Erfaringens fiktion II
Forfattere: Per Krogh Hansen
Tidsskrift: kok (2001-01-10)

K&amp;K-ANMELDELSER

## Anmeldelser

Per Krogh Hansen

## Erfaringens fiktion II

Frederik Tygstrup: På sporet af virkeligheden. Kbh. 2000 (Gyldendal).

Frederik Tygstrup har i På sporet af virkeligheden samlet en række af de essays, han har skrevet siden Erfaringens fiktion (1992). I indledningen skriver han om det, han selv betragter som det fælles berøringspunkt for de forskellige essays: »at undersøge, hvordan den litterære erfaring, kan fastholde og stille skarpt på betydningsfulde momenter af en virkelighed i bevægelse« (p.13). 'Den litterære erfaring',  'betydningsfulde momenter' og 'en virkelighed i bevægelse'  er  tre  centrale  begreber  for  Tygstrups anskuelsesform.

de momenter', som den litterære erfaring fokuserer på, er specifikke manifestationer af og forskydninger i erkendelsen, sansningen, rum- og kropsoplevelsen, osv. Erfaringen er derfor idéhistorisk  og  ikke  social-  eller  personalhistorisk, og den 'virkelighed', som er i bevægelse, er modernitetens fluktuerende virkelighed, hvor faste værdier og overleverede erkendelsesformer er i en stadig  opløsning,  men  hvor  også  nye livsbetingelser, oplevelsesrum og menneskekonceptioner, giver grundlag for nye romanprojekter, det vil sige nye forsøg på at fremstille (forstået både som fremvise og producere) disse erfaringer.

'Den  litterære  erfaring',  som  Tygstrup primært udleder af romanen, beskrives  i  indledningen  som  en  »erfaringsskabende funktion« (p.10), der viser sig på tre niveauer: Dels i forbindelse med litteraturens genstand, forstået derved, at netop den moderne erfaringsdannelse tematiseres i værkerne. Dels i litteraturens form, da det litterære værk ikke blot er en rapport over en erfaring, men i sig selv udtrykker en erfaringsproces; et livtag med erfaringens materiale, som også finder sit udtryk i selve formningen af denne erfaring. Og dels i litteraturens funktion idet også læsningen kan betragtes som en erfaringsproces, der beror på de to førstnævnte »ressourcer«. De 'betydningsful- Der, hvor Tygstrup finder erfaringernes kommen til udtryk, er i litteraturhistoriens kæde af 'betydningsfulde momenter',  nemlig  i  en  række  af  de  almindeligt accepterede verdenslitterære hovedværker. Tygstrup er ikke en læser, der viger fra hovedvejen og kigger efter bi- eller vildveje. Tværtimod forholder han sig udelukkende til et forholdsvis fast udvalg af den mest uantastelige kanon, det vil sige værker, som ikke bare er blevet læst og genlæst i en uendelighed, men som ligefrem udgør kernen  i  den  institutionaliserede  litterære diskurs, for nu at anvende et andet begreb fra Tygstrups vokabular. I samlingens første essay »Den monstrøse roman«  fokuseres  der  på  den  gruppe store romaner fra begyndelsen  af 1900tallet,  Prousts På sporet af den tabte tid, Musils Manden uden egenskaber, Joyces Ulysses m.fl., som lader sig samordne  i  kraft  af  deres  'monstrøsitet'. Monstrøsiteten, i Tygstrups definition, er ikke kun er resultatet af en række fælles formelle træk (det omfangsrige, opløsningen af indre-ydre forhold, fragmenteringen, den litterære selvrefleksi- vitet, etc.), men beror også på en fælles erfaring hentet i »den komplekse overgang mellem to århundreder og inspireret  af  den  lakune,  […]  der  åbner  sig som en tredje  dimension  af  historisk tid, når en gammel virkeligheds- og erkendelses-orden er brændt ud og en ny endnu ikke har gennemtrængt det værende i en sådan grad, at man forveksler den med den skinbarlige virkelighed« (p.  26).  Som så igen er den konkrete 'anledning' til de formelle ombrud af romantraditionen. I det følgende essay, »Realisme som symbolsk form«, ønsker Tygstrup at omdefinere realismestudiet fra en undersøgelse af »virkelighedsgengivelsens teknik« (p. 35) til hvordan teksten »konstituerer en bestemt virkelighed, et bestemt billede« (p. 40). Med hjælp fra Ernst Cassirers begreb for 'de symbolske former' - »indbildningskraftens historiske udkrystaliseringer af et bestemt anskuende og erkendende forhold til en given omverden« (p. 37) analyserer Tygstrup tre billeder af kroppen hos henholdsvis Balzac, Flaubert og Proust,  og  han  viser,  hvordan  disse kropsfremstillinger er udtryk for forskellige erfaringer og virkelighedsforståelser. Et lignende projekt anslås i essayet »Den litterære by: Mellem system og sansning«, hvor det er storbyfremstillinger, som er i søgeren. Tygstrup anlægger en med den forudgående lignende betragtningsmåde, når han om skildringer hentet hos Döblin og Musil fokuserer  på  deres  interesse  for  perceptionsmåder og deres besvær med at få  den  »bymæssige  perception  til  at stemme overens med de overleverede anskuelses- eller kognitionsmåder« (p. 136). Tygstrups pointe er, at en af disse forfatteres  væsentlige  indsatser  er  at konstruere »adækvate percepter«, som samtidig tenderer »abstraktion«, forstået som et forsøg på at »stille ind på en byens system-fænomenologi« - det vil sige de systemisk-funktionelle sammenhænge, som karakteriserer byen - og fremstille et »systempercept« (p.137). Som vel kan betragtes som en variant eller specifik udgave af en symbolsk form.

»Den litterære by« er sammen med »Det litterære rum« og »Stilens taktik« samlingens bedste essays. De to sidstnævnte  er  direkte  konfrontationer  af nogle af de præmisser, som ligger til grund for Tygstrups anskuelsesform, da de rejser de essentielle spørgsmål om, hvad det er for et stof, litteraturen er gjort af, og hvad det er, der lader litteraturens omgang med virkeligheden adskille sig fra den almene. I »Det litterære  rum«  er  det  litteraturens  måde  at konstituere rum på som en sansebaseret erfaringsproces, et skemata som er både kulturelt og fænomenologisk. Tygstrup udfolder her Cassirers 'symbolske form' og viser at begrebet gør det muligt at betragte rumforståelse som en kulturel konstruktion, der betjener sig af og omgør overleverede skematiseringer. I »Stilens taktik« er det den moderne institutionalisering  af  den  litterære  praksis, som diskuteres, og Tygstrup opridser denne institutions præmisser og særlige principper - altså (hvis vi udtrykker det lidt banalt) hvad der adskiller fiktion fra fakta og virkelighed.

Tygstrups studier i de her samlede essays, lægger sig således overordnet set i forlængelse af Erfaringens fiktion. Også der var det romanens særlige erkendelsesmuligheder og dens fremstillinger af menneskets tilbliven i den europæiske modernitet, der var i fokus. Men hvor blikket i Erfaringens fiktion var rettet mod den ældre romankunst (Cer- vantes', Diderots, Defoes, Richardsons, Balzacs og Flauberts) er det i På sporet af  virkeligheden især det tyvende århundredes store romanforfattere der diskuteres - de monstrøse romaner især, men også Maurice Blanchot og Salman Rushdie. Og hvor optikken i Erfaringens  fiktion  primært  var  forankret  i Georg Lukács' Romanens teori og Milan Kunderas romanessays, da er det i På sporet af virkeligheden især Ernst Cassirers  begreb  om  'symbolske  former', som anvendes som det greb, hvormed erfaringernes konstituering fastholdes.

Denne sammenhæng mellem de to udgivelser skal dog ikke skygge for, at På sporet af virkeligheden er en temmelig  blandet  landhandel.  Og  såvel  den tidslige tilblivelseshorisont for essayene (otte år) som de konkrete anledninger, der har været deres oprindelse, præger samlingen som samling. En del af essayene gjorde sig bedre i de tematiske sammenhænge, de tidligere optrådte i. Det gælder f.eks. »Realisme som symbolsk form«, som oprindelig var et foredrag holdt på et ph.d.-seminar med temaet Realisme og optrykt i udgivelsen af seminarakterne. 1 I den sammenhæng var der god ræson i Tygstrups bud, i det hele konteksten lagde op til bred diskussion af realismebegrebet - men læst løsrevet virker argumentationen og terminologien lidt skæv. Det forhold Tygstrup ønsker at anskueliggøre har ikke så  meget  med  realisme,  som  det  har med mimesis at gøre, hvilket han også selv indirekte antyder, når han i det pågældende essay bruger begrebet i to forskellige henseender - epokalt og hermed kontrastivt til »modernistisk« (p. 35) og i den mimetiske varians (hvorved realismen også er et aspekt af moderne tekster). Et essay som »Grænsens poetik«, hvis suggestive titel dækker over en læsning af Jacques Derridas læsning af  Blanchot,  havde  også  en  konkret funktion  i  det  temanummer  af  Ny Poetik om Derridas litteraturlæsninger, hvor det først optrådte - men hvorfor verden ikke lige kan være foruden en genudgivelse er noget uklart. Den fornemmelse har man desværre flere gange under  læsningen  af  På  sporet  af  virkeligheden,  og  man  kunne  ønske,  at Tygstrup ikke blot havde nøjes med at 'detailredigere' de enkelte essay, men i stedet havde gennemarbejdet og samlet dem  i  en  større  fremstilling.  Der  er nemlig masser af tungt artilleri at køre i stilling, men lidt for meget spredt fægtning i lange passager.

Dermed ikke sagt, at alt er lige skidt eller at man ikke lærer noget af at blive trukket igennem skidtet. Hvis man er tålmodig og indlæst på såvel de værker som de teorier, Tygstrup betjener sig af. Tygstrups  modellæser  er  et  ganske kompetent menneske, der skal kende verdenslitteraturens klassikere (og særligt de monstrøse), idet hans læsninger oftest slår punktuelt ned i en passage, en formulering eller en kort beskrivelse fra disse værker uden at introducere eller resumere. I essayet om »Den monstrøse roman« (der som nævnt indleder samlingen)  i  en  næsten  absurd  grad. Taget i betragtning at Tygstrup med sit monstrøsitetsbegreb forsøger at forene en række - som han selv påpeger - meget forskellige værker, er det påfaldende, hvor lidt stoflig forankring hans teori faktisk har. En hyppig formulering i essayet  er  således  »i  disse  romaner«, mens  direkte  reference  til  værkerne stort set kun findes i indledningen. Et lignende forhold gælder for de krævende filosofiske positioner, Tygstrup tager afsæt i, og som tæller blandt andet tysk romantik og idealisme (Friedrich  Schlegel,  Hegel),  nymarxisme (Adorno, Lukács) og fransk poststrukturalisme (Foucault,  Blanchot, Derrida, de Certeau, og Deleuze). Alle bliver uden videre introduktion hevet ind i fremstillingen med et begreb, en partikulær anskuelsesform eller lignende. Eneste undtagelse er Ernst Cassirer, som bliver præsenteret teorihistorisk og derfor gjort lettere (men ikke let) for den læser, der ikke er 'post doc'.

Denne  'plukkende'  og  springende strategi (som man - alt efter temperament - kan betegne som enten essayistisk eller uforpligtende) har endvidere den uheldige effekt, at man efter at have læst samlingen i sin helhed, sidder tilbage med en lang række åbne ender, som det synes oplagt, at Tygstrup havde forsøgt at lukke - enten i indledningen eller i sin omarbejdning af teksterne.  Man  mangler  efter  læsning  af  de mange punktuelle nedslag nogle syntetiserende  og  videre  perspektiverende overvejelser - alt for mange døre åbnes på klem, og man savner et ordentligt gennemtræk,  der  enten  kan  slå  dem helt op eller knalde dem i. F.eks. havde det været oplagt med en direkte konfrontation af relationen mellem Lukács' og  Cassirers  teoridannelser,  som  vel grundlæggende er forskellige (den ene hegelianer,  den  anden  nykantianer), men som tilsyneladende kan bruges i samme øjemed. Hvilket man indirekte erfarer, når man først læser det Cassirer-inspirerede  essay  »Realisme  som symbolsk form« og dernæst det efterfølgende Lukács-funderede »Konstruktion og åbenbaring«. De to essays vil noget af det  samme,  om  man  så  kan  sige,  så

hvorfor Tygstrup ikke benytter lejligheden til at kommentere den tilsyneladende lighed, der er i mellem Lukács' romanteori og Cassirers formbegreb, er uforståeligt.

I relation til det for essayene samlende aspekt, at de alle handler om litteraturens treledede erfaringsskabende funktion (tema, form, læsning), da må det også bemærkes, at det primært er de to første niveauer, der har hans interesse. Overvejelser over læsningens konkrete erfaring kommer kun sjældent til orde - og man går galt i byen, hvis man skulle få den idé, at f.eks. essayet »Læsningens brogede skærm« konfronterer denne  problematik.  Essayet  handler godt nok om læsning. Men om Paul de Mans læsning af Prousts læsende Marcel. I det hele taget virker det, som om Tygstrup  ikke  helt  ved,  hvad  han egentlig skal stille op med erfaringens tredje niveau, og de få bemærkninger han  gør  herom,  er  temmelig  skematiske. Når han f.eks. i »Realisme som symbolsk form«, som afslutning på sin analyse af de tre måder at konstruere kroppen  på  hos  Balzac,  Flaubert  og Proust, skriver, at »hvis vi finder at nogle af disse former er mere realistiske end andre, kunne det tyde på, at vi, socialt, politisk, historisk, er disponerede for at skrive kroppen på en bestemt måde« (p. 58), så 'kunne det tyde på', at han er ved at (gen)indføre den form for subjektivisme, som hele indføjelsen af Cassirers begreb for symbolske former netop gør op med. Det er ærgerligt, at Tygstrup ikke i videre udstrækning forsøger at konfrontere denne side af den litterære erfaring - altså giver mere konkrete bud på, hvorfor de tidlige modernistiske romaner stadig kan optage os og give os 'svar' på nogle af de ting, vi søger, når vi går til litteraturen. Det vil sige vurderer, hvorfor en næsten 100 år gammel symbolsk form, stadig er  en vigtig symbolsk form i dag. Helt oplagt havde det været, at konfrontere dette uomgængelige aspekt i relation til forestillingen om litteraturens institutionelle  status. Hvis litteraturen - og mere specifikt romanen - er en institution, hvad er det da ved institutionen, som holder den levende - eller måske rettere: i live? Er det ren institutionalitet?

Oplevelsen  af  åbne  og  løse  ender hænger utvivlsomt også sammen med, at Tygstrup primært skriver i en tøvende, søgende og…nå, ja; lidt 'berøringsangst' stil, som når han i optakten til et analytisk nedslag beskriver sit ærinde som »at forsøge at antyde en af de måder, hvorpå […]« (p.135) - så  kan det vist ikke gøres mere forsigtigt. Lignende afvæbnende forbehold finder vi, når han  første  gang  i  samlingen  lancerer Cassirers formbegreb som en analytisk optik.  Tygstrup  siger  om  sin  anvendelse, at den er »præget af Ernst Cassirer«, og tilføjer hurtigt derefter, at han ikke  føler  sig  »forpligtet  på  detaljer« (p.37).  Hvad  et  sådant  indskud  skal gøre godt for andet end at etablere en flugtvej, hvis nogen skulle få den idé at ville fastholde Tygstrup, er for denne læser svært at se. Et andet eksempel: Efter et causeri over Lessings Laokoon, skriver Tygstrup: »Jeg vil i det følgende tage disse tre problemkomplekser op, for resten uden særlig hensyntagen til Lessing i øvrigt, […]«. Og så er det man spørger: Hvorfor så overhovedet inddrage ham i første omgang?

Det  kan  også  undre,  at  Tygstrup (eller forlaget) ikke har udstyret bogen med  enten et krydshenvisningssystem eller et afsnit i indledningen, som resu- merede de enkelte essays sigte og objekt. Tygstrup har nemlig i genudgivelsen har valgt at udelade de undertitler, essayene  havde  i  første  omgang  -  og som konkret var det, der fortalte, hvad de enkelte tekster handler om. Som de præsenterer sig nu, skal man faktisk enten kende essayet i forvejen eller læse det, for få begreb om, hvad det egentlig går ud på.

Når det er sagt, skal det dog igen påpeges, at det faktisk ofte er anstrengelserne værd, at gå på æblerov i På sporet af  virkeligheden.  Tygstrups  måde  at tænke litteratur, litteraturhistorie, fiktion, erfaring og form på er både klog og befriende. Hvad modernister og modernistiske meningsfæller har anskuet som 'romanens død' i det 20. århundrede, betragtes af Tygstrup som en stadig proces, et vedholdende forsøg på, inden for en bestemt 'institution' (romanen) at finde adækvate former for eller  til  den  erfaring,  menneskets  konfrontation med modernitetens hastigt udviklende livsbetingelser foranlediger. Ingen forfaldshistorie hér - og tak for det! De kritiske diskussioner Tygstrup går ind i med f.eks. dekonstruktionen og New Historicism viser hans positions styrke i kraft af, at han både har blik for tekstens retoricitet og dens kontekstuelle forhold. Er man fortabt i tekstualitetens frie spil, kan det således være en sund øvelse at komme på sporet af virkeligheden sammen med Frederik Tygstrup. Gode ideer har han nemlig nok af. Og man må håbe, at han snart følger nogle af dem til dørs.

1.  Jørgen  Holmgaard: Gensyn  med realismen, Aalborg/Kbh. 1996.