"Man skal stille lidt på okularet, før alt bliver fiktion"
Forfattere: Frits Andersen
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

apier

mer

den

skri

1 1.

, mei

jekter, er den for de fleste i dag

tilha

## "Man skal kun stille lidt på okularet, før  alt bliver  fiktion"

## FRITS ANDERSEN

At  kunne  være  en  anden,  at  træde  ind  i  sin  egen skygge og på paradoksal vis komme til at kende det om sig selv,  som man pr. \_definition  er  afskåret fra, er  temaet  i Klaus Rifbjergs  roman Billedet fra 1998. Her  kobles  en  minimalistisk  skrivemåde  sammen med  det  gennemgående  erindringstema,  og  Klaus Rifbjerg  finder  en  enkel  og  genial  løsning  på  et æstetisk og etisk problemkompleks, der er af central betydning for forfatterskabet, men også rækker dybt ind  i  århundredets  forestillinger  om  litteratur.  Romanen  er  ikke  opsigtsvækkende,  hverken  i  emne, stil  eller  form,  og  selvom  den  blev  rost  af  anmelderne  som  forfatterens  come  back  efter  flere  års ------=mer:e....sp.egede  \_\_  projekter,  \_\_\_  er\_d�11J:qr\_cl�1l�ste sikkert  borte og  glemt. I Billedet ser vi imidlertid en vending,  der  ved første  øjekast  blot li gn er  en af  de sædvanlige fortælletekniske finesser,  en fix ide. Men ifølge  nedenstående  diskrete  betragtninger  si gn ale­ rer  denne  vending  en  ny  fænomenologisk  og  ver­ densvendt orientering i prosaen,  hvor  den litterære kultur tager afsked med modernismen  og også  vin­ ker  farvel  til  æsteticismen.  Det,  jeg  kommer  til  at tale om, tager sig formodentlig ud som en krusning på overfladen, men er, hvis jeg har ret, et vidnesb yr d om en flodbølge af de helt store.

ter vil rive alle fra hinanden, hvirvlende af sted i alle retninger.

Et  håndført  kamera · følger  nu  de  mindste  be­ vægelser,  i  hvad  der  denne  dag går forud og følger efter  dette  øjeblik.  Kaleidoskopisk,  nænsomt  og  af­ slørende,  roligt,  enkelt,  afklaret og upartisk  skildres det  almindelighedens kit,  der  f°ar familiens  liv  til  at hænge  sammen,  og  de  sprækker  midt i almindelig­ heden,  der  hvert  øjeblik  truer  med  at  lade  vanvid­ det  trænge  frem  til  overfladen  og  splintre  alt.  Fortælleren er  Morten på syv år,  som er  for lille til  at være med og derfor ligger og sover hjemme i huset. Herfra strømmer  det  alt sammen til ham og  absor....  i..d. ag  \_\_\_  her:es\_s\_oJ:ILden\_v.iden....o.m\_ha.m.\_s\_elv,\_han\_umulig.t-k.an�--kende,  fordi  den går forud for og er grundlaget for d�n,  han  er.  Han  vender  sig  i  søvne  og  gennem­ trænges af et af de mange billeder, der går forud for portrættet  i  haven  til  festen:  Fætter  Karl  har  igen fundet  moster Marianne  slapt  hængende  på  køk­ kenbordet efter at have taget gas. Han åbner vindu­ erne, lukker for gassen, f°ar langsomt liv i hende igen og klæder  hende  på  til festen.  I  Mortens  syvåriges søvn registreres alt dette i  en  drømmeagtig  totalvi­ sion,  en  form  som  på  samme  tid  er  uskyldsren  og altseende. Med dette greb reduceres den gamle for­ fatter  til  en  skrivemaskine.  Han  er  ikke  en  Proust, der vender tilbage for i  generindringen  at skabe sig selv som  kunstner. Forfatteren fritages fra den skamfulde rolle som artist eller æstetiker,  som den, der er henvist til at forvandle  alt,  hvad erindringen rører ved, til skønlitteratur. I stedet etableres en an­ den og langt mere udfordrende position: fortælleren som vidne.

Den sovende  fortællers  erindringsplader  er  åbne for  indtryk  af alle de billeder,  der går forud for por-

I romanens centrum står et billede, et familiepor­ træt,  et  fotografi  taget  ved mormorens 90 års  fød­ selsdag i 1938. Den rige morbroder har stillet sit hus til rådighed og sørget for det hele, også for en foto­ graf, som et øjeblik sætter tiden i stå og derved ska­ ber forudsætningen for den historie, vi sammen med fortælleren er vidne til. Familien er samlet trods alle uforeneligheder, et sekund står alle helt stille og un­ .  dertrykker den bevægelse og uro, som har ført dem frem til denne dag i haven og som et kort øjeblik ef-

: heller

lette

dre l

n. I

-ref

me dyl

oo k

allet

t fået o

iger,

eder, d

n ande

e sig

tere,

er er

n en

trættet i haven.  Moster Mariannes indre billedskærm domineres af en serie sexfotos, som hendes mand og altså Karls far tvang hende til at stå model til i badeværelset,  og  som  man forstår muligvis  er  en del af årsagen til hendes vanvid.  To  minutter  før  alle  skal være på pletten til det store portræt,  går det op for Marianne og Karl, at onkel Nikolaj har bestilt netop denne mand, som de ikke har set meget længe, til at tage familieportrættet.  Moster Marianne ser det som bevis  for  onkel Nikolajs ondskab,  et  bevidst forsøg på  at  :fa  hende  til  at  gå  fra  koncepterne.  Karl  er  i tvivl, måske kunne det også omvendt være et forsøg på at bringe familien sammen igen.  Karl er stærk og fuld af vilje,  men  alt for  bundet af sin kærlighed til sin skrøbelige mor.  Karl kan med god ret håbe på at moderen og faderen kan forliges,  så han kan sættes fri,  men  han  ved  jo  ikke,  hvad  der  er  sket  i  badeværelset,  og  vi  ved  det  heller  ikke.  Den  sovende dreng  har  i  et  kort  glimt :faet  overført  et  af  mosterens private indre billeder, men drengen er ikke selv herre over hvilke og hvor mange billeder, der transmitteres.  Hans  viden er  ikke fuldstændig.  Han  vender  sig  i  søvnen.  Tavst,  ubevidst  som  en  engel  og \_\_\_\_\_\_ u.de\_n\_tcang-tiLd. y. delserne  i  den  skitseagtige  version,  som  virkeligheden  foreligger i. der er og oldes ngemed

Men jammer og tvivl må vente, for billedet skal i kassen, inden solen går  ned.

Selv på afstand var gruppen ubevægelig, en skabelon mod den lyse baggrund. Nærmere på var der visse bevægelser,  en lille svajen,  en  fod,  der  blev flyttet,  en  muskel,  der  spændtes og slappedes. Lagde man øret til, var lydene og signalerne næsten grænseløse. Jeg  sov  dybt,  men  mærkede,  hvordan  den  store sammensathed  strømmede igennem  mig.  Uvilkårligt  vendte jeg,  mig og stak hånden ind under den lille pude og sukkede.

Han ser, at hans altid rare far kigger dybt efter tante Ingeborgs  dejlige  bryster,  og  han  ser,  at,  hans  mor ser  ham  gøre  det.  Han  følger  moderen,  som  har drukket  alt  for  meget,  og  som  ikke  længere  kan styre  sig,  men  lader  sin  ængstel�e  og  mistro  skylle frem,  indtil den kloge mormod�r f'ar  hende ned på jorden igen. Uden at vide det 'bliver han også med­ delt  gennem  samtalen  om  onkel  Nikolajs  billard- bord,  at nogle  i familien  allerede  meget tydeligt  er på vej  ind i nationalsocialismen,  en enkelt markerer sig  i  opposition,  mens  de fleste  er  afventende,  holder sig neutrale og hellere  vil spille  end risikere en mere dybtgående og uforligelig konflikt.

Der  er  langt  fra  tale  om  en  mystisk  fortælling. Nogle  steder  er  informationstætheden,  dvs.  antallet af mulige, men også vage og ubestemte betydninger, meget høj, hvilket gør det vanskeligt blot at gætte sig til en forklaring. Andre steder er betydningen lettere, antallet  af  krydsende  historier  og  lag  af  billeder  er mere begrænset, og man genkender forløbet som en hei:e\_f01:s.tåels.e\_b.e:ci.dner:...han-hæB----,epi'æsentati0n-fra-den-fællessum-af-erfaringer;--der ..--kan etableres mellem alle familiers historier, fester og ritualer og det historiske  rum,  fortællingen udfoldes i.  Dog  fastholder fortællingen det uigennemtrængelige  ved  det  hverdagslige,  uden  at  forlene  det  med dybde og uden at dække det bag en hemmeligheds­ fuld hermetisk skal.  Og da hele romanens arkitektur samtidig  er fuldstændig  gennemsigtig,  svarende  ak­ kurat til Andre Bretons surrealistiske ideal om roma­ nen som et "maison de verre", et glashus med åbne, klaprende døre, er der ikke tale om historieskrivning i sædvanlig forstand. På den ene side er det ikke mu­ ligt at komme dybere ned i historien eller trænge bag om de billeder,  der absorberes i den sovende drengs krop. På den anden side er hele historien tilstede i de ømheder,  stridigheder,  udeladelser  og punktummer, som foreligger.  Fra  dette  vidnesb yr d  skal  man  ikke lægge til eller trække :fra, man må acceptere den ed, som er hele tekstens grundlag:  "Tro mig,  sådan  var det.  Sådan er det."

Linierne  er forudsigelige  og  mønstret genkendeligt.  Fortællingen skildrer det upåfaldende og  hverdagslige,  som både rummer det selvfølgelige og det uigennemtrængelige. Fortælleren er uden for selskabet, deltager ikke, men  tilhører familien.  Hans uskyld  er  også  deres,  deres fejl  er  hans,  de  små  historier,  der løber sammen i portrættet,  er også hans sel vp ortræt.  Natten  igennem  har  familiens  si gn aler ge 11;11 emstrømmet hans sovende krop, så han i romanens sidste linier ser sig selv  "helt tydeligt.  Som i et spejl".

Forfatteren  har  udtalt,  at  romanen  skulle  have været  "den  store,  moderne fortællende roman"  el-

----

1.

UKI

\_her

--en

o be

for

sat,\_.at.

ler  "den store slægtskrønike på 1700 sider",  baseret på research i universitetsbiblioteket. I stedet blev det til minimalromanen Billedet, hvor "alle de store, modernistiske falbelader" er skåret væk. Det typiske for Rifbjerg og for  det 20. århundredes erindringslitteratur har ellers været, at erindringsstoffet æstetiseres gennem  en  særlig  sammensmeltning  mellem  den erindrende  kunstner  og  det  sansevakte  barn,  hvor barnet  bliver  kunstner,  og  forfatteren genfødes som skabende  i  en  produktiv,  men  også  problematisk tidssløjfe. Herved kan et usædvanligt nærvær i genkaldelsen sameksistere med uhæmmet æstetisk skabelse  og  raffineret  digterisk  artisteri.  Men det  barn, som forfatteren  dermed  kommer  i  møde  og  tager vare om,  er ikke den dreng, forfatteren var,  før han blev  forfatter,  men  en  artificiel  skabning,  dvs.  en æstetiker som fx Janus i Den Kroniske Uskyld.

del  i  :fiktionaliseringen,  men  derimod  baner  vejen for romanens  fænomenologi,  nemlig  at værket kun giver mening,  for  så  vidt  drengen  og  forfatteren  er den samme person - en realisering  af Eliots "In my beginning  is  my  end",  som  Rifbjerg  ofte  henviser til,  og  forestillingen  om at"holde  selvet åben for tidens strømmende flod.

Rifbjerg har engang bemærket, at kun fa professionelle  læsere  tilsyneladende  ved,  at  der  kun  skal stilles  ganske  lidt  på  okularet,  før  alt  bliver  fiktion. Man kan tilføje, at der kun skal stilles lidt tilbage på okularet,  før  intet  længere  er  fiktion.  En  æstetisk kritik har ofte bebrejdet  ham, at han ikke var i stand til  at  holde  sin  egen  person  ude  af  sine  fortællere. Men første gang med Billedet og  siden fulgt af flere romaner  og  prosastykker,  fx  h yp erromanen Alea, har  Klaus  Rifbjerg  med  et  skarpt  mestertræk  insiDet  er  denne  fælde  og  den  medfølgende  dybe steret på at lade denne dobbelthed i stedet være den skamfølelse, som fortælleren undgår i Billedet. Ved at drivende kraft i en åbning mod en ny prosa. Der er fordoble sig i det sovende barn kan han stå frem som tale  om strategisk  negligering  af  litteraturvidenskaupartisk vidne og samtidig være :friholdt :fra æstetisk bens vigtigste tabu - nemlig formalismens regel om skyld.  Dette  greb er naturligvis isoleret  betragtet  en altid at holde en kilometerbred kløft mellem fortæl:fiktionalisering  og  en  æstetisk  konstruktion,  men ler og forfatter. Det medfører både et æstetisk og et -----�o, xmålet-og-v:irkningen.ermodsat,\_at\_teks.ten.afæst�e-� --bermeneutisk...afkald,-I11eD-tiLgengælcLåbnes-for-en. ----� tiseres.  Kunstgrebet  er  så  indlysende  kunstigt  og ny art af registreringer  af  det  virkeliges felt,  for  auurealistisk  at  det  ikke  som  overtalelsesmiddel  tager tenticitet og for  bevidnelser af  det,  som er.