Samfundets samfund – et paradoksalt multivers
Forfattere: Lars Lyby
Tidsskrift: politik (2017-03-01)

## Samfundets systemer - et paradoksalt multivers

Niklas Luhmann, 2016 Samfundets samfund Hans Reitzels Forlag, København 927 sider, 400 kr.

Anmeldt af Lars Lyby, ph.d.-stipendiat ved Universitetet i Bergen/ IRIS

I store dele af verden er Niklas Luhmann fortsat mere berømt for sit sindrige kartotek, 'zettelkasten,'  end  for  sit  omfattende  bidrag  til  socialteorien.  Ved  sociologens  død  i 1998 talte det massive arkiv mere end 100.000 separate referencer, som alle var sirligt nedskrevet  i  hånden  gennem  fyrre  års  forskningsvirksomhed,  på  små,  efterhånden gulnede  kort.  Ved  brug  af  den  kodificeringsmaskine,  der  voksede  ud  af  dette  arkivs massive kildeomfang, skulle Luhmann gennem sine mange artikler og bøger komme til at udklække helt andre mennesker, organisationer og samfund, end dem vi har lært at kende,  både  i  samfundet  og  i  videnskaberne  om  det. Samfundets  samfund ,  som Luhmann  akkurat  nåede  at  færdiggøre  før  sin  død,  er  i  sig  selv  et  slags  fortættet, hyperfertilt  kartotek,  der  demonterer  en  række  af  samfundsvidenskabens  elementære begrebsdannelser og samtidigt tilbyder en radikalt ny udlægning af den samfundsmæssige tilstand, vi som oftest betegner som moderne.

Luhmann har hentet sin indgangsbøn til værket fra én af aksiomerne i Spinozas Etik : 'Det, der ikke kan begribes ved noget andet, må begribes ved sig selv'. Aksiomet peger  både  mod  det  begreb  om  samfundet,  der  ligger  til  grund  for  Luhmanns systemteori,  og  det  sociologiske  reservoir  af  analytiske  figurer  og  begreber,  som  er indrettet  til  at  forfølge  dette  samfunds  systemudfoldelser,  der  præsenteres  i  bogen. Luhmanns hovedværk folder sig således ud langs to akser, dels et evolutionært narrativ om samfundets tiltagende kompleksitet (dels kap. 2, 4 og 5) og dels et iagttagelsesprogram  og  en  diagnose  af  dette  samfund,  vel  at  mærke  uden  moralske præfikser om det gode og onde (samtlige kapitler). Det evolutionære narrativ, som er baseret  på  en  massiv  syntetisering  af  primærkilder,  handler  om  udviklingen  fra  det, Luhmann betegner som tidligere samfunds segmentære og stratifikatoriske opbygning til  vor  tids  funktionelt  differentierede  samfund.  Det  segmentære  samfund,  der  rækker tilbage  til  forhistorisk  tid,  er  organiseret  på  baggrund  af  slægtskab  og  territorie.  Det bliver gradvis afløst af en stratifikatorisk differentiering, der i perioden fra middelalderen til den tidlige modernitet kendetegnes af en gennemgribende rangorden. Hierarkiske forskelle opstår som grundlag for den sociale orden, hvor mennesker fødes ind i et strengt anordnet skæbnefællesskab, hvori ens livsforløb forbliver tæt knyttet til det  sociale  strata,  man  tildeles,  hvad  enten  man  er  adelig,  bonde  eller  filosof. Denne rangordning  afmattes  efterhånden  ved  fremvæksten  af  det  funktionelt  differentierede samfund, hvilket indebærer at lagdelingen forvitrer som overgribende organiseringsprincip,  men  består  til  dels  som  adgangsprivilegerende  mekanisme  i fordeling af f.eks. rigdom eller 'livskvalitet.'

## Det funktionelt differentierede samfund

Man  kan tale om  funktionel differentiering, fordi den indre samfundsmæssige systemdifferentiering  når  ud  til  og  virkeliggøres  i  så  store  og  forskellige  dele  af samfundet, bl.a.  i  massemedier,  ret,  politik,  økonomi,  kærlighed,  kunst,  videnskab  og pædagogik.

Ægteskabet intimiseres, barnet pædagogiseres og kunsten begynder at (gen)skabe verden i sit billede. Domæner løsrives på tværs af samfundet, og systemer dannes, der nu begynder at reflektere over sig selv på en måde, der også danner selve grundlaget for deres operationer. Det sker igennem en dobbeltspændt bevægelse, der på den ene side lader disse systemer med universelle forventninger til alt, hvad de fæster deres blik på i det videnskabelige system kan udsagnene i denne anmeldelse iagttages som sande eller falske (er de nu i overensstemmelse med systemteorien?), medens de i kærlighedssystemet kan elskes eller ikke elskes (Luhmann vækker ofte stærke følelser!).

På  den  anden  side  forbliver  hvert  enkelt  system  kun  selektivt  påvirket  af  alle mulige krav og hensyn, der ellers florerer i samfundet, således at systemerne forbliver specificeret  i  sine  iagttagelser  af  omverden.  Retssystemet  kan  for  eksempel  hindre  et forskningsprojekt  i  at  fortsætte,  hvis  det  bryder  med  loven,  men  retten  kan  ikke tilbagevise forskningsresultater som falske. Videnskaben kan ligeledes ikke producere sandheder for et politisk system på trods af eventuelle politisk motiverede bevillinger til forskningen. I stedet bliver forskningen, i form af rapporter om klimaforandringer eller stigende  arbejdsløshed,  ofte  genstand  for  politiske  kampe  mellem  opposition  og regering. Den samme genstand vil ændre både problemkarakter og aktualitet, afhængigt af hvorfra den iagttages, men den kan ikke selv formulere sit problem. De forurenede verdenshav forbliver tavse.

Netop differentieringen af systemer indebærer, at alt hvad der gøres til genstand for  et  systems  iagttagelser  (f.eks.  politikkens  tematisering  af  videnskab  som  grundlag for  politiske  beslutninger),  forbliver  bundet  til  én  systemspecifik  kode,  der  ikke  kan overtages eller lader sig overføre til andre dele af samfundet. Det hænger også sammen med, at der ikke findes nogen rangorden mellem de forskellige systemer. Det politiske system har således hverken større eller mindre indflydelse på samfundsudviklingen end kunstsystemet, og  det økonomiske  system  kan  ikke  sætte  betingelser  for andre systemers operationer. Der findes dermed heller ingen privilegerede positioner, hvorfra hele  samfundet  kan  organiseres,  udvikles  eller  kontrolleres.  Denne  udvikling  af  et funktionelt differentieret samfund, af Luhmann beskrevet som 'ekstremt usandsynlig,' (s.  565) er ikke frembragt af nogen enkeltstående samfundskraft som f.eks. demokrati eller 'civilisation,' men skrider planløst frem på forskellige tidspunkter og i forskellige dele af Europa.

En yderligere konsekvens af differentieringen er, at hvert enkelt system producerer sin egen interne omverden, hvilket gør det umuligt - også for sociologien at  finde  frem  til  én  samlet  repræsentation  af  samfundet.  Der  findes  ikke  én  enkelt normativ inderside af samfundet som f.eks. kapitalisme, lige så lidt som der kun findes én yderside. Til gengæld er der en stadig 'dirren' mellem forskellige funktionssystemer og  deres  vekslende  omverdensbetingelser,  hvori  mange  af  det  moderne  samfunds problemer  iflg.  Luhmann  udspiller  sig.  Økologiske  trusler  kan  f.eks.  i  det  politiske system  blive  omsat  til  en  beslutning  om  at  reducere  udslip  eller  ved  at  investere  i problemløsningsambitioner i videnskaben (som leverandør af stadig nye risikoprospekter eller teknologisk innovation). I det økonomiske system kan de samme økologiske  trusler  til  gengæld  iagttages  som  en  udgiftsbyrde,  hvorved  en  politisk beslutning om at øge beskatningen på flytransport fører til, at kabinepersonalet i stedet hyres ind fra et land med lavere løn eller lignende. Alternativt kan truslerne naturligvis også iagttages som en potentiel indtægtskilde gennem tiltagende investeringsparathed i 'grøn omstilling.' Vores samfund er således en genstridig genstand at skulle styre, fordi sådanne problemer (som klimaændringer) ikke kan allokeres til en universel problemløsningskapacitet  (som  politik  ofte  tilskrives),  men  vil  optræde  forskelligt henover det multivers af logikker, der konstituerer samfundets samfund.

## En sociologi på samfundets inderside

Når samfundet og beskrivelsen af det altså ikke kan bestå af andre genstande end dem, der byder sig til i samfundet, betyder det, at sociologen ikke kan stille sig på ydersiden af samfundet  og  belave  sig  på  kritiske domfældelser  af  sit genstandsfelt (altså samfundet). I stedet må samfundsvidenskaberne begynde at iagttage sig selv som en del af den genstand, der analyseres - altså som en selvbeskrivelse af samfundet i samfundet. Det er bl.a. med udgangspunkt i denne enkle, men helt afgørende pointe, at Luhmann formulerer  sin  standhaftige  videnskabskritik.  For  det  første  er  alt  for  store  dele  af samfundsvidenskaben fortsat svøbt ind i en 'gammeleuropæisk semantik,' (s. 708) der rækker  tilbage  til  antikken  og  som  ikke  lader  sig  kalibrere  til  vor  tids  samfund. Samfundet, som sociologiens helt elementære genstand, lider under flere fejlslutninger i denne semantiske arv. De groveste misforståelser består ifølge Luhmann i, at samfundet er befolket af mennesker og kan territorialt afgrænses.

For  det  andet  har  sociologien  haft  en  skæbnesvanger  succes  som  'krisevidenskab'  (s. 891). Frankfurterskolen er toneangivende for den teoriudvikling, der groft sagt imprægnerer samfundet på en måde, der afstøder empirien mere end den formår at suge den til sig. Det fører blandt andet til, at der gribes efter afvigelser fra idealtilstande (hos f.eks. Jürgen Habermas og Axel Honneth) i stedet for at begribe det samfund, vi reelt er stillet overfor.

## Forkærlighed for paradokset

Da  Luhmann  i  begyndelsen  af  1960'erne  tager  fat  på  opgaven  med  at  formulere  en radikalt  ny  teori  om  samfundet,  sker  det  uden  særlig  skelnen  til  de  sociologiske 'klassikere' (som Max Weber og Emilie Durkheim) eller med ambitioner om at indtage en position i de stridigheder med positivismestriden som ét omdrejningspunkt hærger sociologien  efter  Anden  Verdenskrig.  I  stedet  er  dén  teori,  han  skulle  komme  til  at bruge  hele  sin  karriere  på  at  færdiggøre,  og  som  her  endelig  foreligger  på  dansk, inspireret  og  irriteret  af  en  lang  række  forskellige  discipliner  som  logik,  biologi, semiotik og ikke mindst kybernetik. Med lån fra disse discipliner beskrives samfundets dynamiske virkningsforhold via nøglebegreber som kommunikation, autopoiesis, operativ  lukning,  selvorganisering,  emergens,  kontingens,  interpenetration  og  støj. Dermed  er  Luhmanns  begrebsapparat  i  mindre  omfang  trimmet  af  et  traditionelt sociologisk  sprog,  og  for  læsere,  der  ikke  er  bekendte  med  Luhmanns  særegne begrebsbrug og teoretiske forkærlighed for paradokset, kan Samfundets samfund i første omgang fortone sig som et abstrakt og utilgængelig værk. Luhmann pålægger i stedet ofte  læseren  selv  arbejdet  med  at  konkretisere  de  abstraktioner,  der  tilbydes,  og  som (evig tålmodig) læser bliver man sat i en tilstand af uro, fordi de analytiske åbninger mod  samfundet  er  så  mange  og  perspektivrige.  Luhmann  vender  bl.a.  begreber  som risiko, inklusion og økologi på hovedet, men Samfundets samfund er ikke en bog i den sociologiske  tradition  for  sådan-hænger-det-egentligt-sammen.  Hans  fyndige,  antisværmeriske analyser giver os ingen svar på, hvorfor vi er ulykkelige og i det ubevidste underlagt  markedets dominans, eller hvorfor staten producerer mere ulighed, end den formår at udligne. Her er ingen 'instant gratification,' der kan omsættes til elendighedsmassage  i offentligheden. Det, Luhmann  i  stedet tilbyder  samfundsvidenskaben,  er  en  mulighed  for  at  kildre  og  pirke  i  de  følsomheder,  samfundet  har påført  sig  selv,  men  uden  at  tilbyde  nogen  smertelindring  i  form  af  kritik,  håb  eller handlingsanvisninger.  For  de  læsere,  for  hvem  Luhmann  er  et  nyt  bekendtskab, anbefales det at supplere læsningen med Luhmanns egen Indføring i systemteorien (udg. på forlaget Unge Pædagoger).

Samfundets  samfund har  en  spændvidde  og  et  teoretisk  ambitionsniveau,  der placerer  værket  blandt  de  største  i  samfundsvidenskaben  ved  siden  af  bidrag  som Kapitalen af  Karl  Marx, Om  den  sociale  arbejdsdeling af  Emile  Durkheim, The Civilising Process af Norbert Elias og Ordene og tingene af Michel Foucault.

Gorm  Harste  bidrager  med  et  instruktivt  forord  til  oversættelsen,  der  er  blevet kyndig varetaget af Erik Pedersen.