Formløshedens spontane nærvær
Forfattere: Lise Busk-Jensen
Tidsskrift: kok (1990-01-13)

## K M ANMELDELSER

i  forhold  til  egen  krop  og  begær. Tanken er inspirerende, men hvem er bare lidt mere præcist 'aile  andre moderne  kvinder', der i mellemkrigstiden har levet p3 kvindeligheden som spærret psykisk struktur? Er klassemæssige differentieringer ikke længere relevante? Eiler har ahengarelsen  en mere  principiel  rod:  at  den  psykosemiotiske tilgang nok gar det muligt at  grave særdeles dybt  i  et forfatterskabs ubearbejdede psykiske lag, men samtidig  gar  det  vanskeligt  at  fastholde en stoflig historisk optik?

arbejde,  men  mindre  end  det  fuldt objektiverede æstetiske værk skabt til at cirkulere i offentligheden. Kvinder har mattet dyrke deres æstetiske talenter  inden  for  husarbejdets og hjemmets rammer. Intimsfærens rumlige adskillelse fra offentligheden har bestemt  form  og indhold  i  deres arbejdsmade. Nar det er lykkedes kvinderne at trænge ud  i kunstens sfære, er det  altid  sket via  de tilgrænsende far-æstetiske rum, mente Bovenschen. F.eks. trængte kvinderne i 1700-tallet ud  i  den  litterære  offentlighed  via deres færdighed i brevskrivning, hvorfra springet til brevromanen  ikke var stort.

## Lise Busk-Jensen

## Forml~shedens  spontane nærvær

Jensen, Bente Liebst og Karen Klitgaard Povlsen: Hjertets Breve, Aalborg Universitetsfor-

Merete Stistrup lag  1988.

Lotte Thrane: Romanen der revnede,  Museum  Tusculanum, Kobenhavn 1989.

Engang i 1970'erne  formede den tyske feminist og litteraturforsker Silvia Bovenschen begrebet  om kvindernes 'far-æstetiske rum.' Hun forstod herved den kvindelige virksomhed, der er mere  end  det  blot  funktionelle  hus- Bovenschen havde faet kig pi3 nogle frerntmdende romantikeres store  brevproduktion.  Kvinder  som Caroline Schlegel, Rachel Varnhagen og Bettina von Arnim havde været en integreret  del  af  det  hajt  estimerede tyske  romantikmiljfi,  men  fordi  de havde holdt sig inden for brevgenrens far-æstetiske rum, havde de ogsa vanskeligt  ved  at  holde  deres  placering i litteraturhistorien. Hvis kvindeforskningen skulle kunne beskæftige sig  med disse forfatterinder uden for  biografiens  rammer,  matte  man begynde at læse deres breve som litterære  tekster  og  udvide  begrebet 'forfatterskab' til  at omfatte hele deres virksomhed i  de  far-æstetiske rum.  Denne  tankegang  var meget karakteristisk  for  den tidlige  visionære kvindeforskning,  der satsede p8 radikale  ændringer i  videnskabens teoretiske  systemer, saledes at  et nyt kulturelt landskab, der ogsa omfattede kvinderne, kunne komme til syne.

Silvia Bovenschens  teorier blev

## K&amp;K ANMELDELSER

hurtigt introduceret i  Danmark  af Jette Lundbo Levy. De centrale afsnit fra  artiklen  »Uber die Frage: gibt es eine weibliche  ~ s t h e t i k ? ~ blev oversat i Hug! 14, 1977. Senere fulgte Tania @mm  problemstillingen op i Pamelas datre (1985), hvor Richardsons Pamela blev  læst  som  et  eksempel p i  en oprindelig kvindelig genres emancipation,  brevet  der  er vokset  ud  af  intimsfæren og endt som grundfonnen for  1800-tallets dominerende  prosagenre:  romanen.  Brevet  kunne  nu læses  som  en  (f@r)æstetisk tekst  og som  en  særlig  kvindelig  genre,  og kvindeligheden kunne  findes som  et underliggende mØnster i en af  litteraturens ellers s A mandsdominerede hovedgenrer.

brevskrivende  kvinder  fra  perioden 1650-1930,  dels  tegner  et  billede  af kvindelighedens udvikling i perioden.

Det  paradigme,  der  her  var  opridset,  mellem  kvinderne,  brevet  og litteraturen,  har  virket  uhyre  tillokkende  for  kvindeforskerne.  Her  var udkastet til et typisk bindeforskningsprojekt:  et nyt  stort materiale at hente frem, nye forfatterskaber  at karakterisere  og  en  ny  synsvinkel  pa  den velkendte romanlitteratur; maske  i sidste ende etableringen af nye astetiske  teorier  omkring  brevet  som  en grundform. Og  nu  har  Merete  Stistmp,  Bente  Liebst  og  Karen  Klitgaard  Povlsen,  der  for en tid  var kolleger  pa  Aalborg  universitetscenter,  gjort  forsaget  p8  at  skrive  disse kvindebreves historie i Hjertets Breve. I  forordet  knytter  de  an  til  de  skitserede tankegange  om  sammenhængen mellem brevformen  og hindelivet,  om  brevet  som  en  litterær  forform  og  særlig  kvindelig  genre,  og herefter  fØlger  17 kapitler,  der  dels præsenterer  franske, tyske og danske Problemet  for  kvindeforskningen efter  70'ernes store projektudkasttid er, at  de nye beregner  nok  skabte et nyt  materiale, men at dette materiale ikke  nedvendigvis  var helt  ukendt eller  uberØrt  af  den  f~r-feministiske forskning. Det gælder saledes for alle de  forfatterinder,  som Hjertets  Breve behandler, at de er hejst velkendte  i litteraturhistorien;  Mme  de Sévigné, Germaine de Stael,  Caroline Schle gel, Bettina von Arnim,  Kamma Rabek,  George  Sand,  Karin  Michaelis og  Colette  er  navne,  hvorom  der allerede  findes  en  stor  sekunkrlitteratur, der belyser deres liv  og værker biografisk og kulturhistorisk. Stistrup, Liebst og Klitgaard Povlsen har valgt  at  g8  uden  om  denne  sekundærlitteratur for at skrive direkte fra den ny feministiske  position. Det betyder,  at  selv  danske  vzrker  som Elisabeth Hudes store Caroline Schle gel-monografi,  Brandes' essay om Kamma Rabek  og Bobés  mange b@ger om Frederikke Brun og Bakkehuset ikke figurerer, hverken p3 litteraturlisterne eiler i teksten.

Nu  kan  man  maske sige, at  et  s3 stort  projekt  n@dvendigg@r, at  man gar frisk til sagen. Hjertets Breve er da ogsa  baret  af  en udpraget  lyst  til  at fortælle, diskutere og skaffe overblik. Stoffet er samlet  ind  med  fonidsætningsl~shedens begejstring. Forfatternes fremstillingsmetode  har været, skriver de i forordet, at »lade læseren f@lge nogenlunde de samme veje som vi har gjort.« Imidlertid ser vi lasere alt  for sjældent det primairmateriale,

## K&amp;K ANMELDELSER

som tolkningerne bygger pS.  »Det er i dag næsten pinagtig at Isse Carolines breve  til Schelling og i dem fornemme  den  totale underkastelse«, hedder det, men et eksempel pS disse pinagtigheder præsenteres vi ikke for. Derfor er kapitlerne om opdragelsesskrifterne (Rousseau, Ewald og Mme de  Saussures)  og  Kamma  Rabek egentlig  de  mest tilfredsstillende,  fordi her ikke bygges starre tolkninger op, end det empiriske materiale kan bære.

P8  trods  af  sekundærlitteraturens usynlighed fortæller forfatterne alligvel, paradoksalt  nok, at  de p3 grund af  stoffets omfang har maltet  »sætte sig pa skulderene af andre [...l  undertiden  endda  som  ravne,  for  ikke  at sige som eftersnakkende  papeg@jer« (forordet).  Det  ses faktisk i  teksten, nar  de har  overtaget  andres bevidstlase  karakteristikker og  f.eks.  kan skrive  om  Mme  Récamier,  at  hun havde  en  »fin  og  skarp  intelligens« (s.91),  men  især  ogsa  nar  det virker som om, de aldrig har haft grundteksterne i  handen.  Hverken  de  Staëls Corinne eller Sands Lélia er brevromaner, som det hzevdes; det kan man forvisse  sig  om  blot  ved  at  betragte skriftbilledet.

selv  opgivende:  »Det  er  derfor [...l svært najagtig at definere hvilke b r e ve,  der  er  private  og  hvilke,  der  er kunst-breve. Og det er heller ikke sa vigtig.  Vigtigt  er det derimod, at  der bliver  skrevet  mange  breve  af kvindera(s.37-8).  Jeg  tror,  at  Arsagen  til den  manglende  teoretiske  afklaring er, at der analyseres ud fra for mange parametre (uborgerlig-borgerlig,  kvindemand,  oprar-undertqkkelse, naturkultur, aktiv-passiv,  jeg-ikke-jeg,  formkaos, proces-resultat m.fl.), og at grundmaterialet: brevet, dagbogen, brevromanen ikke defineres tilstrækkelig  grundigt.  P&amp; en  made  bliver bogen saledes kongenial med sit materiale,  hvorom  det  bl.a.  hedder,  at kvindernes breve var  »udtryk for  en spontan  formlashedens  nærvsr«  (s. 152).

Især Karen  Klitgaard Povlsen forsager i sine kapitler  om »Salonkultur og  brevlitteratur« og »Brevet og æstetikteorierne«  at  f3 styr p8 den  teori, der kunne holde sammen p8 materialet  og  lette  fordejelsen. Meget  klart formuleres  det  centrale  spflrgsmal s. 33: »Er brevene en blot  og bar kommunikationsform  eller  er  de  ogsa, eller snarere en litterær genre?« Men fa  sider  længere  fremme  svarer hun Lotte  Thranes bog  om Elisabeth Hansens  roman  Dido og Don  Pedro fra  1821, Ro~naneii der revnede, samler  sig  helt  modsat Hjertes Breve  om en  enkelt  tekst  og et  lille forfatterskab, der far feminismens dage var s8 ukendt,  at  selv  Vilh.  Andersen  ikke har faet det med i sin litteraturhistorie. I 1980  præsenterede Vibeke BlakSteen Elisabeth Hansen i en artikel i Edda,  hun  er  akkurat  nævnt  i  Stig Dalager og Anne-Marie Mais Danske Kviitdelige  forfattere (1982)  og  blev litteraturhistorisk  placeret  af  MarieLouise Svane i Druisk litteraturhistorie bd.V (1984).

Thrane lzeser  romanen  p8  tre  niveauer:  som  en  didaktisk  1700-tal~ roman, der skal modstille det gode og det  onde  og  vinde  lsseren  for  det gode; som en dannelsesroman i 1800-

## Kd i K ANMELDELSER

tallets stil, der  skal fplge  en menne skelig  udviiingsproces;  og  som  en kærlighedsroman. P3 alle  de tre  niveauer finder Lotte Thrane, at romanen revner; opdragelsen til den 'gode' kvindelighed betyder personlighedens dØd;  dannelsesm~nsteret kunne  ikke omfatte kvinder, som ikke matte gØre erfaringer  i  samfundslivet,  og  netop disse erfaringen internalisering er vzerdien i det mandlige dannelsesforlØb;  og kvinderne med  de bitre kærlighedserfaringer erobrer  scenen  fra den dydige heltinde. Disse analyser udvikles så omhyggeligt,  at  teksten selv (som jeg ikke har lzst) kan have en tendens til  at glide i baggrunden. Man glemmer næsten, at »Romanens patetiske  hovedudsagn  og  pessimismen  kan  gØre  den  svær  at  sluge  i dag«,  at  »Hovedpersonerne  er  [...l skabelonagtige, intrigen  usandsynlig og  handlingen  overlæsset«, at  »forfatteren ikke er nogen stor stilist, men skamlas  genbruger  af udtryk som »kærlighedens almagt«,  »skingrende latter« og »hvide barm««, som Thrane  selv  karakteriserer  sin  tekst.  Udover tekstanalysen rummer bogen en fin gennemgang af  kilderne til  Elisabeth Hansens liv og litterære arbejde.