Placering af økonomisk beslutnings-kompetence internt i danske kommuner
Forfattere: Anne Heeager
Tidsskrift: politica (2017-02-01)

## Anne Heeager

## Placering af økonomisk beslutningskompetence internt i danske kommuner

Godt 40 pct. af de offentlige udgifter afholdes hvert år af kommunerne. Det er derfor ikke underligt, at litteraturen om kommunaløkonomi er betydelig. Mere bemærkelsesværdigt er det, at denne litteratur ikke har blik for de mange beslutninger, der hvert år træffes om delegation af økonomisk beslutningskompetence internt i  de  enkelte  kommuner. Ud fra et principal-agent-perspektiv analyserer denne artikel, hvordan kommuner organiserer sig økonomisk. Det viser sig, at der er stor forskel på, hvor megen beslutningskompetence kommunalbestyrelser delegerer til underliggende niveauer. Det vil sige, at der er stor forskel på, hvem der kan træffe hvilke økonomiske beslutninger i løbet af året i forskellige kommuner. Artiklen baserer sig på ikke tidligere indsamlede data vedrørende kommunernes bevillingsafgivelse i budgetterne for 2009 og 2015.

## Hvorfor vi bør interessere os for økonomiske bevillinger

Køge Kommune er en kommune af gennemsnitlig størrelse. I 2015 budgetterede den med driftsudgifter for 4,5 mia. kr. Beløbets størrelse illustrerer, at kommunalbestyrelsen  i  Køge må delegere  en  betydelig  magt  og  indflydelse over den konkrete anvendelse af de økonomiske ressourcer til underliggende niveauer. Dette gælder dog ikke kun i Køge. Uanset om vi betragter små eller store danske kommuner, har de alle en økonomi af en sådan størrelse, at intern delegation af økonomisk beslutningskompetence er en nødvendighed.

De overordnede beslutninger om placering af økonomisk beslutningskompetence starter med kommunalbestyrelsens bevillingsafgivelse. Ved indgåelse af det enkelte års budget skal kommunalbestyrelsen i henhold til lovgivningen træffe beslutning om, hvilke økonomiske spørgsmål den i det kommende budgetår ønsker at blive inddraget i, og hvilke spørgsmål der skal afklares på lavere niveauer. Dette gør kommunalbestyrelsen ved at sammenstykke budgettet af et større eller mindre antal bevillinger (LBK nr. 769 2016 § 40). Inden for hver bevilling er den konkrete bevillingshaver bemyndiget til at disponere over de afsatte midler - dog under skyldig hensyntagen til eksempelvis vedtagne politiker og de signaler om prioriteringer, der i øvrigt måtte fremgå af budgettet. Når Helsingør Kommune eksempelvis tildeler sit Børne- og Uddannelsesudvalg en bevilling på 178,7 mio. kr. til udsatte børn, ja så må udvalget bruge og prioritere disse midler inden for netop dette område. Udvalget må dog ikke uden kommunalbestyrelsens forudgående accept flytte midler til andre af udvalgets opgaveområder. Det er alene kommunalbestyrelsen, der kan flytte midler imellem bevillinger.

Kommunalbestyrelsen  kan  ikke  vælge  at  beholde  budgetmidler  hos  den samlede kommunalbestyrelse, men skal som minimum specificere, hvor mange  midler,  der  skal  anvendes  på  de  enkelte  udvalgsområder.  Det  højeste  tilladte  bevillingsniveau er således udvalgsniveauet. Der er ikke på tilsvarende vis fastsat nogen nedre grænse for, hvor detaljeret kommunalbestyrelsen må gå til værks. Kommunalbestyrelsen kan i princippet beslutte, præcist hvor mange midler, der skal anvendes på skolekridt på de enkelte folkeskoler, ligesom den i princippet kan afgrænse midlerne til bleer på de enkelte plejehjem i selvstændige bevillinger. Variationsmulighederne i kommunernes brug af bevillinger er  således  mange, og de konkrete valg vil have stor betydning for, hvad der efterfølgende ligger i rollerne som blandt andet kommunalbestyrelsesmedlem og udvalgspolitiker.

Denne artikel tager  et  første  spadestik  i  forhold  til  at  analysere  placeringen af økonomisk beslutningskompetence internt i danske kommuner. Fokus er rettet imod kommunalbestyrelsernes bevillingsafgivelser i budgetterne for 2009 og 2015. Ambitionen er at fremsætte teoretiske forslag til, hvordan kommuners bevillingsstruktur kan afdækkes på systematisk vis og at tilvejebringe et empirisk indblik i de forskelle og ligheder, der er imellem kommuner. Artiklen fokuserer således på deskriptive argumenter og analyser frem for kausale argumenter og analyser (Gerring, 2012: 722). Årsagen til dette valg er, at det med King, Keohane og Verbas ord 'is hard to develop [causal] explanations before we know something about the world and what needs to be explained on the basis of what characteristics' (1994: 34).

Artiklen  gennemgår  i  det  følgende  den  etablerede  viden  om  kommunaløkonomi i overskrifter og tydeliggør hullet i vores viden. Med afsæt i principal-agent-litteraturen  fremsættes  herefter  forslag  til,  hvilke  forhold  der  er væsentlige  at  få  belyst  for  at  afdække  kommuners  delegation  af  økonomisk beslutningskompetence.  Herefter  beskrives  de  data,  der  ligger  til  grund  for nærværende analyse, og de empiriske resultater gennemgås. Det fremgår, at der  er  stor  variation  i  måden,  hvorpå  kommuner  anvender  bevillinger,  men også visse ligheder. Artiklen afsluttes med en konklusion, der stiller forslag til fremtidige analyser.

## Begrænset viden om den kommuneinterne organisering af økonomien

Litteraturen om danske kommuners økonomi kan overordnet set inddeles i fire grupper. Der er analyser af selve budgetlægningen, analyser af budgetternes materielle indhold, analyser, der fokuserer på effekterne af de anvendte økonomiske ressourcer, og endelig analyser, der vedrører kommunaløkonomiens samspil med den nationale økonomi.

Den del af kommunaløkonomien, der fylder mest i den offentlige debat, og som også har fået betydelig fokus i litteraturen, er selve budgetlægningen. Blandt de studier, der vedrører budgetlægningen, har en række undersøgelser fokus på de forskellige aktører, der er involveret i  processen  og  på  deres  respektive roller og interesser (Christiansen, 2008; Blom-Hansen, 2002a; BlomHansen, 2001; Christensen, 1997). En anden gruppe af studier fokuserer på de enkelte  kommuners valg af  budgetlægningsmetode og konsekvenserne heraf (Finansministeriet et al., 2013; Devoteam, BDO og KORA, 2013; Serritzlew, 2006, 2004a, 2004b, 2003a, 2003b, 2002). Endelig er det undersøgt, om og i givet fald hvordan kommunalpolitikere anvender performance information i forbindelse med budgetlægningen (Bækgaard og Nielsen 2013).

Blandt den gruppe af studier, der vedrører budgetternes materielle indhold, er  der  fokus  på  kommunernes  valg  af  udgiftsniveauer  på  forskellige  sektorområder. Forskellige analyser har i denne forbindelse undersøgt, hvordan de udgiftspolitiske prioriteringer har udviklet sig over årene, om kommunerne er blevet mere ens, og om spareadfærd slår ensartet igennem på tværs af politikområder i krisetider (Foged og Sørensen, 2016; Jørgensen, 2008; Blom-Hansen et al., 2006; Houlberg, 2000a; Houlberg og Møller, 2001). Endvidere er der studier, der har undersøgt sammenhængen mellem partipolitik og udgiftspolitiske  prioriteringer (Blom-Hansen et al., 2006), ligesom der er studier, der går  bag  om  de  observerbare  prioriteringer  for  at  undersøge  sammenhængen mellem politikeres udvalgstilhørsforhold og deres udgiftspolitiske præferencer (Bækgaard, 2010; Serritzlew 2003).

Den tredje gruppe af studier fokuserer på effekterne af de budgetmæssige dispositioner. Her undersøges det blandt andet, om mængden af ressourcer og stabiliteten i ressourcetildelingen har betydning for de opnåede resultater i den kommunale serviceproduktion (Houlberg et al., 2013; Andersen og Mortensen, 2010), og om der er stordriftsfordele at hente på forskellige politikområder (Blom-Hansen et al., 2014a; Blom-Hansen, 2005, 2004; Blom-Hansen og Larsen, 2005; Houlberg, 2016, 2000b, 1995; Houlberg og Møller, 2001; Lundtorp, 2000). Til denne gruppe af studier kan også tilføjes undersøgelser om, hvad der forårsager budgetoverholdelse - eller manglen på samme (Hansen et al., 2014; Serritzlew, 2005; Blom-Hansen, 2002a; Houlberg, 1999).

Som nævnt er der endelig en gruppe af studier, der fokuserer på budgetsamarbejdet  imellem  staten  og  kommunerne  (Kjærgaard,  2016;  Rieper  og Blom-Hansen, 2010; Blom-Hansen, 2008, 2002b, 2000, 1998, 1996; Mou- ritzen, 2008; Lotz, 2007). Hertil hører også studier, der undersøger, hvordan nationale beslutninger vedrørende den kommunale økonomi forplanter sig i de økonomiske beslutninger, der bliver truffet på kommunalt niveau (Bækgaard og Kjærgaard, 2016; Bæk et al., 2016; Kjærgaard, 2015; Foged, 2015; BlomHansen et al., 2014b; Lotz, 2001).

Som det fremgår af oversigten, er der i den eksisterende litteratur begrænset  fokus  på,  hvordan  de  enkelte  kommuner  organiserer deres  økonomi  internt.  Graden og karakteren af den delegation, der finder sted, er dog afgørende for, hvilke aktører der får mulighed for at påvirke forskellige økonomiske beslutninger i vores kommuner. Ambitionen med denne artikel er derfor med udgangspunkt i relevante teoretiske parametre at frembringe en solid beskrivelse af, hvordan kommunalbestyrelser bruger bevillinger som led i deres delegation af økonomisk beslutningskompetence.

## Brugen af bevillinger i et principal-agent-perspektiv

Fastlæggelsen af bevillingsstrukturer er langt fra en neutral øvelse. De konkrete  valg  påvirker  nemlig  forskellige  aktørers  handlerum  i  forbindelse  med økonomiske beslutninger. Spørgsmålet er dog, hvilke mere specifikke parametre, der er væsentlige at tage fat på, når man ønsker at beskrive den delegation af økonomisk beslutningskompetence, der med bevillingsafgivelsen finder sted i offentlige hierarkier. Det har principal-agent-perspektivet nogle gode bud på (Kiewiet og McCubbins, 1991).

Principal-agent-perspektivet  fokuserer  på  situationer,  hvor  en  overordnet principal ønsker at bemyndige en eller flere underordnede agenter til at udføre opgaver på sine vegne. Traditionelt har litteraturen set  placeringen  af  opgaver hos agenter som et resultat af, at agenterne har bedre kapacitet i form af tid, ressourcer og ekspertise til at løse opgaverne på en måde, som principalen ønsker, end principalen selv. I en politisk kontekst kan delegationen dog også være motiveret af andre forhold som eksempelvis legitimitet i omgivelserne eller beskyttelse af principalen imod kritik. Uanset hvad der præcist motiverer den konkrete delegationen - og uagtet at delegationen i udgangspunktet er at betragte som løsningen på et problem - skaber delegationen af opgaver til agenter et styringsbehov hos principalen (Jacobsen og Jakobsen, 2014).

Spørgsmålet er nemlig, hvordan principalen sikrer sig, at agenterne udfører opgaverne - eller i denne sammenhæng anvender de økonomiske midler - i overensstemmelse med principalens præferencer. For det første kan principalen ikke  være  sikker  på,  at  agenten  faktisk  arbejder  for  at  realisere  principalens mål (og ikke forfølger mål, som agenten selv finder vigtigere - eller alternativt nøjes med at drikke kaffe). For det andet kan principalen være usikker på, om agenten har de fornødne kompetencer til at udføre opgaven. Som helt centrale udfordringer står altså en potentiel målkonflikt samt informationsasymmetri imellem principal og agent. Principalen kan forsøge at håndtere disse udfordringer ex ante ved at definere rammerne for agentens fremtidige udførelse af opgaven og/eller ex post ved at fokusere på den allerede gennemførte udførelse af opgaven fx gennem benchmarkanalyser og forskellige kontroltiltag (McCubbins og Schwartz, 1984; Brehm og Gates, 1997; Jacobsen og Jakobsen, 2014). Idet fastlæggelsen af bevillingsstrukturer handler om at sætte rammerne for den fremtidige udførelse af opgaverne, vil denne artikel fokusere på overvejelser i forbindelse med ex ante styringen, og her er særligt to spørgsmål centrale: Hvem skal der delegeres til, og hvilke vilkår skal der knyttes til delegationen af opgaven?

I  forhold til valget af agent fremhæver teorien, at udvælgelsen kan ske på baggrund af en vurdering af agentens mål, hvor principalen forsøger at finde agenter, som forventes at ville det samme som principalen selv. Alternativt eller som supplement - kan principalen vælge agenter ud fra en vurdering af agentens evne til reelt at løse opgaven givet dennes ekspertise og handlemuligheder (Brehm og Gates, 1997; Moe, 2012). Der er intet i lovgivningen, der begrænser kommunalbestyrelserne i forhold til, hvem de vælger at delegere den økonomiske beslutningskompetence til.  De  kan  delegere  til  stående  udvalg, embedsmænd, institutioner, § 17, stk. 4-udvalg eller nogle helt femte. Variationsmulighederne er således mange. Blot fastlægger lovgivningen, at beslutningskompetencen ikke må blive hos den samlede kommunalbestyrelse. Det synes derfor relevant at undersøge, hvem kommunalbestyrelserne vælger som agenter.

Vender vi os imod spørgsmålet om, hvilke vilkår der er knyttet til delegationen af opgaven, fremhæver litteraturen, at principalen - ud over at vælge de forventede bedste agenter - kan forsøge at løse styringsproblemet gennem regler, der foreskriver eller fremmer en bestemt adfærd. I denne sammenhæng skelner  litteraturen  imellem  processuel  og  indholdsmæssig  regulering.  Den processuelle regulering beskriver de procedurer, som agenten skal følge i sin løsning af en opgave, mens den indholdsmæssige regulering vedrører de regler, der er med til at definere indholdet af den opgave, som agenten skal løse (Jacobsen og Jakobsen, 2014).

I  forhold  til  kommunal  delegation  af  økonomisk  beslutningskompetence igennem  bevillinger  synes  den  indholdsmæssige  dimension  af  reguleringen at  være  mest  interessant  at  sætte  fokus  på,  idet  den  processuelle  regulering langt hen ad vejen er håndteret igennem lovgivningen (jf. eksempelvis reglerne om, at kommunalbestyrelsen skal inddrages ved flytninger af midler imellem bevillinger).  Den  indholdsmæssige  regulering  vedrører  nemlig  -  når  begrebet anvendes i forhold til økonomisk delegation - spørgsmålet om, hvor frie agenterne er til at træffe indholdsmæssige dispositioner af økonomisk karakter. Det kan eksempelvis være i forhold til, hvor mange penge der skal bruges på et specifikt område, eller hvilke opgaveområder der kan tænkes på tværs af i forbindelse med økonomiske beslutninger. Sådanne spørgsmål reguleres netop igennem antallet  af , størrelsen  på og  den opgavemæssige afgrænsning af de  anvendte bevillinger.

Når vi ønsker at få et indblik i kommunernes delegation af økonomisk beslutningskompetence er det altså med udgangspunkt i principal-agent-perspektivet væsentligt at få beskrevet, hvilke agenter kommunalbestyrelserne tildeler bevillinger, og hvilken indholdsmæssig regulering, der knyttes til disse bevillinger.  Den  empiriske  analyse  vil  tage  fat  på  disse  aspekter,  men  først  skal datamaterialet beskrives.

## Data

Danske kommuner er underlagt en række form- og proceskrav, hvad angår deres budgetlægning, bevillingsafgivelse, regnskabsaflæggelse mv. Disse krav fremgår af den kommunale styrelseslov og er nærmere beskrevet i Økonomiog Indenrigsministeriets Budget- og regnskabssystem for kommuner. Af reglerne  vedrørende  kommunernes  bevillingsafgivelse  fremgår,  at  kommunerne for hver bevilling skal specificere, hvem bevillingen er givet til, hvilket område eller hvilke aktiviteter bevillingen omfatter, hvilket beløb bevillingen lyder på, og hvilke forbehold og betingelser der eventuelt gælder for bevillingens udnyttelse. Netop disse krav til kommunerne om at tydeliggøre deres bevillingsmæssige  valg  i  budgetterne  gør  det  muligt  at  indsamle  data  over  karakteren  og antallet af bevillinger, som de opererer med.

Kommunerne indberetter hvert år deres budgetter til Økonomi- og Indenrigsministeriet.  Budgetmaterialet  for  samtlige  98  kommuner  i  årene  2009 og  2015  danner  baggrund  for  denne  artikels  undersøgelse. 1 Ved  kodningen af kommunernes bevillingsmæssige dispositioner er der med udgangspunkt i principal-agent-teoriens fokuspunkter vedrørende ex ante styringen sat fokus på kommunalbestyrelsernes valg af agenter (bevillingshavere) og på kommunalbestyrelsens beslutninger vedrørende den indholdsmæssige regulering (antallet af, størrelsen på og den opgavemæssige afgrænsning af bevillinger). Det kunne i forhold til den indholdsmæssige regulering være interessant også at have oplysninger om, i hvilket omfang kommunalbestyrelserne har afgrænset agenternes handlemuligheder i økonomiske spørgsmål yderligere igennem vedtagne politikker, specifikke budgetbemærkninger, eventuelle vedtagne budget- tildelingsmodeller på forskellige politikområder og lignende. Disse oplysninger bliver dog ikke tilvejebragt med denne undersøgelse, idet dette ville kræve et ganske andet datagrundlag.

I det omfang materialet fra ministeriet har været mangelfuldt eller uklart, er de enkelte kommuner kontaktet for yderligere oplysninger. Nærmere oplysninger om dataindsamlingsprocessen, den præcise kodning af variable, rykkerprocedure, frafaldsanalyser med videre findes i det supplerende materiale. Det skal  dog  her  understreges,  at  nærværende  undersøgelse  alene  vedrører  kommunernes driftsbevillinger. Styrelsesloven skelner imellem drifts-, anlægs- og tillægsbevillinger. Driftsbevillingerne er etårige og gives til driftsudgifter og -indtægter samt statsrefusion 2 og udgør langt den største del af kommunernes økonomi. Driftsbevillingerne afgives i forbindelse med budgetvedtagelsen.

Ud over de kvantitative opgørelser over brugen af driftsbevillinger samt karakteren af disse vil artiklen inddrage en række observationer af mere kvalitativ karakter, der er gjort i forbindelse med gennemgangen af de 98 kommuners budgetmateriale. Observationer og eksempler inddrages, hvor de kan illustrere pointer eller tydeligøre forskelle imellem kommuner på de skitserede teoretiske parametre, som de kvantitative data ikke til fulde indfanger.

Når kommunalbestyrelsen har afgivet sine bevillinger, vil der på langt de fleste områder finde en yderligere delegation af økonomisk beslutningskompetence sted. I det tidligere nævnte eksempel hvor kommunalbestyrelsen i Helsingør bevilligede 178,7 mio. kr. til udsatte børn, skal Børne- og Uddannelsesudvalget således forholde sig til - eventuelt med udgangspunkt i formulerede politiker på området - hvorledes de bevilligede midler skal fordeles imellem forvaltningen og de enkelte af kommunens tilbud på området, herunder hvilke frihedsgrader de enkelte aktører skal have i forhold til de midler, der lægges hos dem hver især. Ved alene at kigge på brugen af bevillinger får vi således ikke den fulde historie om, hvor den økonomiske beslutningskompetence i kommunerne er placeret. En undersøgelse om kommunernes brug af bevillinger giver os dog et billede af, hvor tæt kommunalbestyrelsen ønsker at være inde over, og hermed hvilken delegation der sker fra dette niveau og ned. Undersøgelsen kan på denne måde ses som et første skridt i forhold til at forstå, hvordan den økonomiske beslutningskompetence er placeret hos forskellige aktører i kommunerne.

## Empiriske resultater

Den første del af den empiriske analyse vil fokusere på kommunalbestyrelsernes valg af agent, hvorefter der tages fat på den indholdsmæssige regulering.

Der viser sig her at være en betydelig variation både imellem kommuner og internt i de enkelte kommuner i forhold til brugen af bevillinger.

## Bevillingshavere i danske kommuner

Med udgangspunkt i principal-agent-perspektivet er det naturligt at begynde en undersøgelse af kommunernes interne delegation af økonomisk beslutningskompetence ved at sætte fokus på, hvilken eller hvilke agenter kommunalbestyrelserne  vælger  at  tildele  bevillinger.  Der  tegner  sig  her  et  meget  tydeligt billede: De typiske bevillingshavere er de stående politiske udvalg. I 2015 er der således kun én enkelt kommune, der ikke giver bevillinger til de politiske udvalg, men alene til andre aktører. Hertil kommer, at der alene er 16 kommuner, der supplerer kredsen af bevillingshavere med andre aktører som eksempelvis institutionsledere, forvaltningschefer eller beredskabskommissioner. Som regel er disse øvrige bevillingshavere endvidere alene involveret i en meget begrænset del af økonomien. Den primære variation i kommunernes brug af bevillinger vedrører altså spørgsmålet om, hvilke frihedsgrader udvalgene gives som bevillingshavere, hvorfor den resterende del af artiklen vil kredse herom.

For  at  forstå  hvor  megen  kompetence  kommunalbestyrelsen  delegerer  til udvalgene, er det som nævnt centralt at tage fat på den indholdsmæssige regulering forbundet med brugen af bevillinger. Det er netop ved overførsler af midler imellem bevillinger, at bevillingshaverne ikke kan handle uden inddragelse af kommunalbestyrelsen, og derfor synes antallet af, størrelsen på og den opgavemæssige afgrænsning af bevillinger at være centrale for at forstå, hvilket råderum der overlades til de enkelte agenter.

## Antallet af bevillinger

Spørgsmålet om, hvor megen beslutningskompetence kommunalbestyrelserne i de enkelte kommuner samlet set vælger at delegere til deres bevillingshavere, vil blive belyst ud fra det samlede antal af bevillinger og disses afgrænsninger i størrelse. Tabel 1 giver et overblik over, hvor mange bevillinger der anvendes i 2009 og 2015. Som det fremgår, er der en betydelig variation i kommunernes praksis  i  begge  år.  Den  kommune,  der  benyttede  færrest  bevillinger  i  2015, benyttede fire, mens den kommune, der benyttede flest, benyttede 265. Denne store  variation  dækker  dog  over  en  højre  skævfordeling,  hvor  der  er  relativt mange kommuner, der bruger et begrænset antal bevillinger, mens der er færre, der bruger mange. I gennemsnit brugte kommunerne i 2015 36,6 bevillinger, mens medianværdien lå på 17. Som den 75. percentil indikerer, brugte 75 pct. af kommunerne 31 bevillinger eller færre.

Tabel 1 : Antal driftsbevillinger, der anvendes i danske kommuner i budget 2009 og 2015

|                                | 2009   | 2015   |
|--------------------------------|--------|--------|
| Det mindste antal bevillinger  | 3      | 4      |
| Det største antal bevillinger  | 300    | 265    |
| Gennemsnit                     | 45,7   | 36,6   |
| Median                         | 22     | 17     |
| Den 75. percentil              | 45     | 31     |
| Standardafvigelse              | 61,1   | 52,8   |
| Antal kommuner i undersøgelsen | 89     | 96     |

Note: Gennemsnittet for antal anvendte bevillinger i de to år er ikke signifikant forskellige.

I de tilfælde hvor kommunalbestyrelsen vælger at benytte få bevillinger, overlades en stor kompetence til de enkelte bevillingshavere. Det betyder, at kommunalbestyrelser, der anvender et højt bevillingsniveau - alt andet lige - vil blive inddraget sjældnere i de økonomiske beslutninger, der vil være hen over året. Anderledes er det, når kommunalbestyrelsen tildeler adskillige bevillinger. Her vil kommunalbestyrelsen - alt andet lige - blive inddraget oftere. Dette kan være en fordel på opgaveområder, hvor kommunalbestyrelsen af den ene eller den anden grund ønsker et særligt fokus. Ulempen kan dog være, at kommunalbestyrelsen med et stort antal bevillinger risikerer at skulle forholde sig til spørgsmål, som ikke nødvendigvis fordrer politisk stillingtagen, men har mere driftsmæssig karakter (jf. bevæggrunden for overhovedet at delegere).

Det fremgår af tabel 1, at der fra 2009 til 2015 er en bevægelse imod et højere bevillingsniveau forstået som brugen af færre og mere overordnede bevillinger. Det gennemsnitlige antal bevillinger er således faldet fra 45,7 i 2009 til 36,6 i 2015. Forskellen imellem de to er dog ikke statistisk signifikant, hvilket formentlig kan tilskrives de relativt få observationer. Tabellen viser endvidere, at bevægelsen imod færre bevillinger ikke alene er udtryk for, at kommuner med et meget stort antal bevillinger begynder at benytte færre bevillinger. Således viser oplysningerne vedrørende medianen og den 75. percentil, at der også blandt de kommuner, der ikke i udgangspunktet anvendte mange bevillinger, er en bevægelse imod at anvende færre bevillinger. Eksempelvis ligger den 75. percentil i 2015 på 31 bevillinger, hvor den i 2009 lå på 45 bevillinger. Også disse tal indikerer, at der generelt bliver anvendt færre bevillinger i 2015 end i 2009.

## Størrelsen på bevillinger

Det er imidlertid ikke kun antallet af bevillinger, der er interessant at kigge på, når vi ønsker at vurdere de frihedsgrader, som kommunalbestyrelsen overlader  til  udvalgene.  Størrelsen  af  de  bevillinger,  som  de  enkelte  kommuner benytter, vurderes at være en lige så væsentlig del af den indholdsmæssige regulering. Et eksempel kan illustrere hvorfor. En kommune, der benytter 20 bevillinger, kunne i princippet lade én bevilling vedrøre 95 pct. af budgettet og 19 bevillinger dække de resterende 5 pct. Med en sådan bevillingsstruktur ville kommunen få en minimal indholdsmæssig regulering på størstedelen af kommunens budget suppleret af en detaljeret regulering på et begrænset område. Havde de 20 bevillinger været anvendt mere ensartet ud over budgettet, havde den samlede regulering haft en anden karakter. For at få et indtryk af den bevillingsmæssige styring, der lægges op til, er det derfor relevant at se på bevillingernes antal såvel som størrelse.

Som det fremgår af tabel 2, udgør den største bevilling i gennemsnit 24,7 pct. af kommunernes budgetter i 2015, mens den mindste bevilling i gennemsnit udgør 0,6 pct. af budgettet. Data viser endvidere, at det er ganske normalt for kommunerne at kombinere brugen af brede bevillinger med brugen af specifikke bevillinger. I 2015 udgjorde den mindste bevilling således mindre end 2,5 pct. af budgettet i 90 pct. af kommunerne. Brugen af de meget små bevillinger er således ikke forbeholdt de få men benyttes sideløbende med brugen af mere overordnede bevillinger.

Et konkret eksempel på, at kommuner benytter både store og små bevillinger samtidig, finder vi i Thisted Kommune. I 2015 lyder den største bevilling på  572  mio.  kroner,  mens  den  mindste  bevilling  er  på  247.000  kroner.  En endnu større forskel kan konstateres i Aarhus Kommune, hvor Magistratsafdelingen for Børn og Unge får en bevilling på 5,3 mia. kr., mens der særligt inden for Magistratsafdelingen for Sociale Forhold og Beskæftigelse opereres med flere små bevillinger på under 250.000 kr. stykket.

Datasættet indeholder desværre ikke oplysninger om størrelsen på samtlige bevillinger i de enkelte kommuner. Dette kunne have været interessant, idet vi hermed kunne have fået mere præcis viden om spredningen i bevillingernes størrelse i de forskellige kommuner. De indsamlede data indikerer dog, at der i de enkelte kommuner er ganske store forskelle på størrelsen af de benyttede bevillinger, og at den indholdsmæssige regulering hermed synes at variere betydeligt også internt i de enkelte kommer.

I forhold til udviklingen fra 2009 til 2015, viser en signifikanstest, at gennemsnittet på den største bevilling i 2015 med 0,01 pct. sandsynlighed er mindre end gennemsnittet i 2009. Der er således ikke noget, der tyder på, at udvik- Note: Den gennemsnitlige største bevilling er signifikant forskelligt i de to år (p &lt; 0,01). Den gennemsnitlige mindste bevilling adskiller sig ikke signifikant imellem de to år.

Tabel 2 : Størrelsen på bevillinger opgjort som bevillingens andel af den enkelte kommunes samlede nettodriftsudgifter i henholdsvis 2009 og 2015

|                                                       |   2009 |   2015 |
|-------------------------------------------------------|--------|--------|
| Den mindste bevillings andel af nettodriftsudgifterne |        |        |
| Gennemsnit                                            |  0,004 |  0,006 |
| Standardafvigelse                                     |  0,016 |  0,015 |
| Den største bevillings andel af nettodriftsudgifterne |        |        |
| Gennemsnit                                            |  0,278 |  0,247 |
| Standardafgivelse                                     |  0,140 |  0,106 |
| Antal kommuner i undersøgelsen                        |     76 |     85 |

lingen imod brugen af færre bevillinger er sket på en måde, der gør, at de største bevillinger er blevet større - tværtimod. Betragter vi de mindste bevillinger, som kommunerne bruger, viser opgørelsen i tabel 2, at den mindste bevilling, der anvendes i de enkelte kommuner i det enkelte år, er blevet større. Fra i gennemsnit at udgøre 0,4 pct. af budgettet i 2009 udgør den mindste bevilling 0,6 pct. af budgettet i 2015. Denne forskel er dog ikke statistisk signifikant.

Brugen af bevillinger af forskellig størrelse  kan  ses  som  en  måde,  hvorpå kommunalbestyrelsen forsøger at undgå, at tiden i kommunalbestyrelsen bliver brugt på spørgsmål, der ikke kræver den store politiske diskussion. I nogle kommuner er forskellene i de anvendte bevillingers størrelse udtryk for en helt bestemt systematik. Eksempelvis afgrænser Vejle Kommune sine bevillinger sådan, at hvert udvalg inden for sit område får særskilte bevillinger til henholdsvis service- og overførselsudgifter og for nogle udvalgs vedkommende også særskilte bevillinger til henholdsvis skatte- og brugerfinansierede områder. Afhængigt af hvor store de enkelte udvalg er på de nævnte områder, vil bevillingernes størrelse altså variere hermed. En tilsvarende systematik anvendes langt fra i alle kommuner, hvorfor årsagerne til de store forskelle i bevillingernes størrelse skal findes andetsteds. En mulighed er, at der har været nogle helt specifikke områder i den enkelte kommune, som kommunalbestyrelsen har ønsket at følge særligt tæt som følge af eksempelvis faglige eller økonomiske udfordringer. En anden nærliggende mulighed er, at politikere og embedsmænd på de enkelte sektorområder internt i de enkelte kommuner har haft forskelligartede ønsker til den overordnede styring og efterfølgende haft succes med at få disse ønsker opfyldt. Endelig kan man forestille sig, at der kan være en betydelig grad af stiafhængighed i kommunernes valg.

## Bevillingers afgrænsning i forhold til politikområde

Når  en  kommunalbestyrelse  ønsker  at  påvirke  det  råderum,  der  delegeres  i forhold til økonomiske dispositioner, kan den som nævnt også gøre dette ved selve  den  opgavemæssige  afgrænsning  af  bevillingerne.  For  at  få  et  indblik i,  hvordan dette foregår, er der ved indsamlingen af oplysninger vedr. kommunernes  bevillingsstruktur  sat  særligt  fokus  på  henholdsvis  skole-  og  kulturområdet. Her viser det sig, at der er stor forskel på, hvor mange politiske udvalg der er involveret i økonomien på de to opgaveområder. På skoleområdet (afgrænset som funktion 3.22 i kontoplanen) har kommunalbestyrelserne i ni kommuner valgt at samle det fulde ansvar for økonomien hos ét politisk udvalg. I den kommune, hvor der er flest udvalg inde over, har kommunalbestyrelsen delt områdets økonomi ud på seks udvalg. I gennemsnit tildeler kommunalbestyrelserne tre forskellige udvalg bevillinger på skoleområdet. Kigger vi på kulturområdet (afgrænset som funktion 3.35 i kontoplanen), ligger det gennemsnitlige antal involverede udvalg på 2,3 med et spænd fra et til fem udvalg.

I de kommuner, hvor kommunalbestyrelsen tildeler flere udvalg bevillinger på  skoleområdet,  sker  afgrænsningen  af  bevillingerne  endvidere  ganske  forskelligartet. I nogle kommuner er det rengøringsopgaven, der er trukket ud og placeret hos et andet udvalg end den øvrige del af konto 3.22, i andre kommuner er det det udvendige vedligehold, og hos andre igen er det dele af kerneopgaven. I Vesthimmerlands Kommune er bevillingerne til SFO-området eksempelvis placeret under Socialudvalget, mens økonomien til selve skoledriften er placeret under Børne- og Skole Udvalget. Anderledes ser det ud i Skive Kommune, hvor Økonomiudvalget under sit budget er tildelt midler til elevråd på skolerne, selvom økonomien på skoleområdet i øvrigt primært er placeret under Børne og familieudvalget. Tilsvarende forskelle i den økonomiske opdeling af opgaveområdet er at finde på kulturområdet.

Gennemgangen tydeliggør, at kommunerne langt fra regulerer forskellige politikområder ens i bevillingsmæssig forstand. Der er forskel på, hvor mange bevillingshavere  der  er  inde  over  et  givet  politikområde,  og  samtidig  er  der stor forskel på, hvilke opgaveområder bevillingerne vedrører, og hermed hvilke opgaveområder kommunalbestyrelserne har givet tilladelse til, at bevillingshaverne  kan  flytte  midler  imellem.  Disse  forskelligheder  indikerer,  at  kommunalbestyrelser  i  forskellige  kommuner  har  forskellige  opfattelser  af,  hvad der udgør sammenhængende politikområder, og hvad der således skal skabes bevillingsmæssig sammenhæng omkring.

## De enkelte politiske udvalgs beslutningskompetence

De ovenstående afsnit har vist, at der er ganske stor forskel imellem kommuner i forhold til, hvor megen kompetence kommunalbestyrelsen delegerer og på hvilke områder. Analysen har samtidig vist, at der også internt i de enkelte kommuner er ganske store forskelle - eksempelvis i forhold til størrelsen på de bevillinger, der benyttes på forskellige opgaveområder. Hvis man ønsker at få en  forståelse  for,  hvordan  beslutningskompetencen  er  fordelt  internt  i  kommunerne på tværs af de enkelte bevillingshavere, er der altså brug for at gå detaljeret til værks.

Tabel 3 giver et indtryk af, hvilken bevillingsstruktur der anvendes i forhold til de politiske udvalg. Det fremgår, at der i 2015 var 16 kommuner, der tildelte alle deres politiske udvalg én bevilling hver. Disse kommuner opererer således med nogle meget brede bevillingsrammer, der overlader kompetence og ansvar for bevillingernes anvendelse og overholdelse til de stående udvalg. Fra vores fokus på det samlede antal af anvendte bevillinger ved vi dog, at dette langt fra kan være den fulde historie. Det fremgår da også af tabellen, at en større gruppe af kommuner, mere præcist 39 kommuner, vælger at tildele samtlige politiske udvalg et antal bevillinger (her defineret som to eller flere). Endelig er der en tilsvarende stor gruppe af kommuner, der giver én samlet bevilling til nogle af deres udvalg, mens andre udvalg styres mere detaljeret i bevillingsmæssig forstand.

Tabel 3 : Procentvis fordeling af danske kommuner ud fra deres tildeling af bevillinger til politiske udvalg i 2009 og 2015. Antallet af kommuner er angivet i parentes

|                                                                             | 2009       | 2015       |
|-----------------------------------------------------------------------------|------------|------------|
| De politiske udvalg er hver tildelt én bevilling                            | 13,2 (12)  | 16,5 (16)  |
| Nogle politiske udvalg er tildelt én bevilling, mens andre er tildelt flere | 36,3 (33)  | 42,3 (41)  |
| De politiske udvalg er alle tildelt mere end én bevilling                   | 48,4 (44)  | 40,2 (39)  |
| De politiske udvalg er ikke tildelt bevillinger                             | 2,2 (2)    | 1,0 (1)    |
| Total                                                                       | 100,0 (91) | 100,0 (97) |

Tabel 3 viser endvidere, at der er nogen bevægelse i brugen af bevillingshavere fra 2009 til 2015. I 2015 tildeler kommunalbestyrelsen oftere de politiske udvalg én bevilling hver, mens der er færre kommuner, der har tildelt samtlige  udvalg  mere  end  én  bevilling.  Hvor  48  pct.  af  kommunalbestyrelserne afgav  mere  end  én  bevilling  til  samtlige  udvalg  i  2009,  var  andelen  således faldet til 40 pct. af kommunerne i 2015. Forskellen er signifikant på et 90 pct. konfidensniveau. Givet det relativt begrænsede antal enheder i analysen synes dataene hermed at indikere en bevægelse imod anvendelsen af et højere bevillingsniveau i kommunerne.

Hvorvidt det enkelte udvalg har et stort råderum økonomisk set og hermed en stor kompetence, afhænger dog ikke alene af antallet af bevillinger, men også af antallet af bevillinger set i forhold til udvalgets økonomi. Alt andet lige vil et udvalg med et givent antal bevillinger have et større råderum, jo større økonomi og opgaveportefølje det har ansvar for.

Tabel 4 giver et indtryk af de politiske udvalgs økonomiske tyngde og antal tildelte bevillinger set på tværs af alle kommuner. I 2015 havde kommunerne i gennemsnit 6,5 udvalg. Tabellen viser, at de enkelte udvalg i 2015 i gennemsnit havde ansvaret for 15,4 pct. af nettodriftsudgifterne. Standardafvigelsen viser dog samtidig, at der er en betydelig variation. Endvidere fremgår det, at der også i forhold til antallet af bevillinger er et stort spænd udvalgene imellem. Det gennemsnitlige antal bevillinger pr. udvalg lå i 2015 på 5,4, mens standardafgivelsen var på 10,9. Der er tale om en højreskæv fordeling, hvilket også fremgår, når man betragter det udvalg, som har flest bevillinger, idet antallet af bevillinger her ligger på 140. Det gennemsnitlige antal bevillinger, som de enkelte udvalg tildeles, er blevet en anelse mindre fra 2009 til 2015.

Tabel 4 : De enkelte politiske udvalgs andel af driftsbudgettet og antal tildelte bevillinger 2009 og 2015

|                                                    | 2009   | 2015   |
|----------------------------------------------------|--------|--------|
| De enkelte udvalgs andel af nettodriftsbudgettet   |        |        |
| Gennemsnit                                         | 14,3   | 15,4   |
| Standardafvigelse                                  | 13,9   | 12,9   |
| Bevillinger tildelt de enkelte udvalg              |        |        |
| Gennemsnit                                         | 6,2    | 5,4    |
| Standardafgivelse                                  | 11,2   | 10,9   |
| Total: Antal politiske udvalg                      | 695    | 646    |
| Total: Antal kommuner med oplysninger vedr. udvalg | 95     | 97     |

Når vi betragter de enkelte udvalg som enheder, bliver det muligt at undersøge, om der er sammenhæng imellem størrelsen på den økonomi, de enkelte udvalg sidder med, og antallet af bevillinger, som disse er givet. I denne sammenhæng skal der alene tages udgangspunkt i de kommuner, der har valgt at tildele deres udvalg et varierende antal bevillinger. De kommuner, der har truffet beslutning om, at alle udvalg skal tildeles én bevilling hver, indgår således ikke i analysen. Som det fremgår af tabel 3, er der potentielt set 80 kommuner i  analysen.  For  2015  har  det  været  muligt  at  få  udvalgsopdelte  oplysninger vedrørende såvel bevillinger som nettodriftsudgifter fra 72 af disse kommuner med i alt 475 udvalg.

En regression imellem de intervalskalerede variable for antallet af bevillinger og udvalgenes tyngde, hvor der tages højde for dataenes hierarkiske struktur 3 ved brugen af klyngerobuste fejlled, viser en positiv og statistisk signifikant sammenhæng imellem de to variable. Der er således en tendens til, at udvalg med en stor økonomi tildeles flere bevillinger. Ud fra en substantiel fortolkning er det dog væsentligt at bide mærke i, at udvalgenes økonomiske størrelse kun i begrænset omfang kan forklare variationen i antallet af tildelte bevillinger. Resultaterne ses i tabel 5.

Et konkret eksempel på, at udvalgenes tyngde og antallet af bevillingsmæssige bindinger ikke nødvendigvis følges ad, finder vi i Københavns Kommune. Her er Økonomiudvalget med et budget på 1,7 mia. kr. i 2015 tildelt 17 bevillinger, mens Kultur- og fritidsudvalget med et budget af sammenlignelig størrelse  er  tildelt  to  bevillinger.  Den  bevillingsmæssige  styring  synes  altså  også ud fra  dette  perspektiv  at  være  påvirket  af  andre  forhold  end  økonomi  som eksempelvis kommunalbestyrelsens fokus på specifikke problemstillinger, enkeltaktørers præferencer og/eller historikken på de enkelte områder. Antallet af kroner på de enkelte områder er - måske overraskende - mindre afgørende. De stående politiske udvalg synes således samlet set at være tildelt en uensartet grad af økonomisk beslutningskompetence, der kun i begrænset omfang kan begrundes i udvalgenes varierende økonomiske tyngde. Der er med andre ord nogle udvalg, der overlades et væsentligt større råderum, end andre udvalg. Et yderligere indblik i de enkelte udvalgs beslutningskompetence - og hermed i rollefordelingen imellem udvalg og kommunalbestyrelse - kunne man få ved mere tilbundsgående undersøgelser af udvalgenes råderum i udvalgte kommuner og eventuelt på udvalgte sektorområder, hvor man også inkluderer eventuelt vedtage budgettildelingsmodeller, politikker mv. i vurderingen.

Tabel 5 :  Regression  imellem  det  enkelte  udvalgs  andel  af  nettodriftsbudgettet og antallet af bevillingsmæssige bindinger, som udvalget bliver mødt med i  budget 2015. Der rapporteres ustandardiserede estimater og klyngerobuste standardfejl samt konfidensintervaller; *p &lt; 0,05, **p &lt; 0,01

|                             | Standard koefficient   | Standardfejl   | Konfidensinterval   |
|-----------------------------|------------------------|----------------|---------------------|
| Udvalgets økonomiske tyngde | 20,84**                | 6,37           | 8,15-33,54          |
| Konstant                    | 2,82**                 | 0,74           | 1,33-4,31           |
| N                           |                        |                | 475                 |
| R 2                         |                        |                | 0,057               |

## Konklusion og perspektivering

Litteraturen om kommunaløkonomi er betydelig, men har et væsentligt hul, hvad angår de mange beslutninger, der hvert år træffes om delegation af økonomisk beslutningskompetence internt i de enkelte kommuner. Kommunerne har dog store frihedsgrader, hvad angår økonomisk organisering, og deres konkrete valg har betydning for, hvilke aktører der får indflydelse på de forskellige økonomiske beslutninger. Denne artikel har sat fokus på, hvordan delegationen i første omgang sker fra kommunalbestyrelsen og ned.

Artiklen  anvender  et  principal-agent-perspektiv  på  kommunernes  brug  af bevillinger og fokuserer på kommunalbestyrelsernes ex ante styring igennem valg af agent og fastlæggelse af den indholdsmæssige regulering. Artiklens analyser har vist, at den typiske bevillingshaver i en dansk kommune er et stående politisk udvalg. Den primære variation i kommunernes brug af bevillinger vedrører altså spørgsmålet om, hvilke frihedsgrader udvalgene får som bevillingshavere - eller sagt med andre ord, hvilken indholdsmæssig regulering kommunalbestyrelserne anvender i forhold til sine agenter. Der er her en betydelig variation i kommunernes brug af bevillinger, hvad angår antallet af, størrelsen på og den opgavemæssige afgrænsning af de anvendte bevillinger. På tværs af kommuner såvel som internt i de enkelte kommuner er der altså stor forskel på, hvor ofte der vil opstå behov for at involvere kommunalbestyrelsen, ligesom karakteren af de økonomiske spørgsmål, kommunalbestyrelsen vil skulle forholde sig til løbende, vil variere.

Formålet med artiklen har ikke været at forklare de forskelle, vi har kunnet konstatere imellem kommuner, ej heller at begrunde andre forskelle imellem kommunerne med dem. Fremtidige undersøgelser  kan  med  fordel  kaste  sig over kausale argumenter og analyser, både i forhold til at undersøge hvad bevæggrunden er, når kommuner organiserer sig økonomisk, og i forhold til at analysere betydningen af den valgte bevillingsstruktur. Dette kunne eksempelvis være i forhold til spørgsmål om effektiv ressourceudnyttelse og prioritering af økonomiske ressourcer på tværs af opgaveområder. Bevillingsstrukturen vil således kunne være interessant at betragte som såvel afhængig som uafhængig variabel.

## Supplerende materiale

[Kodebog](https://politica.dk/fileadmin/politica/Dokumenter/politica_49_1/Kodebog_-_OEkonomisk_organisering_i_danske_kommuner.pdf)

[Datarapport](https://politica.dk/fileadmin/politica/Dokumenter/politica_49_1/Kodebog_-_OEkonomisk_organisering_i_danske_kommuner.pdf)

## Noter

1. For at få et indblik i udviklingen over tid på de undersøgte parametre kunne det have været interessant at have data endnu længere tilbage i tid - og potentielt set også tilbage til tiden før kommunalreformen i 2007. Dette har dog ikke i været muligt i denne sammenhæng, idet Økonomi- og Indenrigsministeriet ikke har gemt kommunernes budgetmateriale fra før 2009.
2.  Driftsbevillingerne vedrører hovedkontiene 0-6 (med dranstværdierne 1 og 2), jf. den autoriserede kontoplan.
3.  Dataene om de politiske udvalg er indlejret i en hierarkisk struktur, hvor kendetegn ved de enkelte kommuner, som udvalgene kommer fra, kan påvirke vores resultater. Eksempelvis kunne det være sådan, at de kommuner, der benytter mange bevillinger, har relativt mange små udvalg, og at dette er årsagen til, at vi ikke ser nogen sammenhæng.

## Litteraturliste

- Andersen, Simon Calmar og Peter Bjerre Mortensen (2010). Policy stability and organizational performance: Is there a relationship? Journal of Public Administration Research and Theory 20 (1): 1-22.
- Blom-Hansen, Jens (1996). Kan budgetsamarbejdet mellem staten og kommunerne forbedres? Nordisk Administrativt Tidsskrift 77: 329-353.
- Blom-Hansen, Jens (1998). Studier i statens styring af den kommunale sektors økonomi. Aarhus: Politica.

- Blom-Hansen, Jens (2000). Budgetsamarbejdet mellem staten og kommunerne - en samfundskontrakt i opløsning?, pp. 51-63 i Peter Dahler-Larsen og Kurt Klaudi Klausen (red.), Festfyrværkeri eller gravøl? En debatbog om den danske kommune ved årtusindskiftet . Odense: Syddansk Universitetsforlag.
- Blom-Hansen, Jens (2001). Budgetprocessen og budgettets størrelse: kommunale erfaringer. Nordisk Administrativt Tidsskrift 82 (2): 131-150.
- Blom-Hansen, Jens (2002a). Budget procedures and size of the budget: Evidence from Danish local government. Scandinavian Political Studies 25 (1): 85-106.
- Blom-Hansen, Jens (2002b). Den fjerde statsmagt? Kommunernes Landsforening i dansk politik. Aarhus: Aarhus Universitetsforlag, Magtudredningen.
- Blom-Hansen,  Jens  (2004).  Stordriftsfordele  i  den  kommunale  serviceproduktion? Børnepasning som eksempel. Nordisk Administrativt Tidsskrift 85 (4): 277-293.
- Blom-Hansen, Jens (2005). Stordriftsfordele i den kommunale verden. Politik 78 (2): 11-20.
- Økonomi &amp;
- Blom-Hansen, Jens (2008). Er budgetsamarbejdet mellem staten og kommunerne afgået ved døden? Administrativ Debat 3: 1-3.
- Blom-Hansen, Jens og Brian Larsen (2005). Jo større, jo dyrere: en belysning af skalaeffekter i den kommunale administration. Nordisk Administrativt Tidsskrift 86 (1): 5-27.
- Blom-Hansen, Jens, Kurt Houlberg og Søren Serritzlew (2014a). Size, democracy, and the economic costs of running the political system. American Journal of Political Science 58 (4): 1-14.
- Blom-Hansen, Jens, Martin Bækgaard og Søren Serritzlew (2014b). Tax Limitations and Revenue Shifting Strategies in Local Government. Public Budgeting and Finance 34 (1): 64-84.
- Blom-Hansen, Jens, Lars Christian Monkerud og Rune Sørensen (2006). Do parties matter for local revenue policies? A comparison of Denmark and Norway. European Journal of Political Research 45: 445-465.
- Brehm, John and Scott Gates (1997). Working, Shirking, and Sabotage: Bureaucratic Response to a Democratic Public. Ann Arbor: University of Michigan Press
- Bæk, Thomas Astrup, Mikkel Munk Quist Andersen og Steffen Kruse Juul Krahn (2016). Sanktionslovgivningen og kommunernes økonomiske styring. KORA.
- Bækgaard, Martin (2010). Udvalgsmedlemskab, organisering og præferencer: Analyser af sektorisering i danske kommuner. Aarhus: Forlaget Politica.
- Bækgaard, Martin og Marie Kjærgaard (2016). Intergovernmental grants and public expenditures: evidence from a survey experiment. Local Government Studies 42 (2): 189-207.

- Bækgaard, Martin og Poul Aaes Nielsen (2013). Performance information, blame avoidance, and politicians' attitudes to spending and reform: evidence from an experiment. Journal of Public Administration Research and Theory 25 (2): 545-569
- Christensen, Jørgen Grønnegård (1997). Hvorfor medarbejdere har stor indflydelse på deres arbejdsplads - og hvorfor den er særlig stor i det offentlige. Politica 29 (4): 386-396.
- Christiansen,  Peter  Munk  (2008).  De  politiske  budgetter,  pp.  9-36  i  Peter  Munk Christiansen (red.), Budgetlægning og offentlige udgifter . København: Hans Reitzels Forlag.
- Devoteam, BDO og KORA (2013). God økonomistyring i kommunerne. Kortlægning af  økonomistyringen  i  10  danske  kommuner.  Tværgående  opsamling .  http://www. modst.dk/God-okonomistyring/Kommuner/Maalbillede/~/media/Files/God%20 %C3%B8konomistyring/Kommuner/Tv%C3%A6rg%C3%A5ende%20 kortl%C3%A6gning%2010%20kommuner.pdf
- Finansministeriet (2013). Budgetoversigt 1 2013 . Albertslund: Rosendahls-Schultz Distribution.
- Foged, Søren Kjær (2015). En effektevaluering af sanktioner på danske kommuners regnskaber. Økonomi og Politik 88 (1): 57-75 .
- Foged, Søren Kjær og Eva Moll Sørensen (2016). Spareadfærd i krisetider: danske kommuner mellem strategi, omkostningseffektiviseringer og grønthøstere. Public Governance Research. 1: 65-84.
- Gerring, John (2012). Mere description. British Journal of Political Science 42 (4): 721746.
- Hansen, Sune Welling, Kurt Houlberg og Lene Holm Pedersen (2014). Do municipal mergers improve fiscal outcomes? Scandinavian Political Studies 37 (2): 196-214.
- Houlberg, Kurt (1995). Kommunale stordriftsfordele - myte eller realitet? Nordisk Administrativ Tidskrift 76: 65-88.
- Houlberg, Kurt (1999). Budgetoverskridelsernes autonomi - en analyse af forskelle i danske kommuners overholdelse af budgetterne. Nordisk Administrativt Tidskrift 80: 200-233.
- Houlberg, Kurt (2000a). Udgiftspolitiske isomorfisme. De danske kommuner i nøgletallenes vold? Politica 32 (3): 262-282.
- Houlberg, Kurt (2000b). Kommunale stordriftsfordele. Hvor finder vi dem og hvor store er de? København: AKF Forlaget.
- Houlberg, Kurt (2016). Økonomiske konsekvenser af kommunalreformen. Politik 2: 9-29.
- Houlberg, Kurt og Inge Lene Møller (2001). Kommunestørrelse og udgiftsniveau - er der en sammenhæng?, pp. 141-156 i Rolf Nordstand og Nils Gros (red.), Kommunestyrets fremtid. København: AKF Forlaget.

- Houlberg, Kurt, Britt Østergaard Larsen og Beatrice Schindler Rangvid (2013). Benchmarking og effektivitetsanalyse på folkeskoleområdet. København: KORA.
- Jacobsen, Christian Bøtcher og Mads Leth Felsager Jakobsen (2014). Offentlig styring og koordination, pp. 52-77 i Jens Blom-Hansen, Peter Munk Christiansen, Thomas Pallesen og Søren Serritzlew (red.), Offentlig forvaltning - et politologisk perspektiv . København: Hans Reitzels Forlag.
- Jørgensen, Sanne (2008). Kontrol eller anarki? En analyse af udviklingen i kommunernes udgiftspolitiske prioriteringer i forbindelse med kommunalreformen i 2007. Speciale, Institut for Statskundskab, Syddansk Universitet.
- Kiewiet, D. Roderick og Mathew D. McCubbins (1991). The Logic of Delegation. Congressional parties and the appropriation process. Chicago: The University of Chicago Press.
- King, Gary, Robert O. Keohane og Sidney Verba (1994). Designing Social Inquiry. Scientific Inference in Qualitative Research. Princeton: Princeton University Press.
- Kjærgaard, Marie (2015). The flypaper effect: Do political institutions affect Danish local governments' response to intergovernmental grants? Local Government Studies 41 (4): 534-552.
- Kjærgaard, Marie (2016). Politics and Intergovernmental Grants. Aarhus: Forlaget Politica.
- LBK nr. 769 af 09/06/2016. Bekendtgørelse af lov om kommunernes styrelse . Økonomiog Indenrigsministeriet.
- Lotz, Jørgen (2001). Styrer staten kommunernes valg af skat og service, pp. 284-297 i Rolf Norstrand og Nils Groes (red.), Kommunestyrets fremtid. København: AKF Forlaget.
- Lotz, Jørgen (2007). Spillet om kommunernes økonomi, i Svend Lundtorp og Max Rasmussen (red.), Rigtigt kommunal. Ledelse i kommuner og amter fra reform til reform. København: Handelshøjskolens Forlag.
- Lundtorp, Svend (2000). Kommunernes bæredygtighed - stordrift, demokrati og kommunalt samarbejde. København: Kommunernes Landsforening.
- McCubbins, Mathew D. og Thomas Schwartz (1984). Congressional oversight overlooked:  police  patrols  versus  fire  alarms. American Journal of  Political  Science 2: 165-179.
- Moe, Terry (2012). Delegation, control, and the study of public bureaucracy, i Handbook of Organizational Economics. Princeton: Princeton University Press.
- Mouritzen, Poul Erik (2008). Budgetsamarbejdet ved en skillevej. Administrativ Debat 3: 14-18.
- Rieper, Olaf og Jens Blom-Hansen (2010). Kommunernes økonomiaftaler under pres. AKF Nyt 3: 15-18.

- Serritzlew, Søren (2002). Ritualer og realiteter i den kommunale budgetlægning, pp. 139-162 i Jens Blom-Hansen, Finn Bruun og Thomas Pallesen (red.), Kommunale patologier . Aarhus: Systime.
- Serritzlew,  Søren  (2003a).  Inkrementalisme og normer i budgetlægningen. Nordisk Administrativt Tidsskrift 84 (3): 308-335.
- Serritzlew, Søren (2003b). Kan udgiftsrammer begrænse væksten i budgetterne. Politica 35 (3): 255-273.
- Serritzlew, Søren (2004a). Offentlig budgetlægning i et institutionelt perspektiv . Aarhus: Politica.
- Serritzlew,  Søren  (2004b).  Taxameterbudgettering, incitamenter og effektivitet, pp. 126-139 i Jens Blom-Hansen og Asbjørn Sonne Nørgaard (red.), Politisk ukorrekt . Aarhus: Aarhus Universitetsforlag.
- Serritzlew, Søren (2005). Breaking budgets: an empirical examination of Danish municipalities. Financial Accountability and Management 21 (4): 413-435.
- Serritzlew, Søren (2006). Linking budgets to activity: a test of the effect of outputpurchase budgeting. Public Budgeting and Finance 26 (2): 101-120.