Sækulariseret alviden
Forfattere: Rigmor Kappel Schmidt
Tidsskrift: passage (2003-09-01)

## Sækulariseret alviden

## Rigmor Kappel Schmidt

Den guddommelige bog er udtryk for, at gud skulle kunne bemestre al viden. Encyklopædien er udtryk for menneskets kollektive forsøg på at bemestre al viden. Og endelig er der det enkelte menneskes forsøg på at læse eller rumme alt, som til enhver tid er dømt til at mislykkes. Borges interesserede sig for alle tre greb.

## Fra naturfilosofi til encyklopædi

Da man i det romanske Europa genoptog interessen for den græske kulturarv, kom Ibn Rushd eller  Averroes  (1126-1198)  fra  Córdoba  i  Al-Andalus  til  at spille  en  særlig  rolle.  Han  udviklede  et  forsigtigt, todelt system, hvor religionen var for folket, der ikke vidste bedre, mens filosofi og tænkning uden bindinger fra religionerne var forbeholdt de få. Den særlige indsigt, som filosofferne fik adgang til, skulle de ikke udbrede til folket, der alligevel ikke ville kunne forstå det. Ej heller skulle de forsøge at rive folket ud af deres religiøse tankegang. Trods parisisk modstand  blev  averroismen  sammen  med  de  mange oversættelser fra arabisk af græsk og arabisk filosofi, lægekunst og astrologi udbredt ved de franske og italienske universiteter. Averroismen 1  udviklede sig til den såkaldte naturfilosofi, der fik betydning for fremkomsten af en tidlig, moderne naturvidenskab, som støttede sig mere på iagttagelse end på forudfattede meninger.

Netop iagttagelse, erfaring og eksperiment skulle blive grundlæggende for den franske encyklopædi, som Diderot og d'Alembert 2  i årene fra 1751 til 1772 udarbejdede trods stor, officiel modstand. Selv om encyklopædien  blev  forestået  af  Diderot,  var  det d'Alembert,  der  formulerede  den  encyklopædiske tanke. Den videreudviklede Bacons systematik, der ordnede al viden i forhold til erfarende erindring, ræsonnerende tænkning og kreativ fantasi, som forholder sig til henholdsvis historie, filosofi og kunst. Det sidste trin i det storslåede, encyklopædiske projekt var Encyclopaedia Britannica. Det var denne encyklopædi, som Borges gik på biblioteket og læste i som dreng. Bortset fra Encyclopaedia Britannica nævner Borges en række andre encyklopædier, hvoraf den mest interessante er A first Encyclopaedia of  Tlön, en planet, der kun findes i denne fiktive encyklopædi.  Det  er  imidlertid  ikke  en  kortlægning  af, hvilke encyklopædier Borges nævner 3  i sine tekster, der her interesserer mig. I stedet tager jeg afsæt i to vigtige forudsætninger for udviklingen af sækulariseret videnskab og filosofi: Averroes og encyklopædien, og sætter fokus på, hvordan Borges forholder sig til den sækulariserede tænkning og dennes forsøg på at samle al viden i ét bogværk.

## Monstrøs kausalitet

Den sækulariserede  udforskning  af  viden  blev  effektivt bremset på Den Iberiske Halvø af inkvisitionen, der ganske vist havde rødder tilbage i middelalderen,  men  som  i  virkeligheden  først  blev  et effektivt kontrolapparat, da organisationen i slutningen af 1400-tallet blev reorganiseret med henblik på at  homogenisere  De  Spanske  Riger  kulturelt  og medvirke til en centralisering af magten. Også inkvisitionen foretog udforskninger, som institutionens betegnelse inquisición angiver, omend inkvisitionens interesse ikke gjaldt den naturvidenskabelige viden som sådan, men snarere de, der var så formastelige at være nysgerrige og videbegærlige. Således nævner José Pardo  Tomás, at selv om et anseligt antal videnskabelige  værker  blev  expurgeret  eller  bare  delvis censureret,  var  inkvisitionens  alvorligste  effekt,  at mange bøger slet ikke udkom, eller at en udbredt usikkerhed  medførte  en 'cese  de  la  curiosidad', 4 altså at man holdt op med at være nysgerrig. Eksempelvis  fik  inkvisitionen  lukket  munden  på  lægen Juan Huarte de San Juan, 5  da hans naturfilosofiske værk Examen de Ingenios blev expurgeret i 1584, samtidig med at det gik sin sejrsgang over det meste af Europa.

Den sækulariserede tænkning, som munder ud i encyklopædierne,  er  således  vokset  frem  i  direkte opposition til kirke, kongemagt og inkvisition, hvilket fører mig til Borges' essay-værk Otras inquisiciones, idet otras 6  (andre) antyder, at der her er tale om en anden omgang med viden end inkvisitionens. I dette værk inviteres læseren ind i drømmens verden, hvor der skabes rationelt umulige forbindelser som i El sueño de Coleridge, hvor Coleridge drømmer digtet Kubla Khan. Nogle mener, at det er djævelen, der i drømmen skaber umulige sammenkædninger, andre, at det er Guds værk, mens tekstens stemme selv præsenterer det som 'cerebración inconsciente', 7  et ubevidst hjernearbejde.

De forskellige muligheder præsenteres dialogisk i en indifferent sideordning, men da tekststemmen giver sit bud på forbindelsen mellem årsag og virkning, bliver den dominerende, og dialogiciteten tipper. En overnaturlig forklaring afvises til fordel for en hypotese, der overskrider det rationelle, således at der må være tale om en overmenneskelig, men ikke magisk eller religiøs drivkraft. Her er der sket en lille,  men yderst præcis glidning fra det overnaturlige (sobrenatural), der  peger  på  en  religiøs  forklaringsmodel, til det overmenneskelige (sobrehumano), der peger på en sækulariseret forklaring. Der er tale om en  kraft,  der  transcenderer  menneskets  rationelle formåen,  men  som  alligevel  har  sin  forankring  i mennesket.

Den transcenderende kraft ytrer sig i metaforer og viser sig hos drømmere, hvis drømme er forbundne og  danner  en  serie.  Umiddelbart  fristes  jeg  til  at sammenligne  serien  med  gnostikernes  idé  om  en skaberkæde, hvor man postulerer en overlevering af åbenbaringen fra  menneske til  menneske,  helt  tilbage til Jesus. Men ordet serie associerer snarere den moderne naturvidenskabs systematisering, hvor en serie  består  af  eksemplarer  med  fællestræk.  Bliver man i den poetologiske sprogbrug, svarer serien til Roman Jakobsons selektionsakse, 8  hvor synonymer danner en paradigmatisk liste. Men selektionsaksen krydses af kombinationsaksen, hvor et element fra en liste  kombineres med et element fra en anden liste og et fra en tredje liste osv.

Ser man nærmere på serien i El sueño de Coleridge, består den af to drømme, der sætter hver deres kombinatoriske forløb igang. I den første drøm drømmer Kublai Khan, at han skal bygge et palads, og det gør han så. I den næste drøm drømmer Coleridge digtet Kubla Khan, som  han  nedskriver.  Imidlertid  bliver han afbrudt af et besøg, så han kun får nedskrevet et fragment. Tilbage ved første forløb sker der sidenhen det, at tidens tand griber ind i paladset, så det forfalder til ruiner, hvorved det ruinøse palads bliver analogt med Coleridges digtfragment. Der dannes således en analogi mellem de to forløb fra drøm til ruinøst,  fragmentarisk  skaberværk,  men  set  fra  et rationelt,  empirisk  synspunkt  er  der  ikke  tale  om egentlig parallellitet. Jeg har sat de tilføjede elementer i kantet parentes for at markere, at de netop er dette:  tilføjede.  Det,  der  grundlæggende  etablerer identiteten er drømmen som den uhåndgribelige årsag, mens resultatet i form af palads og digt præsenteres som 'esencialmente iguales', ikke gennem deres tilfældige fremtræden, men gennem deres identiske herkomst i drømmen.

```
Kublai Khan: [drøm] »   palads »   ruin Coleridge: drøm »   [perfekt digt]   »   digtfragment
```

Tekstjeget er gået frem med en systematik, der i sin form kan minde om den naturvidenskabelige. Når den blot kan minde om og ikke er identisk med, skyldes det, at den leder efter elementer, der passer ind, og forkaster dem, der ødelægger billedet. Som sådan bliver den en parodi på oplysningstankens videnskabelige tvivl, eksperiment og afprøvning. Resultatet bliver alene båret igennem af de to parallelle seriers harmoni og symmetri. Med den systematiske fremgangsmåde  mimer  tekstjeget  den  rationalitet, der  ligger  til  grund  for  oplysningstankens  fornuft. Jeget standser imidlertid ikke ved de empiriske genstande, ligesom det heller ikke søger genstandenes objektive,  empiriske  årsag  og  oprindelse.  I  stedet trækkes den subjektive, ikke-verificérbare oprindelse frem, som drømmen må siges at være. Hermed spaltes rationalitetens kausalgrundlag, så den gængse objektive eller bevidste årsag suppleres med eller erstattes af en subjektiv eller ubevidst.

Netop denne dobbelthed er indeholdt i et berømt billede af Goya med indskriften: El sueño de la razón produce  monstruos. Ordet sueño rummer  dobbeltbetydningen søvn og drøm, hvilket giver en interessant spaltning:  Fornuftens  søvn  eller  fornuftens  drøm frembringer monstre. I varianten, hvor sueño betyder søvn, er fornuften for en tid sat ud af spillet, idet den sover og ikke kan styre monstrene, forstået som en metafor for de uregerlige kræfter, der ellers holdes i ave af den vågne fornuft. I denne variant er fornuften en aktiv kraft, medmindre den sover, mens monstrene  sandsynligvis  kommer  andetsteds  fra.  I  den anden variant, hvor sueño betyder drøm, er det fornuften  selv,  der  drømmer  monstre  frem.  Her  må man formode, at den vågne fornuft aktivt udøver fornuft, mens den sovende fornuft ikke slet og ret er sat ud af spillet.  Tværtimod udøver den sovende fornuft en anden slags aktivitet, idet den drømmer og dermed frembringer de monstre, der også i denne variant er en metafor for de uregerlige kræfter, der må formodes at være en modsætning til den vågne fornuft. I den anden variant er det fornuften selv, der er spaltet mellem behersket regelbundethed og ustyrlig uregerlighed.

Borges lægger sig ikke fast på en enkelt tolkning af  de  kræfter,  der  frembringer  monstrene  i  drømmen. Det ville også være ligegyldigt, idet de i sig selv er rationaliseringer eller metaforer for kraften og ikke udtryk for kraften selv. I den lille fortælling 'Ragnarök' fra El hacedor tematiseres det bagvendte forhold  mellem  årsagen,  som  man  kun  vanskeligt kan erkende, og billeddannelsen, der kan betragtes som en rationalisering af årsagen, for des lettere at begribe den og affinde sig med den.

'Ragnarök', hvori Coleridge også nævnes, indledes med en omvending af årsag og virkning for at vise, at den uhåndgribelige følelse er den egentlige årsag, mens billeddannelsen, der normalt betragtes som  årsagen,  i  virkeligheden  er  en  rationalisering som reaktion på det ellers uhåndgribelige og uforståelige.  Borges  skriver: 'I  drømme (skriver Coleridge) lægger figurerne krop til de følelser, som vi tror,  de  forårsager;  vi  føler  ikke  rædsel,  fordi  vi hjemsøges af en sfinx, vi drømmer en sfinx for at forklare  den  rædsel,  vi  føler. ' 9   Her  lader  Borges drømmen blive en aktivitet, der frembringer det fantasivæsen, som en sfinx må siges at være, for at forklare og dermed rationalisere den ellers uforståelige følelse. Selv om der ikke er identitet mellem Goyas komplekse  billedindskrift  og  Coleridges  drøm  (i Borges' præsentation), etablerer begge en kompleks opfattelse af fornuft og rationalitet, hvor fornuften ikke bare er fornuftig, men også har et aktivt mellemværende med det monstrøse. Hermed drives der en kile ind i en entydig opfattelse af fornuften, der fremstår som en spaltet, paradoksal logik.

Længe før Borges var blevet den Borges, der skrev paradoksale fortællinger og essays, arbejdede han fra 1936-39 for det kulørte dameblad El Hogar. Her har jeg fundet en næsten identisk præsentation af Coleridges idé om årsag og sfinx i drømmen: 'Coleridge erklærede […], at mareridtets grufulde figurer aldrig var årsagen til den rædsel, man oplevede, men blot dens repræsentant og resultat. Eksempelvis bliver vi beklemte og begrunder det ved at gengive en sfinx, der har lagt sig til at tænke på vores brystkasse. Det er utilpasheden, der frembringer sfinxen, ikke sfinxen, der vækker rædsel.' 10  Forinden har Borges fortalt  'damerne', at den morfin  afhængige Coleridge skrev 500 ulæselige sider poesi, hvor kun The Ancient Mariner er noget værd, og at hans prosaværker var lige så ulæselige. 'De danner et kaos af geniale indfald, platheder, sofismer, naive moraliseringer, tåbeligheder og plagiater.' (s. 302). Det er fra sådanne mærkværdige tekster, Borges har hentet materialet til sine små, paradoksale fortællinger.

## Nøglen til paradis

Al viden i én bog, eller al viden i ét menneske, sådan kan man i grunden godt karakterisere encyklopædismens  grundtanke.  Hvor  man  før  renæssancen havde overladt det til Gud at monopolisere al viden, blev det med renæssancen naturligt for mennesket at overtage Guds rolle som forvalter af al viden. Det skulle snart vise sig, at Guds forvaltning af al viden og  dermed  verdens  indretning  var  forskellig  fra ning af den ufuldkomne, jordiske verden og i stedet menneskets, især hvis man så bort fra Guds forvaltsatte fokus på paradis.

Paradis var oprindelig en perfekt verden med livets og kundskabens træ. Men da mennesket forgreb sig på  kundskaben,  som  jo  netop  var  Guds  monopol, førte det til verdenshistoriens første magtkamp, hvis man ser bort fra den, der udspillede sig mellem Gud og satanael, da denne formasteligt gjorde Gud rangen stridig som himmelsk enehersker. Måske er de to  magtkampe  i  øvrigt  én  og  den  samme,  for  de faldne engle, der havde støttet satanael, blev ifølge nogle versioner de kommende beboere i den verden, som opstod uden for paradis. De faldne engle blev til mennesker, der evigt måtte længes tilbage til det tabte  paradis.  De  mere  jordbundne  forestillede  sig ikke, at de var faldet lukt igennem hele verdensrummet, men snarere, at paradis måtte ligge et sted på jorden, så det bare gjaldt om at finde det. Så da Den Nye Verden blev opdaget, begyndte man at lede efter paradis der.

En anden opfattelse gik ud på, at menneskene for så vidt levede i paradis, men at Gud måtte have raseret  den  paradisiske  orden.  Hvis  det  lykkedes  at genskabe den tabte orden, ville paradiset genopstå. Det skulle ske ved at samle et eksemplar af alle træarter, planter og dyr og anbringe dem i den rigtige orden i forhold til hinanden. Når denne orden var erkendt intellektuelt  og  genskabt  fysisk  i  en  have, ville paradiset genopstå. Således opstod de første botaniske  haver 11   i  renæssancen  -  som  forsøg  på  at genskabe paradis. Man vidste det ikke dengang, for under Guds overherredømme havde man interesseret  sig  mere  for  det  hinsidiges  indretning  end  for naturen. Men planter og træer fra de områder, der mest lignede paradis, nemlig troperne, kunne umuligt vokse i Europa og slet ikke i Nordeuropa, så de stod og sygnede hen i de botaniske haver. Til gengæld lærte man vældig meget om naturen, da man forsøgte at overføre alle tænkelige planter til vore tempererede breddegrader.

Det siger sig selv, at forsøgene på at bringe paradisisk orden ind i verden hurtigt bredte sig til stort set alle vidensområder. De skulle sættes i det rette forhold  til  hinanden,  ligesom  det  enkelte  område skulle ordnes systematisk. Der kom fortegnelser over alle ord, grammatikker bragte sproget i den rette orden  osv.  Bevæggrundene  kunne  være  mange.  For nogle  har  der  givetvis  været  tale  om  at  gå  Gud  i bedene,  mens  det  for  andre  har  været  et  næsten ateis  tisk  projekt,  hvor  man  enten  helt  fornægtede Gud eller gerne så, at mennesket overtog så mange af  hans  kompetenceområder  som  muligt.  Men  alt imens man inventariserede verden, var det, som om den  selvsamme  verden  voksede  under  de  lærdes penne. Hvor det måske dengang kunne virke som et overkommeligt projekt at læse alt, tilegne sig al viden eller i det mindste at samle og ordne al viden eller alle bøger i et bibliotek, betød det i praksis, at den tilgængelige  viden  voksede  eksplosivt.  Så  jo  mere man arbejdede på det, jo mere fjernede paradis sig.

Det er dette totaliseringsbegær, denne umættelige, uhæmmede lyst til at beherske al viden på alle områder,  som  Borges  gang  på  gang  kredser  om.  For Borges går nøglen til paradis ikke gennem botanikken, som han sjældent skænker mange tanker. Han opsøger i stedet biblioteket, encyklopædien, bogen og ordet. Projektet kan minde om mystikerens søgen efter Gud i isolation fra den vante, behagelige omverden.  Mystikeren  bruger  al  sin  energi,  alle  sine åndsevner, al sin tid på at søge uden nogen tidsbegrænsning og uden nogen udsigt til, at hans søgen krones med held. Og selv om d'Alembert anfører, at man skal tvivle, er det næppe mystikerens dybe tvivl og anfægtelser, han har haft i tankerne. Og han har næppe heller forudset den borgesianske idé om en søgen,  der  ikke  kan  være  målrettet,  da  man  ikke aner, i hvilken retning målet kunne befinde sig. Men når man søger det Guddommelige, er man nødt til umålrettet  at  afsøge  alle  tænkelige  og  utænkelige muligheder. Det er det, der sker i fortællingen 'Gudens skrift' fra samlingen Aleffen.

## Sækulariseret mystik

I  'Gudens skrift' er offerpræsten  Tzinacán efter tor-

tur blevet spærret inde i et cirkelrundt fængsel, der deles af en mur. I den anden del af fængslet er der en jaguar, som han kan se ved middagstid, når den får mad. I fængslet giver han sig til at 'erindre alt, hvad jeg vidste', s. 132. Efter mange års erindringsarbejde nærmer han sig en præcis erindring: en magisk sentens, som Guden har skrevet på Skabelsens første  dag.  For  at  kunne  tyde  den  tænker  han  på bjerge, floder, græsgange, fugle, men ender ved jaguaren, som er ét af Gudens kendetegn. Han studerer dens plettede skind, når han ser den ved middagstide, men ender med at filosofere over, hvordan en absolut sjæl kan tænkes at bruge sproget for at udarbejde et udsagn, der omfatter hele universet.

Efter en drøm, hvor han begraves i utallige sandskorn, vågner han og glæder sig nu over sit fængsel. Netop i sin accept af fængslet oplever han at blive forenet med Guddommen, med universet. For ham manifesterer det sig som et Hjul, der er alle steder på samme tid.  V ed at kunne se alt til alle tider opnår han en uendelig forståelse af alt og kan derfor også tyde skriften på jaguarens plettede pels. 'Det er en formel på fjorten tilfældige ord (som forekommer tilfældige) og det ville være nok for mig at sige den med høj røst for at blive almægtig. […] udødelig.' (s. 137). For en tilfældig læser er tallet fjorten 12  et poetisk tal, der knytter sig til sonettens stramme form med fjorten linjer og til den spanske alexandriners fjorten stavelser. Den poetiske regelbinding, der kan sammenlignes med Tzinacáns fængsel, giver et begrænset antal ord til at repræsentere det Guddommeliges  uendelige  betydning.  Det  Guddommelige åbenbarer  sig  ikke  umiddelbart  for  ham.  Først  da han gennem mødet med de uendelige sandskorn når frem til at elske og acceptere sit fængsel, oplever han i  et  paradoksalt møde, at Guden åbenbarer sig for ham.

Man kan filosofere over, hvorfor offerpræsten ligesom Jesus afstod fra at bruge sætningen til at skaffe sig magt og udødelighed. Men havde han udtalt den, ville  han  have  optrådt  målrettet  og  dermed  have mistet sin adkomst til det umålrettede og identitetsløse, så han havde måttet vende tilbage til den målrettede  identiteternes  verden.  I  processen  har  han ikke bare skiftet identitet, men har ændret sig fra at have en identitet til ikke at besidde nogen identitet overhovedet. Ligeglad, identitetsløs, er offerpræsten blevet  ingen  og  kan  sammenlignes  med  'Guden uden ansigt bag de andre Guder', (s. 137), for det er i ansigtet, at identiteten kommer til udtryk. 'Derfor siger  jeg  ikke  formlen,  derfor  lader  jeg  dagene glemme mig, liggende i mørket', (s. 138). Fortællingen kan læses som mystikerens vej mod den indre erfaring og unio mystica. Når det lykkes mystikeren at reducere sin identitet til intet, kan han opleve, at Gud, der er alt, åbenbarer sig for ham. Således handler Borges' fortælling om mødet mellem den menneskelige  identitet,  der  er  blevet  til  intet,  og  den Guddommelige identitet, der ikke bliver, men bare er alt.

Der er dog en enkelt forskel. Mystikeren hævder at afskrive hele sit jordeliv, hvor offerpræsten søger at  'erindre alt, hvad jeg vidste'. Denne gentilegnelse af verden retter sig mod den sækulære del af jordelivet,  som  en  viden  om  alt,  hvad  han  har  erfaret  i denne  verden.  Den  foregår  ikke  som  en  tømning, men som en opfyldning og en gentagelse, der ihukommer det spejl, Borges var så optaget af, hvor den allerede erfarede viden gentænkes, (gen)be  vidst  gøres. I den uendelige strøm af sanseindtryk, 13  som mennesket modtager i løbet af sit liv, kan der skjule sig privilegerede erfaringer, som han blot ikke er opmærksom på. Hvis han gennemgår hver eneste af dem, vil han måske i et glimt opdage et privilegeret udtryk for det Guddommelige. Til gengæld sækulariseres  erindringsarbejdet,  idet  det  tager  udgangspunkt i naturens og geografiens verden og bevæger sig videre til sproget.

Åbenbaringen kommer heller ikke til ham i form af en antropomorf Guds gradvise åbenbaringer, men i  en  drøm, hvor han begraves i et uendeligt antal sandskorn, som optakt til et unio mystica i form af et hjul. Hjulet som den sluttede form og sandet som det uendelige antal sandskorn danner en paradoksalitet, der åbenbarer en sluttet uendelighed. Al viden, forstået  som  en  uendelighed,  intet  menneske  ville kunne rumme og forstå bevidst, repræsenteres i en endelig  form  med  fjorten  tilfældige,  sideordnede ord. Tilfældigheden gør, at intet af ordene er privilegeret eller særligt udvalgt. Det kunne have været ethvert af alle tænkelige og utænkelige ord. Derfor giver  det  ingen  særlig  mening  at  nævne  dem,  for tilhøreren eller læseren ville blot forundres over, at netop disse ord var blevet udvalgt. Det er således ikke ordene som sådan, der gør dem til noget særligt, men det at de repræsenterer hele resten, alle de andre ord, der ikke er medtaget. Det er derfor komplet  ligegyldigt,  hvilke  ord  det  drejer  sig  om.  Det væsentlige  er  at  vide,  at  ordene  repræsenterer  alt. Den indsigt kan man imidlertid kun opnå, hvis man som offerpræsten Tzinacán selv har tænkt alle ord, alle sætninger, alle græstotter, bjergkamme, skyformationer  og  aftegninger  på  kattedyr.  Først  da  vil man forstå, at al viden samler sig i den ansigtsløse og dermed identitetsløse Gud. Eller i et hjul og en bunke sandskorn. Eller i en myre og det lille æbleikon på computeren, som der endda er nogen, der frækt har taget en bid af.

## Montage, bricolage, collage

Det er denne paradoksale viden, som Borges fandt i Encyclopaedia Britannica fra 1911. Selv i dag virker den overvældende og uendelig, når den præsenteres på nettet som 'The best encyclopedia ever written […] It  fills  29  volumes  and  contains  over  44  million words'. Hvis værket læses lineært fremadskridende som enhver anden bog, vil opslag efter opslag følge hinanden som en montage, der frembringer de mest uforudsigelige meningssammenstød. Selv hvis man læser  værket  hypertekstuelt,  så  man  meningsfyldt lader det første opslag bestemme, hvilke ord man forfølger i sin videre færd gennem værket, vil det stadig være en bricolage, en metonymisk sammenstilling, der snarere skaber sammenstød end glidende overgange fra det ene vidensfelt til det andet. Kun hvis man foretager et enkelt opslag, der er motiveret i et konkret behov for information, vil opslaget virke meningsfyldt.

Jeg forestiller mig, at Borges som dreng læste med et videbegær, der har sprængt enhver meningsfyldt, kontekstbaseret videnstilegnelse.  Læst  samlet,  hvor fragment efter fragment følger hinanden som en poetiseret jakobsonsk kombinationsakse, danner der sig en  mærkværdig  'fortælling'  om  verden.  Hermed transformeres leksikonnets nyttige viden og bliver til en absurd montage. Samtidig må Borges have udviklet et skarpt blik for, at et leksikon ikke udgør en neutral,  objektiv  viden,  men  er  skrevet  ud  fra  en bestemt synsvinkel. Se blot, hvordan han præsenterer Enciclopedia  práctica  Bompiani i  damebladet Hogar:

[…] Det første bind omfatter en [sic!] kulturhistorie; det er forudsigeligt, at blomsten af kulturen i denne historie er det nuværende, italienske regime. Det andet bind indeholder en respektfuld beskrivelse af dette regime. (Graveringerne, der er fremragende, viser krigsmaskiner, udelt begejstrede hyldester, triumfindtog i etiopiske byer og andre tilsvarende apoteoser.) En heraldisk artikel opregner de afgifter, som staten modtager for hver adelstitel. Atten tusinde lira må en vicomte betale, en greve tredive tusinde, en markis seksogtredive tusinde, en fyrste tres tusinde. Denne kuriøse artikel følges af korte, geografiske, biografiske, mytologiske og økonomiske opslag, en logaritmisk tabel og en oversigt over latinsk, tysk, engelsk og fransk grammatik (s. 282).

I Encyclopaedia Britannica, 1911,  hæftede  Borges sig tydeligvis ved opslaget for Bikanir, men det er kun starten af opslaget, der er blevet stående i hans erindring, mens de mange faktuelle oplysninger om befolkning, levevej og historie må være gået i glemmebogen. Her følger starten:

BIKANIR, a native state of India, in the Rajputana agency, with an area of 23,311 sq. m.  The natural aspect of the country is  one  desolate  tract,  without  a  single  permanently  running stream. Its surface is overspread with undulating sand-hills, of from 20 to 100 ft. above the average level, and so loose that men and quadrupeds stepping off the beaten track sink as if in snow. T wo  streams,  the  Katli  and  Ghaggar,  attempt  to  flow through this dismal region, but are lost in its sands. […]

Opslaget må have efterladt en oplevelse af det definitte, endelige stednavn Bikanir, knyttet til en indefinit, uendelig mængde sandskorn.

## Bogen af sand

Leksikonets ord, der utallige som sandskorn har lejret sig i den dreng, som Borges var, udkrystalliserer sig i Bikanir, der som et sluttet opslag viser sig at indeholde sandets talløse korn. Det endelige stednavn Bikanir og sandets uendelighed danner en paradoksal figur, der giver anledning til fortællingen

'Bogen af sand'. En pensionist, der kan minde om Borges, bliver opsøgt af en ubestemmelig mand, der vil sælge ham en bog, som han selv har købt i nærheden af Bikanir af en mand fra laveste kaste. Bogen hedder 'Bogen af sand', og ligesom sandet har den hverken begyndelse eller slutning. Bogen handles to gange i fortællingen og hver gang for en bibel og lidt penge, men bogen selv omtales som en diabolsk bog. Bogen indgår således i en komplementær spejling  med  bibelen. At  den  ikke  har  begyndelse  og slutning skal tages helt bogstaveligt, for da pensionisten bytter sig til bogen, må han forgæves lede efter det absolut første ark i bogen. Også bogens linearitet er  der  noget  galt  med,  for  pensionisten  kan  ikke genfinde en eneste af bogens sider, der heller ikke er fortløbende pagineret.

Ligesom offerpræsten er pensionisten på vej til at blive indfanget i at prøve at samle uendeligheden i en endelig figur. Det fungerer som en tvangsmæssig spejling,  hvor  han  ligesom  mystikeren  vender  sig væk fra sit beskedne, sociale fællesskab. For at undslippe den besættelse gør pensionisten som den ubestemmelige mand. Han afhænder bogen. Det sker ved  at  lade  den  forsvinde  på  bibliotekets  hylder, hvilket fortæller læseren, at der mellem bibliotekets uendelighed af bøger findes den slags særlige bøger. Men samtidig gives 'Bogen af sand' også videre til fortællingens læser, der således bliver den egentlige aftager af Bogen med den diabolske struktur. Umiddelbart ved vi ikke andet om Bogen, end at den er uendelig. Den er skrevet med en fremmed skrift, så pensionisten har ikke adgang til at læse i den. Til gengæld kan han fortælle, at der er små illustrationer ligesom i ordbøgerne. Men et værk, der i praksis er uendeligt, som har illustrationer og som tydeligvis ikke er en hellig skrift, hvilken slags værk er det? Et svar kunne være: en encyklopædi.

Hvis 'Bogen af sand' er en allegori over en encyklopædi,  må  man  spørge,  om  en  encyklopædi  da ikke har en begyndelse og en slutning. Det har den i ren materiel forstand, idet den består af indbundne bind, der ud over titelblad og kolofon starter på side 1 og er fortløbende pagineret. Men hvis man ser på, hvordan  en  encyklopædi  læses,  foregår  læsningen ikke  som  ved  en  almindelig  roman  fra  side  1  og fremefter.  Tværtimod er den 'normale' måde at læse en encyklopædi på nonlineær og partiel. Man slår op et sted i encyklopædien og læser noget, men ikke hele værket og slet ikke fortløbende fra A til Z. Til gengæld  vil  en  læselysten  og  videbegærlig  dreng, som ikke søger en bestemt viden, sandsynligvis starte ved A og læse fremefter. Den lineært fremadskridende læsning, som ikke er forudset af værkets logiske indretning, men nok af dets materielle karakter med bind og sider, vil imidlertid give adgang til en kaotisk, sideordnet viden. En totaliseret tilegnelse af al viden er således monstrøs, idet den metonymisk sammenkædede montage bringer de mærkeligste videnselementer sammen.

Hermed har jeg nærmet mig den gådefulde indledning til 'Bogen af sand':

Linjen består af et uendeligt antal punkter; planet af et uendeligt antal linjer; voluminet af et uendeligt antal planer; hypervoluminet af et uendeligt antal voluminer … Nej, dette more geometrico er  bestemt ikke den bedste måde at begynde min fortælling på. 14

Denne indledning kunne læses som en bogstaveliggørelse af leksikonets dimensionalitet, idet det består af linjer på en side, der samles i et bind, som indgår i  et  værk,  bestående  af  mange  bind. Encyclo  pae  dia Britannicas 29 bind lyder ikke af nogen uende  lighed, men det er uendeligt mange bind, hvis man konkret starter med at læse dem fra bogstavet A.

En kort præsentation af Einstein til damebladet El Hogars læserinder tager opfindelsen af den fjerde dimension op, men forsøger sig med et alternativ til tiden som fjerde dimension, idet Borges prøver, ligesom senere i indledningen til 'Bogen af sand', at tænke den fjerde dimension rumligt:

Hvor kort en linje end er, indeholder den et uendeligt antal punkter; hvor lille et kvadrat end er, indeholder det et uendeligt antal linjer; hvor lille en kube end er, indeholder den et uendeligt antal kvadrater; en hyperkube (en kubisk, firedimensional figur) vil altid indeholde et uendeligt antal kuber. […] Men det er ikke alt. Gennem den tredje dimension, højden, kan et punkt, der er lukket inde i en cirkel, undslippe uden at røre cirklens omkreds; gennem den fjerde, utænkelige dimen- sion ville en mand, der er sat i spjældet, kunne undslippe uden at trænge gennem taget, gulvet eller murene. 15

Men tilbage til 'Bogen af sand': I dette værk giver de uendelige sandmængder i starten af opslaget om Bikanir inspiration til at se sandet som et billede på den uendelige bogs herkomst. Så sandet er indeholdt i opslaget om Bikanir, der igen er indeholdt i Encyclopaedia  Britannica, der  selv  i  praksis  er  som 'Bogen af sand', hvis herkomst fortaber sig et sted i nærheden af Bikanir. For en encyklopædi stammer jo grundlæggende fra alle tider og steder på jordkloden, der bliver den store referent til det omfattende værk. Og hvad er bedre til at illustrere alle steder end at nævne et fjernt sted, som på det nærmeste må være ubeboeligt, al den stund det består af kviksand, man synker i som i en mose.

## Det monstrøse leksikon

Men kan jeg nu være sikker på, at 'Bogen af sand' med rimelighed  kan  læses  som  en  fortælling  om leksikonnet,  der  præsenteres  som  et  diabolsk  og mon  strøst værk? Sikker kan jeg ikke være, men jeg kan sandsynliggøre det ved at læse videre i endnu en  fortælling:  'Tlön,  Uqbar,  Orbis Tertius'.  Her møder os The Anglo-American [En]cyclopaedia, et optryk af Encyclopaedia Britannica. Man kunne fristes til at tro, at The Anglo-American [En]Cyclopaedia var fiktiv, men Alain White 16  har fundet frem til, at leksikonet findes som én af mange amerikanske piratkopier  af Encyclopaedia  Britannica. Det  er  altså  i  en eksisterende  encyklopædi,  at  Bioy  mener  at  have læst et opslag om Uqbar. Da jegfortælleren gerne vil se opslaget, henter Bioy det relevante bind uden at kunne finde opslaget om Uqbar. Senere kommer Bioy med sit eget bind af leksikonnet og kan fremvise,  at  der  er  fire  ekstra  sider  med  opslaget  om Uqbar i hans bind. Således præsenteres der her et leksikon med varierende sidetal, så der danner sig en  parallellitet  mellem  'Bogen  af  sand'  og The Anglo-American [En]cy  clopaedia.

I de uudtømmelige damebladsanmeldelser finder jeg frem til anmeldelsen af M. Anatole de Monzies L'Encyclopédie Française. I forbindelse med denne encyklopædi omtaler Borges den [En]Cyclopaedia, det i

'Tlön […]' rummer opslaget om Uqbar: 'En anden 'fornyelse' er mere vellykket: siderne i denne Encyclopédie (ligesom siderne i [En]Cyclopaedia fra New York) kan tages ud og erstattes med nye ark, når subskribenterne  med  mellemrum  modtager  sådanne.' 17   Her  fremgår  det,  at  virkelighedens [En] Cyclopaedia kan have skiftende længde, ligesom opslagene kan variere, alt efter om man 'opdaterer' sit leksikon med de udskiftelige sider. Da Borges senere bruger  den  variable [En]Cyclopaedia i  fortællingen 'Tlön […]', fjerner han den praktiske, men i sig selv også revolutionerende oplysning om, at et leksikon i det  statiske  bogmedie  fungerer  som  et  dynamisk, foranderligt medie. Når et leksikon kan have et variabelt omfang, uden at det forklares hvordan, står vi tilbage med en fantastisk bog, der på uforklarlig vis kan ændre omfang.

## Exit lingua franca

Man var allerede begyndt at producere viden på nationalsprogene i renæssancen, men alligevel vedblev latin længe at blive brugt i produktion og udveksling af  viden.  Det  var  derfor  et  væsentligt  skridt  frem mod  anvendelse  af  nationalsprogene,  at  først  den franske encyklopædi og siden de øvrige store nationale encyklopædier blev skrevet på nationalsproget. Hermed bremsede man endegyldigt latin som lingua franca  i  et  stort  internationalt  vidensfælleskab  og oprettede nationale vidensenklaver. Overgangen til nationalsprogene betød til gengæld, at det fremvoksende  borgerskab  fik  lettere  adgang  til  viden,  der således  blev  demokratiseret,  omend  ikke  folkeliggjort i denne omgang. Fra nu af var det de lærde, der fik det lidt sværere, hvis de ville opretholde et internationalt fællesskab omkring viden, for det krævede, at de tilegnede sig de andre nationale sprog, eller at man oversatte centrale værker fra hinandens sprog, hvis  man  ville  opretholde  en  fælles,  international videnskultur.

I  overgangen fra latin til nationalsproget opstod der mange mere eller mindre makaroniske tekster, hvor sprogene blev blandet til et herligt miskmask, enten som selvhøjtideligt udtryk for lærdhed eller som en parodi på den selvsamme lærde sprogforbistring. Det samme gentog sig, da lærdhed og litterær belæsthed  begyndte  at  komme  til  udtryk  gennem kendskab til flere nationalsprog. Selv foretrak encyklopædisten d'Alembert, at man brugte latin til filosofi, hvor klarhed er påkrævet, men ellers holdt sig til nationalsproget. Alternativet blev let, at man skrev et stilistisk miskmask på et sprog, man ikke fuldt ud beherskede, idet man stykkede sin tekst sammen af brokker fra forskellige forfattere med deraf følgende stilforbistring til følge. Oplysningens sprogideal var således det rene, klare sprog, der har sin stil, men ikke præges af stilblanding.

Hvis  man  vil  se  på,  hvordan  Borges  leger  med sproget, kan man nok tage Tlön som eksempel, men ikke encyklopædien om planeten Tlön, for vi hører faktisk  kun,  at A first  Encyclopaedia  of Tlön. Vol.  XI. Hlaer to Jangr er skrevet på engelsk og består af 1001 18 sider og dermed minder os om 1001 nat. Encyklopædien  om Tlön  har  imidlertid  den  vidunderlige egenskab, at der ikke findes nogen referentiel virkelighed, der har givet anledning til værket. Det har således sin eneste årsag og forankring i det hemmelige selskab, der har udarbejdet encyklopædien. Men qua løsgørelsen fra den materielle og den Guddommelige verden har selskabet fremstillet en encyklopædi, der vil komme til at fortrænge ikke kun stoffet i den almindelige skoleundervisning, men også nationalsprogene, så der efterhånden kun vil blive undervist på sproget tlön. Hermed vil en menneskeskabt  verden  endelig  komme  til  at  fortrænge  de forestillinger, der knytter sig til den Gudsskabte verden. Den paradoksale indretning af Tlöns sprog og kultur kan virke som en parodi på oplysningstankens ide om præcision og klarhed. Den minder til gengæld om 'Bogen af Sand' og De Udødeliges By, som rejser sig i fortællingen 'Den udødelige'. De Udødeliges  By  består  af  en  meningsløs  og  formålsløs arkitektur, der er udtænkt af gale Guder for labyrintisk at forvirre menneskene. Ligesom i  Tlön må man slå sløjfer på sprogets kendte strukturer og indhold for at beskrive den, selv om man gør klogest i at lade være:

Jeg ønsker ikke at beskrive den; et kaos af heterogene ord, en tiger- eller tyrekrop, hvor tænder, organer og hoveder myldrede på monstrøs vis, forbundne og gensidigt hadende hinan- den, kan (måske) være approksimative billeder. 19

'Den udødelige' er en rammefortælling, der ligesom 'Bogen af Sand' bliver formidlet fra person til person,  som  en  måde  at  slippe  af  med  den  på.  I begge tilfælde betones det, at der skal betales for bogen. Det skyldes, tror jeg, at der er tale om en monstrøs 'gave', hvorfor modtageren med sin betaling 20  skal tilkendegive, at han accepterer at modta  ge den. Men når teksten bliver gemt af vejen i en bog eller et bibliotek, så ingen rigtig ejer den, kan den manifestere sig for læseren. I  'Den udødelige' bliver den indlejrede fortælling formidlet af Joseph Cartaphilus fra Smyrna, Homers hjemland. Ligesom den ubestemmelige mand, der solgte 'Bogen af Sand', er Joseph  Cartaphilus  karakteriseret  af  farven  grå  og har vage ansigtstræk, der opløser konturer og identitet. Joseph Cartaphilus har et overfladisk kendskab til mange sprog, som han skifter mellem, så resultatet bliver et sprogligt miskmask. Den udødelige når at leve i så mange lande, at han må have set og oplevet alt gentagne gange, vide alt, kende alle sprog. Hermed danner der sig et sprogligt konglomerat af alle sprog som en ledsager til udødeligheden og til den uendelige bog. Ikke så underligt, at han hedder Joseph Cartaphilus 21  ligesom den vandrende jøde, som Jesus forbandede til evigt liv.

I rammen sælger Joseph Cartaphilus en bog, der indeholder jegfortælleren, romeren Flaminius Rufus' beretning om, hvordan han drager ud for at finde udødelighedens flod. Han finder den, drikker af den og bliver selv udødelig. Nogle dvaske troglodytter holder til ved floden, og da én af dem følger ham som en hund, navngiver han ham Argos efter hunden i Odysseen. Da der en dag uventet falder regn, liver troglodytterne op, og  Argos fremstammer overraskende: 'Argos,  Odysseus'  hund'.  Jegfortælleren går ham på klingen om hans kendskab til Odysseen. 'Meget lidt,' sagde han. 'Mindre end den fattigste rapsode. Det må være hundrede tusind 22  år siden, jeg fandt på den.'

Én ting er at være udødelig forfatter i overført betydning, men hvis metaforen bogstaveliggøres, bliver udødeligheden let til en forbandelse, for når man ved, man ikke kan dø, forsvinder den spænding, der uvilkårligt knytter sig til bevidstheden om, at dødens indtræden sætter en radikal forskel. Udødeligheden som indbegrebet af kedsommelighed får jegfortælleren og Homer til at drage ud for at finde dødelighedens flod, så de kan få deres udødelighed ophævet. Da jegfortælleren et år efter at have nedskrevet beretningen om det lange liv i udødelighed genlæser sin beretning, går det op for ham, at der er to liv blandet sammen: den lærde Homer og krigsmanden Rufus Flaminius.  Og  endda  kan  man  formode,  at jegfortælleren er identisk med Joseph Cartaphilus, al den stund at jegfortælleren subscriberede på Iliaden af Pope i seks bind i 1714, det selvsamme værk, som Joseph Cartaphilus solgte til fyrst  inden af Lucinge i 1929.  Når  fortælleren  kan  berette,  at  han  bedrev astrologi i Bikanir og i Böhmen, mener han selvkritisk, at det må være skrevet af en bogens mand og ikke af krigsmanden Rufus Flaminius. Det betyder imidlertid, at den udødelige Homer på et tidspunkt må have været i Bikanir. Hermed knyttes den uendelige bog, som 'Bogen af Sand' og encyklopædien må siges at være, sammen med den udødelige figur. Men altså også med Homer. Joseph Cartaphilus var nødt til at slippe af med sin fortælling om den udødelige  for  at  blive  dødelig,  så  hans  uendelige  liv kunne  få  en  ende.  Den  ubestemmelige  mand,  der havde erhvervet en bog i nærheden af Bikanir, agtede ligeledes at slippe af med den for enhver pris. Overfører man logikken fra 'Den udødelige' til den ubestemmelige mand i 'Bogen af sand', er det nærliggende at antage, at også han prøvede at slippe for sin udødelighed. Eftersom vi ved, at Homer må have været i Bikanir, kan han være identisk med den ubestemmelige mand, der slap af med 'Bogen af Sand' og sin egen udødelighed.

## Sækulær skepsis

Jeg har læst, som Borges allerhelst ser, vi gør det, læst de fortællinger, jeg holder mest af og som jeg vender tilbage til igen og igen. Det er tekster, som jeg engang  i  slutningen  af  1980'erne  knyttede  sammen med  begrebet  om  hypertext  og  i  begyndelsen  af 1990'erne læste som billeder på Internettets hy  pertekststruktur,  som  igen  blev  knyttet  sammen  med encyklopædiens nonlineære sammenfletning af tekstfragmenter. Den slags hype er imidlertid krus- ninger på vandskorpen, der til forveksling kan ligne de bølger, der langsomt bevæger sig hen over ørkenens sand. Men den Borges, der som barn gik på nationalbiblioteket og læste Encyclopaedia Britannica og senere købte den, da han fik en litterær pris, den Borges, der læste med kærlighed, den Borges, der gerne genfortalte, hvad han havde læst, han var også en skarpsindig læser 23  med blik for strukturen i en tekst. Han har ikke bare brugt et leksikon formålstjenligt.  Han  har  læst  det,  som  man  læser  enhver anden tekst, og opdaget, at det derved danner et monstrøst værk, som i praksis er uendeligt. Hvor op  lys  ningsfolkene  fokuserede  på  orden,  præcision og videnskabelighed, er Borges opmærksom på det totaliseringsbegær,  der  skjuler  sig  i  projektet. Alt skal med fra alle tider og alle steder. Og når det så ikke kan lade sig gøre, vælger man nogle områder ud, som kan repræsentere hele jordkloden med alle dens steder, hændelser, ting og sansninger.

Totaliseringen kendes også fra mystikerens beretning  om  den  indre  vej  til  unio  mystica.  Hvis  det lykkes mystikeren at reducere sig selv til intet, kan han eller hun opleve unio mystica. Når mystikeren, der  er  intet,  mødes  med  Guddommen,  der  er  alt, oplever han eller hun den uendelige og altomfattende, oceaniske følelse, som Freud 24  skriver om i Kulturens byrde. 24  Freud advarer mod den oceaniske følelse, for faren er indlysende nok, at man opsluges af den. Som bolværk mod at fortabes i det oceaniske fore  slår  Freud  købmandsagtigt økonomiserende, at man holder sig væk fra de totale følelser.

I den måske mest berømte og elskede fortælling af  Borges, 'Aleffen', fortæller digteren Carlos Argentino Daneri jegfortælleren 'Borges' om en alef, han har i kælderen, og giver ham generøst adgang til at se den, og 'Borges' er da også overvældet:

hvordan skal jeg formidle den grænseløse Alef til andre, når min ængstelige hukommelse knap kan rumme den? Mystikere i en lignende trance gør brug af emblemer: en perser taler, for at udtrykke Guddommen, om en fugl, der på en eller anden måde er alle fugle; […] Måske ville Guderne ikke nægte mig fundet af et lignende billede, men et sådant ville være smittet af litteratur, af falskhed. Endvidere er det centrale problem uløseligt:  opregningen,  selv  en  delvis,  af  et  uendeligt  hele.  […]

Det, mine øje så, skete simultant: det, jeg skriver, er successivt, fordi  sproget  er  det.  […] Aleffens  diameter  har  vel  været  to eller tre centimeter, men hele kosmos var i den, uden formindskelse. […] Jeg så det myldrende hav, jeg så daggry og aften, jeg så Amerikas folkemængder, jeg så […], jeg så […], jeg så […]. (s.  186-187)

Trods den Cervantes-inspirerede enumeration: 'jeg så … jeg så … jeg så' hævder 'Borges' alligevel, at han ikke har set aleffen og negerer 25  dermed dens eksistens  over  for  den  latterlige  og  middelmådige digter  Carlos  Argentino  Daneri,  men  netop  hans misundelse viser læseren, at 'Borges' så aleffen.

Man kunne synes, at Borges slet og ret parodierer encyklopæditanken og mysticismen. Men her, vil jeg mene, mangler der ord for at udtrykke, at man på én gang fastholder og parodierer, går ind for og underminerer. Med dyb og kærlig respekt for alverdens encyklopædier er Borges i gang med en sækularisering, der ikke alene er rettet mod det religiøse felt, men mod enhver totaliserende og selvhøjtidelig tankegang, der først og sidst drejer sig om al  mægtighed. Man vil erindre, at han i 'Gudens skrift' lader den indespærrede offerpræst Tzinacán give afkald på almægtighed og udødelighed. Og at han skaber den absurde og endda kun delvise encyklopædi over planeten Tlön, men også at han bider sig fast i Bikanir, der  som  en  lille  plet  på  landkortet  repræsenterer hele Encyclopaedia Britannica. Og ser man på afslutningen af 'Den udødelige', vil man finde formlen for Guddommens møde med mystikeren, nemlig alt og intet, overført til mødet mellem den udødelige forfatter  og  fortællerjeget: 'Jeg  har  været  Homer; snart vil jeg, som Ulysses [Odysseus], være Ingen; snart vil jeg være alle: jeg vil være død.' Her finder man intet forsonende paradis eller Guds rige, men alene et sækulært, menneskeligt fællesskab om dette at  være  død. Tilsvarende  skal  man  undlade  at  se encyklopædien i et frelserperspektiv, for også den, tror jeg, omfattes af Borges' skeptiske fascination af et absurd, totaliserende projekt.

## Noter

1.  Eckhard Kessler: 'Metaphysics or Empirical Science?' I: Renaissance Readings of the Corpus Aristotelicum .  Ed. Mari-

anne Pade. Copenhagen, 2001.

- Francisco Márquez Villanueva: 'In Lingua Tholetana'. I: La escuela de traductores de  T oledo .   T oledo,  1996.
2.  D'Alemberts diskussion af systemer i videnskaberne i Discours Préliminaire ,  del II, angår, så vidt jeg kan skønne, den videnskabelige tænkning, selvom den også kan få betydning for, om man klassificerer hierarkisk eller alfabetisk.  Grötschel  &amp;  Lügger  betragter  til  gengæld  d'Alemberts overvejelser fra et klassifikationssynspunkt og foreslår, at fremtidens informationssystem skal være hierarkisk ordnet, men således at alle data udstyres med ekstra data eller en slags metadata, der muliggør at anskue dem fra forskellige synsvinkler. Hermed bliver fremtidens elektroniske  klassifikation  som  de  uendelige  sandskorn, der vil blive skrevet mere om senere i denne artikel.

Jean Le Rond d'Alembert: Discours Préliminaire de l'Encyclopédie ,  1751 (edition  Wieleitner, 1911):

http://art-bin.com/art/oalembert.html

http://art-bin.com/art/oalembert2.html

Martin Grötschel, Joachim Lügger: Scientific Information Systems and Metadata :

http://elib.zib.de/ftp/pub/UserHome/Luegger/Dresden/Metadata.htm

3.  Borges  nævner  ikke  så  mange  encyklopædier,  men regner man ordbøgerne med, bliver det alligevel til nogle stykker. Interesserede kan finde referencer til dem og meget andet godt i Daniel Balderston: The literary universe of Jorge Luis Borges: an index to references and allusions to persons, titles and places in his writings .  New  Y ork, 1986.
4. José  Pardo  Tomás: Ciencia  y  censura.  La  inquisición española  y  los  libros  científicos  en  los  siglos  XVI  y  XVII . Madrid, 1991, s. 345 &amp; 214-15.
5. I sit værk Examen de Ingenios 1989 [1575] interesserede naturfilosoffen Juan Huarte de San Juan sig alene for naturlige  årsager  og  afviser  metafysiske  forklaringer  ifølge Sanford Shepard: El Pinciano y las teorías literarias de siglo de oro .  Madrid, 1962, s. 29. Denne indstilling påvirkede Pinciano, der skrev en væsentlig poetik, baseret på  Aristoteles. Deres naturfilosofi er et missing link tilbage til Averroes, hvis arbejde med den aristoteliske poetik, som Borges giver sin version af i fortællingen 'Averroes' søgen' i Fiktioner, København, 1998 [1944].
6. Otras forholder sig mere direkte til Borges' første bog i prosa fra 1925, Inquisiciones, hvori han skriver korte essays om kærlighed  og  andre  følelser,  der  kan  opstå  mellem forfattere, mellem en forfatter og metaforen, mellem bogens forfatter og den litteratur, han skriver om. Men med kærlighed som gennemgående tråd er det meget tænkeligt, at både Inquisiciones og Otras inquisiciones, hvor inquisiciones i øvrigt optræder i pluralis, er tænkt som alternativer til Inkvisitionen, der altid monologisk benævnes i singularis.
7. 'El sueño de Coleridge'. I: Otras  inquisiciones.  Obras

completas ,  bd. II, s.  20.

8.  Roman Jakobson: 'Two Aspects of Language and two Types of Aphasic Disturbances'. I: Jakobson &amp; Halle: Fundamentals of Language .  Gravenhage, 1956.
9. 'Ragnarök'.  I: El  Hacedor,  Obras  completas ,   bd.  II,  s. 183.
10. Jorge Luis Borges: Textos cautivos. Ensayos y reseñas en 'El Hogar'. (1936-1939). Ed. Enrique Sacerio-Gari &amp; Emir Rodríguez Monegal. Barcelona, 1990. s. 303.
11. John Prest: The Garden of Eden: the botanic garden and the re-creation of Paradise .  New Haven, 1981.
12. For Asterión, monsteret fra 'Asterións hus', betyder tallet fjorten uendeligt mange (Aleffen, s. 80).
13. Tænk også på fortællingen  'Funes, el memorioso', der er  kommet til at hedde 'Funes med den gode hukommelse' i den nye danske oversættelse af Fiktioner.
14. Jorge Luis Borges: 'Bogen af sand'. I: Bogen af sand , København, 1998 [1975], s. 125.
15. Jorge Luis Borges: Textos cautivos. Ensayos y reseñas en 'El Hogar'. (1936-1939). Ed. Enrique Sacerio-Gari &amp; Emir Rodríguez Monegal. Barcelona, 1990, s. 277.
16. White, Alan:  'An Appalling or Banal Reality'. I: Variaciones Borges .   T emanummer: Diez estudios sobre  Tlön. Eds. Ivan Almeida &amp; Cristina Parodi. Aarhus, nr. 15, 2003.

White, Alan: hjemmeside med titelblad og relevante leksikonopslag fra bl.a. Anglo-American Encyclopedia:

- http://www.williams.edu/philosophy/faculty/awhite/ borges%202.htm
17. Jorge Luis Borges: Textos cautivos. Ensayos y reseñas en
- «El Hogar». (1936-1939). Ed. Enrique Sacerio-Gari &amp; Emir Rodríguez Monegal. Barcelona, 1990, s. 37.
18. 1001 signalerer et uendeligt antal.
19. Jorges Luis Borges: 'Den Udødelige'. I: Aleffen ,   København, 1999 [1949], s. 17.
20. Betalingen måles ikke i forhold til bogens værdi, som jeg formoder er al eller ingen værdi. Der er således stadig tale om en gaveudveksling, omend en kuriøs udveksling, idet gaven er en forbandelse, der virker socialt desintegrerende og dermed modsat den gaveudveksling, der tales om i Marcel Mauss: Gaven .   København, 2000. Heller ikke potlatchens ødelæggelse af genstanden kommer ind i billedet her, for pensionisten opgiver senere at brænde 'Bogen af sand',  da  han  frygter, 'at  forbrændingen  af  en  uendelig bog kunne være lige så uendelig og ville kvæle planeten i røg'. Bogen af sand ,  s.  131.
21. Joseph Cartaphilus som den vandrende jøde: http://www.askwhy.co.uk/christianity/0720WanderingJew.html
22. Der står 'mil cien años' på spansk, hvilket giver 'et tusind et hundrede år', hvilket vist nok passer nogenlunde med virkelighedens kronologi.
23. Det kan man se i de anmeldelser, Borges løbende skrev til kulørte blade som El Hogar.
24. Sigmund  Freud: Kulturens byrde .   København,  1965 [1929]. s. 12-18.
25. I en første version af fortællingen bliver aleffen negeret, mens han senere nøjes med at bagatellisere den, hvilket blot er en elegantere måde at negere den på.