Temaintroduktion
Forfattere: Signe Havsteen, Adam Bencard, Maria Fabricius Hansen
Tidsskrift: periskop (2021-12-04)

164

HVMANI COR

TERIS QUAS SV. LIBERORV M, SVÁQVE

latere delineatio.

## TEMAINTRODUKTION

## Organiske billeder

Kunst, krop og sygdom

I  en  politisk  virkelighed,  hvor  humanistiske  og  kunstneriske  uddannelser  og institutioner beskæres og underlægges krav om økonomisk samfundsrelevans og  levering  af  'konkrete'  resultater,  tegnes  linjerne  imellem  humaniora  og naturvidenskab hårdt op. Lægevidenskab og kunst bliver i denne diskurs set som diametrale modsætninger: medicin en nødvendighed, kunst en overflødighed. Alligevel  har  de  seneste  årtier  budt  på  en  stigende  interesse  for  krydsfeltet mellem human- og naturvidenskaberne. Det er, som om klimakrise og økologiske  katastrofer  kalder  på  en  sammentænkning  af  det  biologiske/naturlige og den humanistiske tænkning. I dén forstand synes der at finde en bevægelse sted mod et paradigme, der minder om det førmoderne, altså århundrederne før oplysningstidens begrebsliggørelse af videnskaberne og opdeling af dem i isolerede, specialiserede felter. Frem til slutningen af 1700-tallet var de fagligheder, der siden hen blev defineret og kategoriseret i de fakulteter, vi opererer med i dag,  indbyrdes  forbundne  i  overensstemmelse  med  fortidens  mere  holistiske verdensforståelse. Tilbage i antikken beskrev Plinius den Ældre ( Naturhistorien , Bog 8) pigmenterne som opstået ud af blod udgydt i kampe mellem forskellige fabeldyr. Denne biologisk-kropsligt funderede opfattelse af pigmenter gjorde sig fortsat gældende igennem middelalderen og i renæssancen, hvor man i kunstteorien associerede mellem kunstnerens materialer og organisk eller biologisk materie  (Elkins  1999,  9-39).  Både  kunstneren  og  kirurgen  havde  evnen  til  at trænge ind i materien og blotlægge umiddelbart usynlige sammenhænge. Der var et grænsefællesskab med alkymien og dens mål: at optimere og transformere sit stof.

&lt;

Andreas Vesalius: Skeletter. Træsnitillustration (udarbejdet af ukendt kunstner) fra De humani corporis fabrica libri septem , Basel 1543, side 164.

Sammenvævningen eller krydsbefrugtningen mellem lægevidenskab, biologi og kunst har igennem kunsthistorien ført til mangeartede og forskellige billeddannelser. Anatomiske modeller og studier har som en selvfølge fulgt billedkunstens  konventioner  og  teknikker,  ligesom  også  natur-  og  lægevidenskabelige illustra  tioner  har  betjent  sig  af  et  billedsprog,  der  har  indskrevet  (sygdoms) fænomener i en genkendelig visuel kontekst eller fortolkningsramme. Samtidig har det afvigende, deforme og sygelige givet anledning til fascinerende og gruopvækkende skildringer i de forskellige perioders visuelle kultur.

Disse tematikker har historisk set været kendte og veldokumenterede, men man har i de senere år - i lyset af økokritikken og en deraf stigende interesse for naturens processer, materialitet og krop - kunnet opleve et skift i tilgangen til dem inden for humanvidenskaberne. Fra en opdeling i os/verden til en betoning af menneskets kropslige indlejring i kloden i det, der betegnes den antropocæne tidsalder, dvs. det vilkår, at kloden er gennemgribende påvirket af mennesket, industrialiseringen, og hvad det i øvrigt har ført med sig. Dette skift kan på tilsvarende vis aflæses i samtidskunstens interesse for vækst, fermentering og naturlige processer: Værket er også forankret i klodens cyklusser. Nylige ansatser til at forstå kunsten historisk set igennem en medicinsk diskurs har desuden vist sig at skabe et fornyet blik for kunstens interesse for og forbindelse med kroppens og naturens processer i en både motivisk og materiel optagethed af naturens og materialers  foranderlighed og livsgenererende egenskaber (Gage 2016; Panzanelli (red.) 2008; Zorach 2005).

Denne humanvidenskabelige vending mod kroppens materielle indlejring i sit miljø spejler sig i de sidste 10 års biomedicinske udforskning af det, som er blevet kaldt 'the biology of the in between' (Van de Vijver 2009) - altså et skift i  biomedicinen  fra  et  fokus  på  at  forstå  kroppens  enkelte  molekylære  strukturer  for  sig,  med  henblik  på  senere  at  kunne  manipulere  dem,  til  at  arbejde med komplekse, overlappende systemer. Fagområder som epigenetik, systembiologi, mikrobiomforskning og kronobiologi udgør et nyt fokus på en biologi, der  kun  opstår  i  kontekst,  en  relationel  biologi  (Powell  og  Dupré  2009).  At biomedicinen har udviklet sig i den retning har flere årsager, men det er et afgørende forhold, at de sygdomme, der kendetegner det postindustrielle samfund, først  og  fremmest er komplekse og sammenfiltrede. Angst, stress, depression, autoimmune  sygdomme,  cancer,  hjerte-kar-sygdomme,  diabetes  og  kroniske smerter  er  sygdomme,  som  er  svære  at  forstå,  endsige  behandle,  isoleret.  De hænger sammen med livsstil, sociale forhold, udsathed, økonomi, politik, kost og alt muligt andet. Der er altså i biomedicinen såvel som i kunsten en stigende sensibilitet  over  for  og  interesse  det,  man  kunne  kalde  en  grundlæggende forbundethed. Det er en resonans, der kan aflæses flere steder, for eksempel i den stigende gruppe af både danske og udenlandske kunstnere, der arbejder med den mikrobielle verden. I den danske kunstverden finder man fx Studio Thinking Hand, Baum &amp; Leahy, Nana Francisca Schottländer og Naja Ryde Ankarfelt, og som udenlandske eksempler kunne man nævne Kathy High, Tagny Duff, Paul Vanouse og Anna Dumitriu. Både kunsten og medicinen spejler på den måde en samtid, hvor kroppen ikke længere holdes i en vis afstand til verden, men i stedet bliver set som konstant gennemløbet af den. Mad, luft, vand, mikrober, giftstoffer, mikroplastik, flyder hen over vores porøse grænser og dukker op både i kunsten og i klinikken.

Medicinens  og  kunstens  fagtraditioner  er  med  andre  ord  tæt  sammenvævede.  Men  hvilke  implikationer  har  det  fornyede  fokus  på  vores  tilgang  til  og opfattelse af kunsten - og til de måder, vi bedriver kunsthistorie på? Den seneste tids  udvikling  i  opfattelsen  af  menneskekroppen  og  dens  indlejring  i  verden styrker relevansen af at udforske disse temaer og deres betydning for kunsten og den kunsthistoriske forskning. Her tænker vi særligt på den optagethed af materialer og materialitet, der gør sig gældende aktuelt, sideløbende med interessen for identiteter, krop og miljø, og som hænger sammen med nutidens tiltagende bevidsthed om, at forbindelsen mellem individ/krop, værk og verden er åben og porøs. Ligeledes er kunstens stigende anvendelse af biomedicinens arbejdsredskaber et tegn på behovet for at læse på tværs af fagområderne. Kunsten i dag indeholder  også  bakterier,  gensekventering,  pipetter,  fækaltransplantationer, celler og andre ting hevet ud af laboratorierne og klinikkerne, hvilket nødvendiggør, at kunsthistorien også engagerer sig i disse emner.

Temaet  belyses  på  forskellig  vis  i  dette  særnummer  af Periskop med  seks artikler og fire essays. I sin analyse af den østrigske psykoanalytiker og orgasmeideolog Wilhelm Reichs indflydelse på Vilhelm Bjerke Petersens surrealistiske kunstteori i 1930'erne, hvor Reich opholdt sig i Danmark, undersøger Emil Leth Meilvang de danske Reich-inspirerede surrealisters bestræbelser på at tilnærme kunstsfæren til livssfæren og omvendt, og hvordan Reich, der var ideologen bag den  orgasmedyrkende  Sexpol-bevægelse,  påvirkede  den  danske  surrealisme i  en anden retning end den samtidige franske, som var inspireret af en freudiansk  tankegang.  Med  afsæt  i  den  patologisering,  tabuisering  og  medfølgende skam,  som  menstruation  har  været  og  til  dels  stadig  er  underlagt,  analyserer Rune Gade de billedkunstneriske praksisser, der i 1970'erne først forholdt sig til menstruationstemaet, med fokus på Judy Chicago og Carolee Schneemann. De sammenholdes med de seneste 10-15 års menstruationsaktivistiske billedkunstneriske strategier hos en række kunstnere (Shilpa Gulpta, Casey Jenkins, Jen Lewis, Ingrid Berthon-Maine, Stense Andrea Lind-Valdan). Artiklen tydeliggør dermed kunstens kritiske potentiale til at afdække traditionelle traditionelle magtstrukturer, ikke mindst i forhold til en lægevidenskab, som langt ind i det tyvende århundrede har været mandsdomineret. Gunhild Ravn Borggreen diskuterer i sit bidrag den japanske samtidskunstner Katayama Maris fotografiske  selviscenesættelser  i  et  spændingsfelt  mellem  identitetspolitiske  strategier og traditioner for at afbilde det groteske i japansk kultur. Her undersøger hun udvekslingen imellem køn, fysisk funktionsnedsættelse og det fotografiske medie. Nanna Stjernholm Jepsens læsning af Emil Westman Hertz' værkproduktion undersøger sygdommen som en udtryksform og kropslig erfaring, hvor grænserne mellem krop og verden sløres. Lejla Mrgan og Signe Havsteen tager i deres artikel afsæt i voksmaterialet og bruger en række nedslag i det organiske materiales historie til at undersøge det som forstyrrende 'erogene' zoner, der udfordrer den etablerede kunstkategori, mens Adams Bencards bidrag gennem en læsning af værker af Kathy High, Tagny Duff og Art Orienté Objet undersøger lortens fornyede relevans som både helbredende substans og prægnant metafor i en antropocæn tidsalder.

Ud over tidsskriftets peer reviewede artikler rummer dette temanummer fire essays, det vil sige korte, formidlende tekster, der ledsager serier af billeder. I det første lader Maria Fabricius Hansen den måde, man har afbildet skeletter på fra antikken til 1500-tallet, danne afsæt for refleksioner over, hvordan forståelsen af  mennesket  og  omverden  har  forandret  sig  gennem  tiden.  Morten  Søndergaards  bidrag  tager  afsæt  i  et  digt  fra Journal  2019 ,  en  digtsamling,  som  han udgav som et ledsagende værk til udstillingen Sproghospitalet på  Sorø  Kunstmuseum. Digtet og Morten Søndergaards forklaring af idéen i udstillingen, der tematiserede forholdet mellem poesi, kunst og sygdom, følges af en billedserie fra udstillingens ruminstallationer med værker lavet af samtidskunstnere eller hentet fra museets magasiner. Som en reaktion på COVID 19-pandemien deltog Cecilie Høgsbro i 2020 i organiseringen af et tematisk spor om sygdomstemaer i kunsten på SMK. Hendes essay præsenterer idéerne bag denne vinkling af værker i museets samling og ledsages af en række af de tekstplancher og malerier, som indgik i udstillingen på SMK. Philip Due Pihl udfolder sammenfald mellem scanningsbilleders visuelle koder og kunstneren Lea Porsagers visuelle strategier i det animerede videoværk Disrupted E(ar)thereal Fantasy (Ova Splash) .

## Litteratur

- Elkins, James. 1999. What Painting Is: How to Think about Oil Painting, Using the Language of Alchemy . London: Routledge.
- Gage, Frances. 2016. Painting as Medicine in early modern Rome: Giulio Mancini and the efficacy of Art . University Park: Pennsylvania State University Press.
- Panzanelli, Roberta (red.). 2008. Ephemeral Bodies: Wax Sculpture and the Human Body . Los Angeles: Getty Research Institute.
- Plinius den Ældre. 1938-62. Natural History . Oversat af H. Rackham. 10 bind, Cambridge, MA: Harvard University Press.
- Zorach, Rebecca. 2005. Blood, Milk, Ink, Gold: Abundance and Excess in the French Renaissance . Chicago: The University of Chicago Press.
- Van de Vijver, G. 2009. 'No genetics without epigenetics? No biology without systems biology?' Annals of the New York Academy of Sciences 1178: 305-317.
- Powell, A. og J. Dupré. 2009. 'From molecules to systems: The importance of looking both ways'. Studies in History and Philosophy of Biological and Biomedical Sciences 40(1): 54-64.