Køn i bevægelse
Forfattere: Henning Eichberg
Tidsskrift: forumforidraet (2006-07-01)

## Køn i bevægelse

## Af Henning Eichberg

## Ridning - kønnet praksis

Drenge spiller fodbold, piger rider - så enkel er opdelingen af idrættens aktivitetsfelt ikke. Men  de  statistiske tal om  folks idrætsdeltagelse fortæller om  markante kønsmæssige  aktivitetsforskelle. I  1998 udgjorde mænd i fodbold 90% af de aktive, mens  kvinder  dominerede  i  ridning  med 71%. Fra Sverige og Tyskland er lignende forhold  dokumenterede.  Prøver  man  grafisk  at  fremstille  idrætsaktiviteternes  fordeling på grundlag af det statistiske materiale,  ser  man  de  unge  drenges  fodbold  på den ene side og de unge pigers ridning på den anden som to markante yderpunkter af feltet.

De statistiske tal fortæller om forskelle, der  er  betydningsfulde  for  menneskenes praksis. I rideforeningernes stalde på landet pusler unge piger livligt og kærligt med heste. De rider dyrene og søger også anden kontakt med dem. Der blomstrer et marked omkring  hestejournaler,  tegneserier  som Wendy og  kitsch'ede  hesteromaner,  som sigter på piger som målgruppe i en alder, der følger efter Barbiedukke- og Prinsessehæftetiden. Pigekulturen i ridning er imidlertid  kun  undtagelsesvist  nået  frem  til sportsverdenens (og sportsforskningens) opmærksomhed.

Set  i  historisk  perspektiv  er  den  kønsmæssige 'ubalance' i ridning overraskende og  paradoksal.  Gennem  århundreder  var det manden, der sad til hest. I landbruget var  hesten  traditionelt  en  del  af  mandens udadvendte arbejdsverden. Middelalderens adel udviklede med ridderkulturen og turneringerne  en  hel  mandskultur  omkring rytterhesten.  Det  var  manden,  der  jagede, skønt  også  enkelte  aristokratiske  kvinder deltog på hest. I takt med den tidlige moderne  statsdannelse  opstod  kavalerivæsenet  og  frembragte  den  klassiske  ridedressur som militær eksercits. I det civile område,  på  'ridderakademier',  universiteter og ved hoffet, udviklede man lignende former  for  geometrisk  dressurridning;  også adelseksercitsernes  'høje  skole' var  (næsten) kun for mænd. I 1700-tallets England begyndte industrikulturens kropskulturelle gennembrud med den moderne hestesport, med rævejagt og baneridning efter tid og præstation. Også denne sport lå både på de britiske øer og senere på kontinentet i første omgang i mændenes hænder.

Forholdet mellem menneske og hest var således  gennem  flere  århundreder  præget af  mandens  autoritære  magt  over  dyret  i rammen  af  det  vesterlandske  patriarkat. Rytterstatuen  var  et  klassisk  udtryk  for enevælden, og senere blev hesteridningens stopur et ikon for industrisamfundets fallokratiske  stræben  efter  præstation.  Ridningens  historie  skrev  man  derfor  i  klassisk manér som mænds historie.

I forhold til denne historie udgør den aktuelle kønsprofil af ridekulturel praksis et markant brud. Det fortsættes den dag i dag gennem kløften  mellem  pigernes  ridekultur  og  mændenes resultatorienterede ridesport.  Hvornår  det  kønskulturelle  brud  er opstået og under hvilke historisk-samfundsmæssige vilkår, kræver nærmere undersøgelse.

Et andet spørgsmål er psykologiske forklaringer.  Man  har  nærmet  sig  pigernes ridning med psykoanalysens begrebsapparat og har talt om symbiosen mellem rytter og dyr som udtryk for moderlig sanselighed eller for et ødipalt forhold til fader-hesten. Dyret kan ses som et overgangsobjekt i  en  præpubertær  alder.  Man  har  drøftet forhold  mellem  autonomi  og  regression, mellem passivitet og aktivitet. Ridning indeholder  narcissistisk  grænseoverskridelse, det høje sædes risikosituation, grænseoverskridelse i rummet, amazonsk søsterskab.

Et  yderligere  åbent  spørgsmål  er,  hvad iagttagelserne om den kønsmæssige profil kan bruges til. Eller hvad de skal og burde bruges til, set under den demokratiske kulturs  præmisser.  Spørgsmålet  rejser  sig  jo, om ikke man målrettet burde satse på drenge i ridning. Den skæve satsning kunne retfærdiggøres ud fra et abstrakt koncept om 'ligestilling',  som  her  ville  gå  på  bekostning af piger. Men den ville cementere den historiske magt-tradition i feltet.

Man  er  altså  nødt  til  at  gennemtænke køn teoretisk engang til. De senere to eller tre  årtiers  kønsdebat  lægger  op  til  grundlæggende bevægelsesantropologiske overvejelser  -  og  kropsdemokratiske  spørgsmål.

## Tese: Køn som natur

Den klassiske kønsdebat kredser omkring alternativet,  om  kønnet  tilhører  'naturen' eller er en 'konstruktion'.

At der er mænd og kvinder, ligger i menneskets  natur,  og  dermed  er  kønsmæssig forskel  'naturlig' -  denne  fortolkning  har domineret  gennem  det  moderne  industrisamfunds historie. Køn blev betragtet som noget  substantielt,  som  en  slags  objektiv substans eller kvalitet ved mennesket. Mennesket har ifølge denne antagelse køn som  en  naturgiven  egenskab  af  biologisk karakter. Samtidigt med at være forklarende, har den naturaliserende tilgang også et normativt  budskab.  Naturdiskursen  var  og er - affirmativ og konservativ ved at opdele menneskene i to slags og at bekræfte deres hierarkiske forhold.

Natur-diskursen er - som enhver diskurs -  en  overbygning  over  en  materiel  basis, som består af en kropslig-bevægelsesmæssig  praksis.  Traditionelt  bliver  'naturen' brugt til at retfærdiggøre en bestemt fordeling  af  kulturelt  etablerede  aktivitetsformer, f.eks. fodbold (eller boksning) på den ene side og gymnastik (eller dans) på den anden. Mandlig kraftfuld kamp her, kvindelig yndefuld rytme der. Mændenes produktion  af  resultater  på  den  ene  side  og kvindernes  'reproduktive' verden  på  den anden.

Indbygget  er  der  et  'naturligt' hierarki, nemlig at produktionen skulle være grundlæggende for menneskets overlevelse, mens reproduktion anses for et afledt supplement.  'Reproduktion' betragtes  ganske vist som vigtig, men alligevel - som ordet allerede siger - snarere som en slags støtteforanstaltning  til  det  egentlig  menneskelige i livet, produktionen. 'Mennesket' som producenten er manden.

Også indenfor gymnastikken findes det kønsdualistiske  mønster.  I  dansk  folkelig gymnastik  dyrker  man  mænds  kraftfulde spring på den ene side og kvindernes yndige  dansebevægelser  på  den  anden.  I DGI's  gymnastiske  Verdenshold  dyrkes kraft, teknik og præcision gennem mændenes spring - og så ynde gennem kvindernes  dans.  Når  mændene springer, klapper publikum efter hver individuel præstation, mens man honorerer kvindernes præstation samlet, når de er færdige.

## Antitese: Køn som konstruktion

Ud af forundringen over denne skævhed er en anden fortolkning vokset frem, som nu dominerer  større  dele  af  samfundsforskningens diskurs. Den siger, at køn ikke er noget naturligt, men en konstruktion. Kønsforskelle er samfundsmæssigt skabte. Køn er noget, vi vælger. Vi er ikke kønnet, men bliver kønnet ad socialiseringens vej. I grunden er enhver sit eget køns smed ...

Ved  nærmere  betragtning  er  den  konstruktivistiske  antitese  både  indlysende  i sin  kritik  og  problematisk  i  sit  alternativ. På  en  indlysende  måde  tager  den  afstand fra naturalistisk  substanstænkning,  men det  forbliver  åbent,  hvem  der  positivt  er aktøren i konstruktionsprocessen.  Konstruktøren  kan  være  individet,  der  'vælger',  eller  individet,  der  følger  'vanerne'. Både  valg-begrebet  (eller  'beslutningen') og vane-begrebet (eller 'rolle') står centralt i socialkonstruktivismens begrebsverden og  støder  sammen,  når  det  kommer  til stykket.

For kønnets vedkommende betyder konstruktivismen, at vi vælger en kønsrolle eller mere radikalt tænkt: at vi vælger vort køn - i rammen af samfundsskabte mønstre.  Formlen  kunne  være:  'Først  er  der mennesket, så kommer kønnet.' Det lyder sympatisk befriende i forhold til køn som rolletvang. Men det indeholder også et problem. Formlen postulerer et abstrakt individ,  som  om  'mennesket' kunne  tænkes ukønnet - men det kan det ikke. Mennesket er kønnet.

For  idrættens  vedkommende  kan  man tale om det vælgende individ, der beslutter sig til en bestemt idrætsaktivitet, eller om det konforme individ, der følger bestemte sociale  roller  og  kulturelle  vaner.  Erkendelsesteoretisk bliver mennesket splittet op i en individuel og en samfundsmæssig del, som sociologien karakteristisk udtrykker i formlen  'individ  og  samfund'.  I  grunden siger  man:  'Først  er  der  mennesket,  så kommer samfundet.'

Konstruktivismens opdeling mellem 'individ og samfund' tænkes grundlæggende ud fra mennesket i ental. Både den individuelle valgsituation og det sociale rollespil tager  udgangspunkt  i  den  abstrakte  konstruktion  'mennesket',  mens  mennesker  i flertal betragtes som en sekundær eller afledt  størrelse. Vi  kan  kalde  det  for  en  erkendelsesteoretisk  solipsisme  (fra  latinsk solitudo ,  ensomhed,  og ipse ,  selv):  Man forholder sig metodologisk, som om mennesket  var  alene  i  verden  -  Først  er  der mennesket,  så  kommer  mennesker.  Eller med andre ord: 'Mennesket først, mennesker så.'

Konstruktionsdiskursen  er  en  overbygning over bestemte basale praksisforhold. 'Enhver er sit eget køns smed'. Denne formel om kønnets konstruktion og konstruktør  peger  hen  imod  menneskenes  valgsituation  på  markedet.  Den  kommercielle beslutning i produktion og forbrug danner baggrund for en grundlæggende liberal-individualistisk  forståelse  af  køn  såvel  som af idræt. Formlen er: 'Individet først, valg så',  eller:  'Individet  først,  rolle  så'.  Konstruktivismen er en overbygning over markedets praksis af 'frit' valg og konkurrence mellem markedssegmenter.

Konstruktionsdiskursen har ikke aflivet m/k-dualismen. Alt  for  ofte  har  den  kon- struktivistiske  argumentation  imod  kønnets naturalisering de facto fastlåst forestillingen  om,  at  der  kun  fandtes  mænd  og kvinder.  Det  eksklusive  kønsbegreb  tillader intet både-og. Og det udelukker, at man tænker noget tredje, der ligger hinsides m/k.

Vil man undgå denne ensidighed, er man nødt  til  at  gå  videre  med  perspektivet  på den kønnede kropslige bevægelsespraksis. Forskelsdannelsen er markant i ikke-europæiske  kulturer,  hvor  det  umiddelbart  er synligt,  at  kønsneutral  bevægelsesforskning ikke er mulig. Men også synet på nordisk natur- og friluftsliv bliver straks et andet,  så  snart  det  vinkles  ud  fra  kvinders praksis. Og iagttagelser om idrættens arkitektoniske rum gør opmærksom på, at kønnene  udvikler  forskellige  psykiske  behov og forskellige  bevægelsesformer i det  urbane byggede miljø. Alle disse praksisforskelle er mere end et spørgsmål om 'konstruktion', men de fører slet ikke tilbage til 'naturen'.

## Tredje: Køn som bevægelse menneske og menneske imellem

Alternativet  mellem  kønnets  'natur' og 'konstruktion' kan altså ikke være det hele. Kritisk teori betyder, at man ikke lader sig fange i en dominerende diskurs og i en given magtstruktur. Der er subversive muligheder og virkeligheder. Det kan opmuntre til at spørge efter noget tredje - og det kan her være menneskets køn som levende basal praksis. Kønnets bevægelsesantropologi lægger op til en tredje metodologisk position.

Bevægelse : Menneskelig praksis er kropslig bevægelse. Derfor er det ikke nok, når  kønsforskningen  sætter  fokus  på  repræsentationsspørgsmål.  Kvinder  er  un- derrepræsenteret i idrættens organisationer og  har  måttet  kæmpe  sig  frem  i  sportens magtapparater. Men beskrivelsen af denne ubalance  må  suppleres  med  en  krops-  og bevægelsesantropologisk  tilgang.  Forholdet mellem fodbold og ridning kan være et eksempel herpå.

Alteritet :  Kønnets  centrale  budskab  til humanismen  er,  at  det  enkelte  menneske ikke  er  alene  i  verden.  Der  er  altid  og grundlæggende mindst to slags, m/k. Når mennesket kommer til verden, er der andre mennesker i forvejen, og menneskets navle vidner om dette forhold. Og senere udfolder menneskets liv sig mellem andre mennesker, med andre mennesker (medmennesker), og hvor der også er andre. Alteriteten  gør  menneskets  excentriske  eksistens synligt - den er i bogstavelig forstand ekscentrisk:  Mennesket  er  mellem,  med  og også. Kønnets flertal kropsliggør denne alteritet. Erkendelsesteoretisk betyder det, at die Wahrheit beginnt zu zweit , »sandheden begynder to og to«, som den jødiske filosof Martin Buber udtrykte det i opgør med den epistemologiske  solipsisme  og  monadetænkning i vesterlandsk filosofi. Det eksistentielle forhold kan beskrives i en alternativ formel for humanismen som en mellemhumanisme: 'Mennesker først, mennesket så.'

Identitet : Køn er et spørgsmål om, hvem 'vi' er. Identitet berører noget mere grundlæggende end begrebet 'rolle'. Spørgsmål om kønsmæssig identitet fører som enhver identitetsforskning  ind  i  en  dybere,  eksistentiel  psykologi.  Som  antydet  kan  man fortolke de unge pigers ridning med psykologiske og psykoanalytiske kategorier. Men  uanset  om  man  vælger  psykoanalysens vej eller ej, med identitetsspørgsmålet befinder  man  sig  i  et  praksisfelt,  som  er mere  end  idémæssigt  eller  rollesociologisk.

Kultur : Hvert enkelt fænomen i menneskenes sociale liv er relateret til mere omfattende mønstre. Hver handling indgår i og bliver kun forståelig ud fra - større relationer eller konfigurationer, som vi kalder 'kultur'. Enhver praksis er således relationel - og relativ. Kønnet er heller ikke bare noget  enkelt  og  kan  ikke  undersøges  for sig, men kun relationelt, dvs. i samspil med andre  kulturelle  elementer.  Dette  samspil udgør en bestemt kultur - og der er andre samspil  eller  konfigurationer,  som  udgør andre  kulturer.  Kultur  er  noget  i  flertal. Også indenfor en given kultur, som er forskellig fra andre, kan man tale om mandskultur og kvindekultur, eller om mandskulturer og kvindekulturer.

Relation :  Den  relationelle  indfaldsvinkel  betyder,  at  identitet  ikke  kan  bestemmes objektivt, at den ikke burde reificeres eller  tingsliggøres.  Kønsmæssig  identitet betyder  ikke,  at  'mænd  er  sådan' eller  at 'kvinder  gør  sådan',  men  den  beskriver forhold.  Forholdet  i  kønnets  verden  kan være  en  flirt-relation  og  et  erotisk  møde. Der er begær og aggression. Eller det kan være en magtrelation - og er det måske altid.  Enhver af disse relationer er kulturelt specifik. Pigeridningens 'usynlighed' i forhold til  ridesportens  mænd oplyser om et sådant magtforhold.

Trialektik :  Hvis  man  fokuserer  på  forhold  mellem  to  poler,  så  stirrer  man  sig nemt blind og bliver fastlåst i et dualistisk system. Derfor er en trialektisk tilgang mere livgivende: at søge noget tredje, der sætter  'hovedmodsigelsen' mellem A og  B  i relief. Spørgsmål om et 'tredje køn' har en sådan  epistemologisk  pointe:  Den  stiller spørgsmål ved m/k-dikotomien og oplyser om dualismen 'fra siden af'. Her kan man forvente erkendelsesgevinst fra det at inddrage  homoseksualiteten,  som  man  har prøvet at karakterisere som et 'tredje køn'.

Forandring : Køn som samfundsmæssig praksis 'er' der ikke bare, køn bliver til og forandrer sig i den historiske proces. Pigernes ridning viser, at hvad der engang med en  vis  selvfølgelighed  var horsemanship, historisk er blevet til horsewomanship .

Social bevægelse : Forståelse af køn her og nu forudsætter anerkendelsen af den feministiske kvindebevægelse som historisk baggrund,  som  en  epokegørende  modbevægelse mod patriarkalsk magt. Det gælder  både  for  kvindebevægelsen  som  en mere  generel  social  bevægelse  som  for kvindebevægelser  i  idrættens  felt.  Også bøssernes  og  lesbiskes  bevægelser, love parade m.fl. er relevante sociale bevægelser  i  det  civile  samfund.  Opmærksomheden må ikke mindst rettes mod de fundamentalistiske modbevægelser af muslimsk, amerikansk-puritansk,  katolsk  og  indremissionsk  observans:  Hvorfor  går  historiens  gang  sommetider  'baglæns'?  Tager man højde for de sociale bevægelser i det kønspolitiske felt, bliver bevægelsesbegrebet så mangfoldigt, som det i mange europæiske sprog faktisk er. Køn er bevægelse i tredobbelt forstand: som social bevægelse, som kropslig bevægelse (herunder ridning og  fodbold)  og  som  emotionel  eller  psykisk bevægelse (knyttet til identitetsspørgsmål).

Pigernes ridekultur fortæller om, at køn er bevægelse menneske og menneske imellem - og menneske og dyr, menneske og miljø imellem. Køn er alteritet i bevægelse og bevægelse i alteritet.

## Litteratur

- Larsen,  Knud: Idrætsdeltagelse  og  idrætsforbrug  i Danmark . (= Bevægelsesstudier 4) (Århus, 2003).
- Leseth, Anne Birgitte: Culture of Movement. Walkers, Workers and Fitness Performers in Dar Es Salaam (Oslo, 2004).
- Pedersen, Kirsti: » Det har bare vært naturlig.« Friluftsliv, kjønn og kulturelle brytninger (Alta, 1999).
- Pfister, Gertrud: Frau und Sport. Frühe Texte (Frankfurt/M, 1980).

Rose, Lotte: »Das Glück der Erde auf dem Rücken

- der Pferde.' In: Olympische Jugend , nr. 1, 1999, s. 12-14.
- Roessler, Kirsten Kaya: Arkitekturpsykologi - idrætsrum som med- og modspiller (København, 2004).
- Wagenmann,  Sonia  &amp;  Rainer  Schönhammer: Mädchen  und  Pferde.  Psychologie  einer  Jugendliebe (Berlin &amp; München, 1994).
- Weickmann, Dorion: Der dressierte  Leib.  Kulturgeschichte des Balletts (1580-1870) (Frankfurt/M. &amp; New York, 2002).