Tankens fest
Forfattere: Dorthe Jørgensen
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

## Tankens fest

## I  anledning  af Martin Heideggers fortælling om Grækenland

## DORTHE JØRGENSEN

"Vi hører hele tiden,  at  kunstbegrebet  er forældet. At  det  ikke  giver  nogen  mening  at  ville  definere, hvad kunst er,  for kunst kan være så meget. Men jeg synes,  det  er  meget  sværere  at  sige,  hvad litteratur er," sukker studenten.  "Tag nu reklamebureauerne. Der kalder medarbejderne sig for tekstforfattere,  og det .  gjorde  de  allerede,  inden  story  telling  kom  til Danmark." Studentens fortvivlelse skyldes den fore­ s.tående sommereksamen. Han har besluttet at skrive opgave  om,  hvad  litteratur  er.  Jeg  skal  ikke  kunne sige,  hvor  den  ide  er  kommet fra.  Jeg  kender  ham kun som agitator for den holdning,  at hvis bare be­ greberne virker,  er det nok; vi behøver ikke filosofi. Lidt tænkning  havde  dog  næppe skadet,  inden han besluttede at kaste sig over det filosofiske spørgsmål om litteraturens væsen.  Men det er ikke min opgave at  stikke  ham  min  overlegenhed  i  øjnene.  Jeg  skal derimod redde  ham  gennem de  værste skær.  "Hør engang," siger jeg til studenten,  mens jeg tænker, at han bliver helt tiltalende af at være tvunget til at slå ørerne ud. "Kender  du  Heideggers Aufenthalte;' spørger jeg vel vidende,  at det er mere usandsynligt end sne i Sahara.  "Det er  en lille bog,  som han til­ egnede sin  kone,  Elfride,  på  hendes 70 års  fødsels­ dag. En rejseskildring skrevet efter deres første rejse til  Grækenland." "Hmm," siger studenten skeptisk, men han er begavet nok til at ane,  at dette har no­ get  med  litteratur  at  gøre  - og  dermed  også  med hans eksamen.  "Rejsen til Grækenland var en gave fra  Elfride  til  Heidegger,  som  han  længe  undveg," fortsætter jeg.  "Ja,  det  er :filosofien i en nøddeskal," ryger  det  ud  af studenten.  "Den  komplicerer  det hele.  Hvorfor tog  han ikke bare af sted,  når nu ko­ nen betalte gildet?" "Betalte og betalte," svarer jeg,

"om  de  var  så  moderne,  skal  jeg  ikke  kunne  sige. Men gaven krævede sin ret,  som Heidegger skriver, og  i  foråret 1962 lagde  de  fra  kaj  i  Venedig  for  at sejle til  Peleponnes,  Kreta og  Rhodos,  hvorefter de satte over Det Ægæiske Hav for at komme til Athen, Ægina og Delphi." Jeg tænker mig om et øjeblik og siger så,  "Det er i øvrigt et interessant spørgsmål,  du tager  op.  Hvad  frygtede  Heidegger,  der  selv  kred­ sede  om inspirationen fra den førsokratiske filosofi? Det fortæller han faktisk i bogen.  Han var bange for ikke at erfare Grækenlands oprindelige sjæl og for at se  sine  tanker om det græske gjort til skamme." "Nå ja,  det var vel heller ikke  helt usandsynligt," indsky­ der  studenten.  Men han  griner  også  skævt;  han  er godt  klar  over,  at  han  leger  med  ilden.  Jeg  sender ham  et  blik,  der  ikke  lader  ham  dø  i  synden,  og fortsætter:  "Heidegger  havde  denne  her  frygt,  og den  forlader  ham  ikke,  da  de lægger fra  kaj  i Vene­ dig.  En  by,  der  i  øvrigt  ikke  imponerer  ham.  Den har ingen "vejvisende kraft",  som han siger,  for den er forfaldet til museum.  Men at ankomme til  Korfu hjælper  heller  ikke, for  øens  landskab  virker  itali­ ensk,  og  det  lader  ikke  "det  anede  og  forventede" indfinde  sig.  Så  da  de  rejser  videre,  er  Heidegger stadig  naget  af·  spørgsmålet  om,  hvorvidt  det  over­ hovedet er muligt at erfare "det oprindelige græske"· Måske kan det slet ikke lade sig gøre,  fordi man al­ tid  har  sin  egen horisont med  i bagagen? Måske  er ethvert  forsøg  på  at  "genvinde  begyndelsen" dømt til  at  mislykkes?  Og  måske  fordærver  den  slags  ef­ tertanke  den  umiddelbare  erfaring,  og  man  burde bare  fastholde  det  sete  i  ren  og  skær  beskrivende fortælling?" Jeg  holder  en  kunstpause  for at se,  om studenten har fanget vinket,  men så let går det ikke.

7

senter

il D

are.

nan,'

Græke

det

111: sl

..

· gang eng gud Oly

"Han er inde på noget der," siger studenten.  "Dette der med, at man spænder ben for bare at opleve ver­ den,  når man skal tænke over alting." "Lad os vende tilbage til det senere," svarer jeg.  Det var mere Hei­ deggers overvejelse over fortælleformen, der var po­ inten,  og  studentens  sammenblanding  af oplevelse og  erfaring  begejstrer  mig  heller  ikke.  "Heidegger og  Elfride  rejser videre  til  Ol ym pia,  hvor  hans  for­ ventninger blusser op igen," fortsætter jeg.  "Nu må det komme,  skriver han.  Her hvor hele Grækenland engang forsamledes på hede sommerdage for at fejre gii.derne, må landet  vise  sit  sande  ansigt.  Men  også Ol ym pia skuffer,  for stedets skulpturer lader ganske vist  noget  ane,  men  de  står  ikke  i  et  tempel,  sådan som statuer  oprindeligt  gjorde,  derimod i  et  muse­ um,  og heller ikke i Ol ym pia giver landskabet noget indblik i det særegne ved den græske verden.  Tvært­ imod undrer Heidegger sig over, hvord� dette land­ skab,  der kunne have ligget i Italien,  har kunnet være det  væsentligste  feststed i  Grækenland."  "Feststed?;· spørger studenten. "Ja,  det  var her,  de største guder blev fejret.  Festen udspringer oprindeligt af kulten", svarer  jeg.  "Men  lad  os komme  videre.  Der  står  en hel kø af studerende udenfor,  som jeg også  skal  tale med i dag," siger jeg og fortsætter:  "Heidegger skri­ ver selv i sin rejseskildring,  at det græske fortsat blot er  en  forventning, en  anelse  eller  i  værste  fald  et produkt af hans egen fantasi,  og  når man læser  bo­ gen,  rar  man  indtryk  af,  at  der  ingen  ende  er  på  de skuffelser,  som han  oplever.  Ved  synet af Epidauros udb ry der han  f.eks., idet  han citerer Holderlin, "Hvorfor  tier  det  også,  det  gamle  hellige  teater?" Kretas minoiske kultur bringer ham heller ikke nær­ mere det græske,  men åbner derimod en helt anden J verden,  og  med sin  beliggenhed  ved  den  lilleasiatiske kyst fører R.hodos måske endnu længere bort fra det  græske."  "Men  nu  sker  der  noget,"  siger  jeg, "for måske forholder det sig omvendt. Måske er det netop  her, i mødet  med  Asien, hvis lidenskab grækerne forsonede  i  noget  større,  som  Heidegger skriver,  at  det  hele  tager  en  ny  drejning  i  hans  for­ tælling,  ligesom  historien  gjorde  i  virkeligheden." Jeg  kigger  igen  undersøgende på studenten.  Det  er ikke  til  at  se,  om  han  har  opfanget  nøgleordet  i denne  ombæring.  Spændingen  har  grebet  ham,  og nu  vil  han  bare  høre,  hvordan  det  ender.  "På  dette her  punkt  i  fortællingen,"  siger  jeg, idet  jeg  frem­ hæver det sidste ord,  "er Heidegger så desillusione­ ret,  at  han  forsømmer  de  muligl;ieder,  som  rejsen rummer.  Han  bliver  på  skibet,  sover  fra  det  hele; måske har han endelig opgivet at søge.  Men så sker underet - ved  ankomsten  til  Delos, "øernes  ø". Heideggers forventning går i opfyldelse;  han erfarer det  oprindelige  græske."  "Okay!,"  siger  studenten opstemt,  "og hvad er det så?" "Ja,  det er ikke sådan til at sige," svarer jeg,  "for det skal erfares.  Men Hei­ degger  skriver i  hvert fald,  at  resten  af rejsen  tager form  som  et  "ophold",  en  "oplyst  dvælen  ved  det, som  aletheia  er".  På  resten  af turen  er  hans  tanker viet spørgsmålet om menneskets muligheder for den slags ophold.  Dvæler vi i vor tilværelse ved det væs­ entlige, eller  undgår  vi  det  derimod?  Det  er  på grund af denne erfaring og de tanker, som den væk­ ker,  at han  om hjemrejsen  over Adriaterhavet  skri­ ver,  at den tager  form som  en stor  tak  for "ophol­ dets  gave  og  indblikket  i  dets  væsen".  Heidegger takker  ikke  for  at  have  oplevet  Grækenland.  Han takker  for  at  have  faet  lov  til  at  opholde  sig  i  det græske,  og hans tak tager form som kontemplation." Det  sidste  er  sikkert  for  stor  en  mundfuld  for  stu­ denten.  Noget forvildet ser han i hvert fald ud,  men det er lykkeaes at b ry de igennem og fange hans op­ mærksomhed.  Barrikaderne er faldet,  og jeg benyt­ ter  lejligheden  til  at  koble  tilbage  til  hans  opgave. "Hvad er litteratur?,  spurgte du.  Er denne her rejse­ skildring litteratur?,"  spørger jeg  studenten, som imidlertid  ikke  aner, hvad  han  skal  svare. "Den kunne  godt  minde  om  en  spændingsroman,"  siger han til sidst.  "Jeg blev i hvert fald helt grebet,  og der var også nærmest en spændingskurve i fortællingen. Først  blev  vi  præsenteret  for  den  søgen,  som  Hei­ degger  rejste  til  Grækenland  med,  og  dernæst  gik det  galt,  den  ene  gang  efter  den  anden,  han  blev mere og mere skuffet,  indtil han nærmest gik i sort. Men netop som det ikke kunne blive  værre,  vendte det hele.  Så skete underet,  som du sagde.  Det min­ der  mig  om  den  peripeti,  du  talte  om,  da  vi  gen­ nemgik Aristoteles' poetik.  Det skæbneomslag i den græske  tragedie,  som  er  forudsætningen  for,  at  det hele  ender  i  katharsis."  "Ja,"  siger  jeg,  "den  rejse-

....

.02

n re

t ora DORTHE JØRGENSEN

teraturværk, for den måde, Heidegger konstruerer

sin fortælling, har en bestemt form. Som du selv er

inde på, låner han fra den klassiske tragedie eller

nærmere bestemt fra dens moderne slægtninge,

f.eks. udviklingsromanen." Her bliver jeg imidlertid

modige er kommet op at skændes om, hvem der har

skildring er litteratur.  Heidegger kunne have skrevet den  uden at have  sat sin fod i  Grækenland,  for  der er tale om en konstruktion. Det betyder ikke, at for­ tællingen ikke rummer erfaring,  men  denne  rejse­ skildring  er  netop  en  fortælling.  Den  er  kendeteg­ net ved det,  der ifølge Aristoteles adskiller poesi fra historie: Heidegger beretter ikke bare,  "hvad der er sket".  Han  fortæller  derimod,  "hvordan  det  skete måtte være for at ske".  Han gengiver ikke bare det partikulære,  der  er  hændt fra dag  til  dag,  men  ud­ drager derimod noget alment af det og præsenterer dette for sin læser.  Heideggers rejseskildring er der­ for mere filosofisk,  end en historisk  beretning  ville have  været,  nøjagtig  som Aristoteles  siger  om  poe­ sien  sammenlignet  med  historien.  Men  teksten  er ikke et filosofisk tankeværk,  derimod et æstetisk lit­ teraturværk,  for  den  måde,  Heidegger  konstruerer sin fortælling,  har en bestemt form. Som du selv er inde  på,  låner  han  fra  den  klassiske  tragedie  eller nærmere  bestemt  fra  dens  moderne  slægtninge, f.eks.  udviklingsromanen." Her bliver jeg imidlertid forstyrret  af  køen  uden  for  min  dør.  To  af  de utål­ modige er kommet op at skændes om,  hvem der har mest  krav  på  min  tid  hende  med  specialet,  der trækker ud,  eller ham med den uopsættelige ansøg­ ning  om  stipendium. Jeg  beroliger  gemytterne  med en  udvidelse  af  træffetiden  og  beslutter  at  gå  linen ud og give studenten den fulde forelæsning. En slags tak  skal  han  have  for  at  have  overgivet  sig. "Vi nåede til, at Heideggers rejseskildring er et litterært værk," siger  jeg  til  ham.  "Den  er  altså ikke  et filo­ sofisk værk, som  handler  om  poesi, sådan  som mange andre af hans skrifter.  Den er derimod et lit­ terært værk, men dens indhold - det er til  gengæld filosofisk. For  hvad  handler  denne  rejseskildring om? Ikke om Heidegger selv og slet ikke om to per- turisters oplevelser af seværdighederne på rejsemå- let. Som derimod kræver erfaring af det egentlige, f.eks. den rejsendes indsigt i ånden i den kultur, som han besøger. Som det fremgår af Heideggers skil- dring, er denne erfaring kun mulig, hvis man åbner soner,  der  er  på  ferie  i  Grækenland,  men  derimod om tænkningen.  Heideggers rejseskildring  er for så vidt  en  ny Åndens fænomenologi i  litterær  form.  En tankens  dannelsesroman,  der  ligesom Regels  værk ender lykkeligt,  nemlig i den undrende beundring af det erkendte, som Heidegger omtaler som en taksi­ gelse.  Fortællingen  om  rejsen  til  Grækenland,  der fører til et ophold i det græske,  kulminerer med an­ dre ord i tankens fest,  kontemplationen af det høje­ ste,  som  er  selve  det  under,  at det  er  menneskeligt muligt at erfare aletheia." "Temaet er håb og taknemlighed," siger jeg.  "Håbet om at erfare sand­ heden  og  taknemligheden  over  dermed  at  kunne tænke  noget  væsentligt.  Dette  litterære  værks  filo­ sofiske tema er således den tænkning,  den egentlige, som forudsætter  noget  andet  end  oplevelser,  f. eks. turisters  oplevelser  af  seværdighederne  på rejsemå­ let.  Som  derimod  kræver  erfaring  af  det  egentlige, f. eks.  den rejsendes indsigt i ånden i den kultur, som han  besøger.  Som  det  fremgår  af  Heideggers  skil­ dring, er denne erfaring kun  mulig,  hvis man åbner sig fQ):' den  dimension  af  venten og forventning,  der er  poesiens  element,  men  som  ikke  er  forbeholdt den  alene.  Filosofien  har også  adgang  til denne  di­ mension,  og når det sker,  indfinder  underet sig,  og tankens  fest  kan  begynde." Jeg betragter studenten, der  er  faldet  i  staver.  Han  har  tydeligvis  glemt  alt om,  at  begreber  bare  skal  virke;  ser  derimod ud til at  være begyndt at reflektere.  Ikke uden  håb  afslut­ ter  jeg  derfor  seancen med en opfordring om at gå hjem og gøre klar til fest.  "Den rigtige,  forstås," si­ ger  jeg  for ikke  at  tabe  det  hele  på  gulvet.  "Og  så kommer du tilbage  igen,  når du har festet nok til at kunne  forklare,  hvorfor  du  ikke  kan  undvære  filo­ sofi.  Derefter kan  vi  tage  hul på spørgsmålet om  lit­ teraturens væsen."