"Det er gemenheden, der sidder i Sufflørkassen"
Forfattere: Eira Storstein, Peer E. Sørensen
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

ens la

ngen

Ite ha

dinar

dans

1 opl

mhm

g me

f den

- -

--·------,----·-··-· -----

## "Det er  G�menheden,  der sidder i Sufflørkassen"

## Nogle  bemærkninger om Herman Bangs europæiske forfatterskab og De uden Fædreland

## EIRA STORSTEIN  OG PEER E.  SØRENSEN

ham  for  at  være  en  potentiel  anarkist  og  ønskede ikke  hans  tilstedeværelse.  Desuden  var  økonomien elendig. Hans eksotiske udseende gjorde ham heller ikke livet lettere. Bang kendte betingelserne allerede fra skoletiden. I Haabløse Slægter kommenterer historielæreren William Høgs udseende med et solidt greb i antisemitismen:  "Det  var dog  Satan,  saa Høg ser østerlandsk ud". Bang skrev om antisemitismen i Kjøbenhavn i 1891, og  endnu  i De  uden Fædreland er den et betydningsfuldt tema. I november 1904, i Dag­ bog  fra en Rejse, fortæller han om to preussere med ri­ debukser og gåsefjer der passerer ham i en togkorri­ dor med bemærkningen: "Da, der ist jaJude!". Som kirkeministerens  forhenværende  spindoktor er  de ude at lufte deres indre svinehunde,  og som han luf­ ter  de  den  med  fornøjelse  og  stolthed.  "Det  maa være  ret  ubehageligt  at  være  Jøde  i  det Land Tysk­ land",  tænker Bang.  Dermed åbner han for det an­ tisemitiske spor i De uden Fædreland.

Begge romaner står langt fra idyllens regioner. De foregår i et Europa uden fremtid og derfor uden for­ løsning fra de  nationale og eksistentielle katastrofer der  har  begrundet  eksilet.  Bøgerne  har  enten  lagt barndommens land bag sig og mistet drømmen om en forsoning  mellem  'før'  og  'n:u',  eller  de handler om tabet af denne  forsoningsmulighed.  Den  natio­ nale og den europæiske katastrofe konvergerer mod hinanden. Disse romaner er, især De uden Fædreland, eksil-romaner.  Hvad man end kan mene om  deres æstetiske kvaliteter,  og  de fleste har  vendt tommel­ fingeren nedad, er de uh yr e interessante.  Også Her­ man Bang skriver sig  ind i strømmen af eksil-litte­ ratur i det nye århundrede.

Intro

Herman Bang tilbragte ,det meste af sit  voksne liv i eksil.  Han  levede  og  arbejdede  i  lange  perioder blandt andet i Berlin, Meiningen, Wien, Prag og Pa­ ris.  Og  han  turnerede  som  oplæser  og  forelæser  i Skandinavien, Rusland og Centraleuropa. Han døde på en oplæsningsturne i \_USA. Ved indgangen til det tyvende århundrede følte han sig i stigende grad ud­ skrevet som dansk  forfatter og  drømte om et euro­ pæisk gennembrud. Med det formål udgav han Mi­ chael i 1903 og De  uden  Fædreland i 1906. Michael foregår i internationale kunstnerkredse i Paris og De uden Fædreland både på Orientekspressen, i Central­ europa og Paris for at ende i Sønderjylland. Michael befolkede han med et mondænt jetset af adelige og kunstnere.  Stilistisk  gjorde  han  sig  i  lange  passager fri af den  impressionisme  han møjsommeligt havde udviklet i årene frem til 1886, og som han sandsyn­ ligvis  oplevede  som  alt for  lokal  til  det  europæiske publikum han drømte om at :fa i tale.  Selv om Bang havde fo i: etaget en endagstur til Paris for at iagttage aftenlyset  over  Tuilerihaven  og  Louvre,  fandt  han ikke den tone der kunne fremme hans sag  i udlan­ det.  "Jeg  synes,"  skrev  han  til Poul  Levin,  "det  er, som havde jeg talt ud i det tomme Rum". Der er alt for.  megen patos og  alt for  mange mondæne mys�­ fikationer i disse sidste tre  bøger - og for lidt ironi.

Bang kendte kontinentet godt, især fra dets mørkere sider.  Og  han havde ikke haft det let som eksileret forfatter  og  journalist.  T værtimod.  Politiet  havde forfulgt ham både på grund af hans ubetænksomme skriverier  om kejseren  og  på  grund  af  hans homo­ seksualitet.  Politiet  fandt  ham  "missliebig",  anså

(

I

I

I

Hjemløshedens elegier

Hovedpersonen i De uden Fædreland er den interna­ tionalt  berømte violinvirtuos  grev Joan Ujhazy der rejser Europa tyndt,  ikke  blot  fordi  han  er  virtuos, men især fordi han er hjemløs. Den ø i Donau han er  født  på,  er  et  ikke-hjem  uden  nationalt  tilhørs­ forhold i  det  vaklende kejserdø=e.  Øen er mørk og  lykkeløs. Den  er en  allegori om eksilets konsti­ tutionsbetingelser  og  fremmedhedens  genesis  der hos Bang altid er en eksistentielt tolket national ka­ tastrofe.  Ujhazy  turnerer  med  en  barndom  beher­ sket  af  sygdom,  død,  forbenet  nationalisme  og  ra­ cisme  i  bagagen.  Han  taler  alle  sprog,  og  intet  af dem er  hans  modersniål.  Den  tidligt  døde  moders sprog - hun var egentlig dansk og levede tærings  syg· og fremmed på øen - behersker han ikke. Moderen har til gengæld indgivet ham en drøm om et hjem­ land: Danmark og idyllerne ved Vejle fjord hvor hun · kom fra. Og hun har sunget drø=en ind i ham fra han  var  ganske  lille  og  derved  lært  ham  at  musik, sprog, identitet og nation hører sammen i en tæt en­ hed,  der,  hvis  den  brydes,  resulterer  i  hjemløshed. På  øen  hersker  mørket  imidlertid,  og  indbyggerne har ikke noget selvstændigt sprog.  Hjem og  identi­ tet bliver derved længselsbegreber i De uden Fædre­ land. Længsler  som  griber  efter  noget  der  ikke  er. Derfor er den drøm der lever i hans musik via mo­ derens sange en verden af illusioner. Den bygger på en andens længsler efter et forladt hjemland. Den er en drøm om en drøm som er en illusion.  Nederla­ get i 1864 har kvæstet hendes hjemland og sendt det ind i en moralsk og national  katastrofetilstand  hvor snæversynet, ressentimentet og det patetisk-selvfor­ blændende  plidder-pladder  hersker.  Det  ved  han ikke, eller det vil han ikke vide af.  Opholdet i Søn­ derjylland, hvortil han inviteres som virtuos, ender i en  total  desillusion  der  suger  drømmen  ud  af  mu­ sikken og sender hovedpersonen af sted til det defi­ nitive  eksil.  Eksil  og  national  deroute  hænger  tæt sammen i Bangs univers. Hans hovedperson er en af den  europæiske  litteraturs  mange  rodløse  kunstne­ riske  og intellektuelle  eksistenser. Skildringen  af Joan Ujhazy kan også læses som en sidste ko=en­ tar  til  den lange række af artist- og  virtuosportræt­ ter  som  begynder  med  artiklen  om  "Belvederes Have" i Nationaltidende. På den måde spinder B ang et forfinet netværk af forbindelser mellem artistteksterne og kunstnerfortællingerne.

Ujhazy  føler  sig  bedre  tilpas  i  Paris  hvortil  han ko=er for at gå på kostskole. Men også her slår for­ tiden igennem, og han ra=es af en forkælet ungarsk klasseka=erat på sin  mangel  på  nationalitetstilhør: han er hverken det ene eller det andet, derfor er han en  paria.  Således  lister  fortiden  rundt  som  sladder  i hælene på drengen og  gør  hans  liv  ulideligt.  Skolen har Bang placeret i det kvarter hvori han selv  boede under sit parisereksil, og hvor han blev plaget af ano­ nyme breve fra København,  sladderagtige breve der ønskede at fordrive ham fra al virksomhed i Paris. Det lykkedes. Eksilet er  vilkåret.  Ved at lade en ung inder mane den asiatiske trussel  mod Europa frem for  den unge skæmte Ujhaz y, den gule fare som mange i da­ tiden frygtede,  lukker  han  også  for Europas fremtid. Fin  de  Siede  er  en  europæisk  (s)tilstand.  Ligesom Danmark har mistet sin fremtid,  er Europa allerede i færd med at miste sin. Imperiet vil snart slå tilbage på sa=e brutale  facon  som  de  imperialistiske  magter for frem i Asien,  varsler inderdrengen ved et spring­ vand midt i Paris. Bangs politiske forudanelser er bun­ det til krig  og nationalstatslig tænkning og dermed til centrale og katastrofale europæiske konfliktfelter i det tyvende århundrede. Men trods disse politiske temaer er De uden Fædreland ikke en politisk roman. Deri lig­ ner den de fleste af de øvrige eksil-romaner i Europa frem til Zweigs Die  Welt von Gestern fra 1942.

Det personlige  og  det  nationale parallelføres i ro­ manen i en altomfattende apokal yp tisk Untergang des Abendlandes. Det  er  ikke  blot  den melankolsk-forfi­ nede grev Ujhaz y, men også fremtidssoldaten  Johan­ nes V. Jensen, forklædt som virtuosen  Jens Lund, der mister  perspektivet.  "Jeg  tænger  ikke  til Bøger. Jeg har mig selv", lader Bang sin plageånd sige. Hans an­ sigt vender indad står der uvenligt om ham. I roma­ nen  er  der  en  tæt  sa=enhæng  mellem  eksil,  ne­ derlag,  national  deroute  og  voksende  nationalisme, racehad,  og  mangel  på  humanitet.  Bang  behøvede ingen  højreekstrem  spindoktor  til  at  vejlede  sig  i dette  morads.  Han  kendte Europa som sjælstilstand fra sine egne erfaringer. Og svinehundene blev dag­ ligt luftet  omkring ham.

/"

## Allegoriens landskaber

De uden Fædreland er en noget uren roman. Dens to hoveddele hænger æstetisk  set ikke ordentligt sam­ men. Men tematisk gør de. Bang blander mere eller mindre  tydeligt  sin  egen  historie  ind i teksten  der bevæger  sig  mellem  privatheder  og  alment-euro­ pæiske temaer i en"pele mele. Dens centraltema, ek­ silet, gennemtvinger en redefinering af den realisme som  Bang  havde  forfægtet  gyldigheden  af  siden 1879, idet allegorien  slår  igennem  som  tekstuel formgiver Det kunne måske tyde på at den har lig­ get  latent i de foregående  værker.  Kun  allegoriens ruinfyldte formverden kan formidle den  histo­ risk-katastrofale  sprængning  af den  gamle  verden som bogen skildrer  resultatet  af.  Allegoriens  rum i romanen  er  først og fremmest  landskabet: den mørke fødeø, det sønderjysl&lt;e land, udsigten fra tog­ vinduerne, kirkegårdene.  Og så de drømte landska­ ber: især Munkebjerg ved Vejle :\_ modbilledet til alle de andre,  det j�rdiske paradis.

Den kro som Ujhazy skal bo i under  opholdet i Vamdrup  ligger  på  sumpet  grund  og  hedder  Dan­ mark. Den er ganske forfalden. Og det landskab han bevæger sig ind i i begyndelsen af bogen,  er allego­ riens  landskab:

Det var det samme Billede. Mens Toget igen gik skumplende i  Gang,  løftede Stationskarlen Spandene og flyttede de tunge Ben hen over den pjaskede Perron. Der boede Skrædderen, og Skomageren og en Urmager. Der hang et Ur i hans Vindue: Hm, Lodderne gik, men den store Skive var tom og uden Vi­ sere. Og der var Snedkeren. Hans Skilt var en sort Kiste. Men den ene Skorsten var Mejeriet. I Saa bøjede Telefonens Traa­ de igen hen over Marken, hvis Jord var uden Farve. De hang saa slappe under Regnen, som havde de ikke ret meget at tale om fra Pæl til Pæl,  Stang til Stang, henover Marken. / Joan Ujha zy blev ved, som han plejede, for sig selv at sige Ordene for det, som han saa, paa sin Moders Sprog: / Mark, Marker, lav  Mark;  et  Hus,  lavt  Hus;  to  Fugle,  to  graa  Fugle  . .  .  og Regn.  /  Og  pludselig  søgende Tilflugt i  et andet Sprog og strækkende begge Arme op i Luften sagde han: / Ah, la pluie, cette  pluie morne. I [  ...  ] I Joan Ujha zy vendte igen det lidt for lille Hoved og stirrede ud paa de samme Marker: / Mark, Marker, flad Mark. Tre Fugle - graa Fugle. / Han gentog endnu de danske Ord i sine Tanker - Ordene i hans Moders Sprog.

Det er et landskab der er beskrevet i iterativ. Her er alt gået i stå. Også tiden. Døden er i centrum i form af  en  sort  kiste.  Telefontrådene  hænger  slappe  og ubrugte  over  de  samme  marker.  Vi  er  langt  fra drømmen om det yndige land og de bøgelyse øer.

Den franske sætnings 'morne' spiller på hele cita­ tets stemningsverden:  landskabet er  'tungsindigt' og 'uhyggeligt' i betycinu:{gen 'unheimlich'. Det  er gennemvædet af regn - symbolismens  melankolske vejrlig.  Det  hele  flader  ud  i  grå  anonymitet.  Hvad Joan Ujhazy ser, forsøger han at formulere på dansk. Stammende, monotont og kun i sætningsemner. Det sprog, der bærer drømmen om moderen og begæret efter  en  tilbagevenden  til  moderskødet,  behersker han  ikke  syntaktisk.  Det  franske  der  ikke  er  hans modersmål,  behersker  han derimod grammatikalsk. Det  moderligt-hjemlige  eksisterer  kun  som  sprog­ lige  ruiner,  som rester af et sprog.

Scenerne  i Vamdrup er  et studie i  ideologisk  de­ formeret ikke-sprog. Festdeltagerne, de lokale hon­ oratiores  i  Vamdrup,  taler  i  munden  på  hinanden, som man oft f st gør det i Bangs romaner. Men de ta­ ler  ikke  sammen.  Deres  sprog  er  stivnet  til omtan­ keløse  rutiner,  der  lires af med  egocentrisk  pom­ pøsitet,  og  de  nationale  anslag  lyder  som  et  bittert ekko af Danevirkenatten i Tine. Den sang de  bort­ kørende sønderjyder synger da aftenen er forbi, står som  en  ironisk  kommentar  til  de  danske  illusions­ verdener:  "Det  Land  endnu  er  skønt,  /  ti  blaa  sig Søen/bælter, I og Løvet staar saa grønt.  /  Og ædle Kvinder, skønne Mø'er I og Mænd og raske Svende I bebo  de  Danskes  Øer".  Ædle  kvinder,  skønne møer  og  raske  svende,  ak  ja,  ord  og  virkelighed hænger ikke sammen. Til selskabet efter koncerten lufter de ædle kvinder og de raske svende mange af deres  kære  svinehunde.  Her  rar· den  Bang'ske  im­ pressionisme  imod  slutningen  af  forfatterskabet  en eksplicit allegorisk bestemmelse. De mange studier i selskabelig tomgang rar derved en nationalkatastrofisk tilblivelseshistorie  der  kaster  et opklarende  lys  over de impressionistiske strategier i Ved  Vejen,  Tine,  Lud­ vigsbakke og Stuk. Danskernes sprog er  endt som et ikke-sprog.  Under  al  den  verbale  larm  der  kører  i selvsving, ligger katastrofen i 1864,  der i Bangs uni­ vers  har  ugyldiggjort  den  gamle  nationale  stem- ningsv e rd e n. 1864 e r en  sindstilstand  i  H e rman Bangs tænkning. Også  dansk e rn e  e r  i  r e alit e t e n e t folie ud e n fædr e land. Sprog og id e ntitet e r koblet tæt samm e n i e t historiske ksist e nti e lt nulpunkt. R e van­ chismen er e t  dybt illusion e r e t  udtryk  for  danskh e ­ d en s  sidst e krampetrækninger:  "Da  skal  det  æld­ gaml e Bann e r paany / Vinke til Sejer de faa mod de mang e ,  /  Da  skal  atter  blandt  Sværdenes  Gny  I Rung e d e :frejdige  Sange".  Rend  og  hop!  Og 0 det gør de så. Doktoren springer op på en stol og raber e t  "Danmark  l e ve"'  og  "med  sin  løftede  Haand ført e Forstand e ren [ie. højskoleforstanderen] de ny e Hurraer\_ mens de alle, Mænd  og Kvinder,  midt  i d e n røgfyldte Luft, syntes som en raabende Flok af Skygger". Danmark som et Limbo.

## Allegori, patos og ironi

D e t allegoriske e lement  i  romanen  und e rstr e ges yd e rligere  af  dens  sækitlariseæde  teologiske  struk­ turer. Passionshistorien er en af romanernes præt e k­ ster.  Joan Ujhazy e r en  Jesus. Men hans liv e r  ud e n forløsning. Roman e n slutt e r  der  hvor  J e sus  hæng e r på  kors e t  og  råb e r  eft e r  d e n  Gud  d e r  har  forladt ham.  I  roman e n  fi gu r e res  denn e d e konstruktion  af e vang e liern e blandt and e t sål e des:  "Joan laa paa sin S e ng.  Vokslys e n e s Skær faldt  gult ov e r hans Ansigt [  ...  ]Joanhavd e strakt sin e Arm e fr e m mod S e ngens Hovedgærd e .  Haandflad e rn e var  v e ndt  opad,  i  Ly­ s e n e s Skær". H e r  v e nd e s rumm e ts tradition e ll e r e li­ giøs e vertikalit e t  til  v e rdslig  horisontalit e t,  og  d e t guddomm e lig e lys  forvandles  til  liglys.  D e nne  lig­ gend e Jesus e r  et  ekko  af  den  død e Franz Pand e r  i fortælling e n fra  1885.  I slutning e n af  den fortælling list e r  stu e pig e n  Johann e ind for at  s e d e n  død e tj e ­ n e rs krop:

Hun vilde se ham. Langsomt løftede hun Lagenet, kun Hove­ det lod hun  dækket. Hun græd ikke men saa stille paa ham. Han var  hvid  som  Marmor,  hun  havde  aldrig  set  noget  saa smukt.  Og mens hun saa paa dette døde Legeme,  der  havde været hæget med saamegen forgæves Omhu, rakte  Johanne hun vidste ikke hvorfor - Haanden knyttet op imod Himlen.

Den  knytt e d e hånd  marker e r  i  et  glimt e t  spænd­ ingsfelt  mellem  patos  og  ironi.  M e n  den  knytt e de, oprakte hånd viser også i sin ubevidst e g e stik,  at der omkring  den afsjælede  krop  og  den  prot e st e rende stuepige  kun  er  afmægtigh e d  og  ing e nting.  Gud er ikke. Herman  Bangs  evang e lium slutter også i "Franz  Pander"  i  et  gudsforladt  rum.  Tilvær e ls e n hører faldets,  dvs.  ironiens kat e gori til.

Det er  oftest  ikk e muligt  at  skill e ironi  og  patos fra  hinanden  i  Herman  Bangs  forfatt e rskab.  M e ns rummets  vertikal e dim e nsion e r  ramm e s  af  forfatt e ­ rens  ironi,  voks e r  d e horisontal e linjers  betydning. De tegn e s  h e r,  som i De  uden Fædreland, af  d e n lig­ gende krop. Død e n står i  c e ntrum i d e nn e forvand­ ling til  v e rdslig horisontalit e t. Tænk på Tine. "Som død laa d e n stivn e d e Jord",  h e dd e r det e fter h e nd e s b e grav e ls e ,  hvor  kun d e n  omkringfar e nd e jordmo­ der stikk e r op ov e r mængd e n og i al tvetydigh e d r e ­ præs e nt e r e r liv e ts vidløs e g e ntag e ls e r af  d e n Schop­ e nhau e r'  sk e driftst e matik.  Frugtbarh e d  som  ironisk t e ologi.

Parall e lt  m e d all e diss e tømning e r  voks e r  ras e ri e t og tomh e d e n. D e t kald e r på e n patos der må stand­ s e s  af  ironi  for  ov e rhov e d e t  at  kunn e artikul e r e s kunstn e risk. I Bangs forfatterskab e r sammenfl e tnin­ g e n af ironi og patos katastrofisk. Sammenfl e tning e n af  ironi og patos g e nnemsyr e r  hv e rt  ord i d e nn e d e ­ kad e nt e passag e fra  "Franz  Pander"  hvor  nihilism e og n e krofili fældes ind i  hinand e n.

I  Bangs  forfatt e rskab  ligg e r  patos e n  altid  på  lur, m e n  d e n kontroll e r e s  af  ironi.  Eil e r  rett e r e :  ironi e n e r d e n modus d e r ov e rhov e det gør d e t muligt at for­ muler e d e n altid påtræng e nd e patos der e r e n af  d e driv e nde kræft e r i Bangs kunst. I De uden Fædreland e r  d e t  slut,  også på d e n galg e nhumoristisk e balanc e . Tekst e n tipp e r  ov e r  i  ironiforladt patos.  Modstands­ kraft e n  var  slidt  op.  Svin e hund e n e var  for  ov e rtal­ lig e .  Og Bang magt e d e tilsyn e lad e nd e kun at s e of­ ferrollen og at  s e sig  selv  i  off e r e ts  st e d.  Her hør e r ironien og s e lvironi e n d e finitivt op.

## Slut

I De  uden  Fædreland hvor  ironien  slipper  op,  hør e r også  forfatt e rskabet  op.  D e Sælsomme fortællinger e r blot et e ft e rslæt. En af forfatt e rskab e ts k e rn e for e stil­ ling e r e r drømmen om e t tabt jordisk paradis. Altså: hj e mløshed  og e ksil. Paradis og  forvisning  som ver m stivned at den drøm kend r hje sine fan edheden e som fortol

· no ontol.

energifelt.  Bangs  impressionisme  er  et konfliktfyldt mødested  mellem  en  vilje  til  at  skildre  den  vir­ kelighed  han  mente  at  kende,  og  som  han  efter­ hånden oplevede som et verdsligt Limbo, en mellem­ eller ikke-tilstand,  og  så en blandet række af  hjem­ mestrikkede fortolkningsinstanser hvor historiske (Dybbøl),  ontologiske  (den fatale  drift  efter Schop­ enhauer)  og  mytiske  (det  tabte  barndomsparadis) elementer  - ligger  sok  stivn � de  aksi01:ner  i  teksten. Hvor Balzac har sine fantasmagoriske konspi­ rationsforestillinger som fortolkningsinstans, der har Bang sine historiske og  ontologiske  antagelser som rekursbasis. Vi kalder det alligevel for realisme.

Hos Bang hersker fra første færd fornemmelsen af at  være fremmed.  Flere af  værkerne er endog  gan­ ske  bogstaveligt skrevet i  det fremmede.  Den frem­ medhed de skildrer,  er  derfor  også en  side af  deres tilblivelseshistorie.  Og cl.en drøm de drømmer,  er et resultat af  den.  Fremmedheden er det tekstproduk­ tive  centrum i ,forfatterskabet. Her  regerer  drømme som  rækker  ud  efter  et  eller  andet  der  ikke  er  og næppe nogensinde har været. Drømmene er stadige klagesange  over. og  om intet. Deres  virkelighed  til­ hører  udelukkende teksten.  I De  uden Fædreland er det musikken der inkarnerer drømmene. Da Ujhazy opdager at den ekstatiske løftelse han havde følt un­ der  koncerten  i Vamdrup,  hvor  hans  musik  et øje­ blik  blev  ham  et  modersmål,  var  en  sublim  løgn, mister han sin musik. Han vælger at lægge violinen til side og vil tilbage til sit ikke-hjem på Donau. Den eksilerede Bang hører hjemme i den tekst han skri­ ver, for han har ikke noget andet hjem. Han bor så at  sige  i  den,  fordi  han  er  uden  Fædreland.  Da drømmen som  er skriftens raison  d'etre  krakelerer, bliver han for alvor hjemløs. Og med tabet af drøm­ men mister han derfor samtidig sin skrift. Resten af forfatterskabet er uden retning. Det skønlitterære er helt forbi. Bortset fra enkelte ufuldendte forsøg.

Det er sådanne fi gur er  Herman Bang skriver sig ind i  og  i  dem foregriber han  centrale temaer i  det tyvende århundrede. De uden Fædreland er en euro­ pæisk  roman  i  en  langt  dybere  forstand  end  Bang selv  vidste  om det.  Men Europa  har ingen historie længere hos Bang. Det hele er forbi. Slut. Punktum. Og Bang havde følt det længe. Europa er  ikke en­ gang levende som den drøm om forsoning, man kan træffe  hos  andre  forfattere  i  ydre  eller  indre  eksil. Europa er et mareridt. Hvem siger klaustrofobi?