En anden historie
Forfattere: Anne Birgitte Richard
Tidsskrift: kok (1991-02-18)

## Anne Birgitte Richard

## En anden historie

Norsk kvinnelitteraturhistorie, bind 2. 1900-45. Red: Irene Engelstad, Jorunn Hareide, Irene Iversen, Torill Steinfeld,

Janneken &amp;erland. PAX, Oslo 1989.

Andet  bind  af den  norske  kvindelitteraturhistorie,  der omhandler perioden 1900-45 aktualiserer p8 samme  tid spØrgsmillet om  litteraturhistoriegenrens og kvindeforskningens status. Perioden,  der  jo bl.a. indbefatter to verdenslaige, er en tid karakteriseret af voldsomme  forandringer  p8  det  samfundsmæssige niveau, en tid med komplicerede alliancer  og brydninger mellem det traditionelle og det moderne p% det ideologiske, litterære og kvindepolitiske niveau, en udfordrende periode  og  slet ikke  nem  at  fastholde givende  trilde  i.  Hvordan  fremstille kvindernes forfattervirksomhed i dette kompleks? Ud fra hvilken synsvinkel?

Den  norske  redaktion  har  valgt  et dobbeltgreb:  genren  og  portrættet.  Vi får gennemgange  af  kvinders  produktion  af  fantastiske,  nyrealistiske,  dramatiske, historiske,  trivielle og kærlighedsberettende  tekster.  Og  vi  får  besked  om  enkelte  forfattere  som  Cora Sandel, Hulda Garborg, Sigrid Undset, Nini  Ro11 Anker  mv.  Princippet er,  at den  samme  forfatter  sagtens  kan  figurere  i  flere  genre-kapitler  og  under egen  rubrik,  ja  nogle  navne  mØder  vi faktisk  med  mellemrum  gennem  hele

bindet.

Vi  får  megen, nØgtern  og  ofte  god besked. Men under læsningen rejser sig spgrgsmillet stadig  mere piltrængende, hvad hensigten, den styrende kraft har været bag  bindet,  og det vil ogsil sige bag det projekt at udsende  en kvindelitteratur-historie, et  bud  pil  en fortolkningen af forbindelseslinjerne  mellem teksten, kØnnet og historien. Hvad er værkets  n~dvendighed?

Det  begynder lovende  med  Irene hersens  spændende  introduktion til 'Det  seierrige  20.  aarhundrede', hvor hun  diskuterer  de  nye  signaler  inden for  den  norske  kvindebevægelse  og hele  kvindepolitik-  og  kvindelighedsdiskussionen  pil  den  kulturelle  og  litterære  front.  Hun  viser,  hvordan  diskussionerne  i  århundredets  fØrste  tiår forskØd sig mod en hævdelse af  kvinders  særegenhed,  kvindeligheden  som en række af  moderlige, erotiske kvalifikationer, hvor den tidligere kvindebevægelse havde vægtet  hævdelsen af  kvindernes  ligeret og lighed. Her er lagt op til en fremstilling  af  periodens tekster  inden  for et særligt spændingsfelt,  som  jo  bade  kan  pege  mod  litterære, ideologiske, æstetiske, samfunds~konomiske  linjer og brydninger i de nzste halvtreds år.

Men  de  fØlges  ikke  op.  I stedet springer vi ind i en række af  genrekapitler  med  hver  deres  blik  p5  stoffet. Hvorfor?

Hele  værket  er  annonceret  som en anden  historie, et  alternativ til  den herskende kanon, mændenes  litteraturhistorie  med  den  skæve,  undervurderende  eller  ligefrem  ekskluderende administration af kvinders litterære tekster. En anden histoire om det andet kØn  er  imidlertid  næppe  s%  let  at berette  i  1990 som  den ville have været

## K&amp;  K ANMELDELSER

i 1975.  Paradokset  for  den  litterære kvindeforskning er,  at jo  swrre kvaliteten,  dybden og bredden  i analyserne af  kvinders  historie,  liv  og  tekster  er blevet, i  jo hØjere grad har forskningen mistet  forbindelsen  med  ikke  blot  sit eget emancipatorisk politiske udgangspunkt,  men  med  den  faste  overbevisning overhovedet om, at kvinde-k~nnet kan tildeles  en bestemt betydning, kan fastholdes i en bestemt synsvinkel,  vel at mærke én  bestemt synsvinkel.  Dette paradoks kan man forholde sig forskelligt  til,  ikke  mindst  kan  det  aflæses som en legitimationskrise, der tendentielt frisætter  kvindeforskningen,  s% den ganske vist fortsætter,  men uden rigtig at  vide  hvorfor.  Jeg  mener  ogsa  den kan aflæses i dette bind af litteraturhistorien, hvor  der  ufortrMent skrives  om  kvinders  tekster  i  en  historisk periode og maske nok med habet om  at  noget  vil  vise  sig,  et  mØnster tegne sig, men  hvor  den  samlende grund  til  at  gennemfØre projektet  diffunderer  ud  i det uvisse.  Paradoksalt bliver  det da,  at konsekvensen  af  udviklingen i  kvindeforskningen fra efterlysningen af  ét  samlet greb om konnet mod dekonstruktion,  postfeminisme og almindelig vildrede, her synes at bringe mange artikler tilbage til den allerfØrste kvindeforsknings betragtninger over kvinder og kØn:  det bliver  det interessante, at f.eks. kvindernes tekter findes, og  man forudsætter, at de  er signifikante  for  kvinder,  men  hvordan? Hvilken kontekst er betydningsfuld for og i den enkelte tekst? det giver bindet ikke mange bud på, -eller for mange til efterlade  et  samlet  overblik hos læseren.

i annonceringen  der indfris,  l ~ f t e t om at vi her vil fa viden om dette og hint, om  pseudonymer, om  kvinder der skriver  Wrnelitteratur,  om  bgger  om homofile  fØlelser  blandt  kvinder  etc. Tidligere  tiders  feministiske  didaktik slår om i oplysningsvirksomheden  som sit eget formal.

Snarere bliver  det da det andet 1Øfte Et eksempel p A   radlesheden er Vigdis  Ystads  gennemgang  af  'Den  historiske  roman',  der  i slutningen summerer  fællestrækkene bag  kvindernes historiske romaner op  således: »de legger med  sine  hjemlige  miljØski1dringer og med konsentrationen om de nære  familie-  og  parforhold  vekt  pa 'det almindelige  menneskes' rolle  i historien. De understreker videre kvinnenes spesielie kulturskapande og kulturbærende  roile,  og plaserer  mennene mer i bakgrunnen,  ofte i form av et mannlig fravær i fiksjonenu  (s.108). Det er sikkert en korrekt karakteristik og et forsØg p&amp;  at fremhæve  'den  anden historie', dvs.  historien om  kvindernes  fiktion  som  et  alternativ, en modtolkning  til  andre  historier.  Men karakteristikken står  samtidig  som  et helt isoleret udsagn uden historisk perpektiv og  uden  en  fordybelse  af hvad der  konstituerer selve  genren, hvori spillet mellem genrekrav og kvindernes  særlige,  historisk  bestemte handtering  af  genren bestik. Resultatet bliver  en  gennemgang,  der  m&amp; blive ved det karakteriserende,  det registrerende og det opsummerende, nyttigt for den, der Ønsker et overblik over matererialet,  men konturlØst som et bud p i en anden historie og lidt kedsommeligt i  forhold til det formidlingsprojekt, som ogsa er en del af litteraturhistoriegenrens  krav.

Irene  Engelstad  og  Jorunn  Hareide har  i  kapitlerne  om  henholdsvis  den fantastiske digtning og  jegromanen valgt  en  anden  losning.  De udforsker stoffet ud fra genren og dens varianter. Resultatet bliver meget kompetent, men ogs&amp; lidt  mystificerende,  fordi  selve fastlæggelsen af  genrevarianter  er blevet det styrende princip i  fremstillingen og  rummet omkring de  varierende tekster, kvindernes rum, historiens rum, kvindeæstetikkens rum, forsvinder.

Denne mangel feles endnu mere grel i  de artikler,  hvis  emne er en blanding mellem genre og tema, f.eks.  gennemgangen af  'Sosialt oppbrudd og ensom frihet  i  romaner  fra  mellomkrigstida' (af  Asfrid  Svendsen) og  'Romaner  om kjærlighet' (af  Janneken Øverland). Teksterne forbindes her gennem  deres emne, og artikelforfatterne  får de storste vanskeligheder ved at finde interessante  linjer  og  perspektiver;  resultatet kan blive den helt  tomme abstraktion: »Den  nye  tida oppleves snart  som truende, snart  som  forlosende.  I  en rekke av romanene ser vi en &amp;pen  slutt, der sentrale personer  er midt  i et oppbrudd.  Frarntida  mater  dem  med  en frihet  som  er  lofterik,  men  ogs&amp;  krevende og  vanskelig«, slutter  Asfrid Svendsen.

Tilbage står en række undersogelser, der snarere skriver sig ind i en antologi kvindeforslaiings genmuligheder,

over den litterære f o r s ~ g  p&amp; at arbejde med rebeskrivelsen og dens ikke i en littteraturhistorie.

Opmærksomheden p A   genrernes  betydning  og  forskningen  i  de  enkelte genrers regler og koder er i stærk stigning;  årsagen  kan  bl.a. soges  i litteraturen  og kunstens  (post)modernis- tiske  udstrakte  brug  af  citationer  og klicheer som et udhyk for det umulige i  at  skabe  nye  autentiske  former  og som en stadig leden opmærksomheden hen p&amp;  forkellingens genrestyrede, klichemættede  struktur.  Genren træder i stedet for historien,  men bliver  ogsA adgangen til  den  som en  forlystelsespark, hvorfra teksten kan  vælge mellem  de  udbudte  ture  og  demonstrere deres forskellige æstetiske nydelsesformer. Studiet af genren kan træde i  stedet  for  studiet  af  historien.  Men kan selvfolgelig ogs&amp;  blive til et studie i  genrernes  historisk  funderede udvikling,  i  særlige  skabeloners og formers udsigelseskraft  og  funktion.  At bygge en  litteraturhistorieskrivning p A genrerne  er  et  valg,  der  prioriterer  teksterne som realiseringer  og varianter  af bestemte konventioner, snarere end som typiske for diverse perioder, klasser,  biografier.  Dvs.  et  fravalg  af  en række af  de synspunkter, der har været konstituerende  for  de  sidste  tiars  litteraturhistorier.

Periodesynspunktet  har  for  længst Abenbaret  sig  som  ren  fiktion  og  er endnu  vanskeligere  at  fastholde,  når konnet  ogs&amp; skal  tænkes  med,  grupperingen  af de  kvindelige  forfattere efter deres sociale eller klassernæssige tilhorsforhold  bliver  ofte  lidetsigende af den grund, at skrivende kvinder i de fleste perioder  kommer  fra  (deres far, deres  mand  kommer  fra)  velstillede lag, den biografiske metode  skaber en række af enkelthistorier,  perler p&amp;  snor med  ringe  forbindelse  mellem  de enkelte tekstproducenter. Den  kvindehistorisk, kvindepolitiske  synsvinkel, der  &amp;bner dette  bind,  har  ogsa  sine problemer,  fordi den er tilb@jelig  til  at

## K&amp;K ANMELDELSER

enten  at  fremstille litteraturens udvikling  som  en  historie  frem  mod  stadig stárre  emancipation, klarere  lys, bedre tekster eller til at male værkerne ud fra deres progressivitet,  deres  grad  af  ret tro  og  bevidsthed. Og  netop  denne form  for  udviklingstro og  sikkerhed over  for  vurderingen  af en  kvindes litterære udformning  af  sit syn p&amp;  verden,  har  lienge  manglet  bæreevne  og legitimation.

Alligevel  er  det sp~rgsmalet,  om et kvindelitteraturhistorieprojekt ikke trods  alt  m&amp;  tro  p&amp;  en  kvindesynsvinkels bæreevne,  i det mindste som et p&amp; samme tid  &amp;bent, sp@rgende  og  kompromislØst borende sp~rgsm&amp;l til teksterne,  deres  historiske argumentation, deres  hensigt  med  deres  udformning, deres  budskab.  Et  sadant  spØrgsmål finder man i Anne-Lisa  Amadous  portræt  af Sigrid Undset,  der uden  mange omsvØb går direkte p&amp;  et særligt  problem  i  forfatterskabet:  Sigrid  Undsets bestræbelse  p&amp; at  skrive  kærlighedsromaner, at finde et kærligheds-sprog. Artiklen  går til det historiske  problem ved  sit  spring  ind  i  medias  res, en kvindelig forfatter  med et bestemt, lidenskabeligt, kunstnerisk projekt. Paradoksalt  bliver  fremstillingen  genrebundet,  men her fremstar genren som en  bestemt  forfatters  arbejde  med  at finde,  skrive  en  genre  frem,  der  kan rumme  hendes  kunstneriske  og  kvindelige  projekf skrivningen  af  en  historie, der forener den passionerede kærlighed  med loven.  Springet ud i en væsentlig drivkraft i forfatterskabet fØrer da frem til en original tolkning  af Sigrids Undsets  bevægelse fra  nutidsromanerne mod de historiske fortællinger  i Kristin  iuvransdatter. Amadou ser valget  af  middelalderen  som historisk ramme som Sigrid Undsets l~sning pil det projekt,  der mislykkes  i nutidshistorierne:  at f&amp;  kærlighed  og  socialitet  til  at  supplere hinanden:  »Slik blu middelalderens farlige elskov ikke opphevet  av ekteskapet, men  finner med den kristne vielse sin helliggjØrelse.  Og  slik  har  Sigrid  Undset klart &amp; forene  ekteskapsromanen med kjærlighetsromanen,  eller kanskje snarere:  Hun  har  klart A la ekteskapet bli rammen  om en ekte  'amour passion'« (s.  114).

Sigrid Undset analysens force er ikke mindst,  at dens  egen  nysgemghed  og demonstration  af  en problemkreds,  et lidenskabeligt projekt i forfatterskabet, p&amp;  samme tid gØr forfatterskabet betydlæser teksterne  ved  at  dykke  direkte  ned  i derigennem ilved

ningsbærende/betydningsfuldt, deres spændingsfelt og ogsi formidler bide  nydelsen teksterne  og s@rgsm&amp;lene til dem.

Hvilken historie kan  en  kvindelitteraturhistorie  fortælle?  Givetvis  ikke en  enkelf lineær,  om  bevidsthedens eller æstetikkens udvikling. Jeg  ser valget  af  genrerne som et f o r s ~ g p&amp;  at undg&amp;  lineariteten  ved  i  stedet at  tage formerne seri~st, og som nævnt projektets delvise fallit, i dette bind, ved den totale  fragmentering  af  dispositionen, af  teksterne,  a f historien  og  forfatterskaberne, som er blevet konsekvensen. Mellem  linjen  og fragmentet står dialogen,  polyfonien  som  mulighed  eller ligefrem  n~dvendighed,  hvis  man  skal fortælle  om kernnet og historien  p&amp;  én gang, to anftzgtede fortællinger, der har mistet deres faste, totalitetsstyrende betydning,  men  ikke  deres  betydning og  mening  overhovedet  som  oriente- ringspunkter  i forhold  til teksterne, formerne og forfatterne.

Det  er  ikke  mindst  historierne jeg savner i dette andet bind, flere bud p&amp; udviklingsforl~b,  kortere  og  længere, historier  om  former  og  genrer,  om bevidsthed og kvindepolitik, om teksterne og  deres historier, om forfatterne i  ked og blod  i en  historisk kontekst. Og jeg  savner historierne som  en  bevidsthed,  en  nedbrydning  af  de  faste vægge mellem  de enkelte artikler  og deres  ofte  lukkede  perspektiv  pa  en tekstgruppe. Jeg savner kort sagt spnnget  ud  i  en  mere  uvis  og  krævende form  for  alternativ, en  trodsen  af  det paradoks der truer  med  at lukke munden p&amp;  os bade som historieskrivere og kvindeforskere.  Jeg  savner,  at  artiklerne, værket, bestræber sig p&amp;  at lede historierne  op,  betragter  stoffet  med vilje til, uden for ddn samlede erfaring og kompetance, som jo stadig godt kan at  finde  historierne,  de  naren tiistand  til  en  anden,  som  stadig  er drivende kraft  i bade liv,  samfund og

bruges, rative forlob, bevægelserne fra tekster.

Vist er kravet utopisk, men det n@vendige  er  bestræbelsen,  den  afsmittende energi fra fremstillingen til Iæseren,  der  gerne  skulle overbevises om, at  denne  historie,  disse  historier  er og  samtidig  fii  sit  behov

vigtige, -opfyldt for historie.