Et sted imellem
Forfattere: Nathan Romero Muelas
Tidsskrift: periskop (2017-12-05)

## Et sted imellem

Som en praktisk kunst befinder arkitekturen sig det sted, hvor Janus', overgangens gud, to sider forenes. Arkitekturprogrammet,  økonomien,  de  materielle  og  tekniske værktøjer  møder  her  den  evige  menneskelige  bestræbelse: søgen efter mening.

På denne tærskel opstår der også en kontinuerlig friktion mellem det sikre og det risikofyldte. Den del af arkitekturen, der, ligesom kunst, per definition er risikabel, efterlader arkitekten alene, faderløs. For at tage skabelsesspringet må han indkalde så meget hjælp som muligt, en  højere  magt,  der  støtter  ham  i  det  overvældende ansvar. Og med dette kald - til Gud, en orden, tallet eller senest naturen - deltager arkitekturen i menneskets eksistentielle drama. Mellem materien og ånden, mellem det målbare og det intuitive, befinder vi arkitekter os med et ben i hver lejr. Det er et trængende fag i evig søgen efter et grundlag.

I denne  søgen har matematikken  fulgt os siden begyndelsen,  som  en  hund,  til  tider  føjelig  og  trofast og  andre  gange  rebelsk,  i  stand  til  at  trække  os  med. Den  har  været  mere  end  bare  et  praktisk  instrument i  arkitektens  hænder,  og  en  af  dens  forgreninger,  geometrien,  var  fx  en  måde  at  kommunikere  og  kontrollere  den  materielle  verden  på.  Men  geometriens  renhed, en mental opfindelse, der ligeledes syntes afspejlet i  naturen,  var  også  -  fra  den  klassiske  verden  og  op  til det 19. århundrede - let at idealisere og herefter ophøje. Eksempelvis taler Juan Bautista Villalpando (1552-1608), jesuit,  arkitekt  og  matematiker,  bogstaveligt  om  den 'afslørede' arkitektur, hvor målene på Salomons tempel kom direkte fra Gud til arkitekten. 1  Geometrien blev altså

- via det hellige - gjort normativ og har på den vis flere gange gennem historien vist en numerologisk tendens. I dag diskuterer vi stadig de geometriske proportioner og deres mulige oprindelse i kulturen, biologien eller andet.

Matematikken har også været afgørende for arkitektens  position  i  samfundet.  Nedsunket  i  den  materielle verden og funktionaliteten opnår arkitekten aldrig videnskabelig status, ligesom han heller ikke finder sin plads i kunstarternes verden. Først geometrien, senere calculus og senest computeren er alle værktøjer til at opnå materiel  og  social  magt.  I  det  berømte  brev,  som  Leonardo da  Vinci  i  1483  skriver  til  hertugen  af  Milano  Ludovico Sforza,  Il  Moro,  tilbyder  han  sine  ydelser  og  understreger  sine  mange  praktiske  kapaciteter,  især  som geometer -  opfinder  af  krigsmaskiner. 2 Så  selv  i  renæssancen, hvor den skabende som sådan individueres og bekræftes, havde arkitekterne brug for målbarfunktionalitetens trojanske hest til at snige skønheden ind.

## Platons seneste curtain call

I  den  klassiske  verden er geometrien, i sin ikke-kontingens og platoniske perfektion, knyttet til  idéen  om skønhed.  Denne  grundlæggende  idé  -  de  geometriske proportioner  som  målestok  for  skønhed  -  blev  efter renæssancen  langsomt  udvandet,  mens  de  praktiske anvendelser  af  matematikken  blev  øget.  Dette  førte  til det  19.  århundredes  store  ingeniørmæssige  fremskridt, mere på grund af calculus-principper end de geometriske systemer. Ingeniørfaget selvstændiggøres da fra arkitekturen som et videnskabeligt og praktisk felt. Konsekvenserne af denne skilsmisse har været enorme, og efter min opfattelse er vi - arkitekterne i hvert fald - kørt fast i et post-adskillelsestrauma.  Fordi  det  er  klart,  at  ingeniørerne ved delingen tog matematikken med.

I  begyndelsen  af  det  20.  århundrede,  efter  det  19. århundredes  historicistiske  og  eklektiske  deroute,  ser arkitekten således med misundelse på ingeniørens 'objektive' fremskridt. Historicismen var først en frigørelse fra den klassiske orden, men nu synes den en byrde. Vejen til den moderne bevægelse havde også at gøre med

fascinationen af magt, den matematisk-videnskabelige muskel. En interesse, der rettedes  mod  flyene,  oceandamperne,  selv  mod  krigen for nogle af de italienske futurister.  Denne fascination begyndte desuden at overføre idéen om skønhed fra geometriske proportioners limbo til funktionelle aspekter.

Krigen perspektiverede, for at sige det mildt, i det mindste i  begyndelsen  denne beundring  for  handling.  Men efter Anden Verdenskrig, hvor standardiseringen af hele produktionsprocessen,  herunder byggeriet,  er  på  sit  højeste, begynder  arkitekter  og  ikkearkitekter at se den mørke side århundredes  arkitektur,  forsøger  at  bekæmpe  denne standardiseringshærgen indefra med oprettelsen af 'præ-harmoniserede'  modulære  systemer.  For  en  kort tid ser det ud til, at de afskaffede gamle guder vender tilbage, især det gyldne snit og variationer af denne, relateret til Fibonacci-talrækken.

Det mest berømte er nok Le Corbusiers 'Modulor', et antropometrisk  system  baseret  på  mandens  højde  (183 cm)  med  den  ene  arm  hævet.  Det  er  et  visuelt  værktøj

Philippe Petits linedans imellem World Trade Centers Twin Towers i New York, 1974. Copyright, 1974. Vic DeLuca.

af  funktionalismen. Standardiseringen og afskaffelsen af de  historiske  referencer  og  dekoration  viser  en  uventet perversion  af  det  modernistiske  ideal:  umenneskeliggørelsen.  John  Ruskins  profetier 3 opfyldes  fuldstændigt.  I den  positivistiske  stringens,  overført  -  via  standardiseringen - til bygningen, bliver rigor til rigor mortis .  Men hvis  en  håndværksmæssig  modstand  syntes  vanskelig  i Ruskins tid, så er den, i starten af anden halvdel af det 20. århundrede, næsten umulig.

Der  opstår  da,  efter  min  opfattelse,  en  periode  af stor interesse. Nogle arkitekter, vigtige aktører i det 20.

begrundet  i  det  gyldne  snit og Fibonacci-talrækken. Selvom  Le  Corbusier  brugte det meget, gør nogle forskere dog opmærksom på, at Modulor-systemet  havde  en lille begrænsning: det var ikke modulært! 4

Ligeledes foreslog og brugte  den  hollandske  benediktinermunk og arkitekt Hans  van  der  Laan  sit  'plastiske  tal'  baseret  på  forholdet 1:7. I Finland  opfinder arkitekten Aulis Blomstedt 'Canon 60', et system af proportioner  baseret  på  harmoniske delinger af tallet 60, og i USA skabte Rudolf Schindler 'Schindler-rammen' ud fra et firefods-modul.  Jørn  Utzons

'Espansiva-system' og Mies van der Rohes brug af 'grids' hører også ind under denne søgen efter et objektiveringssystem  og  modulær  kontrol,  filtreret  ('præ-harmoniseret') af nogle af de bedste arkitekter i det sidste århundrede.

Selvom  disse  undersøgelser  generelt  bærer  stærkt præg af personlige arbejdsmetoder - mere eller mindre visuelle værktøjer - undgår de ikke universelle prætentioner. Forsøgene på, gennem proportioner, at menneskeliggøre standardiseringen ligner en geometriens svanesang som meningsleverandør i efterkrigstidens arkitektur.

Det var en underlig tid. Som den mellem barndommen og puberteten, hvor barnet nødigt opgiver dukkerne og stadig taler med dem. Le Corbusier siger fx: 'og hvis jeg ikke kan lide hvad Modulor-systemet foreslår mig, ændrer jeg det'. 5   Der var noget 'tongue-in-cheek'-kvalitet over det. Men i en kontekst, hvor verden var i gang med at skabe internationale  standarder,  kunne  arkitekternes  bestræbelser, 'tongue-in-cheek' eller ej, læses som et forsøg på at genvinde arkitektens indflydelse.

## Duellen i den parametriske tåge

Siden anden halvdel af det 20. århundrede er de arkitektoniske bevægelser sket med voksende fart. Postmodernisme og strukturalisme, dekonstruktivisme og hightech var  interessante  normative  forsøg,  som  tilegnede  sig nogle aspekter af den matematisk-filosofiske verden. Men sammenlignet med modernismens tsunami betød deres acceleration over tid begrænset indvirkning på byggeriet samt manglende evne til at modnes.

Vi - de seneste generationer af arkitekter - troede os befriet  fra  de  store  omfattende  dogmer,  deres  begrænsninger  og  deres  komfortable  vished.  Og  i  den  daglige praksis havde vi bevæget os mellem en hele tiden mere sofistikeret  standardisering  og  gammeldags  kunsthåndværk. Ikke desto mindre indtog CAD i 1990'erne tegnestuerne,  med  friktion  og  modstand  i  begyndelsen,  men uden dramatik. Og i nogle år, på trods af et par apokalyptiske røster, holdt CAD sine løfter: computerstøttet tegning hjalp os, sameksisterende med alle former for praksisser i arkitekturen.

Men i de senere år, med tilsynekomsten af 'genetiske algoritmer'  og  digital  mass  customization,  insinueres der  inden  for  denne  frihed  og  diversitet  en  kuriøs  tvedeling, både i den akademiske verden og i praksis. For at simplificere situationen (meget) tegnes der i dag en åben front mellem den parametriske og den fænomenologiske gruppe, tæt relateret til den relevans, som de hver tillægger computeren. Selvom virkeligheden er mere flydende, og at fastlåse disse positioner er at karikere dem, fortjener denne  arkitektoniske  version  af  Umberto  Ecos  mindeværdige 'Apocalittici e integrati' 6 , at vi dvæler lidt. 7

Fænomenologerne mener, at den parametriske gruppe fejler,  når  de  påstår,  at  arkitekturen  kan  reduceres  til formler  eller  algoritmer.  De  anerkender  generelt  computeren, og bruger nogle af dens muligheder. Den mest iøjnefaldende  er  nok  visualiseringen  (rendering),  som dog altid bruges med forbehold: De mener endda, at noget fundamentalt gik tabt fra håndtegning til CAD. Kendetegnet for arkitekturen er for dem præcis det ikke-målbare: historien,  de  perceptuelle  aspekter,  hukommelsen.  De mest pragmatiske blandt fænomenologerne hævder også, at  den  parametriske  gruppe  ignorerer  den  daglige  konstruktive  virkelighed.  For  fænomenologerne  betragtes valget af en vilkårlig formel produceret på en computer kun som kreativt dovenskab og forsømmelse af arkitektens  ansvar.  Derfor  er  den  parametriske  arkitektur  for dem et middelmådighedens refugium, ren formalisme og evident marketing.

Omvendt ser den parametriske gruppe fænomenologerne  installeret  i  en  nostalgisk  stilstand,  en  blindgyde reduceret  til  mindre  værker,  hvis  individualitet  præcis er  deres  begrænsning.  De  fastholder,  at  ved  at  anvende 'genetiske  algoritmer'  kan  man  producere  uendelige, men kontrollerbare formelle og rumlige variationer. Og byggebranchen, påstår de, har via digital mass customization-maskiner taget disse former til sig. De erklærer, at præcis sådan fungerer naturen, ved at skabe elementer, der til trods for altid at være forskellige tilhører samme familie.

Denne uendelige variation og mulighed fejres af nogle som  en  tilbagevenden  til  det  individualiserede  håndværksprodukt.  Og  i  dette  scenarie  annonceres  et  skift  i arkitekternes forfatterskabskoncept, som måske i fremtiden skal deles mellem algoritmens designer og arkitekten, der bruger den. Utænkeligt for nogle og fejret af andre. 8

## Hammeren og gentlemanden

Lad os dvæle ved emnet om den gennemsyrede determinisme i værktøjet, computeren, der anvendes i udformningen af arkitekturen.

Hvis man ser på de seneste års arkitektoniske produktion, dvs. det mest iøjnefaldende, fremkommer en række mere eller mindre bløde bygninger, de såkaldte 'blobs'. Man kunne argumentere for, at de er det direkte resultat af  de  modelleringsværktøjer,  der  anvendes,  i  mange  tilfælde en manipulering af NURBS. 9

Der findes en myte blandt journalister og nogle arkitekter, ifølge hvilken ophavet til alt dette er Guggenheimmuseet i Bilbao af Frank Gehry. Det siges, at uden softwaren CATIA 10   kunne  det  ikke  være  blevet  bygget.  Det, mener  jeg  ikke,  er  sandt.  Gehrys  formgivningsmetode er  approksimativ  og  kunstnerisk.  Fra  en  skitse,  lige  så smuk som esoterisk, går han videre med en række test på en fysisk model. På et tidspunkt siger arkitekten som en anden 'couturier': stop og voila! 11

Om denne  idé  materialiseres  af  CATIA  eller  en  hær af omhyggelige håndværkere, er relevant af økonomiske og  praktiske  grunde,  men  selve  processen  har  i  begge tilfælde  en  instrumental,  sekundær  karakter.  Udgangspunktet forbliver Gehrys skitse, og så duer museet ikke til at eksemplificere værktøjets autonomi. Selv ikke som konstruktiv  nyhed:  Arkitekten  Oscar  Tusquets  nævner som forgænger selve Frihedsgudinden i New York. Den er figurativ, men som et konstruktivt problem er Guggenheim ikke mere kompliceret. 12  Men det er klart, at herfra har det været lettere at lave og sælge 'blobs'.

At  man  nemmere  har  kunnet  tegne  og  bygge  meget komplicerede geometrier - 'amorfe' i den forstand, at de har en ikke-intuitiv læsbar form - betød ikke, indtil for nylig, at man skulle gøre det. Men som fagligt forskningsinstrument  tilbyder  computerværktøjerne  uden  tvivl nogle berusende muligheder.

I de senere år har jeg ofte tænkt på den berømte 'hammerens lov', ifølge hvilken verden bliver til rækker af søm for  dem, der har en hammer. I sin oprindelige formulering 13   siger udtrykket, at hvis man giver et barn en hammer, føler det en uimodståelig trang til at hamre i alt. At det er et barn, er essentielt, fordi det forudsætter en vis umodenhed, irrationalitet - kombineret med stor entusiasme.  Fordi  barnet,  efter  mange  skældud  fra  sin  forældre, ender med at bruge hammeren til at hamre søm i  med.  Hammeren  er  neutral,  en  forlængelse  af  armen, der gør det muligt for os at hænge et billede op, lave støj eller begå et mord. Da fristelsen er reel, er nødvendigheden for kontrol det også. Ifølge den spanske arkitekt J.A. Coderch 14  er en gentleman forskellig fra alle andre, fordi han netop ikke gør visse ting, selvom de er tilladte.

Men for at holde fast i barnet og hammeren: I processen med at ødelægge huset udforsker barnet verden. Det vilde barn lærer ting, som hans kedelige bror (der begrænser sig til at hamre søm i) ikke kommer til at lære. Og vi skal huske, at i arkitekturen som i kunsten er forskning og det at eksperimentere blevet set som egenskaber ved avantgarden.

Det digitale univers tilbyder altså store handlingsområder  for  arkitekten.  For  eksempel  teknisk  optimering (materialer, energi, processer etc.), hurtig og billig simulation (meget interessant for en arkitekt) og er generelt et  kraftigt  instrument  til  rumlig  og  formel  udforskning. Men ingen af disse muligheder i sig selv forudsætter, indtil for nylig, en arkitektur. Helt konkret indtil arkitekten, ud over at bygge menneskets hjem på jorden, var nødt til også at redde verden.

## I naturens navn

Vi har været vidne til en ændring i opfattelsen af naturen, en ændring netop relateret til videnskabens fremskridt, og  som  naturligvis  påvirker  arkitekturen.  Fra  naturen som  en  grusom  dame,  der  skal  formildes,  over  naturen som en tjener, der skal domineres, lytter vi nu til naturen. Og fordi vi har opdaget, at hun lider, saligkårer vi hende nogen gange, selvom hun, ligesom et såret dyr, undertiden også rammer os med sine dødbringende kløer.

I denne situation synes arkitekturen at have fundet foruden et marketingsværktøj - en raison d'être, et kald. Men  endnu  vigtigere,  et  bedømmelseskriterium,  der endnu en gang via efterspørgslen efter energioptimering tipper balancen mod det målbare.

Ud fra et rent økonomisk perspektiv kunne man dog med besvær - hævde, at det billigste ikke nødvendigvis er det  bedste.  Man  kunne  bringe  æstetiske  argumenter  på banen. Men som det er nu, fra et bæredygtigt perspektiv, fortæller tallene os ikke, om en bygning er smuk, dyr eller billig, men om den er 'god' eller 'ond'. Vi har bevæget os ind på etikkens område.

Stillet  over  for  den  klimatiske  apokalypse  kan  politikerne endelig se på tallene med god samvittighed, på et sprog de forstår, og uden at gå ind i æstetiske overvejelser, de ikke har begreb om: Den bedste bygning er den, der sparer mest, den mindst forurenende. Og hvem ved, hvad det er for en bygning? Ingeniøren, naturligvis.

Ingeniøren, der allerede var i besiddelse af det enorme økonomiske  argument,  dominerer  nu  -  igen  gennem magten over beregningerne - også godhedens argument, bragt til udtryk i bæredygtigheden. Og som vi ved fra filosofihistorien og arkitekturens funktionalister, er der kun ét skridt fra godheden til skønheden.

Valget  ved  skillelinjen  -  en  lidt  dramatisk  og  absurd skillelinje,  det  indrømmer  jeg  -  mellem  videnskabelig sandhed  og  kunstnerisk  sandhed  synes  nemmere  fra  et truet perspektiv, hvor det drejer sig om ikke bare at leve, men  at  overleve.  Kun  i  denne  sammenhæng  giver  det mening,  at  den  7.  arkitekturbiennale  i  Venedig  (2000) havde en titel så manikæisk som 'Mindre æstetik, mere etik'.

I dette reelle eller imaginære scenarie af genetableringen af en balance - tilsmudset af den menneskelige handling  (det  antropocæne  paradigme)  -  skal  faget  komme med  et  arkitektonisk  svar.  Et  skønhedskriterium,  der rækker ud over energioptimeringens nye funktionalisme. Jeg formoder, at det mere drejer sig om genuddannelse af arkitekten end om at finde en ny stil. Uden det bliver bæredygtigheden skæbnen og eneste dom.

## Postscript. Man on wire

Som en usandsynlig utopi, fordi tingene i øjeblikket ikke bevæger sig den vej, vil jeg skitsere en mulig idé om en fremtidig arkitekt.

Denne  arkitekt  er  et  tohovedet  monster,  et  umuligt amalgam af en ingeniør og arkitekt. Han har genvundet matematikken. Han anerkender fagets karakter af balancekunst,  'funambulisme',  mellem  himmel  og  jord.  Han beder matematikken om hjælp og ikke alibier.

Han  er  en  dannet  mand,  en homo  universalis .  Imod alle  odds  gjorde  computeren  de  rent  ingeniørmæssige praksisser overflødige. Det er et stykke tid siden, at inge- niørerne outsourcede beregningsmusklerne til computeren, og nu gennem computeren er de igen til rådighed for enhver arkitekt. Kun den komplette uddannelse (videnskabelig og humanistisk) giver ham privilegiet og ansvaret for at bygge. Men for at opnå denne nåde har han måttet gå vejen i den modsatte retning: Han har forladt specialiseringens dårligt ventilerede nicher.

De absurde magtkampe mellem den praktiske mand, der leverer varen (ingeniøren), og den upålidelige kunstner, som ikke er i stand til at overholde et budget (arkitekten), er forsvundet. Men arkitekturens udfordringer, dens vanskeligheder, er ikke blevet mindre.

Denne  funambulistiske  arkitekts  hoved  er  ikke  kun parametrisk, men alkymisk: Det tillader kunststykket at transformere  materialer,  teknikker,  idéer,  begrænsninger,  teorier  til  noget  af  stor  værdi,  transcenderet  natur, permanens.

Hver gang han træder ud på linen, står  han  over  for en  ny  mulighed.  Han  stoler  på  matematikken,  som  har muliggjort et sikkert ophæng, at linen hverken er for slap eller spændt, at den ikke går i stykker. Han kan beregne vindens styrke, der ellers kan få ham til at falde ned eller gøre ham til grin. Én gang på linen er det slut med visheder. Foran ham venter afgrunden, kedsomheden eller skønheden: arkitekturen.

## Noter

- 1 Rubio, 1990.
- 2 Brevet befinder sig i det atlantiske kodeks i det ambrosianske bibliotek i Milano.
- 3 Ruskin, 2003.
- 4 Corcuff, 2010.
- 5 Le Corbusier, 1983.
- 6 Eco, 1964.
- 7 Naturligvis med den parametriske gruppe som 'de integrerede', tekno-optimisterne, modsat fænomenologerne som 'de apokalyptiske', pessimisterne, og (sikkert også) konservative.
- 8 Carpo, 2011.
- 9 NURBS (Non-uniform rational basis spline) er en matematisk model brugt i computergrafik til at generere og repræsentere.
- 10 CATIA (Computer Aided Three-dimensional Interactive Application) er et kommercielt software suite udviklet af Dassault Systemes.
- 11 For at få et indblik i Frank Gehrys designmetoder se Sydney Pollacks film The sketches of Frank Gehry (2006).
- 12 Español, 2002, p. 65.
- 13 Kaplan, 1964, p. 28: 'I call it the law of the instrument , and it may be formulated as follows: Give a small boy a hammer, and he will find that everything he encounters needs pounding.'
- 14 Coderch, 1961.

## Litteratur

- Carpo, Mario: The Alphabet and the Algorithm , MIT Press, Cambridge, MA og London, 2011.
- Coderch, J.A.: 'No son genios lo que necesitamos ahora', Domus , nr. 384, 1961, pp. 1-10.
- Corcuff, Marie-Pascale: 'Modularity and Proportions in Architecture and their Relevance to a Generative Approach to Architectural Design', Nexus Network Journal , nr. 1, vol. 14, 2012, pp. 53-73.
- Eco, Umberto: Apocalittici e integrati , Bompiani, Milano, 1964.
- Español, Joaquim, i dialog med Oscar Tusquets: Invitación a la arquitectura , RBA, Barcelona, 2002.
- Kaplan, Abraham: The Conduct of Inquiry: Methodology for Behavioral Science , Chandler, San Francisco, 1964.
- Le Corbusier: Le modulor , Ed. L'architecture d'aujourd'hui, Paris, 1983.
- Rubio, Fray L., Osa, et al.: El tratado de la arquitectura perfecta en la última visión del profeta Ezequiel , Ed. J. Corral, Jam, COAM, Madrid, 1990.
- Ruskin, John: The Stones Of Venice , J. G. Links (red.), Da Capo Press, Boston, 2003.