Hvornår slutter middelalderen? Historia om D. Fausto (1587) i brudfladerne mellem senmiddelalder og nyere tid
Forfattere: Kirsten Molly Søholm
Tidsskrift: passage (2004-12-01)

oke.

-. cesser, so

led disl

f enl

å de komplicered

ter hui

lerede året efter udkommer i dansk oversættelse og

er i Norditalien

PASSAGE SI - 2004

middelalderen?

brugt som yndet argument, som det var tilfældet i

## Hvornår slutter middelalderen?

Historia om D. Fausto (1587) i brudfladerne mellem senmiddelalder og nyere tid

LLY SØHOLM

## KIRSTEN MOLLY SØHOLM

Hvornår slutter middelalderen, og hvordan kan over­ gangen fra senmiddelalder til nyere tid karakteriseres? Forsøgene  på  at  definere  middelalderens  alteritet I i forhold til den moderne tid benytter sig ofte af synte­ tiserende  epokekonstruktioner, men  samtidig skaber mængden af  enkeltanalyser  et  forvirrende billede af en langstrakt overgangstid fyldt med disk ? ntinuiteter, hvor  cæsurerne  forskydes  alt  efter,  hvilke  kriterier der  anlægges.  Dette  gør.  en  binær  strukturering  af epokemodsætninger  såvel  som  forestillingen  om  en "tærskel" til en  problematisk  sag, men mindsker ikke behovet for at forstå de komplicerede forandringspro­ "cesser; som-begynder i Norditalien omkring  1200, og som når  det  tilbagestående Tyskland  og  Danmark i tidsrummet 1400-1600.Jeg vil derfor først præsentere nogle  udvalgte, overordnede  bud  på  beskrivelser  af epokeforskeIlene og derefter se nærmere på et enkelt værk: Historia  om D. Fausto fra  1587,  s.om  med  sine stærkt hybride strukturer  er et interessant udtryk for denne b ry dningsfulde tid.

som leverer  stof  til  bl.a. Chr. Marlowes  lidt  senere drama The Tragicall History of D. Faustus (1604),3 Go­ ethes Faust (1808 og  1832) og Thomas Manns Doctor Faustus (1947)4, er  et  værk, der  i  voldsom  grad  er  i strid  med  sig  selv. Det  fremmaner  en  verden  fyldt med  diskontinuiteter  og modsigelser og  blander ~ gamle og nye fortælle- og vidensformer med en ra­ dikalitet, som sjældent ses i tysk og dansk litteratur. Netop værkets  hybride  karakter  gør det interessant som symptom på en tid, hvor medieformer, diskurser og paradigmer b ry des, og store sociale og kulturelle forandringer  finder  sted. Der  er  et  påfaldende  tids­ mæssigt  sammenfald  mellem  Faustmytens  opståen og fremkomsten af tre andre europæiske myter, der fortæller  om denne b ry dningstid: Hamlet (1600-01), Don Quijote (1605-15) og Don  Juan (ca. 1613). Sam­ men med Fauststoffet har de fascineret gennem flere århundreder og er blevet centrale, identitetsskabende fortællinger i den moderne europæiske kultur.

Denne  tidlige  prosaroman  klassificeredes  i  ældre forskning  som  "folkebog" 2 og  er  den  første  sam­ menhængende, skriftlige  udformning  af myten  om den lærde  videnskabsmand og troldmand Faust, der slutter pagt med djævlen. Denne skal tjene ham i 24 år og f'ar derefter som løn hans udødelige sjæl. I bo­ gen skildres gennem en moraliserende, protestantisk fo E, tællestemme, hvorledes  Faust  indgår  djævlepag­ ten, rejser  omkring  med Mefistofeles og  udspørger ham  om alle  den  dennesidige  og  hinsidige  verdens fænomener, hengiver  sig  til  vellevned  og  utugt  og til  slut  hentes  af  djævlen  i  en  overordentlig  effekt­ fuld scene. Den tyske  Faustroman fra  1587, som al­ lerede året efter udkommer i dan�k oversættelse og Prosaromanen om  Faust bygger på  mundtligt fortællestof  om  en  historisk  person, Johan  Georg Faustus; han levede ca. 1480-1540  omkring Witten­ berg,  var  magister  i  filosofi  og  renæssancemagi  fra Heidelberg  Universitet og  blev  omvandrende  læge, alkymist, spåmand  og  astrolog, som  det  var  almin­ deligt  for  den  tids  lærde. s Det  efterreformatoriske Tyskland  var  fyldt  med  kampe  mellem  de  kirke­ lige retninger, regionale krige og sociale og religiøse oprørsbevægelser. På denne tid kulminerede i Mel­ lemeuropa  djævletroen  og  angsten  for, at  djævlens rige skulle vinde over Guds rige  (f.eks. hos Luther), ligesom  forfølgelsen  af  hekse,  troldmænd  og  kæt­ tere.  I  den  intellektuelle  debat  blev  dæmonisering brugt  som  yndet  argument, som  det  var  tilfældet  i

,,

I:

den  udbredte  djævlelitteratur 6 , eller  når  Luther  og paven i d e res strid om teologiske spørgsmål gensidigt beskyldte  hinanden  for  pagt  m e d  djævlen.  Mange af  tidens  lærde  fik  som  humanisten  Konrad  Celtis (1459-1508)  kættereller  troldmandsry,  og  ikke  :fa havnede som fysiker e n Giordano Bruno (1564-1642) på  bålet.  I  de  mundtlige  fortællinger,  som  hurtigt opstod om Faustus, ses, hvorledes populære Schwank­ historier  om  narre, troldmænd  og  djævlepagter  ef­ terhånden knyttedes til figuren, og dette fortællestof dannede baggrund for de først e nedskr e vne vandre­ historier af C4T.  Rosshirt (1575) og prosaromanen fra 1587, som  med  et  slag  gjorde  Fauststoffet  berømt  i hele Europa. Efter et par årtier som europæisk best­ s e llerstof  lev e r  figuren  vid e re  i  de  engelske  kom e ­ dianters  rep e rtoire,  i  de  populære  trolddomsbøg e r (Hollenzwange) som f.eks. Doctor Fausten Miraculkunst og  i  markedsplads e rnes Mester Jakel- og  dukket e a­ t e r,  hvor  Go e the  lærer  den  at  kende  som  barn;  fra midt e n af det  attend e århundrede  voks e r  interessen for  Faustfiguren  igen  (f. e ks. Lessings Faust-fragment, 1759), og med genibevægelsen (bl.a. Goeth e s Uifaust, 1772-75) bliver Faust et  af  de populæreste symboler på det moderne, geniale subjekt. 7 Historia  von D. Jo­ hann Fausten fra 1587 er derimod stadig dybt indlejret i  den middelald e rlige verden.

I

Modeller for epoker er - m e d Niklas Luhmanns ord - del  af  en  kulturs  selvbeskrivelsessystem  og  tj e ­ ner til selvorientering i nutidskultur e n. 8 Det samme gælder for b e hovet for at sætte klare cæsurer mellem tidsaldre  og  epoker  - som  når  f.  eks. renæssancen opfattes som en ny begyndelse i forhold til den mid­ delalderlige  verden,  eller  oplysningen  som  et  brud med  den  barokke  tidsalder.  Når  Luhmann  derfor taler  om, at  opfindelsen af  skriften  i oldtiden  og  af bogtrykkerkunsten i Mainz i  året  1452  er  to kom­ munikationsteknikker,  som  har  r e volutioneret  ver­ den, og dermed alligevel sætter cæsur e r, gør han det ud fra en vid e n om, at der er tale om højstiliserede hjælpekonstruktioner, som  vi - nødvendigvis  - må operere med for at kunne tale om fortiden. 9

Sid e n oplysningstid e n har den sejlived e fortælling om d e n mørke middelalder og om et radikalt brud omkring 1400 - 1600 (i Nordeuropa) mellem denne og  den  moderne, oplyst e tid  trivedes  i  bedste  vel­ gående. Denne fortælling var en vigtig del af oplys­ ningskulturens  modernisering  af  sociale,  kulturelle og vidensmæssige strukturer, som var blevet anakro­ nistiske. På det b e vidsthedsmæssige plan bekæmpe­ des  gammel  viden  under  overskriften  "overtro" og heksevæsen; et eksempel herpå ses i  Christian Tho­ masius'  skrift Historische  Untersuchung  vom  Ursprung und  Fortgang  des  Inquisitionsprozesses  wider  die  Hexen (1712), hvor  myten  om  middelalderens  dæmoni  og barbari, der  fortrænges  af den  oplyste tid, finder en tidlig  formulering.

Eft e r ophør e t af den moderne historiediskurs, som H e rd e r, Hegel og  Marx  er fremtrædende repræs e n­ tanter  for,  er  denne  fortælling  med  dens  centrale kategorier  brud, revolution og emancipation næst e n forstummet. For eksempel leger Umberto Beo i es­ sayet "Middelalderens genkomst"ro  ironisk m e d "ti måder at drømme om middelalderen på"; han fører dermed  alle  enhedskonstruktioner  om  epoken  ad absurdum, og fastslår først og fremmest  midd e lald e ­ rens "grådige, altfavnende mangfoldighed" - et træk han ser som fælles med nutiden. For Beo udgør mid­ delalderen "Europas og den moderne kulturs støbe­ ske"(17),  og  kontinuiteten  mellem  middelalder  og nyere tid er for  ham  væsentligere e nd bruddet. Til­ svarende undgår historieforskninge n i dag de store syntetiseringer, som omfatter tænkningen i brud, og koncentr e rer sig mere besk e dent om d e mange "små fortællinger" (Lyotard). Begreberne kontinuitet, dis­ kontinuit e t  og  modernisering  anvendes  i  stigende grad  til  forståelse  af  det  kompleks e samspil  mel­ lem  kontinuitet  og  forandring  og  mængden af  små forskydninger h e n over et langt tidsforløb, som kan fastslås  i  forbindelse  med  d e trods  alt  dybtgående forskelle  i  tænkning,  æstetik,  fortæll e former,  m e ­ dieformer,  m e ntalitet,  menn e skeopfattelse  osv.,  der findes mellem den middelalderlige og d e n moderne verden.n

For at middelalder e n på e n lang række områder e r anderled e s,  kan  umiddelbart  erkendes;  spørgsmålet er imidlertid, om der er tale om cæsur eller glidend e overgang og hvornår den skal placeres: Er d e n afgø­ rende  hændelse  renæssancen  eller  - i  det  nordlig e Europa  reformationen? Skyldes  forandringerne senmiddelalderens  voksende  kendskab  til  antikke, jødiske  og  arabiske  videnstraditioner, pengeøkono­ miens fortrængning af naturalieøkonomien, opdagel­ sesrejserne  og  med dem  den  voldsomme  åbning  af den europæiske horisont og forstørrelse af informa­ tionsmængden, udviklingen af handels- og bykultu­ ren begyndende med de norditalienske byer i det 12. og  Hansestæderne  i  det 13. århundrede, eller frem­ komsten af de moderne territorialstater fra omkring 1400?  Er  det  centralperspektivet  i  kunsten,  indivi­ dualiseringen af subjektet, Montai gn es  skelsættende essayistik  (1588), de  moderne  naturvidenskaber med navne  som  Kopernikus  (1473-1543),  Galilei  (15641642),  Kepler  (1571-1630)  og  Tycho  Brahe  (15461601),  opfindelsen af  bogtrykkerkunsten i  Mainz 1452 eller skabelsen af de  moderne myter om Faust, Hamlet, Don Quijote og Don Juan omkring 1600 til afløsning  af de middelalderlige  ide�tifikationsfigurer Parcifal,  Tristan m.fl.? Afhængigt af hvilket perspek­ tiv  man  vælger til sin  konstruktion af  epoken  bliver resultatet  forskelligt,  og  alle  epokekonstruktioners relative gyldighed bliver evident.

.  Når�N  ..  Luhmann taler om opfindelsen af bogtryk­ kerkunsten  som  en  afgørende  og  revolutionerende begivenhed, vælger  han  altså, i  fuld  vished  om  sin egen konstruktion, det informationsteknologiske perspektiv.  Også  for  M.  McLuhan  er  denne  me­ dieteknologiske  landvinding  den  afgørende  faktor, der  indleder  det, han  efter  opfinderen  af  bogtryk­ kerkunsten kalder "Gutenberg-Galaksen" med dens alfabetisering  af Europas  befolkninger  og  med hele den  moderne  verdens  dybtgående  forandringer  til følge.  12  For  at  antyde  spændvidden  og  forskellig­ heden  i  de  mange  bud  på  forståelsen  af  forholdet mellem middelalder og nyere tid og for at relativere det perspektiv, jeg har  valgt i  den følgende  analyse, skal her kort omtales et par andre overordnede kon­ struktioner:

For  Michel  Foucault  er  tiden  omkring  1600  en periode, hvor  de  fundamentale  dispositioner  i  den vesterlandske  vidensarkæologi  ændres  inden  for  få er  det valgte  perspektiv  især  sproget  og  dets  forhold  til

årtier. I  værket Les  mots  et  les  choses (1966) 1 3 verden. Med naturvidenskabernes og rationalismens fremkomst  ophører  sproget  ifølge  Foucault  med at  være  en  si gn atur,. der  opleves  som  værende  lagt ind  i  tingene  af  Gud; te gn systemet  bliver  arbitrært, og  hvor  sproget  førhen  var  middel  til  erkendelse af  verden,  givet  af  Gud, bliver  det  nu  repræsenta­ tion. Tænkningen  i  ligheder  viger  for  en  tænkning i  forskelle  ("tænkningen  f'ar  til  opgave  at  opdele verden", 95), og  magien  forsvinder  ud af  tænknin­ gen  inden  for  få  årtier: "Her  bryder  vidensformen sit  gamle  slægtskab med divinatio" (93). Noget lig­ nende  - men  uden  Foucaults  hævdelse  af  et  brud -hævder Jan  Lindhardt  med  sin  formulering, at sproget  i  renæssancen  går fra at  være  kult til kom­ munikation. 1 4  Denne  tese  ligger  på  linje  med Hans Blumenbergs  store  afhandling  om  "naturens  bog", hvor han skildrer ophøret af det, han kalder "verdens læselighed", dvs. middelalderkulturens tradition  for at  forstå  virkeligheden  som  en  betydningsfuld  og læselig tekst.Is Denne kristne  model for læsning af verden  blev  i  løbet  af  århundrederne  udviklet  på baggrund af Augustins De doctrina  christiana (  ca. 3  97426) og  systematiseret  i  læren  om  den  firfoldige skriftbetydning: Den  ordrette, allegoriske, moralske og  den  anagogiske  betydning, som af  Gud  var  lagt ind i alle  verdens fænomener.r6

I  et  helt  centralt  dokument  fra  tiden,  Luthers Sendbrief vom Dollmetschen (1530), formuleres  denne overgang fra kult til kommunikation som det egen­ tlige dilemma for Bibeloversætteren Luther, idet han her  reflekterer  over,  om  Biblens  hellige  sprog  be­ varer  sin  status  som  åbenbaring, når  det  oversættes fra den kanoniske Vulgata til folkesprogene. Og hans argumentation  er  interessant:  Fordi oversættelsen virker  i  og  med, at  den  jævne  tyske  mand  forstår den  og  bruger  den  (dvs. fordi  den  kommunikerer), er  Bibeloversættelsens  skrift  i  Luthers  optik  stadig hellig,  er  "kult".  Luther  konstaterer  altså  sprogets overgang til kommunikation, men  vil samtidig ikke give  slip  på  troen  på Biblens  åbenbaringskarakter 1 7 - en  ambivalens  vi  genfinder  i  Faustbogens  orto­ dokst protestantiske fortællestemme.

Ud fra et helt andet perspektiv forsøger Hans Blu­ menberg i Die kopernikanische Wende (1965) 18  at disku­ tere  den  nye  astronomiske  verdensordens  betydning for  overgangen  fra  middelalder  til  nyere  tid.  Hvor verden ifølge skolastikkens ordosystem  var  gennem­ kodificeret  og  bestemt  af  mål,  vægt  og  tal, som  var fastlagt af  Gud, og hvor al bevægelse udgik fra Gud, henlægger  astronomen Kopernikus  i  sine Seks  bøger om himmellegemernes  bevægelser (De revolutionibus orbium coelestium  libri  VI, 1534)  mange  modsatrettede  bevæ­ gelser  til  det  immanente,  til  jorden, og  erstatter  det geocentriske verdensbillede med det heliocentriske. I Blumenbergs analyse er der imidlertid - modsat Fou­ cault ikke tale om et epokalt brud; Kopernikus og med ham. den gryende moderne tid ses ikke som "be­ frier" fra  en  stivnet, feudal, hierarkisk  verdensorden, men som  et  resultat  af  den  pluralisme  og  de  mange modsætninger og spaltninger, som middelalderen selv rummede, blandt andet inden for kirken.

Årsagerne til disse  modsætninger  var  dels  interne diskussioner  i  middelalderskolastikken  selv,  som  når nominalisterne William.  Occam.  (1285-1349)  og Bu­ ridan  (1300-58)  begynder  at  udvikle  ansatser  til  en empirisk erkendelsesteori og kritisere  det  geocentri­ ske  verdensbillede, dels  den  megen  ny  viden, som  i løbet  af  højog  senmiddelalderen  og  især  i  renæs­ sancen  kommer  til  Europa  fra  antikke,  arabiske  og byzantinske  lærdomstraditioner. Det  berømteste  ek­ sempel  herpå  er Hermes Trismegistos (  efter  den  græ­ ske  gud  Hermes),  en  græsk  sam.ling  af  teologiske, astronomiske, medicinske  og  kultiske  skrifter  fra  de ægyptiske, koptiske og græske traditioner; som Corpus Hermeticus bringes  sam.lingen i det  trettende århund­ rede til Norditalien og opnår stor udbredelse i renæs­ sancen, hvor  den  f.eks. inspirerer  den  tysk-svejtsiske læge Paracelsus (1493-1541) med sit nyplatoniske tan­ kegods. Kendskabet til disse anderledes tankesystemer skaber bevidsthed om, at videnssystemer er udskifte­ lige og relative og anfægter dermed kirkens absolutte lære  og  skolastikkens  trossystem. Hermes Trismegistos dæmoniseredes  derfor  af  kirken  og  gjaldt  som  den største  blandt  tidens  kendte  troldmandsfi gur er  Mer­ lin,  Cyprian, Simon Magus og Kong Salomon og senere. Faust  og  andre  lærde  som Agrippa  von  Net­ tesheim (1486-1535), forfatteren til Occulta philosophia (ca. 1530), der  ligesom Faust  var omvandrende læge, magiker og filosof.

En  tankegang,  som  minder  om  Blumenbergs,  ses i  Peter  Sloterdijks Kopernikanische  Mobilmachung  und ptolemii.ischeAbrustung (1987). 1 9 Men hvor Blumenberg taler om den kopernikanske tænkning som resultat af en  lang  pluraliseringsproces  i  middelalderen  selv,  er de,t centrale begreb for Sloterdijk "det kopernikanske chok", som ifølge ham.  trænger igennem i  kulturens bevidsthed  i  anden  halvdel  af  det  16.  århundrede. Jorden  er  ikke  mere  verdens  ubevægelige  centrum, men en planet, der  bevæger sig gennem et tomt ver­ densrum  efter  geometriske  og fysiske  love. Hermed indledes  det  modernes "destruktion af alle selvføl­ geligheder" (59), og  den d yn arnisering, som  griber alle  kulturens  områder,  får  sproget  til  at  miste  sin sandhedsværdi og det middelalderlige sandhedsrum med  dets  tre  dimensioner, det  gode,  det  sande  og det skønne, til at falde fra hinanden. Det hidtil kos­ mosorienterede subjekt begynder i sin erkendelse at skille sig ud fra verden, erkende den udefra og gribe ind i verden.

Også  middelalderspecialisten  Umberto  Eco  giver i  værket Kunst  und  Schonheit  im  Mittelalter 20 sin  kon­ struktion  af  det  paradi gm eskift,  der  indtræffer  ved overgangen  fra  senmiddelalder  til  nyere  tid:  Hvor middelalderens  skolastiske  tænkning  kender  verdens modsætninger,  men  i  sin  erkendelsespraksis  stræber efter  at  beskrive  verden  som  orden  og  klarhed,  at læse  verden  som  i  princippet  forståelig  og  reducere og  forsone  modsætningernes  mangfoldighed,  accep­ terer  renæssancens  og  den  nyere  tids  tænkere ifølge Eco modsigelser, bevægelighed og flerhed, f.eks. Cusanus'(1401-64) pluralitet af verdener og Giordano Brunos (1548-1600) verdensbillede med en flerhed af midtpunkter. Ordoprincippet  med  dets  klarhed, har­ moni  og  identitet  af  sandhed,  godhed  og  skønhed viger ifølge Eco for realitetens polydimensionalitet og tegnenes  bevægelighed. 21 Denne karakteristik  ligger tæt  op  ad  C.S. Lewis' beskrivelse  af  middelalderens overordnede særkende, nemlig at det fuldkomne/har­ moniske  altid  går  forud  for  det  ufuldkomne/  dishar­ moniske. 22

Over for  den flerhed  af  diskurser  og  paradigmer, som i påfaldende  grad begynder at karakterisere ti­ den 1400-1600, er de hidtidige fortællemønstre ikke brugbare. Som  en  af de første  skildrer Walter Ben­ jamin  i Der Erzii.hler (1936), 2 3 hvorledes  den  tradi­

tionalistiske kulturs  mundtligt prægede  fortæller, som deler  erfaringshorisont  med  sine  tilhørere  og derfor  kan  fortælle  med  autoritet, omkring  denne tid afløses af den moderne romans fortæller, roman­ cieren, der er skabt  af skriftmediet, og som med den tiltagende  pluralisering  af verden ikke  længere  kan videregive kollektivt forbindtlige erfaringer og kodi­ ficerede betydninger, men må nøjes med i sin tekst at  formulere  et  blandt  mange  mulige  udkast  til  en meningsgivende  fortolkning af verden. M. Bachtins romanteori om overgangen fra epos til roman arbej­ der med samme grundtanke og  har som sin grund­ læggende  tese  den  dialogisering  og  pluralisering af verden  og  sproget, som  bliver  evident  omkring 1600  med  Cervantes' Don  Quijote, og  som  betyder en ændring af de hidtidige narrative mønstre. 2 4 Til­ svarende skildrer Aleida  Assmann i Die Legitimitat der Fiktion (1980)  fra  et  lidt  andet  perspektiv, hvorledes bevidstheden  om  det  fortaltes  fiktive  karakter  ta­ ger til omkring 1600; 2 5 "forfaldet af en transcendent sandhedsgaranti"(rn7)  fører  til  en  omstrukturering af den litterære  kode "fra en kodificeret til en teks­ tuel betydningsrelation" og skaber et fiktionsbegreb, som i  stadig  stigende  grad  forstår  sig  som "et  kon­ struktivt  udkast  til verden"  (  rn6).

Billedet  er  anonymt  og  er  opstået  samtidig  med  den  første,  tyske udgave  af Historia (1587).  Faust:fi gur en  er  her  fremstillet  som  et  tid­ stypisk  monster: Fragmenter fra forskellige elementer  (ild, vand, luft, jord), dyrearter  (pelsdyr, fisk, fugl, krybd yr )  og mytologiske forestill­ ingskomplekser  (Moses, Hekate, Jesus, der  går  på  vandet, djævledis­ kursen og heksesabbaten) er monteret sammen til en hybrid, førmod­ erne artefakt.

Billedet tilskrives Rembrandt (ca. 1620). Dette billede af Faust opstår fa årtier efter det allegoriske monster (ovenfor), og illustrerer det skred, der sker i diskursiveringen af mennesket fra en kodificeret,  allegorisk mon­ tagefi gu r  til  et  moderne, individualiseret subjekt. De  to her  anvendte illustrationer er fra: Doctor Fausti Ukheklag. Die Volksbiicher von D. Johann Faust und Christoph Wagner. Udg. af H.  Wiemken, Bremen 1961

Som dette  korte  rids antyder, kan overgangen fra middelalder  til  nyere  tid  beskrives  fra  utroligt  for­ skellige  vinkler. Fælles  for de mange tilgange er, at de  forsøger  at  indfange  de  komplekse  forandrings- processer  fra  det  før-moderne  til  det  moderne, fra en traditionalistisk, ikonografisk og mundtligt orien­ teret, gennemkodificeret ordo- og  stænderkultur til en alfabetiseret, sækulariseret og mere d yn amisk og individualiseret kultur med en voldsom forøgelse af informationsmængden og en stigende bevægelighed i  det  kulturelle  system  af  koder. Denne  udvikling kan forstås som summen af mange små forandringer, der  sker  diskontinuerligt  og på forskellige områder, og  som forløber  over  en periode  af flere  hundrede år. Det fremgår også tydeligt, at middelalderen ikke kan ses som en enhed, men først bliver til  det gen­ nem de mange forskelligartede konstruktioner, som eftertiden har opstillet.

På  denne  baggrund  er  det  interessant  at  spørge, hvad  et  litterært  værk,  som  fremmaner  en  verden fyldt med dæmoner og trolddom, som indeholder et væld  af  brudflader  og  modsigelser  og  har  en  sjæl­ dent  hybrid  karakter - og  som  minder  ikke  så  lidt om mange  af  9-e  mere  fantastiske  produkter  inden for  nutidens  mediekultur  udsiger,  at  det  ikke  er et ligegyldigt værk, men den tysk� litteraturs første, famlende (anonyme) forsøg på at skrive en moderne roman  i  Benjamins  forstand  og  om  en  figur,  som med sin dobbelthed af naturvidenskab og trolddom har appelleret til utallige kunstnere i  eftertiden, gør det ikke mindre relevant.

## II

Historia  von D. Johann Fausten (1587) 2 6  er  et  diffust værk, som interesserer  mere  ved sin  hybriditet  end ved sin kvalitet. De  mange tidstypiske paratekster, 2 7 som  består  af  titelblad, dedikation  og  forord;  glos­ ser,  ordsprog  og  kommentarer  i  margin,  Bibelcitat til  slut,  giver  rent  visuelt  indtryk  af  en førmoderne prosatekst. Gennem parateksterne vil udgiveren  Johan Spies og den anonyme forfatter styre perceptionen og overtale læseren til en ortodoks protestantisk fordøm­ melse  af  hovedpersonen,  den  berygtede  troldmand Faustus, og  formodentlig  samtidig  sikre  sig  mod  an­ klager for trolddom og kætteri. Men forargelsen blan­ des med fascination, og værkets udsagn forbliver rodet og mangetydigt. Som overordnet tilgang har  jeg derfor valgt  begrebet  hybriditet, som ifølge Elisabeth Bron­ fen 28 er  det  strukturerende  træk  ved  en kultur, hvor der  hersker "polykontextualitet"  og  "polykodering". Det helt centrale  ved værket  er - i min læsning  af det - dets hybride grundstruktur på både det  narra­ tivt-mediale og det diskursive niveau.

Både  Luhmann  og  McLuhan  fremhæver  som nævnt  betydningen  af  bogtrykkerkunstens  opfin­ delse 1452 og  den  intensiverede  alfabetisering  af kulturen,  som  sker  gennem  de  følgende  århundre­ der. 2 9  På Historias tid var  mediebilledet endnu mul­ timedialt ligesom i  den følgende  baroktid, og orale, ikonografiske  og  skriftlige  udtryksformer  interage­ rede på en måde, der minder om nutidens mediebil­ lede. Dette forhold er bestemmende for narrationen i Historia, hvor  der  foregår  en intens  dialog  mellem de  forskellige  mediale  koder;  f.eks.  benytter  den moraliserende fortællestemme mange orale fortælle­ strategier:  Hans  fortællen  er  spækket  med  korte, fyndige udsagn så som ordsprog, sentenser, exempla og Bibelcitater, f.eks. i de  mange  paratekster  i mar­ gin.  Disse  mundtlige  kommunikationsformer,  som eksisterede  på  både  latin  og  folkesproget,  blev  om­ kring 1500 i  stor  stil  indsamlet  og  trykt, f.eks. Johs. Agricolas Drey  hundert  gemeyner  Sprichworter (1529), Seb.  Franckes Sprichworter (1541) og Andreas  Hon­ dorffs Promptuarium  Exemplorum (1568), som  var uh yr e populære og tjente som kildemateriale for den anonyme  forfatter  af Historia. Mundtlighed  er  en kommunikationsform, der indebærer en bestemt vi­ densform: Tilhøreren skal ikke erfare noget nyt, men derimod  gennem  stærkt  kodificerede  udsagn  gen­ kende  en  fælles norm, tro,  mytologi  eller  anden  er­ faring. Gentagelsen af det  kendte  er  det  væsentlige, og tidsbegrebet er  cyklisk  i modsætning til  skriftens processualitet  og  lineære  tid.  Når  fortællestemmen i Historia understøtter  sin  beretning  med  ordsprog og andre mundtlige genrer, er det en fortællestrategi, der  hævder at  formulere  en sandhed, her  den  orto­ dokse,  protestantiske  lære  og  diaboliseringen  af  alt det,  der  ligger  ude  for  denne,  og  som  Faust  repræ­ senterer.

Samme  funktion  har  de  utallige  citater,  som  er indmonteret  i  teksten,  f.eks.  afsnit  fra  Hartmann Schedels  populære T-Veltchronik (1493), folkebogen Elucidarius (1572), Luthers Bordtaler (1566) eller Jo­ hann Weyers  lærebog  i  dæmonologi De  preastig iis

f

daemonum (tysk oversættelse 1586). Historias forfatter benytter  sig, typisk  for  den  middelalderlige  fortæl­ len, i  udpræget  grad  af  intertekstualitet, men  hvor nutidens  intertekstuelle  fortællestrategier  er  selv­ refleksive  og  viser,  at  betydningen  opstår  gennem tekstualisering,  og  at  forfattersubjektet  forsvinder som  autoritet,  har  den  udstrakte  brug  af  citater  i Historia en helt anden funktion: Forfatteren fremstår herigennem  som  en  lærd  imitator  med  det  formål at  give  det  sagte  autoritet  og  legitimitet  gennem referencer til traditionens  kodificerede  betydnin­ ger - ligesom ved brugen af  ordsprog, sentenser og Bibelcitater,  hvor  det  talende  og  skrivende  subjekt retorisk  viser, at det  imiterende behersker de kano­ niske mønstre. At disse autoritetsskabende strategier er så overdrevent og næsten hysterisk brugt i Historia skyldes nok, at det orale på denne tid mister autori­ tet over for det skriftlige, hvilket er  med til at gøre fortælleste=en tvetydig.

Denimundtlige fortællings struktur gennemtræn­ ger også selve handlingsforløbet, der består af korte, afsluttede  fortællinger, som  især  hen  imod  slutnin­ gen er taget fra de mange vandrehistorier om Fausts trolddomsgerninger. Der er tale om korte, episodiske enkeltbegivenheder  som  i  narreog  schwanklitte­ raturen,  der  ligesom  ordsprogene  fortæller  noget kendt. Som  i  hele  den  middelalderlige  fortællende litteratur er den grundlæggende strategi at bekræfte det kendte og givne - og  ikke at fortælle noget nyt eller søge nye indsigter. I de korte episoder fremstår verden  og  livet  desuden  som  scener  fra  eventyr  og sagn.  Tidsmodaliteten er her de korte øjeblikke bun­ det  sa=en  til  serier,  uden  skriftens  sekventialitet og processualitet.

Også  ikonets  modus  bidrager  til  bogens  hybride struktur. Dette  ses  allerede  på titelbladet, som  dan­ ner  et  grafisk  billede,  hvor  skrift  og  billede  ikke  er væsensforskellige, som Lessing langt senere hævdede det i Laokoon (1766), men interagerer med hinanden og  flyder  sa=en  i  en  perceptionsform.  Skrift  er billede  og  billede  er  skrift,  og  dette  f'ar  naturligvis betydning  for. narrationen.  På  titelbladet  fortælles hele  bogens  handling  frem  mod  dens  afslutning  og morale på en side. På billedets todimensionale over­ flade  er  begrebet  handling  altså  noget  rumligt  og statisk;  et  hændelsesforløb  fremstilles  som  en  scene og ikke som et successivt forløb i tid som i den mo­ derne roman, hvor spændingen omkring slutningen er  et  afgørende  element  i  narrationen. På Historias titelblad oplever  læseren  skrift-billedet  synkront  og ikke diakront; billedets imaginære  gehalt er  lig  med dets reale indhold, det er medV. Flussers begreb "ma­ gisk"30  og  perciperes  med et blik - ligesom i tidens populære kunstform emblemet, hvor skrift og billede viser hen til sa=e allegoriske betydning. 3 1

I hele den følgende fortælling ser vi en ejendom­ melig  blanding  af  mundtlige,  ikonografisk-sceniske og skriftlig-processuelle fortællemønstre. I 1. kapitel fortælles  tre  små  "billeder"  på  Fausts  hele  liv  fra barndommen  og  frem  mod  den  afgørende  forta­ belse, fra "teolog" til "verdensmenneske" (betegnelse for  en  lærd  inden  for  de  empiriske  naturvidenska­ ber). Disse sceniske livsforløb, hvor et helt liv  sam­ mentrækkes  i  en  rumligt  struktureret  repræsentati­ onsform  som  på  et  allegorisk  billede, blandes  med fortællestemmens  generelle  refleksioner,  Bibelhen­ visninger  og  ordsprog  til  en  typisk  middelalderlig narration, hvor billeder altererer med ko=entarer. Gennem  hele  bogen  gentages  det  Luciferiske  fald igen og  igen, f.eks. kapitel  5: "Netop  i  denne  stund faldt  denne  gudløse  mand  fra  sin  Gud  og  skaber, som  havde  skabt  ham,  og  blev  en  del  af  djævlens verden". Fausts  liv  fremstilles  gennem  disse  episo­ der ikke som et sa=enhængende, fremadskridende forløb,  men  som  en  række  ikonografiske  fremstil­ linger  af  det  sceniske  og  apokal yp tiske  øjeblik, som i  deres  struktur  kunne  være  en  ekfrase  af  Diirers berømte træsnitsamling Apokalypse (1498).

Men  ved  siden  af  den  mundtlige  fortællings  og ikonets serielle scener og apokal yp tiske enkeltscener ses forsøg på en tydelig lineær  strukturering  af  nar­ rationen: Med djævlepagtens 24 år drives handlingen lineært  frem mod  den  afslutning, der - som  i Ben­ jamins  beskrivelse  af den  moderne  roman i Der Er­ zahler - skal  skabe  sa=enhæng  i  og  fortolkning af  det  fortalte. Med Fausts  nedstyrtning  til  helvede skabes som slutning på et usikkert forløb en entydig fortolkning.  Djævlepagten  kan  med  andre  ord  ses som skriftens lineære kode, der trænger ind i og hy­ bridiserer  billedets episodiske og rumlige fortællen, af he

T

\_ he

får fra 1400 og frem til det I7. århundrede stor ud-

bredelse gennem det trykte medie, og især emblem-

bøgerne blev solgt i store oplag.34 Reformationens

og modreformationens dogmatiske kulturer knytter

stem, 35 som i renæssancen havde mistet en del af sin

br e d e r det sc e nisk struktur e red e fortæll e mønst e r ud til e n succ e ssiv fortælling, som ifølge Fluss e r skab e r bl.a. d e n e mpirisk e , vid e nskab e lige tænkning, d e r e r radikalt  forsk e llig  fra  bill e d e ts  magiske  tænkning. Synkron e sc e ner  transkod e res til  diakron e hæn­ d e ls e sforløb,  hvorv e d  d e n antihistorisk e ,  magisk e bill e dkod e ,  d e r  aflæs e s  i e t  blik,  "rull e s  ud" til  et lin e ært, r e tningsbest e mt historisk forløb. 3 2 Skriftens lineær e , fr e madr e tted e narrativit e t  bland e s  sål e des i Historia med  bill e dets  og  mundtligh e dens  rumlig e , sc e nisk e fortæll e n  og  skab e r  på  d e t  narrativ e plan e n  voldsom hybriditet, hvor forsk e llig e fortælle- og tidsmodi: d e n s e ri e ll e , den apokal yp tisk e og d e n lin e ­ ær e tid, int e rag e r e r.

d, r

D e tt e kan  - lidt  forkort e t  - samm e nfatt e s  m e at  d e r  i Historia for e går e n  kamp om e t nyt  fortæl­ l e mønst e r, hvor skrift e ns kod e bland e r sig m e d bill e ­ dets og mundtligh e d e ns kod e r m e d stor e ændring e af  tidsmodi og diskurs e r til følg e .

D e n kompl e ksit e t  og  hybridit e t,  som  narration e n afsp e jl e r,  gentag e s  på  d e t  diskursiv e plan. Ikk e kun ital e sætt e ls e n  af  d e t  m e nn e sk e lig e subjekt  ændr e s h e rv e d; d e r for e går også i bog e n e n d e bat om gyldig­ heden\_af  hel e d e t midd e lald e rlig e all e goriske betyd­ ningsrum. Dett e var  blev e t  udvikl e t  sid e n  antikken og bl e v  i  højmidd e lalder e ns e x e g e se  af  skolastikk e n p e rf e ktion e r e t  til  forestilling e n  om mundus  symboli­ cus, e n omfatt e nd e kodific e ring af all e fænom e ner i v e rd e n, der så e t  syst e m af usynlig e h e nvisning e r til spiritu e ll e b e tydning e r. indlejr e t  i  de  synlig e fæno­ m e n e r. 33 Diss e all e gorisk e og typologiske r e lationer får fra 1400 og fr e m til d e t 17. århundr e d e stor ud­ br e d e lse genn e m d e t trykt e m e di e , og især e mblem­ bøg e rn e bl e v  solgt  i  stor e oplag. 3 4 R e formation e ns og modr e formation e ns dogmatisk e kulturer knytter b e vidst  an  til  dette  midd e lald e rlig e semiotisk e sy­ stem, 3 5  som i renæssanc e n havd e mist e t e n d e l af sin .,  genn e mslagskraft.  For  m e d  r e næssanc e b e væg e lsen sætt e r b e vægeligh e d e n i de fast e betydningssystemer ind,  d e t e mpirisk e blik  r e tt e s  i  stigend e grad  mod de synlig e ting, og de individu e ll e fortolkninger b e ­ gynd e r  at  bland e sig  m e d  d e kodific e red e .  D e nn e problematik  kan  s e s  som  d e t  drama,  som Historia først  og  fremm e st handl e r  om, og som struktur e r e r d e ns diskurs e r. D e nn e påstand skal und e rbygges v e d

(acedia).38 I renæssancen omtolkes denne nysgerrig-

hed til noget positivt og emanciperende, og melan-

kolien bliver tidens intellektuelle modetemperament,

tegnet for individualitet, genialitet og opdagelseslyst.

som emblem for melankolikeren) introduceres al-

en diskussion af to udvalgt e all e gorisk e b e tydnings­ syst e m e r i værk e t: m e lankolien og d e n fast e typologi omkring  laster  og  djævl e ,  som  går  ig e nnem  h e l e fortælling e n.

Faust e r  (ligesom  Haml e t)  m e lankolik e r36\_  Læ­ r e n om d e  fi r e t e mp e ram e nt e r  var  d e l  af e t  omfat­ t e nd e b e tydningssyst e m til erk e nd e ls e af  verden og subj e kt e t. Livsaldr e , ug e dag e , d yre kr e dsen, metall e r, plan e t e r,  v e rd e nshjørn e r, årstid e r,  kropsvæsk e r m.m. sås  som  forbundn e via  ligh e d e r  og  som  sæt  af  be­ tydning e r, d e r kunn e læs e s af d e n kyndig e . D e t m e ­ lankolske  t e mperam e nt  var  såled e s  forbund e t  m e d bl.a. Saturn, jord, bly, eft e rår  og  sort  gald e , m e d e ns sangvinik e r e n  som  sin e attributt e r  havd e M e rkur, luft,  kviksølv,  forår  og  blod.  På  samm e måd e dis­ kursiv e r e d e s kol e rik e ren og fl e gmatik e r e n med fast e typologisk e r e lation e r, og disse motiv e r bl e v indfl e t­ t e t i  bill e d e r og t e kster til karakt e ristik af figur e rn e , som  d e t e r  tilfæld e t  i Historia 3 7 - og  som  nutidig e læs e r e ofte læs e r h e n ov e r.

Vurd e ringen  af  især  m e lankoli e n  kunn e imidler­ tid  vari e r e stærkt:  I  d e n  midd e lald e rlig e t e ologisk e tradition  var  m e lankolik e r e ns  svingning e r  mell e m e ufori og d e pr e ssion udtryk for syndig tvivl om d e n guddomm e lig e sandh e d og.  nåd e og bl e v indgivet af djævl e n  v e d  hjælp  af  d e n  sort e gald e , Adams blod, d e r  vid e r e gav arv e synd e n til m e nn e sk e slægten. Især und e r r e formation e n udvikl e d e s djævlelær e n, og m e lankolik e r e n  definer e d e s  som  en,  d e r  var  b e sat af  djævl e n  og  h e ngav  sig  til  synd e rn e hovmod (su­ perbia), nysg e rrigh e d (curiositas) og tvivl  og  trægh e d (acedia). 3 8 I  r e næssanc e n  omtolk e s  d e nne  nysg e rrig­ h e d  til  nog e t  positivt  og e mancip e r e nd e , og  m e lan­ koli e n bliv e r tid e ns int e ll e ktu e ll e modet e mperam e nt, t e gn e t  for individualit e t, g e nialit e t og opdag e ls e slyst.

Bond e sønn e n  Faust  Gf. jord e n  og  bond e stand e n som  embl e m  for  m e lankolik e r e n)  introducer e s  al­ l e r e d e i  først e kapit e l  som  b e sat  af e n  djæv e lsk e curiositas: 3 9 Hans "sp e kul e ren" og  opgiv e lse  af  t e o­ logi e n  for  at  bliv e "v e rd e nsm e nn e sk e " e r  tyd e lig e t e gn på superbia og curiositas og på d e t "hovmod og ov e rmod"(r8), d e r bragt e Lucif e r til  fald; Fausts vi­ d e begær indgyd e s  ham af djævl e n og f'ar  ham til at spørge til de afgør e nd e trosindhold: Skab e ls e n, him­ l e n, paradis e t og h e lv e det. Han flyv e r genn e m luft e n

l

I

--

(i  hekseprocesserne  et  te gn på  pagt  med  djævlen), vil vide besked om alle jordiske fænomener og over­ skrider gennem de udstrakte rejser med Mefistofeles både fysisk og intellektuelt de af Gud satte grænser. Samtidig svinger han hele værket igennem på typisk melankolsk  vis  mellem  overmod  og  tvivl,  mellem nysgerrighed  og  anger,  mellem superbia og  længsel efter  nåde  (  en  ambivalens, der  også  præger  Diirers berømte kobberstik Melancholia (1514)):

Doctor Faustus forlod atter djævlen ganske melankolsk, blev helt forvirret og fyldt med tvivl, tænkte snart på det ene, snart på det  andet, grublede  dag  og nat  over  disse  ting. Men  der var  ingen  bestandighed  i  ham, for  djævlen  havde ham  som allerede nævnt i sin magt, havde besat og forblændet ham. Og når han var alene og ville tænke over Guds ord, sneg djævlen sig i en smuk kvindes skikkelse hen til ham, kærtegnede ham og bedrev alskens utugt med ham, så at han hurtigt glemte det guddommelige ord, var ligeglad med det og fortsatte med sine 'onde forehavender (42).

Ved  siden  af  denne  dæmonisering  af  melankolien, spores  en  tydelig  positiv  valorisering  af  Fausts curiositas--og  superbia: Han  afkræver  - som  renæssan­ cetidens  astronomer - Mefistofeles  svar  på  spørgs­ mål  om  stjernernes  placering,  om  meteorologiske fænomener  som torden, om kometer, paradisets og helvedes placering og beskaffenhed m.m. Fausts em­ piriske blik rettes vitalt og overmodigt mod den syn­ lige  verden, og  i Historias fortællers  univers er dette på  en  gang  syndigt,  positivt  og  angstskabende. Det gamle  korpus  af  typologiske  te gn omkring  tempe­ ramentslæren - diskursiveringen  af subjektet op­ træder  i  denne  tekst  med  andre  ord  glidende  og tvetydigt,  snart  positivt,  snart  negativt  konnoteret. Forholdet  mellem res og signifuatio er  mindre  fast end førhen, og rummet for den subjektive tolkning er blevet større. 4 °

Det tydeligste eksempel på det allegoriske betyd­ ningsrums  begyndende  opløsning  ses  imidlertid i de scener, hvor djævlen demonstrerer dødssynderne (kapitel  8)  og  tager  Faust  med  til  helvede  (kapitel 23). I  kapitel  8 fremfører  djævlen en række kendte, kristne Iniddelalderallegorier for Faust:  Dragens (djævlen) kamp med løven (Kristus), der ender med at  løven  sluges  af  dragen  (  en  omvending  af  frel­ seshistoriens  budskab  om  do=edag, idet  djævlen her  besejrer  Kristus).  Desuden  optræder  påfuglen (vanitas), en rasende tyr (luxurias rided yr ), aben (va­ nitas og acedia), svinet (luxuria), ulven (gula, fråd­ seri), sække med guld og sølv (avaritia, begærlighed) sa=en med en mængde musikinstrumenter, der er almindelige  djævleattributter.  Helvedesbeskrivelsen indledes  med  en  imponerende djævleparade (Belial, Lucifer, Asteroth,  Belsebub,  Satanas m.fl., udstyret  med røde snabler, lange hvide tænder, lange haler, vinger o. li gn .), der  skal illustrere  tidens allegoriske dæmo­ nologi  og  morallære.  Det  bemærkelsesværdige  er Fausts reaktioner: "det behagede Faust godt"  [  ...  ]  "D. Faustus lo og ønskede at se dette"[  ...  ] "Faustus øn­ skede,  at  de  skulle  lade  ham  se  en  prøve  på  det" [  ...  ] "Faust lo og spurgte" (51). Den århundredgamle billedtradition (res  significativae) genkendes  ikke  af Faust, der kaster sit empiriske blik på disse fænome­ ner og  afmonterer det allegoriske betydningsniveau med sin latter. Dette svarer til, at de mange djævle i det samtidige Theatrum Diabolarum er sunket ned til næsten  uskadeligt, moraliserende  stof  med  en  ofte humoristisk  karakter.  I Historia udspilles  altså  en voldsom strid om gyldigheden af den traditionelle dobbelthed af sensus litteralis og sensus spiritualis, Inid­ delalderens  seiniotiske  system; fortælleren  insisterer offensivt på dets gyldighed, men kan ikke skjule sin fascination af protagonisten Faust, der  benægter  og degraderer  det - men  uden  at  erstatte  det  med  et andet betydningssystem. Også her svinger udsa gn et mellem modsatrettede holdninger, og helheden bli­ ver  lige  som  ved  melankolien  og  fortællemønstret et hybridt udsagn, der udtrykker tidens  blanding af koder  og  diskurser.

Denne  hybriditet er værkets grundtenor,  dets "trolddom":  Gennem  hele  romanen  gentages  or­ dene trolddom, fortryllelse,  blændværk,  spøgeri, gøgleri atter  og  atter  og  udtrykker  en oplevelse af verdens og  menneskets forblændelse  i  en  tid, hvor de  kulturelle symboliseringer og  fortolkninger  be­ finder  sig  i  ombrud,  og  hvor  fortællemønstre  og diskurser  blandes. Historias bærende  metafor, trold­ mandens  djævlepagt,  hans  dobbelthed  af  naturvi­ denskab og trolddom, kan ses som et udtryk for en ngst

�

am Main 1990). På dansk findes en del af dem i Danske

folkebøger fra 16. og 17. aarhundrede, udgivne af J.P. Jacobsen,

Jørgen Olrik og R. Pauli, København 1932, der indehol-

der en faksimileudgave af Historia om D. Johan Fausto den

widberyctede Troldkarl - prentet i Kiobenhaffn / uff Matz

sådan  erfaring  af  kulturens  hybriditet;  og  temati­ seringen  af blændværk  og  trolddom  som  verdens tilstand  kan  derfor  - i  stedet for  at  være  et  udtryk for den "mørke middelalder" - læses som en antici­ pation  af  barokkens  vanitaserfaring  og  dens  ekspe­ rimenter med at skabe bevægelige, multimediale og hybride repræsentationsformer, der kan rumme den forøgede  informationsmængde  og  dynamiseringen af  det kulturelle tegnsystem. 4 '

Til den række af beskrivelser af overgangen mel­ lem middelalder og nyere tid, som jeg nævnte  i  be­ gyndelsen, kan jeg  altså - generaliseret ud fra dette ene værk - føje begrebet hybriditet, vel vidende, at det  er  et  blandt  mange  mulige  perspektiver.  Den omtalte transkodering fra et oralt-ikonografisk, syn­ kront  billedrum  til  skriftens  mere  abstrakte  kode, som med sin logiske, processuelle  struktur "voldta­ ger  billedets  mytisk-magiske  tænkning", som  Flus­ ser  udtrykker  det, 4 2 bringer  efterhånden  de  mid­ delalderlige  diskurser  og  fortællemønstre  til  ophør. På Historia von D. Johann Faustens tid  hersker endnu den store diffusion, og der udspilles drabelige kampe om fortællingerne om verden. Den lærde troldmand Faust kunne her blive et symbol på alt det, der på en gang skabte angst og fascination. 4 3

## Noter

- I. Et  hermeneutisk  begreb,  som  H.R. Jauss  har  indført i  diskussionen  om, hvorledes  vi  kan  nærme  os  den mid­ delalderlige verdens anderledeshed: Alteritat und Modernitat der mittelalterlichen Literatur, Miinchen 1977.
2.  I  romantikken  præges  betegnelsen "folkebog" om  en lang række prosatekster fra tiden omkring 1500.  I Herders ånd blev  de set  som  udtryk  for  folkets  sjæl, medens  de i dag  mere  neutralt  betegnes  som  "tidlige  prosaromaner" (Romane  des 15. und 16. Jahrhundert.  Nach  den  Erstdrucken mit  samtlichen  Holzschnitten, hg.v. J.-D. Miiller,  Frankfurt am Main  1990). På dansk  findes  en  del  af  dem  i Danske folkebøger  fra 16. og 17. aarhundrede, udgivne afJ.P.Jacobsen, Jørgen  Olrik  og  R. Pauli, København  1932, der  indehol­ der  en faksimileudgave af Historia  om D. Johan Fausto  den Jidberyctede Troldkarl - prentet  i Kiøbenhaffn / uff  Matz Vingaard. Aar  Effter  Guds Byrd  /  1588. Her  henvises til den tyske kritiske udgave Historia  von D. Johann Fausten, hg.v. S. Fiissel und H.J.  Kreutzer.  Stuttgart 1988.
3.  Førsteudgaven er dateret til 1604, men er formodentlig skrevet 1588-89, et år før mordet på Marlowe.
4. Især Th. Mann benytter bevidst Faustromanen fra 1587

aust -aam -y/4°

I4. Jan Lindhardt: Retorik, København 1987.

IS. Hans Blumenberg: Die Lesbarkeit der Welt, Frankfurt am

Main I981. Interessant er i denne sammenhæng tillige Die

Legitimität der Neuzeit, Frankfurt am Main 1966, Aspekte

der pochenschwelle, Frankfurt am Main 1976 og Die Genesis

I6. Skoleeksemplet er læsningen af ordet "Jerusalem" som

- som palimpsest og indbygger mange citater direkte -i Doc­ tor Faustus.
5. Flere af tidens kendte skikkelser omtaler Faustus i de­ res  skrifter, bl.a. Luther  og  Melanchton. Diaboliseringen af ham begynder endnu mens han lever: Pukkelryggethed, trolddom  og  seksuelle perversioner  som pædofili og  ho­ moseksualitet  var  almindelige  diaboliseringsstrategier  og knyttes ofte til den  historiske Faustfi gur .
6. En  populær  genre  inden  for  den  ortodokse,  morali­ serende  protestantisme;  de  forskellige  synder  og laster personificeres  med  en  specialdjævel,  f.eks.  lediggangs-, drikke-, danse- og  hovmodsdjævlen. Eksempler  herpå  er A.  Musculus: Hosenteufel (1555), Fluchteufel (1556), Eheteufel (1556), Teufellstyrannei (1556) og det berømte Theatrum Dia­ bolarum (  1569) - et af  tidens mest læste tyske værker.
7. Frank  Baron: Faustus.  Geschichte,  Sage, Dichtung, Miin­ chen 1982.
8.  Niklas  Luhmann: "Das  Problem  der  Epochenbildung und die Evolutionstheorie". In: Epochenschwellen  und Epo­ chenstrukturen  im  Diskurs  der  Literaturund  Sprachhistorie, hg.v.  H. U. Gumbrecht  und U. Linke-Heer, Frankfurt am Main  1985, s. n-33.
9. Denne  fundamentale  viden  om  al  historiefortællens konstruktivitet formuleres første gang afWalter Benjamin i essayet Uber den Begriff  der Geschichte (1932). Med de ofte citerede  ord: "Die  Geschichte ist  Gegenstand  einer Kon­ struktion"  polemiserer  han  mod  selvforståelsen  hos  det nittende århundredes kulturhistorie- og historievidenskab, hvis  mål  det  med  den  tyske  historiker  Rankes  berømte ord  var  at  erkende  "wie  es  eigentlich  gewesen  ist"  (W. Benjamin: Gesammelte  Schriften I,2. Frankfurt  am  Main 1974).
10.  In: Umberto Eco: Middelalderens genkomst og andre essays, København 1988, s. 16-49.
- II. Et vigtigt eksempel på en forskning i tiden 1400-1600, der  hylder  de  mange "små historier" og  undgår  de  store synteser,  er  den  omfattende  publikationsserie Fortuna  vi­ trea, Bd. 1-15, Tiibingen 1991-1995.
- 13.M. Foucault: Les mots et les choses, 1966; her refereres til den  tyske  oversættelse: Die  Ordnung  der  Dinge, Frankfurt am Main 1974.
- 12.M. McLuhan: The Gutenberg-Galaxis 1962.
- 14.Jan Lindhardt: Retorik, København 1987.
15.  Hans Blumenberg: Die Lesbarkeit der vlielt, Frankfurt am Main ·198r.  Interessant er i denne sammenhæng tillige Die Legitimitat  der  Neuzeit, Frankfurt  am  Main  1966, Aspekte der Epochenschwelle, Frankfurt am Main 1976 og Die Genesis der kopernikanischen vlielt, Frankfurt am Main 198r.
16.  Skoleeksemplet er læsningen af  ordet 'Jerusalem" som -alt efter niveau - betyder 1: den konkrete by, 2: den kristne kirke, 3: den kristnes sjæl, 4: det himmelske Jerusalem.
17. Hutten. Miinzer. Luther. Werke in zwei Biinden,Ausgewahlt von S. Streller, Berlin und Weimar 1982, Bd. 2, s. 263-283.

- 18.Hans Blumenberg: Die kopernikanische vflende, Frankfurt am Main 1965.
19.  Peter  Sloterdijk: Kopernikanische Mobilmachung  und pto­ lemiiische Abrustung, Frankfurt am Main 1987.
- 20.Her refereres til den tyske udgave: Umberto Eco: Kunst und Schiinheit im Mittelalter, Frankfurt am Main  1991.
21.  U.  Eco: Opera  aperta, Milano  1962. Tysk: Das  affine Kunstwerk, Frankfurt am Main 1977.
22.  C.S.  Lewis: The Discarded Image, Cambridge 1964.
- 23.W. Benjamin: Der Erziihler. Betrachtungen  zum Werk Ni­ kolai  Lesskows. In: Gesammelte  Schri.ften  II/2, Frankfurt am Main  1977, s.  438-465. Dansk: Fortælleren  og  andre  essays, København 1996.
- 24.M. Bachtin: Die Asthetik des T-Yortes, Frankfurt am Main 1979,  s. 154-300.
- 25.A.Assmann: Die Legitimitiit der Fiktion, Miinchen 1980. 26.  "Historia"  var  en  gængs  bete gn else  i  datiden  for  en tekst,  der beretter om noget der faktisk er hændt,  og som benytter  sig  af  historiografiske  dokumentationsteknikker
- her henvisning til Fausts breve,  testamente o. li gn .
- 27./G. Generte: Paratexte, Frankfurt/New York 1992.
- 28.E. Bronfen  et.  al.  (udg.): Hybride  Kulturen, Tii.bingen ,1997-
29.  Undersøgelserne omkring alfabetiseringen af den europæiske kultur er utallige.  Af tyske kan  vsa. Luhmann fremhæves V. Flussers  værker  (f.eks. Die Schri.ft, Frankfurt am Main 1987) og M. Giesecke: Der Buchdruck in der  friihen Neu,zeit, Erankfurt am Main 1991.
- 30.F.eks. i V. Flusser: Die  kodifizierte vflelt. In: Medienkultur, Frankfurt am Main 1997.
- 31.AndreaAlciatos Emblematum liber (1531) var et af tidens mest læste  værker og udkom i 180 oplag og oversættelser. Emblemet opstod af renæssancens hierogly:6.k og modefæ­ nomenet imprese.
- 32.En  li gn ende ambivalens mellem  synkroni  og  diakroni har Walter  Blank  behandlet  i  forbindelse  med  det  mid­ delalderlige  Lancelot-stof: Zur  narrativen  Bildstruktur  im Mittelalter, In: Bildhafte Rede in Mittelalter und  friihe Neuzeit, hg.v.  W. Harms und K. Speckenbach,  Tii.bingen  1992.
- 33.Erwin Panoffsky: Early Netherlandish Painting. Its Origins and  Character  I, Cambridge/Mass.  1953. Jan-Dirk  Miiller: Transformationen allegorischer Strukturen im  friihen Prosaroman. In: Bildhafte Rede im Mittelalter undfriihe Neuzeit. Hg.Von W. Harms und K. Speckenbach, Tii.bingen 1992.  illustrerende billedmateriale  kan  f.eks. ses  i  kataloget Die  Sprache  der
- Bilder. Realitiit und Bedeutung in der niederliindischen Malerei., Braunschweig  1978.
34.  A.  Henkel und A. Schone: Emblemata.  Handbuch zur Sinn­ bildkunst des XVI. und XVII.Jahrhunderts. Stuttgart 1967.
35. Diskussionen  omkring  middelalderens  allegoriske  be­ tydningssystemer er meget omfattende. I Tyskland indledes den for alvor af F. Ohly: Schriften zur mittelalterlichen Bedeu­ tungsforschung, Darmstadt  1983. Desuden  kann  henvises  til: Bildhafte Rede in Mittelalter und  friiher Neuzeit, hg.  v.  W. Harms und K. Speckenbach,  Tii.bingen 1992 og Mittelalter und  friihe Neuzeit, hg.v.  Walter Haug, Tii.bingen 1999.
36.  Maria  E. Mii.ller: Der  andere Faust. Melancholie  und Indi­ vidualitiit  in  der Historia  von D. Johann Fausten. In: Deutsche Vierteljahrschrift far  Literaturwissenschaft  und  Geistesgeschichte, 1986,  H. 3.
37.  R.  Klibansky,  E. Panofsky,  F. Saxl: Saturn  und  Me­ lancholie,  Frankfurt am Main 1992.
- 3  8.  Smlg. hertil afsnittet �er melancholische Teufel i Theatrum Diabolarum, Frankfurt am Main 1569.
- 39.Diskussionen  omkring  begrebet curiositas (nysgerrig­ hed, erkendelsestrang)  og  dets  status  inden  for  kristen­ dommen går tilbage til Augnstin. Det  indeholder  mange træk  fra  begrebet hybris og  oscillerer  mellem  positiv  er­ kendelsestrang og negativ formastelighed mod Gud. I det 16. århundredes dogmatiske,  protestantiske lære var det en dødssynd.
40. Et li gn ende tr�k diskuterer J.-D. Mii.ller i forbindelse med prosaromanen: Die Fortuna des Fortunatus. In: Fortuna, hg. v.  W.Haug und B.  Wachinger, Tii.bingen 1995.
41.  Se U. Ecos karakteristik af barokken i Das offene Kunst­ werk, jf. note  21.
- 42.V. Flusser: Die Schrift ,jf. note 29.
- 43.Det er sigende,  at diskursen om hekseri og trolddom ikke  i  første  række  var  et almuefænomen,  men  især  tri­ vedes i hovedet på de  veluddannede,  moderne mænd og reformatorer,  f.eks. Luther,  den franske jurist og  statsteo­ retiker  Jean Bod.in (som ved siden af den moderne franske forfatning  skrev  et  flammende  skrift  mod  trolddom  og hekseri: De  la  demonomanie  des  sorcieres, 1580),  Kristian d. 4., hvis  paniske  skræk  for  hekse  er  velkendt, den  ty­ ske forfatter Johan Fischardt,  hvis  værk Vom ausgelassenen, wiitigen Teuffelsheer (1591) alene med sin titel udtrykker den ophidsede  tidsånd, og  alle  de  navnløse forhørsmænd  og dommere i hekseprocesserne.