Champions League - generationens dominerende rolle
Forfattere: Marco de los Reyes
Tidsskrift: forumforidraet (2009-04-01)

de danske ryttere fra bronzehold ved OL i 2008 (roland thunholm fot., dansk ride forbund).

## Champions Leaguegenerationens dominerende rolle

Under OL i Beijing var det tydeligt, at rigtig mange herhjemme og i særdeleshed mange under 35-40 år nærmest er blevet lige glade med danske OL-medaljer i flere af de såkaldt mindre sportsgrene. det skyldes, at danskerne i de seneste par årtier er blevet fodret med succes i de store og mest populære sportsgrene, samtidig med at netop de sportsgrene i højere og højere grad dominerer mediebilledet. den udvikling, som helt sikkert fortsætter, har desuden den effekt, at det idrætspolitiske system og sportsmedieverdenen vokser mere og mere fra hinanden. fordi der er så mange, der i stigende grad først og fremmest vil underholdes, når det handler om sport på tv, i aviserne og på nettet.

Da skytten Torben Grimmel højst overraskende vandt OL-sølv i Sydney i 2000, var der tale om en præstation, der vakte en del opsigt rundt om i Danmark. Hovedsageligt fordi  der  var  tale  om Danmarks første OL-medalje down under .  Men Torben Grimmel var inden det OL også så ukendt i  offentligheden, at det var en sjov historie, at det var netop ham, der sørgede for, at Danmark fik en placering i medaljestatistikken. Ham havde ingen regnet med, så han var en kærkommen overraskelse.

Torben Grimmel huskes stadig af en del danskere.  Som  et  lidt  kuriøst  navn  blandt  mange langt  mere  kendte  navne,  der  prægede  dansk topsport i de år.

Men »Torben Grimlernes« tid er ved at være forbi.  For  man  er  som  OL-medaljevinder  ikke længere sikker på at få en plads i danskernes kollektive hukommelse.

Da dressurlandsholdet vandt bronze ved OL i Beijing, var der i hvert fald på ingen måde samme  nationale  glæde,  som  da  Torben  Grimmel skød en medalje hjem til Danmark. Naturligvis var  mange  begejstrede  for,  at  Danmark  havde vundet  sin  første  medalje  ved  OL  2008,  men især blandt de sportsinteresserede oplevede jeg nærmest en negativ reaktion. Der var faktisk sådan en øv-reaktion hos mange.

Der var  ikke  tale  om  nogen  egentlig  overraskelse, for de tre dressurryttere, Andreas Helgstrand, Anne Von Olst og Nathalie zu Sayn Wittgenstein,  hørte  i  samlet  flok  i  forvejen  til  i periferien  af  de  danskere,  der  kunne  ende  på podiet, men alligevel var det for en del en stor og lidt kedelig overraskelse.

En af Danmarks største profiler ved OL i Beijing var Caroline Wozniacki, men hun røg ud af OL-turneringen  dagen  før,  at  dressurrytterne vandt medalje, og der var mange, der ligefrem ærgrede  sig  over,  at  Danmarks  første  medalje blev en »heste-medalje«, især fordi det var tæt på at blive til metal i tennis.

Det kan godt være, at tennis fortsat har status som en sport, der ikke er rigtig olympisk, fordi den  kun  har  godt  20  år  på  banen  som  officiel olympisk  sport,  og  fordi  Grand  Slam-turneringerne har langt større værdi end OL, men i mange  danskeres  øjne  er  tennis  alligevel  en  langt vigtigere sport end dressur, og derfor havde en medalje  i  tennis  for  mange  været  langt  mere værdifuld.

Andreas helgstrand forud for de Olympiske Lege 2008 i Beijing (das Büro fot., danmarks Idræts-forbund og team danmark).

Når  jeg  taler  om  mange,  taler  jeg  især  om dem, der er unge, eller i hvert fald under 35-40 år, som generelt har et helt andet syn på sport end dem, der havde samme alder for 20 år eller længere siden.

Selv  om  det  kun  er  lidt  over  ni  år  siden,  at Sydney var OL-vært, er der i mine øjne nemlig sket  noget  afgørende  siden  Torben  Grimmels sølv-triumf: effekten af udviklingen på to fundamentalt udslagsgivende områder er for alvor begyndt at vise sig.

## tv2 sPiLLede en stor roLLe

Det ene af de to områder og det, som de fleste er mest bekendt med, er medieudviklingen. Frem til 1988, hvor Danmarks Radio havde banen herhjemme for sig selv, blev der på meget og ofte alt for demokratisk vis vist et hav af forskellige sportsgrene  på  tv.  I  Danmarks  Radio  ønskede man på ingen måde at give flertallet af seerne det, de helst ville se, men det blev der lavet om på, da TV2 med en helt anderledes og moderne indstilling til tv-sport gik i luften 1. oktober for lidt over 20 år siden.

Siden  dukkede  flere  andre  tv-kanaler  op,  og sport og især fodbold blev flere steder et stærkt middel i kampen om seerne. Viasat var fra start på  banen,  da  Champions  League-fodbolden  så dagens  lys  i  sæsonen  1992/1993,  og  siden  har man især på Viasats kanaler - TV3 og 3+ er et par af dem - kunnet se et hav af fodboldkampe på højeste internationale niveau.

Mange danskere er endda vokset op med de tilbud som det mest naturlige i verden. Dem kan man  kalde  for  »Champions  League-generationen«, og fælles for dem er, at de har haft så mange fodboldkampe at vælge imellem, at de ikke har været »nødsaget« til at se bordtennis, ridebanespringning eller svømning. For dem har det heller ikke været vigtigt at se danske profiler, og

Af

## mArco de Los reyes

i perioder har de bestemt heller ikke fyldt meget  i  mesterligaen.  Men  hvad  betyder  det,  når man som i de senere år så i stedet for igen og igen har kunnet følge store stjerner som Ronaldinho, Lionel Messi, Cristiano Ronaldo og Kaka?

Medieudviklingen har betydet, at de såkaldt mindre sportsgrene i dag fylder langt mindre i mediebilledet  end  tidligere.  Nogle  af  dem  er nærmest ikke længere eksisterende, vurderet på udvalget  hos  de  fleste  landsdækkende  medier, og i dag ser man resultatet af, at folk i højere og højere grad har fået det, som de fleste helst vil se, i stedet for et bredere udbud af sport.

Skytter,  dressurryttere,  gymnaster  med  flere er  totalt  ukendte  i  offentligheden,  og  der  skal rigtig meget til, før de bliver interessante. Samtidig er deres sportsgrene blevet så ukendte, at de for mange er ret vanskelige at følge med i. Og så er det både svært at identificere sig med udøverne, og underholdningsværdien er også væk.

Det andet vigtige område er, at siden midten af 1980'erne har danskerne fået noget andet, de ikke var vant til tidligere: konstant succes i de sportsgrene,  som  betyder  mest  for  de  fleste sportsinteresserede danskere.

Inden 1983 var det danske fodboldlandsholds højdepunkt reelt OL-sølvet i 1960, men så kom Danmark med til seks EM-slutrunder i træk, tre VM-slutrunder, det blev til en EM-titel i 1992, og i  midten af 1980'erne havde Danmark et hold, der  med  navne  som  Preben  Elkjær,  Michael

109

Laudrup, Frank Arnesen og mange flere til evig tid vil have legendestatus.

Fra 1993 frem til i år har Danmark også haft succes  i  international  håndbold.  Først  vandt kvindelandsholdet alt, hvad der kunne vindes herunder tre gange OL-guld i træk - og i de senere år har de danske herrer været blandt verdens stærkeste - kulminerende med EM-guldet i starten af 2008.

I  1990'erne  havde  Danmark  også  en  gylden periode i cykelsporten med Bjarne Riis' Tour de France-sejr i 1996 som højdepunktet. At en stor del af succesen skyldtes doping, betyder i denne sammenhæng ikke så meget. For doping eller ej så medførte blandt andet Bjarne Riis' succeser i Tour de France, at danskerne i løbet af et årti oplevede  massiv  national  succes  på  et  niveau, man her i landet aldrig tidligere havde oplevet.

Og for en god ordens skyld var det ikke kun i håndbold, cykling og fodbold, det var tilfældet. I atletik,  den  største  sport  ved  De  Olympiske Lege,  blev  Wilson  Kipketer  i  samme  periode Danmarks mest succesrige nogen sinde, og i golf var Thomas Bjørn for nogle år siden med tre andenpladser tæt på at blive Danmarks første vinder af en af de fire Majors, golfens svar på tennissportens Grand Slam-turneringer.

## dAnskerne hAr fået smAg for store succeser

De nævnte succeser har efter min vurdering været stærkt medvirkende til, at danskerne i dag har et ganske andet syn på international succes end tidligere. Man kan sige, at danskerne generelt har fået smag for de helt store succeser, og samtidig  har  de  fleste  fået  et  godt  billede  af, hvor  store  sportsgrene  som  speedway  og  badminton er globalt set. I 1970'erne var der ikke grænser for, hvor stolte danskerne kunne blive, når Ole Olsen eller Lene Køppen triumferede. Men  en  del  af  jublen  skyldtes,  at  danskerne ikke  havde  noget  større  at  juble  over,  og  herhjemme kiggede man i det årti misundeligt på svenskerne,  der  især  kunne  juble  over  skiløbsfænomenet Ingemar Stenmark og tennisikonet Bjørn Borg, der var blandt de største superstars i hele verden.

Jeg ved godt, at håndbold ikke hører til verdens store sportsgrene, men dens betydning herhjemme er alligevel fortsat enorm, da det reelt er Danmarks nationalsport nummer to - efter fodbold.  Derfor  var  skuffelsen  over  herrelandsholdets exit i OL-kvartfinalen mod Kroatien i Beijing  enorm  mange  steder.  Håndboldguldet  hos herrerne  var  den  medalje,  danskerne  generelt helst ville have haft ved OL, og jeg er overbevist om, at rigtig mange danskere gerne havde nøjedes med fem danske medaljer i Beijing i stedet for de syv, det blev til, hvis den ene havde været af guld og var gået til Joachim Boldsen og co.

Jeg  har  snakket  med  rigtig  mange  om  det, både under og efter OL, og det, der især gør sig gældende, er, at de sportsinteresserede under et OL - især dem under 40 år - primært vil underholdes, og så vil de have succeshistorier, hvor de følger med. Man kan roligt sige, at det at følge sine landsmænd ved et OL er blevet en del af den  store  underholdningsmaskine,  som  elitesport på højeste internationale niveau på mange  måder  er  i  dag.  Selvfølgelig  vil  danskerne generelt gerne have, at danskerne gør det godt ved OL eller ved alle mulige andre begivenheder, men man vil mere end noget andet have succesen dér, hvor man har sit eget fokus.

Da eksempelvis »Sporten - årets bedste 1980« udkom ved juletid 1980, var forsiden præget af alle de danske medaljevindere ved OL i Moskva; Hans-Henrik Ørsted, bronze i cykling, Susanne Trijing 2008

Nielsson, bronze i svømning, Kjeld Rasmussen, guld  i  skydning,  samt  de  to  besætninger,  der vandt henholdsvis guld og sølv i sejlsport.

Det var Forlaget Carlsen, der stod bag årbogen, og da forlaget udgav 2000-udgaven, var det udelukkende Christina Roslyng fra kvindelandsholdet i håndbold samt holdets træner Jan Pytlick,  der  var  på  forsiden,  hvilket  var  meget sigende, for deres OL-guld det år var i danskernes  øjne  langt  mere  værdifuldt  end  de  øvrige medaljer.  Jesper  Bank  vandt  ligeledes  guld  og var  ret  populær,  men  slet  ikke  på  niveau  med håndboldpigerne.

Beling 2002

det  danske  bronzehold  ved  OL  i  2008  (Peter  Jensen  fot., dansk ride forbund).

I 1980 var der derimod ikke den store forskel på, hvilken sportsgren medaljen var vundet i en medalje var en medalje, men de tider er forbi. I forbindelse med OL i Beijing var det endda helt almindeligt både blandt journalister og »almindelige« sportsinteresserede at høre, at Danmark vandt medaljer i de forkerte sportsgrene.

Den  umiddelbare  mening  med  »forkerte« sportsgrene var, at de fleste havde forventet eller  håbet  på  medaljer  i  håndbold,  badminton, brydning,  sejlsport,  cykling,  tennis,  som  altså var de rigtige sportsgrene, men bag ordet »forkerte« gemte der sig nu alligevel lidt mere end bare denne betydning. Man havde helt sikkert ikke  snakket  om  »forkerte«  sportsgrene,  hvis det i stedet for var endt med medaljer i atletik eller landevejscykling.

I øvrigt udgav Forlaget Carlsen i 2002 for sidste  gang  en  sportsårbog.  Siden  har  forlaget, hvad sport angår, kun udgivet to fodboldårbøger samt en håndboldårbog, der blev udgivet for første gang i 2005, hvilket fortæller en del om udviklingen. Fodbold sælger, og mere fodbold sælger også, håndbold er begyndt at sælge, mens al anden sport samlet set ikke sælger ret godt, og intet  tyder  på,  at  det  bliver  anderledes  foreløbigt.

## en vAnskeLig tid for oL

Da  jeg  som  udsendt  til  De  Olympiske  Lege  i 2004 i Athen snakkede med folk herhjemme, var det efter de første par dages konkurrencer heller  ikke  OL,  som  de  fleste  sportsinteresserede primært havde i tankerne. For dem var det langt mere  interessant,  at  oprykkerne  fra  Silkeborg højst overraskende førte Superligaen.

Men det er ikke kun i Danmark, det er også internationalt, at De Olympiske Lege er under et hårdt pres fra især fodboldens store maskine- ri med Champions League som det (i særklasse) mest attraktive tilbud til alverdens tv-seere.

For  De  Olympiske  Lege  som  institution  var det guld værd, at der i Beijing var historisk store profiler  som  Jamaica-sprinteren  Usain  Bolt  og den amerikanske svømmer Michael Phelps, som i  hver  sin  uge  var  de  alt  overskyggende  megastjerner. Til gengæld var legenes største profiler allerede i næste geled af en størrelse, som i dag er glemt af de fleste - bortset fra de lande, de kommer fra. Den australske svømmer Stephanie Rice, den mandlige kinesiske gymnast Zhou Kai og den britiske banerytter Chris Hoy vandt alle tre  guldmedaljer,  men  hverken  før  eller  efter har de navne tiltrukket sig den store opmærksomhed.

Caroline Wosniacki forud for de Olympiske Lege 2008 i Beijing (das Büro fot., danmarks Idræts-forbund og team danmark).

Den  Internationale  Olympiske  Komité,  IOC, overvejer  hele  tiden,  hvordan  legene  kan  forbedres.  Eller  med  andre  ord,  hvordan  får  man flest mulige til at se De Olympiske Lege. Derfor risikerer alle sportsgrene i princippet hvert fjerde år at blive ekskluderet fra OL. Efter legene i Athen  blev  softball  og  baseball  smidt  ud  med virkning fra OL i London i 2012, og stort set alle sportsgrene, som ikke er garanter for store seertal  verden  over,  er  konstant  i  fare  for  at  blive sparket ud. På den måde bliver der også skabt plads til nye og kommercielt set mere attraktive sportsgrene.

Hvis  OL  skulle  opfindes  i  dag,  ville  en  lang række  nuværende  OL-sportsgrene  heller  ikke komme  med,  for  de  dyrkes  kun  mange  steder rundt om i verden, fordi de netop er på OL-programmet.

Det har i mange år desuden været et faktum, at mange danske sportsfolk og deres sportsgrene kun for alvor får opmærksomhed i forbindelse med et OL. Resten af tiden lever de et mediemæssigt  stille  liv,  men  legene  i  Beijing  viste mere end nogensinde før, at man som dansk OLdeltager ikke engang er sikker på at få ret meget  opmærksomhed  ved  et  OL,  og  en  medalje medførte  på  ingen  måde,  at  man  automatisk blev et kendt navn. Hvor kendte er eksempelvis René Poulsen og Kim Wråe Knudsen i dag?

De to kajakroere, der vandt OL-sølv i Beijing, kunne  givetvis  bevæge  sig  rundt  i  centrum  af København i flere timer, uden nogen kunne genkende dem.

Mange mener, at medierne bærer en stor del af  skylden  for  udviklingen,  hvilket  bestemt  er korrekt. Medierne og især tv-stationerne spiller en meget stor rolle. I kampen om seere, læsere, lyttere og besøgende på nettet satser flertallet af medier de fleste kræfter på de største og mest populære sportsgrene, og i de seneste 20 år er det konstant sket i stigende grad. Til dels fordi mange medier har været og fortsat er i økonomisk modvind. I den slags tider satses der især på  det,  som  forventes  at  resultere  i  de  største indtægter - især på kort sigt.

Men faktisk satser de fleste medier inden for sportsjournalistikken  meget  mere  på  det  velkendte  stof,  end  tilfældet  er  inden  for  kulturjournalistikken, erhvervsjournalistikken og den politiske  journalistik.  Fordi  sportsjournalistikken på tv og i stigende grad på nettet og i aviserne er en del af underholdningsbranchen.

Den  udvikling  blev  især  for  nogle  år  siden mødt  med  en  del  kritik  forskellige  steder  fra, men  kritikken  fylder  ikke  så  meget  mere,  da blandt andet folk fra de mindre sportsgrene efterhånden  har  erkendt,  at  det  ikke  nytter  ret meget at råbe op.

## et stort skridt videre

Når jeg påpeger denne udvikling, der i mange år har været et velkendt tema, er det ikke for at udpege skurke og kritisere udviklingen, men for at  gøre  opmærksom på, at vi nu er kommet et stort skridt videre i udviklingen, og i dag har en situation, som er markant anderledes end tidligere, og det bør man have i tankerne - specielt hos politikerne, i forbundene, i Team Danmark og alle mulige andre steder, der har indflydelse på dansk elitesport.

Ved  OL's  afslutning  pointerede  Team  Danmark-direktør Michael Andersen: »Det er jo de ikke-kommercielle  idrætsgrene,  der  sørger  for medaljer og en PR til Danmark, som ikke kan købes for penge«. Problemet er bare, at der i befolkningen i stigende grad ikke er den store interesse  i  at  have  succes  i  svømning,  roning  og sejlsport.

Under OL kaldte jeg i en kommentar i Berlingske Tidende  debatten  om,  hvilke  medaljer Danmark bør vinde for en værdikamp, for hvad er det, vi som nation vægter? I stort set hele OLs levetid har der i Danmark generelt været ét ønske: at Danmark ved OL vinder så mange medaljer  som  muligt. At  mange  medaljer  giver  selvværd, viser, at Danmark kan noget som nation og  giver  nationen  reklame  i  resten  af  verden. Men det ønske er på ingen måde generelt mere, og det vil på et tidspunkt komme til at præge debatten om, hvordan Danmark får mest ud af pengene, når det gælder elitesport.

Allerede under og i kølvandet på OL i Beijing var  det  også  tydeligt,  at  diskussionerne  om, hvorvidt  antallet  af  danske  medaljer  var  godt nok,  fyldte  meget  lidt  i  medierne  i  forhold  til tidligere.  Især  fordi  mange  af  dem,  der  på  tvstationerne og på dagbladene styrer »sportsbutikkerne«, er en del af »Champions League-generationen«. Det vil sige, at mange af dem, der havde muligheden for at afsætte journalistiske ressourcer eller for at påvirke debatten på kommentarplan slet ikke var interesserede i nogen form for diskussion. Den har i deres øjne simpelt hen ikke vigtig nok at bruge kræfter på.

Team  Danmarks  støttekoncept  for  perioden frem til OL i 2012 fik i flere landsdækkende medier i efteråret 2008 heller ikke specielt meget omtale. Mere opmærksomhed var der omkring Team Danmarks økonomiske problemer et år senere,  hvor  kulturminister  Carina  Christensen kom i fokus, fordi hun afviste, at staten skulle poste  flere  penge  i  eliteidrætten.  De  temaer medførte en heftig debat på det idrætspolitiske plan, men holdningsmæssigt set engagerede medierne sig ikke nær så kraftigt i debatten, som tilfældet ville have været for ti år siden. Jeg er sikker  på,  at  interessen  for  at  sætte  fokus  på sammenhængen mellem idrætspolitik og dansk succes ved OL i fremtiden vil blive ved med at dale.  Lige  som  interessen  for  mange  mindre sportsgrene. Det billede, man kender fra USA, hvor  de  store  professionelle  ligaer  NHL  (ishockey), NFL (american footbal), NBA (basketball) og MLB (baseball) totalt dominerer, er jo også det, man har set udvikle sig i Danmark de seneste 20 år. Her er det bare cykling, håndbold og i særlig grad fodbold, der generelt er uhyre dominerende.  Med  andre  ord  sportsgrene,  der kan virke som tv-serier eller -shows, hvor man hele tiden kan følge sine egne helte og skurke, hvor man hele tiden er tilpas opdateret, og hvor underholdningsværdien stort set altid er på et niveau,  som  vel  at  mærke  er  underholdende nok.

## en PArAdoksAL situAtion

Det paradoksale er så, hvis man på et tidspunkt, hvor den udvikling kun ser ud til at fortsætte, fra Team Danmarks/politisk side fremover især vil  satse  på  de  sportsgrene, hvor Danmark har de største chancer for at vinde OL-medaljer.

Og  hvor  vigtigt  er  det  egentlig,  at  Danmark vinder mange OL-medaljer? Jeg er sikker på, at det tema ligeledes er i gang med at dale generelt i folks bevidsthed.

Her skal man også tænke på, at »Champions League-generationen« slet ikke har samme forhold  til  nationskonkurrencen  ved  et  OL  som dem, der oplevede den kolde krig. Her var der så ekstremt meget fokus på, hvor mange medaljer især USA, DDR og Sovjet vandt, fordi OL også var storpolitik, og det smittede af på både Danmarks rolle ved OL, og måden et OL her i Dan- mark blev oplevet på. For USA og Kina er nationskonkurrencen stadig storpolitik, men det er ikke en politik, som Danmark reelt er en del af.

Hvis Danmark kun havde fået tre medaljer i Beijing, havde det naturligvis fået rigtig mange på dupperne, men så længe antallet af medaljer ikke  afviger  alt  for  meget  fra  det  forventede, tror jeg ikke, at antallet af danske OL-medaljer i mange år frem kan udløse nogen større debat og  slet  ikke  en  debat,  der  rækker  ud  over  det idrætspolitiske system.

Det er også en af konklusionerne på den udvikling, som nu i flere år har været i gang. Det idrætspolitiske system og sportsmedieverdenen vokser mere og mere fra hinanden, fordi mange medieforbrugere enten ikke kan se en sammenhæng eller ikke ønsker det. Man vil underholdes,  og  hvis  man  ikke  bliver  det  på  den  ene måde,  kan  man  hurtigt  blive  det  på  en  anden måde. Og man er først et engageret væsen, hvis ens  personlige  oplevelse  ødelægges,  som  det skete  for  mange  under Tour  de  France  i  2007. Her dukkede en meget stor gruppe pludselig op til  overfladen,  da  Rabobank  pillede  Michael Rasmussen ud af Touren - som han var stærkt på vej til at vinde. Det vrimlede i løbet af kort tid med folk, der via læserbreve og andre former for protester var rasende over, at Michael Rasmussen ikke fik lov til at vinde Touren, fordi de dermed fik ødelagt deres egen unikke oplevelse.

Siden engang i 2007 har man i dopingdebatten ikke hørt ret meget til den gruppe, simpelt hen fordi de ikke har noget behov for at være engageret  i  en  mere  generel  debat;  den  er  de ikke en del af.

Det  kan  sagtens  være,  der  findes  nogle,  der tvivler på, at udviklingen nu også er, som jeg beskriver den. Forståeligt nok, for vi er i en overgangsperiode, hvor ens eget syn meget afhænger af, hvem man drøfter udviklingen med. Især fordi der på overfladen, hvilket ikke mindst vil sige i medierne, i disse år ikke er den store fokus på udviklingen.

Men  om  20  år  findes  der  altså  endnu  en »Champions League-generation«, der er vokset op med, at tv-sport mere end noget andet er underholdning,  og  som  hele  tiden  har  et  enormt internationalt udbud at vælge imellem; på tv, på nettet, på mobilen, eller hvad der er af muligheder til den tid.

I  dag  har  adskillige  unge  mennesker  svært ved  at  forstå,  at  det  for  mange  engang  var  en stor  oplevelse  at  høre  en  fodboldlandskamp mellem Danmark og Sverige i radioen. Og om et par årtier vil mange unge formentlig i endnu højere udstrækning se totalt forundrede ud, hvis en af os gamle fortæller, at det for længe siden faktisk vakte national glæde rundt om i landet, at Torben Grimmel havde vundet en dansk OLsølvmedalje i skydning.

Jeg håber, at det idrætspolitiske system tager affære,  inden  »Champions  Leauge-generationen« kommer til at spille den altdominerende rolle for udviklingen i dansk sport.