Online privatliv – udfordringer og mulige løsninger
Forfattere: Rikke Frank Jørgensen
Tidsskrift: politik (2015-09-11)

## online privatliv - udfordringer og mulige løsninger

Rikke Frank Jørgensen

Seniorforsker, Institut for menneskerettigheder

Retten til privatliv er en af de menneskerettigheder,  der  er  under  særligt  pres  i  det  digitale  domæne. Internettet ombryder og udfordrer grænser  mellem  offentlig  og  privat,  og  dets  globale karakter  gør  det  vanskeligt  at  gennemskue  og kontrollere den stadigt stigende strøm af data der indsamles  og  udveksles  mellem  statslige  og kommercielle  aktører.  Hvilke  udfordringer  står retten  til  privatliv  over  for?  Og  hvordan  sikrer  vi privatlivet i en digital tidsalder? Dette er to af de spørgsmål, som artiklen tager fat på.

## Indledning

Det er efterhånden en triviel konstatering, at den digitale tidsalder har sat retten til privatliv under pres (Nissenbaum 2011, 140-147; Matzner 2014; Schneier 2015; United Nations General Assembly 2014). Edward Snowdens læk  af  dokumenter  fra  den  amerikanske  efterretningstjeneste,  der  startede  i  sommeren  2013,  har  illustreret mængden og omfanget af de personlige oplysninger, der kan  tappes  fra  internettets  infrastruktur  og  online  services  (Greenwald  2014).  Snowdens  afsløringer  førte  til vedtagelsen af de to første FN-resolutioner om Retten til Privatliv i en Digital Tidsalder, vedtaget på FN's Generalforsamling i 2013 og 2014 (United Nations General Assembly 2013; United Nations General Assembly 2014). Resolutionerne understreger blandt andet, at den stigende brug af kommunikationsteknologi forøger staters mulighed for at indsamle personoplysninger og overvåge borgere på måder, der krænker den enkeltes ret til privatliv. Som opfølgning på resolutionen i 2013 indsamlede FN's Højkommissær for menneskerettigheder oplysninger om nationale forhold og fremlagde i juni 2014 en rapport, der forholder sig meget kritisk til den praksis, der eksisterer i mange lande. Rapporten fremhæver blandt andet manglende transparens og retssikkerhed knyttet til statslig dataindsamling og overvågning (The Office of the United Nations High Commissioner for Human Rights 2014).

Snowden-sagen  handler  om  efterretningstjenesters adgang til personoplysninger, men de aktuelle udfordringer  for  retten  til  privatliv  er  langt  bredere  end  som  så. Udfordringerne handler grundlæggende om, at personoplysninger i stigende grad anskues som et kommercielt råstof og om hidtil usete muligheder for at høste og udveksle dette råstof (Mayer-Schönberger &amp; Cukier 2013; Lane et al. 2014; Matzner 2014). 1 Der er her en tæt kobling mellem mediets natur (det digitale format), brugen af personoplysninger og de udfordringer, det giver for privatlivet.

Såvel  fra  det  politiske  niveau,  civilsamfundet,  som den akademiske litteratur finder man bud på, hvorledes disse  udfordringer  kan  imødegås.  Forslagene  grupperer sig typisk inden for tre hovedtilgange. Den første gruppe, som jeg kalder de retsoptimistiske, tager udgangspunkt i at styrke det eksisterende retlige paradigme for privatliv og databeskyttelse bl.a. med skærpede krav til information og samtykke (Bygrave 2002; Dix 2013; Kosta 2013). Kritikere af denne tilgang har fremhævet, at den overvurderer samtykkets betydning som beskyttelsesmekanisme, ikke mindst i forhold til online tjenester, hvor samtykket gives som en forudsætning for at bruge tjenesten (Solove 2012; Barocas &amp; Nissenbaum 2014). Den anden gruppe, som  jeg  kalder  de  teknologioptimistiske,  har  fokus  på teknologiens muligheder for at beskytte den enkelte gennem  brug  af privacy -fremmende  teknologier  og  ved  at indtænke databeskyttelse i systemer og forretningsgange gennem privacy by design (Information and Privacy Commissioner of Ontario and IBM Canada 2011; Rubenstein &amp; Good 2013; Cristofaro &amp; Murdoch 2014). Dette vil kræve, at nogle relativt overordnede principper omsættes i  konkrete  løsninger,  der  indbefatter  både  IT-systemer, organisation  og  forretningsgange.  Den  tredje  og  sidste gruppe  har  jeg  kaldt  de  kontekstradikale,  fordi  denne løsning er baseret på en grundlæggende gentænkning af online  privatliv  baseret  på  den  kontekst,  hvor  data  opsamles (Nissenbaum 2010; Nissenbaum 2011; Barth et al. 2006). Udfordringer er her, at løsningerne vil kræve, at en række statslige og kommercielle aktører skal viske tavlen ren og begynde at gøre tingene på en ny måde.

Jeg  vil  i  artiklen  argumentere  for,  at  skal  retten  til privatliv overleve i en digital tidsalder, kræver det, at vi sætter ind på alle tre fronter samtidigt. Det retlige regime for  databeskyttelse  skal  revideres,  den  organisatoriske kompetence skal styrkes, så privatliv og databeskyttelse i højere grad tænkes ind i systemer og forretningsgange, og der skal udvikles privatlivsmodeller, der er bæredygtige på længere sigt. Dette vil kræve en nuanceret forståelse af internettets særlige karakteristika som radikalt heterogent, socialt komplekst, og kontekstbrydende. Derudover er der brug for en kritisk stillingtagen til, hvad den klassiske opdeling mellem offentlig og privat betyder for rettigheder og pligter i det online domæne. En central pointe vil  her  være,  at  beskyttelsen  af  individets  rettigheder  i det digitale domæne er afhængig af, at vi eksplicit tager stilling til, hvilke normer der skal gælde for internettets infrastruktur og offentlige rum, uagtet at disse varetages af private aktører.

Artiklen indledes med en kort gennemgang af retten til  privatliv  og  de  udfordringer,  som  internettet  og  den digitale  teknologi  har  givet  beskyttelsen  af  privatlivet. Dernæst diskuteres tre hyppigt fremførte løsningsmodeller for en stærkere privatlivsbeskyttelse på internettet; en styrkelse  af  det  retlige  regime,  en  styrkelse  på  teknisk og organisatorisk niveau (privacy by design), og en gentænkning af persondatabeskyttelse med udgangspunkt i den specifikke kontekst. Afslutningsvis peges på en mulig vej fremad, herunder de politiske implikationer af denne.

## Online privatliv under pres

Retten til privatliv (på engelsk ' privacy ') er en menneskerettighed, der følger af FN's Verdenserklæring om Menneskerettigheder  fra  1948.  Verdenserklæringens  artikel 12 slår fast, at 'ingen må være genstand for vilkårlig indblanding i private forhold, familie, hjem eller korrespondance, ej heller for angreb på ære og omdømme. Enhver har ret til lovens beskyttelse mod sådan indblanding eller angreb' (United Nations 1948, Article 12). En række internationale konventioner indeholder lignende bestemmelser, der beskytter privatlivet, herunder FN's konvention om civile og politiske rettigheder og Den Europæiske Menneskerettighedskonvention. Retten til privatliv er ikke absolut, men indgreb skal følge menneskeretlige standarder,  herunder  have  hjemmel  i  lov  og  udgøre  en nødvendig  og  proportional  foranstaltning.  Staters  pligt til at beskytte privatlivet gælder både 'offline' og online' som fastslået i den første FN-resolution om menneskerettigheder på internettet fra 2012 (United Nations Human Rights Council 2012).

Beskyttelsen af privatlivet gælder ikke kun i det private domæne, men er en ret, der følger individet - også når det bevæger sig rundt i det offentlige rum. Eksempelvis er der i de fleste lande lovgivningsmæssige grænser for, i hvilket omfang staten eller kommercielle aktører må overvåge borgere, selvom de befinder sig i det offentlige rum. 'The right to privacy may not only be invoked in private relationships at home, but may also be perceived as a kind of private sphere which is inherent in the individual person and which accompanies the person when moving about' (Rehof 1999, 258). I det følgende fokuseres primært på de aspekter af retten til privatliv, der vedrører registrering og brug af oplysninger om den enkelte.

Privatlivsnormen har været genstand for omfattende forskning og udredning siden Warren og Brandeis' skelsættende artikel fra 1890 (Warren and Brandeis 1890), hvor retten til  privatliv  defineres  som  retten  til  at  være i  fred  ('the  right  to  be  let  alone').  Det  mest  dominerende perspektiv har fokuseret på retten til privatliv som muligheden  for  kontrol;  kontrol  over,  hvad  andre  ved om os (informationskontrol), kontrol over beslutninger, der  vedrører  os  selv,  og  kontrol  over  et  fysisk  område. 'Something is  private  when  I  am  in  a  position  to  and have a right to control access to it - whether to data, to a home, to decisions or to ways of acting' (Rössler 2007, 27).  Princippet  om  kontrol  med  egne  data  gennemsyrer  EU's  databeskyttelseslovgivning,  hvor  det  konkret er  udmøntet i et  krav  om  samtykke.  Ideen  om  kontrol gennem samtykke bygger på en antagelse om en oplyst borger, der bevidst vælger at afgive eller ikke afgive sine oplysninger til en given myndighed eller privat tjeneste. Som led i denne tænkning er der i stigende grad fokus på transparens og information, herunder information om vilkår og betingelser for dataopsamling og -udveksling. 2 Dette synes at bygge på en antagelse om, at hvis blot oplysningen af brugeren er tilstrækkelig klar og tilgængelig, vil denne have reelle valgmuligheder, og udgangspunktet for et oplyst samtykke er til stede. Nyere forskning peger imidlertid på, at denne rationelle tilgang til databeskyttelse ikke indfanger de særlige karakteristika, der knytter sig  til  online-tjenester.  'Notice  and  consent  remains  a procedural mechanism divorced from the particularities of relevant online activity' (Nissenbaum 2011, 35). Dette skyldes blandt andet, at internettet udfordrer grænser og opdelingen i 'offentlig' og 'privat' med en række konsekvenser for den gældende regulering på området. 3

Et af internettets karakteristika er måden, det ændrer vilkårene  for  henholdsvis  offentligt  og  privat  liv  på.  På internettet  er  brugerens  færden  og  de  oplysninger,  der afgives, i udgangspunktet gemt, delelige, søgbare og med stor  kommerciel  værdi.  At  holde  oplysninger  private  er derimod en udfordring, der kræver en ekstra indsats og brug  af  tekniske  beskyttelsesværktøjer.  Hvor  det  tidligere krævede en særlig indsats at træde ud af det private og  ind  i  det  offentlige  domæne,  er  det  i  dag  omvendt. På  internettet  er  vi  'offentlige by  default ', og  kun  i  begrænset omfang og med en særlig indsats kan det private rum opretholdes. Selv data fra kommunikationsformer, som vi traditionelt anser som private, såsom telefoner og e-mail, bliver i stigende grad gemt, udvekslet og brugt, eksempelvis  begrundet  i  anti-terror  lovgivning  eller  for at  bekæmpe  anden  alvorlig  kriminalitet  som  illustreret nedenfor.  Dette  hænger  dels  sammen  med  internettets digitale form (al færden afgiver et søgbart aftryk), men det er også udtryk for, at data har fået stadig større værdi, såvel kommercielt som i forhold til staters sikkerhedspolitik. Som understreget af blandt andet Boyd er det ikke kun  et  systems  design,  der  bestemmer,  hvor  offentligt eller privat det er, men også dets placering i det bredere samfundsmæssige økosystem (Boyd 2014, 204-205). Eksempelvis var Facebook som udgangspunkt designet som et privat alternativ til Myspace, men her har udbredelsen og anvendelsen blandt en milliard brugere været med til at gøre det til en af internettets mest offentlige platforme.

E-mails er både teknisk og lovgivningsmæssigt defineret som privat kommunikation, men eksempelvis EU's omstridte  logningsregler  (opbevaring  af  trafikdata  om kommunikationer foretaget via telefon eller e-mail) illustrerer, at når oplysninger er digitalt tilgængelige, vil det ofte afføde en efterspørgsel - i dette tilfælde fra det sikkerhedspolitiske  system.  Med  logningsreglerne  blev  der således skabt et retligt grundlag for, at kommunikationsoplysninger fra samtlige borgere skal opbevares, på trods af at de som udgangspunkt tilhører et privat domæne, og at de pågældende borgere ikke er under mistanke. 4

Dertil kommer, at internettet er kendetegnet ved en radikal heterogenitet bestående af en myriade af sociale og kommercielle praksisser, der i mange sammenhænge har uklare grænser i forhold til at være offentlige og/eller private. Sociale medier udgør for mange en social infrastruktur,  men  er  samtidig  en  kommerciel  tjeneste,  der lever af at sælge annoncer baseret på brugerens præferencer; aflæst gennem de handlemønstre og oplysninger, som brugeren afgiver om sig selv. Det vil sige, at oplysninger, som brugeren afgiver i én kontekst (socialt samvær med venner),  overføres  og  bruges  i  en  anden  kontekst  (målrettede reklamer baseret på brugerens adfærd og præferencer). Den udbredte brug af sociale medier indebærer, at  kontekster,  der  traditionelt  har  været  opdelt  (hjem/ arbejde, skole/fritid, privat  kommunikation/offentlige udtalelser, socialsfære/kommerciel sfære), i stigende grad smelter  sammen (Marvick 2012, 379). Dette medfører, at brugerne skal manøvrere i rum, der repræsenterer en blanding  af  kontekster,  og  hvor  hierarkier  mellem  forældre/børn, chef/medarbejdere osv. optræder som ikkehierarkiske  strukturer  på  brugerens  'vennelister'. 5 Disse karakteristika  udfordrer  beskyttelsen  af  privatliv  på  internettet - og den tilhørende persondatalovgivning - på flere fronter.

## Udfordringer for den gældende regulering

EU's medlemsstater har siden 1995 været bundet af EU's persondatadirektiv (95/46/EC), der opstiller krav til såvel  offentlige  som  private  virksomheders  behandling  af personoplysninger. 6 Persondatalovgivningen  er  baseret på grundprincipper om, at bestemte datatyper er beskyttelsesværdige, nemlig oplysninger der direkte eller indirekte kan henføres til en person. Behovet for beskyttelse ses  med  andre  ord  iboende  i  bestemte  datatyper.  Disse personoplysninger må kun behandles i forhold til et på forhånd defineret mål; der skal være proportionalitet mellem formål og de indsamlede data, der skal indsamles så lidt  som  muligt,  brugeren skal som udgangspunkt give samtykke,  der  skal  være  transparens  omkring  databehandlingen, og bestemte sikkerhedsforskrifter skal være overholdt.  Mere  grundlæggende  kan  man  sige,  at  EU's persondatabeskyttelse  er  baseret  på  ideen  om  en  klar sondring mellem oplysninger, der har krav på beskyttelse (personoplysninger), og oplysninger der ikke har.

Realiteten  på  internettet  er  imidlertid,  at  kompleksiteten og mængden af de data, der indsamles, er enorm (og  ofte  udgør  en  blanding  af  flere  datatyper);  at  data indsamles på tværs af lande og meget forskellige kontekster; at brugen af data er langt bredere end det oprindelige formål; at der forekommer meget forskellige niveauer af sikkerhed; at der er ringe transparens ift. virksomheders og myndigheders praksis; og at samtykke gives som en forudsætning for at bruge en given tjeneste snarere end som et bevidst valg. Disse forhold udfordrer grundlæggende  EU's  persondatabeskyttelse  som  fremhævet  af blandt andet EU's Artikel 29-arbejdsgruppe (Article 29 Data Protection Working Party 2013). Til trods for en stigende skepsis  ved  effektiviteten  af  de  gældende  databeskyttelsesregler er ideen om kontrol gennem samtykke fortsat udgangspunktet for den retlige regulering på området - også i den igangværende revision af reglerne.

Hertil kommer, at der ikke eksisterer fælles bindende standarder  for  databeskyttelse  på  internationalt  niveau. OECD's  retningslinjer  for  beskyttelse  af  privatliv  og transnationale data flow, der har bred opbakning blandt OECD-landene,  bliver  ofte  fremhævet  som  retningsgivende, men er ikke bindende. 7 Europarådets Konvention nr. 108 repræsenterer en af de første standarder på området og har ligesom EU's regler gennemgået en omfattende revision, bl.a. for at tage højde for online tjenester. Konventionen er imidlertid kun bindende for Europarådets  medlemsstater. 8 På  FN-niveau medførte Snowdens afsløringer, at FN's Generalforsamling i 2013 vedtog den første Resolution om retten til privatliv i en digital tidsalder (United Nations General Assembly 2013). Denne blev i 2014 fulgt op af en ny og skærpet tekst, der blandt andet understreger, at retten til privatliv er under alvorligt pres i det online domæne, og at stater har en forpligtelse til  at  sikre  at  national  lovgivning  og  praksis,  der  indvirker  på  retten  til  privatliv,  lever  op  til  internationale menneskeretlige standarder på området (United Nations General Assembly 2014). Der er dog her særligt fokus på statslig  overvågning  og  mindre  opmærksomhed på den kommercielle behandling af personoplysninger.

En yderligere udfordring knytter sig til det forhold, at  størsteparten  af  internettets  infrastruktur  og  basale tjenester (teknisk infrastruktur, informationssøgning, sociale netværk mv.) administreres af private virksomheder, hvoraf mange er amerikanske. Dette giver en række konkrete udfordringer i forhold til at håndhæve EU's persondatalovgivning, som illustreret ved flere sager mellem EU's Artikel 29-gruppe og internetvirksomheder som Microsoft og Google. 9 Samtidig rejser det et mere principielt spørgsmål om, hvilke standarder der skal gælde for private virksomheder,  der  varetager  vigtige  samfundsmæssige funktioner. Har Google fx frie rammer til at definere deres services, eller følger der særlige forpligtelser med, når man er i en markedsdominerende position, og ens services er tæt koblet med samfundets demokratiske liv?

Nyere  forskning,  der  ser  på  internetvirksomheders menneskeretlige  forpligtelser,  har  argumenteret  for,  at der kan stilles skærpede krav til virksomheder, som har mulighed for at påvirke demokratiske processer på måder, der  traditionelt  har  været  forbeholdt  offentlige  institutioner (Laidlaw 2012, 55). I forhold til internetvirksomheder sondres mellem mikro-gatekeepere (indholdsplatforme),  autoritative  gatekeepere  (Facebook,  Wikipedia, portaler)  og  makro-gatekeepere  (internetudbydere,  søgemaskiner),  hvor  makro-gatekeepere  vurderes  at  have den  største  indflydelse  på  samfundets  demokratiske  liv (Laidlaw 2012, 62). Pointen er her, at varetagelsen af afgørende samfundsmæssige funktioner indebærer en særlig forpligtelse til at sikre, at man ikke indvirker negativt på  individets  rettigheder,  herunder  retten  til  privatliv, ytrings- og informationsfrihed. I og med en stor del af internettets infrastruktur og informationsdomæne styres af private virksomheder, er det afgørende at blive skarpere på,  hvilke  forventninger  vi  som  samfund  har  til  disse aktører, og hvilke muligheder vi har for at håndhæve rettigheder overfor private virksomheder.

Pligten til at beskytte menneskerettigheder hviler på staten,  men  der  har  de  seneste  år  været  et  øget  fokus på,  hvorledes  private  virksomheder  mere  proaktivt  kan sikre  respekt  for  menneskerettigheder,  herunder  retten til privatliv. Grænsefladen mellem staters pligt til at beskytte  og  virksomheders  ansvar  for  at  respektere  menneskerettigheder  er  beskrevet  i  FN's  retningslinjer  for menneskerettigheder og erhverv fra 2011 (United Nations Human Rights Council 2011). Det fremgår her, at virksomheder skal formulere eksplicitte politikker på området; skal sikre, at de ikke bidrager til menneskeretlige krænkelser gennem interne procedurer og rettidig omhu ( due  diligence );  og  skal  sikre  klagemulighed  og  hjælp  i forbindelse med potentielle krænkelser, de har medvirket til.  Retningslinjerne  er  ikke  bindende,  men har vundet bred tilslutning hos internetvirksomheder. 10

## Tre svar på udfordringerne

Som nævnt indledningsvis er der forskellige bud på, hvorledes retten til privatliv kan styrkes i det online domæne. Den første tilgang, som jeg har kaldt de retsoptimistiske, agiterer  for  en  øget  beskyttelse  gennem  en  stærkere  og mere  tidsvarende  retlig  regulering.  En  hovedaktør  her er  EU-kommissionen,  der  siden  2011  har  arbejdet  på en omfattende retlig reform af persondatadirektivet, og som forventer  at  vedtage  en  ny  forordning  på  området i 2015/16. 11 De nye EU-regler sigter mod at ensrette niveauet for databeskyttelse på tværs af EU's medlemsstater og repræsenterer derudover en række bestemmelser, der skal  øge  beskyttelsen  af  den  enkelte  borger,  særligt  ved brug af onlinetjenester. Eksempelvis skærpes kravene til samtykke, der åbnes for omfattende bøder til virksomheder, der overtræder reglerne, og der stilles krav om at databeskyttelse indarbejdes på både teknisk og organisatorisk niveau ( privacy by design og privacy by default ). 12 Forordningen er blevet fremhævet som et meget ambitiøst svar på de skitserede udfordringer og har da også mødt massiv modstand fra amerikanske industrilobbyister i Bruxelles (European Digital Rights 2011).

Den nye forordning er blandt andet blevet kritiseret for  at  ville  medføre  store  administrative  byrder,  særligt over for mindre virksomheder. Som modsvar har blandt andet EU's Artikel 29-arbejdsgruppe fremhævet, at man i implementeringen vil basere sig på en risikomodel, hvor institutioners forpligtelser skalerer afhængig af mængden og  følsomheden  af  de  data,  der  behandles  (Article  29 Data Protection Working Party 2014). Dette indebærer ikke en fravigelse af grundlæggende databeskyttelsesprincipper,  men  betyder,  at  man  som  led  i  en  obligatorisk konsekvensanalyse  vurderer  graden  af  risiko  i  den  pågældende situation (Article 29 Data Protection Working Party 2014, 4). De reviderede EU-regler løser imidlertid ikke det grundlæggende problem, at brugere samtykker som en forudsætning for at bruge tjenester på internettet.

En af udfordringerne er her, at internettjenester er baseret på indsamling af personoplysninger, og at disse har værdi som aldrig før. Størsteparten af internettjenesterne tjener penge via markedsføring og dermed af at vide så meget som muligt om deres brugere. Den kommercielle værdi  af  tjenesten  er  med  andre  ord  direkte  proportional  med  de  oplysninger,  som  tjenesten  har  adgang  til. Internettjenester  som  Facebook  og  Google  er  gratis  for brugerne, men i realiteten betaler brugerne med de oplysninger, der afgives. Oplysninger om brugerens aktiviteter og præferencer indgår som et essentielt element i forretningsmodellen hos de sociale platforme, og for brugeren kan prisen for ikke at deltage være en manglende adgang til  det  sociale  fællesskab,  som  tjenesten  repræsenterer (Bec  hmann 2014; Jørgensen 2014). En forudsætning for at kunne beskytte retten til privatliv i det online domæne er derfor, at man starter med at anerkende, at deling af personoplysninger er prisen for at få adgang til en lang række internettjenester. Dette begrænser reelt brugerens valgmuligheder; særligt i de situationer hvor tjenesten opleves som en væsentlig forudsætning for at være med i et fællesskab. Et studie blandt danske gymnasielever i 2013 vedrørende brug af sociale medier som Facebook fremhævede eksempelvis, at samtykke opfattes som en nødvendig forudsætning for at deltage i sociale netværk snarere end en reel valgmulighed (Jørgensen 2014). Der er således et stigende misforhold mellem ideen om en oplyst bruger, der gennem sit samtykke vælger at afgive oplysninger til et  nøje  defineret  formål,  og  den  praksis,  hvorigennem data afgives og bruges på internettet. Som svar på denne udfordring har flere argumenteret for, at udgangspunktet for databeskyttelse skal være kontekstspecifikke normer, der  angiver  grænser  for,  hvilke  oplysninger  der  må  opsamles og deles.

Som repræsentant for denne alternative tilgang, som jeg  har  kaldt  de kontekstradikale ,  står  særligt  Nissenbaum  (2010;  2011)  og  teorien  om  kontekstuel  integritet.  Hovedpointen er her, at det er konteksten, der skal bestemme  beskyttelsesbehovet  snarere  end  en  attribut, der er iboende i den enkelte information. Data udveksles i  stigende  grad  mellem  forskellige  kontekster,  og  til  en række forskellige formål og på måder der for den enkelte bruger er uigennemskuelige. Udgangspunktet er derfor, at  der  til  enhver  kontekst  knytter  sig  normer  om,  hvad der er passende og upassende deling af information. Med udgangspunkt i disse  normer  -  der  vil  være  mere  eller mindre formaliserede alt efter den konkrete kontekst - kan man opstille krav til virksomheder og myndigheders behandling af personoplysninger, således at det primære databeskyttelsesansvar  defineres  ud  fra  konteksten  snarere end med udgangspunkt i brugerens samtykke. Et af argumenterne lyder, at den dominerende markedspladsmetafor baseret på antagelsen om det frie marked og den frie forbruger ikke er tilstrækkelig, når vi skal definere og håndhæve standarder for grundlæggende samfundsmæssige funktioner på internettet (Nissenbaum 2011, 42). I stedet må vi eksplicitere, at funktioner, der er centrale for samfundets demokratiske liv - såsom at give adgang til internettet, at formidle informationssøgning på internettet, at stille en social infrastruktur til rådighed - forventes at  leve  op  til  selvstændige  kvalitetsnormer på linje med professionsstandarder knyttet til bestemte erhverv, uagtet hvorvidt disse funktioner varetages af offentlige eller private  aktører. 13 Pointen  er  med  andre  ord,  at  vigtige samfundsfunktioner må styres af kvalitetsparametre, der rækker ud over et økonomisk rationale, og er forankret i normative standarder knyttet til grundlæggende rettigheder, herunder transparens og retssikkerhed.

Udfordringen ved Nissenbaums model er imidlertid, at  det  er  svært  at  se,  hvordan  den  skal  implementeres  i praksis. Hvem skal definere, hvilke regler der skal være gældende for hvilke kontekster; hvad med kontekster, der ikke er klart definerede eller afgrænsede? Skal de respektive normsæt udmøntes i lovgivning? Og hvem skal overse, at de faktisk overholdes. Hvor gældende databeskyttelse er baseret på et forenklet og rationelt syn på kontrol med personoplysninger, åbner den kontekstuelle model for en kompleksitet, som er svær at se omsat til praksis.

Et tredje tilgang, som jeg har kaldt den teknologioptimiske , advokerer for ideen om at indarbejde privatlivsbeskyttelse i teknisk og organisatorisk arkitektur gennem ' privacy by design '.  Begrebet  ' privacy by design ' stammer oprindelig fra Ann Cavoukian, der er tidligere Informations- og Privacy -Kommissær i Ontario, og bygger på en antagelse om, at beskyttelse af persondata ikke alene kan løses ved overholdelse af regelsæt, men skal være en del af organisationens samlede måde at operere på (Cavoukian 2009; Information and Privacy Commissioner of Ontario  and  IBM  Canada  2011). Privacy  by  design omfatter både  IT-systemer,  forretningsområder,  fysisk  design  og internet-forbundne  infrastrukturer  og  er  baseret  på  syv grundprincipper. 1) Der sigtes mod at forebygge snarere end at afhjælpe. 2) Persondatasikkerhed skal være en standardindstilling. 3) Sikkerheden bygges ind i designet og arkitekturen af IT-systemer og forretningspraksis. 4) Alle legitime formål tilgodeses, således at der ikke skal vælges mellem  adgang  til  data  og  sikkerhed.  5)  Der  sikres  en sikker håndtering af dataelementers livscyklus fra start til slut. 6) Systemernes komponenter og funktioner forbliver synlige og transparente for både brugere og udbydere, således at kontrol er mulig. 7) Løsninger bygger på respekt for personlige data og brugeren i centrum. 14

I 2010 vedtog den globale sammenslutning af privacy -kommissærer på deres årlige konference den første resolution om privacy by design baseret på Cavoukins begreb. 15 Privacy by design optræder ligeledes i EU's udkast til en ny databeskyttelsesforordning; som et obligatorisk krav ved udvikling  af  IT-løsninger,  der  indebærer  behandling  af personoplysninger. På trods af, at begrebet har cirkuleret i mere end ti år, er der imidlertid begrænsede eksempler på,  hvorledes  det  omsættes  i  konkrete  IT-løsninger  og forretningsgange. Begrebet er fortsat relativt vagt, og det vil kræve en mere udfoldet beskrivelse af minimumskrav, hvis/når  det  skal  tjene  som  en  brugbar  teknisk  og  organisatorisk standard, der lever op til EU's persondatalovgivning.  Som  led  i  dette  bør  også  forholdet  mellem den dataansvarlige (som er den kategori, persondataloven opererer med) og den teknisk/organisatoriske ansvarlige for implementering af privacy by design præciseres.

Vi står således i en situation, hvor der er store udfordringer  for  online privacy .  Der  er  ingen  internationale regelsæt, og EU's regler, som globalt set repræsenterer den mest udbyggede regulering af databeskyttelse, er under kraftig  revision  og  baserer  sig  fortsat  på  samtykke  som en central kontrolmekanisme. Dette på trods af at der i stigende grad stilles spørgsmålstegn ved samtykkes værdi og effekt, særligt i forbindelse med online tjenester. Over for dette står alternative forslag til regulering af området; ikke mindst Nissenbaums forslag om en kontekstuel tilgang til databeskyttelse. Ideen om en mere differentieret regulering baseret på analyse af normer og standarder i forskellige situationer i modsætning til en one-size-fits-all privacy -tænkning virker som et fornuftigt modsvar til de aktuelle udfordringer, men samtidig er der som skitseret ovenfor en række ubesvarede spørgsmål, der gør det svært at se modellen omsat til praksis.

## Veje fremad

Vi  står  i  dag  i  en  paradoksal  situation,  når  det  gælder retten til privatliv. På den ene side har der aldrig tidligere været  så  eksplicitte  udmeldinger  fra  det  internationale menneskeretlige system om, at retten til privatliv gælder online som offline. Dette er cementeret i FN resolutioner, af FN's Højkommissær for menneskerettigheder, af Europarådet, Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, EU-Domstolen osv. På den anden side er der meget få muligheder for at håndhæve retten til privatliv på internettet. Data indsamles fra en lang række offentlige og private aktører på tværs af landegrænser; der er begrænset overblik over eller kontrol med dataindsamlingen; brugere afgiver et rutinemæssigt samtykke til, at deres data indsamles; og privatlivspolitikker er svært tilgængelige og læses af et fåtal af brugerne.

Udfordringerne  er  således  mange,  hvilket  betyder, at skal retten til privatliv overleve i en digital tidsalder, kræver det, at der sættes ind både i forhold til gældende regulering og organisatorisk praksis og (mere langsigtet) i  udviklingen af bæredygtige privacy -modeller. Den nye EU-forordning er et skridt fremad i forhold til at sikre en retlig ramme, der i højere grad afspejler den sociale praksis på internettet. Forordningen indeholder tiltag, der sigter mod at styrke beskyttelsen af den enkelte bruger, herunder skærpede krav til de vilkår, hvorunder samtykket afgives, skærpede sanktioner over for virksomheder, der bryder lovgivningen, skærpet underretningspligt ved sikkerhedsbrud,  der  involverer  personoplysninger,  og  krav om privacy by design hos såvel offentlige institutioner som private  virksomheder. Sidstnævnte er en vigtig komponent i at få privacy integreret mere bredt i organisationen og de teknologiske løsninger, men vil samtidig kræve, at begrebet konkretiseres og gøres mere operationelt, så det reelt bliver muligt at vurdere, om en given løsning lever op til principperne eller ej. Et af de nuværende problemer er, at databeskyttelse og IT-systemer ofte behandles som enten juridiske eller tekniske emner frakoblet hinanden. Hvis  retten  til  privatliv  skal  være  en  integreret  del  af praksis i institutioner og virksomheder, kræver det et tæt samspil  mellem  retlige  standarder,  forretningsgange  og teknologiske løsninger. Der er her brug for konkrete diskussioner af og eksempler på privacy by design -løsninger; herunder synliggørelse af, hvilke forretningsgange der er implementeret, hvordan tekniske løsninger er udformet, hvilke kontrolmekanismer der er indført, hvordan overensstemmelse med persondatalov er etableret osv. 16

Den reviderede EU-forordning og en mere udbredt brug af privacy by design ændrer imidlertid ikke på, at der er brug for en opdatering af privacy -normen, der i højere grad modsvarer internettets mix af offentlige og private rum, samt det faktum at private virksomheder i overvejende  grad  kontrollerer  internettets  centrale  funktioner og infrastruktur. Dette bringer os tilbage til Nissenbaums begreb om kontekstuel integritet og argumentet om, at den  rationelle one-size-fits-all  privacy -tænkning,  som  er udgangspunktet  for  gældende  regulering  på  området, ikke  længere  kan  stå  alene.  Frem  for  at  tage  udgangspunkt i bestemte datatyper og eksempelvis diskutere, om metadata er personoplysninger eller ej, vil det betyde, at vi  i  højere  grad  skal  tage  udgangspunkt  i  de  konkrete situationer,  hvor  data  opsamles  og  udveksles.  Dette  vil indebære,  at  der  fra  politisk  side  tages  eksplicit  stilling til, hvilke retningslinjer der skal gælde i en given kontekst - uanset om det vedrører informationssøgning på internettet, kontrol af en offentlig ydelse eller en lægekonsulta- tion. I praksis vil det betyde, at persondatalovgivningen, der overvejende har fokus på processuelle betingelser for dataindsamling og -udveksling, suppleres med substantielle anvisninger vedrørende, hvilke data der må opsamles og udveksles i en given kontekst. Det betyder eksempelvis,  at  en  praktiserende  læge  ud  over  at  skulle  efterleve persondatalovens generelle principper også skal efterleve specifikke regler, der er udformet med udgangspunkt i 1) analyse af de involverede aktører, her læge og patient, 2) analyse af informationstype, her fortrolige sundhedsoplysninger,  og  3)  analyse  af  transmissionsprincippet,  her oplysninger afgivet under samtykke under forudsætning af fortrolighed (Nissenbaum 2007, 140-147).

Dette vil indebære et omfattende analytisk/normativt arbejde med at fastslå og eksplicitere, hvilke normer der skal  være  retningsgivende  i  forskellige  sociale  kontekster,  online som offline. For nogle kontekster vil en del standarder allerede eksistere (fx bankvæsen), mens andre kontekster - eksempelvis informationssøgning på internettet  -  vil  kræve  en  analyse  af  sammenlignelige  analoge  eksempler  (fx  informationssøgning  på  biblioteker). Som tidligere nævnt er svagheden ved kontekstmodellen knyttet  til  implementeringen;  ikke  mindst  det  omfattende analytiske og politiske arbejde med at få fastslået og vedtaget standarder for ' appropiate  data  flows '  inden for  en  lang  række  samfundsfunktioner. Hertil kommer udfordringen med at afgrænse kontekster/situationer i et digitalt domæne, der blandt andet er kendetegnet ved at være kontekstbrydende.

En mulig vej frem kunne derfor være, at man som supplement til  en  EU's  skærpede  regler  for  databeskyttelse og privacy by design påbegynder nogle få afgrænsede pilotprojekter  med  udgangspunkt  i  kontekstmodellen. Dette vil give konkrete erfaringer med at kombinere det eksisterende retlige regime med substantielle standarder for  databehandling inden for udvalgte områder. Samtidig  kan  det  medvirke  til,  at  der  skabes  en  højere  grad af  transparens  i  forhold  til,  hvilke  normer  og  regelsæt forskellige aktører forventes at efterleve. Som led heri kan man arbejde henimod at styrke det løbende tilsyn og kontrol med databeskyttelse ved at anmode virksomheder og institutioner om regelmæssigt at undergå en uafhængig revision  af  deres  databeskyttelsespraksis  med  udgangspunkt i  både  persondatalovgivning  (proces)  og  de  fastlagte standarder.

## litteratur

Anderson, E 1995, Value in Ethics and Economics , Harvard University Press, Cambridge.

- Article  29  Data  Protection  Working  Party  2009 Opinion  5/2009  on online social networking , EC Justice, Bruxelles, 22. juni 2009.
- Article 29 Data Protection Working Party 2013, Opinion 03/2013 on purpose limitation , EC Justice, Bruxelles.
- Article 29 Data Protection Working Party 2014, Statement on the role of a risk-based approach in data protection legal frameworks ,  EC Justice, Brussels, 30 maj 2014.
- Barocas, S &amp; Nissenbaum, H 2014, 'Big Data's End Run around Procedural Privacy Protections', Commun ACM Communications of the ACM , vol. 57, no. 11, pp. 31-33.
- Barth, A, Datta, A, Mitchell, JC &amp; Nissenbaum, H 2006, Privacy and Contextual  Integrity:  Framework  and Applications,  IEEE  Symposium on Security and Privacy, Berkeley/Oakland, maj 2006.
- Bechmann, A 2014, 'Non-Informed Consent Cultures: Privacy Policies and App Contracts on Facebook', Journal of Media Business Studies, vol. 11, no. 1, pp. 21-38.
- Boyd, D 2014, It's Complicated: The Social Lives of Networked Teens , Yale University Press, New Haven.
- Bygrave, LA 2002, Data Protection Law. Approaching Its Rationale, Logic and Limits , Kluwer Law International, Haag, London, New York.
- Cavoukian, A 2009, Privacy by Design, Take the Challenge , Information and Privacy Commissioner of Ontario, Toronto.
- Cristofaro, ED &amp; Murdoch, SJ (red.) 2014, Privacy Enhancing Technologies ,  14th International Symposium, PETS, Amsterdam, 16.-18. juli 2014.
- Dix, A 2013, 'The Commission's Data Protection Reform After Snowden's Summer', Intereconomics , vol. 48, no. 5, pp. 268-285.
- European Digital Rights 2011, US lobbying against draft Data Protection Regulation, EDRi, Bruxelles, 22. December 2011. Tilgået 21. maj 2015 på: https://edri.org/us-dpr/
- European Union 1995, Directive 95/46/EC of the European Parliament and of the Council , European Union, Bruxelles, 24. oktober 1995.
- European  Union  2006, Directive  2006/24/EC  of  the  European  Parliament and of the Council ,  European Union, Bruxelles, 15. marts 2006.

Greenwald, G 2014, No Place to Hide: Edward Snowden, the NSA and the Surveillance State , Metropolitan Books, New York.

- Hwang, T &amp; Levy, K 2015, ''The Cloud' and Other Dangerous Metaphors, The Atlantic , 20. januar 2015.
- Information and Privacy Commissioner of Ontario and IBM Canada 2011, Privacy  by  Design  from  Policy  to  Practice ,  Information  and Privacy Commissioner of Ontario, Canada, Toronto.
- Irish  Data  Protection  Commisioner  2012, Report  of  RE-Audit ,  Irish
- Data Protection Commisioner, Portarlington, 21. september 2012. Jørgensen, RF 2014, 'The Unbearable Lightness of User Consent', Internet Policy Review , vol. 3, no. 4.
- Kosta, E 2013, Consent in European Data Protection Law , Brill Nijhoff, Leiden.
- Laidlaw, EB 2012, Internet Gatekeepers, Human Rights, and Corporate Social  Responsibility ,  ph.d.-afhandling,  London  School  of  Economics and Political Science, London.
- Lane, J, Stodden, V., Bender, S &amp; Nissenbaum, H 2014, Privacy, Big Data, and the Public Good: Frameworks for Engagement , Cambridge University Press, New York.
- Marvick, AE 2012, 'The Public Domain: Social Surveillance in Everyday Life', Surveillance &amp; Society , vol. 9, no. 4, pp. 378-393.

- Matzner, T 2014, 'Why Privacy Is Not Enough Privacy in the Context of 'Ubiquitous Computing' and '´Big Data'', Journal of Information Communication and Ethics in Society , vol. 12, no. 2, pp. 93-106.
- Mayer-Schönberger, V &amp; Cukier, K 2013, Big Data: A Revolution That Will Transform How We Live, Work, and Think , Houghton Mifflin Harcourt, Boston.
- Nissenbaum, H 2007, 'Privacy in Context', in G Stocker &amp; C Schöpf (red.), Goodbye  privacy ,  Ars  Electronica  2007.  Ostfildern-Ruit, Hatje Cantz Verlag.
- Nissenbaum, H 2010, Privacy  in  Context:  Technology,  Policy,  and  the Integrity of Social Life , Stanford Law Books, Stanford.
- Nissenbaum,  H  2011,  'A  Contextual  Approach  to  Privacy  Online', Dædalus,  the  Journal  of  the  American  Academy  of  Arts  &amp;  Sciences , vol. 140, no. 4, pp. 32-48.
- Rehof, LA 1999, 'Article 12', in G Alfredsson &amp; A Eide (red.), The Universal Declaration of Human Rights: A Common Standard of Achievement , Martinus Nijhoff Publishers, Haag; Boston; Cambridge.
- Rubenstein, IS &amp; Good, N 2013, 'Privacy by Design: A Counterfactual Analysis of Google and Facebook Privacy Incidents', Berkely Technology Law Journal , vol. 28, no. 2.
- Rössler, B 2007, 'The Value of Privacy', in G Stocker &amp; C Schöpf (red.), Goodbye  privacy ,  Ars  Electronica  2007.  Ostfildern-Ruit,  Hatje Cantz Verlag.
- Schneier, B 2015, Data and Goliath: The Hidden Battles to Capture Your Data and Control Your World ,  W.  W.  Norton &amp; Company, New York.
- Solove, D 2012, 'Privacy Self-Management and the Consent Dilemma', Harvard Law Review , vol. 126, pp. 1880-1903.
- The  Office  of  the  United  Nations  High  Commissioner  for  Human Rights 2014, The Right to Privacy in the Digital Age , United Nations, New York, 30. juni 2014.
- United Nations 1948, The Universal Declaration of Human Rights , United Nations, New York.
- United Nations General Assembly 2013, Resolution adopted by the General Assembly. The Right to Privacy in the Digital Age , United Nations, New York, 18. december 2013.
- United Nations General Assembly 2014, Resolution adopted by the General Assembly. The Right to Privacy in the Digital Age , United Nations, New York, 19. november 2014.
- United Nations Human Rights Council 2012, The Promotion, Protection and Enjoyment of Human Rights on the Internet ,  A/HRC/20/L.13, United Nations, Geneva, 5. juli 2012.
- United Nations Human Rights Council 2011, Report of the Special Representative John Ruggie. Guiding Principles on Business and Human Rights: Implementing the United Nations 'Protect, Respect and Remedy' Framework , United Nations, New York, 21. marts 2011.
- Warren, S &amp; Brandeis, L 1890, 'The Right to Privacy', Harvard Law Review , vol. 4, no. 5.
- Watson, SM 2015, 'Metaphors of Big Data', DIS Magazine , 20. februar 2015.
- Weintraub, J 1997, 'The Theory and Politics of the Public/Private Distinction', in J Weintraub and K Kumar (red.), Public and Private in Thought and Practice, The University of Chicago Press, Chicago.

## noter

1. Som påpeget af bl.a. Watson (2015) og Hwang og Levy (2015) trækker meget af 'big data'-litteraturen på en råstofmetafor. Denne begrebsliggørelse af big data er med til at understrege data som noget, der kan udvindes og har kommerciel værdi, modsat hvis man fx talte om data som kropslige legemsdele.
2. Se for eksempel udtalelsen fra EU's ekspertgruppe på området, den såkaldte  Artikel  29  arbejdsgruppe,  vedrørende  sociale  medier  og privatliv (Article 29 Data Protection Working Party 2009) og tilsynsrapporten fra det irske datatilsyn vedrørende Facebook (Irish Data Protection Commisioner 2012). Begge steder er der fokus på, at  brugerne skal have bedre og mere tilgængelig information om, hvorledes deres data behandles som en forudsætning for at kunne samtykke.
3. Aktuelle politiske såvel som teoretiske diskussioner trækker på forskellige  offentlig/privat-distinktioner  med  hver  deres  ideologiske ståsted,  ofte  uden  at  dette  er  ekspliciteret  (Weintraub  1997,  xiii). I  det  følgende  henviser  distinktionen  offentlig/privat  primært  til opdelingen mellem individets private domæne (beskyttet gennem retten til privatliv) over for et statsligt eller kommercielt domæne.
4. EU's  logningsdirektiv  fra  2006  (2006/24/EC)  blev  i  april  2014 kendt ugyldigt af EU-Domstolen. EU-Domstolen fandt, at direktivet krænker EU-borgeres ret til privatliv og beskyttelse af personoplysninger som fastlagt i EU's Charter for Grundlæggende Rettigheder, Artikel 7 og 8. Afgørelsen er tilgængelig på: http://curia.europa. eu/jcms/upload/docs/application/pdf/2014-04/cp140054en.pdf
5. Det bemærkes dog, at der på mange sociale medier er mulighed for at angive relationstyper (fx familiemedlemmer), og derved reetablere dele af det sociale hierarki.
6. Som nævnt ovenfor er retten til privatliv blandt andet baseret på en præmis om, at der i relationen mellem individ og stat er behov for at beskytte en personlig zone (hjem, familie, oplysninger) og sætte grænser for statens råderum. EU's persondatalovgivning udmønter retten til privatliv og beskyttelsen af personoplysninger på lige fod over for det statslige og kommercielle domæne. Kravene til beskyttelse af personoplysninger - og de grænser der sættes for behandlingen af disse - gælder således (i en europæisk kontekst), uanset om databehandlingen varetages af en offentlig myndighed eller privat virksomhed.
7. OECD-retningslinjerne  er  tilgængelige  på:  http://www.oecd.org/ internet/ieconomy/oecdguidelinesontheprotectionofprivacyandtransborderflowsofpersonaldata.htm
8. Se http://conventions.coe.int/Treaty/en/Treaties/Html/108.htm
9. Se  http://ec.europa.eu/justice/data-protection/article-29/documentation/other-document/index\_en.htmm.
10. Se Global Network Initiative, der er et samarbejde mellem en række af de store internet virksomheder om at udmønte og efterleve normer, der lever op til internationale menneskeretlige standarder for ytringsfrihed og privatliv. Tilgængelig på www.globalnetworkinitiative.org.
11. Se http://ec.europa.eu/justice/newsroom/data-protection/news/120 125\_en.htm
12. Jf.  EU's  udkast  til  databeskyttelsesforordning  af  30.  juni  2014, tilgængelig  på:  http://register.consilium.europa.eu/doc/srv?l=EN&amp; f=ST%2010617%202014%20INIT
13. Nissembaum trækker her på Elizabeth Anderson (1995, 147).
14. En dansk version af privacy by design principperne er tilgængelig på:  http://www.privacybydesign.ca/content/uploads/2013/02/7fou ndationalprinciples-danish.pdf
15. 32nd  International  Conference  of  Data  Protection  and  Privacy Commissioners, Resolution on Privacy by Design, October 2010, tilgængelig  på:  https://www.ipc.on.ca/site\_documents/pbd-resolution.pdf
16. For et eksempel på konkret anvendelse af privacy by design se f.eks. Rubenstein og Good (2013), der anvender Cavoukians principper til at analysere ti privacy hændelser hos Google og Facebook.