En vindhat i Prag
Forfattere: Oscar K.
Tidsskrift: passage (2001-09-01)

## OSCARK

## En vindhat i Prag

Blæsten brølede lydløs og kold over Karlsbroen. Rækker af stenkopier med forvi­ trede næser: Sankt Ives, Pieta, Norbert, Wenceslas og Sigismund. Sankt Adalbert. Ikke en levende sjæl. Vinden bed i kinderne. M yr tegrene,  hvide silketørklæder og visne brudebuketter føg som nedfaldne blade hen ad de blanke brosten. Herreløse hatte. Jeg samlede en op og undrede mig over, hvor nøjagtigt den passede, til trods for  at jeg  har  en højst ejendommelig hovedform.

Jeg  havde  siddet  og  skrevet  hele  natten. Rilke  gjorde  det  mod  frygten. Jeg  ved ikke,  hvad jeg gjorde  det for. Ana  var taget til Lissabon til sin  svigermor  og  min­ derne.  Og  selv  har  jeg  ingen og intet og rejser  rundt i  verden med en  kuffert  og en kasse bøger  uden egentlig at  være nysgerrig.  Hvad  er  det i grunden for et liv: uden  hus,  uden  nedarvede  ting,  uden  hunde?  Havde  jeg  da  i  det  mindste  en hund  ...

Jeg  gik efter lyden. Ind i Karlova med hatten på som en anden shandy. Armenie­ rens kaffehus var stænget, Vacekpladsen tom. Det var en næsten uhørlig tone, som kom den fra et savblad eller en flaske muret ind i en skorsten. Jeg  havde rejst mig for  at  strække benene,  da jeg blev  opmærksom på den. Først troede jeg,  den kom ude fra gangen, at en eller anden havde glemt at lukke et vindue eller en dør, men alt  var stille som i  graven.  Skulle  mine ører have spillet mig et puds? Det var ikke første gang,  der  skete  mærkelige ting i alk ym isternes lab yr inter.

Ja/R

Skip  Canell havde siddet  ved sit improviserede  skrivebord i en  pension  i det  gamle jødekvarter,  da døren til  værelset  blev  åbnet. Han  drejede  sig rundt  og  så en  skik­ kelse komme ind og  sætte sig ved bordet med hovedet  hvilende  i  hænderne.  Den begyndte at diktere.  Sådan  tilbragte  de  timevis,  til Canell vovede  at  spørge,  hvem den var. Den sagde, den var sabelsluger og især holdt af dolke.  I  pensionens  spise­ sal skete der  noget forfærdeligt:  den arme sabelsluger  fik  en gaffel  i den gale  hals, og Skip Canell måtte køre den på hospitalet, hvor overlægen kirurgisk fjernede gaf­ len.  Siden  så  han  ikke  sabelslugeren  mere,  men  havde  en  fornemmelse  af,  at  den flagrede omkring og kunne dukke op, hvad øjeblik, det skulle være.

Ramon G6mez de la Serna opdagede, at han til forveksling li gn ede sin far, når han på hotelværelset så sig i spejlet. Er jeg måske min far? Er mit liv intet andet end en fantasi under falsk  navn? Vil  vi altid blot være forfædre og aldrig os selv?,  spurgte han sig og knuste med en vild latter spejlet.

Og de var ikke de eneste, der  var  ved at miste  forstanden i byen med de hundrede tårne. Gombrowicz, der var overbevist om, at der ikke findes nogen flugt fra den si­ tuation, et menneske befinder sig i - situationen former dit fjæs! - fandt en dag føl­ gende notits fra Stephan Zenith, som han delte værelse med:

- "  ...  jeg  tager  væk fra Prag,  jeg  er  bekymret  for  mit  liv,  jeg  har  en fornemmelse  af, at  der  bor  en  sort  lejer  inden  i  mig - ja,  sommetider  sammen  med  mig,  en  garn­ spole, der f'ar mig til at sige ting, som jeg ikke tænker og aldrig kunne finde på. Den er stjerneformet med strittende uldtotter. Der stikker en lille pind ud fra midten, så den kan støtte på den og en af stjernespidserne, og når jeg kommer ud af døren, står

09

. . ..

den og læner sig op ad gelænderet,  så jeg :far lyst til at tale med den. Jeg stiller na­ turligvis ikke  svære  spørgsmål,  men f.  eks.:  Hvad hedder  du?  Odradek,  siger  den. Og  hvor bor du? Bopæl ubekendt, siger den og ler. Men det er en  latter  frembragt uden  lunger,  som raslen  fra  nedfaldende blade. Jeg  er  bange,  Withold  ... jeg  tager væk."

Det er næppe nogen tilfældighed, at garnspolens løjerlige navn for alle shandier her­ efter  blev  ensbetydende med  sort lejer.  Som følge af et tæt samliv  med deres dob­ beltgængere,  skjuler  der  sig  i  sande  shandier  en  af  disse  sorte  lejere,  skyggeagtige væsener,  som bor  og  gemmer  sig  i  mørklagte sandheder,  og hvis  tanker  og hand­ linger består af fragmenter uden sammenhæng. Odradekker.

Lugten af lindeblomster fra flodbredden fyldte de øde  gader,  let og  fin.  Staromist­ ske  namisti. Rådhusuret slog to.  "Die Nacht hat zwolfStunden, dann kommt schon der  Tag".  Skeletmanden ringede  med klokken,  nikkede tungt og  løftede timeglas­ set,  en karrig niding raslede med guldmønter i en pengepose, tyrken rystede på ho­ vedet og forfængeligheden betragtede betaget sit spejlbillede.

Urmageren Hanus  var  en lærd  mand og  lagde  al sin  glæde  over  nye  opdagelser  i uret. I b yr ådet frygtede man, at han ville give sin viden videre til andre byer,  så en aften  trængte  hætteklædte  mænd  ind  i  hans  hjem  og  blindede  ham  med  gloende tænger foran kaminen. Hanus sygnede hen, fordi han ikke længere kunne studere, men mandede sig endelig op og lod sig en dag bære hen til uret med et påskud om at fa pendulet til at svinge lettere. I stedet ødelagde han urværket,  vanviddet brød ud i lys lue,  og han døde kort efter.

Blæsten havde lagt sig. Et eller andet sted i stilheden gemte lyden  sig,  svær  at lo­ kalisere.  Som stumper af glemte sange i værtshusene. "Die Nacht hat zwolf  Stun­ den,  dann  kommt  schon  der  Tag  ...  ".  Skulle  den  virkelig  komme  fra  U  kalicha, værtshuset Bægeret, hvor den gode Ha v s ek  lod  kroværten Palivec  have problemer med  myndighederne,  fordi  fluerne  havde  overskidt  billedet  af  kejseren  og  han havde taget det ned, og �vejk sætte sine venner stævne klokken atten efter krigen?

46

Han syntes, at de dage, han tilbragte på sindsygeanstalten, hørte til de bedste i hans liv,  �vejk. Han var  soldat og hundehandler. Mest hundehandler. Anas mand gik på militærakademiet,  da de  traf hinanden. Hun læste  "Madame  Bovary". Umådehol­ dent.

"Vi er i billardværelset",  sagde  hun.  "Jeg tør sværge,  at det  var juli måned. Og  vi siger alle  de forbudte ord, begærligt,  andægtige  ... " Så var  hun taget af sted. Hun brød sig ikke om Rilke. "Afkald og fravær ...  ", hviskede hun med et bittert drag om munden.

Det var som om lyden var blevet til en susen, der trængte gennem vandrør og løb over tage og hjørner med mig. Bægeret var lukket. Ingen krovært. Ingen 'Svejk, der solgte bastarder af hunde med forfalskede stamtavler,  som om  de  var ægte. Ingen historier om kreaturhandleren fra Boetislav, Ludvik Budijovice, som blev slået ihjel under  et  skænderi på  markedet.  Ingen Bretschneider.  Ikke  et  øje. Kun  denne  su­ sende hvisken, som toner fra et glasorgel, og  lukkede,  litterære  værtshuse.

Bag ruderne i Cafe Arco stod stolene tomme omkring de runde borde. "Es werfelt und brodelt und kafkat und kitscht", hånede Karl Kraus i sin tid pragerkredsen. Her sad  folkene  fra  avantgarden  og  kritiserede  hinandens  værker:  Max  Brod,  Felix Weltsch  og min  navnebroder,  den  blinde  Oscar  Baum.  Og  Werfel  var  der,  som mente,  at kunsten er dødsfordriv - og Kafka. Denne  akavede,  magre mand,  der al­ drig synes at vokse ud af sin pubertetskrop. Trøstesløs tuberkuløs, neurotisk og kvin­ desky.

Og dog dukker et par feminint duftende navne op i dagbøger og breve. Felice Bauer, forsikringsagentdatter, som Kafka  forlovede  sig med - to gange. Grete Bloch, Feli­ ces  veninde,  diskret  affære med følge:  en  dreng,  som  døde syv år  gammel,  uden at Kafka kendte til hans eksistens. Julie Wohryzek,  sommerbekendtskab og hemmelig forlovelse. Dora Diamant,  som Kafka levede sin sidste tid sammen med i en lejlig­ hed i Berlins Steglitzkvarter. De studerede Thoraen og Talmud og lagde planer om at  åbne  en lille  restaurant  i  Tel  Aviv,  Dora  skulle  stå  i  køkkenet,  Kafka  betjene gæsterne ...

Og  den mest fortryllende af dem alle:  Milena Jesenska. Milena stammede fra Prag og boede i Wien og  var  ulykkeligt  gift med  pragerbohemen Ernst Polak, en noto­ risk  potens  pralrøv  og  kvindebedårer.  Milenas  far  havde  gjort  hende  arveløs  på grund af ægteskabet med Polak, så hun tjente til dagen og vejen ved at skrive til avi­ ser  og oversætte bøger. Hun havde bedt Kafka om at måtte oversætte hans værker til tjekkisk  og førte  en  længere korrespondence med  ha.-u. Den  sky Kafk:a og den impulsive  Milena  begyndte  at  nære  personlig  interesse  for  hinanden,  men  han vægrede sig ved at mødes med den unge, gifte kvinde. Alligevel skete det til sidst i Wien, hvor  de tilbragte et par ubesværede dage sammen. 9. Juni 1920 skrev  Franz Kafka til Milena:

"Eftersom  jeg elsker  dig,  elsker  jeg  hele verden,  og  til den hører  også  den  venstre skulder  og dit ansigt over mig i skoven og  dit ansigt  under  mig i skoven og stilhe­ den  bagefter,  når  jeg  lægger  min kind  mod  dit  næsten  blottede  b ry st."  Efter  foto­ grafiet  at  dømme  har  hun  været  spinkelt  bygget,  håret  kraftigt,  tørt  og  let kruset, mørke, intelligente,  sørgmodige øjne, lille næse og en smukt formet mund.

Afkald og fravær. Dødsfordriv.

Jeg  gik  rundt  på må og få i mine egne tanker. Brostenene blev  våde  og  glatte. Det var  begyndt at regne,  jeg  havde  en  fornemmelse  af at  være  det  eneste  menneske i byen. Jeg var ikke helt klar over, hvor jeg var. Mit gamle bykort,  som var overskre­ vet  med nye navne: Most Legie, Jana Palacha, Masarykovo ...  havde jeg ladet ligge på  værelset. Regnen  tog  til  og  gadelygterne  kastede  diffuse  skygger  på  mure  og kantsten. Jeg standsede  foran  et  vindue med  voksmannequiner. De glatte hoveder kiggede på mig,  nikkede,  som  kendte  de mig.  Pludselig  var  det  som  om  gaderne blev levende,  befolket  af  dukker  i støvfrakker og  med  små  kufferter  og  visne bru­ debuketter i hånden, usynlige robotter iført sorte hatte og hvide  silketørklæder. De talte  med  hinanden  på  døvesprog og forsvandt  parvis  om hushjørner,  bag  planke­ værker  og op i nedløbsrør.

48

Ved indgangen til jødekvarteret på en stjerneformet, grønmalet lem stod en under­ lig skabning med en bulet blikskål foran sig på jorden. Han var kortklippet som en koncentrationslejrsfange,  havde  gråt fipskæg  og  var iført  en gammelfrankisk,  slidt dragt af tykt, mørkt klæde. Den venstre arm var løftet og højre strakt ned. Han var dækket af et lag tørt, sprukkent ler,  og på hans pande anedes et udhvisket tegn. En osende fakkel oplyste det lille sceneri, og midt i regnen hviskede manden Guds uud­ sigelige  navn: HVH til en formløs masse,  så  der  med  et fra hans hænder hang en marionetdukke af træ, en tro kopi af ham selv. Det var sagnet om Golem, han for­ talte.

Rabbi Low ledede i  1500-tallet den  j ødiske menighed i  Staronova.  Rabbien var en lærd mand, der holdt af unge piger og kendte alverdens hundekunster, så da engang marodører ville angribe ghettoen og slå jøderne ih j el,  skabte han efter hemmelige forskrifter  i  Talmud  af  en  klump  ler  et  kunstigt  menneske,  Golem,  som  angreb røverne og slog dem ned som fluer  .

·

.....

Jeg kastede et par mønter i skålen. Dukkeføreren kiggede tomt frem for sig, og jeg begav mig ind ad den forlængst sløjfede Hanefjedsgade, forbi marskandiseren Aaron Wasserturms kælderforretning og kunstgravørens værksted. Det regnede skomager­ drenge. Vandet slog op fra rendestenene, og jeg var allerede gennemblødt, da jeg så lys  fra et  værtshusvindue med rødt forhæng  og  afblegede fotografier  af halvnøgne kvinder.

Et  minut  senere  sad  jeg  med  et  glas  cognac  i  Cafe  Loisitschek.  Et  dansegulv  med borde omkring. I baggrunden en estrade med trægelænder. En stærkt sminket pige med udslået hår lænede sig op ad det, hendes bryst var næsten nøgent, hun var iført korset, strømper og et par sko med meget høje hæle. Det var svært at skelne de an­ dre skikkelser, men det var som om  jeg kendte dem på forhånd: En smuk kvinde, som  var  lænket  om  håndleddene,  i  flænset  musselinsltj  ole,  en  hvidhåret  gammel mand ved billardbordet,  Ferri Athenstadt,  den blinde olding  N  aphtali Schraffram­ eck  med  spilledåsen  i  sine  skellethænder,  studenten  Charousek,  dukkemageren Zwakh,  den  koparrede  Loisa,  hans  døvstumme  broder  ... Midt  på  gulvet  stod  en kvinde, døddrukken med lukkede øjne, og vuggede til spilledåsens knirken. En kost­ bar  hat med strudsefjer  sad  skævt  på hendes hovede,  det eneste hun havde på,  var et  par  lange,  rosafarvede  strømper  og  en officersfrakke.  Wasserturms  datter,  Ros­ ina? Ana ...

"Frøken!". Servitricen,  som  hed Fritze,  kom  hen  til mit  bord.  "Herren  ønsker?". Jeg  betalte og ville gå. "Hr. Pernath! Deres hat!" Jeg tog hatten og  forsvandt ud på gaden.  Regnen var  hørt op og  blæsten tilbage igen. Hr. Pernath!? Kunstgravøren i Hanefjedsgade hed Pernath ... Så er lyden der igen! Æterisk, som fra spinkle strenge. Tydelig. Den kommer fra kirkegården ved siden af synagogen. Inden for lågen, hvor gravstenene  vælter  rundt  mellem  hinanden,  står  den  som  en  ønskesten  på  en  af kantlisterne.  Som  et  skellet,  radmager,  karryfarvet,  med  melankolske øjne og  lang nøgen hale. En podengo. Vinden  synger i dens  ribben. Jeg  kalder  på  den. Den  ser sørgmodigt på mig. "Kom så!" Den springer ned fra gravstenen og følger mig i be­ hørig afstand ned mod floden, min odradek.

På Karlsbroen hørte jeg pludselig et råb. Det kom nedefra. Jeg lænede mig ud over cementkanten og fik øje på en båd af uhøvlede brædder med to personer: en fær­ gemand, der roede over mod Hradschinbredden,  og en passager,  som stående  for­ søgte at holde balancen og samtidig vifte med armene: "Min hat!!". Hans ansigt var rettet mod mig, og det var som så jeg mig selv i et spejl. Meyerink. Gustav Meye­ rink. Jeg tog hatten af, stod med den i hånden og læste i gyldne bogstaver det frem­ mede og dog bekendte navn:  "Athanasius Pernath". Kunstgravøren fra Hanefjeds­ gade,  som engang  for  længe  siden  havde faet  forbyttet  sin  hat. Jeg  kastede  hatten ned til Meyerink,  som greb den. Han satte den på hovedet, den passede perfekt, og vinkede. Jeg vinkede igen og gik barhovedet hjemad.

Hunden,  som jeg kaldte Simba, fandt sig hurtigt tilrette på  værelset og faldt i søvn med hovedet hvilende på min brune  læderkuffert,  hvis  slidte  skind med furer og sprækker li gn er  et  gammelt kort,  derforlængst har opgivet at finde vej. Jeg havde sat mig  for  at  gøre et par notater,  inden jeg  gik  til  ro.  På bordet lå Anas tomme, blåhvide  cigaretpakke,  SG lights.  "Fumar  pode  matar",  rygning  kan  forårsage  dø­ den.  Rilke hævdede det enkelte menneskes ret til sin egen død,  og hans  forbillede var  digteren  Orfeus,  som i sig selv  forenede livets og dødens  land.

"Jord er det ikke det  ene du vil:  usynligt  opstå i os?  ... jord! Usynlig!  Hvad  er  om ikke  forvandling det hverv du så mægtigt har lagt os på sinde?''