Jonas Adelin Jørgensen, Birgitte Stoklund Larsen og Ulrik Nissen (red.): Offentlighedsteologi. En introduktion (Eksistensen, 2022)
Forfattere: Michael Agerbo Mørch
Tidsskrift: dttk (30-03-2023)

## OFFENTLIGHEDSTEOLOGI. EN INTRODUKTION JONAS ADELIN JØRGENSEN, BIRGITTE STOKLUND LARSEN OG ULRIK NISSEN (RED.) EKSISTENSEN, 2022 235 SIDER

## Anmeldt af Michael Agerbo Mørch

Den gamle diskussion om forholdet mellem  det  hellige  og  det  profane,  Guds stad og verdens stad, det åndelige og det verdslige regimente, og hvad vi ellers kalder  det  i  teologien,  har  fået  ny  vitalitet de senere år gennem begrebet »offentlighedsteologi«.  På  engelsk  er  der  kommet et tidsskrift dedikeret til emnet, og der er allerede  flere companions , handbooks og introductions til feltet.

Det  handler  kort  fortalt  om  politisk teologi.  Om  og  i  hvilken  udstrækning teologien har noget at sige om samfundsmæssige forhold og i samtale med aktører og borgere uden for kirkens rum. Det defineres i denne bogs indledende begrebsafklarende artikel således: Offentlighedsteologi er »teologisk engagement i ord og/ eller handling i forhold til spørgsmål vedrørende alle samfundsborgere.« (s. 20)

Dansk er et lille sprogområde, og interessen for fagteologi er tilsvarende lav, så det er dobbelt glædeligt, at vi nu har fået en  kvalificeret  indføring  i  offentligheds- teologi  ved  antologien  af  samme  navn. Bogen  er  redigeret  af  Jonas  Adelin  Jørgensen, Birgitte Stoklund Larsen og Ulrik Nissen. Den består af tolv artikler foruden en  introduktion  og  rummer  bidrag  af både  universitetsansatte,  organisationsansatte og præster - men altså kun kristne forfattere. Det er en indledende anke, at bogens  anliggende  om  offentlig  samtale på den måde reduceres ved ikke at inddrage  sekulære stemmer i undersøgelsen af teologiens offentlige potentiale og bidrag. Det får desuden også den konsekvens, at forfatterne slipper lidt let om ved det problematiske forhold for offentlighedsteologien, at den i flere kontekster gør sig gældende på problematiske præmisser. Tænk på Rusland, Brasilien, Indien, Sri Lanka, USA for blot at tage nogle af verdens største lande, hvor religiøse aktører giver røst til populistiske eller totalitaristiske statsledere. Det vil bogens forfattere naturligvis ikke have med at gøre, men det burde være diskuteret mere eksplicit, hvad teo- logien  gør  ved,  at  religion  så  ofte  spiller en negativ politisk rolle. Arngeir Langås' artikel om vold og fred på Zanzibar er vigtig, men den er også case-baseret, og hvad jeg efterspørg er en mere principiel drøftelse.  Når  Christopher Hitchens-typer siger, at religion næsten aldrig bidrager til at  løse  samfundskonflikter,  men  virker som katalysatorer for selvsamme problemer, hvad siger teologerne så?

Som  man  vil  kunne  se  af  forfatterlisten, er der mange usual suspects , og selvom det som læser er umuligt at vide, hvem der har takket nej til at være med, undrer det lidt, at man ikke har benyttet lejligheden til at introducere nye stemmer om for eksempel migration, videnskab og klima.

Bogens første bidrag af Peter Lodberg og  Ulrik  Nissen  er  en  begrebsafklaring. Dernæst er der to artikler med fokus på den  historiske  baggrund  af  henholdsvis Mattias  Sommer  Bostrup  og  Niels  Henrik Gregersen og Jonas Adelin Jørgensen. Dernæst er der en større klynge af artikler,  der  behandler  områder  som  klima (Mickey  Gjerris  og  Søren  Holst),  identitetspolitik  (Birgitte  Stoklund  og  Jonas Adelin Jørgensen), migration (Mogens S. Mogensen og Niels Nymann Eriksen) og økonomi (Nik Bredholt)  -  altså  klassisketiske  felter  -  foruden  forholdet  mellem tro  og  videnskab  (Peter  Øhrstrøm),  sjælesorg (Christine Tind Johannessen), vold versus fred (Arngeir Langås), åndsfrihed (Ingrid Ank) og præstationskultur (Johannes  Nissen).  Det  er  meget  spændende områder, som dækkes kompetent. Alligevel  kan  man  også  spørge,  om  der mangler  nogle  oplagte  felter:  Hvad  med billedkunsten?  Litteraturen?  Hvad  med teknologien,  herunder  robotterne?  Hvad med  juraen? SoMe?  Kropskultur? Arbejdsmarkedet? Alle offentlige anliggender  af  massiv  betydning,  der  kalder  på teologisk engagement.

I det følgende vil jeg lave tre kommenterende nedslag, selvom alle kapitler fortjener en grundig diskussion.

I  artiklen »Herske eller herske?« skriver  Mickey  Gjerris  og  Søren  Holst  om klimateologi og natursyn. Med den alarmerende klimakrise som baggrund argumenterer forfatterne for, at teologien må blive økocentrisk i stedet for antropocentrisk. Derved må vi trække på de bibelske kilder,  der  taler  om  mennesket  som  forvalter  af  naturen,  ikke  som  hersker  over naturen.  Som  den  nyligt  afdøde  franske tænker Bruno Latour har sagt det, så lever vi i , med og af naturen, og det skal kunne ses  på  vores  valg  og  prioriteringer.  Gjerris  og  Holst  afviser  ikke,  at  mennesket er  øverst  i  skabelseshierarkiet,  men  den magt, der ligger i alle skabelsesrelationer, bærer  også  ansvaret  i  sig:  »Gud  skaber åbenbart mennesket, for at vi skal administrere hans verden for ham. Den opgave kan både beskrives som at 'herske' og at 'tage ansvar', men opgaven er kun løst tilfredsstillende, hvis vi gør begge dele.« (s. 107). Hvad jeg savner i artiklen er at lave en bro mellem økocentrisk og teocentrisk kristendom. Ulrik Nissen har ellers udfoldet  dette  perspektiv  overbevisende  i  sin glimrende indføring i den teologiske etik, Kærlighedens ansvar (s. 124). Men måske ligger  det  implicit  i  synspunktet,  at  en økocentrisk teologi er offentlig, både fordi dens emne er offentligt, og fordi Gud selv er offentlig? Forfatterne kommer det ikke nærmere,  end  at  kristendommen  har  et »potentiale« til at tale mod problematiske natursyn,  så  den  tilbageholdne  stil,  der kendetegner hele antologien, findes også her,  men  refleksionerne  er  stadig  vedkommende og til tiden.

Peter  Øhrstrøm  bidrager  med  en  artikel om tro og videnskab, som jeg i store træk  finder  problematisk.  Han  spørger, om  der  er  en  »nødvendig«  modsætning mellem tro og videnskab, og svaret er naturligvis nej. For det afhænger af, hvordan man forstår 'tro' og 'videnskab', som ikke er  selvevidente.  Det  kritiske  spørgsmål er ikke, om videnskab kan udøves af troende,  men  hvilket  autoritetsforhold  der er mellem trosindholdet og de videnskabelige resultater, hvis en konflikt opstår. Øhrstrøm er selv kendt for at være modstander  af  evolutionsteorien,  men  netop det vil de fleste sekulære finde problematisk.  Artiklen  bliver  derfor  diffus.  Spændingen mellem tro og videnskab kan kun opløses  a  priori,  hvis  man  køber  ind  på Stephen Jay Goulds idé om NOMA ( nonoverlapping magisteria )  -  at  tro  og  viden angår to helt adskilte domæner. Men mener  evolutionskritikere  som  Øhrstrøm, at de gør det? Derfor kan Øhrstrøm ikke bruge  henvisningen  til  videnskabshistorien til så meget, for selvom naturvidenskaben  opstod  blandt  kristne,  der  ville undersøge  Guds  skaberværk,  og  selvom universiteterne opstod  som  en  konsekvens af kristnes lærdomstørst, skabte de samme miljøer snart spændinger i forhold til  traditionelle læsninger af Skriften, og dermed  fik  vi  autoritetsproblemet.  Jeg har ikke selv noget problem med at følge Ard  Louis  og  lignende  kristne  topviden- skabsfolk,  når  de  arbejder  metodisk-naturalistisk  med  naturvidenskaberne,  for dermed  siger  de  ikke  mere,  end  de  har filosofisk  hjemmel  til.  Men  for  folk  med Øhrstrøms synspunkter synes konflikten ikke løst,  også  selvom  den  ikke  er  »nødvendig«.

Artiklen  »Kirke  og  migration«,  skrevet af Mogens S. Mogensen og Niels Nymann Eriksen,  beskriver  udlændingepolitikkens  udvikling  og  deraf  migranters muligheder  og  rettigheder  i  Danmark. Artiklen  tager  fat  på  besværlige  emner som kirkeasyl, konvertitter i asylsystemet og religion på asylcentre, og der er en ingen  berøringsangst  med  emnerne,  som måske  skyldes  forfatternes  dybe  kendskab til praksis på feltet. Det er heller ikke blåøjet, så bevidstheden om, at sammenhængskraften  i  Danmark  og  vores  højt skattede  velfærdssystem  også  kræver,  at der er kontrol med, hvem og hvor mange der kommer til landet, italesættes. Kriterierne  for  at  give  opholdstilladelse  er  jo komplicerede,  så  en  dybere  drøftelse  af de teologiske perspektiver på disse kriterier  kunne derfor have være interessant. Artiklen  er  i  store  træk  holdt  deskriptiv, men der afsluttes med en interessant opsummering: Kirkens engagement på migrantområdet  skyldes  kirkens  særegenhed, hvor den byder sig til som et særligt rum, hvor ordensmagten må afvente sin indgriben - dog uden at kirken bliver en selvstændig  jurisdiktion.  Kirken  er  også bevidst om religionsfrihedens fundamentale status for menneskers trivsel, ligesom den altid har haft et blik for samfundets svageste,  fordi  Kristus  selv  var  i  verden som de marginaliseredes ven.

Afsluttende vil jeg stille to spørgsmål. For det første, fungerer bogen som antologi?  Og  for  det  andet,  er  kristusforankringen stærk nok?

Til det første: Det er svært at konstruere  gode  antologier,  for  selv  med  stærke forlæg  kan  en  større  forfatterskare  have svært ved at fange en rød tråd. Men det lykkes  flot  med  denne  bog.  Der  er  en fornemmelse af at sidde med et helstøbt værk, og artiklerne gentager ikke hinanden unødigt, ligesom der ikke er for stort et spænd i det tematiske felt. Det er en »introduktion«, det vil sige tekster, der skal indføre i noget nyt og gøre det kendt for flere, og dét lykkes.

Det  andet  spørgsmål  kan  virke  pudsigt, for  hvad  har  offentlighedsteologi med anden trosartikel at gøre. Men Regin Prenter  skrev  i  artiklen  »L'interprétation de la doctrine des deux règnes«, at begge regimenter skal fortolkes kristologisk. Det betyder flere ting, men blandt andet at  også  det  åndelige  regimente  har  politiske  konsekvenser,  fordi  evangeliet  vil kræve  politiske  beslutninger  fra  de  troende, som har konsekvenser for det verdslige regimentes magtudøvelse. Regimenterne er fundamentalt forskellige, skriver Prenter,  men  de  forenes  i  den  kristne kærlighed,  som  råder  begge  steder,  men på hver sin måde. Det hives frem her for at  understrege,  at  vi  hverken  kan  nøjes med  skabelsesteologiske  eller  ekklesiologiske refleksioner, men må lave en helhedstænkning ud fra korset som centrum. Uden inkarnation, gudsriget, forsoningen og opstandelsen som  fikspunkter står den politiske teologi i fare for at lade sig opsluge af det almene. Selv synes jeg, at kristologien  spiller  en  for  tilbagetrukket rolle i antologien samlet set, men da det er en introduktion, ligger det jo så som en fordring til mig og andre om at komme i gang med at bidrage til offentlighedsteologien, og altså gerne med en stærk kristologisk forankring.