Staffeldt som materiel virksomhed
Forfattere: Peter Stein Larsen
Tidsskrift: kok (2003-10-22)

kredsen om det erotiske falder lidt  for matte  ud;  de  kredser  og  kredser,  -  og læseren opdager, hvad 60'ernes og 70'ernes abortlovgivning og præventionsfornyelse frigjorde af livsudfoldelse og selvforståelse. Kredsningen kan være underholdende,  ikke  mindst  for  dem der kan huske den, men i sig selv er den ikke udfordrende; der  må  andet  og mere til.

I den tyske kanondiskussion, der er noget  videre  udfoldet  end  den  danske (se bl.a. min redegørelse i L.Burman og B.S.  Sjönell  (red.): Text  och  tradition. Om textedering och  klassikerbildning , Sthlm. 2002), spiller begreber som 'tydningskanon' og 'kanonpleje' en betydelig rolle. De værker, Søren Schou - med rette  -  peger  på  som  emner  for  revurdering,  har  netop  ikke  været  tydet  og plejet.  De  er  ikke  blevet  taget  op  af antologister, de  er ikke  blevet  nærlæst, og de har ikke været genstand for pædagogisk  eller  forskningsmæssig  behandling;  de  er  aldrig  blevet  fortolket  eller institutionelt forankret. Det  må  formentlig ses i sammenhæng med, at den dominerende nykritiks tekstrække overordnet set var smal og modernisme-nær. Baggesen berørte som nævnt ikke disse forfattere,  Thomas  Bredsdorffs Sære forællere (1967)  heller  ikke;  tobindsværket Analyser  af  dansk  kortprosa (1971-72) valgte dem  også fra.  Det 'udvidede  tekstbegreb',  som  blev  styrende for de litterære antologier senere i 70'erne gik andre veje.

Hvad skal der til for at åbne for en genlæsning? Formentlig to ting, hvoraf Søren Schou meget tankevækkende åbner for  den  ene,  nemlig forståelse af 50'erne  som  en  periode,  der  er  mere kompleks  og  bred  end  den,  60'erne kreerede:  et trist  og  begivenhedsfattigt tiår, konservativt i sit formsprog, provinsielt i sin orientering og angst for ekstremer og konfrontationer  Det er en række gode og inspirerende, kontrastive karakteristikker,  bogen  i  den  forbindelse giver af de to årtier.

Det andet er formentlig et fastholdt og bredt genre-perspektiv, dvs. en systematisk  og  kronologisk  gennemgang  af 40'ernes  og  50'ernes  danske  roman  og novelle,  læst  med  vægt  på,  hvad  der tematisk  og  formelt  (narrativt)  var  på spil,  hvad  der  var  traditionsperfektionerende,  og  hvad  der  var  innovativt  vurderet  i  sammenhæng med genreudviklingen som helhed .

Søren Schous bog er utroligt inspirerende, både ved de forfatterskaber og tekster,  den  bringer  i  spil,  ved  sin  systematik  og  ved  de  synspunkter,  hvorunder  den  behandler  sit  stof.  Dens behandling af 50'erne må meget gerne få en opfølgning og uddybning, ligesom dens  oplæg  til  kanondiskussion  meget gerne må blive hørt.

## Peter Stein Larsen

## Staffeldt som materiel virksomhed

Schack  Staffeldt: Samlede  digte 1-3. Udgivet af Henrik Blicher, Kbh. 2001 (Det danske Sprog- og Litteraturselskab og C.A. Reitzels Forlag).

Schack  Staffeldt  er  den  af  alle  danske digtere, der bedst lever op til Verlaines berømte »poètes maudits«-begreb, hvorved  der  forstås  en  digtertype,  der  i  en heroisk  lidende  desperadostil  brænder op i vejløs længsel. Dette er uden tvivl årsagen til, at interessen for  denne digter  -  med  kompetente  læsninger  af bl.a.  Hejlskov  Larsen,  Erik  A.  Nielsen og  Klaus  P .  Mortensen  -  har  været  i konstant stigning, siden Brostrøm i »Det  umådelige  mådehold« (1959)  fastlagde Staffeldt som en af modernismens aner. Rigtigt tryk på Staffeldt-læsningerne kom der dog først, da digteren på ganske anden vis nogle årtier senere tilbød  sig  som  paradigmatisk  pendant til de tyske og engelske romantiske outsider-digtere -Shelley, Hölderlin, Wordsworth etc. - som Paul de Man og den amerikanske dekonstruktion gjorde til kernen i deres kanon. At der ikke var spor af naturens muntre søn og »spontaneous  overflow  of  feelings«,  men  derimod  af  en  særdeles  kringlet  og  lærd retorik,  blev  en  kvalitet  ved  Staffeldts tekster,  der  åbnede  for  et  stort  antal dekonstruktivt orienterede læsninger fra bl.a. Frits Andersen, Marianne Stidsen, Alvhild Dvergsdal, Flemming Harrits, Thomas Bredsdorff og Henrik Blicher.

Den største bedrift inden for Staffeldt-forskningen fra de sidste årtier er  dog  indiskutabelt  den  genudgivelse af de samlede digte, der er blevet begået af  Henrik  Blicher.  Den  nye  og  absolut savnede trebindsudgave af digterens samlede lyriske produktion  kommer således  ikke  mindre  end  150  år  efter den forrige Staffeldt-udgave, nemlig F.L. Liebenbergs fra 1843.

Blicher  har  forbedret  den  tidligere Staffeldt-udgave på i hvert fald tre centrale punkter. For det første har Blicher brudt  den  kronologi,  som  Liebenberg på  baggrund  af  digterens  egne  ønsker skabte i Staffeldts digte, idet der jo her er  tale  om  et  af  de  mest  kendte  og intrikate  svindelnumre  i  dansk  litteraturhistorie.  Staffeldt  var  som  bekendt manden, hvis kranke skæbne det var at komme for  sent, idet  hans Digte  1804 udkom året efter Oehlenschlägers Digte 1803 .  Og  Staffeldt  forsøgte  herefter  i desperat  skuffelse  over  ikke  at  blive udråbt til den danske romantiks førstemand at skjule en påviselig påvirkning fra  Oehlenschlägers  romancer  ved  at hævde,  at  hans  digte  var  skrevet  før Oehlenschlägers. Denne fejlagtige  kronologi,  som  -  med  et  udtryk  fra  Blichers velskrevne efterord -er »monumentalt indbygget i Liebenbergs udgave«, er der hermed rådet bod på.

For det  andet har Blicher  skabt  en frisk og ny optik ved at tage afstand fra den linie i kommenteringen af Staffeldts lyrik, som har været dominerende siden nationalromantikken og 1800-tallets  to førende  Staffeldt-specialister, Liebenberg og Chr. Molbech, nemlig den »uproportionerede interesse  for  de  uheldige  konsekvenser  af Staffeldts  tyske  baggrund.«  Der  falder et  par  elegante øretæver  fra Blicher  til Liebenberg:  »skolemesteragtigt  opregnede han germanismer og udanske konstruktioner.  En  lang  række  uklarheder af  mytologisk,  litterær  og  historisk  art blev  derimod  forbigået.«  Og  det  råder Blicher  så  bod  på,  for  mage  til  klart, grundigt, sagligt  og  oplysende  kommentarbind,  som  det  tredje  371  sider lange bind i nærværende Staffeldtudgave, skal man lede længe efter.

Netop  sagligheden  er  da  også  et tredje  kardinalpunkt  i  Blichers  udgivelse,  idet  han  i  sit  efterord    eksplicit tager afstand fra sin forgænger Liebenbergs  udtalelse om,  at »intet  bør  opbevares, som enten i moralsk eller æsthetisk Henseende  vilde ubetinget beskæmme  en  Autor«.  Blichers  objektivitet og rodfæstethed i moderne filolo- giske principper er her ganske anderledes.  Og  man  får  tilmed  et  par programmatiske  udsagn  tilsat  en  portion knastør humor med i købet fra Blichers side: »Udgiveren forvalter ikke en livsanskuelse,  men  de  materielle  rester af  en  virksomhed,  der  anses  for  bevaringsværdig.«

Blichers udgave følger en klar overskuelig plan: De to første bind omfatter digtene - først de trykte og herefter de utrykte,  og  hver  for  sig  organiserede efter en ny ikke-Staffeldt-Liebenberg'sk  kronologi  -  mens  det  sidste bind indeholder udgiverens oplysninger til  digtene.  Disse  er  klart  og  læservenligt  organiseret, således at der til hvert af  Staffedts  digte  er  knyttet  fire  faste punkter:  Tekstforlæg,  varianter,  kommentarer og litteraturhenvisninger.

Det  kan  være  værd  at  reflektere over, hvor stor en gevinst, det i fremtiden kan være for forskningen, at man  har  fået  en  pålidelig  kritisk  og tilgængelig udgave af Staffeldts værker. Under punktet »litteratur« i udgiverens bemærkninger  finder  en  opregning  af samtlige  tidligere  behandlinger  af  hver eneste  af  Staffeldts  digte,  hvor  »Indvielsen« ikke overraskende figurerer som en sikker vinder med  ialt 14 kritiske  behandlinger.  Punktet  »kommentar« rummer eksempelvis forklaringer på den enorme strøm af bibelske og klassisk mytologiske referencer, på hvilket punkt Staffeldt overgår de fleste digtere.  I  dette  tilfælde  optræder  det utrykte  og  ukendte  digt  »Menneskets Bane«  som  en  topscorer  med  8  siders opregning  af  over  30  lærde  allusioner, foruden de 21 noter Staffeldt selv leverer til digtet! Også hvad angår »tekstforlæg« og »varianter«  må  man komplementere Blicher det store stykke arbejde,  der er  lavet.  Jeg  skal her  ikke komme videre ind på de mere tekniske procedurer, der er tale om, hvad angår identifikation af kronologi ud fra papirkvaliteter, vandmærker, håndskrift etc.  Vigtigst  er  det  at  slå  fast,  at  editionsfilologien er en disciplin, som i Danmark på det skammeligste er underkendt, og som jo også glimrer helt ved sit fravær inden for litteraturstudi- erne ved dette lands universiteter.

Når  Blicher  polemisk  pointerer,  at Schack  Staffeldts  værk  -  der  overalt udtrykker en idealistisk og kompromisløs  higen  efter  det  uopnåelige  -  er  at betragte som »de materielle rester af en virksomhed«,  er  forbindelsen  naturligvis  tydelig  til  det  poststrukturalistiske, »lingvistic-turn«-paradigme, som Blicher  bl.a.  med  sine  studier  af  det  allegoriske i dansk romantik (Staffeldt) og barok (Poul Pedersen) allerede langt tilbage i 1980'erne placerede sig indenfor. Det editionsfilologiske behøver på denne  vis  ingenlunde  at  være  en  gammeldags  og  fjernliggende  tjenerbolig  i forhold til det litteraturteoretiske, -historiske  og  -analytiske  slot.  I  udlandet, hvor noget sådan ikke er tilfældet, ser  man  f.eks.,  hvordan  tilsyneladende detaljer  kan  gøres  til  essensen  i    problemstillinger  med  vidtrækkende  litteratur- og socialhistoriske konsekvenser. Sveriges i flere årtier verserende diskussion  om  et  komma  hos  Stagnelius  i næstsidste  strofe  af  »Endymion«  har således  været  udgangspunkt  for  vidt forskellige synsvinkler på, hvorledes dette  digt  og  denne  poets  værker  som helhed kan forstås. Og hos Roger Chartier,  en  central  skikkelse  i  School  of Criticism and Theory ved Cornell Universitet, har studier af digtning som en materiel  virksomhed  -  i  lighed  med, hvad man finder hos Pierre Bordieu ført til betydelige anfægtelser  af  de begreber  om  forfatterens  autoritet  og autenticitet,  som  vi  normalt  opfatter moderne  digtning  udfra.  Det  anføres her eksempelvis, at tegnsætning og retskrivning til langt op i det 19. århundrede  opfattes  som  et  anliggende,  der ikke  vedrører  digteren  (og  dermed  i moderne forstand 'værket'), men udgiveren/bogtrykkeren.

Hvor stor pris man bør sætte på en udgivelse som Blichers, kan måske bedst  illustreres  ved  at  sammenligne den  med,  hvad  der  ellers  udkommer  i disse  år.  Klassiker-  og  samlede-digteudgaver  er  på  grund  af  den  lette  og omkostningslave procedure blevet et anliggende,  der  i  overvældende  grad dyrkes af danske forlag. Og resultaterne er, hvis vi sammenligner Blichers udgave  -  og  det  andet  monumentale arbejde  i  denne  retning,  Jørgen  Hunosøes udgivelse af Sophus Claussens samlede  digte  -  med  andre  værker,  ofte forstemmende dårlige.

Et grasserende eksempel på dette er Oehlenschlägers Digte  1803 ,  som  Gyldendal  i  2003 har præsenteret  i  en nyudgivelse, hvor man  i forhold til genoptrykket af udgaven fra Gyldendals Spættebøger fra 1966 har fået  den bizarre idé at lade Peter Laugesen skrive et forord, der velnok tager prisen som et af det slappeste og mest pinlige forord, man har set i en dansk klassikerudgivelse. Intet får Laugesen sagt om Oehlenschlägers  formsprog,  motiver,  brug  af genrer  og former  eller  noget  som helst andet, der  kunne  være til hjælp  for en læser, som vil finde vej igennem værket. Det 8 sider lange forord er som helhed en  ørkenvanding  af  peptalk-agtig  tomgang med  banaliteter i korte frisk- fyragtige vendinger. Her er en smagsprøve:  »De  kan  læses  nu.  Ikke som var de skrevet i  går,  for  det  er  de ikke.  Men  nu.  Med  øjeblikkelig  friskhed.  Man  skal  på en  eller  anden  måde kunne  fjerne  alt  det,  der  er  groet  på dem siden 1802, og  det er  svært.  Men man skal  kunne.  Det  er  man  nødt  til, som  almindelig  læser.  Og  hvordan  blir man almindelig læser? Det er man bare. Der er kun almindelige læsere, og derfor  læser  ingen  læser  nøjagtig  ligesom en  anden.«  Hvis  en  sådan  tilbagelænet snak  af  Laugesen,  som  der  reklameres for på både forside, bagside, titelblad og anmelderbrev,  er  et  forsøg  på  at  gøre den  nye  Oehlenschläger-udgave  til  en populær  og  aktuel  bog,  er  det  i  hvert fald  kun  de  mest  fordringsløse  læsere, der  stilles  tilfreds.  Resultatet  er  desto mere flovt, når man tager i betragtning, hvor mange muligheder, Gyldendal har haft  for  at  vælge  en  forordsskribent blandt de snese af kvalificerede  litterater,  der kunne have  sagt  noget  nyt  og interessant om bogen, frem for at vælge en moderigtig digter, der tilsyneladende hverken  har  nogen  speciel  viden  om eller interesse for bogen.

Og når vi nu endnu engang er havnet i den evindelige modstilling mellem Staffeldt  vs.  Oehlenschläger,  kan  det være  på  sin  plads  at  overveje,  hvordan den kunstneriske kvalitet er af de digte, som  Blicher  har  lagt  frem.  Et  tilbagevendende træk ved beskrivelsen af de to digtere  har  været  en  Aladdin-Noureddin  dikotomi,  hvor  Hakon  Stangerup f.eks. i sin monumentale Staffeldtbiografi fra 1940 er en af de mange, der pointerer  det  naivt-enkle  og  »anmassende normale« hos Oehlenschläger over for  det  komplekse  og  »dunkle«  og  de »moderne  nerver«  hos  Staffeldt.  Man kan stille sig kritisk over for Stangerups opfattelse,  hvor  det  impliceres,  at  det sværttilgængelige  hos  Staffeldt  har  at gøre  med  en  høj  grad  af  æstetisk-eksistentiel  værdi.  I  alle  tilfælde  kan  man slå  fast,  at de  forståelsesvanskeligheder som Staffeldts digte  byder  på er  blevet mindskede ved Blichers samvittighedsfulde  kommentering  af  disse.  Og  det kan i denne sammenhæng være rimeligt at  slutte,  at  Staffeldts  uklarheder  ofte mere  har  rebussens  karakter,  end  de bærer præg af den enigmatiske fascinationskraft og uudgrundelige dybde, der udspringer af en sensorisk mangefacetteret  og  æstetisk  original  omgang  med sproget, som man finder hos de største digtere.  Sammenligner  man  de  fleste digte fra Staffeldts produktion - og her er især de ulideligt lange, monotone og patospumpedede  romancer  fra Digte 1804 overordentlig  hård  kost  -  med Oehlenschlägers Digte 1803, er jeg ikke den første, der finder kvalitetsforskellen  næsten  skræmmende.  At  der  i disse  år  skrives  mere  om  Staffeldt  end om Oehlenschläger, samt at man træffer

144

antologier  -  f.eks.  Thomas  Bredsdorff &amp; Anne Marie Mai: 1000 digte (2000) hvor vægten i antallet af digte for første gang  i  litteraturhistorien  er  tippet  til førstnævnte  digters  fordel,  er  næppe heller et varigt vilkår.

Men alt  dette  anfægter  selvfølgelig ikke betydningen af nærværende udgivelse. Er editionsfilologiske arbejder som Blichers ikke af dem, der lanceres med trompetskrald i aviser og tidsskrifter, så vil  denne  udgivelse  af  de  »materielle rester« af Staffeldts virksomhed til gengæld  uden  tvivl  leve  i  bedste  velgående,  når  Blicher,  denne  anmelder samt  et  utal  af  litterære  skoler  er  forsvundet.