Psykosemiotiske læsninger
Forfattere: Tine Kit Jacobsen
Tidsskrift: kok (1992-10-16)

## Tine Kit Jacobsen

## Psykosemiotiske lzsninger

Inge Suchsland: »At elske og at kunne «-Weiblichkeit und syrnbolische Ordnung in der Lyrik von Edith Sodergran. 156 s.,

1990.

Thomas Fechner-Smarsly: Die  Wiederkehr der Zeichen -Eine psychoanalytische Studie zu Knut Harnsuns »Hunger«. 202 s.,  1991.

Begge i serien Texte und  Untersuchungen zur GERMANISTIK und SKANDINA VISTIK. Peter Lang Verlag. Frankfurt am Main. Bd. 23 og bd. 25.

At den amerikanske dekonstruktion  og den franske poststrukturalisme  har haft en massiv og afgØrende indflydelse p i   den litteraturvidenskabelige  tradition og debat de seneste par decennier, synes uomtvisteligt. Specielt gennem sin radikale reformulering -dekonstmktion -af det eksisterende  tekstbegreb  (teksten begribes  nu ikke  længere som et afgrænset, betydningsbærende objekt, -men tværtimod som et udtryk for en betydningsproducerende  praksis),  har  de poststrukturelle betragtninger  og  anskuelsesformer impliceret en grundlæggende -og ofte h ~ j t lydende -kritik af de etablerede  litteraturteoretiske positioner og litteraturanalytiske strategier.

Mere interessant er miske imidlertid, at  dette  meta-teoretiske  nybrud -med semiotikken og psykoanalysen som væsentligste  inspirationskilder -også i praksis  har  formiet  at  bidrage  til  den

## K&amp;K-ANMELDELSER

etablerede forskningstradition.  Saledes er en række velkendte, traditionelle forskningsomrider  gennem de senere i 3 1 1 ~ bende  blevet  reaktualiseret  og gjort  til genstand  for  nye  læsninger.  Ogsi den nordiske litteraturs »flagskibe« -de store og historisk set uomgængelige forfatterskaber -er efterhinden  blevet  gjort nærværende og til objekt for den poststrukturelle analy  tik.

To forholdsvis nye afhandlinger f@er sig nu  til  i rækken  af psykosemiotiske læsninger af skandinavisk litteratur. Det drejer sig om to bind i skriftserien  »Texte und  Untersuchungen  zur  GERMANISTIK und SKANDINAVISTIK«, nemlig bd.23, Inge Suchsland's : »»At elske og at kunne« Weiblichkeit und Symbolische Ordnung in der Lyrik von Edith Sodergran« (1990), og bd. 25, Thomas Fechner-Smarsly's:  »Die Wiederkehr der Zeichen. Eine psychoanalytische Studie zu  Knut Hamsuns »Hunger«« (1991).

Lad  mig  her  indlede  med  FechnerSmarsly's (F-S) Hamsun-læsning. For en overordnet teoretisk betragtning former F-S's projekt sig som en -gennem læsningen af  »Sult« -særdeles kritisk og ambitiØs revaluering og diskussion af den psykoanalytiske  teoridannelses  betydning for -og indpassen i -det litteraturanalytiske felt. Med udgangspunkt i bl.a. Shoshana Felman's Lacan-reception og Peter Brooks'  narrativitetsteorier formulerer F-S sig op imod den i traditionen s i dominerende anvendelse af psykoanalysen  (med Felmans begreb napplied Psychoanalysis«).  Istedet for en læsning, som forsØger at beherske og fremmane tekstens entydige mening og homogenitet (og som, hævder F-S med Felman, implicit forudsætter en forestilling om læsered analytikeren som »den som formodes at vide«, dvs. som frisat af det ubevidstes

## K&amp;K-ANMELDELSER

herredflmme) sættes en læsestrategi, som bryder  med  den  traditionelle  læsnings iboende,  hierarkiske  dominansforhold mellem anal  y  tiker og tekst. Herved forskubbes den analytiske intention og interesse til en optagethed af  begæret, tekog til ana-

stens formale »åbne« struktur -lysens principielle uendelighed.

Centralt for F-S's projekt står at vise, hvorledes narrationen i fortællingen om den  navnlflse, jeg-berettende  skribents erindringer  fra  sin  tid  i  Kristiania  er drevet af en ubevidst,  strukturel logik, hvis princip er gentagelsen. I dette perspektiv  fremstår  F-S's  læsning af Sult ogsa  som  en  intenderet,  intertekstlig kommentar til Freuds begrebsudviklinger om gentagelsestvangen og dØdsdriften i »Hinsides lystprincippet«,  og til senere -bl.a.  Brooks' og Lacan's -receptioner heraf. Gentagelsen  som strukturelt princip  ses  i  romanen  manifesteret  på  to tekstniveauer,  nemlig  det episke handlingsplan og udsigelsen. Handlingsplanrt iscenesætter således en fortlflbende  række af  centrale  episoder,  hvis  symbolske interrelation  »nachtraglich&lt;c tegner omridset af et psykoseksuelt udviklingsforlflbs dannelse af jeget,  med gentagelsen af urscenen som det traumatiske  og handlingsafbrydende slutpunkt. På den manifeste handlings  niveau er dette slutpunkt markeret  ved,  at  hovedpersonen,  efter voyeuristisk (gennem  nflglehullet)  at have overværet et samleje, opgiver sin forfattervirksomhed -og dermed sproget som »middel til erkendelse«, for syg og forkommen  at tage  hyre på et skib og forlade  handlingens  sted -Kristiania. Omvendt  tematiseres  denne  afrejse  i romanens initialsituation  som selve betingelsen  for fortallingens  tilblivelse. Dette fremgår af romanens udsigelsesmassige strukturering;  ved den tempusmarke- rede afstand mellem fortællende og fortalt jeg:  »Det var i den tid jeg gik omkring og sultet i Kristiania,+&lt;. Anskuet ud  fra udsigelsens organisering fremtræder handlingsforlobet da som en machtraglich~ bearbejdning; som en tilbagevenden  til  sproget og skriften. Hovedpersonen skriver sig frem mod en traumatiseret og fortrængt fortid, der uafladeligt tematisk kredser omkring tabet af en imaginær, forestillet tryghed. Et arbejde, som F-S paralleliserer  med den franske psykoanalytiker An&amp; Green's litteraturbetragtninger, hvor skriften ses motiveret af netop et tab, og teksten derfor fremstår som resultatet af et sergearbejde.

Gentagelsestvangen  fremstår altså  som den  ubevidste  motiverende  kausalitet, den logik bag hovedpersonens skriftforankrede re-iscenesættelse  af  et lige  så ubevidst betydningsspil, som hidrflrer fra spØrgsmålet  om oprindelsen (ur-scenen). Med  reference til  Brooks  påpeger F-S analogien mellem dette begær efter oprindeligheden, begyndelsen og dfldsdriften, forsåvidt de begge som mål har den præ-sproglige,  spændingslØse  væren -den afslutning hvorudfra alting begynder.

Afslutningsvis vil  jeg  fremhzve  et centralt og tilbagevendende tema i F-S's analyse, nemlig det forhold, at romanen -oftest  gennem  hoverpersonens  egne tvivlrådige refleksioner -sår  tvivl  om sprogets muligheder som et konsistent og logisk instrument i forsoget p2 -gennem skriften -at erkende,  begribe sin egen historie. Med denne tvivl på sprogets referentialiret, papeger F-S, dekonstruerer romanen så at sige sig selv, idet den som et stykke sprogarbejde gflr opmærksom på sin egen fiktionalitet, sin karakter af fabel -og sin principielle ubegribelighed.

For en overordnet betragtning fremstar F-S's  Sult-læsning som  et  særdeles

## K&amp;K-ANMELDELSER

spændende  og  velargumenteret  skrift. Styrken ligger i den made, hvorpa nyere psykoanalytiske og dekonstniktivistiske teoridannelser positivt lader sig anvende p&amp;  et i kritikhistorien  nok s i   gennemarbejdet  omrade  og  alligevel  formår  at fremkomme med nye værdifulde tekstanalytiske pointer. Alligevel  stiller jeg mig skeptisk over for to grundlæggende aspekter  ved  fremstillingen;  aspekter, hvoraf  det  fcbrste er  af  mere principiel (erkende1ses)teoretisk  karakter. Det drejer sig om spØrgsmalet,  hvorvidt relationen mellem tekst og analytiker overhovedet lader sig forstå som andet end en hierarkisk relation -som analytikerens scbgen efter at objektivere og begribe tekstens meningsfuldhed i al dens kompleksitet. For mig at se udgcbr dette  et basalt forhold ved den analytiske praksis, al den stund analy  tikerens intention med den analyserede  tekst  altid  b@r  være  at  bidrage  til afklaringen af tekstens latente eller manifeste ideologiske system og udsagn. I den forstand  forskubbes diskussionen mere i retning af sp0rgsmalet om, hvorvidt  den  analytiske  tekst  meningsfuldt bidrager til uddybelsen og forståelsen  af den analyserede tekst. Banalt  sagt: om læsningen er stærk og overbevisende eller svag set i relation til den eksisterende kritikhistoriske tradition. Og som nævnt skal  der  i  den  forbindelse  ikke  herske tvivl om, at F-S's analyse hcbrer til i den fcbrste kategori.

Det andet aspekt ved F-S's fremstilling hvortil jeg  forholder mig kritisk, angår hans forscbg p A   at skabe et homogent og syntetiseret teoretisk begrebsapparat af en s2 bredspektret og vidtfavnende vifte af psykosemiotiske  teonudviklinger  som tilfældet  er, uden at  denne (bevidste ?) eklekticisme p5 noget tidspunkt gcbres til genstand for diskussion. Vel er der lighe- der og fælles tankegods mellem Freud, Lacan, Felman, Green, Kristeva  o.a. -men aligevel forekommer en eksplicitteret  diskussion  af  fællesskablafvigelser herimellem cbnskværdig, når de alle partout skal bringes i spil i et s i   ambiticbst projekt, som det her er tilfældet.

Inge Suchsland tager i sin afhandling om Edith Sodergrans lyrik afsæt i Julia Kristevas psykoanalytiske tekstteori, idet hun herudfra underscbger forholdet mellem kvindelighed, magt, sprog og kreativitet i Sodergrans digtproduktion. Formalet hermed er at beskrive, hvorledes Sodergran har bidraget til at revolutionere det poetiske sprog.

For Kristeva er kvindeligheden  i den vesterlandske socio-symbolske  orden karakteriseret  som selve den marginaliserede, fortrængte eller ubevidste andethed. Den kvindelige identitet er reduceret til blot at være en effekt af  det symbolske; kvindeligheden i sig selv ligger uden for magten og sproget. Kvindens kreativitetsudfoldelse  underforstår derfor hendes  stræben  efter fallisk  magt og dominans -begæret  efter  at  beherske sproglige/symbolske  udtryksformer. Det problematiske for kvinden, siger Suchsland med Kristeva, bliver derfor ogsa at forene kvindelig identitet med kreativitets-udfoldelse.  Ikke desto mindre er det en sadan forening, som ifcblge Suchsland pi revolutionerende  vis  karakteriserer kulminationen  p&amp;  den udvikling,  som kendetegner Sodergrans digtning.

Efter at have redegjort for Sodergranforskningen  og  Kristeva's  subjekt-og sprogteori, analyserer Suchsland saledes den  udvikling,  som  forholdet  mellem kvindelighed  og den  symbolske orden undergår fra debutsamlingen Dikter (1916)  til Framtidens  skugga (1920). Gennem  tekstnære  betragtninger  viser

## K&amp; K-ANMELDELSER

Suchsland, hvorledes det lyriske subjekt undergår en transformation, fra at indtage en afmægtig position (som Suchsland med Knsteva's begreb benævner »Effekt Fraux), til  i en  stigende grad at erobre adgangen  til  den symbolske orden. En udvikling,  som  Suchsland  henfØrer  til Sodergrans personlige pavirkning fra den nietzscheanske tænkning og den mssiske revolution. Såiedes sker der en forening mellem kreativitet og kvindelighed; en forening der sprænger grænserne for -og definitionen p&amp; -det hidtidige  forhold mellem kvindelighed og symbolsk orden.

Generelt fremtræder Suchsland's bog som en stringent og grundig indfØring i Kristevas teori og begrebsbrug, ligesom hendes applicering af  de teoretiske  betragtninger p5 Sodergrans lyrik resulterer i til tider bade overraskende og skarpsindige læsninger. Dog fremstår den analytiske distinktion mellem lyrisk subjekt og forfattersubjekt til tider uklar og bevirker ansatser til en ellers ikke intenderet biografisk-analytisk argumentation. Det rokker  dog  ikke  ved,  at  Suchsland's projekt er et spændende og velfungerende eksempel p&amp;,  hvorledes  en samrnenfØring af psykoanalysen og tekstanalysen positivt kan bidrage til kritikhistorien.

## Claus K. Kristiansen

## Tavshed

Bent Fausing: Karlighed uden ord -om tavshedens astetik og billeder Kbh. 1991 (Tiderne Skifter).

Marcel Proust bemærkede engang -helt uden ironi -at den smukkeste passage i Flauberts L'Education Sentimentale var overgangen mellem kapitel 5 og kapitel 6. Dette tomme mm, dette tavse sted, har tilsyneladende  sin egen æstetik. En sadan »Tavshedens æstetik« sØger Bent Fausing at omkredse i sin nye bog Karlighed uden  ord. »Omkredse«  da  tavshed  af gode grunde ikke lader sig sætte p5 ord. Det  er  da  ogsa  signifikant,  at  bogen udspringer af en art Bloom'sk »misprision«,  hvor  Roland Barthes begreb »stump mening*  ved en slafejl blev til »stum mening«. En, skulle det vise sig, kreativ fejl, der kaster lys over langt mere end  blot  Barthes. Tavsheden  bliver en abning:  »En  abning -mod  'underet', 'ærefrygt',  'anden mening',  'dyb glæde', 'sorg',  'det billedlige' og 'det kreative' -som kan  udfordre  de faste lukninger  i ord, tanker, fØlelser og erfaringer. Tavsheden bringer det til live, som er middelbart -ikke det der er givet umiddelbart.« (S. 13)

Kendere af Fausings skrifter vil ikke blive overrasket over, at det er psykoanalysen (psykosemiotik, psykoæstetik) og Roland  Barthes,  der  er  den  vigtigste baggrund, de tavse projektioner kastes op pii. I kunsten, i litteraturen, filmen og især fotografiet.

I psykoanalysen mØder man tavsheden i den analytiske praksis som en talende