Kanon og Kapital
Forfattere: Hans Hauge
Tidsskrift: passage (1998-12-01)

## 1. 'Hvad med Harald Herdal?'

Det spørgsmål kan jeg huske endnu. Det blev stillet af  en  forarget  dansklærer  med  fuldskæg.  Jeg  kan ikke huske,  om jeg svarede. Måske svarede jeg: Ha­ rald  hvem? Jeg  tænkte  dog  på,  hvordan  jeg  havde :faet  mig  selv  bragt  i  denne  situation  omringet  af fjender  en  eftermiddag  på  lærerværelset  på  et gymnasium  i  Randers.  Anledningen  var,  at  jeg  på det tidspunkt var formand for det såkaldte  'kanon­ udvalg'.  Det  blev  nedsat  af  daværende  undervis­ ningsminister  Bertel  Haarder  kort  tid  efter,  at  der var  blevet  afholdt  det  årlige  Sorømøde.  På  dette møde, hvor jeg havde holdt foredrag om Grundtvig og Allan  Bloom  en noget besynderlig  sam­ mensætning,  måske  - var  emnet Blooms  bog The Closing of the American Mind, der netop var ko=et i  en  dansk  oversættelse.  Men  kravet  om  en  kanon lød  før  mødet.  Det  var  Poul Borum,  der  satte  de­ batten i gang i Danmark.  Og så fulgte mange med.

Det ministerielle udvalg  kom  til  at bestå af  folk med dansk  som  fag  og  så  mig.  Tre  var  organisati­ onsfolk,  og  tre  var  en  slags Aage  Henriksen-folk  og  en af de  seks  var  begge  ting.  Der  skulle  en  for­ mand til, som ikke havde dansk som fag, og som al­ drig havde læst Henriksen - det blev mig. Jeg havde allerede deltaget i  en  kanonisering,  medens jeg  var redaktør af Kritik sa=en med Poul Erik Tøjner. Vi valgte  de  ti  bedste  danske  romaner  fra  dette  år­ hundrede. De var alle af mænd. Vi satte  ti kvinder til  at  skrive  om  de  ti  mænds romaner.  Det  var  der ingen,  der bemærkede, for alle var interesseret i ka­ non og ikke i køn.

Vi var i udvalget to funktionalister: Resten var es­ sentialister. Af disse var en kanonmodstander, og det skabte  en del ufred. De seks  var  stort set for en ka-

## Kanon og Kapital

## HANS HAUGE

non  med  forskellige  begrundelser  - nogle  fordi  de troede  på litteratur.

Det blev  fra  begyndelsen  understreget,  at  der  al­ drig  ville  blive  lavet  en  statslig  kanon,  som  nogen skulle  tvinges  til  at  følge.  Men  det  var  der  ingen dansklærere,  der  troede  på,  fordi  udvalget  var  ned­ sat  af  en  liberal  minister.  Det  hjalp  ikke  noget,  at man sagde, de tog fejl.  Haarder havde virkeligt ikke den slags planer, men vi  var dog mindst to i udval­ get,  der  gerne ville have  haft  tvang - ligesom  man har i alle andre fag, næsten. Vi mente, at ganske som en  lærer  i  matematikundervisningen  ikke  kan  sige: Differentialer  siger  ligesom  ikke  mig  noget,  derfor skal vi ikke lære om  dem,  skulle man ikke i  dansk­ undervisningen  kunne  sige:  Baggesen,  Kierkegaard eller Martin A. Hansen gider jeg, eller kan jeg, lære­ ren,  ikke  læse.  Vi  ja-sigere  til  kanonen  var  klart  i mindretal, og det ville sikkert også have været umu­ ligt at gennemtvinge en liste.

Hvorfor  der er den  store  selektionsfrihed,  når ta­ len  er  om  litteratur,  er  egentlig  mærkelig.  Hvorfor styres  den af  lyst og  ikke  pligt? Hvor  mange prote­ sterer  mod den kanon,  der  er  i filosofi?  Kun :fa.  Vi skal  ikke  læse Platon,  for  han tog fejl.  Hvilken un­ derviser  ville  sige  sådan?  Eller  Kant  er  for  svær.  Vi springer ham over. Han  er også elitær. Eller vi vil kun  læse  glemte  filosoffer;  eller  oversete  filosoffer som Børge Riisbrigh. I hverdagen og virkeligheden uden  for  skolen  laver  unge  mennesker  ikke  andet end at kanonisere (og genrebeste=e) popgrupper, film og skuespilspræstationer.

Tilbage til Randers. Der sad de, dansklærerne, og surmulede. Jeg kendte  nogle af dem fra min studie­ tid,  andre var endda elever. Det må være sådan po­ litikere har  det,  hvis de træder ind i fjendeland. Jeg har  været  ude  for,  at  tilhørere  blev  vrede  over  no­ get,  jeg  havde  sagt,  men  at  møde  den  slags  aggres­ sivitet,  inden  man  overhovedet  havde  åbnet  mun­ den,  var  underligt  og  nyt  for  mig.  Du  er  Haarders lakaj,  sagde  en.  Hvad  var  det  for  lidenskaber,  der knyttede  sig  til  kanon  og  det  frie  valg  af  litterære tekster?  Var  det  vrede  mod  Venstre  fra  venstre? Hvorfor kunne det udløse den slags  vrede? For det gør den slags jo. Efter mødet kom nogle hen til mig og gav mig ret. De var skabskanonister. Kun en en­ kelt stod frem offentligt og bekendte sin hang til det kanoniske.

Rapporten kom. Den  affødte  ikke  megen  debat; der  var  i  mellemtiden  kommet  en  ny  minister.  In­ genting  skete,  og  der  er  intet  sket  siden.  r  Der  har været  så  stille  omkring  litteraturundervisningen  og dansk.

Uden for den snævre kreds af dansklærere var de fleste,  som  jeg  talte med,  helt med på ideen om en kanon. Politiken støttede den på lederplads. Der syn­ tes at  være en konflikt. Men imellem hvad? Imellem kanon og curriculum. Kanon er det,  folk synes skal læses  i  skolen.  Hvis  skolens  curriculum  afviger  for meget  fra  denne  kanon,  da  er  der  en  konflikt.  Nu viste  det  sig  dog til  alles  trøst,  at  kanon  var  næsten identisk med curriculum.

Da jeg  deltog  i  arbejdet  med  den  danske  kanon, var jeg endnu ikke helt klar over, hvad debatten dre­ jede  sig om.  På overfladen handlede den om, hvem der  bestemmer over,  hvad andre skal læse.  På over­ fladen  handlede  den  om  inklusion  og  eksklusion  af forlængst afdøde forfattere,  som  om de var  levende mennesker. Jeg fornemmede det vist nok den dag i Randers,  at  der  var  noget  andet på færde. Jeg  kom til  at  sige,  at  der  ikke  blev  undervist  i  litteratur  i gymnasiet,  men  at  litteraturen  blev  brugt  til  andre formål.  Hvad var det for en fornemmelse? Det blev jeg  først  klar  over  senere  godt  suffleret  af John Guillory, 2 Robert Lecker,  Bill  Readings  og  Harold Bloom. Her kan det så :fremlægges som en slags tese eller konklusion. Kanon-debatten handler ikke om, hvem man skal læse, men  om  man i det hele taget skal læse litteratur i skolen.  'Hvad med Harald Her­ dal?' skal laves om til 'Hvad med litteraturen?' Hvad er dens fremtid, hvis den ikke længere støttes af sko- len og staten? Det går med  i al  fald  nationallittera­ turen som med det den li gn er allermest:  den danske folkekirke. Hvis de to institutioner ikke har staten at læne sig opad,  da ligger deres fremtid  på markedet. Man  kan  også  reformulere:  Litteratur  er  ikke  læn­ gere så vigtig,  som den har været.  Den er ikke mere så nyttig.  For staten,  altså.  Og samfundet er som be­ kendt  noget  andet  end  staten,  skønt  både  mane­ ismen  og  socialismen  og  nationalismen  har  forsøgt at  sige noget andet.

Litteratur er ikke mere kulturel kapital.

## 2. Kan litteraturen reddes?

Litteraturundervisningen i de europæiske statsskoler begyndte  som  en  erstatning  for  religionsundervis­ ningen. Endnu er det sprog, hvormed vi taler om lit­ teratur,  derfor religiøst præget.  Det gælder ord som det  missionske  'oplevelse',  det  katolske  'ophøjet', det fundamentalistiske  'inspiration',  men jo også det kirkeligt-bureaukratiske 'kanon'. Af hensyn til dem, der aldrig f"ar  kunstneriske  oplevelser,  er der en ka­ non.  Op  gennem  dette  århundrede  bestræbte  man sig  på  at  fa  dette  religiøst  farvede  sprog  erstattet  af et  videnskabeligt.  Det  var,  hvad  folk  som  I.  A. Richards, Roman  Jakobson, Gerard Genette  og Northrop Frye forsøgte. Det er den tendens, vi sam­ menfatter under ordet  'formalisme',  og som kulmi­ nerede  engang  i  196oerne.  Formålet  med  denne videnskabeliggørelse var at gøre litteraturstudier seriøse. Det var en måde at gøre studiet af litteratur vanskeligt  på;  noget  der  kunne  tiltrække  mænd. Den skulle jo også erstatte  undervisningen i klassisk litteratur  latin  og  græsk.  Noget  skulle  til,  hvis læsning  af  moderne  litteratur  skulle  anerkendes  på lige fod med andre videnskaber. Tekstanalysen skulle  legitimere,  at  det  var  så  svært  at  læse  mo­ derne  l yr ik,  at  denne  læsning  skulle  foregå  på  et universitet  under  videnskabeligt  opsyn  og  kontrol. Den moderne l yr iks sprog var ligeså vanskeligt både syntaktisk og leksikalsk som latinsk poesi. Der skulle grammatik  til.  Denne  formalistiske  tradition,  der udviklede sig sammen med, men også i modsætning til den mere bløde og humanistiske, mister langsomt pusten og udånder som sagt i slutningen  af 6oerne.

De sidste udløbere af formalismen, inden for littera­ turstudierne, kaldtes  post-strukturalisme  og  post­ moderne  teori.  Barthes  og  Lyotard.  I  løbet  af  de seneste tyve år er vi vendt tilbage til  den blødt-hu­ manistiske;  dvs.  til  en  før-formalistisk  fase.  Der  er efterhånden kun  denne ene tradition tilbage. Mod­ standen mod den opruster med en benhård nærmest matematiseret  formalisme.  Tilbagevendingen  er  et resultat af  opgør  med  formalismen  anført  af  marx­ istiske,  feministiske og  senere af postkoloniale kriti­ kere.  Det  var fra den  kant,  at kritikken af kanonen kom. Kanon var colourblind; klassebestemt,  mandlig, vestlig, eurocentrisk, homofobisk osv.

Den marxistiske kritik er stort set gået under jor­ den i Europa,  skønt  den  trives  i USA på de  private eliteuniversiteter. Den  feministiske teori er der endnu,  men  er  snart  afløst  af  Queer  Theory.  Den postkoloniale teori  udbredes hurtigt  i  takt  med ansættelser af tredjeverdens intellektuelle på vestlige universiteter. I alle tilfælde er litteratur reduceret til illustrationseksempel for teorierne. Hvem gider læse litteratur  fra  Trinidad?  Ingen.  Hvem  læser  Said? Alle.

Vi  er  nu  vidne til  endnu  en  erstatning.  Ligesom litteraturen  erstattede  Bibelen;  dvs.  en  litterær  ka­ non erstattede en kirkelig, ser vi nu den litterære ka­ non erstattet af en anden, som er kulturel. I en sådan kultur-undervisning  vil  der  til  en  begyndelse  over­ leve  en  del  litteraturteoretisk  sprogbrug  på  samme måde  som  den  religiøse  overlevede i  litteraturteo­ rien. Men der vil efterhånden udvikle sig et nyt me­ tasprog mere og  mere  renset for  en  litterær  fortids sprog. Der vil fortsat blive undervist i litteratur, gan­ ske som der endnu undervises i religion, enten ud­ skilt fra kulturstudierne eller som en del deraf. For så vidt der vil blive undervist i litteratur, vil det nok ske, hvis det ikke allerede er tilfældet,  på den måde at  litteratur  opfattes  som  et  medie - ligesom  film, musik og  fjernsyn.  Når  litteratur  opfattes  som  me­ die,  marginaliseres  den.  Den  taber,  og  det  kunne være meningen med at opfatte den sådan. Litteratur findes  naturligvis  i  verden  eller  på  markedet  som medie - i reklamer, forlag,  bestsellere,  paperbacks, aviser  osv.,  men jo i benhård konkurrence med an­ dre  og  langt  stærkere  og  mere  underholdende me- dier  som  film  og  rockvideoer.  Der  er  næppe  tvivl om,  at selv  de  fleste  unge litteraturstuderende3  f'ar deres  kunstneriske  oplevelser  i  biografer  og  ved koncerter. Kunstoplevelse i dag er dermed ledsaget af nydelsesmidler fra  popcorn til øl.  Det er givetvis kun et fatal, der vil være interesseret i John Drydens poesi - frivilligt.  Hvorfor  læse  en  roman,  hvis  den findes på film? Eiler sammenli gn salgstal for en CD med  en  digtsamling; så  behøver  man  ikke  mere empiri  eller  statistik.  David  Læby  eller  Caroline Henderson? Bannister eller Festen? Svaret er givet på forhånd.

Det var det her, kanondebatten  bl.a. var et spørgsmål  om.  En  kanon  skulle  redde  litteraturen. Uden en kanon, ingen litteratur. Med en på forhånd given  kanon,  der naturligvis ikke  var  en  evig,  ahi­ storisk størrelse, kunne  man, i stedet for at diskutere hvad man skulle læse, diskutere hvordan man skulle læse.  Derfor  var  der  tit  en  tæt  alliance  mellem  de teoretisk  interesserede, 'formalisterne',  og  kanon­ forsvarerne.  Modstanderne  af  kanoner  var  oftest anti-teoretiske - endda :filistre.

Kultur henleder tanken på staten,  sagde Matthew Arnold  (,,Culture suggests  the idea  of  the  State"). Det gør  kanon også. Der er en vis etatisme forbun­ det med kanon. Kanon er fællesskabende; og det er statens opgave at være fællesskab i det samfund, der består af  enkeltindivider.  En  svag stat  muliggør mange kanoner  og  umuliggør  en  - tænk  på USA, der  er  næsten uden stat.  I takt med  statens  tilbage­ trækning hos os,  leveres litteraturen tilbage til sam­ fundet og markedet; og begge disse kommer tættere på  skolen.  Og universitetet. En kanon på  markedet hedder en bestsellerliste. Top ti. Mere Stephen King i  skolen,  tak,  og  helst  som  film.  Skolen  skal  ikke være ideologisk  statsapparat men samfundsmæssig­ gøres.  Skole og samfund.

3. There will always be a canon, and it's a good thing, too? Et af de dicta, der var fremme i kanondebatten, lød: Alle  kanoniserer.  Det  er  der  også  noget  om.  Den tidlige debat var en sådan debat om retten til at ka­ nonisere.  Alle  kunne  godt  se,  at  der  var  en  kanon, og der var da til den ene side dem, der mente, at den kanon skulle man holde fast ved,  mens der til den anden side var  dem,  der  gerne  ville have denne ka­ non erstattet af en bedre, anden, nyere, kvindeligere eller  hvad nu.  Kanon  var  ikke repræsentativ, sagde kritikere der selv ikke var repræsentative. Og så var der endelig dem, der  ville  bestemme selv. Alle par­ ter  var  dog enige om,  at der  skulle  undervises i lit­ teratur, og at litteratur var et godt dannelsesmiddel. Hvor er vi, og hvem taler vi om? Indtil videre både om debatten i USA og i Danmark. Vi taler om un­ dervisningen  i  nationallitteraturen.  Men  debatten  i USA  var  mere  end  det.  De  såkaldte  Great  Books omfattede ikke  kun litteratur,  men  også  filosofi  og ikke  kun  amerikanske,  men  bøger  fra hele  verden. De skulle civilisere de  banausiske amerikanere. Der var. også en Eastern Canon,  hvad man tit overser.

Lad os først  se  på  påstanden  om,  at  der  allerede findes en  (litterær)  kanon. Den er der,  derude,  ob­ jektivt.  Derfor  kan  man  ikke  lave  en,  især  ikke  i Danmark med traditioner for uh yr e centralistisk sty­ ring af  uddannelsernes indhold. Lad mig tage nogle eksempler. Det viste sig i den danske diskussion, at den skjulte  kanon,  dvs.  den  der  faktisk  eksisterede, var  særdeles stabil.  Og  gymnasiet er mit eksempel. Der  var  ikke  sket  en  omvæltning,  hvad  kanon  an­ går, inden for danskfaget. 68 efterlod intet spor. Det var tilsyneladende ikke lykkedes for vs-ede arbejde­ rister at fa den borgerlige kanon proletariseret. De­ res  kanonisering  af arbejderlitteraturen  samler  støv på  magasinet.  Stort  set  alle  danske  gymnasieelever læste og læser endnu den norske Holberg. De fleste læste og læser folkeviser - jo,  det er sandt: Folkevi­ ser. Der  var endda mange, der læste Kingo. Der var dog nogle forfattere, der var forsvundet: Kaj Munk, Jakob Knudsen, Henrik Hertz. Vi havde altså en ka­ non i Danmark, der næsten var skandinavistisk og i det mindste kulturradikal-light. Den blev blot aldrig diskuteret.  Kanondebatten tvang den skjulte kanon frem i lyset. Siden er der  vel ikke rigtig sket noget. Den er der nu belyst. Og mon de nu læser Anthon Lynge?

Den amerikanske nykritik tog for givet, at der var en kanon. Den havde nemlig selv lavet den. Denne kanon var  stort set den, som blev opfundet af T. S.

Eliot &amp; Co. Ezra ];'ound var meget uenig i denne ka­ non,  og  han  forsøgte  at  lave  en  anden  mere  he- densk,  dog  uden  held.  Den  hed  fra  Confucius  til Cummings, og det vil sige, han lod den starte med den kinesiske poesi. Pounds var  ikke  national;  den var ikke engelsk eller amerikansk. Ikke engang hans egen poesi kan siges at være skrevet på et sprog. Eli­ ots omfattede bl.a. Dante. Det gjorde Pounds  også. Men  det  var  forholdsvis  nyt.  Dante  var  stort  set ukendt i Europa i mange hundrede år. Han blev først kanoniseret i USA,  i  det kultiverede New England, i  slutningen  af det  nittende  århundrede.  Dante  og pizza  har  vi faet  fra  USA.  En  klassiker  er  dermed ikke en, der har holdt sig ung længe. Klassikere kan pludseligt opstå og forsvinde igen - sporløst uden et spor.

Den nykritiske kanon var dog mest engelsk og til brug i den engelsktalende verden, der  var stor. Det skal med, fordi den kanon især praktiseredes i USA og  Canada. 4 Der  har  det  været  vanskeligt  at fa lov til at undervise i deres egen litteratur. s Der var også en  ikke-nykritisk  amerikansk  kanon. A  Homemade World. I  r95oerne  bestod den af The  Fire-Side  Po­ ets,  Whittier,  Longfellow, Lowell osv.  Digtere  som stort  set  ingen  læser  i  dag. 6 De  ægte  rødhudede amerikanere dukkede  op igen,  da  de  blegansigtede dixienykritikere mistede kanonmagten. De dukkede op med et Beat. Det var forresten Baudelaire, der fik Poe  gjort  god;  vi  kunne  fortsætte  med  andre  ek­ sempler.

Fordelen  ved den nykritiske  kanon  var  dens  en­ delighed. Der var et forholdsvis overkommeligt an­ tal forfattere at læse. Ikke at det antal ikke var stort nok til et liv,  men alligevel. Uendeligt var det ikke. Derfor  kunne der foregå  gode  og  interessante  dis­ kussioner  om fortolkningen  af et Wordsworth-digt eller et af  John Donne eller af  Eliot selv. Alle delta­ gere havde læst digtene og kendte dem. Man var al­ lerede deltager i en  løbende  fortolkningsdebat. Hvem kunne lave  en  ny læsning af Miltons  "Lyci­ das"? Det var  spændende at vente på. I dag ved jeg af bitter erfaring - som lytter, at man kan ikke holde et foredrag  til  en  litterær  konference  om  et forfat­ terskab og slet ikke om et  værk, for man  kan  ikke vide, om nogen har læst den forfatter eller det værk, man taler om. Man kan selvfølgelig godt holde fo­ redraget, men alle vil kede sig. Derfor holder de fle- ste  foredrag  om  store og  overordnede emner;  helst teoretiske.

Nykritik  var  også tekstanalyse,  men da tekstana­ lysen blev fjernet fra nærkontakt med et af de fleste velkendt digt-eksempel,  mistede analysen almen in­ teresse.  Man var  ikke interesseret i at læse en smart tekstanalyse af en eller anden 'text', men af et gan­ ske  bestemt  digt  af  den  eller  den  ganske  bestemt digter. Det var for digtets skyld, analysen blev lavet, og  man gad ikke lave analyser  af dårlige digte - det var  livet  for  kort  til  og  tekstanalysen  for  lang  til.  I dag  underviser  man  i  tekstanalyse  på  mange  ni­ veauer fra folkeskole til  universitet.  Og uden resul­ tat.  Hvorfor  er  ingen  blevet  bedre  til at  tekstanaly­ sere?  Fordi· de  ikke  ved,  hvorfor  de  analyserer  eller,  og  det  er  det samme,  fordi kanon er  forsvun­ det. Hvem orker at læse en indviklet semiotisk ana­ lyse af en ukompliceret tekst, som ingen har læst?

Nykritikerne  brød  sig  ikke  meget  om  romaner. De var for lange og for formløse. Romanen blev dy­ best  set  først  kanoniseret  efter Anden  Verdenskrig. Igen var og er problemet:  Der er alt for  mange ro­ maner. Hvad for nogle  skal man læse? Jeg har læst en af Lars Ahlin,  og  du en  af Alan Paton,  og så er den samtale forbi, men vi har begge set samme film, og derfor taler  vi om Idioterne. Man læser for at tale med andre om læsningen. F. R. Leavis, for hvem lit­ terturlæsning  og  -analyse  var  et  samarbejde,  løste uendelighedsproblemet.  Dette  ord har  jeg  taget  fra en  forelæsning,  som  Johan  Fjord  Jensen  engang holdt  om  kulturforskningen. 7 Hans  problem  var, hvordan  man  skulle  selektere,  når  kultur  er  alt,  og alt  er  kultur? Overført på litteratur: Hvordan selek­ terer man, når  alt kan indgå i litteraturen eller som litteratur?  Hvad  skal  vi  læse,  når  der  ingen  for­

domme er? Når  alt er inkluderet?

Fjord Jensen  sagde i  forelæsningen  bl.a.,  at  der  i samtiden foregik en selvselektion. Den  gjorde, sagde han, at Villy Sørensen var  vigtigere end Peter Laugesen  og Kritik vigtigere  end Passage. Kunne man, spurgte han, ikke blot i forskningen duplikere denne  allerede foretagne selvselektion?  Nej, det kunne  man  ikke,  for  den  var  foretaget  af  magten. Og så kunne man ikke være kritisk kritiker. Nu skal det  tilføjes,  at  Johan  Fjord  Jensen  ikke  fandt  en løsning  på  selektionsproblemet,  og  han  skrev  slet ikke  den  moderne  kulturhistorie,  som  han  gerne ville. Han kunne nemlig ikke selektere, og han ville ikke  lade  selvselekteringen  være  udgangspunktet.

Han havde ikke en kanon.

Hvad gjorde Leavis med romanmængden? Hvor­ dan  løste  han  uendelighedsproblemet?  Han  vidste, at  skulle  man  kunne  studere  romanen  seriøst,  da skulle  der ske en  voldsom  ekskludering.  Der  skulle betonselekteres.  Han  ville  gerne  være magten til at lade fa romaner være til. For hvem er den magt, som Fjord Jensen  omtalte?  Den  er  abstrakt  og  ukendt. For Leavis  var magten markedet.  Markedet kan se­ lektere,  eller  rettere  det  kan  vi  som  masse  og  ikke individuelt.  Magtens  selvselektering  i  dag  giver  os for  tiden  Stephen King, Jane Aamund, Jan  Sonner­ gaard,  Hanne-Vibeke  Holst  og  Peter  Høeg.  Bliv medlem af bogklubben.

Leavis satte sig op imod massesamfundet og skrev den vidunderlige The Great Tradition. Der var fem og kun fem  engelske  romanforfattere,  der  var  værd at læse: Jane Austen,  George Eliot,  Henry James, Jo­ seph  Conrad  og  D . H.  Lawrence  (to  kvinder,  en amerikaner  og en polak).  Der  var  en  enkelt  roman af  Dickens,  der  var  noget  ved,  resten  kunne  man godt  gleinme.  Den  bog  satte noget i  gang. Jeg hu­ sker,  jeg  anskaffede  den,  da jeg  læst  engelsk  på an­ det år og var forvirret og ikke rigtig  vidste,  hvad der var  godt  for  mig  at  læse.  Leavis  blev  en  befrielse. Det  var Leavis,  der fik  folk til at  tage  Lawrence  al­ vorligt som  andet end en sexforfatter.  Conrad  blev længe  kun  betragtet som  en  slags  lidt  kulørt-ekso­ tisk koloni-rejseforfatter. Nu var kan kanon. De fem romanforfattere  blev  her  kanoniseret, og  diskus­ sionen om  dem  er  ikke  standset  end.nu.  Leavis  ka­ noniseringshandling  var  en  megasucces.  Andres  og andre forsøg blev det ikke. Jeg har  nævnt Pounds. I 195oerne forsøgte  den  amerikanske  digter  Yvor Winters  sig  også,  men  heller ikke  hans  forsøg  lyk­ kedes. Både Pound og Winters var idiosynkratiske i deres valg. Herhjemme var i de samme år Hans Brix overbevist  om,  at  kun  tre  moderne  danske  digtere ville  overleve:  Proletaren,  prinssessen  og  præsten altså Nis Petersen, Karen Blixen og Kaj Munk. Brix kunne  ikke  kanonisere  eller  profetere.  Kun  Blixen overlevede.  Munk  er  interessant.  Han  var  engang apoteosen af  dansk  litteratur.  Det ypperste  i  dansk litteratur,  og  så forsvandt  han  næsten  totalt.  Hvor­ dan  kan  en  forfatter,  der  engang  var  den  bedste, pludselig blive dårlig og ulæselig? Svaret er: Det kan ikke være kvaliteter ved en forfatter, der gør, at han på et  tidspunkt  betragtes  som  god  eller great og  på et andet tidspunkt som dårlig og minor. Det tror es­ sentialister,  men  de kan  ikke  forklare  den  litterære børs' mekanismer.  Og  hvem  læser  Nis  Petersen mere? Hvad er egentlig grunden til, at nogle holder sig  og  andre  forsvinder? Ja,  samtalen om  bestemte forfattere  holder  dem  i  gang  og  i  live;  forstummer denne samtale og dette samarbejde, da forsvinder de i  kulturens  mørke hul;  og  er  ikke  til at finde igen. Kanon er forudsætning for samtale; den holder den i gang. Den er et resultat af et samarbejde og endog en erstatning for samtale. For hvis vi for en tid und­ lader at fortsætte samtalen, da bevarer kanon forfat­ terne  for  os.  'Save  as  canonical?'  spørger  den.  Vi svigter, men kanon gør ikke. Den er nemlig et slags arkiv. Oplevelser er flygtige og hører hverken hjemme i kirken eller skolen. Det er tvivlsomt,  om litteratur  kan  give  dem.  Det  gør  heller  ikke  noget; oplevelse  er  æstetikken  og  universitetet  uvedkom­ mende  og  højst  af  individualpsykologisk  interesse. Oplevelser  skal  ses  i  biografen.  Litteraturoplevelse er faktisk  nærmest uforenelig med kanon og klassi­ kere.  Klassikere er kedelige og lige  til at forsømme foråret over. Der er noget skoleagtigt over dem. De lugter  af  kridt  og  klasse.  For  var  de  ikke  klassiske, var  de  selvfølgelig  romantiske,  der  har  noget  med forår,  kærlighed og  nyt  liv  at  gøre.  Men  romantik trives ikke i skolen.

Der sker nemlig det, som Hans Robert Jauss har sagt det, at  klassikere,  som tiden  går,  kommer til at li gn e  triviallitteratur.  Vi  kender  det  nok  bedste  fra musikkens  verden;  det  er  meget  svært  at  høre  Vi­ valdi  og  Ravel,  fordi  de  er  så  naturaliserede,  at  vi ikke kan høre dem. Det er krævende at læse klassi­ kere som kunst; men det er sådan noget, som  J. Hil­ lis  Miller  kan.  Derfor  læser  vi  hellere  ikke-klassi­ kere,  fordi  vi  til  dem  kan  opleve  den  æstetiske distance, der gør dem gode. Her finder vi også en af forklaringerne  på,  hvorfor  mange  godt  kan  lide  at læse  dårlige  afrikanske  romaner: 8 Selve  emnet  er fremmed, især hvis man ikke ved noget om Afrika, hvorved  distancen  til  emnet  kommer  til at  erstatte den æstetiske distance,  som tiden og erfaringen har overvundet ved det klassiske værk.

Vi  kan  nu  samle  op  og  slutte  dette  af  med  en funktionalistisk  definition  af  et  stort  værk (great work). Ikke  overraskende må vi lade Richard Rorty gøre det:  ,,We  should  see  great  works  of literature as  great  because  they  have  inspired  many  readers, not as having inspired many readers because they are great. "9 Det er også Harold Blooms mening om den sag.  Shakespeare  er  god,  fordi  han  har  inspireret mange, og han har  ikke  inspireret mange,  fordi han er god. Shakespeare kan udskiftes med Homer, V er­ gil og mange andre, men ikke med Ove Abildgaard. Den  slags  funktionalistiske,  anti-essentialistiske  og anti-platonske  definitioners historie  går  over  Dr. Johnson (pleased many  and  pleased long) tilbage  til 'Longinos's "Om det sublime". En kanon er dermed en registrering af,  hvem der  har  'inspireret'  mange længe.  Det  er  forklaringen  på  en  kanons  sam­ mensætning. Når Holberg har  holdt sig,  da skyldes det den fortsatte samtale om ham. Der skrives bøger endnu om  ham.  Det  samme  kan  siges  om  Blixen, Kierkegaard,  Grundtvig.  De  er  omgivet af  fortolk­ ningskonflikter  og  beskyttet  af  fortolkningsfælles­ skaber. Fordi vi har gode folk som Villy Sørensen og Thomas  Bredsdorff,  der  har  skrevet  om  folkeviser og om islandske sagaer, læser vi dem. Men der er in­ gen, der  holder  Carl Bernhard i live.  Hvorfor ikke? Det  er  en  ren  tilfældighed.  Hører  samtalen op,  da træder  kanon til  og søger  at  bevare  værket  i  håbet om, at nogen begynder at tale om det. Kanon er den litterære samtales mulighedsbetingelse. Den er løsningen på uendelighedsproblemet.

## 4. Den litterære børs og den kulturelle kapital

Northrop  Frye  var  ikke  begejstret  for  'the  stock­ market theory of literature', dvs. den tendens til op­ og  nedture.  Shelley,  for  eksempel,  var  på  et  tids­ punkt  højt  vurderet for  dernæst at blive  nedskrevet i  værdi.  I  5oerne røg  han helt i  bund  sammen med Wordsworth og endda Milton. Det var Eliots skyld, og  vi skal  ikke  glemme,  at  han arbejdede  i Lloyds Banks  valuta-afdeling.  Og  at  Pound,  der  var  enig, hed pound og  skrev  om  økonomi, social  credit. Der var ingen, der  kunne tage de tre helt alvorligt - altså Shelley,  Wordsworth og  Milton - i de  dage. Leavis og nykritikerne hjalp godt til.

Det  lykkedes  også  den  næsten  ukendte  Virginia Woolf at :fa  Arnold Bennett,ro John  Galsworthy og H.  G.  Wells  devalueret  på romanmarkedet. I de so­ cialrealistiske 3oere forsøgte unge Graham Greene at :fa hende til at tabe i værdi. Det lykkedes. I de meta­ fysiske 4oere steg hendes aktier igen, for så at falde da C. P. Snow i 5 oerne mente, hun var et dårligt pa­ pir.  I  5oerne fik Bennett en renæssance. Woolf blev kunstigt  opskrevet  på  grund  af  feministisk efter­ spørgsel i 6oerne, og måske kunne jeg fortsætte. Det gik  forresten  dårligt  med  salget  af  hende  på  dansk for Rosinante i 8oerne. Op og ned. Nu, i 9oerne, er læsning  af  Woolf  'lip-reading'  og  meget  populær, fordi hun  var  queer.

På den anden  front lykkedes det for  F ry e,  og  for folk som ham med interesse for romantisk litteratur, M. H. Abrams og den unge Harold Bloom, at vende strømmen;  dvs.  vende Eliots  kanon  på  hovedet;  og så  røg  Shelley,  Blake og  Wordsworth op igen for at blive. Bloom  skrev  om  Shelley,  F ry e  om  Blake  og Abrams  om  Wordsworth.  ,,And  down  we  went", måtte  Eliot  og  Pound  sande,  skønt  det  gik  meget langsomt.  Det  gik  i  det  hele  taget  skidt  for  det korte, tørre, sofistikerede, ironiske,  lærde,  svære, konservative,  drilske,  kristne  sydstatsdigt.  Det  gik fint for de lange, saftige, platte, liberale, ligefremme, lette, hedenske og bekendende nordstatsdigte. Whitman  var  tilbage  med  fuld  musik.  Der  var  en kamp i  gang  mellem klassicister og romantikere, an­ cients  and  moderns, 5oerne og 6oerne;  den  vi kender så  godt.  Frye  ville  hæve  sig  over  den  ved  helt  at undlade  at  evaluere. Shelley,  Blake  (til  dels)  og Wordsworth fastholdt  en  stabil  kurs.  Coleridge  og Keats  stod  lidt  lavere.  Eliot  og  Pound fik det  skidt. Allan  Tate  og John  Crowe  Ransom  var  væk.  VVho speaks for the Agrarians?

Da dekonstruktionismen kom til,  var  der  en  ka­ non på plads på universiteterne på engelsk-departe­ menterne.  Ikke  den eliotske,  men  den  romantiske. Det er ikke  tilfældigt,  at Yale-skolens manifest, De- construction and Criticism, bestod af essays om Shelley. Og ingen kom til dekonstruktionen i Amerika uden gennem  Wordsworth.  Fastkurspolitikken virkede. Og dekonstruktionen af amerikansk litteratur måtte begynde med en kamp om William Carlos Williams - mellem Joseph Riddell og J. Hillis Miller. Så fort­ satte Bloom, den ny Emerson, med et storværk om Wallace Stevens.  I USA var Eliot og Pound vekslet med  dem,  der  var  blevet hjemme:  lægen Williams og  forsikringsmanden  Stevens.  Som  Barbara John­ son har sagt det, og det kunne man have sagt sig selv og  selv  sagt:  ,,Far  from  undermining  the  Western canon,  deconstruction  has  given  that  canon  new life. "n Sammenhængen  mellem  dekonstruktion  og kanon har jeg belyst nærmere i sidste kapitel af min Den litterære vending og  skal ikke gentage det her.

I  stedet  skal  der  nogle  afsluttende  betragtninger til  om livet og litteraturen i den tid, der fulgte efter kanondebatten og dekonstruktionen.

## 5. Efter kanon

Der  har  næppe  været  nogen egentlig  kanondebat  i Danmark. Den kan komme. Skal tamiler læse Hol­ berg 1 2  og  palæstinensere  Aarestrup?  Det  spørgsmål kan sætte den i  gang.  Og  dermed debatten  om  en kanons  repræsentativitet.  Kan  man  med  et  så  stort antal  tyrkere  i  Danmark  undlade  at  repræsentere dem? Lad os vente og se indtil den debat rigtigt går i  gang.  Hvis  den  kommer.

I USA og flere af de gamle Dominions har den ra­ set  længe.  De har aldrig haft en  stabil,  national ka­ non. Vores kanon har  været forholdsvis stabil, fordi Danmark  som  nationsstat  har  været  det.  V i   kan egentlig  kun sige, at  vi enten har assimileret 1 3 eller ekskluderet  islandsk,  færøsk  og  grønlandsk  littera­ tur.  Og den norsk-danske fælleslitteratur har vi neg­ ligeret.14 I USA og de andre tidligere engelske kolo­ nier  har  der  ikke  været  tradition  for  at undervise  i nationalitteraturerne.  I  disse  lande  fungerede  en­ gelsk  litteratur  som  klassisk,  dvs.  på  samme  måde som  latin  i  England  selv  og  i  det  øvrige  Europa. Shakespeare var for en sydafrikaner,  hvad Vergil var for  en  englænder.  Den  første  repræsenterede  det britiske imperium, Pax Britannica, den anden det ro­ merske imperium og europæisk civilisation.

En dansk  kanon  er  et produkt af  en  'canon-bur­ sting',  nemlig  af den  klassiske og fælleseuropæiske. Emerson forsøgte i USA at ophæve den engelske og erstatte den  med  en  amerikansk, men  han  var  ikke så heldig som Grundtvig var med sit felttog mod la­ tinen og tysk. Den danske kanon,  og dermed dansk litteratur - og  man kan sige det  samme om alle de andre nationallitteraturer - tjente et politisk formål. De  skulle  bruges  i  opbygningen  af  nationsstaten. Litteratur var nyttig. Universitetet havde det samme formål og var, med Bill Readings (i The University in Ruins) ord  et  kulturuniversitet.  Det  er  det  ikke mere, og deifor kan man gøre kultur til objekt, hvad den ikke  var  før,  hvor  universitetet  selv  var  kulturen. Når  universitetet  ophører  med at  have  en  kulturel mission,  kan man uden problemer transformere lit­ teraturstudier  til kulturstudier,  hvilket  er,  hvad der sker mange steder i de nordiske lande, i Storbritan­ nien og i USA,  Canada og de andre engelsktalende Commonwealth-lande.  Kultur  er  nemlig  uden  be­ tydning,  og  har  derfor  ikke  behov  for  en  kanon. Anything goes. Sydafrika er en mulig undtagelse, idet man der er ved at lave en national ANC-støttet ka­ non.1s  Projektet  vil  nok  mislykkes,  når  man  aner­ kender elleve sprog, hvad man har gjort. Det lykke­ des  aldrig  at lave en litteratur ud af de to i Canada, den anglofone og den  frankofone,  og  nu er  det for sent med indførelsen af multikulturalisme som offi­ ciel politik. Nu går ingen fra mange til en, altid fra en til mange i en omvendt platonisme.

## 6. Said '78

Dekonstruktionen  anfægtede  ikke  kanon;  tværti­ mod gjorde den det muligt at læse kanoniske vær­ ker 'against the  grain'. Den  genoplivede  trætte mænd. Den læste ikke American Psycho eller Genera­ tion X. Den gik sjældent i biografen. Hørte ikke mu­ sik.  Den var til  moderne  maleri,  arkitektur og skulptur.  Den  franske  version  var  til  modernistisk litteratur, Joyce og Celan og den slags for eksempel. Den  amerikanske  holdt  sig  til  engelske  og  ameri­ kanske klassikere. Den ægte postmodernisme, Lyo­ tards,  holdt  sig  til det  gode  maleri.  Det samme  kan siges om neopragmatismen, skønt Rorty ikke har så god smag (fordi han er filosof) og godt kan lide Na- bokov  og  Orwell  og  li gn ende.  Skønt  han  er  lidt flyv sk, da er Bakhtin bedst, når han læser Dostojev­ ski eller Rabelais. Roland Barthes' eksempler  viser, at  de  læsere  han talte  til læste,  hvad  ellers? Balzac. Lacan citerer Victor Hugo og skriver som en surre­ alist.  Hvad  var  Lacan  uden  poesi?  Foucault  læste Roussel. Og vi skal ikke glemme den tyske herme­ neutik  fra Heidegger  over  Gadamer  til  Szondi,  og hvad  de  hedder  allesammen.  Den  klassiske  kunst spiller  en helt afgørende rolle. Her kan man disku­ tere  Pindar  uden  at  komme  med en undskyldning først. Adorno og Horkheimer afskyede film og jazz, dvs.  popkulturen.  Selv i  lille Danmark havde vi  en Løgstrup,  for  hvem kunst  var erkendelse,  som  han havde  lært  at  sige  det  hos Heidegger.  Og  i  Italien skrev Umberto Beo, som aldrig optræder i fjernsy­ net, gode bøger til nutiden, for at der i det mindste skulle  være et  par  moderne klassikere, og for at alt ikke skulle ende i, på eller som Luna Park (Raiuno). Det  var  vel hele pointen med Lyotards Viden og det postmoderne  samfund, at  bortfaldet  af  legitimerende 'storfortællinger'  kun  ramte  videnskaben  og  ikke kunsten;  den  havde  aldrig  faet  støtte  fra  dem.  Nu skulle  videnskaben  til  at  legitimere  sig  selv,  blive performativ, hvad kunsten altid havde været tvunget til.  Postmodernisme  var  litteraturmagt. Lyotard var den litterære vending.

Jeg nævner  alle disse eksempler og sammenfatter dem: Det meste af dette århundredes filosofi, tænk­ ning,  teori, kritik, teologi fra Nietzsche, Dewey, Ja­ mes  og  Dilthey  til  Lyotard,  Gadamer, Vattimo, Adorno og Rorty har enstemmigt og entydigt peget på kunsten (  ofte endda litteraturen og l yr ikken) som erkendelse,  som mere sand end alt andet,  som pri­ vilegeret. Hele dette massive, imponerende opbud af folk,  af  æstetik,  af  kunstfilosofi,  har ikke haft  den fjerneste indflydelse på studiet af litteratur i skolesy­ stemet og på universiteterne. I og med at disse tæn­ kere blev alment kendte på universiteterne, og sam­ tidig  med  at  de  mange  begyndte  at  studere  deres værker, da begyndte kritikken af den vestlige kanon. Theory is white.

Kunst  er  ikke  erkendelse.  Den  kunst,  de  store mænd talte om, var ved at forsvinde. Holderlin, Pla­ ton,  Rilke,  Wordsworth,  Keats,  Stevens,  Ashbery, Shakespeare, Racine,  Balzac. Det var ikke sådan,  at de blev nedskrevet på den litterære børs, nej, de blev erstattet af en  hel anden slags kapital,  hvis det mere giver  metaforisk  mening  at  forblive  i metaforikken. En radikal seddelombytning? Gik  vi fra guldet?

Det var  ikke Edward  Saids  'skyld'. Det  var  ikke på  grund af Orientalism. Men den  og  dermed  1978 symboliserer omdrejningspunktet. Fra da af blev lit­ teratur, selv Shakespeare, endda i høj grad ham, im­ pliceret og  indviklet i imperialisme. Shakespeare  and Imperialism, hedder  en  sydafrikansk  bog.  Det  tager tid, før en sådan bog som Orientalism og dens tanker begynder at virke bredt. Men nu gør den. Fra da el­ ler  nu· af  kunne man og  kan man ikke længere tale og  tænke  om  kanon,  som  man  gjorde  i  uvidenhed efter  1978.  Meget  er  sket  siden,  også  med  Edward Said  selv.  Det  er  ikke  en  diskussion,  jeg  skal  tage her. Men resultatet af hele diskussionen om orienta­ lisme,  imperialisme  og  postkolonialisme  har  været en displacement af  den  litteratur,  der  var  i  centrum indtil 1978.  Postkolonial  teori  er  fascinerende  og nødvendig, men der  er  ikke  tale  om  litteraturteori, og  der  er  ingen  lidenskab  for  litteratur  i  den.  Pa­ læstina, filister.

De  kom  samme  sted  fra  i  USA:  andengenera­ tionsindvandreren  og  jøden Harold  Bloom  og  den egyptisk-palæstinenske  anglikaner  Edward W.  Said. Den ene med Western Canon, den anden med Ori­ entalism. Jøden  og  palæstinenseren. JewArab.  Selv kanondebatten kan ende i Jerusalem.

Sidste  spørgsmål:  Hvorfor  er  der  netop  udkom­ met  en novelle  af (den  assimilerede jøde),  Henrik Hertz,  om  liv, farvede og kærlighed i en dansk tro­ pekoloni?  Troperne  er  nemlig  ikke  mere  retoriske og kølige, men rigtige og varme.

## Noter

- I. Skønt hvem ved. Er  der  noget  i  gang?  1. oktober af­ holder Litteraturrådet  konference på  Christiansborg. Jeg skal  holde foredrag  om en  dansk  kanon. I september  er der et seminar for litteraturvidenskabsstuderende på Ger­ lev Idrætshøjskole. De studerende har selv arrangeret; og
2. de ville  gerne høre om  kanon. Og  nu  dette nummer af Passage. Hvad sker der?
2. Det  vigtigste  skrift om kanon er John Guillorys Bour­ dieu-inspirerede Cultural  Capital (Univ. of Chicago Press, Chicago: 1993);  den har  jeg selv brugt i denne artikel og andre steder. Dernæst er der Bill Readings Lyotard-inspi­ rerede The  University in Ruins (Harvard Univ. Press, Cam­ bridge, Mass.:  1996). Robert Lecker  er  en fremtrædende canadisk  Habermas-inspireret  kritiker,  der  forsvarer  en kanon  i  bogen Making  it  Real (Anansi,  Concord:1995). Endelig  er  der  den  Bloom-inspirerende The  Jtestern  Ca­ non.
3. Mine erfaringer stammer fra et sprogfag,  engelsk. Der er  interessen for  litteratur  forsvindende lille. Der  skrives ganske  vist  en  del  'litterære'  specialer,  men  de  handler næsten udelukkende om  samtidslitteratur og af  den næsten kun om romaner.
4. Da  lille  Northrop Frye  gik  i  skole  i  Moncton,  New Brunswick, skulle de læse Blakemores Lorna Doone. En ca­ nadisk kanon blev først skabt  i  6oerne  af bl.a. Margaret Atwood.
5. Det  samme  gjalt  Sydafrika,  New  Zealand,  Australien og Indien.
6. De  blev  erstattet  af andre  modernistiske  i  6oerne,  og disse  er  nu  igen  erstattet  af sorte,  indianere  og chicanaer.
7. J.  Fjord  Jensen,  ,,Kulturhistoriens  forvandlingsform", Arbejdspapir  nr.  26,  Center  for Kulturforskning, Århus, 1988.
8. Og  hermed har  jeg  ikke  sagt,  at  der  ikke også findes gode.
9. Richard Rorty, ,,The Inspirational Value  of  Great Works ofLiterature", Raritan, vol.16, nr. 1.
11. 10.Mange kan derfor ikke  forstå,  hvorfor  Walter Benja­ min var så begejstret  for  Arnold  Bennett;  men Benjamin kendte ikke til Virginia Woolfs angreb på ham.
- II.  Barbara  Johnson, The  Wake  of  Deconstruction (Black­ well,  Oxford:  1994),  s. 27
13. 12.Jeg  henviser til min  artitkel om norsk litteratur  "Skal tamiler læse Wergeland?"  i R. Ambø  (red.) Litteraturmøte (Aschehoug,  Oslo) (under udgivelse).
13.  Ved fx at gøre Heinesen og Laxness til den slags dan­ skere,  hvad de jo selvfølgelig også var.
15. 14.Debatten  herom  er  taget  op  i  S.  Aarnes  (red.), ,,La­ serne": Studier  i  den  dansk-norske felleslitteratur etter 1814 (Aschehoug,  Oslo:  1994)
16. 15.For  mere  herom  se  Michael  Green, Novel  Histories: Past, Present,  and Future in South African Fiction (Witwaters­ rand Univ. Press, Johannesburg:  1997).

Merete Pryds Helle

## Merete P ry ds Helle

## VANDPEST

Roman

Borgen

Følgende forfattere blev i 1993 tildelt 50.000 kr af  Statens Kunstfond for de nævnte værker: Thorkild Bjørnvig Siv,  vand og måne, Inge Eriksen Hjertets  femte kammer, Maria Giacobbe Øen, Simon Grotrian Livefælder, Merete P ry ds Helle vandpest, Christina Hesselholdt Det skjulte, Carsten  Jensen Forsømmel­ sernes  bog, Henning  Mortensen Havside  sommer, Henrik  Nordbrandt Støvets  tyngde, Jens  Smærup Sørensen Breve, Villy Sørensen Jesus og Kristus, Poul Vad Bristepunkter.