Søren Kierkegaard og demokratiet.
Forfattere: Povl Johs. Jensen
Tidsskrift: kierkegaardiana (1977-06-08)

## S.  Kierkegaard  o g   dem okratiet.  En skitse.

af POVL  JOHS.  JENSEN

Kun ét sted i sine værker bruger Søren Kierkegaard vistnok ordet Demokrati. Det er i Afsluttende uvidenskabelig Efterskrift fra  1846 (SV VII 611).  »Priset være den velordnede  Stat;  misundelsesværdige  Lykke  for  Den  som  forstaaer at skatte den!  Hvor Nogen kan have saa travlt med at ville reformere Staten og faae Regjeringsformen forandret!  Af alle Regjeringsformer er den monarchiske den bedste, fremfor nogen anden begunstiger den og omfreder de Pri­ vatiserendes  stille  Indbildninger  og  uskyldige  Galskaber.  Kun  Demokratiet, den meest tyranniske Regjeringsform, forpligter Enhver til positiv Deeltagelse, hvilket  allerede  vor  Tids  Selskaber  og  General-Forsamlinger  ofte  nok  kan paaminde En om. Er det Tyrannie, at Een vil regjere, og saa lade os Andre være frie?  Nei,  men  det  er Tyrannie,  at  Alle  vil  regjere,  og  ovenikjøbet  forpligte Enhver til at deeltage i Regjeringen, endog Den der paa det indstændigste fra­ beder sig at være med i Regjeringen.«

I Pap. har man fra  1854  (XI  1   A  51)  den  samme tanke udtrykt:  Allerede Aristoteles »har sagt: Tyrannie og Demokratie hade hinanden ligesom den ene

Pottemager hader den anden, det er, det er samme Regjeringsform, kun at i Ty­ ranniet er Een, i Demokratiet de Mange Tyrannen.«

Så langt, så vel. Søren Kierkegaard anvender glosen demokrati i den gængse, etymologisk korrekte statsretlige betydning.  Ordet drjfxoxgarLa betyder  ' folkets regering',  ' folkeligt  selvstyre*.  Man  træffer  det  første  gang  hos  Herodot,  der fortæller (VI 43), at Mardonios i 492 afsatte de oprørske tyranner i de ioniske byer i Lilleasien  og erstattede dem med  demokratiske regimenter.  Det  forud­ sættes i Aischylos'  Supplices 604.1  Euripides* Supplices siger Theseus v. 404 f., at i Athen er der ingen tyran, det er en fri by, folket (årj/u o g ) hersker, idet embedsmændene skifter årligt,  den rige nyder intet  fortrin,  men  den  fattige har samme  rettigheder.  Det  var  dette  ideale  af  Theseus  indførte,  af  Peisistratos midlertidig ophævede demokrati, athenaiiske talere og statsmænd hyldede, man tænke blot på den store tale, Thukydides  (II  35  f.)  lader  Perikles holde over faldne i den peloponnesiske krig.  Med henblik på dette ideal  personificerede man Demokratia.  I  Zeus  Eleutherios'   stoa  i  Athen,  læser  man  hos  Pausanias (I 3,3), var der et maleri af Theseus, Demokratia og Demos (folket); det skyld­ tes  Euphranor  fra  Korinth  (omkring  364  f. Kr.).  Og  i  Athen,  demokratiets hjemsted,  dyrkedes  både  Demokratia  og  Demos  som  guddomme.  Om  deres betydning vidner personnavne som Demokritos og Demosthenes.

Dog sagen var i praksis mere indviklet. »Den fædrene forfatning« anstiftede, som Thrasymachos, kendt fra Platons dialog Staten, siger, forvirring, skønt den dog var så let at forstå og vedkom alle borgere i lige grad. Der var i Athen et konservativt og et radikalt parti, og betegnelsen demokrat anvendtes fortrinsvis på  tilhængerne  af  det  sidstnævnte.  Da  den  overleverede  litteratur  væsentlig skyldes personer af konservativ observans,  får glosen  en  hældning i pejorativ retning.  Man kan  følge noget  af diskussionen  om  disse sager  i  det  skrift  om Athenaiernes Statsforfatning,  der er overleveret under Xenophons navn,  men som  skyldes  en  anden  forfatter,  formentlig  en  attisk  emigrant  fra  tiden  før eller under den peloponnesiske krig. Indledningen lyder sådan:  »Ja, om Athe­ nernes Statsforfatning  er min  Mening  den,  at  jeg  aldeles  ikke  billiger,  at  de har valgt  denne  Form  for  Forfatning,  fordi  de  ved  at  træffe  dette  Valg  har givet  de  tarvelige  Mennesker  Fordelene  paa  de  godes  Bekostning«  (Hartvig Frischs  oversættelse); oi tiovtjqoi sættes  her  over  for oi  xQ rjoroi, det  er  den gamle modsætning imellem aristokratiet og folket.

En  af  Platons  forfædre,  Solon,  var  blandt  dem,  der  havde  udformet  den fædrene forfatning,  men  Platon  anser  i  sin statsteori  ikke  uden  videre  demo­ kratiet som den bedste forfatning. Han ofrer hverken til Demos eller til Demo­ kratia, men vurderer de tre forskellige statsformer (regering ved én, ved nogle, ved mange, Aristoteles'  Politik  1279 a)  efter deres forhold til idealet.  I Staten skildres det, hvordan den bedste statsform aristokratiet udvikler sig til oligarki, der så synker ned til demokrati, og demokratiet ender i tyranni. I Statsmanden skelner han imellem en lovmæssig og en lovløs form af hver af de tre hoved­ former:  aristokrati  og  oligarki,  en  bedre  og  en  ringere  form  for  demokrati, kongedømme og tyranni.  Den dårlige form for demokrati,  det yderliggående demokrati, blev senere af Polybios kaldt oxhoxQana, pøbelherredømme.

Det var et stående anklagepunkt imod sokratikerne, at de foragtede den gæl­ dende forfatning. Antisthenes rådede f. eks. Athenaierne til at udnævne æslerne til heste:  »Det er jo på den måde, I bærer jer ad, når I stemmer om, hvem der skal  være strateg,  i stedet  for at  udnævne den,  der  har lært  noget.«  Med  slet dulgt interesse ser  demokratiets modstandere hen  til  det  aristokratiske  Sparta.

En begejstret talsmand for demokratiet har man derimod i den følgende tid i Demosthenes, der i denne statsform ser et af de kendemærker, hvorved hel­ lenerne  adskiller  sig  fra  barbarerne.  Han  priser  det  attiske  ideale  demokrati, som var virkeliggjort i det femte århundrede, og kalder det simpelt hen nohrsia, dvs.  konstitution.  Og  den  samme  glose  bruges  om  det  gode  eller  moderate demokrati  af  Aristoteles,  oldtidens  store  politiske  teoretiker.  Han  behandler emnet videnskabeligt og har som fremmed i Athen lettere ved at stå uden for det lidenskabelige engagement.  Hans værk er grundlaget for  al  statsvidenska­ belig diskussion indtil den nyere tid. Men efter demokratiets undergang i Athen eksisterer der ikke før i det  18.  århundrede nogen statsform, i forbindelse med

hvilken man kan tale om demokrati.

Dette er altså demokrati. Ordet er i græsk ladet med følelse, ja, kan ligefrem have en  højtidelig religiøs  klang:  man  bragte,  som  nævnt,  ofre  til  gudinden Demokratia.

Hvis man så læser i Platons dialog Staten, ser man,  at  han skildrer de for­ skellige statsforfatninger i sammenhæng med det enkelte menneskes konstitu­ tion,  og  han  taler  i  den  forbindelse  om  det  demokratiske  menneske  (571 a). Herom Kierkegaard i  Pap.  VII  1   A  70:  »Det  Fortræffelige  ved  Platos  Stat er  netop,  at  han  ikke  gjør  Staten  høiere  end  den  Enkelte,  allermindst  i  hegeliansk  Sludder-Forstand.  For  at  beskrive  den  Enkelte  beskriver  han  Staten, han beskriver  en  Demokrat,  og  for  at  gjøre  det  beskriver  han  Demokratiet; han construerer en Stat for den Enkelte, unum noris omnes -  dette er den rette msklige  Idealitet;  ellers  faaer  man  dog  den  Confusion  om  at  Mange  bringe noget ganske Andet ud ved at være Mange, end hvad hver især er.«

Men  man  lægge  mærke  til,  at  der,  når  Platon  og  Kierkegaard  taler  om den demokratiske mand, er sket en udglidning af det sproglige udtryk.  Platon siger  (544 d),  at  der  hos  mennesker  findes  lige  så  mange  karaktertyper,  som rakteriseres ved ordet demokrati.  Det er den anarkiske, i alle farver spillende statsform,  »en  behagelig  og  herreløs  og  broget  forfatning,  som  på  ligelig vis fordeler  en  slags  lighed  til  lige  og  ulige«  (558c).  Og  samtidig  bruges  ordet

der  er  statsforfatninger.  Fornuft,  begær,  mod,  disse  tre  karakteriserer  de  for­ skellige sjæledele, og det menneske og den stat, hvori begæret dominerer, ka­ til en beskrivelse af et menneske, det demokratiske menneske, hos hvem bedra­ geriske tanker »kalder undseelse for dumhed og støder den udenfor i landflygtighed med skam,  kalder besindighed  for  fejghed  og  fordriver  den med  spot, og endelig får ham til at tro, at beskedenhed, som lader sig nøje med rimelige udgifter,  er et tegn på  en  simpel  og gnieragtig  natur,  så  at  de  sætter  den  på porten i forbund med mange unyttige begæringer? «  Et udtryk for Platons for­ agt for det attiske demokrati, det demokrati, der lod Sokrates henrette.

Når Platon taler om det demokratiske menneske, bruger han glosen meta­ forisk.  Demokrati i forbindelse med menneskesjælen betyder naturligvis ikke: herredømme ved folket, ordets etymologiske betydning,  men:  lysternes  herre­ dømme, og disse lyster sammenlignes med folket.

Et eksempel på  en  anden brug af glosen  demokratisk i  overført betydning har man hos Aristophanes  (Ranae 952).  I  kappestriden  mellem  Aischylos  og Euripides siger Euripides: I mine tragedier har jeg fra de første vers draget alting ind i handlingen; hos mig taler både kvinde og slave, og herren og jomfruen og den gamle kone. Burde du ikke straffes på livet for en sådan dristighed? spørger Aischylos. Euripides:  Nej, ved Apollon, det er jo demokratisk, det, jeg gør.

Her har man en sprogbrug, ud fra hvilken den moderne kan forstås. I disse år svirrer gloserne demokrati og demokratisk igennem luften i alle mulige og umulige forbindelser.  Medens de hos  Platon  og  Aristophanes  har en  nedsæt­ tende eller pejorativ karakter, er de i det moderne sprog oftest meliorative. Alt, hvad man kan hæfte glosen demokratisk på, er eo ipso godt.  Og den anvendes i forbindelser, der er langt fra de antikke eksempler på overført anvendelse, jeg har  nævnt.  F. eks.  inden  for min  egen  sfære,  når  man  siger,  at  universitetets forfatning  er  demokratiseret,  er  det  en  aldeles  korrekt  direkte  brug  af  ordet. Men når man når dertil, at det er udemokratisk, hvis studenter ikke siger du til deres lærere, eller at det er demokratisk, at professorer og studenter spiser deres frokost  i  samme  lokale,  så  er  man  ude  over  ordets  både  direkte  og  tropiske bærekraft. Man hager sig fast i en karikatur af noget, der er karakteristisk for demokrati, nemlig lighed, og er så i en helt anden kategori. Det må foreløbig kaldes en vulgær sprogbrug, demokratisk bliver ligefrem til synonym for jævn, folkelig,  dagligdags,  afslappet,  usnobbet,  populær,  frisindet,  bramfri  osv.  På den måde kan en aristokrat, ja, selv en konge være demokratisk.

Vi  nærmer  os  herved  den  græske  glose drj/Liouxos, der  alment  kan  over­

sættes ved folkelig.

For at give et lidt videre perspektiv til denne semasiologiske analyse vil  jeg lige nævne, at ordet demokrati aldrig er gået ind i latinen. Det er på latin kun et græsk fremmedord. Man taler på latin om populares i modsætning til opti- mates, og en homo popularis er i Vulgata den menige mand. Men latinen be­ væger sig i det hele i andre kategorier.

Det er John Locke (1632-1704), der med sine tanker om individets frihed og medfødte borgerrettigheder, og Montesquieu (1689-1755), der ved sin son­ dring  imellem  lovgivende,  udøvende  og  dømmende  magt,  baner  vej  for  den politiske liberalisme og den moderne statsretlige teori. Begge hylder de en ari­ stokratisk konstitutionalisme.  Oplysningsfilosofien udformer mange af de ele­ menter, der er en forudsætning for vore dages demokrati, og den mest radikale ånd  i  det  filosofiske  århundrede,  Rousseau  (1712-1778),  forberedte  direkte revolutionen  ved  sin  hævdelse  af  folkesuveræniteten,  der  er  et  synonym  for demokrati.

I Danmark forløber udviklingen parallelt. Ludvig Holberg var en tilhænger af den oplyste enevælde, som sikrede lighed for alle;  man kan læse hans skil­ dring af landet Potu i Niels Klim (1741).

Den  danske  oplysningstid  kan  karakteriseres  som  en  lykkelig  og  fredelig reformperiode, og en egentlig politisk opposition opstod først med mænd som P. A. Heiberg, Malthe Conrad Bruun, M. G. Birckner og Peter Collett. Oppo­ sitionen omfattede kun en lille kreds, og ingen drømte om at gå over til hand­ ling.  Klubber som  Frihedens Lav og  Drejers Klub var  som tilholdssteder  for radikale ideer ildesete af myndighederne.  Efter omvæltningen  1784 kom  nye friere anskuelser om trykkefrihed, men stemningen svinger, og reaktionen viser sig i trykkefrihedsloven af 27. september 1799. Med århundredets udgang, ebber den oppositionelle bevægelse ud, og romantikkens frembrud vendte interessen fra politik til æstetik.

En ejendommelig skæbne fristede dr. J. J. Dampe (1790-1867), der ud fra tanker om  folkets suveræne selvbestemmelsesret omgikkes med planer om  at kefrihedsloven af 1799, men benådedes med livsvarigt fængsel. I  1841  afløstes hans fangenskab af forvisning til et selvvalgt sted på Bornholm. Ved Frederik VIFs tronbestigelse i  1848  nød han godt af amnestien for politisk domfældte

danne et revolutionært selskab. Han dømtes i 1821 til døden i henhold til tryk­ og oppebar i sine sidste år, som han tilbragte i København, endog en årlig liv­ rente af staten for sin ungdoms idealistiske bestræbelser. Cf. SV XIII 91.

At der i tiden  før  1830  hos nogle inden  for  det  højere borgerskab  fandtes en latent misfornøjelse med det enevældige monarki,  er  sikkert  nok,  men  en ændring af de rolige politiske forhold i Danmark indvarsledes først med  julirevolutionen i Frankrig og dens etablering af le juste-milieu.  Initiativet udgik vel  at  mærke  fra  regeringen.  Kierkegaard  redegør  meget  nøjagtigt  for  dette forhold i sit foredrag Vor Journal-Litteratur i Studenterforeningen den 28. no­ vember  1835  (Pap.  I  B  2).  De væsentlige begivenheder  er  de  foreløbige  an­ ordninger af 28. maj  1831  (som i  1832  førte til  stiftelsen af Selskabet af  28. Maj)  og forordningerne af  15.  maj  1834  om  fire  rådgivende  stænderforsam­ linger,  for  østifterne,  Nørrejylland,  Slesvig  og  Holsten.  Kierkegaard  omtaler ikke nærmere forsamlingernes sammensætning, men det kan nævnes, at valg­ retten og valgbarheden til disse, efter preussisk mønster indrettede, fire provinsialstænder var knyttet til  grundbesiddelse,  f. eks.  var præster,  der  kun  havde brug af embedsjord, udelukkede, og af professorerne ved Københavns univer­ sitet  befandtes kun én valgbar;  dog kunne kongen til  hver  forsamling vælge en universitetsprofessor, to gejstlige og indtil fire grundejere; kapitalister havde ingen adgang, og den overvejende del af vælgerne blev borgere og bønder;  det var i virkeligheden meget demokratiske forsamlinger, og deres oprettelse gav stødet til  liberale bevægelser.  »Nu fremgaaer ogsaa,«  som  Søren Kierkegaard siger  i  det  nævnte  foredrag,  »den  første  journalistiske  Spire  af  det  liberale Chaos«.  I  en optegnelse fra dec.  1831  (II  A  680)  hedder det:  »Hadet til  det monarchiske Princip gaaer i vore Tider saa vidt,  at man vil  have firstemmige Solo-Partier.«

»Fra  Folkets  Side«  var  ifølge  Kierkegaard  det  mest  markerede  skridt  den adresse mod indskrænkning i trykkefrihedsforordningen af  1799, der blev ind­ givet til  kongen den 20.  februar  1835,  og som blev besvaret  af kongen  i  en skrivelse af  26.  februar med  »det bekjendte Recitativ:  »vi,  vi  alene««  (maje­ stæten  skrev  bl. a.:  »ligesom  Vor  landsfaderlige  Opmærksomhed  stadig  har været henvendt paa at bidrage Alt, hvad der stod i Vor kongelige Magt til  at virke for Folkets og Statens Vel, saaledes kan heller ingen uden Vi alene være i  Stand til  at  bedømme,  hvad der  er  begges  sande  Gavn  og  Bedste«).  Straks efter kongens svar  stiftedes  Selskabet  for Trykkefrihedens  rette  Brug,  der  en tid lang blev de liberales egentlige tilholdssted, og som udgav ugebladet Dansk Folkeblad.

Der er ingen grund til  her  nærmere  at referere  den  gennemgang  og  vur­ dering af Kjøbenhavnsposten  (udkom  siden  1827)  og  det  i  1834  grundlagte Fædrelandet  (først  ugeblad,  fra  1839  dagblad),  som  Kierkegaard  giver  i  sit foredrag  i  Studenterforeningen.  Om  Dansk  Ugeskrift,  hvis  første  række  ud­ gaves 1831-36 af J. F. Schouw, siger han, at det kunde fortjene omtale.

Kjøbenhavnsposten blev fra 1840 udgivet af J. P. Grime (1805-78), udlært som drejer.  Goldschmidt siger, at han gav det folkelige indslag i frihedsbevægelsen, og fortsætter:  »Fra Værkstederne i Udlandet, hvor han havde arbejdet, medbragte  han  sociale  Forestillinger,  der  ikke  var  egentlig  socialistiske  eller kommunistiske, men i Slægt dermed, skjøndt dæmpede af hans religiøse Sind.« I Kjøbenhavnsposten præsenteres Proudhon, Marx, Engels, Fourier, Lamennais m. fl. I  1846 offentliggøres i bladet P.  L . Møllers nedrakkende kritik af Søren Kierkegaards Afsluttende uvidenskabelig Efterskrift.

En liberal opposition bestående af akademikere og grosserere holdt til i Sel­ skabet for Trykkefrihedens rette Brug, men inden for det litterære åndsliv var det kun N. F .S . Grundtvig og St. St. Blicher, der deltog på bevægelsesmændenes  side.  (Det  var  Hertz,  der  talte  om  stillestandsmændene  i  modsætning  til bevægelsesmændene,  Heiberg kaldte de  førstnævnte  de gamles kontraopposi­ tion). Grundtvig udkastede sine planer for en dansk folkehøjskole (Det danske Firkløver,  1836,  Skolen  for  Livet  og  Akademiet  i  Soer,  1838),  og  Blicher ledede  fra  1839  til  1844  et  årligt  folkemøde  på  Himmelbjerget.  Men  Poul Møller skrev i  1838  sit  digt  Kunstneren  mellem  Oprørerne,  hvori  han  viser sin afsky for den politiske bevægelse;  han ser, som F. C.  Olsen (levnedsbeskri­ velsen  af  Poul  Møller  p.  157)  siger,  en  forbindelse  mellem  liberalismen  og judaismen, og han bryder sig ikke om den norske konstitution.

Det er værd at lægge mærke til, hvor optaget Kierkegaard i disse år  er  af de politiske bevægelser.  Fra Pap. anfører jeg et sted  (I A 93,  1835), hvor han taler  om  den mærkelige  »Sammenhæng der finder  Sted mellem  Protestantis­ men, og den moderne politiske Anskuelse, det er en Kamp om det samme, om Folkets Sowerainitet.«  I  Pap.  I  A  141  (1836)  kalder han  le  juste-milieu  for »Livets Intetkjøn; thi det er netop den allerkjedsommeligste Art Msk.  at have med at gjøre;  de ere sande Hermaphroditer.«  I Pap.  I A  328  (1836-37)  tales om  »den  totale  Bankerot,  som  det  synes  hele  Europa  gaaer  imøde«,  og  det hedder:  »Og hvor forunderligt er det ikke at see, at den Tid, hvis sociale Stræ­ ben noksom udbasunes,  skammer sig ved Middelalderens Munke og Nonner, da dog -  for blot at blive ved vort eget Fødeland, -  der der har  dannet sig et Selskab, der næsten synes at optage hele Riget, hvor en Taler begyndte saaledes: Kjære  Brødre  og  Søstre.  Hvor  underligt,  at  see dem dadle  Middelalderens Jesuitisme, da dog  netop  den  liberale Udvikling,  som  enhver  eensidig  Begeistring,  har  ledet og maa lede dertil.«  Han  sigter  her til  Selskabet for Trykke­ frihedens rette Brug. Pap. I A 333 (1836-37):  »Naar enhver confirmeret Æder er stemmeberettiget,  naar Stemmefleerhed afgjør Sagen -   ligger man da ikke under for Masse, for Kjødhoveder  ?«

I  artiklerne i Kjøbenhavns flyvende Post fra  1834-36  er der også tydelige vidnesbyrd om Kierkegaards politiske interesse. Jeg vil herfra kun tage et lille stykke, der som så mange andre i tiden viser, hvor bevidst man vender sig fra en æstetisk til en politisk periode. Kierkegaard fremhæver den politiske styrke, der har været i de foregående  årtier,  da  slaget på  reden  udkæmpedes,  flåden tabtes, Norge gik tabt osv.  SV XIII  28:  »Netop Statens Dygtighed bevirkede, at den kunde bære de mange Tryk, den i politisk Henseende leed,  saaledes at det netop var dens Kraft, der betingede, at den kunde bære Modgang. Dersom nemlig hiin Tidsalder virkelig havde været svag, da havde den ligget under for alle  hine  voldsomme  Lidelser,  dens  Liv  var  blevet  et  Skyggeliv;  men  det  er saa langt fra, at det var Tilfælde, at vi netop maae beundre dens rige poetiske Fylde.«

I  artiklen  mod  Orla  Lehmann  (SV  XIII  33  f.)  polemiserer  Kierkegaard imod, at Lehmann har beskyldt ham for »usømmelig Kaadhed eller krænkende Uretfærdighed«.  Hermed vil  måske hr.  Lehmann  »levere  et  Amendement til det opstillede Smags-Forvirrings-Princip, det nemlig, at Enhver har sin Mening, og Stemmefleerhed afgjør Sagen. Skulde det være saaledes at Hr. Lehmann vil have  »Videnskaben  demoer  atiser  et«,  saa  vil  vistnok  denne  frabede  sig  alle slige videnskabelige Carnevalslystigheder.«

I  bogen  Af  en  endnu  Levendes  Papirer  (1838)  gør  Kierkegaard  op  med H. C. Andersens syn på geniet i romanen Kun en Spillemand (1837), men har ikke ret blik for romanens folkelige tendens;  han siger, at den i Blichers »No­ veller indeholdte umiddelbare Folkepoesie vel tillige med Andet mere har hen­ ledet  Andersens  Opmærksomhed  paa  det  Folkelige,  uden  at  dette  derfor  i poetisk  Fylde  er  gjenvundet  hos  Andersen«,  det  er  snarere  benyttet  »paa  en reen udvortes Maade«. Man finder i øvrigt udtryk for Kierkegaards manglende agtelse for »Tidsalderens Hovedretning i det Politiske«, »Politikens »CandidatProsa««  (med et udtryk af Lichtenberg),  »vor Tids Generalforsamlinger, disse det politiske Livs Omnibusser«, etc.,  og han slutter med  at glæde sig over,  at Andersen »endnu ikke er kommen ind under Politikens altomfattende fanden­ ivoldske Passat.«

Der er i Papirerne  1838-40 en lang række udfald mod politikerne og spe­ cielt  de  liberale,  og  fra  disputatsen  (1841)  kan  hentes  følgende  bemærkning

(SV  XIII  305):  Sofisternes  vandringer  erindrer  »om  de  hellige  Reiser  og fromme Optog, som nuomstunder høre med til Dagens Orden i den politiske Verden, ved hvilke de politiske Probenreutere søge  i  den  kortest  mulige Tid at  bibringe  Menneskene  den  fornødne  politiske  Dannelse  til  at  tale  med.« (Cf. sammesteds p.  389, hvor det hedder, at romantikerne foretager ikke peregrinationes sacrae, men profanae til den græske oldtid).  Omtalen af sofisterne sker udtrykkelig i tilslutning til Hegel, der i Philosophie der Geschichte siger, at det er sofisterne, der  har skaffet grækerne den for  demokratiet  nødvendige almendannelse.

Men nu var Frederik VI  død.  Allerede om aftenen den  3.  december  1839, den dag kongen døde, holdtes der et studentermøde på Hotel d' Angleterre, ved hvilket Kierkegaard præsiderede (Pap. X  1  A 42 p. 33), og hvorfa der sendtes ning  som  den,  han  i  1814  havde givet  Norge.  Efter  kongens  afslag  voksede i  de  følgende  år  frihedsbevægelsen  og  kædedes  sammen  med  den  nationale mod tyskheden rettede  vækkelse,  og  samtidig  med  denne  nationalliberalisme

to adresser til den nye konge, i hvilke man bad ham give Danmark en forfat­ opstod en særlig bondebevægelse.

En af de førende inden for den sidstnævnte bevægelse var officeren og poli­ tikeren  A.  F.  Tscherning  (1795-1874).  Han  var  i  1816-18  ved  det  danske besættelseskorps i Frankrig, hvor han stiftede bekendtskab med P. A. Heiberg. Han skrev i  1817 i et brev til sin fader, at han hadede den enevældige konge­ magt lige så stærkt, som han elskede kongens person. Han fremhævede i Fædre­ landet sept.  1845, hvordan enevældens indførelse i  1660 var en forberedelse af demokratiet. Allerede i trediverne arbejdede han for indførelsen af den almin­ delige værnepligt som et bidrag til borgerlig lighed, og i  1846 trådte han frem som  formand  i  bestyrelsen  for  det  nyoprettede  Bondevennernes  Selskab.  Cf. Steen Blichers  artikler  om  almindelig værnepligt i  Jyllandsposten  1838.

Den 8. oktober 1840 udkom det første nummer af Corsaren. Med dette uge­ blad,  der  tog  navn  efter  det  franske  Corsaire-Satan,  fik  Danmark  et  politisk tidsskrift,  som gik ud fra den store franske revolutions ideer.  Dets mål var at afløse  enevælden med en  republik,  thi,  som  det  hedder med  et  liviansk  citat fra Madvigs Latinsk Sproglære (1841)  §  214 b Anm., benyttet i en anmeldelse af denne bog i nr. 51: Natura inimica sunt libera civitas et rex (Liv. XLIV 24,2). Corsaren  vil  ikke,  som  de  liberale,  være  tilfreds  med  en  konstitution,  men mener, at »Folket og dets Frihedskrav«  (nr.  16) kun kan imødekommes under den republikanske statsform. Bladet virker for husmændenes sag og tager i det hele parti for masserne, folket. Kierkegaard skriver i 1846 (Pap. VII  1  A 147): »Dersom et saadant Blad som Corsaren kunde sikkre os, at det kun blev læst af de meest intelleetuelle Par hundrede Mennesker i Landet:  saa gjør  det slet ingen  Skade  ...  Men  naar  noget  Saadant  skrives  for  den  laveste  Classe,  for Svende og  Drenge,  og Tjenestepiger  og  piankede  Fruentimmer  o:s:v:  saa  er det eo ipso Raahed og Slave-Opstand.«  Corsarens begejstring for revolutionen og Napoleon genkender man i fru Gyllembourgs noveller.

Hos Goldschmidt  finder  man  formuleret  statsretlige  overvejelser  over  de­ mokratiet.  Han  modarbejdede  den  liberale  bevægelse  ud  fra  et  demokratisk grundlag. Men det dominerende hos ham er, mere end det konstitutionelle, den i demokratiet liggende tanke om lighed.  Der siges i  nr.  100  om universitetet: »Man udvide Universitetets Virkekreds, men man udvide denne Kreds til Fol­ ket,  man  bane  det  ved  højere  Skoler  Vejen  til  Universitetets  theoretiske  og praktiske Foredrag,  og man gjøre Adgangen  fri -  man  aabne de  Fattige Vej til  theoretisk  og  praktisk  Viden!  ...  Udgjorde  vi  et  stort  republikansk  Parti, der  stod  lige  overfor  Regeringen  med  imponerende  Kræfter  og  kunde  byde den Spidsen;  stod en Kamp for Døren, der enten maatte ende med Absolutis­ mens Overgang til Despoti som Følge af dens Sejr, eller med den videste Fri­ hed, som Følge af vor Sejr, saa vilde vi tilbyde at nedlægge Vaabnene paa den Betingelse, at hele Folket gjordes delagtigt i den Videnskabelighed, som Staten indeslutter.«  Goldschmidt ønsker som man ser ikke at forcere en republikansk udvikling i Danmark og ender vel nærmest som konservativ helstatsmand og en  fortaler for  »Kongedømmet med republikanske Institutioner«.

Det  er  vistnok  Goldschmidt,  der  fra  fransk  indfører  ordet  demokratisme. Han taler i Arvingen (som ganske vist kommer så sent som i  1865)  om Rom: »Man mærker selvfølgelig Paavirkning baade af Paris, Wien og London;  der der ere de  lange, blonde  Engelskmænd,  med  Haaret  omhyggelig  vasket  og  skilt  i  Nakken, og meget

er den franske Demokratisme,  Flygtighed, esprit og malice; bagfra at se til som Slagtersvende, forfra som haandfaste gentlemen, exklusive ...« osv.

Den fra et videnskabeligt,  teoretisk  synspunkt interessanteste  af  dem,  der i fyrrerne beskæftigede  sig med forfatningsmæssige  sager,  var  Frederik  Dreier. Om ham har man professor Stybes disputats, og jeg nøjes med lige at minde om ham. Som fremhævet af Stybe (p.  266)  beklager Dreier gang på gang, at vi i Danmark ikke har »noget reent democratisk Parti«. Han var en discipel af

Proudhon,  og det er de sociale problemer,  der optager ham.  Der er  for ham ikke  »tale om at give kongedømmet -  d. v. s.  centralstyret -  stærke prærogativer uafhængig af folkets kontrol. Demokratiet skulde organiseres fra neden og ikke fra oven«  (Stybe p.  217).  Derfor Dreiers forbindelse med Haandværkerdannelsesforeningen,  Foreningen  for  Arbejdsclassens  Vel  og  Kjøbenhavnsposten.  I  samtiden  fik  Dreiers  socialistiske  ideer,  som  man  ved,  ikke  nogen stor  indflydelse.

Om Grundtvig er det ikke her stedet at tale.  Det er heller ikke let at stille Grundtvigs tanker om folket, kirken og skolen i en direkte relation til det stats­ retlige begreb demokrati.  Det vilde kræve en indgående undersøgelse,  der gik bag om de hævdvundne tekniske termini, og det til trods for Grundtvigs offent­ lige, politiske virksomhed.

Om Kierkegaards optagethed  af  det politiske  liv  under  Christian  VIII  har man mange vidnesbyrd. Hans udfald er stadig først og fremmest rettet mod de liberale. Jeg vælger som eksempel to, der berører problemer i forbindelse med demokratiet (Pap. VII  1   B  195  p.  378 og 379).  »Enhver, der befatter sig med vanskeligere  Gjenstande,  kan  da  slet  ikke  indlade  sig  med  en  Journalist,  og maa takke Gud for, om Journalisten er saa naadig ikke at overfalde ham. Blot han siger et Ord, i den Tanke at det henvender sig til de Faae som kunne befatte sig med Sligt, saa vræler Journalisten over hele Landet, alle Borgerfolk,  Slag­ tersvende og Skoledrenge og Kjøbstads-Genier o:s:v: blive øieblikkeligt interes­ serede i  Sagen.  Det  Spørgsmaal  om  Madvigs  latinske  Grammatik  er  saaledes ved en Journalists Virtuositet bleven drøftet  af Vertshuusholdere og Barbeerlærlinge, og hvad det ellers er for Instantser, som Journalisten lever af at skrive for, og i hvis Spidse han stolt trodser paa at være -  Mængden, den maadeligste af alle  Categorier,  hvilket  selv  Oldtiden  saa ypperligt  forstod,  at man vel  nu vilde  blive  lemlæstet,  hvis  man  blot  vovede  at  aftrykke  hvad  Plato  og  paa enkelte Steder især Aristoteles siger derom.«

Den  anden  udtalelse,  ligeledes  fra  Pap.  1845-46:  »De  herligste  Kræfter sættes i Bevægelse for at faae en Comitee nedsat;  saasnart det er gjort,  er der Ingen, som bryder sig mere om den Sag.  Forunderligt at Regjeringen ikke vil

benytte sig af denne Fordeel, hele Constitutions-Trangen vil vistnok være bero­ liget, naar der bare blev nedsat en Comitee.«

Dette bon mot vidner i hvert fald ikke om nogen særlig omsorg for demo­ kratiets sag.

Og videre en passage fra Enten-Eller, fra Det antike Tragiskes Reflex i det moderne Tragiske (1842), SV I 137 f. »Tilværelsen er i den Grad undermineret af  Subjecternes Tvivl,  Isolationen tager bestandigt mere og mere  Overhaand, Noget, man bedst kan forvisse sig om, naar man giver Agt paa de mangfoldige sociale  Bestræbelser.  Disse  bevise  nemlig  ligesaa  meget  derved  Tidens  Iso­ lerede Stræben, at de søge at modvirke den, som derved, at de paa en ufornuftig Maade søge at modarbeide den.  Det Isolerede ligger bestandigt i at gjøre sig gjeldende som Numerus; naar Een vil gjøre sig gjeldende som een, saa er dette en Isolation;  deri  vilde  vel  alle Venner  af  Associationer  give  mig  Ret,  uden derfor at kunne eller at ville indsee, at det er aldeles den samme Isolation, naar Hundrede ville gjøre sig gjeldende ene og alene som Hundrede. Tallet er altid ligegyldigt mod sig selv, og det er aldeles ligegyldigt, om det er  1   eller  1000, eller hele Verdens samtlige Beboere blot numerisk bestemte. Denne Associatio­ nens Aand er derfor i sit Princip  ligesaa revolutionær som den Aand, den vil modarbeide. Da David ret vilde føle sin Magt og Herlighed, lod han sit  Folk tælle;  i vor Tid derimod kan man sige, at Folkene, for at føle deres Betydning lige overfor en høiere Magt, tælle sig selv. Alle disse Associationer bære imid­ lertid Vilkaarlighedens Præg, ere som oftest dannede i et eller andet tilfældigt Øiemed, hvis Herre naturligviis Associationen er. De mange Associationer be­ vise  saaledes Tidens  Opløsthed  og bidrage  selv til  at  fremskynde  den;  de  ere de Infusionsdyr i Statens Organisme,  der tyde paa,  at den er opløst. Naar var det, at Hetærierne begyndte at blive almindelige i Grækenland uden dengang, da  Staten var ifærd med  at  opløse  sig?  Og  har  ikke vor  Tid  en  paafaldende Liighed med hiin Tid,  som end ikke selv Aristophanes gjorde latterligere  end den virkelig var?«

I  forbindelse  hermed  kunne  jeg  passende  have  omtalt  Kierkegaards  brev­ veksling  med  Kolderup-Rosenvinge  i  februarrevolutionens,  Casinomødernes, Hippodrommødernes  og  martsministeriets  år,  det  år,  da  Frederik  VII  efter­ fulgte Christian VIII. Men jeg standser her.

Og ved denne lille hurtige oversigt, så spredt og ufuldstændig og usystema­ tisk den end er om end nogenlunde kronologisk, har jeg blot ganske håndgri­ beligt  villet  minde  om,  hvor  omfattende  en  diskussion  om  demokrati  der  i virkeligheden førtes på Kierkegaards tid. At denne statsretlige debat, overvejel­ serne om demokrati eller folkesuverænitet, praktisk taget ikke giver noget ekko hos Kierkegaard, er og bliver mærkeligt. Det er mærkeligt,  fordi Kierkegaard dog i  så  høj  grad  beskæftiger  sig  med  sin  tids  politik,  med  spørgsmålet  om nationalitet, og ikke mindst på grund af hans store og gennemførte opgør med liberalismen.  For  at  min  fremstilling  her  skulle  være  smuk,  skulle  jeg  langt udførligere,  i modsætning til  hans tavshed  om  demokratiet,  have  ført  for øje hans stadige polemik mod liberalismen.

Man skal  vel  også  bemærke,  at  det  par gange  Kierkegaard  bruger  ordene demokrati og demokratisk, er det i deres præcise direkte betydning. Han bruger dem  aldrig  i  den  katachrestiske  betydning,  jeg  har  nævnt  -   naturligvis  gør den store stilist ikke det.

Dette siger absolut intet om Kierkegaards folkelighed eller ikke-folkelighed. Det er nok rigtigt, som Jørgen Bukdahl siger i sin bog om Søren Kierkegaard og  den  menige mand  (1961)  s.  106,  at  Kierkegaard  er  »mod  dannelsen  og bourgeoisi-overklassen og for folket. Mer end nogen herhjemme er han i takt­ slag med det revolutionære Europa op imod og omkring 1848. Han var social mere end liberal og national.  Forsåvidt kan man tale om, at han stod på linie med  Marx  og  Engels  og  Fr.  Dreier  herhjemme.  Dog  stod  han  folket  i  dets praktiske hverdag nærmere end disse og frelste endog sin tro på folket gennem dets oprør mod ham. Som vi så, er den menige mand et nøgleord for ham;  og for  hans  skyld  blev  Øjeblikskampen  ført,  og  en  hilsen  til  ham  var  de  sidste offentlige ord, han skrev i denne verden.«

På denne måde kan man naturligvis udmærket sætte Kierkegaard i relation til tidens politiske debat. Ad hundrede veje kan man hos ham udlede en hold­ ning til det folkelige, men det berører blot ikke det, jeg har villet gøre opmærk­ som på, at Kierkegaard ikke direkte tager stilling til  spørgsmål om folkesuverænitet og konstitution. Hans interesser ligger på en helt anden led, han bevæ­ ger sig i andre kategorier, det er liberalismen som alment fænomen i tiden, på det politiske og religiøse område, der beskæftiger ham. Og ved dette resultat er der måske for den kyndige ikke noget overraskende.

Til slut vil  jeg gerne ganske eksakt stille problemet op.  Og jeg vil gøre det ved at se på det, der i disputatsen siges om Sokrates.

Kierkegaard er i hele sit litterære værk græker.  Der er  en hellenistisk aura over alt, hvad han skriver. Ikke blot fører han hele sit liv en stadig dialog med Sokrates, men han ser uafbrudt sin samtid i et forhold til det klassiske Græken­ land. Hvis man ikke kan græsk, hvis man ikke har Platon og Aristoteles i ho­ vedet, går man vistnok glip af et væsentligt element i Kierkegaards sprog og tænkning.  Det  er  bl. a.  derfor,  han  har  været  så  højt  beundret  af  de  danske klassiske filologer. Til belysning vil jeg anføre et citat af A. B . Drachmann, en af Kierkegaard-udgiverne.  Han siger,  at Kierkegaards  »Forhold til  Grækerne var et ligefremt Discipelforhold. Han forholdt sig slet ikke overlegent, historisk forskende eller betragtende til  dem,  men umiddelbart lærende og tilegnende. Han træder herved ind i Rækken af de store Aander fra Renaissancen og til vore Dage, der er tyet til Grækerne for at hente direkte Belæring, for at hæve de Skatte, den græske Kultur gjemmer i sit Skjød, og mønte dem ud i ligefrem Valuta, i gangbar Nutids Mønt. Og han er, saa vidt jeg veed, den sidste første Rangs Aand, der har gjort dette. Han kan fra denne Side opfattes som det sidste store Renaissancemenneske, saa fjernt han end ellers staar Renaissancens Aand. Det er vidunderligt og for den, der har Grækerne kjær, høist opmuntrende at se,  hvor  store  Værdier  det  endnu  saa  sent  har  været  muligt  at  hente  paa  et Sted man skulde tro forlængst var udtømt.  Havde Kierkegaard slet ikke gjort andet end at opdage Sokrates og gjøre ham forstaaelig -  det vilde dog være en Bedrift der gjorde ham uforglemmelig, der for bestandig betegnede ham som et  Mærkepunkt  i  Menneskehedens  Udvikling.«  Sådan  siger  Drachmann  i  et foredrag, han holdt i Studentersamfundet i 1903.

Ud fra en sådan høj vurdering af Kierkegaard som historiker, en vurdering, jeg deler, må man tage Sokrates-skildringen i disputatsen meget alvorligt. Det er og bliver den mest glimrende analyse, man har, selv om den slet ikke aner­ kendes i den internationale forskning.

Der er nu en ting, der ikke kommer frem hos Kierkegaard, dette, at processen mod Sokrates var en politisk proces. Enhver, der har læst Platons gengivelse af forsvarstalen, vil  erindre f. eks.  det  sted,  hvor  der tales  om  Chairephon,  ham, der spurgte om Sokrates hos guden i Delphoi.  »Han hørte til jeres parti -  der tales til dommerne han var nemlig demokrat og måtte forlade Athen, den­ gang jeres parti blev fordrevet herfra,  og kom tilbage hertil  sammen med de andre.« (Nu  står  der  ikke  på  græsk  demokrat,  der  står v/mdv rcoi  nXrjftei eraiQos). Der  sigtes  til  det  politiske  faktum,  at  der  efter  den  peloponnesiske krig  indførtes  et  aristokratisk  diktatur  i  Athen,  den  demokratiske  forfatning ophævedes, og de Tredive udøvede et sandt rædselsregimente, der gik ud over en lang række af Sokrates* fæller. I 403  sejrede den demokratiske modstands­ bevægelse,  og processen mod Sokrates er  et led i  den udrensning,  der fulgte. Det fortælles af Diogenes Laertios,  at Platon  og andre af Sokrates'   venner af frygt  for  tyrannernes  (og  dermed  menes  demokraternes)  grusomhed  flygtede til Megara.

Kierkegaard siger,  at  Hegel  viser,  hvordan  Sokrates  velfortjent  blev  dømt fra  livet,  at  hans  forbrydelse  var  ikke  at  ville  anerkende  folkets  suverænitet

(SV XIII 295). Og Kierkegaard henviser også til den i datiden meget omdiskuterede  lille  bog  af  professor  P.  V.  Forchhammer  i  Berlin:  Die  Athener  und Sokrates,  die Gesetzlichen  und der Revolutionär  (1837),  hvori dette politiske synspunkt forfægtes, et synspunkt som virkelig var det afgørende for processen.

Kierkegaard mener, at Sokrates'  virksomhed er helt inkommensurabel med umiddelbare politiske overvejelser,  at Sokrates ikke vil  konjugere sit  liv  efter statens paradigma, og hans hele analyse demonstrerer dette, men alligevel for­ flygtiges  en  historisk  realitet.  Hvorfor  det  sker,  og  med  hvilken  berettigelse, skal jeg ikke her diskutere, jeg nævner kun denne kendsgerning.

Jeg slutter altså med et spørgsmålstegn. Kierkegaard tager ikke udtrykkelig stilling til demokratiet, hverken på antik græsk grund eller i sin danske samtid. Og det er så meget mere mærkeligt, som dette var et stort og afgørende tema i det Hellas, der på mange måder var Kierkegaards åndelige baggrund.