Mørket
Forfattere: Dan Ringgaard
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

:...-\_.!---

## Mørket

## DAN RINGGAARD

Peter Seebergs  novelle  "Det  sidste  mørke" fra Rej­ sen til Ribe 1990 er beretningen om Hans Hansen der som den  suverænt  sidste  på  syd-østsjællandskanten nægtede  at  fa  indlagt  elektricitet.  Det  havde  hans far, som også hed Hans Hansen ligesom sin far og så :fremdeles,  gjort  allerede  i 1912, og sønnen der  var barnløs og slægtens sidste led, videreførte arven for at sige nej med eftertryk. Da han ved skæbnens ironi faldt  død  om  en  klar  somm�rmorgen  imod  slut­ ningen  af  det  århundrede  hvor  lyset  havde  vundet frem  overalt,  knugede  han  sine  hænder  "som  om han i det mindste der ville holde mørket fast". Østs­ jællands Folkeblad  sammenfattede  hans tilværelse  i overskriften  "Levet  hele  sit  liv  uden  strøm",  et liv �-s=o=w.Jkke-.klill'-blev-{eveti:Inocl strømmen, men også, efterhånden som Hans Hansen behøvede mindre og mindre lys,  udviklede sig til en færd imod mørkets hjerte.

Seebergs  vej  til  mørkets  hjerte  går  i  lighed  med Hans Hansens over nej'et.

Da Hans Hansen døde i 1982, var det 70 år siden strømmen var kommet til egnen, og hans far havde "lagt sin linje"  imod  strømmen.  En  "linjeføring" over ejendommen ændrede intet, og senere da fade­ ren er død,  og naboerne nok  engang  opfordrer fa­ milien  til  at  :fa  indlagt· lys,  siger  moderen  at  de  er glade for deres mørke,  også Hans:  "Så  var der  lagt :fremtid  i  det".  Skæbne  med  andre  ord.  Med  ord­ spillende sammenføringer  som disse lægger fortæl­ leren sine linjer gennem teksten og træder i karakter som andet end et talerør for sladderen og lokalavi­ sen,..Littei:atur,en-træ-deru:dafclet iKKe-litterære.

På egnen gør man sig gisninger om dette sære liv, og fortælleren, som et stykke ad vejen lægger stemme til  sladderen,  tilføjer  sit.  Det  bliver  til  en  tekst  om mørkets historie, dets livsverden og  betydning.  Det første  er  hvad  der slår  en,  det  teksten  sætter  af fra: forestillingen  om verden før  den  blev  badet i  elek­ trisk  lys. Mørkets kultur- og teknologihistorie. Det fører til  det  næste  som  handler  om  fortroligheden  med mørket, mørket som en selvfølgelig del af de omgi­ velser  hvori  man  hand1ede  og  gjorde  sig  tanker. Mørkets fænomenologi. Man  må  også  have  gjort  sig tanker om mørket, ikke mindst som det efterhånden forsvandt - og det er det tredje. Mørket som symbol el­ ler myte, i sidste instans mør:\_kets ide. Peter Seeberg bog­ fører en kollektiv erindring,'skildrer med empati er­ faringen af mørket dengang og nærmer sig varsomt og  skeptisk  mørket  selv.  Det sidste  gør  han  ved at undvige de modsætninger mørket normalt tænkes i.

At  ikke-litterære  genrer  indgår  i  en  litterær  al­ kymi er klart  nok i de af Seebergs tekster som Ma­ rianne Juhl  i  sin  monografi har døbt  "fiktiv  doku­ mentarisme", testamenterne,  nekrologerne osv.; men måden lader sig spore langt ind i de mere realistiske såkaldte noveller. For Wittgenstein-læseren Seeberg begynder afbildningen af virkeligheden med sprog­ spillet.  I Seebergs realisme er den præcist turnerede sansning  og  den  veldoserede  og  lokalt  forankrede historiske viden indlejret i talegenrer, kan man også sige,  og  de er igen bearbejdet i en mikroskoperende og  nænsom,  drilsk  og  distræt  skriftprosa.  Som  når fortælleren  kommenterer  den ældre Hans Hansens nej  til strømmen  med  disse  ord:  "Verdenshistorien kan naturligvis ikke afgøres af en enkelt mand, men det smukke er dog, at afgørelsen omgående deles af mindst  en til helhjertet:' Først  det  lidt  umotiverede indfald med verdenshistorien,  så et  "men" der stil­ ler  den  betingelse  i  udsigt  som  ville  kunne  ændre verdenshistorien;  men  den  kommer  ikke,  i  stedet tilføjes en æstetisk betragtning, en lidt overraskende præsens  med  "deles",  taget  i  betragtning  at  noget refereres,  og  det  ikke  indlysende  eftertryk  på "helhjertet". Passagen  er  en  tydelig  fortællerkommentar og  på samme tid undvigende, degressiv. Fortælleren kommer til  orde  i  generaliserende  ofte  paradoksale og  spredende  randbemærkninger,  tit  på  kanten  af dækning  og  som  et  ironisk  ekko  af  den  alvidende fortæller.  Omkring  disse  indspark  synes  teksten  at rotere.

ket er i hans tilfælde at afstå fra at begære. Og ikke nok med at han ikke begærer de moderne bekvemmeligheder og sin skæbne, hans barnløshed beror på at  han  ikke· alene  "næppe  tænkte  på"  at  fa  børn, men  nok  ikke  engang  tænkte  på  "at  lade  være". Fortælleren sammenligner ham med Buddha. Hans nej  bunder ikke i et  behov  for at  tøjle et  begær  eller i  begæret efter et b�dre alternativ; det er et neutralt nej, et afkald uden genstand.  Nej'et forplanter sig  til Hans Hansens personlighed. Folk der  kender ham,  kan hverken finde  godt eller  skidt at  sige  om ham, han er en mand uden egenskaber: ''Ja, han var miraklet, uden at være noget, var han jo noget, men hvad."

I mangel på egenskaber må Hans Hansen, og med ham  slægten,  defineres  ud  fra  deres  handlinger  og ud fra hvad  de  er  i  andres øjne, eller  rettere:  hvordan de :fremtræder i sladderens og lokalavisens sprogspil.  Det  er  den  centrale  indsigt  i  Seebergs  identitetsfilosofi som den formuleres første gang i "Patienten" fra Eftersøgningen 1962. Men stadig er der noget ekstremt ved Hans Hansen. Summen af hans identitet  er  ikke  bare  omverdenens  billede  af  ham, r  \_\_\_  men.selv:e...nej:et,\_og...mii:akleLe:r...at-intet-kan-være noget, at det negative kan have substans. Hans Hansen inkarnerer et mørke som ikke kan reduceres til lysets  negation,  til  død,  undergang,  før-modernitet og  intet - for at tage en eksistentiel,  en  religiøs, en historisk og en filosofisk kategori.

Historiens  linje  går,  kun  afbrudt  af  krigen,  imod mere lys.  Med årene kan Hans Hansen se byens lys nærme sig :fra  nordvest og  konstatere :fremskridtet i form af el-selskabets sendebude der først kommer til fods,  så  på cykel og til sidst  i  bil. Lys og :fremskridt hører  sammen.  Det  er  straks  mere  tvetydigt  med slægtens  linjeføring.  Den  hælder  imod  status  quo; men den går med tiden i retning af mørket. Slægten er så gammel at den "sees forsvinde ind i historiens og kirkebøgernes mørk�". Da moderen dør, hedder det  om  hende  at  hun  "var  selv  blevet  mørke",  og derefter  lever Hans Hansen mere og  mere isoleret i et tiltagende mørke. Mørket er dødens og glemslens mørke,  lyset  er livets  og  :fremskridtets.  Så  langt abonnerer teksten på de  to mest sejlivede myter om l y: set\_.som\_skabelse�Qg:.ji:em�krj.fk,....Qg...mø-1:.keLbJi.v:e  .... lysets negation.  Men  mørket  forsvinder  mellem fingrene  på  os når det gøres til  metafor  i  stedet for fænomen, og når det blot bliver det modsatte l!f lys. Hvis  mørket  skal begribes, sådan soin Hms Hansen måske gjorde det i sit  dødsøjeblik,  så  må det løsnes fra  sin  overførte  betydning  og  sin  negative afhængighed.  Det  gør  Seeberg  ved  at  beskrive  mørkets livsverden og underminere dets  vante betydning.

Hans  Hansen  affinder  sig  i  lighed  med  andre  af Seebergs  helte  med  sin  skæbne.  Han  holder  sig  til det mørke som hans far  har  udstukket for  ham, og som  er  hans  skæbne,  også  selvom  det  fører  til  ensornhed. og u:frugtbarhed, og han flygter ikke fra det mørke vi alle før eller siden skal forsvinde i, men aecepterer det som et vilkår. Det elektriske lys er i det lys  en  utidig  besværgelse  af  døden. Amor fati!  Elsk din  skæbne!  proklamerede  Nietzsche  i Den  muntre videnskab, og det gør  Seebergs stille eksistenser. Der er  bare  det  ved  Hans  Hansen  at  han  strengt  taget ikke  kan  siges  at elske sin  skæbne;  han  synes  nærmest ikke at bemærke den. At affinde sig med mør- Hans Hansen var den eneste "der havde holdt sig den  elektriske  strøm  fra  livet"  hedder  det  med endnu  et  ordspil  som  bytter  om  på  modsætningen mellem  lys/liv  og  mørke/  død  og  dermed  hele  systemet  af  modsætninger. Der  er  liv  i  mørket;  sanserne åbnes og skyggerne spiller anderledes livligt i det  levende  lys.  Sansningen  fører  til  mystiske  erfaringer  ..  Især i roekamm.eret hvor roerne lyser i mørket,  men  også  vandet  i  baljen  på  gårdspladsen  der "skinnede flintesort i flade �g flyden". Den slags erfaringer  tilsiger,  på  linje  med  den  paradoksale  formulering om noget og intet, at "mørke var egentlig en  slags  lys".  På  samme  måde  sidder  den  aldrende Hans Hansen  "i mørket med lyset alene fra sprækkerne ved ovnlugen og den revne, den havde slået i november 1907 og som ikke var blevet større siden."

---

--- -

-- -- - - ----- ---------

Mørkets tid er  langsom,  og  inden) mørket  er  der lys.  Han  ligger  hos  moderen da  facteren  er død,  og hendes skikkelse ser han som "en rundet form som en  sandd yn ge  under  d yn en,  hvor  man  havde  for­ nemmelsen af, at noget skete, at noget opstod,  som var  vigtigt.  Hvad kunne ske  i  lyset på  den  måde?" Moderen  beskrives  som  jord  og  som  et  skabende mørke.  Det  er  igen  den  sanselige  begrundelse  for den  mystiske  erkendelse  -fa  linjer senere om  at "Mørket begyndte at blive sjældent; forgik det,  for­ gik  verden." Da han finder sin mor "livløs i en stor fin  måben"  er  det  morsomt;  men  hendes  måben vidner  måske  også  om  at  hun,  idet  hun  gled ind  i døden og selv  blev mørke, så, ikke lyset, men mør­ ket,  mørket åbenbaret.

\_\_\_\_\_\_ ..,\_J·

Så  forstår  man  Hans  Hansens  ønske  om  at  fast­ holde mørket.  Mørket er ikke skabelsens negation, men en del af skabelsen,  og mørket er indbegrebet af slægten,  moderen og ham sel.;.  Det sætter  Hans Hansens stoicisme og tillempede buddhisme i et an­ det lys.  Han ønsker faktisk at bevare det liv  som er mørkets,  at opretholde sin  verden,  sit skabende op­ hav og sin egen eksistens.  Ønsket formes til en bøn l,1,, -�I .u t--.-::.KW'.l.:Fle-el 0 t-mør,ket-bli cv:e-s .tåend e-0cv: plet,  tænkte  han  tit,  når  han  havde  været  et  vend ude i  natten:  træerne i mørke,  luften  i mørke,  jor­ den i mørke, bygningerne i mørke." At friheden for begær er et ideal selv ikke Hans Hansen kan opret­ holde, kan man ane i en anden af  fortællerens para­ doksale  udsagn  om  ham:  "Hans  barndom  og ung­ 'dom hjemme på ejendommen gik nu ikke med ikke at prise mørket,  men med ikke at harmes over  det". En  ting  er  at  afstå  fra  at  prise  mørket,  det  ville  jo være en positiv handling og derfor i strid med nej'  et, noget andet og sværere er at ignorere det. Husman­ dens Nirvana er uden for rækkevidde,  den knugede hånd forråder en vilje,  en passion.

ved at have  en kontakf ved sengen  "så man kan -fa lys til at  besørge  det  ene  og  andet",  hvortil  mode­ ren svarer på en måde der blander det ene naturlige behov med det andet:  "det finder man da så inder­ ligt nemt i mørket. Det er jo som en del af een selv. Det ville  jeg  ikke  tænde  lys  for.  Vel  Hans?"  Over den  slægt  som  ikke  længere  kan  reproducere  sig selv, ligger der antydninger af incest, onani og sågar sodomi: "Faderen sad i mørket og malkede mast ind mellem  to  ko-bringer,  så  blødt  så  varmt  og  kom man forbi, lyste mælken op i ansigtet, så man kunne skimte hans blik mere levende,  end var det den sol­ klare dag." En dagligdags, riu historisk scene fra mor­ genmulmet,  men  mistænkelig  salig,  nærmest  eksta­ tisk:  faderen  der  malker,  niast  inde  mellem  hvad  i grunden?  0  g  mælkens  nærhed  til  og  retning  op imod  ansigtet.  De  retoriske  forskydninger  og  for­ tætninger  virker  til  at  være  i  arbejde.  Mistanken næres af dette underspil,  som Niels  Frank også an­ tyder i sine kommentarer til teksten i Den blå port nr. 55. Måske har Hans Hansen alligevel ikke elsket sin skæbne, måske har han skammet sig langt ind i mør­ ket,  måske er hans hånd knyttet i vrede og fortviver-haH:s---lelse,... .  -------------------------,, .; -

Det skabende mørke er ikke uden spor af et for­ dækt mørke. Der er ægtesengen som indtages af søn­ nen med det samme navn,  den samme identitet og de seksuelle bibetydninger der i ord og udtryk  som "fornemmelsen''.,  "noget  opstod"  og  "Hvad  kunne ske i  lyset  på  den måde?" De  bliver ikke  mindre  af at  ægtesengen  har  været  omtalt  før.  Mureren  der skal forsøge at sælge strømmen, fremhæver fordelen

1:,

Der går perverse ting i svang i mørket.  (I sit navn har Hans Hansen indskrevet et uendeligt maskulint ejefald,  og  den el disse  fædre  har  afskåret  ham  fra (det er vel det rette ord),  er det hebræiske ord Gud skabte verden med,  og fransk for hende.) Beretnin­ gen redder det historiske mørke med dets rige san­ selighed;  men  den  afdækker  også  det  uhyggelige mørke, og i denne afdækning kan der underligt nok også være et element af redning.  I titelstykket i Ar­ gumenter for  benådning 1976  anmoder et sangkor  om at morderen og bassenJohan Peter G.  benådes fordi "Han udgør sangens mørke grundiag.  Enhver sang bliver  efter  vor  formening  fad  uden  dette  mørke, som intet øl smager uden den bitre humle:'  Jeg tol­ kede  før  bemærkningen  om  at  verden  ville  forgå hvis mørket forsvandt, i forhold til det mystiske ska­ bende mørke; men den kan også læses ind i en for­ nyet modsætning mellem lys og mørke hvor det san­ selige såvel som det uhyggelige  mørke giver dybde til lyset,  og modsat.

Det helt afgørende er dog at Peter Seeberg her som andre steder går til værks med en  befriende skepsis. Mørket  er  efter  endt læsning  løst  fra  sine  entydige overførte betydninger og  fra  sin  negative  afhængig­ hed af lyset.  Som metafor er det gennemspillet på en række niveauer (  eksistentielt, religiøst, historisk, filo­ sofisk),  men  berøvet  stabile  fortegn.  Den  dobbelte taktik  med at  bearbejde  og  omkalfatre  mørket som metafor og beskrive mørket som historisk sanseerfa­ ring giver mørket substans og  frigør det dermed fra dets  negative  afhængighed  af  lyset.  Redningen  af det sidste  mørke  er  ikke kun  en redning  af  en  kol­ lektiv erindring og den måske nødvendige dæmoni­ ske klangbund, det er en redning af mørket selv,  en redning som vel at mærke er tvetydig indtil det hals- brækkende,  gjort  som den  er med metaforer,  mod­ sætninger,  sprogspil. Tekstens  idealistiske  impetus, ønsket om at forstå mørket som sådan, er selv en del af  spillet,  på sit  højeste  en  aktualisering  af  mørket, og  når  det  kommer  til  stykket  lige  så  tomhændet som den døde Hans Hansen.

Hvis der i det foregående findes en pointe om det 20. århundredes litteratur må det være at Peter See­ bergs  sene  modernisme  relativerer  modernismens myter om f.eks. mørkets hjerte, den blanke person­ lighed og det nih,ili.stiske intet i en litteratur hvor de­ konstruktion er intimt forbundet med historie, eksi­ stens  og  omverden.  Seebergs  suverænt  snublende prosa står på vid gab.

f