>>New Historicism<<
Forfattere: Mette Hjort
Tidsskrift: kok (1990-11-16)

## »New Historicisme

## -Interview med Stephen Greenblatt

»New historicism« har gennem nogen tid vundet frem i USA som en af  de mest vitale  og  interessante  intellektuelle  muligheder for dem,  som forsker  i litteratur og kultur.  Begrebet  »new historicism« blev  formuleret  al Stephen  Greenblat  i hans  introduktion  til Tlze  Fotnis  of  Power  ruici  the  Power  of  Fotms  in  the Reiiai.~satlce (1982).  »New historicism« har  efter  manges  opfattelse  laktisk  sit udgangspunkt i Greenblatts arbejde og i s r   i Rettak.sanc  Self-Fasliioizing:  Frotn More  to  Sliakespeare (1980). Samtidig  med  at  han  er  specialist i  den  engelske renaissances litteratur, har han  et a e ringe ry  som tcorctiker.  Hans arbejde er grundlzggende  tvzrfagligt i orientering  og demonstrerer  en  imponerende fortrolighed  med  et  bredt  spektrum  af  forskellige  omrader  fra  teoretisk  antropologi og politisk teori til sociologi og kontinental filosofi. Han er uddannet p2 Yale og i Cambridge og har undervist ved University of Calilornia, Berkeley siden 1969. Han er medredaktor og medgrundlzgger af tidsskriftet Representations, en publikation,  der fungerer  som  et vigtigt  forum for forskning efter de linier, soni »new historicism« har  udstukket.

Intervieweren  Mette  Hjort underviser  ved  English  Department  p3  McGill University, Montreal, Canada. Interviewet publiceres lor fuirste gang i K&amp;K.

Interviewet  er oversat af  Jflrgen Holmgaard.

MH: Samtidig  med  at  »new  hisloricism«  er  t z t   knyttet  til  bestemte n~glepersoner som dig, er den i de seneste år begyndt  at blive  opfattet som en mere generel  retning, som en teoretisk  skole måske. Kan ,,new historicism«  karakteriseres  som  et  eksplicit  s x t   af  overbevisninger  og ideer p5 samme måde som f.eks. Yale-skolens dekonstruktion? Hvis der, som det ofte hzvdes, ikke er én  doktrin fzlles for alle ))new  historicists* hvad  er  det  så, som  giver  denne  bevxgelse  dens  enhed?  Hvilke  fremt r z d e n d e  t r x k  har  nnew historicisma  som insitutionel kendsgerning?  E r der en betydning, hvori den fungerer som en af Diana Crane's ,,invisible colleges*?

SG:  »New historicismfi eksisterer helt sikkert ud over  mig og er, som du formulerer det, en institutionel kendsgerning. Hvorvidt den er kendetegnet af »et eksplicit szt af overbevisninger og ideer* er mere vanskeligt at sige.

(Jeg er ikke så overbevist som du om, at Yalc-dekonstruktionen, som er knyttet  til  personer  så fundamentalt  forskellige  som  Paul  de  Man  og Geoffrcy  Hartman,  heller kan karaktcriseres på  denne  måde.) På amerikanske universiteter er kritiske tilknytningsforhold  som  nnew historicisme  eller  dekonstruktion  eller  selv marxisme  i  vidt  omfang slct ikke  forbundet  med  nogen  systematisk  teori.  (De  er -ligesom  vores politiske partier -forvirrende for europzere, fordi de er betydningsfulde, men ideologisk uklare og inkonsistente.)  Det er i USA muligt at beskrive sig selv og blive  opfattet  som en marxistisk  litteraturkritiker uden at tro på  klassekampen  som  hoveddrivkraften i  historien,  uden  at  tro  på mervarditeorien, uden at tro på den Økonomiske basis' detcrminerende indllydclse  på  den  ideologiske  overbygning  og  uden  at  tro  på  uundgåelighcden af  kapitalismens sammcnbrud, endsige på, at denne er n a r t forestiende. Engang  i  70'erne på  et  hotel  i  Marokko  tilbod  en  venlig, gråharet turist  fra Hawaii mig en indk~bsposc fyldt  med marihuana, som han  ikke  ville  tage  med  over  grznsen,  når  han  forlod  landet  nzste morgen. Han var på vej til Mekka, sagde han, for »at se sig lidt omkring.« Da jeg  udtrykte tvivl om, at han, en ikke-muslim, ville  få lov til at besoge Mekka,  svarede  han:  »Hvad!  Vi  e r  jo  alle  muslimer!«  Generelt  holder amerikanere af grznser, der er lette at  overskride; de mener, at det bor vare lct  at  få adgang (i hvert  fald  for dem selv).

Betyder  det,  at  »new  historicism«  er  en  hclt  tom  term,  og  at  dens relative  succes udelukkende  skyldes  det  heldige  sammenfald  af  to tegn, som cr nemme at markedsf~re: »new« og »isme? Det tror jeg  ikke, selv om  man  ikke  bor  overdrive  .new historicism«s  indre  sammenhzng (ligesom jeg  heller  ikke sympatiserer szrlig med  krav om, at den bliver systematiseret).  For  mig  beskriver  den  i  mindre grad  et s a t  af  overbevisninger  end  en  linie,  som  forte  fra  amerikansk  litterzr  formalisme gennem 70'ernes politiske  og teoretiske ombrydning til en fascination af, hvad en af de bedste »new historicist«-kritikere kalder »teksten historicitet  og  historiens  tekstua1itete.l  Min egen  opfattelse  af  denne linie  blev i s z r  formet af  Raymond Williams,  hos hvem jeg  studerede i Cambridge, og Michel Foucault, som regelmzssigt underviste i Berkeley i slutningen af 70'erne  og i begyndelsen af 80'erne. Og der var andre stxrke intellektuelle udfordringer  hen  ad vejen  med Mikhail Bakhtin's,  Kenneth Burke's og Michel De Certau's vzrkcr. Men den linie, jeg  taler om, pegcr mindre mod cn doktrin, flikket sammen af hvad et engelsk forlag kalder »modem masters«, end  mod en fxlles livserfaring.

Da jcg  ankom til Berkeley i 1969, var University of California i oprGr, som  varede  året  ud og  ind  det  f~lgende. Nationalgardister og  tungt bevxbnede politidelinger  bckanipede massive studenter- og Iarerprotester mod  Vietnam-krigen; campus stank til  stadighed af  tåregas; alt  var tumult;  alle  rutiner  var  o p h ~ r t ; intet  kunne  tages  for  givct.  Der  blev undervist,  i  det  minste  sporadisk, men  katederet  blcv  ofte  okkuperet -med  eller  uden  lzrerens  tilladelse -af protesterende  studenter,  og diskussionerne i timerne sprang vildt fra f.eks. Ben Jonson's metrik til den uerklrerede  luftkrig  over  Cambodia. Mange  studenter  og  i  dct  mindste nogle lzrere kravede »rekonstitution&lt;&lt; af  universitetet -sktlnt ingen rigtig vidste, hvad  »rekonstitution«  var -sådan at selv deri  almindelige undcrvisning  havde  en  anstrGg  af  forcl~bighed over  sig.  Dct  var,  p2  sin  vis, sublimt.

Men  trods  den  berusende  retorik  og den i hvert  fald  delvise virkcligggrelsc af  et radikalt  oprtlr, forblcv den intcrnc intellektuelle struktur på Bcrkelcy for det meste både stabil og starkt konscrvativ. Med »intcllcktuel  struktur« mener jcg  både  dcn  institutionclle organisation, som styrer forskning og undcrvisning,  og dct informelle diskursnctvxrk, som afgtlr, hvem  der taler seri~st med  hvem. På min forstc dag p i  campus blev jeg fort  til  English  Departmcnts  kontor,  som  var  placeret  i  en  stor  og imponercndc  bygning  mcd  en  storladen  ncoklassicistisk  facade  og  ct udseende af ovcrvaldende respektabilitet. (Denne bygning er i Iobet af  de sidste  år tilfzldigvis blevet  afslorct  som  bide forurcnct med  kraftfremkaldcnde  asbestfibrc og ekstremt  sårbar over for jordskzlv.)  Min guide, chcrcn for instituttct, fortalte mig mcd stolthed at faktisk hele bygningcn -snesevis  af  kontorcr,  loungen,  biblioteket,  opslagstavlcrne -var  tildelt engelsk.  Da  jeg så  adskillige  andre  inslituttcrs  overfyldte  lokalitcter, forstod jcg institutlcderens tilfredshed, men jeg fgltc ogsa mishag. For dct var muligt  at tilbringe  sine  dage  udclukkcnde  i  sclskab  med  andrc engelsklarcre  og  engelskstudercnde -man  kan  forcstillc  sig  en  vzrre skabnc, vil jcg  antagc, mcn forholdcne mcdvirkedc til den slags intcllcktucl isolationisme og klaustrofobi, som på store amcrikanske universiteter t i t   iorvekslcs  med  ansvarlig akadcmisk profcssionalismc.

Mit  cgct  arbejde trak  mig  i  andre retningcr -jcg  ~nskcdc i  virkelighcdcn  at  udviskc  alle  grznser,  der  adskilte  kulturstudierne  i  snavert specialiseredc afdelinger -og i årcne, der fulgte, fandt jeg  folk at tale og udveksle  resultatcr  med  på  andre  institutter:  historie,  fransk,  italiensk, politik, antropologi, kunsthistorie, filosofi. Men der vedblev at vare noget begransende i disse udvekslingers Cn-til-én  karaktcr. Og det blev klart, at mangc af os var indfanget  i  en markclig cirkel af  gcnsidige  henvisninger fra rag  til fag: antropologer henviste  til princippcr i litteraturvidenskaben sorn  liiteraiurkritikerc sclv  havde  forladt;  liticraturkriiikere byggede  på

8

historiske metoder, soni historikere omhyggeligt havde pillet fra hinanden; historikere antog som filosoriske kendsgerninger, hvad filosofferne havde opgivet. På et tidspunkt,  hvor det forekom  mest imperativt at bryde ud af ens egne snzrende intellcktuelle strukturer, var det vanskeligt at overskue

og vurdere terrznet nogen andre steder.

Hvad vi  havde mest brug for på dette punkt, var en lejlighed  til at tale med  hinanden -de tidlige 7O'eres politiske  netvark var  i det  store hele forsvundet,  og i 1980 sendte jeg  et brev til en gruppe af  mine venner på Berkeley  med et forslag om, at vi  madtes. Slutresultatet  af det  made og af snesevis af ofte barske og stridfyldte mader, som fulgte, blev tidsskriftet Represetitations.  Represetitations er  virkelig ikke »new  historicism~s officielle  organ -kun et mindretal i redaktionsgruppen opfatter sig selv som »praktiserende« »new historicisma -men det publicerer regelmxssigt »new historicism«-artikler og som  en helhed  afspejler  det  det  spektrum af  problemcr,  som  optager  »new historicism.«  Tidsskriftets  projekt  (og satsning) var  at sammcnbringe teoretisk  avanceret  arbcjde  inden for  en brcd forskclligartethed af  emncr, skrevet inden for forskellige fag og dog ovcrlappcnde med det, der optog andre fag, og samtidig forståeligt for en forholdsvis  bred  lzsergruppc.  Artiklerne,  som  vi  forestillede  os  dem, skulle ikke hovedsageligt v a r e  teoribidrag -hvis teori bestod i at holde sig vzk fra det konkrete matcriale og fra kulturprodukterncs institutionelle dctaljer -men bidrag til en ny  made at lzse og skrive om kultur på.

Et typisk  nummer  af Representutions -de f ~ r s t e fcrn  bidrag  i et af  de nyere numre (sommcr, 1989) kan tjene som indblik i, hvor vi er for tiden -bevzger sig fra en artikel om gladiatorer i dct gamle Rom ovcr en analyse af sado-masokistisk filmpornografi, en debat om Nictzschc, en artikel om hypnose  i psykoanalysen  til  en diskussion  af  dc koloniseredes stemmer  i kolonistcrncs  poesi.  Vi  har  på  sin  vis  på  tidsskriftets  sider  genskabt forncmmclscn af det tilfzldige og uforudsigelige, de drastiske sving fra ét emne  til  et  andet,  som  vi oplevede  i  vores  undervisning  i  Berkeleys oprorsar.

Men denne karakteristik må straks modificeres.  For det f ~ r s t e galder dct, at dct, dcr fremtrzder uforudsigeligt, ofte har cn underliggende logik, et s x t  af halvskjulte forbindelser, som delvis er tilsigtede af redaktarerne (der trods alt vzlger, hvilke  artikler der skal med i et givet  nummer,  og der  lejlighedsvis  g i r   ind  for  explicit  tematiske  specialnumre),  og  som dclvis er et resultat af bredden af de indsendte artikler. I tilf~ldet med de fcrn artikler,  jeg henviste til, er  der  f.eks.  en  falles  optagethed  af dominansens og undertrykkelsens kulturelle politik  og en indirekte,  men stark gald til den dagsorden, som Michel Foiicaiilt salte. Foiicault er, så

vidt jeg  husker, ikke nævnt i nogen af  disse artikler, men emnerne i hver af dem  og  i endnu h ~ j e r e grad deres  falles  ber~ringsflader  viser umiskendeligt hans indflydelse. Jeg kunne vise sammenlignelige tilfzlde, hvor  dagsordenen er blevet  sat af  Walter  Benjamin  eller  Clifford  Geert eller  Roland Barthes.

For det andet har tidsskriftet (og »new  historicism« mere generelt) ikke genskabt f~lelsen af  direkte politisk  engagement, som  kendetegnede de sene 6O'ere og tidlige  7O'ere. Der er eksempler på et sadant engagement -umiddelbart  kommer man i tanker  om Renato  Rosaldo's »Imperialist Nostalgia~,  Michael  Rogin's  artikler  om  koldkrigsfilm  og  en  ekstremt kontroversiel  artikel om Derrida af  Jeffrey Mehlman -, men generelt er politik  på  én  gang n ~ r v a r e n d e og marginaliseret.  Dette skyldes dels, at der ikke er nogen enkelt politisk sag -som f.eks. at få afsluttet Vietnamkrigen -som vi  kan forenes om, dels at der er en skeptisk afstand mellem intellektuel diskurs og politisk  diskurs overalt i amerikansk kultur, og dels at der  i  redaktionsgruppen og blandt bidragyderne  ikke er nogen  enkelt sammenbindende ideologisk ramme, som vi  bryder os om at passe ind i. Derfor  er  der  en  tendens  til,  at  den  aktuelle  politik  er  mærkbar  ikke direkte, men gennem et generelt indirekte tryk: den moderne racisme i en artikel om  fremstilling  af  »den ny  neger« i USA  i slutningen  af  det  19. århundrede,  de  aktuelle  kampe  i  Mellemosten i en  artikel  om  den bibelske opfindelse af begrebet »det forjættede land«, moderne kirkepolitik  i  en  artikel  om  politik  i  den  religi~se diskurs  i  det  17.  århundredes England.

Jeg vil gerne komme ind på én anden  måde, hvorpå tidsskriftet på  én gang  har  opfyldt  og  afveget  fra  de  tidlige  7O'cres  mil.  Den  granseoverskridelse,  som jeg  langtes efter, forekommer  på  vores  sider, men Represei~tatiorts er oftere hjemsted  for, hvad  man  kunne  kalde »parallel aktivitet.« Dcr  bliver skrevet  artikler  med en f o r s t a k e t f ~ l e l s e af sammenligneligt eller analogt arbejde inden for andre fag, men de skrives alligevel  inden  for  den  dominerende  dagsorden  i  det  szrlige fag,  som forfatteren  er  uddannet  i.  Dette  er  tildels et tegn  på,  at  noget er mislykkedes -min manglende evne til at realisere det utopiske projckt om at ophzve faggr~nserne i det hele taget; for en st0rre dels vedkommende er  dct  et  tegn  på,  at  vi  anerkender,  at  grznser -forudsat  at  man  kan overskride dem og forhandle om dem -er nyttige tankeredskaber.

MH:  Ordet »pleasure« bliver  ofte anvendt i dine skrifter og forekommer at  vare  en  integrerende  del  af  din  litteraturteori.  Hvordan  afviger  din opfattelse af »pIeasure«  fra den »desinteresserede« forskelligartethed, som er  central  i  kantiansk  og  neo-kantiansk  ~cstetik?  Er  npleasure«  en  af hoveddrivkr~fterne i det, du kaldcr  »cirkulationen af social energi«? SG: Du har ret i, at npleasurex er en vigtig del af min litteraturopfattelse -d.v.s.  både  af  min  egen  reaktion  og  af,  hvad  jeg  stzrkest  ~ n s k e r at forstå.  Specielt  hos  dem,  som  explicit  beskzftiger  sig  med  kunstens historiske og ideologiske funktioner, blivcr jeg ofte slået af en tcndcns til at ignorere analysen  af lysten og for den sags skyld af  legen. (Psykoanalytiske  kritikere  har  generelt vzret langt  bedre på  dette punkt,  men  for ofte på bekostning af, at historien er blevet  undertrykt.) Litteraturen kan have en vigtig indflydelse i verden, men hver s ~ t n i n g er ikke hårdt arbejde og virkningen af det litterzre arbejde afhznger af evnen til at f o r n ~ j e . Du kan ikkc g@re  dig håb om at skrive overbevisende om Shakespeare uden at  forlige  dig  med,  at  Prospero til  sidst  i Tfle Tentpest havder,  at  hans helc  projekt  har vzrct »at  forn~je*. (Man h ~ r e r det  dystre ekko af den frygtclige  linie  fra Kirlg  Lear som  en ford0mmelse  af  mislykket  kunst: »Better thou/  Hadst not been born  than not  t'have  pleas'd me better.«)

Men »pleasure« som kategori er en ekstremt flygtig st@rrelsc  i forhold til  historisk  forståelse. Som Marx gjorde i I~zdledriingeii  til kritikken af dot politiske  @ko11017ii, kan vi  funderc ovcr dets tilsyneladende transhistoriske konstans: vanskeligheden, skrev  Marx,  &gt;)liger  ikkc  i  at  forsta  at  grzsk kunst og epos er knyttct til visse sociale udviklingsformer. Vanskeligheden cr, at  den  cndnu  byder  os kunstnydclse  og i en vis  forstand  gzldcr som norm og uopnåeligt forbilledc.« Denne konstans frcnibyder ct problem for enhver  teori, som  insisterer  på, at  litterzre  tekster  (og kulturprodukter generelt) er historisk  indlejrede, og som insisterer på, at deres betydning ikke  kan  adskilles fra deres produktions-  og receptionsomst~ndighedcr. Få vil  Izngere tilslutte  sig  Marx'  eget forslag  til  en  Iesning,  nemlig  at grakernc var »menneskehedens historiske barndom*, og at dc f@lgclig  for os besidder  en »evig charme.«  I  stedet  synes den formodede kontinuitet i  zstetisk  rcaktion  som  regel  at  f ~ r c til en opfattelse  af,  at  evncn  til  al fremkalde zstctisk »pleasure« er iboende i teksten selv, og fulgclig at fgre til  cn opfattelse af, at denne »pleasurc« står udcn  for historien, at  den er desinteresseret  og kontemplativ.

Vi kan imidlertid argumentere for, at den litterare »pleasure«s transhistoriske konstans eller kontinuitet er en illusion; vi kan  fremforc, at dcr er ringe grund til at  tro, at den »pleasure«, som blev frembragt  af  f.eks. 771e  Tcnlpest hos publikum på Jakob I's tid, var  identisk med den, som vi oplever.  Det  ydre materielle  tegn  på tilfredsstillelse -den  applaus som Prospero beder om til sidst -er dcn samme, men  denne tilfredsstillclses karakter,  de  genstande  og  sansninger  og  betydninger og  praksisser, hvormed  den  frembringes,  og  soni  dcn  er  knyttct  [il,  cr  markant  for- skellige. »Pleasure«s  monolitiske og tidlose karakter ville begynde at falde fra hinanden: vi  kunne begynde  at  stille spórgsmål ved  holdbarheden  af at slå teatralsk npleasure~ sammen mcd deri .litterare«  (en kategori, som ikke  eksisterede på Shakespeares tid)  og at slå b e s e  sammen med  den »xstetiske«; vi  kunne  stille sp~rgsmål ved, om  den ~pleasurc~, der  blev fglt  af de stående tilhorerne  ncde  på gulvet, var  identisk  med  den,  der blev  oplevet  af  de  siddende  tilskuere  på  gallerierne,  og  om  mznd  og kvinder  applauderede  af de  samme  gruride;  og  vi kunnc  helt  sikker begynde  at  tznke  over,  om  det  publikum  (hvoraf  mindst  halvdelen  er amerikanske turister), som nyder Royal Shakespeare Companys opfgrelse af 77zc  Tetlzpesf i Stratford, reagerer på de samme signaler, som tilskuere i  det  tidlige  17.  århundredes London  reagerede.  Opgaven  ville  således va-re at  historisere  »pleasure«, at udforske  orriskiftclscr og foralidringer i  den, at forstå interesserne bag den.

Jeg er åbenlyst tilb~jelig til at indtage dette sidstnzvnte synspunkt, og jcg  finder stGtte i de bemzerkelsesvxrdige nyere studier, som er begyndt al give sansninger, sindstilstande og fglelser, som har forekommet tidl~se, en  historie:  Delumeau's arbejder  om  frygt, Corbin's  om lugt,  Blumcnbcrg's om  nysgerrighed o.s.v. En tilsvarende  beskrivelse kan måske gives af  deil  teatralske  ,,pleasurc«.  Men  jeg  vil  tage  visse  forbehold.  For  der syncs  at  vzrc  lanparigc  kontinuitcter  i  »plcasure« og  i  de  ting,  som udloscr den. Sadanne kontinuitcter fgrcr ikke ngdvendigvis til teorier om litteraturens autonomi?  og de fmer  mig hellcr  ikke til  at  konkludere, at xsictisk »plcasure« er desinteresseret, men de b#r g#re os forsigtige med at  overdrive den  psykologiske eller  moralske  afstand, som skiller  os fra kulturer tidsmxssigt eller geografisk Ijerne fra vores egen. Desuden er der ekstremt  vanskeligt  at  spore  historiske  forskelle  i  »plcasure«. En  gang imellem sker der en starre institutionel forandring, soin synes at signalcrc en forandring -f.eks. skiftet i England fra hclt mandlige til hclt kvindelige skuespillcrtrupper -, men selv her er betydningen af skiriet ekstremt svzr at  gribe.  Vi  kan  komme  fremad  ved  at  se  nfije  på  vxrkcr,  som  ikke lzngcre giver publikum  »plcasure« og ved  at  forsggc at  udlede,  hvorfor de engang kunne have gjort  der, men det forbliver variskeligt at  forbinde vores  konklusioner  med  de vzrkcr ira  den  samme periode,  som  stadig fremkalder behag. Hvis vi  tror, at zstetisk npleasure~ er ensartet og last, s i  kan  vi  i  det  mindste  have  tillid  til  at  vores  frcnomenologiske  elllcr psykologiske analyser  kan  hjxlpe  os med  at  spore os  ind  på  mznds og kvinders oplevelse i  tidligere  tid, men hvis »plcasure« er cri  iiiai~gfoldig, iorandcrlig  og tidsbundet  stfirrelse har  vi  ingen sikkerhed  for,  at  der  er nogcn  meningsfuld bro mellem  sådanne analyser  og historiske  studier.

Under disse omstaendigheder fors0ger jeg at ggrc en dyd af n~dvendighed og gentcenkc den flygtighed, som giver os problcmcr. Den flygtighcd er, vil jeg  argumentere  for, på én  gang tegn  på  og konsekvensen  af den kendsgerning,  at  hverken  kiinstvzrket  eller  den  person,  som  oplever kunstvzrker, cller  den  historiske  situation,  i hvilken  vzrket  produceres cllcr recipcres, fuldtud besidder den »pieasure«,  som er  kunstens eksistensberettigelse og dens chance for at overleve. Praktisk taget enhver form  for  zstetisk  »pleasure« -og  det  gzlder  i  sardeleshed  teatralsk »plcasure« -befinder  sig i en mellcmzone  i den sociale intcraktion,  i et ovcrgangsfclt. Det er denne mobilitet -en mobilitet, som omfatter evnen til hurtig forandring snarere end desinteresse og konstans -, der muliggor, 31  de  former  for  »pleasure«, som  nogle  vzrker  fremkalder,  synes  at vcdvare uforanderligt  i arhundredcr.

,$IH: Dine detaljerede  og konipleksc rcdeg@relser  for dcn  måde, hvorpå magt  og reprzscntation  flettes sammen, tagcr  ofte form som en udfordring af undertrykkelse og udbytning, hvilket  maske er grundcn til, at der liar  vcret en tendcns til at beskrive  »new historicisme  som venstreorienteret cllcr radikal. Bygger »ncw historicisrn~ p; et s a t   af implicitte »modt)illcdcr« eller utopiskc postulater?  Hvis det cr tilfzldet,  hvordan  passer de så sammen rncd »new historicism«s mere nietzschcanske momenter? Formuleret  en  smule  andcrlcdes,  er  ,,new historicisme cn  form  for relativisme, eller er der tvxrtimod plads for en beskede11 realisme på nnew historicisrn«s  dagsorden?

SG: Prov at sc på itllgendc  passage  fra Edmund Scott's Exact Discourse o f [li e Sub  f  illies, Fasliioris, Policics,  Religion, and  Crrenzo~zies o f  flie Easf Itzdians  (1606). Scott var  hovcdagcnt  for East  India Company i Bantam, Java,  1603-5. Det  var  ar, hvor  der  var  handelsmzssig  konkurrence  rncd holl:rndcrne, frygt  for  brand  og  tyveri  og voksende  had  både  hos  de javanesiske  og kinesiske indfodte. Han skriver, at cnglznderne fangcdc en kinesisk  guldsmed som  havde, mcnte de, vxret involveret  i  et forsklg på at b e r ~ v c dem deres guld:  den anklagede forbryder »ville ikke fortxlle os noget«.

»Derfor, p i  grund af  hans sendraglighed, fik jeg den tanke, at jeg  nu villc brande ham lidt  (for vi  var  nu  ophidsede af vrcdc). Ferst lod jeg ham blivc brzndt med gladende jern  under neglene på hans tommclringre,  ringre  og  t z e r  og lod  ncglcnc  blive  fliict  af.  Og  da  han  ikke t,lcgncde,  troedc vi, at hans hacndcr  og ben var 1,lcvct  f ~ l c l s e s l ~ s e af at have vzret bundet;  derfor brrendte  vi  ham  på  armene, skuldrene og halsen. Mcn dct zndrede ikkc noget hos ham. S i   brandte vi ham hclc vejen gennem hznderne, og med jernfile flåede vi k ~ d e t og senerne ud. Dcreiter  fik jeg  dem  til  at  afsvide  forkanten  af  hans  skinneben  med gladende jern. S5 lod jeg  kolde  skruer  og jcrn  blive  skruet  ind i hans armknogler og pludselig blive trukket ud. Så  blev alle knoglerne i hans fingre  og t z e r  brakket  med txnger. Trods al dette faldede han ikke en eneste tåre: han ikke så meget som drejede hovedet ellcr bevzgcde en hånd  eller  fod; men  når vi  stillede  et  sp@rgsmål  satte han  tungen mellem tænderne og slog sin hage mod knzenc ior at bide den af. Da selv  vores  mest  vidtgående  forholdsregler var  hclt  forgaves, lod  jeg ham fastlrenke igen; her  kravlcde myrerne  (som det bugner  med her) ind  i hans  sår og pinte ham vxrre, end vi havde gjort, som vi  kunne se på hans kropsbevagelser. Den havanesiske] konges officerer bad  mig om, at han blev skudt. Jeg rortalte deni, at  dct var  ior god cn  d ~ d for en sådan slyngel . . . Men de anser  dette for  at  vare dcn grusomste  og mest  nedvardigende  d ~ d , som  eksisterer. Da dc insisterede,  fwte vi ham  derior om  aitenen  ud  på  fri mark  og fastgjorde ham  til  en  p d . Dct  i ~ r s t e skud  fjernede  et  stykke  af  hans  armknogle,  og  hele  dct nzste skud ramte ham gennem brystet, t a t  op til skulderen. Så kiggede han p i  sårct, idet  han sznkcde hovedet. En af vore  m ~ n d havdc  dclt en kugle i  tre stykker og der blev affyret et tredie skud, som ramte hans bryst  i cn trekant; derved faldt han så langt ned som  pzlen tillod. Men indcn de forlod ham, skod vore mznd og hollaenderne ham nzsten hclt i stumpcr og stykker.« 2

Hvad  skal vi  g@re  mcd  sadan  en  passagc? Hvilket  stykke  »historie« kan man lave ud af den? Hvilken slags fortzlling ~ n s k c r vi at berette om Scott og hans oficr -ellcr ikke berette om dcm? Hakluyt Society's udgiver, som vel  at  markc skrev i  1943, kommenterer overhovedet ikke denne passage i  sin  lange  introduktion.  Scott's  beretning,  skriver  han,  »er  en  episk fortzlling om en grum kamp mod sygdom og farcr af  mange arter, båret oppe ai en indzdt vilje  til  at  holde  flaget  vajende ior  cnhvcr  pris.  Scott fremstar, uden  praleri  eller  upassende  szlvoptagcthcd, som  en  kapabel mand, der bcvistc,  at  han var  fuldt  på  h ~ j d e med alle de krav,  som blev stillct til  ham.  Rolig  og  klog  som  han  var,  aivargede  hans  stadige årvigcnhcd mange  anslag mod  fabrikken; og enhver  katastroiesituation blcv konirontcrct nied en energi og beslutsomhcd, som snart resulterede i cn succcsfuld udgang ... Hvad han med  storst stolthed  roser sig ai er, at trods cnglanderncs f i   ressourcer  vandt  og bevarede  de alligevel  ct godt omd(.rnimc hos  dc  asiater,  som  dc var  omgivet  al, samtidig med  at  dc havdede deres kongcs x r e  og dcrcs lands gode navn«(xxxix-lx).

Den  moralske  stupiditet  i  dette  savl  afspejler  klart  nok  en  belejret nations blinde  patriotisme, men dct er også udtryk  for et mere langsigtet historiografisk projekt, som mindst går tilbage til pastor Samuel Purchas, der farst udgav Scott's bcretning i 1613 i sit mangebinds hyldestskrift  om englændernes  rejser. Delte  projekt er  forbundet  ikke  kun med  en optegnclse af  nationalstatens militzre bedrifter,  men med  cn analyse af dc bredere  institutionelle  og sociale  mØnstre  omkring  fare og  velfzrd. Velfærdsaspektet af Scott-sagen  bliver przcist sammenfattet  af Sir William  Foster: »slutresultatet« af  ekspeditionen, skriver  han, var  »ikke utilfredsstillende«: ~investorerne havde genvundet  ikke kun deres kapital, men  en  profit p i 95%«(xxx). Ogsi  i  dcnne  forbindelsc  forsvinder naturligvis  dcn  passage,  som jeg  startede med  at citcre.

Det cr en af den traditonclle marxistiske historieskrivnings fortjcnesler, at den i dct mindste kunnc anerkende -og ikke kun som et »fejltrin« ellcr ct tcgn på en ufjcrn tidsalders~ barbari -rzdslen i Scott's rcdeg~relse og forsage at forstå den ud  fra den fremvoksende kapitalistiske  og imperialistiske satsning, som  er dcns baggrund. Men selve denne forståelse -og dcn teori om historisk  mdvendighed, som den er bundel sammen med -I ~ b e r også  risikoen  for  at  tabe  den  dystre  specificitet i  redeg~rclsen, risikoen for at opsugc det uudsigelige,  men udsagte brud på menneskelig forbundclhcd i et abstrakt, forudgivet skema. Englznderne pralede af  det forhold, at i modsaitning til de kontinentale landes praksis var tortur, som Sir Edward Coke skrev, »direkte mod Englands almindelige love.s3 Men mellem  1560 og 1620 blev tortur faktisk brugt regelmasssigt  i afh~ringen af  katolikker  anklaget  for forraderi, og Scott  er ikke ene om at referere anvendelsen  af  den  over  for  raccmressigt  og  religi~st  fremmede.  Forbitidclsen  mellem  kapitalisme  og imperialisme 17tu1z$esterer sig  i  Scott's skrifl  og  i  hans  handlingcr, men  vi kan  vzre  i  tvivl  om,  at  denne forbundethcd  er  tilstrzkkelig  til  at  forklare  nedskrivningen  eller  handlingcrne,  ligesom  vi  kan  vzre  i  tvivl  om,  at  historien  herom  er  den historic, som er mcst påtrzngende at fortzlle, nar vi  lzser disse frygtelige sztninger.

Men hvorfor  laser vi  overhovedet  sztningcrne?  Ville vi  gGre bedre  i stilfzrdigt  at  glemme  dem?  Er  det  vulgzrt  eller  anlobent  bare  at gennemgå Scott's tekst: Scott er fra vores synspunkt  en sadist, men er det også sadistisk  at  citere  ham?  Er der  ikke en vis  skjult  fornejelse,  en  vis imaginzr  provokation,  i denne torturscene?  Er der  noget  uanstzndigt  i at  bruge  sådanne sztninger til  at  illustrere en historicistisk  pointe?  Det kinesiske  offer var uhyggeligt,  ufatteligt,  måske  heroisk tavs;  er  det historikcrcns opgave, så lang tid senere, endelig at tvinge ham  til at tale?

Men hvis vi så er tavse, hvis vi  vender blikket bort, kollaborerer vi  så ikke med Scott og med  alle de andre magen til ham?

En forbrydelse blev  begået -ikkc  forbrydelsen  mod  ejcndomsretten som Scott var så optaget af, men den forbrydelse mod humaniteten, som han begik -, og det tekstlige spor efter den har overlevet. Krzver det »et s z t   a f   implicitte 'modbilleder'  cller utopiske postulater* at f d e   sig tvunget til at  tale om  denne forbrydelse og fors@ge  at forstå dcn? Krrever det en »historieteori«? Det mener jeg  ikke; jeg  tror, at alt hvad der indledningsvis krrevcs, er et had  til grusomhed  og en evne til at undres. Men vi kan ikke komme szrlig langt uden historie.  Vi  må vide noget om  East India Company, om torturpraksis i dct tidlige moderne Europa, om englznderncs  adfzrd  i  deres eget  land  og udenlands, om  herskende opfattclse  af racemassig og religias forskel. Og vi  m3 vide nogct  om  tekster.

Hvilken status har Scott's fiact  Discoilrse? En af poststrukturalismens liovedfortjenester  har vacret at  problematisere distinktioncn  mellcm litterxre og ikke-littcrare tekster, at anfagte den fastc forskel mellem det fiktive  og  det faktuelle, at betragte diskurs ikke som et transparent glas, hvorigcnncm  vi  får et  kig  ind  i realiteten,  men  som  frembringer af  det, som Barthes kaldte »realitctscffekten.« I mcre end  én  forstand  er Exact Discourse ikke en uskyldig tckst. Scott var taget af  sted pil rejsen som en meget underordnet person; han var f ~ r s t blevet agent i Bantam, efter at to af  hans overordnede var dadc. Da han vendte tilbage  til London, kom lian  ind  i en  lang  strid  med  kompagniet  om  sin  afi~nning, en strid  som f ~ r s t bIev  I ~ s t ved  voldgift  i  1609,  tre  år  efter  at  hans  beretning  var offentliggjort. Bact Discourse var dcrfor givetvis del af  Scott's kampagne ror  at  få  cn  starre  andel  af  profitten,  og  hver  detaljc  kan  mcget  vel afspcjle hans forcstiIling om, hvad  dcr ville gare det stzrkcste indtryk på kompagniets  direktflrer.

Hvordan  kan  vi  vzre  sikre  på,  at  det,  som  Scott  rapporterer  i  den passage, jcg  har citcrct, faktisk fandt sted? Svaret  er, at  det  kan vi  ikke. Dcr er, så vidt jeg ved, intet verificerende vidnesbyrd i de andre dokumentariske spor  efter  rejscn,  og  med tidsafstandcn  ville selv  et  sådant vidnesbyrd  ikke kunne give os vished. Desuden er der  i  det sene 16. og tidligc 17. århundredes fiktion afsnit, som slående ligner Scott's; f.cks. har Thomas  Nashe's Tlie  U~ifort~uiate Traveller  (1593) en  bcskrivelse  af  en henrcttelse,  som  fuldtud  er  på  h ~ j d e med  Scott's i  dcns  interesse  for detaljcn,  og et  b e r ~ m t ckscmpel er naturligvis Shakespeares Kilzg Lear, der på scenen viser, at den bundnc Earl of  Gloucester bliver tortureret og gjort blind. Scott's redeggrelse  slår i f ~ r s t e person, men  det er i  sig selv ikkc nok til at adskille den fra fiktion, og der cr ikkc andre formclle trak,

## Noter

1.  Louis A. Montrose, »Professing the Renaissance: The Poetics and Politics Culture,~ i The New  Hisron'cistn, ed. H. Aram Veeser, New  York/Londc 1989, pp.15-36.
2.  Fra Tlie  Voyage of  Sir  Henry  Middleron  ro  the  Molucca~, 1604-1606, ed. William Foster, C.I.E., Hakluyt Society Series 2 vo1.88 , London 1943, pp.1 f.
3. Tlte Tliird Part of the hisiirures  of Ilte Laws of Englund, Chap. 2, London 17 p.34 f. Jeg har  taget  denne reference  fra »Torture and Truth in  Renaissan England,« en artikel af Elizabeth Hansom, som vil blive bragt i et kommen numincr  af Represenratiotis.
4. Tlte Body in Paitt:  Tlie Makittg and  Unt?iaking  of  rlie  Wot  id, New York, 19 p.27.

## Selektiv  bibliografi

Grccnblatt, Stcphen (ed.): Allegory  at~d Represettrarioti. Baltimore  1981.

--,(ed.): Tlie Fot7r1s  of  Power attd  rlie Power of Foin~s in ~lie Retiaissance. Speci Issuc ol Get~re 15 (1982), Norman, Oklahoma  1982

--, under udgivelse: hnagitling Possessiotl.

--, under  udgivelse: Renaissance  Culrures, New York.

--, Ro~uissance Self  fmltiotiitig: From More to  Sliakespeare. Chic:igo/  London, 19

--(ed.): Representing rhe English Renaissance, Berkeley/Los  Angeles,  1988.

--Sliakespearean Negotiations:  The  Circulation  of  Social  filergy  in  Ren  aissat England, Berkeley/Los  Angeles, 1988.

--Sir  Walter Raleiglz:  Tlie Renaissarzce Man  and Elis  Roles, New Havcii/L&lt;ind 1973.

-sztter os i  stand til sikkert  at  foretage denne shelnen.

isse overvejelser er foruroligende, for de synes at  truc med et tab af ralske holdninger, men  de tvinger os også til at se på teksten  igen og txttere på den, ikke kigge igennem  den, men  kigge pi? dcn. Hvis det, er blevet kendt som »new historieism«, har nogen vardi, m2 det vzre -, i  en intensiveret villighed til at lzse alle de tekstlige  spor af  fortiden d den opmzrksomhed, som man traditionelt kun vier litterzre tekster. t, som  er ub~rligt i forbindelse med Scott's passage, eksisterer  for os :kstcn  og  ikke  kun  i  hans  selvtilfredshed  over  sine  egne  handlinger. r  er  noget  ved sztningerne  selv,  som  er  frygteligt,  noget  som  er mulcrct i  Elaine  Scarry's  bcmzrkning  om,  at  »intetsteds  er det listiskc  potentiale i  et  sprog  bygget på  handling  så  synligt  som  i tur.a4 Og det er i sammenhæng med  denne gru, at offerets tavshed -I torturerendes manglende  evne  til at forvandle smerten til en nifestation af  hans magt, at fremtvinge så meget som et skrig, som han .p5 kunne  optegne -antager  den betydning, den end har.

Dette er ikke stedet at optrevle implikationerne af Scott's tekst; jeg har I  gnsket  at  pege  på,  livilken slags spw-gsm51 den  rejser.  Men jeg  vil slutte uden  at  anfore min  overbevisning om, at den poststrukturalis.c sainmensmeltning af fiktion og ikke-fiktion er vigtig, men inadakvat. t spiller  en rolle, at 77ie Ul~fortuliate Truveller på en  rakke forskellige der  bliver  markeret  for  os som  fiktion,  og at Scott's fiuct Discourse e gGr  det; det  zndrer fundamentalt  vores mide at  lase teksterne på forandrer vores  etiske holdning  over  for dem. Vores tro  på sprogets xensfunktion er del af vores kontrakt med verden; denne kontrakt kan sjov suspenderes eller  fuldstzndig brydes, Inen  ingen  fornzgtelse  af i er  uden  konsekvenser,  og  der  findes  omstandigheder,  hvor  forqtelsen er uacceptabel. Eksistensen eller fravzret af en virkelig verden, virkelig krop, virkelig smerte gar en forskel. De traditionelle paradigr  for  brugen  af historien  og  fortolkningen  af  tekster  er  alle  blevet derct -dette  er  et  tidspunkt,  hvor  det  ikke  hjalper  at  påkalde  det ime  patetisk  snævre  repertoire  af dogmatiske  forklaringer -men iver  historie og enhver teksttolkning,  som  det  er vard at  forelage, vil .e n ~ d t til  at  v z r e  på  talefod  med  denne forskel.