Pascals Gudsbegreb
Forfattere: H. Fuglsang-Damgaard
Tidsskrift: kierkegaardiana (1968-06-08)

## Pascals Gudsbegreb

## Foredrag holdt i Søren Kierkegaard Selskabet af H.  FUGLSANG-DAMGAARD

»Idet vi nærmer os Pascal,  nærmer vi os en af de største Aander,  som  nogen­ sinde  har  levet.  Hans  Tanker  er  en  Helligdom,  og  Pascal  attraaede  som  sin højeste  Lykke  at  være  Tjener  ved  Helligdommen.  Han  døde  i  en  Alder  af 39 Aar, men da havde han skabt et Værk, som aldrig vil dø, fordi Mennesket bestandig  vil  kende  sig  selv  i  det,  sig  selv  med  sine  Længsler  og  sine  uløste Spørgsmaal,  sig selv  som  den  store  Gaade,  den  største  af  alle,  sig  selv  ogsaa med  sine  Svar.  Pascals  vældige  Aand  søgte  efter  Svar,  og  i  sin  egen  Aand fandt han intet  Svar.  Faa  har  været udrustede  som  han.  Naar  han  intet  Svar fandt, er det vel nok, fordi Menneskeaanden ganske vist kan stille Spørgsmaal, men ikke  kan  besvare  dem.  Frankrig  betragter  Pascal  som  en  af  sine  største Sønner, som den fineste Legemliggørelse af det bedste, fransk Aand og Tanke rummer.  Frankrig  har  fostret  ham,  men  han  hører  Menneskeheden  til.  Saa mange  af  Dem,  som  bærer  tungt  paa  det  tunge  Spørgsmaal  om  Forholdet mellem Religion og Videnskab,  mellem Kristendom og Kultur, mellem  Filo­ sofi  og  Aabenbaring,  alle,  som  søger  og  ikke  kan  finde,  men  som  gerne  vil finde,  gaa  til  Pascal!  Lad  ved  Siden  af  Bibelen  Pascals  Tanker  ledsage  Dem ud  i  Deres  Gerning,  paa  Deres  Vej  til  at  vække  de  ligegyldige,  hjælpe  de søgende,  styrke  dem,  som  har  fundet  og  alligevel  er  svage paa  Deres  Vej ud til  alle!«

Med disse Ord begyndte  jeg  i sin Tid Gennemgangen  af Pascal  med mine

Studenter.

Pascal  er  ingen  fremmed  iblandt  os.  Det  nære  Slægtskab  mellem  ham  og Søren  Kierkegaard  kunde  tyde  paa,  at  der  i  Dybden  er  langt  flere  og  langt inderligere  Berøringspunkter  mellem  fransk  og  dansk  Aand,  end  man  paa

Forhaand vilde være tilbøjelig til at tro.

Pascal  og  Kierkegaard!  Der  er  et  nært  indre  Slægtskab  mellem  de  to,  et Slægtskab,  som  man  allerede  længe  har  været opmærksom  paa.  Jeg behøver ikke her at belyse dette Forhold nærmere for dansk Tænknings Vedkommende. Fra fransk Side er der særlig Grund til at henvise til den berømte Pascalforsker Léon Brunschvicg, der i Indledningen til sin Udgave af Pascals Tanker næv­ ner Kierkegaard som en Aand af Pascals Slægt. Han gør opmærksom paa,  at alt hos Kierkegaard aabenbarer dette bemærkelsesværdige Slægtskab,  lige  fra Titlen paa  deres  Skrifter:  Sygdommen  til  Døden,  Indøvelse  i  Kristendom  til hans  Opfattelse  af  Religionen  som  en  Forargelse  og  Fortvivlelse  og  til  hans bitre Angreb paa dem, som gaar i lange Kjortler.

Men trods dette Aandsslægtskab  er  begge absolut rodfæstede i sig selv,  og den  Paavirkning,  de  har  modtaget  udefra,  er  i  begge  Tilfælde  nærmest  af negativ-polemisk Art,  idet deres Tænkning udviklede sig og naaede sit Højde­ punkt  med  Front  imod  og  i  Opgøret  med  deres  Tids  herskende  filosofiske, litterære  og  religiøse  Strømninger.  Hvad  Montaigne  og  Descartes  betød  for Pascal,  kom  Romantikken  og  Hegel  til  at betyde  for  Kierkegaard.  Hvad  Jesuiterne blev Anledning  til for Pascal, blev  den  danske Statskirke for Kierkegaard.

Pascal,  den  store  ensomme,  den  eksisterende,  hvis  Liv  virkelig  svarede  til hans  Lære,  det var  den  Slags  Mennesker  Kierkegaards  Øjne  spejdede  efter  og saa sjældent fandt. Intet Under, at han betragtede Pascal som en »betydelig Karakter«,  en  ærefuld  Benævnelse,  som  Kierkegaard  kun  anvendte  om  faa. Og intet Under, at han netop paa den Tid, da han forberedte det store Opgør med sin Samtid, den ene Gang efter den anden i sine Dagbøger vender tilbage til  Pascal.  Man  faar  Indtryk af  en  lidenskabelig  Interesse  for  ham,  hvilket  er forstaaeligt,  eftersom Kierkegaard  ikke blot i  Pascals Tænkning,  men ogsaa  i hans  Liv  fandt  saa  meget  af  sit  eget.  Det  er  dybt beslægtede  Træk,  han  gør opmærksom paa, lige fra de første til de sidste Optegnelser fra Pascal. Allerede i et af sine allerførste Værker,  »Stadier paa Livets Vej«, skriver han, at Feuerbach,  som  hylder  Sundhedsprincippet,  siger,  at  den  religiøse  Eksistens  (nær­ mest  den  kristelige)  er  en  bestandig  Lidelseshistorie;  han  beder  én  blot  be­ tragte  Pascals  Levned,  og  han  har  nok.  Om  Pascal  hedder  det,  at  han  siger ganske det samme:  Lidelsen er  en Kristens naturlige Tilstand  (ligesom  Sund­ hed er det sanselige Menneskes), og han blev en Kristen og talte af sin kristelige Erfaring.  Ligesom Pascals er ogsaa Kierkegaards forunderlig dybe Tanke­ verden udsprunget af Lidelsen.

Pascals egen kristelige og menneskelige Udvikling bevirkede, at Mennesket blev det centrale Problem for ham. Men ikke Mennesket i og for sig.  Spørgsmaalet om Mennesket er for Pascal i Sandhed et Spørgsmaal om Gud. Gud og Mennesket  er  Brændpunkterne  i  hans  Tænkning,  og  der  kom  det  Øjeblik  i hans  Liv,  som  han  ud  fra  sin  egen  personlige  Erfaring  i  en  af  Tankerne skildrer saaledes:  »De kristnes Gud er en Gud,  som  lader Sjælen føle,  at han er dens eneste Gode, at den alene finder Fred hos ham, og at den kun kan faa Glæde ved at elske ham;  og som samtidig faar den til  at afsky  alt,  hvad der hindrer og  fjerner  den  fra  at  elske  Gud  af  al  sin  Magt:  Egenkærligheden  og Begæret er Hindringer, der er ham utaalelige.  Denne Gud  lader  Sjælen  føle, at dens Fortabelse er den Egenkærlighed, hvormed den er belastet,  og at han

alene kan helbrede den.«

I  lang Tid havde Pascal som bekendt hengivet sig til Studiet af de abstrakte Videnskaber. Overalt fødtes der under hans Haand noget nyt. Han var absolut original  og  skabende.  I  en  Alder  af  16  Aar  skrev  han  en  Afhandling  om Keglesnittene,  som  blev  anset  for  et  saadant  Mesterværk,  at  man  paastod,  at der  siden  Arkimedes'   Tid  ikke  var  fremkommet  noget,  der  kunde  maale  sig dermed. I en Alder af  18 Aar opfandt han en Regnemaskine, som vandt hele Samtidens  Beundring.  Han  lagde  senere  Grunden  til  Sandsynlighedsbereg­ ningen og gjorde epokegørende Opdagelser om Hjullinien. I Fysikken er hans Navn knyttet til Undersøgelser om det tomme Rum og Luftens Tyngde. Hans Indsats i Matematikken og Fysikken er  jeg ikke i Stand til  at udtale mig om med  Sagkundskab;  men  enhver  Fremstilling  af  disse  Videnskabers  Historie, som er kommet mig for Øje, vidner om den afgørende Indflydelse, som Pascal har haft paa deres Udvikling, og overbeviser enhver Læser om, at Pascal hører til  de  allerstørste  i Videnskabens Rige.  Ja, han faar Patentbrev paa et Fælles­ transportmiddel, Carosses å cinq sous, den første parisiske Omnibuslinie, hvor­

for han i Mindeaaret  1962  ogsaa blev mindet af Paris'  Metro.

Men da  der  kun  var  saa  faa,  siger  han  ikke  uden  et  Stænk  af  Ironi,  som han kunde underholde sig med om disse abstrakte Videnskaber, blev han træt af dem. Da begyndte han at studere Mennesket, og  »da  indsaa  jeg,  at de ab­ strakte  Videnskaber  ikke  passer  for  Mennesket,  og  at  jeg  kom  længere  bort fra  mine  Kaar  som  Menneske  ved  at  fordybe  mig  i  dem  end  andre  ved  at forblive  uvidende  om  dem.  Jeg  tilgav  de  andre  deres  ringe  Viden  heri.  Men jeg  mente,  at  jeg  i  det  mindste  vilde  finde  Studiefæller  i  Betragtningen  af Mennesket, og at dette Studium var  det,  Mennesket  egentlig passede  for.  Jeg tog  fejl.  Der  er  endnu  færre,  der  dyrker  Studiet  af  Mennesket  end  Studiet  af Geometri. Det er alene fordi man ikke er i Stand til at drive dette Studium, at man driver alle de andre.  Men kan man ikke ogsaa sige,  at heller  ikke denne Viden er den, som Mennesket bør besidde, og at det er bedre for ham at være uvidende derom,  hvis  han  vil  være  lykkelig?«  Vi  hører  et  sokratisk  Element i  Pascals Tænkning, og vi spørger, om Mennesket da bliver ulykkeligt ved  at kende  Mennesket?  Bidrager  dette  Kendskab  til  at  forøge  Menneskers  For­ virring?  Pascals  Svar  savner  ikke  Klarhed.  »Hvilken  Gaade  er  da  ikke Men­ nesket?  Hvilken  Besynderlighed,  hvilket  Uhyre,  hvilket  Kaos,  hvilket  Slyng af  Modsætninger,  hvilket  Vidunder!  Dommer  over  alt  i  Verden  og  taabelig som  en  Orm;  Indehaver  af  Sandheden  og  Afløbsrende  for  Uvished  og  Vild­ farelser.  Tilværelsens  højeste  Herlighed  og  usleste  Udskud.«  Paradoks  paa Paradoks.  Modsigelse  paa  Modsigelse.  Kaos!  Men  det  er  ikke  uden  Hensigt. Det  er  Pascal,  der  selv  har  sagt,  at  han  fremsætter  sine  Tanker  uden  Or­ den,  fordi dette maaske er den rette Orden, da Mennesket er uforstaaeligt;  og Pascal  vilde  næppe  afvise  Bernardos  Paastand,  at  det,  vi  kalder  Hasard,  er Guds Logik.

Men hvorfor vil da Pascal lære Mennesket at kende sig selv?  Ser han ikke, at  denne  Erkendelse  kun  øger  Menneskets  Ulykke  og  Forvirring?  Jo,  selv­ følgelig  ser  han  det;  men  det  er  netop  det,  han  vil  opnaa.  Det  er  hans  Formaal,  om  end  ikke  det  endelige  Maal.  Menneskets  Selverkendelse  skal  ikke blot  føre  Mennesket  til  at  opleve  sin  Ulykke  og  Forvirring,  den  skal  bringe det til Fortvivlelse og Ansigt til Ansigt med Fortvivlelsens Afgrund faa det til at  spørge,  hvorfor  dets  Situation  er,  som  den  er,  og  vække  en  Længsel  og Søgen  efter  en  Udvej  af  Fortvivlelsen.  »Erkend  da,  stolte  Menneske,  hvilket Paradoks du er for dig selv. Ydmyg dig, afmægtige Fornuft;  ti stille, taabelige Natur;  lær,  at Mennesket rækker uendelig meget længere end Mennesket, og lad dig af din sande Herre belære om din sande Tilstand, som du ikke kender.

Hør paa Gud!«  Écoutez Dieu!

Pascal vil slaa Mennesket og alt, hvad Menneskets er, totalt i Stykker for at genoprejse det i Gud. Paa ét Punkt trættedes han aldrig:  i sin Søgen efter Gud. Sandheden var det, der optog Pascal i hans korte Liv.  »Det, de største Aander møjsommeligt  erkender,  lærer  Kristendommen  sine  Børn.«

Pascals  Ledemotiv  i  alt  dette  er  Kærlighed  til  Mennesker,  ikke  mindst  til Verdensmennesker  og  Fornægtere,  Ateister  og  Libertinere,  som  han  talte blandt sine Venner,  og  som  han  omgikkes  ikke  blot  sin  saakaldte  mondæne, verdslige Periode, men hele Livet igennem.  (Méré, Mitton, le duc de Roannez og  mange  flere).  Denne  Kærlighed  fylder  ham  med  den  dybeste  Ansvarsbe­ vidsthed.  Det er Menneskets eksistens,  det drejer  sig  om,  Menneskets  Skæbne i  Tid  og  Evighed.  »Alle  vore  Handlinger  og  alle  vore Tanker  maa  tage  vidt forskellige Retninger,  alt efter som der er Haab om en evig Frelse eller ikke, og derfor er det umuligt i den mindste Ting at handle fornuftigt og skønsomt, naar  man  ikke  ser  hen  til  dette  Punkt,  der  er  vort  Livs  yderste  Maal.« »Jeg vilde gerne formaa  Mennesket til  at ønske at finde  Sandheden  og til  at være aarvaagen  og  lidenskabsløs  for  at  kunne  følge  den,  hvorsomhelst  han  finder den,  thi  jeg  ved,  i  hvilken  Grad  hans  Erkendelse  fordunkles  af  Lidenskaben. Jeg vilde ønske,  at han maatte hade den Egenkærlighed, der bestemmer hans Handlinger, for at den  ikke skal  forblinde ham,  naar  han vælger,  eller  holde ham  tilbage,  naar  han  har  valgt.«  Gennem  Ydmyghed  humilité,  humiliation  at  gøre  sig  modtagelig  for  Inspirationen,  for  Aandens  Vidnesbyrd, det er, hvad Mennesker kan gøre, og denne Ydmyghed finder netop sit højeste Udtryk  i  Erkendelsen  af  Menneskets  fuldkomne  Hjælpeløshed  og  Afmagt. »Mennesket  er  ikke  værdigt  til  Gud;  men  han  er  ikke  ude  af  Stand  til  at gøres  værdig  til  Gud.  Det  er  Gud  uværdigt  at  forene  sig  med  Mennesket  i hans  Elendighed,  men  det  er  ikke  Gud  uværdigt  at  drage  ham  ud  af  Elen­ digheden.«

Det  er  derfor,  det  er  Pascal  saa  magtpaaliggende  at  skildre  netop  denne Side  af  den  menneskelige  Eksistens.  Han  bruger  de  stærkeste  Farver.  Han lader  Gudsfornægteren  tale  saaledes:  »Jeg  ved  ikke,  hvem  der  har  sat  mig  i Verden, heller ikke,  hvad Verden er,  eller hvad  jeg selv er.  Jeg befinder  mig i  en  forfærdelig  Uvished  om  alle  Ting.  Jeg  ved  ikke,  hvad  mit  Legeme  er, ker  det,  jeg  udtaler,  som  anstiller  Betragtninger  over  alt  og  over  sig  selv  og

hvad mine Sanser er, hvad min Sjæl er, eller  selve den Del af mig, som  tæn­ ikke  kender  mere  til  sig  selv  end  til  alt  det  øvrige.  Jeg  ser  mig  indesluttet  i disse Universets  forfærdelige Rum og  finder mig hensat i en  Afkrog af dette udstrakte  Rige  uden  at  vide,  hvorfor  jeg  snarere  er  blevet  anbragt  paa  dette Sted  end paa  ethvert  andet,  eller  hvorfor  den  Smule Tid,  som  det  er  forundt mig at  leve  i,  snarere  er  anvist  mig  i  det  nærværende  Øjeblik  end  i  ethvert andet af hele den Evighed, der er gaaet forud for mig,  eller  af hele den,  som følger efter mig. Til alle Sider ser jeg ikke andet end Uendeligheder, der indeslutter  mig som et  Støvgran  og  som  en  Skygge,  der  kun  viser  sig  et  Øjeblik, for  aldeles  at  forsvinde.  Alt,  hvad  jeg  ved  er,  at  jeg  snart  skal  dø,  men  hvad jeg mindst ved Besked om er denne uundgaaelige Død. Lige saa lidt, som  jeg ved, hvorfra jeg kommer, lige saa lidt ved jeg, hvor jeg gaar hen;  jeg ved blot, at  jeg,  naar  jeg  forlader  denne  Verden,  vil  jeg  for  bestandig  enten  blive  til intet eller falde i en fortørnet Guds Hænder, men jeg ved ikke, hvilket af disse Vilkaar der vil blive min evige Lod.  Se,  det er  min Tilstand,  fuld  af Elendig­ hed,  Afmagt  og  Mørke.«  Det  er  med  den  berømte  Tanke  om  Væddemaalet (le  pari),  Pascal  henvender  sig  til  denne Type  af  Gudsfornægtere,  der  ved  et første Kendskab til Kristendommen er rokket i deres Vantro, men som bliver staaende  ubeslutsomme  i  Usikkerhed,  fordi  de  hænger  for  meget  ved  positiv Viden  til  at  kune  tage  Parti  indenfor  det,  som  Fornuften  ikke  kan  fatte. Mennesker løber en forfærdelig Risiko ved at sige Nej til Troens Valg. Derfor maa  de  standses  paa  deres  Vej  mod  Afgrunden.  Og  for  at  standse  dem  og for  at  faa  dem  til  at  lytte,  bruger  Pascal  alle  de  Midler,  som  staar  til  hans Raadighed,  sin  egen  rige  Livserfaring,  Dagliglivets  mangfoldige  Hændelser, et  vidunderligt  Sprog,  en  koncentreret  Tankekraft,  en  Forening  af  esprit  de géometrie  og  esprit  de  finesse,  en  psykologisk  Skarpsindighed,  Dialektikkens Kunst,  Ironiens  ætsende  Vaaben  og  Hjertets  Glød.  Han  ved,  at  der  er  naaet meget, naar Menneskene standser og lytter. Han køber den belejlige Tid. Han opstiller  ikke  et  sammenhængende  System.  »For  Enden  af  enhver  Sandhed maa man huske at tilføje den modsatte Sandhed.«  Béguin har Ret i sin  Paa­ stand, at Pascal ikke belyser nogen af sine Problemer i al Almindelighed, men altid som Funktion af en given Situation og med Henblik paa et bestemt Men­ neske,  som  han  søger  at  lede  mod  det  valgte  Maal  ad  den  bedste  Vej.  Det eneste,  der  optager  ham,  er,  hvordan  man  i  Praksis  kan  virke  overbevisende. Han vil  ikke true,  og han vil  ikke  lokke.  Han vil  blot  fastslaa en Kendsger­ ning, naar har udtaler de noksom bekendte Ord:  »Hvor herlig Komedien end forøvrigt maatte være, den sidste Akt er altid blodig. Man kaster til  allersidst en Smule Jord over Hovedet, og dermed er Historien ude.«

Med uforlignelig Menneskekundskab har Pascal begrundet den Sætning, at Menneskets  sande  Selverkendelse  med  Nødvendighed  maa  føre  Mennesket

ind i Fortvivlelse, i Svimmelhed, i dyb Livsangst.

Men netop Forstaaelsen af Mennesket i dets Eksistens maa med Nødvendig­ hed kalde en anden Tankerække frem.  Hvorfor fortvivler  Mennesket?  Dyret fortvivler  jo  ikke.  Træet fortvivler ikke.  »Et Træ kender  ikke sin Elendighed. Menneskets  Storhed  er  stor  deri,  at  han  kender  sin  Elendighed.«  Mennesket kan fortvivle, fordi det kan erkende sin Elendighed. Mennesket er et tænkende Væsen.  Mennesket er kun  et  Siv,  det  svageste  i Naturen,  men  det  er  et  tæn­ kende Siv.  For  at  sønderknuse  ham,  behøver  ikke  hele Verden  at væbne  sig. En Smule Damp, en Vanddraabe er nok for at knuse ham. Men om end Ver­ den sønderknuste Mennesket,  ville han  dog være  ædlere  end  det,  der dræber ham;  thi  han  ved,  at  han  dør,  og  at  Verden  udøver  saadan  Magt  over  ham. Verden  ved  intet  derom.  Men  det  er  ikke  Tanken  alene,  som  betinger  For­ tvivlelsens  Mulighed.  Tanken  kan  i  og  for  sig  være  ganske  kold,  følelsesløs og  ligegyldig.  Nej,  det  som  egentlig  betinger  Fortvivlelsens  Mulighed,  ligger langt dybere. Hele Menneskets Elendighed godtgør samtidig Menneskets Stor­ hed. Det er en Stormands, en afsat Konges Elendighed,  (un roi dépossédé).

En afsat Konge!  Det er Skriftens,  Aabenbaringens Vidnesbyrd om Menne­ sket.  Det  er  det  Billede  af  Mennesket,  der  tegnes  paa  Bibelens  første  Blade. Skabt  -   fortabt  la  chute.  Derpaa  beror  Menneskelivets  evige  Spænding, Menneskeslægtens evige Spænding, Angst og Længsel. Det er Oprindelsen til Menneskets Storhed og Elendighed.  Her er Kilden til den stadige Misforstaaelse,  som  Mennesket  og  det  gælder  de  skiftende  Generationer  gør  sig skyldig i, naar det bedømmer sig selv. Enten overvurderer eller undervurderer det sig selv. Det er dette Forhold, som har fremkaldt de to Sekter, Skeptikere og  Dogmatikere,  af  hvilke  de  første  har  villet  berøve  Mennesket  ethvert Kendskab til  Sandheden,  medens  de  sidste  har  søgt  at  sikre  ham  den.  I  Old­ tiden var de to Sekter kendt under Navnene Stoikerne og Pyrrhonikerne. Men det er to evige Typer i Menneskeaandens Historie,  som bestandig vil gentage sig og bestandig vil blive slaaet i Stykker paa Grund af deres Misforstaaelse af de virkelige Forhold og en deraf følgende falsk Antropologi. Mennesket er ikke Gud.  Naar  det  ved  egen  Kraft  forsøger  at  storme  Himlen,  vil  det  før  eller senere gøre den smertelige Erfaring, at det er en afsat Konge. Men Mennesket er  heller  ikke  et  Dyr.  Det  ligger  fristende  nær,  naar  Mennesket  har  erkendt sin  Afmagt,  at smide Tøjlerne  og  leve efter  Grundsætningen:  Lad os  æde og drikke,  thi  i  Morgen  er  vi  døde.  Mennesket  er  jo  ikke  andet  end  et  Bundt Drifter, en Stofhob, et Stykke Materie, en Maskine. Men før eller senere gribes Mennesket altid af Lede ved en saadan Betragtning;  thi det er en afsat Konge. Menneskets  Plads  er  i  Midten.  Mennesket  er  hverken  en  Engel  eller  et  Dyr, men den,  der  vil  spille  Engel,  bliver  et  Dyr.  Det  gaar  ikke  an  at  se  ensidigt paa den ene eller den anden af disse to Sider, men endnu farligere er det, om man slet ikke bliver opmærksom paa dem.  Ophøjer Mennesket sig, maa man drage det nedad,  stiller  det sig for  lavt,  maa man  rose det,  indtil  det  forstaar, at  Menneskenaturen er en uløselig Gaade.

Men  er  Gaaden  uløselig?  Saa  var  Fortvivlelsen  evig.  Mennesket  som  en uløselig Gaade,  som et ufatteligt Paradoks,  som et uforstaaeligt Uhyre, det er ganske vist det sidste, Mennesket kan sige om sig selv. Men det er ikke Men­ nesket,  der  har  det  sidste  Ord  om  Mennesket.  Pascals  Mening  er  den,  at  det Menneske, som er naaet saa vidt, har de personlige Betingelser  for  at høre et Ord,  der  kommer  fra  en  helt  anden  Side.  Det  kommer  fra  Kristendommen. Hør paa Gud!  Gud er Skaber,  Opretholder og Genløser  af det Liv,  som  den menneskelige Tanke kun kan tænke i dialektisk Modsætning.  (Sløk).

En  af  dem,  der  var  kongenial  med  Pascal,  den  berømte  svejtsiske  Teolog Alexander  Vinet,  har  om  Pascal  sagt:  »I  enhver  Henseende  tilhører  Pascal os.«  Det  er  interessant  at  lægge  Mærke  til,  at  saa  at  sige  hver  ny  Slægt  af Tænkere og Forskere siger det samme:  Pascal tilhører os.  Pascals Tanker har noget  af  det  tidløse  Evighedspræg  over  sig.  Det  sporer  vi  ogsaa  i  vor  egen Tids og vort eget Slægtleds Tænkning.  For mig ligger det nær kort at berøre

Slægtskabet mellem Pascals og Barths Syn paa Mennesket.

Barths Fortolkning til Romerbrevets 7. Kapitel virker næsten som en Kom­ mentar  til  Pascals  Tanker.  Som  bekendt  taler  Barth  i  denne  Del  af  sin  For­ tolkning om Religionen, dens Grænser, dens Mening (Sinn)  og dens Virkelig­ hed.  Mennesket er  i Besiddelse  af en  uundgaaelig  Erindring om  det umiddel­ bare  Forhold  til  Gud,  hvilket  er  gaaet  tabt,  men  har  efterladt  sit  negative Aftryk.  Denne  tabte Umiddelbarhed betinger  sjælelige historiske  Fænomener

(wird  seelisch-geschichtliches  Ereignis),  ligesom  Naaden  ikke  er  uden  Ople­ velse  af  Naaden.  Blandt  det  øvrige  Indhold  af  Bevidstheden  eller  Under­ bevidstheden  findes  ogsaa  Indtrykket  af  Aabenbaring,  en  Viden  om  godt  og ondt,  en  paa  en  eller  anden  Maade  bestemt  Erkendelse  af  at  høre  Gud  til, Erindringen  om  Menneskets  evige  Oprindelse,  i  hvilken  det  er  udvalgt  til Frelse eller  Fortabelse. Men netop i Erindringen om det umiddelbare Forhold til  Gud  bliver  Tabet  af  denne  Umiddelbarhed  Virkelighed.  Sygdommen  til Døden udbryder.  Det er uigenkaldeligt forbi med Skabelsens  Renhed,  Glæde og Fred. Gud og Mennesket staar overfor hinanden som Modstandere. Her er ikke  længere  Plads  for  noble  Følelser  og  ædel Menneskelighed.  »Das  mögen arglose  Mitteleuropäer  und  Westler  meinen,  solange  sies  können.«  Nej,  her er Afgrunden, her er Fortvivlelsen. Det har Luther og Dostojewski set. Her er Dæmoner paa Spil;  her  er  den  gamle  Fjende  uhyggelig  nær.  Vi  føler  Spæn­ dingen, Uroen,  det umulige  i Simationen.  Religionens  Virkelighed  og det vil sige  det  religiøse  Menneskes  Virkelighed  er  Kamp  og  Forargelse,  Synd  og Død, Djævel og Helvede. Mennesket føres ikke ud af Skyldens  og Skæbnens Problematik,  men  tværtimod  dybere  og  dybere  ind  i  den.  Mennesket  faar ingen  Løsning  af  Livsproblemet,  men  bliver  sig  selv  en  uløselig  Gaade,  et sønderslidt,  uharmonisk,  fredløst  Væsen.  Kun  den  kan  være  i  Harmoni  med sig  selv,  for  hvem det  store  Spørgsmaal  om dens  Enhed  med  Gud endnu  slet ikke  er  vaagnet.  Vi  røber  alle  i  hele  vor  Gøren  og  Laden  tydeligt  nok,  at  vi ingenlunde er i Harmoni med os selv, og derigennem, i hvor høj Grad vi føler os  foruroliget af  Gud.  Religion  er  frembrydende Dualisme.  Religion  er  Men­ neskets Forfærdelse over sig selv. Og dog ønsker Barth, at Menneskene skal have Religion,  ønsker det brændende.  »Maatte vi  dog være religiøse  Menne­ sker,  bedende,  ventende,  ilende,  af  hele  vor  Sjæl,  hele  vort  Hjerte,  hele  vor Styrke.  At opvække Religion,  at holde den i Live og pleje den,  men  først og fremmest at reformere,  nej, stadig paa ny at revolutionere den,  det er  i Sand­ hed  en  Opgave,  der,  om  nogen  anden  indenfor  Menneskelivets  Omraade,  er de  ædles  Sved  værd.«  Religionen  er  Vidnesbyrdet  om  den  tabte  Umiddel­ barhed.  Den er Menneskets højeste og sidste Mulighed.  Af sig selv kan Men­ nesket ikke komme videre. Men der gives en Udvej, som netop Religionen er med til  at  forberede,  og  Vejen  frem  gaar  for  Barth  og  Pascal  i  samme  Ret­ ning:  »Wir müssen die volle Paradoxie der menschlichen  Lebenslage auf uns nehmen.  Sie  besteht  darin,  dass  wir,  wenn  wir  überhaupt  zum  Bewusstsein unser  selbst  und  unserer  Situation  in  der  Welt  kommen,  durch  die  heilige lichkeit,  in  der  wir  sehend,  vergehend,  flehend,  schreiend  aus  tiefer  Not  die Forderung Gottes,  die uns in der  erkannten Problematik unserer  Existenz be­ gegnet,  von  Schritt  zu  Schritt  weiter  geführt  werden  bis  zu  der  letzten  Mög­ Arme  ausbreiten  nach  dem  grossen  Unbekannten,  nach  dem  Ja,  das  unan­ schaulich dem Nein,  in dem wir gefangen sind, gegenübersteht.«

En  af  de  nyeste  Pascalforskere,  Jean  Mesnard,  som  har  skrevet  Bogen »Pascal,  Fhomme  et  l' æuvre«,  og  som  har  indlagt  sig  særlig  Fortjeneste  ved i  Forbindelse med  300 Aars Mindedagen for Pascals Død at have udgivet  10 hidtil  ukendte  Tanker  af  Pascal  samt  Pascals  Indlæg  i  Striden  om  Miraklet om  den  hellige  Torn, han  gør  opmærksom  paa  Pascals Indflydelse paa Eksistentialismen. Han betegner ham som  »un précurseur de 1 '  existentialisme contemporain«.  Han  gør  opmærksom  paa,  at  vi  i  Pascals  Tanker  finder  en Række af de Emner, som er særlig foretrukne af Eksistentialismen:  Den men­ neskelige  Situations  Absurditet  (1 '   absurdité),  som  bl.  a.  udtrykkes  i  Ordene contrariété  (Modsætninger)  og  disproportion  (Misforhold),  l'angoisse  (Ang­ sten),  la nausée  (Kvalme,  Væmmelse), hvortil svarer l' ennui  (Kedsomheden); han  peger  videre  paa  Valgets  Nødvendighed,  Engagementet,  Væddemaalet, paa  den  dybe  Pessimisme.  Men  han  understreger  det  betydningsfulde  i,  at Pascal taler om  »misère de l' homme sans Dieu.«

Naar Pascal taler om Gud, taler han, som i alt, hvad han gør, paa Baggrund af  sin  egen  Erfaring.  Familien  Pascal  var  religiøs  i den gængse  Betydning  af Ordet.  Han selv har aldrig sluppet Forbindelsen med den kristne Tro. Det er i  Barndoms-  og  Ungdomsaarene,  han  finder  Baggrunden  for  Tanker  som denne,  at  for  at  blive  hørt  af  Gud,  maa  det  ydre  arbejde  sammen  med  det indre;  det vil sige, man maa lægge sig paa Knæ, bede med Læberne osv., fordi det  hovmodige  Menneske,  der  ikke  har  villet  underkaste  sig  Gud,  nu  skal underkaste sig Skabningen. At vente, at Hjælpen skal komme fra det ydre, er at være overtroisk, men ikke at ville føje det ydre til det indre er at være hov­ modig. Vi bør  nemlig  ikke  tro,  at vi  er  anderledes  end  vi  er,  vi  er  Automat ligesaa meget som Tanke, og derfor skabes vor Overbevisning ikke ved Beviser alene. Vanen bøjer Automaten. Prenez de l' eau bénite... Cela vous abêtira... Det  vil  fordumme  dig  ...  som  bekendt  en  Udtalelse,  der  forskrækkede  saa- ledes ved sin Brutalitet, at Port Royal ikke turde medtage den i sin Udgave af Tankerne  1670. Pascal har selvfølgelig som Knud Ferlov paapeger det i sin udmærkede Oversættelse af Pascals Tanker -  kun villet tale om en  »Fordum­ melse«, hvis man er saa  »klog«,  at man mener,  at Troen kun bestaar  i  intel­ lektuelle  Betragtninger.  Med  Hensyn  til  det  centrale  Problem  om  Forholdet mellem  Tro  og  Viden  var  den  unge  Pascal  Cartesianer  ligesom  sin  Fader; Tro og Viden har intet med hinanden at gøre.

Et Omsving indtræder først, da Pascal er blevet 23  Aar. Da kommer han i Berøring med Jansenismen, og for første Gang møder han Religionen som det absolute  Krav,  som  Livets  altbeherskende  Magt,  der  griber  hele  Mennesket, saa  Livet  leves  under  Evighedens  Synsvinkel.  Man  har  kaldt  denne  Opvæk­ kelse  af den religiøse  Følelse  for  den  første  Omvendelse  (1646).  Det var  for Pascal en Omvendelse ikke fra Vantro til Tro, men fra Ligegyldighed, Udven­ dighed,  Udvorteshed  til  et  alvorligt  religiøst  Liv.  Det  var  et  Stadium  paa Vejen. Den store Uro var kommet over ham. Hjertets Øje var blevet om ikke aabnet saa dog skærpet for  de evige Værdier.  Han havde faaet en  ny  Maalestok til at vurdere Livets Foreteelser med. Men der skulde endnu gaa 8 Aar Aar  med  Sygdom,  med  Omgang  med  Videnskabsmænd  og  Verdensmænd, Mænd fra de højeste Samfundsklasser, i de højeste Stillinger, med den højeste Dannelse,  i  Besiddelse  af Tidens  højeste Kultur,  Mennesker  af Kød og Blod, som tænkte og følte helt anderledes, end han havde kendt det. I Berøring med disse Kredse lærte han ogsaa Tidens Problemer, Spørgsmaal og Tvivl at kende -   altsammen  Erfaringer,  som  fik  den  største  Betydning  for  hans  »Tanker«. Saa kom den 23. November  1654. Mon nogen kan læse om denne afgørende Oplevelse  i  Pascals  Liv  uden  den  dybeste  Grebethed  og  Bevægelse?  Jeg  har aldrig  kunnet  det.  En  uforklarlig  Dragelse  føler  jeg  overfor  le  mémorial, Mindebladet, som man fandt indsyet i Foret af hans Klædning efter hans Død. Her møder vi det krystalklare og hjertevarme Udtryk for Pascals Gudsbegreb. Nej!  ikke  Gudsbegreb.  Det  er  forkert  at  bruge  det  Ord.  Den  svenske  Reli­ gionspsykolog Hjalmar Sundén  skriver i sin værdifulde Bog  »Religionen och rollerne«, at Gud som Begreb er Filosofernes Gud, netop den Gud, som Pascal lidenskabeligt  tager  Afstand  fra,  og  Sundén  fortsætter:  Gud,  som  bliver  sen­ sible  au  cœur  »en  månniska,  som  på  detta  sått  uplevt  Gud,  har  tydligen inga behov av någon teori om Gud.« Saadan havde Pascal oplevet ham ikke som en Tanke, ikke som et Begreb -  men som en Virkelighed, som et Møde med den levende Gud,  som  et  Lyn  fra  Himlen,  ikke  som  et  Resultat  af  dis­ kursiv Tænkning eller logiske Følgeslutninger, men som en Intuition, som en mystisk,  ekstatisk  Oplevelse.  En  Ting  maa  særlig  fremhæves:  Betoningen  af den  levende,  synlige,  umiddelbart  nærværende  Gud.  Albert  Béguin  omtaler  i sin  Bog  »Pascal  par  lui  méme«  (oversat  til  Dansk  i  Anledning  af  300  Aars Mindeaaret) det berømte Mémorial som en betagende Erindring om en Ildnat.

Det berømte Dokument, som indeholder den mest udtømmende Besvarelse af vort Emne, skal anføres i sin Helhed:

## t Naadens  Aar  1654

Mandag den 23. November, Pave og Martyr St. Clements og andre i Mar­ tyrbogen indskrevne Martyrers Dag.

Dagen  før  Martyr  St.  Chrysogoni  og  andre  Martyrers  Dag.  Fra  omtrent Klokken halvelleve Aften til omtrent Klokken halveet.

Ild Abrahams Gud, Isaaks Gud, Jakobs Gud, ikke  Filosoffernes  og de  lærdes. Vished. Vished.  Følelse.  Glæde.  Fred. Jesu Kristi Gud. Deum meum et Deum vestrum. Din Gud skal være min Gud. Forglemmelse af Verden og af alt, undtagen Gud. Han findes kun ad de Veje, Evangeliet lærer. Den menneskelige Sjæls Storhed. Retfærdige Fader, Verden har  ikke kendt dig,  men jeg har kendt dig. Glæde, Glæde, Glæde, Glædestaarer.

Jeg har  adskilt mig fra dig.

Dereliquerunt me  fontem  aquae vivae.

Min Gud, vil du forlade mig?

Gid  jeg  ikke  i  al  Evighed  maa  skilles  fra  ham.

Dette er det evige Liv, at de maa kende dig,  den eneste sande Gud, og den, du udsendte, Jesus Kristus.

Jesus  Kristus

Jesus  Kristus Jeg har adskilt mig fra ham,  jeg har undflyet ham,  jeg har  fornægtet og korsfæstet ham. Gid jeg aldrig maa skilles  fra ham. Han bevares kun ad de Veje, Evangeliet lærer. Fuldstændig  og  kærlig  Forsagelse  af  alt. Fuldstændig Underkastelse  under  Jesus  Kristus og  min  Skriftefader.  En  Evighed  af Glæde for  een Dags Anstrengelse her  paa  Jorden. Non obliviscar  sermones  tuos. Amen.

De kristnes Gud er ikke en Gud, der blot er Ophav til de geometriske Sand­ heder og Elementernes Orden. Det er Filosofernes Gud. Saaledes tænker Hed­ ninger  og  Epikuræere.  Det  er  heller  ikke  bare  en  Gud,  der  vaager  forsynlig over Menneskenes Liv og Vel for at skænke dem, der tilbeder ham, en Række lykkelige Aar. Saaledes staar han for Jøderne. Men Abrahams Gud, Isaks Gud, Jakobs Gud, de Kristnes Gud, er en Kærlighedens og Trøstens Gud;  det er en Gud, der helt fylder Sjæl og Hjerte hos dem, der er hans. Det er en Gud, som dybt inde lader dem føle deres egen Elendighed og hans uendelige Barmhjer­ tighed;  som gennemstrømmer deres  Sjæls dybeste  Dyb;  som  fylder dem  med Ydmyghed,  Fryd,  Fortrøstning  og Kærlighed;  som  gør  dem  ude  af  Stand  til at have andet Maal end ham. Han er bestandig den samme, uagtet vi er under­ kastet  Omskiftelse;  han  er  Gud,  hvad  enten  han  bedrøver  og  straffer,  hvad enten han sender Sygdom eller Lidelser eller han trøster og viser Miskundhed. Hvad man ser i Verden- vidner hverken om  en  fuldstændig  Fraværelse  eller en aabenbar Nærværelse af en Guddommelighed, men om Tilstedeværelse af en Gud, som skjuler sig. Deus absconditus!  Alt bærer dette Kendemærke. Gud findes  og  bevares  kun  ad  de  Veje,  Evangeliet  lærer.  Han  kan  ikke  fattes  af Fornuften.  Andre  Erkendelsesorganer  maa  træde  til.  Tanken  har  sin  Orden, Hjertet en anden Orden og Kærligheden sin Orden. Hjertet, le cœur, erkender ikke blot de aprioriske Sandheder, hvis Gyldighed Fornuften ikke kan bevise, Hjertet tager ogsaa mod de guddommelige Sandheder.  »Le cœur a ses raisons que  la  raison  ne  connaît  point.«  Troen  er  »Dieu  sensible  au  cœur,  non  à  la raison.«  Det er Gud, som bøjer Hjertet.  »Dieu incline le cœur à croire.«  Det er  den guddommelige Kærligheds Mysterium,  at Gud bøjer Hjertet hos dem, han elsker.

De,  hvem  Gud  har  skænket  Troen  gennem  Hjertets  Følelse,  er  meget lykkelige, og deres Overbevisning hviler paa en fast Grund. Det er den Over­ bevisning, der i Mindebladet lyder fra Ordene: Vished, Vished, Følelse,  Glæde, Fred. Glæde, Glæde, Glæde, Glædestaarer. Hjertets Følelse. Det Ord i Minde­ bladet, der kommer Hjertet nærmest, er Ordet Følelse,  (sentiment). Hjertet er ikke Følelse det er den ogsaa, men Pascals Religion er ikke Følelsesreligion. Hjertet er et  Ord,  som  er  meget  vanskeligt  at definere.  Det  omfatter  alt  det, som nævnes i Mindebladet -  Tanke,  Følelse,  Vilje,  hele  Personligheden.  Jeg har forsøgt at klare det for mig selv ved at formulere det saaledes,  at Hjertet er det totale Subjekts Oplevelse af det totale Objekt.

Pascals  Gudsopfattelse  og  Gudsoplevelse  er kristocentrisk. Gud  er  Jesu Kristi  Gud.  Vi  erkender  kun  Gud gennem Jesus Kristus.  Uden  denne Midler er vi berøvet alt Samfund med Gud;  men ved Jesus Kristus erkender vi Gud, og  ikke  blot  erkender  vi  Gud,  men  vi  erkender  ogsaa  os  selv  gennem  Jesus Kristus. Livet og Døden erkender vi kun gennem Jesus Kristus. Vi kender vor Næste i Jesus Kristus.  Pascal  ser  Jesus  Kristus  nærværende  i  alle  Mennesker og  i  os  selv.  Han  elsker  alle  Mennesker  som  sine  Brødre,  fordi  de  er  blevet forløst. Han elsker Fattigdom, fordi Jesus elskede den. Kristus har paataget sig denne elendige Skikkelse for at kunne være nærværende i alle Personer og et Forbillede  i  alle  Livsvilkaar.

Kristendommen forklarer den menneskelige Naturs Paradoks,  og den viser Enheden  i  Modsætningerne.  Alt  religiøst  Liv  stammer  fra  Gud.  Ogsaa  de første spæde Spirer gror frem, fordi det er Gud, der rører ved Hjertet. Vi vilde ikke søge ham, dersom vi ikke allerede havde fundet ham. Den svageste Søgen, den mindste Længsel stammer fra Gud. I sin Fremstilling af Jesu Mysterium, et  af  Højdepunkterne  i  Pascals  Forfatterskab,  et  af  Højdepunkterne  i  fransk udtaler  Pascal  om  den søgende Frelser de gribende Ord:  »Medens Disciplene sov, har Jesus udvirket

Poesi -   thi det  er  et  vidunderligt skønt Digterværk deres Frelse.  For enhver retfærdig har han udvirket Frelsen, medens de sov,  i deres  intet  før  deres  Fødsel  og  i  deres  Syndighed  efter  deres  Fødsel.«  Som allerede  sagt  ser  Pascal  Jesus  Kristus nærværende i  alle  Mennesker  og  i  os selv:  Jesus  Kristus  som  Fader  i  hans  Fader,  Jesus  Kristus  som  Broder  i  hans Brødre.

Kærligheden til Gud og Næsten er Brændpunkterne i den kristne Eksistens. Den var det i Pascals Eksistens.

Vi slutter med et Ord af François Mauriac:

»Hvorfor han man talt om det skælvende og skrækslagne Geni Pascal?  Thi hvilket  Menneske  har  kendt  den  uforstyrrede Kælighed  bedre  end  han?  Det ser ud, som om han er blevet sparet for al Mystikkens dunkle Mørke. Gud har

ikke været mere følelig for noget andet Hjerte.« I denne Sætning har vi Hem­ meligheden ved hele Pascals Liv og Gerning!  Han har set ind i den guddom­ melige Kærligheds Mysterium.

Eorum qui amant

Gud bøjer Hjertet hos dem, han elsker.

Deus inclinât corda eorum.

Den  som  HAN elsker

Den som elsker HAM.

## L I T T E R A T U R

De  franske  Citater  af  Pascal  er  gengivet  efter  J.  Chevalier:  Pascal,  Pensées  sur  la  vérité  de  la religion  chrétienne.  Paris  1925;  de  danske  Citater  er  anført  efter  den  særdeles  anbefalelses­ værdige  Oversættelse  af  Chevaliers Udgave  ved Knud  Ferlov: Pascals Tanker  om  den kristne  Religions  Sandhed.  København  1928.  Omarbejdede  Udgave  1958.  -   K.  Barth:  Der RÖmerbrief.  München  1923.  -   A.  Béguin:  Pascal  om  sig  selv.  Oversat  af  K.  Aalbæk-Nielsen. København  1962.  -   M.  Laros:  Das  Glaubensproblem  bei  Pascal.  Düsseldorf  1918.  -   J.  Mesnard:  Pascal  L'homme  et  l'œuvre.  Paris  1951.  -   Sainte-Beuve:  Pascal.  Paris  1962.  -   Alexan­ der  Vinet:  Studier  over  Blaise  Pascal.  København  1880.  -   H.  Fuglsang-Damgaard:  Pascal  et Kierkegaard.  Revue  d'Histoire  et  de  Philosophie  religieuses.  Strasbourg  1930.  -   Pascal  og Kierkegaard.  Teologisk  Tidsskrift  1941.  -   Biaise  Pascal.  Liv  og  Lys  1932.  -   Pascals  Syn  paa Mennesket.  Præsteforeningens  Blad  1951.  -   Oversat  »Bøn  til  Gud  om  den  rette  Brug  af Sygdomme«.  Diakonissestiftelsens  Aarbog  1929-30.  -   Léon  Brunschvicq  et  Pierre  Boutroux: Oeuvres  de  Blaise  Pascal.  Paris 1923.  -   Hjalmar  Sundén:  Religionen  och  rollerna.  Stock­

holm  1959.