Dansk i historien
Forfattere: Jens Hougaard
Tidsskrift: kok (1979-08-19)

## Jens Hougaard

## Dansk i historien

Der er nogen der mener,  at det vigtigste karakteristikum  ved  historien  er,  at den  uigenkaldeligt er  forbi.  Det,  der  er  sket i  fortiden, kan ikke gØres om. Det historiske fremstar som uforanderligt  og  upavirkeligt.  Det historiskes  særlige  fascination  ligger derfor i,  at det er absolut bindende,  og at enhver i sine handlinger  og  tolkninger,  omend  det  kan  være  i  beskedent  omfang, skaber historie. Der er noget beroligende i, at sket er sket, og ikke står til  at  ændre.  Uigenkaldeligheden  skulle være  det,  der  giver vores  liv  tyngde,  netop  uigenkaldeligheden  sætter  enhver  gØren og laden på  spidsen. Nu  kunne  man  selvfglgelig lægge vægt  på, at  der  er  andre  ting  der  er  lige  s2  væsentlige  som  den  enkelte handling,  og  altså  opfatte  historien  mere  omfattende,  som  det der  er  rammen  for  udfoldelsen  i  historien  og  som  man  selv handler  forandrende  ind  i.  Men  ligemeget  hvordan  man  forholder  sig til  det  problem,  kan  der  vel  stort  set  blive  enighed  om, at  bade  Kingo  og  Vilhelm  Andersen  er  afgået ved  dØden,  hvad der  naturligvis  ikke  skal  forhindre  mig,  og  heller  ikke  har  forhindret  andre i at  mane  deres ånder frem.  Er historien  i  en  vis objektiv forstand færdig og afsluttet  fortid, så er den i en  anden forstand  stadig  levende og eksisterer  i en  lang  række  forskellige udgaver, der har  stor betydning for vores handlinger  nu.

Der var  engang, da historien begyndte med  Kristi fdsel, men i Danmark har  det været sådan i de sidste par generationer,  at i hvert  fald  den  litterære  historie  begyndte  ved  romantikken  og urhistorien  omkring  1720. Naturligvis er det  ikke sådan, at man ikke var  klar  over,  at  der  var  en  tid  for  romantikken,  men  den rigtige  historie,  historien  på  en  bestemt  måde  begyndte med  ro- mantikken.  Sadan er det ikke helt  længere.

1. Knæsættelsen af  romantikken  som altings mål horer ikke romantikken selv til, men  er en opfattelse som vokser frem i slutningen af  1800-tallet  i  kampen  mod  den  radikale  del  a f   borgerskabet, især repræsenteret  ved Brandesianismen. Den lægger vægt pa det ,personlige  (humane)  og  folkelige  (nationale)«  (Viihelrn Andersen) imod det internationalt orienterede borgerskab  og imod byradikalismen.  At  netop  romantikken  er  den  historiske  periode, der har tiltrukket  sig interessen, skyldes den  omfattende  beskæftigelse med  socialisationen, således som den må finde sted på de borgerlige  vilkar,  hvor  den  individuelle  socialisering  er  alfa  og omega. Den individuelle socialisation har afsat sig som et system af tænkning omkring individualitetens udviklingsmuligheder. Den samfundsmæssige socialisation er blevet formuleret som et spØrgsen  typologiserende  historisme,  der  har  taget  sit  udgangspunkt  i

mal om individuation.  Dannelsestraditionen  har været  præget  af den individuelle socialisation.

Den  tyske  og  den danske romantik  er præget  af  en  borgerlig ideologi, der efter sine sammenbrudte revolutionære bestræbelser har lagt sig i læ af  feudalismen. Således blev  den historiske tænkning hos borgerskabet  overladt  til den del, der bedst  var  i stand til  at formulere de borgerlige erfaringer uden  konfrontation med det  feudale  hierarki.  Den  borgerlige  tænkning  blev  overladt  til den  statsloyale  embedsstand.  Den  humanistiske  forskning  har derfor  snarere været præget af grundighed og »ærlighed« end af det  revolutionære borgerskabs  mod til  at  arbejde  sig ud  over  de gjorte  erfaringer.  Netop  sådan  måtte  det være,  når  embedsstanden skulle udarbejde borgerskabets  ideologi, men  var  bundet  af sin embedsmæssige loyalitet over for en klassemodstander. Dannelsestraditionen  matte  med  dette  udgangspunkt  blive  konservativ.

Med  disse  historiske fremvækstbetingelser  sættes  væsentlige dele  af  de grundlæggende elementer,  der også idag er karakteristisk  for dannelsestraditionen. Borgerskabets defensive placering i den situation, hvor dannelsestraditionen  voksede frem, betØd  at enhver reflektion  over historien  og  samfundets udvikling  kunne fØre frem  mod  en  konflikt  med  feudale  institutioner. Inden  for socialisationsteorien  lod  det  sig derimod gØre  at udvikle  de borgerlige erkendelser  uden  at stØde an, ganske vist med omfattende amputationer  af  den  sociale bevidsthed.  Den  borgerlige historieskrivning  kunne  gennem  arbejdet  med  socialisationsteori,  der mundede  ud  i forskellige formuleringer  af  dannelsesidealet,  lastholde sin  klassemæssige identitet, men  p A bekostning  af  radikaliteten  og  på  bekostning  af  et  udviklet  histonesyn.

Historisk var dannelsestraditionen,  hvad  angår bearbejdningen  af historien, en regression bag om de engelske empirister og bag om rationalismen. Hvor  disse  på  et  individualistisk  grundlag  dog udviklede  samfundsteorier, der blev  forståelsen af  individets eksistensbetingelser  alene  dannelsesteoriens  interessefelt.  Den  var ikke  blot  individualistisk,  men  ogsA  individualiserende.  Det  er derfor grundlæggende for dannelsestraditionen,  ogsA  som vi kender  den  idag,  på  tværs  af den  historiske  udvikling  at  fastholde den individets identitet.  I litteraturkritikken viser det sig som  en mægtig vilje til at projicere det borgerlige  individs eksistensbetingelser ind over alle historiske perioder. (Aage Henriksens læsning af folkeviseme  er  et  eksempel).  Dannelsestraditionens interesse for historien  er derfor, snarere end  en  interesse  for historien,  en interesse i i historien  at pAvise de borgerlige eksistensbetingelsers almenhed. Dannelsestraditionerne har således et væsenstræk fælles med  al borgerlig tænkning. Den  er i sin tendens antihistorisk.

Hos  Vilhelm  Andersen,  dansk  litteraturkritisk  absolutte  hØjdepunkt  er  disse  tendenser  tydelige.  Hans  »Tider  og  Typer,  Af dansk Aands Historie« er helt  ud  i sin  titel  talende omend  ikke

så eksplicit  som  hans indledning.

Videnskabeligt set er mit Arbejde intet mere end en Tolkning af  den danske Aands Historie gennem dens Typer. Kunstnerisk

er det intet mindre end et ForsØg paa at skrive dens Epos. (Tider og Typer, Erasmus 1, s. XXIX, Kbh. 1907).

Vilhelm  Andersen  opsummerer  forelobigt  danuelsestraditionens erkendelser. I sit anlæg rummer  »Tider og Typeru  dog et idealistisk f o w g  p A   at behandle historien historisk: Den  danske Ands historie.

Anderledes ser det ud i Vilhelm Andersens hovedværk: ~ U u s t r e ret  Dansk Litteraturhistorieu  bind  II-IV. Her  træder  selv  åndshistorien i baggrunden.

Efter  eget  udsagn har  værket  sin  svaghed  i  det  historiske  og sit fortrin i det psykologiske. Arten a f   dets menneskeskildring træder  klaret frem,  hvor  emnet er  en  person  uden  forfatterskab. .  .

(JØrgen Elbek, Kritikkens genmæle, s. 14 in: Litteraturen i dag, Kbh. 1970).

Hos Vilhelm Andersen drejes analysen over i det psykologiske,  i socialisationen. Som Elbek konstaterer, træder menneskeskildringen  klarest  frem, hvor  emnet  er  en  person  uden  forfatterskab. Det bærende i fremstillingen  hos Andersen er hans solidaritet med de personer, han skildrer, konstaterer Elbek. Solidaritet med borgerlige forfattere i en endnu ikke fuldt udviklet borgerlig tid. Det er  derfor  heller  ikke så underligt,  at Vilhelm  Andersens litteraturhistorie~ svaghed er dens manglende historiske forståelse a f   sit stof.  I organiseringen af  litteraturhistoriens stof  slår det  psyke logisk individualiserende grundlag helt ud i  storstrukturen. Dannelsestraditionens individualistiske udformning oploser i 2.  bind helt  perioden  som  historisk  kategori,  og  Vilhelm  Andersen  går som konsekvens heraf  over til at periodisere p A individuelle forfatterskaber. I  1700-tallet delt op i  Holbergs, Ewalds og Baggesens samtid. I 3. bind  foretages den berØmte og berygtede opde- ling  af 1800-tallet  i  ti-år,  der  kombinerer  dannelsestraditionens individualisme  med  positivismens statistiske  mentalitet.  Om man vil, kan man opfatte det som et forsØg p5 at forholde sig til visse overindividuelle  historiske  udviklinger.

Man kan  kritisere  dannelsestraditioen  for dens uudviklede  historiesyn.  Men  det  er en  logisk fØlge af  dens  socialisationsinteresse.  Bredere  sagt  fremstår  dannelsestraditionens  historielØshed som en fØlge af  dens karakter af  borgerlig tznkning. Denne tradition  forlænger  erfaringer  fra  borgerskabets  kamp  mod  feudalismen  til  en  gyldighed  af almen  karakter.  Den  gØr  historiske erfaringer  til vilkår.

Disse  vilkår  er  den  borgerlige  socialisations  vilkår.  Vilhelm Andersen  betragter  forfatterskaberne  som  realiseringer a f det personlige og derefter det nationale.  Ud af  hele hans flere tusind

sider  lange  historie  kommer  borgeren  slentrende.

Der  er  selvfglgelig arbejdsmæssige  grunde  til,  at  han  »kun« har skrevet de sidste tre bind  af  »Illustreret dansk litteraturhistorie«. Alligevel er det påfaldende og næppe  tilfældigt, at han begynder ved Holberg, og at han fgrst rigtig får orden p5 sin fremstilling, da han  kommer  til romantikken. Det  er ham selv delvist bevidst.  Han siger:

Det  attende  Aarhundrede  er  den  danske  Kulturs  fØrste  litte-

rære Periode .  .  . (bd. 2, s.  1)

Som det  er omtalt  i Indledningen til  dette  Kapitel,  er  det  attende  Aarhundrede den  danske Kulturs  fØrste egentlige Litteraturtid /  .  .  . / FØrst  med  ham  (Holberg, J. H.)  træder  denne Litteratur (den »almindelige«,  J. H.) frem som selvstændig Organ  for Aandslivet  efter Kirken  og Universitetet,  der endnu  i det foregaaende Aarhundrede havde været dets næsten eneherskende Udtryk.  (bd. 2, s.  356)

Disse konstateringer  er  på  sin vis  naturligvis  rigtige,  men  samtidig  udvides  udsagnene  til  at  blive  en  generel  karakteristik  af, hvad litteratur  er, de er derfor  samtidig en afvisning a f den ikke borgerlige  litteratur.  Vilhelm  Andersen  lader  Carl  S.  Petersen gennemfgre programmet  på den  ikke borgerlige  litteratur,  hvad der viser  sig  at  være  en  umulighed.  Den  stadige fremhævelse  af kvalitetsforskellen  mellem  Vilhelm  Andersens  og  Carl  S.  Petersens fremstilling er da i virkeligheden blot en understregelse  af  de begrænsninger  som ligger i selve metoden. Det er en patetisk  oplevelse at læse fØrste bind af  »Illustreret Dansk Litteraturhistorie« og  felge  de  heroiske  forsØg  på  at  få  ideen  om  den  personlige (humane)  og folkelige  (nationale)  dannelse  til  at fungere på århundreder, der har en ganske anden samfunds- socialisations-  og litteratur-opfattelse.  Dette er tydeligt overalt hos Carl S. Petersen netop,  fordi  de perioder  han  behandler  stofligt  sætter  hans  metodes  svagheder  i  relief.  Hele  litteraturproduktionen fremstilles i  hans  bind,  hvis  man  skal  sige  det  kort,  som  en  prolog  til  det egentlige  gennembrud  for  den  danske  litteratur.  Under  håblØse betingelser  kæmper  forfatterne sjældent med  held  for at gØre det danske sprog til et litteratursprog.

2.

Et eksempel på dette er Kingo,  der ifØlge Carl S. Petersen  yder en  fremragende  men  dog  ikke  ganske  vellykket  indsats.  Fremstillingen  af  ham  hviler  næsten  udelukkende  på salmerne,  mens der kun  afsættes  ganske få sider til  hans  lejlighedsdigtning.  Der er ganske korte omtaler af  nogle  af  Kingos inskriptioner,  og der citeres af  hans vægtervers og hans hyldestdigtning  til kongen som national helt.  Der  hvor Carl  S.  Petersen  går uden for salmerne, der fremhæves, fordi de evner at tale alment til enhver generation, det nationale.  Derimod  er Kingos  sammenfatning af  det feudale samfundsbillede ikke  behandlet.  Hans  store  digt  Hosianna nævnes ved titlen,  mens jeg  ikke har kunnet finde en omtale af  digtet om Odense Hospital.  Men  netop  i  disse digte  er sammenfatningen  af  hele  Kingos  indsats,  der  sprænger  dannelsestraditionens

kunstopfattelse.

Digtet  om  Odense Hospital  hedder i  sin  helhed:

&gt;De fattiges  udj  Odense  Hospital  allerinderligste  og underdanigste Suk og SØgning hos vor allernaadigste Herre og Konge.«

Som man  kan  se allerede  af  titlen  er  der  altsa  tale  om et  bØnskrift  til Christian  d. V.,  fra ca.  1682.

Herudfra er hele digtet bygget op i en række mere eller mindre faste afsnit, der f ~ l g e r digtets aleksandrinere,  der hØrer  sammen i  skjulte Clinjede strofer.  I introduktionen undskylder Kingo, at han udgyder »vand og sjæle-ve« med at de fattige og syge i hospitalet ellers &gt;mA g i 3   deres vej på  verdens sti.« Derefter fglger digtets  hovedafsnit, som er en beskrivelse af  de syge og fattige som dyr,  der  er  lænket  til  jorden  af  korsets  lænker.  Den  reelle  baggrund for situationen på hospitalet præciseres som lejetroppernes indkvartering p A   hospitalets jorder,  og endelig slutter digtet med, at Kingo lægger sig for kongen og for Guds stol i hAb  og måske forvisning om, at der kan findes en udvej.

Lad mig karakterisede  to hovedtræk i den oplevelse af  verden, som digtet lægger frem.

De fattige og de syge beskrives med en overordentlig realisme. Man kan ved at sammenligne med listerne over lemmerne i Kingos  tid  som  administrator næsten  pege  de  enkelte  ud  som  han beskriver:  vattersottige,  gale,  syfilitikere  etc.,  men  denne  konkrete  syge  eller  fattigdom  far  sin  fortolkning.  Dgden  tygger  pi3 hjertet  a f   den, der ikke selv kan spise, og de gale beskrives som dyr der  er  tynget  til jorden,  sygdommen får sin  metafysiske dimension, fordi den ikke blot er sig selv, men samtidig er »senerne i  korsets  kæde«.  Tolkningen  a f det  konkrete  tillcegger  det  en st0rre betydning end lidelsen, nemlig lidelsens himmelske dimension. Til den konkrete lidelse f0jes der et aspekt, der giver lidelsen  en  dybere  mening, ud  over  at  være  lidelsen  i  den  konkrete forstand  er  den  ogsa  lidelsen  ved  at  leve  i  syndens  og  dgdens perspektiv.  Den  syges  krop  er  med  Foucaults  ord  dobbelt:  p A den  ene  side har  den sin jordiske  dimension, på den anden side er  den  et  udtryk  for  en  ikke  jordisk dimension.  De  syge  har derfor  også  niiden  behov  i  begge  dimensioner.  På  tilsvarende made kan  man  finde i  digtet,  at  den  der  skal  udlgse  lemmerne af deres  situation  har  en  tilsvarende  dobbelt  krop.  Kongen  (der var god  til parforcejagt, men  igvrigt  manglede  kundskaber) er  ikke  blot  en  enevældig monark,  han  er  ogsa  Christian  den fromme.  Han  repræsenterer ogsA  kontinuiteten i  embedet  og  er som  sådan under  Guds  direkte  beskyttelse.  I  fortolkningen  af kongen ser man  en klassisk lutheransk  ortodoks tankegang, udover at være en konkret konge, er han ogsA den der fØrer sværdet for  Gud i verden.  Det  er ikke s A   mærkeligt at  Kingo siger:

## Forlad  mig  at jeg  m A mig ned i stØvet bØje o konge for din stol, og himlens store Øj e

OgsA  når man betragter magtens repræsentant er det konkrete p A én gang  en  verdslig  magt  og  en  metafysisk magt.  Det  konkrete repræsenterer ikke blot sig selv, men også selve guds myndighed. Kongens nAde er ikke blot en forbedring af  lemmernes situation p5 Odense Hospital, men  den er også »et plaster a f din hånd til JESU sarc. I kongens person falder den verdslige og den kirkelige magt  sammen, men  det er ikke det samme som at den guddommelige nAde  og  den verdslige nåde falder sammen.

Kingos bonskrift fik ingen  folger. Lejetropperne vedblev med at være stationeret på  hospitalets gods, og  den  del a f   lemmerne blev  drevet ud  af  hospitalet. Der  har  åbenbart været  mere brug for  sværdet  end  for  nåden  til  at  holde  synden  i  ave.  Kongens

hærreform har været  vigtigere end fattigforsorgen.

Hvis  jeg  et  Øjeblik  vender  tilbage  til  opfattelsen a f lidelsen, s A understregede jeg,  at  der  var  en  konkret  sanselig lidelse,  og at  denne  samtidig var  en  lidelse  med  en  metafysisk dimension. Derimod er der i beskrivelsen af  lemmemes lidelser ikke en  indre dimension. Lidelsen er naturligvis konkret,  men  den  får betydning ikke  ved  den  betydning  den  har  for  det  enkelte  lem  i hospitalet, men  ved  sin  metafysiske dimension. Der findes ingen psykisk  bearbejdelse  af  lidelsen.  De  vilkår,  under  hvilke  lemmerne lever,  peger  mod  det  hinsides.  Derfor  er  Kingos  beskrivelse  af lidelsen heller  ikke  et  forslag til  eller  en  appel  om  at fjerne lidelsens Arsager,  der  er  intet  socialreformatorisk i  hans opfattelse. Lidelsen  såvel som nåden får sin betydning  gennem sig selv, ikke ved  sin sociale betydning.

Hvis man  gAr  uden  for  teksten  bliver  det helt  klart.  Her  ser man,  hvordan  den  bestemte  tolkning  af  forholdet  mellem  den konkrete lidelse og fortolkningen  af  lidelsens metafysiske aspekt giver sig udslag i bestemte forholdsregler, der har den ideologiske tolkning  som  handlingsanvisning,  mens  en  social  tolkning  overhovedet  ikke er til  stede.  Tydeligst er det  i  historien  om  Maren Spillemands,  der  indespærres,  ikke  på  grund  af  fare  for  smitte eller voldelighed, men fordi hun er det ekstreme udtyk for bruddet  med  den  ideologiske  tolkning  af  det  konkrete.  I hendes  tilfælde fØres den ideologiske kamp ved  at hun  isoleres fra  de andre lemmer, fordi man må formode at hun er besat  af  djævelen. Og som  vi  har  set,  tolkes  forholdet  til  det  metafysiske  direkte igennem  det  sanseligt  konkrete.  Altså  når  der raser  en  kamp  i hende  mellem  satan  og  Gud,  så må  hun  være  den  det  er  mest nærliggende at isolere, hun  er  farligere end de voldkomme eller smitsomme.

Eller det andet eksempel: indretningen  af  sygestuen viser hvorledes  lidelsen  tolkes  direkte  ind  i  den  metafysiske  orden.  De syge  ligger  under  alteret,  fordi  det  metafysiske  og  det  fysiske falder  sammen.  Tydning og sansning er  et.

Med denne viden om forholdet mellem  det fysiske og det metafysiske i Kingos ideologi, som vi  har set i den praktiske adfærd i hospitalet, nærmer vi os ogsA forklaringen på den specielle digteriske  kunnen  som  Kingo  udfolder,  idet  hans  evne  som  digter udfolder  sig i dobbeltheden af  på  en gang konkret  og metafysisk perspektiv.  Barokkens  ordavl  og,  i  anfgrselstegn,  tautologiske beskrivelser,  barokkens  dobbeltmetaforer får deres forklaring og trækker  deres kraft netop fra dobbeltheden i dens fortolkning  af

verden.  Det kan fØlges hele vejen igennem digtet.

Kingo græder en strØm af  »vand og sjæleve«, dØden tygger p A

benradens  hjerte,  de  syge  jamrer  som  bæster  (uden  for  guds nAde),  Christian  er  den  femte  og  fromme,  en  vånder sig for ve og sidesting,  de fattige  får Ø1  og  mad,  men  de far  også  olie  og vin  for deres  sjælesår, og  Kingo  lægger  sig for kongens  stol  og for  Himmelens  store  Øje.  Den  specielle  form,  Kingos  digtning antager og hans originalitet  i forhold  til den borgerlige  digtning, udspringer  af  det  specielle  forhold  han  har  til  virkeligheden  og dens dimensioner.  Den er derimod ikke udtryk for en speciel fØlsomhed eller  en  szrlig evne  til  at  indleve  sig i  de  fattiges situation,  andet  end  netop  som  reprzsentativ  lidelse.

Den borgerlige  litteraturhistorieskrivning undskylder og beklager Kingos smagleshed og hans makabriteter:

Det  meget  Græderi  kan  flyde  helt  ud  i  det  vamle  i  en  linje som  »Jeg  laver  til  hans  (Jesu)  Saar  et  Grzdebadc,  ligesom det kan knibe med  at holde sig på det smagfuldes grænse, når han  går over  til  Fordybelsen  i  Makabriteter  og  forestiller  sig »Gravens Vraa,  hvor Ormen da skal  vrimle  i  min  Hud«. (Carl  S.  Petersen,  s. 945)

mens  det er sådan at

hejst  når  han netop,  hvor  Tids-  og  Stilpræget  gØr  sig mindst gzldende; da taler  han  til  ethvert  Slægtled  med  enkle,  stærke ord. (samme sted).

Carl S. Petersen  taler  om Kingos kontrastrige temperament,  og i beskrivelsen  af  Kingo  er  der en  besynderlig  disharmoni  mellem den  selvkritiske,  konstant  angergivne  kristne,  og  på  den  anden side, den krakilske aggressive udadvendte bisp. Kingo opfØrer sig i  litteraturhistorien  som  en  voldsom  men  dog  akceptabel  borgerlig.

## 3.

Dannelsestraditionen  har været  overordentlig stabil.  Som litteraturteon er den udviklet i slutningen af  1800-tallet og som grundlag  for  skolepolitikken  i  begyndelsen af 1900-tallet.  Men  de erfaringer,  der  danner  gnidlaget  for  hele  retningen  er  gjort  af de  tyske  og  danske  romantikere  fra begyndelsen  af 1800-tallet. FØrst i 19607erne  er afviklingen af  dannelsestraditionen slAet igennem.  Den  har  således  holdt  sig  i  150 år  i  forskellige  former, lige  så lznge som den  lutherske  ortodoksi,  og  der gAr  ingen  vej uden  om en gennemgribende kritik  af  den.

Afviklingen  af dannelsestraditionen finder, s%  vidt  jeg  kan  se, næring a f to sociale og kulturelle str~mninger. Dels af  den  kulturradikale tradition, dels af studenteroprgret fra 1968  og fremad.

Kulturradikalismen vokser sig stærk i oparet med  den kolde krig.  Den  formulerer  p&amp; et  til  tider  elitært  grundlag  et  opgØr med  den  borgerlige  ideologi  ved  sin  mistiilid  til  det  politiske establishment, sin  mistillid  til  sproget og  inden  for  litteraturkritikken  sin  mistillid  til  dannelsestraditionen~  sene  former,  især som  de  kommer  til  udtryk  i  biografismen.  Det  litternre  værk kommer i centrum og dermed de metodespØrgsmå1, som læsningen af  de litterære tekster rejser. Dette sker som oftest p%  bekostning af  den historiske læsning. Tematisk analyse og kvalitetsvurdering står i centrum. Som et, til tider uØnsket,  resultat fØlger et

angreb p%  den historiske læsning.

I nyradikalismen  og  dens formulering som  nykritik  inden for litteraturforskningen ligger opggret  med dannelsestraditionen fuldt  udviklet,  da  studenteropr~ret  sætter  ind  i  slutningen  af 6O'erne.  StudenteroprØrets  bidrag  til  kritikken  af dannelsestraditionen er det institutionaliserede opgØr. Den stribe af  reformer inden for de hØjere  uddannelser, som fØlger i  studenteroprØrets kØlvand,  presser  dannelsestraditionen ud a f de  positioner,  som den har erobret fra begyndelsen af  1900-tallet og frem til 60'erne. FØrst og fremmest er der her tale om en udvidelse af  tekstbegrebet  og en gennemfØrelse af  metodefriheden i praksis. At studenteroprØret er istand til at fØlge radikalismens teoretiske kritik op med  en  kritik  i  praksis  hænger  formodentlig sammen  med  den bredere rekruttering til de hØjere uddannelser og etableringen af nye  mellemlag  under  hØjkonjunkturen i  6O'eme. Men  ogs%  her forl~ber opgØret  således, at det historiske  synspunkt trænges  tilbage,  og  netop  studenteroprØremes synspunkter slår igennem  i den vejledning for undervisning i gymnasiet, der kommer i 1971. Den  repræsenterer ikke blot  dannelseskompleksets endelige o p IØsning,  men  er  også  et  omfattende  angreb  p&amp; den  historiske læsning.

4.

Vejledning og retningslinjer for undervisningen i gymnasiet (Direktoratet  for gymnasieskolen og HF,  1971) som blev udsendt  i forbindelse  med  bekendtg~relsesændringen  er  et  katalog  over synspunkter,  metoder  og  stof  som  anvendes  i  undervisningen, uden  nogen  form  for  ordnende  plan,  men  med  et  stort  fremskridt, nemlig etableringen af  den totale metodefrihed. Studenteroprgrets  opgØr  med  den  borgerlige  dominans  inden  for  undervisningen  er her  fØrt  så  langt,  som  det  kan  gores  på  et  pluralistisk  grundlag.

Man  kan  se  det  ved  at  fØlge  vejledningens  anvisninger  for den historiske  læsning. Den  historiske  Iæsnings  svage  placering

er et direkte udtryk  for studenteroprØrets betydning.

En sadan revidering af  den  historiske læsning m&amp;  i  fØrste instans  rette  sig  mod  den ferborgerlige  tekstmasse. Den  historiske læsning koncentreres  om  tre  omrader,  der  vel  at  mærke  i  den samlede beskrivelse i vejledningen kun  udgØr  en meget lille del. For det fØrste, og som det vigtigste, har vi tiden fra 1800 til idag (hvor  er det  det  er  set  fer?),  hvor  hovedvægten lægges på  tiden efter  1920. »Dette motiveres med,  at man ud fra en  tættere  læsning  skal  sØge  at  danne  sig et  sammenhængende billede  a f vor egen  tid,  saledes  at  elevernes  samtids-  og  selvforståelse @ges«. Det  andet  omrade  er  behandlingen  af  en  periode  fra  fer  1920. Endelig  opereres  der  i  vejledningen  med  et  tredje  omrade  der består  af  et  mindre  antal  tekster  fra  tiden  fØr  1800. Og  herom hedder det:  »Her er det historiske perspektiv indsnævret (vejledningen~ egne ord!) saledes at man  kun behandler et enkelt emne, f.eks. en genre eller et tema«.

Om valget  af  tekster  fØr  1800 hedder  det  senere:  »Valget af tekster  bestemmes her  af  et  overordnet synspunkt  af  ikke-hist* risk  art«  (min  fremhævelse), og  der  nævnes  derefter  en  række forslag til hvordan  man kan bære sig ad med  at behandle tekster fØr  1800 uhistorisk. Man kan perspektivere dem ved at sammenstille dem  med  senere tekster,  hvor  der lægges stor vægt  p A tekster efter  1800, eller man kan  »sammenstille tekster  frit« og det understreges,  at  en  sadan  prioritering  ikke  er mindre vigtig end den  historiske  læsning.  Hvis  man  f.eks.  Ønsker  det,  kan  man i læse  et  forfatterskab,  hvor  vægten  lægges  på selvrealiseringen forfatterskabet.

Man kan  altså,  måske  lidt firkantet, konkludere, at vejledningen  i beskrivelsen  af  læsemuligheder i  »perioden« fØr  1800 lægger op til, at man kan behandle teksterne uhistorisk. Dette understreges bl.a.  af, at hvor der tages tekster  op i en stØrre sammenhæng,  anvender  vejledningen  forestillinger  fra  den  borgerlige digtnings historie som struktureringsprincip, f.eks. selvrealiseringen inden for et forfatterskab.

Nu  er vejledningen  jo  kun  en  vejledning  og  må formodes at være  formuleret relativt  pluralistisk,  for  at de fleste dansklærere kunne  leve  med  den  nye  bekendtgorelse,  men  uanset  dette  går gennem hele  vejledningen  tendentielt  en  borgerlig  sans  for  den borgerlige  digtnings  værdier,  og  på  de  ikke  borgerlige  tekster anlægges  borgerlige  synsvinkler.  Tidsmæssigt  afgrænses  der  til den  borgerlige  epoke,  idet  der dog  kan  laves  udblik  til  borgerskabets fØrste kampperiode i slutningen  af  1700-tallet.  I metode og synsvinkler  f ~ l g e r vejledningen  linjer,  der er udviklet  af  den borgerlige  litteratur  og den  litterahirkritik,  der  er udviklet  i  tilknytning hertil.  Den kunstdigtning der er produceret i forborgerlige perioder  ses  i  den  borgerlige  litteraturs bakspejl.

5.

Den  historielØse  er  mest  fortidsbundet.  Det  ser  man  i  vejledningen~  forhold  til  historien.  Uden  viden  om hvad  den  gØr,  gØr vejledningen noget  andet end den  tror den ggr. I sit kvantitative opggr med den borgerlige tradition, slæber vejledningen alle den borgerlige  litteraturkritiks  forestillinger  med  sig.  Ved  en  nærmere  læsning af  vejledningen  får man  en  klar  fornemmelse  for, hvorfor det er vigtigt  at holde historien  fast som den  dimension, hvorudfra alt forstås. Det vigtige i at arbejde med historien  som dimension  fremstår tydeligt ved  en betragtelse  af  den  totale forvirring, der hersker i vejledningens endelgse opremsning af, hvad man  også  kan  gØre.  Og  det  er  naturligvis  altid  vigtigt  at  have mange  muligheder,  vel  at  mærke  hvis  disse  muligheder  betyder noget.  Men  i  vejledningen  står  alle  de  mange  muligheder  som forskelslØse veje,  man  kan  gå.  Vejledningen  vil  kort  sagt  ingen ting.  Og i  det  historiske,  som  i  vejledningen  er  skubbet  ud  i  et hjØrne, får man  en  komprimeret udgave af  den  borgerlige historieopfattelse,  helt  uden  dannelsestraditionens  sans  for  det  histoogsa uden  dannelsestraditionens klaustro- riske,  men  selvf~lgelig fobiske univers.

En vigtig grund til at g A   så historisk  til værks er, at kun denne fremgangsmade gØr  de tekster man arbejder med  forståelige. Det er tydelig i Kingos tilfælde, som jeg  har sØgt  at vise det overfor. Men  det  er også  nodvendig  for  at  forstå  tekstens  sociale  funktion.  Dette  turde  være  argumenter  som  er  ved  at  blive  alment akcepteret, men  det er ikke argumenter, der i sig selv forklarer, hvorfor man overhovedet skal beskæftige sig med ældre perioder. Som Henning Salling Olesen siger: »Historisk bevidsthed udvikles ikke af  at læse tekster  fra ældre perioder.  Det er vel  idag en  »banalitet« (En historisk  orienteret didaktik, in:  »Historien  i dansk« 1978), men det er ogsa en  banalitet,  at  den  heller  ikke udvikles af   at lade være.  Det  understreger  blot,  at det er helt  nØdvendigt at  gore  sig  klart,  hvad  man  vil  med  den  historiske  læsning,  s A fØrst  kan  man  tage stilling til,  hvordan  man  vil  behandle  det historiske stof.

Ved  kun  at tage  tekster  op fra  den  borgerlige periode  gaianterer man kun, at man holder sig inden for den borgerlige tankeverden.  Man  garanterer,  at  man  igen  og  igen  finder  de  samme grundlæggende tankefigurer,  som man  selv gentager  i sit daglige liv  i  det  borgerlige  samfund. Man  får altså gennem  en  beskæftigelse med tekster fra det borgerlige samfunds epoke, lejlighed til at genfinde og se kritiseret bestemte  dybtliggende strukturer i sin egen verdensopfattelse,  men man  finder også hele tiden  lejlighed til  en  kritik  som  er immanent  i  forhold  til  de borgerlige  tankeformer.  Man  vil  aldrig  opleve  borgerligheden  som  noget,  der ikke kommer sagen ved. Alligevel er det her den vigtigste kritiske funktion  i  forhold  til  de  borgerlige  tekster  er,  nemlig  den,  at de fremstar  som  noget  historisk  produceret,  der  ikke  på  nogen måde  kan  betragtes  som  en  selvfØlgelighed. Hvad  er  da  bedre til  at  udstille  borgerligheden  som  historisk,  som  noget  socialt men  ikke  naturgivet,  end  netop  tekster,  der  er  produceret  f ~ den borgerlige epoke. Det bedste argument for disse tekster, forsAvidt man beskæftiger sig historisk og ikke idealistisk med dem, er  da netop,  at det  er  ikke borgerlige  tekster, og  at de er  fremmede for den der skal tilegne sig dem. Ved selve deres eksistens er disse tekster  et  angreb p A den borgerlige  selvforståelse, og de rejser derfor et krav om et ikke selvspejlende forhold til historien. De formulerer  gennem  deres  eksistens  et  krav  om indsigt  i  det fremmed-psykiske og -sociale på en så radikal måde, at de bliver uforståelige, hvis man  betragter  dem ud  fra borgerlige  synsvinkler.  Der  ligger  et  emancipatorisk  perspektiv  i  at  beskæftige  sig med disse tekster, som der altid gØr, i at opleve noget anderledes som anderledes end  sig  selv. Deri ligger ikke blot,  at der Abner sig  en  mulighed  for  at  etablere  en  kritikposition  som  tager  sit udgangspunkt  udenfor  borgerligheden,  men  der  ligger  også den frihed,  der  kan  få folk  til  at  elske  skildpadder  a f   andre grunde end,  at  der  kan  laves  skildpaddesuppe  af dem.

I  kritikken af dannelsestraditionen  har  det  været  overset  at dens sande styrke ligger i,  at den har et  dannelsesideal.  Den  giver ikke blot  en bestemt,  som det nu  er tydelig, fordrejet  opfattelse  af historien,  den  giver også  et  dannelsesmæssigt ideal, som det har været  vigtigt at få gjort  op med, men  som ikke m A   medfØre at beskæftigelsen med  litteraturen  ophqirer med  at forholde sig til  socialisationsprocessen, som individets  og kollektivets  orientering i  verden.  Det  er indlysende,  at  det ikke bliver  magistre i  dansk,  der kommer  til  at afgØre, hvorledes  den  individuelle og kollektive  dannelse og  socialisation  kommer  til  at foregå nu,  da de borgerlige  dannelsesidealer  er  inde  i  deres  endelige sammenbrud, men det er lige så klart, for mig at se, at hvis ikke dannelsesperspektivet  set  under  en  historisk  synsvinkel bliver  centralt, s A er  der  ingen  grund  til  at  opretholde  de  institutioner  der  er vokset  op omkring den  litterære  produktion  inden  for de sidste par hundrede år.

r