Kendsgerningernes prøvesten
Forfattere: Danilo Kis
Tidsskrift: passage (2001-05-01)

## DANILO Kr�

## Kendsgerningernes prøvesten

## Schizopsykologi

"Den moderne form for fantastik er erudition" er det blevet sagt i forbindelse med Borges,  hvis  jeg  ikke  husker  fejl.  Denne  korte  konstatering  indeholder  imidlertid hele den moderne litteraturs poetik, og jeg vil mene,  at en sådan formulering i vir­ keligheden er  grundlaget for hele den moderne litteratur. Hvad er  det man ønsker at sige med denne formel? At tiden for at udtænke ting er forbi, at læseren ikke mere tror på  fantasterier, for  den  moderne  tid  og  konstellationen  af den "globale landsby", der mangfoldiggør virkelighedens bizarre kendsgerninger, har vist, at Do­ stojevskis famøse udsa gn ,  at "intet er mere fantastisk  end virkeligheden", ikke bare er et fikst indfald hos en forfatter,  men at virkelighedens fantastik har åbenbaret sig for det moderne menneske som den fantastiske virkelighed. Det spøgelsesagtige billede af  en  by  som et månelandskab med to hundrede tusind døde og forvredne menne­ skekroppe i ufatteligt omfang er et syn som en middelalderlig forfatters fantasi (trods alt)  kun  kunne  forestille  sig  ved  hjælp  af  en  uhørt  dristig  indbildningskraft og  det kun uden for denne verden, i de fjerne egne, hvor der straffes og sones. Hiroshirna er midtpunktet i  denne  fantastiske  verden,  hvis  omrids kunne skimtes under  første verdenskrig,  da rædslen i  de hemmelige selskaber  begyndte at  blive til  virkelighed som et  rituelt  masseoffer  på  ideologiens,  guldkalvens,  religionens  alter  ... Jeg  siger "de  hemmelige  selskaber",  for  der  er  tale  om  okkultisme:  mængden  af  opsparet ondskab og virkelighedens rå fantastik kan ikke udelukkende fortolkes med histori­ ske og psykologiske kendsgerninger, men snarere med det, MacLean og Koestler ef­ ter homo sapiens'  paranoide adfærd kalder schizofysiologi, hvis logiske konsekvens er schizopsykologien. Og  på  et  litterært  plan  er  det  heller  ikke  tilstrækkeligt  med  de såkaldte psykologiske tilgange, der bygger på dichotornien godt og ondt eller på mo­ ralske kategorier  som  de ti guds bud eller de syv  dødssynder,  som mennesker slås med: allegorien, den vel nok ældste af alle kunstneriske (først og fremmest litterære) indgange til mennesket og verden (hvis yderste konsekvens i kunsten er den såkaldte psykologi), har vist sig ue gn et i fortolkningen af menneskets paranoide adfærd. Med en  sådan  erkendelse  nærmer  en  forfatter  sig  ikke  sine  helte  for  at  fortolke  deres handlinger  ud  fra  overtrædelsen  af  et  forbud  eller  ud  fra  moralske  konsekvenser, men prøver som Truman  Capote i  bogen In  Cold Blood at  samle en mængde af  de dokumenter og kendsgerninger, hvis vanvittige og uforudsigelige kobling skaber en absurd massakre,  hvori  indgår  sociologiske,  etnologiske,  parapsykologiske  okkulte og  li gn ende  motiver,  som  det  ville  være  mere  end  meningsløst  at  fortolke  på  en gammeldags  maner,  for  bag  det  altsammen  ligger  menneskets  schizopsykologiske adfærd,  den  paranoide,  dvs. den fantastiske  virkelighed:  det er forfatterens pligt at fiksere  denne  paranoide  virkelighed,  at  undersøge  dette  sindssyge  spil  af omstæn­ digheder med styrke fra dokumenter, undersøgelser og en forskningsmetode og ikke på  egen  hånd og  vilkårligt  at  forsøge  at  give  en diagnose  og  foreslå  en kur  og  en medicin.

## Den psykologiske metode

Den psykologiske metode er som oftest banaliteternes tumleplads, og forfatteren en dilletant  sui  generis der med hele  sit  talents  styrke  skal  forestille  at afdække  årsa­ gerne til det onde (Både i den sociale og den psykologiske sfære) og foreslå radikale løsninger, selv om disse løsninger kun suggereres implicit. Billig (forfatter)psykologi fører på det moralske  plan almindeligvis til  billige  løsninger:  forfatteren bliver en­ ten ikonofil eller ikonoklast (ligegyldigt hvilket af de to) inden for  rammerne  af de eksisterende  kræfter:  kirke, nationalisme, ideologi eller okkultisme.

## "Materiale til  udformning af sujet'  et"

Fortællingerne  om  Boris  Davidovic  og andre  i  bogen En grav  til  Boris  Davidovic krævede mere  eller mindre,  at  oplysningerne  kom for  "kendsgerningernes prøve­ sten", som fru Yourcenar ville have sagt.  Og det vil sige: i stedet  for vilkårligt fan­ tasteri  (for  der  er  tale  om  et historisk tema og historiske  personer,  der  undertiden optræder under eget navn, undertiden som foto-robotter) at henholde sig til doku­ menter og historiske kendsgerninger, frem for alt på fabelplanet.  "Fablen er i vir­ keligheden kun materiale til udformning af sujet'et" - �klovski). At tænke sig  (f. eks.) at en soldat i den spanske republikanske hær bliver kidnappet og ført til en sov­ jettisk  fangelejr  ville  i  dag  og  set  fra  et  nutidigt  synspunkt  være  tænkeligt:  en mængde kendsgerninger og historiske beviser taler for en sådan antagelse. Men når man tager det følsomme ved et sådant tema i betragtning, det vil sige tænker på den dybt forankrede og skinsygt bevogtede forfængelighed hos et stort antal intellektu­ elle,  og her tænker jeg først og fremmest på de såkaldt venstreorienterede intellek­ tuelle  i  vesten,  der  ikke  ønsker  at  se  bestemte  kendsgerninger  i  øjnene,  fordi  de kunne fremkalde så stærke rystelser i deres sind og føre til en nødvendig revision af deres ungdoms idealer (dengang alt  var klart som solen), - når man altså tager en sådan følsomhed  og  en sådan psykologisk blindhed i  betragtning,  var det nødven­ digt i valget af temaer for min novellecyklus at benytte mig af fabler hvis  autentici­ tet  der  ikke  kunne sættes spørgsmålstegn  ved.

## Obsessive temaer

At være professionel forfatter her og nu, dvs. at have litteratur som eneste lidenskab og kald, betyder at leve i bestandig konflikt med sig selv og med omverdenen. Med sig  selv  fordi  enhver anden beskæftigelse, ligegyldigt om den på den ene eller den anden måde er komplementær med litteraturen, forekommer en at  være et forræ­ deri mod ens holdning og talent, at være en slags erstatning og spild af tid;  som et forræderi mod en selv. Men desværre skriver jeg, trods min klare holdning for litte­ raturen, ikke som professionel,  men som "digter",  dvs. at jeg udelukkende  beskæf­ tiger mig med mine e gn e obsessive  temaer i  en slags digterisk  rus,  og  vælger  kun de temaer og de problemer, der optager mig intimt, dvs. intellektuelt og moralsk eller i  en l yr isk symbiose af det intellektuelle og det moralske.  Lidt mere  enkelt sagt,  har jeg  ikke  på forhånd  valgt  noget tema efter  en  eller  anden  bestseller-logik,  "dagens tema-logik" eller et tema efter bestilling, men sætter mig til bords i det sjældne øje­ blik  (der bliver  sjældnere  og sjældnere),  hvor glasset er blevet fyldt  til  randen,  hvor et intellektuelt,  moralsk  eller  l yr isk  dilemma  eller  min  tvivl er  vokset så  stærkt,  at jeg  føler  behov  for  at  meddele det til nogen.  Det  er årsagen til min beskedne bib­ liografi,  fem-seks  bøger,  det  er årsagen til,  at de  er så  relativt  korte,  trods den  evi­ dente  kendsgerning,  at  det  er  bøger,  der  er  skrevet  af en "erfaren  pen",  dvs.  af  en kompetent hånd. Det forekommer mig, at både værkernes korthed  (typisk for mo­ derne forfattere) og deres fragmentarisme netop er en følge af denne "digteriske til­ gang" til virkelighedens fænomener, for denne i virkeligheden l yr iske procede tåler ikke episk  bredde  ("begejstringen  er  kortvarig").  Hvis  der  i  en  sådan  holdning  er noget, der er værd at respektere, er det i første række den kendsgerning, at en kom­ petent forfatter hverken kan eller vil (af højere moralske grunde) beskæftige sig med litteratur som profession,  trods proklamerede og argumenterede principper, trods en klar holdning for litteraturen som "det daglige brød".

Mine første bøger,  også den såkaldte "familiecyklus" opstod af  en ungdommelig (trods  alt)  søgen  efter  svar  på  l yr iske  og  metafysiske  spørgsmål:  hvor  kommer  jeg fra?  hvem  er  jeg?  hvor  går  jeg  hen?  spørgsmål,  der  på  grund  af  nogle  uklare  og skæbnesvangre omstændigheder (race-miljø-moment) stadig er åbne og uklare, også efter at bøgerne er skrevne, men for mig uden smerte og ikke mere aktuelle: jeg har i  mine  bøger i  stedet  for  at  give  svar  stillet  mig  selv  nye  spørgsmål,  og har  befriet mig for det l yr iske tryk på en ganske gammeldags og tilsyneladende effektiv måde: ved at  tappe  blod  fra pulsåren  på  det sted,  hvor  trykket  var  størst;  den  langvarige pine holdt op og jeg har følt mig befriet som efter et mareridt eller  en seance på en psykoanalytiker-charlatans divan. Virkeligheden  (de skrevne bøger)  erstattede fikti­ onen i de kvalfulde spørgsmål.

Også En grav  til  Boris  Davidovic er  opstået efter  en li gn ende  (uprofessionel) me­ tode, dvs. som følge af et obsessivt tema; at have været vidne til to repressive syste­ mer,  to blodige historiske virkeligheder,  to systemers udryddelseslejre og så kun at skrive om et af dem (fascismen), og overse det andet  (stalinismen) som en psykolo­ gisk  blind  plet - det  var  en obsessiv,  intellektuel  tanke,  en  moralsk  og  moralistisk kval, der i den sidste tid trykkede mig så meget, at jeg måtte ty til at "tappe det ly­ riske blod" fra pulsåren. Efter at have været igennem mængder af litteratur,  hoved­ sagelig  af  ikke-skønlitterær  art  om  Stalins  udrensninger  og  lejre,  voksede  den  ob­ sessive  tanke  til  flovhed  og  skamfuldhed;  vi  opfører  os  næsten  allesammen  som Pavlovs  hunde,  vores betingede reflekser  er  stadig  den eneste sande spiritus  movens for vores l yr iske og episke (litterære) handlinger,  vi savler som hunde  ved lyden af dødsklokker  og  ved Auschwitzorkesterets danse macabre, og vores betingede reflek- ser i  adfærd og tænkemåde dikterer det,  der  er det farligste for litteraturen,  nemlig at  vi  gentager  stereotype  tænkemåder,  holdninger,  figurer,  relationer.  Da  denne tanke havde nået sin l yr iske tyngde,  da den  var  vokset til  flovhed  og skam,  til er­ kendelse,  begyndte  jeg  at skrive mine historier i en slags digterisk krampe,  relativt let og hurtigt, som når man ryster en ond drøm af sig og gennemstrømmet af en fø­ lelse af velvære (trods temaet). Det var en form for åndelig lettelse, som måske kun de virkelige syndere føler efter skriftemålet på dødslejet.

## Hunde og bøger

Alt det andet,  alt det,  der fulgte var  kun  prisen  for skaberglæden:  hele den  vanvit­ tige  ståhej,  forfatterne,  angiverne og  farisæerne,  der forsøgte  og  stadig  forsøger  at finde  frem  til  meningen  med  og  bevæggrundene  til  min  utilstedelige  optræden, dette  mit  projekt,  dette  mit  opgør  med  de  klicheer,  der  havde  sløvet  deres  spor­ hundesnuders skarphed,  og i  stedet for  at  æde  det kød,  der  var  inden for  række­ vidde mistede de  alle deres  (pavlovske) vaner,  og  gav sig til at gø og bide,  for det er også en del af deres (slumrende) betingede reflekser.

Det velnærede skriverpak  (trods en  objektiv  holdning hos kritikken, eller netop på grund af den,  trods læserne og nogle  fa  velmenende forfattere) optog min  bog som en personlig fornærmelse - hvad den også var, og fattede bogens budskab bedre end jeg havde turdet håbe på;  de fandt frem  til dens  mening  og  bevæggrunde,  de benægtede ethvert moralsk  og ideologisk  aspekt i den (  områder,  hvor pakket føler sig  som  ignoranter). Efter hvad de  sagde - for de  kan  kun tænke i  klicheer - var denne bog ikke andet end variationer over temaet "jødernes skæbne" og som sådan perifer,  lokal,  irrelevant,  suspekt.

Men alle disse forfattere,  om de nu havde alle fingre i behold eller ej, om de nu havde "nosser" eller eller ej, om de nu havde munden fuld af søde ord eller ej, havde ret  på et eneste punkt:  fortællingen om Darmolatov var historien om dem, han var en  allegori,  i  hvilken  de havde let  ved at genkende  sig selv.

''Hundene  bjæffer, men karavanen  drager  videre  ...  "

På dansk ved Per  Jacobsen