Riv paradigmerne ned!
Forfattere: Søren Schou
Tidsskrift: kok (1989-11-13)

Smen Schou

## Riv paradigrnerne ned!

Under Watergate-skandalen havde przsident Nixon  en pressesekretzr, der hed Ronald Ziegler. Det var Ziegler, der havde til opgave at viderebringe przsidentens efterhånden  mere og  mere desperate og forviklede bortforklaringer  til den kritiske opinion, og han måtte undertiden korrigere  sig selv. Det  gjorde  han på opfindsomme  måder. Engang erklzrede han, at hans  foregående udtalelser  ikke Izngere stod til troende. De var blevet -som han sagde -»inoperative.« Ord -som »forkert« eller »usand« kom ikke over hans lzber, men netop -»inoperative.«'

Der ligger en hel erkendelsesteori skjult i dette omhyggelige ordvalg.  Tidligere forklaringsfors~g s ~ g e s hverken sandsynliggjort eller afkrzftet,  man  tager  afsked  med  dem  ved  at  erklzre dem  ude  af funktion.

Der er forskelle pa en Zieglers »cover up«-man~vrer og en moderne litteraturforsker, der g0r kort proces med en forskningsmzssig fortid. Det kan vzre forskelle i graden af god tro. Men der er også paralleller i den måde, hvorpå de omtaler det forgangne: som noget, man ikke beh~ver forholde sig til ud fra sandhedskriterier.

Forskeren  har  imidlertid  noget,  Ziegler  kun  kunne  have  sukket --efter, nemlig en videnskabsteoretisk  begrundelse  for ikke at tale om sandhed eller falskhed,  men  om overhalethed, når  han karakteriserer den  hidtidige  forskning.  Legitimationen  stammer  fra  Thomas  S. Kuhn og hedder p~radi~rneskift.~ Ifolge paradigmeteorien  bryder  et nyt videnskabsbegreb igennem, uden at det gamle udtrykkeligt forkastes  med  rationelle  begrundelser.  Paradigmerne  er  nemlig  inkommensurable,  og  overgangen  fra det  ene  til  det  andet  er  bestemt  af meget andet end forskningslogik i snzver forstand, iszr af institutionelle, forskningssociologiske  forhold. Man begynder at bedrive videnskab på en ny måde, ud fra en rzkke fzlles grundantagelser, der ikke udtrykkeligt modificerer det forudgående paradigme, men slet og ret udgm en ny praksis,  som efterhånden udkonkurrerer en gammel.

Overgangen fra  ét paradigme til  et  andet  kan  ifalge  Kuhn  også

vzre motiveret  i, at det nye paradigme giver os bedre redskaber til problemlasning  end  det  gamle.  For  så vidt  er  en  sammenligning mellen  gammelt  og  nyt  mulig  på  de praktiske  resultaters  område. Men den provokerende  kerne i Kuhns overvejelser er,  at der er  et stzrkt darwinistisk element i forskningens historie. At det nye vinder over det gamle sker ikke primzrt som resultatet af en grundlagsfornyende dialog med det. Skiftet sker, fordi dets tilhzngere bliver flere og stzrkere.

Om Kuhn har ret i,  at intern forskningslogik generelt spiller  en meget mere beskeden rolle for videnskabens udvikling end de »ydre« institutionelle  forhold,  vil jeg  ikke  diskutere.  Det  interessante  er  i denne sammenhzng, at en del humanister gennem de sidste ca. 15 år har tolket deres bestrzbelser ind i Kuhns paradigmemodel.

Det  har  ikke skortet på »paradigmeskift«  i litteraturvidenskaben herhjemme, siden Kuhns bog oversattes i 1973 -og allerede inden da havde der vzret et par »kopernikanske revolutioner« og udnzvnelser af nye synsmåder til »einsteinske« brud og »kvantespring.« Med sådanne  velsignelser  er  fornyelserne,  strukturalismen, semiologien, ideologikritikken, den marxistiske og feministiske kritik  samt receptionszstetikken  og Yale-skolens deconstruction, vist allesammen blevet

holdt over dåben.

Kuhn har ikke vzret videnskabsteoretisk hovedreference for nogen af disse retninger, men med de oplagte muligheder for selvprofilering, der ligger i at przsentere sig selv som »nyt paradigme«, kan det ikke undre,  at der ret regelmzssigt  har vzret referencer  til  hans videnskabsteori. Måske har Kuhn vzret den eneste videnskabsteoretiker, alle slags litterater har kunnet enes om et henvise til, som belzg for deres forsknings unikke przg. At udnzvne sin egen indsats til »paradigmeskift« er et slagkraftigt  argument for en hvilken som helst ny og   et argument for ikke at beskzftige sig med  sine »ptolemziske«, »newtonske« (eller hvad de nu kaldes)

bevzgelses egen vzsentlighed -forgzngere

Den fase, som Kuhn omtaler som »den normalvidenskabelige«, og som  består  i  tidskrzvende  fordybelse  i  det  gzldende  paradigmes synsmåder, har til gengzld vzret af kort varighed, for snart indtraf den  nzste videnskabelige jordrystelse,  der  slog  benene  vzk  under

normaliteten.

Foregår paradigmeudviklingen  virkelig så meget hurtigere på humaniora~ område end inden for naturvidenskaberne? Jeg  tror, det modsatte er  tilfzldet.  Der  er  stadig  videnskabelige  indsigter  at hente  i Georg Brandes'  1 12 år  gamle Danske Digtere -ikke bare på enkeltiagttagelsernes,  men også på karakteriseringsmådernes niveau.  Mens et vzrk om fysik fra samme periode vel kun kan give en moderne fysiker en kuriosumagtig oplevelse (bortset fra, hvad det ufrivilligt fortzller om vzksten i erkendelse mellem dengang og nu). Da der inden for humaniora ligger mindst en snes såkaldte »kopernikanske revolutioner« og »paradigmeskift« mellem Brandes og os, men -såvidt  jeg  er orienteret -meget fzrre skift mellem  1870ernes fysik og vore dages, burde erkendelseseffekten vel have vzret den omvendte.

Hvis man med dette eksempel som spinkelt grundlag tar påstå, at paradigmebegrebet  (og tilsvarende forestillinger om »kvantespring«) har vzret anvendt mere lasagtigt inden for litteraturvidenskaben end på naturvidenskabernes område, så  forbliver det dog et tankevzkkende faktum, at det har vzret anvendt. For samtidig med, at paradigmebegrebet signalerer:  »Jeg kommer  med  noget helt nyt«, siger det jo:  »Og  jeg kan ikke snakke med mine traditionalistiske f0rgzngere.a At vzre inkommensurabel gares derved til en dyd. Kuhns konstatering af, at videnskaben  de facto sztter magt over sandhedssagen på helt darwinistisk vis, g ~ r e s til en prestigefyldt og efterstrzbelsesvzrdig norm. En beskrivelse af et udviklingsmanster tolkes som en anvisning, og den udeblevne dialog bliver forskningens adelsmzrke.

Skolerne har aflast hinanden med en markskrigerisk regelmzssighed, der nok vil  forekomme mere monoton, desto Izngere man  selv har puslet  med  faget  (og des Izngere ens eget gennembruds-paradigme glider ned i rzkken af overhalede, efterhånden helt tilgroede traditioner!).

Men har praksis vzret så springende, som proklamationerne bedyrer? Der  har vzret  en  tendens  til,  at senere  skoler har  forholdt sig differen t i e r e t til deres forgzngere, således at den umiddelbart foregående gruppering er blevet afvist som ugyldig, mens man til gengzld har fundet l e l d r e retninger vzrdige diskussionspartnere. Den  socialhistorisk,  psykoanalytisk og semiologisk orienterede forskning efter  1968 gjorde kort proces med nykritikken som »inoperative«, mens den gik i dialog med zldre biografisk og sociologisk litteraturvidenskab -ikke kun  med  mellemkrigstidens  marxistisk  inspirerede  retninger,  men også med den egentligt biografiske tradition fra £eks. Vilhelm Andersen. Nogen ukritisk genoplivning fandt ikke sted -man talte gerne om »overskridelse« af forgzngernes »bornerte« positioner -men pointen er, at man forholdt sig til dem ud fra et pravbarheds-kriterium, og ikke blot, som i nykritikkens tilfzlde, viste dem fra sig som »inoperative.«

Noget  tilsvarende gzlder 80'ernes poststrukturalisme,  med  Yaleskolen som den mest indflydelsesrige herhjemme. Også den er sagt tilbage; i dette tilfzlde var det 68-synsmåderne, man fandt uanvendelige,  og  i  stedet  gik  poststrukturalisterne  i  dialog med  nykritikken, som de havde interessen  for »teksten,  hele  teksten  (sådan da!), og

ikke andet end teksten« som forskningsobjekt tilfzlles  med.

Heller ikke i Yale-skolens tilfzlde var der tale om nogen betingelseslas  tilslutning  til  en  tidligere  tradition -faktisk har  nykritikken vzret Yale-skolens foretrukne angrebsmål. Men man talte med den, man har forholdt sig til det, poststrukturalister med  Paul de Mans karakteristiske formulering så som nykritikkens szregne blanding af den kunne vzre svagtseende og bornert, men undertiden  altså også indsigtsfuld, og under  alle omstzndigheder vzrd at efterprflue. Mens den samfundsmzssigt orienterede litteraturkritik gled ud  af market,

»blindhed« og »indsigt.e3  Nykritikken  havde man  noget  at sige om, blev »inoperative.«

Der tegner sig et manster i måden at forholde sig til traditionen på. Den umiddelbare forgznger affzrdiges slet og ret som uanvendelig, mens  man  forholder  sig  seriast  til  »bedsteforzldrene.« Hvad  man skal kalde dette bevzgelsesmanster ved jeg  ikke. Det er ikke i overensstemmelse  med  paradigme-betragtningen,  da  det  kun  er  det umiddelbart foregående, man opfatter sig som usammenlignelig med, ikke zldre retninger.  En pendulbevzgelse er der lige så lidt tale om, da der ikke slet og ret foregår nogen overtagelse af »bedsteforzldrenes« positioner, men en sofistikeret bearbejdelse af dem. Og endelig som  kunne  pege  på,  at  noget  tidligere underbelyse den faktiske diskontinuitet,  der  karakteriserer  forskningsudviklingen  og  dermed. bryder

ville  en  »spiral«-metafor -gentages på et trinhajere niveau -spiralen.

Bevzgelsesmansteret  lader sig ikke sammenfatte i brud-, penduleller spiralmetaforer -og det gavner nzppe klarheden at danne blandede metaforer i la »brudfyldt spiral med pendultendenser«, når det, der finder sted, kan beskrives uden svinkezrinder: Udviklingen przges af en både faktisk og erklzret afstandtagen  fra det umiddelbart foregående som ninoperativta -o g   af en tilegnelse af fjernere traditioner i modificeret form.

Det  mest  påfaldende  i  bevzgelsesmansteret  er  ligegyldigheden med det umiddelbart foregående -påfaldende fordi den nye forskergeneration fra sin uddannelsestid  utvivlsomt kender til det, som den tier  om. Bruddene har sikkert såvel miljamzssige  som internt forskningsbestemte årsager. De miljamzssige har med generationsmzssig selvmarkering at gare. Der kunne siges mangt og meget om fadermordet  som psykologisk nadvendighed i det akademiske samfund, en vej til z r e  og magt, og til de fa videnskabelige stillinger inden for humaniora. Men der er også en anden type begrundelse, som har at gare med, at en hvilken som helst forskningstradition vil have en tendens til at interessere sig for visse typer spargsmål og marginalisere andre, som så til gengzld markeres stzrkt i et efterfalgende opbrud.

For at konkretisere med de aktuelle kommunikationsbrist  mellem »68ere« og Yale-skolens tilhzngere herhjemme: Der lå i 68-sammen- t ~nkningen af forskellige  deltraditioner en forestilling om en humanistisk  enhedsvidenskab,  ikke  som  noget,  der  allerede  var  realiseret, men  som  et  ambitiast program.  68-sammentaenkningen  af socialhistorie,  psykoanalyse  og semiologi rummede  ambitioner om,  at alle slags menneskelige symboliseringsprocesser principielt lod sig forklare ud fra en samlet teori om mennesket som historisk og psykologisk vaesen. Det var en ambition, der kunne opleves som illusionsmageri af »efter-68ere«,  som  ikke  havde  vzret  med  til  at  formulere  den,  og derfor rimeligt nok  havde et temmelig ufanatisk forhold  til den. De var i stand til at se, hvilke litteraturvidenskabelige  problemstillinger der faktisk blev sat parentes om, eller anderledes sagt: hvad der var gået tabt i tekstbeskaeftigelsen fra nykritikkens og de russisk-tjekkiske formalismers dage til 68-generationens. Og de var tilbajelige til skepsis, når deres forgzngere bedyrede, at disse marginaliserede områder faktisk også engang -når forskningen  var  »drevet laengere frem« -ville kunne omfattes af universalitetskravet.  Den  evindelige tale om »overskridelse« kunne forekomme uoprigtig, når den socialhistoriskpsykoanalytiske kritik rent faktisk forsamte spargsmål, der £eks. var genstand for nykritikkens levende interesse.

Lad mig naevne tre områder, som 68-skolen har haft vanskeligt ved at forholde sig til,  områder som stod  centralt i nykritikken  (og den russiske formalisme) -og som poststrukturalisterne viser fornyet opmzrksomhed:

- 1) Nykritikken  analyserede digtningen  som spzndingsfyldt struktur. Ved farste ajekast kunne det se ud, som om denne interesse blev viderefart af den socialhistorisk-psykoanalytiske  litteraturvidenskab, der  jo også var optaget af »modsigelser« i teksten. Men det ville vzre fejlagtigt  at sige, at nykritikkens  positioner  slet og ret  blev  overfladiggjort af efterfalgerne. Kravet i den socialhistorisk-psykoanalytiske forskning var ufravigeligt, at modsigelserne skulle have historisk eller psykologisk signifikans -ellers var de uinteressante. Marginaliserede blev derved den type modsigelsesanalyser, som nykritikeren Cleanth Brooks gennemfarte i  The  Well- Wrought  Urn  (af bl.a. Wordsworths  »Intimations  of  Immortality«  og  Shakespeares »Macbeth«, for at naevne  to szrligt fremragende eksempler4). Det var ikke til at se, hvordan denne type modsigelsesanalyse kunne bringes i overensstemmelse med kravet om signifikans, så derfor gled den ud.
- 2)  Den grundige, gennemfarte stilanalyse fik  også trange kår hos nykritikkernes efterfalgere. Området blev forsamt, mens £eks. udsi--gelses-  og  forl~bsanalysen  blev  genstand  for  enorm  interesse.  Der blev ganske vist udviklet sofistikerede og erkendelsesskabende teorier om  stil  som  psykologisk  forsvarsmekanisme eller  som  appelinstru-

ment i en historisk specifik situation, men der var tale om rammeteorier,  der ikke  operationaliseredes til så przcise og individualiserede stilkarakteristikker, som man -for blot at tage et tilfzldigt eksempel -finder hos den schweiziske nykritiker Emil Staiger.5  Det er ikke tilfzldigt,  at  det  netop  var  en  superstilist  og  retoriker,  nemlig  Paul  de Man, der blev den poststrukturalistiske hovedskikkelse.

- 3) Når  den  socialhistorisk-psykoanalytiske  retning  eksplicit  beskzftigede  sig med  teorier  om  zstetiske virkemidler,  blev  begrebet normalt  identificeret  med  »fascinationsformer.« At  redegare  for  en teksts  zstetiske  appel  blev  stort  set  ensbetydende  med  at  påvise, hvilke bevidste eller ubevidste lzserforventninger den tilfredsstillede. Herved fjernedes interessen fra en type zstetikanalyse, som den amerikanske nykritik -men iszr de russiske og tjekkiske udgaver af formalismen -havde dyrket, og som havde den modsatte erkendelsesinteresse. Det, de beskzftigede sig med, var ikke, hvilke lystfyldte projektionsmuligheder  teksten tilbad, men tvzrtimod, hvordan litterariteten  frustrerer  forventningerne,  gar  vold  på  lzserlyster.  Hvis  en samlet zstetisk analyse må gore rede for spillet mellem tiltrzkning og frastodning,  mellem  lystfyldte  identifikationsmuligheder og mzrkvzrdiggarelse af det vante, så har »68«-bestræbelserne kun indfriet den ene halvdel af programmet.

Kataloget over undladelsessynder  kan sikkert gores lzngere, men de tre  tilfzldige  valgte  eksempler  må vzre tilstrzkkelige  til  at belyse, hvordan »68«-forskningen viste problemer fra sig, som utvivlsomt er centralt litteraturvidenskabelige,  men  som  ikke fandt deres  plads  i det  overordnede  projekt:  at  redegore  for  menneskelige  symboliseringsprocesser inden for rammerne af en samlet teori. Det ville vzre for  meget  at sige,  de  blev  tabuerede -det  var  bare  ikke  til  at  se, hvordan man kunne komme videre med  dem.

Det var sådanne huller, poststrukturalisterne  eftertrykkeligt sagte men med omkostninger, som jeg ikke synes, de har haft blik for. For ambitionerne om en samlet teori blev hos poststrukturalisterne opgivet  til  fordel  for  en  koncentration  om  det  partikulzre: den ahistoriske enkeltkarakteristik, det lokale sprogspil, den intertek-

at udfylde -stuelle detalje.

Konfrontationen  med Yale-skolen har vzret nyttig ved at gare de blinde pletter mere påfaldende for »68erne« selv, og den har modvirket  hensynken  i  selvgratulerende  magelighed.  Skarpsindighed  kan ingen  frakende den.  Alligevel  har jeg  efterhånden svzrt ved  at se Yale-skolen som en inspiration i mere positiv forstand. Dens insisteren  på at afdzkke  retoriske  koder,  som  dementerer  forfatter-jeg'ets bestrzbelser,  står ikke tilbage  for kapitallogikken i determinisme og ensformighed. Dens forsag på at f 3 tekster til at sige det modsatte, slet og ret, af overflademeningen, udtynder lzsningen til en plus-minusskematik. Dens opfattelse af menneskelig meningsdannelse  som kastebold for sprogets luner burde gare den selv tavs. Farst og fremmest har jeg  svzrt ved  at se det ungdommelige i dens umådeholdne mådehold, dens afkald på at orientere sig uden for litteraturbeskzftigelsens traditionelle enemzrker -eller bare opspore forfattere, der ikke allerede er kanoniserede.

Er der noget nutidigt i dekonstruktionen, ligger det i dens tidstypiske måde at opgive zvred på. Man sager tilflugt fra historiens uoverskuelige mangfoldighed i den virtuost opdyrkede sans for det tekstuelle  benspznd,  den  elegante  ajourfaring  af illusionsnummeret  med elefanten, der spiser sig selv. Der er en ironisk grimasserende stildyrkelse i Yale-skolens litteraturanalyser,  som leder tanken  hen  på den postmoderne reklameindustris selvvrzngende meta-fiktion med dens meningsimplosioner  og underforståede kulturpessimisme.  At gå under med stil er blevet en hjertesag.

En sammenhzngende teori om menneskelige symboliseringsprocesser venter  ikke lige  rundt  om hjarnet,  men jeg  kan  ikke se, den  er blevet overfladiggjort som ambition -tvzrtimod er poststrukturalismens fragmentering af helhedsperspektivet  et godt argument for, at »68«-ambitionen må fastholdes. De blinde pletter kan endnu vise sig at  vzre midlertidige hzngepartier, men det vil rigtignok forudsztte et mod til at tznke videre og tznke om, også i en situation, hvor sådanne -ambitioner om at skabe en sammenhzngende teori af modstanderne identificeres med »mestertænkning« og totalitzr videnskab. Hvis den socialhistorisk-psykoanalytiske forskning slår sig til tåls med at se sig selv som en niche for specialindsigter, giver den nemlig Kuhn ret i, at videnskabelige skoler er usammenlignelige. Og så bliver synspunktet: Forskellige  retninger  inden  for  forskningen  sager  hver  sin  visdom, afsondrede fra hinanden, men salige i hver sin tro.

Som social norm  er der noget  szrdeles sympatisk ved  denne holdning. Den er udtryk for en tolerance, der er tiltrzngt på forskningsstederne.  Men  kravet  om,  at  man  omgås anderledes forskende på en kultiveret  måde,  må ikke  forveksles  med  en  tro  på,  at  forskellige måder at forske på så også er lige gyldige, og sammenligninger dermed  meningslase.  Det er ikke  tolerance,  men  relativisme  i slet forstand. Den  videnskabelige relativismes  problem -som også er det problem,  Kuhn laber ind i og ikke vil lase -er, at den afstår fra at stille spargsmål til sandhedsfordringen i selve det grundlag, den en- kelte  retning  tolker  fznomenerne ud  fra. Det accepteres som givet, principielt  sideordnet med  andre grundlag, og sandhedskravet kan kun stilles på et lavere niveau, i vurderingen af, hvorledes det enkelte videnskabelige  arbejde  lever  op  til  det  pågzldende  »paradigmes« normer.

Relativismen er problematisk, fordi den ikke kan gare rede for den nedbrydning  af  rammerne,  der  trods  alt  ind  imellem  finder  sted, nemlig  når forskellige forskere  på  tvzrs  af skolerne  diskuterer  det samme fznomen og accepterer, at deres egne argumenter kan tilbagevise~. Men den er farst og fremmest problematisk, fordi den ikke regner med muligheden for, at rammerne sdv kan gares til genstand for rationel diskussion: Også grundantagelser må stå til debat, de kan styrkes eller svzkkes af de spargsmål til relevans, forklaringskraft og konsistens, vi jo som en selvfalge stiller på lavere niveauer, inden for

den enkelte forskningsgren.

Lige  så  ubetinget  tolerancen  bar  gzlde  som  norm  for den  sociale omgang med anderledes forskende, lige så sagligt skarpt må debatten om grundantagelser  fares,  det  vzre  sig  antagelser  om  mennesker,  tekster eller samfund.

Jamen,  er den skarphed overhovedet mulig,  når humaniora  som bekendt er »blad« videnskab? Det er en indvending, man undertiden ser fremfart som argument for, at diskussioner om sandhed og falskhed ikke kan fares så betingelseslast inden for humaniora som på de »hårde« videnskabers område. Indvendingen bygger vist på en misforståelse. Humanioras bladhed har for mig at se med det flydende og sammensatte emneområde at gare, ikke med sandhedskravet. For at humanister taler om alt muligt -og en forblaffende stor del af samtalen mellem humanister selv fra samme retning går som bekendt med - -at afklare,  om man overhovedet  taler  om det samme! -rokker ikke ved  selve forpligtetheden på, at man praver at tale sandt, uanset om man er på blad  eller hård  grund, og uanset  om man taler tavende eller sikkert.

Grundantagelser feticheres  som indiskutable,  når en meningsudveksling afrundes med konstateringer ?i la: »Du har din lidenskabslere, jeg harmin psykoanalyse, derfor tolker vi teksten forskelligt, og så kan vi ikke komme videre.« Hvis en uenighed om fortolkningen af en tekst viser sig at bunde i divergerende menneskeopfattelser, er det fristende at lukke diskussionen med sådanne om, at her er man stadt ind  i  usammenlignelige  betragtningsmåder.  Fristelsen  kan  ikke  begrundes,  for  menneskesyn  er  lige så  lidt hzvet  over  debat som  de antagelser, der er afledt af dem.

At  inddrage  verdidiskussionen  i  denne  debat,  er  efter  min  mening også at tale udenom. Hvis man hzvder, at grundantagelser er »interessebestemte* og usammenlignelige af den grund, f ~ r e r man en gammel diskussion om videnskabens vzrdibestemthed ud i nogle absurde konsekvenser.  Grundantagelser  kan  selvf~lgelig  vzre  interessebestemte, partitagende og knyttet til bestemte vzrdier; men hvis de ikke samtidig praver at syntetisere en rzkke iagttagelser, er de dogmatiske konstruktioner,  som  stiller  sig  uden  for  debatten,  og  dermed  også uden for videnskaben.  Hvis de overhovedet hzvder at sige noget om virkeligheden, er det altid muligt at diskutere dem, tolke dem, anfzgte dem.

Debatten ville på én  gang blive skarpere og mere lydhar, hvis den bestemtes  af et anti-Ziegler- og et anti-Kuhn-princip, så den forl~b efter  devisen:  Intet  er  »inoperativte,  alt  (mere eller  mindre)  sandt eller falsk, både det man selv og modparten, ens »forzldre« og »bedsteforzldree hzvder. I dette krav om at tage både sine egne og andres synspunkter alvorligt -det vil sige forholde sig til deres sandhedsvzrdi, relevans og forklaringskraft -ligger der  jo bl.a. en opfordring til at reagere  på  det vitterlige  vås,  i  stedet  for  fromt  at  undlade  at  tage stilling under henvisning til paradigmeforskelle. Men der ligger også en  opfordring til  at undersage,  om  forskellige  tolkninger  kan  vzre tolkninger  af forskellige sider af emnet,  og dermed muligvis forenelige.6

At g ~ r e sig usammenlignelig ved at lzgge kvantespring eller paradigmeskift mellem sig og sin modpart er det samme som at bidrage til mystifikationerne, og til den udbredte fordom, at i humaniora eksiste--rer  der kun  én  fast norm,  nemlig  uanything  goes« -bare ikke  for lznge ad gangen!

## Noter

l . d m   Ronald Ziegler, jvf: Christopher Lasch: The Culture ofNarcissism, s.  141. London,  1980.

2. Thomas S.  Kuhn: Videdabens revolutioner. Kbh.,  1973. Originaludgaven er fra  1962, rev. 1970.

3. Paul de Man: Blindness &amp;? Znsight. Essays  in the Rhetoric of Contemporary  Criticism. Minnesota, 1971 (1983).

4.  Cleanth Brooks: Poetisk  Struktur. Kbh.,1968.  Den amerikanske  original er fra  1947.

5.  Jvf Eeks.  Emil  Staiger  om  Heinrich  von  Kleists  »Das  Bettelweib  von  Locarno*  i  hans Meistenuerke  deutscher Sprache aus dem 19. Jahrhundert. Zurich,  1957.

6. Den ugidelighed, der består i mangelen på lyst til at sammenligne sig med det tilsyneladende anderledes, har sidst vist sig ved promoveringen  aflreaktionen på den såkaldte Dreceptionszstetik.~ Er den udtryk for fundamentalt nye synspunkter, eller er den »kompatibel« med allerede kendte retninger, kun nybrydende hvad selve undersngelsesområdet  angår?