Urban dybde
Forfattere: Svava Riesto, Martin Søberg
Tidsskrift: periskop (2017-12-05)

## Urban dybde

## Interview med arkitekturteoretiker Peter Carl om byens orden og nødvendigheden af konflikt

SR: Vi  er  interesserede i den måde, du forstår byen på. Vi mener, at det har noget med spørgsmålet om kvantitet at gøre. Er du enig?

PC: Hele generelt foretrækker jeg kvalitet frem for kvantitet.  Men  I  har  ret:  Hvordan  situerer  vi  os  i  de  stadigt mere dominerende megabyer? Kvantitet handler til dels kort og godt om tal. Og hvis man ser negativt på det, vil dybde være at foretrække frem for at tælle hver eneste sten  på  stranden.  Man  får  ikke  en  strand  ud  af  at  tælle alle stenene. Samtidig er der ingen tvivl om, at når byer har nået den størrelse, de har, bliver det rent kvantitative noget, man bliver nødt til at tage stilling til.

I  byen  handler  kvantitet  om  mere  end  blot  at  blive opslugt i mængden. Kvantitet handler også om at se sig selv som del af de anstrengelser, der gøres for at undgå, at storbyen falder fra hinanden. Vi har etableret IT-netværk, trafiksystemer og forsyningskæder. Man kan trykke på en knap og modtage lys eller information; men denne matrix af ydelser bliver sat lig med folks forventninger til byen. De forventer, at politiet, uddannelse, sundhed, beboelse og så videre skal være 'serviceydelser'. Selv de fremherskende  indkøbsvaner,  hvor  der  ikke  pruttes  om  prisen, idet varer lægges frem til kritisk inspektion, er bærere af samme motiv. Det indvirker på det, som vanligvis kaldes 'retten  til  byen';  og  byen  bliver  set  som  en  ramme  om individuel frihed, som tilvejebringelse af serviceydelser. Problemet med, hvor stor en by er for nogen, er én af de ting, vi arbejder med som arkitekter, teoretikere, forskere og undervisere. Og det er én af grundene til, at hovedgader (eng. high streets , red.) er så interessante.

## MS: Kan du give et eksempel?

PC: London har altid været lidt af en rodebunke, og derfor er  den  endt  som  et  net  af  hovedgader.  De  fleste  af  dem udgik selvsagt fra centrum, men mange tilbød tværgående forbindelser. Hovedgader fungerer som del af en karré. Så der er en dybde forbundet med hovedgaderne med sagførere, rejsebureauer, butikker og så videre ud mod gaden, og  bagved kunne der være alt fra værksteder til illegale aktiviteter  til  haver  eller  et  monument.  Denne  dybde stiger i intensitet langs gaden, og de fleste hovedgader er lange sekvenser, som har stor betydning for, hvad det vil sige at være i London. Den slags strukturer midtimellem er meget vigtige for byer, og de er umådeligt komplekse.

Hvor meget af en hovedgade er blot vej, som kan måles og  defineres?  Den  sædvanlige  forståelse  siger,  at  en  vej består af trafik mødt med butikker og institutioner: Men faktisk er der strata forbundet med den såvel lodret som vandret. Gaden er en søm, som sammenvæver den dybde, der giver den liv. Gaden selv eksisterer måske i 500 år, de fhff Urban dybde: Swan Wharf, Lea Valley, London. Foto: Peter Carl.

121

PERISKOP  NR. 16  2016

Tottenham High Street (en del af den oprindelige romerske vej fra London til Lincoln). Bygninger, som henvender sig direkte til gaden, er vist med sort - de dybe strukturer med gråt. Tegning: Jane Clossick.

Denne og de følgende tegninger indgår i Clossicks ph.d.-afhandling The Depth Structure of a London High Street: A Study in Urban Order udarbejdet ved Cass Faculty of Art, Architecture and Design, London Metropolitan University, under vejledning af Peter Carl.

enkelte bygninger i måske 50-100 år, og i forhold til alt det andet 'bagved' er omskifteligheden mere hyppig: Lejen er  måske  lav  en  tid,  og  denne  dybde  understøtter  mindre  virksomheder,  atelierer,  boliger,  som  forandrer  sig hvert 5. til 10. år. Der findes ikke en developer, som skaber noget sådant eller har nogen som helst idé om, hvordan det skal stimuleres. Skal man blot bibringe skelettet og overlade det til andre at videreudvikle det? Skal man bibringe basale bygninger, som let kan modificeres, som eksempelvis Londons byhuse, som let transformeres fra et hus til en skole eller klinik eller kontor eller ambassade eller tilbage til et hus? Den nuværende tendens i London er at tænke i kapitalisering af grundstykker, hvilket resulterer i  rensede zoner bestående af beboelse plus skoler, eller hvad man kalder 'mixed use', hvilket indebærer et par kædebutikker eller spisesteder i bunden af eksklusive kontorer eller lejligheder. Det er dræbende.

Denne  simple  banalitet  spreder  sig  grundstykke  for grundstykke, indtil man pludselig opdager, at hundredvis af steder lig dem har opnået byggetilladelse. Resultatet er ikke en by. Dette er et mere snigende aspekt af 'kvantitet', hvor en øjensynligt beregnelig bundlinje producerer irrationelle monstre baseret på en forståelse af kollektivt liv givet ud fra statistikker, trends og tendenser - som om befolkningen var en stor samling forbrugere … der kræver

'ydelser'. Termen 'demografi' bruges nu af alle aktører, selv studerende, til at beskrive bestemte befolkningsgrupper  i  byerne.  Middelklassens  indkøbsvaner  er  styrende for opfattelsen af  rentabilitet  blandt  butikskæderne, som - via forretningsvinduer, reklamer etc. - blot hylder den polerede fortrop. Hvor alle disse varer stammer fra, hvordan de er lavet, af hvem, under hvilke betingelser alt  det  gemmes af vejen (angående fødevarer mesterligt beskrevet af Carolyn Steel i bogen Hungry Cities ) … og det samme  gælder  beslutningerne  og  de  beslutningstagere, som lader det ske. Og endelig betyder disse developeres autonomi,  at  profitten  kan  kanaliseres  væk  fra  bydelen eller byen til developeren og investoren, med undtagelse af grundskylden.

I  sit  ph.d.-projekt,  baseret  på  Fiona  Scott,  Suzi  Hall og  Laura  Vaughans  arbejde,  undersøger  Jane  Clossick hovedgader, og ét af hendes eksempler er det latinamerikanske marked i Tottenham; det er ret usædvanligt for London.  Det  er  fyldt  med  hovedsageligt  colombianere, som sælger alle mulige sydamerikanske varer. Det er truet af  en  developer, som tilbyder de sædvanlige kædebutikker; og markedet og det lokalsamfund, det understøtter, vil forsvinde. De økonomiske argumenter om nedefra og op, som stammer fra Friedrich Hayek, med rod i en vision om  myriader  af  udvekslinger,  forudsætter  metropolens Physical and Economic Structures of High Road Depth | 202

N

Figure 2.34

Non-residential uses

around Tottenham High Road (drawn by Jane

Clossick, basemap source: Digimap, 2014).

diversitet. De tager ikke højde for de forvrængninger, som skabes  af  store  koncentrationer  af  kapital,  imod  hvilke lokalpolitik,  protester  og  høringer  er  så  godt  som  magtesløse.  Der  findes  ingen  instans  i  London  med  ansvar for  det  kollektive  civile  liv,  byggetilladelser  handler  kun om spørgsmål omkring det æstetiske og praktiske såsom udsigt, trafikpåvirkning og så videre.

## MS: Og byen ønsker sig disse forandringer af økonomiske grunde?

PC:  Det  er  vanskeligt  at  sige,  hvem  'byen'  er  i  dit spørgsmål.  Den  nu  forhenværende  borgmester,  Boris Johnson,  var  berygtet for at give byggetilladelse til projekter, der vækkede markant modstand; og byggetilladelser gives konsekvent til de højbudgetterede, autonome projekter, der genererer stor profit. Det kan man undre sig over. Det er en fejlagtig økonomi at administrere byen som kapitalisering  af  jord.  Vi  gør  derved  politisk  dialog til  et  spørgsmål om management. For Aristoteles (efterfulgt  af  Giorgio  Agamben og Hannah Arendt) var det at være praktisk en måde at situere sig på i virkelighedens verden. Når det bliver til et spørgsmål om management, bevæger disse høje idealer sig over imod det, som Aristoteles mente, var det laveste niveau: økonomi, sundhed og infrastruktur.  Store  byers  mangfoldige  og  konfliktfulde Shades Caterers

Bebyggelse, som ikke er beboelse, omkring Tottenham High Road. Tegning: Jane Clossick.

(former

stable)

Citizen's

Advice

Bureau former Tottenham Brewery, now mixed business centre Figure 2.4

Morrison Yard, drawn by

Jane Clossick and Colin O'Sullivan.

kulturelle  stofskifte  kulminerede  tidligere  i  steder  som kirker og templer, hvor den højest mulige grad af kollektive betydninger var tilstedeværende. Det meste af dette kulturelle materiale er nu hældt over i museerne, hvilket opmuntrer til spekulativ relativisme.

## SR: Og  selv  museerne  kædes  ofte  sammen  med  national repræsentation. Hvilken rolle spiller det perspektiv?

PC: Vi burde skille os af med nationalstaten og blot have bystater,  for  byen  udgør  et  slags  territorium,  som  folk konkret  kan  forpligte  sig  på.  Den  måde,  som  folk  bor  i byen  på,  er  egentlig  meget  vanepræget.  Hvor  end  man bor, danner ens arbejdsplads, måske skole, dér, hvor man køber mad, ens barber, ens læge de dybe spor. Og så er der andre steder, hvor man går til en performance eller et møde eller til fest. Spørgsmålet er: Hvor stor en del af byen kan man forpligte sig på? Der findes en forkert dikotomi,  som  gentages  overalt,  imellem  såkaldt  'offentlig' og  'privat'.  Sartre  beskrev  offentlig  transport  som  en ret  behagelig  verden  for  læsning  og  tænkning,  den  har et potentiale for at stimulere refleksion. Selv i byer som Hong Kong,  hvor  inkarnationen  af  den  form  for  udviklingspakker,  jeg  nævnte  tidligere,  egentlig  forstærker denne opdeling - som to former for forbrugerisme, lejlighederne eller kontorerne i tårnet og butikker i podiet selv dér er der egentlig intet, som er rent privat - der er et spektrum af offentligt liv.

SR: Hvad er det offentlige? Du har udtalt, at spørgsmålet om  det  offentlige  ikke  er  kvantificerbart.  Hvis  det  ikke handler om at lægge mere offentligt rum til, hvad så?

PC: Det korte svar er, at der er forskel på at forstå byens indbyggere som en masse eller som en offentlighed; det første er en samlet mængde af individer, det andet tilbyder politisk  engagement. I midten af 1920'erne lavede John Dewey en interessant analyse af de mange flygtige offentligheder,  som  tilsammen  danner  Offentligheden.  Kapitalismen omskaber det kollektive civile liv til et aggregat af individer, med  en  overvurdering at det såkaldte 'subjekt'  (understøttet  af  principperne  om  individuelle rettigheder) som konsekvens. Man ender med den form for  sociologi,  som  består  af  statistikker  over  individuelle agenter, en verden af mønstre og trends og med dét brugen af ordet 'system' til beskrivelse af alle former for kontinuitet og kommunikation. Der er indsigter at opnå fra sådan en forståelse, men dens bidrag til byens etiske og politiske liv er uklart.

Man kan gå ned ad en gade, og det er upassende at støde ind i nogen, og man siger 'undskyld', og selv mennesker, der aldrig har mødt hinanden før, siger det. Der findes et grundlæggende niveau af dekorum. Og der er dekorum i en butik og en anden dekorum i et værtshus eller på en bar - og nogle barer er farligere - eller mere interessante - end andre afhængigt af ens synspunkt, hvorimod sådan noget som Starbucks eller Costa, de er alle sammen ens. De sidstnævnte udgør den slags teatre for forbrugerisme, som developerne foretrækker, omend selv i disse tilfælde rear access from lane flat ocupied by rented out shop owner or shop roof balcony on findes der nuancer. Torange Khonsari har fundet ud af, at muslimske kvinder på Roman Road i London har brugt Costa netop på grund af dens tryghedsskabende neutralitet.

Et hus omdannet til forretning, med lejlighed over butikken - og værksted bagved med adgang fra gyden. Flere eksempler er smeltet sammen for at vise det typiske eksempel. Tegning: Jane Clossick og Colin O'Sullivan.

nogen tid i bestemte institutionelle strukturer orienteret imod det guddommelige. Politik er den praksis, i hvilken individet forenes med de kosmiske betingelser. Der ligger en dyb indsigt i dette.

MS: Og  det  bliver  udfordret  af  ambitionen  om  en  ideel strukturering, byens administration. Det er Le Corbusiers vision? House converted to shop, with flat above shop and workshop to rear, accessed from alleyway. An amalgamation of several examples to create a typical example (drawn

PC: Jeg vil mene, at det gælder byplanlægning fra renæssancen og frem, skønt grundprincipperne allerede opstår med den hellenistiske kultur … allerede for Vitruv handler arkitektur om interdisciplinær viden. Den gradvise rendyrkning  af  det  perspektiviske  princip  i  organiseringen af byerne approprierer mere og mere af det civile liv  frem  imod  en  stadigt  mere  reduceret  forståelse  af arkitektur. Når vi når frem til Le Corbusier, kan man blot

Det er ligesom med forskellen på frihed fra og  frihed til . Det offentlige handler mere om frihed til at gøre, hvad jeg er optaget af, eller hvad jeg bakker op om, eller hvad jeg understøtter. Hvorimod frihed fra helt og holdent handler om individuelle privilegier. Når alle forstår frihed fra som friheden som sådan, får vi den samlede mængde af individer. Ikke desto mindre er de fleste steder forbundet med offentligt liv og har en vis politisk dimension, om det så er køkkenbordet eller stuen, arbejdspladsen eller caféen hele vejen op til retssale og parlamenter. Aristoteles siger om det politiskes potentialer, at det er som et højere kald: At være menneske indebærer, at man bringes sammen i Figure 2.10 by Jane Clossick and Colin O'Sullivan).

sætte sig  ved  skrivebordet  og  lave  en  by.  Det  urbane  liv reduceres til det, der kan formuleres via en konfiguration. Hvor er det politiske liv? Le Corbusier beklagede sig over Paris, men han indså aldrig, i hvilken grad han behøvede Paris som horisont for at kunne tænke på det niveau, som han gjorde. François Rabelais og Miguel de Cervantes var to af hans helte, og de var begge formet af en europæisk urban kultur. Det er en vanvittig tanke, at Cervantes eller Rabelais nogensinde skulle kunne finde sig til rette i Ville Radieuse-byplanen.  At  Corb  (Le  Corbusier,  red.)  er  en slags Don Quixote eller del af Rabelais' verden, er naturligvis muligt set ud fra et spørgsmål om individuel psykologi - og hans bygninger besidder bestemt en rigdom, som hans byer ikke gør - men det forudsætter en urban kultur.

## SR: Nogle  ville  sige,  at  i  en  globaliseret  verden  er  det umuligt at finde noget, vi alle har til fælles.

PC: Hvis man vil kommunikere, hvis man vil dele noget, det, Hans Georg Gadamer kalder at sammensmelte horisonter,  hvilket  aldrig  kan  ske  fuldstændigt,  så  må  man finde en fælles basis for uenighed - og det bliver noget, man kan bygge videre på. Hvis man har en vis portion af fælles sprog, er det utroligt - lad os sige, at man møder en fremmed i toget - hvor langt man kan nå. Man udveksler ikke kun banaliteter. Foruden aktuelle nyheder og sladder er der tilstrækkeligt med fælles emner, som udspringer af spørgsmål om Hvorfor? Hvad betyder noget? Hvad frygter jeg? Hvad håber jeg på? Hvilken betydning har ting og fæno- mener? Fascinationen ved det nye tilslører det grundlæggende - dette er næsten universelt. Man sover liggende, taler sammen ansigt til ansigt, spiser, elsker, hader, håber, frygter og så videre … i et konstant spil imellem stereotyper og arketyper i typiske situationer.

## MS: Kort og godt det faktum, at vi alle har en krop.

PC:  Ja,  selvom  jeg  vil  nedtone  den  generalisering  af 'kroppen', som fascinerede i 1980'erne, og i stedet forsøge at  forstå  kropspolitikkerne.  På  vanens  og  kutymens kropsliggjorte niveau er der enormt meget, som er vagt, men  som  bestemmer  mulighederne  for  mere  sofistikerede diskurser eller repræsentationer. Det, som er endnu mere mystisk end det globale, er det lokale. Hvad betyder lokal? Jeg tror, der er noget at finde ud af dér. I Stendhals vidunderlige bog Rødt og sort vokser Sorel op i en landsby, og han finder sammen med en eller andens kone, og hele landsbyen ved det, og han tænker, 'det her er klaustrofobisk, jeg smutter, jeg tager til Paris'. Og han ender i Paris, og intet giver mening, netop fordi alt er muligt. Og så ryger han i fængsel, i Besançon, og mens han er der, prøver han at beskrive en værenskæde for at forstå, hvor han hører hjemme, imellem landsby og by. Og jeg vil tro, at noget af det kan medvirke til en ny forståelse af det lokale. Den måde, hvorpå en cité (såsom Cité Debergue) i Paris skaber en mikroby i dybden af en større blok, er meget forskellig fra  den  typiske  boligbebyggelses  indholdsløse  'udearealer'. Den generøsitet, som de dybe blokke i det østlige og Planning and Regeneration in Tottenham | 116

sydlige  London  tilbyder  med  bagerier,  små  værksteder, atelierer,  klubber  mv.,  er  hastigt  forsvindende  til  fordel for monotematiske bebyggelser.

## SR: Og lignende eksempler kan lokaliseres i andre dele af verden, i andre kulturer?

PC:  Tomaz  Pipan  arbejdede  i  Kina  i  Perleflodsdeltaet. Og  det,  som  alle  inklusiv  mig  selv  ikke  havde  forstået, før jeg begyndte at arbejde med ham, var, at det her hav af fabrikker viser sig at være fuld af små mikrosamfund, som forhandler med hinanden selv i en stærkt topstyret regional kultur med en blanding af migranter, lokale og landsbyer  og  fabrikker.  Der  er  faktisk  et  skelet,  som  er mere frugtbart end i store boligbyggerier, som kan være vanskelige  at  tilpasse.  Den  slags  topografi  er  egentlig temmelig rig, og drevet af forskellige implicerede parter finder en konstant form for afkoloniseringsproces sted, så det var faktisk en virkelig interessant øjenåbner.

MS: Hvordan  kan  vi  lære  at  forstå  den  type  af  mikroklimaer? Er der noget, vi som historikere kan gøre? Du har refereret til litteratur som en måde at forstå den form for enheders biologi på.

PC: Jeg har bestemt ikke én enkelt metode; hvis 'lokal' betyder noget som helst, må det afhænge af den konkrete case.  Én  af  de  byer,  jeg  altid  har  beundret,  er  James Joyces Dublin. Jeg er simpelthen ikke stødt på en lige så god forståelse af, hvad der er på færde - Joyce evner at begribe og tydeliggøre metropolens generøsitet over for menneskelig  diversitet,  konflikt,  muligheder.  Hvis  det kan udtrykkes igennem en bog bedre end igennem arkitekters tegninger, så er det kun rimeligt. På mange måder forbliver vi fanget i mere ekstreme versioner af konflikten imellem to versioner af metropolen - den kapitalistiske metropol,  som  er  beskrevet  af  Walter  Benjamin,  Georg Simmel, Siegfried Kracauer, og den poetiske, mærkværdige, mere krævende metropol beskrevet af André Breton, Louis Aragon, James Joyce. Jeg tror bare ikke, at det er så enkelt som at forestille sig en slags utopi eller en tegning og bestemt ikke et system. En retfærdig repræsentation vil have mange lag og former.

Alle  de  store,  store  spørgsmål,  vi  må  tage  stilling  til, såsom klimaforandring og basalt set retfærdighedens fordeling: Tager vi hånd om det, som om vi har at gøre med en mængde systemer - som en VVS'er, der skal få et varmesystem til at virke bedre - eller bliver vi nødt til at ophøje urban økologi til at være noget, som har mytisk indhold? Det er interessant, hvor mange løsningsforslag der bliver smuglet  ind  i  eksplicitte  tekno-finansielle  procedurer under rubrikken 'lokalsamfund'.

## SR: Vi har brug for en mere kompleks forståelse af, hvad en by er?

PC: Spørgsmålet er: Hvordan tænker byer? Det handler ikke  blot  om  agenter  og  materiale.  Det  er  vitterligt  en orden, der stiller krav til én på meget spidsfindige måder. Denne  byens  orden  anviser,  hvornår  man  må  råbe,  og hvornår man skal være stille, eller hvor man skal bevæge sig  hurtigt,  eller  hvordan  man  bliver  del  af  en  gruppe. Urban  topografi  og  arkitektur  indeholder  de  institutionelle rammer og horisonter for det kollektive civile livs muligheder. Der findes masser af mennesker, som forsker i  og påviser den slags ting. Jeg tror ikke, der er en fælles diskurs,  og  det  er  helt  sikkert,  at  jo  mere  man  forsøger at karakterisere byen som et system, desto lettere ender man med en enormt detaljeret teknisk diskurs, og reelt set har man mistet grebet om det kollektive civile liv. Det er altid det konkrete niveau, som er nemmest at kommunikere, og det er ligesom med erfaring, med praksis. Som Gadamer siger, i forlængelse af Aristoteles, er der ingen opskrift  på  at  gøre  det  praktiske  ordentligt,  man  bliver nødt til  at  øve  det,  praktisere  -  man  må  gøre  noget.  Og sådan, tror jeg, at byer kan bygges.

De gamle grækere indså på virkelig kreativ vis, at ved at institutionalisere en konflikt, kunne man bevare det, der var det egentlige meningsfulde, fordi der altid ville være folk,  som  var  enige  eller  uenige  om  spørgsmål,  der  var fælles for alle.  Ved  at  strukturere  institutioner  omkring forskellige konflikter blev det muligt for disse spørgsmål at give genlyd i forhold til hinanden i forskellige situationer, og derfor resonerede de i de dybere meningslag - der netop blev tydeliggjort i ritualet eller ved templet eller i det tragiske dramas eller den filosofiske dialogs mere spekulative situationer. Det var et udslag af kollektiv kreativ tænkning, der kun varede for en stund, og som kortvarigt blev genoplivet i renæssancens civile humanisme (omend det i begge tilfælde kun blev til efter århundreders kamp), og dog anerkender vi alle dets betydning.

Jeg taler om den kulturelt set meningsfulde konflikt, ikke  småkriminalitet.  Én  af  de  ting  ved  byer,  jeg  altid spørger til, er: Hvor meget ondskab har man brug for, for at byen bliver god. Med andre ord: Hvis man forestillede sig, at sundhed var lig med bestandigt at leve i et hospital, så ville man blive syg, så snart man gik ud af hospitalets port. Man har brug for en vis portion sygdom for at kunne være rask.