>>Pelle Erobrerens<< skæbnehistorie
Forfattere: Lisbeth Gundlund Jensen
Tidsskrift: kok (1991-11-18)

## Lisbeth Gundlund Jensen

## »Pelle Erobrerens«

## skæbnehistorie

Med Pelle Erobreren har NexØ lidt den vanshbne i den litterære og politiske offentlighed i det 20. århundrede, at han i meget ringe grad er blevet anerkendt for sit selvst~ndige bidrag til savel den litterære som den politiske tradition. For mange efterkommere har NexØ altid været 'for  meget' det ene eller det andet: For meget pavirket af  II. Internationales revisionisme eller -modsat - f o r  meget pivirket af  »oppositionens gadedrenge«, eller ogsA  har han slet og ret haft for  lidt forstand p i   arbejderbevægelsen,  eller han har om ikke  andet  været for  borgerlig i  sin  kritiske  distance til  den  socialdemokratiske  fagbevægelse. -Eller  ogsa  valgte man  at  tage Pelle  Erobreren's forfatter p A sit politiske og  kulturpolitiske banner, idet man  diskret oversa hans afvigende holdninger.

I sine litterære aspekter er romanen blevet kritiseret for at være for  meget 'digt',  at indeholde for  meget eller for  lidt 'lyrik', helteskikkelsen er enten tegnet for  skarpt eller for  svagt, og især socialdemokrater  og venstreflØj har fra 30'erne  og op til 70'erne og i de tidlige 80'ere i det hele taget hæftet sig kritisk ved  hans anvendelse af  den 'borgerlige' dannelsesroman-jiorm.

Jeg skal i det folgende forsage at fremhæve Martin Andersen NexØs selvstændige  og  originale  bidrag  i  datidens  politiske  og  litterzre  debat  og tradition og opridse det 'tidsbundne' -i politisk og ideologisk forstand -ved samtidens og  eftertidens mange forskelligartede kritiske indfaldsvinkler til

det monumentale værk om Pelle Erobreren.'

## Sultens strategi

Det har især været værkets 'voksne'  politiske afdeling, der  har været stridens æble, mere præcist fra det Øjeblik, hvor Pelle træder ind pa  den historiske scene som »Lynet«.  Lad os inden vi går over til en behandling af de forskellige reaktioner  p A   værket fors~ge at opridse en kort uhildet analyse af nogle af de afgØrende kontroversielle problemstillinger i romanen. Lad os i fØrste omgang opholde os ved NexØs holdning til »Den store Kamp« og til noglepersonerne, Pelle og Morten, og deres indbyrdes forhold.

Det er en ofte overset kendsgerning, at NexØ ikke indtog et for eftertiden traditionelt venstreflØjsstandpunkt i sin fremstilling af  »Den store  Kamp«. Det  traditionelle venstreflØjsstandpunkt  i eftertiden -det  være sig i kommunistiske,  syndikalistiske eller diverse  venstresocialistiske miljer -kritiserer  altid  Socialdemokratiets moderation i  anvendelsen  af  strejke-

vabnet. NexØ  skildrer imidlertid afslutningen pa den store kamp såiedes:

»Og  hen  pa  Eftermiddagen  kom  der  lgbesedler  fra Arbejderen og bekræftede Rygtet; jo  denne Gang var det endelig sandt. Og en  Sejr var  det  tilmed: Foreningsretten var  haandhævet, og  Kapitalen havde faaet Respekt for Arbejderne som en Faktor, man ikke længer kunde komme udenom! For resten var status  quo bevaret.

»Tænk, og de har tilmed faet Respekt for os -og Status kvo har de inte kunnet ggre noget!«  Saa lo de over hele Ansigtet af Glæde over at ogsaa han var bevaret, skgnt ingen af  dem kendte ham.&lt;?

Som det med al Ønskelig tydelighed fremgår af citatet har nok s i   megen strejkevabnet  ikke  kunnet  rade  bod  pa  de

radikalitet  i  anvendelsen  a f strejkendes fundamentale faglige og politiske usikkerhed og naivitet.

Pelle  har -noget letsindigt fremgår det af  NexØs  skildring -om  nogen bidraget til at foregogle arbejdene drØmmen om, at der skulle ligge et nyt land, et nyt samfund, for enden af strejken. Ved fredsslutningen bliver disse &amp;Ømme med ét slag  afslgret som utopiske. Heri ligger selvf~lgelig ogsa en anklage -mod lederne -men ikke en traditionel anklage for at 'sælge ud  af massernes krav' eller lignende.

Den afgØrende pointe  i Ne.x@'s  k:.itik  af  strejken  er, at nzassernes lykkedrØm ikke kunne vare blevet indfi-iet i en kamp som den store kamp, radikal anvendelse af  strejkevdbnet eller ej. DC faglige lederes kompromis skildres ganske vist kritisk som en pragmatisk losning, men slet ikke som bevægelsens egentlige waterloo. NexØ Ønsker fØrst og fremmest at afklæde strejkevabnet den magi (som senere venstrefloje altsa har udstyret det med). NexØ skildrer  selvfØlgelig strejkens  heroiske  sider,  og  ogsa  i  det  senere  bind anerkender han strejken som et vældigt 1Øft for arbejderbevægelsen, men han lægger  heller  ikke  fingrene  imellem  i  skildringen  af strejkestrategiens skyggesider og menneskelige ofre: det går hårdt ud over familierne -kvinderne og bornene især -kampen bliver en besættelse, der fejer almindelige menneskelige  hensyn  til  side.  Besk  i  tonen  er bl.a.  en  scene,  hvor  Pelle opsØger en strejkebryder, som er bevægelsesveteran. Pelle maner:

»Og husk paa du  er gammel Fagforeningsmanda.

»Gammel -? ja  jeg  har  været  med  fra  forste  Begyndelse.«  Manden rettede sig stolt. »Men derfor  sulter jeg  ikke Kone og Boni  ihjæl. -Naa du skulde gaa Tiggergang for mig? Vil du skrubbe af!  Skrub af for Satan, eller jeg  knuser Skallen paa dig med dette her!«  Han greb et bordben, 0jnene var helt blodskudte, Hans unge Kone gik hen  og tog  ham  i  Haanden.  »Hans« sagde hun  stille. Saa lod  han  Vaabnet falde. Pelle folte Konens bedende 0jne paa sig og gik.e3

Det er Morten, NexØ bruger, nik tvivlen skal sættes p A   begreb. Da Pelle en dag i mseri har stukket lussinger til en  strejkebryder, er det Morten, der m A   dysse ham  ned og advare ham  mod at optræde som boddel:

»»Det går hhdt til  nu,«  sagde Morten og  saa paa  ham  med  et eget Smil.

»Ja jeg  ved  godt du  ikke kan  lide det -Trop«.

men  de skal sku dog  holde

»Og hvis de nu  ikke har bedre Forstand?«

»Saa maa de tage F~lgerne. Det er dog vel rimeligere, end at det hele skal gaa nedenom og hjem.«

»Er det det ny  du? -tage Folgerne synes jeg  altid de umyndige har maattet. Og der har heller aldrig manglet nogen til at spytte paa dem,« sagde Morten bedrovet P . . . Der ligger allerede mange paa Valpladsen, og det er tungt at se paa -især hvis det ikke skulde f ~ r e til noget.«c4

Heller ikke Pelles egen familie spares -den  gamle Lasse m A tigge,  og Ellen prostituere sig.

Men NexØs  anklage mod  strejken for -med Mortens rØst -kun  at forlange ofre fra de fattige; for at forlange af  de sultne, at de skal sulte sig til sejren, bliver  for alvor skarp i tonen, fordi strejkens mal og med er uklart. Pelle og masserne foregogler sig en eller anden helt ny  orden i forlængelse af  strejken, men  uden  konkret  tanke  for hvad  og hvordan. Og selv om  de faglige ledere  fremstilles som  mere  pragmatiske,  s4  er  de  ogsA  ofre  for denne strategiske usikkerhed.

»Er du  vis paa  Maalet~, spØrger Morten Pelle i ovenfor citerede dialog mellem Pelle og Morten, og med  ironisk distance til Pelle fuldender NexØ dialogen »Ja Maalet var Pelle vis paa. »Og vi naar det'«  raabte han pludselig begejstret.  »Se hvor glade de finder sig i alt, og bare det gaar fremad!«'

Kritikken af  denne blinde march rammer tilbage p A   Pelle med fuld kraft for han  er bevægelsens blinde leder. Her  sætter NexØs kritik ind  mod  den socialdemokratiske  bevægelse. Den blinde kollektive march, der ender med

status quo!

Det  er  sdledes  iJ~lge NexØ  én af  Pelles  afgØrende socialdemokratiske

synder  i 3. bind, at han bliver ét  med bevegelsen.

NexØ afskyede  Socialdemokratiets  amorfe gruppe-  og bevægelsesidentitet. Og han  hadede lejrtænkning. Betonsocialdemokrater ville man  sige nu  om dage.

Pelle fremstilles under strejken som en fisk i vandet, når hans svØmmer i  den  socialdemokratiske fagbevægelses  malstr~m.  Her  lyder  der  ingen kritiske spØrgsmål,  som når han  f.eks. risikerer, når han 1Øber ind i Morten; marchen  og  sammenholdet overdover  alle  tillob  til  selvskndig  kritisk stillingtagen.  »Morten  undgik  han  helst.  Pelle  havde jævnt  opsuget  alle Bevægelsens  Teorier, de fyldte godt og behageligt ud i ham, og hvad kunde man opnaa mere end at have det hele med sig? Morten havde denne ufrugtbare Trang til at slaa Sindet udaf  dets sikkerhed..s6

Hvis  man  kan  losrive  sig  fra  nutidens  venstreorienterede  tyrkertro pfi strejkevfibnets  ufejlbarlighed,  rammer NexØs kritik s A   faktisk ikke et centralt problem i den hastigt voksende socialdemokratiske bevægelse omkring århundredeskiftet? Er det ikke  sandt, at de Tevolutionære centralistiske eller reformistiske positioner var absh-akte  og  strategisk   afklare de.^  NexØ  viser i sin roman, at strejkevabnet  nok kan destabilisere  et samfund,  men ogsA lige s4 tydeligt, at der skal andet og  mere  end radikale kampmetoder til, for at magtens appelsin kan falde i turbanen, for slet ikke at tale om  indfrielsen af de radikale humanistiske krav  til samfundets indretning, som NexØ  nzrede hvad angår individets rettigheder -eller mere præcist individets ophojelse.

## Anarkismen  som positivt  alternativ

Hvad er s A   NexØs  eget politiske udgangspunkt? Der eksisterer faktisk træk af et positivt alternativ til strejkebevægelsen allerede i bind III, udtrykt ved romanens  intellektuelle skikkelse, bagersvenden  Morten.  Han  er  ligesom Tredje bind er samtidig anlagt til Disse

Pelle bærer af  visse selvbiografiske  træk. at vise, at heller ikke Mortens holdninger er beredygtige som sddan. tilsyneladende modsætninger skal jeg  senere vende tilbage til.

Morten  er anarkist. For det  forste  er  han  til  forskel  fra  Pelle  slet ikke interesseret i  det  sejge  faglige  organisationsarbejde.  Morten  snakker om »jeg'ets hellighede,  og  hans  opskrift  p A revolution  har  i  hvert  fald  slet ingenting med fagforeninger at gore: de fattige, som er blevet »franarret« de værdier, de selv har skabt, skal tage deres egen ret, som det hedder: »Hvad alle er  med  i, behoves der ikke gives Grunde for«.'  »Revolution er Guds Rost og over Ret og Skel, og kan  ikke diskutere s.^^ Morten forkaster den Lovlydighed, som Pelle og bevægelsen bygger pil.  Han afviser, at det er de fattige -som netop har skabt det hele -der skal være langmodige og  'sulte sig til  sejren' -en sejr som Morten ikke rigtig tror p A .

For anarkisterne  var penge og Ionarbejde to væsentlige institutioner, som perverterede det samfundsmæssige liv. Anarkisterne betragtede menneskets natur som grundlæggende god og sØgte derfor perverteringen af menneskenaturen i dens civilisering. Menneskene skulle skifte ham  og organisere sig efter  naturens  (gode)  principper.  For  nogle  anarkister  var  agitation  og oplysning det vigtigste  kampmiddel,''  andre retninger inden for anarkismen opfattede omvæltningen som en voldelig proces. Morten synes ikke at være tilhænger af væbnet opror,"  hans eget felttog er idealistisk og ideologisk i yderkanten af  arbejderbevægelsen.

Det fremgår  af beskrivelsen, at hans radikale forestillinger om revolution, her  og  nu,  ikke  falder i  ganske god jord  blandt  de  ledende, hvorfor  han bliver holdt »lidt til en  side«. Som anarkisteme har Morten ikke meget til overs for at definere kampen ud  fra Ionarbejdet. Hvad batter det at strejke for at par  Ører  mere i  timen, elendigheden i de lavere sanfundslag taget i betragtning: »Men hvis enhver der sulter, stak sin Arm gennem Butiksruden og  tog  selv -saa skulde man  snart faa Madsporgsmaalet lØst;  man  putter ikke den halve Nation i Fængsel.«''

For  anarkisteme var  lonarbejdet  udtryk  for  menneskenes  perverterede forhold til deres eget arbejde. Efter Ionarbejdets afskaffelse . . .

»vil (der) danne sig grupper af  frit producerende Mennesker, hvor der for var Grupper som holdtes sammen af Arbejdstvang.  Nogle vil drive Agerbrug, andre Industri, Fiskeri, Kunst, videnskabelige Sysler eller sorge for Samfærdslens  Vedligeholdelse.  Og Udvekslingen af Varer vil ske af  samme Aarsag som tidligere: fordi Menneskene ikke kan leve den foruden, fordi Agerbrugeren maa have Hjælp af  Haandværkeren, og omvendt i det uendelige; men den vil ske med et andet Formaal, thi Pengene  er  forsvundne.  Man  producerer  ikke  meer  for  at  tjene Formuer, for  at  gore  sig  til  Herre  over  andres  Arbejdskraft,  man producerer  udelukkende  for  at  skaffe sig  selv  Livets  Goder,  og  i Bevidstheden om  at det lader sig ikke gore uden at det ene Menneske bestandig tillige arbejder for det andet.«I3

SAdan skriver den danske anarkist Jean Jacques Ibsen i 1910. Den traditionelle arbejderbevægelse har derimod lagt vægt p A   at fremme 1Ønarbejderbevidstheden i arbejderklassen -og dette er set fra anarkisternes synsvinkel det rene galimatias!

Den anarkistiske Morten har en vigtig funktion, når de kritiske tråde som spinder handlingen, skal sammenfattes intellektuelt. Dette forhold betyder imidlertid  ikke,  at  Morten  er  NexØs  talemr. Det forholder sig  snarere saledes,  at  Morten  og  Pelle  hver  personificerer  en  retning  inden  for arbejderbev~gelsen, der viser sin  historiske begramsning  i den store konfrontation  mellem klasserne som 'den  store kamp'  udgØr.

At  der er distance mellem NexØ  og  Morten  viser  sig p A forskellig  vis. Morten er f ~ r s t og fremmest skildret som intellektuel, uden egentlig evne til at  omsætte  sine  synspunkter  i  politik  for  de  masser,  han  foler  sig  som talsmand  for.  Efter  en  disput  mellem  Morten  og  Pelle,  hvor  Morten  har fremfort sine abstrakte filosofiske argumenter for retten til opror, lyder det som en indrommelse til Pelles tæft for politisk handlekraft: »Pelle tumlede videre med  det under Arbejdet.  Det  gik  ikke  med  disse Overvejelser i  al Almindelighed; hvad der var af  den Slags i hans Tankeverden, var fastslhet gennem  Slægtled og  handlede  mest  om  Liv  og  D Ø ~ . Han  maatte  have praktisk fat og sogte igen tilbage til  sin egen store Erfaring«.14

Mortens politiske krise tager til i lobet af  III. bind.  I en  scene kort for strejken  bryder  ud,  altsA  kort  tid  for  Pelle  beslutningsdygtig  kaster  sig  i armene p A sin  historiske mission, skildres Morten  som  lidende s A   forfærdeligt under  sulten  og  noden  omkring ham, at  »der lurede Vanvid  i hans Blik.« Morten beretter for Pelle om en &amp;Øm,  hvor han mØder Gud Fader og bliver  straffet,  fordi  han klager  over  riden  selv  om  rigdommen  dog eksisterer i bunkevis lige for hånden. Den  politiske afmagt, Morten  foler over  for  formidlingen  af  sit  anarkistiske budskab,  understreges  da  de  to venner  forlader  hinanden:  »Morten gik  og  hang  og  talte  ikke  mere;  det syntes  som  han  hverken  saa  eller  horte,  han var  faldet  helt  sammen. Pludselig drejede han  af  uden  at  sige h arv el.«'^ NexØ  er nok  inspireret af anarkismen  i  sin  kritik  af  den  socialdemokratiske  bevazgelse,  men  han till~gger den  ikke  nogen  selvst~ndig politisk  fremtid. Under  strejken  får Morten karakteristisk nok  til opgave at fordele madrationeme til de fattige. Nogen politisk eller organisatorisk rolle er udelukket. Selv om Pelle ikke er ordentlig sikker på  kursen  eller helt  ved  hvad  han gØr, så  er  han  afgort gestaltet som det politiske  subjekt hele romanen igenne.

I en betydningsfuld scene hen  imod slutningen af  III. bind  tager Morten endelig konsekvenserne af  sin afmagt:  »Jeg har selv &amp;Ømt om  at fore dem frem til Lykken -paa min egen Maade; men sindene er ikke til det. Du  har magten  over  dem -dig  f~lger de  blindt;  for  du  dem  videre.«16 I denne symbolsk ladede scene rakker han Pelle Mosesstaven, men han opgiver vel at  mr k e   ikke  dermed  sin  rolle  som  kritisk  intellektuel  korrelativ til bev~gelsen. Morten  har  set  den  historiske  dom  over  den  anarkistiske bevægelse  som  skriften  pil  væggen,  og  den  anarkistiske bevægelse,  der fortsat  eksisterer  i  IV.  bind,  tæller  da  heller  ikke  Morten  blandt  sine medlemmer, som vi siden skal se.

## Pelle og  socialdemokraterne

--

Det er slaende og det gælder for alle politiske varianter i kritikken i hvor ringe grad NexØs kritiske  kommentarer til datidens  arbejderbevægelse  faktisk diskuteres. Jeg skal prove at illustrere problemet ved hjælp af  et udpluk af anmeldelser, kommentarer, storre analyser, nekrologer osv.

Lad os starte med  socialdemokraterne.

P A   trods af et gammelt fjendskab  mellem fagbevægelsen og NexØ -udlØst af  en  fagforeningskritisk  novelle fra  1901 med det sigende navn  »Rædselsregimente« -valgte Socialdemokratiet hurtigt at stille sig p A værkets side. Socialdemokratiet bragte  i årene 1910-12 romanen  som  foljeton i SocialDemokraten og  siden  i  mindre  socialdemokratiske  lokalaviser.  De  var inspirerede  af det  tyske  socialdemokratiske organ Vorwarts, der  bragte romanen som f~ljeton et halvt år tidligere end det danske. Som fagforeningsmanden Peter Hedebol beklagende bemærker i sit kritiske indlæg i Socialisten efter foljetonens afslutning, gjorde partiet en  del forhåndsreklame for bogen  eller  »Forhånds-Forherligelse«,  som  han  kalder  det. Social-Denwkraten og socialdemokratiske  provinsblade landet over bragte introduktioner til  værket,  der  med  Houmanns  ord  »hverken  satte  partiets  indsats  eller digterens lys under en skæppe.«17  Det er i det hele taget forbavsende, s å lidt polemik romanen gav anledning til  i Socialdemokratiet,  men  medvirkende var det vel, at NexØ  selv i denne periode holdt en lav profil. Kort tid efter romanens færdiggorelse meldte han  sig ind i partiet.

En  a f de  fa  kritiske  undtagelser  er  den  nævnte  fagforeningsmand  P. Hedebol,  der  indtager  et  yderst  jordbundent  pragmatisk  fagforeningsstandpunkt. Han blev senere sekretær i DsF og borgmester i KØbenhavn. Det er hans erklærede formal at understrege forskellen mellem  virkelighedens verden og så litteraturen, der pr. definition er »Digt«  og »L@gn« og kun b ~ r nydes som sadan. Selv om han p9 denne made indledningsvis synes at ville tage brodden af NexØs politiske hensigt med romanen, synes han dog alligevel, at tage NexØs politiske opposition alvorligt, og hans virkelige ærinde synes da  ogsa  at  være  en  politisk  polemik.  Han  ser  nogtemt,  at  Pelles sympatier ligger hos de unge, og at bogen indeholder en skarp kritik af parti og fagbevægelse. Han  finder Mortens idealisme utroværdig og Pelles radikale visioner »urimelige«. Fra det tidspunkt i III. bind, hvor Pelle leder den store demonstration til Amalienborg for at udfordre magten, mister den gode Pelle angiveligt Hedebol som proselyt. Hedebol ser godt nok  ikke NexØs tiltagende  distance til Pelle  i  1 Ø b e t   af  strejken, det  har  han  næppe  faglig fantasi til, men  han ser dog i det mindste distancen til bevægelsen derefter.

Hedebols  kritiske  indlzg  synes  at  stå  ret  alene." Bevægelsen  havde ~jensynligt ikke meget mod p A   at analysere uenighedeme, og det faktum, at Hedebol i anmeldelsen indtil det komiske udleverede sit snæversyn og sin ualmindelig prosaiske  holdning  til  kærligheden og  livet, har  måske  ogsA virket afsvalende. Man  kan vel p A en made sige, at NexØs kritik af  Socialdemokratiet for at marchere for meget og knke for lidt, bekræftes ganske godt ved modtagelsen af romanen, men -&amp;r  det atter tilfgjes -altsA ogsA uden de store ophævelser fra NexØs  side.

NexØs medlemskab af Socialdemokratiet  varer til årsskiftet 1918119. Han bliver aldrig mere medlem  af  partiet, selv om  han atter tilnærmer sig det i dele a f   mellemkrigstiden.

Romanen Pelle  Erobreren synes  at  bevare  en  vis  tilknytning  til  den socialdemokratiske bevægelse,  selv  om  det  venskabelige forhold  mellem digter  og  parti  unægtelig  ryger  sig  en  tur  i  lange  perioder.  O g s A   i  dag eksisterer der en vis veneration over for bogen i Socialdemokratiet, og det var  såiedes ikke tilfældigt, at det var  SID, der stgttede filmatiseringen af Pelle Erobreren i 80'eme.

Ikke desto mindre synes socialdemokratiske anmeldere at have stillet sig mere frit til romanen  efter bruddet  mellem NexØ  og partiet. Men  det kom der desværre ikke meget  mer  serigs politisk  debat ud  af. Julius Bomholt behandler romanen kritisk i sin litteraturhistorie fra  1930: Dansk Digtning fra  den industrielle Revolution  til vore Dage. Han  hæver de to fØrste bind til skyerne,  men i analysen af III. bind hæfter han sig kritisk ved den afgudsdyrkelse af  Pelle, som NexØ  skildrer i forholdet mellem Pelle og bevægelsens arbejdere. Han vender imidlertid med en vis elegance sagen p A   hovedet idet  han  angriber  NexØ  for  at  idealisere  sin  hovedperson!  Han  belærer s~dladent NexØ  om,  at det  er  »bevægelsen selv (. . . ) og  ikke  det  enkelte Menneske«,19  der er erobreren og overser såiedes konsekvent  NexØs kritiske distance  til  Pelles  lederrolle  og  forerdyrkelsen  og  partidisciplinen  i  den socialdemokratiske bevægelse. Bomholt afværger enhver kritisk association fra  romanens  univers  til  forhold  i  fagbevægelsen ved  at  fraskrive  NexØ realisme i opfattelsen og beskrivelsen af  fagbevægelsen.

IV.  binds  kritiske  udvikling  synes  da  også  at  komme  noget  bag  p A Bomholt, der har læst III. bind med serdeles socialdemokratiske  briller. Som bekendt udvikler handlingen sig således, at »Lynets« triumftog i slutningen af  III.  bind  brat  afbrydes, da  han  arresteres og efterfgilgende fængsles for flere år. I fængslet får han lejlighed til at tænke sig grundigt om, og da han forlader fængslet har han  lagt »Lynet« og den blinde selvtillid bag sig.

»Pelle betragter  nu den  socialdemokratiske bevægelse  med  den  stgirste skepsis« (min  understregning LGJ) -skriver Bomholt, og man  sporer som nævnt en vis overraskelse i k~nstateringen.~' Han betragter således afgjort IV.  bind  som  et  tilbageskridt.  Hellere  en  idealiseret  arbejderhelt  end  en ensom gubbe p A   landet, m A hans ræsonnement være. Han afslutter saledes sin  behandling  af vzcrket: »Trods  den  Forkærlighed,  Forfatteren  viser Anarkismen og dens Tilhængere, er der ingen Tvivl om, at dette sidste Bind betyder en borgerlig Afsvækkelse af  hele Værket. I Lyset af  sidste Binds individualistiske Tendenser og noget smaaborgerlige Indstilling forstaas det lettere,  at  »Den  store  Kamp«  indeholdt  adskillige  ~ n s t . . . «.'l Med  »Individualisme« hentyder han  til Pelles afstand til bevægelsen i IV.  bind og med  »smaaborgerlig« hentyder han  til det »gikonorniske Fællesvirke«,  altsA kooperationen.

Bomholt grundlægger her intet mindre end en tradition i eftertidens  kritik af Pelle Eroberen. Lad os derfor et ~jeblik gØre ophold ved  »Gryet«,  Pelle og  Ellens nye  hjem, og det centrum  hvorfra det  store kooperationsprojekt udgAr  i  IV.  bind.  Hvordan  forholder  den  kooperative  strategi sig  til  de centrale ideologier fra III. bind?

## Gryet

Anarkismens umiddelbare afstandtagen fra organiseret politisk  arbejde og den organiserede  bevægelse  efterleves  ikke  af den forandrede.  Nok konstaterer  han,  at  organisationen  er  g A e t   i  sta,  men  derfor  er  den  ikke ubrugelig: »Han var ikke laenger vis paa, at Bevægelsen havde været saa helt hen i Vejret; udrettet noget af  det der sætter Skel havde den ikke, men  den havde holdt Apparatet i Gang og styrket det. Den havde baaret masserne hen over en dgid Tid, selv om  det skete ved at lade dem vandre i Ring. Og nu var ideen parat til at tage dem igen!«

Disciplineringen af bevægelsen, som Pelle bl.a.  personificerede, når han billedlig talt var med  til at svinge pisken over udbrydere og strejkebrydere, antager en  noget anderledes form  i IV. bind.  Pelle opretholder lederskabet inden for kooperationen og ser sin fornemste opgave i at lede en opdragel- sesproces: »Hvad Ret havde han til at forlange Overblik af disse Mennesker? -det blev hans Sag at opdrage dem til det. Naar de ellers var villige var han tilfreds. Engang fik han  dem  vel saa vidt, at de kunde overtage Virksomheden  i  Fællesskab  eller  gore  den selvejende;  indtil  da  havde  de  at underordne sig hans Planer!«23 »Jeg har ikke svoret til stemmeretten«,  svarer Pelle når flertallet er  ham  imod  og  forer således den  anarkistiske  skepsis over  for  demokrati  ud i  sin  konsekvens.  Forholdet  mellem flertal  og mindretal i et demokrati indicerer undertrykkelse og underkastelse under en magt. Hor hvad fornævnte Ipsen skriver om demokrati:

»Et  fornuftigt  Menneske  adlyder  da  heller  ikke  andre,  fordi  de Og naar Vælgerne har stemt,  synker  de  straks  tilbage  til  at  være  Undersaatter  igen,  det suvemne Folk var kun en Dags Indbildning. Men selv om det ikke var Indbildning, hvilken Fordel er der saa ved at faa to Hundrede eller to

tilfældigvis i et givet Øjeblik er de fleste. (. . . ) Millioner Herrer over sig i stedet for en??

Kooperationen med Pelle  som  faderskikkelse er en  familieallegori, der bygger pil et mere 'naturligt'  hierarki, end anarkismen ansA en demokratisk parlamentarisk styreform for at være. Anarkisten Kropotkin siger  om familierelationer:  »(Vi) opdager (. . . ) meget hurtigt et (. . . ) stort Feld,  hvorpaa der praktiseres  gensidig  Hjælp  og  som  kun  er  blevet  overset  af  de  fleste Sociologer,  fordi  det  bevæger  sig  inden  for  den  snævre  Familje  eller ~ennekreds.«~~

Pelles manglende tiltro til  demokmtiske spilleregler inden  for kooperationen  modsvares  af  hans  afstandtagen  fra  bevægelsens  parlamentariske strategi i  samfundet. Ikke alene skabes kooperationen i  familiens billede, også hele fremtidens samfund  skal opbygges  efter familiens principper »hvor

ingen rendte hinanden  ned«.26

Den  anarkistiske arv er særlig tydelig, når det  gælder den  umiddelbare sammenhzng mellem mal og midler: Den  socialdemokratiske strategi b Ø d arbejderklassen sulte sig til sejr.  Hermed  ofrede  arbejderbevægelsen familiernes, kvindernes og bornenes velfærd med ubodelige skader til fØlge -syntes NexØ.  Pelles kooperation, derimod, skaber direkte brØd  og  1Øser derfor modsætningen mellem familien og bevægelsen og dermed manden og kvinden. Mortens gamle krav  til  umiddelbar  aktion  for at tilfredsstille  de sultne og lidende er her indfriet og ydermere pil et grundlag, hvor den gamle modsætning  mellem  Pelles  legalisme og  Mortens  disrespekt for loven  er ophævet, og et valg mellem disse to positioner er overfl~diggjort. Kooperationen definerer nemlig slagmarken uden for det etablerede samfund. Pelle har  til  hensigt at bygge et samfund  ved  siden af  det  gamle, kapitalisterne skal besejres så at sige i konkurrence med  kooperationen.

»De unge Oprorere holdt sig fri af Pengemagten ved at undvære, men det var ikke Vejen; Kapitalen prækede altid NØjsomhed for de fattige. Han  vilde gaa den  anden  Vej og erobre Frembringelsen ved  en  stor blive

omgaaende  Bevægelse ( . . . ) Hans  Andelsvirksomhed rnaatte Udgangspunkt for en Verdenskamp mellem Arbejdet og Kapitalen!«"

Kooperationsstrategien er en  slsom blanding  af  socialdemokratisk og anarkistisk  ideologi  fra  starten  af  arhundredet,  men  hvad  det  indholds-

mæssige angår med vægt p A   den sidste.

Strategien indfrier  Mortens gamle krav om b r d   til alle her og n u   (om end unægtelig  noget  gradvist),  den  indfrier  anarkismens krav  om  respekt  for individet og dets frihed, idet  den  i  alt  væsentligt tilstræber, at der  skabes vidtgaende herredommefri samfundsmæssige relationer. Pelle bruger vel at mærke  de socialdemokratiske  organisatoriske  rammer,  men kun som emballage for en  meget anderledes vare. Når man  derudover betænker, at Pelle og hans proselytter -og herunder Morten -afviser Socialdemokratiets parlamentariske strategi som de rene illusionskunster, der skal dække over politisk stilstand, s A   rna man  konkludere, at 'Gryet' -kooperationen -er et forsØg p&amp;  at skabe et venstrealternativ til gængs socialdemokratisk politik, uden  at  der  hermed  skal  være  sagt  noget  o m   kvaliteten  af  dette venstrealternativ. Det  er  et  venstrealternativ  i  den  forstand,  at  det  sætter magtopgoret umiddelbart p A dagsordenen og  lige så umiddelbart har til hensigt at realisere radikale (kommunistiske) principper om  social og  Økonomisk frihed og lighed i et herredprmmefrit samfund.

NexØs  kooperationsstrategi  var  et forsØg pd at  tivØre den socialdemokratiske bevegelse et konkret (fredeligt) revolution~rt perspektiv. Kooperationsstrategien var i trad  med  venstreoppositionelle kræfter i hans samtid. VenstreflØjen i Socialdemokratiet rejste ved kongressen i 1908 spprrgsmåiet om kooperationen som  »den tredie  vej&lt;&lt; i  den  socialdemokratiske strategi, men  blev  i hovedsagen afvist af  hØjreflØjen  i partiet,  bl.a.  af  frygt for  at miste vælgere blandt sm&amp;b~rgerskabet.~~ Det forholder sig ydermere sadan, at arbejdskollektiver indgik i bade anarkisternes  og syndikalistemes pr~grammer.~~

Med  dette  skift  i  strategiens rum  fra  det  eksisterende samfund  til  et samfund uden for samfundet, sker der en  tilsvarende ændring af  romanens valorisering af begreberne natur og kultur. I en central scene i starten af III. bind  viser Morten fra sit tagvindue Pelle byens »Paladser og  Rigdommex.

»Her var alting storslaaet'~.~~

I tredie bind er det denne by, denne kultur, der skal erobres. I fjerde bind betragtes  byen  fra  'Gryets' landlige idyl,  og  nu fylder  byen  »med  sit skæbnesvangre Indhold af  N Ø ~ og Forbandelsera Pelle med had og rædsel. Hermed vender romanen til slut tilbage til naturalismens slacekblandede  og desillusionerede forhold  til  civilisationen. Det  hænger  bl.a.  sammen  med anarkismens afvisning af  politisk arbejde inden for det borgerlige samfund og dens afvisning af proletariatets arv og gæld til det borgerlige demokrati. Det er et forstemmende aspekt af romanens udvikling, men det gØr den ikke af  den  grund borgerlig!

Bomholt leverede en  bekvem kategorisering af  NexØs  kritik  af  Socialdemokratiet, og hans analyse skulle komme til at danne skole o g s A   uden for og  til  venstre  for  partiet.  I  30'erne  satsede  Socialdemokratiet  hårdt  p A stemmesedlen  og  bevægelsens  tiiimodige  sammenhold, og  det  m A have forekommet partiet mere hensigtsmæssigt at have ham placeret til hojre end

til venstre!

Mere end 20 år senere -ved NexØs d@ -gentager den socialdemokratiske anmelder Frederik Nielsen, der var professor i dansk litteratur ved Danmarks Lærerhgjskole, Bomholts analyse af værket, men -formodentlig grundet den kolde krigs malstrØm -en  tand  mere respektlost: »Men da han  ville skrive politisk, gik romanen i stykker. Det hØrer til dansk litteraturs bitreste uheld, at bogen om den danske arbejder, der i de fØrste bind var formet a f   et talent s A stort, at det  besejrede alle, skulle forlise p A sin  inderste  idé.  Den  blev bogen om en arbejders vækst, men  ikke om hans modning. For politik forstod NexØ  slet ikke.«

Om  NexØs  borgerlighed  forlyder det:  »Den  er  trods  alle  fornægtelser skrevet som  en  borgerlig udviklingsroman, samlet om  en  helt  og  til  sidst fortabt i ham  som helt. Forste og andet bind kender ham  ikke som foreren, derfor blev de de bedstes3'

bevægelsen, hvad han opfattede som nye revolutionære perspektiver, kunne f A   af  serigs debat i det

Dette var hvad NexØs oprorske forsØg p A   at tilf~re parti, romanen handlede om!

## Den kommunistiske  kritik

Pelle Erobreren udkom i Sovjetunionen (f~rst i en forkortet udgave) i 1931, senere i en uforkortet samlet udgave i 1935. NexØ  var selv i 1932 p A   besØg for  anden gang i Sovjetunionen.  Den sovjetiske interesse for  NexØ skærpedes s A   meget desto mere, som han i disse år atter engang var p A   vej mod et brud med Socialdemokratiet  og en tilnærmelse til den kommunistiske be~ægelse.~'

En anmeldelse fra 1932 med den sigende titel: »For en kritisk revision af værker  skrevet  af S.S.S.R.'s venner«,  bragt  efter  udgivelsen  af f0rste forkortede udgave, betragter værket som repræsentant for II. Internationale. Siden  1928 havde kommunisternes tone over for  den  socialdemokratiske bevægelse været uforsonlig fjendtlig, og der spores da ogsA en vis fordommende tone over for Nex0 i anmeldelsen. Som altid er det de to sidste bind, der m A holde for. Anmelderen L. Bljumfeld skelner -lige som  Bomholt -ikke mellem forfatteren Nex0 og hans romanperson Pelles politiske udvikling,  malsætning m.m. I den forstand dementerer begge anmeldere  dybest set romanens karakter af  udviklingsroman. L. Bljumfeld anser saledes Nex0 for ubetinget  at  stå p3 Pelles  side  i  uoverensstemmelserne med  Morten,  han betragter ham  som  modstander  af  anarkismen.  Han  ser Nexgs  og  Pelles ideologiske tilknytning til II. Internationale  dokumenteret f0rst og fremmest ved  Pelles  modstand  over  for  en  voldelig  revolution,  og  han  afslutter anmeldelsen med  at tilbyde forfattere som  NexØ  ideologisk »hjælp« til at »overvinde  II. Internationales  indflydelse og afslgre »dens  forræderiske  rolle over for verden~proletariatet.«~~

I  et  senere  noget  mere  grundigt  sovjetisk  arbejde med  NexØs  forfatterskab af  litteraturhistorikeren Aleksander Dymsjits fra  1951 anlægges en helt anderledes anerkendende synsvinkel. Nex0 h0rte i 195  1 forlængst til p A den  kommunistiske fl0j  og  var  bosiddende  i  et  ostland  (det  daværende 0sttyskland). A.  Dymsjits indtager tekstanalytisk det modsattte standpunkt af Bljumfeldt. Han ophdjer Morten til at være bæreren af romanens sandhed: »Mens Nex0 tillægger Morten -arbejdernes ven, der onsker at blive deres ideolog  og  forfatter -alle  de  egenskaber, der  er  karakteristiske  for  en kommendc revolutionær og kommunist, s4 har han i Pelle blotlagt hele den Andelige spaltning, der er uforenelig med  en revolutionær natur.d4

Dymsjits  anerkender dog,  at  Morten  ikke  er  »programfigur«, ikke  er romanens centrale figur. Han  forklarer denne tilsyneladende modsetning i kompositionen  som  et  udslag  af  de  tilbagestående  politiske  og  sociale tilstande  i  Danmark.  »Tilbagesiilende«  i  forhold  til  hvad,  spgrger  man umiddelbart. Til datidens zaristiske Rusland, minsandten! som med Gorkij skabte »den ber0mte proletar og revolutionær Pave1 Vlasov« som  hoved-

person i romanen Moderen fra samme tid.

Morten, derimod, kan  kun skildres som den anelsesfyldte revolutionær i sv0b -en kokon så at sige, der afventer den fjerne russiske revolution, f0r den kan  fuldende sin  metamorfose til  en  dansk bolsjevikisk  sommerfugl. Pelle er således -i fØlge Dymsjits -den eneste realistiske »f@rertype«, men Nex0s geni bestod i, at han  »påviste træk hos ham, der varslede hans fald i  »det socialdemokratiske forræderis sump.«35  Dymsjits ser tydeligt NexØs kritiske distance til Socialdemokratiet, som Bljurnfeld i sit korstog mod alt og alle fra II. Internationales tid, lukker Øjnene for. Sidstnævnte Bljumfeld Pelle Erobreren, ser til gengæld klart afstanden mellem NexØ, da han skrev og den senere kommunistiske III. Internationale.

Hvorfor  læser  disse  sovjetiske  anmeldere  romanen  s A ensidigt  eller selektivt,  at  halvdelen  af  romanens pointer  synes at  g A tabt,  og  analysen munder ud  i vidt forskellige konklusioner?

En  forklaring  er  selvfØlgelig  hensyntagen  til  officielle  kulturpolitiske holdninger og partiinteresser. Analyserne 'oser' af gustne politiske hensyn. I 1932,  hvor Bljumfeld skriver sin anmeldelse,  var det stadig den kommunistiske  bevægelses  principielle  formal  at  fratage  socialdemokraterne lederskabet i den europæiske arbejderbevægelse,  og det indbefattede i allerhojeste grad en ideologisk kamp mod hele II. Internationales idéverden.  I 195  1 var det modmtningen mellem 0st og Vest, der var den dominerende modsætning  i kommunismens verdensopfattelse og  stotte udefra  var kærkommen. NexØ betragtedes som en vigtig kulturpersonlighed, og Dymsjits har fundet det  vigtigt at redde  manden  med  samt hele hans litterære bagage over pa kommunismens side.  Nexo  protesterede  ikke  over  Dymsjits'  tolkning af romanen.36  Han har sikkert i et eller andet omfang bifaldet manØvren.

En anden forklaring er sikkert mindst lige s&amp;  vigtig. Efter I. Verdenskrig var  den  politiske  diskussion  i  arbejderbevægelsen og  især  blandt  kommunister  absolut  og  aldeles  domineret  af  modsætningen  mellem  socialdemokrater og kommunister. Selv i analysen af dette værk, der ligger syv dr f Ø r   den russiske revolution, skal holdningen med vold og magt opfattes som forlØber  for  enten  den  ene  eller den  anden  side  i  det  senere  ragnarok  i arbejderbevægelsen, der startede med  de tyske socialdemokraters stemmer for krigsbevillingeme. Det synes umuligt at diskutere romanen pd dens egne historisk-politiske premisser.  For  eller imod kommunismen,  for  eller imod Socialdemokratiet, det er sagen. Alt  leses gennem splittelsens brilleglas.

t Dette gælder ogsA  for andre kritiske retninger inden for den kommunistiske tradition, ogsa når bindingen til Sovjets udenrigspolitiske interesser er langt  mindre  fremtrædende,  og  det  gælder -hvad  der  ma  synes  mere

overraskende -ogsA  i et vist omfang nyere socialistisk kritik.

Lad os imidlertid -inden vi  går videre i receptionshistorien -f ~ r s t kort beskæftige os med  de kapitler i romanen, der kaster lys over udviklingen i Mortens og Pelles  forhold fra  III.  til  IV.  bind.  Analysen  af  udviklingen  i dette forhold har, som vi har set, rummet et stort konfliktstof for eftertidens ideologier og litterater.

## Er tålmodighed en dyd -og  bliver Pelle socialdemokrat?

I IV. bind får Pelle kontakt med den person, der inden for romanens univers og komposition lofter den anarkistiske arv efter den i realiteten  'frafaldne' Morten. Anarkisten Peter Drejer er skabt over en levende model, nemlig den autentiske,  kendte danske anarkist Sophus  Rasmussen. Peter Drejers skæbne i romanen er en direkte kommentar til Sophus  Rasmussens skæbne: han skod en betjent, der kom  for at anholde ham, og derefter sig selv. NexØ skrev ved den lejlighed et meget engageret forsvar for hans handlinger i et afskedsdigt ved hans d@, som SocialDemokraten ikke Ønskede at optage, og som derfor matte bringes i fgrnævnte J.J. Ipsens anarkistiske ugeblad Revolten i  1 9 0 7 . ~ ~ Digtet udtrykte en skarp  protest over noden og elendigheden  og den politiske undertrykkelse,  der  drev  Sophus  Rasmussen  til  hans  sidste  desperate handling. Digtet afviser sarkastisk den forargelse, som Sophus Rasmussens fortvivlede mord og selvmord rejste i offentligheden.

Der synes at være en dyb uoverensstemmelse mellem NexØ  selv i 1907 og  romanfiguren  Morten  fra IV  bind.  Digtet udtrykker en  kompromisl~s forstaelse  for den ulykkeliges motiver. Digtet spiller -i maskeret form -ogsA en rolle i romanen. Men det er ikke NexØs  sædvanlige anarkistiske taleror, Morten,  der  reagerer  p i  Peter  Drejers  d ~ d (han  er  nemlig  i  det  fiktive univers sendt p A   rejse til Syden), men derimod Pelle. Han holder en tale for deltagerne i  et protestmode, der  var  indkaldt af  Peter  Drejer, hvor  denne

skulle have talt.

Det har forundret og især forarget mange i eftertiden,  at Pelle i denne tale til  de  sultne arbejdslose maner  til  tåimodighed og besindighed. I digtet til Sophus Rasmussen lyder en  strofe ironisk: »Lær at se jer  Sult historisk«, men  i romanen lyder det fra Pelle:

»Hvad gØr det om I skal blge med mange Kræfter og Tarmene skrige af  Sult en  Stund endnu, mens  I bygger jert  eget Hus -I  sultede jo ogsaa, da I byggede for andre! (. . . ) Netop vi som kommer fra Bunden maa bevare den  historiske Udvikling, -aldrig har  nogen  Bevægelse haft en saa lang og lidelsesfuld Forhistorie som vor!  Gennem lidelser og afsavn har vi opovet os til at tage imod Fgrerskabet, naar det Gode kommer  til  sin  Ret -og  saa  vil  I  kaste  det  hele  overbord  med  en Voldshandling.«38

Fra Pelle lyder der derimod en  utvetydig  opfordring til  at slutte sig til

bevægelsen igen.

Ikke nok  med  at det forhenværende »Lynet« nu  maner  til tålmodighed, også Morten stotter Pelles tale. Han ankommer nemlig lige tids nok hjem fra sin  rejse  sydpA  til  at  overhore  Pelles  tale.  NexØ  lader  ham  uden  svig udbryde: »Du er stærk, Pelle« og lader ham fortsætte såiedes: »Det var godt du fik dem omstemt. Jeg har i Syden set disse Demonstrationer, hvor Politi og Soldater rider forkomne ArbejdslØse ned -det er et trist Sk~espi1.a~~

Peter Drejer skildres i romanen med samme personlige respekt, som lyser ud af NexØs  mindedigt til Sophus Rasmussen, men  der er den  forskel fra 1907 til  1909, hvor  NexØ  skrev  IV.  bind,  at  anarkisteme nu  fradommes enhver fremtid  til  fordel for  den  socialdemokratiske bevægelse.  Hvorfor synes Socialdemokratiet nu at være taget til nade igen efter  at være udsat for s A   megen kritik i III. og IV. bind? Er Pelle 'gaet til hojre', og hvorfor raber Morten ikke op?

Digtet er som nævnt skrevet i 1907,  altså f Ø r   han påbegyndte III. bind. Da han senere bruger episoden i IV. bind i 1909 har den tålmodighed, han lader Pelle prædike faet en mening, som den ikke havde i 1907: nu  skal arbejderbevægelsen bygge sit eget hus, som Pelle siger, og godt nok kan kooperationen ikke endnu opsuge de arbejdsloses arbejdskraft, men  det er det, der er perspektivet, og derfor skal Peter Drejers skare tilslutte sig bevægelsen

igen. Pelle har den idé, der  skal bringe den videre.

Scenen  bekr~fler til  bunds, at  der  hersker enighed  og  harmoni  mellem Morten og Pelle i IV. bind -uanset hvor indsedt senere venstreflØjskritikere har forsggt at fortrænge denne kendsgerning. Harmonien er opstået pa den anden side af den krise, de begge har gennemgAet: Morten har mattet indse anarkismens og sin egen afmagt. Pelle har gennem års fængselsophold været tvunget  til  at  finde en  ny  personlig  og  politisk platform. Han  har  lært  at tænke uden  at være afhængig af  bifald. Og  de  storste illusioner fra »den store  kamp«  har  han  mAttet  lade  falde.  Da  Pelle  genser  samfundet  og bevægelsen  efter  års isolation, mil  han  bittert  erkende, at  'sejren' og  de mange ofre, der blev  ydet  pa  strejkens alter, har  været  forgæves. Det  er Mortens gamle skepsis over for strejken, der nu  bekræftes. Peile er i stand til at se miseren skarpt,  fordi han har annammet visse af Mortens grundsynspunkter. Han har gjort op med  sin egen  selvretfærdige rolle som bevægelsens disciplinerende ærkeengel og  har  gjort op med  troen p A   bevægelsens selvbekræftende ufejlbarlighed og moralske foriræffelighed.

Han erkender i fængslet, at bevægelsen (blot) er ét  led i menneskehedens udvikling og i den forstand m A han erkende at stå i dyb gæld til menneskehedens tidligere  stmben:  »Han folte pludselig og  stærkt Slægtemes Gang over Jorden, og dristede sig til at fastslaa hvad han  til  nu  kun  dulgt havde anet: sin egen sammenhæng med  alt det Øvrige, dem der levede i Dag, og alle de mange der var gaaet forud. Hvor havde hans egen Sammenslutnings-

-

tanke været lille, maalt med dette uhyre Sjælenes Fællesskab! og hvilket Ansvar fremefter hver enkelt gik med!a4'

Han lærer med andre ord ydmyghed i moralsk og intellektuel forstand, og derfor kan han se nogternt p A   bevægelsens faktiske udvikling og svagheder, da  han  bliver  losladt. Han  w d e r  op  med  et  overskud  og  overblik, der tillader ham at trcede et skridt  uden for  bev~gelsen -og  det er i romanens univers en foruds~tning for  at tiVØre bevegelsen noget nyt.

## Nyere kommunistiske positioner

Den  danske ekskommunist og  Nex~forsker  Borge  Houmann har bidraget med flere nye aspekter i sin analyse af romanen!' Fgrst og fremmest bryder han med den gængse kommunistiske og socialdemokratiske dogmatik, der konsekvent anser IV. binds kooperationsstrategi for et borgerligt frafald. Han redegØr  for  det  forhold, at  NexØ  var  i  samklang  med  Socialdemokratiets vensh-eflej, n h  det  gjaldt  kooperationens radikale  perspektiver.  Houman erklærer  befriende  kontroversielt  IV.  bind for  at  være  værkets  »mest spændende«!*

Men heller ikke Houmann ser imidlertid i fuldt omfang NexØs  distance til Pelles udvikling i III. bind. Endnu engang er det Abenbart meget svært at 'fa  Øj e   pA' endsige  acceptere  NexØs  kritiske  kommentarer  til  »Lynets« glorværdige og radikale kamp i strejkemånedeme. Blindheden bunder i den radikalisme, der  sa  dagens  lys efter den  russiske  revolution,  det  er  den bolsjevikiske myte og dram om arbejderforeren med de offervillige masser bag sig, der  radikaliserer  kampen politisk, men bliver svigtet a f   ledere hØjere oppe i hierarkiet, men  det er altsa ikke dette, III. bind  handler om! Ehnm er altsA ogs% naget af  tvivl o m   NexØs  (reformistiske) ansvar i slutningen af historien. O g s A  han anskuer værkets sidste del i lyset af arbejderbevægelsens senere historiske dommedag. For ham  stiller spØrgsmAlet sig, om  det bade er Pelle og NexØ, der m% vejes og findes for lette, eller om NexØ kan reddes for eftertiden.

Houmann  hverken  binder  sig  til  den  ene  eller  den  anden man  sige, at han nærmest tilhorer den Dymsjits'ske skole.  O g s A  han mener, at NexØ skildrer reformistiske kim  i Pelle. Han  er dog hæderlig nok  til indrØmme NexØs  medskyld

Selv  om forklaringsmodel i den russiske tradition, SA m A i Pelles såkaldte socialdemokratiske tilbojeligheder.

Han  kan  i w r  ikke  forlige sig  med  Pelles  optræden  ved  modet, der er indkaldt af anarkisten Peter Drejer umiddelbart for hans d ~ d . Vi har allerede

stiftet bekendtskab med denne scene.

Han  kan  ikke  forlige  sig  med,  at  Pelle  maner  de  arbejdslflse til  besindighed,  og  i s r   kan  han  ikke  forlige  sig  med  Mortens  tilsyneladende opbakning bag Pelles formanende tale. Han  vil gerne se en dobbeltbundet ironi  i  Mortens replik  efter  mØdet:  »Du  er  siærk, Pelle« som  en  dunkel forudsigelse af  reformismens voksende  styrke i tiden, der kom.  Houmann konkluderer:

»Billedet af  Pelle  er mindre  entydigt i  dette bind.  Han  fungerer pa mange planer. Her afspejles begyndelsen til den kamp i NexØs  sind, som  fØrst  endelig  afklaredes  i  de  sene  erindringsromaner. Kampen mellem Pelle og Morten, mellem den socialdemokratiske reformisme og den revolutionære socialisme.«43

Houmann vil saledes ogsa -om  end i en langt mere nuanceret og seriØs analyse  end  Dymsjits' -i  et  eller  andet  omfang  »redde«  Morten  for eftertiden. Det samme ville NexØ da han skrev sin bitre afslutning pa Pelles saga, nemlig Morten hin RØde  (1945). Her gores Pelle ufortrØdent med ét slag til reformist af værste forræderiske skuffe og Morten frigØres behændigt for sit ansvar for kooperationen. Opgoret med  II. Internationale og al dens væsen var et veritabelt traume for den kommunistiske bevægelse, og ogsa Houmann har en rem  af  huden.

NexØ var præget af anarkismen og af  den socialdemokratiske bevægelse, af  sin opvækst i almuen og af  sine rodder i det moderne gennembrud. Han havde  sit  eget  standpunkt  og  sine  egne  holdninger.  ForsØg  pa  at  male standpunkter i Pelle  Erobreen med  gængse kommunistiske hØjre-venstreretningslinjer  dur ikke. Disse er skabt i en anden tid, og der duede de maske heller ikke. Var det reformistisk at mane en lille desperat anarkistisk skare til ro og orden, som Pelle g Ø r   det i IV. bind? Han  maner de ulykkelige og desperate til ro, fordi han  tror at have fundet arbejderbevægelsens 'Sesam' i kooperationen, ikke fordi han  er reformist, som Houmann mener. Efter I. Verdenskrig  manede  Socialdemokratiet  ganske  vist  alle  bevægelser  til venstre for dem  selv til ro og  orden. Med  det var  vel ret beset ikke Pelles ansvar!

## Erika Kosmalla

Den Østtyske litteraturforsker Erika Kosmalla, hvis dissertation om  NexØs forfatterskab ikke er offentliggjort og såiedes næppe har faet nogen officiel status, rummer et  velgorende skarpt opggr  med  aspekter af  den  Østeuro- pæiske Nexgtolkning. Hun afviser overbevisende oph~jelsen af Morten som NexØs talerØr, forfatterjeg el. lign. Mortens anarkisme har hun nemlig ikke meget til overs for, og hun ser ganske rigtigt NexØs distance til anarkismen, hans  konsekvente  gestaltning  af Pelle  som  subjekt  osv.  Hun  indtager imidlertid dette  standpunkt  s A radikalt,  at  hun  fraskriver  Morten  enhver indflydelse pli  helten fra det tidspunkt  hvor storlock-out'en indledes.  Som mange  andre er hun  saledes  ikke  i  stand  til  at  se NexØs  kritik  af  Pelles udvikling.  For  selv  om  Morten  overrækker Pelle  Mosesstaven,  som  jeg tidligere har beskrevet, er hans kritiske rolle jo bestemt ikke udspillet i III. bind. - I konsekvens af  sin analyse af III. bind, der tolker Pelle som en utvetydig helt,  betragter  hun  IV.  bind  som  et  slet  og  ret  ideologisk  og  litterært tilbageskridt. »Den proces, hvor Pelle distancerer sig fra sine egne anskuelser, bliver  ikke  fremstillet som  et  resultat  af  hans  erfaringer  i  den  samfundsmæssige virkelighed,  men  derimod  som  et  resultat  af  de  ensomme Kosmalla  ser  ikke  den  stærke  anarkistiske indflydelse p A   dannelsen af utopien i IV. bind, for hun betragter anarkismens rolle  for  udspillet  i  III.  bind.  Hun  betragter  saledes afslutningen  som  et vagenætter  i  t~gthuset.«~~ æstetisk og politisk mislykket brud i forhold til resten af  værket.

Som  nyere  Østeuropæisk  litterat  har  hun tydeligvis  ikke så meget  i klemme  over  for  NexØs  historiske og  ideologiske  r@dder  i  tiden  for  I. Verdenskrig  og  II.  Internationale.  Hun  er  ikke  præget  af  kommunistisk partichauvinisme,  der  tidsfæster  al  sand  politisk  teori  til  tiden  efter  II. Internationales sammenbrud og den russiske revolution. Hun er såiedes -til forskel  fra de fleste andre -i  stand  til  at  se  de  angivelige revolutionere perspektiver i  Pelles kooperationsprojekt i  IV.  bind -ogsa selv  om  hun betragter hans udvikling som et 'objektivt'  politisk tilbageskridt. Befriende nok forklarer hun  ikke motiverne til hans  'omvendelse' fra »Lynet« til IV. binds  tænksomme  Pelle  som  udtryk  for halvskumle  reformistiske  aspirationer:  »NexØ var  drevet  af  ~nsket om  at  udtænke  mulighederne for  og midlet  til  hurtigt  og  uden  store  ofre  at  skaffe  den  jævne  befolknings usigelige  lidelser  ud af verden.«45 -og  afviser  såiedes  den  politiske moralisme inden for den ~steuropæiske tradition,  der  forvandler alle modsætninger inden for arbejderbevægelsen til udtryk for kampen mellem det gode og det onde.

Hun er imidlertid ortodoks kommunist i sin opfattelse af politisk teori og i  sin  holdning  til  kollektivisme  og  individualisme:  Hun  ser  ikke  NexØs kritiske, tvetydige skildring af Pelles massearbejde  i III. bind, fordi hun ikke har  politiske forestillingsevne  til at tage Mortens  anarkistisk  farvede overvejelser  alvorligt.  Pa  samme  vis  har  hun  ikke  tilstrækkelig  politisk fantasi  til  at  f4  Ø j e   p A NexØs  anklager mod  strejkestrategien  for  at  være virkningslos i  det  store perspektiv, for  tiltroen  til  strejkevAbnet har  været slag- og nagelfast i den kommunistiske teori siden bevægelsens fØdsel.

Lige så traditionelt betragter Kosmalla forholdet mellem kollektivisme og individualisme.  Hun  ser  i  Pelles  erobring  af  ensomheden  et  felttog  mod massearbejdet og  klasseopfattelsen. Hun  kan  såiedes næppe  forestille sig massearbejde  uden partiet,  endsige  intellektuelt tankearbejde  uden for  partiets rammer.

## Nyere dansk marxistisk kritik

Som  nævnt  kunne  man  måske  forvente  en  storre  uafhængighed  af  den neurotiske og altbeherskende splittelse mellem socialdemokrater og kommunister  fra  mellem- og  efterkrigstiden  i  nyere  marxistisk  kritik  og dermed en storre historisk Abenhed over for ideologiske nuancer i arbejderbevægelsen  for  I.  Verdenskrig. Denne  forventning indfries imidlertid kun delvist.

## Anker  GemzØe

I én  af 70'emes  mest omfattende analyser af romanen, Anker GemzØes Pelle Erobreren -en  historisk  analyse46 tiltræder GemzØe  det  standpunkt, som også Kosmalla hylder, at Pelles udvikling  i IV. bind  betyder  et borgerligt tilbageskridt  i  forhold  til  hans  rolle  som  strejkeleder  i  III.  bind  bade  i ideologisk og litterær forstand.

Gemzw ser nok i et vist omfang distancen mellem forfatteren og helt i III. bind, men  tolker den som udtryk for en  splittelse i NexØs  sind mellem reform og revolution.

»Og alligevel fremstår Morten  og  især arbejdermassens umiddelbart revolutionære reaktioner, som allerede antydet, flere steder som kritisk alternativ til Pelles hovedlinje. Det viser arten af  den modsætning, der er i  teksten  mellem den  »legale« organiserede Økonomiske kamp og den Abne, voldelige kamp: psykologisk set en ambivalens, litterært en tvetydighed og under ideologiens  synsvinkel  en antinomi, d.v.s. skærende modstrid mellem to tilsyneladende lige rigtige principper.«47

F~rst med Lenin mener Gemz~e, at den politiske revolutionsteori opnår en stringens, der ophæver det, han  kalder II. Internationales antinomi. Men ret beset er det svært at betragte NexØ som medium for uafklarede politiske og strategiske standpunkter  i Socialdemokratieme.  Det er ganske vist rigtigt, at han  i lobet af  III. bind ophober ideologiske modsætninger og driver dem til det yderste. Dette er imidlertid udtryk for en omhyggelig komposition,  der leder frem mod IV. binds menneskelige krise og efterf~lgende ideologiske og  personlige  afklaring.  NexØ v ~ l g e r massebevægelsen  med  Pelle  som 'leder'  i  III.  bind,  selv  om  han  er  kritisk  over  for  indholdet, fordi  den anarkistiske 'bevægelse' ikke har  nogen  fremtid i Danmark.  Diskussionen mellem de to politiske holdninger er således  ikke en afspejling af uafklarede strategiske positioner i II. Internationale. Nexg er særdeles afklaret.

Pelles  isolation fra  bevægelsen,  og den  menneskelige  og  åndelige udvikling,  der  er  et  resultat  af  hans  opgØr  med  sin  'socialdemokratiske fagforeningsperiode', ses  som udtryk for »den borgerlige udviklingsromans genretvang«. Gemz* er såiedes ikke i  stand til  at se den  tætte kompositoriske  og ideologiske sammenhreng, der er mellem III.  og  IV. bind.  Den dobbelthed af  betagelse og kritik af  massestrejken, der udfoldes i III. bind, er set fra kompositionens synsvinkel det, der g Ø r   skildringen unik.

III.  bind  kan  imidlertid  kun  rumme  denne  dobbelthed  af  betagelse  og beundring og kritisk  refleksion,  fordi  strejken  betragtes  fra  et  politisk standpunkt,  der  fØrst  rigtigt  udfoldes  i  IV.  bind,  hvor  Pelle  med sin kooperationsstrategi  kobler mellem den gamle bevægelse og den anarkistiske inspiration. III. bind kan  sdledes  ikke t ~ n k e s uden IV.  bind, ogsA  selv om NexØ -med Aage Henriksens ord -»mA tvinge ham  frem ved skæbnegreb, som ikke findes usandsynligere i nogen guvernanteroman«?'

## Individualisme og  ensomhed. Carsten Jensen

Som for Gemzge er det for andre nyere litterater »individualismen«,  der er som 'rigtig' »proletarroman«. »Individualisme«  er ulgseligt sammenkoblet med

en af de afgØrende anstgdssten for anerkendelsen af Pelle  Erobreren begrebet  »borgerlig udviklingsroman«.

oprindeligt  socialdemokratisk  og anvendes som værn mod den kritik af arbejderbevægelsen, som NexØ rejste »Individualismen« anses  således  som  udbyk  for  et  brud  i

Anklagen  er  som tidligere  nævnt i  IV.  bind. romanen, som et særligt problem i IV. bind?9

Også Carsten Jensen anholder -i en i ~vrigt fordomsfri analyse -værket for letfærdig omgang med individualistiske  forestillinger: »»Jeg'ets hellighed« hedder syntesen. I sjælens lykkeland skal almuens drgm forsones med  principperne  for  den  socialdemokratiske  bevægelse,  folkelig  spontaneisme med reformisme, tusindarsriget sættes p A   en realiserbar formel, og Socialdemokratiets abstrakte borger  fyldes  med  almuens utopiske  lykkeforventninger.  Den politiske konsekvens var kooperationstanken. Den gamle om et land uden herrer skal realiseres i landet, hvor enhver er sin egen herre.  Det  forjættede  land,  som  folket  n&amp;  frem  til  efter  sin  tusindårige dr~m vandring, ligger i Bispebjergs kalhaver.

Er det et værdigt sted at slutte for eventyret om  folkets store kamp?a50 -Abenbart ikke! Hos Carsten Jensen karakteriseres pudsigt nok så at sige pil kommunistisk vis det 'borgerlige'  element hos NexØ som socialdemokratisk!

NAr   Carsten Jensen kobler Socialdemokratiet sammen med forestillinger om den abstrakte  borger, hænger det sammen med Socialdemokratiets  accept af  de parlamentariske institutioner.

Skulle NexØ virkelig alligevel  være sponsor for selv samme ideologi, selv om  han  faktisk  utvetydigt  tager  afstand fra  bevægelsens  parlamentariske strategi? Nej vel?! NexØs  »hellige menneske« forkaster Socialdemokratiets bevægelsesdisciplin og  herunder  ogs A   den  parlamentariske  strategi,  som bevægelsen lige op til vore dage har været så berygtet for. Det er svært at fil Ø j e   p A »den abstrakte borgere  i Pelles kooperative patnarkat.

For NexØ står den enkelte ikke til ansvar over for partiledelsen, men kun over for sig selv -forstået  som det »guddommelige«  i mennesket. Kravet om anerkendelse  af det guddommelige i mennesket er et krav til individualiteten, et optimalt  etisk, politisk  og  intellektuelt krav  til alle i  underklassen.  Det burde måske nok have vzret et budskab, som kunne have vundet genklang i  68-generationen, men  i  70'eme fortrængte  arbejderisme og  'leninisme' interessen  for  libertære  politiske  alternativer til  de  'tunge'  traditioner  i arbejderbevægelsen.

Selv  om  Anker  Gemmes og  Carsten Jensens analyser ligger langt  fra hinanden  i  tid  og  indhold -Carsten Jensens bog  er  faktisk  ment  som  et opgor med de sekteriske traditioner i 707ernes  litteraturkritik -så reflekterer de begge visse idiosynkratiske  teoretiske reflekser fra 70'eme. Dette gælder ogsA  andre NexØ-analyser fra disse For NexØ  var  vægtningen af det enkelte  menneske  ment  som  et  venstreopgor  med  bevægelsens  politiske træghed. Socialdemokratiet  afviste senere angrebet. De stemplede det meget bekvemt  som  borgerligt, en  karakteristik, der  passer  forhinligt ind  i  den ideologikritiske tradition, som GemzØe i hvert fald til dels repræsenterer pil dette tidspunkt, hvor litteratens hellige kald gik ud  pil at afsl~re, isolere og tilintetgore borgerlige ideologiske elementer  i  den  ideologiske sfære.  For Carsten Jensen, der er ude i et opgØr med  ideologikritikken og  sympatisk nok sager efter det folkelige, men nok en særlig variant af  det folkelige, er det  Abenbart  mere  bekvemt,  at  stemple  det  afvigende  hos  NexØ  som socialdemokratisk. NexØ er ham ikke anarkistisk nok. For alle positioner er det  dog  fælles, at  fjenden  sØges  til  hØjre  for en  selv.  Altid  til  hØjre.  En politisk  og  kulturpolitisk  forståelse, der opfatter socialisme og  socialistisk litteratur som  værende i absolut modsætning til den interesse, der vies  individualiteten i dannelsesromanen, er tydeligvis bundet til den opfattelse af forholdet  mellem individualisme og kollektivisme, som prægede bade II. og III. internationale.

Nex~ distancerede sig  fra de varianter af  udviklingsromanen, som  han havde behov for. Pontoppidans desillusionerede udviklingsroman  overvandt han ved  at sætte sin helt  i spidsen for en ny  samfunds-omvæltende  klasse. H.  C.  Andersens harmonisering af  helt  og  samfund overvandt han  ved  at lade sin helt fore kampen mod samfundet uden for samfundet. Oehlenschlagers dovne lykkebarn forkastede han ved at holde sin helt i den hårdtarbejdende underklasse  og  lade  arbejdet  vEre  adelsmærket for  det  nye  selvbevidste proletariat.

Man kan ikke være uenig med GemzØe når han kritiserer romanen for at munde ud  i en  »gigantisk naturalisering«. Men er det formens tyranni, der laegger dette indhold ned  over NexØs  syndige hovede? Udviklingsromanen er jo  ikke  bundet  til  naturalismen.  P A trods  a f de  naturalistiske  toner  i afslutningen,s2 var IV. binds sidste erobringstogt -Pelles erobring af sig selv -en  afgØrende gevinst for  værket,  foruden hvilken  det  ikke kunne have opnilet den kritiske styrke, som har gjort det til en klassiker.

## Pelle  og kvinderne

Lad os som et af de sidste punkter i denne gennemgang af Pelle Erobrerens kontroversielle  sider redegØre for kvindernes betydning i NexØs univers -et omride, hvor NexØ -unzgteligt delvis med rette -er anset for at være bzrer af  hØjst  traditionelle synspunkter og ho~dninger.'~

Kvinderne er bærere af  positive  værdier  i Pelle  Erobreren i  en  sadan grad, at forholdet til forskellige kvinder definerer etaper i heltens udvikling. De fØrste kvinder i Pelles voksenliv repræsenterer Arkens verden: prinsessen Hannes  erotiske og  den  lille  Maries  moderlige  ambitioner  symboliserer Arkens radikale &amp; Ø m   om en fremtid p A trods af alt. Marie er ham ikke nok og Hanne brænder han sig pi, og i konsekvens heraf sØger han over i en helt anderledes  (mande)verden. Her  er  forestillingerne om  et  bedre  liv  mere prosaiske og metoderne til at realisere det mere håndfaste.  Men Pelles kamp i  arbejderbevægelsen udelukker kvinderne i  dobbelt  forstand: bevægelsen organiserer jo for det forste ikke kvinderne, men strategien baserer sig heller ikke pa kvindernes liv, endsige tager noget hensyn til det. Pelles arbejderbevægelse svigter disse to kvinders drgmme bade i den 'lille'  og den 'store' historie.  Umiddelbart går Hanne  til  i den  hhde vinter og  Maries  familie bliver splittet.

Pelle mØder  imidlertid Ellen, der forener Hannes og  Maries sider i én gadefuld kvinde; det bliver hende, der skal lære Pelle socialisme. I III. bind har især erotikken stadig karakter a f   'farligt  område'.  I dette bind er der et modsætningsforhold  mellem  kærlighed  og  politik,  mellem  kvindens  og og skyggefulde« 0jne »sugede hans Lys til sig«, og Pelles ansigt får et  »stillestilende  Præg af  Lykke«. Hans intellekt, der er bundet til bevægelsen, går tabt i den intime kontakt med kærligheden

mandens verden. Ellens »m@rke og kvinden.

Denne umiskendelige antifeministiske tone forsvinder ganske i IV. bind. Det  hænger  f0rst og  fremmest  sammen  med, at Nex0  i  lobet af  III.  bind skifter planer  for  værkets  slutning.  I  forordet  til  romanen  skriver  Nex0 oprindeligt:  »Sidste bind  foregår i  Kgbenhavn,  som  det  nu  er,  gennemorganiseret og  styret af  arbejderhænder -Folkets ~gbenhavn.«~~ Han  er  i lobet  af skriveprocessen  blevet  kritisk  over  for  denne  slutning  og  det Socialdemokrati,  der skulle bære bevægelsen frem; Nex0 udtaler selv efter IV.  binds  offentligg0relse om  slutningen: »Sidste bog  er en  ouverture  til fremtiden, men  det De får at se er at Pelle erobrer sig selv, sit eget jeg.« Det ville synes jeg,  være urigtigt at skrive en  bog  p i 3   fire bind  blot  for  at lade Pelle erobre magt, rigdom eller andet udvortes...«s5

Han har bnig for Ellen i IV. bind, og derfor laver han hende lidt om  for at lægge afstand til den i hvert fald delvis negative skikkelse fra starten af

»Den store Kamp«.56

Hun ofrer sig i slutningen af III. bind for sine b0rn ved  at prostituere sig, og  i  IV.  bind  ophojes hun  ved  denne  selvopofrende gerning.  I  fængslet indser  Pelle,  at  en  strategi, der  negligerer kvinden  og  tror  at  verden  kan indrettes  efter  mandlige 1Ønarbejderes  forudsætninger,  er domt  til at mislykkes. Han overvinder modsætningen ved at udnævne kvindens natur til organisationsprincip for bevægelsen, altsa kooperationen: »Som et godt og kærligt hjem, hvor ingen rendte den anden ned, skulde Verden være -mere indviklet  var  det  ikke!d4 Pelle  har  lært princippet af  Ellen, og  de  andre mænd i bevægelsen mil lære af deres koner. Arbejde (for hjemmet) og politik  er  nu  samme  sag.  Politikken  skaffer  nu  br0det  i  modsætning  til tidligere, hvor det truede br0det. F0lgelig mister erotikken og kærligheden sin farlige karakter for manden. Pelle og Ellens nye samliv i »Gryet« er et orgie af  erotisk naturtilbedelse.

Eftertiden  har  imidlertid vist, at kvinden  ikke Ønskede denne tilbedelse som  passiv  natur, for selv i  Gryets paradisiske verden  var kvindens rolle begrænset: hun kunne være inspirationskilde for manden, men hun var aldrig tiliænkt en aktiv og selvslamdig politisk rolle.

-

Ikke desto mindre scf cfbner  denne  feminisme  hos NexØ hvor mandlig den end er i  sine  forudsatninger -for en nØgtern analyse af arbejderbevagelsens antifeministiske  trak  og  kØnsligt  indsnavrede politiske  mdlsatninger. Et forhold, der har svækket fagbevægelsen i snart et århundrede  efter. Nutidens fagbevægelse har  vel  at  mærke  stadig  ikke overvundet sin  bundethed  til mandens verden.

Det sidste skud på  stammen -filmen  om Pelle

FØrst  70 år efter Pelle  Erobrerens fØrste  udgivelse p A   Gyldendal opnaede dette, et af dansk littraturs mest epokeggrende værker, at blive filmatiseret. Ditte Menneskebarn derimod kom fØrst p A   lærredet, ogsa selv om dette værk aldrig  fik  nær  samme folkelige udbredelse som Pelle  Erobreren. Filmatiseringen af Ditte  Menneskebarn koncentrer sig da ogsa om  de to f~rste og mest  folkelige  bind  af  romanværket -epos'et  om  proletarkvinden  som moderskikkelse.

Maske  skyldes  denne Pelles status  af nr. 2  atter  engang  værkets kontroversielle karakter. Pelle  Erobreren opnaede at  have  et politisk  og kulturpolitisk  tilhØrsforhold  fra  1910, hvor  NexØ  blev  medlem  af  Socialdemokratiet til hans brud med partiet i 1919. Siden da svævede værket mere eller mindre mellem fl~jene. Kommunisterne tog ganske vist senere værket (og NexØ) til sig, men  ikke uden  visse fortolkningsmæssige forholdsregler. Som det forhabentlig er fremgaet af  behandlingen ovenfor. Desuden havde de danske kommunister næppe -ideologisk velvilje eller ej -haft kapital til investeringer i filmbranchen.

FØrst 20 år efter NexØs d ~ d havde det ideologiske stormvejr, der i mange år fulgte i  NexØs  fodspor, lagt  sig  sa  meget, at  den  gamle fagbevægelse kunne tage hjertebarnet til sig igen.

P2 trods af  tilknytningen til fagbevægelsen blev filmen om Pelle en film det politiske erobringstogt rigtigt sætter ind. Ydermere er det evident, at »Barndoms«  politiske aspekter er  veget  til  fordel  for  fortarllingen  af  den  'lille' historie. D.v.s  at Lassefar og Pelle fremstår klarere som individualiteter end

om Pelles barndom, inden marchen til byen, inden -den  'store' historie -som repræsentanter for henholdsvis almue og arbejderklasse.

Det er frem for alt NexØs  styrke i Pelle Erobreren ogsa i »Barndom«

-

-

at han begriber og fremstiller sine personer historisk og altså også evner at fremstille  dem som personer i forvandling.  NexØ har den evne som Georg Lukács  kalder  »evnen til  at  hæve  det personligt-tilfældige  ved  den  individuelle skæbne op til et bestemt konkret alment niveau«.58  Det betyder, at udviklingen i  forholdet mellem  Pelle  og  Lasse  i romanen  ikke  blot  skal opfattes som forholdet mellem  to skæbner, men  forstås som udviklingen af proletariatets ny  omverdensforståelse og klassebevidsthed i almuens skØd. Bilie August har imidlertid abenlyst ikke fundet  NexØs fremskridtsoptimisme troværdig set fra slutningen af  i 1980'erne.

Filmen  om  Pelle  Erobrerens  barndom  blev  saledes  ikke  et  epos  om proletariatets fodsel i almuens skod, men en  filmatisering  af  en historie om et inderligt  forhold  mellem en  far  og s Ø n   under  fattige  kår på  Bornholm  for 100 dr siden. Denne historie foriæller den s A   til gengæld mesterligt, med stor sans for NexØs indsigt og kærlighed til barnet og psykologiske og  sociale indsigt i almuens 'store'  folkelige skikkelser. I denne henseende synes Bille Augusts  talenter  at  være  sammenfaldende med  NexØs.  Filmen  fanger til fulde  NexØs enestående  humanistiske  forståelse  for  sit  stof -almuens karakter og vilkår. Ingen anden forfatter har n A e t   N e x Ø   til sokkeholderne i denne henseende -heller ikke andre forfattere i det  folkelige gennembrud, som f.eks. Skjoldborg og Aakjær med deres langt mere 'stive'  naturalistiske opfattelse af  'karakteren' blandet med  en  Abenlyst  moraliserende forfatterholdning til deres stof.

Filmen  kan  imidlertid  næppe  undga  at  fa  problemer,  når  den,  som Pelle Erobreren. SID  Ønsker  at  filmen  skal  inddrage  stof  bade  fra  II.  og  III.  bind,  som

annonceret, om et par år skal fortsætte sin fortolkning af formanden Hardy Hansen flere gange har udtalt.

I slutningen af  filmatiseringen af  »Barndom« bliver vi efterladt med  en desillusioneret  Pelle, der afslutter sin barndom med en flugt fra landet. Hos NexØ derimod spiller sollyset i Pelles lyse hårtop, da han  ved  fuldt dagslys en  sommerdag forlader sit barndomsmiljØ. Han  vender med  en vis  vemod og  kærlighed  Stengården ryggen  for at  begive  sig  ind  til  den  forjættede hvor han skal fortsætte sit historiske erobringstogt. Hos August derimod tager far og s Ø n   afsked i hemmelighed en regnvad kold aften i en landet, men  heller ikke

k~bstadsby, t r ~ s t e s l ~ s plovfure. Mulighederne synes udtomt p A forude i Augusts tolkning synes der at vente nogen  forjættelse.

Bille August har ligeledes systematisk undladt at udstyre Pelle med den lykkedr~m, der er s4 ceniral for Pelles udvikling hos NexØ, og som danner et af  de vigtigste bindeled mellem almuen og proletariatet. Dette er for s2 vidt konsistent nok i filmens selvforståelse,  men hvordan det skal hæve Pelle op til den status af  'verdenshistorisk individ',s9  som han  får hos NexØ  i de efterfolgende bind, er en anden sag.

Filmen  vil  nok  blive  nØdt til  at  foretage  'et  hop' og  datere  Pelles udvikling af selvstzndig politisk bevidsthed og selvfØlelse til tidspunktet for hans ankomst til byen. Om filmen vil være i stand til at fremstille drengens udviklingsforudsætninger  i hans enestående sjælelige ressourcer, grundlagt i barndommens net af myter og hårdt tiikæmpede sejre er forelobig et Abent sporgsmA1. Hos August er Pelle skildret som offer for de sociale tilstande snarere end som helt p A trods af disse.

Et  andet  vigtigt  sp0rgsmAl  står tilbage.  Vil  filmen  lægge  vægt  p A at skildre  Nexos selvstændige  politiske standpunkt og hans kritiske holdning til sin sarntids politiske stramninger, eller vil den som det så ofte for er gjort, forsoge at knytte Nexo  til en  af  siderne i den politiske datid eller eftertid? Vil den fremstille  Nexos skepsis over for strejkestrategien og arbejderhelten, »Lynet«, vil  den  skildre hans  skepsis over for den  Kristus-lignende, men sandhedssogende Morten, vil  den forsoge at formidle Nexos radikale krav til  bevægelsen  og det  enkelte  individ  om selvstændig  refleksion og

menneskeligt ansvar?

Et ukritisk strejkeepos bygget p A »Lynets« fantastiske gerninger har vi  i hvert fald ikke brug for, men der er vel gudskelov ret beset heller ikke noget i  Bille Augusts hidtidige  arbejde med  romanen, der peger i retning  af  en sAdan tilbojelighed for heroisering.

## Noter

1.  Jeg koncentrerer mig i det folgende om, hvad man kunne kalde værkets politiske receptionshisorie, d.v.s.  om  behandlinger, der forholder sig eksplicit politisk til Pelle Erobrerens fortolkning af  arbejderbevzgelsens  f~dsel.
2. Martin Andersen Nex~: Pelle Erobreren I-IV, Gyldendals  TranebØger 1978, III., s. 329. Henvisninger til de enkelte bind i værket vil fremover blot blive angivet med romertal.
3. III, s.  274.
4. III, s. 290.
5. Ibid.
6. III, s. 208.
7. Jvf. f.eks. Lise Togeby: Var de s&amp; rØde. Fremad 1968.
8. III, s. 48 f.
9. In, s.  178.
10. F.eks. den danske anarkist Jean Jacques Ipsen (1857-1936).
11. NexØ  stØdte p A forestillinger om  en væbnet anarkistisk revolte i Spanien. Han har beskrevet sit mode med oprorske anarkistiske husmænd i novellen »Mellem Husmænd*  (1903).  Novellen er bl.a. bragt i novellesamlingen Soldage,

- Gyldendal 1903.
12. III,  s  161.
13.  Jean  Jacques  Ipsen:  »slip  menneskene  IØS«  i  Carl  Heinrich Petersen: Danske revolutiomre I;  Borgen  1973, s.  114.
14. ru, s. 49.
15.  III, s.  180.
16.  III,  s.  291.
17.  B ~ r g e Houmann: Martin Andersen Nex0 1869-1919, Gyldendal, 198  1, s. 363 f.
18. Jvf. Houmann  1981, s. 363 f.  Andre kritiske  indlæg  forholdt sig ikke specifikt til det politiske indhold i romanen.
19.  Citeret  efter  BØrge  Houmann  (red.): Omkring Pelle  Erobreren, Hans Reitzel 1975, s. 253.
20.  Ibid.,  s. 254.
21.  Ibid.,  s.  255.
22.  IV.,  s.  176.
23.  IV, s.  134 f.
24.  Jean Jacques Ipsen  1973, op. cit.,  s.  110.
25.  Bakunin,  Krapotkin, Malatesta  m.fl.: Anarkismen -en  antologi, ved  Chr.
- Mailand,  Rhodos  1970, s. 254.
26.  IV, s.  179.
27.  IV, s.  120.
28.  Jvf.  Houmann  1981, s. 339ff.
29.  Jvf.  Henrik  Yde:  »Pelle  Erobreren  som  hØjskoleforstander«  i Årsskrifi fra Krabbesholms H0jskole 1987. Henrik Ydes artikel er en tiltrængt og fordomsfri indfØring i N e x ~ s tilknytning  til hØjskolebevægelsen.
30.  In, s.  is.
31.  Citeret efter Omkring Pelle Erobreren 1975, op. cit.  s.  255.
32.  Jeg  har  i  min  fremstilling  af  sovjetiske  behandlinger  været  afhængig  af  siivel sprogligt tilgængelige oplysninger om sekundærlitteraturen som selve sekundærlitteraturen  i  sproglig  tilgængelig  form.  Her bygger  jeg  fØrst  og  fremmest pii BØrge  Houmanns  research. Den Østtyske  forskning, repræsenteret i min behandling ved Erika Kosmallas dissertation, er ikke intenderet belyst fuldstændigt. Nyere forskning, repræsenteret ved Antje Mayfarth er f.eks. ikke medtaget.
33.  L. Bljumfeld:  »For en kritisk revision  af  værker  skrevet af  S.S.S.R.'s  venner«, citeret efter Houmann, 1975, s.  162.
34.  A.  Dymsjits: »Pelle Erobreren*,  citeret efter Houmann,  1975, s. 308.
35.  Ibid.  s.  307 f.
36.  Han protesterede  dog over visse synspunkter i biografien, nemlig hans forfatterskabs postulerede  afhængighed  af  Maxim  Gorkijs  forfatterskab.  Han skriver  i  et  brev til  A.  Dymsjits: »Er  det  nØdvendigt  at  skrive  s A snævert nationalistisk  om  litteratur,  som  De  her  gØr  det,  i  et land  der  har  ydet  en  sii umiidelig stor indsats for menneskehedens iindelige og fysiske udvikling? Er det f.eks.  nØdvendigt, at De regelmæssigt,  når De finder noget værdifuldt hos mig, henviser  til Maxim Gorkij som forbillede?« (Min oversættelse -LGJ). Brev nr.

- 751 i Brevefra Martin Andersen NexØ, i udvalg og med kommentarer ved Borge Houmann, bind 2, Gyldendal  1972.
37.  Digtet  er bl.a.  optrykt  i  Martin  Andersen  N e x ~ : Digte, 2.  udgave,  Gyldendal 1951.
38.  IV,  s.  227 f.
39.  IV, s. 229.
40.  IV, s.  19 f.
41.  Houmann  1981, op. cit.,  s. 277-348.
42.  Ibid., s. 332.
43.  Ibid.
44. Erika Kosmalla: Probleme  des  ubergangs vom  kritischen zum  sozialistischen Realismus im Schaffen Martin Andersen Nex~s, Greifswald  1965 (mikrofilm  af duplikat  haves  pa  Det  Kongelige  bibliotek),  s. 179.  De  bragte citater fra afhandlingen  er oversat af  mig (LGJ).
45.  Ibid.  s.  183.
46.  Anker  Gemae: Pelle  Erobreren -en  historisk analyse, Vinten  1975.  Anker Gemz~e  har  senere  behandlet  romanen  med  et  p&amp; visse  punkter  afvigende resultat. Grunden  til  at jeg  fremdrager  hans  analyse  fra  1975 bunder  i,  at jeg Ønsker at forf~lge de receptionshistoriske  linjer op gennem historien -og saledes ogsa den nyere historie.  Anker  G e m z ~ e gentager imidlertid ogsa de afgorende pointer -som jeg  i denne behandling kommer ind p&amp; -i  sin  analyse af  værket i Dansk Litteraturhistorie VII.,  Gyldendal  1984 (s.  175-88),  især  hvad  angår tolkningen  af  III.  og  IV.  bind,  selv  om  han  her  generelt  giver  udtryk  for  en stØrre  anerkendelse  af  vzrket  som  en  epokegØrende socialistisk  roman  end  i 1975.
47.  Ibid.,  s.  55.
48.  Aage Henriksen: Gotisk tid, Gyldendal 1971, s.192.
49.  En  behagelig  undtagelse udgbr  i  dene  henseende  Lisbeth  Holst  og  Knud Wentzels analyse af Pelle Erobreren i Solidaritet og individualitet, Fremad 1975. Det fremstilles i deres analyse, hvordan individualitet og solidaritet for NexØ er gensidigt  betingede  begreber  fra  romanens  start  til  slut,  og  hvordan  dette manifesterer  sig i romanens komposition.
50.  Carsten Jensen: Folkelighed og  utopi, Gyldendal 1981, s. 72.
51.  Dette gælder f.eks.  Finn  Storgaard: Drifr  og  klassekamp  hos NexØ (duplikeet specialeopgave 1974 -tilgængelig  p i  Det Kongelige  Bibliotek).
52.  Nex0s  udviklingsoptimistiske  tolkning  af forholdet  mellem menneske og natur som  enhed,  vækst  og  erobring  er ikke  traditionelt  naturalistisk.  Sven  MGller Kristensen kalder dette vækstevangelium  i det folkelige gennembrud for en »ny folkelig  naturalisme«, Gyldendal 1974,  s. 176.  Jeg tilslutter mig denne bestemmelse.
53.  Den mig bekendt mest omfattende behandling af NexØs kvindesyn repræsenterer Elise Andersen: Pelle  Eroberen. En  analyse med  hovedvcegt på  symbolbrug og kvindebillede, Arkona 1983. Det er Elise Andersens opfattelse, at NexØ er bærer af  et traditionelt mandligt kvindesyn, der reducerer kvinder til natur.

54.  Citeret efter Houmann  1981, op. cit., s. 323.
55.  Ibid.
56.  N e x ~ går  ikke  af  vejen for -ogsa  grundlæggende -at  ændre  en  personkarakteristik  midt i et værk, hvis det passer i hans politiske kram. Det sker f.eks. i  et  vist  omfang  med  Ellen  i Pelle  Erobreren. Da  han  senere  (efter  et  desillusionerende engagement i dannelsen af en kommunistisk  venstrefl~j omkring den russiske revolution) midt  under Ditte Menneskeburns tilblivelse  (1917-21) mister tiltroen til den folkelige radikalitet og styrke i Danmark,  ændrer han med ét slag  adskillige  centrale  personers  grundlæggende  karaktertræk  i  romanen. Dette fremtræder s i   meget desto mere grelt som 'karakteren' i det folkelige gennembmds tradition for en »ny folkelig naturalisme« betragtes som en naturgiven grundsten  i personlighedsdannelsen.  Dette  naturalismekoncept  kommer  maske især  til  udtryk  i Ditte  Menneskebarn. I  sit  langt  senere  opgØr  med  'Pelle' i erindringsromanen Morten hin RØde er han heller ikke smalig, når det drejer sig om  at  fælde  den  tidligere  helt.  Pelle  fremstilles  her  fra  fØrste  færd  som  en ormstukken karakter  med svigefulde reformistiske  bagtanker.
57.  IV, s.  179.
58.  »Die intellektuelle Physiognomie des kunstlerischen Gestaltense i Georg Lukács Werke. bind 4, Luchterhand  Verlag  1971, s.  157.
59.  For  nu  at  blive  i  Lukács'  begrebsverden.  Udtrykket  »Det  verdensliistoriske individ«  optræder  i  Lukács' analyse  af historiske  romaner  og  betegner  en historisk  lederskikkelse,  der  optimalt  udtrykker  tidsalderens  intellektuelle  og Andelige  str~mninger og potentialer.  Jvf. The historical Novel, Penguin Books 1976.