Marginalitet og kanonisering
Forfattere: Carsten Sestoft
Tidsskrift: kok (1996-04-23)

## Carsten Sestofi

## Marginalitet og kanonisering

Georges Perec i det litterzre felt

Ainsi, l'opirlion des gens de go 1 2 est trompeuse et le  jugement  de lu  fode  inconcevable.

Flaubert: Bouvurd et Pécuchet

## Indledning

»Hvem kunne have forudset Perecs posthume skzbne?«, spurgte Maurice Nadeau sig selv i 1992;l selv hos Georges Perecs forlzgger fra 1965  til 1975 vakte kanoniseringen af Perec undren: dens hastighed, dens omfang, dens intemationale omfang. Ikke mindre forbavsende er hans v a k s   karakter. SkØnt romaneme indtager en prominent plads, er det f ~ r s t og fremmest vzrkets kompleksitet og mangfoldighed, der er markant.2 Det blander humor og tragik og rummer h~respil, teater, digte, selvbiografi, film, artikler, en mzngde skrifter af vanskeligt klassificerbar art og den måske mest bizarre genre for en anerkendt forfatter: krydsogtværser.  Perec ligner ikke nogen anden fransk forfatter, i al fald kun partielt: Michel Butor hvad  angår vzrkets mangfoldighed og uklassificerbarhed; Michel Leiris hvad angår den distancerede måde at omgis det selvbiografiske på; Raymond Queneau hvad angår humoren og den litterzre konstruktivisrne.  Perec er altså en uklassificerbar  forfatter. Men hvad vil det nu sige?

For at give en forste formulering af problemet ved Perecs uklassificerbare karakter kan man tage udgangspunkt i grunden til Nadeaus undren: Perecs forfatterskab synes at have det saerkende, at vzrkets produktion og dets reception er uafhfengige af hinanden. Perec blev fØdt i 1936,  debuterede i  1965 med romanen Les Chosrs, udgav sit hovedvzrk La Vie mode d'emploi i 1978 og d ~ -de i 1982. Han var altså aktiv i denne excessivt innovative periode i fransk kultur, der har givet dansk (og amerikansk etc.) litteraturvidenskab en betydelig del af sine teorier. Men det er alligevel, som om Perec er en Ineget nyere apparition end jaevnaldrende forfattere som Sollers og Le Clézio  og samtidige intellektuelle som Foucault og Derrida. Og denne afstand mellem produktionen og receptionen  af Perecs vaerk findes ikke kun i Daninark, hvor recep- tionen af Perec endnu er i sin begyndelse, bortset fra overszttelsen  af  hans debutroman Ting i  1969,  som antagelig kun huskes af få.

Når det virker, som om Perecs vzrk er opstået i et helt andet Frankrig end hans generationsfzllers, hznger det sammen med konstruktionen af den nyere franske litteraturs historie. Denne historie er som s5 ofte konstrueret af dens dominerende aktorer og er derfor partisk og particl. Pcrecs uklassificerbare karakter består i, at han var marginal i denne partielle historie, men senere blev central. For at skrive historien oin  produktionen og receptionen af  Perecs vzrk, soin det er hensigten i denne artikel, må man derfor indskrive  Perec i den historie, som han tilsyneladende ikke havde noget at gore ined.

## Metodespørgsmål

Analysen af relationerne melleni produktionen og receptionen  af Perecs vzrk og den samtidige litteratur bygger på Pierre Bourdieus sociologi. Til forskel fra mine tidligere teoretiske introduktinrier til denne,?  som jeg  ikke vil gentage her, drejer det sig altså oin at arzvende Bourdieus metodologi i praksis. Der er et stort skridt fra den teoretisk orienterede lasning af hans vzrker [il fors@get på selv at sztte hans metode i v ~ r k , som inan forbliver lykkeligi uvidende om, hvis man lader sig naje med den teoretiske diskussion af teorien. Da den foreliggende analyse er mit farste f o r s ~ g på at anvende Bourdieus sociologi, gik det ffirst &amp;er nogen tids bulimisk l ~ s n i n g og fanilen i m ~ r k e op for mig, at jeg  var i  gang med at samle materiale til en beskrivelse af Perecs trajectoit.c. d.v.s. hans bane i  det litterzre felt, forstået som den tidslige serie af successive positioner, der er relateret til andre positioners  tidslige serier.

At analysere Perecs bane i det litterzre felt vil sige at relatere Perecs litter mc projekter og produkter til institutionelle systeiner soni forlag og tidsskrifter, til systemet af litterzre positioner  og de dertil knyttede specifikt litterzre valgmuligheder (»l'espacc des possibles littéraires«),  f.eks. genrer, foriiier, temaer, referencer, problematikker etc., sanit udviklingen i disse. Det drejer sig derfor ikke om at forstå Perecs litterzre projekler  i forhold til poliliske? Gkonomiske, sociale, åndelige etc. bcvzgclser i samfundet som helhed, men oni at se dem i forhold til den sanitidige litteraturs sociale niikrokosmos, i hvilket de har deres udspring og deres virkning.

For at forsta det litter~cre relts funktionsmåde i denne periode iiiå nian imidlertid også unders~gc forholdet mellem dette og andre felter som de universitzre, politiske og intellektuelle. Nar  inan tilf~jer disse analyser en tidslig diniension og dernied skriver en strukturel historie, ser nian, at Perecs projekt ikke udelukkende er determineret af disse systemer; lian reagerer ogsa imod dem og deres udviklinger ved at zndre sin litterzre strategi, og det litterme felt reagerer på sin side på Perecs zndrede strategier. Hensigten  er således ikke at vise usainmcnhzngen i Perecs forfatterskab, men tv~rtimod at vise hvordan Perec gennem sine strategiziidringer nåede frem til at konstruere sin egen originale identitet som forfatter.

En ekskursion til Perecs biografi kan belyse, hvad den foreliggende analyse ikke handler om. Perecs biografi er svzr at komme udenom, s5 meget mere som hans barndomsselvbiografi W on le  SouiJenzr  cl1enJ'nnce (1975) er ct af hans interessanteste og mest kryptiske vzrker. Men man kan af og til have indtryk af, at Perecs biografi hviler tungcre på hans fortolkere end den gjorde på ham selv. En kort skitse: Perecs forzldre var polske j ~ d e r , som indvandrede til Frankrig inellem  1918 og 1926, men familien synes at have vzret komplet ureligims, og Perec fik fransk statsborgerskab ved f~dslen. Hans far meldte sig frivilligt til forsvaret af Frankrig og faldt i 1940;  hans mor blev deportereret til Auschwitz i 1943. Perec opholdt sig imens sammen med fasterens familie i en landsby i  Alperne, og han blev optaget i  denne familie, da de vendte tilbage til Pa-is  i  1945. At en sådan barndoiilshistorie giver varige inen, kan der ikke herske tvivl om; Perec var såledcs i langvarige psykoanalyser tre gange. Sammenligiiei-  man imidlertid med tilsvarende tilfxlde, f.eks. dem der interviewes i Claudine Veghs bog Je ne Icur ni pc1.s dit c111 reiioir. De.\. enfhrits de dkportks pclrlent (Paris  1979), synes han at have haft eller efterhånden at have fået et meget direkte og usentimeiltalt  forhold til sin historie og en udprEget vitie til ikke at lade den determinere sit liv. Men forbindelsen mellem hans biografi og hans litteratur er langt h a   klar; sp~rgsmålet er ikke så meget, om der er en forbindelse -det synes ubestrideligt -1iien hvilken status den karl tilskrives.

I en analyse som denne, der er baseret p i   Bourdieus felt-begreb, er det en grundlzggendc prxinis, at en hvilken som helst udtryksintention, om den er bevidst eller ubevidst, m i   passere den form for censur, som feltet og dets rum af muligheder udever. Man kan med andre ord ikke udtrykke sig på vilkårlige iiiåder, hvis maii vil, at udtrykket skal kunne opfattes som litteratur. Hvilket vil sige, at Perecs biografiske determination kun kan udtrykkes ved at blive sublimeret til litteratur,  ved at blive formet p i   en måde, der kan anerkendes ( f ~ r eller senere) so111 littcrzr, uanset om denne formning er bevidst eller ej. Og eftersom det er Perecs relation  til det littcrzre felt, der er i centrum her, vil jeg ikke opholde mig videre ved hans biografi, bortset fra en enkelt, rent hypotetisk virkning af denne. I en periode, hvor Nietzsche var en af de filosofiske hovedreferencer i  det intellektuelle felt, er det slående,  at Perec overhovedet ikke refererede til denne letlzeste filosof og efter al sandsynlighed slet ikke havde lxst ham. Man kan forestille sig, at Perec har betragtet Nietzsche med den dybf~lte mi~tr o , ~ som et offer for nazismen kan have over for den, der med rette eller urette blev brugt  som et legitiinationsinstmment af nazisterne. Hvis det er rigtigt, er det sandsynligt, at man deri kan finde en af irsagerne til Perecs distancerede holdning til den del af 60ernes avantgarde-intellektuellc, soin dyrkede Nietzsche og hans tidligere franske tilhzngere som Bataille, Klossowski og til dels Blanchot, f.eks. Deleuzc, Foucault og Derrida. senere Barthes.

## To hypoteser og erz prremis

Analysen af Pcrecs bane i det litterzre felt, som her af pladshensyn m i   Iremstilles temmelig skematisk, bygger p i   to hypoteser. Den f ~ r s t e hypotese siger, at Perecs bune (trajectoir-e)  i det 1i11erm-r felt  er snmi&gt;ert,fbrbundet med tids.skrzftet Te1 Quels hane og i . s ~ r d e l e s h e d dets hovedrnund Ph,ilippe Sollers' bane. Perecs vej fra en domineret til en dominerende position ved det litternre felts avantgarde-pol falder tidsn-iaessigt sammen med Te1 Quels omvendte vej fra en dominerende avantgardc-position i 60erne til tabet af denne dominans i 70crne. Dette skift i dominansforholdet n~ellcm Te! Qr~el og Perec hznger også sanimen med en redefinition af det litterzrc felts avantgarde-pol fra 6Oerne til 70erne. Relationen nle1lei-i-i  Pcrcc og Te1 Quel kan imidlertid ikke blot forklare, hvorfor receptionen  af Perec s i   at sige blev udsat, luen også en del af Perecs litternre strategi. Den ;endring i Perecs litternre projekt, som man kan se fra hans indtrzden i forfattergruppen Oulipo i  1967, var relateret til Te1 Q~~els litteraturteoretiske refleksioner i midten  af 6Oerne, men blev samtidig dannet i opposition til tidsskriftets udviklingsretning  i slutningen af 60erne. Forholdet til det ovrige litterzre felt. som kan analyseres gennem anmeldelserne af Perecs vzrker, spillede dog ogsi en bctydelig rolle for Perecs bane og strategi, si~rligt receptionen af hans fØrste roman, Les Cllases (1965).

At Perecs relation til Te1 Quel skulle vzre afg~rende både for receptionen og produktionen  af hans vnrk er ikke umiddelbart indlysende; n-ix~~gden af gensidigt henvisninger er beskeden og anbragt i inarginalc publikationer. Men selv her kan man konstatere det nxvntc skift. Hvor T(&gt;/ Quel og Sollers kunne tillade sig helt at ignorere Perec i 60ernc, udtrykte Perec da et vist inishag. Han beklagede i 1967 tidsskriftets retning riiod en opgivelse af realisinen, han anklagede det sainrne i r   for at ud@ve  en n-iodens  terrorisme over for litteraturen, og i  1970 udtrykte han jalousi  over for Sollers i en upubliceret note.'  I 7Oerne ignorerede Perec til gengzld Sollers, som på sin side to gange blev inviteret til at benytte Perecs populzre formel ».Te me souviens« fra bogen af samme navn, -fØrste gang i  1978,  hvor han ifolge Philippe Lejeune gav ind- tryk a l   at v z r e  »jaloux og f ~ r t r z d e l i g « , ~ anden gang i 1989, hvor han benyttede chancen til  at erindre sig Perec: &gt;&gt;Jeg husker Georges Perec, aldeles fuld, aldeles beruset til en reception hos nogle venner, han kom hen mod mig, vi kendte ikke hinanden, og han faldt nzsten om så fuld var han. [.  .  .] Jeg husker dengang da ingen talte videre om Georges Perec. jeg  husker meget vel da Georges Perec var stort set ukendt og jeg  husker den tid da man begyndte at synes at Perec var s3 god.«'Set i lyset af den ovennzvnte hypotese er dette tilsyneladende personlige angreb alt andet end anekdotisk: Sollers'  angreb udtrykker omvendingen i dominansforholdet og rummer således en ntiltiaturr Iiele historien oin forholdet mellem Te1 Quel og Perec på det litterzre felt.

Min anden hypotese har til opgave at forklare, hvorfor relationen mellem Perec og Sollers havde denne betydning. At de begge var fedt i 1936 forklarer ikke nodvendigvis noget, omend inan kan konstatere, at deres generation er relativt fattig p5 litterzrt anerkendte forfattere i forhold til generationen fedt i tyverne (Butor, Robbe-Grillet, Tournier) og generationen f@dt  efter krigen (Echenoz, Michon, Modiano): man kan nzvi-ie J.M.G. Le ClCzio (f. 1940) og blandt digterne Michel Deguy (P.1930) og Jacques Roubaud (f.1932). Det vzsentlige er, at dc begge begyndte at skrive romaner omtrent samtidig, selv om Sollers publicerede noget fer Perec; samt at de i deres ferste skrifter begge forholdt sig til de to vigtigste eksisterende positioner på det litterzre felt. nemlig Sartres engagerede roman og den Ny Roman. Relationen mellem Perec og Sollers i 6Oerne blev sGledes defirzeret i konkurrencen om uclforrn~lingen af en ny slags rointrn, som skulle adskille sig,fic~ både den er7gngerede roman og den Ny Roman. Dette projekt var de naturligvis ikke ene oin. Dels var der alle de andre forfattere i omegnen af Tel Quel, Ricardou, Thibaudcau, Baudry, Faye og Maurice Roche, hvoraf nogle en tid blev betragtet som Ny Roman-epigoner; dels forskellige enegzngere som Lc Clézio,  Jean Ristat (der senere gik over til poesien) og på en vis mide Michel Butor, der ophorte ined at skrive romaner i  1960 og med sine nye eksperimenterende vzrker »overskred« den Ny Roman.

Denne anden hypotese bygger p i  cn przmis om konfigurationen af det felt, hvori Perec og Sollers og alle de andre ville positionere sig i starten af Begyndelsen på historien onl denne feltkonfiguration kan man bekvemt lzgge ved Frankrigs befrielse i 1944, skont nogle af lrzkkene, f.eks. de intellektuelles politiske engagement, gir tilbage til trediverne. I de umiddelbare efterkrigsår blev Sartre inkarnationen af en iiltellektuel  konsensus, der meget direkte kan afledes af de uo~ngzngclige historiske erfaringer med bestettelsen, idr rensningen  og de kaotiske efterkrigsar. Det szregne ved Sartre (til forskel fra f.eks. Merleau-Ponty og Camus) var hans dobbelte doininans som den mest anerkendte filosof og den mest anerkendte romanforfatter, soin han for- sggte at holde ved lige med en ufattelig produktion af litteratur, politisk essayistik, litterzr kritik og interventioner af talrige arter: der eksisterede så at sige udelukkende engageret litteratur i slutningen af 40erne, idet Sartre approprierede al ny lilleralur af interesse, fra Sarraute til Genet. Det saxegne ved Sartre var således, at han havde kapacitet til at dominere et intellekluelt  Jelt, i hvilket filosofi, litteratur og politik var snzvert forbundne, således at alle filosofiske, litterzre og politiske positioner var tvunget til at tage stilling til de andre positioner. Dettc intellcktuellc fclt vedblcv med at cksistere til 70eme, men Sartre mistede efterhånden sin dominans over det.

Herefter gik den overordnede bevzgelse i det intellekluelle fe11 fra Sartres dominans til humanvidenskabernes dominans, markeret f.eks. af Lévi-Strauss' diskussion af Sartres Critique cle  la raison dialectique (1960) i La Pensge sauvage (1962). Denne zndring medferte en ekspansion og en stzrk popularisering af huinanvidenskabelige temaer og inetoder uden for dc specialiserede universiletsiag; dcn strukLurcllc lingvislik blev ikke alcne en ny grundlagsdisciplin inden for universitetet, men også for den intellektuelle mode uden for eller på grrensen til universitetet, der fik navnet »strukturalisme«.Overhovedet medf~rte humanvidenskabernes opstigning en hojere status for videnskabelig behandling  af humanistiske emner. Inden for det filosofiske felt viste Sartres faldende dominans sig dels i modstanden mod eksistentialismens »subjektfilosofi«  i harmoni med den strukturcllc lingvistiks subjektlØshed, f.eks. hos Foucault, dels i Nietzsches  stigende status, inarkeret af bl.a. Gilles Deleuzes Nietzsche  et la philosophie (1962). I det intellektuelle felts forhold til politikken skele der i ierste omgang, sammenfaldende med Algier-krigens afslutningen i 1962 og i ovcrcnsstemmelse med de nye videnskabelige idealer, en politisk  demobilisering blandt de inlellektuelle, d.v.s. en delegitimering af Sartres model for den ~universellc intellektuelle« og for marxismen (lzs: det franske kommunistparti).  Denne demobilisering varede imidlertid kun  til 1968,  hvor politikken atter fik greb om del intellektuelle felt.

Endelig kan man inden for dct litteracrc felt konstaterc ct fald for Sartres engagerede roman, som iiuidlcrtid fandt sted for den politiske denlobilisering. Sartre udgav de sidste to bind af den ufuldf~rte romanserie Les Chernins de la libertk i  1949 og helligede sig derefter tcatret. Den engagerede roman blev omkring 1950 angrebet fra mange sider, af Julien Gracq, fra diverse borgerlige hold og endelig af den Ny Roman. Når elikelten den »Ny Roman« havde en sådan effekt -i en grad så den så at sige virkeligt kom til at eksistere og ikke siden har vzret til at komme af ined -skyldes det formentlig, at Robbe-Grillet &amp; Co. med held kunne beskylde Sartre for at have forkastet litteraturens autonomi til fordel for eksterne, ideologiske f~inktioner (hvilket er diskutabelt). Den Ny Romans fortalere kunne dermed genoprette en autonom (avantgarde)- position inden for romanen, i hvilken den egentlige kunst er rent internt bestemt af  dens egne formproblerner til forskel fra en eksternt (ideologisk eller Økonomisk) bestemt kunst, idet man indskrev sig i den modernistiske tradilion for anti-naturalisme i romanen (Proust, Faulkner, Kafka, Woolf, Joyce, Beckett, Blanchot, etc.). Forbindelsen mellem det filosofiske og dct litterme felt forblev imidlertid vigtig, som det ses hos 6I)ernes filosoffer, f.eks. Deleuze, Foucault og Derrida, og den Ny  Romans fortalere var på ingen måde apolitiske.

Forskellen p6  Prrrc og Sollers he.stclr derfor ikke ulene i deres  fi~r,skellige ,forhold til den engogerede rornun o g  den Ny Roman, men også i deres.forskellige  forhold  til det intellektuelle,felts  udvikling, smrligtforholdet til humanvidenskaherne.

## Te1 Quel i tidsskriftfeltet

Den folgende skitse af  tidsskriftfcltets historie i  5I)erne og 60ernes Frankrig har til hensigt at belyse Te1 Q~tels centrale rolle i 60erne og dermed indirekte Perecs marginale rolle. Den er mcget selektiv, fordi den for det forste kun medtager de dominerendeL0 positioner, som er indlejret i et stgrre felt, hvori man f.eks. finder de komn~unistiske tidsskrifter La Nouvelle Criticlue og Aragons Les Lettres Fr-un~ui.se.s, et h~jreoricnteret tidsskrift  som Mauriacs La T d l e   Ronde, det venstrekatolske tidsskrift Esprit og diverse dominerede litteraturtidsskrifter som Mel-cure de Frcir~ce, Cahiers du Sud, Europe og La Pcrrisiennr. Pointen er ikke at allc disse tidsskrifter var uden betydning for fransk kulturliv, men at de alle lader sig karakterisere som dominerede eller mangelfulde versioner af de dominerende tidsskrifter. For det andet er hele dette tidsskriftfelt defineret som et sublell (det smalle markeds pol) i et sten-e  felt for kulturel produktion, d.v.s. dcfineret ved oppositionen til det brede markeds pol med dets bestsellere, aviscr og ugeblade; overgangen mellem de lo poler er selvsagt flydende.

Sai-tres Les Tunps  Modemes ( T M ) var den umiddclbare efterkrigstids absolut dorninerendc tidsskrift p3 det intellektuelle felt, men genoprettelsen af inellemkrigstidens dominerende litteraturtidsskrift Ln Nouvelle Rev~te Fruncaise (NRF) med Jean Paulhan som redaktgir i 19.53 bctegnede en anfzgtelse af den cngagerede roiiians  dominans  over litteraturen.  I forhold  til TM mcd dets kombination af filosofisk legitimitet, politisk engagemerit og satsen på rornangenren var NRF specifikt litterat, apolitisk og satsede generelt på kanoniscrede forfattere og specielt p i  den hgjere poesi, f.eks. Claudcl, Saint-John Pcrse, Char og Jaccottet. Dermed  var de  to poler i  det intellektuelle felts grundstruktur i  50ernc givet: på den ene side det dominerende politisk-intellektuelle og stadigt mindre litterzre TM, på den anden side det doniinerende ikke-politisk-intellektuelle,  hojlitterzre NRF. I en domineret, men samtidig central position mellem de to dominerende blev der plads til Maurice Nadeaus Les Lettres No~~velles (LN), soin ogsi blev oprettet i  1953 og havde til hensigt at udfordre NRFs litterzre dominans. IiN var mere litterat end TM og mere intellektuelt  end NRF og blandede de ellers adskilte medarbejderkredse h a TM og NRF, f.eks. ved at overtage nogle af TMs tidlige, litterzre bidragydere som Michel Leiris og Raymond Queneau. I forhold til NRF havde det en lidt yngre profil og var mere åbent over ror udenlandsk litteratur; politisk var LN orienteret illod TMs venstre-ciigagement. Tidsskriftet Argurnerzts (1956-  1962) kan betragtes som en intellektuel pendant til LN, idet folk som Jean Duvignaud, Edgar Morin og Barthes skrev begge steder.

I 60erne eksisterede de Acste af disse tidsslirifter fortsat, inen feltets konfiguration havde zildret sig fundamentalt. Det ville vzre forkert at sige, at TM havde tabt al indflydelse, inen det var ligesoin ikke lzngere dér  tingcne skete. Denne omvzltning kan ses i  tidskriftet Critiq~~es stigende status og tendcntielle atlosning af TM som det dominerende intellektuelle tidsskrift.  Critique, gr~lndlagt i  1936 af Georges Bataillc, blandede oprindeligt to grupper, som kun havde det til fzlles, at de ikke var konfornie med Sartres rnodel for intellektuel legitinlitet: dels en gruppe af mere eller mindre autodidakte Sranskn~zild som Bataille, Blanchot og Jean Piel, dels en gruppe af udlzndige rried en betydelig filosofisk kapital -Kojkve, Eric Weil og Koyrk. Denne szregne blanding af littcrzr avantgarde, legitim filosofi og åbenhed over for humanvidenskaberne eksisterede fortsat i  6Oerne -man genfinder den personificeret i 60ernes Foucault -men nåede forst da til den anerkendelse, som gjorde Critigue til det vigtigste reputatio~~sskabende tidsskrift p5 det intellektuelle felt. NRF inkarnerede fortsat den h@jesïc litterzre legitimitet. mens LN havde tabt indflydelse i takt med TM og clcsuden flere gange zndret udgivelsesform. At Nadeau i  1966 grundlagde Lu Quirzzuint'  littémire,  kan beti-agtes som en indikation Sor dominansen af Criliyues ii-iodcl (nemlig den liun at bringe artikellange anmeldelser skrcvet aSh@jt  kompetente folk), som Lrr  Quinzrrine var og er en mere populzr og kortrattet version af.

Det vzsentlige her er imidlertid, at den centrale, men dominerede position melleni den intellektuelt dominerende pol (Cri~iyuc) og den litterzrt dominerende pol (NRF) nu blev besat af Tel Q L I ~ ~ , udgivet af forlaget Seuil, so111 mcd sin satsning på ung litteratur og humanvidenskaber var begyndt at blive en alvoi-lig konkurrent til det dominerende Gallimard og roman-avantgarde~is forlag Minuit. Da der rnelleii~ Criticlue, Te1 Qrrel og NRF var en vis ~idveksling af bidragydere, szrligt mellem de to f@rstnzvntc,"  men ingen udveksling med TM. var der altsi dannet cn veritabel blok af  litterzre og intcllektuellc anti-sar~rianere, som mere eller mindre monopoliscrede produktionen af nyheder på det litterzrt-intellektuelle Selt. Det blev på nzrrncst pzdagogisk vis sallimenfattet af  Sartrc selv i hans ber~&gt;nite ailgrch p2 Foucaiilt efter publikationen af Les A4ot.v  et les c~1zose.s: »Foucault giver folk hvad de har brug for: en eklektisk syntese, i hvilkcii  Robbe-Grillet, strukturalisinen,  lingvistikken, Lacan, Te1 @el efter tur anveildcs til at demonstrere umuligheden af en historisk rcfleksion. Bag historien cr det naturligvis marxismen, der sigtes til. Det drejer sig om at grundlzgge en ny ideologi, den sidste bal-rikadc soin borgerskabet endnu kali rejse mod Marx.«12  Sartres udsagn udtrykker ikke blot den f ~ r h e n dominerendes paranoia, inen peger ogs2 på Trl Quel som det så at sige geoiuetriske punkt, hvor alle disse ikke-sartrianske fznomcner p3 trods af deres Øvrige forskelle for en tid fandt sai-iinieil.  Hvilket ogs5 vil sige, at Trl Q ~ w l og a Sorteriori Philippe Sollers i  dcnne sriminenhzng ikke kun betegner det konkrete tidsskriit, den konkrete person, inen en position i et systcin af relationer, der i kraft af  dens samlende karakter for en i-id havde en central rolle.

## Perec/Sollers

Ligesoin Sollers havde Pei-ec  sammen med en gruppe venner planer om at udgive ct litteraturtidsskrift  orilkring  1960,  og han havde allerede siden midten  al' 50eriie arbejdet p i   adskillige romanprojekter, luen trods stadige revisioner ikke faet noget udgivet. Galliinard havde ganske vist antaget et manuskript i 1959,  iiien da revisionen udeblev, faldt projektet tilsyneladende til jorden.  Soll e r ~ havde n~crc succes, idet hans forste tekst Le D(fi (1957) fik den ,.lille« litterzrc prix Fénéon og hans forste roman Une curiri~.se solirutle  (1958) en begejstret inodtagelse i pressen, bl.a. hos to indilydclsesrige Iorlattcre, der p5 trods af dcrcs politiske forskel begge kunne genkende dercs egen hgjborgerlige ungdom i tekstens  hovedperson: Mauriac og Asagon. Allerede med Le Parc (l  961), del-  fik den nyligt indstiftede og litterzrt prestigiose MCdicis-pris, slziftede Sollcrs 1Ta den klassiske psykologiskc realisme til cn mere Ny Ronian-agtig stil, der på sin side modtog Foucaults hyldest i Critiqlrr." P.g.a. dennc litterxrc iinei-kendelse havde Sollers :illei-edc Sra starten i  1960 en centi-n1  position i Te1 Quels redaktion, og hans betydning forstzrkedes i  1963, hvor han blev redaktØr af bogsci-ien »Tcl Quel« hos Editions du Scuil; en udrensning i redaktionen  koilsolideredc desuden hans position, men gav hain ogsi en konkurrent i skikkelse af Jcan-Pierre Fayc, der bade var ti 5 1 -  sldre, og soin den ciieste havde de intellektuelle papirer-  i  orderi, idet han var agre86 cle 11hilo.sopliie fra Ecole Normale SupCrieure.

Hvis man vil begrunde denne forskel i Sollers' og Perecs initiale succes, kan man gribe til en analyse af modaliteten i deres forhold til litteraturens sociale verden. Som Louis Pinto skriver, er grundlaget for Bourdieus habitusbegreb, at »erfaringen af den sociale verden er givet ved nogle fundamentale modaliteter [.  .  .] som danner en skala: selvsikkerhed forstået som det lykkelige greb om det sandsynlige, usikkerhed forstået som en sØgen efter det uvist mulige, opgivelse som resignation i skzbnen, og forvirring som uklare forventninger.«14  Diverse former for information tillader at tilskrive Sollers en selvsikkerhed, som kontrasterer Perecs initiale usikkerhed:  Sollers' forforende charme forholdt sig til Perecs generthed som Sollers' evne  til at orientere sig efter de dominerende litterzre og intellektuelle tendenser forholdt sig til Perecs evne til at vzlge de dominerede positioner. Perec var således politisk i begyndelsen af boerne, da man ikke lzngere skulle vzre det, og holdt op med at vzre det i slutningen af boerne, da man atter skulle vzre det. Perec valgte at interessere sig for sociologi, da man burde interessere sig for de lingvistisk inspirerede humanvidenskaber, og skØnt han ikke gik ind for Sartres engagerede roman, fastholdt han i 60erne en tro på Sartres intellektuelle kvaliteter, som fik ham til at forkaste den lingvistiske models dominans.'"erec valgte at fastholde en fordring på realisme og lod Tolstoj og Thomas Mann vzre centrale elementer i sin personlige kanon, da Te1 Quel dikterede det absolutte brud mellem den moderne, ikke-reprzsenterende tekst og den traditionelle litteratur og bidrog til at konsolidere den bekendte avantgarde-kanon med Bataille, Mallarmé,  Sade, Artaud og Lautréamont  som grundelementer. Endelig forblev Perec sine oprindelige mentorer, Jean DuvignaudI6  og Maurice Nadeau, tro på et tidspunkt, hvor deres glansperiode var ved at vzre forbi, rnens Sollers sadlede om fra den mauriacske klassik til den litteraturteoretiske avantgardisme hos Foucault og Barthes. Set fra den senere kanoniserings perspektiv kan Perecs usikkerhed opfattes som den lange dannelse af en mulig identitet, d.v.s. som en langsigtet strategi, mens Sollers' måde  at f ~ l g e de nye tendenser kan opfattes som identitetsl~s opportunisme, d.v.s. en kortsigtet strategi; men det ville vzre forkert af to grunde. For det f ~ r s t e ville det vaere at skrive en teleologisk historie, d.v.s. at skrive historien fra dens slutning; for det andet ville det vzre at underdrive det moment af usikkerhed over for det mulige i feltet, som Perecs f~rste litterzre f o r s ~ g var udtryk for.

## De f ~ r s t e skrifter: en  fejlvurdering

Perecs konsekvente usamtidighed  med  avantgardens  bevzgelser i boerne skyldtes en litteraer strategi, som i nogen grad beroede på en fejlvurdering af

»det uvist mulige« I feltet.  Det er synligt i hans forste litteraturteoretiske skrifter og fØrste roman.

Efter at have opgivet sine historiestudier ved Sorbonne havde Perec omkring  1960 sammen med en gruppe jzvnaldrende  planer om at oprette et marxistisk kulturtidsskrift, som skulle hedde Lu Ligne Générule efter en film af  Eisenstein, hvilket meget vel betegnede ambitionen om at forene marxisme og kunstnerisk modernisme. Gruppen bestod overvejende af studerende, der forberedte sig til Ecole Normale Supérieure,  og en del var t;et på kommunistpartiet, over for hvilket Perec dog holdt en vis distance. Projektet strandede, men resulterede for Perecs vedkommende i en serie artikler (1962-63) i det nystartede tidsskrift Partisans, i hvilke han skitserede sit og Ligne Générulegruppens syn på samtidens og fremtidens roman. I disse artikler positionerede Perec sig fØrst ved det litter~re markeds smalle pol, litteraturens »aile marchantea, gennem afvisningen af deri brede pols »ni tiendedele af den littcrzre produktion«, dernzst ved at forkaste både den engagerede roman og den Ny Roman: »Den franske litteraturs historie efter befrielsen [.  . .] forekommer mig at vzre historien om to store nederlag: dels den engagerede litteraturs, dels den Ny Romans«.17  Modstillingen af engagement og Esteticisme, af realisme og formalisme, var for Perec falsk; han så i Sartres engagerede roman en naiv forestilling om en direkte kommunikation uden om litter~re konventioner og i den Ny  Roman, såvel som hos Beckett, Blanchot, Te1 Quel, etc. en afvisning af besk~ftigelse med virkeligheden.

Perec hzvdede dermed en ny form for litterzr legitimitet, der skulle konkurrere med Sartres allerede illegitime og den Ny Romans allerede anerkendte form, idet han blandede deres t r ~ k , nemlig på den ene side Sartres engagerede realisme og på den anden side den Ny  Romans litterart mere legitime »fornialisme«. Denne »formalistiske realisme« -d.v.s. litter~rt distingverede realisme -skulle på den ene side forene feltets krav om litterzr legitimitet gennem formelle eksperimenter og på den anden side Perecs socialisme, der var lige så vag, som visheden om revolutionens snarlige komme var stor. Perec brugte dog ikke ordet marxisme og refererede ejheller til politiske tznkere som Marx, Engels eller Lenin; de teoretiske referencer er Lukhcs, Sartre, Barthes og Goldmann. Vanskeligheden ved denne positionering på tvzrs af feltets strukturerende modsztning kan ses i, at Perecs formalistiske realisme på trods af v q t e n   på det konkrete forblev vag og ukonkret; han sagde rimten intet om hvilken virkelighed, man burde erobre med hvilke former.

Perecs fgrute bog, en kort roman på  119  sider som udkom i 1965 i Nadeaus serie »Les Leth-es  Nouvelles« hos Julliard, demonstrerede vanskeligheden ved hans formalistiske realisme. Les Choses, ined undertitlen une histoil-e  des un11ées soixante, var en uventet kommerciel  succes med et salg på mere end

100.000  eksemplarer -og et nxsten fuldkomment nederlag Ior hans restetiske program. Bogen lever op til dette program ved på den ene side at beskrive et samtidigt ungt parisisk pars liv og livsstil i alle dets konkrete dctaljei-  og på den anden sidc at formidle denne beskrivelse over brugen af Flauberts L'Educution .sentin?eiitule som irriplicit tekstlig modcl; Perec lånte hele sztninger, nogle scener og stiltr~ek, visse detal.jer, den bergmte impersonalitet og til cn vis grad den karakteristiske viljelose narrative udvikling fra Flaubei-t. Brugen af  verbaltider -ferste kapitel er i conditionnel, dct sidste i f~itur og mellen1 de to bruges iinparfait og passé  siniple -tilf@jer  desuden et elernent af  formbcvidst konstruktion. Det nccstcii fuldstölndige havar af  traditionclle romanelementer soin psykologi og plot -parret Jerôme og Sylvie, for hvem »handle« vil sige at kobe ind, fremstilles som niesten rciie produkter af dcres socialhistorie -narmer ydermcre romanen til tendensen i den Ny Roman, hos Beckett og Blanchot etc., selv om romanens Barthes-inspirerede, sociologiske prxcision tydcligt adskiller den fra disse. Roniancn kan  nok betegnes som samfundskritisk i siil ob.jektivcring af bl.a. reklamens sociale magi, men den flnubertske impersonalitet -her Sorstiet som en blanding af distanceret og solidarisk fremstilling -forhindrer, at den lzscs som en ford@inmelse  alpersonerne. Den kan derior nreppe betegnes som en engageret roman i Sartres lorstand, for hvem »parler c'est @r«,  cftersom den ikke siger, hvad man bel- g@re eller ikkc @re.

Perecs Lorsgg p5 at ivarksatte en dialektik mellem sarrilundsobscrvation og lorniel konstruktion  forblev usynlig for de fleste anmeldcrc. Modtagclsen var ganske vist nxsten entydigt positiv, og Les Choses blev meget omtalt og tildelt Renaudot-priscn, men hovedsageligt fordi man hlndt emnet -beslzgtet med det nyligt opfundne begreb om &gt;jforbrugersamf~tndet« -interessant, ikke fordi man ansi den for at vare interessant i litterar eller astetisk henseende; inindst ti  anmeldere fandt. at der p5 ingen niåde var tale om cn roman. Anmelderne skelnede omhyggeligt mellem  dct sociologiske og det litterare; at det ene skulle have nogen forbindclse med det andet forekom tilsyileladende utankeligt. Perecs foririalistiske rcalisme var rricd andre ord en umulighed, s5 at sige usynlig i dens fors@g p5 at syntetisere en af feltets f~indarnentale modsztninger.  l8

Perec udgav snart efter endnu to kortc romaner, deil studentikost hunioristiske Queneau-pastiche Quel petit vélo &amp; guido~l  ~,hror~lé c~~r,fi&gt;nd de la cour? (1966) og den mindre populzre og mere tydeligt litterare Un I.lorn~ne yui  dor-t (1967), skrevet i du-form og fyldt med litterme citater. Med disse bgger fik Perec ganske vist slået sin eksistens som forlatter fast, men han tabte også den popularitet, som Les Choses uventet havde givet ham, uden derved at nå til en egentlig litterzr anerkendelse. Han var derfor mere eller mindre tvunget lil at zndre sin litter~re strategi.

## Nye planer:  endnu en.fejlvurdering

Konteksten ror Perecs straiegizndring var imidlertid også det intellektuelle felts udvikling, herunder Tel Quels. Ester at have dyrket den Ny Roman indtil 1964 positionerende Te1 Qwl sig p i   det litterzre felt p i samine made som Perec, nen-ilig dels ved at forkaste modsztningen rncllem »mening« (engageret I-oman)  og »forni« (Ny Roman), dels ved at forkaste den »borgerlige« zsteliks begreber om vlerk, forfatter «g inspiration."  Da Inan til forskel fra Perec ogsa forkastede realismen og forestillingen om 1itteratui.cn  som reprzsentation, var måden at udforme denne position på irnidlcrtid en helt anden. Fra omtrent 1963 fors~gtc Te1 Q~iel i stigende grad at forene teorctisk refleksion og litterm praksis, i f ~ r s t e omgang litteraturteori  inspireret af den strukturalistiske lingvistik med Sollcrs' roman Dmme (19651, som med sin sprogudforskende karakter reprzsentcrede en endnu h~jere grad af realitetsabstraktion end den Ny Roinan. I anden omgang koblede Te1 Quel sig på de yngre, kommunistiske intellel&lt;tuelles  nyfundne interesse for hun~arividenskaberne og blev politiscret. Da var Foucault lzngst faldet fra, og Jean-Pierre Faye blev ekskluderet i 1967; med reference til Derrida, Leilin, Lacan og Althusscr indledte Sollers og den nyligt tilkomne Kristeva en overskridelse af strukturalismen, der skulle forbinde videnskab og litteratur, tekstuel teori og praksis i et revolutioncert projekt. Med en inzrkvzrdig blanding af parlitroskab (indtil man i 1969 skiftcde til maoismen .  .  .) og Porkastelse af den vestlige metafysiks tro på sandheden, subjeklet, repr~sentationcn, den transcendentale  signifié  og mening overhovedcl var det hensigten at udformc en »videnskab oin skriften som skriften p i  sin side er videnskaben  om«, at udvikle e 1 1 kcviture tc.xr~lelle. som skulle vzre »sledet for arbejdet mellen1 en ski-iplural praksis og dens teori«. Derined kunne man frisxtte de grnnseerfai-inger, som man kunne finde i kanonen af tcxreslimitcs (Dante, Sade, Lautréarnoni,  Mallarrné,  Arlaud, Bataille), og som den »line~re historie« havde udgi-znset undcr betegnelser som nmysiik, erotisme. galskab, litleratur, det ubevidste«."' Det litternre resultat deraf var Sollers' roman Nornhve.~ (1968). der iscenesztter en kontradiktorisk bevzgelse incllem reprzsentation og tekstlig dekonstruktion  af reprzsentation.

Mens Te1 Quel således f~ilgte en strategi, der med sine stadige brud lignede surrealisternes i tyverne. var Perec i 1967 n3el så langt som til at besinde sig 175 forholdene i fcltet. P5 den ene side fandt han, at modsztningen mellcm den engagerede og den Ny roinan nu var blevet irrelevant, p i   den anden side, at den franske litteratur takket vzre bl.a. Te1 Quel. Barthes og Marthe Robert befandt sig i en periode af hidtil ukendt frihed og åbenhed over for allehånde litterzre eksperimenter (som nzvnt med forbehold over for Te1 Quels forkastelse af realismen). som udclukkende var defineret ved deres opposition til den traditionelle roman. Perec interesseredc sig vzsentligt mere for formelle problemer end i Ligne Gk~zr'rc~le-tiden, inen hans teoretiske refleksioner  fra denne tid fgrte ikke szrligt vidt, for til forskel fra Sollers anså Pei-ec det for at vzre forfatterens rolle »at skrive, ikke at tznke«, og han holdt en betydelig distance til maj '68 og til politiseringen af det intellektuelle felt,"  skgnt han forblev en diskret, men uforknyt socialist til sin dod.

Den vigtigste impuls til en strategizndring kom imidlertid udefra, idet Perec i marts  1967 blev indvalgt i forfattergruppen Oulipo. Oulipo (Ouvroir de littérature potentielle) blev grundlagt  i 1960 af  forfatteren Raymond Queneau og den alsidige videnskabsmand Francois Le Lionnais, men forblev til begyndelsen af 70erne en lidet kendt kreds, hvis medlemmer over en  niinedlig middag diverterede hinanden med opfindelsen al  nye litterzre strukturer, der reprzsenteredc en blanding af huinor og matematisk formalisme -gruppens forbilleder var bl.a. Alfred Jarry og Raymond R o u ~ s e l . ~ ~ Disse to navne betegner ret ngjagtigt det szregne ved Oulipos placering  i det litterxre felt: Roussel (1877-1935) var med sin ekstreme litterzre formalisme en stigende stjerne -Leiris, Butor, Robbe-Grillet og Foucault havde udgivet tekster om ham i 50erne og 60erne. Til gengzld var Jarry (1  873-  1907),  associeret med 50ernes absurde teater, cn klart faldende stjerne, og blandingen af humor og formalisme forekom tilsyneladende lige så utzenkelig som blandingen af det sociologiske og det litterme i Les CI7osrs.

Oulipos litterzre doktrin var centreret om begrebet contrailztr, d.v.s. ideen om litterzr skaben ud fra et bevidst, indledende valg af formelle principper; riinet er således en simpel colztrainte, sestinaen en mere kompliceret. Som disse eksempler viser, var idecn ikke ny. Det nye bestod i, at den blev generaliseret til at gzlde al litterzr produktion, inklusive ronianen, og i overhovedet at  genoptage en  sådan produktiv, men ikke  normativ regelzstetik. Denne »konstriktive konstruktivisme«, som man med en neologisn~e kunne kalde den?  var i almindelighed rettet mod den romantiske zstetiks forestilling om den geniale inspiration og i slcrdeleshed mod surrealismen, som Queneau havde brudt med sidst i 1920erne. Oulipo videreforte ssledes den anti-sekteriske og anti-avai~tgardistiske »klassicisme«, som Queneau havde hzvdct siden 30err~e,'~ og var desuden komplet apolitisk.

Perecs  strategizndring  ses for det  Mrste  i  hans  roman  La  Bispurition ( 1969),  den beromte roman skrevet uden brug af bogstavet e, der bortset fra nogle af Queneaus prz-Oulipo-v~rker som Ezcercices de styk (1947) og Ce17t inille milliards de po2rnes (1961) var det ferste storre Oulipo-vzrk. Med sin bizarre stil, populzrlitterzre krimiplot og montage-agtige karakter reprzsenterede La Dispnrition en absurditet på det litterzre felt, en vits af  tvivlsom sinag snarere end et stykke avantgardelitteratur. Det er således signifikant, at Barthes nlegtede at lzse den, og med én  undtagelse var anmeldelserne negative eller forbeholdne. Et andet udtryk for Perecs strategizndring ses i et brev til  Maurice Nadeau fra  1969, i hvilket Perec fremstiller sine planer om et »vaste ensemble autobiographique«, bestående af fire vlerker: Lieux, som skulle beskrive tolv parisiske steder to gange månedligt over tolv år, skiftende efter en forud fastlagt plan mellem minuties stedsbeskrivclse og erindringer; L'Arbre, soin skulle vzre historien om hans familie; Lieux oa,j'ai  dorini, som skulle vzrc et katalog over steder, han havde sovet, inklusive de dertil knyttede erindringer; endelig W, cn roman i Jules Verne-stil bygget på et barndomsfantasme. Pei-ec havde således store ambitioner; men der kom ikke meget ud af dem. Han gik i gang med Lieux, men opgav projektet i  1975 og publicerede nogle af stedsbeskrivekerne i tidsskrifter; han fik aldrig skrevet L'Arhre, soin ganske vist stadig eksisterede so111 prqjekt ved hans ded, og af Lieux ou j'ai  dornzi blev kun et par sider udgivet. Kun W blev fzrdiggjort og publiceret som fdjetoil i Nadcaus Lu  Quir~zaine lirtérrcire (1969-70), men var til gengzld en fiasko; flere lzsere klagede over den."  Anerkendelsen af de herespil (196872), som Perec i samarbe-ide rned  sin tyske oversztter, Eugen Helmlé, producerede foi- Saarlandischer Rundfunk, hjalp i dene sammenhzng ikke meget, eftersom disse forblev helt ukendte i  Frankrig. Et af dem, L'Arrgmentatioiz, blev dog sat op som teaterstykke i Paris i 1970, men igen uden videre succes.

Perecs strategizndring var således i fgrste omgang ikke meget bevendt; der var et misforhold mellem projekter og publikatioiler, mellem det forsogte og det mulige, mellem  ambition og anerkendelse. Perec var i krise, også p5 det personlige plan. Res~iltatet var, at Pcrcc efter et selviiiordsfors~g gik i psykoanalyse for tred.le gang i  1971.

## Henimod en mangfoldighedsstrategi

De felgende vzrker af Perec syntes ikke at felge noget klart program, inen at udgå fra mere eller illindre tilfzldige impulser. Han udgav i  1972 en pendant til La Dispuririon med e som eneste vokal, Les Revenentes, som forblev komplet ubemzrket i lighed n~cd teaterstykket Lu Poche Parmerztier (1974). Det gik lidt bedre med Ln Boutique obscure fra 1973, som indeholder 124 nedskrevne drØmnle, og Esprces d'e,s/~uce fra 1974, en slags essay om rum fra bogsiden over sengen, vzrelset, boligen gaden, etc. til verdensrummet. An- ineldelserne var ganske vist få, men stort set positive og skrevet af de bedste kritikere, f.eks. Claude Mauriac i Le F i g ~ ~ r o , Bott og Poirot-Delpech i Le Montlc, Caihcrinc David i Nouvel Ohservuteur. Begge bager var resultater af Perecs deltagelse i C u ~ ~ s e cornrnurze, et venstreorienteret, mcn hverken maoistisk eller kommunistisk tidsskrift lancerct i  1972 af Jean Duvignaud og Paul Virilio, hvis interessefelt kan beskrives med Virilios lidtryk soni det »infra-ordinzere«: en teoretiseren og undersogelse  af alt det der cr så banalt og dagligdags, at man ikke benliel-ker  det. C[nr.se cornrnune nåede aldrig at leve op til sit navn og forsvandt ubeinrerket  i  1974.

Ligesom Henri Lefebvres »hverdagssociologi« fra 50erne, som Pcrcc kcndte -både manden og teorien -gennem Duvignaud, rorholdt det »infra-ordinzere« sig som negation til den dominerende interesse for det undtagelsesvise og grzenseerfaringerne.  Det inlcrcssante var imidlertid, at det lykkedes for Perec at rorvandle denne fortlringslflse sociologi eller antropologi til cn hidtil ukendt form for litteratur og derined at integrere humanvidenskaben i littcraturen ved at skabe en realisme, der ikkc bctjcnte sig af narrativ form, men  ar lisïeforin.  Mcrc end nogen anden forfatter har Perec gjort listeformen til er1 selvstzndig littcrzr form, hvis vanskelighed han selv har beskrevet (i karakteristisk  anti-litterm stil): »intet synes at vrere lettere end at opstillc en liste, faktisk er det meget mere kompliceret end det ser ud  til: inan glemmer allid noget, man er fristet [il  at skrive etc., men en fortegnelse, det er netop nar man ikke skriver etc.«"  Listeformen optrzder i hans stedsbeskrivelser, både i Esp&gt;ces d'espace, i Lckstcn Terztutive d'kpui.semenr d'un  lieu purisien (1975) og i de udgivne dele af Lieux-prqjektet, og i hans tekst med dcn lange titel, som indeholdei-  tekstens eneste verbum, »Tentative d'inventaire des aliments liquides et solides  lue j'ai ingitrgites au cours de I'annee mil neuf cent soixantequatorze~ (1  976) -resten er en liste over de faste og flydende @devarer, han indtog i 1974.  Som lister over observerede og faktiske fakla synes disse tekster at rcprzsentcrc c11 slags rå realisme og dermed en helt modsat strategi af hans Oulipo-tekster, der kan ligne (og sommetider er) rene formalistiske ovelser. Men man kan notere sig, al disse L o   strategier udgor den forn~alistiske i-ealismes to poler. som Perec i Ligne Gknkrule-tiden ville syntetisere dialcktisk, nu allsi blot gjort til selvstarndige strategicr. Han havde saledes kunnet Iastholde sin oprindelige intention  ved at zndre dens udrormning.

For samtidig med Cuuse cor?zr~7une-~krifterne fortsatte Perec med Oulipoinspircrede arbe.jt1er f.eks. tre tekster  (1970,  1973) publiceret i tidsskriftet Chunge, en konkurrent til Te1 Qrrel, som Jean-Pierre Faye havde oprettet i 1968; diverse tekster i Oulipos farste samlede publikation La Littkrature porenrielle.  Crkution, uecu&amp;ution.s,  r&amp;crt![rtir~ri.r  (1  973); og digtsamlingen Alphuhets (1976). Derlil kom, al Pcrcc h a  1976 Li1  sin ddd publicerede eii ugeiillig krydsogtvzrs i ugebladet Le Point; da den r~rste samling af Les Mats crois2.s i 1979 blev udgivet i bogform, blev den sågar anmeldt p5 bogsiderne i  fire aviser.

~ ~ i

Med W ~ L L le souvelzir d'enfuncc (1975), i hvilken W-f@!jetonen  alternerer iiied Perecs barndomserindriliger, var det som om tingene faldt p5 plads for Percc. Anineldclserne var igen gode, skg~it bogen s i at sige kom for tidligt til at liave den effekt. den fik efter Perccs d@d; dels var Perec endnu for lidt kendt til at nogen f ~ l t e trang til at undersflge forholdet mellem biografi og vzrk, dels var clen  i  dag almindelige selvransagelse hos J ~ d i s k e overlevende fra anden verdenskrig kuli knap begyndt. Med tre ancrkeridte b ~ g e r på tre ir, hvortil man liiinnc f ~ j c Pcrecs og Bernard Queysannes [ilmatisering  :if  1Jn hommt. q dort (1974),  solli modtog Jean Vigo-prisen, var Perec ved  at genetablere sit navn p5 del litterrere felt, denne gang tydeligere vcd dets smalle pol. Mcgct tydcr pi?,  at han efter at have produceret eii relativt stor mziigde h~.jst forskellige vrerker s5 miilighedeii for at rcinterpretere  disse inangfoldige strategier som en manghldighedsstratcgi, en strategi for produktion af vzrkcr, der tydeligt adskiller sig fra hinanden. I al fald er det i 1975, man  finder den fdrste olTeritlige  havdclse af det, han senere kaldte sin »systematiske omskiftelighed«, d.v.s intentionen om aldrig at bruge en »forni, et systeril eller eri skrivemide« mere end en gang.'"

Maiigloldighedsstrategien  passcr selvsagt glimrende til en Oulipo-zstetik som en slags &gt;&gt;contrainte« for vzrket som helhed, inen den adskiller sig bade fra I.iglze g&amp;17Brale-tidens  hzvdelsc af én  rigtig xstctik og fors~get på at gcstalte et selvbiografisk Ge.vtlr~lr~ilerk som skildret i brevet til Nadeau  i 1969.  Til gellgzld kunnc riiangfoldighedstr:~tcgieii inkorporere dc forcgiende vzrker som aspekter i et vzrk, hvis f~llesnzvnciudelukkende var Perecs konsekverite modstarid mod den ucigdelige borgerlige roinari. soiii iizsteil er den encstc genre, han ikke.  forsagte eller villc forsriige sig med. Mulighedsbctirigelserne for dcn ~systeinatiske omskiftelighed« var for det Mrste, al Perec siden 1967 havde opgivet fcltets stridigheder om den retlc mide at bckrenipe deli borgerlige roman pi, in casu den eksplicitte positionering i forhold til Te1 Quel; lor det andet eksistensen  af ct tilstrrekkeligt stort korpus af forskellige og anerkendte vzrker, som Pcrec f'erst  havde i  midten af 70erne. Perecs strategi uiste sig siledes i retrospektion at kunne opfattes soni larigsigtct, skØnt i begyndclsen famlende; han havde med feltets begyndende anerkendelse fået sig en identitet som fixfatter: krisen var overvundet. Perec kurinc også i  1975 afslutte sin psykoanalyse.

## ~ L ~ s e l i g og  j*ornyerzde«: La  Vie mode d'emploi

Perec havde med  W ou le souvenir d'e/!fiince udgivet sin femte bog i Nadeaus Lettres Nouvelles-serie, der efter Lr.r Choses i  1965 skiftede fra forlaget Julliard til Gallimard-filialen Denoël. Han havde dermed opfyldt sin kontrakt, og da Nadeau samtidig blev Syre1 Sra Denoel, fandt han sig en ny forlzgger, den unge Paul Otchakovsky-Laurens, der var ved at etablere den litterzre bogserie POL hos Hachette, et forlag der var om muligt endnu mere litterzrt marginalt end de foregående. Otchakovsky-Laurens  sikrede ham en fast inånedsl~n, hvorfor Perec endelig kunne opgive det job som documentuli.ste ved et CNRSlaboratoriuiii, som han havde levet af siden 1961: han var omsider blevet fuldtidsforfatter.

Perecs forste bog hos Hachette var Je  me .souvie~is. der med sine 479 »upersonlige« erindringer om s ~ r l i g t SOerncs dagligdagsfrenon~erier, alle indledt med »Jeg husker.. .«, blander del selvbiografiske og dct inha-ordinzre. Anmeldelserne var stort set forbeholdne, men formlen er siden blevet overordentligt populzr, og bogen er dramatiseret. Perec havde imidlertid allerede benyltet forskellige lejligheder Li1  at reklamere for sin kommende roman LLI  Vie mode d'emploi, forste gang i et kapitel  af E.sldcc.s d'espaces (1974), anden gang i et filmel interview ined Viviane Forresler (1976), tredje gang i et interview med Claude Bonnefoy i Les No/rvelles littéraires (nr. 2572, 1977). La Vie mode d'ernploi, som udkom hos Hachelte i september 1978, er på flere måder Perecs hovedvzrk. Den er med sine 700 sider hans laengste bog (hvilket er szrligt bernarkelsesvzrdigt  i et litterat felt, hvor lange romaner mc,d appel til  det smalle marked var ekstremt sjaldne), og det er hans f ~ r s t e vxrk, der virkeligt placerer sig heldigt i forhold til feltets tendens, og dermed også det vaerk, som kan siges at vaere hovedårsagen til den efterf~lgende kanonisering: udcn La Vie mode ti'rmploi var Perec formentlig forblevet marginal og esoterisk, omtrent som Michel Butor, der p.g.a. aS sin skedige vzgring ved at skrive flere romaner er forblevet en lidet populaer forfatter.

Tendenscn i del lilterzre og intellektuelle felt fra midten af 70erne havde flere aspekter, som imidlcrlid  samlet kan beskrives som opl~sningen af det intellektuelle felt, idet de politiske, universilzre og litterzre felter tendentielt blev skilt fra hinanden. Vigtigst for Pcrccs roman var nedgangen for efterkrigstidens antinarrative roman-avanlgarde og den tilsvarende liaus.re for det »romaneske«, fortzllingen, laseligheden, fiktionen, kort sagt den »retour du romanesclae«, soin man også international1 kunne b e m ~ r k e hos Garcia Miirquez, Rushdie, etc. Den nye interesse for lzselighed og narrativitet kan beskrives som opvurderingen af en romantype, der ved at forene eksperiment og lz- selighed er situeret mcllen~ det smalle marked og det brede marked, en typc som Queneau havde [alt for siden 30erne. Opvurderingen af  denne romantypc er nieppe uden sammenhzng med opkomsten af litteraere magasiner som Le Magazine litte'mire  (1965-),  Lu Quinzuine littimire (1966-), Lire (1975) og Le Mondes ugentlige litteraturtillaeg, Le Monde des Eivres (1966-), som med deres journalistiske og aktualitetsorienlerede karakter forener trzk fra det brede (aviser) og det smalle marked (litterzre tidsskrifter).

Sammen med den anti-narrative avantgarde begyndte også ven~treori~nteringen af miste sin selvf@lgelighed. hvilket Inan f ~ r s t og fremmest ser i successen for de Ny Filosoffers marxisme-kritik (Glucksmann, Lévy,  Nemo, etc.) omkring  1976-78.  Den form for intellektuel »terrorisme«, som bestod i automatisk at bedØmmc alting ud fra forhindsgivne politiske kriterier, var forbi, og man kan formode, at Oulipos selvironiske humor blev opfattet som en vclkommen aflaser. Te1 Quel gjorde ogsa disse zndringer med, idet man opgav maoismen i midten af 70erne og begyndte at dyrke USA, dissidenter, mennc~kerettighed~r med videre; men den litterme og intellektuelle legitimitet var nu helt forsvundet. Med nagleromanen Fernrnes (1983), der soni hans folgende romaner var »lzselig«, forsagte Sollers at forsvare sit ry som forfatter, med en vis succes: han blev efter tyve års afvigclse atter taget til nåde af den traditionellc romans forsvarere.

La Vie rr~ode ~l'rrnplois egenskaber passede godt til dette zndrede felt. Romanens interne struktur synes on~hyggeligt at afbalancere dct eksperimentelt fornyende og Izseligheden. P5 den ene side er romanen bygget over nogle yderst komplicerede, fornielle systemer, som i korthed går ud på, at rent formalistisk~ principper manipulerer med p i   forhånd udvalgte, dekontckstualiserede roman-eleme~ltcr.'~ På den anden sidc rummer den en rigdom af groteske, krimiagtige, underfundige, tragiske, ctc. historier, idet den beskriver en parisisk e.jendon og fortzller dens fortidige og nutidige beboeres historier. Og inens hovedparten al'  historierne forlzlles kronologisk og med maksimal enkelhed, er den bzrende historic om inilliard~rcn Bartlebooth og dcnnes relation til to andre af ejendommens beboere, maleren Valene og tusindkunstneren Winckler, fordelt over mange kapitler og dens elementer således logisk og kronologisk opsplittet som en inodcrnistisk historie i la Proust eller Faulkner. Ydermere er denne b ~ r e n d e historie en allegorisk refleksion over zstetiske problemer. Romanens i  al fald tilsyneladende uproblematiske, realistiske reprzsentation afbalanceres ligeledes af en indskreven repr~sentationsproblematik. Bogen indeholder desuden en mzngdc for en roman uszdvanlige trzk, i  selve teksten alt fia madopskrifter til vzrkt@.iskataloger  og diverse grafiske indslag, og cl'ter  teksten firc appendikser: et 70-siders indeks med flere tusinde herivisninger, en listc over de (107) fortalte historicr, en kronologi og ct post sci-ip- tunl, der anforer navnene på tredive forfattere, der er citeret i bogen. Til gengccld er bogen mestendels skrevet i  en meget ligefrem stil uden de storc litterzre raffinementer. Alle disse trzk, dcr så at sige holder hinanden i skal&lt;  og sikrer en relativ 1etlct.sthed  på en labyrintisk, hojlitterzr baggrund, resulterer i en roman med inange lag og af en objcktiv og usyntetiserbar flertydighed. Den var, soin Philippe Dulac skrev i La Noziiwlle revue,frc~ncaise (nr. 3 1 1, decenber  1978), »lisible tout en étant  novateur (enfin!)«.

Anmeldelserne var gencrelt gode, rilange endda eiltusiastiske, oinend man hos anmelderne i den katolske, hpijreorienterede ogleller provinsiellc presse Iándi er1 vis ambivalens over for romariens tydcligc afvigclse fra deres traditionelle forestillinger om deil traditionelle roman; den fik da også forst Médicisprisen efter lange forhandlinger i priskomitéen.

Men LLC  Vie nzode d'eniploi var andet og mere end årets store romanbegi"LI  e rovenhed i Frankrig. Den indskriver sig i  flere andre historier: i eri l=tz,-. inanhistorie, hvori deri ined sin splrnding inellem konstruktion og reprmenlation kan ses som en replik til Proust og Joyce, i efterkrigstideris romanhistorie som nzvnt og i Oulipos kortere historie, hvori den var det forste, storre vzrk konstrueret over koinplicercde, formelle mekanisiiier. I Perecs historie indskrev den sig dels ved at samle en m~engde af  hans tidligere littcrzre strategier (citation, Oulipo-konstruktivisme, banalitetsobservatiori, selvbiografiske trzk, listeforin, etc.),  dels ved at ccntrere forfatterskabet oin romanerne: Perec blev en ronliiriiorfatter rned diverse sekundzre skrifter, som anerkendelsen af Ln Vie rizode d'emj~loi gjorde det interessant at opdage. Perec begyndte således også at tiltrzkke sig universitetslitteraters opmccrksomhed, fra Bernard Magné til den danske professor John Pcdcrscn og den amerikanske Warrei-i  F. Mottc,?" Sor ligesom U1.y.sse.s indeholder La  Vie ~ ~ o c l e d'e~nploi tilstrzkkeligt ined gåder og subtiliteter til at holde pi-ofessorerne  beskzftiget i hundrede ir.

Efter at have skrevet den korte roman Un ccrhinet d'cr/izuteur ( 1979), der kan opfattes som et supplei-ende kapitel til La  Vie /node ~l'c/nploi, og midt i art~e.jdet med den hyperlitterme krinlinalrornan ,, 53 ,jnur.s" (udgivet 1989) dodc Perec imidlertid. Siden er anerkendelseri blevet til en veritabel kanonisering; inrengden af genoptryk, sainleudgivclser og «versrettelser (kun ikke i Daninark), for ikke at tale om konferencer, artikler, bogcr og talrige andre tegn på interesse, taler deres tydelige sprog. Blandt de mere subtilc tegn p5 ane]-kendelse er, at tidsskriftet Critiq~le i  1988 begyndte at anmelde hans boger;'" blandt  de inere tungtvejende, at  s i   Sorskellige forfatterkolleger  soin Leiris, Butor, Robbe-Grillet, Paul Auster, Calvino, Alberto Moravia og Patrick Modiano har udtrykt deres anerkeridelsc al'  P e r e ~ . ~ ~ ' Kanoniseringens paradoksalt resultat er, at Perec i  XOerne og 9Oerne er blevet 70ernes store forfatter.

## Konklusion

Hvilken effekt har nu denne historie om Perecs bane i det litterzre felt p5 forLokningen af hans forfatterskab? I rnangel af plads til detaberede fortolkninger af Perecs vni-ker kan man give cn systematisk beskrivelse a l   forskellen i liiteraturopfattclse hos Perec og de dominerende positioner i det intellcktuelle felt. Dermed kan man vise, at inan skal vzre varsom med at fortolke Perec som en version af de positioner, han eksplicit eller implicit var i opposition mod, hvilket er en risiko, fordi en stor del af litteralurvidenskabens klassifikationskategorier kommer Ira disse positioner. Positionerne kan reduceres til to, soin man begge finder hos Te1 Q~iel: p3 den ene side den litteraturopfattelse, som findes hos Blanchot i forlzngelse af Bataille og hos Foucault, Derrida og f ~ l g e l i g Te1 Q ~ e l i  forlrt.ngelse af Blanchot; på den anden den litteraturtcoretiske avantgardeo  sorn udsprang af humanvidenskaberne, specielt den strukturelle lingvistik.

Forholdet niellein Perec og den litteraturopfattelse, som jeg her vil lade Blancliot inkarnere. kan karakteriseres  som forholdet mellem immanens og transcendens. I Blanchots litteraturopfattelse er litteraturen stedet for en trariscendens, der f@rer ud af verden til »l'arrtr.e  du monde«, »IC  dehorse, som ikke er en anden verden.31 Denne transcendcils er ganske vist uinulig (og netop derfor essentiel), da dette »udenSo~-« ikke har eksistens, og derfor ikke direkte kan erfares, men den forbliver en iranscendent bevzgelse, soiu littcrat~iren bide har sit udspring i og indirekte formidler. Perec derimod afviser enhver tale oin transcendens: litteraturen er et »spil uden hinsides«; orn parret i Les Cl7o.se.s heddci- det: »Det var deres virkelighed, og de havde ikke nogen anden«, ligesom Perec skriver om byen: »Den er vores ruin, og vi har ikke andet«.?' Dette »et nous n'en avons pas d'autre«  betegner meget klart Perccs binding til det konkrcte og imrnanentc i  verden, som ikke er noget umiddelbart givet, men det man kan udforske og s@ge  at forsti. I denne modstilling af den umuligtessentielle transcendens (Blanchot)  og udforskningen af litteraturens og virkelighedens immanens (Perec) kan man se cn af dc talrige versioner af forholdet n~elleni icligion og kiitisk-rationalistisk oplysning: p5 den ene side fors@get  p i at bevare litteraturen som et omrade for irreduktibel  mystisk erfaring, p i  den anden side forsggel på ai bi-ugc litteraturen til deiiiystifikation og Sors@get  på al dernystificcre den liiternre skaben. Disse forskellige opfattelser af litlcraturen funderes i  forskellige kanoner, hos Blanchot overve.jende den proktiske pocsi fra Holderlin over Mallai-rnC  til Rilke og Rcné  Char, foruden Kafka og Beckelt; hos Perec realisme, romanrnodernisme, hunior og konstruktivismc: Flaubert og Tolstoj, Jarry og Roussel, .loycc og Kaka,  Mann og Proust. Qucneau og Borges, Lciris og Lowry.

Forholdet mellem Perec og den samtidige teori-avantgarde er ikke i samme grad en modsztning, men består i en forskydning af nogle beslzgtede temaer. Det er, som om Perec forvandler teori-avantgardens  strukturelle lingvistik til et praktisk  og produktivt program. Intertekstualiteten bliver til brugen af litter z r e   citater i Un homme yui dort og La  Vie inode.  d'emploi og anvendelsen af Flauberl som model i Les Choses. Begrebet om litterzr konvention gives produktivt ud som frivilligt valgt »contrainte«.  Decentreringen af subjektet szttes i v z r k  ved at reducere parret i Les Choses til deres socialhistorie og ved at skrive den kollektive, upersonlige »selv«biografi Je nle .souviens. Den forinelle dekonstruktion af repr~sentationen~ som Derrida taler om i »La double seance,, forvandles til den formelle konstruktion af reprzsentationen i La  Vie mode d'emploi. På samme måde forvandlede Perec psykoanalysen til litterzr teknik, for det fØrste ved med  W ou le .snuvenir d'enfknce at skrive en »imaginzr« selvbiografi, i hvilken fiktion og erindring spilles ud mod hinanden, lznge fer Robbe-Grillet proklamerede denne helt nye opfindelse og med langt sterre radikalitet end Barthes i Roland Barthes par  Roland Barthes. Selvbiografi-specialisten  Philippe Lejeune siger således, at Perecs og Robbe-Grillets selvbiografiske projekter har megel li1 fzlles, »på det n z r  at Perec g@r  uden at sige, hvad Robbe-Grillet siger uden at g@re«." For det andet ved al bruge den freudianske dr~mmelogiks forskydning og fort~tning som bevidst litterzr teknik  til konstruktion  af uendeligt forgrenede fantasmer i flere af vzrkerne fra 70erne, f.eks. W ou le sorivenir d'enfance og La  Vie mode d'emploi. Endelig kan man sige, at det for Perec lykkedes at integrere humanvidenskab og litter z r  nyskabelse i det listeformedc infra-ordinzre,  mens Te1 Quel lod det blive ved en leoretisk anvendelse af hiimanvidenskaberne.

Man kan siledes konstatere, at Perec opfandt en konstruktiv måde at anvende den teoretiske avantgardes ideer på, en måde der ikke blot blev hzngende i destruktionen og dekonstruktionen af det overleverede (reprzsentatiolien, subjektet, vzrket, elc.). Mulighedsbetingelsen for denne konstruktive anvendelse af teori-avantgardens ideer er helt klart, at Perec afviste at forbinde disse med den Bataille-Blanchotske transcendenstese. Og årsagen til denne afvisning skal uden tvivl s@ges  i  en forskel i forholdet til den legitime videns institution, universitetet: hvor de universitetsekstei-ile (Bahille, Blanchot, Sollers) og de universitetsinai.giiale (Barthes, Foucault, Derrida) avantgardister havde et problematisk og kritisk forhold til universitetet,  indtog Perec og Oulipo-gruppen  som helhed en mere docil holdning; de havde derfor mindre trang til  at bruge lilteraturen  til subversion og transgression af deri legitime lzrdom.

## Noter

- I.  Se 1992-forordet i  det fotografiske genoptryk af Maurice Nadeau: Le Romanfruncais depiris la guerre, Paris  l992 (forsteudgave Paris  1970).
2.  En kort oversigt over Perecs vigtigste  vzrker (det totale overblik fås i  Bernard Magnés bibliografi Tentcltive d'inventaire pas  trop apl~t.oximatif  de.r écrits  de Georges Perec, Toulouse  1993):

Romaner: Le.s Choses (1965), Quel petit i4lo u guicion chromé  au  jbnd  (le la coirr? (1966), Un homnw qui dorr (1967), La Dispc~rition (1969), La  Vie mode d'ernploi (1978), Un cabinet rl'anzateur (1979), ,,53,joursU (ufuldendt, udgivet  1989).

Andre boger: Die Mcischine (1972), Ln Bo~ltique oh.scure (1973), EspPces d'espace (1  974), Tentative d'ipui.sernent d'un  lieu pari.sien (197511982). W nu le souvenir d'enfance (1975), Alphahets (1976), . J c   me souviens (1978), Les  mots croisés (1979), La  Clôture et autres poemes (l  980), (i samarbejde med Robert Bober) Récits d'Ellis  Islund (1980), Thé&amp;tre I(1981).

Posthume samlinger af artikler og smiskrifier i bogform: Penser/clrisser (1985), L'Infra-ortlinaire (1989). Voeux (1989), .fe siris né (1990), Cantatrix sopranicu L. et autres icrits scientiflque.~ (l  99  l), L.G.  Une aventure des années  soixante ( 1992), Le Voyage d'hii~er ( 1 993), Beaux pr&amp;.irnts,  helles al~senles (1  994).

3.  Se inine artikler »Kultur og klasse -igen?«, K&amp;K, nr. 75, 1993 og »Introduktion til Bourdieus litteratliranalyse«, K&amp;K. nr. 79, 1995. Bourdieus mest omfattende vzrk om litteratur er Les RPgles de I'art. Gen2.r~ et structure du champ littirairr, Paris 1992.  En nyttig introd~iktion til Bourdieus litteraturanalyse, som også gennemgår hovedparten af  de litterat~iranalyser, som benytter Bourdieus metodologi, er Joseph Surt: Das litemrische Feld. Das Konzept Pierre Boilrc1ieu.s  in Theorie und Praxis, Darmstadt  1995.
4.  Et analogt eksempel er Perecs ford~mmelse af  Dominiq~ie de Roux som »fascist« (i artiklen »Du terrorisine des modes«, Arts  et loisirs, nr. 75, marts  1967), som sandsynligvis skyldes, at de Roux i  1966  havde publiceret en omstridt bog om Céline, hvis antisemitiske syinpatiei-  i 30ernc stadig gjorde ham til en yderst konlroversiel figur.
5.  Se Perec: »Pouvoirs et limites du romaricier francais contemporain«, in M. Ribiere (red.): Parcours Percc, Lyon 1990, p. 37f.; den allerede citerede »Du terrorisme des modes«; David Bellos: Georges Perec. A Lzfe in Words, London 1993, p. 444.
6.  Philippe Lejeune: La mkmoire et l'oblique. Georges Perec ru~tohiograph~, Paris 1991, p. 247. Sollers' tekst er trykt i Les Nouvelles littéraires, 19.  januar  1978.
7. Libération, 16. november 1989.
8.  Den f@lgende fremstilling bygger p5 bl.a. f~lgeride analyser: Anna Boschetti: Sartre et Les Tenzps Modernes, Paris  1985,  Pierre Bourdieu: Honzo acadernicus, Paris 1984, Pierre Bourdieu &amp; Jean-Claude Passeren: »Sociology and Philosophy  in France since 1945.  Death and Resurrection of a Philosophy without Sub.ject«, Social Research, vol. 34, nr. l ,   1967,  Michel Condé: »Te1 Qinel et  la  littératureq, Littératirre. nr. 44, december  1981,  Niilo Kauppi: Te1 Quel: la constitution .sociale d'une nvant-garde, Helsinki  199  1, Louis Pinto: »Au sujet des intellectuels de parodie«, Actes de la recherche en sciences sociales, nr. 89, september  1991 og Louis Pinto: Les Noi.tux de Zurr~thoustrn. La rkception de Nietzsche o11 Ft,nnce, Paris 1995.
9.  Alle vigtige intellektuelle tidsskrifter havde szrnumre om strukturalisme i  disse ir,

- Esprit i 1963, L'Arc i 1965, Les Temps Modernes i 1966, La Pensée i 1967. Hvad angår strukturalistiske bøger var 1966 et særligt vigtigt år, med Lacans Écrits, Grimas' Sémantique structurale, Barthes' Critique et vérité, Focaults Les Mots et les choses, etc. Man kan notere sig, at Lévi-Strauss, i sin egenskab af legitim universitetsstrukturalist, ikke var begejstret for den litteraturkritiske anvendelse af strukturalismen; se »Structuralisme et critique littéraire«, in Antropologie structurale deux, Paris 1973, p. 322-25.
10. »Dominerende« og »domineret« refererer, hvor ikke andet anføres, til dominans i det specifikt intellektuelle eller litterære hierarki. Forlaget Minuit kan således (i al fald efter omtrent 1960) betegnes som et litterært dominerende forlag p.g.a. dets forfatteres litterære anseclse, selv om det var og er et ganske lille forlag uden videre økonomiske midler.
11. I 60erne skrev Michel Butor, Michel Deguy, Focault, Jean Starobinski og Jean Tortel i bade Critique, Tel Quel og NRF. Barthes, Derrida, Genette, Todorov, JeanPierre Richard, samt Sollers, Thibaudeau og Ricardou skrev i både Critique og Tel Quel. Maurice Blanchot, som var med i Critique fra begyndelsen, men gik over til at publicere sine artikler i NRF i 1953 og aldrig nedlod sig til at skrive i Tel Quel, var en central reference for flertallet af de nævnte.
12. »Sartre répond«, interview med Bernard Pingaud, La Quinzaine littéraire, nr. 14, 15. oktober 1966. Interviewet findes også i L'Arc, nr. 30, 1966. Jf. også Madeleine Chapsals interview med Focault i La Quinzaine littéraire, nr. 5, 16. maj 1966.
13. Om modtagelsen at de første tekster, se Kauppi, op. cit. (se note 8) p. 26-27. Foucaults artikel »Distance, aspect, origine« i Critique, nr. 198, 1963, er genoptrykt i Tel Quel: Théorie d'ensemble, Paris 1968.
14. Louis Pinto: »La théorie en pratique«, Critique, nr. 579-580, august-september 1995, p. 616.
15. Se f.eks. Perecs artikel »Les idées du jour«, Arts et loisirs, nr. 57, 26. oktober 1966. Perecs opfattelse af Lévi-Strauss, Lacan, Alhusser, Barthes og Focault som intellektuelle modeskabere i denne artikel kan sandsynligvis ses som et ekko af Sartres allerede citerede udsagn om Focault. Perecs tæthed på en sartriansk position kan også ses i publikationen af et afsnit af hans tredje bog Un homme qui dort i TM (nr. 250, marts 1967), samt i TM-medarbejderen Bernard Pingauds rosende anmeldelse i La Quinzaine littéraire (nr. 27, 1. maj 1967) af denne og Michel Rybalkas ditto i The French Review (vol. 41, 1967); Rybalka var sammen med Michel Contat forfatter til Les Ecrits de Sartre (Paris 1970). Jf. også Rybalkas og Contats erindringer om Perec i Cahiers Georges Perec, nr. 4, 1990.
16. Jean Duvignaud, f. 192l, romanforfatter og professor i sociologi, var Perecs filosofilærer i den sidste gymnasieklasse (1953) og bidrog til, at Perec turde tage beslutningen om at skrive. Duvignaud var centralt placeret i 50ernes intellektuelle felt, idet han anmeldte i NRF, bidrog til LN og var redaktør af Théâtre populaire og Arguments sammen med bl.a. Barthes. Han præsenterede Perec for en række af sine intellektuelle venner, Barthes, Marthe Robert, Henri Lefebvre, Maurice Nadeau, m.fl. Ligesom Perec (og til forskel fra Barthes) blev han for længe hængende i 50ernes modeller for intellektuel legitimitet og synes senere overvejende at have satset på en regelret universitetskarriere, inkl. en mængde tillidsposter i diverse institutioner og organisationer.
17. Perecs artikler er genoptrykt i L.G. Une aventure des années soixante, Paris 1992. Citaterne er fra pp. 68, 26 og 47.
18. Perec beklagede sig i to interviews over, at ingen bortset fra Barthes i et personligt

- brev (citeret i  Bellos, op.cit. (se notc S) p. 298-299) havde forstict hvad Les Choses gik ud  pi; se Claudine Jardin: ..Pas  sociologuc, rnais documentaliste.&lt;, Le Figa~.o: 28. februar  l966 og Patricia Pruniei-s interview fra 2. maj  1967 i  tiendes speciale Lcs ChosPs  clc  Gmr,qc~.s Perre,, soni findes i  Association Georges Perecs arkiv i Paris.
19. Jf. Philippe Sollers: &gt;)Le  rornan ct I'expericrice des lirnites«, Tv1 Qrrel, nr. 25, forsi. 1966, genoplrykt i  Sollers' Logicllles, Paris  1968.
20. Tel Quel: ï'lic?n~~ie tl'en.rcnible, Paris  1980 (rkjrsteudgave 1968), pp. 301, 72 og 74.
21. Jf. interview  ined Jcaii Duvignci~id, LP  Noui~el obseri~atrur, IS. deccniber  l965 og det allerede citerede interview  med Patricia Prunicr, samt »Eci-iture ct inass-rnedia«, Preui~~.~, nr. 202,  1967, »La chose«, Magcizinc  littc;r&lt;ri~-e, rir. 3 16, decernbcr 1993, og den allerede citerede »Pouvoirs et linlites du roniaricier francais coritemporairi« (se note 5). Om '68,  se Jean Duvigriaud: Pcrec ou la cicat~.icc~, Arles  1993, p. 52, og Bellos, op. cit. (se n«tc S), p. 400-403. samt interviewet med Alain Hesvé i Le Suui)c~g&lt;?, december 1978.
22. Jf. Jacques Bens: OirLiPn 1960-1963, Paris, 1980. Blandt de aridre inedlcrnmer var I'orfatterne  Sacq~ies Roubaud (fra 1966), Hni-ry Mathews og Italo Calvino (1973), Paul Fouriicl, Jacques Jouet, ctc., og nogle mnternatikei-c.
23. JI. Fralipis Le Lionnais: ~Rayrnoiid Queneau et I'ainalgamc des in:ithéinatiques et de I n   littératui-e«, in O~ilipo: Atlns tle littircltrire potc~rzrielle, Pai-is 1988,  p. 39. Om Queneaus klassicisnie,  sc Quencaus artikelsiiinliriger Le  Vo-ycige  (,r/  G~.e&lt;:e, Paris 1973 og Rfirotis, cliifïres r t Irttrr.~, Paris  1950/1965.
24. Se »Lettre 5 Nadeau&lt;&lt;. in .le  sri W . ru;, Paris  1990. De udgivne dele af Lieux er: »La rue Viliri« i L'&amp;/i.ci-or(lintrit.e, Paris  1989,  »C~iettées«. Lrs. Lettrc?.~ Nor~iiellc.~, rir.  1 , februar-~narts  1977, »Vues d'Italie«, Notrivlle r~i~rre (le&gt; p.r~~c:lia~iuly.sc, nr.  16,  eftcrar 1977, »Rue dc I'Assomptioii«, L'Arc, rir. 76,  1979. 0 1 1 1 Lieux og  Wgenerelt, se Leje~irie, op. cii. (sc note 6). Den  udgivnc del af Lieux o2 j'at  domii er  »Trois chambres i-etrouvées«,  in Pen.ser/clu.s.sc~r, Paris  1985. Om reaktionerne p3 W, se Maurice Nadc~i~i: Crcicrs lcrlr soiefzt I-e~zclirr.~, Paris  1990: p. 435.
25. »N«tes coiiceriiant Ics objets qui sont sur riia table de lraviiil« (19761, in Pen.srr/ clusscr, p. 21  -22.
26. Se Gilles Pudlowski: »L'liorninc des choses et ses r.acines«, PrPsenoc er regal-tls, ni.. 1 7 1 8, 1975. Pei-ec har hlevdet sin i~c~rscztiliti i  »Notes sur ce que  je cherche«. Lc Figrlro, 8. dcceiriber  1978 (genoptrykt i Prnsrr/cla.s.sci-), samt i  irilerviews med J.L. Eziiie, Lcs No~lvr1le.s litt~rcrir.t~.s, nr. 2655, 6. oktobcr  197s. med J.-J. Brocllier, Le M(1gcr:inr  littcir.trire. nr.  14  1 ,  oktober  1978, iiied P. Fardeau, Fruncc&lt;  No~li'elle, nr.  1744, 16.  april  1970, in.ll. CiLatct es T i - a Penser/c.l~is.sr/-, p. 9.
27. Alle detaljerne i  Pesecs forberederide lister, systemer, etc. karl st~idei-es i  Hiins Hart,je, Bcriiard Magné &amp; Jacq~ies Nccfs: Ctihi&lt;~r c1r.s c.hu~.ge.s de La  Vie 11zorlr  d ' p m plni, Pal-is 1993.
28. Jf. Bcriiard Magné: Po-et~oll(ige.s 1981- I  9~5'9. Toulousc, 1989; Johri Pedersen: Pr,-&lt;,c ou les rcJ.rte.r  o.oi.sPs, R&lt;JIJLIP ~.onzune, nuinéro  supplCinentuire, iir. 29,  1985, Warrcn  F. Motte: The Poc&gt;ric..s  c?fExl7cri1izeiic. A .st~~dy ofrhe Worli c!f'Gr~orgt!.s Prrec, Lcxington (Kentucky), 1984.
29. Se Cl-itiq~le, ni-.  492.  maj  1988 (en ;iiimeldelse :if  ct u ~ n d r e t genoptryk af digtsamliiigen Alphnhrts fra  1985!); nr. 503, april  1989 (geiioptryk  af U I ~ c.c~birlct d'(iri7citelofra  1988); op nr. 5 10, novcinber  I  989 (L%?fi-tr-ordi~irri~-c).
30. Se Michel Leiris: Journcil  1922-1989, Paris  1992; Michel Butur interviewet  af Jean-Pierre  Barou, Lihirario~l, 30.  iiovernbci-  1989; Alairi  Robbe-Grillel: Les

- Dernier.~ jours  de Corirzthe, Paris  1994; Paul Austers anmeldelse af overszettelsen af La  Vie mode d'emploi, The New  York Times Review (&lt;f Books, 15. november 1987; Italo Calvino: Pourquoi lire les clas.siques.~, Paris  1993; Alberto Moravia: Journul europgeri, Paris  1994; Patrick Modiano i Libkratiori, 2. november  1994.
- 3 1 .   Se Blanchot: L'Espcice littkraire, Paris  1955, Le L i v r ~ uvenir, Paris  1959; L'Attente-l'oi~hli, Paris  1962, samt »L'experience-lirnite«, La Nouvelle Revue Fran~ni.re, nr. 1 18, oktober  1962.
32. Se Perec interviewet af Alain Hervé  i Le Sauvage, december 1978; Le.7 Choses (J~~lliardIPresses pocket-udgave, 1990), p.  18; E.sp?ce.s  d'espace, Paris  1974, p. 85.
33. Ph. Lejeiine, op.cit. (se note 6), s.72. Lejeuiie refererer  til Robbe-Grillets udtalelse i Libiration, 17.  januar  1985: »Jeg har formuleret denne nye pagt: det er det imaginzre der taler; det imagiii~re taler om erindringen.« Robbe-Grillets nye pagt udtrykkes i Le Miroir qui rrvient, Paris  1985, L'Ai~~klique ou l'enchanternent, Paris  1988, og Les Derrziersjours  de Corinthe, Paris  1994.