Det umage par
Forfattere: Lise Busk-Jensen
Tidsskrift: kok (2005-05-02)

nale  paginering,  hvilket  netop  gør  det lettere  at  sammenligne  oversættelse  og original.

Bratt Østergaard har også skrevet et indledende essay, der fortæller  om Hegel,  om Fænomenologiens hektiske tilblivelse,  om  forbindelserne  til  Kant, Fichte  og  Schelling,  foruden  især  om værkets  receptionshistorie  fra  Marx  til Lacan.  Der  lægges  i  dette  forord  vægt på værkets excentriske og vildtvoksende karakter,  og  man  forstår  godt,  hvorfor en Hegel-oversætter især hæfter sig ved disse  træk.  Ærgerligt  nok  bliver  dette også  en  undskyldning  for  ikke  at  gennemgå  strukturen  i Åndens  fænomenologi mere  systematisk.  Bratt  Østergaard opsummerer fint de første kapitler om bevidstheden, men springer i mine øjne alt for let hen over de senere kapitlers  diskussioner  af  bl.a.  moralfilosofi og religion. Ganske sigende forklarer Bratt Østergaard begrebet »fænomenologi«  hos  Hegel,  men  ikke det langt vigtigere »ånd«, der først omtales i sin forvandling til Marx' »kapital«. Selvfølgelig kan et forord ikke nå  hele  værket  rundt,  slet  ikke.  Men alligevel.

Dette  skal  dog  ikke  skygge  for  det væsentlige, nemlig at Claus Bratt Østergaard  med  sin  oversættelse  af Åndens fænomenologi har gjort et af de sværest læselige filosofiske skrifter mere tilgængeligt  end  nogensinde,  og  at  han  dermed har banet vej for en fornyet Hegelreception  herhjemme. Vejen til  den absolutte viden er åben for nye rejsende.

## Lise Busk-Jensen

## Det umage par

Jorunn Hareide (red.): Magdalene Thoresen  og  Georg  Brandes.  En  brevveksling  1865-1872, Oslo 2002  (Emilia forlag).

Takket være Jorunn Hareide, professor i  Nordisk  litteratur  ved  Oslo  universitet, er korrespondancen mellem Magdalene Thoresen og Georg Brandes omsider udkommet i 2002 støttet af Det norske sprogog litteraturselskab. Brevene blev uden forklaring udeladt af Morten  Borup  m.fl: Georg  og Edv. Brandes. Breveksling  med Nordiske Forfattere  og  Videnskabsmænd I-VIII, 1939-42. Det samme gjaldt Amalie Skrams breve, men her var forklaringen,  at  hun  -  fire  år  yngre  end Brandes - tilhørte »et yngre Slægtled«. Af  brevvekslinger  med  kvindelige  forfattere er i den udgave kun fire svenske medtaget. Et planlagt supplementsbind  med  bl.a.  Thoresen-  og  Skramkorrespondancen blev ikke til noget, det samme gælder en plan fra 1950erne om et trykke et udvalg af Thoresenkorrespondancen i Edda .

Først  med  Jorunn  Hareides  interesse  for  kvindelige  forfattere  kom  der skred i sagen. Jorunn Hareide var medredaktør af Norsk kvinnelitteraturhistorie I-III, 1988-90, og har i artikelsamlingen Skrivefryd og penneskrekk. Selvfremstilling og skriveproblematikk hos norske 1800-talls forfatterinder , 1999, behandlet en række  norske  forfatterinder,  herunder Magdalene  Thoresen.  Tilsvarende  har Janet  Garton,  der  er  lektor  i  Skandinavisk litteratur ved East Anglia universitetet  og  har  skrevet  om  norsk kvindelitteratur, udgivet Amalie og Erik  Skrams  korrespondance,  og  hun har  nu  Amalie  Skrams  brevveksling med Brandes under udgivelse.

Hele den bevarede del af Thoresens og  Brandes'  breve,  50  fra  hende  og  22 fra ham, er hermed trykt og vedføjet de nødvendige kommentarer. Jorunn Hareide oplyser i indledningen, at Thoresen destruerede breve fra andre korrespondenter som  Ellen Key, steddatteren Susannah  Ibsen  og  veninden  Amalie Munch, hvorfor brevvekslingen  med Brandes  er  den  eneste,  der  er  nogenlunde fuldstændigt bevaret. Korrespondancen  med  Johanne  Luise  Heiberg, der i Just Rahbeks udgave Breve fra og til  Johanne  Luise  Heiberg I-II,  1955, omfatter  32  breve  fra  Thoresen  og  19 fra Heiberg er dog også betydelig, især fordi  Thoresen ofte skrev friere  og personligere til den  syv år  ældre  disciplinerede  teaterinstruktør  end  til  den godt 22 år yngre iltre magister.

Bortset  fra  to  breve,  en  kortfattet billet fra 1872 og Brandes' sidste hjertelige gratulation til Thoresens 80årsdag i 1899,  er  brevene  fra  perioden  1865-70 og flertallet fra 1866-68. De mødte hinanden i 1864 og var, som Jorunn Hareide  skriver  i  indledningen,  et  umage par, men forholdet mellem dem var det omvendte af, hvad det er i dag, hvor han står  som  det  moderne  gennembruds hovedperson, mens hun har været glemt af litteraturhistorikerne, indtil kvindeforskningen  skabte  ny  interesse for hendes forfatterskab.

Magdalene  Thoresen  kom  fra  små kår  i  Fredericia.  Faderen  var  fisker  og tømrer, og moderen holdt beværtning i storstuen. Hun havde haft en turbulent ungdom, der inkluderede elskere og et bortadopteret barn, men som hustru til den norske provst Thoresen blev hun en respekteret  dame  og  fik  kontakt  med det litterære miljø i Bergen. Ibsen, der var leder af teatret, spillede hendes tre første dramaer og giftede sig med hendes steddatter, og hans efterfølger, Bjørnson, udgav hendes første bog, Digte af en Dame , 1860.

Da  hun  mødte  Brandes  var  hun enke  med  fire  børn  og  havde  haft  litterær succes med Fortællinger , 1863, og romanen Signes  Historie ,  1864;  hun skrev  nu  på  flere  fortællinger  og  den næste roman, Solen i Siljedalen ,  1868. Han  var  nybagt  litteraturmagister  og kritiker  ved Fædrelandet ,  siden Illustreret  Tidende ;  i  løbet  af  de  næste  år udsendte han sin første bog, Dualismen i vor nyeste Philosophie , 1866, et angreb  på  den  førende  danske  filosof Rasmus Nielsen, mødte Taine under et studieophold  i  Paris,  friede  uden  held til  en  brasilianerinde,  udgav  et  bind Æsthetiske  Studier ,  1868,  og  fandt  en elskerinde  blandt  borgerskabets  fruer. »Jeg har aldrig truffet et Menneske med hvem der i Tidrummet af en tre Aar er foregaaet  [...]  en  saa  voldsom  Forandring som med Dig«, skrev Thoresen til ham  i  et  af  sine  sidste  breve  (21.1. 1869).

Brevvekslingen  kom  i  stand,  fordi der  trods  forskel  i  alder,  baggrund  og køn var noget, de var fælles om. De stod begge  i  udkanten  af  den  litterære  verden,  hun  en  dansk-norsk  midaldrende enke, han en uerfaren jødisk student, og de  delte  ambitionen  om  at  kæmpe  sig længere  ind  mod  midten.  I  nogle  år overskyggede det fælles forskellene.

Han gjorde for hendes berømmelse, hvad  han  kunne  ved  at  skrive  hendes livshistorie  i Illustreret  Tidende 22.4.

1866 med de dramatiske og romantiske vendinger,  hun  selv  havde  lagt  ham  i munden,  og  ved  at  tilkende  hendes bondefortællinger  folkelig  og  national betydning  som  en  æstetisk  parallel  til demokratiseringen,  en  idé  han  havde hentet i Clemens Petersens anmeldelse af Signes Historie . Han gav hende også positiv stilistisk kritik  og  delte  sine rejseoplevelser med hende.

Hun interesserede sig for hans ideer og fremtidsplaner og lagde øre til beklagelserne  over  alle  hans  »Modstanderes ubeskrivelige Lumpenhed og feige Gemenhed« (30.10. 1866). Da han  bad hende om stof til  en  artikel om  Ibsen, kunne  hun  dels  henvise  ham  til  den relevante  kilde,  en  artikel  af  BottenHansen i det norske Illustreret Nyhedsblad , dels levere en præcis sammenligning mellem Ibsen som den reflekterede  kunstner,  »Alt  er  Kunst, Knald  [af]  Aandens  svøbe,  Funker  af Begeistringens  Ild«,  og  Bjørnson  som den  geniale  kunstner,  »Alt  hvad  han skaber har et Legeme paa sig, har Kjødets  og  Blodets  hele  Habitus«  (27.10. 1866), ord som Brandes kaldte »vise og sande«  og  som  stemte  »mærkværdigt overeens« med  hans egen opfattelse (30.10. 1866). Da Brandes i 1869 skrev to  skarpe  anmeldelser  af Solen  i  Siljedalen i Dagbladet og Illustreret Tidende , bemærkede hun såret, at han og  hans  pen  havde  haft  et  arbejde  for sig, »som  I ikke gad spilde  megen Undersøgelse paa, det kunde fejes over med en løs Haand«, og påpegede, at kritikken  bliver  alt  for  negativ,  hvis  den ikke  formår  at  finde  »det  Smaa  i  det store,  og  det  Store  i  det  Smaa«  (8.8. 1869),  en  tanke  Brandes  nyttiggjorde sig  i  essayet  »»Det  uendeligt  Smaa«  og

»det  uendeligt  Store«  i  Poesien«, Illustreret Tidende 26.9. 1869.

Udover redegørelsen for de to skribenters baggrund diskuterer Jorunn  Hareide  i  indledningen  brevvekslingens karakter  af  roman  med plotstruktur  og rollefordeling i  lyset  af moderne  teori om  selvbiografien  og korrespondancen  som  litterære  genrer. Thoresen og Brandes forstod først deres relation som  et sjæleligt fællesskab, dernæst som et lærer-elev-forhold og til sidst  som  et  moder-søn-forhold.  Hun kaldte  ham  i  begyndelsen  »Min  kjære unge  Ven«  og  han  hende  »Min  kjære Veninde«. Da forholdet var på sit højdepunkt, blev det til »Kjæreste Barn!« og »Min anden Moder! min kjære og elskede Veninde!«.

Brevskriveriet tog fart i april 1866, da  Brandes  udbad  sig  materiale  til  sin biografi over hende. Hun  opfordrer ham  til  at  fortælle  hende,  hvor  langt hendes  talent  som  digter  rækker.  Han mener  på  sin  side,  at  hun  kan  se  ham ind  i  sjælen,  og  lover  at  »stille  som  en Ridder i Marken« (15.5. 1866) for hende. Det får Thoresen til at bekende, at  hun  trænger  til  at  »elske  et  Væsen fuldud«  for  gennem  ham  at  »formæles med Ideen«. Hun vælger Brandes til sin sjæls  elskede  og  beder  ham  sende  alle sine skrifter, glemme »den ydre Forskejllighed«  mellem  dem  og  skrive til hende  »dybt fra  Sjælens  Grund« (22.5. 1866). Hun stod klar med al den moderlige varme, han behøvede.

Brandes havde et nært venskab med sin  rigtige  moder  lige  til  hendes  død  i 1898.  Hun  var  en  uforsonlig  modstander  af  alle  konservative  institutioner, kongehuset  og  kirken,  en  rød  republikaner  der  åbent  udtalt  sin  ringeagt  og mistro over for landets offentlige liv, og en  sikker  forbundsfælle  i  sønnens krig mod samtiden. Hendes rationelle begavelse var  imidlertid parret med en kølig natur, hun mødte sønnen med sin »overlegne Forstand, rettede  og  opdrog mig gennem Satire«, skrev han i Levned .

Thoresen var en helt anden type og bekendte  tidligt,  at  hendes  »Væsens Fylde  er  Erotik«,  og  at  hendes  følelse for Brandes derfor er »Kjærlighed«, men  hun  beroligede  ham  med,  at  det var  en  »uegennyttig«  følelse,  der  kun ville  give  sig udtryk i digtning og intet ville  kræve  af  ham  (4.6.  1866).  De  var imidlertid også et umage par i den forstand, at hun var erotisk erfaren, mens han var helt uerfaren. For hende måtte de kærlige ord gerne blive til kød. Hun nævner ofte, at hun foretrækker »Haandgribelighed  [...]  jeg  kan  ikke  i nogen Maade hjælpe mig med Abstraktionen«  (29.1.  1867),  og  hun bad  ham  sende  et  fotografi  sammen med hans skrifter. Han sendte to.

I sommeren 1868, som Thoresen tilbragte  i  Klampenborg,  skrev  hun  17 breve  og  billetter  til  ham  for  at  aftale nye  sammenkomster  og  udtrykke  savn og  længsel.  Forholdet  var  nu  intimt, hun  titulerer  ham  »Du«  og  omtaler  en samtale, hvor hun har fortalt  ham personlige ting, som hun ikke har drøftet med nogen andre, »en Samtale af den Art, at den bandt mig for alle Tider til  Dig«.  Han  kan  nu  selv  forlange  af hende,  hvad  han  ønsker  ([3.6.]  1868). Hans  svar er ikke bevaret, og  han skriver ikke du til hende i nogen af de bevarede breve. Den norske litteraturhistoriker  Francis  Bull  fastslog  som  en kendsgerning,  at  de  stod  i  forhold  til hinanden i nogle måneder. Jorunn Hareide tager ikke stilling til, hvor vidt det kom, men peger på, at Bjørnson var Thoresens store kærlighed. Det var ham,  der  havde  inspireret  hendes  nye novelle,  »Min  Bedstemoders  Fortælling eller  De  to  Aftener«,  1867,  der  havde vakt  skandale,  dels  fordi  Bjørnson  var vred  over,  at  folk  læste  den  som  en nøglehistorie med ham i en uflatterende hovedrolle,  dels  fordi  den  beskrev  en seksuelt aktiv, moden kvinde.

Uanset hvor vidt det kom, fik Brandes skrupler. Ikke moralske i gængs  forstand  for  han  havde  i  det foregående efterår 1867  indledt sit forhold  til  Caroline  David,  der  var  35  år, gift  og  moder til  seks børn, men på  et dybereliggende plan, for  hvis hans forhold til Thoresen var ødipalt ville materialiseringen  af  det,  som  Jorunn Hareide påpeger, være incest.  Den moderbinding, der havde  skabt forholdet, endte med at ødelægge det, moderbilledet af Magdalene måtte knuses.

I 1871, da korrespondancen var ophørt og Brandes var bjergtagen i Italien, skrev han til sin moder, at Thoresen  i  løbet  af  Klampenborgsommeren havde forsøgt at forføre ham, først ved at  bede  ham  blive  om  natten,  »senere paa  en  mere  Haandgribelig  Maade«  og at  det  havde  givet  ham  »Væmmelse« (3.2. 1871). Det var formentlig erindringen  om  den  ubevidste incestuøse  overskridelse, der gav ham væmmelse, men han var også fortørnet over, at hun trods sin erklærede åbenhjertighed ikke havde betroet ham, at hun på sin store udlandsrejse  i  1855  havde  været  ledsaget  af  en  elsker,  lægen  D.C.  Danielssen.  Det  fik  Brandes  at  vide  i  Paris  af sin fransklærerinde, som dengang havde undervist Thoresen. Tanken om, at  Thoresen  alligevel  ikke  havde  givet ham indsigt i alle sine hemmeligheder, fik ham til at kalde hende »en Mær« og at skrive, at han »afskyer« hende.

Henning Fenger, der i sin disputats Georg  Brandes'  Læreår ,  1955,  gjorde flittigt  brug  af  Thoresenkorrespondancen, citerer i den efterfølgende biografi, Den unge Georg Brandes ,  1957,  brevet til  moderen fra 1871 som grundlag for sin  fejlagtige  og groft  nedgørende  skildring  af  Thoresens  person  og  hendes forhold  til  Brandes,  som  han  kalder »sjælelig  vold  pr.  korrespondance«  (p. 55). Jørgen Knudsen reproducerer billedet  i Georg  Brandes.  Frigørelsens vej , 1985, hvor Thoresen  kaldes  en hunedderkop,  der  indfangede  og  misbrugte den enfoldige mand (p. 84-85).

Den  nu  publicerede  brevveksling viser det modsatte, at Brandes og Thoresen nok var et umage par, men at de  i  nogle  år  havde  lige  stor  glæde  af bekendtskabet. Brandes bad selv Thoresen  om  breve  og  intime  følelser; ambivalensen  var  på  hans  side.  Det problematiske, måske seksuelle, forhold var da heller ikke årsagen til, at brevvekslingen  ophørte.  Den  ophørte, fordi uenigheden mellem dem, æstetisk og filosofisk, blev for stor.  Brandes udviklede sig med stormskridt bort fra det romantiske livsyn, som var tidens og Thoresens. Hun var i pagt med Rasmus Nielsens  forsøg  på  at  forsone  kristendom og videnskab, med national folkelighed og tysk inderlighed, medens han efter  overståede  religiøse  skrupler  blev ateist,  dyrkede  fransk  og  engelsk  positivisme  og  stræbte  efter  at  få intellektuel magt og en brillant stil.

I  et andet brev til moderen fra Italien sidder han foran Tizians Madonna i Venezias Frarikirke og tænker på, at han »hader Christendommen indtil Marven«  af sine  ben  (9.7. 1871).  Madonna- skikkelsen, der var romantikkens kvindeideal,  vækker  hans  had.  I  sit  sidste rigtige  brev  til  Brandes  fra  30.1.  1870 skrev  Thoresen:  »Det  er  ikke  min  Sag Du forsvarer, hver Sejr Du har er et Tab for mig; men jeg ønsker Folk, som Du, i Striden, de absolute Modsætninger have altid det Udbytte af at mødes, at de agte hinanden.« Brandesforskningen har ikke  hidtil  vist  Magdalene  Thoresen nogen agtelse. Det har denne brevveksling, der åbner førstehåndsindsigt i den livserfarne forfatterindes og den furiøse kritikerspires sammenstød i brydningstiden  før  det  moderne  gennembrud, nu alle muligheder for at ændre.

Ingemai  Larsen  og  Kirsten Thisted

## Uforløst kontramodernitet

Prem Poddar: Postkolonial kontramodernitet , Århus 2004 (Modtryk).

I  de  godt  30  år  der  er  forløbet  fra  de postkoloniale  studiers  fødsel til  deres integration  i  de  fleste  europæiske  universiteters  curriculum,  har  deres  flertalsbetegnelse vist sig ganske berettiget. For sjældent har et genstandsfelt udviklet sig så hurtigt og så heterogent: fra  et  fokus  på  de  tidligere  koloniers udvikling  i  bred  politisk  og  socio-økonomisk  forstand  til  kulturmødestudiernes orientering mod emner som repræsentation  og  identitet  -  så  vidt spænder genstandsfeltet i dag, og lige så vidt  spænder  de  involverede  forskeres selvforståelse:  fra  idealet  om  en  traditionel  objektiv  og  tilbagetrukket  posi-