På sporet af et tabt liv
Forfattere: Jens Christian Grøndahl
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

## På sporet af et tabt liv

Patrick Modiano:

Dora Bruder

## ]ENS CHRISTIAN  GRØNDAHL

Er forfatteren bundet af sin erfaring eller kun af sin forestillingsevne? Det er ikke bare et æstetisk spørgsmål. Den alvorligste litterære udfordring i an­ den  halvdel  af  det  tyvende  århundrede  blev  ikke, om  der  kunne  skrives  digte  efter  Auschwitz,  men om  der  kunne  skrives  om  Auschwitz  og  hvordan. Over  for  romantikkens  og  modernismens  hellig­ gørelse af den suveræne kunstner .stod spørgsmålet, om der  er  stof,  man ganske enkelt ikke  har  ret  til. Stof som  det Primo Levis og  lmre Kerteszs  forfat­ terskaber er  gjort  af. At de  er  store  forfattere  skyl­ des ikke,  at  de  har  været i Auschwitz,  men  det  gi­ ver på den anden side ikke  mening at tale  om deres ---··tt-erære-kunst-u:den-a:t-ta:le-om-Holo·caust:-B-e  er forfattere,  men de er også vidner.  På vidt forskellige måder  er  forpligtelsen  til  at vidne  deres  afgørende grund  til  at  s'krive. Enhver  forfatter,  der  ikke  har været i Auschwitz, og som lader sin roman udspille sig der, vil  sammenli gn et  med  Levi  og  Kertesz uvægerligt komme til at fremstå som en, der vidner falsk.

I

Jeg  tror  allerede,  jeg  har  givet  baggrunden  for, hvorfor jeg ikke har  valgt at skrive om en roman af Primo Levi eller Imre Kertesz. Jeg kan nemlig kun forholde mig til dem som læser, ikke som forfatter. En  forfatter  læser  for at finde  ud  af,  hvordan  man også kan  skrive,  og som forfatter  er jeg ikke i øjen­ højde med de to. Det er ikke en  lidelsens adel, der adskiller os, eller den misforståede ærbødighed, som kun kan have gjort dem mere ensomme, end de var i  forvejen. Det er erfaringen selv, dens radikale for­ skellighed,  som også angiver grænsen for mit sprog �-.-� =--og  mm forestillingsevne. I stedet vil jeg  skrive  om en  bog,  der  både  i  sin  form  og  i  sin  måde  at  ud­ trykke et moralsk  engagement på har fundet et lit­ terært svar på spørgsmålet, hvordan man nærmer sig det utilgængelige.

Der er erfaringer, man ikke kan leve sig ind i, og som man kun banaliserer  ved at forsøge. Holocaust er  en  sådan  erfaring.  Man  kan ikke  mindes  ofrene ved at sætte sig i deres sted på den begrænsede ind­ levelses  præmisser.  Man  kan  kun  ære  deres  minde ved at standse foran det tomrum, hvor de forsvandt. Markere  tomrummets  ydre  grænse.  Fastholde  og værne  om  dette  sorte  hul  i  historien,  så  det  ikke dækkes til  af glemslen eller  af  den relativisme,  der udvisker  bevidstheden  om  en  forbrydelse  ved  at sammenli gn e med andre forbrfdelser uden skelen til proportioner. Jeg tænker  bl.a'.  på Jose  Saramago,  da han  sammenli gn ede  israelernes  behandling  af  pa­ læstinenserne med Auschwitz. Måske fortjener han sin  Nobelpris,  jeg  ved  det  ikke,  og  efter  den  be­ mærkning findkr jeg nok heller aldrig ud af det.

.c....-------

Patrick  Modiano  er  født  i 1945, og  to  perioder danner den tilbagevendende historiske baggrund for hans  romaner:  dels  tresserne,  hans  egen  ungdom, dels den  tyske besættelse af Frankrig. Han hører til de forfattere, om hvem man siger, at han bliver ved med at skrive  den samme bog,  men  der  er  snarere tale om, at hans bøger vokser ud af hip.anden som ud­ strækninger  af  den  samme oprindelige  bevæggrund for at skrive.

Frem for den episk gestaltede fortælling foretræk­ ker han at lade sine bøger kredse om byen Paris og om erindringen selv i form af et indre blik,  der ret­ tes  mod  fortidens  ansigter  og  steder.  Det  lyder næsten som Proust,  men i modsætning  til Proust er Modiano  enkel,  neddæmpet  og  prunkløs.  Hos ham er der ikke tale om at genfinde den .tabte tid i spro­ get  og  erindringen,  han  har  ingen illusioner.  Hans tekster  er ikke rekonstruktioner,  men udmålinger af afstanden mellem en meditativ iagttager og  de livs­ afsnit og personer, han har mistet forbindelsen med. Der  er  kun stederne tilbage,  det flygtige  livs  trods alt  mere  varige  kulisser,  om  end  også  de  er  under forvandling.  En af  grundene  til Modianos store po­ pularitet i  Frankrig  er  hans afsøgninger af den pari­ siske topografi. Få forfattere har som han formået at udnytte stednavnenes poesi, og de danner deres eget atmosfæreskabende mønster hen over siderne i hans bøger,  så  navnene  selv  udløser  illusionen  om  for­ svundne  kvarterer,  ydre  boulevarder  og  søndage  i august,  for  nu at  citere  et  par  af  hans  lakoniske tit­ ler.

hans  eneste holdepunkter i sin kredsen  om det sid­ ste år af  en jødisk piges liv. Besættelsens Paris er en verden af :fjendtlige autoriteter og et net, der stram­ mes om jøderne, som overalt i Europa. Dora stikker af  fra  det  katolske  pigehjem,  hvor  hendes  forældre har anbragt hende, i sikkerhed, håber de. Hun bliver indfanget, stikker af igen, men er kun på fri fod i kort tid, før hun sendes til Drancy, interneringslejren i det nordøstlige  Paris,  hvorfra  hun  og  hendes  forældre sammen med tusinder og atter tusinder af franske jø­ der bliver deporteret østpå  "mod ukendt mål".

Modiano  forsøger  med  sine  egne  erindringer  at forbinde det Paris,  han har  kendt,  med det,  der om­ gav Dora:

Igen og igen handler det om personer, som efter­ søges eller  optræder  under  skiftende dæknavne,  lys­ sky,  rodløse  og  hemmelighedsfulde.  Skyggevæsener på  samfundets  rand,  der  flytter  fra  det  ene  hotel  til det andet, uden fast adresse eller indkomst. Sortbørs­ handlere,  spillefugle,  evighedsstudenter eller blot purunge på flugt fra en kærlighedsløs barndom og en voksenverden  af  :fjendtlige  autoriteter.  Ind  imellem knyttes  en  kortvarig  forbindelse  mellem  disse  enJeg har følelsen af at være den eneste til at forbinde Paris den­ gang med byen af  i dag, den eneste til at huske  alle disse detal­ jer. Nu og da bliver forbindelsen  svagere og er ved at blive af­ brudt, andre aftener træder byen af i går  frem for mig som svage genskær bag nutidens by. Detaljerne er snart trædesten,  snart gåder i sig  selv: ------wmme--øg-kuldslåede-eksistenser.foi:...brat..at-bfrv.e-af-�--:V:isso:-detaljer,5..ek.stremo:-pi;æG-ision.1:Jlev.v:ed.med- at-forfølge mig: brudt  af  den  indifferente  storbys  anonyme  strøm. boulevard 0rnano 41, r,55 meter, ovalt ansigt,  gråbrune øjne, Bagefter er der kun de falmende erindringsglimt tilgrå  pjækkert,  bordeauxfarvet  sweater,  marineblå  nederdel  og bage,  og  der  er byens kvarterer,  som  Modianos  forhat, brune snøresko. Og natten, det ukendte,  glemslen,  intettællere gennemstrejfer,  og hvor de kan sidde i timeheden, der omgav alting. vis på en cafe,  fremmede blandt andre fremmede.

Skønt grænsen mellem erfaring  og  fiktion i Mo­ dianos romanunivers er flydende, adskiller Dora Bru­ der sig fra de øvrige ved, at forfatteren helt utilsløret optræder som fortæller. I en udgave af Paris-Soir fra 1941 finder  han  en notits,  hvori man efterlyser  den femtenårige pige, som bogen er opkaldt efter, datter af  M. og Mme Broder, 41 boulevard Ornano. Med en forskydning,  som er  karakteristisk  for  bogen  og Modianos form i det hele taget, nærmer han sig in­ direkte gåden om den forsvundne pige gennem sine egne ungdomsindtryk fra kvarteret  omkring  boule­ vard Ornano.

Teksten veksler mellem personlige erindringer og citater fra politipræfekturets og kommunens arkiver, gamle vejvisere, telefonbøger og aviser. Deres rudi­ mentære og  upersonlige stumper  af  information er Hvor  arkivernes  sparsomme  oplysninger  slipper  op, kan han kun undgå at miste hende helt af syne ved at læse gamle vejrrapporter. Registreringerne af kulde­ grader  og  snefald indgår  ligesom byens  topografiske kontinuum  i  det  dokumentariske  omrids,  Modiano tegner af den forsvundne pige og de fire vintermåne­ der,  hun tilbragte på flugt.

Han finder ud af, at Dora var datter af fattige, ind­ vandrede  jøder  fra  Østeuropa.  Han  taler  med  en overlevende  slægtning,  :far  fat  i  nogle  fotografier  af pigen og  opsøger det ene arkiv  efter  det andet,  besat af et forehavende, som han ved er umuligt. Måske er det  Doras flugt  fra  den  relative sikkerhed hos  non­ nerne, som han har lettest ved at identificere sig med, han,  der  selv  som  ung  flygtede  og  en  tid  strejfede omkring i Paris:

1

-

-

Det var beruselsen ved på en gang at kappe alle bånd: et bru­ talt og frivilligt brud med den disciplin, man bliver underlagt [  ...  ]  Uden tvivl en af  de sjældne gange i mit liv, hvor jeg vir­ kelig var mig selv og stod på egne ben  [  ...  ]  Og det ender,  at himlen sidst på formiddagen får en let blå tone, og intet tyn­ ger en. Viserne på uret i Tuilerierne står stille for altid.

Flugtmotivet  har  større  betydning  end  forfatterens og hans ukendte  hovedpersons fælles jødiske identi­ tet.  Han forestiller sig ikke,  at Dora  har skænket det en tanke,  at hun var jøde.  Det  er først  og fremmest en klassifikation anvendt af myndighederne,  en ano­ nym monolit med magten til at fratage en alt, i sid­ ste  ende livet. Modiano hæver ikke stemmen, indig­ nationen  holdes  i  kort  snor,  men  gennem forsøget på  at  indkredse  sin  hovedpersons  færden  i  nogle måneder  under  Besættelsen,  opridser  han  samtidig omfanget af  den nationale  skam,\_  som  udleveringen af  de  jødiske  medborgere  efterlod  franskmændene med.

Bogens moralske  styrke  består ikke  blot i,  at  den holder  sig  til  at  konstatere  forræderiet  frem  for  at fordømme  det,  men  også  i  at forfatteren  så  konse­ i----�k-v:a:it-ferholder-sig-fremmedgjo:rt-og-nfe&gt;t[ffående over for Historien. Den menneskelige virkelighed er en anden end arkivernes,  og  mærkeligt nok formår han at synliggøre det netop ved pedantisk at citere de bureaukratiske  spor  af  et tabt liv.  Politirapporternes gulnede og livløse konstateringer udgør  en nødtørf­ tig epik, hvis  punkter med afstand imellem udstikker rammerne  omkring den historie,  som Modiano ikke kan fortælle, blot forestille sig,  drømme og gisne  om.

Som  erklæret  forsøg  på  historieskrivning  skiller Dora Bruder sig  ud fra  Modianos andre tekster.  Alli­ gevel er bogen karakteristisk for et forfatterskab, der formår  at  bringe  læseren tættere  på  virkelighedens menneskelige  gåder,  netop fordi han ikke  med  sin forestillingsevne  postulerer  at  løse  dem.  Modianos kunst og hans respekt for den erfaring,  der ikke  la­ der sig dele,  består i at tøve  på tærsklen til de  frem­ mede liv,  som kun  en fælles  fysisk livsverden  giver adgang til  at forestille  sig.

' Han finder aldrig ud af,  hvad Dora foretog sig de vinter- og forårsmåneder,  hun var forsvundet. Ingen ved  det.  Denne  "fattige,  men  d yr ebare  hemmelig- hed" har ingen kunnet tage fra hende, heller ikke de kræfter,  der ødelagde hende. Kun indirekte,  ad om­ veje,  kan han forsøgsvist leve  sig ind i  den ukendte pige, og  identifikationen  sker  gennem  detaljerne, hvad enten det er \. et signalement af Dora  eller hans egne beskrivelser af byens boulevarder og sidegader, dens  pladser  og  metrostationer,  dens  vejr  og  dens navne.

Det er byen selv, der forbinder Modiano og Dora. Sammenfaldet af steder,  hvor  de  med tyve  års mel­ lemrum  har  færdedes og  forbundet  sig med  de samme  omgivelser, det  samme  lys  og  de  samme dufte.  Sammenfaldene  bliver  bogens  kompositions­ princip,  på  en gang dens moralske  og kunstneriske pulsslag, når teksten indirekte lader adskilte menne­ skeliv berøre hinanden i kraft af  korrespondancer  i tid og rum. Deres mønster vibrerer med en slags do­ kumentarisk patos,  den eneste,  som denne lavmælte og  subtile  forfatter tillader  sig.

Et sted citerer han Jean Genets roman Miracle de la Rose, skrevet  i  det  samme  fængsel,  hvor  Dora  en overgang  sidder,  før  hun  sendes til  Drancy.  Mindre end  et  år  adskiller  deres  ophold,  og Modiano  tæn­ ker  pa  Dora,  aa  han reflekterer  over  en  passage  fra, romanen om parisisk  slang:

Børn med polske, russiske og rumænske navne blev tvunget til at bære gule  stjerner, børn, der var så parisiske,\_at de gik i et med ejendommenes facader, fortovene, de uend�lige nuancer af  gråt, som kun findes i Paris. De talte alle med pariseraccent, ligesom  Dora  Broder,  og  brugte  slangord,  hvis  bedrøvede ømhedJean Genet havde fornemmet.

Modiano har ikke skrevet en roman om Auschwitz. Han  har  skrevet  den  bog,  han  kunne  skrive  som franskmand, jøde og pariser, født da krigen sluttede. Kun på afstand kan han skitsere omridset af den hi­ storie,  hverken  han  eller  nogen  anden  ville  kunne fortælle  uden at have  været  der. Ved ikke  at tilsløre sin uvidenhed med sine forestillinger om hende,  gør han Doras fravær levende.

Som en,  der fortsat mangler.