Alle elsker tværfagligheden
Forfattere: Nils Gunder Hansen
Tidsskrift: kok (2015-12-30)

Professor, Institut for Kulturvidenskaber, Syddansk Universitet

## alle elsker tværfagligheden

## Og fagligheden bliver bænkevarmer

David Budtz Pedersen, Frederik Stjernfelt og Simo Køppe (red.)

## kampen om disci  plinerne

Viden og viden  skabe  lighed i humanistisk forskning 432 sider. Hans Reitzels Forlag

Der findes flere gode indføringer i humanistisk videnskabsteori. Men de kan nogle gange synes at fremstil­ le og argumentere i deres eget ideelle rum, fjernt fra den grumsede og ak­ tuelle virkelighed, som både angår, hvordan humanister rent faktisk for­ sker, og hvordan humaniora i disse år påvirkes af de økonomiske og poli­ tiske rammer for forskningen. Kampen om disciplinerne. Viden og videnskabelighed i humanistisk forskning , redigeret af David Budtz Pedersen, Frederik Stjernfelt og Simo Køppe, udfylder dette hul og må alene af den grund hilses velkommen. Bogen ud­ springer af forskningsprojektet 'Hu­ manomics: Mapping the Humaniti­ es', som er støttet af Velux Fonden og nu indlejret på Københavns Uni­ versitet efter tidligere at have været tilknyttet Aarhus Universitet.

Antologiens redaktører og bi­ dragydere er erfarne med hensyn til både tværfagligt arbejde og viden­ skabsteoretisk  refleksion.  De  har selv savnet en opdateret videnskabs­ teoretisk fremstilling af humaniora. For ét er måske, hvad man gør, noget andet er, hvad man siger, man gør. Gennem en stor  spørgeskemaun­ dersøgelse har Humanomics­gruppen blandt andet søgt at afdække, hvordan humanister agerer i deres daglige forskning. Det skal vi vende tilbage til.

Humaniora er anfægtet i disse år. Forskningspolitisk er der et enormt fokus på nytte, anvendelighed, pro­ blemløsning, vækst, innovation og så videre. I et sådant klima kan dele af den klassiske humanistiske forsk­ ning hurtigt komme til at virke unyt­ tige og gammeldags.

To gængse forsvar for huma­ niora  er  den  kulturkonservative position med baggrund i dannelses­ begrebet og den kritisk­emancipato­ riske position med rod i studentero­ prørets fagkritik. Begge positioner lægger vægt på at give et modsvar til økonomiens og teknologiens domi­ nans i samfundsudviklingen, og på at være med til at opdrage borgerne til demokrati og kritisk fornuft. På det mere videnskabsteoretiske plan er humaniora blevet beskrevet som det at 'skabe forståelse' i stedet for at give forklaringer, eller at fordybe sig i det individuelle tilfælde i stedet for at afdække generelle lovmæssig­ heder.

Redaktørerne mener, at disse klassiske  beskrivelser  og  forsvar, trods umistelige pointer, er forælde­ de og problematiske. De har aldrig været dækkende for hele humaniora, med sprogvidenskab som et promi­ nent eksempel ud af flere. Man kan tilføje, at både den konservative og den kritiske position vil kunne ud­ lægges som politiserende i den lø­ bende forskningsdebat, uden sans for de humanistiske videnskabers bredde og opkomsten af nye emne­ felter.

Men hvad er videnskab? Hvor nog­ le mener, at naturvidenskab er den eneste rigtige videnskab, som hu­ maniora og samfundsvidenskab ef­ ter bedste evne må tilnærme sig, og andre mener, at humaniora og sam­ fundsvidenskab blot er andre former for videnskab, hævder redaktørerne et enhedssyn på videnskaberne. Der er kun én videnskabelighed. De eviden­ te forskelle på naturvidenskab, sam­ fundsvidenskab og humaniora, samt disses utallige interne forgreninger, skyldes egenskaber ved genstands­ områderne  og  historiske  forhold ved disciplinernes udvikling. Dette videnskabssyn kunne godt have tålt en lang og uddybende argumentati­ on, men meningen er klar nok: Hu­ maniora er ikke et mærkeligt relikt fra gamle dage. Det er redaktørerne meget om at gøre at være på omdrej­ ningshøjde med humanioras kriti­ kere og ikke gå i pindsvineposition.

Den digre antologi rummer en masse spændende artikler: om den gode gamle infrastruktur i humani­ ora (bibliografier og den slags!), om humaniora og de digitale medier, om historiefagets videnskabelige udvik­ ling gennem tiderne, om kulturbe­ grebet, om den samfundsmæssige vending i humaniora, om 'bobler' (irrationel gruppeadfærd), om eks­ perimentets rolle og om, hvordan et nyt begreb, en ny vinkel, en ny ab­ straktion inden for et kendt område kan kickstarte et helt forskningspa­ radigme. Selv om alle artiklerne er interessante,  virker  nogle  af  dem måske lidt tilfældige i sammenhæn­ gen, som om redaktørerne også har inviteret dem, de lige kender. Men man bliver bestyrket i, at humaniora virkelig er utrolig mange forskelli­ ge ting. På en måde kan det gøre det sværere at slå et slag for humaniora, i hvert fald på det nemme, retoriske plan. Samtidig er det også opmun­ trende at mærke, at humaniora er en vidtforgrenet virkelighed og ikke en belejret vognborg.

Spørgeskemabesvarelserne  tyder på, at mange humanister arbejder ret eklektisk og pragmatisk. Det er sjældent sådan, at én kanonisk teori nødvendiggør én kanonisk metode, der så - vupti! - føder glasklare og følgerigtige analyseresultater. Det vidste  man jo godt i forvejen, om ikke andet så fra egen praksis, men det er rart at vide, at så mange har det på samme måde. Man behøver ikke gå og putte med det i skam. Og måske skulle man være lidt mere åbenlyst skeptisk over for den teo­ ri­  og  metode­fetichisme, der ofte huserer inden for humaniora, bl.a. som krav til  forskningsansøgnin­ ger, specialestuderende m.v. Nogle gange synes det lige så afgørende at fremvise et videnskabs­simulacrum som rent faktisk at lægge op til at bedrive videnskab. På baggrund af undersøgelsen kunne det have været interessant med nogle ret specifikke og sammenlignende casestudies i, hvordan individuelle, humanistiske forskere rent faktisk har båret sig ad i en given sammenhæng.

Antologiens største aktuelle debat­ potentiale er at finde i det sidste bi­ drag om 'Tværfaglighed og forsker­ uddannelse i humaniora' ved David Budtz og Finn Collin. Hvor tværfag­ lighed - dette at opdyrke nye forsk­ ningsfelter mellem eller på tværs af de klassiske discipliner - i mange år var en parole fra neden, en græsrod­ sting, om man vil, er den i dag udsat for massiv interesse fra politikere og beslutningstagere.

Tankegangen er, at forsknin­ gen skal være anvendelsesorienteret og rettet til modtagere uden for uni­ versitetet. Og som bekendt er vi altid med rasende fart på vej ind i en usik­ ker fremtid med store udfordringer.

Det fører reelt til, at forsknin­ gens  relevante  (og  nye)  emner  og problemer bliver eksternt defineret og politisk fastsat. De hidtidige di­ scipliner bliver udlagt som selvtil­ strækkelige siloer, hvor gammeldags forskere vender sig indad mod gam­ meldags problemer. Sagt karikeret er det ikke længere Einstein, der be­ stemmer, hvad Einstein skal forske i. Det er Einsteins chef, eller også er det videnskabsministeren, eller også er det nogle store EU­fonde.

Det er imidlertid ifølge Budtz og Collin (og det er også anmelderens ydmyge erfaring) meget svært at be­ drive tværfaglighed. Det kan være særdeles kompliceret at oversætte praksis,  begreber,  en  lang  forsk­ ningskultur, fra ét fag til et andet. For slet ikke at tale om at grundlægge et nyt område to fag imellem. Disse fak­ tiske forhold i forskerverdenen rimer imidlertid særdeles dårligt med det utålmodige tempo hos beslutnings­ tagerne,  hvor  man  opmuntrer  til, at  forskere med korte mellemrum cirkulerer og danner nye grupperin­ ger. Lidt efter samme mønster, som var de gæster til en reception. Det hele kan hurtigt blive overfladisk og taktisk præget. De tværfaglige felter bliver  en  slags  tuskhandelszoner, hvor man 'gør forretninger' ud fra et begrænset kendskab til hinanden og kommunikerer på en slags pid­ gin­engelsk.

Budtz og Collin argumenterer overbevisende for, hvordan det kan blive svært at uddanne fremtidens forskere, hvis de faglige miljøer bli­ ver beskåret og forkortet, så de unge i stedet skal have deres formative år i disse 'trading zones'.

Naturligvis kan nye og gedigne fag opstå ud af gamle fag. Biokemi er et eksempel på tværfaglighed mellem biologi og kemi. Inden for humanio­ ra er helt uomgængelige discipliner inden for film­ og medievidenskab og kulturstudier udsprunget af de litte­ rære fag. Men det er sket langsomt, man fristes til at sige 'organisk' og 'naturligt', efterhånden som nye om­ råder uafviseligt har trængt sig på. Man har ikke sat fem kvikke hoveder omkring et mødebord og ladet dem brainstorme sig frem til det.

En disciplin som adfærdsøko­ nomi er nødvendig, når man skal analysere finanskriser. Men heldig­ vis havde den allerede udviklet sig i  20  år  før  finanskrisen, som brød løs i 2008. Man var ikke nødt til at opfinde den for at håndtere en stor udfordring.

Budtz' og Collins artikel spør­ ger drillende og polemisk, om politi­ kere og beslutningstagere ikke er er­ kendelsesteoretiske konstruktivister, bare uden selv at erkende det: Virke­ ligheden gør ikke mere modstand, end at vi frit kan modellere om på den. Videnskabelige discipliner kan nedlægges og oprettes efter strate­ giske behov. Forskningens iboende normer og traditioner betyder intet. De kan tromles med nye og smartere organiseringsformer, så miljøerne f.eks. kan blive bedre rustet til at søge penge hos de store EU­fonde.

Denne ubevidste konstrukti­ visme står i grel modsætning til, at beslutningstagerne rettelig bør være erkendelsesteoretiske realister: De tror jo faktisk på, at videnskaberne forholder sig til en objektiv virke­ lighed. Ellers ville de jo ikke kunne være innovative, problemløsende og så videre.

Risikoen  ved  nutidens  store forskningspolitiske trends er, at man slagter den høne, som man prøver at piske til at lægge guldæg i opskruet tempo: Man kan komme til at udhu­ le grundforskningen, den frie forsk­ ning, forskeruddannelsen og de fag­ lige traditioner. Det er fortjenstfuldt, at denne antologi giver en nøgtern trusselsvurdering, i stedet for enten at lefle for teknokraterne eller vende sig helt bort i afmagt og fornærmet­ hed.  ·

## 212 207809 &amp; 271     *   120   *   2015 1   7  7  9