Hvor er vi så henne?
Forfattere: Tania Ørum
Tidsskrift: kok (1988-09-05)

Tania @rum

## Hvor er vi så henne?

## -om postmodernisme og feminisme

Postmodernisme er et vidt begreb, ligeså vagt i omridset som det er hyppigt  i anvendelse:  Det, den ene skribent beskriver  som  postmoderne,  opfattes  af  en  anden  som  en  senere  fase  af  modernismen. Ordet dzkker ikke samme fznomener i de forskellige kunstarter, og -de  &gt;&gt;postmoderne&lt;&lt; tendenser  slår  heller  ikke  samtidigt  igennem  i kunstarterne: I litteraturen, billedkunsten  og musikken kan de siges at starte  i  1960'erne,' mens  arkitekturen -som senere  nzrmest  er blevet postmodernismens flagskib -fnrst for alvor fnlger efter i 70'erne og 80'erne. Uden for kunstarterne er der forskellige  postmoderne tendenser i  videnskaben, i filosofien,  sociologien, teologien,  naturvidenskaberne o.s.v. Nogle taler om postnioderne politik, post-politik, post-feminisme, andre taler om &gt;&gt;det postmoderne~ som en mere omfattende tilstand: en  zra, vi  befinder  os i, efter det moderne projekt med  dets begreber  om  frignrelse,  oplysning  og fremskridt  er  brudt sammen og  har  efterladt  os  i  ruinerne  af  sammenstyrtede vzrdier eller  på museet  blandt lutter sztstykker eller  klicheer  fra  forgangne tider.

Begrebet postmodernisme har også forskellig udviklingshistorie og afgrznsning i forskellige lande: Som Andreas Huyssen har beskrevet det,'  synes begrebet  at vzre dukket op i Amerika  for fmst senere at blive taget op i de europziske lande, hvor de temaer, der nu opfattes som postmoderne, ellers er blevet beskrevet  under etiketten »modernitet«.  I de senere år har der vzret en  livlig udveksling af begreber, teorier og diskussionstemaer  mellem Europa, iszr Frankrig, og USA: Mens amerikanerne i hobetal valfarter til Paris som den postmoderne teoris hovedstad, drager franske teoretikere og filosoffer på turistrejse til det Amerika, der anskues som den virkeliggjorte postmodernismes eksotiske land.

Jeg  skal ikke her  forsnge at udrede trådene i de komplicerede diskussioner om det postmodernes  status og karakter,  endsige gnre mig klog  på, hvad  postmodernisme eller det postmoderne er. Jeg  bruger ordet  »postmoderne&lt;&lt; i en  lnsere  betydning  til  at  betegne  en  rzkke skift i holdninger, teoretiske indfaldsvinkler, politiske og kunstneriske strategier, som er indtrådt i  lrabet af de seneste  15 år eller så.'

Det, der interesserer mig her, er, hvordan disse skift i tankemernstre forholder sig til de feministiske positioner.  Og for at kunne sige noget om det,  bliver jeg  nsdt  til  at  springe  hen  over  ikke  blot  de finere nuancer i diskussionen  af det postmoderne,  men over hele teoretiske kontinenter  i et halsbrzkkende forserg  på at trzkke feltet  mellem de postmoderne og de feministiske positioner op i grove trzk. Min pointe er, at de feministiske positioner har mere til fzlles med de postmoderne end med de traditionelle fortolkninger, men at de postmoderne teorier også stiller kvindeforskere over for nogle grundlæggende problemer,  som må tages  op til overvejelse.

## Kritikken som spmdetr0je

Den postmoderne situation opleves bredt som en tilstand af desintegration,  fragmentering  og desorientering.  Fornemmelsen  af en  tabt orden og et sammenbrud i de faste vzrdier var som bekendt allerede pinagtigt nzrvzrende for de tidlige generationer af modernister -det er  netop  oplevelsen  af  det  umulige  i  at  genoprette nogen  form  for universel orden, der markerer modernismen som »tragisk&lt;&lt; eller  heroisk&lt;&lt;. De postmoderne udviklingstendenser har yderligere accelereret  denne opl0sningsproces  og udbredt den til  alle områder af livet, tznkningen, kunsten og videnskaben. Men samtidig har de postmoderne stort set opgivet modernismens tragiske holdning og accepteret tingenes  fragmenterede  tilstand  som  netop:  Tingenes  tilstand,  det moderne livs uomgzngelige  vilkår.

Med et citat fra musikeren og filmskaberen David Byrne, som i den bog, der ledsager hans film &gt;&gt;17rue Storiesc, siger: »For years we have been  taught  not  to like things. Finally  somebody said it was  O K  to like things. This was a great relief.  It was getting hard  to go around not liking e ~ e r ~ t h i n ~ &lt; &lt; . ~

Her anskues det som en  lettelse  at slippe ud  af den kritiske eller oppositionelle  position -hvadenten  det  nu  er  finkulturens kritiske holdning til massekulturen, ventrefl~jens kritiske holdning til det borgerlige  samfund  eller feministernes  kritiske holdning  til den patriarkalske kultur.  En udvej fra fastlagte holdningsmernstre, der er blevet en spzndetrerje, er stivnet i en vanemzssig modvilje:  Kritik som en art paranoia. Byrne siger, at i sin film og bog bestrxber han sig på at Izre sig at sztte pris på alle mulige  slags mennesker og holdninger, d.v.s. acceptere en mangfoldighed  af synspunkter uden nsdvendigvis at mzrke dem som gode eller onde, sande eller falske.

Måske er det et lignende blik, mange unge kvinder idag kaster på

feminismen? Et blik,  der ser feminismen  som en  form for paranoia, man må ud  af. Her kan man Ceks. erindre sig, at en radikalfeminist som den amerikanske teolog Mary Daly beskrev sin forskningsmetode i bogen  &gt;&gt;Gyn/ecology« som &gt;&gt;positiv paranoia.&lt;&lt;5 En sådan paranoia kan utvivlsomt vzre både begrundet og nadvendig -sådan har jeg selv oplevet det på min krop i kvindebevzgelsens start. Men idag, hvor der forlzngst er gået sprzkker i den traditionelle kvindelighed og mandlighed, så de ikke lzngere kan holde sammen som trovzrdige sammenhzngende billeder eller positioner, har de unge kvinder måske ret i, at vi  skulle se at komme ud  over paranoiaen og begynde at ~l i k e thingw: Lege nied kansforskellens skiftende muligheder og i det hele  taget  udforske  og  nyde  forskelle  (blandt  kvinder  såvel  som mznd),  i stedet for at insistere på ligheden -i hvert fald  (som så ofte) ligheden  forstået som  enshed, den  nivellerende, deidbringende  mo--dulagtige  enshed  i  det  moderne  massesamfund,  den  postmoderne arkitektur feks. vender sig mod  i den  moderne internationale stil.

## His Master's  Wice

Det ideal om sammenhzng, orden, hierarki, et stabilt centralperspektiv,  en  marxistisk  kritiker  som  Georg  Lukács  stadig  bebrejdende -omend noget anakronistisk -kunne foreholde de samtidige modernister, er nzppe gangbart idag. Ganske vist kan postmoderne kunst og teori nied en vis nostalgi citere far-moderne eller endog tidlige moder--nistiske vzrker  (der nu virker ganske klassiske  og velordnede), men en sådan orden kan kun optrzde i citationstegn eller i form af pastiche, eller måske som en skrsbelig og lokal orden, der momentant kan lukke det foruroligende  udsyn  til  den heterogene, multiple,  kaotiske og decentrerede verden, vi  lever  i.

Med sine anfzgtelser af det mandlige/patriarkalske grundsyn, der er  indlejret  i  de  traditionelle  begreber  om  orden  og  hierarki,  har feminismen  givetvis  vzret  med  til  at fremskynde denne desintegra--tionsproces  og nedbryde forestillingerne om  et enheds- eller centralperspektiv.  Kvinder har sammen med  et kor  af andre  (bl.a. etniske og  subkulturelle)  stemmer  talt  fra  de marginale  positioner,  krzvet rum for en mangfoldighed af synsvinkler og dermed undermineret det mandlige-hvide-vestlige  monopol  på Sandhed, objektivitet og viden.

I  postmoderne  teori  er begreber  som Sandhed, objektivitet  og viden  blevet  delegitimeret  som  henharende  til  en  nherredammediskursa -et  forsag  på at oprette  et  meta-sprog,  der  har  magt  til  at definere,  hvad  der er virkeligt og fornuftigt, og dermed g0r krav på at lcvcrc Sortolkniiigsri0gleii til aiidre Soirrier Sor diskurs, udsige sand- heden om andre slags tale. Denne form for herredammediskurs er (af den franske filosofJacques  Derrida) blevet beskrevet som en del af en vestlig metafysisk  tradition, vi måske ikke kan trzde ud af, men som ikke desto mindre kan dekonstrueres, og i hvis sprzkker andre betydninger kan opfindes og  indskrive^.^

Feminister harer nzppe til blandt dem, der nostalgisk lznges efter at  lzgge  0re  til  &gt;&gt;His Master's Voice«  eller  ansker  at  fastholde  en social  og  symbolsk  orden  baseret  på  den  slags  fallisk  herredamme. Tvzrtimod  kan  man opfatte  feminismen -eller  i det  mindste  nogle versioner af feminismen -netop som et forsag på at dekonstruere den vestlige kulturtraditions hierarkiske orderi, vende op og ned på traditionelle  definitioner  og åbne sprzkker i diskurserne,  hvor andre betydninger kan opstå.

I  den postmoderne tilstand er &gt;&gt;De Store Fortzllinger« brudt Sammen -de fortzllinger,  der  liar  struktureret  Vestens  kulturtradition for  os  ved  at  berette  om  Gud, videnskabens  og oplysningens fremmarch, fremskridtet. Men det kan nzppe heller begrzdes synderligt af  feminister,  eftersom  kvirider  for  det  meste  har vzret  fravzrende eller marginale i disse versioner af kulturhistorien. Den postmoderne opfattelse, at kun lokale og subjektive fortzllinger, &gt;&gt;små historier«, er mulige, efter at de store universelle fortzllinger om skzbne og herredamme er krakeleret, forekommer langt mere forenelig med feministiske forestillinger om det politiske (&gt;&gt;personal politics(0 og med feministers stadige spargsmål til den talendes subjektive position. Historisk kan man også hzvde, at de små, lokale eller  personlige fortzllinger har passet  bedst  til kvinders perspektiv  på tilvzrelseri.

## Feministerne,  fremskridtet  og  magten

Nu er feminister jo nadvendigvis også indbefattet i den vestlige verdens symbolske orden og kulturhistorie, og har som sådan også tznkt og talt og handlet inden for de store fortzllingers manstre. Kvindebevzgelsen  tilharer, sammen  med  andre revolutionzre  bevzgelser, en af den moderne periodes  store narrative  figurer: Deri, der beskriver bevzgelsen  fra  undertrykkelse til  frigarelse, fra  afmagt  til  magt. En figur, der falder ind under det almindelige begreb om fremskri d t . Forestillingen om fremskridtet er imidlertid et af de tarikemanstre, som er blevet  mest  grundigt undermineret  i den postmoderne zra:

»Fremskridt« forudsztter en linezr udvikling -f.eks. fra den »m0rke« middelalder  til  et  oplyst, rationelt  planlagt  moderne samfund -som virker mindre trovzrdig idag. Ikke blot forekommer enstrengede udviklingsforlrab,  baseret  på  sikker  viden  om årsag og  virkning, mindre overbevisende som forklaringsmodeller  idag  både  inden for human- og naturvidenskaberne,  men  selve forestillingen om en styrende fornuft, der behersker udviklingen frem mod stadig bedre tider, er i vidt omfang styrtet sammen under vzgten af eksempler på &gt;&gt;fremskridtet~« destruktive virkninger: Hvordan f.eks. revolutionzre frign--relsesbevzgelser  har udviklet sig til totalitzre stater, hvor  nplan~konomiene producerer stadig mere stagnation, og &gt;&gt;frigerrelsen« vender sig til tyranni, eller hvordan de såkaldt »h~jtudviklede« landes teknologiske »fremskridt« er gået hånd i hånd med undergravningen af det globale naturgrundlag.

Hvis fornuftens rationelle kontrol er svzr at skelne fra den blinde og retfzrdighed til katastrofale eller undertrykkende resultater, kan evne til at oplyse, styre og beherske, som man kunne i  begyndelse  af

destruktion, og de bevidste  intentioner om frig~relse ofte synes at f ~ r e vi  åbenbart ikke fzste samme lid  til  den  menneskelige bevidstheds -den Oplysningstid, vi  måske i ~jeblikket nzrmer os afslutningen på.

Selv fra  feminismens »lille« perspektiv  er fremskridt og frigerelse blevet  vanskelige  begreber.  Det er vel de fzrreste feminister,  der vil mene, at den »kvindefrig~relse«, de feministiske bevzgelser har kzmpet for i mere end 200 år, har gjort livet afgerende lettere eller lykkeligere for kvinder? Snarere faler de fleste vel idag, at resultaterne af de sidste 20 års nye feministiske  bslge ikke helt  står mål med  de hede forhåbninger, vi  gjorde os  i  de f ~ r s t e euforiske år af kvindebevzgelsen. Vi har ganske vist vundet et vist ligestillingsmzssigt  terrzn over for mzndene, og undervejs er de faste k~nsskel gået i opl~sning, men den ogede tvang til lmarbejde og opl~sningen af familie og lokalsamfund er nzppe noget at juble over.

Det forekommer mig, at det måske er på tide, feminister tager  de begreber om »fremskridt« og ~&gt;frig~relse«, vi  har overtaget fra det 19. århundredes arsenal af tankem~nstre, op til fornyet overvejelse under indtryk af de postmoderne diskussioner. Og  sammen med dem kunne vi  passende overveje vores  begreber om  magt og afmagt:

Den  franske sociolog Jean  Baudrillard  har  fremsat den  tanke,  at kvinder bevzger sig ind på et mandligt defineret felt, hvor de ikke kan vinde,  når de indlader sig  på at kzmpe med  mzndene om  magten. Dermed accepterer de mandlige forestillinger om en fallisk magt, som netop er afhzngige af et kvindeligt publikum,  der tager denne magt alvorligt.  Måske  har  feminister  ved  at  overtage  fortzllingerne  om »magt« og »afmagt« uafvidende opforst~rret den formodede maskuline magt? I  stedet for, som Baudrillard  foreslår, at underminere den ved  hjzlp af den »kvindelige« forf~relse?~ I  en nylig  artikel  har den danske psykolog  og  kvindeforsker  Birthe  Knizek  skitseret,  hvordan Baudrillards tanker  kan inspirere til  nye  tolkninger:

Knizeks forskning beskzftiger sig bl.a. med hysteriske kvinder, der af feminister traditionelt er blevet opfattet som prototyper på kvinden som afmzgtig offer for mandlig autoritet. Knizek bruger nu Baudrillards begreber til at vende om på denne faste tolkning: De hysteriske symptomer har,  siger hun, zndret sig meget  i I ~ b e t af sygdommens lange  historie.  Hver  gang lzgerne  netop  mente  at  have  magt  over lidelsen, skiftede hysterikerne symptomer, så de formodede mandlige autoriteter  stod  tilbage  med  den  frustrerende  indsigt  i  deres  egen manglende viden og magt. Hysterikerne,  der reprzsenterer kvindelighed  og  ikke-viden,  udfordrer  således  til  stadighed  den  mandlige magt  og  viden  og  placerer  sig  forfarende  på  netop  det  punkt,  de skiftende viderismodeller ikke kan  få fat  på.8

## Virkelighed og billede, original og kopi -

## fallokratens problem?

Problemet rned  forestillingerne om  »undertrykkelse« og »frigarelse&lt;&lt; er også, at de opererer inden for et tankemarister -endnu en gennemgående figur i den moderne epoke -hvor det skjulte, underliggende, dybe ses som det egentlige og zgte, mens overfladen, det umiddelbart synlige ses som  falsk, forvrznget,  bedragerisk. Det er et  tankem~nster, vi  kender i  mange udgaver:  Bag fremtrzdelsesformerne gzlder det om at afdzkke de egentlige årsagssammenhznge, bag den manipulerende bevidsthedsindustris forlorenhed skjuler sig det zgte folkedyb, under  årtusinders lag af patriarkalsk  forvrzngriing  sager vi  en autentisk  kvindelighed.. .  . .

En sådari tankegang forudsztter endnu en gang en fornuft, der kan skelne mellem  det  tilsyneladende og det  egentlige -og således gar krav på Sandhed, objektivitet og viden. Ligesom den henviser  til  en oplyst idealtilstand,  for  enden af fremskridtet,  hvor  det undertrykte og  fortrzngte  frit  kan  komme  frem  i  lyset,  hvor  det  ubevidste  så formentlig  er  afskaffet  til  fordel  for  en  (utrovzrdig)  fuldt  bevidst beherskelse, og en »egentlig« , og »naturlig« eller »autentisk« harmoni er tilvejebragt. For de postmoderne er problemet imidlertid netop, udfra hvilke kriterier  man kan skelne mellem, hvad der er autentisk, og hvad  der er  simuleret, mellem  original og kopi, mellem  facts  og fiktion, mellem  virkelighed  og billede,  hvis  herred~mmediskurserne om den  bevidste  beherskelse  af Sandhed, objektivitet  og viden  ikke Izngere står til  troende?

I  en  postmoderne  verden  gennemtrzngt af massemediernes flimrende s t r ~ m af billeder og ord forekommer skellet mellem virkelighed og billede f.eks. ikke så sikkert: Genkender vi det, vi ser i fjernsynet, udfra vores erfaringer med  det &gt;&gt;virkelige« liv? Eller er det omvendt? Store dele af vores virkelighedsbillede er jo allerede stykket sammen fra massemedierne: Vores viden om verden omkring os stammer i h0j grad fra pressens og de elektroniske mediers beretninger; ferierejsernes fremmede lande ligrier »sig selv« fra de billeder, vi har set på film og TV; mange barrn ser sandsynligvis karer, grise og natur på bsgernes og fjernsynets billeder eller i Zoos og Frilandsmuseets simulerede bondegårdskulisser,  f0r de ser dem i »virkeligheden&lt;&lt;. Billeder bliver forlxg for virkeligheden,  og &gt;&gt;virkelige&lt;&lt; steder, persorier  og begivenheder virker  ofte som  en  bleg  kopi  af de flotte farvefilm,  poserende mediefigurer  og iscenesatte reportager.

Vi lever i en verden, hvor lag på lag af billeder og ord er overlejret oven i hinanden, så det ikke er muligt at skimte nogen bund: Nogen »original« bag  kopierne eller  nogen  »autentisk&lt;&lt; faktuel  virkelighed bag de redigerede fortxllinger. O g  denne usikkerhed  gxlder ikke kun udadtil, men også indadtil: Er Coca-Cola reklamerne f.eks. en efterligning  af  vores  dramme?  Eller  iscenesztter  vi  vores  drarmme  om lykken, kzrligheden og livet udfra litteraturens, Hollywood-filmenes og reklamernes skabelorimodeller?

Det, vi  kalder  &gt;&gt;virkeligheden&lt;&lt;, har altid  allerede  fortalt form: Vi kan  kun  beskrive  det  &gt;&gt;virkelige&lt;&lt; gennem  ord  og  billeder,  og  vores oplevelser, ord og billeder er uundgåeligt indskrevet i de foreliggende sproglige konventioner  og kulturhistoriens  mange lag af fortolkniriger. Det er en del af eri generel refir~sentationsproblematik, som vedr0rer  selve  betydningsdannelsen  og  har  mange  dimensioner.  Sparrgsmålet om, hvordan noget kan reprxseritere noget andet, stå for noget andet eller betegne det, er et gammelt spargsmål, sorn bl.a. kendes fi-a diskussionerne om form og indhold og forholdet mellem  tegn og virkelighed. Det har lznge vxret almindeligt anerkendt, at ordene ikke sådan dxkker virkeligheden,  at betydning opbygges i sproget som et system af forskelle og ligheder, og at referencen til et givet »indhold&lt;&lt; i »virkeligheden&lt;&lt; er  usikker.  Men i den postmoderne  taenkning skxrpes  denne problematik  til  en akut tvivl  om  reprxsentationsforhold i det hele taget. Tvivlen rammer ikke blot forholdet mellem  billede og virkelighed  og  rejser  sparrgsmålet  om,  hvorvidt  ordene  og  forestillingsm~nstrene griber noget reelt eller tvxrtimod konstruerer realiteten  i  bestemte  former.  Den  gxlder  f.eks.  også  forestillingerne  om politisk  repraesentation: Giver det mening idag (sorn Baudrillard  har spurgt"),  når politikerne  henviser  til,  at de reprxsenterer masserne? Eller txnk blot på Reagan. Reprxsenterer han det amerikanske folk, når hari rejser til Moskva, eller er lian i gang med endnu en gennemspiliiiiig af eii  af siiie  B-filrri?

Hvis virkeligheden altid allerede har fortalt form -som vores dages medieverden så eftertrykkeligt g0r opmzrksom på -betyder det bl.a., at det ikke er muligt at drage noget absolut skel mellem  på den ene side de retoriske og narrative strategier, vi er vant til at forbinde med -skranlitteratureii, og faktuelle udsagn eller sagprosa på den anden side -deraf også de postmodernes interesse for det sproglige og zstetiske. Også de tilsyneladende »saglige&lt;&lt; udsagn -videnskabens eller filosofiens  metasprog -betjener  sig  uvzgerligt  af  sproglige  og  narrative virkemidler og er farvet af det talende subjekts position.

I  en sådan fortalt virkelighed, hvor De Store Fortzllinger har mistet deres autoritet og  er rykket ned  i den uoverskuelige  vrimmel  af historier,  der kan fortzlles om verden, uden  at nogen  enkelt version kan g0re krav  på at vzre den endelige, originale eller  sande, er det futilt at srage efter det »autentiske«  (f.eks. en »autentisk« kvindelighed ubesmitte;  af  de patriarkalske  kulturtraditioner)  eller  at forsrage at stable et nyt  metasprog  på benene, der påstår at vide  bedre  (f.eks. hvordan det virkelig forholder sig med forskellen på krannene). I stedet må vi  mere  beskedent  n ~ j e s med  at  unders~ge  og  genfortolke  de gamle fortzllinger og udkaste nye  versioner.

Udfra  de  postmoderne  forståelsesrammer må kvindeforskningen således give afkald på at definere en kvindelig essens og reprzsentere sandheden om kmnet -og  dermed kommer den måske også til  at undergrave sine egen position  ved  at kaste tvivl  over, hvad  przfixet så egentlig  står for i kvindeforskning. Hvis der  er gået sprzkker i de traditionelle forestillinger om, at »en mand er en mand, og en kvinde er en kvinde«, og de faste kransskel synes at o p l ~ s e sig i modstridende billeder, hvad  er det da, der karakteriserer forskningen som kvindelig? Og hvis den enkelte kvinde ikke kan grare krav på at reprzsentere k~nnet som helhed, hvad er det så, der forener kvinders forskning til et fzlles projekt,  som kan kaldes  kvindeforskning?

Men hvis de postmoderne overvejelser således truer med at undergrave kvindeforskningens grundlag, imndekommer de til gengzld andre dele af den feministiske tznkning. Fra feministisk side har man jo ofte hzvdet, at den herskende virkelighedsopfattelse, fremstillings- og argumentationsform  i  vores  kultur  allerede  på  forhånd  er  fastlagt udfra  maskuline  przmisser, som  marginaliserer  kvinder  og  g0r  det vanskeligt for dem at komme til orde.

Og noget  tilsvarende  er  det  netop,  en  postmoderne  filosof  som Jean-Francois  Lyotard  hzvder, når han siger, at »Kvindernes kamp handler om ~delzggelsen af meta-sprogene«, eftersom net sådant metasprog allerede er maskulinitetens sprog i den vestlige, og iszr grzske, forstand.« Filosoflen er, siger han, nfallokratens hemmelige sam- mensvorne. For filosofien er ikke nogen tilfzldig disciplin. Den er en sugen  efter  en  konstituerende  orden,  som  giver  mening  til  verden, samfundet  og  diskursen.  Filosofien  er  vestens  galskab  og  ophurer aldrig med at underskrive sin jagt på viden og politik i Sandhedens og det  Godes  navn.  Ved  specifikt  at  overveje spargsmålet om  mznds forhold  til kvinder,  sender filosofien  (eller dens samtidige positivistiske travestier, sociologien, antropologien etc.) os  i retning  af et svar. Men dette svar forudsztter allerede konstitueringen ... af dette forhold, og dermed  de termer  der  szttes i forhold  til  hinanden,  &gt;&gt;mand« og &gt;&gt;kvinde«.''

## Kmnet som sproglig konstruktion

I en fortalt virkelighed  bliver det vigtigt at undersuge fortzllingernes sproglige  og  narrative opbygning.  Når de  postmoderne  teoretikere vender sig mod sproget og fortzllingerne, finder de -som Lyotard -ikke  blot  de  samme  munstre  og  figurer,  feminister  har  fremhzvet (hvad der måske ikke er så overraskende, eftersom disse munstre er genkommende i kulturtraditionen) -de tolker dem også, på linie med feministerne,  som  falliske  konstruktioner.  Ligesom  kvindeforskerne har de postmoderne således bemzrket  sig, hvorledes  kunsforskellen benyttes  som en  grundlzggende  metafor  i den vestlige  kulturtradition. De binzre poler i sproget og tznkningen, som er karakteristiske for den vestlige kultur, kan på velkendt vis indrangeres under kunnene, så vi får to modsatte kolonner:

| Mand                 | Kvinde                           |
|----------------------|----------------------------------|
| kultur               | natur                            |
| rationelt            | irrationelt                      |
| hovede               | krop                             |
| finkultur            | massekultur"                     |
| den symbolske verden | det anderledes, afvigende, andet |

o.s.v. -enhver kan  selv fortsztte listen i det uendelige.

Mens nogle feminister har sugt at argumentere imod denne fordeling  af  kunsmzrkede  trzk på  et empirisk  og  naturalistisk  grundlag (d.v.s. ved at påpege, at kvinder &gt;&gt;i virkeligheden« slet ikke er sådan), har de postmoderne tznkere (og andre, iszr fransk-inspirerede, feminister) furst og fremmest set det som et spurgsmål om distribution af betydninger inden for en symbolsk orden: Oprettelsen af en fallokratisk skrive- og tznkemåde, et metasprog, som Lyotard beskriver det.

P2 lignende vis har Derrida i sine lzsninger af vestlige filosofiske tekster  fremhzvet, at denne  tendens  til  at tznke i  binzre  modsztningspar er en del af kulturtraditionens fallogocentrisme  (d.v.s. centrering omkring fallos og ordet, logos). Opdelingen i det ene (den mandlige pol) over for det andet (den kvindelige pol) er altid hierarkisk: &gt;&gt;Det ene« kan kun definere sig udfra  modsztningen  til &gt;&gt;det andet«, men s ~ g e r samtidig  at  underordne  sig  »det  andet« og  stemple  det  som afvigende, forkert og underordnet. Derrida har beskrevet det som en indbygget supplementslogik i den vestlige tznkemåde, hvorved bestemte ting defineres som marginale, irrelevante eller supplementzre, blot for  ved  nzrmere lzsning at vise sig at vzre af central  betydning for hovedargumentationen.  På den måde er alle de negative termer, det foruroligende,  anderledes,  forskellige  o.s.v.,  blevet  forskudt  til  den kvindelige  position  som  en  forudsztning  for  at konstruere  en  sammenhzngende enhedsidentitet på den mandlige position. Forestillingen om en stabil identitet -det metafysiske  &gt;&gt;jeg«, der kan  beherske virkeligheden i kraft af sin bevidsthed, fornuft og viden -er således en fallisk  konstruktion,  baseret  på fallos  som vzrditegn. Når det kommer til stykket, lader de binzre poler (med k~nsforskellen som grundbillede) sig alligevel ikke holde på plads: Den term, der skydes til side som underordnet (kvinde),  vender uformodet tilbage som central for afgrznsningen  af  den  overordnede  term  (mand), som  Derrida  har iagttaget. Kvinden og kmnet bliver en gåde, den mandlige viden ikke kan lme, en stadigt forf~rende og evigt  undvigende kimzre, der undergraver den symbolske orden, det maskulinesubjekt s ~ g e r at  oprette,  og far  de faste betydninger  til  at skride.  De  sproglige termer  er mangetydige,  meningen glider og glipper: Den  tilsigtede betydning lader sig lzse på utilsigtede  måder, fortalelser,  tavsheder og misforståelser taler deres eget sprog.

Det er  i samme ånd, man  skal  forstå  psykoanalytikeren Jacques Lacans ber~mte eller berygtede udtalelse om, at »Kvinden eksisterer ikke«:  Der  eksisterer  nok  kvinder,  mennesker  med  kvindelig  krop, men Kvinden med stort K og i bestemt form, det »evigt kvindelige« er en kulturel  og sproglig konstruktion.

&gt;&gt;Det er nzsten ligeså absurd at tro, at man  er en kvinde,  som at -tro,  man  er en  mand«, har psykoanalytikeren  og semiotikeren Julia Kristeva udtalt i et interview. »Nzsten«, siger hun, fordi hun mener, konstruktionen »kvinde« er tilstrzkkeligt social virksom til, at kvinder kan blive n ~ d t til at sztte sig til modvzrge som k m   mod en diskrimination,  der rammer på kmnet -også  selv om  man  er klar over det fiktive  i de traditionelle knnspoler.

Kristeva mener imidlertid  ikke, det er tilfzldigt, kvinder er blevet placcrct  på dcn  ncgativc  position  i  dcn symbolske orden: Eftersom kvinder  kan  fade  barn,  balancerer  de  mere  prekzrt  på  den  usikre tzrskel mellem  natur og kultur, som forestillingen om en sikker (maskulin) identitet  netop skal holde styr på. I  moderskabet  er kvinden spaltet melleni at vxre led i en blind  biologisk reproduktionskzde og et kulturelt subjekt, og derfor har hun mere direkte adgang til -og ses også som  legemliggarelse af -identitetens spaltede og usikre grundlag.

## Ikke handicap, men privilegium  at vare kvinde?

I-Ivis  postmoderne  teori opfatter  subjektet som fundamentalt spaltet og fragmenteret; hvis  kroppen  opfattes ikke som en naturlig enhed, men  som et  patchwork  af heterogene  betydninger;  hvis  mening ses som  noget,  der  uafbrudt  skrider  og  bryder  sammen;  hvis  vi  som talende kroppe er indskrevet i en symbolsk orden, vi stadig skaber og genskaber; og hvis de traditionelle forestillinger om fallisk heherskelse af diskurser,  betydninger  og identitet opfattes som fiktive -så er det måske ikke et handicap, men tvzrtimod  en privilegeret  positiorl at vzre kvinde idag? Privilegeret, forsåvidt som den »feminine« position kulturhistorisk er blevet placeret på samnie side som det heterogene,  fragmenterede,  betydningsglidningerne  o.s.v.  D.v.s.  en  mere åben og bevzgelig position  at tale, handle og fortolke verden udfra? Det  er  i  hvert  fald  den  konklusion,  de fleste  postmoderne  tznkere synes at drage:

Baudrillard anbefaler forfarelsen  (der forbindes med det »kvindelige«) som  den  strategi, der underminerer  enhver form  for  magt  og oploser  k0nsforskellen  og  alle  distinktioner  mcllcm  virkelighed  og simulation, overflade og dybde.

Lyotard onsker at slippe bort fra den mandlige filosofs position ved at forlade den filosofiske traditions metasprog og foreslår, at vi »går i gang med  at frembringe fiktioner snarere end  hypoteser  og  teorier; det  ville  vzre den  bedste  måde for  den  talende  at  blive  &gt;&gt;feminin« på.&lt;&lt;'"

Derrida ser  den  dekonstruktive  kerngangsmåde  som en  kvindelig strategi.  Derrida-eksperten  Gayatri  C.Spivak  har  i  sin  lzsning  af Derridas lzsning af Jean  Genet påpeget, at den idealposition, Derrida synes at anske sig, er den almzgtige mors: Hun, som har og ikke har  fallos,  som  stadig  changerer  og  aldrig kan  gribes  eller  fzstnes noget  sted.I4

0nsket om at forlade den traditionelle maskuline position synes at vzre generelt  for  de mandlige  postmoderne  tznkere  (således også Deleuze r r 1 . n . ) . Den  maskuline  position  har  tilsyneladende  lidt  et almindeligt prestigetab, mistet sin legimitet -og det kan jo kun glzde feminister.  Derimod  synes  de  &gt;&gt;anden&lt;&lt;-positioner, de  postmoderne skribenter sioger at nzrme sig, uvzgerligt at vzre mzrket som kvindelige.

Som feminister som ~ l i c e ~ a r d i n e ' ~ og Gayatri Spivak har påpeget, gior  denne  tendens  de  postmoderne  teorier  yderst  interessante  for kvinder/feminister.

Feminister og postrnodernister kan siges at have fzlles interesser i at dekonstruere og omfortolke den vestlige kulturs traditionelle patriarkalske orden og vzrdier, men de postmoderne teorier underminerer samtidig en rzkke af feminismens fundamentale antagelser -og hvor er vi så henne? Vi er i hvert fald derhenne, hvor vi må tage stilling til en lang rxkke spiorgsniål, som anfzgter de tilvante feniinistiske positioner  og  udfordrer  til  omtznkning og  nyorientering,  hvis  der ikke også  skal  komme  et  »post-«  foran  feminismen,  så den  henlzgges under kulturhistoriens  »gamle sager&lt;&lt; og påny (som efter  I .verdenskrig)  bliver  opfattet  som  et  &gt;&gt;tantet&lt;&lt; og  aflzgs  fznomen.  F.eks. spiorgsmål som:

- -Hvis fremskridtet og frigiorelsen må opgives som trovzrdige mål, hvad  er så fei-ilinismens projekt?
- -Hvis den bevidste kontrol og fornuftens herrediomme ikke Izngere  er uanfzgtede, hvordan kan feminister da fastholde et begreb om &gt;&gt;bevidstgiorelse« (som under alle omstamdigheder synes at vzre bundet til  tanken om »frigiorelse«)?  Og hvis subjektet er fragmenteret og decentreret, hvis  betydninger er ustabile, og &gt;&gt;virkeligheden« oplnser sig for vores  iojne, er det så muligt  at tale om &gt;&gt;erfaring&lt;&lt;, som om vi vidste, hvad vi  talte om? Henvisningen til kvinders szrlige erfaringer har jo  dannet  grundlag for  både kvindebevzgelsen  og kvindeforskningen.
- -Men  hvis  den  blotte  henvisning  til  det  empiriske,  fysiske  kran allerede lznge har vzret utilstrzkkelig  til at definere kionsforskellen i kulturen. Hvis forestillingerne om magt, undertrykkelse og frigiorelse heller ikke kan opretholdes som et sikkert socialhistorisk grundlag for kionsforskellen,  men  snarere  ses  som  et  metaforisk  tankemionster. Hvis kionsforskellen, som de posti-i~oderne hzvder, hviler på sproglige og  kulturelle konstruktioner,  som  stadig  skrider  under  fiodder-ne på os, hvordan kan man så tale om &gt;&gt;kvinders alige erfaringer«, eller i det hele taget definere begrebet &gt;&gt;kvinde«? Og hvordan kan feminister så  hzvde at tale  kvindens  sag? Hvordan  kan  vi  s5 definere  os  som kvindeforskere? Det er spiorgsmål, som det er lettere at stille end  at besvare. Til gengzld tror jeg, de er niodvendige  at overveje. De postmoderne sp~rgsmål til  feminismen  truer  maske  med  at undergrave

det grundlag, vi  står på som feminister og kvindeforskere. Men hvis vi omvendt bliver stående stzdigt på de gamle positioner,  bereder vi os ganske sikkert vores egen dnd: Ikke blot  klamrer vi os så til  nogle teoretisk naive og ureflekterede positioner i en slags selvfordummelse, som afskzrer os fra det videnskabelige miljn  og de nye strnmninger omkring os. Ved  fortsat at stille  de  sarrime gamle spnrgsmål -som uvzgerligt fremkalder de samme svar -risikerer vi også at gnre feminismen  og kvindeforskningen så doktrinzr og forudsigelig,  at yngre kvinder ikke lzngere kan genkende deres livsmnnstre og ansker i den, men kun kan hare den samme gamle klagende, forurettede eller paranoide grammofonplade i den.

Det  betyder ikke, at kvindeforskere  (eller forskere i al almindelighed,  for  den  sags  skyld)  blot  skal  springe  på  hver  ny  balge,  der kommer forbi  i den  stadige strnm af  modebevzgelser, som i denne postmoderne zra også kan iagttages i teoriernes verden. Det postmoderne er bl.a.  også en modebalge -og modgående bnlger  er allerede på vej,  bl.a. fra USA og Frankrig.  Men set med feministiske njne er de postmoderrie ikke nogen tilfzldig modebalge:

De postmoderne stiller nogle vanskelige spnrgsmål til feminismen, men åbner som sagt også for en lang raekke af de temaer, feminismen og kvindeforskningen har kredset om. Dermed skulle der vzre skabt et åbent felt, hvor  dialoger og diskussioner er mulige. Og fra feministisk  side  er  der også  nogle  modspargsmål,  man  kunne  stille  til  de postmoderne.  F.eks.  kan  man  (med  Alice  Jardine) s p ~ r g e , om  de postmoderne mznds strzben efter en »anden((-position,  som er mzrket  som kvindelig, ikke slående ligner  den mandlige kulturtraditions placering af kvinder på det sted, hvor  maends Ixngsels- og angstforestillinger lnber sammen?  O m  vi altså her er vidne til en remytologisering  af det kvindelige,  hinsides  dekonstruktionen  af de traditionelle kansskel? Kan kvinder overhovedet genkende »sig selv« i det kvindelige  mzrkede andetheds-rum, de postmoderne  skitserer? Eller  man kunne  (stadig med Jardine)  sparge til, hvordan kvinders andethedsrum mon ser ud, hvis Kristeva har ret i, at det »andet((  altid reprzsenteres af det modsatte kan.

Eller man kunne (med Gayatri Spivak) sparge, hvordan en kvinde egentlig kan  placere  sig som dekonstruktivist: Hvis de postmoderne mznd lznges efter en &gt;&gt;kvindelig« position  »hinsides&lt;&lt; den maskuline kulturtradition -en  position,  som  nndvendigvis  erotiseres  af  det mandlige blik -hvordan kan en kvinde da nzrme sig en sådan position? Hvordan kan kvinder f.eks. dekonstruere subjektet, hvis de ikke engang har udviklet nogen subjektivitet, eller gå dekonstruerende ind i den falliske diskurs, der per  definition placerer dem udenfor? Hvis den  kvindelige  dekonstruktivist  nbegrznser  sig  til  a t  stille  spsrgsmålet om kvinden  (hvad er kvinden?), forssger  hun  måske blot  at svare på det zrvzrdige mandlige  spsrgsmål: hvad  er det,  kvinden snsker? Men hun forbliver selv objekt for spsrgsmålet. At vende situationen  om ville  vzre at stille spsrgsmålet om kvinden  som subjekt: hvad erjeg?« Men så havner man straks i dekonstruktionens kritik af det magtfulde subjekt, siger Spivak. Spivaks tavende forslag er, at en kvinde måske kan stille ~spargsrnålet om manden«, der på den dekonstruktive  baggrund  kunne  lyde:  »hvad  er  manden,  siden  hans begzr skaber sådan en tekst?« -Og så har vi  hele verdens tekster til vores  rådighed  og har  måske oveniksbet placeret  os  i den  position som »spargende subjekt«, kvinder så sjzldent har fået lov at indtage i kulturhistorien. ''

Man  kunne  også  spsrge,  om  de  postmoderne  ikke  overbetoner oplssningen  og  fragmenteringen  i  den  moderne  verden? Både når man ser indad på subjektet, og når man ser udad på teorier, tekster og verdens indretning, er det  svzrt at benzgte den sammenhzngslashed,  de  postmoderne  peger  på.  Men  selv  om  meningen  stadig skrider,  lykkes  det  dog  tilnzrmelsesvist -og  med  de uundgåelige misforståelser og fejltolkninger -mennesker at kommunikere indbyrdes. Verden er ganske vist ikke szrlig velordnet eller rimelig, men en eller anden form for trzghed eller (u)orden  holder dog stadig samfundene og den daglige tilvzrelse på plads, så man kan fzrdes nogenlunde forudsigeligt. Og fra en feministisk position er det svzrt at overse, at traditionelle former for ksnsskel, ksnsarbejdsdeling og ksnstypisk adfzrd stadig holder ved, selv om kannenes faste konturer har oplast sig. Det er måske netop et  punkt,  hvor feminister kunne gå i frugtbar dialog med de postmoderne. Feminister har jo, nzsten per definition,  et  skarpt  blik  for  trzghederne  og  de fastlåste  manstre  i  den kulturudvikling, hvor de postmoderne fsrst og fremmest ser skred og oplasning. Og for begge parter er det -forsåvidt som de kan lasrive sig fra det automatiske snske om at bekrzfte egne teorier og forudantagelser,  og i stedet interesserer sig for at udforske de blinde pletter i deres synsfelt og åbne sig for indvendinger og modsigelser -interessant at diskutere, hvordan den postmoderne verden på én  gang kan vzre sammenhzngende og  sammenhzngslas, hvad  det  er for  ordningssystemer og traditionsmanstre, der holder ved midt i den uoverskuelige fragmentering og decentrering, og hvordan man kan beskrive overlapningerne mellem kaos og orden i kulturen.

## Noter

- I. Se f.eks.  J e n s  E: Jensens  artikler om dansk postmodrrnismc i lY60'erne i Kultur t 3 KKlse rir. 59 og 60.
2.  Andrias Huyssen: »Mapping the Postmodern« i Huyssen: Aper  lhr  Crrnt  Diuide, Incliana Universitv  Press,  1986.
3.  Jeg  skelrier  således ikke  skarpt  mellem  postmoderne  teoretikere som  1,yotard og  Haiidrillard og de poststrukturaiistiskc,  lacanske eller dekonstruktivistiskr  teiidrnscr i nyerr fransk tznkning,  de  p&lt;&gt;stmoderne  har  deres  udspring  i -og  heller  ikke  mellem  »la  condition postmodernee  soni  generelt  socialt Cznoiiien  og  som  teoretisk  retriing.  Men jeg-  retrvrrr hovedsageligt  til  den  franske  afdeling  af  deri  postm«derne  diskussion.  Iovrigt  brugci- j e ! : hovedsageligt  ordet &gt;&gt;postmoderne« om den  bredere tilstand  eller »tidsirid«.
4. David Byrrie: True Stories, Penguin,  1986, s.  18.
5. Mary  Daly: Gynlecology, Bearon  Press, Boston,  1978.
6. Mine  referencer  til  Derrida  hei- og i  det  efterfolgende r r  sammentrukket  fra  mange  kilder. For  er1  kort,  fnrståclig  przsentatinn  af  noglr  hovedlinier  i  Derridas  (tidlige) ;irbejde,  se 1:eks. .Jonathan  Cullers  artikel  i: John  Sturrock  (red.): .Slructurali.~m and  Since, 0xfi)rd University  Press,  1979.
7. J e a n  Baudrillard: Fo@relse, Sjakalen, Arhus.  1985.
8. Birthe Knizek: &gt;&gt;Et spnrgsmål om magt og videri.&lt;  i: Damelur.  Koirid&lt;.Jor&lt;kning i ' f r h u s , hal-hus universitets for la^,  1986.
- S. Jean Baudrillard: »I cle  tavse  flertals  skygge«  i:  Stig  Brogger  m.fl.  (red.): 1mplo.rion  o,? ~ i r ~ r r l s r , Det kongelige  ri:inske  Kunstakadeiiii, Kbh., 1984.
10.  Jean-Francois  Lyotard:  »Onr of the Thirigs at Stak? in  Womeri's Struggles«  i: Suh-Slance. No.20.  1978, s.14-15.
11. iIridreas  Huyssen: »Mass &lt;:ult~irc as Woman: Modernism's Other« i: AJier the  C;reat  Diuide.
12. Julia  Kristeva:  »Mntherhood According  to  Giovanni Bellini« i: De~ire  in Lan~ua~ge, Blackwell,  1980; og »\Vomen's Time« i: Toril  Moi  (rcd.): The Rristeua  Reader, Blackwell,  1986.
13. 13.,Jean-Franpis Lyotard: none of the Tliiiigs ...  «, s.14.
14. Gaytri Chakravorty  Spivak:  »Displacement and  the Discourse  of  \Goman«  i: Dem'da and Displacemrrit, Blooniington,  Indiana,  1083.
15. Alice Jardine: Gyiesis, Corriell  Univei-sity Press,  1985.
16. Gayatri  Spivak: »Displacemerit and the Discourse  of Womari«, s.185-186.

En del  af de  artikler,  der  i-etei-es til  her,  vil  senere  blive  udsivet  på  dansk  i  en  antologi  om postmodernisnie og feminisme redigeret  af Marie-Louise Svane og Tania  Idrum.