Kierkegaard og Rasmus Nielsen
Forfattere: Helge Hultberg
Tidsskrift: kierkegaardiana (1982-06-08)

## Kierkegaard og Rasmus N ielsen

## af HELGE  HULTBERG

## Til  Steffen  Steffensen

»Samtidighed«  er  et  af  de  ord,  som  Søren  Kierkegaard  for  altid  har været med til  at præge.  »Det  Forbigangne  er  ikke Virkelighed:  for  mig;  kun  det Samtidige er Virkelighed  for mig.«1  På  dette trin  er  det  endnu helt alment holdt,  men  naturligvis  er  det  specielt  samtidigheden  med  Jesus,  det  drejer sig  om.  Først  når  vi  forsøger  at  gøre  os  samtidige  med  ham,  forstår  vi, hvem vi er,  og vi må indrømme,  at vi ikke slår til.  Eller vi kniber udenom: Den  forstandige  siger  i  samtidighedens  situation:  »Han  er  bogstaveligen Ingenting.«2   Nu  1800  år  efter  er  det  let  nok  at  sværme  for Jesus,  at  kalde

ham Guds søn, men det tæller ikke:

»Pas  vel  paa  dette  om  Samtidigheden;  thi  ikke  kommer  det  an  paa, hvad  Stads  Du  gjør  for  en  Afdød,  nei;  men  dette,  hvad  Du  gjør  i  Sam­ tidighed,  eller  at  Du  gjør  det  Forbigangne  saaledes  nærværende,  at  Du kommer  til  at  lide  som  var  Du  samtidig  dermed,  dette  af  gjør  hvad  Men­ neske  Du  er.  Det  derimod  at  gjøre  Stads  for  en  Afdød  -   nu  det  forstaaer sig,  det  afgjør  ogsaa,  hvad  Menneske  Du  er,  at  Du  nemlig,  ifølge  Jesu Christi  Dom,  er  en  Hykler,  ja  en  Morder,  den  Afdøde  modbydeligere  end De, der sloge ham ihjel«.3

Noget  lignende  gælder  i  forholdet  til  Søren  Kierkegaard.  Han  var  vel ikke  Guds  søn  i  snævrere  mening,  selv  om  han  nok  af  og  til  har  været på  nippet  til  at  tro  det,  ej  heller  var  han  vel  en  apostel,  men  der  hørte  al­ ligevel  en  hel  del  til  at  erkende  ham  i  samtidighedens  situation,  at  se,  at han  var  noget,  villigt  at  udsætte  sig  for  bremsens  stik  og  ikke  affærdige ham som fantast.  Jeg tror ikke,  de øjne var lykkelige,  der så  Søren Kierke­ gaard  på  jord.  Han  var  en  provokation,  han  overdrev  så  gyseligt.  Vi  for­ standige  og  veletablerede,  der nu  ærer  ham  og  bygger mausolæer  for  ham, bør  nok  forsøge  at  gøre  os  samtidige  med  ham,  og  da  vil  mange  af  os nok måtte indrømme, at vi ville have været med til at stene ham.

Derfor  er  det,  man  skal  være  varsom  med  at  dømme  Kierkegaards  om­ givelser.  Man  kan  ikke  forlange,  at  de  skulle  have  bespist  ham  på  Prytaneion  eller  dannet  komiteer  til  popularisering  og  udbredelse  af  hans  tan­ ker;  han  var  en  potentielt  farlig  mand;  så  meget  forstod  man  ham  i  hvert fald;  han  var,  omend  uden  større  held  i  første  omgang,  en  kulturnedbry­ der,  i  hvert  fald  en  fredsforstyrrer.  Forståeligt  derfor,  at  man  rakte  ham skarntydebægret -  tilpasset danske forhold.

Nu var det jo  ikke  sådan,  at  Kierkegaard  ikke  søgte  at  lokke  tilhængere til  sig,  selv  om  han  var  klar  over  faren  ved  den  sag.  En  stor  del  af  hans offentlige  fremtræden  var kamuflage  for  at møde  folk,  hvor  de stod.  Hans æstetiske  skrifter  appellerede  til  de  dannede,  hans  opbyggelige  taler  til  de biedermeierkristne; han  optrådte  ingenlunde  som  misantrop,  og  der  var vel  også  meget  i  ham  af  henholdsvis  en  nihilist  i  romantismens  forstand og  af  en  konservativ  idylliker  i  senromantikkens  ånd.  Men  både  det  æste­ tiske  og  det  etisk-religiøse  stadium  er  vel  for  ham  kun  springbrætter  for det  eminent  religiøse, religiøsiteten  B, som  han  kalder  det.  Derfor  var det,  at  han  ingen  disciple  fik.  Der  findes  ingen  tidlige  kierkegaardianere, som  man  har  påstået;  selv  den,  der  kommer  ham  nærmest,  Rasmus  Niel­ sen,  gjorde  ikke  springet  med,  han  forsøgte  at  mediere,  at  assimilere,  at indoptage visse kierkegaardske impulser i den herskende Biedermeier-ånd.

Alligevel  skal  man  ikke  håne  Rasmus  Nielsen.  Spørgsmålet  er,  om  vi  i dag  er  nået  så  forfærdelig  meget  længere,  om vi  har  mod  til  at  lade  Kier­ kegaard  stå  i  al  sin  radikalitet,  eller  om  ikke  også  vi  vil  et  både-og?  For Rasmus  Nielsen  i  hans  samtidighed  var  sagen  i  hvert  fald  betydelig  van­ skeliger  end  for  os,  og  hvad  man  end  kan  sige  om  ham,  så  bør  man  ikke glemme,  hvad  Kierkegaard  selv  siger,  da  deres  forhold  var  ved  at  være til  ende:  »R.  Nielsens  Fortjeneste er at være blevet opmærksom  (ikke lidet, naar man er en ældre Mand) .«4

Når det  er  sagt,  så  bliver  det  meste  af  beretningen  om  Rasmus Nielsens forhold  til  Søren  Kierkegaard  en  gennemgang  af  menneskelige  og  intel­ lektuelle  svagheder.  Rasmus  Nielsen  blev  opmærksom,  ja,  det  blev  han, men  spørgsmålet  er,  om  det  var  helt  uden  Absicht,  han  blev  det.  Nielsen var  en  dybest  set  ufilosofisk  ånd, der  ved  skæbnens  gunst  eller  måske snarere  ugunst  i  1841  i  en  ung  alder  blev  professor  i  filosofi.  Hans  be­ skedne  ballast  var  en  martensensk  hegelianisme,  men  han  var  tydeligvis ikke  tilfreds  med  blot  at  vedblive  at  forkynde  en  efterhånden  godt  ud*

vandet  spekulativ  idealisme.  Og  da  er  det,  han  bliver  opmærksom  på Kier­ kegaard.  Da Smulerne og Efterskriften udkommer,  opsøger  han  den  unge forfatter,  og  de  begynder  at  promenere  sammen  på  volden.  Hos  Kierke­ gaard  må  der  være  mulighed  for  at  hente  fornyelse,  tænker  Nielsen,  og Kierkegaard  selv  gennemskuer  da  også  ret  hurtigt  denne  lidet  eksisten­ tielle begrundelse for at begynde at dyrke paradokset:

»Hvad ham  angaaer,  da har han  oftere,  om  ikke  strax,  saa  længere hen, tilstaaet  mig:  at  han  var  kjed  af  at  staae  i  Skyggen  for  Martensen,  der skulde  være  Alt  og  han  Ingenting,  saa  M  endog  indtog  i  Videnskabernes Selskab  den  Plads  der  tilkom  ham;  at  han  ville  frem,  men  at  han  ind-

saae, at det var umuligt at komme saaledes, at man slap mig forbi. «5

Rasmus  Nielsen  brugte  -   og  misbrugte -   Kierkegaard,  men  i  retfærdig­ hedens  navn  skal  det  siges, at  også  Kierkegaard  drømte  om  at  spænde den  fire  år  ældre  professor  for  sin  vogn.  Der  skulle  jo  gerne  opdrages en  til  at  udgive  papirerne,  og  det  var  også  bekvemt  at  have  en  at  afprøve sine  formuleringer  på.  Men  selvfølgelig  var  Kierkergaard  ikke  den  mand, der  koldt  kunne  udnytte  et  andet  menneske,  det  hele  fik  hurtigt  et  dybt religiøst perspektiv:  »Sagen er,  det er mig,  der skal opdrages,  og dertil bru­ ges  et  saadant  Menneske,  som  er  draget  ind  i  mit  Guds-Forhold.  Jeg  an­ bringer  det  exploderende  Stød  i  uhyre Frygt  og  Bæven ,  jeg  vilde  i  en  vis Forstand helst være fri.«6 Så vidt kan Kierkegaard gå,  at han kan sammen­ ligne  forholdet  til  Rasmus  Nielsen  med  forholdet  til  Regine?,  men  heller ikke  denne  sammenligning  fritager  ham  jo  for  mistanken  om,  at  han  i forholdet mest har tænkt på sig selv: Det er mig, der skal opdrages.

Kierkegaard  har  altså  egentlig  ikke  noget  at  lade  Nielsen  høre,  og  til yderligere  retfærdiggørelse  af Nielsen  må  det også  siges,  at han  næppe har henvendt  sig  til  Kierkegaard  udelukkende  af  taktiske  hensyn.  En  vis  til­ tro  må vi  nok  skænke ham,  når  han  i  1849  i  en  anmeldelse af både Efter­ skriften  og Martensens Dogmatik kan  skrive:  »Intet  af,  hvad  jeg ellers  har hørt  eller  læst  om  Gudserkj  endelse,  har  i  den  Grad  tiltrukket  og  frastødt mig,  som  den  kække  Paastand,  at  den  højeste  Sandhed  er  et  Paradox.«^ Hele livet beholdt  denne påstand  stor -  positiv  og  negativ -  betydning  for ham,  også  da  det  ikke mere var spændende og  nyt,  og han var  den  eneste, der  under  Kierkegaards  afsluttende  kirkekamp  havde  mod  til  at  stå  frem og  forsøge  at  se  noget  delvis  berettiget  i  angrebet  på  Mynster.

Rystet  har han  altså  nok  været,  men  til  Kierkegaards  store  ærgrelse  har han  ikke  omsat  denne  rystelse  i  eksistens  og  karakter  -   han  kunne  ikke nære  sig  for  hele  tiden  at  ville  blænde  med,  hvad  han  havde  hørt,  han strøede om sig med arven fra de rige onkler  (pseudonymerne), som Martensen  udtrykte  det.8 a   Kierkegaard  betroede  ham  jo  meget,  før  det  endnu  var trykt,  og  minsandten  om  ikke  Nielsen  bragte  det  videre  i  en  forkert  sam­ menhæng og i  direkte meddelelse og udgav det for sit eget. Evangelietroen og  den  moderne  Bevidsthed fra  1849  var  et  gyseligt  eksempel  på  prangen med lånte  fjer.  Og så  ville Nielsen  endog  somme tider give  det  indtryk  af, at  han  var  den  overlegne  ånd,  der kunne  dømme  Kierkegaard  og  samtiden imellem.  Da han  i  1850  udgav  sin  bog Dr.  H.  L.  Martensens  dogmatiske Oplysninger  belyste, hvor  han  atter  sammenligner  Martensen  og  Kierke­ gaard,  satte  han  til  Kierkegaards  store  harme  på  titelbladet:  magis  amica veritas.  Alligevel  skrev  Kierkegaard  samme  år  i  sin  dagbog:  »At  Nielsen var og  er  den  eneste mulighed her har jeg altid sagt. «9

Men  Kierkegaard  måtte  nu  til  at  indse,  at  heller  ikke  Rasmus  Nielsen var  nogen mulighed.  Kierkegaard havde været bange  for at  dø,  inden,  som han  1850  siger:  »Sagen egentlig sættes ind«, 10  og han havde villet opdrage Nielsen  til  sin  apostel,  der  kunne  gennemføre  opgøret  med  Biedermeierånden.  Men  han  indså,  at  han  nu var  kommet  til  en  skillevej:  Enten  måtte han knytte Nielsen  meget  stærkere  til  sig  eller  »han  og  jeg  maa  gjøres  saa bestemt friere af hinanden, at jeg aldrig foranlediges til at bruge min Maalestok,  ved hvilken  jeg dog kunne gjøre ham Uret og vel har gjort ham Uret. Det sidste er vistnok indtil videre det Bedste. «11

At  Nielsen  blev  forvirret  og  ikke  kunne  gennemskue  forholdet,  er  ikke noget  under.  Han  havde  følt  sig  tiltrukket  og  frastødt  af  paradokset,  og nu  viste  det  sig,  at  han  var  kommet  ind  i  et  åndeligt  kraftfelt,  hvor  han ikke  kunne  orientere  sig.  Da  Kierkegaard  stødte  fra,  har  han  vel  følt  sig

befriet,  og  som  Regine  kom  han  vel  ud  af  oplevelsen  uden  det  helt  døde­ lige  sår.

Den  store  åndelige  befrugtning  havde  han  imidlertid  heller  ikke  fået. Paul V. Rubow forsøgte i sin tid i nogle kronikker i Berlingske Aftenavis 12 at  forkynde  ham  som  eksistentialismens  miskendte  geni,  som  Kierkegaard overlegen  i  dialektik,  som  en  mand,  der  var  blevet  verdensberømt,  havde han  skrevet  på  engelsk  eller  tysk.  Men  nøgternt  set  er  han  et  rodehovede, der ikke formår at tænke konsekvent.  Fra sit spekulative, hegelsk-martensenske  udgangspunkt  føres  han  efter  oplevelsen  med  Kierkegaard  over  i  retning  af  en  kantisk  kriticisme,  der  imidlertid  hele  tiden  atter  forlades  til fordel  for  spekulationen.  Kantianisme,  og  oven  i  købet  en  højst  skrøbelig sådan,  det er,  hvad Nielsen  får ud  af Kierkegaards oprør mod systemet,  og at mange,  der beråber  sig  på Kierkegaard  i  vore  dage,  heller  ikke  er  kommet det  er  jo  ingenlunde  revolutionært, men  retfærdigvis  skal  det  siges, videre:

»Ifølge  Tænkningens  og  Sandsningens  Ueensartethed  er  Realerkj  endel­ sen  underlagt  endelige  Betingelser,  og  al  vor  Viden  begrændset.  Videns Grændse er  en  dobbelt:  en relativ ,   forsaavidt  her  altid  er  Noget,  vi  endnu ikke vide,  men  som vi  dog med  Tiden kunne  faae  at vide;  en absolut ,   for­ saavidt  en  endelig  Adskillelse  af  Bevidstheden  og  Virkelighedens  Indhold er  begrundet i  vor  Organisation:  her er  altsaa Noget,  vi  i  denne  Tilværelse aldrig kunne faae at vide.«l3

Dette  er  jo  Kants  adskillelse  mellem  Erscheinung  og  Ding  an  sich,  og hvis  den  fastholdes  konsekvent,  lægger  den  temmelig snævre bånd på  tran­ gen  til  at  udsige  metafysiske  sandheder  og  opbygge  systemer.  Vi  får  et skel mellem teoretisk og praktisk fornuft,  mellem viden  og tro for at bruge Nielsens  formulering.  Var han  blevet  stående  ved  denne  sobre  tænkemåde, havde  ingen  fundet på  at kalde  ham kierkegaardianer,  og han havde heller ikke  fået  sin  herostratiske  berømmelse  for  sin  teori  om  tro  og  viden  som absolut  uensartede  sfærer,  der  alligevel  kan  forenes  i  samme  bevidsthed. Men  sagen  er  den,  at  Nielsen  ikke  kan  nære  sig  for  at  spekulere,  meget hurtigt  afløses  den  kriticistiske  soberhed  af  idealistisk  alvidenhed.  Her skal ikke  gås  i  detaljer  med  hans  fortvivlede  forsøg  på  at  forene  Hegel  og Kant,  men  et  par  ord  om  de  teologiske  konsekvenser  er  nødvendige.  Det, mennesket ikke kan erkende,  er ikke desto mindre objekt,  men  da  det  ikke er  objekt  for  et  menneskeligt  subjekt,  postulerer Nielsen -  ud fra  logikken og  ud  fra  selve  begrebet  objekt  -   at  der  må  findes  en  ontologisk  subjekti­ vitet,  der  kan  erkende  -   og  skabe -   objekterne.  Denne  postulerede  subjek­ tivitet,  som  også  kaldes  gud  -   videns  gud  i  modsætning  til  troens  gud  kunne  man  nu  forestille  sig  at  vi  slet  ikke  havde  nogen  forbindelse  med, eller  »han«  men  så  kommer  vi  ind  på  troens  gebet  -   kun  kunne  tale  til os  ved  en  direkte  åbenbaring,  men  Nielsen  postulerer  nu  en  slags  analogia entis  mellem  den  guddommelige  og  den  menneskelige  viden,  og  derfor bliver  mennesket  trods  sit  indskrænkede  begreb  alligevel  i  stand  til at nærme sig en absolut viden:

»Det er uvidenskabligt at  antage  en  guddommelig Viden,  der  skal  falde saa  ganske  udenfor  vor  menneskelige,  at  vi  om  en  saadan  strengt  taget ingen  Viden  kunne  have  ...  Der  maa  i  Principet  kunne  paavises  en  Modsætningseenhed  af  oprindelig  og  afledet  Subjectivitet,  en  Forskjelseenhed af guddommelig og menneskelig Viden. «11

Konsekvensen  af  dette  er,  at  der  ikke  bliver  nogen  egentlig  forskel  mel­ lem  tro  og  viden.  Nielsen  sætter  tilsyneladende  en  fast  grænse  for  viden for  at  give  plads  for  troen,  der  så  enten  kantiansk  må  bestå  af  praktiske postulater  eller  kristeligt  må  bygge  på  åbenbaringens  autoritet,  men  fak­ tisk viser det sig,  at viden på egen hånd kan magte næsten det hele.  »Viden­ skaben begriber,  at den  ikke kan begribe,«!5  proklamerer Nielsen,  men  det hører  bare  forordene  til,  i  den  videre  forhandling  af  den  kristne  tro  spa­ res  der  ikke  på  begribelsen.  Nielsens  store Religionsphilosophie fra  1869 -   og  den  adskiller  sig  ikke  i  det væsentlige  fra  de tidligere  bøger om  evan­ gelietroen  -   er  tydeligvis  en  aflægger  af  Martensens Christelige  Dogmatik fra  1849.  Den  væsentlige  forskel  er,  at  Nielsen  med  stor  emfase  -   i  for­ ordet! -  hævder,  at han bruger trosbegreber, mens Martensen bruger videns­ begreber,  men  den forskel  er  rent verbal.  Det  er  de samme  ord,  der  benyt­ tes,  og  de  benyttes  på  samme  måde;  om  de  er  tros-  eller  vidensbegreber beror slet og ret på en udnævnelse fra forfatterens side.

Kristendommen  bliver  altså  tydeligvis  til  en  lære  -   og  det  var  jo  netop det,  Kierkegaard  kæmpede så  stærkt imod:  »Det der skal  anbringes  er  ikke Viden,  Ideer  -   men Charakteer.«16 Nuvel,  Kierkegaard  anerkender  selv en  slags  videnskab,  men  netop  med  det  formål  at  påvise,  at  man  ikke  kan forstå.  Videnskaben  skal  afsløre  de  mange  forsøg  på  at  gøre  kristendom­ men  forståelig  og  human,  så  det  nøgne,  forsvarsløse  menneske kan  træffes af  åbenbaringen.  Men  hvad  gør  Rasmus  Nielsen?  Ja,  han  vil  netop  forso­ ning  mellem  humant  og  kristeligt,  han  vil  sit  evige  både-og.  At  kristen­ dommen  bygger  på  åbenbaring  nægter  han  naturligvis  ikke,  men  åben­ baringen  som  det  fremmede,  som  det  umenneskelige  krav  til  mennesket, kan  han  ikke  stille  noget  op  med.  Åbenbaringen  og  den  menneskelige  be­ vidsthed  passer  til  hinanden  som  hånd  i  handske,  der  er  kontinuitet  mel­ lem  menneske  og  Gud,  og  vi  kan  altså  i  princippet  udlede  alle  de  kriste­ lige  læresætninger  af vores  egen  psykologi.  Udgangspunktet er  ifølge Niel­ sen  gudsforholdet,  altså  et  dialektisk  samspil  mellem  Gud  og  menneske, men  i  praksis  er  der  tale  om  ren  antropocentricitet,  om  springet  er  der overhovedet  ikke  tale:  »Existensens  Omdannelse  er  ikke  katastrophisk;  den foregaaer -  under  forudsat Villiesanstrengelse -  indefra,  langsomt og stille, men  sikkert  og  sundt,  ved  Opdragelse  og  fremadskridende  Aandsdannel­ se.«!  7   Bevægelsen går nedefra og op,  mennesket er  selv i  stand  til  at hæve sig  til  det  højeste,  kan  ligesom  fremtvinge  nåden.  Religionen  er  på  godt schleiermachersk et spørgsmål om det menneskelige behov:

»Hvilken  Aabenbaring  skal  jeg  antage  (den  muhammedanske,  jødiske eller  kristne)?  Den,  der  paa  det  allerfuldkomneste  tilfredsstiller  din  Sjæls inderste  Trang.  Andet  Kjendemærke  veed  Fornuften  ikke  at  tilvejebringe, men det er ogsaa tilstrækkeligt.« 18

Altså  åbenbaringen  har  værsågod  at  stille  til  eksamination,  om  den  kan finde  nåde  for  vore  øjne;  men  ikke  særlig  overraskende  viser  det  sig  nu, at  netop  den  kristne  åbenbaring  er  den  eneste,  der  kan  tilfredsstille,  ikke alene  Rasmus  Nielsen,  men  hele  menneskeslægten.  Nielsen  kan  være  rø­ rende,  når han  forsøger  sig  som  bibelkritiker  og  minsandten  kan  godkende det hele,  men  det,  at han  godkender og  finder  det  i  overensstemmelse med det  menneskelige  behov -   det  gælder  også  f.eks.  fortællingen  om  de  gadareniske  svin  fra  Lukas  8,26-39,  som  Nielsen  finder  absolut  uundværlig  og i overensstemmelse med åbenbaringens grundkarakter  19 -  altså selv om Niel­ sen  allernådigst godkender,  så betyder  det jo ikke,  at han  anerkender  åben­ baringen  som  sådan.  I  hvert  fald  er  der,  hvis  åbenbaringen  skal  stemme overens  med  den  menneskelige  bevidsthed,  overhovedet  ingen  plads  for paradokset.

Og  uden  paradokset  er  man  som  kierkegaardianer  en  mådelig  patron. Nielsen  forsøger  da  også  gang  på  gang  at  smykke  sig  med  denne  lånte fjer,  men  den  er krøllet  indtil  ukendelighed.  I  forordet  til Religionsphtlosophie støder  Nielsen  i  basunen:  »Ved  at  fastholde  Underet  og  opstille Paradoxet  har  S.  Kierkegaard  sikkret  Religionen  mod  Videnskabens  Over­ greb  og  reist  et  Bolværk  mod  den  negative  Kritiks Indbrud.«20 Men  det er  lige  som  Nielsen  mener,  at  nu  er  det  bolværk  rejst  en  gang  for  alle,  og så kan vi dyrke biedermeier-religionen videre i  fred.  Men  det,  Nielsen  gør, når han  er  færdig med  forordene,  er  slet  og  ret  at  undergrave  de to  søjler, som bolværket hviler på,  eller  rettere:  det bolværk,  som Kierkegaard  rejste, var  slet  ikke  til  for  at  beskytte  guldalderens  humane  religiøsitet,  men  for at  beskytte  det  nøgne  menneske mod  kulturens  omfavnelse,  så der blev  ad­ gang  for  åbenbaringen.  Underet  og  paradokset  kunne  ikke  bruges  til  at værne  om  den  efterhånden  skrøbelige  kultursyntese  i  det  nittende  århun­ dredes  Danmark,  de  var  tværtimod  destruktive,  revolutionære;  og  Nielsen går  da  også  instinktivt  efter  at  have  nævnt  dem  i  gang  med  at  desarmere dem.  Et menneske kan kun  »erkjende  Gud i  Forhold  til  som  det  erkj  ender sig  selv:  som  Mennesket  er,  saa  er  dets Gud.«21 På  en  vis  måde  kunne man nu godt sige,  at troen er paradoksal,  nemlig for den ikke-troende,  men da  den  troende  selv  er  i  en  paradoksal  situation,  er  altså  hans  forhold  til troen  et  ligefremt.  Og  derfor  vil  Nielsen  meget  hellere  afskaffe  begrebet og  erstatte  det  med  »mysteriet«.  I  sine  efterladte  forelæsningskoncepter  fra tresserne  har  Nielsen,  hvad  han  først  til  allersidst  gør  på  tryk,  indladt  sig i  en  regelret  polemik  mod  Kierkegaard.  Guds  menneskevorden  er  jo  det centrale paradoks hos Kierkegaard,  og dette beskæftiger en af forelæsnings­ koncepterne  sig  med.  Nielsen  vil  tale  om  Gud  og  menneske  hos  Kierke­ gaard:

»De  to  Begreber  opfattes  således,  at  de  udelukke  hinanden  -   Dernæst sættes  de  sammen  i  Gudmennesket  -   Paradoxet  i  religiøs  Forstand.  -   Her sees  det,  at  P.,  der  skal  udelukke  Forstanden,  er blevet  til  ved  Forstandens Hjælp.  Det er  Forstanden,  der har knyttet P.'s knude.  Men de to Begreber: Gud og Menneske  (kan)  ikke afsluttes, udtømmende bestemmes af Forstan­ den -   (saaledes  som  Cirkelen  og  Fiirkanten  -   eller  som  Evighed  og  Time­ lighed) -  Gudsbegrebet uudtømmeligt. Menneskebegrebet uudt. Begges høieste  Eenhed  ikke  i  den  menneskelige,  men  i  den  gudi.  Viden.  Istedenfor  P altsaa Mysteriet -   ikke  som  et  taaget ubestemt Udtryk,  men  som  en  klar og fattelig Kategori.«22

Videre  er  der  et  par  stikord  om  den  menneskelige  forstands  farlige  spil med sig  selv,  og  nederst  på  siden  står  ordet  »vilkårligt«  -   antagelig  for  at

skulle bruges mod Kierkegaard.

Polemikkens  logiske  indhold  er  der  ikke  meget  ved.  At  forstanden  op­ stiller  paradokset,  er  jo  indlysende,  men  det  gælder  alle  begreber  og  kan ikke  bruges  som våben mod  paradokset.  Men  Nielsen  skal  have  anbragt sit både-og,  Gud og menneske løber et eller andet sted over i hinanden, men så bliver  Kristus-skikkelsen  på  ingen  måde  særlig  overraskende.  Ganske  vist er  der  tale  om  et  mysterium,  en  i  modsætning  til  Nielsens  postulat  aldeles tåget  og  uanvendelig  kategori,  men  dette  mysterium  virker  til  beroligelse -   ingenlunde  som paradokset til forargelse.  Der er altså på  ingen måde tale om en  svækkelse  af  Kierkegaard,  om en  populariseret udgave  af ham,  men om en døende kulturepokes sidste ubehjælpsomme forsøg på at redde stum­ perne,  også  hvis  det  skal  ske  med  tilsyneladende  koncessioner  til  den  nye magt.  Nielsen  vil  assimilere  Kierkegaard  i  den  ædle  danske  idyl,  og  det kan naturligvis kun gøres ved at forfalske ham.

Mysteriet,  Nielsens  yndlingsord,  er  simpelthen  intet  andet  end  en  nød­ løsning,  et magisk ord til brug mod tankevanskeligheder,  som vi  f.eks.  ken­ der  det  i  dag  i  udtrykket  »dialektisk  forhold«.  Det  udsiger  ikke  noget  som helst  og  bringer  ikke  klarhed  til  noget  som  helst; det  har  tydeligvis  en ideologisk  funktion.  Det  er  ikke  som  paradokset  udtryk  for  menneskets  af­ magt,  men  tværtimod  for,  at  det  menneskelige  er  målestok  for  det  gud­ dommelige.  Paradokset  opfatter  Gud  som  vilkårlighed,  men  det  kan  han ikke være:  »Syndsforladelsen,  hedder  det,  er  et Paradox;  hvad vil  det  sige? Det vil  sige,  at  Syndsforladelsen  er  en  i  sig ubegribelig,  vilkaarlig  Naadesact,  der  kan  indtræde  og  udeblive,  ganske  som  Gud vil.«23 Men en  sådan selvstændighed  fra  Guds  side  skal  Nielsen  meget  have  sig  frabedt:  hvis  vi har trang til nåden,  så må den værsågod leveres  til  aftalt termin.  Ret meget mysterium bliver  der  ikke  tilbage,  det  synes  at  ligge  sløjt  med  Guds  med­ bestemmelse  i gudsforholdet. Nielsens kristendom er praktisk talt ren subjektivisme,  og  i  enkelte  klare  øjeblikke  ser  Nielsen  da  også  selv,  at  der er  luft  mellem  ham  og  Kierkegaard.  Paradoksdialektikken  »har  beholdt  en betænkelig  Rest  af  ufordøielig  Objectivitet,  altsaa  af  Udvorteshed,  tilbage. Thi hvad  er  det  Paradoxe,  det  Absurde?  Det  er  jo  netop  det,  som  Bevidst­ heden  støder  paa  som  paa  et  Fremmed,  et  Ufatteligt,  et  Uopløseligt,  alt­ saa et for Tanken udvortes Objectivt, hvorover der ikke kan raisonneres.«24

Hvorover  der  ikke  kan  ræsonneres,  det  kan  ikke  være  kristendom.  Det udvortes,  dette  gammeldags  »du  skal«,  det  er  vi  da  vokset  fra,  det  er  en rest  af  objektivitet.  Som  om  Kierkegaard  var  subjektivist  i  Nielsensk  for­ stand,  bare  ikke  helt  så  fuldt  udviklet.  Nå,  men  den  dag  i  dag  er  der mange,  der taler om,  at subjektiviteten  i  denne betydning er  sandheden,  og regner Kierkegaard for eksistentialist og individualist.

Paradokset -  det var den  ene ting,  Nielsen roste Kierkegaard  for at have hævdet,  og  som  han  så  selv  forvanskede  indtil  ukendelighed.  På  samme måde  går  det  naturligvis  med  underet,  den  anden  hovedhjørnesten.  Skal Nielsen give  det indtryk  af at undgå at prædike en  ren  fornuftsreligion,  en panteisme,  så  må  han  på  en  eller  anden  måde  hævde  underets  mulighed, men naturligvis kan han også på dette felt undgå at sige noget klart.  Sagen er  yderligere  kompliceret  af,  at  der  på  den  åndshistoriske  scene  er  dukket en  ny  og  meget  farligere  fjende  op  for  den  gamle  harmoniske  tro:  posi tivismen.  Nielsens  egne  elever  begyndte  i  tresserne  og  halvfjerdserne m e r* * og  mere  at hælde til  et  rent  deterministisk  verdensbillede,  og  lige  som  har havde ydet sin  tribut til  Kierkegaard,  måtte  han  nu kaste noget råt kød  ur' til  de  nye ulve.  Hans krumspring for at kunne tale  om underet og samtidig ikke  udfordre  de  nye  magthavere  skal  ikke  forfølges  i  enkeltheder  her. Brandes,  Heegaard,  Høffding,  Brøchner  og  Kromann  gik  til  massivt  an­ greb på ham,  og han magtede ikke at argumentere,  han gentog bare skrift­ ligt  sine  påstande  og  viklede  sig  ikke  sjældent  ind  i  nye  selvmodsigelser. En  virkelig  konfrontation  vovede  han  ikke.  De  unge  hedsporer  var  ham langt  overlegne  i  logisk  konsekvens,  og  han  turde  simpelthen  ikke  debat­ tere  med  dem.  Det  siges,  at  han  skjulte  sig  i  universitetets  garderobe,  når han  så  en  af  sine  modstandere  nærme  sig.  Brøchner  fortæller  i  et  brev  til Brandes  fra  1868,  hvordan  han  pludselig  en  dag  løb på Nielsen,  som  ikke kunne nå  at  gemme  sig:  »Han  saa  paa  mig  som  en  Hyæne,  der  skal  til  at springe løs paa sit Rov.«25

Og Nielsen gentog på tryk sine formuleringer:  at underet er virkelighed, men  åndsvirkelighed,  at  det,  der  interesserer  os,  ikke  er,  om  Bibelens  un­ dere  faktisk  har  fundet  sted,  men  om  tilskuerne  har  troet,  de  fandt  sted.

I Om Betingelserne for en kraftig Villie fra  1874 snakker han udenom på alle  måder:

»For  den  almægtige  Villie  ere  alle  Ting  mulige;  det  betyder  ikke,  at Villiens  Almagt  kan  gjøre  Lovene  til  Intet,------ men  det  betyder,  at  den i  og  ved  og  med  Lovene kan  bringe det  i  Menneskets  Øine  Allerusandsynligste  frem .------ Den  almægtige  Villie,  der  har  Tingene  i  sin  Magt,  har ogsaa Lovene i sin  Magt;  men at have Lovene i  sin  Magt er:  at have deres Opfyldelse i sin Magt.«26

Men  i  øvrigt  er  det  ikke  så  slemt  med  de  enkelte  mirakler,  de  kan  mu­ ligvis forklares på naturlig vis:

»Vi  kunne  sige,  at  slige  Gjerninger  ikke  lader  sig  forklare  efter  de  os bekjendte  Love;  men  vi  kunne  ikke  sige,  at  de  staae  i  Strid  med  Lovene, thi  de  endnu  uopdagede  Loves  Tal  er  uendelig  større  end  Tallet  paa  de opdagede.«27

Hvilken  religiøs  funktion  der så bliver tilbage til underet,  er det umuligt

at  se,  og  det  virker  derfor  ret  tamt,  når  Nielsen  som  afslutning  på  denne tale om underet kategorisk proklamerer:  »At forkaste Underet er at forkaste Religionen;  at  antage  Religionen  som  Religion  er  at  erkjende  Underet.«28

Det er tydeligvis ikke Kierkegaards arv,  der her forvaltes.  Her taler læng­ selen  efter  de  gode  gamle  dage,  da  alt  detteher  endnu  var  problemfrit,  da det  humane  og  det  kristelige  endnu  troede  at  kunne  leve  fredeligt  side om side.  Men  syntesen var slået i  stykker;  først  fra kristelig  side ved  Kier­ kegaard  og  siden  fra  humanistisk  side  ved  positivismen.  Rasmus  Nielsen følte  tidligt,  at  jorden  var  ved  at  svinde  under  fødderne  på  ham;  han  blev opmærksom,  som  Kierkegaard  sagde,  men  fortvivlet  forsøger han  at  redde stumperne  og  bekæmpe  de  nye  magter  ved  at  forsøge  at  assimilere  dem. Hans  stilling  er  ikke misundelsesværdig,  hvad  skulle  han  gøre,  hvor  skulle han flygte hen? Ja,  der var kun  en mulighed åben  for ham:  grundtvigianis­ men.  I  den  folkelige  grundtvigske  bevægelse  var  det  sidste  forsøg  på  at redde guldalderens  kultursyntese.  De  ubrugte  kræfter  i  bondebefolkningen var  modtagelige  for  det  budskab  om  forening  af  det  menneskelige  og  det kristelige,  som  havde  mistet  sin  kraft  i  bykulturen.  Når  bondesønnen  Ras­ mus  Nielsen  ikke  kunne  klare  de  akademiske  debatter,  kunne  han  endnu spille  åndsfyrste  på  det  lavere  plan.  Han  holdt  foredrag  for  »dannede  til­ hørere  af  begge  køn«,  og  også  med  Højskolen  trådte  han  i  forbindelse. Han  hygger  sig  med  illusionen  om,  at  krisen,  spaltningen  endnu  ikke  er indtruffet.  Den  helhedskultur,  der  var  brudt  sammen,  må  kunne  restitueres nedefra, i et  folkeligt  og  kirkeligt  fællesskab. Nielsens  religionsfilosofi kan  i  omtalen  af  Helligåndens  gerninger  naturligt  ende  med  menigheds­ begrebet,  og vel at mærke i grundtvigsk forstand.  Kirken  er en »Vexelvirkning mellem Menighedens Aand og Folkeaanden.«29

Vor  såkaldte  første  kierkegaardianer  er  altså  endt  som  en  slags  grundt­ vigianer,  men  som  det  er  sagt  ovenfor:  der er  ingen  grund  til  at håne  ham for det.  Han manglede evnen til konsekvent logisk tænkning,  men han for­ stod  instinktivt,  at  den  verden,  han  stod  for,  blev  rystet  i  sin  grundvold ved Kierkegaards  optræden.  I  Kierkegaards  papirer,  der ellers  vrimler med sarkastiske  bemærkninger  om  Nielsen,  står  der  fra  året  1854  følgende  op­ tegnelse:

»Et i  en  vis  Forstand  sandt  Ord  af  Prof.  R.  Nielsen.  Han  sagde  engang til  mig:  »dersom  Samtiden  anede,  i hvilken  Grad  De  er  den  overlegen,  og hvorledes  De gjennemskuer den,  saa slog  den  Dem ihjel.«  Ganske  sandt -

ja,  hvis  Prof.  N.  selv  ret  forstod,  i  hvilken  Grad  jeg  gjennemskuer  hans Charakteerløshed  for ikke  at sige værre,  saa  tænker jeg han  gjorde  det.«30 Det  sidste  om  Nielsens  karakterløshed  lader  vi  ligge lidt;  det  vigtigste  i optegnelsen  er,  at Nielsen  virkelig har  evnet  at  se,  hvor  farlig Kierkegaard var,  så  farlig  som  Sokrates  ifølge  Kierkegaard  var  for  den  gamle  græske kultur.  Hvor  meget  Nielsen  intellektuelt  har  forstået  Kierkegaard  er  ikke helt  let  at  sige,  men  der  er  meget,  der  tyder  på,  at  forståelsen  ikke  var dybtgående.  Men  det  har  han  i  hvert  fald,  som  vel  den  eneste  i  samtiden, set,  at  her  fik  en  hel  livsform  et  skud  for  boven.  At  opdage  noget  sådant er  frygteligt.  Nielsen  blev  fascineret,  og  han  blev  angst,  og  det  er  ikke rimeligt  med  Kierkegaard  at  tale  om  karakterløshed.  Nielsen  kastede  et blik  ned  i  afgrunden,  men  det  lykkedes  ham  at  klamre  sig  fast  til  en  lille afsats.  Der  er  ikke  noget  ophøjet  og  heroisk  over  den  mand,  der  klamrer sig  fast,  men  tværs  igennem  hans  mange  latterligheder  og  kluntede  red­ ningsforsøg mærker man alligevel en  sej  livsvilje,  der ikke vil  overgive sig. Nielsens  dennesidige  bondesind  forsvarer  sig  instinktivt  mod  de  opløsende kræfter,  han  drømmer  den  umulige  drøm,  at det  sår,  Kierkegaard  tilføjede den  gamle  verden,  kunne  læges,  netop  ved  at  tage  det  alvorligt  og  forsøge at  plastre  på  det.

Det  var  Vilhelm  Andersen,  der  engang  udtalte,  at  det  var  en  stående opgave  for  den  danske kultur  at  forsøge  at  forene Kierkegaard  og Grundt­ vig,  og  at  Rasmus  Nielsen  var  den  eneste,  der  virkelig  havde  gjort  forsøget.31  Det  er  dog  næppe  noget  tilfælde,  at  det  ikke  lykkedes  for  Nielsen, og  at  det  heller  ikke  er  lykkedes  for  andre  efter  ham  at  foretage  denne dybest  set  umulige  forening.  Kierkegaard  kan  der  ikke  bygges  noget  på, vi  kan  ikke  benytte  ham  til  noget  som  helst;  han  er  tværtimod  den,  der sætter  spørgsmålstegn ved  alt,  hvad vi  laver.  Han  er  den  absolutte  ironiker. Videnskaben,  samfundslivet,  kulturen,  alt  bliver  problematisk  ved  at  kon­ fronteres  med  Kierkegaard,  og  det kan  kun  blive ved  med  at  bestå,  hvis  vi med  Kierkegaard  betragter  det  som  indulgens.  Det  hele  er  noget,  vi  får lov  til  at  lege  med  som  følge  af  en  slags  højere  bevilling,  det  har  ingen værdi  i  sig  selv,  det  er  dømt til  undergang,  det er med  Luthers  ord  »Unse­ res  Herrn  Gottes  Mummerei«.  Alt  er  endeligt,  er  syndens  værk;  menne­ sket  er  dybest  set  afmægtigt.  En  sådan  erkendelse  kan  ikke  indgå  i  en  syn­ tese med noget som helst system  af værdier og normer;  her må man vælge, og hvis  man  vælger idealismen,  troen  på menneskelivets værdi,  så kan  man ikke  samtidig  flirte  med  Kierkegaard.  Det  mindste,  man  kan  yde  ham,  er indrømmelsen -  indrømmelsen  af,  at man ikke magter at leve i efterfølgel­ sen  af  ham  og  i  stedet  bruger  sit  liv  til  at  bygge  på  et  babelstårn.  Kierke­ gaard  er  en  bråd  i  sjælen  for  alle,  der  er  kommet  i  berøring  med  ham;  på en  eller  anden  måde  gælder  det  om  at  kunne  leve  videre  med  brådden. Rasmus  Nielsen  var  den  første,  der  kom  i  den  situation,  og  han  klarede den  ikke  særlig  elegant.  Men  spørgsmålet  er,  hvor  mange  af  os,  der  har gjort det bedre.

## NOTER

1. Samlede Værker 2 XII  84
2. 2 . ibid.
3. Samlede Værker XIV 312
4. Papirer X,6 B  114
5. Papirer X,6 B 99
6. Papirer IX A 231
7. Papirer X,1  A 280
8. 8 . Magister  S.  Kierkegaards  Johannes  Climacus  og  Dr.  H.  Martensens  christelige  Dog­ matik 1849, pag. 27
9. 8a. Dogmatiske Oplysninger 1850, pag.  75
9. Papirer X,3  A 9
11. 1 0 . ibid.
12. 11 . ibid.
12.  2.4.  og 2.5.  1953
13. Philosophisk Propædeutik i Grundtræk 1857, pag. 67
14. Grundideernes Logik 1 ,  1864, pag.  53
15. Evangelietroen og Theologien 1850, pag.  150
16. Papirer XI,1   A  32
17. Om Aandsdannelse 1877, pag. 90
18. Evangelietroen  og  den  moderne  Bevidsthed 1849,  pag.  415
19. ibid.) pag.  390
20. Religionsphilosophie
22. 1869, pag.  7
21. ibid.) pag.  83
22.  Ny  kgl.  saml.  1761-2
23. Religionsphilosophie ,  pag.  352
24. ibid.
25.  Georg  og  Edvard  Brandes  Brevveksling  med  nordiske  Forfattere  og  Videnskabsmænd I  1939, pag. 58
26. Om Betingelserne for en kraftig Villie 1874, pag. 52 f.
27. ibid.) pag.  56
28. ibid.) pag.  63
29. Religionsphilosophie ,  pag.  536
30. Papirer XI,1   A  147
31. Illustreret dansk Litteraturhistorie III  1921, pag. 712