Politik, magt og praksis i kropskulturen - anmeldelse af to norske disputatser om idrætspolitik
Forfattere: Henning Eichberg
Tidsskrift: forumforidraet (2007-07-01)

## Politik, magt og praksis i kropskulturen

## - anmeldelse af to norske disputatser om idrætspolitik

Af Henning Eichberg

Idræt er en del af samfundets magtstruktur - som organisationsmagt, som statslig-politisk instrument, som pædagogisk magtudøvelse, som kommerciel magt. Hvor der udvikler sig moderne sport, er vejen derfor ikke  lang  til  idrætspolitik.  Men  hvordan kan man analysere idrætspolitik i forhold til magtstrukturerne på den ene side og til den basale kropskulturelle praksis på den anden  side?  To  norske  disputatser,  som blev skrevet på Høgskolen i Telemark (Bø) og forsvaret på Institut for Sosiologi, Universitetet i Oslo, prøver forskellige veje.

## Bergsgard: Magtanalyse ovenfra

Nils  Asle  Bergsgard  retter  sin  opmærksomhed først og fremmest mod de politiske magtstrukturer på nationalt plan i tidsrummet 1991-2001. Bergsgards sociologiske  undersøgelse  viser,  at  man  ikke  kan skrive norsk idrætspolitikhistorie uden om Rolf Hofmo, Hans B. Skaset og andre personer på toppen. 1 Ved at fortælle personhistorien, som idrætshistorikernes mainstream  fortsat  gør,  er  det  metodologiske problem imidlertid ikke løst. Det begynder først.

Spørgsmålet er, hvilke samfundsmæssige  kræfter  der  påvirker  idrætspolitikken.

Her tager Bergsgards disputats fat: » å avdekke maktrelasjonene og -spillet bak den idrettspolitiske  retorikken  i  Norge,  og  å klarlegge  de  sociale  betingelsene  som  er grunnlaget for dette spillet«.

## Fra politik til magtens sociologi: stat, civilt samfund og marked

Bergsgard  betragter  politik  som  et  flertydigt begreb, der kan forstås ud fra mindst tre  definitioner:  Politik  består  i  at  fordele knappe materielle goder, at  regulere  konflikter og at bearbejde meninger for at skabe fællesskab.

Dermed bliver det politiske placeret i et bredere  perspektiv,  der  overskrider  grænserne for det offentlige magtsystem. Idrætspolitik foregår i et krydsningsfelt mellem tre sektorer: staten, civilsamfundet og markedet. 2 Denne trialektik oversætter Bergsgaard  til  Bourdieu-inspirerede  antagelser om tre poler, som idrætten forholder sig til: en  velfærdsideologisk,  en  økonomisk  og en  frivillighedens  pol.  Med  dette  tre-sektor-forhold er skridtet taget fra en politologisk  til  en  sociologisk  analyse.  Fra  love, retningslinier, pengestrømme, beslutningsgange og institutionaliserede ordener retter afhandlingen opmærksomheden mod over- Bergsgards disputats blev forsvaret ved det Samfundsvidenskabelige Fakultet på Oslo Universitet.

ordnede  strukturbegreber  som  felt,  magt, modsætninger og kapital. Idrætspolitikken kan i dette perspektiv ses som et bidrag til en magtudredning af forholdet mellem det statslige, civile og markedsmæssige.

Bergsgard  har  valgt  at  sætte  fokus  på med- og modspillet mellem Norges Idrettsforbunds  (NIF)  top  og  Kulturdepartementets idrætsafdeling i tidsrummet 19912001.  Han  belyser  fire  cases  af  manifest sammenstød - om spillemidler, om lokalstøtte, om nationalanlæg for ski og om tvrettighederne.  Fortællingen  er  baseret  på

anonymiserede interviews med centrale informanter (fra NIF, Kulturdepartementet og andre) samt betænkninger, presseklip etc.

## Modsætningslinier

Med analysen af norsk idrætspolitik fører Bergsgard os ind i en verden af indre modsætninger.  Idræt  er  ikke  bare  ét  sammenhængende felt, men den gennemkrydses af konfliktlinier.  Norsk  idræt  har  gennem lang tid været præget af især to traditioner, som dannede og danner et forholdsvist sta- bilt modsætningspar. I begyndelsen dominerede spændingsforholdet  mellem  den breddeorienterede organisation Centralforening for Udbredelse af Legemsøvelser og Vaabenbrug (1861) og den mere eliteorienterede Norges Riksforbund for Idræt (1910). I mellemkrigstiden fulgte konflikten  mellem  den  socialistiske  organisation Arbeidernes idrettsforbund og den borgerlige Landsforbundet for idræt. Da Norges Idrettsforbund (NIF) blev oprettet efter krigen som enhedsorganisation, flyttede spændingen til det indre af organisationen: til  forholdet  mellem  bredde-  og  topidræt, mellem de regionale idrætskredse og specialforbundene, mellem folkehelseideal og olympisk ideal samt mellem velfærdslogik og særskilt idrætslogik.

Bergsgard beskriver, hvordan den ene linie i norsk idræt betoner alsidighed, idrættens nytteværdi (folkehelse etc.), breddeorientering,  det  nationale  og  amatørismen. Den har rødder i tysk gymnastik og i mellemkrigstidens arbejderidræt og lever videre i NIF's regionale struktur. Den anden linie betoner specialisering, idrættens egenværdi,  eliteorientering,  det  internationale og professionalismen. Den har sine rødder i engelsk sport og den borgerlige sportsorganisation og finder nu til dags sit udtryk i Norges Olympiske Komité og i specialforbundene.

Ved siden af denne gennemgående, men indholdsmæssigt  varierende  dualisme  opstod  der  også  spændinger  af  anden  art, nemlig mellem NIF's centrale top og lokalidrætten,  mellem  NIF  central  og  specialforbundene, mellem frivillighed og professionel administration, samt mellem de store  og  de  små  specialforbund. I 1990'erne vokser  desuden  spændingsforholdet  mellem staten (med dens dokumentationskrav og rapporteringsbureaukrati) og det frivillige arbejde.

## Den norske idrætspolitiske models forandring

På denne historiske baggrund og på grundlag af case-analyserne tegner Bergsgard et billede  af  den  norske  idrætspolitiske  model. Den karakteriseres ved, at staten er hovedleverandør af midler til NIF og de fleste  andre  idrætsorganisationer.  Fordelingen sker uden om statsbudgettet og Stortinget.  Monopolorganisationen  NIF,  som selv i høj grad er et produkt af statslig politik, hævder alligevel, at de besidder en relativ autonomi. Balancen skiftede fra Hofmo-tiden,  da  idrætsbureaukratiet  var  bestemmende, over en mellemperiode af 2030 år, da NIF var mere centralt i brugen af pengene, til 1990'ere, Skaset-tiden, da bureaukratiet igen blev mere udfarende.

Idrætspolitikkens  tre  faser  svarer  i  det store  og  hele  til  den  faseinddeling,  som man  har  fundet  i  den  almene  politik:  en korporativ  fase i  1950'erne,  en segmentdannelse i  1970/80'erne  og  en  vis  afsegmentering og pluralisering efter 1990.

Gennem hele tidsrummet genkender man flere af de modsætninger, som tidligere  har  gennemkrydset  idrættens  sociale felt,  først  og  fremmest:  almen  nytteværdi vs.  idrættens  egenværdi,  idrætskredsenes linie vs. specialforbundets linie, alidræt vs. særidræt.

Desuden  forøges  spændingen  mellem 'idrætten' i ental og den voksende pluralisme  i  folks  praktiske  bevægelseskultur.  I 1971 var NIF's slogan: » Der findes bare en idrett!« Idrætsaktiviteternes  mangfoldighed stiller imidlertid spørgsmål ved dette. En anden spænding findes blandt magtens mænd. Her møder man en folkehygiejnisk, en frivillighedsorienteret og en pragmatisk habitus, der er præget af professionalitet og karriere i erhvervslivet.

Hvordan forholder magtcentrene sig til hinanden? » Vi  har  veldig  gode  relasjoner til  Kulturdepartementet , « vurderede en af Bergsgards informanter fra NIF's centrale top. » NIF og idrettsavdelingen i Kulturdepartementet  har  en  stadig  krig,« mente derimod en informant fra Stortinget. Denne modsigelse opløser Bergsgard ikke i en enten-eller,  men holder fast i en både-og. Det  ministerielle  bureaukrati  i  det  norske Kulturdepartementet  og  toppen  af  idrættens  monopolorganisation  NIF  sidder  »i samme  båd«  og  spiller  inden  for  denne ramme  med  og  mod  hinanden.  Departementet besidder den formelle og økonomiske magt, mens NIF råder over den folkelige kapital, sportskapitalen og den økonomiske  kapital.  Deres  konflikter  er  »krusninger på overfladen«. Magtforholdene er stabile, statens magt i idrættens felt er ikke reduceret,  men  NIF's  top  har  på  trods  af dens afhængighed fra statens midler opretholdt en betydelig grad af autonomi. Alligevel  sker  der  forandring,  især  nu  hvor idrætten i de senere år er blevet præget af bevægelseskulturel differentiering og aktivitetsmæssig udvidelse. Bergsgard viser, at det korporativt styrede idrætssegment slår sprækker.

## Kritikpunkter - i forhold til felt, autonomi og sektortænkning

Bergsgard  fortæller  nuanceret  om  idrætspolitikkens  indre  liv  på  statens  og  monopolorganisationens top ved at fortolke konkrete  cases  ud  fra  bourdieuske  kapitalbegreber 3 og  forholdet  til  statslig,  markedsmæssig og civilsamfundsmæssig logik. Disse to analyseniveauer - kapitalformerne  og  den  sektorielle  trialektik  -  hænger imidlertid ikke så klart sammen, som man kunne ønske sig. Og deres bidrag til ana- lysen af de empiriske cases er heller ikke tvingende.  Der  håndteres  mindst  ni  kapitalformer på en ikke ligefrem overskuelig måde. Af og til bliver kapitalbegrebet brugt på en måde, der ligner begreberne 'logik' og  'ideal',  'orden' og  'magt',  'trosgrundlag' og 'trossætning'. Kapitalbegrebet, som hos Bourdieu kommer fra en materialistisk analyse og derfra har sin værdi, får altså en idealistisk drejning.

Denne  analytiske usikkerhed skyldes nok, at forfatteren har gjort sig afhængig af en  bog  af  Munk/Lind,  som  afprøver  en bourdieusk tilgang på dansk idrætspolitik. 4 Fra  denne  bog  stammer  også  formuleringen om den »velfærdsideologiske« pol side om side med økonomiens og frivillighedens poler. Den basale praksis, som begreberne 'økonomi', 'frivillighed' og 'kapital' står  for,  ligger  imidlertid  på  et  helt  andet niveau end den ideologiske overbygning.

Bergsgards  afhandling  læner  sig  desuden  alt  for  stærkt  op  af  antagelsen  om »idrætsfeltets  autonomi«.  Munk/Lind  postulerer denne autonomi ved at opfinde en fjerde  pol,  »idrættens  kulturelle  pol«,  og blande begreberne »idrættens natur«, »idrættens felt« og »idrættens logik« sammen  -  indtil  alt  teoretisk  er  uklart,  men svarer til et idrætsidealistisk billede.

Når  man  ophøjer  visse  konkrete  historisk-sociale  og  administrative  forhold  til 'autonome'logikker, falder man i den samme  grøft,  som  Niklas  Luhmanns  systemteori har gjort: Man forholder sig affirmativt til givne administrative eller organisatoriske afgrænsninger 5 :  Idræt er, hvad der er organiseret i idrætsforbundet.

Dette gør opmærksom på en ejendommelig Bourdieu-reception, som for tiden mere generelt  går  gennem  de  nordiske  lande. Bourdieus sociologi bliver ikke forstået som en  dynamisk  fornyelse  af  klasseanalysen, hvor begreber som habitus, smag og kapital bygger bro mellem individet og folks kollektive mønstre. Men Bourdieu bliver alt for ofte  forstået  som  en  slags  strukturalist  og systemtænker,  som  en  fransk  Luhmann. Hvad  hos  Luhmann  hedder  'system' og 'subsystem', bliver nu til 'felt' og 'subfelt', og  hvad  hos  Luhmann  hedder  systemets 'selvreferentielle logik' eller 'binære kode', bliver til bourdieusk doxa. 6

Netop for forskningen i idrætspolitik er det vigtigt at være opmærksom på forskellen mellem Bourdieu og Luhmann, mellem bevægelserne  i  det  bourdieuske  felt  og funktionslogikken  i  den  luhmannske  systemteori. Fordi politikanalysen er grundlæggende fristet til at tage bestemte politiske områder for givet, herunder idræt. Men det er de ikke - de er historisk blevet til og under  forandring.  Sektorerne  er  ikke  afspejlinger  af  metafysiske  ideer  i  platonsk forstand, heller ikke skabt af den hegelske 'Verdensånd' eller af en abstrakt rationalitet af 'binære koder'. Politikkens sektorer er skabt af mennesker og deres sociale bevægelser - og af magten.

Det er dette, som Bergsgards afhandling dokumenterer. Disputatsens ydmyghed over  for  idrætslig  sektortænkning  er  der altså ingen grund til. Med grundigheden og bredden i undersøgelsen er den norske afhandling langt mere bæredygtig end Munk/Linds studie fra Danmark.

## Augestad: Kundskabssociologisk analyse - nedefra

Mens  Bergsgard  går  ud  fra  den  politiske magt på toppen, retter Pål Augestad sin opmærksomhed primært på den pædagogiske magts kropskulturelle side. Han analyserer faget legemsøvelser i Norge, dens ideologier  og  praksisser,  som  de  trådte  frem  i tidsrummet 1889-1960.

Pål  Augestads  afhandling  er  først  og fremmest  kundskabssociologisk.  Med  reference til Alfred Schütz, Michel Foucault og  Pierre  Bourdieu  belyser  afhandlingen, hvordan viden bliver produceret - her konkret:  hvordan  viden  om  kroppen  socialt bliver  konstrueret  i  det  norske  skolefag kroppsøvning i  takt  med  historiske  forandringer.  På  grundlag  af  gymnastikinspektørernes  indberetninger,  folks  erindringer, læreplaner  og  fotografier  skriver  forfatteren historie nedefra, dvs. fra det lille til det store,  fra  teknologier  og  praksisser  (rum, redskaber,  sprog)  til  de  overordnede  diskursive og autoritative systemer.

Afhandlingen finder frem til to historiske faser, der er bestemt af tre cæsurer. I 1889 blev  gymnastikfaget  obligatorisk  i  norske byfolkeskoler, i 1925 fik Norge en ny national normalplan for alle byskoler med egen fagplan for kropsøvelsesfaget, og efter 1960 forandrede faget sig i nye retninger.

Gymnastikfagets fase fra 1889 til 1925 var  præget  af » disciplin,  dannelse  og  nation«. I kropsøvelsesfagets fase fra 1925 til 1960  skiftede  mønstrene  hen  imod » den rene krop i det rene rum«. Overordnet gik fagets vej dermed fra militær disciplinærmagt  til  en  medicinsk-naturvidenskabelig livsreguleringsmagt.  Med  en  ny  pædagoggeneration i 1970'erne og med mønsterplanen  fra  1971  skete  der  igen  grundlæggende omjusteringer i faget, hvor man erstattede  konkurrencemomentet  med  initiativ, spontanitet og fantasi som overordnede værdier.

## Modernitetslogikkernes forandring og kontinuitet

Afhandlingen  fokuserer  således  på  forandring  -  med  brud  sidst  i  1800-tallet,  i 1920'erne og i 1970'erne. Dermed under- Augestads afhandling udgivet fra Høgskolen i Telemark.

spilles de kontinuiteter, som afhandlingens 'genealogiske' dele  omtaler.  Man  kunne ønske sig en konkretisering af, hvilke epoke-formationer undersøgelsens  kategorier refererer  til.  Hvordan  forholder  de  overordnede modernitetslogikker,  som  Foucault har peget på for perioden 1650-1800, sig  til  de  specifikke  (del-?)  logikker,  som træder frem i undersøgelsen af 1900-tallets skolefag?  De  forskellige  kulturelle  logikker,  som Augestad refererer til,  skal  altså både  indholdsmæssigt  og  periodiseringsmæssigt bestemmes i forhold til hinanden.

Den omtalte  (militære) disciplineringslogik udviklede  sig  allerede  med  1600/ 1700-tallets  militæreksercits  og  de  adels- mæssige eksercitier. Dannelseslogikken derimod udfoldede sig først med 1800-tallet,  skønt  den  havde  rødder  i  oplysningstiden.  Desuden  taler  afhandlingen  om  en normalitetslogik ,  som  i  1920'erne  bliver erstattet af en præstationslogik ; men denne præstationslogik  havde,  som  sportshistorien  har  vist,  sin  oprindelse  i  industrialismens  produktivitetskultur  omkring  1800. Hygiejnelogikken , som bliver udbredt med 1920'ernes funktionalisme, er af nyere dato, men leder tilbage til processer, der begyndte efter middelalderen. Observationslogikken er  dokumenteret  som  panoptisk tilskuerperspektiv omkring 1800 (Foucault), men kan spores tilbage til renæssan- cetiden  med  gukkasse-teatret  og  befæstningens citadel. Renselses- eller sanatorielogikken har  ganske  vist  også  forløbere, men dens placering i 1920'ernes funktionalisme er overbevisende. Nationalitetslogikken ,  som afhandlingen daterer til fasen 1889-1925,  er  ikke  begrænset  til  denne, men  udfolder  sig  med  1700-tallets  nationaldemokratiske  revolutioner  -  og  efter 1925.  Og kønsdifferentieringslogikken får bestemt en ny kvalitet efter 1900, men må også ses i forhold til en længere historisk kontinuitet.

På fortolkningens plan nævner Augestad desuden den formålsrationelle logik (i Max Webers forstand), som fortæller noget om de lange linier i den vesterlandske historie. Det gælder også det firkantede rum og  de rette  liniers  logik .  Derimod  leder henvisningen  til  Michel  Foucault  og  det kapitalistiske samfunds  biopolitik  snarere til processer, der starter i 1800-tallet. Igen på  en  anden  måde  leder  henvisningen  til Norbert Elias' civiliseringsproces tankerne hen  til  den  vesterlandske  magtlogik  i  det tidlige  nutids  høviske  samfund.  Og  så  er der åbne spørgsmål angående individualiseringslogikkens historiske  placering  -  er den moderne eller 'postmoderne'?

Logikbegreberne  i  Augestads  undersøgelse  skaber  altså  problemer  af  teoretisk art, der minder om kapitalbegrebernes problematik i Bergsgards afhandling.

## Sport mellem offentlig, kommerciel og civil logik

Og hvad så med selve idrætten? Augestad viser,  hvordan  sportens  præstationslogik opnåede en vis hegemoni i skolens kropsøvelsesfag  i  fasen  1925-1960.  Men  i  forhold  til  afhandlingens  fokus  på  den  militære og den naturvidenskabelige tradi- tionslinie  virker  sporten  og  den  folkelige foreningsidræt underbelyst.

Denne  relative  ubalance  gør  opmærksom på, i hvor høj grad afhandlingen fokuserer på den offentlige/statslige indsats og forstår sig selv som » et case… for statens politikk «.  Rigtigt  nok  følger  skolen,  militæret  og  sundhedsvæsenet  den  offentlige/ statslige  logik,  og  det  er  legitimt  at  begrænse analysen således. Men når afhandlingen påpeger idrættens indflydelse, rejser der  sig  spørgsmål  om,  hvilken  betydning sportens,  markedets  og  underholdningskulturens logik på den ene side og det civile samfunds henholdsvis de frivillige idrætsforeningers logik på den anden side har  haft.  Også  1920'ernes  sundhedsbevægelse og 1970'ernes nye pædagogik kan næppe forstås uden om de selvorganiserede folkelige reformbevægelser i det civile samfund. Sam- og modspillet mellem stat, markedet og civilt samfund fortjener altså en speciel opmærksomhed.

## Praksis, forandring, modsætninger

Begge  undersøgelser  har  væsentlige  træk til fælles, der gør dem interessante. De går historisk til værks ved at interessere sig for samfundsmæssige forandringer. Men dette sker i rammen af sociologisk forskning, ikke i historismens spor, hvor man spørger, hvordan det virkeligt har været.

Begge  studier  er  spændt  op  mellem ideologiske (politiske, dannelseslogiske) overbygninger  på  den  ene  side  og  kropskulturel praksis på den anden. Men de går forskellige veje, dels oppefra, dels nedefra.

Begge  undersøgelser  vælger  en  fransk teoribaggrund.  Det  kontrasterer  mod  angelsaksiske og positivistiske orienteringer i andre skandinaviske forskningslandskaber.

Netop den fransk-kontinentale orientering i Norge lægger op til frugtbare udvekslinger med dansk forskning.

De to norske studier fører på forskellige måder os frem til kropskulturens og idrætspolitikkens indre modsætninger - mellem bredde og elite hos Bergsgard, mellem di-

## Noter

1. Hofmo  var  først  leder  af Arbeidernes  Idrettsforbund (AIF) og så næstleder af Norges Idrettsforbund (NIF), senere blev han kontorchef for Statens Idrettskontor 1946-66. Han var en magtfuld fortaler af enhedsorganisationen, af en folkehygiejnisk idrætsmodel og af idrættens offentlige finansiering gennem tipsmidler. Skaset var i 1980'erne præsident for NIF, men blev i 1990'erne chef for Kulturdepartementets  idrætsafdeling  og  som  sådan  en magtfuld modspiller af NIF-toppen, før han gik af i protest mod dopingsagen.
2. De  tre  sektorer  følger  hver  deres  egne  logikker: Staten følger distributionslogikken; der handles ud fra politiske beslutninger, som sker på grundlag af kontroversielt debatterede (og skiftende) værdier, som angår hele folket. Organiserede interesser refererer tilbage til det civile samfund (uden at være identisk med dette), hvis logik er bestemt af folks frivillige  selvorganisering.  Men  der  er  en  tredje, der  spiller  med:  Økonomiske  interesser  følger markedets logik. Idræt er i stigende omfang et interesseområde for erhvervsvirksomheder, hvis logik er bestemt af gevinst.
3. For teoretisk at strukturere denne verden af modsætninger  bruger  Bergsgard  Pierre  Bourdieus  sociologiske begreber om det sociale felt , doxa (feltets logik eller selvfølgelighed) og habitus som den skabende  praktiske, ikke-kalkulerede sans,  der fører til handlinger. Men først og fremmest bruges de bourdieuske kapitalbegreber. Kapital er et potentiale, som kropsliggøres, objektiveres og institutionaliseres. Kapitalen ligger i personen, i ting og sager og i institutionelle forhold. Tre kapitalformer

sciplin, sundhed og sport hos Augestad. Og de dokumenterer, at offentlige forhold som statens politik og undervisningsvæsen må belyses i forhold til interesserne på markedet og til praksisserne i det civile samfund. Dialektisk tænkning trænger til en udvidelse, til en trialektisk analyse.

- uddifferentieres som grundlæggende. Den økonomiske kapital følger med sponsorer og medier eller er afledt af personlig erhvervserfaring og succes i management.  Den sociale  kapital afledes  af  netværkslogik,  eksklusions-  og  inklusionsmekanismer, tillid og anerkendelse, af de politiske eliters 'familierelation'.  Den kulturelle  kapital refererer til kulturelle og identitetsrelaterede værdier, f.eks. til ski som element i den norske nationale identitet. Desuden taler forfatteren også om symbolsk kapital, politisk kapital, folkelig kapital, idrætskapital, sportskapital (som refererer til konkurrencelogikken)  og  frivillighedskapital  (som  refererer  til  det frivillige arbejde inden for organisationer).
4. Martin  Munk  &amp;  Jakob  B.  Lind  2004: Idrættens kulturelle pol. En analyse af idrætsfeltets autonomi belyst  ved  Pierre  Bourdieus  metode .  København: Museum Tusculanums Forlag.
5. Man projicerer således afgrænsninger fra bureaukratiets  verden  -  hvor  der  eksisterer  økonomi-, kultur-, social-, sundheds- og idrætsadministrationer side om side - til ideernes verden. Ud fra denne  systemfunktionalistiske  logik  kunne  man  med samme ret tale om 'fodboldspillets autonomi' eller om  'jernbanevæsenets  natur',  da  de  også  følger hver 'deres egen logik' og har deres egen organisering - og hvorfor ikke 'dopingkontrollens felt'?
6. Denne 'oversættelse' sker så at sige 'bag om ryggen'. Hverken Munk/Lind eller Bergsgard refererer  eksplicit  til  Luhmann. Den tendentielle 'felt'systemisme i sociologien kan ses som et implicit resultat af den nordiske 'indre velfærdsstat'.

## Litteratur

Pål Augestad 2003: Skolering af kroppen. Om kunnskap og makt i kroppsøvningsfaget . Afhandling for dr. polit. graden, Institut for sosiologi, Universitetet i  Oslo.  Utg.  Høgskolen  i  Telemark,  Institutt  for idretts- og friluftsfag.

- Bergsgard,  Nils  Asle  2005: Idrettspolitikkens  maktspill. Endring og stabilitet i den idrettspolitiske styringsmodellen .  Doktoravhandlinger  forsvart  ved Det samfunnsvitenskapelige fakultet, Universitetet i Oslo. nr. 18.