Kønsrepræsentation i politik - Den kvindelige politiker: Statsborger eller kønsvæsen?
Forfattere: Hans Bonde
Tidsskrift: politik (2015-01-11)

## Kønsrepræsentation i politik

## - Den kvindelige politiker: Statsborger eller kønsvæsen?

## Hans Bonde

Professor, dr.phil., Institut for Idræt og Ernæring, Københavns Universitet

I 1949 udgav Simone de Beauvoir sit hovedværk Det andet køn , hvori hun kritisk påviste, at kvinden gennem historien var blevet udskilt som 'den anden' i forhold til manden  som  den  almenmenneskelige  norm.  Hvor  manden som  'borger'  for  eksempel  op  gennem  1800-tallet  forventedes at engagere sig i det off  entlige liv, blev kvinden af statsmagten opfattet som et kønsvæsen henvist til privatsfæren; en afvigelse fra manden, som hun var juridisk og økonomisk afhængig af.

Det er nærværende artikels første tese, at der i nutidens danske (og skandinaviske) samfund er ved at udvikle sig  en  parallelkultur,  hvor  kvinder  igen  rubriceres  som 'den  anden',  der  ikke  behandles  som  statsborger,  men som et kønsvæsen underlagt særlige regler. Denne andetgørelse af kvinden sker paradoksalt nok i dag i høj grad på  foranledning  af  toneangivende  dele  af  den  moderne feminisme selv via krav om garanterede andele af samfundets  topposter,  herunder  ministre,  EU-kommissærer  og medlemmer af statslige styrelser. Hvor kvinder tidligere blev  rubriceret  som  'den  anden',  for  at  de ikke skulle markere sig i det off  entlige liv, bliver de nu 'andetgjort' for at de skal markere sig, og helst i samme målestok som samfundets ledende mænd.

I  nutidens  Danmark  er  der  udviklet  en  kønsopdelt dobbeltstruktur inden for en bred vifte af samfundsmæssige felter - lige fra forskning, til erhvervsliv, til politik, til kultur og til tankesport.

Inden for forskning har Københavns Universitet og Aarhus Universitet introduceret programmer, der belønner  institutter  og  fakulteter  med  millionbeløb,  når  de øger  antallet  af  kvindelige  lektorer  og  professorer.  Det Frie Forskningsråd har udviklet rene kvindeprogrammer, der sørger for, at kvinder kan få millionstøtte til at etablere sig som forskergruppeledere (Bonde 2014).

Af den danske ligestillingslovs § 11 fremgår det endvidere,  at:  'Bestyrelser,  repræsentantskaber  eller  tilsvarende kollektiv ledelse i statslige forvaltningsmyndigheder  bør  have  en  ligelig  sammensætning  af  kvinder  og mænd' (Retsinformation 2007).

Også inden for kunsten kan der registreres tendenser til,  at  danske  statslige  kunstudvalg fra 2003 har uddelt støtte til to kønskollektiver hver med ret til halvdelen af midlerne (Bonde, 2015a).

Der er tillige udviklet en dobbelt prisstruktur, hvor der er åbne priser og så kvindepriser, som f.eks. 'Bedste Kvindelige Bestyrelsesmedlem', 'Bedste Kvindelige Komponist' og 'Årets Kvindelige Leder'.

Endelig er der inden for tankesportsgrene som skak blevet udviklet særlige kvinderækker og stormestertitler, så  kvinder  også  kan  opnå  de  højeste  placeringer  i  disse kognitive discipliner (Bonde, 2015b).

I nærværende artikel analyseres tre cases som eksempler på udviklingen af en kvindelig særstruktur. Nemlig i udpegningen af danske og internationale ministerhold, kønsaspektet i promoveringen af Helle Th orning-Schmidt ikke mindst som formand for Socialdemokratiet i 2005 samt kravet om kvindeandele af EU-kommissærposterne med de danske kommissærer som hovedeksempel.

Der  er  tale  om  et  multiple-case  design  (Yin  2014), hvor de tre cases er valgt som typiske nutidige eksempler på kønsrepræsentation inden for det danske politiske niveau. Valget af fl  ere cases tjener dels som en mulighed for pionervis at afdække en bredere upåagtet samfundsmæssig  strømning, og dels som tentative forstudier til mere dybtgående undersøgelser inden for de enkelte områder.

I det følgende vil case studiet blive udført med inspiration i Colin Robsons brede defi  nition: 'Case study is a strategy for doing research which involves an empirical investigation of a particular contemporary phenomenon within its real life context using multiple sources of evidence' (Robson, 178). I nærværende multiple case-studie vil de udvalgte cases blive sammenlignet med henblik på unikke  eller  generelle  mønstre  og  mulig  indbyrdes  afhængighed.

Teoretisk er artiklen ud over inspirationen fra Simone de  Beauvoir  også  inspireret  af  teorier  om  institutionalisme, ' path dependency ' og ' policy learning '. Det er artiklens anden tese, at der gennem årene er sket et skift fra en rational choice-institutionalisme, byggende på en bevidst indførelse af love og reguleringer for at opnå en 'rimelig' kønsfordeling, til en normativ institutionalisme, hvor der mere er tale om tankemønstre, spilleregler og normer for, hvad der føles 'rigtigt' for at højne kvindeandelen inden for forskellige politiske felter (se March 1994, 100ff  ).

Artiklens datamateriale udgøres - ud over af forskning og rapporter mere generelt om kønsrepræsentation - af presseartikler og biografi  er direkte omhandlende de tre cases.

Hvad angår nærværende artikels tema, er de fi  re hovedcases så nye og aktuelle, at der endnu ingen direkte forskning fi  ndes på området, hvilket gælder dem alle lige fra mange moderne regeringers tendens til en fi  fty-fi  fty kønskomposition, til promoveringen af Helle Th orningSchmidt som først formand for Socialdemokratiet og siden statsminister,  samt  til  krav  fra  Europa-Parlamentet om mindst 40 % kvindelige kommissærer.

De sidste års ligestillingspolitik har betydet introduktionen  af  nye  begreber,  som  her  kort  skal  præsenteres: 'Mainstreaming' indebærer, at ligestilling skal 'føres ind i den politiske hovedstrøm i stedet for at leve et liv ude på sidelinjen' (KVINFO 2008). Fra 2000 indskærpedes det i Ligestillingsloven, at: '… Off  entlige myndigheder skal indenfor deres område arbejde for ligestilling og indarbejde ligestilling i al planlægning og forvaltning' (Retsinformation 2000). Mainstreaming indebærer en handlepligt  frem  for  en  undladelsespligt,  dvs.  at  det  ikke  er undladelse af diskrimination, der er sigtemålet, men det er 'positive handlepligter' (Andersen &amp; Nielsen 2007).

Ordet 'kønsbalance' udgår fra forestillingen  om,  at der bør være ideelt set lige mange mænd og kvinder på samfundets topfelter  for  at  sikre  'mangfoldighed'.  Hvis ikke, er balancen 'skæv', ét køn 'dominerer', og der foreligger mistanke om, at der er 'barrierer' for kvinder, eller at der ligefrem foregår diskrimination af det 'underrepræsenterede' køn, der i princippet har ret til minimum 40 % 'repræsentation'.

Herved er selve ligestillingsbegrebet blevet forandret fra at betyde fri konkurrence med lighed i udgangspunktet til at betyde lighed i slutstillingen. Ligeretstænkningen skal netop virke frem mod en lighed i slutresultatet, så lige så mange kvinder som mænd f.eks. bliver ministre og bestyrelsesmedlemmer.

Med kravet om ideelt set fi  fty-fi  fty 'kønsrepræsentation'  foregår  der  en  forskydning  af  ligestillingsbegrebet fra den oprindelige oplysningstankes ide om, at individet har rettigheder, til at et kollektiv har rettigheder; fra individets ukrænkelighed til et kønskollektivs ukrænkelighed og ret til bestemte andele af priser og tildelinger.

Denne  kønsrepræsentation  bygger  på  en  identitetspolitik, hvor individets køn kan tillægges afgørende betydning af statsmagten, der begynder at tildele goder og indrette forfremmelses-, ansættelses- og støttepolitik på baggrund af individernes køn.

Herved begynder samfundsmæssige institutioner ud fra de bedste hensigter at udføre en form for 'benevolent discrimination'  (velmenende  diskrimination),  der  indebærer støtte til formodet svage grupper, hvorved man skaber et billede af, at de ikke kan klare sig på egen hånd, og dermed styrker den svageliggørelse, man vil bekæmpe.

Det  er  mit  håb,  at  artiklen  vil  kunne  medvirke  til at  fl  ytte  interessen  fra  det  ensidige  og  snævre  fokus  på kvoter til den langt mere vidtgående tendens til kollektiv  kønsrepræsentation  på  samfundsmæssige  topposter. Mens  kvoter  er  baseret  på  lovgivningskrav,  kan  kønsrepræsentationen vise sig på mange andre - og mindre tydelige  -  måder,  f.eks.  i  form  af  hensigtserklæringer, bevidste  strategier  og  uformelle  regler  og  adfærdskoder f.eks.  i  form  af  EU-parlamentets  gentagne  kamp  for  at sikre fl  ere kvindelige kommissærer.

## State of the art

Inden  for  kvinde/-kønsforskningen  er  problematikken om kvoter i det politiske liv blevet tematiseret i en række publikationer  fra  midten  af  1990'erne  og  frem.  I  1995 kunne professor i politisk teori og kønsteori Anne Phillips (1995) i bogen Th   e  politics  of  presence med akklamation konstatere,  at  kønskvoter  allerede  på  det  tidspunkt  var blevet indført ved opstillingen til parlamentsvalg.

I slutningen af 1990'erne blev brugen af kvoter i det politiske liv analyseret i bogen Equal Democracies (Bergqvist et al. 1999). Denne forskningstradition blev videreført i antologien Women, Quotas and Politics (Dahlerup 2006) via den første internationale komparative analyse af kønskvoter i relation til parlamentsvalg. Her demonstreredes det, at 40 lande omkring det tidspunkt havde introduceret kønskvoter. Således overgik Rwanda i efteråret  2003 Sverige, hvad angik kvindelig repræsentation i  parlamentet.  Kvoternes  positive  betydning  blev  især tilskrevet  en  styrket  artikulation  af  kvinders  interesser, forbedring  af  institutionernes  demokratiske  legitimitet og eksemplets magt i skabelsen af aktive kvindebilleder (Dahlerup 2006, 3-4).

Kvinders  øgede  engagement  i  det  politiske  liv  må uden  tvivl  anses  for  vigtigt  for  kvindefrigørelsen,  men spørgsmålet er imidlertid, om det er sikkert, at kvoteringer har den samme positive eff  ekt på kvinders empowerment, som når kvinderne af egen drift rykker fremad og opad i hierarkierne? Kan kvoterne ikke tværtom komme til at give indtryk af, at posterne er opnået uden individuel kvalifi  kation  og  åben  konkurrence, hvilket på sigt kan skade opfattelsen af den selvstændige, stærke kvinde?

Hovedredaktøren af den mest dybtgående bog inden for  emnet,  professor  i  statsvidenskab  Drude  Dahlerup, taler om kvoter som 'the fast track' til større kønsbalance i  modsætning til det mere gradvise 'incremental track', hvor der ikke gribes ind via reguleringer (Dahlerup 2006, 6-10). Begrundelsen for at benytte 'the fast track' er, at eksklusion  og  diskrimination  af  kvinder  menes  at  gøre det umuligt at opnå substantielle fremskridt uden brug af radikale midler, som f.eks. kvoter.

Dog leverer antologien ikke nogen systematisk analyse af, på hvilken måde diskrimination af kvinder skulle foregå  i  de  i  øvrigt  højst  forskellige  lande.  Man  kunne f.eks. forestille sig, at kvoter kunne give mening i traditionelt patriarkalsk prægede samfund, men i mindre grad i f.eks. nordiske velfærdsstater.

I  kvinde-/kønsforskningen  fremhæves  det  ofte,  at kvinder  udgør  et  uudnyttet  potentiale  af  talent,  og  at kønskvoter  er  en  hurtig  måde  at  få  denne  reserve  eller 'talentpool' i spil på. Over for dette kan det fremføres, at  netop  de  nordiske  lande  har  en  meget  høj  grad  af kvindelig politisk repræsentation målt i form af sæder i parlamenterne, og her har kvoteredskabet indtil nu kun været taget meget moderat i brug (Freidensvall, Dahlerup &amp; Skjeie  2006,  56).  Det  kunne  tyde  på,  at  åben  konkurrence  faktisk  her  kan  være  den  bedste  grobund  for fremme af kvinder i politik.

Politologen Carol Bacchi berører det problematiske i at forstå kvinder som en 'blok' med fælles interesser og kendetegn (Bacchi 2006, 44). Sat på spidsen kan man sige, at hvis der er mere, der - f.eks. socialt og økonomisk - adskiller end forener kvinder, hvordan skal de så kunne repræsenteres som en gruppe?

Bacchi arbejder ud fra en interessant distinktion mellem politisk repræsentation ved f.eks. parlamentsvalg og så stillingsbesættelser som f.eks. til universitetsprofessorater, hvor den første kategori anses som mere oplagt til kvotering, fordi der her er tale om vælgersegmenter, der skal repræsenteres (Bacchi 2006, 33).

Men det er en problematisk opfattelse, fordi det borgerlige demokrati ideelt set ikke kendetegnes ved forskellige  samfundsgruppers  uindskrænkede  kamp  for  særinteresser,  men  derimod  om frie  og  lige  borgeres  møde med henblik  på  at  søge  at  opnå  enighed  om  den  mest hensigtsmæssige og retfærdige indretning af samfundet - altså en hæven sig over særinteresser i bestræbelserne på at indrette samfundet i overensstemmelse med 'det fælles bedste'. Hvis parlamentet mere og mere udvikler sig til et forum for interessekamp, risikerer vi, at fokus fl  ytter sig fra en egentlig politisk diskurs til en købslåen om gruppers  privilegier,  hvor  omdrejningspunktet  ikke  længere vil være 'det bedre argument' i Habermas' forstand (Habermas 1997), men derimod 'hvad kan jeg opnå'.

Dog kan den politiske diskurs jo i sagens natur aldrig helt  afkobles  fra  den  konkrete  samfundsmæssige  virkelighed, som den både omhandler og udspringer af. Den politiske diskurs må derfor nødvendigvis også omhandle interesserne, i det omfang 'det fælles bedste' qua 'fælles' må bestræbe sig på at tilgodese alles interesser bedst muligt under hensyntagen til andres interesser.  Det  udelukker til gengæld promovering af særinteresser, fordi en sådan promovering netop pr. defi  nition kun kan foregå på bekostning af andres lige så legitime interesser - altså ved at begrænse andres lige mulighed. Når vi taler om interesser i denne sammenhæng, så taler vi altså om alles (den fælles) interesse i lige muligheder for selv at skabe sig et godt liv.

## Regeringsdannelsens kønspolitik

Hvad  angår  det  politiske  liv,  der  er  temaet  her,  fi  ndes der  ikke  længere  i  Danmark  direkte  krav  om  politisk repræsentation  inden  for  partierne,  som  der  ellers  i  sin tid  gjorde,  da  SF  og  Socialdemokratiet indførte interne partikvoter  på  40  %  i  hhv.  1977  og  1983.  De  samme to  partier  indførte  valgkvoter  til  Folketinget  fra  midtfi  rserne til midt-halvfemserne samt 50 % kønskvotering til  EU-parlamentet  fra  hhv.  1983-1990  og  1988-1996 (Freidenvall, Dahlerup &amp; Skjeie 2006, 71).

De to partiers oprindelige kvoter kan fortolkes som et udslag af en form for rational choice-institutionalisme, hvor  der  på  baggrund  af  eksplicit  politiske  valg  implementeres reguleringer med et specifi  kt formål for øje; at hæve kvinderepræsentationen. Efterhånden har der imidlertid  udviklet  sig  en  mere  normativ  institutionalisme, der bygger på forventninger, vaner og forestillinger om en ideel kønskomposition. Således har de seneste danske både røde og blå danske regeringer været præget af ideen om en 50 % repræsentation af kvindelige ministre. Ved Lars Løkke Rasmussens (V) regeringsdannelse i februar 2010 var der for første gang tale om total 'kønsbalance' med ni ministre af hvert køn og herunder også kvinder på posterne som forsvars- og udenrigsminister.

Også  Erna  Solbergs  norske  regering  fra  2013  samt Matteo Renzis nye italienske regering fra 2014 bygger på princippet om lige mange mænd og kvinder. Det samme gælder Stefan Löfvens svenske regering fra 2014, der består af 12 kvinder og 12 mænd. Mest overraskende er det, at  den  tidligere  TV-kendis  og  leder  for  Disneyklubben på SVT, den 42-årige Alice Bah Kuhnke (MP), er blevet udnævnt til kultur- og demokratiminister.

I  Angela  Merkels  nye  tyske  regeringskoalition  fra 2013 fi  k SPD's partiformand Sigmar Gabriel indfriet sit krav om tre kvinder og tre mænd på SPD's seks ministerposter (Th obo-Carlsen 2013). Merkel selv er imidlertid et eksempel på en kvinde, der har kvalifi  ceret sig den slagne vej til den absolutte toppost som Kansler gennem massive erfaringer som politiker, f.eks. som 'minister for kvinder og unge' og senere 'minister for miljø og atomsikkerhed'.

I  hvilket  omfang  der  er  tale  om  ' policy  learning ' (Klein  og  Marmor,  2006,  905),  hvor  de  enkelte  lande inspirerer hinanden til en fi  fty-fi  fty-politik, der medfører en øget konvergens i regeringsdannelsens kønspolitik, er endnu for tidligt at besvare. Der kan også være tale om, at de samme tendenser opstår uafhængigt i forskellige lande og fremover fastholdes via en ' path dependency ' (Greener, 2002, 162) i det enkelte land, der gør det svært at bryde med  fortidige  mønstre,  skønt  de  omstændigheder,  der foranledigede princippet, måske ikke længere er til stede.

Naturligvis har ministerbesættelse i praksis aldrig udelukkende handlet om udvælgelse af dem, der havde størst politisk erfaring, ekspertise og talent. Utallige parametre indgår, når regeringslederen skal få ministerkabalen til at gå op, lige fra hensynet til styrkeforholdet med koalitionspartierne, til fl  øjene i partierne, til egne støtter og partisoldater, til næstformænd og/eller kronprinser eller kronprinsesser i partiet og til en regional balance, hvor f.eks. nordjyderne ikke må glemmes (Knudsen 2007, passim).

Det  nye  i  dansk  politik  er  imidlertid  dels,  at  ungdom  er  blevet  et  voldsomt  plus,  men  frem  for  alt,  at kvinder eksplicit søges repræsenteret med samme andel som mænd. Kønnet har i disse år overtrumfet samtlige andre  parametre,  såsom  socialklasse,  etnicitet  og  alder. De  to  venstrefl  øjspartier  i  Th orning-Schmidts  regering fra oktober 2011 (Socialdemokratiet og SF) udpegede da også otte kvindelige ministre og ni mandlige til den nye regering, hvorimod det tredje parti i regeringsalliancen, De Radikale, næsten demonstrativt undsagde ideen og udpegede  fem  mandlige  og  kun  en  kvindelig  minister i  form  af  partiets  leder,  økonomi-  og  indenrigsminister Margrethe Vestager.

Man kunne i øvrigt  spørge  her,  hvorfor  det  lige  er kvinder som kategori, der skal have ret til sær-repræsentation? Hvorfor ikke repræsentation baseret på etnicitet, alder og socialgruppe? I så fald ville man til sidst kunne ende med, at et stort antal ministerposter var forud fastlagt efter bestemte planmål.

På spørgsmålet, om der ville blive en kvote for antallet af ministre i Helle Th orning-Schmidts nye regering i 2011, svarede hun, at: 'Jeg kan ikke forestille mig en regering uden reel ligestilling. Jeg så også meget gerne vi fi  k fl  ere synlige indvandrerpolitikere, også gerne som ministre' (Redington 2007, 209). Det lykkedes som bekendt i tilfældet Manu Sareen, der blev ligestillingsminister og kirkeminister, dog ikke uden sværdslag.

I  tiden  op  til  Th orning-regeringens  dannelse  var netop denne post i ugevis spået at tilgå teologen og den tidligere ligestillingsordfører for SF, Pernille Vigsø Bagge, der sammen med Lone Dybkjær havde markeret sig som en ivrig forkæmper for kønskvoter, f.eks. til aktieselskabsbestyrelser (Retsinformation 2010). Hun reagerede ikke just med forståelse på udnævnelsen af Manu Sareen, idet hun skabte mediestorm ved at kalde den nye regering 'et FLOP' og fortsatte på Facebook ved at skrive: 'Kirken gik til  en 'der ikke er med i foreningen og formentlig ikke aner noget om den, ligestillingen ditto … tror måske ikke jeg er SFer dagen ud' (Meyhoff   2011).

## Statsministeren som rollemodel?

Inden jeg går videre, er det vigtigt at understrege, at det følgende  ikke  sigter  på  rigoristisk  at  argumentere  mod ideen om 'at stemme på en kvinde'. Men det forekommer at være et berettiget videnskabeligt fokus at analysere tendensen til, at der ved opstillinger, urafstemninger og valg vælges ud fra bevidste forestillinger om at promovere en kvindelig kandidat. Vil det kunne gavne via fl  ere kvindelige rollemodeller, eller vil det kunne skade, hvis kandidaten også er promoveret via kønspolitiske overtoner?

Et eksempel er valget af Helle Th orning-Schmidt til formand  for  Socialdemokratiet  og  senere  statsminister. I  et  demokrati  må  vælgerne  naturligvis  stemme  ud  fra præcis de parametre, de selv fi  nder relevante, og der er intet udemokratisk i, at de vælger at stemme på en kvinde eksplicit på grund af hendes køn. Men lige så legitimt er det, at forskningen diskuterer konsekvenserne af, at vælgerne ikke kun stemmer ud fra politiske programpunkter, men også bevidst ud fra gruppeidentiteter. Og her er det tydeligt, at med Helle Th orning-Schmidts kandidatur til posten som formand for Socialdemokratiet og senere til statsministerposten vandt den bevidste satsning på kvindekønnet som en væsentlig faktor for valget af en politisk topleder for første gang klangbund i Danmark.

Helle Th orning-Schmidt erkender selv, at der indgik en tydelig kønskomponent i promoveringen af hende. I hendes  selvbiografi    hedder  det,  at  hun  blev  valgt  som partiformand, fordi 'hun havde en anden baggrund, og ønskede at gøre partiet mere resultatorienteret, men også

fordi  hun  er  kvinde'  (Redington  2007,  201).  Som  hun siger, 'mon ikke de socialdemokratiske medlemmer efter 130 år var parate til at vælge en formand, som ikke var en mand?' (Redington 2007, 201).

Udgangspunktet  var  en  massiv  fl  ugt  af  kvindelige vælgere fra Socialdemokratiet (DR.dk 2005), hvilket tidligere  havde  fået  den  daværende  partiformand  Mogens Lykketoft til at foreslå en regering med fi  fty-fi  fty procent ministre fra de to køn (Ditlev 2005).

I  Socialdemokratiet var der i 2005 opstået et magttomrum i partiet, hvor de tidligere så mægtige frontfi  gurer Svend Auken, Mogens Lykketoft og Poul Nyrup Rasmussen  alle  var  spillet  af  banen.  Samtidig  vægrede  oplagte kandidater som Henrik Dam Kristensen og Jan Trøjborg sig  ved  at  stille  op  som  formand  for  partiet.  Det  er  en vigtig del af baggrunden for, at mindre markante spillere med  langt  svagere  parlamentarisk  erfaring  kunne  gøre sig gældende. Men er det også hele forklaringen på Helle Th   orning-Schmidts karriere, eller indgik der også et voksende ønske om et Socialdemokrati ledet af en kvinde?

Frem mod urafstemningen om formandsposten i Socialdemokratiet i 2005 bredte der sig i partiets hovedbestyrelse og blandt mange socialdemokratiske borgmestre en  forestilling  om,  at  Socialdemokraterne  havde  brug for  en  gerne  yngre  og  gerne  kvindelig  kandidat:  'Det kunne være fl  ot, hvis vi kunne stille med Danmarks første kvindelige statsminister,' sagde f.eks. Glostrups borgmester, Søren Enemark, fl  ankeret af Hvidovres borgmester, Britta Christensen (Termansen 2005). Også fagbevægelsen og ikke mindst den tidligere næstformand i LO Tine Aurvig-Huggenberger - i  øvrigt  en  af  Helle  Th orningSchmidts tætte veninder helt tilbage fra barndommen ønskede Helle Th orning-Schmidt i front.

Helle  Th orning-Schmidts  udtalte  imidlertid  den  9. februar 2005, at hun ikke var kandidat til posten i erkendelse af sin manglende erfaring med Christiansborgpolitik - eller med hendes egne ord: 'Jeg har ikke engang fået et kontor endnu.'

I  den  magtfulde  kreds  omkring  Mogens  Lykketoft bredte der sig samtidig en forestilling om en kvinde som den store fornyende kraft. Lykketoft selv hældte nu mod Mette Frederiksen, som han karakteriserede som 'partiets urkraft' og foreslog som sin kandidat til formandsvalget (Frederiksen &amp; Steensbeck 2004, 4).

Herefter blev der imidlertid afholdt et møde mellem medlemmer af den magtfulde såkaldte 'Nyrup-fl  øj', som Th   orning-Schmidt tilhørte. Holdningen i denne fl  øj var, at: 'Man vil gerne opstille en kvinde', og 'pilen pegede mod enten Bundsgaard eller Th orning-Schmidt.' Det var nu ideen, at den tidligere by- og boligminister i 2000/2001 Lotte Bundsgaard og Helle Th orning-  Schmidt skulle tage en samtale under fi  re øjne for at afklare, hvem der var det bedste kort. Mødet blev aldrig afholdt, men Th orningSchmidt  viste  sig  at  have  fl  ertallet  i  ryggen  (VogdrupSchmidt 2012).

Kvindekortet blev fortsat trukket frem mod uraftstemningen for Socialdemokratiets 53.000 medlemmer. Tidligere udviklingsminister Helle Degn foretrak Helle Th orning-Schmidt, fordi 'Helle har de bedste chancer for at slå Anders Fogh Rasmussen, fordi hun er ny og kvinde. Frank er det gamle og det samme' (Redder 2005). Ved urafstemningen i Socialdemokratiet vandt Helle Th orningSchmidt så over den tidligere forsknings- og justitsminister Frank Jensen. Kunne man forestille sig det omvendte, at en mandlig kandidat, der var nyvalgt til Folketinget, ville  have  kunnet  vinde  over  en  kvindelig  topkandidat med ministererfaring?

Udtrykt af specialisten i arbejderbevægelsens historie Niels Finn Christiansen var det 'en utrolig satsning' at vælge  'en  formand  uden  parlamentarisk  erfaring'  (Redington  2007,  22).  I  sin  bog Fra  markedsdemokrati  til folkestyre noterer Tim Knudsen, at: 'Historisk set var det bemærkelsesværdigt, at Helle Th orning-Schmidt i 2005 blev partiformand efter mindre end 12 års medlemskab og uden folketingserfaring' (Knudsen 2007, 139).

Th   orning-Schmidt erkender selv, at 'det er usædvanligt ud fra enhver målestok at vælge en formand, der er nyvalgt til Folketinget' (Redington, 2007, 22). At der var tale om en nøgtern erkendelse, ses af hovedlinjerne i Th orning-Schmidts karriere og erfaringer indtil formandsvalget:  Kandidat i statskundskab i 1993, valgt til EuropaParlamentet i 1999 og valgt til Folketinget i 2005.

Efter valget af Helle Th orning-Schmidt til formand for Socialdemokratiet udviklede der sig en 'Helle-eff  ekt' i befolkningen med bl.a. en 30 % tilslutning til Socialdemokratiet, funderet i med hendes egne ord 'den fantastisk spændende historie om en kvinde, der vender op og ned på et af Danmarks store partier' (Redington 2007, 32).

I  valgkampen  til  folketingsvalget  i  2011  nedtonede Th   orning-Schmidt selv kønskortet, mens det på mere lokale niveauer spillede en rolle. Som eksempel kan nævnes lokalpolitikeren Bo Sandberg, der i sin 1. maj-tale kunne melde, at: 'Også derfor skal vi fra nu af og frem til kl. 20 på valgdagen kæmpe for, at vi kan få Danmarks første kvindelige statsminister, en ny regering - og også nogle af os lokale på Frederiksberg valgt' (Sandberg, 2015).

Også mange feminister spillede på kvindekortet, f.eks. på Facebook, hvor de tilkendegav, at de ville 'stemme på Helle',  fordi  det  kunne  være  sjovt,  hvis  en  kvinde  blev statsminister. Som bannerfører for den type holdninger stod  bestsellerforfatteren  Hanne-Vibeke  Holst  med  sin Dronningetrilogi,  hvorom  hun  allerede  i  2005  kunne melde, at:

'Ja, jeg må håbe, at Helle Thorning ikke overhaler mig indenom. Så står du der jo på ny, og så skal vi igennem hele nøgleromanlegen igen! Jeg vil da meget gerne se Charlotte Damgaard som landets første kvindelige statsminister. Selvfølgelig for at se, om kvinder har et alternativ til det maskuline magtvælde' (Kastrup 2005).

I  september  2011  forud  for  Folketingsvalget  lancerede Dansk Kvindesamfund det klingende slogan: 'Stem på en kvinde, hvis demokratiet skal vinde!' Dansk Kvindesamfund hævdede, at: 'Hvis repræsentationen var mere ligelig, ville der måske også blive fokuseret mere på emner som kønskvoter til bestyrelser, voldelige partnere og øremærket barsel til fædre.' (Dansk Kvindesamfund, 2011). Som bekendt  forsvandt  både  spørgsmålet  om  kønskvoter  og øremærket barsel ud af den praktisk førte regeringspolitik.

På trods af sådanne kampagnetiltag gik Socialdemokratiet  ved  valget  i  2011  et  mandat  tilbage  og  fi  k  med kun 24,8 % af stemmerne det dårligste valg siden 1903, men kunne pga. SF's og De Radikales fremgang alligevel danne regering.

Hvis man sammenligner med listen med Th orningSchmidts  forgængere  som  statsministre,  vil  man  se,  at Th   orning-Schmidt skiller sig ud med den absolut svageste erfaringsmæssige baggrund for at nå det højeste politiske stade.

Før Lars Løkke Rasmussen blev statsminister, havde han  følgende  på  sit  generalieblad:  Amtsborgmester,  indenrigs- og sundhedsminister samt fi  nansminister. Hans forgænger Anders Fogh Rasmussen: Politisk ordfører, formand for folketingsgruppen, skatteminister, økonomiminister. Poul Nyrup Rasmussen: Cheføkonom i LO 198086,  direktør  i  Lønmodtagernes  Dyrtidsfond  1986-88, næstformand for Socialdemokratiet 1987-92 og formand 1992-2002. Det hører dog med til billedet, at både Nyrup og Anker Jørgensen også havde relativt svag parlamentarisk erfaring; læs: manglende ministererfaring.

Med  Helle  Th orning-Schmidts  svage  erfaringer  fra dansk politik in mente kan det spørges, om det kan give bagslag, hvis kvindelige kandidater uden stor politisk erfaring f.eks. som ministre stemmes igennem bl.a. på baggrund  af  forestillinger  om  kønslig  repræsentation?  Når kønnet så tydeligt indgår i valget af den kvindelige kandidat, risikerer man jo også, at kønnet indgår i vurderingen af de politiske resultater.

Hos mediernes politiske kommentatorer lige fra TV2's Hans  Engell  til  Weekendavisens  Arne  Hardis  er  Th orning-Schmidt vedholdende blevet kritiseret for især i sin første tid som statsminister på grund af sine manglende erfaringer  at  have  fulgt  en  svingende  og  inkonsekvent linje i forhold til partiprogrammet og det parlamentariske spil på Christiansborg. Hvorimod hendes erfaringer som EU-parlamentariker  bliver  lagt  til  grund  for  vurderingen  af  hendes  senere  mere  sikre  politiske  optræden  på den europæiske scene i EU. I spekulationerne om Helle Th   orning-Schmidts eventuelle vej mod en EU-toppost i juli 2014 blussede kritikken af hendes manglende politiske  erfaringer  igen  op,  f.eks.  hos  Weekendavisens  Arne Hardis, der i en politisk kommentar skrev:

'At sætte en så uerfaren politiker ind som statsministerkandidat, svarer nogenlunde til, at et nødlidende smedværksted indsætter førsteårslærlingen som ny mester i et forsøg på at redde biksen, og partiets ledelse bar tydeligt præg af det i lang tid efter valget af Thorning i foråret 2005 … Holdningen til skattestoppet blafrede, udlændingekursen var usikker, synet på velfærdsreformer skiftende' (Hardis, 2014).

Helle  Th orning-Schmidt har imidlertid vist  en  forbløffende  råstyrke  i  betragtning  af  alle  de  vanskeligheder, der har tårnet sig op imod hende i form af anklager om brudte  valgløfter,  svigt  i  relation  til  socialdemokratiets værdipolitik og skattesagen mod hende og hendes mand.

## Europa-Kommissionens kønspolitik

Kampen for udnævnelse af fl  ere kvindelige toppolitikere er imidlertid ikke alene et dansk fænomen. Ved nedsættelsen  af  Europa-Kommissionen  i  sensommeren  2014 foregik besættelsen af topposterne vanen tro på baggrund af meget andet end kvalifi  kationer, talent og erfaring. De store lande skal have deres bid og de nye østeuropæiske lande  deres  bid.  Endelig  er  der  den  situation,  hvor  alle vogter på alle, og der fi  ndes en kompromiskandidat som EU's tidligere 'præsident' fra 2009 til 2014, Herman Van Rompuy.

Det nye er imidlertid, at kønsparameteret spiller en stadig støre rolle. Europa-Parlamentet arbejder på, at 40 % af bestyrelsesposterne i de større private og børsnoterede off  entlige virksomheder i EU-landene skal besættes med  kvinder,  men  Europa-Kommissionen  selv  er  også udsat for en blød kvotering. Måske skyldes dette øgede fokus  på  en  forstærket  kvinderepræsentation  ikke  kun en feministisk oprustning, men også bekymringer i EUtoppen over manglen på opbakning til EU-projektet hos mange af de kvindelige vælgere i EU.

Inden Jean-Claude Juncker blev valgt som EU's nye præsident, blev der lagt pres på ham for at sikre kvindeandelen i det nye Europa-Parlament. Europa-Kommissionens næstformand, den liberale hollænder Neelie Kroes, stillede sig i spidsen for en kampagne 'Ten or more' for mindst 10 kvindelige kommissærer i det nye parlament. Kroes  roste  i  den  forbindelse  den  nuværende  kommissionsformand José Manuel Barroso for i sin tid at have insisteret på, at kvinder besatte omkring en tredjedel af kommissærposterne.

Hun havde som et led i sin kampagne for fl  ere kvinder 'stillet sig bag Jean-Claude Juncker som kandidat til titlen som Europa-Kommissionens formand, men samtidig understreget, at han bør øge antallet af kvindelige kommissærer' (Jyllandsposten 2014).

Kampagnen for en høj andel kvindelige kommissærer blev støttet af EU's afgående retskommissær Viviane Reding og af samtlige de afgående kvindelige kommisionsformænd,  herunder  klimakommissær  Connie  Hedegaard, der udtalte: 'Presset har virket.  Pludselig  blev statsministrene tvunget til at tænke over, om de ikke også havde nogle kvalifi  cerede kvindelige bud. Og det havde de jo' (Beim 2014).

I  forlængelse  af  sit  kvindeprogram  støttede  Neelie Kroes logisk nok også Helle Th orning-Schmidt, der 'ville blive  en  god  efterfølger  til  Herman  Van  Rompuy  som formand for Det Europæiske Råd' (Munch 2014a).

Også  formanden  for  Europa-Parlamentet  Martin Schulz advarede i juli 2014 om, at parlamentet ikke ville 'acceptere en 'gentlemens club''. Schulz udtalte, at:

'Fra mine diskussioner med lederne af de politiske grupper ved jeg, at et kritisk punkt, som vil være afgørende for parlamentets godkendelse af kommissionen, er kønsbalancen. Parlamentet er meget bekymret over, at så godt som alle navne på kandidater, som nu er i omløb, er mænd.'

Helt i overensstemmelse med Kroes' og Schulz' holdninger foreslog den nyvalgte Juncker, at 40 % af de nye kommissærer skulle være kvinder (Munch 2014a). Problemet for Juncker var dog, at halvdelen af de 28 EU-lande allerede havde meldt en kandidat ud, men kun et af medlemslandene havde foreslået en kvinde (Jyllands-Posten 2014). Og uden mindst 9 kvindelige kommissærer ville Parlamentet måske afvise at godkende hans kommission.

Det drejede sig derfor om at undgå, at de nationale regeringer blev ved med at melde mænd ud. Juncker forsøgte  nu  at  formå  de  nationale  regeringer  til  at  sende forslag til kvindelige kandidater. Det gav til gengæld de nationale regeringsledere anledning til at forsøge at presse Juncker  til  at  tildele  dem  tunge  poster  til  potentielle kvindelige  kandidater.  Således  truede  Helle  Th orningSchmidt Juncker med at sende en mand, hvis ikke der blev  fundet  en  magtfuld  post  til  Margrethe  Vestager

(Lauritzen  2014).  Juncker  havde  da  også  selv  kommet med et tilbud til medlemslandene om, at han ville 'give dem magtfulde kommissærposter, hvis de sendte en kvindelig kandidat' (Information 2014).

Belgierne overvejede trodsigt til det sidste at sende en mand, hvilket udløste en vittighed om, at han i så fald ville blive marginaliseret med posten som kommissær for 'parallelsproglighed'. I sidste ende sendte belgierne så en kvinde, hvilket udløste jubelscener hos holdet omkring Juncker, for så gik kabalen jo op (Beim 2014). EuropaParlamentets krav endte med at lyde på det samme antal kvinder som i den afgående kommission, nemlig 32 %, eller 9 kommissærer ud af 28.

Før  Parlamentets  store  afstemning  om  godkendelse af  den  nye  kommission  blev  Juncker  selv  kritiseret  for, at han som mand trak kommissionens kønssammensætning  i  den  forkerte  retning,  hvortil  han  til  almindelig moro for salen udtalte, at: 'Jeg kan desværre ikke skifte køn - i hvert fald ikke på den korte bane. Men jeg håber virkelig,  at  Luxembourg  sender  en  kvinde  næste  gang' (Information 2014).

Den  konservative  Viviane  Reding,  der  er  nyvalgt medlem af Europa-Parlamentet, fandt det problematisk, at Juncker måtte presse så meget på, og foreslog derfor, at der fremover enten indførtes kvoter til kommissærposterne, eller at hvert land bliver tvunget til at stille med både en kvinde og en mand (Beim 2014).

Netop dette princip om både en mand og en kvinde på topposter blev faktisk igen gennemført ved sammensætningen af EU's ansigter udadtil, præsidenten og udenrigschefen, der ikke mindst var foranlediget af, at kvinder generelt ikke havde opnået mange topposter i EU (Wright 2014). Her sås oven i købet muligheden for, at kvinder kan opnå en dobbelt forfremmelse, hvor de først optages i fi  fty-fi  fty-regeringer i deres hjemland og siden bevæger sig videre opad i hierarkiet mod en EU-toppost.

Det gjaldt EU's nye 'udenrigschef', den 41-årige italienske Federica Mogherini. Hun blev i februar i år uden særlig  politisk  erfaring  som  f.eks.  minister  udnævnt  til at  være  udenrigsminister i Matteo Renzis nye regering, der som tidligere nævnt bestod af lige mange kvindelige og  mandlige  ministre.  Fem  måneder  efter  blev  hun  så udpeget til at stå i spidsen for EU's udenrigstjeneste, selvfølgelig fordi Italien stod for tur til en tungere EU-post, men også fordi  hun  kunne  afbalancere  kommissionens kønssammensætning på topniveau.

På  et  efterfølgende  EU-pressemøde  blev  formanden for  Europa-Parlamentet  Martin  Schulz  i  anledning  af Mogherinis kandidatur spurgt: 'Er køn eller kompetence den vigtigste faktor i jobbet?' Schultz svarede: 'En person i  en  høj  stilling  som  repræsentant  for  Den  Europæiske Union skal være kompetent til jobbet. Jeg mener, at de fordomme, som bliver bragt på bane fra mange sider, er uretfærdige' (Larsen 2014).

Helle Th orning-Schmidt er også på dette felt et interessant  eksempel  på  et  potentielt  karrierespring.  Som tidligere  nævnt  indgik  der  en  tydelig  kønskomponent i promoveringen  af  den  i  Christianborg-politik  helt  uerfarne Helle Th orning-Schmidt som formand for Socialdemokratiet i 2005. I løbet af sommeren 2014 var hun så efter alle forlydender meget tæt på at blive ny formand for Det Europæiske Råd - populært kaldet EU's præsident - men her vejede hensynet til de nye medlemmer i Østeuropa tungere, og posten gik derfor til Polens premierminister Donald Tusk.

Er der foregået en form for policy learning , hvor politikerne i EU-parlamentet er blevet inspireret af nationale regeringers forsøg på at fremme kvindelige toppolitikere? Efter alt at dømme er der snarere tale om en path dependency ,  for  sammensætningen  af  EU-kommissionen  har været  underlagt  kønspolitiske  mål  i  fl  ere  kommissionsperioder før. Alt tyder derfor på, at der har udviklet sig tradition for at stræbe efter 40 % kvindelig repræsentation  i  parlamentet,  som  der  ikke  stilles  spørgsmålstegn ved,  men  som  EU-kommissionsformanden  forventes  at stræbe mod.

Hele sceneriet med kravet om, at de nationale regeringer skulle sende kvindelige kandidater, der til gengæld ville kunne lokkes frem med tungere poster, var faktisk foregået fi  re  år  før.  Også  ved  sammensætningen af den nye kommission i 2009/10 var EU-præsidenten Barrosos erklærede mål en 'balance mellem kønnene i den europæiske midte. Der er otte kvinder i Kommissionen - engang var der 10.'

Barroso manglede fem kvindelige kandidater, og med Politikens ord havde Barroso 'tidligere været ude at lokke de nationale regeringschefer med særdeles tunge poster, hvis medlemslandene sender en kvinde' (Ejstrup 2009).

På det tidspunkt havde 20 lande meldt deres kandidater ud. I Danmark havde det længe ligget i luften, at når integrationsminister Bertel Haarder havde fået styr på  udlændingeområdet,  ville  der  til  gengæld  vanke  en kommissærstilling.  Men  nu  blev  der  skabt  usikkerhed om hans kandidatur. I sidste ende lykkedes det da også i stedet med udnævnelsen af Connie Hedegaard at nå op på det ønskede antal kvindelige kandidater.

Tiltrækkes  kvinder  ikke  i  samme  grad  som  visse mænd af et topjob som kommissær? Uden at kunne gå i dybden her behøver kvinders 'underrepræsentation' ikke at  skyldes undertrykkelse eller diskrimination. Et alternativt svar, der kun kan antydes her, kunne være, at der er tale om valg af andre livsformer. 1 Et eksempel herpå er Mariann Fischer Boel (V), der i 2010 undlod at genopstille som landbrugskommissær.

Hun fremhæver,  at  hun  'gerne  ville  have  tid  til  at nyde  sine  børnebørn'.  Hun  fortæller,  at:  'I  Bruxelles fandt jeg en lejlighed med god plads. Og jeg havde nok håbet, at mine børn og min mand ville komme og besøge mig noget mere. Men jeg ved også, at hvis min mand var fl  yttet med derned, ville jeg have haft dårlig samvittighed konstant, for jeg arbejdede i døgndrift. I stedet kom jeg hjem, når jeg havde tid.'

Mariann Fischer Boel fremhæver endvidere, at: 'Når man først åbner munden, kan man blive valgt til alting. Særligt som kvinde.' Klaus-Dieter Borchardt fra EuropaKommissionen bekræfter, at: 'Hun var heldig i forhold til at få kommissærposten: Danmark var ikke sikker på sit ressortområde, Barroso havde brug for en kvinde, landbruget var ledigt, og hun var minister for det område.'

Mariann  Fischer  Boel  fortæller,  at  'Bertel  Haarder faktisk  var  kørt  i  stilling  til  at  få  den  kommissærpost, der gik til hende': 'Han ville det så gerne. Og han ville have været god til det. Men måske ville han det for meget - eller  også  fi  k  han  bare  ikke  den  kønsskifteoperation' (Beckett 2010)

Haarder  husker  ifølge  Information  godt,  hvordan 'kvindeargumentet blev brugt' mod ham i 2004, og han udtalte i Information i juli 2014, at: Fogh desværre nølede 'så længe, at Barroso nærmest var nødt til at forlange en kvinde, hvis det skulle godkendes i Parlamentet' (Kjær Jessen &amp; Crone 2014).

## Afrunding

I 1949 analyserede Simone de Beauvoir den patriarkalske tendens  til,  at  kvinder  op  gennem  historien  var  blevet presset ind i rollen som det andet køn, der ikke blev behandlet som statsborger, men som et appendiks til manden, der som husbond var det egentlige retssubjekt, der i  perioder af historien kunne eje, arve og stemme uindskrænket (Jacobsen 2008). I nutidens Danmark kan der overraskende  nok  konstateres  en  tendens  til  en  ny  andetgørelse af kvinden, men nu med udgangspunkt i den gode viljes  forsøg  på  at  opnå  ligestilling  gennem  kønsrepræsentation.  Hvor  kvindens  ligestilling  for  Beauvoir skulle gøre op med andetheden, er andetheden nu blevet et instrument til at opnå 'ligestilling' forstået som ideelt set ligelig fordeling af poster i slutresultatet.

I 1990'erne udvikledes en form for rational choice-institutionalisme, hvor Socialdemokratiet og SF via direkte reguleringsmekanismer  indførte  kønskvoter  ved  opstilling af kandidater til folketings- og EU-valg. Denne form for institutionalisme kulminerede i år 2000 med Ligestillingslovens  krav  om  kvinderepræsentation  i  de  statslige styrelser. Herefter udvikledes der i 00'erne og fremefter en mere normativ institutionalismes adfærdsmæssige, va- neprægede og traderede praksisser i relation til andele af poster afsat til kvindelige ministre og EU-kommisærer.

Udviklingen af en kvindelig særposition i samfundet er her blevet forsøgt undersøgt via tre cases: 1) Kravet om 50 % kvindelige ministre, 2) ideen om at ville opstille og stemme på en kvindelig statsminister, 3) bestemte andele af EU-kommissærposter til kvinder. Alle disse cases har det til fælles, at de bygger på ideen om at vælge, stemme på,  promovere  eller  udnævne  en  kvinde  for  at  opnå  en bedre 'kønsbalance'.

Der  er  imidlertid  meget  stor  forskel  på  de  nævnte cases. Hvor en regeringsleder suverænt kan sammensætte sin regerings kønskomposition, bliver der hvert femte år kæmpet fra EU-parlamentets side for at opnå en så høj kvindeandel af kommissærposter som muligt. Endelig er der  også  på  græsrodsniveau  mulighed  for  vælgerindfl  ydelse ved at stemme på en kvindelig gruppeformand og senere statsminister med udgangspunkt i ønsket om at få en kvinde til magten.

I alle de tre tilfælde er det aktørernes suveræne ret at vælge  og  promovere  ud  fra  personlige  kønspræferencer, men risikoen er naturligvis, dels at kønnet overtrumfer andre  væsentlige  kvalifi  kationer,  og  dels  at  kvindelige kandidater, der er blevet kønsligt promoveret, vil svække det generelle indtryk af den stærke, selvstændige kvinde, der har kvalifi  ceret sig i åben konkurrence.

Hermed bliver kvinden ikke længere primært opfattet som en statsborger på lige fod med manden, der via sit individuelle talent indgår i kampen for at opnå topstillinger, men som et kønsvæsen, der skal tildeles kollektiv repræsentation.  Kvinder  risikerer  herigennem  at  blive udsat for en form for 'velmenende diskrimination', der langt fra skaber empowerment, fordi man ikke er udvalgt gennem åben konkurrence. Risikerer vi ikke, at kønsrepræsentationen  kommer  til  at  skade  kvindefrigørelsen, fordi kvinder løftes frem frem for selv at kæmpe sig vej? Eller vil de promoverede kvindelige ministre og kommissærer tværtimod kunne agere som fyrtårn, der viser vej til,  at  kvinder  efterhånden  uden  særtiltag  kan  opnå  de magtfulde poster?

Hvad  for  et  samfund  får  vi,  hvis  tendensen  til,  at politiske poster, bestyrelsesposter, kunststøtte og topforskerstillinger mere og mere uddeles til to kønskollektiver? Vil det gavne kvindefrigørelsen? Det er ikke sikkert. Vi risikerer i stigende grad at se på topfolk som hhv. kvindeeller mandekommisærer, kvinde- eller mandeministre og kvinde- eller mandekunstnere med lavere forventninger til  kvinderne,  der  jo  er  kommet  ind  via  kønsrepræsentation.

Allerede nu har det moderne Danmark stor gavn af kvinders høje uddannelsesniveau og erhvervsfrekvens, og alle  initiativer,  der  yderligere kan forløse det kvindelige talent, vil være til stor social og økonomisk gavn for det danske samfund.

Men er vi ikke på vej til at bryde med et af det moderne samfunds fundamentale meritokratiske principper om ikke at sortere på køn, når moderne regeringer sammensættes,  så  kvinder  garanteres  50  %  repræsentation. Når  medlemslandene  i  EU  får  at  vide,  at  de  ikke  skal nominere de mandlige kandidater, de har tænkt sig, fordi der skal være minimum 32 % kvindelige kommissærer. Hvis  der  fra  videnskabeligt  hold  var  påvist  systematisk diskrimination af kvinder på disse områder, ville det naturligvis kalde på modforholdsregler, men det ses ikke at være dokumenteret i den eksisterende forskningslitteratur (Bonde 2014, s. 15-19).

Hvis  særgrupper  skal  tildeles  repræsentation  i  det moderne  politiske  system,  risikerer  vi,  at  det  splintrer oplysningens ideal om, at mennesket optræder først som statsborger og siden med allehånde andre særidentiteter. Samfundet risikerer at blive fragmenteret af særinteresser, hvor gruppers tillagte kendetegn bliver opfattet som væsensforskelle,  som  statsmagten  må  anerkende  i  form af  særregler  for  etniske,  aldersmæssige  og  sociale  grupperinger.  Og  frem  for  alt  vil  den  kvindelige  politiker  i stigende grad blive promoveret som kønsvæsen frem for som statsborger. 2

## Litteratur

- Andersen, A. &amp; Nielsen, R. 2007, Mainstreaming i juridisk perspektiv , Jurist- og økonomforbundets Forlag, København.
- Bacchi, C. 2006, 'Arguing for and against quotas', s.32-51, in D. Dahlerup (red.), Women, Quotas and Politics , Routledge, Oxon.
- Beauvoir, S. de 1949, Le Deuxième Sexe ,Gallimard, Paris.
- Beckett,  T.  2010,  'Åbner  man  munden,  kan  man  blive  valgt  til  alt', djøfbladet.dk , 12 maj, set 14 januar 2015, http://www.djoefbladet. dk/blad/2010/09/-aa-bner-man-munden-kan-man-blive-valgt-tilalt.aspx
- Beim, J.H. 2014, 'Juncker skal jonglere med ni kvinder', Politiken ,  8 september,  set  14  januar  2015,  http://politiken.dk/udland/int\_ europa/ECE2389403/juncker-skal-jonglere-med-ni-kvinder/
- http://universitetsavisen.ku.dk/dokument9/nyhedsarkiv/2008/dokument20/
- Bonde, H. 2013, Fordi du fortjener det , Gyldendal, København.
- Bonde, H. 2013, 'Kronik: Th orning har selv sagt  det', Berlingske ,  11 juli, set 14 januar 2015, http://www.b.dk/kronikker/thorning-harselv-sagt-det
- Bonde,  H.  2014,  'Fra  feminisme  til  favorisme?  Kønsrepræsentation  i universitetsforskning', Øk onomi &amp; Politik , no. 3, s. 3-22.
- Bonde, H. 2015a, Mistillidskulturen, Kønsrepræsentation i kunst, tidsskriftet Kritik , (in press, april 2015).
- Bonde, H. 2015b, Idrottsforum, Jernhårde Ladies? - Et essay om kønsrepræsentation i sport, http://idrottsforum.org/bonde150127/
- Dahlerup,  D.  (red.)  2006, Women,  Quotas  and  Politics ,  Routledge, Oxon.
- Dansk Kvindesamfund 2011, 'Stem på en kvinde hvis demokratiet skal vinde', set 14 januar 2015, http://danskkvindesamfund.dk/nyheder/ vis/artikel/stem-paa-en-kvinde-hvis-demokratiet-skal-vinde.html
- Ditlev, N. 2005, 'S-kvinder på spring', Jyllands-Posten ,  27  januar,  set 14 januar 2015, http://jyllands-posten.dk/indland/ECE3776353/skvinder-pa-spring/
- DR.dk 2005, 'kvinderne svigter Socialdemokratiet', DR.dk Folketingsvalg ,  29  januar,  set  14  januar  2015,  http://www.dr.dk/folketingsvalg/516.htm
- Ejstrup, S 2009, Barroso: Send mig en kvinde, 12. november, set 14. januar 2015, http://politiken.dk/udland/ECE833254/barrososend-mig-en-kvinde/
- Erhardtsen, B. &amp; Christensen J.R. 2006/2012, 'Overvægt af kvinder i  statslige bestyrelser', Berlingske Business ,  16 december 2006/ opdateret 28 maj 2012, set 14 januar 2015, http://www.business.dk/ karriere/overvaegt-af-kvinder-i-statslige-bestyrelser
- Frederiksen, M. &amp; Steensbeck, S. 2004, 'Nåååh, partiets urkraft', Politiken , 15 februar, sektion 3, s. 4.
- Freidensvall, L., Dahlerup, D. &amp; Skjeie, H. 2006, 'Th e Nordic Countries - An incremental model', s.55-82, in D Dahlerup (red.), Women, Quotas and Politics , Routledge, Oxon.
- Greener,  I.  (2002)  Understanding  NHS  reform:  Th e  policytransfer, social learning, and path dependency perspectives, Governance: An International Journal of Policy, Administration,
- and Institutions , 15(2), 161-183.
- Habermas, J. 1997, Teorien om den kommunikative handling ,  Aalborg Universitetsforlag, Aalborg.
- Information 2014, 'Flov EU-chef undskylder: Jeg kan ikke skifte køn', Information , 22 oktober, set 14 januar 2015, http://www.information.dk/telegram/513320
- Jacobsen, A.F. 2008, Husbondret. Rettighedskulturer i Danmark 17501920 , Museum Tusculanums Forlag, København.
- Jyllands-Posten 2014, '93 procent af nominerede EU-kommissærer er mænd', Jyllands-Posten ,  28juli, set 14 januar 2015, http://jyllands-
- posten.dk/international/europa/ECE6897993/93-procent-af-nominerede-eu-kommissaerer-er-maend/
- Jyllands-posten 2014b, EU-toppolitiker: Jeg støtter Th orning, fordi hun er kvinde, 15. juli 2014, set 14 januar 2015, http://jyllands-posten. dk/international/europa/ECE6873217/EU-toppolitiker%3A+Jeg+s t%C3%B8tter+Th orning,+fordi+hun+er+kvinde/
- Kastrup,  M.  2015,  'Det  handler  ikke  om  Lykketoft',  Berlingske  Tidende, 15. november, set 14. januar, http://www.b.dk/kultur/dethandler-ikke-om-lykketoft.
- Klein,  R.  og  Marmor,  T.R.  2006, Refl  ections  on  policy  analysis ,  i:  M. Moran, M. Rein and R.E. Goodin (eds.), Th e Oxford Handbook of Public Policy, Oxford: Oxford University Press.
- Knudsen, T. 2007, Fra folkestyre til markedsdemokrati , Akademisk Forlag, København.
- Kjær Jessen, C. &amp; Crone, M. 2014, 'Antorini og Gjerskov er danske kommissærfavoritter', Politiko ,  14  juli,  set  14  januar  2015,  http:// www.politiko.dk/nyheder/antorini-og-gjerskov-er-danske-kommissaerfavoritter
- KVINFO 2008, 'Mainstreaming', KVINFO køn, Viden, Information, Forskning ,  TEMA,  september,  set  14  januar  2015,  http://forside. kvinfo.dk/tema/Mainstreaming
- Laneth, P.F. 2007, Lillys danmarkshistorie. Kvindeliv i fi  re generationer , Gyldendal, København.
- Larsen, P. 2014, 'Martin Schulz forsvarer italiensk kandidat', JyllandsPosten , 16 juli, set 14 januar 2015, http://jyllands-posten.dk/international/europa/ECE6877511/martin-schulz-forsvarer-italienskkandidat/
- Lauritzen,  T.  2014,  'Th orning  truede  kommissionschefen  med  en mand', Politiken , 1 september, set 14 januar 2015, http://politiken. dk/indland/ECE2382717/thorning-truede-kommissionschefenmed-en-mand/
- March, J.G. 1994, Primer on Decision Making: How Decisions Happen . New York: Free Press.
- Meyhoff  , T.K. 2011, 'Vred top-SF'er truer med at gå', DR.dk , 3 oktober, set 14 januar 2015, http://www.dr.dk/Nyheder/Temaer/2011/ Valg/2011/10/03/082157.htm
- Munch,  S.  2014a,  'EU-politiker:  Jeg  støtter  Th orning,  fordi  hun  er kvinde', Jyllands-Posten, 15 juli, set 14 januar 2015, http://jyllandsposten.dk/international/europa/ECE6873217/eu-toppolitiker-jegstoetter-thorning-fordi-hun-er-kvinde/
- Munch,  S.  2014b,  'Opsang  fra  Schulz:  Send  kvinder  til  Bruxelles', Jyllands-Posten ,  17  juli,  set  14  januar  2015, http://jyllands-posten. dk/international/europa/ECE6877572/opsang-fra-schulz-sendkvinder-til-bruxelles/
- Phillips,  A.  1995, Th   e  politics  of  presence .  Oxford:  Oxford  University Press.
- Redder, G. 2005, S-veteraner foretrækker en politisk midterkurs, Ugebrevet A4, 7. marts 2005, set 15. januar 2015, http://www.ugebreveta4.dk/s-veteraner-foretraekker-en-politisk-midterkurs\_16820. aspx
- Redington, N. 2007, Den første - en samtale med Helle Th orning-Schmidt . PeoplesPress, København.
- Retsinformation 2000, Forslag til Lov om ligestilling af kvinder og mænd . Vedtaget  af  Folketinget  den  25.  maj  2000,  set  14  januar  2015, https://www.retsinformation.dk/forms/r0710.aspx?id=93777
- Retsinformation 2007, Bekendtgørelse af lov om ligestilling af kvinder og mænd . 19. september 2007, set 14 januar 2015, https://www.retsinformation.dk/Forms/r0710.aspx?id=20929
- Retsinformation 2010, Forslag  til  folketingsbeslutning  om  fl  ere  kvinder i  topposter .  Forslag  fremsat  23.  marts  2010,  set  14  januar  2015, https://www.retsinformation.dk/Forms/R0710.aspx?id=130944

Robson, C. 2002, Real World Research , Blackwell, Oxford.

- Sandberg,  B.,  'Læs  min  1.  maj  tale  her',  set  14  januar  2015,  http:// socialdemokraterne.dk/A-Bo+Sandberg-L%C3%A6s-min1-maj-tale-her-print.aspx?site=BoSandberg&amp;func=article. view&amp;id=718357&amp;print=1
- Termansen, J. 2005, 'S-borgmestre vil have indfl  ydelse på formandsvalg', Berlingske , 16 december, set 14 januar 2015, http://www.b.dk/ danmark/s-borgmestre-vil-have-indfl  ydelse-paa-formandsvalg
- Th   obo-Carlsen, J. 2013, 'Tysk lettelse over ja til ny regering', Berlingske Globalt , 14 december, set 14 januar 2015, http://www.b.dk/globalt/ tysk-lettelse-over-ja-til-ny-regering
- Vogdrup-Schmidt, L. 2012, 'Statsministerens udvalgte få', Information , 11 februar, set 14 januar 2015, http://www.information.dk/293207
- Yin, R. 2014, Case Study Research. Design and Methods , Sage Publications Inc., Th ousand Oaks, CA.

Wright,  T.  2014,  'Mogherini  is  the  Wrong  Choice  for  Europe', UP FRONT , 28 august, http://www.brookings.edu/blogs/up-front/ posts/2014/08/italian-foreign-minister-mogherini-europe-wright

## Noter

1. Livsformsanalysen fi  k især en stor tidlig betydning via Lone Rahbek Christensens Hver  vore  veje  -  livsformer,  familietyper  og  kvindeliv fra 1997 (Kbh., Museum Tusculanum). Jeg har selv arbejdet videre med at undersøge livsformsanalysen i relation til Rawls teori om retfærdighed i Bonde, 2014, s.15-19.
2. Jeg vil gerne takke AAE i forvaltning Peter Andersen for hans gennemgribende og væsentlige kritik af manus, for hvis fejl og mangler dog kun jeg er ansvarlig.