Helle Gotved 1912-2006
Forfattere: Bo Vestergård Madsen
Tidsskrift: forumforidraet (2007-07-01)

## Helle Gotved 1912-2006

Af Bo Vestergård Madsen

Hvor  skal  man  begynde,  hvor  skal  man slutte?  For  Helle  Gotved  sluttede  det  den 19.6.2006, da hun ikke længere bevægede sig, men i bogstaveligste forstand sov stille ind. I hendes gemmer, som jeg fik til opgave at gennemgå, fandt jeg et brev fra skuespilleren Anne-Marie Helger. Altid en sær oplevelse at læse breve, som med ét ændrer status fra personlig korrespondance til kildemateriale.  Jeg  tillader  mig  at  citere  fra det: » Tænk, hvad du betyder for så mange det er nu et stort livsværk «. Sætningen sammentrækker på bedste vis det, som jeg som idrætshistoriker kan registrere og som privatperson har oplevet: Folk, der helt spontant, når talen faldt på Helle Gotved, udbryder:  » Hun  fik  da  udrettet  noget «.  Det  er ikke det værste eftermæle at få. Det smukkeste, det, vi andre pædagoger-på-en-elleranden-måde lever på, er vel at sætte noget i gang hos dem, vi har med at gøre. Det være sig intellektuelt eller kropsligt - og når alt går op i en højere enhed - begge dele. Tanken  om,  at  man  gennem  sit  virke  har  sat gang i bevægelser - tankestrømme, refleksioner, tiltag, undren - og en bevidsthed om vores liv som den underlige og sammensatte størrelse, det er som en egen privatkrop, der så aldrig bare er vores egen krop. Altid udleveret i bestemte livsvilkår, i samspillet med og mellem andre mennesker, i betydningstilskrivninger, men også underlagt en vilje. Vilje? Hmmm. Nej, aldrig fri, men altid med muligheder. Et spille- og råderum.

Kroppen er der ikke bare, det er ikke blot noget, vi har .  Den er også det, vi gør den til. Det er denne indsigt, som Helle Gotved så markant har bidraget med i bedste oplysningstradition: med liv og lyst.

Helle Gotved havde et meget rousseausk udgangspunkt: barnets bevægelser og dets måde  at  udvikle  og  tilegne  sig  kropslige kunnen er ikke blot stadier, der senere resulterer i perfektion og en opløften til kulmination i voksendommen. Nej, barnet bevægelser og ikke mindst dets måde at tilegne  sig  kunnen  på  er  menneskets  læringsmæssige model, det erfaringsmæssige udgangspunkt, som livets læst er skåret over. Barnet springer over, hvor gærdet er lavest. Helle  Gotved  skriver  selv  i Mit  livs  gymnastikhistorie (1994: 154): » Barnet gør kun fremskridt (bogstaveligt talt), når det foregår på den nemmest mulige måde. Det er dér,  hvor  der  er  mindst  mulig  modstand. Slutresultatet  er  fuldendt.  Uanstrengt,  enkelt,  smukt.  Men så begynder forfaldet på grund af livets påvirkninger, såvel af fysisk som af psykisk art «. Gennem et delvist opgør og en delvis videreudvikling af de gymnastiksystemer, som havde været fremherskende (Ling, Bukh, Björkstén og Bertram) gik  hun  tilbage,  startede  forfra  både  som gymnastikpædagog  og  i  synet  på  det  væsentlige.  Gymnastikken  skulle  være  der, hvor man gik tilbage til roden, til stammen. Man skulle lære at kunne regulere kroppens tonus, dvs. spænding, ved at vende tilbage til  de  basale  kropslige  modi:  ligge,  sidde, gå  og  stå:  » Hvor  er  øvelsesstoffet?  Se  i kravlegården « » … min tese er: begynd forfra - ved et nulpunkt. Men få bevidstheden og forståelsen med. Gymnastik skal være et forstandsfag. Den anspændte elev skal lære at give slip og overgive sig til tyngden. Det er basis for  bevægelseslæren «  (Gotved 1995: 158f.). Gymnastikken skulle være et sted, hvor man vendte tilbage til barndommens verden, men i et voksent univers: bevidstheden skulle med. Og dermed hv-ordene:  Hvorfor,  hvordan  og  hvorledes?  Se på et barn, der sidder på gulvet, ryggen er ret og overgangen til en ny stilling eller bevægelse  foregår  flydende  og  harmonisk. Hvorfor skal vi trækkes med dårlige rygge, hvordan kan det være, at vi accepterer det og hvorledes får vi gjort noget ved det?

At vende tilbage til bevægelsens byggeklodser for at kunne stable os selv på benene  igen  var  kun  en  del  af  projektet.  I  den forstand  var  det  ikke  et  statisk  projekt, tværtimod. Helle Gotved blev stærkt optaget  af  tyskeren  Hinrich  Medaus  totalgymnastik, som hun oplevede ved en opvisning i Idrætshuset  i  København  1936.  Hun  beskrev  det  selv  som  » den  store  oplevelse «, der blev skelsættende. Det, der tryllebandt Helle Gotved, var musikken, der strømmede  ud  fra  Medaus  klaver  og  de  totalbevægelser, som pigerne udførte. Ikke med eller  til  musikken,  men  gennem  musikken: » Medau  skabte  et  dynamisk  lydbillede  af, hvad man følte i bevægelsen. Ikke en reproduktion af, hvad man så. Det var selve impulsen og forløbet, der på fremragende vis blev  levendegjort  i  musikken  -  melodisk spænding  og  afspænding.  Bevægelsen  var tidløs og total, levende og gennemstrømmende « (Gotved 1995: 33). Det princip, som Medau her var eksponent for, var, at det handlede om at fremme de organiske bevægelser frem for at isolerede. » Alle led var i en uafbrudt sammenhængende bevægelse «, som Helle Gotved selv beskriver oplevelsen (Gotved 1995: 33). Impulsen startede i hofteleddet, hvorefter den spredte sig videre.  Og  for  at  fordre  bevægelserne  og forlænge deres æstetiske udtryk blev køller, bolde og tøndebånd inddraget. Denne åbenbaring blev retningsanvisende for  Helle Gotveds arbejde i årene derefter. Og for de dele af det danske gymnastikmiljø, der turde give hoften en så central placering.

Men projektet gik videre endnu. Åndedrættet  skulle  med.  Helle  Gotved  slog  til lyd for, at der var to centrale funktioner ved åndedrættet:  » luftskiftet  -  livets  beståen, lydgivningen  -  kommunikationen «  (Gotved 1979: 8). Hun inddrog begge dele i sin gymnastik  og  gik  dermed  en  radikalt  anderledes vej, end den lingianerne og deres arvtagere havde fulgt. Også i den lingske gymnastik  var  åndedrættet  og  stemmen med. Sidstnævnte især gennem gymnasternes sang og lederens kommando. Og siden båndoptageren kom ind i gymnastiksalen, var  det  så  som  så  med  sangen.  Helle Gotved  fik  den  ide,  at  lyden  igen  skulle gives  tilbage  til  gymnasterne.  Den  skulle ikke kun være noget, der ramte dem i form af tilråb og musik. Det skulle ikke kun dreje sig om at bringe de forfinede lyde - den organiserede  sang  -  tilbage  til  eleverne. Der  skulle  igen  graves  dybere:  » En  talestemme, der ikke lyder af noget, men kun består af ord, er fattig. For med ord kan vi nok meddele vore tanker - men det er med lyde, vi giver udtryk for vore følelser. Det er  åndedrættet  igen!  De  dybeste  følelser findes der slet ikke ord for (klageråb, frydeskrig, suk, støn, gråd og latter) « (Gotved 1979: 7). Kroppen skulle gøres hørlig gennem  ledsagende  lyde  lige  fra  velværesuk til råb og ledsage bevægelserne til totalitet. At  bruge  stemmen  via  åndedrættet  skulle bidrage  til  at  reformulere  kroppen.  Den skulle ikke kun være et lydigt redskab i en højere sags tjeneste, men en integreret del af vores personlige udsagn.

Helle Gotveds fortjeneste var ikke mindst, at hun gik skridtet videre i forhold til  andre  bevægelsespædagoger  og  ikke mindst læger. Hun lod sig ikke nøje med de moralske pegefingre, men gik dybere ind i kroppen  og  skrev  om  tabubelagte  emner som  inkontinens  og  seksualitet.  Igen  var mantraet: hvorfor skal mennesker lade sig hindre, når man gennem arbejde med kroppen kan udvide mulighederne og ens livshorisont? Arbejdet med disse - skal vi sige dybe kropslige elementer - gjorde, at hun kom  ud  over  de  snævert  idrætslige  og gymnastiske  miljøer.  Det  skyldtes  ikke mindst hendes kald og evne til at formidle. Hende stemme lød i radioen fra 1966-1992 under titlen » Ha' det bedre «, hvor hun tog skiftende emner op og formidlede budskabet  om  kroppen  som  værende  alles  ejendom - og den enkeltes ansvar. Den stemme, der her lød, er der mange, mange mennesker,  der  kan  huske  og  genkalde  sig. Helle Gotved formåede altså at komme ud til de mange gennem radio, tv, bogudgivelser og foredrag - og ikke mindst til kvinderne,  der  fik  at  vide,  at  en  bækkenbund ikke blot var noget, de havde, det var også noget,  de  kunne  gøre  noget  ved.  Der  er ganske givet mange kvinder over det gan- ske land, som har stået i et tavst, men sublimt arbejdende fællesskab, mens de udførte knibeøvelser i køen på vej til kassen i det lokale supermarked. Selv kaldte Helle Gotved det meget betegnende for sin virksomhed for oplysning, noget hun følte som en forpligtelse.

Denne  forpligtelse  over  for  projektet, kombineret med en ustyrlig videbegærlighed og kreativ arbejdsomhed, der blev omsat i konkret og nyskabende gymnastik har gjort, at Helle Gotved indskriver sig på en plads  i  den  danske  idrætshistorie.  Og  går man forbi Vodroffsvej 51 på Frederiksberg, kan man stadig nyde synet af Gymnastikhuset,  som  Helle  Gotveds  far,  N.H.  Rasmussen, fik bygget i 1898 - og måske endnu vigtigere: man kan svagt ane lyden af musik  og  mennesker,  der  bevæger  sig. Gotvedskolen  leverer  stadig  bevægelsespædagoger, som er udlært efter de grundlæggende  principper,  som  Helle  Gotved udarbejdede  gennem  en  menneskealder. Og mange mennesker går stadig til gymnastik i det smukke, gamle hus.

Det er altid svært at vurdere, hvilken og hvor  stor  betydning,  mennesker  har  haft for  deres  tid.  Meget  af  det,  som  Helle Gotved kæmpede for, er i dag selvfølgeligheder - og det er faktisk en god målestok for en succes. At det er vores krop, og at den er vores ansvar, er på den ene side indlysende, og på den anden side er vi langt fra en omsorgsfuld behandling af kroppen. Fedmeepidemien har for alvor sat sig fast i den vestlige verden, og vi sidder desværre mere  og  mere  foran  vores  maskiner  i  en

## Litteratur

Gotved, Helle: Lyd og bevægelse - stemme og krop . Særtryk af Tidsskrift for Legemsøvelser nr. 2/1979.

stilling, der vist aldrig har været meningen. Vi er på den ene side meget opmærksomme på kroppen og dens centrale placering i vores liv, vores velbefinden og vores kommunikation  med  omverdenen  og  på  den anden side bevidstløst hedonistiske i vores søgen efter selvnydelse. Og så er kroppen igen  kommet  op  til  overfladen  gennem statslige sundhedstiltag og -lovgivning, der udefra dikterer, hvordan vi skal leve. Der er  stadig  mange  områder  at  kæmpe  for: sundhed  er  ét  af  dem.  Selv  brugte  Helle Gotved sjældent dette  ord,  der  i  dag  skal ind  snart  sagt  alle  steder.  Sig  ordet  sundhed, og man kan se den lange række af tiltag, der ser kroppen som noget, der skal reguleres. Midt imellem statsovervåget sundhed  og  navlebeskuende  holisme  er  der  et andet gammelt, nordisk ord - nemlig helse -  som  Helle  Gotved  ofte  brugte.  Dér  var måske en pointe… Nu bruger hun ikke flere ord. En epoke, en stemme og et åndedræt døde ud i 2006. Enhver tid har sine bevægelser.

Vi er nu i 2007. Selvom det er februar, er det  mildt:  8,2  gr.  viser  termometret.  Jeg tror,  jeg  vil  rejse  mig  fra  skrivebordet  og løbe en tur. Solen skinner for øvrigt.

Man kan læse Helle Gotveds erindringer i »Barn i Gymnastikhuset (1994)« og »Mit livs gymnastikhistorie (1995)«. For en opsummering af mere faktuelle data henvises til Dansk Kvindeleksikon.