Orfeus' politik
Forfattere: Klaus Theweleit
Tidsskrift: kok (1987-12-05)

Klaus Theweleit

## Orfeus'  politik

mellem kvinder, Hades, politisk magt og medierne: Nogle tanker om den europziske kunstnerskikkelse med udgangspunkt i figuren Gottfried Benn

## Eller: Hvad sker der med Euridike?

Udgangspunktet: Juli,  1944. Gottfried Benn -vi  ser ham stationeret i Landsberg ved Warthe, hvor han venter på afslutningen af den krig, der er tabt. Han har netop fzrdiggjort Roman des Phanopps -cirka 100 sider  trykklart  manuskript,  hvis  det  nogensinde  kommer  i  trykken. For tiden har han ikke  tilladelse  til  at udgive noget som helst;  udgivelsesforbudet mod ham stammer fra  1936 -dengang var han 50 år, nu er han 58. Cirka  100 sider: det er et  utroligt  antal for Benn, der primzrt er essayist og lyriker. En af grundene til at han så utålmodigt afventer krigens afslutning er, at han håber på at komme til at udgive igen. Der ligger cirka tre manuskripter i hans skrivebordsskuffe, klar til  afsendelse.  Han er ved  at skrive til  Friedrich  Wilhelm Oelze, en forretningsmand fra Bremen, hans nzrmeste ven gennem de sidste ti år -ikke  blot  hans  ven,  men  også »Benn  Arkivernesu  bestyrer  og vogter,  den  person  han  stoler mest  på  udover  sin  kone.  Hvad  der foregår mellem disse tre, det er dét jeg vil diskutere i forste del af den historie, jeg vil fortzlle. Altså: Benn skriver til Oelze om det fzrdige manuskript til Fenoppen: »Jeg er fzrdig, så vidt jeg  kan bedomme ... Dette er både det mest afslappede og det mest koncentrerede stykke tekst,  som en forfatter kunne sztte sammen i Europa på dette tidspunkt.  Men jeg  er endnu ikke sikker på, hvor  det vil  vzre bedst  at opbevare det«.'

Nogle f å breve  far  udtrykker  Benn  en  vis  tilfredsstillelse  ved  at dette  vzrk  vil  dukke  frem  fra  Warthe-flodens  sumpe, hvor  han  er krabet  i  skjul.  Oelze  var  stadig  i  Paris  på  dette  tidspunkt.  Benn holder af at fremhzve, at mens alle andre koncentrerer sig om krigen, sidder  kunstneren  et  eller  andet  sted  i  periferien  og  véd alligevel udmzrket, hvad  der foregår. Han sender sine vzrker til  steder som Paris, hvor  de vil  blive  udgivet og lzst -til  sin  tid.

Benn  er fuldstzndig  sikker sig  selv  og  sit vzrk,  hvad  der  er meget  ulig  hans  holdning  til Statische  Gedichte nogle  år senere,  dem opfatter  han  som  unadvendige  og  irrelevante -i  hans  ajne  er  det overfladigt stads, der ikke kan interessere nogen.

Men dette her er helt anderledes: en fuldendt sag -det mest afslappede og mest koncentrerede stykke tekst i Europa, dét  der senere vil blive  kendt som &gt;&gt;absolut prosa«.

En  måned  senere lzser  vi  forblaffet:  Fznotypen? »Jeg  har  fuldstzndig glemt Fznotypen. Husker ikke engang, hvad det skulle betyde.« -En  sztning som  på ingen  måde er  naiv,  men  skrevet  for  at bevise  hvor  meget  Benn  selv ligner denne ~&gt;Fznotype«, han er ikke just  beramt for dét  man kalder Hukommelse. Ihvertfald  er han ikke den type, der husker  ting i kronologisk eller anden orden.

Mod  slutningen  af  brevet  lzser  vi  dette  udsagn:  »Kunsteren  er den type, der afslutter ting.« Et P.S. til brevet: &gt;&gt;Min kone er stadig i Oeynhausen, i  rullestol.«  Hun lider af gigt.

Elleve dage senere, i slutningen af august, 1944, kommer russerne nzrmere. Benn  overvejer  forskellige  muligheder for  at f å F~notyi6en bragt til Oelze, som nu er stationeret i Nienburg. Den sikreste måde ville vzre at sende den under dzkke, som personlige  ejendele til  en soldat, der er blevet  drzbt i slag, ejendele der sendes til  slaegtninge. Altså  tznker  Benn  på  at sende  den  som  et  testamente  fra  en  vis dr.med. Ronne, drzbt ved Stalingrad. Han må have vzret helt sikker på, at ingen af postcensorerne  havde lzst hans bager:  Dr. Ronne er Benn selv -hovedfiguren  i hans tidlige  prosaskrifter.

Han var selv laege dengang, og for tiden er han laege,  beskzftiget med  kontorarbejde i en  militzrlejr. At sende manuskriptet  som  Dr. Ronnes testamente betyder  altså, at dette er den sidste handling fra en del af ham, der nu er dsd -og vi skal se, at han faktisk oplever det -på denne måde, det er ikke blot en spag. Han tror virkelig, at det her faktisk kan fare til hans egen dad. »Når enden er nzr, er livet smukt, sagde Clemenceaus -med  disse ord slutter han brevet.

I Nienburg er Oelze stationeret på Oders venstre bred. Det er det rigtige sted, bemzrker Benn til Oelze. Denne placering opfylder kravet  i  hans  sztning:  ~Erkenne die  Lage« -indse  sitiiationcn.  Det betyder:  Benn véd allerede hvor grznserne vil  komme til at gå efter krigen og siger derfor til Oelze: Russerne når ikke frem til Nienburg; sorg for at man ikke sender dig lzngere mod ost. Derefter, i anledning af  Oelzes  bryllupsdag,  atter  dodstanker:  et  fransk  citat  som  siger: Livet er kort -lidt drommeri, lidt håb og så godnat!

I  januar 1945  er  den  russiske  h z r  faktisk  kun  få  kilometer  fra Landsberg. Benn har stadig manuskriptet i sit kontor og tznker på at sende det med personligt bud til Oelze. Men det er allerede for sent. Han sender det med posten. Det ser ud  til at han har truffet denne her beslutning: manuskriptet slipper vzk, mens jeg bliver tilbage. O g der er også en anden som han tror vil kunne slippe afsted: hans kone. Det var lykkedes for ham at bo sammen med hende i militzrlejren, fordi hun var maskinskriverske  da de blev gift, og blev ansat af militzradministrationen som hans personlige maskinskriverske for at arbejde i hans kontor. Af frygt for at do, og fordi han på en eller anden måde foler  at  han  skal  do,  men  at hans  kone  og  manuskriptet  vil undslippe russerne, lzgger han kun planer for disse to. Fenotypen skal vest på, til Oelze -hans kone skal vestpå -han selv: dod, hans krop flået i stykker af russerne i ast.

Det  er på dette tidspunkt  Orfeus  dukker op.  Orfeus blev  flået  i stykker, halshugget af rasende kvinder, men hans hovede drev, stadig syngende, ned ad floden og begavede verden med sin visdom. Vi skal se, at Benn i det kommende år  begynder at opfatte sit eget liv som en sand fordobling af Orfeus' skzbne.

Brevet slutter med  denne sztning: »»Velkommen  fzdre! v z r  hilset af Orestesc -et citat fra Goethes Ijhigenia, let at afkode for Oelze. Det gengiver  det  ojeblik,  hvor  Orestes  vågner  op,  tror  han  er  d0d  og tiltaler folk omkring sig som var de hans forfzdre, indbyggere i Hades. På denne måde viser  Benn, at han  forestiller sig, at dette brev muligvis bliver  det sidste i hans liv.

Det lykkedes ham at skaffe sin kone plads på en lastbil, der skulle vestpå. Selv er han tvunget  til at blive tilbage, men  tingene tager en uventet vending. Hele frontlinien, inklusive Benns gruppe, går i oplosning,  og de flygter begge  til  hans lejlighed i Berlin.

Men det er stadig ikke tilstrzkkeligt  langt vzk. Han ved  at Den rade H z r  også vil komme dertil, så han overvejer hvordan  han skal evakuere sin  kone,  s%  hun  kan  undgå  russernes  frygtede voldtzgt, noget han ikke faler sig i stand til at beskytte hende imod. Han finder nogen, der skal til Neuhaus, en lille landsby ved Elben, nogen der er villige til at tage hans kone med. Benn regner med at Hertha vil vzre på  amerikansk  territorium,  når  krigen  slutter.  Men  for  a t   undgå enhver risiko medbringer hun (måske uden hans vidende, men mest sandsynligt med) sin del af den dosis morfin, de begge altid har haft i nzrheden, for  det  tilfælde  at  »De  rade  Ryttere«  skulle vise  sig  på Ryttere* er Benns  udtryk: »De r0de Ryttere vander deres heste ved  Warthe«,  skriver han  til  Oelze;  han  skrev også  om radioen, der spillede melodien:  »Hvem  véd hvor  vore  heste grzsser scenen.  »%de imorgena. (Orfeus mister  ikke sin humoristiske sans.)

Det  der  slog  mig  mest  da jeg  lzste om disse  begivenheder  var,  at Benn ikke giver den ringeste antydning om hvorfor han ikke tog med sin kone til Neuhaus. Vi harer at hun er temmelig syg, hun lider af gigt, er altså en temmelig skrabelig person; alene med morfin i lommen,  rystende  af  angst  for  den  f~rnzvnte voldtzgt,  uden  at  vzre rigtig sikker på hvor hendes rejse i sidste instans vil  fare hende hen. Hun  ankom  til  Neuhaus,  men  der  var  ingen  postforbindelse  dkr. Russerne drog ind i Berlin: Benn kunne ikke forlade byen. Neuhaus blev besat af amerikanske tropper; men den blev så overgivet til den russiske hzr. Formentlig i panik tog Hertha Benn sin dosis morfin og

dade dkr.

Panik -det er det ord, han ofte bruger senere, når han skriver om sin  kones  d0d. Der  var  sandelig  grund  nok  til  panikreaktioner.  De russiske  soldater havde deres oficerers uforbeholdne tilladelse  til at voldtage, ihvertfald  under de f~rste uger  efter  beszttelsen  af enhver region,  landsby  eller  by.  Men  omstzndighederne  omkring  Hertha Benns isolerede tilstand i Neuhaus -liggende i en kold, lille hytte, på lagner lavet af kartoffelszkke, uden nogen som helst kontakt med sin mand i mere end to måneder -g0r det mere sandsynligt at hun havde besluttet  at  gare  en  ende  på  det  hele  i  dét ajeblik  russerne  kom. »Hun  troede  sikkert,  at jeg  var  dad«, sagde  Benn  senere,  og altså besluttede hun også at d0. Altså var det faktisk ikke en panikreaktion. Og det ser ud  til at hun under  alle omstzndigheder havde levet på dadens rand i uger og måneder. Der er en bemzrkning i et af Benns breve  til  Oelze fra det  tidspunkt  hvor  Hertha stadig var  hos  ham i Berlin.  Benn skriver, at han plejede at gå ned i husets kzlder under luftbombardementerne.  Han skriver: &gt;&gt;Jeg går ...  « Han nzvner  ikke hende. Det var mzrkeligt at lzse dette, jeg spurgte mig selv: Og hvor går hun hen? Sagde han, som mange mznd, &gt;&gt;jeg« og inkluderede sin kone? Men  nej,  han  talte  ikke  om  hende.  I  et  brev  flere år senere finder vi den  bemzrkning,  at Hertha ikke var  i stand  til  at komme hurtigt  nok  ned  ad  trapperne  på  grund  af  sin  gigt,  så hun  blev  i lejligheden  under  bombardementerne.  Men han gik ned i kzlderen. Han ville ikke gare det af angst, sandsynligvis bad  hun  ham gå og efterlade hende alene deroppe. Men beslutningen om virkelig at efter- lade hende  alene, var  hans, så mellem  dem  må der  have  vzret en farlelse af, at hun var tzttere forbundet med darden. I et senere brev til Oelze tilstår han, at han lige siden de blev gift, havde vidst at Hertha ville d a  far ham.'

I  månedens sidste  brev  til  Oelze, skrevet  4.  april  1945, fortzller Benn, at han vil prarve at farlge efter sin kone til Neuhaus -men senere er der ikke et ord om hvorfor  han ikke gjorde det, eller hvorfor  han ikke kunne.

Elben, fortalte han Oelze, ville blive den linie, hvor det forjzttede land skulle begynde. Så hvorfor kunne ikke også han rzkke ud  efter det forjzttede land, i stedet for blot at sende sin kone til dets grznse?

Eller, forudsat at han ikke turde forlade Berlin  af frygt for at blive skudt af nogle  l6lkssturm-medlemmer  under deres evige jagt  på »desertsrer~, hvorfor  kunne han så ikke sende Hertha  150 km  lzngere vestpå  til  Bremen,  til  sin  ven  og  beundrer  Oelzes  hjem, hvor  hun virkelig ville have vzret i sikkerhed?

Men dette er hverken hans eneste bekymring  eller hans hovedbekymring.  Brevene handler mest om hvad der er blevet  af de manuskripter han sendte til Oelze. Engang sendte han endog et telegram for  at  sparge  om  de var  nået  frem -for  en  person  som Benn,  der forsagte at holde nzsten alle på afstand og gare alting så koldsindigt som muligt, er dette en meget dramatisk handling. Og i hovedet har han  litterzre  planer  om  Neuhaus,  hvis  han  nogensinde  skulle  nå frem. Han vil skrive endnu et brev til dem, der emigrerede fra NaziTyskland og som nu vil komme tilbage forklzdt som sejrherrer; det smerter ham at forestille sig deres påstande om at have vzret på den rigtige  side og så videre.  »Jeg tror, at det også vil vzre dit arnske  at erklzre én gang  for alle at kun for dem, der blev her, er det muligt at sige noget om hvad  der virkelig skete i og med  Tysklands -han er meget stolt, når han tznker på sin skrivebordsskuffe,  hvor der ligger tre  maskinskrevne  manuskripter  til  tre  bager  og venter  på  at blive udgivet.  Og han  vil  aldrig  zndre  sin  overbevisning  om,  at selvom emigranterne måske har stået på den politisk korrekte side, kan ingen af  deres  vzrker,  kunstnerisk  set,  sammenlignes  med  hans.  Og han har ret på dette punkt: der er, efter min opfattelse, ingen tyske vzrker fra 40erne og 50erne som kan sammenlignes med hans. Hans arbejde er lige så fremragende, som han selv mener -jeg  vil ikke tvivle på, at indtrykket er rigtigt, at han er den eneste Orfeus på dette tidspunkt.

Og Orfeus er ikke den der flygter. Han bliver flået i stykker på det sted hvor han harrer hjemme, områderne ast for Berlin, hvor Benn var fadt, hans Thraka -og han bliver  i nzrheden eller i centrum af de fremtidige  begivenheder, og dette centrum  er  Berlin.  Hvis  han  har nogen rationel grund til at blive i Berlin og lade Hertha rejse alene til Neuhaus, kan det vzre denne: bevidstheden  om at kunstnerisk produktion er knyttet til det sted, man er placeret, og dét  sted må vzre ét hvor  det  er  muligt  at opfylde  Benns  bud  til  Oelze:  »Erkenne  die ~ a ~ e &lt; &lt; . ~

Måske er det på tide at stille spargsmålet: Er det her altsammen ond skzbne, forårsaget af det kaos der var mod slutningen af anden verdenskrig? Eller er det resultatet  af både Gottfried og Hertha Benns bevidste handlinger, fortryllede  af forestillingen om at kunstneren -Orfeus -skal ofre sin elskede Euridike for at sikre den videre produktion  af kunstvzrker, og om at hun, Euridike, véd dette i et vist  omfang og nogenlunde villigt  bajer  sig for  sin skzbne?  Jeg  siger dette i bevidstheden  om,  at der  er  kvinder,  som  ikke  ville  vzre  taget  til Neuhaus eller til et lignende sted, i en  tilsvarende situation, kvinder som i stedet ville have besluttet a t   blive hos deres mznd, kvinder som ville  have  afvist  tanken  om  n f ~ r s t sikkerhed  for  min  kone&lt;&lt;.  Men måske er det alligevel sådan vi  skal betragte denne kvinde på vej  til kirkegården,  og denne mand som syntes at vzre rede til at d0, men som fortsztter med at leve, og som når berammelsens tinder i labet af de nzste ti år.

Jeg  vil  gerne  understrege,  at jeg  stadig ikke  har  fremlagt  nogen fortolkning.  Det kan altsammen lzses i Benns breve.  Han var ingen lagner; han fortzller det hele meget åbenhjertigt. Man skal blot vzre tålmodig nok og lzse de forskellige kilder,  så fortzller han det.

At  kalde  Hertha  for  »Euridike&lt;&lt; på denne måde er ikke  mit  påfund. Benn g0r det selv. Han kalder også sig selv for »Orfeus&lt;&lt;, som vi skal se -og han skammer sig meget over den måde, hvorpå det hele endte;  så meget  at der fra  han  har  hart  om  sin  kones  d0d  går tre måneder f ~ r han vover at fortzlle det til Oelze, den eneste person som kender  tragediens forl~b.

Han meddeler Herthas d0d til andre; overfor Oelze venter han. I sin farste besked  til  Oelze anvender han en fiktiv forfatter, som -på en gammel bekendts, Dr. Gottfried Benns, vegne -har fået den bitre opgave at måtte meddele hr. Oelze Hertha Renns tragiske d0d. Men postkortet er klart nok skrevet af Benn selv4 -han vil tilsyneladende afpr~ve Oelzes reaktion på en eller anden måde. Sidste sztning lyder: »Jeg har b e s ~ g t hendes grav«. Han ventede altså til dette ajeblik far han  gav  Oelze  besked.  Alt  er  i virkeligheden  sket.  Han har  b e s ~ g t graven; det er ét  brud i forlabet. Fra hans private papirer  ved vi,  at der var et andet brud lige efter bes~get ved graven; han begyndte at skrive  digtet  ~Orfeus' D0d«.  I  mere  end  et  år skal dette vxre  det eneste han skriver på.5  Bruddet markerer også hans beslutning om at beskzftige sig med manuskripterne igen og tznke på muligheder for at  få  dem  udgivet.  At  kontakte  Oelze  betyder  at vende  tilbage  til planerne  om  at  udgive  igen.  Det  må  have  vzret  pinagtigt  for  en mand, som sagde sit sidste farvel for et halvt år  siden; som var rede og villig  til  a t  t r z d e  ind  i Hades' regioner -til  at forsvinde på de store sletter mod 0st, flået i småstykker af en  barbarisk,  asiatisk invasion; han -den sidste af de virkeligt civiliserede europzere -og nu er hans kone dér,  hvor han skulle have vzret, og han må banke på Oelzes d0r og fromt spnrge: Hvad med mine papirer -overlevede de? Selvfalgelig overlevede de. Han ved det og skammer sig, og da Oelzes reaktion er lettelse over  at se sin gamle ven  blandt de levendes tal, begynder Benn at fortzlle ham, hvor meget han afskyr at vzre en af de overlevende, og hvordan hans kone (som han skriver til Oelze), kalder på ham og opfordrer ham  til  at fnlge  efter  hende, og  hvor  meget  han nnsker at fnlge hende, og hvordan hans sorg vokser. O g   han forsikrer Oelze, at han ikke har den mindste interesse i at blive udgivet igen, og hvor meget mere passende det er for den virkelige Orfeus at fortsztte med  at sarge og forblive tavs.

Det fnlgende års breve til  Oelze domineres af tre komplekser. Det farste  er:  Sangeren vil  aldrig synge mere. Orfeus nzgter at bevzge stenene, trzerne, de vilde dyr med  sin lyre, og han nzgter at se på nogen kvinde på grund af sin elskede Euridikes d0d. »Harpen hznger i piletrzet~, lyder et af hans udsagn. Det andet kompleks er hans skyldfnlelse,  og  det  tredie  er  en  ny  tone  i  forholdet  til  Oelze.  Det zndrer sig kun lidt, men umiskendeligt, fra et intellektuelt venskab til en  virkelig  kzrlighedsaffzre  mellem  to  mznd.  Efter  tabet  af  sin »eneste  ene« kvinde vier  Orfeus sig til  en  slags »homosexuel« kzrlighed, denne szrlige mandlige kzrlighed  mellem  to &gt;&gt;ånder«.6

Alle  tre er klassiske holdninger,  tilskrevet  Orfeus-skikkelsen i mytologi/historie.  Albrecht  Durer  kaldte  f.eks.  Orfeus  for  den  farste D0d« fra omkring år 1500. Men Benn leger ikke blot en mytologisk leg. De tre  trzk i  Orfeus-skikkelsen  efter  Euridikes d0d passer fuldstzndigt

drenge-elskende mand (der e~st pueran) i et stik betitlet ~Orfeus' til  hans faktiske situation.

Det fnrste: Orfeus er tavs; Orfeus vil aldrig synge mere. Det er ikke hans egen beslutning alene; den er blevet ham påtvunget, fordi Gottfried  Benn  stadig  står på  de  allieredes  sorte  liste  på grund  af  sit samarbejde  med  nazisterne  i  1933. Udgivelsesforbudet  mod  ham, som nazisterne indfarte i 1936, bliver ikke ophzvet af de allierede, og der skal gå tre år  far hans nye bind, Statische Gedichte, bliver  udgivet i Svejts, i 1948. Så  Orfeus har ikke lov til at synge og er rasende over det

(hvilket fnrst  og  fremmest  er  et  raseri  over,  at alle  de hjemvendte emigranter har lov til a t   synge; og at  de synger så dårligt,  udelukkende politisk og uden nogen som helst kunst i deres sang). Han forvandler sit raseri over dette til en heroisk positur: den smukkeste stemme skal aldrig h ~ r e s mere, fordi verden ikke fortjener bedre. »At  leve i Berlin på dette tidspunkt«, skriver han  til Oelze i december  1945, »er ikke meget anderledes end at sove i sin egen kiste.« I fremtiden vil menneskene blive delt i to  rzkker, de kriminelle og munkene; selv g0r han krav på den allerf~rste plads i anden rzekke, han placerer sig selv som @verste  munk.  Men  vejen  fnrer  ned  i jorden,  »ned  hvor  r~dderne tavst  bevzger sig«, som han siger. Og end ikke kunsten, der i fnlge Benn er menneskehedens eneste mulighed for helbredelse, kan hjzelpe:  »Kunst er gudernes virkelighed«,  skriver  han, »og vi  formåede aldrig at måle os med  dem; den  slog ikke til  og ingen enkeltperson eller gruppe kan eller skal prave  at tilfaje noget til  dét.«

Det andet punkt er Orfeus'  skam over at overleve sin elskede, som han ikke var i stand til at fastholde blandt de levendes tal. Det er den fuldendte figur,  den  g0r det muligt  for  Benn  at bearbejde  sin skam over ikke at have kunnet holde Hertha i live, skmt -parallellen  går så  vidt -hun  blev  givet  tilbage  til  ham  én  gang; det  var  på  det tidspunkt hvor han skulle til at sztte hende på lastbilen i Landsberg for  at sende hende vestpå, og hvor han så, overraskende,  nzste dag var i sand til at slippe vzk med hende til Berlin, hvor de havde et sted at vzre. Hades'  guder gav hende tilbage,  og  de gav hende  tilbage, mens hun sad alene i lejligheden under bombardementerne. Men han mistede hende da han slap hende en tredie gang, og nu sidder han alene  i  sin  berlinerlejlighed  og  skriver  til  Oelze:  »Jeg  finder det så ydmygende stadig at vzre blandt de levende.«  Ja. Det er ikke vanskeligt  at  tro  ham.  Han  ved  godt,  at  enhver  overlevende  til  dels  er morder, og at f0lelsen af at have overlevet rummer glzeden ved stadig at vzre i live, mens så mange andre ligger d ~ d e . Så Orfeus7  vzgring ved  at synge er ikke  blot  sorg over  hans  tab.  Det er skammen over stadig at vzre i besiddelse af denne smukke stemme, mens den smukkeste skabning, den til hvem  han sang, nu er d0d.

Og, som altid i samfund hvor mznd og kvinder ikke er ligestillede, Når Orfeus, den mytologiske figur,  efter  en stund  begynder at tale og synge igen, g0r han det kun for mzrid. Kvinders nzrvzr ville minde ham om  Euridikes legeme;  og derfor »foragter« han  enhver kvinde nu og bebrej-

bruges skyldfnlelsen til at uddybe k~nskl~ften. d ~ d e der hver enkelt af dem, at de er ringere end den han mistede.

Sådan g0r  Benn  også. Han holder  sig vzk fra lysten,  fra  enhver tanke om at starte en ny  eksistens,  om at få en anden kone, om  at udgive igen. Der er kun én  forbindelse tilbage, og det er forbindelsen med Oelze, hans eneste fortrolige,  og Benn taver ikke med at tale til ham  som  til  en  elsker.  Det .farste  skridt  er  at  forfremme  Oelze  til partner, partner i hans produktion;8 det er et tillidsfuldt skridt, som er helt enestående i Benns liv. Herefter er der nzsten i hvert brev en sztning eller et afsnit  om dem begge to,  beskrevet som de eneste  to mennesker  af  betydning,  der er  tilbage.  Han »vil  ikke  sendelhaml noget  til  fadselsdagen~  fortzller  Benn  Oelze,  deres  »ubrudte  og ubrydelige  indre forhold  er  mere  end  nogetlhanlkunne sende med posten.« Der er mere af den slags, mere der er som taget ud  af unge sentimentale  pars  kzrlighedsbreve.  I  ét brev  poserer  Benn  som  en ung middelalder-slotsfrue, der taler til sin udkårne adelsmand; »min strenge ridder«,  skriver han, »min gotiske gestalt,« og vover  nzppe at lafte blikket mod ham.g Og  for Oelze alene synger han og vedbliver at synge; Benns  Orfiske program,  som han hzvder, at tyskerne  har brug for  nu, deler han kun  med  Oelze.  Benns genopdragelses-  eller uddannelsesprogram,  som han altid havde lagt stor vzgt på, finder man i dette kzrlighedsbrev  til  Oelze:  »Hvis  man  ville  genopdrage det tyske folk, måtte man skabe dets smag påny. Dets falelse for form og kvalitet.  Men hvis  man  fortsztter med  at udråbe  noget  bras  til mestervzrk, blot fordi det er antifascistisk, eller hylder noget lort som farsteklasses, blot fordi det er socialistisk, vil man ikke hzve normerne, de vil forblive dynamiske, faustiske og plumpe. Men det bekymrer mig ikke lzngere, lige så lidt som det formentlig bekymrer dig ... «l0

Jeg  går ud fra at det nu er tydeligt hvor bekymret han i virkeligheden er. Til produktion af digte viser dette sig at vzre bedre end noget andet program. Men der siges og menes andet og mere her. Det er et program  til  at skabe  et helt  folk  påny, denne zras mennesker.  Og derfor harer det til i en sammenhzng, hvor det drejer sig om kunstig fadsel af folk, en genfadsel af det rette menneskelige samfund; og det fadende par er et mandligt par; og dette er den inderste hemmelighed i enhver Orfisk  produktion. Benn er helt på det rene med dette, når han understreger kunstnerens ufrugtbarhed overfor Oelze: ufrugtbarhed i den forstand at det er kvinden som fader barn."  Sådan skabes verden, og det er en forkert måde. Den frembringer kun noget råmateriale,  stzdige  barn  der  kan  blive  til  almindelige  mennesker  som soldater  eller  arbejdere,  mennesker  der  ikke  tzller,  i  hvertfald  ikke sammenlignet med dem, der er forbundet med verden i kraft af deres hjerne og i kraft af deres produktion af kunst. K~keligfiidsel, en fadsel som sztter én i  stand til at se de sande realiteter, opnås kun gennem kunstnerens  arbejde.  Altså  arbejder  kunstneren  på  samme  niveau som politikeren og przsten -der også har travlt  med  at omdefinere menneskene  ved  dén nye  fadsel,  de  gennemgår,  når  de vzlger  at trzde ind i den rette kirke, det rette parti, den rette h z r  og så videre. De er virkelig forenet i overbevisningen om, at den normale fadsel via en moder kun efterlader barnet i  en tilstand  af uvirkelighed, og at en anden eller tredie fadselsproces må szttes igang ved hjzlp af en eller anden institution, en slags fadselsmaskine. Og i tilfzldet med Orfeus er denne fadselsmaskine det mandlige par, som består af de to mest avancerede  ånder i  tiden;  det  par  der  består  af  den  mest  perfekte sanger og hans mest perfekte tilharer.

Denne korrespondance strzkker sig over et år; september nzrmer sig igen  og  Benn  forbereder  sig  på  endnu  en  rejse  til  sin  kones  grav. Umiddelbart efter  besaget afslutter  han Orfeus-digtet og sender det til  Oelze  vedlagt  et  brev  hvori  han  åbent afslarer  sin  oplevelse  af identitet  med  Orfeus-skikkelsen.  Det  lyder:  »Jeg  tilbragte  to  dage i Neuhaus den  uge  for  at ordne min  kones  grav.  En  sand  rejse  over floden  Styx.  Et  eventyr  om  liv  og  dad:  om  at  sulte,  om  at  blive kidnappet, om at blive slået ned i en overfyldt togkupé -det var alt dette. Heldigvis undgik jeg arrestation  og likvidering af det russiske militzrpoliti  eller måske blot en gruppe private gangstere. Neuhaus ligger tolv kilometer fra den nzrmeste jernbanestation,  man ankommer om natten og når man tager afsted, er det nat igen. Hvad angår fremtiden  både for enkeltpersoner  og for hele det astlige område, er mine indtryk fra rejsen forfzrdelige.«

Benn krydser floden Styx; Karon, Hades' vogter,  er der i form af nogle russiske MP'ere. Da han ankommer er det markt, da han forlader det, er det markt -det virker;  så han hende? Jeg  ved  det ikke; hvad han faktisk foretog sig var at k ~ b e jordloddet tzttest ved hendes grav for  selv  at kunne  blive  begravet  dér, når han  faler  at tiden  er kommet.  Det  er  hvad  han  fortzller  Oelze.  Og han  sparger  ham: »Har du en udgave af Ovids Metamorfoser? Anden del af historien om ~Orfeus og Euridike« har altid gjort starre indtryk på mig end den mere velkendte farste del. Vedlagt finder du et studie over dette tema

-til  arkiverne!«

Historiens  anden  del  interesserer  Benn  mere -det  er  den  hvor Orfeus rives i stykker af Bakkantinderne og hvor hans hovede, stadig syngende, driver nedad floden. Den farste, ikke-så-interessante, velkendte del er den om hvordan  Euridike dar af slangebid  og Orfeus rejser til Hades for at bringe hende tilbage. Inden for denne kontekst siger historien: Hans egen d0d som sanger -damt til tavshed, damt til ikke  at  optrzde offentligt;  kunstnerens  dad, den kunstner  som  har sendt sit hovede (sine  vzrker) ned ad floden til Bremen, hvorfra de en dag vil blive spredt og lzst -denne dsd er meget mere interessant for den der producerer digte end  hans kone  Herthas d0d. Altså starter det digt, der  opstår  ved  hans  kones  grav,  med  denne  helt  utrolige linie:  M i e  du  mich  zurucklasst,  Liebste -N (»Hvor du lader mig bag dig, kzreste -H) -en regelret fordrejning,  en  norfisk« fiembringelse lige efter bogen:

## ORFEUS' TOD

Wie du mich zurucklasst, Liebste -von  Erebos gestossen, dem unwirtlichen Rhodope Wald  herziehen, zweifarbige  Beeren, rotgluhendes  Obst -Belauburig  schaITend, die Leier schlagend den Daumen an der Saite!

Drei Jahre  sclion  im Nordsturm! An Totes zu denken,  ist suss, so Eiitfern te, man hort  die Stimme reiner, fuhlt die Kusse, die fluchtigen  und  die ticfen -doch du irrend bei  den Schatten!

Wie du mich zurucklasst -ansturmen  die Flussnymphen, anwinken die Felsenschonheiten, gurreii: »im oden  Welt nur Faune  und Schratte, doch du Sanger, Augwolber von Bronzelicht, Schwalbenhimmelen -fort die Tone -Vergessen -!«

-drohen -!

Und eine starrt so seltsam. Und eine Grosse, Gefleckte, bunthautig  (ngelber Mohn«) lockt unter Demut, Keuschheitsandeutungen bei hemmungsloscr  Lust -(Purpur in1 Kelch der Liebe -!) vergeblich!

droheii -!

## ORFEUS' D0D

Hvor du lader mig bag dig, kzreste bortjaget  af Erebos, bringende  skov her  til det ugzstmilde  Rhodope, tvefarvede  bzr rndglndende frugt -skabende Invhang, slående lyren tommelen på strengen!

Allerede  tre år i nordenstormen! At tznke på det dnde, er sndt, så Gerne kvindc, man hnrer stemmen klarere, fnler  kyssene, de flygtige og de dybe -

dog du, flakkende om blandt skyggerne!

Hvor du lader  mig bag dig -flodnymferne  stormer frem, Geldsknnhederne  vinker hid, kurrer:  »i den ode verden kun  faun'er og  trolde,  dog du, sanger,  ophvzlver af bronzelys,  svalehimle -vzk med tonerne -Glemme -!«

-truer -!

Og én stirrer så szlsomt. Og eii stor, spzttet, broget-hudet  (»gul valmue«) frister  bag ydmyghed,  kyskhedsantydninger trods hzmningslns  lyst -(purpur i kzrlighedens bzger -!) forgzves!

truer -!

Nein,  du sollst  nicht  verrinnen, du sollst nicht  ubergehn  in Iolee, Dryope,  Prokne, die Zuge nicht vermischen mit Atalanta, dass ich  momoglich  Eurydike

starnmle bei Lais -doch: drohen -! und nun die Steirie iiicht  mehr  der Stimme folgend, dem Sanger, mit  Moos sich hullend die ~ s t e laubbeschwigtigt, die Macken  ahrenbesamftigt -: nackte Haune -! nun wehrlos  dem Wurf der Hundinnen, der wusten -nun schon die Wimper nass, der Gaumen blutrt -und  nun  die Leier -hinab den  Fluss -die Ufer tonen - Nej, du skal ikke rinde  bort, du skal ikke gå op i Iole,  Dryope,  Prokne, ikke  blande trzk med  Atalanta, så  jeg  måske stammer Euridike hos 1.ais -dog: truer -! og nu  stenene ikke mere fmlgende stemmen, sangeren, hyllende sig med  mos, grenene dzmpet af lnv, hakkerne  formildet  af aks -: nergne hakker -  ! nu værgelns overfor tzveriies, de vildes kast -nu  njrnvipperne allerede våde, ganen blerder -og iiu  lyren -nedad  floden - bredderne toner -

Dette digt har altid  tiltrukket  mig, iszr de sidste linier »og nu  lyren -  / nedad floden -  / bredderne toner -«. Det er et af de digte  jeg aldrig forstod fuldstzndigt.  Jeg  troede altid det var fordi  jeg ikke kendte nok til grzsk mytologi.  Hvad er Erebos, hvad er Rhodope? Hvem er Iole, Dryope,  Prokne eller  Lais? Nagne hakker? Og så videre.

Men  dette var i virkeligheden  ikke problemet. Kigger  man lidt i Ovid, som Benn nzvner i sit brev til Oelze, så finder man alle navnene dér,  navne på flodnymferne, et landskab, en szrlig vind  etc. og så er de i det mindste ikke slet så mystiske, som det farst synes.

Grunden til at  jeg kunne lide at lzse det digt fra tid til anden, igen og igen, var en enkelt linie og visse ord: tvefarvede bzr; radgladende frugt; tommelen på strengen; sanger; ophvzlver af bronzelys; Og en stor, spzttet, broget-hudet  (»gul valmue«); nu ajenvipperne allerede våde; ganen blader; -og slutlinierne.

Okay, det var sangeren og hans sexualitet; det umulige begzr efter at blive  ét  med  flodnymfer og  svalehimle, med våde ojenvipper  og bladende gane, at glade  med  radgladende  bzr,  tommelfingrene  på strengene og at tumle ned  i gul valmue i bronzelys -»og nu lyren, nedad  floden -bredderne  toner« -vers  jeg ikke  harte  eller  fandt --andre steder og som, mener jeg  nu,  er tixttere på visse  rock-tekster end Georges, 'Trakls, Heyms eller Rilkes vers; digtere hvis vers jeg også på en eller anden måde kunne lide, men som aldrig kunne måle sig med  disse lyde fra Benn.

Hvad jeg  ikke  så -og  hvad  der  overraskede  mig  mest,  da jeg genlzste dette digt efter ikke at have set det i henved ti år -var, at al denne tilsyneladende vanskeligt forståelige mytologi er en simpel maske for  dén  virkelige  historie,  han  fortzller  i  digtet. Jeg  så ikke,  at -hans kones d0d, som en  slags mord  i digtet, anvendes som nyt  udgangspunkt for den fortsatte zstetiske produktion, og at denne zstetiske produktion  anvendes som springbrxt for nye forhold til levende kvinder.  Og  en anden ting, jeg ikke så, var at dette digt, som synes så labyrintisk  og  dunkelt  ved  farrste  arjekast,  giver  os  en  historie  om Benns biografiske situation omkring september  1946, i temmelig klare vendinger, hvis man er villig til at Izse det på denne måde.'*

## Historien  i digtet er kort:

Ferrste strofe: Her har vi manden, ladt alene tilbage af sin kvinde; vi  ser  ham  som  skaber,  civilisator,  en  enlig  og hemmelig  sanger  i efterkrigstidens tyske orkener. En skaber uden kvinde, og hun bebrejdes for at han er alene. (Et temmelig velkendt trick: den skyldige er ikke den der gjorde det, men offeret).

Anden strofe: Tre år i nordenstormen! Det vil sige: de overlevende bzrer byrden, de render rundt i kolde skove, mens de dade ligger lunt og hviler fredeligt. O g  så den helt typiske måde at tale på for mznd, der lige har forladt deres kvinder. De plejede at sige: farrst nu farler jeg virkelig, hvor vidunderlig du var -nu hvor du er vzk farler  jeg virkelig dine kys og så videre.  »At  tznke på det darde, er sardt« -dét  han siger her, er ikke szrlig pznt.

Tredie og fjerde strofe: de andre kvinder nzrmer sig, flirtende, som om de blot  havde ventet på at Euridike,  sangerens kone, skulle d0. Hvadbehager?  Han,  Benn,  er  60  år nu,  rystende  af  kulde,  nzsten sultet ihjel, kun halvdelen af sin normale vzgt, en smule stakket mos om hjerte og oje, som han beskriver sig selv -hvem skulle ville nzrme sig ham for at starte en kzrlighedsaffzre? -Nogen vil. Han er lzge, han behandler k0nssygdomme7  og de fleste af de patienter, der kommer til ham, er -fortzller han Oelze -kvindelige prostituerede, som lider af en eller anden karnssygdom. Ofte kan de ikke betale,  de betaler  med  cigaretter  eller  med  deres  smukke  udseende.  Det  kan  han godt lide, så han behandler dem alligevel.  Det er ikke vanskeligt  at forestille  sig, a t  nogen  af dem tilbyder at betale ved  a t  g0re for ham hvad  de g0r  for  andre  på jobbet.  Men  han  afslår; han  er  Orfeus, sangeren, der ssrger over sin Euridike. De  ved ikke, hvem de er i disse vaerelser. nOphvzlver  af bronzelys« -digte i skuffen. (Ligesom William Carlos Williams bruger Benn pauserne mellem to patienter til at notere  nogle  linier  ned). Dér går  hun -&gt;&gt;en stor,  spzttet,  brogethudet; purpur i kzrlighedens bzger -forgzves!« Ud fra den przmis, at han er Orfeus, og de prostituerede som besager ham er flodnymferne,  er strofe tre  og fire temmeligt  przcise  beskrivelser  af hvad  han opfatter som hajdepunkterne  i sin situation i konsultationsvzrelset, Bozenerstrasse, Berlin  (mens han  på overfladen tilsyneladende  blot har travlt med at bringe en smule af Ovids mytologiske sager ind i et stykke dunkel poesi).

Strofe  fem:  den  eneste  hvor  Orfeus  kalder  sin  tabte  kvinde  ved navn, idet han forsikrer hende, at han ikke vil miste erindringen om hende ved at rare ved  en af de andre pigers krop; det er ikke denform for kzrlighed  han vil  hellige sig. At forblive »ren« mindsker  skyldfalelsen; den faktiske elskede er ham som Gr dette digt med posten: Du kendte  ham godt,  Euridike,  vennen  Oelze i Bremen;  det er altsammen som det skal vzre.

Men så er der strofe seks: pigerne bliver  vrede over at blive afvist og begynder at drzbe ham som hzvn over, at han er så kalig mod dem. Det er ren fantasi; men  det laser hans  personlige  problem  på dette tidspunkt. Han -sangeren, som faler skyld over sin kones drad, og over at have overlevet -må straffes  på  en eller anden måde, og altså lader han sig selv blive  revet  i stykker  i dette digt, blot  for  at kunne  skabe en  genopstandelse  ud  af  det; ved  at blive  draebt  som Orfeus,  trakeren (af  »rasende  mznader«/  de  » b d e  Ryttere«  fra ast),  er han i stand til at fortsztte med at leve som ~ o t t f r i é d Benn og overleve som kunstner -hovedet der driver nedad floden er et fadselsbillede:  nbrederne  toner!« -hele  verden  bliver  resonansbund  for hans sang, og mere endnu: tre måneder efter finder vi ham gift med en ny kone, Ilse Kaul, tandlaege, 27 år yngre end han -den farste af hans kvinder, som han er sikker på vil overleve ham  (han havde ret igen).

Han  skriver  trimferende  til  Oelze,  som  tilsyneladende  er  blevet mere  end  chokeret:  »Nå,  er  det  her  ikke  endnu  et  af  den  gamle kamzleoils trzk, ét  du ikke kunne forestille dig« -og det er på samme tidspunkt hans ~roduktion begynder at flyde igen; det sidste års frygt -at den  inspiration  han  var  vant  til,  muligvis  aldrig ville  komme tilbage -er  forsvundet  på  samme  måde. Han  har  gennemgået  en vellykket  metamorfose, og den skal gare det muligt for ham at starte de sidste ti  år af sit liv som en offentligt hyldet person med voksende ry, lige netop dét  han havde håbet på hele sit liv.

Og dette er ajeblikket hvor elskerens tonefald forsvinder fra breve- ne til Oelze; i stedet trzder et intellektuelt venskabs &gt;&gt;normale« tone frem  igen;  befrugtningens  tid  er  omme,  det  mandlige  par  trzder til  bage.13

Kamzleonen kommer ikke ud af den blå luft. Den er det dyr Benn foretrzkker når han skal udtrykke, hvad han fraler er det kunstproducerende individs centrale behov:  evnen  til at forblive foranderlig, til at vzre åben for forvandling og på samme tid forblive  én og  samme person.  At  forblive foranderlig er den eneste måde hvorpå man kan vzre tro mod  sig selv; dem der ikke zndrer sig, zldes og glemmer hvem de er.

Benn ved  hvad  han  taler  om. Dette er ikke hans furste forvandling; han er noget af en specialist i det. Og dét  er en af grundene til at  jeg valgte ham til at fortzlle en historie om denne Orfeus-skikkelse; Benn fortaller det hele af sig selv, man skal ikke indtage fortolkerens position  og hive og trzkke resultaterne frem.

For  at  sige  det  kort:  dette  er  den  Serde  eller  femte  kamzleonperiode i hans liv,  endnu en metamorfose -han ved,  at det vil  blive den sidste. Han har efterladt et tilsvarende  antal drade kvinder i sit liv.  Hertha  Benn  er  den  tredie  af de  kvinder,  han  levede  sammen med, han f ~ r e r til kirkegården. Og han  kender forbindelsen mellem disse dndsfald  og sine metamorfose-tilstande.

Hans store essays om menneskers funktionsmåde, om menneskeracen som helhed og isar om kunstneren som racens mest fremtradende figur, kommer med 7- 10 års mellemrum fra begyndelsen  af tyverne:  &gt;&gt;Das moderne  Ich«, »Der Aufbau  der  Personlichkeit&lt;&lt;,  »Weinhaus  Wolk,  »Pallas/Roman  des  Phanotyps~ -hans  kvinder  dm, eller han forlader dem, i nzsten samme tempo.

Hans f~rste kone,  Eva  Osterloh,  drade  efter  en  galdeblzre-operation  i  1922. Hun havde forladt Berlin  på grund af operationen, der fandt  sted  i  Leipzig,  hvor  hendes  far  boede.  Deres  kzrlighed  var k~lnet -de var begyndt  at  bo i hver  sin  lejlighed.  Han havde ikke giftet  sig  med  den  anden  kvinde,  som  han  levede  sammen  med  et stykke  tid.  Lili  Breda  var  skuespillerinde i  Berlin  og  sprang  ud  af vinduet  i  1929 efter  at  Benn  havde  nzgtet  hende den fortrolighed, hun behuvede  og krzvede af ham.  Hans breve til venner på den tid viser, at han var fuldstzndig klar over sin andel i hendes d0d.14  Han begravede hende, som han ville have begravet sin hustru, annoncerede hendes d0d i berliner-aviserne, arrangerede en ordentlig begravelse.15 Benn  fik  senere  to  af sine kvinder  gravet  op og  begravet  igen; han var utilfreds med deres plads på kirkegården. Han tznker virkelig på hvordan de har det dér,  hvordan de ligger.16

Da han forlader Berlin  i  1935 for at tilbringe tre år i Hannover,  er det hovedsagelig for at slippe vzk fra Nazi-Berlins offentlighed. Hans forbindelse med nazisterne var fuldstzndig oplast, og han vzlger dét, der senere blev kendt som »indre emigration&lt;&lt; fra det offentlige NaziTyskland.  Men  der  er  også  to  kvinder  involveret,  to  kvinder  han havde  kzrlighedsaffzrer  med,  Tilly  Wedekind  og  Ellinor  BullerKlinkowstrom." Han  ved  udmzrket  godt  at  det  er  kamzleon-tid igen. Han ved at han er nadt til at forlade disse kvinder, hvis det skal lykkes ham at give sit skriveri en ny start og hvis han skal finde en ny måde at overleve på. I sit allerfarste brev fra Hannover, da han netop er startet på kontorarbejdet som uniformeret  militzrlzge,  beskriver han sine oplevelser af den nye situation til Oelze: hvordan han er dér helt alene i sit kontor, i sin lejlighed, ingen kvinder, ingen andre der kender ham, anonym i sin uniform, indfanget af kommandoreglerne, som han adlyder; og om ikke han så trumfer  med  sztningen: »Hvis det her ikke bliver  til  et hamskifte, skal  man ikke lzngere kalde mig en slange.«

Et temmelig sjzldent ojeblik: at se Orfeus så åbenlyst skifte ham. I »Weinhaus  Wolfi,  den  tekst  han  arbejder  på  i  den  falgende  tid, finder  vi  bemzrkninger om, at han af og til  afstod  fra at gå ud  og handle, fordi han falte, at konturen af hans ansigt under hatteskyggen var for dunkelt et syn. De forvandlinger han gennemgår, indbefatter virkelig  noget  der minder om usynlighedstilstande.

I labet af de to nzste år gar han det klart for begge kvinder, at der ikke bliver noget zgteskab eller lignende, og da han melder sin tilbagekomst i 1937 forlader de begge, temmelig panikslagne, Berlin. Han melder også, at han vil medbringe en ny kvinde, som han vil gifte sig med,  fordi  han  behaver  en husholderske.  Denne  kvinde  er Hertha Wedemeyer, den senere Hertha Benn.

Efter hendes dad i  1945 tilstår Benn i et brev til Oelze, hvor meget han  havde  elsket  hende.  Han  undskylder  det  med  det  samme, og forklarer Oelze at han havde %et sin ration af alkohol til medicinske formål,  men  at han  havde  foretrukket at drikke den, og at det var derfor han havde vzret så overstrammende. Jeg  tvivler ikke på hans kzrlighed,  men  prav  en  gang at se nzrmere på hvad  en  forfatters kzrlighed er i det 20. århundrede. I den farste periode af deres forhold forklarede han til alle og enhver, hvad enten de gad hare på det eller ej, at han ikke var involveret i en kzrlighedsaffzre, men at han valgte at gifte sig af praktiske grunde. Hvad var grunden til at han foretrak denne Hannoverpige frem for de to kvinder i Berlin, som han havde vzret optaget af i temmelig lang tid? Med den ene af dem havde han et nzsten perfekt sexuelt forhold, og i den anden havde han én  som forstod  ham,  og  iszr  hans  litterzre  vzrker,  nzsten  fuldstzndigt." Denne anden, Ellinor Buller-Klinkowstrom,  var en  kvinde som han af og  til  havde  beskrevet  som  »den  eneste  person«  med  hvem  han fprlte sig engageret i et »menneskeligt forhold«. Men dét  var tilsyneladende ikke nok til at få ham til at forelske sig eller til at gifte sig med hende.

Hvad var det, der gjorde Hertha anderledes? To ting: hun var en del  yngre  end  de  to  andre  kvinder,  og  hun  var  maskinskriverske. Benn  påpeger  i  mange  breve,  at hun  var  i  stand  til  at  skrive  200 stavelser i minuttet. De poetiske tekster som Oelze får fra Benn i larbet af de nzste par år, »til arkivet«, er for det meste skrevet på maskine -skrevet af Hertha Benn. Som  jeg nzvnte i begyndelsen, lykkedes det endog Benn at få hende til at arbejde for sig i hzren. På det tidspunkt hvor han giftede sig med hende,  i  1938, var han sikker på at anden verdenskrig ville komme. Han vidste, at han ville blive adskilt fra sin kone,  hvis  han  havde  nogen,  undtagen  måske hvis  det var en  pige som kunne skrive på maskine, hende kunne han muligvis beholde hos sig i krigstid. Det viste sig at vzre rigtigt, men det er ikke den eneste grund til at  jeg understreger, at  Hertha  var maskinskriverske. Friedrich Kittlers vzrk viser, at siden århundredeskiftet har den prototypiske moderne forfatter en eller anden stzrk forbindelse til kvinder som kan skrive på maskine.Ig  At lzse Kittlers tekst var som at se en tryllekunstner hale utrolige, hvide kaniner op af sin hnje hat. Jeg skal blot nzvne en enkelt af dem her: Franz Kafka, som beslutter sig til  at  forelske  sig  i  Felice  Bauer  lige  przcis  i  det njeblik,  hvor  han hprrer  at hun elsker at maskinskrive manuskripter. Og mere end det, hun er lige blevet  udnzvnt til  noget i retning  af nverste chef for dét tyske firma, der producerede de mest avancerede fonografer og diktérmaskiner, Carl Lindstrom AG. Hun, Felice Bauer, bliver  Kafkas agent i hjertet af de mest  moderne optagelses- og reproduktionsteknikker.  Det har mere end anekdotisk vzrdi.

Kittler viser, at der omkring år 1900 er to slags kvinder som står i emancipationens frontlinie og bryder ind på områder, der hidtil  har vzret mandsdominerede:  det er  den kvindelige  psykoanalytiker, og det er maskinskriversken, -fru  Minnie Tipp som hun f.eks. kaldes i et filmmanuskript  fra  191  3,  betitlet  »Lyre og  ~krivemaksine.«~~ Begge slags kvinder nedbryder centrale mandlige institutioner.  For det fprrste: pigen der kan skrive på maskine erstatter den mandlige sekretzr, som ikke blot  nedskrev  teksten  men også var  sin  herres fortrolige -som f.eks. i  forhold  af den type, der var mellem Eckermann og Goethe.  Den  mandlige privatsekretzr  var nprdt  til  at vzre uddannet  på nzesten samme måde som sin herre; han skulle memorere hvad  der blev  dikteret  til  ham,  og var  derfor  tvunget  til  at tznke og f0le  på samme kulturelle niveau. Det hnrer op med den kvindelige maskinskriverske.  Hun skriver  lige  så hurtigt, som han  taler,  og derfor  afhznger det ikke Izngere af hendes hukommelse.  Hun behaver ikke at forstå hvad  hun skriver,  blot  hun  har et  godt sre og hurtigedingre. Dén mandlige  institution,  som  kaldes  »Dannelse«,  får  et  kraftigt stsd af hende.

Og den får et andet stsd af de kvinder der bliver psykoanalytikere. Psykoanalysen  er  den  fsrste videnskab,  som  accepterede kvinder  i sine rzkker og tillod dem at praktisere. Sigmund Freud var en af de fsrste professorer -måske den fnrste -som tiltaler  sit publikum med »Mine Damer og  Herrer«, og  han  siger  eksplicit  at han  ikke  har t z n k t  sig at z n d r e  sin måde at tale på, fordi der er kvinder til stede. At tale åbent om sexualitet foran et publikum  af begge ksn var helt sensationelt. Men det forhold, at der var kvinder til stede, viser, if~lge Freud, at de var i stand til  at deltage ...

Indtil idag har psykoanalysen formentlig vzret den eneste videnskab,  hvor  kvinder  har  vzret  i  spidsen  på  et  vist  niveau,  både  i praksis  og  i  det  teoretiske  arbejde  efter  Freud.  En  af grundene  til dette er de forskellige kulturelle uddannelser, mznd og kvinder får i vores samfund. Hvor mznd er tvunget til at handle og tale og til at fylde offentligheden med deres bedrifter og stemmer, dér har  kvinder traditionelt  vzret henvist  til  at iagttage og lytte.  En af de vigtigste årsager til kvinders overlegenhed som analytikere er deres langt bedre  udviklede  evne  til  at lytte.  En  god  analytiker er  primzrt en god registrator  af hvad  hendes patient  fortzller hende.

Det vigtige punkt her er, at fra omkring år 1900 og fremefter, har mange  poeter/filosoffer,  sådan som  Friedrich  Kittler  viser  det,  en kzrlighedsaffzre  med  en psykoanalytiker  eller  en maskinskriverske; eller også spiller én  af dem en vigtig rolle for deres skriveri -netop de to  slags  kvinder  som  er  tzttest  forbundet  med  de mest  avancerede registreringsteknikker.

Nietzsche  var  forlsberen:  den fnrste  europziske forfatter,  der bestiller en skrivemaskine (en dansk Malling-Hansen) og som forelsker sig  i  en  kvinde  som  skal  blive  psykoanalytiker,  Lou  Andreas-Sa10mé.~'

Hvis  man  prsver  at forestille  sig,  hvad  forfatteres,  digteres  eller filosoffers arbejde består i (efter deres egen opfattelse), så indser man med  det  samme hvilken  betydning disse kvinder  må have  haft  for dem. Digtere fsler, at de selv er optagere, de mest sensitive individer, dem der  indser  hvad  der  virkelig  foregår,  selv  når de sidder  i det såkaldte elfenbenstårn  (hvor de  under  alle  ornstzndigheder  vejrer med nzsen ud afvinduet).  Det de synes at indse her er, at der dukker visse kvinder op på scenen, kvinder hvis betydning og charme ligger i det forhold, at de er tzt forbundet med de nye optagelsesteknikker, de nye optage-medier. Efterhånden som forfatterne må erfare hvad dette nye trzk handler om, bliver det dét  trzk, de beslutter at forelske sig i.

I  et  brev  til  en  af sine kvinder  i Berlin,  Ellinor  Buller-Klinkowstrom, kalder  Benn den  Hannover-pige, han  har tznkt  at gifte  sig med, den senere Hertha Benn, for sine »Rosenfingre«, de fingre der er i stand til at maskinskrive hans rosendigte med en hastighed af 200 stavelser i minuttet.  Berliner-kvinden forstår det med  det samme. I sit  svar  til  Benn  nzvner  hun  overhovedet  ikke  maskinskriversken Hertha; hun ignorerer  hende, men  skriver ikke, som  hun plejer,  sit svar i  hånden -hun skriver det på maskine! Som for at sige: Nå, hvis det er dét,  du ser efter, så se engang mig. Jeg  er også en Rosenfinger. Og Benn,  som  også forstår  hvad  det  maskinskrevne  brev  betyder, svarer indigneret  og uden  sit szdvanlige vid:  »Kzre Ellinor, jeg  er udmzrket istand til at lzse din håndskrift; du må ikke skrive breve til mi g på maskine.« Dette er ajeblikket, hvor hun forstår, at kzrligheden har forladt deres forhold.22

Nogle temmeligt lasthzngende tråde i denne historie mangler nu  at blive forbundet  for at vi kan komme frem til en slags afslutning. Alt hvad denne »Orfeus« foretager sig, må ses i sammenhzng med kunstig fadsel; at f0de ting, ord, vzrker, institutioner, kunst -kunstneren ligger med veer, men det par, der er barnets ophav, er et par bestående  af  to  mznd.  Prototypen  på  dette par,  der  producerer  kunstige virkeligheder, er -som Jacques  Derrida fortzller os i La carte postale -parret  Sokrates/Platon:  frem  til  idag  har  enhver  filosof  haft  travlt med at faje endnu et  barn til disse tos frembringelser.23

En  af  disse  frembringelser  er  kunstneren  selv;  kunstneren,  ikke forstået  som dén  vzrenstilstand  psykoanalysen  ville  kalde  et &gt;&gt;jeg&lt;&lt;, men kunstneren in flux; den person som forbliver foranderlig; den der bliver ved  med  at zndre sig, ligesom  virkeligheden  g0r det.

Ellers ville han stå i fare for kun at skabe uhyrer -de uhyrer som hans frembringelser alligevel altid ligger  tzt op ad: homunculierne, Frankensteinerne, Draculaerne  og alle de andre sindssyge, som han frygter at komme til at producere hvis han mister kontakten med de vzsentligste  udviklinger  i tidens liv?*

Han er altid  bange  for  ikke  at vzre i kontakt  med  sin  tids  mest avancerede tekniske medier. En af grundene til at Benn griber muligheden for at samarbejde med Nazikulturens spidser er ganske givet, at de giver  ham  adgang til radioen -det er via  radioen han  sender sine skzldsord  mod  Klaus  Mann  og  andre,  som  besluttede  at  de måtte emigrere, og som nu nikke kan g0re brug af mediet((. Orfeus er aldrig i stand til  at holde fingrene fra en nybygget  lyre.

Men lige siden mediernes  allertidligste perioder  har der vzret en anden side ved dem, en side som intensiverer menneskers forhold til hinanden og til guderne. Det er via medierne vi opretholder forbindelsen med de dode. Vi må ikke glemme dén  side af Orfeus' frembringelser: når han vender tilbage som en levende krop fra Hades' regioner, besidder han  hele menneskeracens  viden og  visdom. Friedrich Nietzsche plejede at understrege denne pointe i sine 1872-forelaesninger i Basel ved at fortzlle hvad oraklet i Delphi sagde til historikeren Xeno. »Kopulér  med  de d ~ d e ~ var det råd, som Xeno oversatte til ordren: Begynd at studere den gamle litteratur. George Bataille antydede, at man skal finde oprindelsen til den menneskelige kultur i det forhold, at visse mennesker erkendte, at der er noget i racen der dar og noget der er i  stand til  at overleve, og at kunsten  begyndte som et f o r s ~ g på at opretholde kommunikationen med de dode. Bataille definerer  menneskeheden  på denne måde: menneskene er den race som begynder at begrave sine d ~ d e og som stadig fors~ger at holde kommunikationen igang.'5 Vi  tznker  ikke  over det når vi  lzser, -men faktisk  lytter  vi  ikke blot  til dem der er fravzrende, mens vi  lzser, i mange tilfzelde lytter vi til de d ~ d e ; vi lytter og vi svarer. Og de svarer tilbage. Så, hvis man ser på det ud fra medieudviklingens synspunkt, er skrevne ord de fugle som er i stand til at krydse floden Styx i begge retninger. Det poetiske ord  blev  sandsynligvis opfundet som et medium  hvormed  man  kunne  tale  med  de d ~ d e . Og forresten  har  medierne aldrig mistet dette trzk under deres tekniske udvikling; i biografen  kan vi  se dem der nu  er  dode, bevzege sig henover  Izrredet. Filmen er det medium, der rzekker lzngst ind i  hade^.'^

Benn havde gennem hele sit liv et meget  tzt forhold  til denne de levende skyggers verden. Omstzndighederne omkring hans mors d0d er velkendte.  Hun d ~ d e af krzeft, da Gottfried allerede var lzge, men hans  far,  en  przest,  nzgtede  Gottfried  tilladelse  til  at  give  hende nogen  form  for  smertestillende  indspr~jtninger.  Som  przstefaderen så det var smerten sendt fra Gud, og hun måtte udholde den. Det er ikke så velkendt, at Gottfried Benn, mens han i de falgende år arbejdede på Charité-hospitalet i  Berlin, aften efter aften gik ned  i kzelderen  og  åbnede mere  end  tre  hundrede lig  med  sin  dissektionskniv. Digtene  i  hans  f ~ r s t e bind  poesi,  dét  der bar  titlen  »Morgue((, var kommet til ham på én nat  efter et dissektionskursus. Det ser ud til, at det  ikke  kom  fra  ham  selv som  forfatter,  men  at han  havde  fået  et dybsindigt svar fra Hades, efter  at vzre dykket derned igen og igen.

Hades forbliver et af hans foretrukne ord og områder -»at tznke på det  dade,  er  s ~ d t c -som  vi  hmte  i  »Orfeus«-digtet,  d ~ d e n er  et temmelig almindeligt tema for Benn. Men kun  for Benn alene? »Orfeus' Politik« drejer sig ikke blot om Gottfried Benn. Orfeus er, ud fra den historie jeg  har fortalt, den der, maskeret som elsker, tillader sin kvinde, Euridike, at blive ofret for at vinde en mere gunstig position i den hårde kamp for  at holde den  poetiske produktion  så t z t  på de skiftende  realiteter  som  muligt,  og  for  at  opretholde  sig  selv  som person  midt i de rytmiske zndringer og forvandlinger.  Han synes at bruge Euridike i denne konstruktion som noget i retning af sit forbindelsesled til Hades. I den patriarkalske forestillingsverden er kvinder, erotiske  kvinder,  under  alle  omstzndigheder  en  del  af  Hades.  De gamle  samfund  demonstrerede  dette  åbenlyst,  riår  de  isolerede menstruerende kvinder i marke rum og ikke tillod nogen at se dem, ikke tillod noget at blive set af dem, iszr ikke afgraderne på marken, som man mente ville blive adelagt af et enkelt blik fra en kvinde, der havde sin månedlige Hades-periode. Hun dykker derned, hvor ingen mand  må komme,  eller  rettere:  hvor  ingen  mand  er  i  stand  til  at komme. Men det er nadvendigt  for ham at f å   en eller  anden stzrk forbindelse til dette sted.  Jeg  har en mistanke om, at det ikke er tegn på ren kzrlighed, når Orfeus vender om på tzrsklen ud af Hades for at stirre direkte ind i sin kones I  sidste instans gar han det for at holde  hende dernede, så hun kan  udfare en funktion, der kunne sammenlignes  med  den  en  skikkelse  som  »our  man  in  H a v a n a ~ udfarer  for  Secret  Service.  Kan  det  tznkes  at  hun  fungerer  som »hans pige i Hades«, som en meget vigtig forbindelse til en af hovedkilderne  i hans inspiration?

Jeg  er  ikke  i  stand  til  at  besvare  dette spargsmål med  et  klart ja eller  nej,  men  der  er  materiale  nok,  startende  med  Dante  og  hans konstruktion  af Beatrice -som ikke bare er en kvinde han opfandt, hun boede dar om dar med ham, da han var dreng, og hun dade 24 år gammel. To år senere kommer Dantes »&gt;Vita Nuovae, den bog hvori han eksplicit baserer sine skriverier på den d0de Beatrices krop, Beatrice som d0r to gange i denne bog: farst i Dantes fantasi, så i virkeligheden, med springvand af tårer og poesi til falge. Og der er så mange tilsvarende mzrkvzrdige ting i forholdet mellem kunstnerne og deres kvinder, at jeg  faler det muligt at formulere spargsmålet sådan -og det  farer  til  et  andet  sp0rgsmål  som jeg  vil  slutte  med:  den  dybe ambivalens  som alle oplever ved  nydelsen  af poesi -: hvor  kommer denne skanhed fra, denne overflod  af varme og sk~nhed i disse ord; ord der  er  så t z t  forbundet  med  det dade? Mit  spargsmål og min mistanke er dette: kiinne drt vzere den forvandlede skarnhed i de dade kvinders kroppe, vi nyder, når vi lzser poesi med r ~ d d e r i den Orfiske produktionsmåde -fravzret af den elskede kvindes ofrede krop, som det lykkes for poeten at forvandle til digtets skanhed; at omforme det der; at skabe kzrlige ord af stor intensitet ud af den forsvundnes krop

...

Kort  sagt, resultatet  af den historie jeg  har prnvet  at fortzlle,  er spnrgsmålet om hvorvidt ofringen af kvinder, som er et af fundamenterne  under  den  kunstneriske  produktion  i  patriarkalske  samfund, ikke blot er symbolsk, men også noget der foregår i virkelige pars liv; det er et spnrgsmål som direkte angår levende mznd, og iszr levende kvinder.

Oversat a f  Peter  Larsen

Overszttelsen  er baseret  på Klaus  Theweleits  engelske manuskript  til  en  forelzsning holdt på amerikanske og canadiske universiteter i efteråret 1984. Manuskriptet er trykt i New  Germnn  Critique, 36, fa11  1985. Gottfried Benris  digt ~Orfeus' Tod« er oversat efter Gesamtnelte  Werke in achl Banden, Band 1, Munchen, 197.5 (pp. 191-193). Der er tale om en rå overszttelse, der i de fleste  tilfzlde udelukkende gengiver originalen ordret, linie for linie.  PL.

## Noter:

1. Gottfried  Benn:  Briefe  an EM! Oelze, 3 bd.,  ed. Harald  Steinhagen og Jiirgen  Schröder (Wiesbaden/Munchen, 1977). Brevene er nummerede, daterede og ordnet kronologisk; derfor dokumentererjeg ikke hver eneste sztning fra brevene i det fnlgende. Det er let nok at finde dem.
2. 27. marts  1949.
3. Udtrykket  anvendes fnrste gang i et brev  til Oelze, 2.  oktober  1936.
4. Dette vil blive vist i min udvidede version af denne tekst, »Orfeus«-bogen; men enhver der har lyst til selv at finde ud  af det, skulle kunne gnre det ved at lave noget detektivarbejde på brev nr. 293 til  Oelze.
5. Den eneste undtagelse er digtet »Rosen«, skrevet 30. maj 1946, til fru Oelze og hendes have i Oberneuland, vedlagt i et brev; det er ikke så tilfzldigt et digt, som det fnrst synes, det er et digt med et formål: at skabe en vis distance mellem  Oelze og hans kone.
6. Det er i denne kontekst, digtet »Rosen«, dediceret  til fru Oelze. spiller  en  rolle.
7.  19. februar  1946.
8. 25.  december 1945.
9. 22. maj  1946.
10. 20. marts  1946.
11. Store afsnit  af »Fznotypen« samt især »Pallas«, der også blev  skrevet  i Landsberg i  1943, behandler dette emne
12. Alle omstzndighederne omkring skrivningen af »Orfeus' D@d«,  fra de biografiske begivenheder  til  de  enkelte  liniers  kronologi,  deres  »hvor og  hvornår«,  er  samlet  og  udmrerket beskrevet  af Harald  Steinhagen i hans Dze  Statischen  Gedichle  Got+ied Benns, 1969. Steinhagen

fors~ger at  rekonstruere  Benns  skrivemetode, han  vil  vise  at digtene  »letztlich« er  noget, der helt  adskiller  sig fra d e  biografiske  begivenheder i  Benns  liv: &gt;&gt;eigenstandige Kunstgebilde«; mens jeg fandt, at digtene ofte er netop de tekster, hvori Benn virkelig fortleller sit livs historie,  på den eneste måde der var hani  mulig: ikke som fortzlling.

13. Opl~sningen af deres »niandepar«-periode  beskriver  Benii  i et brev fra 9. september  1946 med billedet  af to tog, der med  stor fart k ~ r e r på hver  deres spor, i modsatte retninger.
14. »Du  musst Dir alles Gebena hedder digtet, knyttet  til  hendes  ded. I  et fors~g på at blive skyldferlelsen kvit  (»Warst  du der grosse Verlasser, » Tranen  hingen dir an«) f~ilger  dette digt sainnie monster  som ~Orfeus' D0d«: det erstatter hendes d0d med digterens  d0d  og genfedsel; det er altså en sand forleher for det senere digt.
15. Om de biografiske data og begivenheder  i Benns liv, se (udover brevene) især Benn  Chronik af Hanspeter  Brode (Munchen/Mrien,  1978); Friedrich  Wilhelm  M'odtke:  Gottfried Benn (Stuttgart,  196211970); Walter Lennig:  Gottfried  Benri  in Selbslerzeugni~sen und  Bilddokunrenten (Reinbek,  1962).
16. Da Benn i  1952 bliver  bedt  om at sige et par ord  til  minde om Else  Lasker-Schuler  (hun d ~ d e i  Jerusalem  i  1945), slutter han sin  tale nied  nogle spekulationer over deii form, han forestiller  sig  hendes  grav  har  (en  hej): om  der  mon  er skyggefulde  cypresser og  duft  af Jaffa-appelsiner til at gnre dette laridskabs gledende luft noget knligere og niere udholdelig. Benns forhold  til  Else Lasker-Schuler: en Euridike som sang lige så godt  som  Orfeus,  en kvinde som elskede hani og sagde det offentligt; men  han flygtede fra hende i Berlin  1914, ude  af stand  til  at have  en  sådan  kvindelig  stemme ved  sin  side, en  stemme der var  p i samme niveau som hans -en helt anderledes  historie end den der-  fortzlles her,  meri klart nok  en  af dens forudsntninger (der vil  blive  behandlet i »Orfeus«-bogen).
17. Benn breve til  Tilly Wedekind og Ellinor Buller-Klinkowstroin kan findes i Got@ied  Benn: Den  Eaum alleine  tragen, Neue  Texte,  Briefel  Dokumente (Wiesbaden, 1966).
18. Brev  til  Oelze, 20.  august  1935.
19. Friedrich  Kittler:  Aujchreibesyshnre  180011900, under udgivelse.
20. Se Kittler, som beskzftiger sig indgående med dette manuskript af R.  Berniaii  (filmen blev aldrig  indspillet); manuskriptet  blev  trykt  i Kinohitch af Kurt  Pinthus.
21. Man  kan  tilfnje  en  tredie  slags  kvinder,  der  har  denne  specielle  »medie«-funktion  for forfatterne: de kvinder, som forfattere som Mredekind og Brecht foretrak -kvinder  der optog og derefter opfirte deres  ord  på scenen, som  skuespilleriiider.  Tre  af Benn-kvinderne  var også skuespillerinder.
22. Jeg  skylder F. Kittler  zren for opdagelsen af maskinskriverskenlpsykoanalytikeren, undtagen  »Rosenfinger«-varianten,  som jeg  fandt  selv.  Se  breve  fra  Benn  til  Ellinor  BullerKlinkowstrom  fra  10. og  25. januar  og  2.  og 6.  februar  1937, i Den  Traum alleine  trapn. Digtene der handler  om  bruddet med Tilly Mledekind og Ellinor Buller-Klinkowstrom er: »Wer allein  ist, ist  auch im Geheimnis«  (24.7.1936); &gt;*Drei«  (28.7.1936); og  »Die Gcfahrten« (21.3.1937), det digt hvor man finder den beramte linie om at ban »den Traum alleiiie trageii  muss«  (må bære dremmen alene) -alle vedlagt i breve  til  Oelze.
23. Jacques  Derrida:  La carte  postale (1980).
24. Jeg Izser  Mary  Shelleys  roman,  »Frankenstein«,  som  en  storslået  beskrivelse  af  denne proces: fortzllingen om den udelukkede kvinde,  der iagttager mandeparret ByronIShelley mens  de  producerer  »uhyret«:  deres  »syndige«  poesi,  som  vil  fortzre  dem  indenfor  de nzste par år, og mens de samtidig også producerer hende: deii skrivende kvinde som en del afdette uhyre: kvinden som enskede at være elsker og kunstproducent på lige fod, men som blev holdt på afstand som et barn af sine mznd, dnmt til at lure gennem et hul i vzggen på disse  tos  hemmelige  frembringelser,  mens  hun  forvandlede  sin  felelse  af desperation  til hzvnplaner (ligesom Frankensteins monster g0r det i romanen). Halvdelen  af uhyret er en kvinde! En god beskrivelse af den biografiske situation omkring Byron og aegteparret Shel-

- ley  ved  Génkve-snen i  sommeren  1816,  hvor  romanen  blev  fsdt,  kan  Izses  i  essayet  » A Forced  Solitude!:  Mary  Shelley  and  the  Creation  of  Frankenstein's  Monster&lt;* af Marcia Tillotson, in: The Female  Gothic, ed. Juliann  E .   Fleenor (MontreallLondon, 1983). (Der blive et kapitel om  Mary Shelley og mandeparret  i »Orfeus«-bogen).
25. George Bataille:  Lascaux,  otr  la Naissance  de  l'Arl, (1955).
26. Et Hades; som Hitchcocks »Vertigo« giver én lov til  at kigge langt ind  i, mens man fslger James  Stewarts ojenbevægelser  under  hans  konstruktion  af  kvinden  »Kim  Novak«,  der skabes af det han ser og af en  dOd  kvinde ... han forelsker sig og lader hende  d0, »mister hende«, rekonstruerer hende og lader hende d0 igen ... Euridike der falder ned fra »tårnet« ... Orfeus, en San Francisco-politimand, helbredt: nu kan han tåle at kigge ned oppefra, ned i graven:  hans »vertigo«, hans »akrofobi«, en  mandlig  form for dsdsangst,  er forsvundet. Mere om »Vertigo« i Filmkritik, 282 (juni  1980), især artiklen: »Die Basis des Makeup« af Jurgen  Ebert.
27. Hjemvendt  fra  USA finder jeg  en ny  bog,  sendt  til  mig  fra forfatterne Eoa  Hesse,  h4ichael Knight og Manjred Pjster:  Der Aufsland der Musen, og i  dén et  vink om at Hilda Doolittle og D. H. Lawrence  omkring  1917 skrev  om  deres  forhold  i  Euridike-  og Orfeus-termer. Jeg styrter  til  biblioteket  efter  D.H.'S Collected  Poems, og  finder  i  forordet  hendes  ord  om sin zgtemand Richard  Aldington og sin elsker D. H. Lawrence: »But you  are right. He is not Dionysos, you are not Orpheus. You are human people, Englishmen, madmen.« Og hendes digt  »Euridike«  starter  med  linierne:  »So you  have  swept  me  back, / I  who  could  have walked  with  the live souls.«