Begrebet Fordoblelse hos Søren Kierkegaard
Forfattere: G. Malantschuk
Tidsskrift: kierkegaardiana (1957-06-08)

## Begrebet Fordoblelse hos Søren Kierkegaard

## a f G .  M ALANTSCHUK

En vigtig Side i Søren Kierkegaards Tænkning er hans Forsøg paa at drage en klar Grænse mellem Videns og Troens Omraader. Til dette Arbejde blev dens til at udligne Forskellen mellem Filosofien og Teologien. Kierkegaards polemiske  Indstilling  mod  denne  Tendens  fremmer  hans  Arbejde  med  at finde  og  opstille  en  Række  Begrebsbestemmelser,  der  alle  tjener  det  For-

Kierkegaard  uden  Tvivl  tilskyndet  af  den  paa  hans  Tid  herskende  Ten­ maal nøjagtigt at angive Forskellen  mellem den humane Sfære og Kristen­ dommen.

De  mest  kendte  af  disse  Begrebsbestemmelser  er  det  Absurdes  og  For­ argelsens  Begreb;  men  til  denne  Grænsedragning  benytter  Kierkegaard ogsaa Distinktionen mellem Kvantitet og Kvalitet. Et meget vigtigt Begreb, som ögsaa  hører til  denne  Gruppe,  er Begrebet  Fordoblelse.  I  Modsætning til Begrebet det Absurde og Forargelsen indeholder Fordoblelsen en positiv Bestemmelse af det Kristelige.  Det  Absurde og  Forargelsen  angiver blot de negative  Kendetegn  for  det  Kristelige,  medens  Fordoblelsen  indbefatter selve  Bestemmelsen  af  den  kristne  Værenskategori.

I  det  følgende  vil  jeg  først  nærmere bestemme  Indholdet  af Betegnelsen Fordoblelse,  derefter  vil  jeg  anføre  forskellige  Synspunkter,  under  hvilke Kierkegaard  anvender denne Bestemmelse i sit Forfatterskab.

Hvad er saa en Fordoblelse, og hvornaar finder den Sted?  Fordoblelsen udtrykker efter Kierkegaard  en  Sammensmeltning  af to  forskellige Kvali­ teter til en Enhed.  Forsaavidt staar Fordoblelsen i nært Forhold til Kierke­ gaards  Begreb  om  Syntesen,  blot med  den  vigtige  Forskel,  at man  gennem Udtrykket  Fordoblelse  stadig  mindes  om  et  Forholds  Duplicitet,  hvor altsaa  to  Forskelligheder  bliver  knyttet  sammen.  Fordoblelsen  som  saadan vil  herefter  altid  blive bestemt  af de  to  Kvaliteter,  som  danner  Fordoble!- sen.1   Kierkegaard  skelner  derefter  strengt  mellem  den  Art  af  Fordoblelse, lelse, hvis ene Led er en Transcendens. Kierkegaard kalder kun denne sidste hvor begge Led ligger  »indenfor  Immanentsens  Identitet«2   3 og den  Fordob­ Art af Fordoblelse for den egentlige Fordoblelse, og denne Fordoblelse til­ hører Kristendommens Sfære.

Forskellen mellem disse to Arter af Fordoblelse kan bedst illustreres ved nogle konkrete Eksempler.  Først har vi  en  »simpel  Fordoblelse«8   indenfor Immanensen:  En  Lærer  forkynder  en  Lære,  og  han  reduplicerer  samtidig denne Lære i sit Liv.  Denne Reduplikation er en Fordoblelse,  thi den inde­ holder  to  forskellige  Momenter,  som  nu  er  smeltet  til  en  Enhed,  nemlig Lærerens oprindelige Indstilling og Lærens Krav til ham.

En  anden  Form  for  Fordoblelse  indenfor  Immanensen  opstaar  derved, at  man  maa  tilkende  ethvert  tænkt  Indhold,  hvis  det  ikke  skal  »være Hjernespind«,4   ogsaa  Værens  Mulighed.  Vi  faar paa denne Maade en  For­ doblelse,  hvor  Væren  og  Væsen  som  to  forskellige  Momenter  danner  en Enhed. Men da disse to Sider i saadanne Tilfælde opfattes i Abstraktionens Sprog, bliver denne Forskellighed kun til en  »Tautologi«. Derfor kan ogsaa Climacus  sige,  at  denne  abstrakte  Fordoblelse  hæver  sig  selv,  naar  den  er sat.5

Men Fordoblelsen som en religiøs Kategori forudsætter altsaa efter Kier- kegaards  Opfattelse  en  Transcendens.  Ved  Forholdet  til  denne  Transcen­ dens  faar  Fordobleisen  et  Moment,  som  aldrig  kan  blive  kommensurabelt for Tænkningen. Dermed kommer vi udenfor Immanensens Sfære.81  denne Fordoblelse vil Fordobleisens to Sider altsaa staa til hinanden som absolute Modsætninger.

1   Ogsaa  Udtrykket  »Fordobling«,  som  Climacus  benytter  en  enkelt  Gang  i  »Philosophiske  Smuler«  betyder  Enheden  af  to  Momenter,  men  disse  Momenter  opfattes  her mere  som  historiske  Udviklingstrin  end  som  et  Forholds  to  samtidige  Momenter.  Cli­ macus  kalder  da  ogsaa  Fordoblingen  for  »en  Mulighed  af  Tilblivelse  indenfor  sin  egen Tilblivelse«.  S.  V.  IV,  240.  (Søren  Kierkegaards  Samlede  Værker  citeres  efter  1.  Udg.)

2   Pap.  VIL  B  235,  S.  143  f.;  S.  V.  XI,  100  f.

3   Som  Note  2.

4   S.  V.  XII,  189.

5  S.  V.  VII,  158  f.  For  Fuldstændighedens  Skyld  maa  her  ogsaa  nævnes  Kierkegaards Omtale  af  den  Væren,  som  Retoriken  skulde  frembringe,  og  som  altsaa  ogsaa  ligger indenfor  Immanensen  og  kommer  ind  under  Betegnelsen  »simpel  Fordoblelse«.  Kierke­ gaard  hævder  nemlig,  at  det  »hele  Spørgsmaal  om  Væren  og  Ikke-Væren,  som  slet ikke  findes  i  den  aristoteliske  Philosophie«,  henlægges  af  Aristoteles  til  hans  Retorik. Med denne  Forstaaelse  af  Væren  hos  Aristoteles  tilkendegiver Kierkegaard,  at  Abstrak­ tionens  Væren  staar  lavere  end  Eksistensens  Væren.  Interessant  er  det  ogsaa,  at  Kier­ kegaard  var meget  optaget  af  den  Tanke,  at  benytte  Aristoteles  Retorik  som  Forbillede for  »den  christelige  Talekunst«.  Denne  Kierkegaards  Interesse  for  Retoriken  er  ganske forstaaelig,  naar  man  betænker,  at  saavel  Retoriken  som  »den  christelige  Talekunst«, hver  indenfor  sin  Sfære,  skulde  vejlede  til  en  Handling,  og  dermed  til  en  Fordob­ lelse.  Se  hertil  VI  A  1   med  Henvisninger  og  fra  de  senere  Optegnelser  X2   A  354  og X4  A  525.

Forskellen  mellem  Fordoblelsen  indenfor  Immanensen  og  Fordoblelsen, som  indeholder  et  transcendent  Moment,  er  selve  Forskellen  mellem  en filosofisk  Opfattelse  af  Væren  og  den  kristne  Opfattelse.  Kun  med  Hen­ syn  til  den  sidste  kan  man  sige,  at  der  indenfor  denne  sker  noget  væsent­ ligt eller,  at der her  gives  en  »Vordelse«.

Efter denne Bestemmelse af Fordoblelsen vil vi se nærmere paa, hvordan Kierkegaard  anvender den  i  sit  Forfatterskab.

Det er meget betegnende,  at Kierkegaard gennem sit Pseudonym Victor Eremita  allerede  i  den  første  Sætning  af  »Enten-Eller«  protesterer  mod Tilstrækkeligheden  af  en  blot  filosofisk  opfattet  Væren.  Hegels  Sætning, 7   8 udelukker al  Transcendens.  Gennem  denne  Sætning  tilkendegives  nemlig,  at der ikke findes  et  Omraade,  som  ikke  er  kommensurabel  for  Tænkningen.  Ved  at protestere  mod  denne  Paastand  forberedes  Muligheden  for  en  anden  Art

at »det Udvortes er det Indvortes, det Indvortes det Udvortes«,6 af Væren og dermed for Fordoblelsen i  egentlig  Forstand.

Om Virkeligheden af en saadan Fordoblelse taler derefter Assessor Wil­ helm.  Assessoren siger:  »Selv det ringeste  Individ har saaledes  en DobbeltExistents.  Ogsaa  han har  en  Historie,  og denne  er  ikke blot  et Produkt  af hans  egne  frie  Handlinger.  Den  indvortes  Gjerning  derimod  tilhører  ham selv og skal i al Evighed tilhøre ham; den kan Historien eller Verdenshisto­ rien ikke tage fra ham, den følger ham enten til Glæde eller til Bedrøvelse.«8 Med denne Paastand beskriver  Assessor Wilhelm en  Fordoblelse i  egentlig Forstand, uden at Ordet  Fordoblelse nævnes.

6   I  Pap.  VII2   B  235,  S.  145  f.  siges  der:  »al  Tænkning  ligger  og  er  og  aander  i  Imma­

nentsen«.  Smig.  S.  V.  XI. 102.

7   S.  V.  I,  S.  V.  Stedet  hos  Hegel  findes  i  Bd.  IV,  S.  657  i  »Sämtliche  Werke«  herausg. von  Hermann  Glöckner.  Smig.  ogsaa  Hegels  Udtalelse  i  Bd.  VIII,  S. 313  i  samme Udgave:  »Das  Aeussere  ist  daher vors  Erste  derselbe  Inhalt als  das  Innere.  Was  inner­ lich  ist,  ist  auch  äusserlich  vorhanden  und  umgekehrt;  die  Erscheinung  zeigt  nichts, was  nicht  im  Wesen  ist,  und  im  Wesen  ist  nichts,  was  nicht  manifestirt  ist.«

8   S.  V.  II,  159.

Selve Udtrykket Fordoblelse er af senere Dato.  Muligvis er Kierkegaard stødt  paa  dette  Udtryk  ved  Læsningen  af  Arnold  Ruge's  Anmeldelse  af »Das  Wesen  des  Christenthums«.9   Ruge  roser  her Feuerbach  for,  at  denne  mere  konsekvent  end  Hegel  har  gennemført  den Opfattelse,  at  der ikke gives  noget transcendent uden  at det gaar helt op  i Immanensen.  Men  dette  betyder  i  Kierkegaards  Terminologi  Benægtelse

Ludwig  Feurbach's af  al  Transcendens.

Ruge er ogsaa ganske klar over, at Kristendommen forudsætter en Tran­ scendens,  som ikke  gaar  op  i  Immanensen.  Efter  Ruges  Opfattelse  skaber denne kristne Transcendens  »die Verdoppelung«.1 0   Feuerbach har  saa  efter Ruge's  Opfattelse  mere  konsekvent  end  Hegel  tilintetgjort  den  kristne Opfattelse  af  Fordoblelsen.  Det  er  sandsynligt,  at  Kierkegaard,  som  har læst  Ruge's  Anmeldelse  i  1844,  blev  opmærksom  paa  Ordet  Fordoblelse og var glad for, at en Modstander saa godt kunne angive Forskellen mellem Hedenskabets  og  Kristendommens  Opfattelse  af Væren.

Udtrykket  Fordoblelse hører derefter  til  Betegnelsen  af den  nye  Virke­ lighed,  som  Kristendommen  bringer  med  sig.  Det  hører  først  og  fremmest hjemme  i  Kierkegaards  opbyggelige  Litteratur,  nærmere  betegnet  den  Art af  dei)  opbyggelige  Litteratur,  som  er  udover  Immanensens  Kategorier,1 1 altsaa i  Kierkegaards centrale kristelige Værker.

Klarest ser man Fordobleisen i sin Funktion i »Kjerlighedens Gjerninger«. scendens,  realiseres  i  Timeligheden,  giver  det  en  Fordoblelse.  En  kristen Kærlighedsgerning  er  en  saadan  Fordoblelse.  Paa  et  Sted  i  »Kjerlighedens

Naar Evighedens »Du skal«, som er at forstaa som kommende fra en Tran­ Gjerninger«  giver Kierkegaard en meget enkel og klar Bestemmelse af For­ doblelsen.  Han  siger  der:  »En  timelig Gjenstand  kan  have mange forskjel- lige Egenskaber, kan i en vis  Forstand siges at have dem paa eengang, forsaavidt  den  i  disse  bestemte  Egenskaber  er  hvad  den  er.  Men  Fordoblelse i  sig  selv  har  en  timelig  Gjenstand  aldrig;  som  det  Timelige  forsvinder  i Tiden, saa er det ogsaa blot i Egenskaberne. Naar derimod det Evige er i et Menneske, saa fordobler dette Evige sig saaledes i ham, at det, hvert Øieblik det  er  i  ham,  er  paa  en  dobbelt  Maade  i  ham:  i  Retningen  ud  efter,  og  i Retningen ind efter  tilbage  i  sig  selv,  men  saaledes,  at  dette  er  Eet  og  det Samme;  thi  ellers  er  det  ikke  Fordoblelse.  Det  Evige  er  ikke  blot  i  sine Egenskaber, men er i sig selv i sine Egenskaber, det har ikke blot Egenska­ berne, men er i sig selv, idet det har Egenskaberne.«1 2

9   Anekdota  zur  neuesten  deutschen  Philosophie  und  Publicistik.  Herausg.  von  Arnold Ruge,  Zürich  u.  Winterthur  1843.  Bd.  II,  S.  3-61.

1 0   I  den  under  Note  9  anførte  Bog,  Bd.  II,  S.  27  f.,  siges  bl.  a.: »Feuerbach zerstört  nun den  Schein,  sowohl  den  feineren  der  Speculation,  als  auch  den  gröberen  der  Theologie, indem  er  den  Ursprung  des  religiösen  Scheins  nachweist;  denn  der  religiöse  Schein,  die Verdoppelung  des  Wesens  ist  es,  was  der  Theologie  oder  der  Dogmatik  sowohl  ihr Princip  als  ihren  Inhalt  gibt. . .«.  Feuerbach  selv  bruger  for  at  karakterisere  den  Vir­ kelighed,  som  Kristendommen  forudsætter,  Adjektivet »gedoppeltes« og  Substantivet »Duplicität«. (Das  Wesen  des  Christenthums,  Lpz.  1841.  S.  308  og  312).

1 1   S.  V.  VII,  216  f.  og  229  f.

Forskellen  mellem  den  Realitet,  som  Filosofien  beskæftiger  sig  med,  og den  kristne  Realitet  træder  her  yderst  klart  frem.  Kierkegaard  forenkler her  meget  de  to  modsatte  Opfattelser,  Filosofiens  og  Troens,  og  viser,  at gene indeholder, giver sig altsaa til Kende i det Udvortes, i »Egenskaberne«, og  er  af  transitorisk  Art.  Kun  Kærlighedens  Fordoblelse,  som  er  en  ny

uden  Transcendens  er  Tingene  kun  til  i  deres  Egenskaber.  Alt,  hvad  Tin­ Realitet,  har  Bestandighed  i  sig.

Som Fordobleisen har Kærligheden to Sider,  som er  smeltet sammen, og dog  er  disse  Sider  helt  forskellige.  Fordoblelsens  udvortes  Side  er  vendt mod  Verden  og  kan  bestemmes  kvantitativt,  medens  den  indvortes  Side, der  som  Kvalitet  er  inkommensurabel  for  alle  Beregninger,  kun  kan  naas ved  Troens  Spring.

Saaledes,  som  Fordobleisen  er  fremstillet i Kjerlighedens  Gjerninger«,  er mengøre Kærlighedsbudet og fuldbyrde en Sammensmeltning af de to helt

den et uopnaaeligt Ideal, da den forudsætter, at et Menneske kan fuldkom­ modsatte Kvaliteter.  I  sin  fuldkomne  Form  er  Fordobleisen  kun  virkelig­ gjort  af  den,  som  selv  er  den nye Realitet.

Først  ved  Fordobleisen  bliver Mennesket til  et  »Selv«,  men  Vejen dertil gaar gennem Afgørelsen og Valget.  Saaledes taler ogsaa Anti-Climacus om, at da Selvet er en Fordoblelse, kan det kun gennem Valget drages af Sand­ heden.  Ting,  som  ikke er  sammensat drages  uden  Valg:  »Magneten  drager Jernet til sig; men Jernet er intet Selv, derfor er i dette Forhold det at drage til  sig  et  Enkelt.  Men  et  Selv  er  en  Fordoblelse,  er  Frihed;  derfor  betyder 1 2   S.  V.  IX,  267;  se  ogsaa  S.  V.  X,  45.

i  dette  Forhold  det  i  Sandhed  at  drage  til  sig  at  sætte  et Valg.  For  Jernet, naar det drages,  er  der  intet  og  kan  der  ikke være Tale om  noget Valg«.1 3

Fordobleisen  kræver  en  Underordning  af  den  ene  Side  af  Fordoblelsen under  den  anden  (det  Timelige  skal  helt  underordnes  det  Evige).  Dette udtrykker Kierkegaard særlig klart i følgende Udtalelse:  »Alt det Christelige  er  nemlig  en  Fordoblelse,  eller  enhver  Bestemmelse  af  det  Christelige er  først  sit  Modsatte,  hvorimod blot menneskeligt eller verdsligt Et kun  er ligefrem  hvad  det  er.  En  Aand,  der  gjør  levende,  er  saaledes,  blot  menne­ skeligt,  en  levendegjørende  Aand,  ikke  videre;  christeligt  er  den  først  den Aand,  som  døder,  som  lærer  at  afdøe.  Opløftelse  er,  blot  menneskeligt, Opløftelse,  ikke videre;  christeligt  er  den  først Ydmygelse.«1 4   Fler  angives dermed  ogsaa  klart  Forskellen  mellem  den  egentlige  Fordoblelse  og  den Fordoblelse,  Kierkegaard  benævner  en  »simpel  Fordoblelse«.1 5

Vanskeligheden  ved  at  danne  og  fastholde  en  Fordoblelse  bestaar  deri, at  Fordoblelsens  to  Kvaliteter  staar  i  real  Modsætning  til  hinanden,  hvor­ ved der altid vil opstaa et Spændingsforhold mellem dem. Og efter Kierkegaards Opfattelse er det netop noget af det vanskeligste at kunne bære den Spænding,  som  de  to  Momenter  af  Fordobleisen  skaber,  NB  naar  de  reelt er  samtidig  til  Stede,  hvad  jo  en  Fordoblelse  forudsætter.  Allerede  Climacus taler om, hvor vanskeligt det er  »paa eengang at være sønderknuust og  sorgløs«1 6   osv.

Den  senere  Kierkegaard  fremhæver  stærkt  dette  at  kunne  bære  denne Spænding,  som  Fordobleisen bringer med sig,  som Tegn  paa  sand Kristen­ dom.  Derom  udtaler  han  sig  i  sine  Dagbøger1 7   og  kommer  ogsaa  med  en Udtalelse desangaaende under selve Kirkekampen.  Der siger han:  »AandsMennesket er deri  forskjelligt  fra  os  Mennesker,  at  han  er,  om  jeg  saa  tør sige,  saa  svært  bygget,  at  han kan  bære  en  Fordoblelse  i  sig;  vi  Mennesker ere  i  Sammenligning  hermed  som  Bindingsværk  i  Sammenligning  med Grundmuur, saa løst og svagt bygte,  at vi ikke kunne bære en Fordoblelse. Men til en Fordoblelse forholder just det nye Testamentes Christendom sig.

1 3   S.  V.  XII,  149.

S.  V.  XII,  381.

15   Det  er  værd  at  lægge  Mærke  til,  at  Kierkegaard  heller  ikke  regner  den  umiddelbart Troende  som  hørende  under  den  egentlige  Fordoblelse.  Se  Pap.  X2   A  592:  »Den  umid­ delbart  Troende  er  som  umiddelbar  ikke  sammensat,  kan  ikke  have  en  Fordoblelse  i sig,  ikke  rumme  den«.

16   S.  V.  VII,  307  f.

17   Pap.  XI2   A  65,  X I2   A  267.

Aands-Mennesket  kan  bære  en  Fordoblelse  i  sig,  han  kan  med  sin  For­ stand fastholde, at Noget er mod Forstanden og saa dog ville det; han kan med sin Forstand fastholde, at Noget er til Forargelse og saa dog ville det; at  Noget,  menneskelig  talt,  gjør  ham  ulykkelig  og  saa  dog  ville  det  o.s.f. Men  just  saaledes  er  det  nye  Testamentes  Christendom  sat  sammen.«1 8

Men  Fordobleisen  kan  ogsaa  helt  udeblive.  Dette  sker,  naar  et  af  For»Sygdommen  til  Døden«  beskrives netop  saadanne  Forhold,  hvor  det  ikke  kommer  til  Sammensmeltning  af de  to  modsatte  Kvaliteter,  af  det  Timelige  og  det  Evige.  Fortvivlelsen  og

doblelsens  to  Momenter  mangler. I derefter Forargelsen  er Udtryk  for,  at  Fordoblelsen  mangler.

Som  det  blev  paapeget  før,  kan  man  indenfor  Timelighedens  Omraade ikke tale om Muligheden af den egentlige Fordoblelse,  fordi Fordoblelsens Modsætninger  er  af  relativ  Art  og  ligger  indenfor  Immanensen.

Men, som vi har set, heller ikke Evigheden  opfattet som  en  Abstraktion giver  en  Fordoblelse;  denne  Abstraktion  bliver  kun  til  en  »Tautologi«. Først naar det Evige melder  sig med  sine Krav i  Forhold  til  det Timelige, kan en Fordoblelse finde Sted.

Her maa man  dog  være klar over,  hvordan  dette  Evige  med  sine  Krav er  at  forstaa.  Er  disse  Krav  kun  Udtryk  for  en  i  Mennesket  selv  iboende Idealitet og Lovmæssighed og kan Mennesket selv virkeliggøre disse Krav? Eller  henføres  disse Krav  til  en  transcendent  Magt  saavel  med  Hensyn  til deres Oprindelse som ogsaa med Hensyn til Muligheden af at opfylde dem.

I  det første Tilfælde vil Mennesket selv forsøge at skabe en  Fordoblelse. Maaske  er  det  netop  for  at  fremhæve,  at  det  er  Selvet,  som  ved  egne Anstrengelser  prøver  at  danne  Fordoblelsen,  at  Kierkegaard  fortrinsvis kalder denne  Fordoblelse  for  Selvfordoblelse.1 9

I  »Sygdommen  til  Døden«  anføres  et  udførligt  Eksempel  paa  denne Selvfordoblelse.  Om  Selvet,  som  forsøger  sig  i  Selvfordoblelse,  siges  der bl. a.: »Det  erkjender  ingen  Magt  over  sig,  derfor  mangler  det  i  sidste Grund Alvor, og kan kun fremkogle et Skin af Alvor, naar det selv skjen- ker  sine  Experimenter  sin  allerhøieste  Opmærksomhed. ..  Thi  om  endog dette  Selv  ikke  gaaer  saavidt  i  Fortvivlelse,  at  det  bliver  en  experimenteret  Gud:  intet  afledet  Selv  kan  dog  ved  at  see  paa  sig  selv  give  sig  selv mere end det selv er; det bliver dog Selvet først og sidst, i Selvfordoblelsen bliver det dog til hverken Mere eller Mindre end Selvet.«2 0

18   S.  V.  XIV,  196.

19   Pap.  X2   A  116,  X 2   A  396,  X3   A  670.

Et  mere  konkret  Eksempel  paa  Selvfordoblelse  finder  Kierkegaard  i Kants Opstilling af Moralloven, som Mennesket derefter tror selv at kunne opfylde.  Jeg  anfører  et  Stykke  af en  Dagbogsoptegnelse derom:  »Virkelig lighed,  og  gjør  al  saadan  Existeren  til  en  Illusion  eller  til  en  Experimen-

Selvfordoblelse uden  et Tredie,  der  staaer udenfor og  tvinger,  er  en Umu­ teren.

Kant meente at Mennesket var sig selv sin Lov (autonomie)  o:  selv bin­ egenhændig paa sin egen Bag. Det er umuligt at jeg i A kan være  &lt;virkelig&gt;

dende  &lt; sig &gt;   under  den  Lov,  han  selv  gav  sig.  Derved  er  egentlig  i  dybere Forstand  sat:  Lovløshed  eller  Experimenteren.  Dette  bliver  lige  saa  lidet streng  Alvor,  som  det  bliver  kraftige  Slag,  dem  Sancho  Pansa  anbringer strengere  end  jeg  i  B   er  eller  ønsker  mig  selv  at  være.  Tvang  maa  der  til, hvis  det  skal  blive  Alvor.  Naar  intet  høiere  Bindende  er  end  jeg  selv,  og jeg  skal  binde  mig  selv,  hvorfra  skulde  jeg  da  som  A  den  Bindende  faae den Strenghed,  jeg ikke har som B, den,  der skal  bindes,  naar dog A og B er  det  samme Selv.«2 1

Man  ser  her  ganske  klart,  at  for  Kierkegaard  er  den  egentlige  Fordoblelse  kun  mulig  ved  Forholdet  til  en  Transcendent,  som  er  souveræn  over Mennesket og ved Kærlighed kan  »tvinge«  et Menneske.  Dette er en yder­ ligere Bekræftelse paa,  at Kierkegaard overalt, hvor han taler om en  »vir­ kelig«  Fordoblelse,  mener,  at  denne  Fordoblelse  kun  er  mulig  ved  Guds­ forholdet.

20   S.  V.  XI,  180.

21   Pap.  X 2 A  396.  Kierkegaards  Omtale  af  Kant  sigter  til  Tankerne  i  Kants:  »Kritik  der praktischen Vernunft«. Sandsynligvis tænker  Kierkegaard  her særlig paa følgende Udtalelse  af  Kant: »Die  Autonomie des  Willens  ist  das  alleinige  Princip  aller  morali­ schen  Gesetze  und  der  ihnen  gemässen  Pflichten:  Alle Heteronomie der  Wilkühr  grün­ det  dagegen  nicht  allein  gar  keine  Verbindlichkeit,  sondern  ist  vielmehr  dem  Princip derselben und  der  Sittlichkeit des Willens entgegen.« (Se iøvrigt  Henvisningen til Kant  i  Pap.  X2   A  396  ved  Udgiverne  af  Papirerne.)

Det  var  altsaa  det  Transcendente,  som  var  Udgangspunktet  og  Grund­ laget  for  Fordobleisen.  Dette  kan  maaske  forklare,  hvorfor  Kierkegaard i  de  seneste  Dagbogsoptegnelser,  hvor  han  mere  frimodig  begynder  at anstille  Overvejelser  om  Guds  Væsen,  kommer  til  at  hævde,  at  ogsaa  i Guds  Realitet  findes en Fordoblelse. Kierkegaard  benytter  Udtrykket Fordoblelse  med  Henblik  paa  Gud  ud  fra  to  Synsvinkler.

Til  det  første  Synspunkt  om  Gud  som  Fordoblelse  føres  Kierkegaard ved Spørgsmaalet om det kristne Menneskes Lidelse i Verden.  For Kierke­ gaard staar det fast,  at Lidelsen hører væsentlig til  i  en Kristens  Liv.  Men hvem  sender  denne  Lidelse?  Kierkegaard  mener,  at  i  saadanne  Tilfælde »hidrører Lidelsen  fra Gud«.2 2  Ja,  selv naar  Lidelsen  kommer  »fra  Indivi­ det  selv«,  er  den  kun  at  forklare  som  »Reaktionerne« fra »hans  Sjels Dyb«2 3   mod de Krav,  Gud stiller  til En,  saa  det bliver Gudsforholdet,  der giver Lidelsen.  Derimod at paastaa,  at  disse Lidelser stammer fra  »Satan«, er  at  indrømme Djævelen  for  stor Magt  »lige over  for Gud«.  Kierkegaard polemiserer  derfor  mod  denne  Opfattelse, som  han  mener, ogsaa  var Luthers.2 4   For selv at klare Problemet hævder Kierkegaard, at Guds Væsen er  en  Fordoblelse,  altsaa  en  Enhed  af  to  Sider,  af  Mildhed  og  Strenghed, hvoraf Mennesket kun vil se den ene Side.2 5  Kierkegaard forklarer det nær­ mere saadan:  »Det med at den Christne maa lide kommer ikke fra Djæve­ len.  Og just her begynder de høieste  Aands-Anstrengelser i  Forhold  til det Christelige -   at  Lidelsen  kommer  fra  Gud.  Naar  et  Menneske  skal  tænke sig  et  Væsen  som  idel  Kjerlighed  saa  er  dette  for  hans  Hoved  og  for  hans Sjel  den  frygteligste  Anstrengelse,  at  denne  Kjerlighed  skulde  i  een  For­ stand  være  som  Grusomhed.  See  denne  Fordoblelse  har  Mennesket  ikke kunnet  bære,  saa  har  man  deelt  saaledes:  Gud  er  Kjerlighed  -   fra  ham kommer  alt  Godt  og  ikkun  godt;  alt  det  Onde,  alle  Plager  o:s:v:  er  fra Djævelen.  Anderledes  kunde  man  ikke  fastholde  at  Gud  er  Kjerlighed, høiest  da,  at  der  fra  ham  dog kom  Straf  over  Ens  Synder.«2 6

22   Pap.  XI2   A  130.

2 3   Pap.  XI2   A  132.

24   Pap.  X4   A  487,  X I3   A  130.

25   Se  nærmere  om  en  parallel  Tanke  med  Hensyn  til  Kristus  i  S.  V.  XII,  181  f.

26  Pap.  X I2   A  130,  S. 141  f.

Men  Kierkegaard  benytter  ogsaa  fra  en  anden  Synsvinkel  Ordet  Fordoblelse om  Gud,  som  han  i  dette  Tilfælde,  forstaaeligt  nok,  benævner  en »uendelig Fordoblelse«.  Med denne sidste Benævnelse vil Kierkegaard give Udtryk for den Opfattelse,  at kun Gud har ubegrænset Overblik og Magt over sin egen Subjektivitet; der findes intet dunkelt hos Gud. Med Hensyn til  Mennesket er der  sat  en  Grænse  for  saavel  det  at  vinde  Viden  over  sig selv  som  ogsaa  for  det  at  føre  denne  Viden  ud  i  Handling.  Disse  Forhold præciserer Kierkegaard paa følgende Maade:  »Gud er uendelig Fordoblelse, det  kan  naturligviis  intet  Menneske  være,  han  kan  hverken  ganske  blive sig  selv  saaledes  overlegen,  at  han  fuldkommen  forholder  sig objektivt  til sig  selv,  ei  heller  blive  saaledes  subjektiv,  at  han  ganske  kan  fuldkomme hvad  han  i  objektiv  Overlegenhed  over  sig  selv  har  forstaaet  sig  selv betræffende,  han  kan  ikke  ubetinget,  fuldkomment  objektivt  see  sig  selv, og  kunde  han  det,  kan  han  ikke  ubetinget  subjektivt  gjengive  dette  Syn af sig  selv.«2 7

Til Slut vil jeg berøre en Art Fordoblelse i Kierkegaards Tænkning, som hører  sammen  med  hans  Meddelelseskunst.  Da  der  hos  Kierkegaard  er  en stor  Korrelation  mellem  et  Indhold  og  dets  Udtryksmidler,  er  det  ikke underligt,  at  Kierkegaard  bruger  ogsaa  Fordobleisens  Struktur  som  For­ billede  i  Forfatterskabets  Meddelelseskunst.2 8   Denne  Art  Fordoblelse  kal­ der han en  »dialektisk  Fordoblelse«.

Denne  dialektiske  Fordoblelse  giver  hele  hans  Forfatterskab  et  Præg af  »Tvetydigheden  eller  Dupliciteten«.2 9   Om  denne  Kunst  at  danne  en dialektisk  Fordoblelse  siger  Anti-Climacus:  »Kunsten  bestaaer  saa  netop i,  at  gjøre  sig  selv,  Meddeleren,  til  Ingen,  reent  objektiv,  og  saa  uafbrudt at  sætte  qvalitative  Modætninger  i  Eenhed.  Dette  er  hvad  nogle  Pseudo­ nymer pleie  at  kalde  Meddelelsens  Dobbelt-Reflexion.  Det  er  f.  Ex.  indi­ rekte  Meddelelse:  at  sætte  Spøg  og  Alvor  saaledes  sammen,  at  Sammen­ sætningen  er  en  dialektisk  Knude -  og  saa  selv  at  være  Ingen.  Vil  Nogen have  med den Art Meddelelse  at gjøre,  maa  han  ved sig selv løse Knuden.«3 0

27   Pap.  XI2   A  97.

28   Dermed er selvfølgelig  kun  Hovedprincipet  for  Kierkegaards  Meddelelseskunst  angivet Om  de  enkelte  Værkers  literære  Struktur  kan  man  læse  i  Prof.  F.  J.  Billeskov  Jansens grundige  Bog:  Studier  i  Søren  Kierkegaards  litterære  Kunst.  Kbh.  1952.

29   S.  V.  XIII,  521.

Man  ser  her,  at  ligesom  selve  Fordoblelsen  er  Udtryk  for  en  Spænding mellem Forholdets to Sider,  skaber ogsaa den  dialektiske Fordoblelse  »den dialektiske  Spænding  og  Knude«.3 1

30   S.  V.  XII,  124.

3 1   S.  V.  XIII,  525;  S.  V.  XII,  133.  Specielle  Eksempler  paa  den  dialektiske  Fordoblelse anfører  Kierkegaard  i  Pap.  XI2   A  192,  S.  208.