation', der undersøger, hvordan efterkrigstidens vel nok vigtigste samtidskunstudstilling, documenta i  Kassel, i de tidlige år blev modtaget af den danske kunstkritik. I artiklen bliver det påvist, hvordan documenta fra  begyndelsen fungerede som meget mere end en traditionel kunstudstilling, nemlig som 'en samtidsbearbejdning', der satte tidsaktuelle emner til diskussion gennem kunsten, med et klart sigte på det samtidige. Dermed var documenta dagsordenssættende for en globaliseret samtidskunst, der forskød de eksisterende kunstcentre og ændrede udstillingsmediet og relationen  til  publikum  såvel  som  til  kunstinstitutionen  ganske  dramatisk.  I  en dansk sammenhæng blev documenta ikke mindst afgørende for udstillingslinjen på Louisiana, efter at Knud W. Jensen havde besøgt udstillingen i Kassel i 1959 og rapporteret om den i Louisianas Skrifter . Handberg viser i artiklen, at receptionen  af documenta i  den  danske  kunstkritik  bidrog  til  at  internationalisere kunstscenen  herhjemme  og  til  at  påvirke  danske  udstillingsaktiviteter  meget markant.

Den  intrikate  forbindelse  mellem  kunstner,  kunstværk  og  kunstkritik  får en særlig toning i Signe Havsteens artikel 'Kunstnerkritikeren - Johan Rohde, maleriet og kunstkritikken', der diskuterer, hvordan en hovedfigur i det moderne gennembrud i Danmark, kunstneren Johan Rohde, forvaltede sine roller som henholdsvis kunstner og kunstkritiker. I artiklen viser Havsteen, hvordan Rohde i kraft af sin brede internationale orientering og sit store personnetværk blev en helt central figur og dynamo inden for det danske kunstliv i slutningen af det 19. århundrede, selvom han positionerede sig som en outsider i forhold til det etablerede kunstmiljø. Sammen med vennen, kunsthistorikeren Emil Hannover, var Rohde afgørende i forhold til at instituere en dansk secessionisme i form af Den Frie Udstilling, men denne rolle kom samtidig til at præge receptionen af hans egne værker, der blev forstået gennem både hans kunstkritiske engagement (i Kunstbladet )  og  hans  modstand  mod  Charlottenborgudstillingerne,  hvorfor han  selv  forsøgte  at  adskille  sine  roller  som  kunstner  og  kritiker.  Havsteen argumenterer for, at Rohdes samlede virke ikke er i konflikt med sig selv, men derimod demonstrerer et engagement i samtiden, hvad enten det manifesterer sig som værkproduktion, kunstkritik eller organisering af udstillinger.

Artiklerne tegner tilsammen et rigt billede af de mange muligheder, der er for at forstå kunsthistorien og dens brudflader gennem kunstkritikken. Nogen entydig bekræftelse af en krisesituation kan man således ikke udlede af dette temanummer,  der  tværtimod  påviser,  at  kunstkritikken  udgør  et  forskningsområde med gode potentialer for en mere facetteret forståelse af kunstfeltets placering i en større offentlighed såvel som specifikke kunstteoretiske positioners indbyrdes brydninger. At kunstkritikken både er levende og under konstant forandring, bliver desuden bekræftet i dette temanummers debatsektion, hvor en række stemmer i essayistisk form bidrager til at forstå, hvordan kunstkritikken vedvarende forhandler relationerne mellem kunsten og offentligheden på nye måder. Pernille Albrethsen beskriver i sin egenskab af skrivende kunstkritiker ved Weekendavisen og redaktør for Kunstkritikk.dk , hvordan kunstkritikken som genre bidrager til at fastholde og udvikle en samtale om kunst på et samfundsmæssigt plan, selvom hun samtidig observerer, at overraskende mange udøvende aktører i kunstlivet ikke deltager i denne samtale, endsige interesser sig for den. Matthias Hvass Borello argumenterer som mangeårig redaktør og skribent for Kunsten.nu for,  at  samtidskunsten  har  et  formidlingsproblem.  På Kunsten.nu har man søgt at overkomme dette formidlingsproblem ved at anvende kunsten debatskabende og ved at invitere til dialog omkring kunsten via en række varierende  formidlingsformater,  såsom  interviews,  foromtaler,  debatter,  essays samt traditionelle anmeldelser, der formmæssigt forsøger at spejle den kunst, som er genstand for analyse og vurdering. Stine Marie Haarløv leverer i sit essay en analyse af receptionen af Simone Aaberg Kærns kontroversielle bestillingsarbejde Batalje om  den  danske krigsindsats i Libyen til det danske forsvar og Nationalhistorisk Museum i Hillerød. Haarløv dokumenterer i sit essay, hvordan receptionen af Kærns værk i form af primært interviews, men tankevækkende nok ingen anmeldelser, kunne ligne en velorkestreret medieperformance, der udvider kunstværkets kampzone betragteligt. Anna Liv Bolther reflekterer ud fra sin erfaring som formidler og kurator på Museum Ovartaci i sit essay over, hvad et  kunstmuseum kan bruge anmeldelser og kunstdebat til. Det gør hun ud fra den omfangsrige reception, som udstillingen Ovartaci &amp; Galskabens kunst (kurateret af Mathias Kryger) på Kunsthal Charlottenborg i 2017 fik, og som skabte en omfattende debat på de sociale medier. Det er Bolthers budskab, at kunstkritik i  dens bedste versioner faktisk kan fungere konstruktivt som forslag til at lave bedre udstillinger. Endelig bidrager Anders Blok med et essay, der argumenterer for,  at  samtidskunsten og sociologien har berøringsflader og sammenfaldende interesser på en række punkter. Med afsæt i værket Den sidste klasse af Christian Boltanski beskriver Blok, hvordan kunsten - når den er bedst - er i stand til at gestalte et kollektivt erfaringsrum via en sociologisk forestillingsevne, der ikke tværfagligt syntetiserer kunst og samfund, men skaber et tredje rum, 'det usikre mellemrum', som Blok beskriver det. Med andre ord kan sociologien anvende kunsten som et kritisk rum, som kan give næring til forståelsen af samfundets imaginaritet.

Temanummeret om kunstkritik i Danmark kradser blot i overfladen af, hvad kunstkritik er og kan være, mens det tegner en forsigtig skitse af kunstkritikkens historie. Vi håber, de spredte nedslag kan virke inspirerende og ansporende i  forhold  til  videre  kunsthistorisk  arbejde  med  at  undersøge  kunstkritikken  i teoretiske, analytiske og historiske perspektiver.

## Litteratur

- Mortensen, Erik. 1990. Kunstkritikkens og Kunstopfattelsens Historie i Danmark, Bind I og Bind II . København: Forlaget Rhodos.
- Busk-Jepsen, Karen Benedicte, Janna Lund og Birgitte Thorsen Vilslev. 2017. 'Den sociale vending i historisk perspektiv.' Periskop nr. 17. København: Institut for Kunst- og Kulturvidenskab, Københavns Universitet.

Scavenius, Bente. 1983. Fremsyn-Snæversyn. Dansk dagbladskritik 1880-1901 . København: Borgen.