En kritisk teoretikers intellektuelle testamente
Forfattere: Jørgen Holmgaard
Tidsskrift: kok (1988-04-05)

J0rgen  Holrngaard

## En kritisk teoretikers intellektuelle testamente

Omkring Leo Lowen thal's Litteratursociologi -et tilbage  blik

Leo  Lowenthal har  en  szrlig profil  i  Frankfurter-skolens  galleri  af personligheder. Alene ved  ikke at markere sig så idiosynkratisk som en Adorno, en Marcuse eller en Walter Benjamin har gjort det, skiller han sig ud i selskabet. En anden side af den samme forskellighed er stilistisk-retorisk. Hvor Adorno balancerer mellem argument og metafor,  Marciise  udfolder  sig  i  bred  epik  og  Benjamin  bunker  sine pointilistisk-aforistiske notater, er Lowenthal demonstrerende og rzsonnerende, pzdagogisk og overtalende mere end berusende, hvilket de andre godt  kan vzre, hver på sin vis.

-

Det har måske at gnre med en tredie side af mnnstret: Lowenthal er den, der kommer tzttest på en gzngs litteraturforsker; de andre bevzger sig i  de mere  uafgrznsede områder, der strzkker sig mellem eller ind  over filosofi, zstetik og forskellige historiske discipliner. For Lowenthal er det  litterzre  et analyseobjekt,  der indsamles og gennemarbejde~. For de andre er det en eksempelsamling -blandt andre -, hvorfra der udtages velegnede elementer til fremf~ring i dialektisk belysning. Herover  hviler altid et  associationsrigt  »promesse  de bonheure,  som  den  informative  Lowenthal  ikke  frembringer.  Om--kring disse forskelle ligger Lowenthals force såvel som hans begrxnsning.

Forcen kommer frem ved  en lejlighed som dette tilbageblik. Heri markerer  han  åbent  nogle  centrale  positioner  i  Frankfurterskolen, som hos  andre  må vristes  frem  ved  analyse  for  at trzde i karakter. Vigtigst  af disse forekommer måske marginalitetstemaet.  Få, der er blevet tiltrukket af den kritiske tradition, som Lowenthal er den Adste nulevende reprzsentant for, har i tidens lab gjort det -eller sig -klart, i hvor h ~ j grad dens indhold var en marginal- eller minoritetsfilosofi. En elitefilosofi,  set fra et andet synspunkt. Det var i allerh~jeste grad  virkeligheden  på  stamfader  Marx' tid,  uanset  hvor  meget  de fordrevne  tyske  intellektuelles  »Internationale«  kunne  vokse  i  de samtidige borgerlige avisers mareredne forestillingsverden. Da arbejderbevzgelsen blev en masserealitet fra 1870'erne, forblev teoretikerne i exil  og isolation. Deres ret  til  at reprzsentere  en  bredere social realitet  har i bedste fald vzret honorzr, som Marx' og Engels' posi- tion i forhold  til det  tyske socialdemokrati i deres sidste år.

Den klassiske,  kritiske filosofi over for dette centrale problem har vzret teorien om, at marginaliteten var midlertidig. I hele den eftermarxske  traditions mest  betydningsfulde enkeltvzrk -Geschichte und Klnssenbewusstsein -udarbejdide ~ i k a c s den systematisk: den revolutionzre  Teori  må reprzsentere  indsigten  i  det  proletariske  flertals objektive interesse, indtil det selv når frem til den. Endnu i Horkheimers og Adornos skrifter fra 30'rne fortsztter referencen til proletariatet, omend den bliver  udtrykt i stadig mere vage og forsigtige ord. Men i 40'rne forsvinder proletariatet fra Frankfurterskolens vokabularium og erstattes af referencer  til »totaliteten« eller synonyme omskrivninger af den store sammenhzng, som marginalitetens teoretikere stadig må hzvde, de reprzsenterer. Samtidig slår håbet om marginalitetens  og  helhedens,  teoriens  og  virkelighedens  forening  over  i undergangsprofetiske toner, hvis rette modtager er svzr at lokalisere. Farst i  Marcuses 60'erskrifter bliver Teoriens  sandhed igen  befolket med socialt eksisterende fznomener, ikke mere proletariatet, men en konstellation  af  nye  revolutionzre  krzfter,  bl.a. de  marginaliserede befolkningsmasser  i u-landene.

Gennem  alle  håb og  skuffelser  har  den  kritiske  teori  imidlertid vzret i stand til at opretholde en usvzkket overbevisning om sin egen sandhed og dennes gyldighed for samfundshelheden. Marginaliseret og skuffet  i  alle  forudsigelser  har  Teorien  vzret,  men  den  mistede aldrig  selvtilliden.  Heri  ligger  en  hajbenet,  men  urokkelig  åndsaristokratisme, som allerede var en  af Marx' psykologiske  overlevelsesmekanismer, ikke mindst når de teoriudledte prognoser blev dementeret af virkelighedens  udvikling  og ingen iavrigt kerede  sig derom.

Denne ellers nzsten uundgåelige erhvervssygdom for kritiske teoretikere  har imidlertid  kun  udviklet  sig i ringe grad hos Lowenthal. Det spiller en rolle, hvilket tidspunkt han skriver på, og hvilken alder han har. Men han har derudover en behagelig beskedenhed, som gar, at han i modsztning  til  sine kolleger  kan  tematisere  marginaliteten direkte uden at skulle dzkke den ind bag facader og kompensere den med  en  gigantisk  selvfalelse.  Til  gengzld  bliver  det  så også  meget klart, hvad der alligevel skal til for at opretholde positionen. Dels må han  forherlige  »kollektivet  af  udstadte* (»the  collective of  outcasts~). Dels må han for ikke at synke ned i vzrdirelativisme -opgive teoriens  absolutte sandhedskrav -operere med et stattepunkt hinsi- des  det  givne  samfund:  naturen.  Teorien  om  samfundsstrukturen som en fundamental  fordrejning af en oprindelig,  'farrste'  natur i og uden for mennesket peger direkte tilbage  til Adorno og Horkheimers Oplysningens Dialektik. Men tankegangen går gennem hele den kritiske og marxistiske  teori  tilbage  til  den  tyske  romantiske  filosofi og den romantiske  intellektuelles  fortolkning  af  sit  konfliktforhold  til  samfundet.

Marginalitetsfznomenet er tzt forbundet med en kunst- og kunstnerfilosofi.  Lowenthal ligger på linie med Adorno, når han tillzgger den marginaliserede og isolerede kunstners »fordrejede&lt;&lt; syn på verden  sandhedsvzrdi:  netop  i  al  sin  fordrejethed  er det  sandt, fordi verden  er fordrejet.  Argumentet  hviler  på  en  påstand  om,  at  den sande indsigt i virkeligheden  er mulig, altså en erkendelsesabsolutisme.  I  al  sin  isolation  kan  kunsten  derfor  reprzsentere  den  sande kollektivitet,  mens  virkelighedens  empiriske  kollektivitet  kun  er  et manipuleret, konformt og »falsk&lt;&lt; menneskeligt  fzllesskab. Som man kan  se endnu en  variation  i  bearbejdningen  af  marginaliteten. Den kan kritiseres fra mange vinkler. Men tilbagetrzkningen til den introverte kuristdyrkelse er naturlig for den humanistiske intellektuelle og konsistent nok  i forhold  til przmisserne, givet  samfundet er som det er -en  stadig aiifzgtelse  af  teorien.  Den  »ukunstneriske&lt;(, politiske logik over for konflikten mellem marginaliteten og den sociale virkelighed, der ikke vil hvad teorien vil, farrer i sin konsekvens til den del af spektret, der afgrznses af kadrepartiet og terrorismen.

Af kunstfilosofien  farlger et absolut vurderingsszt. Fra Lowenthals position  er der  ingen  problemer  i  at  skelne  mellem  kunst  og  ikkekunstnerisk  massekultur, og  mellem  god  og dårlig kunst. Den  slags synspunkter  er  absolut  ikke  »in« -i  hvert  fald  i  Danmark -og vanskelige  at forsvare  inden for den horisontale,  demokratiske  erfaringshorisont, de fleste befinder  sig i nu. Men den kritiske teoretiker har en anden baggrund. Han er oprindeligt den elitzre intellektuelle, der har valgt  »das Reich  der geistigen  Werte«  frem for  de dominerende sociale realiteten lavere echelon. Selv Marx var jo oprindeligt litterat  og filosof, og  årtier senere  blev  han  ved  med  at omtale sine

samfundsstudier som »det arkonorniske lort«.

I de politiserede teorier fra Marx over Lukacs til Frankfurterskolen konstrueres  i tanken  planen  om  en forening af de to riger  under de intellektuelles supremati. Det sidste siges dog ikke direkte. Men planen bliver sjzldent til virkelighed. Vist tilbage fra den sociale realitet og genankommet til kunstens verden, bliver det derfor tit en naturlig reaktion for den kritiske intellektuelle i hvert fald  at ville vzre herre over vzrdierne på denne plads.

Men hvorfra i det hele taget projektet om at gribe ind? Hvorfor er de  intellektuelle  ikke  blevet  i  deres  elferiberistaarn? Det  moralske ansvar, er svaret. Et ansvar, som hos den intellektuelle er ekstra stort, alene i  og  med,  at  han  besidder  det  privilegium  at leve  et  liv  sum intellektuel. Lowenthal går her direkte til roden af en sammenhzng, som starstedelen af den marxistisk-kritiske tradition har gjort alt for at fortrznge og rationalisere. I alle de kritiske projekter har der vzret blandede psykologiske drivkrzfter involveret. Men mzrkelig nok har den ingrediens, som har udlast de stzrkeste skamfalelser og de mest energiske  bortforklaringer,  vzret  samvittigheden,  medlidenheden med  den  sociale  strukturs  ofre.  Videnskabeligheden,  den  objektive lovmzssighed har vxret den gentagne gestus, hvormed den moralske bevzgetheds varme er blevet gjort til kold kritisk instrumentalisme, som  teoretikeren  har  kunnet  przsentere  i  den  sociale  yde'rverden uden at skamme sig. Den verbale brutalitet over for &gt;&gt;sentimentale« samfundsreformatorer, som allerede Marx udviklede til  mesterskab, viser bedre end meget andet, hvad der er p5 fxrde i dette fortra~ngtc, dybt  paradoksale  kompleks.  Og så kommer  Lowenthal  og vedgår uden  falbelader,  hvordan  det  hznger  sammen.  Der  ligger  heri  er1 psykologisk styrke, som man skal lede lznge efter i den tradition, han er udgået fra.  Det  er med  den samme styrke han  i  slutlinierne  kan placere den intellektuelles dialog med  kunsten i  sin  psykiske  akonomi: den er nok  det bedste middel til  at leve i den marginalitet, der i 1.owenthals  perspektiv  er  såvel forudszetningen  for  social  indsigt  og

social samvittighed som disses uundgåelige konsekvens.

Kortheden  til  trods afmzrker Lowenthal i  denne artikel alle vzsentlige vinkler i den indre og ydre problematik, som siden den franske revolution har stillet sig for den europziske intellektuelle:  at vzre indsocialiseret  med  humanistiske -og afledt herfra: politiske -idealer,  som  den samfundsmzssige virkelighed  slet ikke har kunnet  leve op til.  I  den centraleuropziske sammenhzng, som Lowenthal kommer  fra,  har  denne  spzndirig  vzret  ekstrem,  givet  det  barbariske politiske og det feudalt stive sociale system, der historisk har hersket i denne region. Deraf extremiteten i de svar, som deri tyske intellektuelle  tradition  har produceret.

Spzndingen mellem  det intellektuelle  subjekt og den sociale omverden  er i  de fleste vestlige  lande  blevet  mindre  antagonistisk end far,  og  andre  af problematikkens  instanser  har  forrykket  sig takket vzre en tendens mod kulturel demokratisering og en voksende social mobilitet.  Alligevel  er Lowenthals  problemer  og lasninger ikke  kun historiske.  Den  melankolske og intellektuelle yuppie,  der med  postmodernismen aflaste den kritiske  traditions tragiske  ekstremist  eller introverte, er nzppe verdenshistoriens ultimative bud på en intellektuel position.  Eller som den sensitive amerikanske kulturjournalistik allerede har registreret: yuppien  er nu passé  og den moralske sociale samvittighed er atter på vej op.