Metrodigte
Forfattere: Jacques Jouet
Tidsskrift: passage (2004-01-29)

## Jacques Jouet

## Metrodigte

"Digt om Paris' metro" skylder Pierre Rosenstiehl fra OULIPO en op­ timering af gennemkørslen i eet stykke  af hele det parisiske  metronet (som minimerer antallet af genta gn e strækninger og skift),  der har sat mig i stand til  at skrive digtet den 18. april 1 99 6 mellem klokken 5:30 og 21 ad følgende rute:

| fr a...                    | (linie )   | til...                                |
|----------------------------|------------|---------------------------------------|
| Republique                 | 9          | Mairie de Montreuil                   |
| Mairie de Montreuil        | 9          | Nation                                |
| Nation                     | 6          | Etoile                                |
| Etoile                     | 2          | Porte Dauphine                        |
| Porte Dauphine             | 2          | Nation                                |
| Nation                     | I          | Chateau de Vincennes                  |
| Chateau de Vincennes       | I          | Grande Arche de La Defense            |
| Grande Arche de La Defense | I          | Franklin-Roosevelt                    |
| Franklin-Roosevelt         | 9          | Richelieu-Drouot                      |
| Richelieu-Drouot           | 8          | Creteil-Prefecture                    |
| Creteil-Prefecture         | 8          | Bastille                              |
| Bastille                   | 5          | Gare d'Austerlitz                     |
| Gare d'Austerlitz          | IO         | Boulo gn e                            |
| Boulo gn e                 | IO         | Javel                                 |
| Javel                      | IO         | Michel-Ange-Auteuil                   |
| Michel-Ange-Auteuil        | 9          | Pont de Sevres                        |
| Pont de Sevres             | 9          | Richelieu-Drouot                      |
| Richelieu-Drouot           | 8          | Balard                                |
| Balard                     | 8          | La Motte Piquet-Grenelle              |
| La Motte Piquet-Grenelle   | 6          | Pasteur                               |
| Pasteur                    | 12         | Mairie d'Issy                         |
| Mairie d'Issy              | 12         | Porte de la Chapelle                  |
| Porte de la Chapelle       | 12         | Marcadet-Poissonniers                 |
| Marcadet-Poissonniers      | 4          | Porte de Clignancourt                 |
| Porte de Cli gn ancourt    | 4          | Porte d'Orleans                       |
| Porte d'Orleans            | 4          | Montparnasse-Bienveniie               |
| Montparnasse-Bienveniie    | 13         | Chatillon-Montrouge                   |
| Chatillon-Montrouge        | 13         | Gabriel Peri-Asnieres-Genne- villiers |

| Gabriel Peri-Asnieres-Genne- viliers   | 13    | La Fourche              |
|----------------------------------------|-------|-------------------------|
| La Fourche                             | 13    | Saint-Denis Basilique   |
| Saint-Denis Basilique                  | 13    | Saint-Lazare            |
| Saint-Lazare                           | 3     | Pont de Levallois       |
| Pont de Levallois                      | 3     | Gallieni                |
| Gallieni                               | 3     | Gambetta                |
| Gambetta                               | 3bis  | Porte des Lilas         |
| Porte des Lilas                        | II    | Mairie des Lilas        |
| Mairie des Lilas                       | II    | Rambuteau               |
| Rambuteau                              | II    | Republique              |
| Republique                             | 5     | Bobi gn y-Pablo Picasso |
| Bobi gn y-Pablo Picasso                | 5     | Jaures                  |
| Jaures                                 | 7bis  | Pre-Saint-Gervais       |
| Pre-Saint-Gervais                      | 7 bis | Louis Blanc             |
| Louis Blanc                            | 7     | La Courneuve            |
| La Courneuve                           | 7     | Mairie d'Ivry           |
| Mairie d'I vry                         | 7     | Maison Blanche          |
| Maison Blanche                         | 7     | Villejuif-Louis Aragon  |
| Villejuif-Louis Aragon                 | 7     | Place d'ltalie          |
| Place d'Italie                         | 5     | Republique              |

## HVAD ER ET METRO-DIGT?

Jeg  skriver  fra  tid  til anden metrodigte.  Dette  er  sådan  et digt.

Vil De gerne vide hvad et metrodigt er? Lad os antage at svaret er ja.  Så se her hvad et  metrodigt  er.

Et metrodigt er et digt der  er  skrevet i  metroen i løbet af den tid en tur tager.

Et metrodigt har lige så mange  vers som rejsen har stationer,  minus  een.

Det første vers udtænkes mellem rejsens to første stationer  (afgangsstationen iberegnet).

Det  skrives  ned når toget holder  ved station nummer to.

Det andet vers udtænkes  mellem  rejsens  station  nummer to og  rejsens  station  nummer tre.

Det skrives ned når  toget holder  ved station nummer tre.  Og så videre.

Der må ikke skrives noget ned mens toget er  i fart.

Der må ikke udtænkes noget mens toget holder.

Digtets sidste vers  skrives ned på perronen på den sidste station.

Hvis rejsen indebærer  et eller flere linieskift  indeholder digtet to  eller  flere  strofer.

Hvis togstammen uheldigvis skulle standse op mellem to stationer er der altid tale om et delikat  øjeblik  under  udarbejdelsen  af et  metrodigt.

## VII. DIGT OM PARIS' METRO

Hvis det at  herske,  beherske timernes gang,  snarere er at overrumple sig selv end at forudse  alt,

så  er  de første minutter allerede gået mig lidt imod.

Jeg  har  mere tid end jeg har brug for  til at fortælle  hvordan.

Jeg  havde håbet på en let regn udenfor for at søge ly under et dækkende begreb og kun beholde lidt fugt på håndryggen,  til hvis jeg blev  tørstig,

men klokken halv seks  var natten tør og mild og sort som en  sort kjole,  der er oplyst indefra

af en krop,  som holder sig oprejst med alle sine dele.

Overraskelsen li gn er en  værensåbenbaring derved,  at den  genkender  noget, som ikke har været der,

eller  som ikke var på den plads,  optalt i sekunder,  som var blevet det tildelt

i  kraft  af  en helt  særlig  tiltro  til  en verdensorden.

Hvad angår lovenes trappe, så er det ene af sand,

et  trin  der  mangler,  under  den  gående som helt glemmer sin  vægt.

Jeg er kommet til enden af den første fangarm uden et eneste glimt af Montreuil bag koøjet, en monoman Tristan Tzaras monokel med et monokromt forsuttet blåt blåt bolche. Og jeg slår bak for  at piske mælken op, en blandt flere fredelige og diskrete skæbner. Jeg løfter skam - alle fem fingre.

Jeg kan ikke rigtig tro fuldt og skinnefast på minutternes realitet,  selv  om de er bere gn et

med en utvivlsomt ringe fejlmargin.

Første gang jeg  kommer ud i fri luft,  i øvrigt ved BEL-AIR,  er  det lidet opsigtsvækkende på grund af mørket,

som kun er nået til,  deroppe,  at putte lidt blå mælk i det sorte og røre tankefuldt rundt med sin lille solske.

Dagens første Seine f'ar mig til at tabe  brillerne ned på papiret.

Den første Seine og den første byggeplads,  hvis jeg ikke medregner det grønne skur på  perronen  på REPUBLIQUE,  ved afrejsen, fuldt af redskaber og af arbejdernes gråt-i-gråt.

Dette togs opbremsning er uhørt og enerverende,

som om maskineriet bebrejdede os at vi ventede på det holdt.

Nu har jeg allerede sagt vi uden at spørge de andre om lov,

hvilket er  en  overdrivelse,  der passer som fod i hose til den orfiske

figur,  som denne morgen tror,  han er  den siddende skriver  for  et  helt d yn asti  af dagens rejsende.

På DENFERT-ROCHEREAU blev der første gang kigget nysgerrigt på mit papir af en  vinrød  indtrængerske,  spadseredragt,  to  tasker,

på den ene er  jorden  broderet,  med en raket der fl yv er  rundt om, mens jeg ved at jeg i  dette øjeblik passerer lige forbi rue Mizon. Jeg ventede mig at himlen efter PASTEUR ville have samme violette farve, og at  her  og  der  en lejlighed i mindretal  ville have vækket sine lamper, mens Loto og Hotel Ibis endnu ikke har slukket deres skilte. Jeg  nærmer mig den anden Seine,  som er Seinens anden ende, men jeg tror ikke et sekund at Paris' Kommune vil lave kontorer om til almennyttige boliger.

Ved PASSY kører metroen tværs gennem en bygning. Vi  måtte,  det  var  nok,  dykke under jorden igen for  at lede mig frem til synet af en rødrhombet jakke,  det øverste af ryggen, hår der skinner  af  lak. Til  den  pris  gør  det  godt  at  skrive.

Strofen havde to  vers.  Hvad skulle Paris erstatte? Lidet frygtede delfinen Gilliatts blæksprutte.

Nonnen med det tospidsede hovedlin er et populært tema i  reklamerne  for tiden. Man kan ikke altid klæde dem alle sammen af eller bare gå efter  mellemløsningerne, deraf poesiens godtroenhed,  den er ikke bange for at bruge det upåfaldende til at holde ekstremerne på afstand

og den opdager somme tider,  at den behersker tilfældigheden.

En vitruvisk dame på en reklame for  Galeries Lafayette er ved at dreje rundt i  O'et i 10%,  te gn et  som  bogstavet  O og  ikke  som tallet  o.

Jeg kan godt lide hende.

Jeg har  altså  givet  mig selv  lov  til godt at kunne lide hende,  til at tage mig tid til det, ligesom jeg godt kan lide plastickilen mellem ryglænet

og togets ydervæg,

te gn på det nødvendige lapperi på et ret lortet industrielt desi gn .

Jeg er  ikke mindre lykkelig end hvis jeg denne morgen var gået en tur  på  landet, hvilket ikke vil sige,  at jeg  ikke  skal ud  og  gå en tur  på landet i  overmorgen  tidlig. Men "landet" dukkede allerede op da jeg kom op i det fri ved BARBES hvor himlen

havde lyserøde striber.

Pierre  må have ladet mig begynde m"!d højbanen,

først  den  højbane  som hans  grandonkel Friese  har bygget,  og så den der  er  bygget af en konkurrent,  men jeg  ved ikke  ... - det er  jo en branche  hvor  man  siger  "kollega".

Jeg er fræk  nok til at lægge vers på vers

med den beruselse det medfører.

Der er mange kvinder der hæver sig op på deres hæle,

altsammen for at bruge højden til at se tyndere ud.

Man når de sidder ned,  nytter det ikke:

der  må hurtigst muligt tages patent på hæle til balderne

som kan løfte gennemsnitsbønnestagens puder op fra sædet.

Så mangler der kun et sæt drivhuslamper under loftet.

At være stille mens vi holder,  med løftet pen et øjeblik,  er  det meget korte vers' luksus. men det  ved jeg ikke om De er klar over, Prokustes er lidt til  en side, det kan man

Prokustes er aldrig tilfreds med overensstemmelsen mellem vers og tid, roligt  sige.

Det nytter  ikke  at løbe,  jeg  tror  jeg er  taget  afsted  i  rette  tid med en dagsbefaling og et par overstadige opmuntringer.

Kultur er at  fa noget til at  gøre  noget andet:

med elektricitet brænder forholdsvis færre lader og store egetræer  op  end for tohundrede år  siden,

og Buffons l yn afleder ligger i en  montre i Montbard.

En mund gaber over for mig.

Men hvilken værdighed er  der ikke i hver eneste af vores kroppe, udstyrede som de er med et dagsværk!

Blive færdig  med en roman;  blive færdig med en Que sais-je? (på  nettet,  naturligvis),

mens man har et slips med bonsaimotiver på;

købe ind til fordelagtige renter i niende måned;

blive digt i  arbejdstiden

i  den håndværksmæssige sammenføjnings nøjagtigheds navn

ved diskret  at  benytte sig af erhvervelser af  videnskabelig  natur  som,  om de  ikke er nedarvede,

så i  det  mindste stammer fra elskelige,  medsammensvorne laugsfæller

i  det  værksted  der  betragtes som en  nøgle:

nøglen, aktiv i låsen,  aftegner  et 0,

endnu tvetydigt o og O  ([o]  og nul).

Der mangler,  som tegn på engelskhed,  et s i GEORGE V,

men der er  to  l'er i de Gaulle,  som var  tostjernet,  men  stationen  hedder ikke

## CHARLES DE GAULLE-ETOILES.

Ordet  "sølvkopi"  beriger  et fotografi. En plakatopklæber erstatter en plakat på PORTE MAILLOT. En linie af  lysstofrør i mørket.  Digtet er  tid. Det er tid,  og  det er den mest overlagte ødselhed man kan tænke sig.  Her  er  min tredje Seine og,  næsten med det samme,  den første tissetrang.  En endestation.

Der er seks hænder foran mig, og otte ringe.

To hænder fletter fingre som byen, blander hud og metal og  i  munden slimhinder  og  elfenben. Jeg  har  ikke  barberet  mig  til morgen,  hvorfor ikke? når nu dagens første sælger  af På gaden er  nybarberet. Nægter at lukke og  slukke for sengen med en kold, dobbeltbladet klinge, også selv  om jeg netop gerne  ville have været aldeles  ulastelig.

Det er umuligt i ramme alvor at føle

at man så meget som begynder at være ved at have udtømt et parisisk  sted,  som een sagde,

eftersom gennemløbet eller perceptionen ikke lader sig reducere,

men tidobler, hundreddobler, opformerer

de  virkelighedskerner  der endnu kan spire  efter  man har ædt det første gode af frugten.

Ethvert  sted er  rigt,  og Drouot spreder  arvegodset for alle vinde.

Jeg har ikke  tid  til  at drømme om andet end digtet.

A-hvad? Efterlader De Deres tunge i  et glas vand på natbordet om natten eller når De sover  til middag?

"Det'  noget lort  og  gi'r  stress  at tigge!"  Ikke nok  med  at jeg ikke  gav  ham noget,

men jeg stjal også hans  sætning  for  at  lave  en  halv  verslinie,

ja, lave en  halv  verslinie med den og ikke placere den i  en halv  verslinie,

for  hvad  er den halve  verslinie  ud over  den  stjålne sætning?

Hverken græs eller grønt  ved  CHEMIN-VERT.

Poesien har  meget mindre brug for  grønning  end f.eks. drøvtyggerne  ...

klorofylofili

ligger  ikke på  dens palet,

og det er ikke  som digter jeg  gerne tilberedte  grønne  salater,

forsigtigt  vendt  i  citronsaft  og  olivenolie.

Og alligevel forestiller jeg  mig ikke bare digteren som kålhoved,

men også som flaskehals: flaskedigte lader sprogpropperne springe

og  hvem ved,  de muntrer  vel også op,  selv  uden at handle om Naturen.

Med arme og ben  hengiver  jeg mig

til  den regelrette skrivning  af en bog.

Og det er med løftet hoved jeg lader min  trætte ry g køre forbi stationen LIBERTE, hvor jeg i  et  par  sekunder,  pafl,  f'ar  solen lige i  hovedet,

på  vej over Marne.

Jeg kommer i tanker om den meget lange og meget udmattende gang i potaskeminen i

Wittelsheim,

som jeg engang gik igennem som turist for  at kigge på det der næsten er  fortid. For  enden af  gangen  var der mænd som havde hjemme der, i færd med at b ry de verdens  årer

og som lod saltet  dække de firfarvede nutter der  var klæbet op på donkraftens stål  og som de måske slikkede på når vi besøgende  vendte  ryggen til.

Jeg går ikke  hurtigere  i  marchretningen.

Jeg  ved ikke om jeg  går  hurtigere,  men jeg spilder  ikke tiden.

Der var et møde for at beslutte at der skulle  hænges neonlys op i metrotunnelerne.

Jeg har stadig den Purcell jeg hørte, live, lige før i  LA DEFENSE,  i min

lydhukommelse

og kassen  med de to næsebor fra  reprisen  med lukket mund.

Her til morgen leder Liberation efter  fru Wangs hoved for  at  genforene det  med dets torso,  i en kiste eller  først i en skuffe på lighuset, så  vidt  jeg  altså  kan aflure  min nabo indlandsstoffet. Stationen PORTE DOR.EE,  som jeg kæder sammen med ARGENTINE, ikke en kat på perronen,  ikke en rotte,  ikke en kunde, og  dog  er toget standset med den  største høflighed af  verden, verden,  min  verden,  som i et passende antal tilfælde overholder  sine forpligtelser. I  tunnellen overvejer  jeg  hemmeligheden bag  visse instrumenthuse. Som det dog alt sammen er  regelmæssigt,  begærligt lad  de  sete tings kærte gn vare ved og ved, lad også den seende dovent se sig selv reduceret til at  være genstand for kærte gn !

Blandt mine ledsagere er det den  (for tiden)  langt mest gakkede der  siger  at  verden sgu'  er  fuld af  folk  der  har  gak.

Den triste,  bløde Badoit-pæretærte under jorden på BASTILLE

har ikke så meget som gjort mine til at give mig et kick. Jeg spiste den som når man kommer til at sluge en  vattampon, lige  den måde jeg ikke bryder mig om at skulle læse  en  bog  på. Det dobbelte,  rystede spejlbillede af min tekst i securit-ruden ser ud til at arabisere

den,

læseretningen,  den  vej flaget  vender  og  bogstavernes tegning.

De underjordiske haver på SINRES-BABYLONE har grønmalede perronbænke.

Ah,  grønt! Den satans grønne farve vi ikke har  bedt om!

Er mælkebøtterødder  grønne?  De rødder vi sut-

ter  på,  når  vi har

tegnet den sidste kontrakt,  den med kælderen.

Er  der en særlig  metrolinie  til de  fortabte sjæle,  til  spøgelserne?

PERE-LACHAISE, SAINT-VINCENT, MONTPARNASSE, INNOCENTS, BAGNEUX, PANTIN, PASSY,

med garanteret forbindelse til Ofelias og Yorricks enge. Der har måske  aldrig  været en fyldt kiste  (eller en tom)  ombord på et metro-tog. På  spøgelsesstationen MIRABEAU  virker det som om metroen letter. En høj  blondine gaber og  ser ud til at  tvivle  på ringfingerringens kostbare virkelighed.

Endestationen er uden nerve.

Jep, det lem har  gigt,

afholdt af både børn og  japanere,  men afstanden mellem BOULOGNE-JEANJAURES

og MICHEL-ANGE-MOLITOR er meget længere end de fleste af mine mellemrum! Yderst alvorligt!  Se,  her kommer MIRABEAU,  den MIRABEAU,

jeg lige har  set uden at standse.  Denne  gang standser  vi. Jeg  skifter  på JAVEL.

Mærkeligt sted.  Afgjort en smuk opstigning,  oven over MIRABEAU, noget der i kvalitet kan sammenli gn es  med rundingen på LA RAPEE.

Satte i  gang  i  morges klokken  5:30, toget  ventede,  endnu sovende,  ved perronen  på R.EPUBLIQUE og dets befolkning var  mere forskelligartet end  jeg  havde regnet med:  den sædvanlige andel af  visse  kategorier  som  kan  skelnes med det blotte øje. En afrikansk kvinde er stået af,  mørk i sine farver hvor lyset har  hjemme.

Allerede seks timer,  kun seks timer,  tiden far man  ikke  ram på,

gamle  pram  der  trækker  på skuldrene når  man er så fræk at bede  om en spurt.

Brænde ventetiden af ved at prøve at brænde tiden af:  forfængelighed,

forfølge øjeblikket,  den  fotograferede  scene.

En  plakatoplæber står  midt  i sine  nedrevne plakater som en hejre i  sin  ødelagte rede,

mens  benets  fordobling  modsiges  af  den krydsede stilling,

der  gør  knæet  bærende og  benet fritbærende,

moderbenet og  dets baby.

Så snart man har  faet øje på den,  verden,  må man  lade den fare

uden at regne med det sammes højst usandsynlige genkomst.

Strengt taget er der  altid  kun sammentræf

eftersom man twister  den  lidt for  ligefremme  ret med saltet,

med en luksus af krydderier,  det ernæringens clinamen som gør  kogekunsten.

Kalvehoved vinaigrette,  jeg  venter  nogle  timer.

Plakatens  paradis

påstår at  det  er  til  salg  for  en  rimelig  pris:  det  er  Det fjerne,  Det  evige  Østen,

ja,  fortærsket som evigheden,

som metroens døgnflue fint kompenserer for med sine små skridt.

Den drejer nu  alligevel! Hjulene er i  gang.

En kommen og gåen i regelmæssig fart.

Der er linie ottes piftende sang som en blind må kunne genkende blandt alle andre og som de seende har i erindringen,

passivt,  uden  tvivl,  men  før  eller  senere bliver  den  vækket  af sangen,  som  droslerne  i Combourg.

Derhenne i vognens anden ende klør  en skaldet mand voldsomt sit æg med begge hænder.

Hen  over  de  grå  stænger  kan jeg  kun se hænderne og  scenen:

danserinder  i dobbelt hastighed eller myrer  som har  travlt  med  at gøre en  ende  på et kadaver.

Klø sig, klø sig  ... man  kan sige  hvad man  vil,  det er  arbejde altsammen!

og det er det platanens frugt bliver  brugt  til.

»Hver  måned hos Deres bladhandler«

er  der  et bestemt magasin om  ejendomshandel.

Pierre  (en anden  Pierre  end den første)  ville  løfte  pegefingeren på dette  sted, en hensigt jeg  deler  nu  hvor  digtet er  ved at  være der.

Centrum i denne verden er  lige  så  bevægeligt som vaterpassets luftboble. Centrum,  ser  jeg  det  ikke  snarere  oven over  mit hoved, lodret over  mit  kraniums sammenvoksning? Centrum, dvs. hvor  jeg  er  på  vej hen.

Her  er  jeg igen  en tre  liniers tid  i onkel Frieses apollinske  domæne, min kartograf Pierre Rosenstiehls  onkel.  Onklen  var  arkitekt, ingeniør,  på linie 6,  da århundredet endnu  var ganske ungt.

Det er  selvfølgelig svært som kvinden over for mig at læse en bog, der hedder Skønheden, uden at have  tillid til sin egen,  men det ser  ud  til at  gå  ... Bogen er  ikke ny,  brugt brugsbog,  været meget rundt,  ofte lånt ud, mange hænder har smittet af på kanterne. Helene spiser og  stanger påny tænder.

Jeg er ikke  ventet,

for  enden af linien er  jeg ikke,  ventet

er det af ingen at jeg  skulle slide  på den fælles ejendom,  på  sædet,  sædet og mine private

bukser uden at have flertallets  grunde  til  det,

endda en lille smule  helt uden  grund.

Vinden fra vinduet som når mig  er ingen rigtig  vind,

det er  blot  forskydningen  af masse  der rusker op  i luften,  lugten af

en demiurg som føler  sig i stand til at airconditionere alting.

Et barns uforudsigelige krop,

som også  mangedobler sine fangarme, frygteligt,  og  jager

klørene  i låret på  hvemsomhelst,  den krop

kan ikke lide metroen, det er  klart,  for metroen er  en  oplyst

tunnel i en  mørk tunnel.

For at holde af metroen må man  gøre sig til en tunnel,

en russisk  dukke som er  bevidst om noget  der er  mindre end den selv  og som hedder spiserør,  hulvene,  tyktarm,

thi lortet er  det udelelige.

Ovennævnte barn sutter på sin tommelfinger.

Jeg er  tørstig.  Og dog rar tørsten mig ikke til  at stå af. For tørsten

må  opvejes  af lidt  (eller  megen)  strenghed

som lægges i bygningen af et  digtskib

der snart bliver  søsat i en tarm,  vinkelret  på  Seinefloden.

Nogle sølle centiliter  sort blæk koncentreret i min filtpens rør

forvandler sig

gennem sien og  de  to J'er

til  dette  som  kun  er næsten  intet,  hvilket ikke  er  meget,

men noget andet end sutten der  som  en provokation hænger  og  dingler fra den g våb avica METRODIGTE

sekstenårige piges taske,

hun gumlede løs, da hun stod af på MARX DORMOY.

Det delikate øjeblik / jeg forudså i det første

af mine metrodigte (sidste vers), er oprundet.

- Så må man, ideelt set, sørge for en midtercæsur fra en klassisk aleksandriner, også selv om verset ikke var støbt i denne form inde

i hovedet (markeres ved en skråstreg).

## Tavsheden  ...

man ville ønske man kunne tale med om tavsheden, ligesom man tror man kan kaste lys over  skyggen.

Men stilheden er en stav der kan  vende tilbage,

til tider  uventet l yn snart,

uventet af dit ansigt med den beregnelige modstandskraft.

Så megen bebrejdelse kredser om tavsheden

at det bliver ønskeligt at bryde den,  men med omhu,

veltalenheden må studeres,  skærverne sproget hviler på og komedien,

hovedpuden, divanen, drinken, mikrofonen,

tilpas megen levemåde til at kunne betjene en telefon.

Man skal ikke underkende indføringen i bugtalerkunsten, studiet af et fremmedsprog, eller  være uopmærksom på hvordan sproget kommer til barnet.

Vi passerer under Seinen uden at være os bevidst at vore smerter bliver  vakt af fugtens nærhed.

En mand læser et fl yv eblad der ligger på gulvet,  uden at samle det op. Underskrevet af  P.C.F. ogJ.C.

Kort forinden: S.D.F./S.V.P., 1 med tydeligt tegnede punktummer.

Det er sådan menneskene er i bevægelse

og ikke sidder stille på værelser

og våbnene forlader deres holdere.

Beviset på at det er ens eget territorium er at man kommer der. Det spidser først til hvis man tager for meget,

tager plads op. Fra det øjeblik

er denne siddeplads min

og to,  så tre, så fire gør den afgjort mere komfortabel.

## Fugt og tørst

er min tiggerposes to vedhæng.

Nitten år og  samler ind, det kunne  være hans navn hvis man skal tro ham selv, navn, anbefaling,  bestemmelse.

En kvinde samtaler med en plakat på perronen:  dette er  allerede forudset af plakaten eller endnu bedre:  den beder om det.

Alt det der kalder på en kommentar.

rudså i det første

e for en midter-

skråstreg).

er om tavsheden

ren, mikrofonen,

ed.

C.

r i bevægelse

elser

toldere.

lik

eng.

Ise.

eder om det.

mmentar.

Man kan ikke se havet ved CHÅTILLON-MONTROUGE, i øvrigt heller ikke noget lille slot,

det er blandt de ting som lader sig fastslå med sikkerhed.

En taske fra »ZAYAZ« befinder sig i  armene på en  vestinder,

hvis  egen hals sidder fast i  en  gylden  jomfrus  kædebehængte  arme.

Et metrorøveri hvor man bad om alle smykkerne i en hel vogn  ville måske ikke være nogen dårlig forretning!

Åh,  dagslys!  som jeg ikke længere turde drømme om med solskin, skønt svagt.

Jeg har nægtet at holde pause, er sprunget på igen,

samme perron,  uden at  vente,  på linie  13  som ikke hedder linie 31  i den anden retning og det er en skam.

Palindromet er skeptikerens luksus.

»Mindst atten turister er blevet dræbt  ved et attentat i Kairo«, skriver Le Monde.

Hvad gør man  ved overskuddet fra deres returbilletter?

Dagens vægt,  rotationspressens stød,

avisen tynger een ned,  ligesom digtet.

At lave  eet om dagen  ville  være en bedrift,  der er bare det at jeg ikke er interesseret i bedrifter.

Jeg  vil blot arbejde støt.

Den virkelige bedrift er de  otte timer  på kontoret hver dag  eller otte timer  ved drejebænken eller bag kasseapparatet!

hår der skal klippes,  pomfritter  der skal drænes  ...

I  aften  kommer jeg ikke til at have noget tougersskæg.

Det har ikke forandret noget at jeg har lagt timerne i  håndjern, givet tiden  hætte på,

det har ikke skænket tiden talens gave.

Den rar ikke  noget at sige,  intet  at  klage  over,

og LA FOURCHE hælder mod ASNIERES-GENNEVILLIERS.

Jeg  ville kun spise lige  nu hvis jeg havde tid  og  en dug.

Sølvtøjet er jeg så privilegeret at kunne tænke mig til.

Ingen bank opbevarer tid.

Eller når den gør det, i  en  fortælling,  er Djævelen bankmand.

Hvis jeg ikke tager meget fejl er det fjerde gang jeg - kan se at jeg - krydser Seinen. Verdenshistoriens første bro må være blevet revet med af  vandet,  vinden eller fejlberegninger.

Verdenshistoriens første floder må  være blevet mødt med almindelig vantro som da den første fisk på land mødte den første sne.

Det er den første strækning hvor jeg må stå op og skrive, men det varer uden tvivl ikke så længe.

Se,  nu  sidder  jeg  ned. Tegn

på at byboer spreder sig,  selv hvor de  er samlet.

dette digt

minutter.

N

En knægt har skudt en kineser af på pr

r steg

Et hold med seks slipsemænd på inspel

gjort

i min

· kam

endir

pfylo

å lær

er fra

ne, a

e vill

eden

llevte

hvis notesblokkene fastklemt og lommer En knægt har skudt en kineser af på perronen.

Et hold med seks slipsemænd på inspektionstur  er  steget op  i vo en, med

gn notesblokkene fastklemt og lommere gn ere fastgjort til skriveunderlaget.

De udfylder rubrikker  og  betragter uden at forstå min konkurrerende blok. Iblandt dem ses omhyggelige folkevalgte.

Jeg trækker på puklernes  reserver  som den gamle kamel jeg er.

Der er  stadig et  tilstrækkeligt  stort  antal ord og  vendinger  jeg  endnu  ikke har  brugt i dette  digt

til  at jeg  kan forblive i den overbevisning at jeg  opfylder min plan, til randen.

Det er først da jeg efter at have spillet re gn orm så længe

vil  drikke  en  eller  anden saft  som jeg  igen bestiller fra  safternes  rundgang,

de skænkede, de pressede,  de blandede,  dekokterne,  afkogene,  koncentraterne, de gærede og de pasteuriserede.

Sandt at sige er  der et andet sekret jeg  heller  ikke  ville spytte på.

I øjeblikket er det LIEGE,  vidtåben for offentligheden,

mens jeg i dette øjeblik skriver  godt inde i min ellevte time.

fjorten dage...

Fjorten nætters prøvetid på en madras!

Man burde kunne slide den op  på fjorten nætter hvis man  var  flere om det  ...  og på fjorten  dage  ...

I  dag  er  en  dag  hvor jeg  hverken  har  talt  i telefon

eller  svaret eller  ringet op

eller  vendt timeglasset,

set efter hvad klokken var,  jo,  men uden håb om at kunne ændre på det.

Dette digt udmåler tiden

parallelt  med  kilometrene

som med sin eneste tyngde I det måler med alle dets arme sanser.

Man må lave endestationen om til den første  på et øjeblik,

især når der ikke engang er en  læskedriksautomat  som alibi for at standse op  i fem minutter.

Ligeud på den næstsidste  tværstrækning som passerer  ikke  langt fra hvor jeg bor med den største  ligegyldighed fordi den time  endnu er fjern

da jeg objektivt vil være blevet færdig. Det svære ved denne  udmåling  er opmærksomheden,

maske for maske, dosis for  dosis,  række for række,  een for  een,

med absolut målerbevidsthed om hver enkelt, hvilket gør at tiden aldrig bøjes subjektivt

og at den er spærret inde i metronomen.

Forestil Dem at vækkeuret ringer hvert kvarter,  at metroen standser hvert femte minut, søvnen ville  kunne snige sig ind i siksakløbet  hvis det  bare  var regelmæssigt. Måske ville anarkiet besejre den.

Over for  mig  lovsynger  en  pige sin navle  og sine trusser  på  vej hjem fra gymnasiet med sin kæreste der li gn er  en digter.

Utvivlsomt har  han  somme tider  en sær og  pikerende drøm,

og  det er  lige  hvad  hun ønsker sig,  så hun taler om  hudfarvede  strømpebukser.

Og jeg kan ikke se hvordan jeg skulle kunne skrive noget uden at snylte på deres kurren. Eftersom han er stået af tier hun stille.  Eftersom hun tier stille leder jeg andetsteds efter substansen i digtet om den der udtømmer  sig.

Jeg er et mineral der sveder dets sidste dråber,

sneglen der netop har maven siddende i  hælen,  men uden sult.

Mit digt for et vandhul? Nej,  nej,  så langt er jeg  ikke. Jeg  ser jer komme  ...

Kynikeren har forventninger  som aldrig bliver skuffet,

han som uuskyldigt  gør  gældende at han har  været overalt.

Skønt uventet,  velforberedt,  kan et øjeblik  besidde en fuldkommenhed

af  dem der gør at man på ny stabler livet på  benene,  stabler dets brædder,  stabler  disse vers.

Skulle dette distikon stiles til nogen så  skulle  jeg  mindst,  hvad  jeg  ikke er,  være udstyret med postkasse og  konvolut.

Det korteste tog,  det kortere,  det kørte.

Kortet selv bliver ideelt, retlinet violet.

Når man på PORTE DES LILAS venter på toget mod MAIRIE over for seks monokromer  har man  virkelig lyst til at trykke stop.

I netværksoptimeringen,  sådan  som Pierre  Rosenstiehl har brygget den  sammen for mig

(køre gennem alle stationer,  med færrest mulige  gentagelser og færrest mulige skift,  af­ gang på R.EPUBLIQUE,  ankomst på REPUBLIQUE),

er der  en virkelig fin lille ting som  jeg  kører henimod i denne strofe

og  som gør at der  bliver  en  kort  strækning

tilbage  som jeg ikke er kørt igennem,  for  det at  gennemkøre den

- mellem RAMBUTEAU og HOTEL DE VILLE -

ville  ikke  have  bibragt mig  andet end  at jeg  så  havde kørt på  alle  strækninger  (og jeg havde  ikke  udtrykkeligt bedt om at gennemkøre alle  strækninger)

uden tanke på / at nå en station

mellem dem der på det tidspunkt ville  have  manglet.

Så, nu er jeg der. Jeg  vil se  særligt opmærksomt  ind i tunnellen.

Og den som ikke  længere  ved om han er  ål eller  laks

bevæger  sig opstrøms mod REPUBLIQUE der  strækker sig ud over Republikken,

pladsen og digtet.

Jeg kan dårligt kende mig selv  igen på JACQUES BONSERGENT. Er jeg blevet gammel?

Jeg  vil prøve at spørge Raymond Queneau ude på næstsidste stop.

Det trækker i nakkemuskulaturen på den måde jeg kender så godt når jeg har kørt nogle timer i bil.

Det ser ud til at jeg kan registrere flere kys klokken seks om aftenen end om morgenen.

Det er meget tydeligt.  Derudover er der to slags kroppe klokken seks om aftenen, dem som er prøvede af at have arbejdet og så de intakte.

Jeg bilder mig ind at tilhøre de første.

Med den forskel at de  prøvede kroppe der er holdt op med at arbejde.

Jeg har  stadig næsten hundrede  vers tilbage.

Så  vidt  jeg  ved er  der ingen kultsteder i metroen,  så længe det  varer, og det ligger mig fjernt at lave eet ud af denne station.

Jeg foretrækker at hilse på den stump kanal med dens fabrikker som ligger lidt i ruiner.

Til højre:  det sted togene på denne linie bliver  vasket. Tunnellen er den samme som sig selv og de andre. Hvis man  vil have at ørenringene skal blive lagt mærke til må det ydre øre somme tider holde håret tilbage. Bøgerne er  vidtåbne og anseelige i tal. Denne strækning er en nødvendig afstand i tid, som Jane Austen og  Pierre Bellemare lader glemme nær  ved mig.

Til min behagelige overraskelse lader linie 7bis mig stifte bekendtskab med en togstamme som går ud i eet og  har høje vinduer. Det havde jeg ikke ventet,  endnu et perspektiv jeg ikke regner med behager musikanterne:  hvordan skal de kunne samle ind hele vejen? Jeg tror  aldrig  jeg har  taget denne linie,

som løber  rundt om engen uden at der egentlig sker noget bortset fra den lange pause der passer  sig for en station toget udgår fra (som samtidig er endestation). Det er et fremmed territorium her,  en underjordisk landsby, stationerne fordelt med beroligende karrighed, det li gn er  nærmest fritid og en weekend på landet, tunnellerne uden neonlys,  men med fortidige elpærer. Man står jo af i  vildmarken.

Hvor denne udtømmende rundtur dog  virker langsom og omstændelig her! Jeg  ved godt hvorfor;  jeg  ved det er forberedelsen til  det længste åndedrag,  tror  jeg,  rekorden med linie 7 som jeg i øjeblikket skal nå den spidse ende af, før jeg gennemkører den fra nord til syd I  med forgreningen  i syd. Der,  kortet,  det er  byen  og dens opland, navne i sluttede rækker:  ikke skyggen af et ekstra navn ville kunne sniges ind. Een er såret i hånden/ det gør ondt (i hjertet,  måske).

Her og  nu  begynder  forgreningens  lange march.

Den er  19:30,  jeg  har  været på  banen i fjorten  timer.

En køn blå hat gift  med  en tung  sort  hat af  Hassidim-model,

dobbelttegnet: det barberede hoved med de to hovedbeklædninger og det lange papillot-skæg.

En krop  der koger. Ved siden af er der  ben der ånder,

en bjergbos kinder,  måske tilhører  de en  kommunal gartner.

Jeg kender  ingen  aktivitet  som ikke kunne give  anledning  til had,

ingen aktivitet  og  ikke  engang,  hvis det  skulle  være,  nogen påklædning.

Hvis nu digtet kunne gøre  en  sekterisk  forvrænger  rasende,

eller  en læser  som ikke havde ladet sig fange ind  ...

men som en anden lille kop kaffe løber det igennem hvor det nu løber igennem og løber ud til  sidst.

Det har ikke øvet andet end øvelsens forløb,

hvori jeg placerer  alt  det jeg kalder  meningens kornethed.

Hvis man kan forestille sig at  blive ved indtil hånden fejler

eller  kortet over ruterne til sidst også mangler, slipper op,

så  er  det fordi ordet,  som det per  definition ikke er nødvendigt at besvare for at bevidne  er  blevet hørt,

ikke er blevet kastet tilbage af  de  glatte vægge helt sådan som det  var, men må have indsneget en smule af sig selv i den porøse sten og  dermed bidraget uvurderligt til jordskorpens forandring.

Der skal stålsat mod til

at  sige  'tud'  til :finansverdenen,

brænde hele sin kapital af  med mindre der er  chance for  at høste en  gevinst,

i  hvilket tilfælde man  overfører  det altsammen.

Der er  ikke mere  at sige skønt der stadig  er  vers tilbage

som kan brændes af  i den hvide kamin.

Bagefter taler  vi om plasticposens blå farve,  den samme som i de lysende bogstaver  i VILLEJUIF-L OUIS ARAGON,

eller tulipanens gule,  den  samme  som i de lysende bogstaver  i MAIRIE D  'IVRY.

Efter  nogen tøven - og  en lodret  selvmodsigelse - har  forgreningen  valgt den sidste af de to.

Det er nu mig det samme.

Den ene,  den anden,  begge to, finder  sted.

Det er ikke tid jeg mangler.

Det er ikke  travlt jeg  har.

Her hersker  kasketterne.

Baseballkasketter der skjuler øjnene,

øjnene der  ikke  har  succesrigdommens styrke.

Glæden er  ikke til  stede,  kun  mellem  to  hænder  af  forskellig  blodtype som,  når  det er  sagt,  ville  gå  med til en  blodtransfusion.

Den her lidt lange spadseretur og det her ikke så lange digt  ( med mindre man læser det mens man selv kører gennem hele metroen ) nærmer sig slutningen,  i det mindste kommer jeg ikke længere ud i udkanterne.

Da Blaise Cendrars efter at have været i Harbin overvejede endnu en gang at krydse  tærsklen til den Hurtige Hare, var han uden tvivl  ældet af rejsen - en anden  ville skille ham ved en arm.  Hvordan efter en rejse  vide hvad det var man ville have flyttet om på? efter  en ordnet rejse  vide  hvad det var man  ville have  lavet uorden i? Det står sandsynligvis skrevet;  det er mindre sikkert det kan læses.

Jeg havde forberedt hvad jeg ville sige til eventuelle bekendte jeg måtte være stødt på.

Jeg ville forklare at  jeg midlertidigt ikke  var i stand til at tale  med dem. Men jeg har ikke mødt nogen det var nødvendigt at give en forklaring. Set to personer hvis ansigter jeg kunne sætte navn på uden overhovedet at skulle sludre.

Ind kommer en mand med snowboard, een der læser Le Monde, en kvindelig læser af samme, en udmattet sportsmand der er som genfødt efter sin indsats. Klokken er 21:05 eller 21:06.

## Note

- r. Parti Communiste Fram;:ais (kommunistpartiet), Jeunesses Communistes (ungkommunisterne), Sans Domicile Fixe (hjemløs), S'il Vous Plait (vær så venlig).  Oversætterens note.

På dansk ved Peter Borum

© Jacques Jouet og P.O.L.