Tradition og forandring
Forfattere: Gunhild Agger
Tidsskrift: kok (1982-02-25)

Gunhild Agger:

## Tradition og forandring

-en analyse af Elskere elsk og Stammerne

## I: 70'ernes  historie

Mange har i dag travlt med at skrive 70'ernes historie. Det havde Ulrik Gras travlt med allerede i 70'erne. Både som historieskrivning og  som  afs~gning af  venstrefl0jens  mest  brændbare dilemmaer er Ulrik Gras'  romaner centrale. Det gælder især de sidste: Elskere elsk (1  976)  og Stammerne  (l  978).

De er begge udgivet af Socialistisk Bogklub på Modtryk efter at de f ~ r s t er udkommet  på  forfatternes  forlag Attika.  Men de har indtil nu ikke spillet nogen s t ~ r r e rolle i venstrefl~jens debat om arbejderlitteratur,  æstetik og sanselighed, k~inspolitik, klassesynsvinkel og individualitet.  Det  er en  skam. Det  er nemlig karakteristisk  for romanerne, at de tematiserer begivenheder og forhold af vital betydning for perioden -kvindebevægelsen, forholdet mellem Socialdemokratiet, DKP og VS, arbejdsl~sheden, socialisationen i 40'erne og 50'erne for blot at nævne nogle af de mest påtrængende. Men de g0r det hele tiden  i forhold  til bestemte individer og disses personlige historie og udvikling.  Romanerne er spændende i deres forl~b, og de appellerer til mange planer i læserens sanseapparat. Problemerne  indfanges hele  tiden konkret, i en typisk og genkendelig detalje. F.eks. genkender jeg  i  hvert  fald selv tydeligt en del af stemningen omkring kvindeåret 1975 i f~lgende passage:

»Der blev fikset på bilradioen, og en stemme i den erklærede, at det at være mand var et helvede hvis sandheden skulle frem. Chauff~ren sagde »hold da helt kæft«, grinede med ryggen, fandt noget musik på et andet program og fortsatte op i sine egne ~ j n e , som  talte  han  med  sig selv i bakspejlet:  Hvis  vi  nu  skal  have mandeår som vi har haft kvindeår, så kunne de mænd  godt f å nogen k10 på min anvisning!« (Elskere elsk p. 8-9).

Som  programskrifter  eller  handlingsanvisere  er  romanerne måske  ikke szrlig klare,  men  som  indfangere  af  store  stykker virkelighed og centrale problemstillinger i samme virkelighed er de fascinerende. Undertiden er de også provokerende og frasta-

dende i deres måde at fremstille problemerne på.

Romanerne  sprznger kategorien  arbejderlitteratur i  snzver betydning (af, om, til arbejdere), men giver til gengzld et kvalificeret  bud  på litteratur, der er skrevet  ud  fra en  arbejderklassesynsvinkel og omhandler forhold der vedr~rer individer i  arbejderklassen og på venstrefl~jen.

## II:  Elskere elsk

I  epilogen fra  1978 holder Ulrik Gras revy over personeme fra Elskere elsk. Heri hedder det:

»Charles blev fzrdselsdrzbt. Karl John indkaldtes til ligsynet da de en tid boede  i samme ejendom i Saxogade. Tatoveringen på ligets overarm var klar og tydelig. Der stod ikke Elsk Elskere men Elskere Elsk. F ~ r s t senere gik det op for ham at det gjorde

en forskel.« (p.  205)

Epilogens  sidste ord viser  hen  til  en central  passage  i romanen.  Hovedpersonen,  fortzlleren  Karl  John,  er på  sin  nedtur kommet  til  K~benhavn, hvor  han  m ~ d e r en junkie  ved  navn Charles:

»En tusch rullede på hans overarm med en slagsang som han havde hentet i Osten, Elsk Elskere, og jeg  h ~ r t e ord som jeg  ikke fik fulgt op fordi deres lyd kimede i mit hoved, jeg var altid kommet for sent, til aftaler og indsigt, til  revolutioner og alt det andre var  i  gang med, og  en  digter der  hed  Johannes,  viste  sine smarte pletter mellem fingrene og smed ord om sig som blomster, nedspildt spruttende af syre, og nogen fra revolutionen sang mig ind imellem sig, og i et glimt så  jeg den ny verden som de gik baglzns imod for ikke at vende  ryggen  til den gamle der havde kniven fremme, og det var ikke nogen gummidolk.« (p. 182-83)

Et  af slagordene fra  slutningen af 6O'eme og begyndelsen  af 70'eme 10d: »Spring, kammerat, den gamle verden er efter dig!« Karl John har aldrig nået at springe fordi den gamle verden var

efter ham.

Det  bogen  handler  om er hvordan  han  gradvist  bliver  klar over, at han er en del af den gamle verden, der har »kniven fremme«. Han finder ud af hvor hårdt det tag er, som den gamle verden har i ham -hvor umuligt det er for ham at blive forvandlet og gå over i den ny.  Han forsoger nogle  hop, men  tager aldrig springet. Måske også fordi den ny verden  er vanskelig at leve i. Samtidig er han langtfra lykkelig i den gamle verden. Det at væ-

re mand i den er faktisk »et helvede«.

Omvendingen af slagordet koncentrerer denne problematik. Elsk Elskere må forst og fremmest forstas som en opfordring til kvinderne, noget  der tilhorer den  gamle  verden. Elskere  Elsk har en anden retning. Det må forstås som  en opfordring til m m dene -om at forlade den traditionelle  mandsrolle, om at elske sig selv mindre og andre, herunder kvinderne, mere. Det er den ny verdens slagord.

Romanens hovedanliggende vil jeg karakterisere som en diagnosticering af m~ndenes situation  og  reaktion  under  dobbeltangrebet fra  dels kvindebev~gelsen, dels krisen. De mænd det drejer sig om kommer fra arbejderklassen, og deres socialisation har ikke gjort dem særlig skikkede til at mode hverken kvindebevægelsens eller krisens udfordringer.

## I .   Kvinden i opbrud

Romanen er opbygget som en nedtur i  forhold til  fortællerens, Karl Johns, eget udgangspunkt, hans orientering og værdier. Det faste  i  hans liv  har været  hans kammerat  Leif og dennes kone Jette, deres ægteskab, hjem  og deres faste forhold til  ham  selv: »De ville straks sende bud hvis jeg  blev væk to aftener i træk.« (P. 15)

Leif og Jette lever i et helt traditionelt forhold. Det er Leif der bestemmer, og Jette der underordner sig og sorger for det praktiske i husholdningen. Tilsyneladende er forholdet idyllisk og rollefordelingen accepteret af begge parter:

»Og der var de mange aftener med hjemmehygge i den lille stue, deres brudebillede stod i farver på TV-apparatet som vi altid havde tændt. Jeg horte absolut til selv om det var deres hjem som gifte folk.« (p. 15)

Men allerede fra f ~ r s t e side er dette faste holdepunkt  i sammenbrud,  Karl  John  er arbejdsl~s, Leif  er efter  en  arbejdsl~shedsperiode på vej til et job i  Sverige, Jette er truet af fyring -og i  radioen  erklzrer de »at det at vzre mand var et helvede hvis sandheden skulle frem«.

I  bogens  1.  del  fremstilles Jettes  opbrud,  hendes  »forvandling«  (som  Leif  udtrykker  det),  fra  tilsyneladende  veltilpasset opvartende ansigtslas og tavs kvinde til selvstzndigt vzsen med sin egen vilje, lydh~rhed overfor sine egne behov og evne til at

sztte forandringer igennem.

At Leif arbejder i Sverige har umiddelbart to virkninger. Dels bliver det lettere for Jette at frig~re sig fra hans dominans -han har aldrig et ojeblik sat sp~rgsmålstegn ved noget som helst i deres forhold. Dels glider Karl John ind i Leifs gamle rolle i det lille hjem, men han g0r det i modereret udgave og helt uden Leifs autoritet.  Dermed bliver  det  klarere  for  Jette  hvordan  hendes rolle  normalt har vzret. Samtidig er det oplagt at Jettes tilpassethed kun har vzret tilsyneladende,  hvad hun også selv senere bekrzfter.

Det demonstreres gennem det lille trzk, at hun den f~rste aften Leifer fravzrende afbryder fjernsynet på en anden måde end ham,  uden  at vente  på  det obligatoriske godnatbillede,  midt  i snakken fra ansigtet på skzrmen. Med afbrydelsen viser hun, at hun  ikke  Izngere  vil  acceptere  passiviserende  hyggeskabende underholdning.  Karl  John  far  heller  ikke samme service  som

f ~ r . Han må selv skznke sin egen kaffe!

At Karl John efterhånden også overtager Leifs »plads« i sengen  hos Jette  kan  ikke anfzgte den udviklingsproces, som er i gang. Jette engagerer sig i stigende grad  i fag- og kvindepolitisk arbejde på sin arbejdsplads, og  1. del  ender med at hun  smider Karl John ud af lejligheden -og at hun skriver til Leif i Sverige for at fortzlle ham at hun vil skilles. Derefter flytter hun selv -efter at hun er blevet fyret -sammen med nogle kvinder i et kollektiv  på landet. Dermed har hun definitivt gjort op med dominansforholdet -og  med  Leifs  d r ~ m , nemlig  at  se  hende  som hjemmegående husmor i et parcelhus på bakkerne.

Jettes udvikling  gengives  kun  i dialogerne med hendes egne ord og ud fra hendes egen  forståelsesramme. Den fiktive fortzl- ler i romanen er Karl John, og hans synsvinkel er den bærende i fremstillingen. Det er noget af et fortælleteknisk scoop, fordi der herigennem opstår en skarp modsætning mellem p A   den ene side den  faktiske  udviklingsproces, som den  fremstilles  gennem Jettes handlinger og replikker -og på den anden side Karl Johns uforstående synsvinkel. Undertiden tipper modsætningen over i det komiske.

Det  er karakteristisk  for  Karl John, at han  simpelthen  ikke forstår oproret.  Lige  siden  sin  barndom  har  han  altid  stAet  i skyggen af Leif, og i Leifs og Jettes forhold har han været tredje hjul -omend et stærkt værdsat tredje hjul. I Leifs fravær opfatter Karl John sig selv som vogter -han skal passe på Leifs kone og hans lejlighed  og  levere  begge  dele  tilbage  i  uskadt  stand, når

Leif kommer hjem.

Karl  John  evner ikke at fortolke oproret  i andre kategorier end  helt  traditionelt  knnsbestemte,  nemlig  at  Jette  savner  et mandfolk der kan (s)tyre hende.  Når hun  går til kvindemoder mener han at hun er ude med en anden elsker, og hans forsog på at fa sat en stopper for det bliver da at tilbyde sig oftere som elsker:

»Jeg blev nodt til at sætte tingene lidt på plads. -Dame,  sagde jeg, og var uforsigtigt nok til at nævne elskeren som på det nærmeste  havde  materialiseret  sig efter at min  fremgangsmåde var lobet af sporet. Hvem anden end elskeren kunne gore hende så komplet vanvittig! Stilfærdig forsogte jeg  at forklare hende at osse jeg  fandt ordningen rimelig med mig som kapellan mens Leif var i Sverige men der måtte være grænser for udskejelserne,  og med tredobbelt pik var den overskredet!«. (p. 45-46)

Hvor Jette er inde i en omvurderingsproces i forhold til hele sit hidtidige liv, forandrer Karl John sig ikke. Overfor Jettes »Tiderne skifter!« kan han ikke stille noget op:

»Hun foreslog, at jeg  skulle se mig selv i en storre sammenhæng, og jeg  kiggede mig rundt i stuen men kunne kun fa 0je på hende.« (p. 39)

## 2.  Manden på

## nedtur

Bogens 2. del behandler mændenes rådvildhed gennem adskilli- ge faser fra indemuring over drukture i byen til genoptagelse af den traditionelle samlivsform med en anden pige  i rollen  som husmor. Jettes brud har truffet Leif uforberedt i den forstand, at han ikke har villet se i ojnene, at en ændring var under opsejling., Hans grundlæggende reaktion efter hjemkomsten fra Sverige er derfor et forsog på at fastholde hende fremfor et forsog på at finde ud af hvad der var i vejen. Bruddet betyder ikke noget opbrud ligesom  Karl John hænger  han smerteligt fast i den gamle. At Jette ikke er der længere er et fysisk, psykisk og ikke mindst praktisk savn, og han nægter at ac- mod en  ny  livsform  for Leif -ceptere det.

Konkret giver det sig udslag i at han ikke vil udlevere hendes ejendele fra lejligheden, i at han drommer hun kommer tilbage, og  i  at  han  tager  ud  for  at  hente  hende  »hjem« -selvfolgelig uden resultat. Samtidig sidder forsmædelsen over at det er hende, der er gået fra ham, dybt i Leif. I de mandlige konventioners verden er det et nederlag for det sociale omdomme, som i forste omgang far ham  til at mure sig inde i lejligheden  for at undgå konfrontation med andre. I anden omgang omdanner han symbolsk  nederlaget  til dets modsætning, nemlig at det er ham der har brændt hende af.  Det  sker  ved  at  han  samler alle  hendes ejendele sammen og sætter ild til dem:

»Nu er hun brændt af for evigt, sagde Leif. Den  satans kælling, hun havde nær trukket mig med!« (p. 139)

Jette smed Karl John ud af lejligheden. Ved Leifs hjemkomst bliver Karl John genoptaget. Han deler og deltager i Leifs reaktioner, omend i mildere form. Han forsoger ikke på noget tidspunkt at selvstændiggore sig i forhold til Leifs tilværelse eller at forklare ham  hvad der er sket med Jette eller mellem ham selv

og Jette.

Det er ikke nodvendigt for de to mænd at arbejde, og de kan derfor koncentrere sig helt om folelserne. På dette punkt foretager Ulrik Gras gennem arbejdslosheden en slags omvending af den  traditionelle  mandsrolle:  kvinden  er den  der kan  foretage brud og starte på en ny tilværelse -mens mændene sidder birksomme tilbage, begravet i folelser til halsen.

Okonomisk kan de to mænd klare sig for Leifs svenske opspa-

ring -og for Karl Johns arbejdsloshedsunderstottelse.  Derimod kniber det mere på det praktiske område.

Når Karl John genoptages i lejligheden er det dels fordi han er Leifs ven og medlever i sorgen, men det er også med den underforståelse at de praktiske opgaver nu påhviler ham. Karl John accepterer at gore indkob, men ikke at gå ind i husmoderens rol-

le som sådan:

»Jeg skulle fanme ikke ende i selskab med de hjemmegående, sidde sammen med dem og glo på hans roterende underbukser i vaskemaskinen.« (p. 74)

Problemet  loses  i  forste  omgang  ved  at  de får  en  evnesvag dreng, Thomas, til at kobe ind, gore (nodtorftigt) rent, vaske og lave mad.

Men  også denne model  betegner  en nodlosning. Jettes  seksuelle funktioner kan  Thomas ikke varetage, og efter den symbolske afbr~nding af Jette etablerer Leif hurtigt et forhold til en ny pige, Aase. Thomas ryger ud og Aase ind.

Aase  reprasenterer  tilsyneladende  alle  Jettes  eftergivende, passive  og konforme sider. Hun varetager det  reproduktive arbejde  til  perfektion,  og  hun  vil  gerne det  som Jette  vendte  sig imod: vzre hjemmegående, få bom. flytte i parcelhus. Hun lader sig hundse med af Leif.

Overfor Karl John er hun derimod fjendtlig  fordi  han  forekommer hende at vzre et forstyrrende og unormalt element i det parforhold hun onsker til Leif. Aases eneste fejl er, at hun ikke er Jette. Kun én  gang begår hun en selvstzndig handling overfor Leif,  nemlig  da hun  på et  vzrtshus tilkalder en ambulance til ham fordi han er doddrukken og aggressiv. Han bliver i stedet hentet af politiet og kommer i detentionen.

Overfor Aases opsxtsighed griber Leif igen til den type straffehandling som han foretog overfor Jette på det symbolske plan. Og denne gang får den reelle  konsekvenser  i forhold til den sageslose Aase: den h ~ n g n i n g der var mere eller mindre symbolsk ment bliver til  virkelighed, og hun d0r. Også i denne situation står Karl John i sin passive fastlåste tilskuerrolle.

## 3.  Flugten fra den ny virkelighed

Aases d0d fremtvinger et opbrud for Leif og Karl John. Men det bliver  ikke  et opbrud  der  forer  frem  til  nye  erkendelser,  men snarere en  flugt. Om Leif horer vi, at han far job i Grnnland. At tage til Grnnland er ensbetydende med arbejde og faste rammer, ordnet af andre:

»En flyvemaskine  ventede,  med oppasning ombord, bus ved ankomsten, indkvartering, kost og logi og arbejde ved siden af.« (P. 179)

Altså en flugt fra selvstzndig stillingtagen, fra revision af normerne. Karl John vzlger en anden flugtmulighed, han tager til K~benhavn, til  Istedgade, der minder om hans arbejderkvarter derhjemme. Hans mål er mere eller mindre diffust det banale at gå til bunds i storbyen, og det er n z r  ved at lykkes.

Et  velmenende  resocialiseringsfors0g  fra  nogle  intellektuelle socialisters  side  ender i  et  pinligt  sammenstnd  mellem  klassenormer. De intellektuelles solidaritet gzlder mere den abstrakte arbejderklasse  (»arbejderklassens  historiske  mission«)  end  det konkrete, utiltalende, gonorre-befzngte  individ, som oven i k0bet  udfordrer  dem  i  krocket.  Billedet  af  kystbanekollektivet forekommer dog en anelse stereotypt:

»Se, når  jeg  skal ind til Kobenhavn så tager jeg den direkte vej med kystbanen, sagde tandlægen. .  .  . Arkitekten bekræftede, og det lod længe, som talte de om trafikproblemer  men emnet var socialismen, og det drejede sig om at trække på samme hammel på vejen imod den, som de små hjul på kystbanen.« (p. 197)

Det  bliver  ikke de venstreorienterede  kollektivister der forhindrer  Karl John i at nå bunden,  men  to DKU'ere, som han har modt i toget på vej til Kobenhavn. De skaffer ham job  som tjener på et værtshus. Dermed ender nedturen for Karl John.

## 4.  Identitet og socialisation

Som tidligere nævnt er romanens hovedtema arbejdermændenes situation og reaktion  under dobbeltangrebet  fra dels kvindebevægelsen, dels krisen.

Det fremgår af forlobsanalysen, at krisen ikke skildres som en faktor, der umiddelbart er fremmende for de traditionelle  forholds  bevarelse.  Krisen  giver  tværtimod  stodet  til  opbrud  for mange kvinder, bort fra den tilpassede og underordnede rolle i ægteskabet, hen mod en ny selvstændighed. Kvindebevægelsen -og i romanen kvindeåret -bliver fodselshjælpere i selvstændiggorelsesprocessen.

Denne fremstilling svarer til en tendens i 70'emes Danmark, hvor antallet af udearbejdende kvinder i absolutte tal er steget, og hvor kvindebevægelsen  har konsolideret sig. En  anden tendens er traditionaliseringen, der nok især rammer de helt unge piger. Denne tendens indoptages også i romanen, gennem Aase, men fremstilles som sagt som dodbringende.

Konsekvensen  af  kvindefrigorelsen  bliver dermed at kærligheden ikke længere er mulig på den gamle måde, som ejendomsog undertrykkelsesforhold, som i 50'eme og 60'eme. Tideme er

skiftet, forholdet mellem konnene zndret.

Man kan godt forsoge tilbageskruning.  Men det er enten ensbetydende med idioti som det vises i forbindelse med den åndeligt  handicappede  Thomas,  der for  en  tid  overtager  husholdningsarbejdet i romanen.  Anderledes udtrykt:  kun  en sinke vil være tilfreds med at opvarte voksne mænd der godt kan tage vare på sig selv.

Eller også f ~ r e r det til dflden, som det næsten overtydeligt vises i forbindelse med Aase. Overfor et mennes,ke der er sa villigt til  underkastelse som hun er, og som har så lidt selvstændighed, træder de mest primitive herre-slave-mekanismer i funktion, og det ender med den svages udslettelse.

,Men nar det traditionelle forhold mellem k~nnene ikke Iængere er muligt, hvad så med de traditionelle k~nsroller? For Jette er denne side af sagen enkel: hun udvikler sig som selvstændigt individ. Problemet er mændenes. Kvindens selvstændighed betyder for den traditionelle mand fra arbejderklassen -som han fremstilles med  Leif og  Karl John som typiske eksempler -et identitetstab. I det ~jeblik kvinden selvstændigg~r sig har mændene ikke længere nogen til at bekræfte sig i deres identitet som mænd. Dermed skrider grundlaget for såvel deres arbejdsliv som deres privatliv.

Leif arbejdede for at være hovedfors~rger. Han ville ikke acceptere  arbejdsl~sheden,  fordi  den  invaliderede  ham  netop  i denne egenskab. I det ~jeblik han ikke længere har nogen at arbejde for, mister arbejdet sin mening.

Karl John er fra starten arbejdsl~s og i forholdet til  Jette er han kun »vikar« for Leif. Alligevel oplever han Jettes selvstændigg~relse som om hun unddrager ham noget. -Det at hun forholder sig til andre mennesker, til faglige og politiske problemer og til kvindebevægelsen (i stedet for kun til ham) f ~ l e r han som et personligt nederlag af uoverskuelige dimensioner.

Mens det lykkes for mange af kvinderne at finde en ny identitet, er det i Ulrik Gras' fremstilling langt vanskeligere for mændene. På dette punkt går Ulrik Gras i dybden. I den aktuelle situation viser det sig, at arbejdermændenes traditionelle fortolkningskategorier ikke blot er utilstrækkelige,  men at de faktisk er helt ude af stand til at indfange forandringerne, så de bliver forståelige, og så mændene bliver i stand til at handle i forhold til den forandrede virkelighed.

Nar dette er tilfældet  skyldes det  i  h ~ j grad socialisationen gennem skolen, arbejdslivet, værtshuslivet  og medierne.  Ulrik Gras går ikke særlig tæt  på pigeopdragelsen  i denne sammenhæng, men i en række flashbacks anskueligg~r han drengeopdragelsen som dels en politisk og klassebestemt socialisation -dels en socialisation  til  den »gamle« verden, til et bestemt  manster, som nu fundamentalt brydes op.

Arbejderdrengene er alle opdraget til klassebevidsthed i den forstand, at de er dybt mistænksomme overfor alt hvad der har med »overklassen« og dens livsform at gare. Mellemlagene  opfatter de  som  en  moderniseret  udgave af  borgerskabet.  Denne bevidsthed hviler på mange års erfaringer med klassesamfundet -men den er ude af stand til at forholde sig til det opbrud der er sket især i mellemlagene, og som i romanen fremstilles specielt i forbindelse med kvindebevægelsen.

Tilsvarende  har  drengene  i arbejderkvarteret  lært  at  socialdemokraterne (»Elefanten«) repræsenterer de »små« i samfundet, og at kommunisterne er nogle politiske uromagere. Det politiske  opbrud  på  venstreflajen  kan  de derfor  kun  made  med

rådvildhed.

Kanspolitisk har drengene lært at de skal beherske pigerne, at de skal være hårde, bestemte, kontante i deres forhold til pigerne. De skal elskes, ikke elske. Overfor den nye kvindetype bliver resultatet igen rådvildhed og afmagt.

Socialisationen er således naglen  til forståelse af den aktuelle situation.

## 3.  101 kilometerstenen

I  Elskere elsk far vi  socialisationen i flash-backs.  1 en  af Ulrik Gras' tidligere  romaner, 101 kilometerstenen fra 1974, indgår socialisationen også som et centralt tema. Denne roman er opbygget i 3 dele, hvor  l .  del fremstiller socialisationen i et arbejderkvarter der er identisk med Karl Johns, Leifs og Jettes. Bruddet med  kvarteret og  klassesolidariteten bliver i 101 kilometerstenen et personligt problem for hovedpersonen Arno, som han farst forvinder i det ajeblik han igen, i romanens sidste del, formår at tage stilling og solidarisere sig med de undertrykte, nu palæstinenserne. Der er således tale om en noget anderledes vægtning  i  vurderingen  af  arbejderopdragelsen end  i Elskere  elsk. Konformiteten  og  alt  det  utilstr~kkelige fremhæves  i Elskere elsk. Det  er også med  i 101 kilometerstenen. Men  der lægges stnrre vægt  på  nndvendigheden af det  som  Arno trods alt har lært som barn, nemlig  at tage parti  for de undertrykte, uanset hvilke  begrænsninger  eller fordomme de har:  »Mennesket  kan være en araber«.

## III:  Stammerne

- l. 40'er-generationens socialisation til 70'erne Stammerne fra savel l01 kilometerstenen som Elskere elsk.

betegner en  viderefnrelse  og uddybning  af  temaer Den er bredere anlagt end nogen af de forudgående romaner, mere omfattende i sine ambitioner. Med Stammerne fokuserer Ulrik Gras dels direkte  på  socialisationen,  40'er  generationens  socialisation  til 70'erne, igen ud fra arbejderklassens synsvinkel. Dels fokuserer han på 70'ernes klassemzssige, politiske og konspolitiske brydninger.  Sammenhzngen opstår gennem  hovedpersonen  Dino, hvis  udvikling folges gennem  romanen.  Forlobet er som i 101

kilometerstenen tredelt.

1. del går tidsmzssigt fra  1945 til ca. 1960 og har socialisationen som hovedtema. Den er fortalt i 3. person, og handler om Dino og hans opvzkst i Vestbyens arbejderkvarter. Den er holdt i przsens, hvilket kan  have flere grunde. Dels bringer det fortiden  nzrmere og aktualiserer den som noget der har betydning lige nu. Dels er det let at flette drengens umiddelbare sansninger og folelser ind i przsens-formen:
2. .  .  . »det er som om hans far mzrker det, for hans hånd kommer igen, langsomt  frem og tilbage,  lisså stot som kaffemollen, bare det vil vare ved altid.« (p. 12)

Fremstillingen vrimler med  konkret sansede detaljer der må vzkke  genkendelsens  fryd  hos  40'er-generation:  kaffemollen (jvf. citatet ovenfor), Richs, Foska  med Vitalius, hamstringstilbojelighederne, hvis der nu  skulle komme en  ny  krig, Tempo, O.S.V.

- Såvel 2. som 3. del omhandler »dette 70'er-liv((.  I begge dele er kzrlighed,  sporgsmålet om  hvordan  man  kan  leve sammen, koblet sammen med det politiske liv, sporgsmålet om forholdet mellem socialdemokratisk præget baggrund og DKP og VS som aktuelle alternativer.
- I  2.  del  samles  problematikken  specielt om  Gitte  og  DKP, mens den i 3. del centreres om Ann-Mari og VS. Både 2. og 3. del er fortalt af et jeg -Dino -og veksler mellem przteritum og præsens.

Romanens  hovedtemaer -40'er-generationens socialisation til  70'erne og 70'er-livet -er koncentreret  i titlen Stammerne. Ordet kan  forstås på flere planer, der hver især indeholder  forskellige synsvinkler på hovedtemaerne.

For det forste kan det betyde det solide og sikre, det samlende element, som i f.eks. »træstamme« eller »grundstamme((. Overfort på mennesker: dem man stammer fra, ordet konnoterer »af-

## stamning~.

For det andet kan det betyde det direkte modsatte: de usikre, dem der er handicappede i talens brug. Hjælp til denne betydning  leverer  romanen  selv  flere  steder,  klarest  måske  p.  177, hvor det hedder:

»Det ville i det hele taget blive svzrt for alle dem der ikke vidste hvilket  ben  de skulle stå på. Hun [Gitte] sagde at det gik til hodet; man blev stammer af det.«

Og for det tredje kan det vzre et synonym for »klanerne«, en gruppe, gerne blandt  naturfolk, der h ~ r e r sammen. Mellem de enkelte stammer kan der opstå stammekrig. Alligevel har stammerne fzlles livsmåde og  forestillingsunivers,  der  kendetegner netop dem og adskiller dem fra andre.

Modsztningerne  i  arbejdersocialisationen  fanges  på  denne måde ind i kort begreb, som en grundlæggende modsztning mellem det oprindelige, naturlige, sikre -og det utilstrzkkelige og usikre.

## 2.  Barndom -50'erne

Bogens 1 . del har som sagt socialisationen som hovedtema. I den forbinde.lse  inddrages

- -skolen
- -boligkvarteret og fritiden
- -forældrenes arbejde og familielivet
- -det politiske liv

Fremstillingsmzssigt sker det ikke skematisk, men sådan at forbindelserne mellem de forskellige områder hele tiden er nzrvzrende.  For  klarhedens  skyld  skal jeg  her behandle  områderne hver for sig, men  undervejs kommer jeg  også ind på sammenhzngene.

## Skolen

Skolen er »den store kommuneskole.« Den er hierarkisk opbygget.  @verst i  hierarkiet  står skoleinspekt~ren, derefter kommer Izrere af forskellige slags og med forskellige sympatier. Domine- rende er de lærere der foretrækker elever fra overklassen, som f.eks. Dinos klasselærer og inspekt~ren. Men der findes også 1ærere med en vis sympati for arbejderb~mene, som regnelæreren Storgaard og gymnastiklæreren Frederiksen.

Næste  trin  i hierarkiet  udg~res af overklasseeleverne,  der er sikre på at komme i mellemskolen og har gymnasiet som senere mål. Derefter kommer de almindelige elever, herunder arbejderb~mene, hvoraf hovedparten  kommer i fri mellem og går ud af skolen efter 7. klasse.

Nederst  befinder  hjælpeklasseeleveme  sig.  De  må  vente  til sidst med at komme ind, når klokken  ringer, og betragtes  med foragt  af alle. Samtidig er truslen om at komme i hjælpeklasse konstant  nærværende for mange af de almindelige elever, også Dino.

Lidt på tværs af denne opdeling mellem eleveme går en anden:  nemlig  mellem  »n~gleb~mene«, hvis  mor  arbejder  på spinderiet, og de b ~ m hvis mor er hjemmegående. N ~ g l e b ~ m e nes madpakker er kedelige, og de skal selv varme mad, når de kommer hjem, mens de hjemmegående modres bom får spændende madpakker med -og ventes med varm mad, når de kommer hjem.

Skolen opleves således af Dino som en stærkt klassedelt utryg og diskriminerende sammenhæng, hvis egentlige formål er hurtigt  at sortere eleveme efter stort set allerede fastlagte  retningslinjer. Efter at eleverne er  blevet delt hedder det således:

»Skolen er på en måde blevet lettere, lærerne ved godt at der ikke læres en skid, og derfor kan de allesammen  slappe af. De studerende er sendt videre, de klogeste med spidsede blyanter på gymnasiet. Uden for klassevinduet ligger fabrikken og venter på resten, det kan næsten ikke være anderledes.« (p. 76)

Konkret oplever Dino klassedelingen gennem sin forelskelse i bagermesterdatteren  Linda.  En  enkelt gang får Dino lov  til  at f ~ l g e hende  hjem, men  han  indser  hurtigt  at forelskelsen  ikke kan  overvinde klassebarrieren. Linda ender da også på gymnasiet,

»og der er ikke noget at stille op. De vil blive klogere og klogere for hver dag, Dino kan se dem forsvinde, som ind i en anden verden, hvor han ikke har nogen adgang.« (p. 77)

Skolen er på én gang en  kopi af det klassedelte samfund -og en forberedelse og tilpasning til det.

Dinos eneste mulighed for at »snyde« i det på forhånd fastlagte  monster og f å   del i verdens rigdom er, mener han, at tage til sas. Konkret repræsenteres denne mulighed for brud og frihed i romanen af Dinos onkel Arkibal, der farst er langturschauffar, dernæst  samand, og  som  altid  dukker  op  med  luksusgaver  til Dino: appelsiner, elektrisk tog o.s.v. -og med en aura af eventyr omkring sig.

## Boligkvarteret og fritiden

Ligesom skolen er opdelt er byen det også. Den grundlæggende opdeling går mellem Vestbyen, et kvarter af lejligheder fortrinsvis for arbejdere, og bakkerne,  hvor de mere velhavende bor, i

parcelhuse.

Arbejderkvarteret  i  Vestbyen  er præget  af  to modstridende holdninger.  På den ene side en ambition mod opstigning, mod bedre materielle forhold, mod »Bakkerne«. Denne holdning er særlig typisk for kvinderne. Således viser Dinos mor, Esther, sig som lidt af en snob i sin omgang med kunderne -hun er syerske -i sit valg af slagter o.s.v.  Hun vil gerne ud af kvarteret. Og på den anden side er der en vis hygge, en vis f~llesskabsji3lelse omkring det at bo i Vestbyen, konkretiseret i mændenes samvær i kabmandens baglokale, hvor der spilles kort, snakkes politik og drikkes  bajere.

Nedadtil er Vestbyens befolkning afgrænset i forhold til de arbejdslase,  spritterne  på  havnen,  »rosset«  som  Esther  siger.  I modsætning til de voksne har barnene en vis mulighed for kontakt med begge de to verdener der ligger udenfor arbejderkvarteret. Men kun en kontakt der bygger på iagttagelse. Dino tilbringer uden  sin mors vidende  mange timer i havnekvarteret,  hvor han iagttager  livet omkring værtshuset  Lumskebugten og spritterne. Og skolekammeraten Fido går med aviser i Bakkerne og udmaler overfor Dino hvor meget  luksus der findes. Kontakt-

mulighederne gennem skolen er som sagt ikke store.

Endelig er der badeanstalten og biografen som muligheder for indsigt i andres indretning og liv.

## Arbejdet og familien

Den  opdeling  der  karakteriserer  tilværelsen  i  skolen  og  byen gentager sig i arbejdet. Dinos far, Paul Ejnar, er familiens hovedforsorger. Han arbejder på den fabrik der ligger udenfor skolen. Ligesom skolen er fabrikken hierarkisk opbygget.

@verst  befinder fabriksejeren sig og nederst arbejderne:

»Fabrikanten bestemmer over Dinos far og alle de andre arbejdere, Dino har aldrig set ham. Fra det overste vindue kan han se ud over fabrikkerne og holde oje med arbejderne. -Kender du fabrikanten?  sporger  Dino  sin  far,  han  siger ja  men  han  siger ikke,  hvor  godt  han  kender  fabrikanten,  så de  har  nok  aldrig modt hinanden. Men det er fabrikanten der ejer det hele, og forst ude på gaden er det, som om han ikke længere ejer Dinos far.« (p. 34-35)

Opdelingen indenfor fabrikkens mure skildres ikke, fordi det hele er set fra Dinos synsvinkel.  ,Men portneren, hvis funktion er overvågning, nævnes som en person  der adskiller sig fra arbejderne,  og  som  altså  befinder  sig  på  en  plads  længere  oppe  i hierarkiet.

Hvad Paul Ejner egentlig laver på fabrikken fremgår ikke. Det centrale i Dinos bevidsthed  er at hans identitet som  menneske udslettes i det ojeblik han  forsvinder ind i fabrikken. Poul  Ejner er ikke bevidst utilfreds med at arbejde på fabrikken. I hvert fald foler han sig utilpas ved lediggangen under den lockout med efterfolgende  strejke, som skildres i  bogens start. Utilfredsheden ligger snarest latent, som et vagt onske om noget andet og bedre.

Lediggangen under strejken giver stodet til at dette onske aktualisere~ og Poul Ejner forsoger sig med en anden type arbejde, et  konkret  og  overskueligt  arbejde,  som  han  godt  kan  lide  og som han er dygtig til, nemlig at fremstille altankasser.

At blive selvstandig står for Poul Ejner og med ham mange af de andre arbejdere som adgangspas til en helt anden type tilværelse,  en  tilværelse  hvor  han  selv bestemmer  over sin arbejdskraft, hvor han har glæde af sin produktionsproces, og hvor han ved flid måske kan skaffe sin familie et hus på bakkerne.

Poul  Ejner kan  imidlertid  nok  overskue produktionen,  men ikke  distributionen  af  altankasserne.  Efter  at  han  har  faet sin egen  lille butik  lober en  repræsentant  med  pengene,  og  drom- men om opstigning til småborger brister: »fra nu af skal de altid blive boende i kvarteret.« (p. 30)

Da fabrikken omstiller produktionen fra kakkelovne til oliefyr bliver Poul Ejner arbejdslus en kort periode. Derefter får han arbejde som truckforer på havnen, hvor han indgår i et sjak på fire, der ret  selvstændigt  tilrettelægger  arbejdet. Gennem  dette arbejde bliver han igen et mere helst~bt menneske:

»Det er som om Poul Ejner ikke længere bliver snydt, de må have snydt ham meget på fabrikken, tænker Dino.« (p. 85)

For Dino betyder faderens skift at han far lejlighed til at være meget  mere sammen  med  ham  end f0r. Hvor  han  tidligere  så ham blive opslugt af fabrikken og senere komme ud af den igen, deltager han nu i både arbejdet og det sociale samvær i pauserne

på havnen.

Dinos  mor,  Esther,  bidrager  til  familiens  fors~rgelse  som hjemmesyerske. Desuden  varetager  hun  husholdningsarbejdet, men symaskinens summen er den mest karakteristiske lyd i lejligheden. Arbejdet som syerske giver anledning til en vis social kontakt, ledsaget  af megen  kaffedrikning (»Skulle det være fem dråber til?«). Hun opfatter sit arbejde som et slags sikkerhedsnet

under familiens eksistens.

Hendes holdning til sit eget og Poul Ejners arbejde og til tilværelsen  som  helhed  er i ~vrigt gennemsyret  af en  lammende social angst, der fuldstændig fortrænger lyst, glæde, udfoldelsestrang,  sanselighed, nysgerrighed  eller  andre  livsbekræftende kvaliteter.  Hun opmuntrer Poul Ejners fors~g på social opstigning samtidig med at hun er fundamentalt skræmt i forhold til det:

»Bare det nu ikke går galt, Poul Ejner. Det ville være så flovt hvis du ikke kan klare det, og du skal ikke regne med at du kan komme tilbage. Så har vi kun mit sytvj.« (p. 28)

Forlpbet  bekræfter (naturligvis) hendes  værste  forudanelser, og herefter mener hun at Poul Ejner b0r blive på fabrikken resten af sit liv. Hun forholder sig stærkt misbilligende til hans job som  havnearbejder  og  får da  også  forpurret  hans deltagelse  i sjakkets flyrejse til Kobenhavn, der ellers skulle have været hans livs eventyrligste  oplevelse,  hans f0rste og måske eneste anledning til at nyde fabrikanternes glæder -oven i kpbet på arbejds- giverens regning.

Denne episode er i 0vrigt karakteristisk for deres samliv som sådant. Poul Ejner har begyndt sit arbejde på havnen mod hendes vilje, delvis som et beskedent  o p r ~ r mod hendes angst  for deklassering, hendes konformitet, hendes kedsommelige organisering af dagligdagen, som  han  i 0vrigt  selv er dybt præget  af. Hans rejse til b b e n h a v n  sammen med de tre arbejdskammerater  ville  repræsentere  et  brud  på denne dagligdag, en  åbning, mulighed for nye erfaringer. Det vil hun ikke tillade. Især er hun skræmt over den mulighed for seksuelle svinkeærinder, som turen også repræsenterer:

»Jeg har altid været dig tro, og jeg  kræver det samme af dig. Selv f0r  jeg traf dig var  jeg tro, du skulle ha mig ren!« (p. 97)

Esthers sociale angst er et krav om en tryghed så stor at den konstant begrænser og indsnævrer. Ved at fingere sygdom vinder hun kampen om k~benhavnerturen. Dino har mest sympati for sin far, men han konkluderer alligevel:

»Det er synd for ham, men det er det osse for Esther. Det er synd for dem begge, selv om det ikke er til at sige hvorfor det skal være sådan.« (p. 100)

Modsætningen til den trygge, men indskrænkende og bomerte familiesammenhæng, og til den type arbejde som Dinos forældre kan fa, repræsenteres igen af onkel Arkibal. Onkel Arkibal har ikke familie, men er »fri«. Hans arbejde som langturschauff0r er for Dino forbundet med eventyr, spænding, dramatik, luk-

sus. Han t0r alt det de andre kun d r ~ m m e r om.

Han t0r tage retfærdigheden  i sin egen  hånd: ved en grundhan  den  repræsentant  der sn0d  Poul  Ejner,  og han  slår ham under slagsmål ihjel.  Efter at han  har afsonet  en Poli-

lovsfest m ~ d e r dom for uoverlagt  manddrab tager han bort som s~mand. tisk er han uorganiseret, men har venstreradikale sympatier.

Gennem sit indblik i f ~ r s t og fremmest faderens arbejde, som er det han bedst kan identificere sig med, kommer Dino til at tage afstand fra de forhold der muligg~r at fabrikanten  kan »eje« arbejderen på fabrikken. Mere positivt forholder han sig til det relativt  frie arbejde på  havnen.  Han  er glad  for at moderen  er hjemmearbejdende  og for den tryghed  han  far i familien. Men han forstår ikke hvorfor trygheden i den grad må virke kvælende på  livsglæden og udfoldelsesmulighederne.  Mest positiv er han da barndommen slutter derfor overfor onkel Arkibals alternativ:

»Om en måned skal Dino ud af skolen. Fabrikken ligger overfor. Men han tænker osse på at der er andet end fabrik. Der er havnen og fjorden som onkel Arkibal fulgte da han sejlede i kajak,  med vinger om orerne, og forsvandt ned under himlen.« (p.

117-1  18)

## Det politiske liv

For Dino er det politiske liv, som han får kendskab til i sin barndom, opdelt i to dele.  Der er dels Socialdemokratiet som hans forældre og de fleste andre arbejdere  stemmer på.  Dels er der DKP som et mindretal af arbejderne bakker op. Dino får sin politiske skoling ved at lytte til mændenes diskussioner nede i k0bmandens kælder og på havnen. Socialdemokratiets politiske repræsentanter er »elefanten« (Wulf) og  »Sporskifteren«, der er borgmester. Begge nyder stor tillid hos de fleste arbejdere:

»Wulf er Vestbyens mand, han holder med de små i samfundet, han har ikke glemt hvor han kommer fra, og han bor stadig i Vestbyen« (p. 86) siger Poul Ejner om Elefanten.  På det punkt er  Esther  og  han  enige.  Trods  sit  snobberi  bekender  hun  sig

fuldt ud til Socialdemokratiet:

»Det  skal  ingen  hemmelighed  være  at vi  altid har  stemt på Socialdemokratiet, og det vil vi osse gore i fremtiden, når Wulf

bliver borgmester.« (p. 10  1)

Socialdemokraterne  står for arbejdsfred  og  moderat  reformpolitik,  mens  kommunisterne,  der  primært  repræsenteres  af havnearbejderen Thorvald, står for politisk uro, strejker, ballade (»Det er kommunisternes skylda). Og så står de for kritik af so-

cialdemokraterne:

»Thorvald  kender  den  egentlige  grund  til  ~genavnet.  Man kan  ikke stole på en sporskifter der skifter efter vinden,  og en elefant kan være lunefuld som i cirkus Benneweis~. .  . (p. 87)

Det viser sig da også at Elefanten »glemmer« at skaffe onkel Arkibal en bil gennem Varedirektoratet, hvad han ellers havde

lovet. -Omvendt forholder socialdemokraterne sig ligeså kon- sekvent  fjendsk  overfor  kommunisterne.  Om Thorvald hedder det således

.  .  . »det var ham der stod for strejken, men han ville ikke b0je sig  for  flertallet,  som  Dinos  far, da stemningen  vendte, og  det skyldtes at han blev styret fra Moskva, Dino har h0rt det i  k0bmandens kælder. Det var Elefanten der sagde det,« .  .  . (p. 56)

Dinos konklusion på sin politiske opdragelse er at Elefanten og den lille borgmester bestemmer for meget, at de indskrænker folks mulighed  for selvbestemmelse, sådan som det vises under grundlovsfesten. Og at han »vil vide hvad en kommunist er« (p. 75).

Hverken familiemæssigt, arbejdsmzssigt eller politisk  er Dino således parat til at overtage sine forzldres normer, men alligevel har de på forskellige måder mzrket ham, hvad bogens f0lgende to dele bl.a. handler om.

## 3. 70'erne

Mellem bogens 1. og dens 2. del ligger et slip på godt 15 år. I den tid har Dino arbejdet som ufaglzrt på spinderiet og på den lokale venstreavis' trykkeri. Ved indledningen til 2. del er Dino formelt arbejdslos, men reelt arbejder han sammen med Thorvalds datter Gitte, der er DKP'er og en del andre, på landets ferrste alternative avis.

## Avisprojektet

»Bladets redaktionelle linje var tværpolitisk  til venstre for midten. Det var altså iszr arbejdere og andre lernmodtagere  som vi henvendte os til.« (p. 122)

Avisens medarbejdere deles om skrivning og teknisk fremstilling af avisen, men der er en tendens til at overlade det praktiske til  Dino, som har erfaringer fra et trykkeri. Blandt medarbejderne går der et fundamentalt skel mellem de skråsikre, frelste med de færdige losninger, og dem der hele tiden reflekterer og problematiserer: Hvordan kan man lave alternativ journalistik uden at forråde kilderne? -hvordan tilfredsstille lzsemes behov for information  der har noget  med deres eget  hverdagsliv at g ~ r e ? -hvordan undgå kun at k ~ r e på forargelsesstof?

linje, Dino på trods af at

Gitte er reprzsentant for den f~rste også han nu er medlem af DKP, for den anden.

Avisprojektet er trzngt fra tre sider. Det definerer for det f ~ r ste sig selv som en afl~ser for den socialdemokratiske avis, der er afgået ved  pressed~den.  Men  de lokale socialdemokrater tager

afstand fra avisen -og  avisen fra dem.

For det andet er avisen trzngt af det  lokale pressemonopol, venstrebladet, hvis professionalisme det ikke kan leve op til, og som det ikke kan  konkurrere  med hvad  nyhedsdzkning angår. Situationen  demonstreres  i en  n~ddeskal: mens de alternative sidder og diskuterer om de skal bruge en protest  fra Charter 77 med den mulige konsekvens, at avisen slet ikke kommer ud den dag, sidder de professionelle og fylder lokalspalten og får avisen fzrdig.

Og for det tredje er avisen  trzngt i forhold til den landsdzkkende sensationspresse,  der også k ~ r e r på  forargelsesstof,  men som -igen -g0r det mere professionelt.

Dino er den som nyder s t ~ r s t tillid ude i byen, blandt avisens kilder og modtagere, men blandt medarbejderne står han ret alene med sine anfzgtelser.  Den  linje der sietter  sig  igennem  g0r bladet til de frelstes propagandablad, og de Izsere, der tror på at bladet kan og vil g ~ r e noget for dem, svigtes i virkeligheden.

## Kzrlighed og DKP

Tzt sammenvzvet med bladprojektet er Dinos forhold til Gitte og hans politiske projekt.

Et  af  resultaterne  af  Dinos  politiske  opdragelse  i  barndommen var som sagt, at han ville  finde ud af hvad  en kommunist var. Som led i dette politiske  projekt melder han sig ind i  DKP, bryder  med  sin  socialdemokratiske  baggrund,  forzldrene  og »Elefanten«, og går over til »Thorvald«. Stzrkt medvirkende til denne overgang er Thorvalds datter Gitte, som Dino en  overgang bor sammen med, og med hvem han fors~ger at finde en ny måde at leve sammen på. Men det socialdemokratiske barn går ikke særlig godt i spænd med det kommunistiske.

Gittes svar på hvad en kommunist er bekræfter  i en vis forstand  Elefantens karakteristik.  Overfor Dinos konkrete  anfæg-

telser har hun altid abstrakte argumenter:

»I enhver situation er der godt og skidt, revolutionært og reaktionært. Vi  kan ikke smide den dialektiske materialisme, læren om modætningernes kamp og enhed, overbord!« (p. 149)

Gitte er som Thorvald præget af »absolutisme«:

»Osse  hun  accepterede  uforbeholdent  partiets  dispositioner med handling f ~ r s t og diskussion om det bagefter, som et fami-

1ieanliggende.a  (p. 152)

Hendes  engagement  i  klassekampen  kan  der  ikke  stilles sp~rgsmålstegn ved, men nok ved hendes måde at være engageret på.

Opbruddet i hendes og Dinos forhold tilskriver Dino hendes engagement i kvindebevægelsen.  Henned videref~res en af linjerne  fra Elskere  elsk. Dette engagement får Gitte til at undsige det traditionelle parforhold,  hun vil  finde andre måder at leve på, og hun kmer sidelobende med forholdet til Dino et forhold til en  k~benhavnsk  kommunistisk fagforeningspamper,  der hvad partitroskab angår ligner hende selv. Dino reagerer ved at etablere et forhold til en arbejderpige fra Vestbyen, Lizzie, der forholder sig langt mere traditionelt og accepterende til ham.

Som en d r ~ m han ikke vil være ved slæber Dino rundt med en ballast af forventninger, som han har fået ind gennem sin socialdemokratiske  opdragelse.  Hans fars forventninger til  ham  var: »Nu går du ud af skolen og finder dig et job  og bliver gift!«  (p. 125)

Det g0r han ikke, men på en vis måde ville han gerne:

»Det stod mig mere og mere klart at jeg  ville være bedst tjent med  en  plads  som  kommunebogholder  i  et  moderne  kontorlandskab under opsigt af autoriserede revisorer, daglige visitter i Elefantens gemakker og opkald til statsforvaltningen. Derhjemme skulle der så gå en lille kirkegift pige, gerne damefris~r på halvdags  der ikke kneppede uden  om, og vi  skulle kunne sige uden at blinke: Farst da foråret kom så vi de nye naboer der var flyttet ind i parcellen ved  siden af!  Sommeren lang blomstrede vores have, og der kom en mand fra TVs havemagasin, og min kone udtalte at hun  rev  mellem  planterne  mens jeg  tog  mig af det hårde. Dog skete det at vi byttede roller, og det var netop det rare  at vi  kunne deles om det. Hun var kortklippet  og diskussionslysten og iderig med hensyn  til  hvor jeg  skulle grave, men heldigvis var hun indstillet på et kompromis selv om hun havde mest lyst til  at flytte rundt på bedene. Der var to kzkke unger i zgteskabet, en dreng og en pige, drengen slog grzsplznen og pigen  vaskede op, det var sondag, og jeg  så fodbold i TV. En tilbudsand stod i passende temperatur med henblik på aftenen, og ude  på lokummet var der et lyserodt nupret tzppe på brzt og gulv; rensemidlerne stod så hojt  oppe at bornene var uden  for livsfare.  Vil  du  så  lige  holde  kzft,  gamle  fortidsknepper!~ (p. 164)

Som  folge  af  disse  modsztninger  begynder  Dino at fole  sig som »politisk stammere, som »retarderet«, »uden social rodfzstelse«, hjemlos både i forhold til socialdemokraterne og kommunisterne. Han reagerer  med drukture og ved som sagt at opsoge Lizzie, der ligesom han er politisk stammer. Men finder ingen losning.

Skematisk  kan  modsztningerne  i  2.  del  resummeres  på  flg. måde:

Dino:

socialdemokratisk baggrund:

Esther og Poul Ejner

konkret

erfaring

individorienteret

usikker, »politisk stammer«

problematiserer avisprojektet Gitte:

DKP-baggrund:

Magda og Thorvald

abstrakt

dogmer

partiorienteret

urokkelig  som  en  trzstam-

me, »stalinist«

tror ubetinget  på avisprojektet

begge: arbejderklassen, Vestbyen

I  romanens 3. del har Dino mprdt en ny pige. Ann Mari er gymnasielzrer  i  pzdagogikum,  med  overklassebaggrund  og  VS- sympati. Hun repræsenterer mellemlagene, der hermed inddrages mindre karrikeret og mere nuanceret end det var tilfældet i Elskere elsk.

## Kærlighed, DKP og VS

Dino er nu f~lelsesmæssigt og seksuelt engageret i to forskellige piger på én  gang. Desuden har han Lizzie i baghånden. I f~rste omgang mener han at det han g0r er at tage kvindebevægelsen på ordet og rent faktisk eksperimentere med nye samlivsformer, sådan som Gitte krævede det af ham. Men Ann Mari mener noget andet: »Det her er en banal trekanthistorie.« (p. 249)

Hvad enten det er et eksperiment med nye samlivsformer eller  en  banal  trekanthistorie  kræver  hver  af  de  to  involverede kvinder -og Lizzies bror på hendes vegne -at  Dino foretager et valg. Dino er efterhånden mest tilb~jelig til  selv at fortolke  forl ~ b e t som et gammeldags drama -og give det en gammeldags afslutning. Inspireret af dels barndomskammeraten Fidos selvmord, dels af  onkel  Arkibals selvtægt overfor repræsentanten, k ~ b e r Dino en revolver, som han vil skyde Gittes k~benhavnske formandsboss med!

Men  denne form  for gammeldags  afslutning afvendes  af en anden: Han får en opringning fra Gitte der fortæller at hun har forelsket sig i en tredje mand, og nu vil flytte sammen med ham. Den,  helt melodramatiske  afslutning er dermed overfl~diggjort, og Dino hoverer en anelse over banaliteten  i Gittes valg: »Det liv du pegede på for os var vel nok slet ikke dig?« (p. 307)

Ligesom i 2. del  er kærlighedsdramaet gennemvævet  af den politiske  problematik.  Men  modsætningerne  har  forskudt  sig med Ann Maris tilsynekomst.  Næsten symbolsk bor Ann Mari i et h~jhus, hvorfra man har udsigt over såvel Vestbyen som bakkerne,  men  står udenfor  begge  de »gamle«  kvarterers livssammenhæng. Politisk er Ann Mari et udtryk for de intellektuelles socialisme. Hun har gjort op med  sin småborgerlige baggrund, men forholder sig stærkt kritisk til såvel Socialdemokratiet som

til DKP:

»DKPs ledelse kvalte revolutionen nedefra. De kunne f å   folk i kog på en arbejdsplads hvorefter de skruede ned i overensstem- melse med de aftaler som de selv var bundet af. Det nzrmede sig i betznkelig grad socialdemokratisme!« (p.  235)

Sovjet kalder  hun  en »forbenet bedstefarstat«,  og hendes vision om socialismen er vzsentligst inspireret af Kina -og af teo-

retiske studier i klassekampens historie.

Dino reagerer på to måder overfor Ann Maris politiske kritik. Dels med vrede og irritation: »Hun manglede kendskab til hvad der r0rte sig i arbejderklassen,« (p. 235). Dels med -i forlzngelse af sine gamle anfzgtelser -at melde sig ud af DKP. Han går op og deponerer sin partibog hos Gittes far, Thorvald. I hans politiske univers rubriceres Ann Mari som »strammer« i modsztning  til  ham  selv, den politiske  stammer. Samtidig stiller  han krav  om at han, Dino, hans erfaringer  med sine forzldre, med sin barndom, med Gitte og Thorvald skal kunne rummes indenfor en politisk forståelsesramme,  f ~ r han kan vzre med:

»Man kan ikke bare kappe over, s0ge husly og stznge doren. Vi  må videre folkens. Spredes og m ~ d e s igen og dele vore erfaringer med hinanden. Der må vzre en sammenhzng i venskaber og  kzrlighed,  kontinuitet  på  kryds og tvzrs.  Hvad  siger du  så brormand! Jeg siger skal det vzre på den måde så er jeg  med.« (P.  307)

Bogen  anskueliggor således  de  forskellige  betydninger af stammerne som jeg nzvnte indledningsvis. Arbejderne er -hvad enten de er socialdemokratiske eller kommunistiske -både det solide fundament og de politiske  stammere. Afstamningen  kan man ikke I ~ b e fra. Hvordan man skal overkomme de partipolitisk bestemte spaltninger og den politiske  stammen siger Ulrik Gras ikke så meget om. Bogens slutvision indeholder  et o p g ~ r med undertrykkelsen  i alle de situationer han  husker fra fortiden -og  en  forening af alle bogens  hovedpersoner,  inclusive

Ann Mari. Det er en smuk, men ukonkret vision.

Men Ulrik Gras er jo  ikke den eneste der ikke ved  hvordan det skal lade sig gore. Og hans diagnose af problemerne er i hvert fald vzrd at tage med for andre der spekulerer over dem, fordi har beseksualitet, hverdagsliv og

han ikke begår den fejl  som så mange på venstrefl~jen gået og lidt under: at holde f~lelsesliv, politik skarpt adskilte.

Tematisk sker sammenkoblingen ved at alle de handlende og folende personer også er politiske personer, og ved at den udvikling som de gennemgår på et område også får konsekvenser på andre  områder.  Barndommen  hænger  sammen  med  nutiden, når man bliver forelsket kan man også komme til at skifte politisk  holdning (og omvendt), fantasien  og  d r ~ m m e n e kan  være bagstrzveriske men alligevel virksomme, også hos de progressi- ve.

## Sammenh~ng

## og stil

Hvis man betragter Elskere elsk og Stammerne under et, er det karakteristisk, at det er mændenes situation i  70'erne der fokuseres skarpt på og gås i dybden  med.  Kvinderne fremstilles mere stereotypt og overfladisk. Kvindesocialisationen  inddrages ikke i  szrlig h0j grad  til  forklaring af  kvindernes adfærd og problemer. Kvindebevægelsen indgår især indirekte, gennem de konsekvenser som den har haft for romanernes kvindelige -og dermed også mandlige -hovedpersoner. I en vis forstand kan romanerne derfor  ses  som modstykker til  70'ernes kvindelitteratur; nemlig i den forstand, at de tager problemer, omkostninger, forandringer op, som er blevet  fremstillet  i  kvindelitteraturen,  og forholder sig til dem ud fra mandens synsvinkel.

Denne synsvinkel er et sammensurium af fulelser og overvejelser der ligger bag de mandlige hovedpersoners reaktionsm~nog  overvejelser  indgår både  kærlighed  og had, tiltrzkning og frastudning,  respekt og fjendskab, (bevidst) vilje til  forståelse og (mere ubevidst) voldsom reaktion  imod alt

stre.  I  disse  f~lelser det som kvindebevægelsen  står  for.

Tilsvarende  kan  romanerne  forstås  som  modstykker  til  de ideer og udtryksformer som er gængse indenfor den organiserede venstrefloj. Disse ideer og udtryksformer er fattige og flade, paroleagtige,  endimensionale. De kan  ikke indfange kompleksiti-

teten i virkeligheden.

Romanerne er således skrevet ud  fra en bestræbelse på at få hele det indre bagland med, at Izgge de nemme l~sninger bag sig for at fa fat i  de modsigelser der indgår i  vores liv. Og der er vel at mzrke tale om modsigelser der, hvis de ligger brak, nemt kan f ~ r e det enkelte individ til desillusionering, kynisme eller reak- tion. Altsammen aktuelle tendenser.

Det er Ulrik Gras' pointe at også de progressive ejer en indre svinehund; også hos dem er bagstrzveriske dr~mmere og fantasier  virksomme.  Det  fortrzngte og  det  reaktionzre  ligger  lige under overfladen, og det bekzmpes ikke med  korrekte paroler

eller med kritiske angreb.

Når man er ulykkeligt forelsket, er paroleme om at finde frem til nye samlivsformer vand ud af 0reme. Og når man er trzngt, kan selv nok så berettiget kritik og angreb fra venstre fremkalde reaktion:

»Mangelfuldheden lå hos mig, og jeg  mærkede det mere end nogensinde hvis det var Birgit der provokerede. Hun gjorde mig afmzgtig, med en plump vrede som en knast i hovedet.

## -Jeg  fik ikke noget svar, Dino!

Birgit så udfordrende på mig. Saksen i min hånd loftede automatisk det ene ben og pegede mod hendes hals. Sådan fremkaldtes  en  fascist,  og  det  vidste  hun;  szfoli  vidste  hun  det  godt«.

(Stammerne, p.  153)

Virkeligheden -også  de progressives -er mindre skematisk og mere kompliceret end det fremgår af venstrefl~jens kogebog.

Når Ulrik Gras så skarpt kan få afdzkket modsigelseme skyl-

des det -også -hans fremstillingsteknik og hans stil.

De  f~rste boger  som  Ulrik  Gras har  skrevet,  Mandskabet (1965)  og  Kajplads  (1967),  begge  novellesamlinger  med  s0mandslivet som tema, er holdt i en stilfzrdig realistisk stil. Med romanen Fatimas hånd fra  1971 bryder Ulrik Gras med såvel tematik  som skrivemåde. Fatimas hånd tematiserer branden  i verden -en brand der også når ind i en dansk provinsby -og g0r det i en rablende modernistisk sprzngt prosa.

101 kilorneterstenen fra  1974  er  mindre  sprzngt  og  mere struktureret gennem sit tredelte forl~b og sin fastholdelse af en udviklingshistorie som synsvinkel. Som tidligere nævnt beskzftiger den sig med forholdet mellem socialisation og nutid og peger på den måde frem mod Stammerne.

Det  karakteristiske for Elskere elsk  og  Stammerne er at de overvejende er skrevet i jeg-form. Det er en form, der går meget t z t   på hovedpersonen og som  er  velegnet til stream-of- consciousness-teknik,  associative  forl~b, dxkket  direkte  tale, brud, spring. Alle disse muligheder udnyttes af Ulrik Gras.

I Elskere elsk er det en kilde til megen morskab for Izseren, at fortxllingen berettes  af  Karl  John,  der  ikke  forstår,  hvad  der sker. Det er oplagt at forfatteren  udnytter spxndingen  mellem den intetanende,  uforstående  fortxller og  det  barske  begivenhedsforlc~b  til  netop  at  fremhzve  alle  Karl  Johns  traditionelt mandlige og reaktionxre trzk. Han udstiller dem.

Samtidig er der også en vis grad af indforståethed mellem forfatter  og  fortxller, der  isxr kommer  frem  under  de  mange  og lange drukture. Måske er der for mange og måske er de for lange. Men de er i hvert fald gode til isxr én  ting: de sxtter fortxlleren i en sxrlig stemning af modtagelighed og labilitet, der på en gang åbner op for de karakteristiske  modsxtningsfyldte  erkendelser og  bevidsthedsskred  og  viser  hvor blokeringer  findes.  Bevxrtningen er ikke kun stedet for eskapisme, selvhxvdelse og brovtende mandesnak, men også for frig~relse. Netop i den sammenhxng udfolder  de associative forlnb sig, hvorigennem  fortid og nutid,  socialisation  og  handlingsmuligheder  i 70'eme, sammenkxdes.

Måske kan man sige at Ulrik Gras i Elskere elsk g0r sig opgaven  lovlig let ved generelt at indlegge så klar distance til fortxlleren. Lxseren kan let skubbe problemerne fra sig som atypiske, som problemer der kun opstår for tilbagestående  uoplyste individer.

## Anderledes i Stammerne.

I  Stammerne er der ikke sxrlig mzrkbar distance fra forfatterens side i forhold  til  fortxlleren.  Det bevirker at problematikken  omkring de progressives  fortrxngte bagland  fremstilles på en mere solidarisk måde og også på en mere h u d l ~ s måde. Et enkelt eksempel.

Dino er på druktur for at flygte fra problemerne på bladet og fra Gitte. Han ved ikke rigtigt selv hvorfor, men ud på natten og i  en  kxmpebrandert tyr  han  til  barndomskammeraten  Lizzie,

der ikke orker at afvise ham:

»Mistanke  og  tvivl  vekslede  hjzlpel~st, man  fik  lyst  til  at hjxlpe hende på gled, gi hende et bevis på en overlagt handling. Vise hende en leg som vi legede nede i kxlderen under  varme^-D- rene. Knivens æg mellem  fingrene.  Frem og tilbage  i  hug,  med ydersiden  af tommeltot  som  udgangspunkt.  Hurtigere og hurtigere. Fido kunne så det  spyttede stål. Dino, hold op. La  være med det pjat! H ~ r t e jeg  rigtigt?  Hvor fladt kunne a'et  blive i en vurderingssag  fra  Vestbyen?  Gu var det ej leg for mindreårige. Det var en afledningsman~vre for ikke at kappe stilken  på hendes morgenkåbe og slippe solsikkerne 10s; hun skulle altid klæde sig i blomster, og de var overalt, stod i tapetet, kr0b i gardinerne, stak  i  krukker  fra  F ~ t e x ' lervareafdeling og  hang  over hendes seng med en falden rose fra skydeteltet«. (p. 195-  196)

Situationen er grotesk: Lizzies hjælpelmhed og hjælpsomhed fremkalder hos Dino lyst til vold og aggression -og at han  lander hos Lizzie skyldes i virkeligheden  at den bevidste overlegne og paroletro Gitte har afvist  ham! Samtidig kommer barndommen ind i billedet: Dinos aggression tager samme form som under barndommens leg med knive i kælderen, han er spontant tiltrukket  af barndommens velkendte rollefordeling  mellem  k m nene -og også voldsomt frast~dt af den og de mindelser den giver  (»Hvor fladt  kunne  a'et  blive i en  vurderingssag  fra  Vestbyen?«).

Eksemplet er typisk for de sammenkoblinger der sker i Stammerne, og  for  den  måde som  erkendelse,  bevidsthedsskred  og blokering er blandet sammen på.

Barndomsskildringen  i Stammerne er som  sagt  aktualiseret gennem brug af præsensformen. Men en anden vigtig grund til at barndommen er så levende og nærvzrende, er at andre personers udsagn, vurderinger og holdninger uproblematiseret indoptages i fremstillingen. Et par eksempler:

»Varedirektoratet! Onkel Arkibal siger navnet, og Dino gentager  det  for sig  selv.  Varedirektoratet  må være  et  lisså  vigtigt sted som kongens slot med de tre små prinsesser, og Elefanten har adgang til det.» (p. 1 I )

»Knud er overf~rt  il gymnasiet, det er der hvor alle de kloge går  som engang skal styre landet.« (p. 66)

Barnet  er afskåret fra  egentlig  stillingtagen, men  indoptager gennem andres betoninger  et helt modsætningsfyldt socialt billede, hvis bestanddele  det  f ~ r s t efterhånden  bliver i  stand til  at bearbejde. Autoriteten  i de voksnes stemmef~ring er gengivet i den dækkede direkte tale.

De skjulte citater går igen i Dinos voksne liv, og bestræbelsen i  det  voksne  liv  er netop at  blive  klar  over  hvad  der  ligger af uforarbejdet tankegods, som fordomme, overfolsomhed, spontane reaktioner fra barndommen. Denne bestræbelse hos Dino ligger på  linje  med  hans reaktion  på det paroleagtige  sprog, som Gitte,  Birgit  og  Ann  Mari  benytter  sig  af, og  som  vrængende gengives i hans indre monologer:

»Gud hvor er du patetisk, sagde hun, og så fik jeg  sangindlæringen  en gang til. Sex var ikke et sporgsmål om et knald. Der var  skam  osse sociale  dimensioner, man  kunne  ha  venner  på mange f~lelsesmæssige  planer, og hun kunne ikke dromme om at gå i seng med en som hun ikke samtidig var på b~lgelængde med.  Hendes ny situation var nu at kunne sige nej, og afslaget omfattede osse mig  hvis det stak hende.  Hun  havde fundet sin rytme, og jeg burde finde min, det var ikke nodvendigt at de slavisk  fulgtes ad. Men det ville være fint hvis de undertiden  faldt sammen, til glæde for os begge. Kærligheden skulle være en op-

muntring i klassekampen«. (p. 130)

Det sprog som Ulrik Gras bruger betegner modsætningen til det paroleagtige, abstrakte sprog: det er konkret, fuldt af brud og modsigelser, det er saftigt, slagkraftigt og billedmættet:

»Lille  Frederiksen gir los mod alle de riger og lande. Nimbo signalerer fra land. Kom kun frit frem mellem stammerne. Hold dig ikke tilbage. Du skal nok fa den delfin«.

»Onkel Arkibals blå kajak skyder ud af himlen, vi  hægter os på, lille froken Glanum, og holder trit med solen der er varm p5 hav og  jord.« (p. 308)

Ulrik  Gras forsog  på at indkredse  venstreflojens  indre bagland, der lå brak især i forste halvdel af 70'eme, er ikke enestående.  Det er en del af en tendens som har været i færd med at formulere sig sidelobende med politiseringen  efter 1970, og som fra slutningen af 70'erne er blevet stadig mere påtrængende.

Romaner som Mogens Lylme-Christensen: Anders og damerne, Steen Kålo: Sk0nne dage og ikke mindst Arne Herlov Petersen: Imodfremtidsjerne mål (1975) var nogle af de forste som tog sporgsmålet om mandesocialisationen op og konkretiserede det i forhold til venstreflojens  generelle teorier om frigorelse og i nok forhold til dens praksis. Af disse er Imodfremtidsjerne mal den der ligger tzttest på.

Arne  Herlov  Petersen  griber  ligesom  Ulrik  Gras tilbage  til 50'erne for at f å   fat på forudsztningerne for den mandsrolle der også  forfolger  de  frigjorte.  Tilsvarende  indfanger  han  tiden, stemningen, forzldregenerationens hverdagsliv, sp0rgsmålet om klassesolidaritet  i en overgangssituation, de forskellige organisationer på venstreflnjen  fra DKP over SF og VS tilbage til DKP, seksualiteten.

I sin ambition er romanen vor tids udgave af Pelle Erobreren. Dette er helt  klart  fra forfatterens side; hovedpersonen  hedder Pelle, bogen er opbygget med stor episk bredde i fire dele, det er det politiske individs opvzkst og dannelse, barndom og manddom der fokuseres på. Pointen  er så dén,  at vor tids Pelle kommer i gymnasiet og bliver gymnasieelev i stedet for at blive leder indenfor den faglige eller kooperative bevzgelse. Og at vor tids Pelle udgår fra og ender i en DKP-sammenhzng i stedet for en

socialdemokratisk sammenhæng.

Men Arne Herl~v Petersen går ikke helt så tzt til benet af de modsztninger han fremstiller -seksuelt, klassemzssigt, emotionelt, politisk -som Ulrik Gras (selv om de i 0vrigt begge er organiseret i samme parti, DKP). Ungdomsopr~ret, hippiekulturen, universitetsmarxisterne, venstresocialisterne affærdiges  med mere eller mindre berettiget skepsis. Kvindebevzgelsen nzvnes

overhovedet ikke.

Det er Arne Herlov Petersens anliggende at gore opmzrksom på at alt ikke begyndte  med  1968, at der var og  er traditioner længere  tilbage  i  arbejderbevzgelsens  historie,  som  måske  er vigtigere end det opreklamerede ungdomsopr~r -og at der skete en  del  i  60'erne  f ~ r 1968. Dette er vigtigt -og  siges sjzldent. Men det ville vzre fejlagtigt af den grund at affzrdige de stramninger som  1968 medfarte som overfladekrusninger. Reprzsentanterne  for det er i Imodfremtidsjerne mål Pelles ungdomselskede  Sine, der d0r af  en  overdosis  heroin,  gymnasieeleven J0rgen der er benhård BO-ml'er, og nzsten vzrst den pzdagogstuderende Esben, der er VS'er og kun har fodformede kreative meninger. At g0re op med de tendenser er ikke szrlig svzrt, og der er ikke rigtig noget af ungdomsopr0ret inden i Pelle.

Selv om der således er mange  ligheder mellem  Arne Herleiv Petersen  og  Ulrik  Gras er der den afgeirende forskel, at  Ulrik Gras i langt  heijere grad  behandler modsætningerne indefra og går tættere på dem.

Mere  på  linje  med  Ulrik  Gras'  romaner er f.eks.  Per  Olov Enquists  og  Anders  Ehnmarks Manden pZ  .fortovet (1978) og ganske særlig Hans Jeirgen Nielsens Fodboldenglen (1979). Begge er led i venstrefleijens statusopgeirelse i  10-året efter 1968 og begge behandler det problem, som også er afgeirende for Ulrik Gris': speirgsmålet om forholdet mellem tradition,  kontinuitet og forandring.  På  hvilke  måder kan  forandringer  ske, hvordan  er forholdet  mellem  det  enkelte  individ  og  dets  klasse,  mellem keinnene, mellem venstreorienterede fra mellemlag og arbejderklasse, hvad bærer de enkelte individer med sig i deres forseig på at ændre verden og sig selv?

Fælles i holdningen til disse problemer er at det er neidvendigt at tage traditionerne og  kontinuiteten  mere  heijtideligt end det hidtil  har  været  gængs.  Hvis  »manden  på  fortoveta  fortsætter med at være tilskuer, har venstrefleijen spillet fallit.