Blixen
Forfattere: Jacob Bøggild
Tidsskrift: kok (2004-09-30)

Berätteren både  ægger  og  ruster læseren  til  at  intervenere  i  diskussionerne  om  upålidelighed  i  fiktive  tekster og  om  nødvendigheden  af  ontologiske eller  pragmatiske  implicitte  instanser  i fortællende  tekster;  diskussioner,  der både er centrale og højaktuelle.

Emnet for Ordet och köttet ,  karakterologi,  indtager  en  anderledes  marginal position i den narratologiske forskning. Man kan lidt firkantet skelne mellem to tilgange til arbejdet med fiktive karakterer: Enten er fiktive karakterer rent tekstuelle fænomener, opfundne,  konstruerede,  lavet  af  ord, eller  også  er  de  mimetiske,  altså  efterligninger  eller  repræsentationer  af  virkelige mennesker. Teorihistorisk er den sidste tilgang blevet stadig mindre populær. Krogh Hansen placerede sig med sin Karakterens  rolle . Aspekter  af  en litterær karakterologi (2000) i den første kategori. I Skalins antologi markerer han sin afstandtagen til en mimetisk  opfattelse  helt  ud  i  titlen  på  sin artikel:  »Det  kunne  være  mennesker (…men  er altså tekstlige konstruktioner)«. Artiklen tager med  succes udgangspunkt  i  en  didaktisk-konkret situation.  Målet  er  at  beskrive  de  faktorer, der styrer tekstinterne og teksteksterne vurderinger af fiktive karakterer, og  et  af  midlerne  er  teorier  om  mulig verden semantik.

Det interessante og modige ved Nils Gunder Hansens artikel, »Litterære karakterer mellem tekstualitet og mimesis«,  er,  at  den  (uden  at  afskrive tekstualismens åbenlyse resultater) leder  efter  argumenter  for  den  mimetiske opfattelses gyldighed. Udgangspunktet er, at selv den mest professionelle læser, den mest hærdede tekstualist, bliver nødt til i det mindste glimtvis at læse mimetisk for overhovedet at forstå en fiktiv karakter. Gunder Hansens  forsøg  på  at  forklare,  hvorfor en læser så  at sige per  automatik giver ontologisk  kredit  til  fiktive  karakterer, går via Forster og den tidlige Chatman til Saul Asch og dennes bud på gestaltteori. Diskussionen skal ikke refereres i detaljer her, men det tjener til Gunder Hansens ære, at der stadig (eller igen) er en  diskussion  at  tage  del  i.  Ud  over Krogh  Hansen  og  Gunder  Hansen  er også redaktør  Skalin,  teolog-narratolog Andersson og Kyrklund-ekspert Wistrand med i begge antologier. Deres bidrag til Ordet och köttet er gennemarbejdede, solide og perspektivrige.

Som helhed giver Ordet  och  köttet og Berätteren et  godt  indblik  i  vigtige dele af den aktuelle narratologiske forskning i Norden. Bøgerne henvender sig derfor ikke kun til de personer, der kunne have skrevet i dem. En længere introduktion til hver af bøgerne, måske endda to deciderede review-artikler om den eksisterende forskning, ville givetvis have gjort dem nemmere at gå til og mere anvendelige for læsere uden særlig interesse for narratologi. Tilbage bliver, at der er meget at hente for den tålmodige læser.

## Jacob Bøggild

## Blixen

Lars Nilsson: Om Isak Dinesens »Drømmerne« , Århus 2004 (Systime).

Det er de færreste fortællinger, der ligefrem bliver skrevet hele bøger  om. Karen Blixens fortælling »Drømmerne«, fra  de  syv  fantastiske  ditto,  er  således medlem af en ganske eksklusiv klub. I

1999 udkom Bo Hakon Jørgensens disputats Siden  hen  -  om  Karen  Blixen , der i overvejende grad omhandler »Drømmerne«. Og nu har Lars Nilsson fået  udgivet  bogen Om  Isak  Dinesens »Drømmerne« .  Hvad  der  har  fået  forlaget Systime til at binde an med udgivelsen, og Statens Humanistiske Forskningsråd til at støtte foretagendet økonomisk, er for undertegnede anmelder imidlertid lidt af en gåde, da værket opviser  en  lang  række  svagheder  af både formel og indholdsmæssig art.

Det største problem er, at Nilssons anliggende først og fremmest er at polemisere mod Hakon Jørgensens omtalte disputats. Der foretages med andre ord ikke en sammenhængende, klart markeret alternativ læsning af »Drømmerne«, hvilket  er  ensbetydende  med  at  den berømte  røde  tråd  i  den  grad  glimrer ved  sit  fravær  og  at  man  som  læser følgelig gang på gang desorienteres. Således er bogen inddelt i fire besynderligt disparate dele. Den første omhandler  fortællingens  komplekse  ramme  og afsluttes med  et appendiks  om  kritikkens reaktion på Syv  Fantastiske Fortællinger .  Anden  del  diskuterer  Bo Hakon Jørgensens 'Siden hen'-perspektiv  på »Drømmerne« og afsluttes ligeledes  med  et  appendiks,  her  om  Poul Behrendts opfattelse af det  samme motiv i »Sorg Agre«. Den tredje er langt hen  ad  vejen  en  kronologisk  fremadskridende  kommentar  til  fortællingens slutsekvens, de forladte elskeres jagt på den tidligere operadiva Pellegrini Leoni, hendes tilsyneladende selvmordsspring og den efterfølgende dødsscene.  Fjerde  og  sidste  er opdelt  i en  kritik  af  det  biografiske  aspekt  af Hakon Jørgensens læsning, nok et appendiks, der med  en efterhånden tyndslidt reference til Kierkegaard kaldes »uvidenskabeligt«, samt et appendiksernes appendiks, et essay om en af de mere bedrøvelige riddere i Blixens  persongalleri,  August  von  Schimmelmann.

Manglen på sammenhæng  og  et egentligt  projekt  røbes  allerede  af  den undertitel, Nilsson anfører på den første side af Om Isak Dinesens »Drømmerne« :  »med  en  vurdering  af  nyere tidssvarende forsknings tidssvarende omvurdering  af Blixens fortællinger, med kritik  af  en  biografisk  læsning  af »Drømmerne« og med et essay om grev August von Schimmelmann, en person hos  Blixen«.  Denne  undertitel  er  knudret  formuleret,  den  falder  fra  hinanden i løsrevne elementer, og synes specielt  med  hensyn  til  det  »tidssvarende« affattet i en besynderlig idiolekt, hvor man dog fornemmer en halvfordøjet Nietzsches spøgelse gå igennem teksten. Nilsson i en nøddeskal, desværre.

Men hvad er det så for en »tidssvarende omvurdering af Blixens fortællinger« Hakon Jørgensen har foretaget og som  Nilssons polemik retter  sig  imod?  Ifølge  Hakon  Jørgensen opviser en række af Blixens fortællinger fra  og  med  de  syv  fantastiske,  med »Drømmerne« som det privilegerede eksempel,  det  omtalte  'siden  hen'-perspektiv.  Hermed  sigter  han  til  det  forhold  at  en  række  af  Blixens  fortalte personer,  herunder  fortalte  fortællere som  Lincoln  Forsner  i  »Drømmerne«, beretter om  euforiske oplevelser og eleverede  tilstande,  der  i  bagudsynets ulideligt klare skær fremstår som illusoriske. Tidens ubønhørlige fremadskriden gør, at bemeldte personer siden hen erfarer, at realiteterne i sådanne tilfælde ikke var, hvad de troede var tilfæl- det, mens de gennemlevede dem. Imod dette indvender Nilsson, at bagudsynet hos Blixens personer ikke er synonymt med en devaluering  af  denne  art.  Han mener tværtimod at der snarere er tale om idéelle tilstande, som bemeldte personer af den ene eller den anden grund ikke magtede at fastholde. Der er ingen tvivl om, at Hakon Jørgensens bastante - men i forhold til den hidtidige Blixenforskning  også  produktive  -  tese  kan både diskuteres og nuanceres.  Men Nilssons polemik bliver aldrig nuanceret nok. Det skyldes, at han ikke i  tilstrækkelig grad tager højde for forhold som de følgende: at vanitasmotiver,  billeder  på  forgængelighed  og forfængelighed, er gennemgående i Blixens fortællinger, samt at man yderst sjældent  fornemmer,  at  det  er  meningen, at man skal nære udelt sympati for nogle  af  de  centrale  personer  i  dem. Ingen af disse forhold understøtter med nødvendighed Hakon Jørgensens standpunkt. Men de må grundigt medreflekteres, hvis man vil argumentere overbevisende imod det.

Hakon Jørgensen kritiseres også for løsagtig  begrebsbrug,  specielt  når  det gælder  begreberne  mytologisering  og dekonstruktion. Her er man på sin vis tilbøjelig til at give Nilsson ret, da begge begreber anvendes på en noget løsrevet måde i Siden hen - om Karen Blixen . Men der er desværre tale om et generelt og  i  den  forstand måske »tidssvarende« fænomen.  Bedømt  ud  fra  almindelig praksis er det ikke uacceptabelt at tale om  et  fænomen  som  mytologisering uden  at  abonnere  specifikt  på  enten Barthes eller Adorno eller andre kritisk indstillede  mytologer.  Og  at  hævde,  at der finder dekonstruktion sted, så snart man finder selvmodsigelser eller kritik af dette eller hint i en tekst, er desværre et  udbredt  fænomen -  selv  blandt kritikere  af  dekonstruktion  som  litterær analysestrategi.  Under  alle  omstændigheder forbliver Nilssons kritik forholdsvis  gold,  specielt  set  i  forhold  til  hvor meget den fylder, eftersom han ikke når frem  til  mere  præcise  og  produktive anvendelser  af  disse  begreber  på  Blixens fortællinger.

Endelig  retter  Nilssons  kritik  sig, som omtalt, mod det biografiske aspekt af Hakon Jørgensens læsning af »Drømmerne«.  Og  dette  er  bestemt  det  svageste  led  i  hans  disputats.  Nilsson  kan uden  større  problemer  påvise,  at  Jørgensens forsøg på at læse de respektive fiktive  årstal  i  »Drømmerne«  som  forskudte  ditto  i  Karen  Blixens  forfatterkarriere  og  liv  i  øvrigt  er  en  højst tvivlsom  konstruktion.  At  fortællingen skulle være en art allegori over sin forfatters  liv  og  levned  er  derfor  lige  så tvivlsomt.  Men  igen  formår  Nilsson ikke  til  fulde  at  levere  et  troværdigt alternativ  til,  hvad  han  kritiserer,  da han ikke selv er i stand til at skrive sine egne tolkninger fri af forfatterpersonen Karen Blixen. Betragtelige dele af hans egen  argumentation  bygger  således  på selvbiografiske  skrifter  som Den  afrikanske Farm og Skygger paa Græsset , essays som »Moderne Ægteskab og andre Betragtninger« og Blixens personlige breve. Således fremstår Blixens fortællinger  hos Nilsson, i  modstrid med  de vandtætte skodder imellem værk og forfatter, han plæderer for, som tematiske illustrationer af deres ophavs uforgribelige meninger  om  dette  og hint, ikke mindst forholdet  mellem kønnene.  Og  i  forhold  hertil  er  det selvsagt  vanskeligt  at  bringe  afgørende nye pointer til torvs.

Også på anden vis kommer Nilsson til at modsige sig selv. Der er ingen tvivl om hans belæsthed og han kan påpege en lang række mulige allusioner i »Drømmerne« til andre litterære og filosofiske  tekster,  herunder  en  række  af Kierkegaards. Da  Pellegrina Leoni i fortællingen  på  scenen  rammes  af  en brændende  bjælke  og  som  følge  heraf berøves sin stemme, er hun ved at synge Donna Annas parti i Mozarts Don Juan . Med dette som afsæt hævder Nilsson, at hendes liv efter branden  er  modelleret over æstetiker A 's afhandling om samme opera i første halvbind af Enten-Eller i den forstand, at Pellegrina nu i sit virkelige  liv spiller den ureflekterede forførers, Don  Juans  rolle.  Men  samtidig påpeger  Nilsson,  at  hun  ifølge  teksten før  branden  kunne  synge  unge  uskyldigheders  partier  med  særlig  bravur, netop fordi hun, på grund af sine erfaringer  med  diverse  elskere,  ikke  delte deres uskyld. Og et forlæg herfor mener han  at  finde  i  Kierkegaards  essay  om Johanne Louise Heibergs triumf da hun som  moden  kvinde  for  anden  gang optrådte som Julie, »Krisen og en Krise i  en  Skuespillerindes  Liv«.  Skal  Pellegrina som agerende og forførende på og uden  for  scenen  på  baggrund  heraf opfattes  som  reflekteret  eller  ureflekteret  i  Kierkegaards  forstand?  Svaret blæser i vinden. Oven i købet kan Nilsson  endvidere  finde  mulige  allusioner til Gjentagelsen , der leder ham til også at  identificere Pellegrina med det unge forlovelseskriseramte  menneske  herfra, en personage der unægtelig kommer til kort  både  som  skuespiller  og  forfører. At Nilsson har ret i sin påpegning af de nævnte allusioner, kan ikke udelukkes, men han formår altså ikke at tolke deres samspil  på  en  konsistent  og  meningsfuld måde.

Det unge menneske  fra Gjentagelsen fandt  som  bekendt  i  sin  krise ikke ringe trøst i læsning i Jobs Bog , en tekst  Blixen  som  lige  så  bekendt  også var  optaget  af,  samtidig  med  at  hun havde  et  forbeholdent  forhold  til  kristendommen, i hvert fald visse aspekter af  den. I  sit  appendiksernes appendiks om  Schimmelmann  slutter  Nilsson  af med at foreslå,  at  Blixen  i  højere  grad kunne gå ind for den gnostiske end den regelret  kristne  tradition.  Argumentationen er kortfattet og overfladisk, men leder  frem  til  følgende  ikke  uinteressante  tese,  der  er  afhandlingens  sidste ord:

»Jeg er klar over at denne opfattelse [at Blixen foretrak den gnostiske tradition, min  anm.]  må  suppleres  med  Blixens forkærlighed  for Jobs  Bog som  ikke umiddelbart synes forligelig med gnosticismen.  Og  dog  var  Jobs  problem  at han  havde  svært  ved  at  forbinde  sin umenneskelige skæbne med troen på en Skaber som er såvel almægtig som retfærdig.

Men at kombinere de to anskuelser må  foreløbig forblive en idé til et fremtidsprojekt for Blixenforskningen.«

Disse  slutord  udhæver  eksemplarisk, hvad  der  er  mangelfuldt  ved Om  Isak Dinesens »Drømmerne« : der savnes som påpeget i dén grad et retningsangivende projekt, som det der her skitseres. Kritikken af Hakon Jørgensen og den fremadskridende kommentar til slutsekvensen i »Drømmerne« leder således frem til et punkt, hvorfra der muligvis kunne begyndes  et  arbejde,  der  ville være af interesse for Blixenforskningen.

Hvorfor  Systime  ikke  har  bedt  forfatteren  om  at  gakke  hjem  og  realisere dette  projekt  og  lade  forstudiet  dertil forblive i  skrivebordsskuffen  er  som indledningsvist bemærket et andet spørgsmål, hvis besvarelse blafrer i brisen.

## Jørgen Holmgaard

## Forfatterskabsportræt

Nils Gunder Hansen: Tage SkouHansen. Et forfatterskabsportræt , Kbh. 2004 (Gyldendal).

'Forfatterens død' -eller mindre metaforisk udtrykt: forfatterbiografiens irrelevans  for  litteraturanalysen  -  var mest markant i 1960'ernes nykritik og strukturalisme.  I  samme  periode  forsvandt  forfatterbiografien  som  legitim genre  i  litteraturkritikken  for  slet  ikke at tale om den universitære litteraturvidenskab. Men selv om biografiske boringer i den efterfølgende poststrukturalismes periode var lige så ufæhige i universitære  saloner  som  nogensinde, kom interessen for dem i 1980'erne så småt til live igen hos de bogproduktive dagbladskritikere,  der  ikke  i  længden ville  underlægge  sig,  hvad  der  på  universitetsinstitutterne blev anset for bon ton . Det startede med John Chr. Jørgensens fyldige Panduro-biografi (1987), og biografien  fik (gen)etableret  sig  som stærkt  sælgende  genre  i  den  danske boghandel med Jens Andersens lige så store biografiske bøger om Thit Jensen (1991), Tom Kristensen (1993), og senest H.C. Andersen, der salgsmæssigt vist  har  overgået  alt  tidligere.  Joakim Garffs Kierkegaard-biografi SAK

(2000) bør også tælles med i denne genrehistorie,  der  publikums-  og  oplagsmæssigt blev en succeshistorie, hvis lige ikke er set siden 1960'ernes og 70'ernes boom for teoretiske og politisk farvede fagbøger. Biografiens dog stadig prekære forhold til de universitære normer og den universitære selvforståelse  kom  for  nylig  frem  i  den meget  indædte  debat  om  kildebrug  og kildetolkning  mellem  Garff  og  hans Kierkegaard-forskende kollega Peter Tudvad.    Men  trods  kontroverser  kan der ikke være tvivl om, at forfatterpersonen  igen  har  vist  sin  uovervindelige styrke i litteraturen  om  litteraturen; biografien  er  vendt  tilbage  med  eftertryk. Findes der stadig universitære normer, der forhindrer litterater i at gå biografisk til værks, er det - for så vidt angår  læserinteressen  -  værst  for  dem selv. Det er i hvert fald de andre - biograferne - der får det store publikum i tale. Dette befinder sig uden for universiteterne,  og  studentertallene  til  trods kan  man  undertiden  tvivle  på,  at  der overhovedet mere eksisterer noget stort fagbogskøbende publikum blandt disse. Det er derfor rigtigt set, hvis en litteraturskribent, der vil skrive for andre end sig selv og nogle få ligesindede, nu satser  biografisk.  Nils  Gunder  Hansens Skou-Hansen-bog er del af en bølge.

Dog  forskyder  hans  bog  sig  med nogle  vigtige  accenter  fra  flere  øvrige. »Jeg er opdraget i den moderne anti-biografiske skole inden for litteraturvidenskaben,  og  den  har  påvirket  mig  så meget, at jeg ikke kan betragte det som en  hovedopgave  for  litteraturforskningen  at  føre  litterære  værker  tilbage  til forfatterens  eget  liv«,  spiller  Nils  Gunder  ærligt  ud  (p.11)  og  afviser  at  ville læse  romanerne  som  »nøgleromaner«.