Nietzsche. En tysker for franskmænd
Forfattere: Carsten Sestoft
Tidsskrift: kok (1995-11-27)

## Carsten Sestoft

## Nietzsche. En tysker for franskmænd

Louis Pinto: Les Neveux de Zurutlzoustra.  La rkceptiora  de  Nietzsche en France, Paris  I995   diti ions du Seuil).

I  nyere tid  har Nietzsches  betydning  i fransk  filosofi  uden  tvivl  vzret starre end i  tysk.  for slet ikke at tale om  i  den angelsaksiske.  Den  franske kanonisering har imidlertid ogsa virket tilbage p2 tysk filosofi, sorn man ser af Haberinas' Derphilosophische Diskurs tlcr Moderne, i  hvilken striden angSr Nietzsches filosofi, ikke hans status soiii filosof. Men der var engang, da Nietzschcs  filosofiske status  i  Frankrig  var  tvivlsoin  og tvetydig. Dct er denne vej fra en tvivlsom til en utvivlsom  status sorri filoxof, Louis Pinto beskriver i  sin bog oin den franske Nietzsche-reception fra  1890'erne til  i  dag.

Det interessante ved dette projekt ligger dels i  emnet, dels i  Pintos inidc at behandle det pi. Nietzsche har, skriver Pinto, »ubestrideligt varet med til at definere den filosofiskc stil iI l u , / i - u n ~ a i s ~ , som nu cr en dcl af dcn kollektive, intellektuelle identitet« (p.8). Da denne filosofiske stil ogsi har haft en afgorende betydning for de franske litteraturteorier, som u d g ~ r en del af dansk littcraturvidenskabs »kollektive, iiitellektuellc identitet«, har en historisk rckonstr~iktion af  Nietzsches  skiftende status interesse som en bevidstg@rclse  oin denne identitets grundlag. Det andet intercssantc aspekt er den direkte og indirekte reileksion over, hvad tortolkning er, og hvor- dan fortolkningers  variation kan analyseres.

Louis Pinto er uddannet som filosof og ansat som sociolog ved Centre National de la Recherche Scientifique. Han har tidligere udgivet bØger om det intellektuelle  liv  i Frankrig' og  hgrer  til kredsen omkring Pierre Bourdieus center for uddannelses- og kultursociologi ved ~ c o l e des Hautes Etudes en Sciences Sociales i  Paris. Den  foreliggende bog bygger da ogsi i  hgj grad p$ Bourdicus sociologiske principper, specielt begrebet om felt som et struktureret socialt mikrokosmos, i  hvilket  en specifik aktivitet (her filosofi) finder sted. Anvendelsen af felt-begrebet indebzrer, at Nietzsche-fortolkerne  indskrives i det filosofiske og intellektuelle felts forskellige historiske  konfigurationer, således at beskrivelsen af Nietzsche-receptionen ogsi er en beskrivelse af disse felters historisk variable egenskaber og dermed en partiel  fransk filosofihistorie. Analysemetoden forener således strukturanalyse og historisk  analyse, synkroni og diakroni, hvilket giver en mere przcis redegoreise for de forskellige filosofiske positioners  udvikling i  forhold til hinanden cnd cn »linear« histories  beskrivelse af en serie successive positioner. Det gar imidlertid  ogsj. fremstillingen vanskcligcrc  at  fØlge,  eftersom  man  bevager sig I  et mangedimensionalt  rum konstitucrct af tid og skiftende hierarkiske relationer mellem filosofiske positioner. Nogle afsnit forekommer derfor i f ~ r s t e omgang lidt uklare, men ved nzrmere efterpr0vning synes der i  reglen at vare mening i  uklarheden.

Denne sociologiske filosofihistorie er imidlertid ogsi i  h@j  grad  konstrueret iiiod traditionel filosofihistorie: »Mod ill~isionen  oin den rene Izsning fors~ger socialhistorieii at konstruere kontrollerbare og verificerbare  hypoteser, der tillader at rekonstituere rummet af synspunkter,  ud  fra hvilke fortolkningerne foretagese (p.20). Analysen  bcskreftiger sig således ikke alene med de filosofiske teksters  begrebslige  indhold, men ogs5 ined de praktiske kategorier for filosofisk forst5else, herunder de ofte udiskuterede orienteringskategorier  som etiske og geografiske,  vzrdim:essige, politiske modsxtningspar.

Analysen er baseret p5 tre hypoteser. Den f ~ r s t e antager, at der en  modszetnirig i  stil og interesse mellem »profane« og »Izrde« fortolkere, d.v.s. mellem fortolkere uden for og inden for universitetet. Det er med andre ord hensigten at vise en forbindelse  inellem  fortolkningen~ formelle karaktcris~ika og fortolkerens sociale og instit~itionelle karakteristika. Den anden hypotese er, at Nietzsche i  h@.] grad har vzret defineret som en kzttersk rriodsxtning til Kant, der szdvanligvis betragtes som den ypperligste inkarnation af Filosofien. Og ifØlge den tredje hypotese har en  del af Nietzsches mxrkvrerdighcd i en fransk samnienhzng at gØre med hans ~iklassificerbarhed i  forhold til  skellet mellem »fransk« og »tysk« filosofi, som på skiftende måder har struktureret den franske filosofis interne stridigheder.

Nietzsche-receptionen  opdeles  i  tre faser med glidende overgange. Den f@rste, 1890-1  920, begynder med overszttelserne af Nietzsches tekster, hvis mzngdc indicerer en betydelig interesse omkring irhundredskiftet: fjorten boger blev oversat til fransk mellem  1892 og 1903. I  denne fase var  det filosofiske felt domineret af den universitrere neokantianisme,  »la nouvelle Sorbonnex. inkarneret  af  Léon Brunschvicq,  der srcrligl interesserede sig for episteniologiskc sp@rgsmal  og var åben over for de empiriske videnskaber, inklusive Durkhein-is sociologi. Mens denne position stort set nzgtede Nietzsche status soin filosof p.g.a. af  hans »irrationalisme«, havde Nietzsche stor succes uden for universitetet og hos hierarkisk  lavere placerede uriiversitetsfolk som germanister, som  imidlertid  ikke  rådede  over  tilstrzkkelige filosofiske ressourcer til at gore Nietzsche til en acceptabel filosof. De ikke-universitzre fortolkere delte sig i  to poler, dels en filosofisk som interesserede sig szrligt for Nietzsches syn på sandheden,  dels en  litterzr der lagde niere vzgt p5  det lyriske, etikken og begrebet om ovemiennesket. Talrige andre skillelinier (szrligt politiske og xstetiske) gjorde, at Nietzsche ikke blev monopoliseret af  én  enkelt position,  men hans problematiske status som tysker i forhold  til  den  dominerende  franske, cartesianske  tradition  (i  hvilken  Kaiit var blevet  naturaliseret) gjorde, at han ikke kunne betragtes  som legitim filosof.

I  den anden fase, fra 20'erne  til  1960, skete der en dobbelt omvzltning af de fØrhen herskende forhold. Efterhånden sorn »la nouvelle Sorbonnex blev aldet og rutiniseret og universitetsfilosofien atter bevzgede sig i  retning af spiritualismen, blev det muligt at spille den »tyske« filosofis begreber om liv, erfaring, det konkrete, m.v. ud  mod neokantinnismens epistemologi;  og  denne sejr  for deri »nye filosofi« blev vundet af ikkeuniversitzre filosoffer, f.eks. Bernard Groethuysen, der i  1926  publicerede en Introdlrction 6 la pilosoplzie allemande depuis Nietzsche, i  hvilken  Nietzsche ansis for oprindelsen til den nyere tyske filosofi, givet ved navne som Dilthey, Simmel og Husserl. I denne samrnenhzng blev Nietzsche altsi Icgitiiiicrct af en ny dominerende position soin en filosof, hvis perspektivisme kunne bruges til at kritisere dcn rationalistiske epistemologi. Da inlidlertid Sartre noget senere blev  den dominerende filosof p.g.a. sit  originale  svar  på den  nye  filosofis centrale sp~rgsmil: muligheden af ateistisk humanisme, nedtonedes Nietzsches legitimitet atter, idet Sartrc foretrak at fundere sit projekt p i  mindre iiiystiske tyskere som Hegel, Husserl  og Heidegger. Udover en langsom ~iniversitzr Icgitimisering af Nietzsche (bl.a. ved Sean Wahl), der imidlertid var domirieret af eksisteritialismens skepsis, blev Nietzsche samtidig den foretrukne filosof hos folk,  der som  Bataille  og  Klossowski befandt sig pa grrensen mellem litteraturen og filosofien, men uden  (endnu) at have nogen filosofisk legitimitet; disse avantgarde-intellektuelle vzrdsatte szrligt den mystiske side af Nietzsche, som blev kombineret med en stark przgning fra eksistentialismen.

Receptionens tredje fase synes at bcgynde med et skarpt skel oinkring  1960. For da havde ~iniversitetsfilosofien kun besk~ftiget sig meget lidt ined  Nietzsche; efter kom der en str@m af artikler, bØger og kollokvier (Royauinont 1964; Cerisy-la-Salle  1972). Nietzsche  blev legitim i  den univcrsitrere  filosofi, som samtidig generobrede dominansen  p i det filosofiske felt. idet Sartres status, også anfzgtet af huiiianvidenskabernes opstigen, var faldende efter  1960. Gilles Deleuzes Nietzschr  et la plzilosophie fra 1962 synes at have vzret en af de afg0rende begivenheder  i  denne sarninenhzng, 11nderstØttet  af Nietzsche-interessen  hos  Foucault,  Derrida og Lyotard samtidig eller lidt senere. Som eksisten- sen af den mere regelrette og traditionelt filosofihistoriske Nietzsche-fortolker Sean Granier demonstrerer, indebar dennc »franske nietzscheanisnie«  imidlertid ikke alene et skift i  Nietzsches  lilosofiske legitimitet, men også et skift i  universiietsfilosofiens  stil. Deleuze kunne således ikke alene anvende Nietzsche mod Hegel og Kant i  et forsØg på at g@re den hidtidige tyskorientering  illegitim, men ogsi med fortolkningen i centruin skabe en fri, forforende og artistisk stil, der med sin kreative profetisme tydeligt adskilte sig fra den hidtidige professorale stil. Den senere succes og nuvzrende dominans for dciine filosofiske stil i  dens diverse variariter kender man jo som litterat, omend den begyndende interesse  for  angelsaksisk filosofi i Frankrig  inuligvis  er enden  på  denne domiiians.  Anti-nietzscheanismen  hos journalistiske filosoffer som Renaut &amp; Ferry kan man, som Pinto gØr, hØjst ofre en fodnote.

Selv om dette karikerede resunié  ikke yder den komplicerede, men relativt letlaste fremstilling retfierdighed, må man alligevel anfore nogle kritiske observationer. Det er en meget fransk bog, som [ordrer en ret betydelig viden om franake forhold, saligt det intellektuelle liv, for at vzre helt begribelig. Pinto alluderer saledes hyppigt til ret ukendte folk (eksempelvis Bernard Pautrat), uden ar give den ringeste indikation af hvordan de fungerer i  sammenhzngen. Som udIrending kunne man godt Ønske sig, at Pinto havde @st  rnere af det righoldige materiale, han som indfodt i den franske filosofi besidder, -hvordan havde f.eks. Althusser og Srrres det med Nietzsche? En del af bogens egenskaber kommer uden tvivl ogsi  af dens kritiske funktion i fransk sammenhzng: for ikke p i   den e- ne side at falde som offer for en specifikt filosofisk kritik, som han på den anden side er kritisk overfor, m i   Pinto navigere  på  meget  subtile  mader,  hvilket sommetider gir  LI^  over klarheden. Bogens kritik over for en del Nietzschefortolkere kommer mest ud i  form af en giftig ironi, f.eks. om Dele~ize: ,,Den gode nyhed om den filosofiske frelse blev meddelt laseren i  den opbyggelige diskurs'  apodiktiske  form"  (p. 175). Det er tydeligt,  at  sociologens  sympati  mest går til de rationalistiske og videnskabsorienterede filosofier,  men  som  Pinto skriver, er der ikke i analysen  tale orn stillingtagen  i  debatten  oin  Nietzsche. men om et forsmg på at »forbinde objektiveringen af alle synspunkterne ined et kritisk kendskab til hegrznsningeine i ens eget synspunkt« (p.127).

Denne  konstruktive  perspektivisine p i   sociologisk grundlag kan belyse nogle aspekter af  den Ixrde fortolkning. Det afgmrende  er her,  at  det  sociologiske perspektiv tillader at overskride det iinmanent-tekstlige omride. indenfor hvilket det kun er muligt at redeggre for fortolkningsvariation  ved den dekoiistruktive  hzvdelse  af  retorisk  nuafg0rlighed«. Pinto er for s i   vidt  enig  i  dette synspunkt (»teksten er, som man ved, aldrig entydig«, p.121), ii-ien hzvder, at teksten kun  udgØr en meget lille del af den ydre tvang, som begrznser fortolkerens frihed. Hvis fortolkningen skal vaere acceptabel. ni5 den i forskellige grader demonstrere dels  den  nodvendige kompetence i  form  af  et kendskab  til den filosofiske kodes herskende nogleord, temaer og begreber, dels et kendskab  til  de  foregaende  fortolkninger. Fortolkeren  kan  derfor  ikke  betragtes som et isoleret individ, som iidelukkende  konfronteres ined teksten. Deraf fol- ger, at selv om tekster kan fortolkes på vilkirlige måder, så  er fortolkningen altid indskrevet i  en sammenhceng, i  hvilken  den ikke er (helt) vilkirlig. Det er det, Pinto fors~ger at demonstrere gennem analyser af de tilsyneladende  vilkirlige  Nietzsche-fortolkningers  bundethed i forhold til hierarkiet af positioner på det  intellektuelle og filosofiake felt i  deres historiske.  varians.

Blandt de mere subtile eksempler p5 sadanne forbindelser mellem fortolkerens position  og indholdet af fortolkningen er den politisk variable fortolkning af Nietzsches  udsagn oin herre- og slavemoral. Hvor den reaktionzre fortolkning hos en Pierre Lasserre (tzt p i   Action francaise) tog denne hierarkisering af  menneskene bogstaveligt, opfattede de mere frernskridtsvenlige fortolkninger  hierarkiseringen  som  metaforisk, f.eks. som en dualitet i den enkelte eller som en vision om en kommende herremenneskehed. Det er altså interessen i fortolkerens politiske position, der her f ~ r e r til en bogstavelig henholdsvis metaforisk  fortolkning. Et andet eksempel kan demonstrere, hvorledes filosofiske termer  fungerer  i  et dobbelt  register, nemlig  både som »teknisk« filosofisk term til brug inden for feltet og som alinindelig term, der fungerer i  den bredere aociale sammenhaeng. Deleuzes teori om »forskel«, fremsat  i  en  artikel om Bergson  i  1956  og siden anvendt i  hans Nietzsche-fortolkning, fungerer silecles bide i  en specifikt filosofisk  sammenhzng  (i forhold  til  Platon,  Hegel  og Bergson) og uden for denne, hvor »forskellen« på en abstrakt, men dog relativt tydelig måde »hekrzfter den sociale hierarkisering af det enkelte, originale individ og forrangen for den, som unddrager sig [ . . . l klassifikation, maling, kvantifikationc  (p.  165). Et  tredje  eksempel kunne demonstrere. at fortolkning ogsii er konkurrence om dominans (eller, mindre dramatisk, om retten til at eksistere), idet kollokviet  i  Cerisy-laSalle i  1972 viser to fl@je  i  Nietzschcfortolkningen  efter  1968, nemlig Vincennes-fl~jen  (Delcuzc og Lyotard) med deres vitalistisk-politiske Nictzsche og Derrida-flØjen (tzttere på den ti-aditionelle filosofihistoriske  fortolkningsrriHde), som fors@ger  at forvise Vincennesflojen  til  den  »metafysiske tznknings velkendte  overdrev*  (p. 193)  vcd  at h ~ v d e Nietzsches filosofiske distinktion som kritisk t ~ n k e r af sandheden, vzren, etc., mens Deleuzc p i   sin side forsager at  reducere  Derrida  til  en  tekst-kommentator ved at hzvde, at tekster  kun er en lille del af en (politisk) »ekstra-tekstue1 praksis« (p. 194).

Men metodens stØrste styrke er miske muligheden  for at gennemskue de strukturelle invarianser i  Nietzsche-fortolkningen sivel som i  alle andre Filosofiske og metodologiske debatter: »Under de stadigt fornyede forskelle pP agenter, temaer og stilarter kan  man  se det  sarnrnes  evige  genkomst,  nemlig den stnikturelle konflikt mellem kunstnere,  videnskabsmznd  og  Izrde«  (p. 201 ). Andetsteds specificeres Pinto disse invarianser lidt nzrmere: det filosofiske felt er »struktureret af et lille antal invariante positioner, der er forholdsvis identificerbare (men uendeligt specificerbare), kritisk  rationalisme, avantgarde-profetisme, akademisk spiritualisme, etc.« (p.126). Reduktionisme? På ingen måde. Det er tvlertimod, som Pinlo siger, sociologiens bidrag til filosofiens egen »kritiske fordring« (p. 15). At have blik for disse invariante positioner (og ikke mindst for, hvor man selv befinder sig i forhold til dem) kan  vzre nyttigt, hvis man vil undgå at generere nye versioner  af  de  uendelige  debatter,  som man  også forte i  20'erne,  501erne, 60'erne, etc. Og at give blik for dem er en af  den socialhistoriske filosofi- og teorianalyses nyttigste opgaver.

1. L'lr~telligence en action. Le Nouvel Observateur-, Paris  1984; Les  Philosophes entre le lycée  et l'avant-gcirde. Les  rnérarnorphoses  de  I n   philosophie dans  la  France  d'aujourd'hui, Paris 1987.