Mens vi vågner
Forfattere: Lene Myong Petersen
Tidsskrift: kok (2002-02-10)

sionen  være,  at  den  er  i  en  storartet form.  Både  hvad  angår  det  analytiske arbejde og formidlingen heraf.

Hvorvidt dette er  nok  til,  at Vandmærker så  også  kommer  til  at  stå  på andre hylder end bibliotekets er dog en anden sag. Den slår sig delvis op som en slags moderne samtidslitteraturhistorie, men anskuet fra den vinkel, savner man nærlæsninger  af  en  række  helt  essentielle  forfatterskaber  -  f.eks.  Christina Hesselholdt, Helle Helle, Kirsten Hammann,  for  nu  blot  at  nævne  tre  af  de mest markante kvinder. Ligeledes synes det  ikke  -  set  fra  dette  perspektiv  klart, hvorfor Solvej Balle og Bent Vinn Nielsen  skal  inddrages  to  gange.  Her kunne  redaktøren  Anders  Østergaard med fordel have udstukket andre forfattere.  Østergaard  forsøger  i  sin  fyldige indledning at udbedre dette via et portræt  af  90'er-litteraturen,  som  på  den ene side er udmærket og fint formidlende,  men  på  den  anden  indeholder  nogle  indre  selvmodsigelser,  som skæmmer  det  lidt.  Først  gør  han  et nummer ud af,  at  generationskategoriseringen er  problematisk, blandt andet fordi  forfattere,  der  kommer  fra  en anden generation end indeværende, ofte stadig er aktive og i udvikling. Men når han efterfølgende trække linier i 90'ernes litteratur er det stort set uden at inddrage endsige nævne disse ældre, aktive  forfattere.  Ligeledes  synes  det underligt, at han ikke selv følger op på det opdrag, han har givet skribenterne, og  foretager  'parringer'  af  90'er  debutanterne med  andre,  ældre  forfatterskaber.  I  stedet  leverer  han  et  ganske konventionelt  generationsportræt.  Som er udmærket, men også gjort ligeså godt andetsteds.

I den  henseende  bliver  det  nok oftere ved kopimaskinen end på studerekammerets reol, man vil finde Vandmærker. Og det er en skam. Vandmærker er  nemlig  ikke  blot  en  normal antologi - den er et udstyrsstykke, som man kunne håbe ville sætte standarder for fremtidige antologier: Decideret smuk og klassisk i sin opsætning, indeholdende navneregister og små portrætter med bibliografier og udførlige henvisninger til behandlinger af de analyserede forfattere.

## Lene Myong Petersen

## Mens vi vågner

Lilian  Munk  Rösing: At  læse  barnet. Litteratur og psykoanalyse. Kbh. 2001 (Samleren).

At  læse  barnet.  Litteratur  og  psykoanalyse er  en  gennemskrevet  ph.d.afhandling,  hvorom  forfatteren  Lilian Munk Rösing i et interview i Information har  sagt,  at  den,  trods  sit  akademiske tilsnit, er ment som et forsøg på at bryde igennem den akademiske mur. Måske kan man tilføje, at  den  i  lige  så høj  grad  er  et  forsøg  på  at  bryde igennem den mur af uforstand, der omgiver psykoanalysen, al den stund bogen henter psykoanalysen som tekstlæsningsmetode frem i lyset fra det mørke, den flere årtier har befundet sig i.

At  læse  barnet er  skrevet  som  en reaktion på forestillingen om, at det 20. århundrede  har  været  barnets  århundrede med  afskaffelse af den sorte skole,  og  hvad  dertil  hører  af  institutionaliseret børneundertrykkelse. I følge Munk Rösing er denne forestilling en sejlivet illusion: som hun selv fremhæver i forordet, affødte  det  store protester,  da  Folketinget  i  1997  vedtog,  at forældre ikke længere må  slå deres børn. Så måske er den sorte skole ikke så langt væk, som vi tror. I et forsøg på at imødekomme barnets perspektiv iværksætter hun derfor en større eftersøgning af det indre barn, dvs. det barn,  som  den  voksne  fortæller  kan huske  at  have  været.  Dette  indre  barn må  ikke  forveksles  med  det  faktiske, konkrete barn af kød og blod; det erindrede barn er, med et freudiansk udtryk, en del af den psykiske realitet. Eftersøgningen af det barn, man engang  har  været,  er  derfor  en  rejse  i erindringens rum, en rejse som rummer en betydelig etisk dimension for forfatteren:  »Hvis  barnets  århundrede  skal indfinde sig, hvis vi skal lære at behandle vores egne børn empatisk, må vi  først  lære  at  omfatte  vores  »indre« børn  med  empati«  (s.  8).  Denne  klare udmelding adskiller At læse barnet fra de fleste andre videnskabelige publikationer, hvor de personlige investeringer kun i ganske få tilfælde italesættes. Man kan være enig eller  uenig i Munk Rösings  hensigtserklæring,  men  det  virker under  alle  omstændigheder  befriende, at hun fra begyndelsen formulerer sine egne erkendelsesmæssige interesser.

Uden  berøringsangst  over  for  litteraturens mest kanoniserede værker forsøges det indre barn indkredset i fem store  læsninger  af  Joyces Portræt  af kunstneren som ungt menneske , Lagerkvists Gæst  hos  Virkeligheden , Prousts Vejen til  Swann , Sarrautes Barndom og endelige Benjamins Barndom i Berlin . Disse læsninger sammentænker psykoanalyse og litteraturvidenskab ud fra det hovedsynspunkt, at det erindrede,  rekonstruerede  barn  beskrives  i  den  litterære  barndomsskildring og i psykoanalysens teori  om  barndommen.  Den  psykoanalytiske  forankring sofistikeres dog med  en god portion fortælleteori; særlig stor er inspirationen  fra  Dorrit  Cohns  banebrydende værk Transparent Minds fra 1978. Attraktionen ved Cohn er hendes undersøgelse af  de  litterære  teknikker, som tilbyder læseren et indblik i fiktive personers  bevidsthed.  Munk  Rösing, der  beskriver  sig  selv  som  Cohn-discipel, løfter store dele af denne fortælleteori over i At læse barnet .

Men  hvordan  fremstår  de  så,  de indre  børn?  I Portræt  af  kunstneren som ungt menneske må den lille Stephen  henslæbe  sit  liv  på  katolsk kostskole; her lider han af en skrækkelig  hjemve,  men  han fascineres  også  af de homoseksuelle omgangsformer mellem de ældre elever. Munk Rösing læser efter kulde (som faderen repræsenterer) og  varme  (som  moderen  repræsenterer);  selv  fantaserer  Stephen  om  en forening af disse paradigmer og om den præ-ødipale  symbiose  med  moderen. Mod  faderen  og  de  fadersubstitutter, som befolker kostskolen, opbygger Stephen  en  vældig  vrede,  et  dumpt raseri:  han  straffes  uretfærdigt  af  en lærer og opsøger derfor rektor for at få oprejsning. Rektoren viser sig i den situation at være en variant af Den Gode Far, der støtter Stephen, men han afslører sig alligevel som en forræder, da han genfortæller  historien  til  Stephens egen far, som på sin side håner sønnen for hele affæren. Faderen  og faderskikkelserne glider sammen til én sadistisk  far,  som  ikke  har  øje  for  barnets retfærdighedsfølelse.

På  denne  tematiske  læsning  kobler Munk  Rösing  en  fortælleteknisk  analyse. Skildringen af den lidet tiltalende kostskole er holdt  i personal og konsonant fortællemåde: som læser (op)lever vi begivenhederne med Stephens bevidsthed. Der  er her  tale  om  en kamæleonisk fortæller, som tager form efter sin person (i dette tilfælde Stephen).  Kostskoleopholdet  afbrydes for en kort bemærkning ved juletid, og Stephen tager hjem for at fejre højtiden med familien. I selskab med de voksne mister han dog sin stemme i mere end en  forstand:  i  direkte  citeret  monolog høres  kun  de  voksne  stemmer,  og  en neutral fortæller overtager det, der ellers  har  været  Stephens  perspektiv. Det er Munk Rösings pointe, at ingen af disse fortællepositioner angiver en endegyldig  position  for  læseren  (hvem skal  vi egentlig identificere  os  med); dette  er  dog  langt  fra  ensbetydende med,  at  muligheden  for  identifikation med barnet udelukkes.  Selvsagt findes der  en  oplagt  mulighed  for  identifikation  hos  den  kamæleoniske  fortæller, men  også  hos  den  neutrale  fortæller, som distancerer os fra  Stephen,  findes der en forståelse for barnets perspektiv: for netop  i distanceringen,  i  udslettelsen af Stephens perspektiv, forstår vi måske bedst den rædsel og afmagt, som griber  ham  under  julemiddagen,  hvor kun de voksnes stemmer høres i diskussion.

Munk Rösing anser ikke barndomsskildringerne  for  at  være  en  neddykning i erindringen; tværtimod taler hun om en opvågning fra barndommen, en  opvågning  som  rummer  et  forandrende  potentiale. Om  dette  skriver hun:  »[O]pvågningen  [må]  bestå  i  en opvågning fra barndommen;  en bevid- sthed om, at den erindrende ikke er barnet, eller [...]  at han både er barnet og en anden, i en tvetydighed, der ikke kan reduceres  til  syntese«  (p.  220).  Denne pointe udfoldes tydeligst i hendes læsning af Benjamin, der adskiller sig fra de andre analyser; dels glider det psykoanalytiske  perspektiv  lidt  i  baggrunden, dels  fokuseres  der  mere  klart  på  et forandringspotentiale.

Barndom  i Berlin består af en række dialektiske  billeder,  hvor  to  forskellige  punkter  i  tiden  ikke  forbindes (som i den traditionelle lineære fortælling),  men  derimod  opstilles ved  siden af  hinanden,  hvorved  der  opstår  en slags dybdevirkning. Munk Rösing karakteriserer Benjamins dialektiske billeder  som  dialektiske  dobbelteksponeringer;  som  i  et  stereoskop  stilles  to billeder  her  ved  siden  af  hinanden,  et fra »urhistorien« (f.eks. den antikke mytologi) og et fra den moderne, industrialiserede tidsalder. Kigger man i stereoskopet  vil  man  opdage,  at  de to billeder glider sammen og en tredimensionalitet opstår. I forhold til Benjamins tekst, hvor det er to billeder fra to forskellige tidsepoker, betyder det, at selve historien  og  tiden  rumliggøres:  »I  det dialektiske  billede  bliver  historien et rum,  hvor  forskellige  tidspunkter  kan være tilstede samtidig frem for at rangere sig efter hinanden på en ret, kronologisk linie« (p. 219). Netop her imødekommer  Benjamin  barnets  perspektiv;  for barnet sanser ikke tid i  en ret linie, tværtimod kan barnet opfatte tiden  som  en  ophobning,  som  en  pukkel.

Et af potentialerne i det dialektiske billede er dets tvetydighed: det er nemlig  sammenligneligt  med  drømmebilledet  (i  psykoanalytisk  forstand),  hvor modstridende  billeder  fortættes  til  ét; dog adskiller det sig ved at være anskuet  fra  en opvågnende position. Først når man vågner op, bliver billedet dialektisk, i søvnen fastholdes det som syntese.  Det  er  kun  i  den  opvågnende tilstand, man er i stand til at sanse tvetydigheden,  fordi  opløsningen  af  billedet  i  enkeltdele  først  sætter  ind  i  den vågne  tilstand.  For  barndomserindringen  har  det  den  konsekvens,  at  dét  at vågne op  fra  barndommen  er  ensbetydende  med  en  erkendelse  af,  at  den erindrende hverken helt er barnet, eller helt er den  voksne;  hun  eller  han  er begge dele - nær og fjern på samme tid. Munk  Rösing  hæfter  sig  desuden  ved Benjamins  vægtning  af  barnets  (uindfriede)  lykkepotentialer:  »Ved  at  erindre, ved at vende tilbage til barndommen,  kan  den  voksne  finde lykkebilleder,  som  kan give håb  og energi  til  forandring,  hvis  han  vel  at mærke er bevidst om deres karakter af utopi« (p. 222). For at tænke fremtiden, er vi nødt til at gribe tilbage til det, der allerede  har  været.  For  at  tænke  i  nye billeder, må vi tænke i gamle billeder.

At læse barnet er en konfrontation med  såvel  barndommens  smerte  som barndommens lykke. For at kunne omfatte disse indre børn (den lille Stephen og den lille Walter)  med empati, se tingene fra deres perspektiv, er det afgørende, at man ikke forfalder til  grænseoverskridende  identifikation; tværtimod forudsætter empatien en erkendelse af distance mellem den voksne (som erindrer) og det indre barn (som erindres).

De  litterære analyser  udgør  den store styrke i At læse barnet . Som læser er  Munk  Rösing  både  velskrivende  og opmærksom,  og  det  bliver  aldrig  ked- sommeligt  at  læse.  Men  om  bogen  for alvor formår at bryde igennem den akademiske mur er tvivlsomt. Det er trods alt  et  omfattende  materiale  som  analyseres, og selv om der gives en anden tilgang  til  de  kanoniserede  værker,  end man normalt er vant til, må bogen siges at  privilegere  den  akademiske  læser. Lidt mere ligetil forekommer spørgsmålet, om At læse barnet formår at  trænge  igennem  den  mur,  som  har omgivet psykoanalytisen. Får den overbevist de læsere, der som undertegnede, kun befinder sig halvvejs oppe ad muren  -  tvivlende  og  skeptiske?  Man kan  i  hvert  fald  sige,  at  Munk  Rösing ganske  ærligt  fremlægger  sit  ærinde, hvilket vil sige et bud på en psykoanalytisk tekstlæsningsmetode. Der er ingen undskyldninger eller ambivalente følelser i den forbindelse. Ønsker man en større problematisering af psykoanalysens  relevans  i  en  verden, som ser meget anderledes ud end Wien anno 1900, må man søge andetsteds, og det  er  i  orden.  Det bør  tilføjes,  at  selv om  Munk  Rösing  er  solidt  forankret  i den traditionelle psykoanalyse, afholder hun  sig fra den værste freudianske skråsikkerhed.  Psykoanalysen  præsenteres  som  en  mulighed  i  den  tekstanalytiske praksis og ikke som en endegyldig sandhed.

Tilbage står, at Munk Rösing læser barndomsskildringerne  med  stor  loyalitet; ihærdigt insisterer hun på at tage »de indre børn« for pålydende, at se tingene fra deres perspektiv, og hun afviser f.eks. de kritikere, som vælger at læse den lille  Stephens  pinsler ironisk. For  »Børn  er  sgu  da  også  mennesker«, som der står i efterordet: de føler både smerte  og  lykke.  Munk  Rösing  har  et fint  blik  for  disse  øjeblikke, og det gør hendes bog værd at læse.

## Peter Stein Larsen

## Strunge uden profil og nuance

Knud  Munck: Michael  Strunge.  En biografi. Kbh. 2001 (Lindhardt og Ringhof).

Den litterære biografi er kommet for at blive. Det kan synes som om årtiers litteraturvidenskabelige retninger med skarp  front  mod  biografismen  og  doktriner om »impersonalism«, »intentional fallacy«, »intrinsic  aproaches« »death  of the author« etc. har virket stik modsat. I hvert fald har antallet af biografisk anlagte afhandlinger næppe været større inden for dansk litteraturforskning  end  inden  for  de  sidste  to  årtier, hvor  talrige  store  og  mindre  forfattere er blevet taget under behandling: Leonora Christine, Ewald, Kierkegaard, Aarestrup, H.C. Andersen, Johanne Luise Heiberg, Brandes, Sophus Claussen,  Johannes  Jørgensen,  Helge  Rode, Nexø,  Johannes  V.  Jensen,  Tom  Kristensen,  Thit  Jensen,  Paludan,  Blixen, Jæger, Ditlevsen, Panduro og Thorkild Hansen. Der  er  således  med  Knud Muncks Michael Strunge. En biografi hverken  noget  overraskende  i  genren eller det specifikke emne.

Når  der  kommer  en  biografi  om Strunge,  er  det  selvfølgelig  ikke,  fordi der ikke er skrevet om denne digter før, såsom en indsigtsfuld og instruktiv læsning  af  forfatterskabet  af  Anne-Marie Mai  og  Michael  Strunge  i  fællesskab med  titlen MaiStrunge (1985),  og  en velfungerende undervisningsbog om digteren  af Vibeke  Blaksteen, der  hedder Væbnet med ordenes vinger (1991), for nu ikke at nævne den snes artikler, der  er  skrevet  om  ham.  Men Michael Strunge.  En  biografi har  et  andet  mål end alle de ovennævnte værker, idet den -  som  i  tilfældet  med  de  20  andre  litterære  biografier  fra  de  sidste  årtier  minutiøst  ønsker  at  kortlægge  forløbet fra  vugge  til  grav  hos  et  af  de  største fænomener inden for nyere dansk digtning.

Hermed  også  nævnt  baggrunden for,  at  der måtte komme  en  Strungebiografi, nemlig at denne digter med sit 27-årige  liv,  sin  evne  til  at  ville  blande sig i alt, sin karismatiske udstråling, sin psykiske sygdom og sin blændende lyrik i første halvdel af 1980'erne  kom til at overstråle alle andre digtere i Danmark. Han blev annonceret som generationsbannerfører, og der blev fra mediernes side drevet rovdrift  på  såvel hans eksplosive replikker som hans skrøbelige psykiske konstitution. Og at det lykkedes Strunge at få skrevet de 11 bøger,  han  gjorde,  i  sit  turbulente  liv med talrige psykiatriske indlæggelser og alle  mulige  og  umulige  ikke-poetiske aktiviteter er i sig selv en gåde, der har bidraget  til  den  mytedannelse  om  digteren, som har været tilstede i de sidste tyve år.

At der skrives en biografi  om Strunge  har  kort  og  godt  den  samme baggrund, som når der er lavet biografier  om  digtere  som  Rimbaud, Hemingway, Tom Kristensen, Blixen og Tove  Ditlevsen,  og  næppe  nogensinde om  eksempelvis  Malinowski,  Højholt, Inger Christensen og Søren Ulrik Thomsen, nemlig at der i det første til-