Hvad er problemet?
Forfattere: Miriam Madsen
Tidsskrift: tidsskriftforuddannelsesvidens (2022-05-16)

BY

DJES

Danish Journal of Education Studies

May 2022

Volume 1

Number 1

DJES

/~ AARHUS UNIVERSITET

Fagfællebedømt artikel

## Hvad er problemet?

En mulighedsfokuseret udforskning af problemet med 'What's the problem represented to be?', set fra et underviserperspektiv

Miriam Madsen ph.d., adjunkt i Uddannelsesforvaltning, DPU, Aarhus Universitet

Publiceret online 15. maj, 2022

DJES udgives af Afdeling for Uddannelsesvidenskab, DPU, Aarhus Universitet, AU

## Hvad er problemet?

En mulighedsfokuseret udforskning af problemet med 'What's the problem represented to be?', set fra et underviserperspektiv

Miriam Madsen 1

Policy-analyse som politologisk disciplin har over de seneste årtier udviklet sig fra at fokusere på optimale policy-interventioner til at fokusere på, hvilke rationaler der ligger bag konstruktionen af specifikke policy-interventioner. Carol Bacchis metodologi 'What's the problem represented to be?' (WPR-tilgangen) repræsenterer et populært og væsentligt bidrag i denne udvikling, også i studerendes øjne. Mens WPR-tilgangen for mange studerende umiddelbart forekommer let at anvende i kraft af dens konkrete metodologiske instruktioner, analyserer jeg i denne artikel et gennemgående problem med studerendes brug af tilgangen, som ofte er metodologidreven og formidlet som spørgsmål-og-svar, via en affirmativdiffraktiv læsning af nutidens uddannelseskontekst gennem nøglebegreber fra Agential Realisme. Artiklen læser også WPR-tilgangen selv diffraktivt gennem disse begreber med henblik på at vise, hvordan mange af tilgangens aspekter kan videreudvikles og diskuteres. Artiklen forsøger altså at engagere studerende (og andre) i arbejdet med at gennemtænke, hvordan tilgangen kan anvendes og de muligheder der ligger i den.

Stikord : WPR-tilgangen - policy-analyse - agential realisme - diffraktiv læsning affirmativ kritik

## Indledning

Policy-analyse er en akademisk undersøgelsesform som hjælper os med at forstå, hvordan samfundet aktuelt  søges  udviklet  og  styret.  Siden  midten  af 1900-tallet har policy-analyse som politologisk subdisciplin  udviklet  sig  dramatisk.  Ifølge  forskerne Webb &amp; Gulson fokuserede disciplinen i de første årtier primært på at identificere og vurdere mulige policy-interventioner, som kunne bidrage til løsningen af aktuelle politiske problemer - et paradigme som de  to  forskere  kalder  Policy  Scientificity  1.0.  Hen mod slutningen af det 20. århundrede blev dette suppleret  af  et  nyt  paradigme,  Policy  Scientificity  2.0, som tilføjede et kritisk fokus på at forstå de diskurser og (positivistiske) rationaler, der ligger bag ud-viklingen af selvsamme forslag til policy-interventioner, med henblik på at kritisere disse (Webb &amp; Gulson, 2015).

Policy-forskeren Carol Bacchi (2009) er en af dem, som har bidraget til denne kritiske drejning af policy-forskningen. Med hendes tilgang kaldet 'What's the problem represented to be?' (eller forkortet: WPR-tilgangen) har hun udviklet en populær metodologi, som netop stiller spørgsmålstegn ved de rationaler  eller  problemkonstruktioner,  som  policy tilbyder svar på. Disse problemkonstruktioner, hævder hun, er hverken naturgivne eller neutrale, men repræsenterer derimod bestemte virkeligheds-opfattelser, der privilegerer nogle grupper og ekskluderer andre. Siden 2009 er Bacchi's tilgang gradvist blevet mere populær indenfor uddannelsesforskningen (se eksempelvis  Cort  &amp;  Larson,  2015;  Mufic  &amp;  Fejes, 2020; Whitburn, Moss, &amp; O'Mara, 2017) samt indenfor beslægtede områder såsom evalueringsforskningen (se eksempelvis Archibald, 2020). Også blandt studerende  på  Uddannelsesvidenskab  er  WPR-tilgangen populær. Her anvendes den i analyser af uddannelsespolicy i form af både reformer og strategier.

1 Kontakt Miriam Madsen, mirm@edu.au.dk, Afdeling for Uddannelsesvidenskab, Danmarks institut for Uddannelse og Pædagogik, DPU, Aarhus Universitet, AU

Denne artikel er inspireret af og baseret på mine erfaringer med studerendes anvendelse af WPR-tilgangen  i  diverse  policy-analyser.  Gennem  vejledning  og  bedømmelse  af  en  del  Bacchi-inspirerede analyser på både bachelor- og kandidatuddannelsen i  Uddannelsesvidenskab  har  jeg  fået  indtryk  af,  at Bacchi's metodologi umiddelbart fremstår let at anvende for studerende, men samtidig at det sjældent lykkes for studerende at forløse tilgangens potentiale. Mine erfaringer har givet mig lyst til at udforske WPR-tilgangen  for  at  prøve  at  forstå,  hvorfor  jeg sjældent oplever WPR-analyser som vellykkede. Da jeg gik i gang med udforskningen, nåede jeg frem til den konklusion, at problemet ikke primært er selve tilgangen, men nærmere den måde tilgangen sættes i spil - eller rettere i stilstand - når den tages i brug i eksamensopgaver. Som jeg vil vende tilbage til, tror jeg ikke det skyldes manglende evner hos mine studerende, men derimod at de er en del af et uddannelsessystem, hvor de bliver skolet til at forfølge det prædefinerede og sikre.  Og  WPR-tilgangen  er  helt sikkert mulig at anvende på den måde.

Med afsæt i denne første konklusion blev det næste spørgsmål da, hvordan jeg kan diskutere brugen af en metodologi uden selv at komme med nye anvisninger, som vil blive fulgt slavisk som prædefinerede og sikre anvisninger. Løsningen  på dette spørgsmål er blevet en artikel skrevet 1) med en personlig stemme som forhåbentlig inviterer til diskussion og dialog; 2) med en affirmativ kritisk tilgang (Raffnsøe,  Staunæs,  &amp;  Bank,  2022;  Staunæs,  2016) som insisterer  på  en  kreativ  eksperimenteren  med det  eksisterende  og  udpeger  muligheder  frem  for svagheder;  og  3)  med  en  diffraktiv  metodologisk fremgangsmåde  (Barad,  2007,  2014;  Thiele,  2014), som åbner for nytænkning med afsæt i det gamle. Artiklen  er  målrettet  studerende  ved  Uddannel- sesvidenskab  og  andre  uddannelser,  hvor  kritisk analyse af policy er på programmet. Den har været svær at skrive, fordi den hverken er empirisk baseret på en analyse af eksamensopgaver eller metodologiudviklende med afsæt i egen forskning. I stedet er artiklen  endt  som  en  begrebsstyret  genlæsning  af WPR-tilgangen samt læsning af mine generaliserede personlige erfaringer i mødet med studerende, som anvender tilgangen.

Artiklen indledes med en introduktion til WPRtilgangen,  sådan  som  den  beskrives  hos  Bacchi (2009).  Hernæst  beskriver  jeg  mine  metodologiske greb, som består af en diffraktiv analyse baseret på nøglebegreber  i  Agential  Realisme  (Barad,  2003, 2007) samt affirmativ kritik. Dernæst følger en diskuterende (og drømmende) analyse i to dele: Første del har fokus på at forstå studerendes indlejrethed i bestemte lærings- og bedømmelsesparadigmer, hvilket ikke blot har indflydelse på, hvordan de går til WPR-tilgangen, men også hvilke analyser det munder ud i, samt etiske perspektiver på dette. Denne del trækker på begreberne indlejrethed , onto-epistemologi og etiko-onto-epistemologi ,  og  har  altså  fokus  på  de præmisser  eller  rammer  for  videnskabelse,  som mine erfaringer kan læses igennem. Den anden del har fokus på at skubbe til WPR-tilgangen på måder, der forhåbentlig kan løsne den metodologisk drevne og instrumentelle måde at bruge WPR-tilgangen på, som jeg  ofte  har  set.  Denne  del  trækker  på  begreberne indlejrethed (igen), diskursivt-materielle praksisser , fænomener og policy-gøren . Resultatet er tre muligheder for fornyelse af WPR-tilgangen samt et kritisk blik på dens begrænsninger. Afslutningsvist diskuterer jeg yderligere muligheder for at skubbe endnu længere til WPR-tilgangen, og inviterer dermed til dialog  og  fortsat  arbejde.  Men  først  tilbage  til  det, som det hele handler om: WPR-tilgangen.

## Introduktion til WPR-tilgangen

WPR-tilgangen kan overordnet forstås som en diskursanalytisk  metodologi  baseret  på  en  Foucaultorienteret  tilgang  til  styring.  Som  introduktion  til 'What's the problem represented to be?'-tilgangen kan vi starte med at kigge på, hvordan Bacchi forstår og analyserer samtidens styring. Hendes grundlæggende pointe er, at vi i samtiden styres via problematiseringer (Bacchi,  2009:  25).  Problematiseringer  har direkte  konsekvenser  for  befolkningsgrupper,  idet problematiseringerne er med til at definere, hvordan disse grupper opfattes og behandles, samt hvordan de inviteres til at tænke om sig selv. Med begrebet 'problemrepræsentation' flytter Bacchi fokus fra de policy-problemer, som  traditionel policy-analyse handler om at finde effektive løsninger på, til de problematiseringer, som gør at samfundsforhold overhovedet defineres som policy-problemer i første omgang. Med afsæt i et kombineret socialkonstruktionistisk og poststrukturalistisk perspektiv opfatter hun policy-problemer  som  konstruktioner,  der  ikke  er selvfølgelige, men derimod kan og bør forhandles, idet de tilgodeser nogle befolkningsgrupper frem for andre. Enhver problemrepræsentation bygger ifølge Bacchi på bestemte ontologiske og epistemologiske antagelser, som kan undersøges og udfordres. Problemrepræsentationer skal således ikke forstås som udtryk for politiske interesser eller forsøg på manipulation,  men  nærmere  som  bestemte  diskursive sandheder, der er oparbejdet gennem produktion af viden (herunder eksempelvis statistik), og som derfor forekommer naturlige og reproduceres af de aktører, som er involveret i at formulere policy. Dermed omfatter disse aktører  ikke  alene  staten,  men også professionelle og forskere, som er med til at udleve  og  underbygge  en  given  problematisering.  I tråd med det socialkonstruktionistiske afsæt produceres der sandheder overalt i samfundet. Ifølge Bacchi er det dog særligt vigtigt at undersøge de sandheder (og tilknyttede problematiseringer) som produceres  af  magthaverne,  fordi  disse  sandheder  er særligt holdbare og virkningsfulde, idet de bygges ind i lovgivning, rapporter og styringsteknologier. Med afsæt i denne forståelse af policy, foreslår Bacchi en kritisk diskursanalytisk tilgang til policy-analyse, som sigter efter at analysere problemrepræsentationer med henblik på at dekonstruere dem. WPRtilgangen går kort sagt ud på at identificere problemrepræsentationer samt undersøge både de bagvedliggende præmisser og problemrepræsentationernes effekter. Problemrepræsentationer evalueres i denne tilgang  ikke  ud  fra,  hvor  korrekte  de  er,  men  derimod ud fra hvilke (negative) effekter de har for bestemte (undertrykte) befolkningsgrupper.

Selvom tilgangen  er  diskursanalytisk  og  socialkonstruktionistisk,  evalueres  policy  ikke  alene  på dets effekter på det diskursive niveau, men også på konkrete materielle effekter i folks liv (Bacchi, 2009: 43).

Konkret består tilgangen af seks spørgsmål samt en refleksionsøvelse. Spørgsmålenes progression følger et princip om at bevæge sig baglæns fra de konkrete løsningsforslag, som policy typisk består af, til implicitte  problemrepræsentationer  og  disses  baggrund og effekter. De seks spørgsmål er:

- o Hvordan repræsenteres problemet i en specifik policy?
- o Hvilke formodninger eller antagelser ligger bag denne problemrepræsentation?
- o Hvordan er denne problemrepræsentation blevet til?
- o Hvad fremstår uproblematisk i denne problemrepræsentation? Hvad gøres tavst? Kan der tænkes anderledes om 'problemet'?
- o Hvilke effekter producerer denne problemrepræsentation?
- o Hvordan og hvor er problemrepræsentationen blevet produceret, formidlet og forsvaret? Hvordan kan den udfordres, forstyrres og erstattes? (Bacchi, 2009: 2, min oversættelse)

Disse spørgsmål kan samlet karakteriseres som greb til kritiske udforskninger af policy med henblik på at problematisere og afsløre de skjulte magtstrukturer, der er indbygget i policy. I denne henseende tilbyder Bacchi  en  metodologi,  der  muliggør  en  kritisk  bevidsthed om policy. Som opfølgning på en analyse baseret på de seks spørgsmål opfordrer Bacchi til, at man reflekterer over sin analyse ved at anvende de samme spørgsmål på ens egne problematiseringer af de  problemrepræsentationer,  man  har  analyseret. Tilgangen anerkender således, at en dekonstruktion ikke kan finde sted fra en neutral position. Derimod hviler den på bestemte ontologiske og epistemologiske antagelser, som ikke er selvfølgelige.

## Metodologiske greb

For at opnå en ny forståelse af mine erfaringer med studerendes brug af WPR-tilgangen og samtidig få mulighed for at videreudvikle tilgangen, trækker jeg i denne artikel på en fremgangsmåde, som jeg også tidligere  (sammen med Katja Brøgger, se Brøgger &amp; Madsen, 2021) har benyttet mig af som redskab til at videreudvikle en metodologisk tilgang: En diffraktiv læsning. Begrebet om diffraktion kommer fra fysikken og betegner de nye mønstre, der etableres, når forskellige elementer støder sammen - eksempelvis når bølger rammer en mole eller en sten. Begrebet er blevet trukket frem af Barad (Barad, 2007, 2014), som med afsæt i blandt andet Haraway bruger det til at skabe en alternativ analytisk bevægelse til det at læse efter  refleksioner.  Når  vi  læser  efter  refleksioner, kigger vi efter, hvor elementer spejler hinanden og efter overensstemmelse, genklang og enshed. Når vi læser efter diffraktioner, kigger vi i stedet efter der, hvor  der  opstår  sammenstød  og  nye  anderledes mønstre,  som  overskrider  de  gamle.  Det  handler altså ikke om at få de sammenholdte elementer til at svinge i takt, men om at skabe bevægelse og derigennem opnå nye indsigter.

Som Barad skriver, så er der en etisk fordring indbygget i den diffraktive bevægelse:

Haraway's move away from her earlier 'an optics is a politics of positioning' to her later 'diffraction is an optical metaphor for the effort to make a difference in the world' signals the kind of shift that is required… (Barad, 2007: 381)

Hvor en refleksiv bevægelse etablerer positioner og dermed reproducerer det bestående, så bygger den diffraktive bevægelse på en intention om at flytte noget. I relation til denne artikel betegner en diffraktiv læsning en måde at læse og analysere på, som skaber sammenstød  mellem  forskellige  tekster  (forstået bredt:  eksempelvis  teorier,  metoder,  empiri  eller kunstværker), med henblik på at gøre en forskel. Eller som Barad beskriver det, at læse tekster gennem hinanden  (Barad,  2007;  Dixon-Román,  2016,  2017). Formålet er at skabe nye forståelser og nye begreber - ikke ved at opfinde noget nyt, men ved at forstærke noget allerede iboende i teksten. Dermed handler en læsning af en tekst gennem en anden tekst ikke om at få øje på, hvor de er forskellige, men om at få øje på, hvilken forskel forskellene kan gøre (HvenegårdLassen &amp; Staunæs, 2021; Thiele, 2014).

Den 'tekst', som jeg i denne artikel læser WPRtilgangen gennem for at skubbe til den, er centrale begreber fra agential realisme. Agential realisme er den filosofi, som Karen Barad introducerede i sit hovedværk (2007), med tråde tilbage til tidligere tekster (2003). Agential realisme trækker på tankegods fra Haraway  (Haraway,  1988,  1992),  Butler  (Butler, 1993), Foucault (Foucault &amp; Gordon, 1980) og Bohr. Filosofien er post-realistisk i kraft af sit begreb om en realitet,  som  ikke  er  konstant  og  eksisterer  uafhængigt af vores viden om den, men som hele tiden er i tilblivelse i kraft af performative praksisser. Filosofien opererer således med en dynamisk ontologi, hvor elementer i verden konstant er under (større eller mindre) forandring gennem reproducerende og rekonfigurerende processer. Filosofien bygger på en relationel  ontologi,  som  forstår  elementer  i  verden som i udgangspunktet sammenvævede og først opsplittede i kraft af performative praksisser, som sætter  grænser  og  skaber  bestemte  relationer  mellem elementerne. Filosofien kan desuden betegnes som ny-materialistisk, idet den gør op med poststrukturalismens  'sproglige  vending'  og  konsekvent  indtænker  materialitet  på  lige  fod  med  diskursivitet (Brøgger &amp; Madsen, 2021). Det er altså ikke blot subjektpositioner og diskurs, der produceres performativt  via  praksisser,  men  også  materialitet,  lige  fra elektriske ladninger af lyn (som Barad som fysiker selv beskæftiger sig med, se Barad, 2011) til menneskekroppe  og  teknologiske  objekter.  For  Barad  er diskursive  praksisser  også  altid  materielle  (for  eksempel i form af taleorganer, talerstole og aviser), ligesom materielle praksisser også altid er diskursive (for eksempel i form af den meningsskabelse der følger  med  bevillinger  af  forskellige  størrelser  til  eksempelvis universiteterne).

Ved  at  læse  mine  erfaringer  med  studerendes brug af WPR-tilgangen netop gennem agential-realistiske begreber får jeg et redskab til at se brugen af WPR-tilgangen  som  noget  dynamisk  og  samtidig som relationelt indlejret i andre praksisser. Med afsæt i denne analyse arbejder jeg løbende gennem artiklen med at fokusere på mulige praksisser frem for at kritisere, særligt i den første del af analysen, hvor jeg har formuleret mulige praksisser som mine underviser-drømme rettet mod mine studerende. Dermed gør jeg som tilføjelse til det diffraktive greb brug af  et  affirmativt  kritisk  greb  (Raffnsøe  et  al.,  2022; Staunæs, 2016), som netop går ud på både at anerkende det allerede eksisterende og pege på, hvad der kunne være anderledes.

## Affirmative problematiseringer af studerendes brug af WPR-tilgange

Første skridt i min affirmativt-diffraktive læsning er at forsøge at rammesætte artiklen på ny med afsæt i agential-realistiske begreber. I denne del af artiklen rettes mit diffraktive blik mod mine erfaringer med studerendes brug af WPR-tilgangen med henblik på at  prøve at forstå det problem, jeg som underviser søger at adressere, på en ny måde. Et muligt greb i dette  blik  kunne  være  at  empiri-gøre  studerendes brug af WPR-tilgangen ved at inddrage eksempler fra konkrete studieprojekter. Det er jeg dog ikke interesseret i gøre af etiske årsager, da en sådan brug af studieprojekter ville indebære en betydelig risiko for at starte spekulationer om eksemplernes ejermand blandt nuværende og kommende læsere af artiklen, uanset pseudonymisering. I stedet må mit greb dreje sig om at læse mine erfaringer og overvejelser gennem det diffraktive blik og dermed fokusere blikket på generelle tendenser og forhold frem for konkrete eksempler.

Den affirmativt-diffraktive læsning af mine erfaringer med studerendes brug af WPR-tilgangen problematiserer disse ud fra tre agential-realistiske begreber:  Indlejrethed,  onto-epistemologi  og  etikoonto-epistemologi. De har alle tre at gøre med videnskabsteoretiske  aspekter  af  agential  realisme,  forstået for præmisserne for produktion af viden. Valget af disse tre begreber indebærer dermed, at problematiseringerne  fokuserer  på  de  rammebetingelser, som studerende arbejder i, når de udarbejder policy-analyser, frem for på de studerendes evner og intentioner.

## Indlejrethed: Konteksten for studerendes arbejde med policy-analyse

Det første agential-realistiske begreb, jeg tager fat i, er indlejrethed .  Indlejrethed  handler  om  at  se  tilblivelse  som  et  produkt  af  relationer.  Indlejrethed  er mit  bedste  forsøg  på  at  oversætte  Barads  begreb entanglement .  Selvom  den  direkte  oversættelse  måske nærmere ville være sammenvævning eller sammenfiltring, så har disse oversættelser efter min mening det problem, at de indikerer en sammenkobling af tidligere adskilte elementer, og en sådan forståelse stemmer ikke overens med Barads filosofi. Hun bruger nemlig begrebet entanglement til at indfange en ontologisk  forbundethed,  som  går  forud  for  afgrænsningen af individer og adskilte objekter (Barad, 2007: 333). I tråd med dette sætter begrebet om indlejrethed fokus på de kontekster, som vi er indlejrede i  og  bliver  til  i  kraft  af.  Begrebet  gør  os altså i stand til at forstå en specifik enhed, for eksempel en studerende, som et produkt af en mangfoldighed af omgivelser. Det er nok aldrig muligt at indfange samtlige af disse omgivelser, men ved at læse mine erfaringer med studerendes brug af WPR-tilgangen gennem begrebet, får jeg øje på nogle væsentlige kontekster, som betinger min problematisering af studerendes praksisser.

Det første jeg får øje på, er min egen position som forsker og som en del af den kontekst, der omgiver de studerende. Som forsker lever jeg af at oparbejde et blik for det interessante og af at fremskrive hvordan  og  hvorfor  de  fænomener,  jeg  forsker  i,  er interessante. I løbet af mine år på universitetet har jeg lært, at hvis jeg vil opnå anerkendelse og forskningsbevillinger,  så  er  det  altafgørende,  at  jeg  kan fremskrive en selvstændig forskningsinteresse på en måde, så den fanger andre. Og interessen er også afgørende for min motivation: Det er den, der driver mit arbejde.

Jeg får desuden øje på min egen position som en underviser, der forsøger at give redskaber og erfaringer videre til mine studerende. Et af disse redskaber er  evnen  til  at  oparbejde  og  fremskrive  en  forskningsinteresse.  Men  positionen  som  studerende  er indlejret i nogle væsentligt anderledes logikker end denne akademiske interesselogik. Studerende lever af at bestå eksamener og gerne opnå høje karakterer - det er det, der driver deres arbejde. Som mange forskere har påpeget (eksempelvis Andersen &amp; Bager, 2012; Madsen, 2015), så indebærer den aktuelle læringsmålstyring  af  uddannelser  at  studerende  tilskyndes til at vise at de har lært det de skulle, frem for  at  arbejde  selvstændigt  akademisk.  Med  andre ord befinder studerende sig i dag i en kontekst som rammesætter  læring  ud  fra  en  'rigtigt'/'forkert'-logik. Samtidig skal jeg ikke kunne afvise, at både jeg og andre undervisere også bidrager til etableringen af denne 'rigtigt'/'forkert'-logik, når vi underviser og giver studerende feedback. De studerende har sandsynligvis  erfaringer  ikke  blot  fra  studieordninger, men også fra mødet med undervisere, som eksempelvis i en bedømmelsessituation har magten til at definere  at  noget  er  rigtigt  og  andet  er  forkert,  og dermed reproducerer 'rigtigt'/'forkert'-logikken. Denne  logik  gør  det  mindre  attraktivt  at  forfølge egne interesser. Den gør det til gengæld attraktivt at udarbejde en eksamensopgave (eksempelvis en policy-analyse), som fremstår 'rigtig', strømlinet og fri for spor af faglig usikkerhed eller tvivl.

Som underviser drømmer jeg om, at studerende griber muligheden for at udforske og forfølge egne interesser i løbet af deres uddannelse. Jeg drømmer om, at studerende giver sig i kast med læring på en måde, hvor de forholder sig aktivt til den undervisning og de tekster, de har til rådighed, og hvor de opøver en evne til at diskutere og argumentere. Jeg anerkender, at de formelle rammer lægger op til en anden indstilling til læring. Men jeg håber, at studerende også forholder sig aktivt til de formelle rammer og finder en måde at være i dem på, som giver plads til selvstændighed og egne interesser.

## Onto-epistemologi og apparatus: Policy-analyse som spørgsmål og svar

Det agential-realistiske blik på konteksten for de studerendes akademiske arbejde som indlejret i en læringsmålstyret logik rummer en vigtig nuancering af rammen for denne artikel. Den viser, at arbejdet med en selvstændigt oparbejdet analysestrategi kan virke 'farlig',  mens forskrifter (eller metodiske overvejelser der kan læses som forskrifter) er trygge. Med en forskrift  etableres  der  en  mulighed  for  at  aflæse, hvordan man laver en policy-analyse 'rigtigt'. Men forskriften  gør  også  noget  ved  policy,  som  ikke  er hensigtsmæssigt. Det leder mig til det næste begreb - eller begrebspar - som jeg vil læse mine erfaringer igennem,  nemlig  Barads  skelsættende  begreb  om onto-epistemologi og det dertil hørende begreb apparatus .

Begrebet om onto-epistemologi betegner, at det ontologiske og det epistemologiske ifølge Barad ikke kan  skilles  ad.  For  at  forstå  denne  pointe,  må  vi vende tilbage til den grundlæggende agential-realistiske pointe om at verden er i konstant tilblivelse, betinget af handlinger, samt se på begrebet om apparatus, som er et centralt element i onto-epistemologiske  processer.  Apparatus-begrebet  kommer  fra Foucaults begreb om dispositiv og er videreudviklet af Barad ved hjælp af Bohrs tanker om måleinstrumenters betydning i fysikforsøg. Resultatet er en begrebsliggørelse af apparatus som ikke blot omfatter forsøgsopstillinger, men også alle mulige andre diskursivt-materielle praksisser, som artikulerer ting og begreber, og dermed er med til at skabe orden i, adskillelse mellem og egenskaber hos subjekter, objekter og begreber (Barad, 2007: 334). Apparatuser kan være målepraksisser, såsom en national test eller et regnskabssystem,  men  det  kan  også  eksempelvis være juridiske, økonomiske, pædagogiske eller akademiske  praksisser,  som  sorterer,  kategoriserer  og betydningstilskriver ting og/eller mennesker. I denne  sammenhæng  kan  WPR-tilgangen  forstås som et akademisk-analytisk apparatus, der gør det muligt at karakterisere policy og sammenkoble policy  med  eksempelvis  historiske  og  idéhistoriske processer på en særlig måde.

Apparatus er et vigtigt begreb i relation til ontoepistemologi, fordi det konkretiserer hvordan erkendelse af verden er uadskillelig fra verdens tilblivelse. Som Brøgger skriver: 'in onto-epistemological processes, the realizations of the world cannot be distinguished from the ontologies of the world' (Brøgger,

2018: 357). Det er gennem agentiale prak-sisser, såsom dem der foretages af et apparatus, når det erkender, kategoriserer og ordner verden, at verden i ontologisk forstand konstant genskabes og omskabes. Dette forhold indfanges også hos Barad af begrebet fænomen , som Barad betegner som den mindste  ontologiske  enhed  og  som  aldrig  blot  omfatter det erkendte, men også erkendelsesapparatus. Med andre ord er et apparatus med til at producere det fænomen, som det er sat i verden for at undersøge i dette tilfælde policy. Derfor er det afgørende, hvordan et analytisk apparatus (og for den sags skyld alle mulige andre apparatuser) konkret indrettes.

Det er vigtigt at understrege, at et apparatus for Barad består af mere end det konkrete måleapparat (eller i dette tilfælde analysestrategi). WPR-tilgangen forstået som en tekst forfattet af Bacchi (eksempelvis Bacchi, 2009) kan altså ikke alene forstås som apparatus,  da  apparatus  også  inkluderer  den  konkrete gengivelse af tilgangen, brugen af tilgangen, samt resultatet af at bruge tilgangen i en specifik sammenhæng. Apparatus er et materielt arrangement eller komposition,  som  i  tilfældet  med  en  eksamensopgave kunne være den liste med spørgsmål som der svares  på  eller  nøglebegreber  som  der  læses  med, men det indeholder også de øvrige ressourcer som trækkes ind (referencer og empiri) samt organiseringen af den skriftlige fremstilling; hvad vurderes relevant og hvad vurderes irrelevant; og hvilke analytiske  pointer  får  lov  til  at  være  med  (for  eksempel dem som hænger sammen og viser en entydig analyse), og hvilke får ikke lov til at være med (for eksempel dem der viser modsætninger og mudrer billedet). Dermed også sagt at et WPR-apparatus ikke er en konstant størrelse, men en analytisk praksis der omskrives en lille smule hver gang det tages i brug.

Når jeg ser på mine erfaringer med, hvordan studerende  producerer  viden  om  policy  via  WPR-tilgangen, så opstiller de fleste studerende et apparatus, der består af en problemformulering om, hvordan X policy repræsenterer problemer om Y, samt en række af spørgsmål, udvalgt blandt de seks spørgsmål som foreslås af Bacchi i hendes introducerende bog (Bacchi, 2009). WPR-tilgangen muliggør sådan et apparatus, men nødvendiggør det ikke. Derfor er det typiske WPR-apparatus nok også betinget af de studerendes indlejrethed i en læringsmålstyring med en medfølgende 'rigtigt'/'forkert'-logik. Serien af spørgsmål gør det nemt at begribe, hvordan man udarbejder en analyse på den rigtige måde: Man svarer på spørgsmålene.

En diffraktiv læsning af et sådant spørgsmål-ogsvar apparatus gennem begrebet om onto-epistemologi giver blik for, hvad et givet apparatus gør ved det, der skabes viden om. Når WPR-tilgangen bruges til at svare på spørgsmål ud fra en interesse defineret af spørgsmålene selv, så medproduceres policy ofte som en entydig størrelse, som noget der uden problemer kan reduceres, betegnes og sættes på formel  i  form  af  en  række  svar  på  prædefinerede spørgsmål. Jeg bliver oftest ikke klogere af at læse den type analyse. I stedet sidder jeg tit tilbage med et indtryk af, at den analyserede policy ikke var spor interessant. Måske var der faktisk noget interessant på spil, men det bliver gemt væk i rækken af spørgsmål og svar. De studerende lykkes med at demonstrere, at de kan følge en metodologi (eller udvalgte dele af en metodologi) til punkt og prikke, men de lykkes oftest ikke med at vise, hvorfor deres analyse er et vigtigt bidrag.

Som underviser drømmer jeg om, at studerende bruger Bacchis fremragende begreb om problemrepræsentationer til at gøre mig klogere på noget større end problemrepræsentationer. Eksempelvis på hvorfor en bestemt politisk aftale blev eller ikke blev indgået,  på  hvorfor  en  reform  lykkedes  eller  ikke lykkedes med at blive implementeret i praksis, eller på hvordan en historisk proces fik fodfæste og har ændret  et  policy-område  fundamentalt.  Jeg  drømmer om at forstå det komplekse, det modsætningsfyldte og det overraskende i en policy.

## Etiko-onto-epistemologi:

Det gennemskuende blik

Det tredje begreb jeg vil tage fat på, er en videre udbygning  af  onto-epistemologi-begrebet;  nemlig  en version hvor den etiske dimension kobles på. Med dette begreb antyder Barad, at der er etik impliceret i den måde, vi vælger at få indsigt i verden og dermed medproducere verden (Barad, 2007: 333). Derfor er det væsentligt at overveje etiske implikationer af det analytiske apparatus nøje. Disse etiske implikationer handler blandt andet om de forskelle, relationer og egenskaber, vi tildeler policy-tekster, politiske forestillinger og politikere.

Bacchis eget perspektiv på den etiske dimension af  hendes  tilgang  handler  om  at  afsløre  herskende (og i udgangspunktet skjulte) rationaliteter og magtstrukturer, for dermed at frigøre de samfundsgrupper, som er underlagt magten og ekskluderes eller reduceres  af  en  given  policy  (Bacchi,  2009:  39-40).

Etikken handler altså her om at stille sig på de udsattes eller undertryktes side i de magtrelationer, som ifølge  Bacchi  hersker  i  vores  politisk  styrede  samfund. Så langt, så godt. Jeg får imidlertid øje på en anden etisk problemstilling, når jeg læser mine erfaringer  gennem  begrebet  om  etiko-onto-epistemologi. Det handler om, hvad policy genkendes som i gennemgangen af opstillede spørgsmål og svar. Mit indtryk er, at der i den proces ofte skabes en relation mellem policy og studerende, hvor de studerende er positioneret som i besiddelse af en evne til at gennemskue policy og politikere. Det gennemskuende blik er muligvis nærliggende, når man analyserer en genstand,  men  det  har  også  performative  effekter. Når vi påtager os et gennemskuende blik, så skærer vi  så  at  sige  policy  som  genstand  ud  på  en  særlig måde, som noget entydigt, banalt og gennemskueligt. Vi bidrager måske endda til at fremstille politik som meningsløst og til at skabe politikerlede.

I en eksamenssituation er der god grund til at påtage sig et gennemskuende blik. Idet den studerende skal  bedømmes,  kan  det  opleves  som  trygt  at  demonstrere overblik og entydighed. Det kræver mod at udforske det umiddelbart modsætningsfyldte og det uforståelige i en situation, hvor man hurtigt og sikkert skal demonstrere sine kompetencer. Som underviser drømmer jeg imidlertid om, at studerende tør udvikle undersøgelsesdesigns, der udforsker meningen med policy - og ikke bare gennemskuer. Jeg drømmer om, at studerende bygger et apparatus, der kan  indfange  nuanceforskelle,  komplekse  tilblivelsesprocesser og politikeres egen indlejrethed. En policy-analyse produceret med sådan et apparatus vil ikke blot være mere interessant, den vil også i højere grad sigte mod at forstå frem for blot at betegne.

## Muligheder og begrænsninger i WPR-tilgangen

Med afsæt i ovenstående udfoldelse af mine erfaringer  med  studerendes  brug  af  WPR-tilgangen,  som jeg både har brugt til at problematisere en metodologisk drevet spørgsmål-og-svar praksis og brugt som udgangspunkt for at pege på interessedrevne og meningsudforskende praksisser som alternativ, vil jeg nu se nærmere på de konkrete metodologiske muligheder i WPR-tilgangen, som bliver synlige gennem en  diffraktiv  læsning  igennem  agential-realistiske begreber. Jeg har organiseret denne læsning som muligheder og begrænsninger ,  hvilket ikke blot refererer til en almen måde at beskrive metodologiske tilgange,  men  også  udgør  en  nøglekarakteristik  af apparatuser,  herunder  akademisk-analytiske  apparatuser, hos Barad (2003). Begreberne muligheder og begrænsninger  hænger  sammen  med  Barads  begrebsliggørelse  af  performativitet.  Selvom  Barad hævder,  at  verden  skabes  gennem  performative praksisser,  så  forstår  hun  ikke  verdens  tilblivelse som forudsigelig. Performativitet er ikke-deterministisk; performative praksisser muliggør og begrænser tilblivelse og etablerer dermed et 'felt af muligheder' (Barad, 2003: 819). Med andre ord skaber et apparatus en multiplicitet af mulighed for tilblivelse, som dog samtidig er afgrænset af begrænsninger for tilblivelse.

I det følgende vil jeg udpege tre iboende men underbetonede muligheder i WPR-tilgangen samt diskutere en enkelt begrænsning. Alle disse muligheder og begrænsninger synliggøres (som i det foregående afsnit) via et diffraktivt blik gennem centrale agential-realistiske begreber. Denne gang tager jeg fat på begreberne indlejrethed , diskursivt-materielle  praksisser, fænomener og policy-gøren .  Djævelens  advokat ville måske her spørge, om vi fortsat kan tale om et apparatus  som  'WPR-tilgangen',  hvis  de  angivne muligheder forfølges. Hvis vi forstår verden ud fra et  tilblivelsesperspektiv,  hvor  ethvert  akademiskanalytisk apparatus re-konfigurerer det eksisterende gennem iteration og fortolkning, så er det dog ikke afgørende om ens analytiske apparatus er fuldstændig  tro  mod  'originalen'  eller  ej.  Det  afgørende  er, hvilken type analyse ens apparatus gør en i stand til at producere.

## Indlejrethed igen: Kontekster der tilfører mening

Først skal vi have fat i begrebet om indlejrethed igen. Det er nemlig ikke bare mig som forsker og underviser eller mine studerende, der kan forstås som indlejrede i kontekster, der får betydning for vores tilblivelse. Det samme kan politikere og policy-dokumenter.  Som  jeg  tidligere  har  beskrevet,  så  udgør indlejrethed  min  oversættelse  af  begrebet entanglement ,  som udpeger hvordan enkeltelementer i verden (herunder en specifik policy) bliver til med udgangspunkt i ontologisk forbundethed, og hvordan det forbundne er med til at forme grænser og relationer mellem enkeltelementer og disse karakteristika. Med afsæt i dette begreb giver det ikke mening at forsøge at forstå et specifikt element uden samtidig at forstå dets tilblevne relationer til andre elementer.

Når jeg læser WPR-tilgangen gennem begrebet om indlejrethed, så falder jeg over en passage hos Bacchi om tekstudvælgelse (2009: 20-21). Tekstudvælgelse er en central metodisk proces i en diskursanalyse af centrale  policy-dokumenter,  og  ifølge  Bacchi  vil denne  proces  altid  allerede  indebære  fortolkning. Teksterne bør derfor udvælges omhyggeligt og med afsæt i en bred læsning af indbyrdes relaterede tekster  samt  indsigt  i  konteksten  for  det  pågældende policy-område. Bacchi skriver, at det oftest vil være nødvendigt at inkludere flere end en enkelt policytekst for at opnå det fulde billede. Det giver mening af to grunde. For det første med afsæt i en forståelse af policy som en indsats eller et initiativ, som udfoldes i en række forskellige tekster (for eksempel aftaletekst,  baggrundsdokumenter,  baggrundsrapporter,  debatindlæg,  forhandlinger,  lovtekster  og  betænkninger), og ikke bare en enkelt tekst, for eksempel et aftalepapir. For det andet vil et begrænset antal dokumenter gøre det sværere at få øje på forskellige stemmer i en aftaletekst samt formuleringer der er udtryk for diskursiv forhandling, idet man går glip af  muligheden  for  at  analysere  forskellige  teksters indbyrdes relationer.

Bacchi skriver også at det er nødvendigt at kende konteksten og baggrunden, for policy herunder både historiske og nutidige netværk til andre dokumenter relateret til en given sag. Bacchi kalder dette et 'web of policies' (Bacchi, 2009: 20). Læst gennem begrebet om indlejrethed fremstår en kortlægning og beskrivelse af tilstødende policy-områder som yderligere en vigtig del af et policy-analytisk apparatus. Det er først gennem en analyse af en politiks relationer til andre politikker - samt til de involverede aktører og processer før og nu - at vi får alvor sættes i stand til at forstå hvordan en policy, med alle dens indlejrede kompromisser  og  modsætningsforhold,  giver  mening. Det er først i relationerne vi bliver sat i stand til at forstå, hvorvidt en problemrepræsentation er ny og skelsættende eller allerede sedimenteret og selvfølgelig, samt hvor den kommer fra og i hvilken relation den giver mening. Flere af de spørgsmål, som indgår i Bacchis analysestrategi, kalder da også på relationelle  metodiske  greb,  herunder  en  genealogisk undersøgelse af en række tekster, som strækker sig  over  en  længere  tidsperiode,  eller  komparative studier,  som  også  omfatter  empiriske  eksempler udenfor den pågældende policy, eksempelvis fra andre lande. Måske burde analysen af relationer derfor fylde mindst lige så meget som den tekstinterne analyse.

## Diskursivt-materielle praksisser: Policy som indhold og form

Det  næste  agential-realistiske  begreb  jeg  vil  læse WPR-tilgangen igennem er begrebet om det diskursivt-materielle. Dette begreb stadfæster agential realisme som  en del af 'den materielle vending' (Brøgger &amp; Madsen, 2021), idet begrebet sætter materialitet i højsædet. Hos Barad drejer den materielle vending sig om ikke at privilegere diskurs over materialitet.  I  stedet  forstås  alle  praksisser  som  altid både  diskursive  og  materielle  -  altid  både  betydningsskabende og kropslige, hvad end der konkret er tale om rekonfigurationer af menneskekroppe eller  af  landskabers,  institutioners  og  dokumenters 'kroppe'.  Begrebet  om  materialitet  kan  være  svært for  en  poststrukturalistisk  skolet  hjerne  at  begribe, men i relation til policy forstår jeg det som eksempelvis et dokuments udformning (inklusiv bevægelsen fra udkast til udkast i processen, men også dets sammenkobling af tal, ord og referencer), et dokuments status (som eksempelvis lov, politisk aftale eller debatindlæg), samt de distributionskanaler som dokumentet bevæger sig gennem. Men en policys materialitet  kan  også  omfatte  tilstedeværende  og  fraværende menneskekroppe i mødelokaler, logoer og jakkesæt ved pressemødet, pengestrømme, skabeloner, dokumentation og meget mere. Den helt centrale pointe er, at ingen af disse materialiteter alene er materielle; de er også diskursive, forskels- og betydningsskabende praksisser. Jakkesættet er stofligt, men artikulerer også status og formalitet. Dokumentets referencer  udgør  en  specifik  form  der  binder  dokumenter sammen, men de udtrykker også legitimitet, saglighed og sandhed. Pengestrømmene flytter ressourcer, men artikulerer samtidig forskelle mellem mere  og  mindre  værdifulde  bevillingsmodtagere. Meningsskabelse er materiel, og kroppe artikulerer diskurs (Barad, 2003: 820).

Når  jeg  læser  WPR-tilgangen  gennem  begrebet om det diskursivt-materielle,  rejser  der  sig  igen  et spørgsmål om, hvordan policy defineres og afgrænses eller udstrækkes, eller med andre ord, hvad policy egentlig består af, og hvor policy er lokaliseret. Med begrebet problem repræsentation indikerer Bacchi, at hendes metodologi forholder sig til policy som noget,  der  vedrører  betydningskonstruktioner.  Det er  den  sproglige  beskrivelse  af  et  problem,  samt sprogligt nedfældede bud på, hvordan der skal interveneres i dette problem, som udgør policy. Der er dog også anslag til andre genstandgørelser af policy i Bacchis metodologi. Hun anbefaler eksempelvis at man kan se på bevillinger for at få blik for, hvilke problemrepræsentationer  der  er  de  dominerende  i  en policy, underforstået at en problemrepræsentations dominans vil være afspejlet i størrelsen på det bevilgede beløb.  Hun  fremhæver ligeledes statistik som relevant empirisk materiale, i dette tilfælde til med henblik på at undersøge hvilken viden der har gjort den pågældende problemrepræsentation mulig.

Med disse to anslag bevæger Bacchi sig en anelse ud over forståelsen af 'politisk aftale' som policy's materielle form. Her ser jeg et potentiale som er værd at forfølge. Mens statistik kan forstås som en form for viden, som policy bygger på, så kan en bevilling forstås  som  en  del  af  det  instrument  (Brøgger  &amp; Madsen, 2021; Lascoumes &amp; Le Gales, 2007) som policy virker gennem. Ligesom viden ikke er neutral, er policy-instrumenter ikke bare er et redskab der tages ned fra hylden, men derimod i sig selv en diskursivmateriel praksis, som udtrykker bestemte problemrepræsentationer. Ved at analysere ikke bare policy, men også vidensgrundlag og instrumentering gennem WPR-tilgangens seks spørgsmål, kan vi både få øje på flere lag i policy og på samspillet mellem viden, policy og instrument i en given kontekst.

## Fænomener: Policy som performativt apparatus

En tredje mulighed der åbner sig gennem den diffraktive læsning er en udfoldelse af Bacchis grundlæggende analysebegreb problemrepræsentation gennem et fokus på fænomener. Fænomenbegrebet er et centralt begreb hos Barad og henviser som tidligere beskrevet til det onto-epistemologiske - til det fænomen der produceres gennem agentiale processer inklusiv  det  apparatus  som  producerer  fænomenet. Jeg har indtil nu primært brugt apparatusbegrebet til at begrebsliggøre WPR-tilgangen som et akademisk videns-  eller  analyseapparatus,  men  policy  kan  på lige fod forstås som et apparatus, der på samme tid erkender og producerer bestemte fænomener i verden. Med fænomenbegrebet i hånden kan vi forstå policy som et apparatus, der artikulerer bestemte fænomener og dermed er med til at skabe forskelle og relationer mellem individer samt tildele disse individer specifikke egenskaber.

Idéen om at analysere problemrepræsentationer er et af de mest centrale bidrag i WPR-tilgangen. Bacchis begreb om 'problemrepræsentationer' peger på et centralt aspekt ved den måde, policy bidrager til at konstituere både samfundet bredt set og uddannelse, læring og pædagogik mere specifikt. Begrebet tilbyder en åbning af policy og gør det dermed muligt at overskride de selvfølgeligheder og årsagssammenhænge, som policy som apparatus virker gennem og som vi også ofte selv forstår verden ud fra. Bacchi trækker på Foucault (1988) i sin begrebsliggørelse af problemrepræsentation, men videreudvikler begrebet til  at  udgøre  det,  der  definerer  det  specifikke ved en given policy og antagelserne bag den. Idéen er at vi ved at analysere problemrepræsentationer  kan  komme  bag  om  policy  og  få  øje  for  den tænkning, som definerer specifikke styringsformer, uanset om denne tænkning er strategisk eller selvfølgeliggjort, og samtidig vise hvordan den netop ikke er selvfølgelig, men til forhandling og åben for anfægtelse (Bacchi, 2009: 31-32). Dermed åbner begrebet om problemrepræsentationer for en dekonstruktion  af  policy  som  apparatus.  Læst  gennem  fænomenbegrebet får vi anledning til at stille skarpt på netop, hvad det er, der problematiseres gennem problemrepræsentationer.

Bacchi har selv, sammen med Goodwin, foreslået at man i stedet for problemrepræsentationer kan undersøge hvordan policy er med til at konstruere bestemte  objekter,  subjekter  eller  steder  (Bacchi  &amp; Goodwin, 2016). Eksempelvis fokuserer hun på konstruktionen af subjekter ved at undersøge hvordan policy  kan  forstås  som  'kønsgørende'  [gendering] praksisser (Bacchi, 2017). I forlængelse heraf har uddannelsesforskeren Bob Lingard ligeledes i sin artikel Multiple temporalities in critical policy sociology in education (2021) argumenteret for, at policy ikke kun konstruerer problemer, men også bestemte kontekster  og  bestemte  temporaliteter.  Som  eksempel  på kontekster, som både indvirker på, men også er medkonstrueret  diskursivt  i,  policy,  fremhæver  han koldkrigstidens nationale og sub-nationale kontekster overfor de seneste tiders globale kontekster for uddannelsespolitik. Ifølge Lingard foregår der ligeledes  et  'temporalt  konstruktionsarbejde'  i  policy (Lingard, 2021: 10-11).

Mens disse videreudviklinger således foreslår, at vi undersøger policy for, hvordan fænomener som subjektivitet, køn, temporalitet og spatialitet konstitueres af policy, vil jeg dog også påpege muligheden for  at  fastholde  problemrepræsentationer  som omdrejningspunkt, men kvalificeret af fokus på specifikke fænomener. Med en diffraktiv læsning af problemrepræsentationer  som  apparatus  gennem  begrebet om fænomener får vi mulighed for ikke blot at spørge til, hvilke problemrepræsentationer der artikuleres i en given policy eller hvilke fænomener en policy konstituerer, men til hvilke aspekter af et givet fænomen  policy  problematiserer .  Vi  kan  eksempelvis spørge til, hvilke kønspraksisser (eller i relation til Uddannelsesvidenskab: pædagogiske praksisser, uddannelsespraksisser, læringspraksisser,  uddannelsesvalgspraksisser, kvalitetspraksisser, profes-sionspraksisser, ledelsespraksisser, styringspraksisser eller  implementeringspraksisser)  der  problematiseres; hvilke subjekter eller objekter der problematiseres; hvilke tider eller steder der problematiseres osv. En  sådan  kvalificering  af  det  analytiske  fokus  fra problemrepræsentationer  bredt  set  til  problemrepræsentationer  i  relation  til  specifikke  fænomener kan bidrage til at rammesætte og styre analysen i relation til en specifik undersøgelsesinteresse.

Policy-gøren: Hvad er policy i praksis?

Det sidste begreb fra agential realisme jeg vil tage fat i er det begreb, jeg kalder policy-gøren , som en oversættelse og specificering af det engelske enactment . Barad er langt fra den eneste, som har grebet fat i enactment-begrebet (se eksempelvis Ball, Maguire, &amp; Braun, 2012; Weick, 1995). Hos Barad er enactment ikke en betegnelse for en bestemt måde at forholde sig til policy eller et bestemt led i processen med at omsætte  policy  til  virkelighed,  men  derimod  et grundlæggende begreb i forståelsen  af,  at  verdens tilblivelse  er  konstitueret  af  agens  eller  praksisser, hvor igennem forskellige og ligheder samt relationer og  egenskaber gøres eller  performes  frem  (Barad, 2007: 140). Når jeg læser WPR-tilgangen gennem begrebet om policy-gøren, så får jeg øje på en af tilgangens  væsentligste  begrænsninger:  Som  apparatus gør WPR-tilgangen et meget begrænset udsnit af de mange mulige former for policy-gøren til genstand for analyse, nemlig den måde policy gøres af de politikere som indgår i et forlig, i den specifikke og relativt formaliserede kontekst af politisk beslutningstagen. WPR-tilgangen tilbyder ikke et apparatus egnet  til  at  indfange  det,  andre  forstår  ved  'enactments', altså måder policy udleves eller omsættes i handling i andre kontekster end den politiske (Ball et al., 2012; Carusi, Rawlins, &amp; Ashton, 2018). Med andre ord genstandgøres policy som noget, der gøres på centralt niveau (i form af tekst, bevilling, instrument, tal) uden skelen til lokale måder at 'gøre' policy eller leve den ud i praksis.

Bacchi selv argumenterer for en analyse af policytekster ved at fremhæve, at formulerede problemrepræsentationer har effekter i virkeligheden, eksempelvis på diskurs, subjektivitet og levede liv. Selvom analysen af disse effekter indgår i WPR-tilgangens seks analysespørgsmål, så stiller Bacchi ikke redskaber til rådighed til en analyse af policyens liv i andre kontekster end den politiske, og denne del af analysen forbliver således ofte uforløst og fortænkt. Der er stor forskel på at spørge til policys subjektiveringseffekter, som kalder på en diskursanalyse med fokus på  subjektivering  (men  også  kunne  kalde  på  en empirisk  undersøgelse  af  subjektivering  blandt  de målgrupper, som adresseres i policy, se for eksempel (Cort, Mariager-Anderson, &amp; Thomsen, 2018), og så at  spørge til levede effekter af policy, som i højere grad kalder på empiriske undersøgelser som eksempelvis observationsstudier, interviews, surveys eller statistisk  materiale.  Hvis  man  ønsker  at  udtale  sig om, hvilken forskel en policy gør i andre kontekster end den politiske, må man nok enten gå til et andet policy-analytisk apparatus eller påtage sig at videreudvikle metodologien ud fra ens egen undersøgelsesinteresse.

Uden redskaber til at analysere en policys liv i andre  kontekster  end  den  politiske  kan  man  spørge, hvorfor det er vigtigt at lave en analyse af problemrepræsentationer Her bliver det relevant at vende tilbage til en af artiklens indledende pointer i relation til  studerendes brug af WPR-tilgangen, nemlig formuleringen af en forskningsinteresse. Som læser har jeg brug for at vide, hvorfor det er væsentligt at forstå en policys problemrepræsentationer. Eller endnu bedre:  Hvad  er  det  for  et  problem  eller  paradoks, som vi skal vide mere om, hvor en analyse af problemrepræsentationer kan udgøre en del af svaret?

## Afsluttende diskussion

Siden  (eller  parallelt  med)  Bacchis  udvikling  af WPR-metoden  har  forskerne  Webb  &amp;  Gulson  set tegn til at der kunne tilføjes yderligere et policy-analytisk  paradigme  (Policy  Scientificity  3.0)  til  de  to, som jeg præsenterede i artiklens introduktion: Et paradigme som kombinerer interdisciplinære tilgange, disruptive  metodologier,  mangfoldige  repræsentationsformer og fokus på materialitet  (Webb  &amp; Gulson, 2015). Min artikel kan læses som et forsøg på at skabe dialog mellem version 2.0 og 3.0, hvor den diffraktive  metodologi  udgør  mit  redskab  til  at forstyrre den kritiske policy-analytiske tilgang 'What's the problem repræsented to be?', med henblik på nænsomt at skubbe den i retning af 3.0. Hvad dette forsøg på at sætte WPR-tilgangen i bevægelse kan medføre afhænger af, hvordan tilgangen fremover  omsættes  i  policy-analytiske  apparatuser  hvordan policy-analyse gøres i fremtiden samt hvad denne gøren gør ved policy.

Den diffraktive  læsning  af  WPR-tilgangen  gennem  agential-realistiske  begreber  understreger  og forstærker Bacchis forståelse af policy som noget, der strækker sig ud over et enkelt dokument eller en enkelt  aftale,  og  i  høj  grad  også  findes  i  relationerne mellem forskellige policy-områder. Den fremhæver perspektivet om at policy ikke blot tager form af policy-dokumenter, men også af budgetter, statistikker og instrumenter. Og den skubber til Bacchis definition af policy som noget, der er lokaliseret på steder, hvor  beslutningstagende  policy-aktører  formulerer og beslutter policy.

Man  kunne  gå  endnu  længere  i  retning  af  at skubbe til WPR-tilgangen. Jeg spørger eksempelvis mig selv  om  det  i  dag  er  for  forsimplet  at  anskue samfundets magtstrukturer som nogle, der kun bevæger sig langs en enkelt linje - mellem besluttende politikere og dem der reguleres gennem de vedtagne politikker. Aktuelt oplever jeg diskursive kampe og forskydelser som langt mere påtrængende end veletablerede diskursive selvfølgeligheder. Og for at få blik for disse kampe, er vi måske nødt til at tænke samspillet mellem politikere, offentlige institutioner, professionsgrupper og borgergrupper som forældre, lærere og studerende, og ikke mindst medierne og de mystiske hære af internettrolde som en multiplicitet af magtlinjer. Som jeg ser det, er det eksempelvis ikke længere indlysende, at den politiske diskurs er den mest indflydelsesrige i vores samfund - eller at der findes én bestemt selvfølgelighed; en social bevægelse af lærere som svarer politikerne tilbage med opkast-smileys  på  Facebook  udgør  en  aktuel  form for magtfuld moddiskurs, som problematiserer politikerne og deres politik. Måske er moddiskursen ved at  blive  mere  magtfuld  end  den  officielle  diskurs. Dermed kan Bacchis grundtanke om at afsløre de inklusions-  og  eksklusionsmekanismer,  som  er  indbygget i policy måske karakteriseres som lige rigeligt mono-perspektivisk.

I forlængelse heraf spørger jeg mig selv, om det i dag er meningsfuldt at udarbejde en policy-analyse, hvor vi karakteriserer og kritiserer policy og de bagvedliggende antagelser, uden at forholde os til vores egen position i en sådan multiplicitet af magtlinjer. En etiko-onto-epistemologisk vinkel på dette rejser spørgsmålet om, hvilken magt vi selv er med til at udøve, når vi laver policy-analyser, og hvordan de performative  effekter  af  vores  analytiske  handler spiller ind i multipliciteten af magtlinjer. Og et postkolonialt-inspireret underspørgsmål kunne her være, hvad der giver den gennemsnitlige studerende eller forsker ret til at forholde sig til, hvad en uddannelsesparathedsvurdering eksempelvis gør ved dem, som umiddelbart fremstår som de undertrykte i sådan en vurdering, uden at spørge dem.

## Referencer

- Andersen, H. L., &amp; Bager, L. T. (2012). Alignment mål og motivation i uddannelse. In H. L. Andersen &amp; J. C. Jacobsen (Eds.), Uddannelseskvalitet i en globaliseret verden : vidensøkonomiens indtog i de videregående uddannelser (1. udgave ed., pp. 226). Frederiksberg: Samfundslitteratur.
- Archibald, T. (2020). What's the Problem Represented to Be? Problem Definition Critique as a Tool for Evaluative Thinking. The American journal of evaluation, 41 (1), 6-19. doi:10.1177/1098214018824043
- Bacchi, C. (2009). Analysing policy : what's the problem represented to be? Frenchs Forest, NSW: Pearson Australia.
- Bacchi, C. (2017). Policies as Gendering Practices: Re-Viewing Categorical Distinctions. Journal of women, politics &amp; policy, 38 (1), 20-41. doi:10.1080/1554477X.2016.1198207
- Bacchi, C., &amp; Goodwin, S. (2016). Poststructural Policy Analysis: A Guide to Practice . New York: Palgrave Macmillan US.
- Ball, S. J., Maguire, M., &amp; Braun, A. (2012). How schools do policy policy enactments in secondary schools . Abingdon, Oxon ;: Routledge.

Der er med andre ord rum for fortsat dialog og videreudvikling.  Med  denne  artikel  har  jeg  taget nogle første skridt, i håbet om at jeg dermed har inspireret til en fortløbende dialog om WPR-tilgangen, som både kan udspille sig i artikler som denne og i de eksamensopgaver, jeg skal læse i fremtiden.

- Barad, K. (2003). Posthumanist Performativity: Toward an Understanding of How Matter Comes to Matter. Signs, 28 (3), 801-831. doi:10.1086/345321
- Barad, K. (2007). Meeting the universe halfway : quantum physics and the entanglement of matter and meaning . Durham: Duke University Press.
- Barad, K. (2011). Nature's Queer Performativity. Qui Parle: Critical Humanities and Social Sciences, 19 (2), 121-158. doi:10.5250/quiparle.19.2.0121
- Barad, K. (2014). Diffracting Diffraction: Cutting Together-Apart. Parallax, 20 (3), 168-187. doi:10.1080/13534645.2014.927623
- Brøgger, K. (2018). The Performative Power of (Non)human Agency Assemblages of Soft Governance. International Journal of Qualitative Studies in Education, 31 (5), 353-366. doi:10.1080/09518398.2018.1449985
- Brøgger, K., &amp; Madsen, M. (2021). An affirmativediffractive re-reading of the policy instrumentation approach through agential realism and the accreditation instrument. Journal of Education Policy, E-publication ahead of print . doi:10.1080/02680939.2021.1938239

- Butler, J. (1993). Bodies that matter : on the discursive limits of "sex" . New York: Routledge.
- Carusi, F. T., Rawlins, P., &amp; Ashton, K. (2018). The ontological politics of evidence and policy enablement. Journal of Education Policy, 33 (3), 343-360. doi:10.1080/02680939.2017.1376118
- Cort, P., &amp; Larson, A. (2015). The non-shock of PIAAC - Tracing the discursive effects of PIAAC in Denmark. European Educational Research Journal, 14 (6), 531-548. doi:10.1177/1474904115611677
- Cort, P., Mariager-Anderson, K., &amp; Thomsen, R. (2018). Busting the myth of low-skilled workers - destabilizing EU LLL policies through the life stories of Danes in low-skilled jobs. International journal of lifelong education, 37 (2), 199-215. doi:10.1080/02601370.2017.1404501
- Dixon-Román, E. (2016). Diffractive Possibilities: Cultural Studies and Quantification. Transforming Anthropology, 24 (2), 157-167. doi:10.1111/traa.12074
- Dixon-Román, E. (2017). Inheriting possibility : social reproduction and quantification in education . Minneapolis, Minnesota: University of Minnesota Press.
- Foucault, M. (1988). The Concern for Truth. In L. D. Kritzman (Ed.), Michel Foucault. Politics, philosophy, culture : interviews and other writings 1977-1984 . New York: Routledge.
- Foucault, M., &amp; Gordon, C. (1980). Power/knowledge : selected interviews and other writings 1972-1977 . Harlow: Longman.
- Haraway, D. (1988). Situated Knowledges: The Science Question in Feminism and the Privilege of Partial Perspective. Feminist Studies, 14 (3), 575-599. doi:10.2307/3178066
- Haraway, D. (1992). The Promises of Monsters: A Regenerative Politics for Inappropriate/d Others. In L. Grossberg, C. Nelson, &amp; P. Treichler (Eds.), Cultural Studies (pp. 305-347): Routledge.
- Hvenegård-Lassen, K., &amp; Staunæs, D. (2021). Shooting the Elephant in the (Prayer) Room: Politics of Moods, Racial Hauntologies, and Idiomatic Diffraction. In V. Bozalek, M. Zembylas, S. Motale, &amp; D. Hölscher (Eds.),
- Higher Education Hauntologies: Speak with ghosts for a justice-to-come : Routledge.
- Lascoumes, P., &amp; Le Gales, P. (2007). Introduction: Understanding Public Policy through Its Instruments? From the Nature of Instruments to the Sociology of Public Policy Instrumentation. Governance, 20 (1), 1-21. doi:10.1111/j.14680491.2007.00342.x
- Lingard, B. (2021). Multiple temporalities in critical policy sociology in education. Critical Studies in Education, 62 (3), 338-353. doi:10.1080/17508487.2021.1895856
- Madsen, M. (2015). Målstyrede universitetsuddannelser og kalkulerende studerende - når midlet spænder ben for målene. Tidsskrift for Arbejdsliv, 17 (4), 25-39. doi:10.7146/tfa.v17i4.109004
- Mufic, J., &amp; Fejes, A. (2020). 'Lack of quality' in Swedish adult education: a policy study. Journal of Education Policy , 1-16. doi:10.1080/02680939.2020.1817567
- Raffnsøe, S., Staunæs, D., &amp; Bank, M. (2022). Affirmative critique. Ephemera, 22 (3).
- Staunæs, D. (2016). Notes on inventive methodologies and affirmative critiques of an affective edu-future. Research in Education (Manchester), 96 (1), 62-70. doi:10.1177/0034523716664580
- Thiele, K. (2014). Ethos of Diffraction: New Paradigms for a (Post)humanist Ethics. Parallax (Leeds, England), 20 (3), 202-216. doi:10.1080/13534645.2014.927627
- Webb, P. T., &amp; Gulson, K. N. (2015). Policy scientificity 3.0: theory and policy analysis inand-for this world and other-worlds. Critical Studies in Education, 56 (1), 161-174. doi:10.1080/17508487.2014.949812
- Weick, K. E. (1995). Sensemaking in organizations . Thousand Oaks: Sage Publications.
- Whitburn, B., Moss, J., &amp; O'Mara, J. (2017). The policy problem: the National Disability Insurance Scheme (NDIS) and implications for access to education. Journal of Education Policy, 32 (4), 467-479. doi:10.1080/02680939.2017.1280185

## English Abstract

As a policy science discipline, policy analysis has developed over recent decades from focusing on optimizing  policy  interventions  to  focusing  on  understanding  the  rationalities  underlying  the  construction of specific policy-interventions. The methodology  proposed  by  Carol  Bacchi,  called  'What's  the problem represented to be?' (or the WPR approach), constitutes a popular and important contribution in this development, also for students. While the WPR approach appears to be easily applicable for students due to its specific methodological instructions, this paper  analyzes  a  recurring  problem  of  students applying the approach in a methodologically driven questions-and-answers  format  by  reading  the  contemporary educational context affirmatively-diffractively through key concepts from Agential Realism. It  further  reads  the  approach  itself  diffractively through these concepts in order to demonstrate how many aspects of the approach can be elaborated and up for discussion. The paper thus seeks to engage students (and others) in thinking through how they apply the WPR approach and what can be done with it.