Den ubehjælpsomme skrift
Forfattere: Mads Rosendahl Thomsen
Tidsskrift: passage (2006-06-01)

## Den ubehjælpsomme skrift

## Mads Rosendahl Thomsen

Måske skal man være rigtig god for at kunne skrive så forkert, at korrekturlæserne kan forstå, at de skal holde fingrene væk.  Aleksandar Hemon og Jonathan Safran Foer, to unge forfattere hvis værker i løbet af kort tid er blevet oversat til mere end tyve sprog, har i deres værker begge gjort brug af passager, som foregiver  at  være  skrevet  eller  fortalt  af  personer med et gebrokkent engelsk. Umiddelbart ligner det et paradoks - forfattere skal jo skrive godt - men bag deres brug ligger der både en radikalisering af en gammel tradition for ikke at skrive korrekt i litteraturen og en afspejling af den måde sprog, især engelsk, bruges på i vores samtid.

Det er ikke nye tricks, Hemon og Foer benytter sig af,   om end de går lidt videre med hensyn til at anvende ukorrekt stavning, fejlagtig grammatik og en generelt usikker tone. Men netop deres markante og aktualiserende brug af en gammel teknik stiller flere spørgsmål, som jeg vil forsøge at besvare i det følgende. Hvilke funktioner har det ubehjælpsomme sprog i litteraturen? Er det avantgardens triumf, at man kan bruge sådanne teknikker i noget, der nærmer sig mainstreamromaner, eller er det avantgarde-kitsch at skrive sådan? Er der forskel på anvendelsen af det gebrokne sprog, når  det  kommer fra  migranten  Hemon og fra new yorkeren Foer? Og er deres anvendelse symptom på, at det Global English ,  som millioner af mennesker til stor fortrydelse for nogle purister benytter sig af, også har en berettigelse som litterært udtryk?

I Hemons Nowhere Man har hovedpersonen Pronek, der også optræder i Hemons debut The Question of Bruno, problemer med det engelske sprog. Hans amerikanske veninde og senere kæreste retter ofte på ham, her umiddelbart efter at hun har hjulpet ham med at tage et kondom på:

'Can I turn off light?' Pronek says. / 'The light.' /  'What?' / 'Can I turn off the light. '  /  'T urn off the light. ' 1

Proneks manglede beherskelse af sproget kommer også til udtryk i et fire sider langt brev fra vennen Mirza fra Bosnien, angiveligt oversat af Pronek selv, der  midt  i  romanen  beretter  om  krigens  rædsler. Mirza undskylder til sidst i brevet, at han er så snakkesalig,  men  forklarer  det  med,  at  folk  går  rundt uden at kunne tale med hinanden om, hvad der er sket, og at han derfor har et stort behov for at skrive om sine traumatiske oplevelser:

I am sorry I talk too much. We in Sarajevo have nobody to talk, just each other; nobody wants to listen to these stories. I cannot talk more.  Y ou talk now. I am waiting for your letter. You must write me. Send me one book, I can read little English  language,  maybe  one detective novel, maybe something about children. See I'm little crazy. Write me. 2

I  en  roman,  der  for  det  meste  kun  indirekte  beretter om, hvad der skete på Balkan i begyndelsen af 1990'erne, optræder Mirzas brev som et direkte vidnesbyrd, og det fremstår med en forunderlig oprigtig  patos,  som  blandt  andet  bliver  båret  af  det ubehjælpsomme i hans og Proneks fælles sproglige formulering. Ordene presses frem af behovet for at sige noget, men snubler samtidig i deres forsøg på at sige tingene rigtigt. Det gør kun passagen stærkere, måske fordi der alligevel ikke er en rigtig måde at sige tingene på.

Jonathan  Safran  Foer  har  i  begge  sine  romaner også  gjort  brug  af  fortællerstemmer  med  et  ikke helt korrekt engelsk. I Extremely Loud and Incredibly Close begår fortælleren, det niårige barnegeni Oskar, like a bağ

pefore I was evacuated I wrote on the door that I was alive,

and the address of the refugee camp in Oschat. I waited for a letter, but

no letter ever came. Because there were so many bodies, and because so

dead, thousands of people were lato suffer hope. When I had thought

many of the bodies had been destroy here was never a list of the

I was dying at the base of the Loschwitz. Bridge, there was a single

now I am alive. and thinking is killing me)l think and think and think. 1

joyed på trods af sine mangeartede talenter små fejl med sproget. Mere tydeligt udfoldes det ukorrekte sprog i en mindre passage i romanen, der er fortalt af Oskars farfar og handler om hans oplevelser under bombardementet af Dresden. Den ukorrekte skrift er her helt konkret fremhævet ved, at der er sat korrekturtegn i teksten:

Chan death. JI took the future home from my pocket and gave it to he

© Jonathan Safran Foer

Extremely Loud and Incredibly Close 2005, New  Y ork

Korrekturtegnene gør læsningen langsommere i en passage af grusomheder, som man ellers kunne være fristet til ikke at opholde sig for længe ved. Det får også skriften til at ligne et dokument, som en eller anden siden hen har bearbejdet, en beretning, der er nedskrevet og senere fundet, selvom det naturligvis er Foer selv, der har skrevet det hele.

I Foers første roman Everything is Illuminated fortælles store dele af romanen af den unge ukrainer Alexander, som også bestandigt kommer galt afsted med det engelske:

Lvov is not very impressive from inside the train station. This is where I loitered for the hero for more than four hours. His train was dilatory, so it was five hours. I was spleened to have to loiter there with nothing to do, without even a hi-fi, but I  was very good-humored to not have to be in the car with Grandfather, who was likely becoming a de  ranged person, and Sammy Davis, Junior, Junior, who was already de  ranged. The station was not ordinary, because there were blue and yel  low papers from the ceiling. They were there for the first birthday of the new constitution.  This did not make me so proud, but I was appeased that the hero should view them when disembarking the train from Prague. He would obtain an excellent picture of our country. Perhaps he would think that the yellow and blue papers were for him, because I know that they are the Jewish colors. 4

Den unge Aleksander slider med det engelske sprog i sine breve til romanens anden hovedperson, Foers alter ego, og undskylder ofte sine manglende evner til  at  udtrykke  sig  korrekt  og  nuanceret.  Det forstærker indtrykket af, at han ikke blot er ved at lære et nyt sprog, men også en ny kultur i sit møde med personer fra  V esten.

Hemon og Foer  arbejder  begge  med  forskellige grader af ubehjælpsomt sprog inden for det samme værk. De skriver polyfone romaner, hvor fortællerpositionen skifter, og hvor det ubehjælpsomme sprog både kan optræde i repræsenteret tale og i selve fortællingen, i en direkte overtagelse af romanens udtryk. Dermed dækker de også tre af de vigtigste måder, hvorpå forfattere kan inddrage ukorrekt sprog.

Mest udbredt i litteraturen er repræsentationen af forkert tale fra en figur i teksten, indlejret i et sprog, som ellers er korrekt. Denne praksis indebærer ofte en  karikatur  af  fejlbehæftet  talesprog  eller  slang, som hos Hemons Pronek-figur.

Nært  beslægtet  med  denne  anvendelse  er  tale, som ikke er decideret fejlagtig, men blot udtryk for en særlig dialekt eller personlighed, hvor sofistikeret den end kan være anvendt af forfatteren, som i f.eks. Per Højholts Gittes monologer (og efter sigende fandtes der jo en virkelig Gitte i Silkeborg, som Højholt rådførte sig med, når han blev i tvivl om, hvorvidt han havde ramt tonen rigtigt).

Det  ubehjælpsomme  udtrykkes  også  af  Kirsten Thorup i Ingenmandsland ,  hvor den senile hovedperson gives et sprog, som ikke er grammatisk ukorrekt,  og  som formentlig heller ikke er tænkt som en  realistisk  gengivelse  af  tankestrømmen  hos  en person. I stedet signalerer det en manglende beherskelse af sproget og dets evne til at beskrive sig selv og omverdenen.

Den anden store kategori er romaner, som hele vejen  igennem  er  skrevet  med  et  reduceret  eller ukorrekt sprog. Eksemplerne er ikke mange, men til gengæld er de indimellem ganske markante. I Samuel Selvons The Lonely Londoners får den caribiske indflydelse f.eks. lov til at brede sig ud over hele romanens diskurs:

When Moses did arrive fresh in London, he look around for a place where he wouldn't have to spend much money, where he could get plenty food, and where he could meet the boys and coast a old talk to pass the time away - for this city powerfully lonely when you on your own. 5

Lige så markant er Mark Twains valg i Huckleberry Finn ,  hvor tonen også straks i åbningen slås an med en grammatisk fejl ('Tom and me found'), en grel stavefejl ('sivilize') og en beåndet misforståelse ('a body' i stedet for 'anybody'):

Now the way that the book winds up is this: T om and me found the money that the robbers hid in the cave, and it made us rich.  W e got six thousand dollars apiece - all gold. It was an awful sight of money when it was piled up. Well, Judge Thatcher he took it and put it out at interest, and it fetched us a dollar a day apiece all the year round - more than a body could tell what to do with.   The  Widow Douglas she took me for her son, and allowed she would sivilize me; but it was rough living in the house all the time, considering how dismal regular and decent the widow was in all her ways; and so when I couldn't stand it no longer I lit out. 6

I denne form er der også glidende overgange mellem det fejlbehæftede, det slangprægede, det klodsede  og  det  overdrevent  sofistikerede  sprog.  J.  D. Salingers The Catcher in the Rye er blot en af mange romaner,  som  er  præget  af  slang,  en  modus,  som også kan føre til inddragelse af en hel del engelske gloser i det danske sprog, hvilket bl.a. Jeff Matthews' Halality fra  2001  excellerer  i. Andre  eksempler  er Russell  Hobans futuristiske  dystopi Riddley W alker og Mark Haddons The Curious Incident of the Dog in the Night-time, hvor grammatikken er i orden, mens skriften bevidst er gjort klodset for at gestalte udtrykket fra en autistisk dreng. 7

Den tredje form for inddragelse af ubehjælpsomt sprog er den midlertidige overtagelse af romanens ellers  korrekte  udtryk,  som  bl.a.  Hemon  og  Foer foretager med indsatte afsnit i deres romaner. Denne teknik har en række prominente forløbere: Joyce i store  dele  af Ulysses, William  Faulkner  i 'Benji'kapitlet i The Sound and the Fury og Don DeLillo i  sidste kapitel af The Names, der er baseret på en tekst, som rent faktisk er skrevet af en niårig:

He was in the middle of a crowd, tongue tied!  There was a man in a daise like a drunkards scuffling lurch, realing in a corner. One window had glass, three others were boarded up when the glass was broken, and it wasn't conveniently well lighted in there, like an Indian's hut of adoby and straw. 8

Denne type flerstrengede romaner har ikke en gennemført naiv diskurs og holder heller ikke det ubehjælpsomme ud i strakt  arm  ved  at  placere  det  i dialogerne, men bruger det som led i en flerstrenget fortællestrategi, hvor de kloge og de mindre kloges viden om verden får hvert deres udtryk, og hvor det måske ikke er den retorisk dygtigste, der er mest i kontakt med verdenen eller har den bedste forståelse af den.

## Sofistikeret naivitet

Det ubehjælpsomme sprog bidrager først og fremmest til en karaktertegning af den figur, som bruger det på trods af problemerne med at beherske det. Det giver en fornemmelse af en oprigtig, måske naiv person,  der  forsøger  at  udtrykke  sig  så  godt  som muligt, men som i kraft af sin manglende evne til at få alle nuancer med, til at gøre sin tale elegant og flydende, ikke så let kan tillægges bagvedliggende motiver.  Selve  udtrykket  får  karakter  af  en  overvindelse ved at skulle formulere sig så omfattende, som  det  er  tilfældet  i  Hemon  og  Foers  romaner. Desuden etableres der en fornemmelse af autenticitet gennem det fejlfyldte sprog. Samtidig ved man dog, at skriften i sidste ende er forfatterens skrift, og som sådan kan den være ganske udspekuleret og ladet med referencer og symboler, ligesom den i det hele taget bag den naive overflade oftest er ganske retorisk  bevidst  og  kontrolleret.  Der  bliver  derfor skabt en skrift med en sofistikeret naivitet, der på den ene side altid er i fare for at virke fortænkt og overdrevet og på den anden side risikerer at være mislykket  både  rent  æstetisk  og  som  karaktertegnende element. Forfatteren risikerer således en del ved at slå ind på at skrive sådan.

Afledt  af  den  fundamentale  karaktertegnende funktion i den ubehjælpsomme skrift åbner der sig en række andre muligheder for forfatteren. Han kan arbejde med at få bibetydninger med gennem forkert stavning og andre sproglige finurligheder, som ikke ville være tilgængelige i normal skrift. Det er naturligvis notorisk udbredt hos Joyce, men findes også i mere afmålt form hos eksempelvis DeLillo, der her har indlagt en metakommentar om det uforståelige sprog i fortællingen om drengen på prærien, der bliver forført af en prædikants ord om tungetale:

He trusted the voices around him. He wanted to speak in the spirit's voice. He felt an enormas wish to do so. It was sheer desire. He must do it, he wished to do it. But how could he speak if he could not understand? These words were upside down and inside out! What did they mean? The preacherman knew. He listened and said. He could interprit tongues. 'The spirit is the river and the wind. ' Even in his creeping despair, the boy marvelled a little at how these people spoke. When he tried, it was poor at best. All his words were poor clattery English like a stutterer at the front of the class. 9

Ved at skrive forkert kan man ligeledes opnå rytmiske effekter i sproget, der udfordrer normal syntaks, og som igen kan skrives med en sofistikeret naivitet. Ikke mindst Mark Twain og Don DeLillo er eminente til  at  skrive  smukt  rytmisk  og  holde  en  fin balance mellem det flydende og det udfordrende i sætningernes opbygning.

Brugen  af  den  ubehjælpsomme  skrift  rummer også,  hvad  man  kunne  kalde  for  en  demokratisk pointe, idet den demonstrerer retten til at udtrykke sig  på  trods  af  de  vanskeligheder,  der  måtte  være forbundet dermed. Således gives der stemme, uanset hvor konstrueret den måtte være, til dem, som ikke behersker retorikken. Der er en anti-autoritær pointe i at give stemme til den, som normalt ikke ville stille sig frem i det offentlige rum, eller som ganske enkelt ikke ville få adgang til det, men ville blive  sorteret  fra  af  mediernes  krav  om  elokvent tale. Som når Samuel Selvon giver stemme til den caribiske indvandrer, Mark  T wain til den fattige sydstatsdreng, William Faulkner til den retarderede og Aleksandar Hemon til traumatiserede bosniere.

Mere overordnet stiller brugen af ukorrekt skrift og tale, dialekter, det gebrokne, slang etc., spørgsmål om, hvem sproget tilhører, hvori dets enhed består, og hvordan det udvikles. Når forfattere benytter sig af det ubehjælpsomme sprog i deres tekster, udforsker  de  samtidig  også,  hvad  det  sprog,  som  ligger uden for den normale sprogbrug, kan. Det kan være i form af den æstetiske værdi, som en særegen rytme giver,  af  det  karnevalistiske  oprør  mod  det  dominerende sprogs pænhed eller opdagelsen af betydningsmæssige glidninger, som måske ikke har anden berettigelse end en tilfældig lighed i sproget, men som giver indsigt i måden, vi bruger sproget på.

## Post-avantgardisme og Global English

Man kan have flere holdninger til Foer og Hemons brug af den ubehjælpsomme skrift. Den kan betragtes som et forholdsvist billigt trick, som hverken er særlig nyt eller særlig dristigt, men som glider ganske let ind hos den moderne romanlæser, om end den naturligvis vil blive bemærket som udtryk for en trang til at eksperimentere. Man kan dog også konkludere, at det er en sund og god udvikling for romankunsten, at sådanne tricks ikke i særlig grad bliver  betragtet  som  avantgardistiske,  men  slet  og ret  som en del af det vokabular, romanforfatteren har til sin rådighed. Det udslagsgivende for den ene eller anden dom vil nok altid være romanens øvrige kvaliteter,  hvilket  for  de  fleste  læsere  vil  frikende Hemon og Foer for dommen avantgarde-kitsch.

En anden mulig kritik vil være at sætte spørgsmålstegn ved autenticiteten i det kunstfærdigt dårlige  sprog,  som  jo  i  den  sidste  ende  er  skrevet  af meget stilbevidste forfattere. Forfatterne vil kunne svare, at der ingen steder står skrevet, at de illuderer autenticitet, men at de skaber en sofistikeret naivitet, som det står læseren frit for at kunne lide eller ej, og at kunne indleve sig i eller ej. På samme måde virker det også irrelevant at spørge, hvorvidt Foer mangler  den  erfaring  med  tosprogethed  og  migrantens problemer med at lære et nyt sprog, som Hemon i  højere grad må formodes at have. Hvis det ikke viser sig i skriften, må det være irrelevant.

Men det viser sig  måske  i  skriften.  I  al  fald  er Foer  ikke  ligefrem  karrig  med  at  lade  fejlene  stå frem med voldsom tydelighed, mens Hemon bruger dem i mindre doser, hvormed hans Pronek-figur fremstår mindre enfoldig end Foers  Aleksander. Den autentiske migranterfaring betyder muligvis et eller andet, som kan være svært at sætte på formel, og den skaber måske en væsentlig forskel for de mange tokulturelle forfattere, som har haft succes i de sidste årtier. 10

Migrantforfattere og tokulturelle forfatteres succes - i flæng kan nævnes Salman Rushdie,  V . S. Naipaul, Hanif Kureishi, Kazou Ishiguro, Zadie Smith, Helen Oyeyemi og for den sags skyld Milan Kundera - handler nok i vid udstrækning om, at migrantens blik på både sine gamle og nye omgivelser har en særlig dobbelt karakter, hvor erfaringer fra begge kontekster spiller  ind  og  gør  det  muligt  at skabe en position, hvorfra begge steder holdes både fremmede og velkendte.  Det  er  en  position,  hvor både  litteraturens  kritiske  potentiale  og  dens  sans for det mulige og anderledes holdes frem. Men nært forbundet med det er også brugen af et sprog, der markerer denne dobbelthed. Dobbeltheden signalerer, at sproget beherskes lige så lidt som de kulturelle koder. I stedet giver det mulighed for at kommunikere  i  et Global  English ,   der  er  virkelighed  i en verden, hvor alle og enhver er usikre på, hvad fremtidens kulturelle kontekst egentlig er, men hvor man også ved, at man blot må fortælle sin historie så godt som muligt med de midler, man har til rådighed. Forfatterne skal naturligvis ikke til at skrive unødigt  kejtet,  men  som  vist  i  det  foregående  er der mange gode grunde til, at de ikke skrive alt for velsmurdt.

## Noter

1.  Aleksandar  Hemon, Nowhere  Man, New York,  2003, 202.
2.  Hemon, 134.
3.  Jonathan  Safran  Foer, Extremely  Loud  and  Incredibly Close, New York, 2005, 215.
4.  Jonathan  Safran  Foer, Everything  is  Illuminated, New York, 2002, 31.
5.  Samuel  Selvon, The  Lonely  Londoners ,   London,  1956, 31.
6.  Mark Twain, Huckleberry Finn, London, 1966, 49. Tak til Peter Simonsen for at gøre mig opmærksom på Mark Twains roman og hans brug af 'sivilize'.
7.  Tak til Tore Rye Andersen for denne henvisning og til Salinger og Hoban. I visse tilfælde, der falder lidt uden for kategoriens øvrige eksempler, udspringer forfatternes ukorrekte sprogbrug af mere komplekse årsager end blot et ønske om at gengive slang eller generel ubehjælpsomhed. Således er en roman som James Joyces Finnegans  W ake ikke ligefrem udtryk for et reduceret sprog, men for et sprog som til overmål afsøger grænserne for sprogets rækkevidde og dets evne til at producere betydning ud fra et enormt overskud. Ideen om en naiv fortæller er her langt væk: 'Because they wonted to get out by the goatweigh afore the sheep was looser for to wish the Wobbleton Whiteleg Welshers kailly  kailly kellykekkle and savebeck to Brownhazelwood from all the dinnasdoolins on the labious banks of their swensewn snewwes  ner, turned again weastinghome, by Danesbury Common, and they onely, duoly, thruely, fairly  after  rainydraining  founty  buckets  (chalkem  up, hemptyempty!) till they caught the wind abroad (alley loafers passinggeering!) all the rockers on the roads and all the boots in the streets.' James Joyce, Finnegans  W ake ,  London 1975, 372.
8.  Don DeLillo, The Names, New York, 1982, 335.
9.  DeLillo, 337.
10.  Tak til Tabish Khair for at gøre opmærksom på denne distinktion.