Ud af ængsteligheden og ind i analysen
Forfattere: Simone Sefland Pedersen
Tidsskrift: politik (2018-06-01)

## Ud af ængsteligheden og ind i analysen

Vincent F. Hendricks &amp; Mads Vestergaard, 2017 Fake News Forlaget Gyldendal

175 sider, 199,95 kroner

Anmeldt af Simone Sefland Pedersen, Ph.d-studerende ved Institut for Kultur og Samfund, Århus Universitet

Alarmklokkerne ringer i Vincent F. Hendricks' og Mads Vestergaards nye bog Fake News - når virkeligheden taber. Det er forfatterne, der ringer med dem i en knaldrød bog med en dystopisk undertitel. Efter 167 sider står det stadig ikke helt klart for denne læser, hvem de ringer for at advare. Eller hvordan den bog skal læses.

Efter  et  par  år  hvor  ingen  kritiske,  politiske  dagskommentarer,  analyser  eller  epokale diagnoser  har  manglet  begreber  som  alternative  fakta,  post-sandhed,  post-fakta  eller fake news, er der kommet en lind strøm af litteratur, der forsøger at forklare fænomenerne: post-sandhedspolitik er resultatet af langvarige alliancer mellem politikere, lobbyister  og  store  firmaer,  hvor  organiseret  misinformation  har  været middel  til  at  opnå politiske  mål  (Rabin-Havt  og  Media  Matters,  2016);  nye  informationsteknologier  og sociale  medier  understøtter  polarisering  og  manipulering  af  folks  holdninger  frem  for neutral oplysning (d'Ancona, 2017); løgn er almindeligt - imidlertid fordrejer politikere sandheden mere end de nogensinde har gjort, mens flere og flere er villige til at tro dem (Davis, 2017); sensationer er ofte mere ophidsende end sandheden og får derfor mere opmærksomhed på nettet, hvilket påvirker medier, der nu baserer deres forretningsmodeller på digitale interaktioner (Ball, 2017) - lidt groft skitseret. Bøgernes forfattere er ofte journalister eller samfundsdebattører, som gennem diverse caseanalyser forsøger at illustrere deres hypoteser og levere et bud på, hvordan mediebrugere og journalister skal navigere i offentlige sfærer, hvor ikke al information er verificeret af en fagligt kvalificeret redaktion.

Hendricks' og Vestergaards bog er et nyt bidrag på dansk og den følger næsten ovenstående opskrift. De beskriver bogen som: '[…] et forsøg på at forstå, og give et bud til omverdenen på, hvordan opmærksomhedshøst i et informationsrigt marked, både analogt og digitalt,  kan  give  anledning  til misinformation,  politiske  bobler, populisme og i sidste instans det postfaktuelle fænomen.' (s. 9) Og selve 'Oplysningsprojektet' er kommet i vanskeligheder som følge af den uendelige, tilgængelige mængde information, proklamerer forfatterne. Om der refereres til idealer fra Oplysningstiden som historisk  epoke,  Diderots  og  d'Alemberts  Encyklopædi  fra  1751,  en  mere  nutidig  version eller noget helt fjerde er uvist, men det skyldes altså informationstidsalderen, som heller ikke afgrænses eller defineres historisk, geografisk eller på en anden måde kontekstualiseres. Forfatternes afsenderposition er heller ikke tydelig; skriver de populærvidenskabelig formidling med afsæt i deres forskning eller er det en debatbog? På bagsiden af bogen står der dog, at den er et 'bud på en sammenhængende analyse af en udvikling hen mod et postfaktuelt demokrati, […]'. Derfor har jeg besluttet at læse bogen som en analyse af en historisk udvikling, der skal munde ud i en form for samtidsdiagnose.

Begrebet 'opmærksomhedsøkonomi' er centralt for forfatternes projekt. Ifølge dem bør opmærksomhed i 2018 betragtes som en ressource; alle har kun en begrænset mængde at bruge på tilegnelsen af den ubegrænsede mængde tilgængelig information eller viden, hvorfor udvælgelse og prioritering bliver centrale mekanismer for den enkelte - for hvis information er gratis, er prisen vores opmærksomhed, skriver forfatterne. Den samme logik gør sig ifølge Hendricks og Vestergaard gældende for medierne, hvor underholdning er blevet en herskende ideologi og sensationer trumfer lødig, langsom, nuanceret oplysning.

## Informationskvalitetsskala en

Forfatterne har naturligvis ret i, at ny teknologi og nye informationsplatforme udfordrer og  forandrer  medielogikker.  Massemediernes  formidlingsmonopol  og  gatekeeperrettigheder er en saga blot, online søgemaskiner hierarkiserer ikke søgeresultater efter videnskabelig  redelighed  eller  sandhedsgrader  og  enhver  mediebruger  er  nu  en  mulig medproducent, som forfatterne noterer sig. Forfatterne frygter, at konsekvensen for den øgede adgang til rå information ender i et ragnarok, hvor al viden kan betragtes som lige valid. For at vise hvor mange videnstyper, folk skal navigere i, begår de en 'Informationskvalitetsskala',  en  sammenskrivning  af  forskellige  videnstyper,  og  den  går  sådan her: Sande udsagn -Forvanskede udsagn -Udokumenterede udsagn -Falske udsagn -Løgne -Bullshit -Fake news .  Sande  udsagn  er  de  bedste,  fake  news  er  de  værste.  Punktum. Og her kommer snapsen: Den graduerede informationskvalitet er ifølge forfatterne problematisk, fordi det bliver sværere at skelne valid og invalid viden, sværere at være kildekritisk  -  og  en  svækket  kildekritisk  bevidsthed  er  også  en  svækket  demokratisk bevidsthed.  For  at  kunne  være  et  velfungerende  demokrati,  må  demokratiets  borgere være oplyste, så de kan holde magthaverne ansvarlige, når de spinner, bullshitter, erobrer  opmærksomheden  (eller  skubber  den  væk)  og  lyver.  Det  kræver  gennemsigtighed som igen, ifølge forfatterne, kræver fælles fakta. Ellers ender man i det, bogen egentlig advarer imod, nemlig et postfaktuelt demokrati: 'Et demokrati er i en postfaktuel tilstand, når politisk opportune, men faktuelt misvisende narrativer erstatter kendsgerninger som grundlag for politisk debat, meningsdannelse og lovgivning.' (s. 19) Men hvad er de fælles fakta og kendsgerninger, de skriver så meget om? Hvad skal der til, for at noget  eleveres  fra  information  til  fakta?  Hvad  er  deres  ideal  for  vidensvalidering  og hvem skal stå for den? Jeg læser en hed drøm om et idealtypisk, deliberativt demokrati, men jeg kan ikke se, hvad der ideelt skal delibereres på baggrund af.

Forfatterne forlader os med et afsluttende kapitel, som handler om dette postfaktuelle demokrati. Om, hvorfor vi ikke befinder os i det endnu, men hvorfor vi er godt på vej dertil, trods det at de på side 150 slår fast, at 'det postfaktuelle demokrati', ligesom det  faktuelle  ditto,  er  en  idealtype.  Da  bogen  slutter,  har  jeg  endnu  flere  uafklarede spørgsmål. Hvem er dette 'vi', de skriver til og om - mediebrugerne, danskerne, amerikanerne, enhver mulig læser af bogen eller skifter det fra case til case? Hvordan skal dette 'vi' kæmpe imod eller navigere i det postfaktuelle? Og kommer det overhovedet? Skal jeg bare gøres opmærksom på et postulat om en udvikling? Alarmklokkerne ringer videre, og det ved jeg ikke helt, hvad jeg skal stille op med.

## Cherry picking

Fake News er en mosaik af cases, videnskabelige undersøgelser, modeller, parafraser og postulater. Det er ikke i sig selv diskvalificerende, og måske ville det endda være stimulerende, hvis det ikke var så ufatteligt forvirrende - materialevalget er sin egen historie. Der trækkes på videnskabelige undersøgelser fra filosofi, psykologi, politologi og sociologi fordelt på perioden fra ca. 1890 til ca. i går. De mange cases spænder over vidt forskellige historiske, politiske, sociale, kulturelle, økonomiske og geografiske kontekster. Intet  sted  fandt  jeg  samlende  refleksioner  over  materialevalget  eller  fik  afklaret  hvad udvælgelseskriterierne for den anvendte litteratur er, ud over at den bruges til at bakke forfatternes egne teser op - i øvrigt i en bog, hvor informationsrelateret cherry picking beskrives som én af de store samtidige syndere. Der er heller ikke så meget af materialet, der analyseres med kontekstuelle hensyn. Forfatterne bemærker godt nok at politik, offentlig debat, mekanismer for demokratisk kontrol og vidensvalidering ikke er ens i Danmark og USA (bl.a. s. 78 og 161). Det hjælper imidlertid ikke meget, når de analyserer  Breitbart  umiddelbart  efter  at  have  behandlet  Den  Korte  Avis  og  etablerer  formandsopgøret i Venstre i 2016 som medieskabt politisk virkelighed få sætninger inden de udlægger hvordan Donald Trump såede mistanke til Barack Obamas statsborgerskab over Twitter. Det er svært at få et overblik over hvilke diskussioner, bogen intervenerer i - måske bare en del af dem, der har fået mest opmærksomhed?

## Ud af ængsteligheden

Fake News er en ængstelig bog. Den er så bange og dystopisk, at den i sin opremsning af  problemer aldrig  kommer til en analyse af, hvorvidt fænomenet også rummer progressive potentialer. Den er så ængstelig, at den fuldstændig overser alt det, der gør dis- kussionen om postfaktualitet og postfaktuelle offentligheder interessant. Læs med her: 'Det [postfaktuelle demokrati, red.] er en tilgang, der nedskriver fakta til politiske instrumenter i debatten, frem for at fakta bliver grundlag for den. Hvis selv verificerede kendsgerninger, som er opnået med pålidelige metoder, bliver politiseret og reduceret til partsindlæg, mister den politiske debat sit fikspunkt i den faktuelle virkelighed. I ekstreme tilfælde bliver selv et spørgsmål om, hvorvidt solen skinner eller ej, til et politisk spørgsmål,  hvis  svar  afhænger  af  ens  politiske  tilhørsforhold.  I  dét  eventyrland  er  alt relativt.' (s. 147).

For  det  første  er  det  stadig  ikke  klart  hvilket  faktabegreb  forfatterne  opererer med. Betyder 'fakta' i denne bog viden, der er fremsat af videnskabsmænd på baggrund af forskning eller betyder det de udsagn, som kan underkastes en formallogisk analyse og  konstateres  'sande'  eller  noget  helt  tredje?  Fakta  er  tilstræbelsesværdige,  kan  jeg forstå,  og  det  øverste  trin  på  Informationskvalitetsskalaen  er Sande  udsagn ,  så  de  to kategorier må svare til hinanden. Sidstnævnte beskrives som 'verificerede kendsgerninger' på side 100, men det er stadig ikke tydeligt, hvem der skal verificere.

For det andet kan det for den historisk inklinerede virke vældig ignorant at indikere, at (det, der til en given tid er blevet betragtet som) fakta ikke altid er blevet brugt som politiske instrumenter!

Hvem i alverden kan påstå, at 'verificerede kendsgerninger, som er opnået med pålidelige metoder' nogensinde har været hævet over diskurser, fordrejninger og spin, fordi politiske aktører har betragtet dem som hellige? Man kan blot tænke på diskussioner om rygning, global opvarmning og vacciner for at minde sig selv om, at de fleste politiske diskussioner ikke udgår fra hensynet til idealet om objektiv, neutral videnskabelighed.

For det tredje, og her kommer jeg til ængsteligheden, undrer jeg mig over, hvad forfatterne egentlig mener, når de advarer mod relativeringen af 'fakta' og 'den faktuelle virkelighed'. For naturligvis er det upraktisk, hvis alle igen skal til at diskutere måleenheder og fortolke de fælles standarder, som strukturerer deres hverdag. Og det bliver vel konsekvensen af det postfaktuelle, når man som forfatterne begynder sin analyse af fænomenet med falske nyheder; med løgn, intentionelle manipulationer og udnyttelse af bruddet med massemediemonopolet til det værst tænkelige. Gudskelov har forfatterne endnu ikke overbevist mig om, at de dynamikker, der er indlejret i det, der kaldes 'det postfaktuelle' ikke kan forstås på en helt anden måde, for deres epokale påstand og tilhørende dystopivarsel bakkes stort set kun op af cases fra institutionaliserede politiske og videnskabelige kontekster. Men er der ikke også noget andet på spil her, hvis man betragter andre typer cases? Måske er det ligefrem udviklende og progressivt, hvis man med  'fakta'  også  kan  mene  sociale  konventioner,  kendsgerninger  og  strukturerende ideologier. Hvis man opholder sig lidt ved udviklingen af nichemedier, digitale og sociale medier og den indflydelse og brug, de fået, kan man måske endda forstå det som en udvidelse af offentligheden. For ganske rigtigt er de den ideelle platform for spredning af  falsk  information,  men  de  kan  også  være  interessante  instrumenter  i  udvidelsen  af offentlige debatter. For hvordan ser de debatter ud, når det uendelige mellemlederlag af redaktører er væk og det er algoritmerne, der sorterer (det har sine egne afsindige problematikker, men de hører en anden diskussion til)?

I 1990 skrev Nancy Fraser et brillant essay om deloffentligheder, et opgør med det  habermasianske ideal om en samlet, borgerlig offentlighed til fordel for subaltern counterpublics .  Begreberne  dækker  over  parallelle,  diskursive  arenaer,  hvor  befolkningsgrupper, der ikke normalt får adgang til offentlighedens kanaler, kan udvikle og udbrede  moddiskurser  igennem  hvilke,  de  kan  artikulere  deres  egne  erfaringsrum  og fortolkninger af interesser og af de bestående samfundsforhold. Black Lives Matter og den globale Refugees Welcome er internationale eksempler på netop det; befolkningsgrupper  med  alternative  erfaringer  og  fortolkninger  af  det  bestående,  som  etablerede fælles modnarrativer gennem digitale platforme, inden de gik på gaden for at skabe forandringer. Senest har hashtagget #metoo skabt røre i adskillige andedamme, ikke mindst den danske, og affødt ikke blot nye diskurser om og forståelser af kønnede strukturer, men også konkrete politiske forandringer i fagforbund og på arbejdspladser. Og det var altså de sorte, de flygtende, kvinderne - dem, hvis stemmer og kritikker ikke nødvendigvis har stået først i spalterne - der tilkæmpede sig en større og stærkere platform i den etablerede offentligheds bevidsthed.

Den nye mediesfære - konglomeratet  af  massemedier,  nichemedier  og  sociale medier på tryk såvel som digitalt - medfører altså ikke kun misinformation, manipulation, politikere der lyver og befolkninger der tror på dem. Den giver også plads til udfordringer  af  de  bestående  diskurser,  hidtil  uhørte  stemmer  og  ureguleret  debat.  Alt  det overser - eller negligerer Fake News . Den ringer bare med alarmklokkerne, men hvad skal det hjælpe?

## Litteratur

- Ball, J. (2017): Post Truth - How Bullshit Conquered The World . Biteback Publishing.
- D'Ancona, M. (2017): Post-Truth - The New War on Truth and How to Fight Back . Ebury Press.
- Davis, E. (2017): Post Truth - Why We Have Reached Peak Bullshit and What We Can Do About It . London: Little, Brown.
- Fraser, N. (1990): Rethinking the Public Sphere: A Contribution to the Critique of Actually Existing Democracy. Social Text , årg. 25/26, s. 56-80.
- Hendricks, V, F. og Vestergaard, M: Fake News - når virkeligheden taber . Gyldendal.
- Rabin-Hawt, A. og Media Matters for America (2016): Lies, Incorporated - The World of Post-Truth Politics . New York: Anchor Books.