Mogens Müller: Tilløb til Bibelen 2036 (Eksistensen, 2024)
Forfattere: Kasper A. Bergholt
Tidsskrift: dttk (18-11-2024)

## TILLØB TIL BIBELEN 2036: OM BIBELOVERSÆTTELSE SOM NUTIDIG BIBELRECEPTION MOGENS MÜLLER EKSISTENSEN, 2024 100 SIDER

## Anmeldt af Kasper A. Bergholt

Det  blev  Mogens  Müller,  der  udgav  den første  bog  med  indspil  til  debatten  om den  næste  autoriserede  bibeloversættelse, men han bliver med garanti ikke den sidste. Müller er professor emeritus i NT ved Københavns Universitet og en flittig forfatter,  der  især  har  arbejdet  med  bibelreception. Mange kender ham som en ihærdig fortaler  for,  at  Septuaginta,  den antikke græske oversættelse af Det Gamle  Testamente, bør være grundlag for en kristen  bibeloversættelse.  Det  argument fremføres også i denne bog.

Bogen er forsynet med et forord af Københavns  biskop,  Peter  Skov-Jakobsen, samt  længere  noter  til  hvert  kapitel  og afsluttende  spørgsmål  til  drøftelse,  for eksempel  i  studiekredse,  menighedsråd, studenterforeninger  eller  ved  skrivebordet.

Müllers grundlæggende pointe er ganske  vigtig:  En  ny  oversættelse  vil  altid  være  udtryk  for  en  ny  tids  reception (s. 13). Bibeloversættelse hverken kan el- ler må ske på bar bund, for der er forskel på en oversættelse og en bibel (s. 29). En oversættelse er en mere eller mindre isoleret tekst, men en bibel er altid bibel for nogen (s. 87). Bogen er altså et forsvar for kirkebibelen, men samtidig nævner Müller,  at  en  kirkebibel  ikke  er  den  eneste oversættelsestype, man kan forestille sig.

På baggrund af denne grundlæggende pointe  præsenterer  Müller  en  række  temaer,  der  ikke  umiddelbart  hører  sammen på  anden  måde,  end  at  de  handler om bibeloversættelse. I noterne kan man læse, at flere afsnit og kapitler er optryk eller redaktioner af tidligere udgivet materiale.

For  det  første  advarer  Müller  mod  at lade  mekanisk  tekstkritik  afgøre  tekstgrundlaget.  Her  henviser  han  til  et  eksempel fra Judasbrevet i den seneste udgave af Nestle-Alands græske tekst, hvor læsemåden »Jesus« vælges i stedet for det hidtidige »Herren«, sådan at Jesus nu bliver  den  direkte  handlende  i  exodus-for- tællingen,  der  både  befrier  israelitterne og  slår  egypterne  ihjel.  Müller  kritiserer Bibelen 2020 for at følge denne læsemåde og derved bryde med traditionen og genkendeligheden.

Genkendelighed  er  vigtig for  Müller, og derfor anbefaler han videre, at en nyoversættelse i udgangspunktet tænkes som en revision af den seneste oversættelse  i  lyset  af  kildeteksterne.  Sådan sikres  der  bedst  kontinuitet.  Det  er  ikke nødvendigvis  en  dårlig  ide.  Det  samme gælder, når Müller advarer mod ukritisk at  harmonisere  oversættelsen  af  for  eksempel de fire evangelier. De fire evangelister  vil  noget  forskelligt,  udtrykker  sig forskelligt  og  er  måske  ligefrem  uenige med hinanden, og det skal respekteres (s. 61). Alt andet er illoyalt over for teksten og i sidste ende utroværdigt.

En  anden  interessant  overvejelse  er rækkefølgen af de nytestamentlige skrifter.  Müller  foreslår  at  omrokere  skrifterne, sådan at de placeres kronologisk med de  ægte  Paulusbreve  først,  efterfulgt  af evangelierne  og  Apostlenes  Gerninger, de omdiskuterede Paulusbreve, de øvrige breve og til sidst Åbenbaringsbogen. Det skal vi vende tilbage til om lidt.

Ud  over  det  her  nævnte  diskuterer Müller en række oversættelsesproblemer, ligesom  han  redegør  for  nye  oversættelsesmuligheder  og  i  øvrigt  overvejer,  om det er på tide med et opgør med autorisationstanken.

På titelbladet beskrives bogen som en »debatbog«, og behandlingen af de valgte temaer inviterer  til  med-  og  modspil  fra andre. Så lad mig bare begynde her:

Ifølge  Müller  skal  en  kirkebibel  ikke »først og fremmest føre læseren eller den lyttende tilbage i historien« (s. 32) men i højere  grad  forpligte  sig  på  (oversættelses)traditionen.  Hvorfor  udelukker  det ene det andet? I kirken læser man vel ikke udelukkende Bibelen, fordi man plejer at gøre  det,  men  også  fordi  man  mener,  at netop den bibel, som aldrig kan afkobles sin kirkelige receptionshistorie, samtidig er  et  historisk  vidnesbyrd  om  noget,  der faktisk  er  sket.  Hvis  traditionen  bliver altafgørende, mister Bibelen sin relevans som historisk vidnesbyrd. Der er altså to ben  her,  som  holder  hinanden  gående, men det virker til, at Müller vil fjerne det ene.

Spørgsmålet om forholdet mellem den hebraiske udgave af Det Gamle Testamente og den græske, Septuaginta, er interessant og fortjener grundig behandling, for Müllers  argumenter  for  at  vælge  Septuaginta - hvoraf det mest centrale nok er, at den tidlige kirke brugte Septuaginta er vægtige.

Alligevel  må  man  overveje,  om  Det Gamle Testamente kun er med i Bibelen i kraft af at være den tidlige kirkes bibel, eller om det også er en del af kanon som et vidnesbyrd om (en tolkning af) Israels folks historie. Hvis Det Gamle Testamente kun er en baggrundstekst for Det Nye Testamente,  burde  man  uden  problemer kunne  vælge  Septuaginta,  men  hvis  Det Gamle Testamente også har sin egen berettigelse,  blandt  andet  som  en  evig  påmindelse om kristendommens jødiske rødder, taler det efter min opfattelse for den hebraiske tekst.

I  øvrigt  er  det  interessant,  at  Müller taler for at vælge Septuaginta uden at reflektere over, at det vil være et voldsomt brud  med  den  tradition  og  genkendelighed, som han i andre tilfælde vægter højt.

Den  samme  indvending  kan  rejses mod hans omrokering af de nytestamentlige  skrifter.  Nogle  omrokeringer  virker fornuftige: Markus burde stå før Matthæus, Lukas og Apostlenes Gerninger burde stå sammen, og Filemonbrevet kunne med fordel placeres umiddelbart i forlængelse af de øvrige fangenskabsbreve. Denne orden kan man argumentere sig frem til ud fra  skrifternes  litterære  afhængighed  og sammenhæng.

Men at omrokere hele Det Nye Testamente efter  noget  så  usikkert  som  skrifternes datering, det virker næsten uigennemtænkt. Skal skrifterne så flyttes igen i næste oversættelse, hvor forskningen måske er kommet frem til nye dateringer? Og skal der tages hensyn til de forskere, der ikke  deler  Müllers  dateringer  eller  synspunkter  i  forfatterspørgsmålene?  Også her er Müller villig til at bryde med genkendeligheden og traditionen, som han i andre spørgsmål tillægger afgørende betydning.

Og så til sidst lidt medspil: I en bisætning lufter  Müller  muligheden for, at en ny oversættelse kan indeholde et forord, der  forklarer  oversættelsesprincipper  -  i dette  tilfælde  hvorfor  man  måtte  vælge den  hebraiske  tekst  over  den  græske  til Det Gamle Testamente (s. 41). Der er ikke tradition for, at en autoriseret dansk oversættelse indeholder et forord om oversættelsen, men det kan man med stor fordel ændre i 2036.

Et italiensk  mundheld  siger,  at  en oversætter  er  en  forræder  -  »traduttore, traditore« - og det er der noget om. Derfor er det mest gennemsigtigt, hvis oversætterne ikke forsøges skjult bag en kongelig autorisation, og i sidste ende er det også mest troværdigt. End ikke en autoriseret oversættelse kommer dumpende ned fra himlen, og de konkrete oversættelsesvalg giver  aldrig  bare  sig  selv.  Derfor  bør  de valg og principper, der ligger bag, forklares  i  et  for-  eller  efterord,  ligesom  oversætterne bør nævnes.

Det er i sandhed en debatbog, Müller har begået, og det fortjener anerkendelse. Bogens sammensatte karakter gør, at den nogle  gange  virker  lidt  usammenhængende og uredigeret, men det opvejes af, at Müller tør formulere sig klart og tydeligt. Man kan se, hvor han står, og han er værd at være uenig med. Debatten er med andre ord givet fri.