En kæde vi kan holde i vore hænder
Forfattere: Else-Marie Leander Fog Hansen
Tidsskrift: passage (2001-11-01)

## En kæde vi kan holde i vore hænder

En samtale med den serbiske forfatter Aleksandar Tisma

ELSE-MARIE LEANDER FOG HANSEN

- -De har nu i mange år som foifatter beskæftiget Dem med 2. Verdenskrig.  Hvad  har  krigen  først  og fremmest  lært Dem?
- Intet menneske står mig  nærmere  end Adolf Hit­ ler. Hitler lærte mig at leve og at overleve.  Ingen an­ dre, ikke  Goethe, ikke Jaspers, ikke de store filosof­ fer, men Hitler, for han viste os betingelserne for liv og død og for  overlevelse.  Så hvis man spurgte mig, hvem af  alle verdens tænkere, der har haft størst ind­ flydelse på mig,  måtte jeg sige Adolf Hitler.
- Virkelig? Det  er skræmmende!
- Ja,  det  er  skræmmende,  men  sandt. Jeg  lærte  af ham i praksis.  Ikke fra Mein Kamp], som jeg havde, men var for doven til at læse. Nej,  det han propa­ ganderede,  har jeg "studeret" nøje, for det blev mit livs realitet. Det kender jeg kun alt for godt.
- -Var  2. Verdenskrig  et  unikt  tilfælde  af  brutalitet  og ondskab,  eller  mener  De,  civilisationen  er  en  tynd  fernis under hvilken den slags krige og brutalitet konstant lurer? - Ondskaben  var  ufattelig. Jeg  har  kendskab  til  de mest utrolige  bestialiteter.  Men det  virkelig nye  ved 2. Verdenskrig  var,  at  mennesker  for  første  gang åbent erkendte, at de.ville  dræbe,  og at de ville ud­ rydde  bestemte  samfundsgrupper.  For  første  gang blev  noget  sådant  planlagt  og  proklameret  uden samvittighedskvaler  eller  religiøse  anfægtelser.  De sad  om  et  bord  på  Wannsee-konferencen  i  januar 1942 og sagde til hinanden: "vi skal udrydde 6 mil­ lioner mennesker. Hvordan gør vi det? V i   har denne her  insektgift,  som  vi  har  eksperimenteret  med den  er  også  god  til mennesker."  Aldrig  før  i  histo­ rien  havde  ondskaben  antaget  en  så  videnskabelig
- form.  Her skete et  skred mod  mere  ekstreme for­ brydelser.  For  når  noget  bliver  videnskabeligt  ac­ cepteret,  er  næste  skridt,  at  det  kan  og . skal  gøres, og hvorfor  ikke,  når  nu  det  er  praktisk  og  hurtigt? Så  er  tankegangen  bragt  ind  i  verden,  tilgængelig også for næste generation.
- I begyndelsen  af Deres  roman Kapo, hvor hovedperso­ nen  Lamian  udnytter  lejifangen  Helena  seksuelt,  håber han, hun vil glemme sit personlige liv og overgive sig til det almene,  til drifterne.  Som han som kapo  selv har gjort det. Mener De, der inden i os er et lag, hvor vi alle er ens,  uden individualitet  og  i  drifternes vold?
- Jeg  vil  ikke  sige,  vi  alle  er  ens.  Nogle  er  mere bundne af deres  drifter  og  aggressioner  end andre. Jeg vil tro, 80% af  alle normale mennesker ville blive slaver af deres drifter,  hvis samfundet  blev  tilstræk­ kelig  farligt  og  brutalt.  Elendige  livsvilkår  og  poli­ tisk magtmisbrug kan få helt almindelige mennesker til  at  handle  ganske  anderledes  end  de  ellers  ville, som vilde d yr .
- Men  der  er  altså  undtagelser,  ikke  alle  mennesker  vil være i stand til  at  nå  dette  punkt?
- Nej,  men  desværre er de  undtagelser,  for  det  er ikke nok at være god,  man skal også være forberedt på  ekstreme  situationer.  Hvis  man  ikke  er  det,  vil man,  trods  sin  godhed,  gøre  hvad  der  bliver  sagt, hvis man fx under krigen f'ar en ordre.  Men undta­ gelserne  findes.  Under 2. Verdenskrig  var  der  en tysk  soldat her i Serbien, Josef Schultz,  som havde været  tegnelærer.  Han  fik  ordre  til  at  skyde 100 bønder,  for  sådan  var  reglen: 100 serbere  for  hver tysk soldat. Så de kom til en landsby og samlede 100

- mennesker for at likvidere dem.  Men Josef Schultz sagde:  "jeg  kan  ikke,  jeg  vil ikke."  Så  rev  man  de militære  distinktioner  af  ham  og  likviderede  ham sammen med bønderne. I lejrene var der  også fan­ ger,  der  nægtede,  når  tyskerne  for  at  ydmyge  dem beordrede dem til at skyde en kammerat. Men dette er  store undtagelser. Jeg  ved ikke,  hvor  disse  men­ nesker finder  sådanne positive kræfter,  muligheden for at overgå sig selv, for vi vil alle leve, og når vi er i  stor  fare,  gør  vi  alt  for  at  overleve,  simpelthen. Uden betingelser.
- Kan der ikke komme et tidspunkt,  hvor døden er at fo­ retrække  fremfor at overleve?
- Nej, nej, det mener jeg ikke.  Objektivt er den na­ turligvis  at  foretrække.  Men  livsdriften  stikker  så dybt i  os,  at  jeg ikke tror på,  vi hellere  vil  dø end overleve.  Selv  om  døden  ville  være rigtigere,  selv om vi godt ved det, vil vi stadig leve, leve, leve. Det er min mening.
- Kunne man betragte kapoen som en mennesketype,  der også eksisterer uden for krigens sammenhæng?
- Både og. Kapoen er ikke et socialt, nationalt eller religiøst fænomen, det er noget, vi har i os. Når sko­ leeleven sladrer  til læreren om  sine  kammerater,  er han allerede en slags kapo. Men der skal mere til for at  nå  Lamians  grad af  perversion.  Lamian  er  ikke nogen harmonisk person. Han er et menneske med en karakterbrist. Men selv han ville, hvis han havde levet et liv under normale forhold, ikke have udvik­ let så grelle afvigelser. Vores lave drifter og aggres­ sioner  bliver  jo  normalt ikke  realiseret,  men  alene levet ud i fantasien. Det er krigen, som kaster Lam­ ian ud i ondskaben, krigen placerer ham i situatio­ ner,  hvor  mord  og  misbrug  pludselig  bliver  reelle muligheder.  I  sådanne  ekstreme  situationer  vil  en mand med en karakterbrist have lettere ved at blive kapo.
- Kapo og Brugen af mennesket kan også ses som un­ dersøgelser af den jødiske identitet. Bl.a.  beskriver De  jø­ derne som et folk,  der tog offerrollen på sig og ikke gjorde oprør.
- -Ja,  det var en  erfaring,  jeg allerede havde  gjort  i min familie, og som blev  min erfaring generelt med jøderne i mine  omgivelser.  De opererede ikke med muligheden for at gøre oprør, selv om de meget vel følte  det  absurde  i,  at  de  og  deres  familier  skulle dræbes, alene fordi Hitlers raceteorier havde tildelt dem rollen som ofre.  Ofre, hvis skæbne det  var  at blive  udryddet  i  takt  med,  at  Hitler  forfulgte  en skæbne som Europas hersker.
- Deres romaner rummer  også  eksempler  på jøder,  som faktisk gør oprør imod offerrollen. Det er tilfældet for Ger­ hard og Vera Kroner i Brugen af mennesket og for Lam­ ian i Kapo.
- -Ja, for at kunne bekæmpe :fjenden bliver de tvun­ get til at fornægte deres jødiske identitet og de jødi­ ske traditioner, som havde gjort jøderne usynlige og fuldstændig uvante med fysisk kamp. De europæiske jøder kendte alene  kampen på ord og var ikke rede til  at  svare  igen  på  en  sådan  måde,  at  det  påførte :fjenden lidelse og død. Gerhard Kroner handler der­ for ujødisk og som serber, da han bliver medlem af modstandsbevægelsen,  og  alle opgørene  med  hans far stammer fra dette brud på traditionen. Jeg kendte sådanne unge jøder som  Gerhard i Novi Sad under besættelsen  de  kom  enten  i  fængsel  eller  blev dræbt. Men så en dag lang tid efter krigen læste jeg i en rapport om efterkrigstidens retssager imod per­ sonellet  i  Auschwitz  om  en  jøde  fra  Zagreb,  der havde  været  kapo.  Det  gav mig ideen til  romanen. Jeg  tænkte:  "aha,  jøderne  fra Zagreb  kender  jeg, dem kan jeg skrive om, for dem kan jeg identificere mig med." Der var jo mange forskellige mennesker blandt kapoerne, men det forekom mig netop inter­ essant, at der  var tale om en jøde, fordi de  var pla­ ceret lavest i samfundet og tog denne offerrolle  på sig. Men her var en jøde,  som ikke havde villet ac­ ceptere rollen. Så Lamian er en jøde, som vil flygte fra  sin  jødiske  identitet  og  sin  skæbne,  som  er  at være jøde, at være i en lejr og at skulle dræbes. Han vil ikke acceptere det og bliver kapo.
- Men er det så muligt at dømme Lamian? Har vi lov til at dømme ham?

- Naturligvis  skal  vi  dømme ham,  men vi må  ikke glemme at dø=e os selv. Det er svært at sige. Un­ der  alle  omstændigheder  er  han  en  mand  med  en meget stor skyld. Vi kan ikke tilgive ham, så meget er sikkert,  vi  kan  aldrig  tilgive  ham.  Men  forfatte­ ren er ikke  do=er. Forfatteren prøver blot at for­ klare,  ikke  rationelt,  for  det  er  =uligt,  men  at tegne  et  portræt,  at  vise. For ud af ethvert tilfælde står en særlig menneskelig profil tilbage, og hvis læ­ seren ser den,  forstår noget ved den, har forfatteren nået sit mål."
- -I Deres romaner udvikler alle forhold mellem mennesker sig før eller siden til magtkampe,  hvor den ene søger at ud­ nytte eller undertvinge den anden.  Ofte er det ikke for me­ get at  tale om  bødlen over for ofret.  Ser De ingen mulighe­ der  for  et  ligeværdigt  forhold  mellem  mennesker,  tror  De ikke,  vi  til tider  kan  handle uden egoisme?
- I  alle  menneskelige  forhold,  mellem  søskende, mellem ægtefæller, mellem kolleger melder spørgs­ målet  sig: "bliver  jeg  udnyttet  eller  skal  jeg  ud­ nytte?''  Konflikten  er  uundgåelig.  For  i  det  øjeblik et menneske føler en særlig styrke og fornemmer, at det kan klare sig bedre end fx en kollega, vil det be­ gynde  at  tilkæmpe  sig  en  gunstigere  position  end denne. Ikke af materielle  grunde,  men  alene  fordi det føler  en  forpligtelse  til  at  gøre  det,  når  nu  det har  muligheden. Man  tænker:  "hvorfor  skulle  jeg sætte mit lys under en skæppe?"  I  virkeligheden er hele livet en kamp imellem de  atomer og moleky­ ler, som vi er. Vi skubber, og vi trækker. Vi ved ikke altid af det,  men vi gør det konstant.
- -I Kapo tales  der om en ''f ængselsskole", en  "lydigheds­ skole", som  alle  ofre  bliver  sat  i.  Eksisterer  en  sådan "skole" også  uden for krigen,  i samfundet af i dag?
- I samme  øjeblik et menneske bliver fanget og sat i  en lejr, er det færdigt som et individ med en vilje og selvstændige muligheder. Så eksisterer der kun to roller:  den,  der misbruger og den, der adlyder. Hvis man er normal,  vil man lynhurtigt opfange, at man er den,  der skal adlyde. Og så har man lært "lydig­ hedsskolens"  lektie. I samfundet er det det samme, se  på  de  prostituerede,  se  på  kvinderne,  se  på  de småkriminelle,  alle  er  de  underlagt pengenes eller
- overlegenhedens  magt.  Metoderne,  betingelserne og følelserne er ens, i krigen er mønsteret blot truk­ ket skarpere op og resultaterne mere prompte.
- -Da Lamian vender tilbage  til den  normale  tilværelse ef­ ter krigen og i slutningen  af romanen gør enkelte forgæves forsøg på at åbne sig mod  verden,  viser det sig,  at den min� der  om  krigens  realitet.  Der  er  udnyttelse  og  misbrug  af mennesket,  der er prostitution og byttehandel  ...
- -Alt, hvad der eksisterede i lejren,  eksisterer også i livet. Livet kan  betragtes  som en lejr,  hvor menne­ sket venter på afslutningen,  en trøstesløs  afslutning, for  alderdommen  er altid elendighed.  Gamle  men­ �esker  har de samme problemer som lejrfangen, de kan  ikke  spise,  ikke  bevæge  sig,  ikke nyde. De  er  i den nedbrydningsproces,  der  går  forug  for  døden. Man kan også vende  det om og betragte lejren som et komprimeret livsforløb,  hvor mennesket nedbry­ des i elendighed før den uundgåelige afslutning, dø­ den. Lejren  er  udtænkt  af  mennesker,  der  ubevidst har reproduceret et mønster,  de bærer i  sig,  nemlig livet og dødens orden.  Ved De, jeg  debuterede med en novellesamling  i 1951, og først 15 år  senere  be­ gyndte jeg min første  roman om krigen, Blams bog. I de 15 år skrev jeg om kærlighed etc. og ville aldrig have troet, jeg skulle ko=e til at skrive om krigen. Men  så  blev  det  mig  mere  og  mere  klart,  at  lige netop det måtte jeg. For da jeg fik mine første vir­ kelige  fornemmelser af,  hvad 2. Verdenskrig havde været,  forstod  jeg,  at  alt,  hvad  jeg  tidligere  havde skrevet om, også var at finde i krigen, blot i en mere komprimeret, en mere definitiv form. Og så blev jeg en  krigens  forfatter,  først  med Blams  bog, derefter Brugen af me�et, så  en novellesamling og endelig Kapo.
- -års krig  i  Jugo­ slavien.  Har  disse  ti  år  lært  Dem  noget  nyt  om  krigens
- Efter udgivelsen af de  4  bøger fulgte 10 væsen?
- -Nej, det er altid det sa=e. En gruppe mennesker
- er  dumme nok til at tro,  at de  kan  opnå  noget,  og så følger al den lidelse  ... Det er altid  det samme.

- -Deres bøger beskriver krigens nedb ry dning af mennesket. Hvad  gør  krigen  efter  Deres  mening  ved  samfundet  som helhed?
- Et samfund består af individer, der  er ingen  hel­ hed uden individer, så spørgsmålet er,  hvor mange, der bliver berørt af krigen. I  bedste fald når krigen ikke alle dele af samfundet direkte, i det mindste for en tid,  men  under 2. Verdenskrig var hele samfun­ det berørt. Folk var bange for bomber, sult, tvangs­ arbejde,  lejre,  der  fandtes  intet  åndehul  eller  nor­ malt liv for nogen noget sted.  Og denne lange krig sluttede  end  ikke  i  1945,  skaderne  fortsatte  deres virkninger,  og  samfundet  var  sygt  mange  år  efter. Ydermere gik krigen i Jugoslavien direkte over i et diktatur,  der  gjorde,  at folket  ikke  havde  mulighed for at komme  sig.  Man  levede straks  under  presset af  en  ny  undertrykkelse,  nu  af  den  kommunistiske ideologi, som man måtte acceptere, ellers kom man i  fængsel  eller  blev  slået  ihjel.  Fra  det  øjeblik  be­ gyndte en ny ødelæggelse af individet og samfundet, en ny sygdom, som først ophørte for fa måneder si­ den.
- -Det er et gennemgående træk for hovedpersonerne i Bru­ gen  af  mennesket og Kapo, at  de  efter 2. Verdenskrig reproducerer  de  samme  mønstre,  som  krigen  udsatte  dem for.  Vera bliver påny prostitueret, Lamian fortsætter med at leve efter koncentrationslejrens regelsæt.  Tror De,  at sam­ fundet som  helhed også reproducerer de samme mønstre?
- Vi har jo levet under dette mønster af krig og dik­ tatur længe.  Men  når man  lever  et  stykke  tid uden diktatur,  på  normal  vis,  hvor  ideologierne  blot  er måder at tænke på og ikke noget, man er tvunget til at rette sig efter, løsnes mønstret. Man glemmer, for den menneskelige natur er ikke kun skabt for ideo­ logier, den er også skabt for et andet slags liv.
- -Hvordan genopbygger man et så ødelagt samfund af ned­ brudte mennesker?
- Tiden vil genopbygge. Der er brug for en tid med andre værdier, dagligdagens værdier - familieliv, or­ dentlig  mad,  glæde,  bøger,  livet  med  naturen  og med d yr . Det er altid muligt at genopbygge. Jo læn­ gere  tid man  har  været  væk  fra det normale liv,  jo længere  tid  tager det  at  nå  tilbage  til  det,  men  jeg
- håber  naturligvis,  at  vores land vil  vende tilbage til denne anden måde at leve på.
- -Personerne i Deres romaner  finder sjældent lykke. De får tværtimod alle en trøstesløs skæbne.  Og de mennesker,  der ikke er i krig,  går det ikke  bedre  end  dem,  der er.  Hvad er årsagen til al den elendighed?
- Den stammer fra menneskets livsvilkår,  som er så ringe. Fra altings :finalitet, umuligheden af at blive og forblive, blive  og skabe  lykke,  forblive  ung,  forblive rask,  der  er  kun  nedbrydning  og  forgængelighed. Allerede fra vi er helt unge, føler vi det,  ved at sådan kommer det til at gå.  Så  min opfattelse er, at kun de ubevidste eller  ikke særlig kløgtige kan være  lykke­ lige.
- -Er der slet ikke måder,  hvorpå mennesket kan være lyk­ keligt  på trods af disse vilkår?
- Nej, jeg mener ikke, det er muligt at være lykke­ lig.  Selvfølgelig kan man sige til sig selv: "nu vil jeg ikke tænke på,  om jeg risikerer at falde  i næste øje­ blik eller på, hvordan livet ser ud om ti år, nu vil jeg nyde  øjeblikket."  Med  tidens  mange  teknologiske muligheder er der desuden opstået en ny trend. Folk bruger  rask  væk to  måneders løn på at rejse steder hen,  som  man  for  hundrede  år  siden  kun  kunne drømme om.  De  tror,  at  når  alle  disse  muligheder eksisterer,  er  det  umuligt  at  være  ulykkelig  og  op­ retholder en "keep-smiling-verden". Det er alt sam­ men måder at arrangere  sin lykke  på.  Ud af  sit  liv laver man et teaterstykke, som man i lige så høj grad selv  er tilskuer til. Jeg kender sådanne mennesker og finder dem meget uinteressante. Men selvfølgelig er der  små ting  i  tilværelsen,  som  kan  give  glæde  og veltilfredshed. Hvad det er, er subjektivt. Så her i li­ vet må vi blot være så glade, som vi kan og så ulyk­ kelige,  som vi er nødt til at være.
- Kapo er jo i virkeligheden en jeg1ortælling,  selv om den fortælles  overvejende  i 3.  person.  Fortælleren  er Lamian, som  ser  sig  selv  udefra og  kun enkelte  gange  når frem  til at sige  ''jeg".
- -Ja, jeg ville gerne have skrevet hele romanen som en jeg-fortælling.  Men  af  en eller  anden grund,  jeg ved ikke hvorfor, ikke af  skam,  men alligevel er det

- for  ... Lamians handlinger er for forfærdelige, for for­ færdelige til at forestille sig, at han ville fortælle el­ ler  skrive  om  dem  til  nogen.  Men  da  jeg  alligevel vidste  med  mig  selv,  at  det var en  jeg-fortælling, skrev jeg enkelte steder "jeg".
- -Men kan man også se det  sådan,  at Lamian på  grund af  sin  fornægtelse  af  sin  jødiske  identitet  og  på  grund  af sine handlinger i lejren har mistet sit selv og  dermed evnen til at sige  'Jeg"?
- Det er  meget  spændende,  hvad  De der siger. Ja, naturligvis, sådan kan man også tænke det. Ved De, når man  skriver,  er  alting  ikke  planlagt. Man  for­ nemmer, hvad man skal skrive. Nogle gange går det galt, andre gange bliver det godt.
- -Da jeg  læste Kapo, var der tider,  hvor jeg havde lyst til at kaste bogen langt væk,  fordi rædslerne blev  for uudhol­ delige ...
- -Ja, sådan havde jeg det også, da jeg skrev den.
- -men alligevel læser man videre,  fordi man vil vide,  hvad der  sker.  Lamian  er skyldig, fordi han  har gjort  alt  for  at overleve,  for at nå  frem til det næste øjeblik.  Som læser må man igennem de samme rædsler som Lamian, hvis man vil finde ud af, hvordan bogen ender.  Har De søgt at gøre læ­ seren  skyldig  i  samme  brøde  som Lamian,  nemlig  ønsket om,  rædslerne til trods,  at nå  frem  til  den næste side i bo­ gen?
- Ha,  Ha  ... Nej,  men jeg  har  forsøgt at lave  kom­ positionen således, at læseren ikke kan undslippe. Så han ikke  kan  sige:  "nej,  nu er det nok"  og  så bare læse de  sidste  5  sider af  romanen. For  der  opdager h filJ, at det ikke, som man rar at vide i begyndelsen, er  Helena,  Lamian  møder.  Læseren  er  nødt  til  at finde ud af, hvorfor og hvordan,  det går til. Når vi læser  en  bog,  stræber  vi  efter  slutningen.  Men  i mange af mine  romaner har  jeg  placeret historiens slutning i begyndelsen. Sådan er det i Brugen af men­ nesket og altså også i Kapo, hvor man har slutningen, eller det man tror er slutningen, på bogens første si­ der. Men jeg sørger dog altid for at motivere læse­ rens ønske om at læse sig frem til hvoifor og hvordan.
- -I begyndelsen af Brugen af mennesket er  der netop et kapitel kaldet Måder at dø på, som på en gang afslører, hvordan alle bogens personer dør.  Er den fortælleteknik en måde  at  holde  livets  vilkår frem  for  læseren, således  at denne hverken på romanpersonernes eller på egne vegne gør sig nogen illusioner om,  at der kan være en anden udgang? - Døden er  selvfølgelig  noget, som  uundgåeligt vil komme. Det ved vi. Men først skal vi dog leve. Nej, min ide  med  kapitlet Måder  at  dø  på var  en anden. Normalt i romaner er det jo sådan,  at der fortælles en historie, og så hen ad vejen strøes forskellige op­ lysninger om personerne ud: hvordan de går klædt, hvordan de bor, og til sidst hvordan de dør. Men jeg tænkte:  "nu samler  jeg simpelthen alle disse oplys­ ninger om de forskellige personer på et sted: et ka­ pitel om, hvordan de dør, et kapitel om hvordan de bor, et kapitel om deres udseende, et kapitel om de­ res  adskillelser  fra  hinanden  etc.  Det  giver  en  for­ nemmelse af æsker. Ved De,  at i Auschwitz  var der rum til det hele. Et rum kun til sko, et andet kun til briller, et trejde kun til tøj. I det litterære liv er det lidt det samme: man kan samle det hele og fortælle det på en gang, man kan gøre en stor omvej fra be­ gyndelsen til slutningen,  eller man kan køre i cirk­ ler fra den ene  person  til den anden. Med min tek­ nik  ville  jeg  give  et indtryk af,  at  tilværelsen er  en samling,  en samling  af menneskeliv,  af  ting,  af  tan­ ker etc.
- -Lamian  leder efter  et  menneske at  sige  sit  sidste  ord  til, Vera i Brugen af mennesket udtrykker behov for at for­ tælle  sine  oplevelser  til  nogen,  Frøkenen  i  samme  roman skriver  dagbog  for  at  udholde  sin  ensomhed.  Det  kunne se ud  som  om,  at  ordet,  det  at fortælle  og  dermed  også  litte­ raturen  tildeles et  skær  af  håb, midt  i  al  elendigheden. Hvilken rolle mener De,  litteraturen har?
- Najagtig  den,  De  beskriver.  En  mulighed for  at udtrykke sig,  at drage nogle konklusioner og åben­ bare dem, at efterlade et budskab. I forbindelse med 2. Verdenskrig er dens  rolle  at minde om og at give en fornemmelse  af  en  tid. Det  er  ikke  de  faktiske begivenheder eller de faktiske personer, man skriver om. For i skriften forandres stoffet og bliver til mu­ ligheder, muligheder  for  hvordan  det  kan  have været.  Det  er  indtryk, mit indtryk  af  den  tid,  som

indgår i en række af andre indtryk, fra andre forfat­ tere, og sammen former de en kæde, som går fra ge­ neration  til  generation.  En  kæde,  der  fortæller  om mennesker,  om deres liv og  skæbne. Jeg  ... forfatte­ ren  har  et  ønske  om  at  deltage  i  kæden.  Som  en sportsmand i De Ol ym piske Lege.

- -Hvorledes skal man så forstå,  at Frøkenens dagbog bli­ ver  brændt  i slutningen af Brugen  af mennesket, denne dagbog som jo også hedder Poesi?
- Det  er  der  ingen  dybere  mening  i. Nej,  nej,  slet ikke.  Og  faktisk  bliver  dagbogen  ikke  brændt,  for den  eksisterer.  De  skal  vide,  at  det  er  en  virkelig dagbog, fra første til  sidste  ord. Jeg har  ikke  foran-
- dret  det  mindste.  Dagbogen  eksisterer  her  i  Novi Sad,  i  den gamle kulturinstitution Matica Srpska.
- -Så  mens Deres romaner  .frarøver  os vore illusioner  om, at der kan være lykke i livet,  efterlader de os et håb  om,  at litteraturen kan bibringe os noget  ...
- Ja,  litteraturen  er  en  kæde,  vi  kan  holde  i  vore hænder,  mens  vi læser.

På dansk ved Per  Jacobsen

Inteviewet offentliggøres også i Beograd-tidsskriftet "Knj izevnik glasnik",  nr.  3, 2001