Kroppens politik
Forfattere: Bente Rosenbeck
Tidsskrift: forumforidraet (2006-07-01)

## Kroppens politik

Af Bente Rosenbeck

## Kroppen har køn

»Sjælen har intet køn«, hævdede en fransk filosof i 1673, hvilket skulle give kvinder samme muligheder som mænd for at udøve intellektuel virksomhed. Men hvad sjælen ikke  havde,  det  havde  kroppen.  Kroppen var køn. Så kunne kvinder - de få forstås få adgang til videnskaben, men kvindeligheden var forbudt adgang. »Du har overgået mænds mod, og du har bevist, at kroppen alene er det, der udgør forskellen imellem mænd og kvinder - at sjælen er den samme«,  sådan  sagde  allerede  kirkefaderen Gregor af Nazianzos i det fjerde århundrede til sin søster for at understrege hendes åndelige lighed med mænd. Eksemplet er hentet fra Mia Münster Swendsen, som har skrevet om de tidlige universiteter. 1 Fra hele  middelalderen  finder  hun  eksempler på, at de samme mennesker, som skrev til lærde og magtfulde kvinder og priste deres viden,  dygtighed  og  mandighed,  beskrev kvindeligheden overordentlig negativ. Men spørgsmålet er om denne dobbelthed kan  opretholdes,  og  om  ikke  afstand  til kvindeligheden også er en afstand til kvinder.  Kvinder er deres  krop  på  en  måde, som  mænd  ikke  er,  biologisk  bestemt  og henvist  til  en  inferiør  status  i  de  sfærer, som privilegerer rationalitet.

Feminismen medvirkede til at få universiteterne  åbnet  for  kvinder  i  forrige  århundrede,  men  åbnede  i  1970'erne  også

universitetsdisciplinerne op for nye områder, inklusive studier af kroppen. Nu 30 år efter  er  spørgsmålet,  om  kroppen  har  bevæget sig fra periferi til centrum og er blevet  til  mainstream?  På  den  internationale historikerkonference  i  Australien  i  2005 var kroppen tema i en workshop: Body Politics: The Politics of the Body. Hensigten var at udforske den sociale konstruktion af kroppen over tid og i forskellige samfund. Hvad var  det  personlige,  det  intime  altså kroppens politiske  betydning?  Hvordan var begreber om »kroppens politik« relateret til kroppe i forskellige grupper i en given  nation  og  en  given  kultur?  Hvornår blev kroppen et felt for kamp om magt og autoritet? Hvad fortalte historier om reguleringen af kroppen om kvinders status, de unge  og  de  gamle,  seksuelle  og  etniske minoriteter?  Der  var  stor  spredning  i  oplæggene, men dog centreret om to hovedområder: nemlig for det første kropspolitik i relation til krig, nationalisme og religion såvel  ud  fra  globale  som  nationale  perspektiver,  samt  for  det  andet  kropspolitik inden for  medicin  og  lovgivning  med  fokus på eugenik, prostitution og abort.

Kroppen er blevet et acceptabelt tema i historieforskningen og sættes i relation til og ikke i modsætning til politik. Hvad er hændt?  Her  må  vi  tilbage  til  1970'ernes kvindebevægelse, som gav kroppen en ny betydning. Kroppen blev centrum for aktivisme og praktisk forandring, som senere førte til en teoretisk opmærksomhed. Our bodies Our Selves blev i  1976  udgivet  af the Boston Women's Health Course Collective.  Der  blev  dannet  selvhjælpsgrupper og  solgt  speculum  med  brugsanvisning oversat fra engelsk og trykt på genbrugspapir. I 1975 udkom første udgave af Kvinde. Kend din krop skrevet af et kvindekollektiv, der tog forfatternavnet K.Vinder i håb om at få del i bibliotekspengene. Den blev en  bestseller,  som  kom  i  mange  udgaver, og som de seneste år har fået kommercielle arvtagere. Bl.a. har Politikens Forlag, som lancerer håndbøger i alt fra bier, blomster, jagt og yoga, nu også udgivet en håndbog om kvindekroppen. »En dag tog jeg brysterne  i  min  egen  hånd«  lød  titlen  på  en Rødstrømpeplakat.  Såvel  plakat  som  bog var udtryk for et paradigmeskifte.

At tage ansvaret for kroppen og sin egen subjektivitet  startede  som  et  aktivistisk, praktisk projekt. De mere teoretiske refleksioner  og  historiske  perspektiver  fulgte hurtigt efter. Barbara Ehrenreich og Deidre English, som hverken var forskere eller historikere,  udgav  allerede  i  1973  en  lille pjece udgivet af et feministisk forlag med titlen Complaints and Disorders. The Sexual  Politics  of  Sickness, som  senere blev  til  bogen: For  her  own  Good.  150 years  of  the  Experts' Advice  to  Women (1979).  Også  kvindehistorikere  begyndte at tage emnet op. Carroll Smith-Rosenberg skrev i 1975 den meget kendte artikel »The Female  World  of  Love  and  Ritual.  Relations between women in Nineteenth Century America«, som var den første artikel i det  første  nummer  af  det  stadig  kendte tidsskrift Signs .  Få  år  efter  skrev  Nancy Cott  artiklen  »Passionlessness«  og  Linda Gordon  udgav Women's  Body  Women's Right i  1976.  Disse  udgivelser vendte sig til  det  19.  århundrede  og  undersøgte  den victorianske moral og praksis på nye må- der. De forsøgte at give historisk belæg for, at  kvinder  havde  konstrueret  deres  eget seksuelle  og  følelsesmæssige  liv  uafhængigt af mænd. At vise en anden historie og en  anden  verden  blev  begyndelsen  på  at skrive historier om kroppen og om seksualitet  og  blev  en  udfordring  af  tidligere synspunkter på den kvindelige seksualitet. Den  private  sfære,  emotionalitet,  moderskab, seksualitet og krop var i fokus meget tidligt  og  blev  inspiration  for  mig,  da  jeg skrev Kvindekøn ,  som  kom  i  1987  og Kroppens politik i 1992.

Historisk  har  videnskabens  og  medicinens diskurser haft en vigtig indflydelse på konstruktionen af kroppen. Den biologiske krop er blevet opfattet som universel, stabil og uden for historien. Men kroppen er historisk  og  kulturelt  situeret.  I  1970'erne var  målet  for  den  feministiske  aktivisme »at tage kontrol oven egen krop«, hvilket vil  sige  at  definere  sin  egen  subjektivitet, men projektet tog udgangspunkt i kroppen for at modvirke sjæl-krop dualismen. I hele den vestlige tankegang har krop og sjæl været  betragtet  som  adskilt  og  kønnet. Træk, som har været tilknyttet sjælen som fornuft,  aktivitet  og  bevidsthed,  er  blevet betragtet som positive og maskuline, mens træk  knyttet  til  kroppen,  såsom  følelser, passivitet er blevet betragtet som negative og kvindelige, selv om også hypermaskulintet betragtes som noget negativt.

1970'ernes feminisme tog kroppen højtideligt, og det har i et vist omfang smittet af på akademiet. Feminismen var enten optaget af kroppen som noget, der blev afvist i jagten på intellektualitet eller som noget, der blev hævdet at være det væsentlige og en  kvindelig  essens.  Et  tredje  og  mere postmoderne  standpunkt  er  at  se  krop  og kropsliggørelse som noget flydende og foranderligt  snarere  end  som  noget  givet. Kroppen betyder noget også selv om radi- kale konstruktionistiske ideer helst vil sætte  parentes  om  kroppen.  Men  kroppen  er også noget diffust, og der gøres ikke mange forsøg på at definere, hvad kroppen er. Historisk  er  den  kvindelige  reproduktion og seksualitet i centrum. Knyttes politik til bliver definitionen lidt bredere: reproduktionspolitik,  som  omfatter  fødselskontrol, fertilitet og infertilitet, og abort; kønsrelationer, som omfatter seksuel lavalder, voldtægt, seksuel præference til det samme og modsatte køn; mødre rettigheder og restriktioner samt chikane og vold mod kvinder, som omfatter seksuel og fysisk overgreb.

## Politik og kultur

I  kvindehistoriens  førte  år  blev  kultur  og politik set som modsætninger. På en Berkshire Conference on the History of Women i 1974 blev traditionel politisk historie sat over  for  en  ny  kvindehistorie,  som  lagde vægt på det daglige liv, den private sfære og  følelser.  Der  blev  sagt,  at  politik  var mindre  vigtig  for  kvinder  end  kultur,  et synspunkt, som kan være svært at forstå i dag, men bag den nye prioritering af kulturhistorie lå implicit en kritik af det paradigme,  som  var  os  nedarvet  fra  det  19. århundrede og en kritik af professionaliseringen og moderniseringen af historie, som fokuserede på den offentlige sfære. Det var en kritik af et meget snævert politikbegreb, som omfattede den offentlige sfære, konger,  kejsere,  regeringer  og  parlamenter. Den amerikanske historiker Joan Scott formulerede i bogen Gender and the Politics of History fra 1988 en kritik af traditionel historie  som  en  fiktion  med  et  universelt subjekt, hvis universalitet var opnået gennem marginalisering og eksklusion af kvinder og andre grupper. Ønsket var dengang  at  kaste  lys  på  det  usynlige  subjekt kvinder,  og  de  opholdt  sig  i  den  private sfære, i dagliglivet og ikke i den politiske sfære. Men det forandrede sig med kønsbegrebet, som Joan Scott var med til at udvikle, idet hun skrev om køn som kategori. Dermed  kom  politik  tilbage  på  scenen. Hun fremhævede vigtigheden af at analysere de måder, som politik konstruerer køn på, og køn konstruerer politik.

Køn, kultur og politik er blevet nye allierede,  men  forudsætningen  er  et  nyt  og bredere kulturbegreb, hvor kultur eller kulturstudier kan være med til at forny politisk historie. Hvis vi vender tilbage til konferencen i Australien, så blev kroppen netop sat i relation til krig, nationalisme, religion samt globale og nationale perspektiver. Udbredt brug af voldtægt sker i perioder  med  voldsomme  konflikter  over  alt  i verden: i Bosnien 1992-1995, Gurarat 2002 og Dafur 2003. Vold og krig er blevet nye påtrængende spørgsmål. Nye bøger ser dagens lys, som behandler voldtægt i forbindelse  med  2.  Verdenskrig.  Det  gælder Antony Beevors bog: Berlin: faldet, 1945 fra  2002, som dokumenterer, at Den røde Hær var ansvarlig for, at to millioner kvinder  blev  voldtaget.  Der  udgives  selvbiografiske værker, som skildrer samme historie  ud  fra  et  selvoplevet  perspektiv,  bl.a. Anonyma: En  kvinde  i  Berlin fra  2004. Konflikter, krig og nationalisme er vigtige elementer i kropspolitik. Vi må undersøge, hvordan  mænd  har  gennemspillet  deres konflikter på kvinders kroppe, hvilket kun kan forstås ud fra en opfattelse af nationer som kønnede og racialiserede. Nationalisme er baseret på et modsætningsfyldt begreb om maskulinitet og femininitet, hvilket betyder, at patriotisme er et kønnet begreb, og at den kvindelige krop er kampplads  for  nationale  værdier.  Kvinder  forventes  at  ofre  sig  selv  for  at  reproducere nationen  og  at  legemliggøre  de  nationale grænser.  Og  nok  er  nationsopbygning  et maskulint foretagende, men kvinder har en rolle. De er aktive deltagere i de nationale kampe, og kvinder har selv bidraget til at kønne begreber om medborgerskab og patriotisme. Flere forskere bl.a. den engelske sociolog  Nira  Yuval-Davis  har  i  bogen Gender and Nation fra 1997 på interessant vis kombineret køn, etnicitet og nationalisme. Også et dagsaktuelt emne som tørklædet vedrører politik og kvinders repræsentation af deres kroppe på en og samme tid. Tørklædet er historisk og aktuelt indfanget i kroppens politik ud fra kolonial/antikolonial  politik  i  relation  til  en  sammenvævning (intersektion) af køn, nation, identitet og modernitet. Der har været en stigende erkendelse af, at kroppen ikke kun er kønnet. Feministisk teori er blevet udfordret til at  tage  højde  for,  hvordan  race  og  klasse væves sammen og konstruerer forskellige måder at se kroppen på. Der er behov for en  teori  om  legemliggørelse,  som  tager højde  for  kønsforskelle,  raceforskelle  og klasseforskelle, det vil sige sætter kroppen ind i en materiel kontekst.

Vi kan på den ene side afdække, hvordan kroppen har udtrykt sociale roller og hierarkier  ud  fra  køn,  klasse,  race,  nation og seksualitet. På den anden side kan kroppen  ses  ud  fra  et  magtperspektiv.  Siden 1970'erne er der sket en rivende udvikling, og  det  var  ikke  kun  inden  for  kvindebevægelsen, at kroppen blev taget op. Michel Foucault har været med til at udvide vores forståelse af, hvordan kroppen er kulturel, politisk og biologisk. Også Pierre Bourdieu har i høj grad bidraget til analyse af det kropslige  med  begreber  som  habitus  og doxa. Krop er blevet in. Nordisk Sommeruniversitet, som altid har været med til at tage  nye  strømninger  op  og  som  siden 1972 i forskellige udgaver har haft køn på programmet, har i dette årtusinde allerede haft  to  kredse  med  krop  i  overskriften »Krop  som  kultur«  og  »Kroppen  som praksis«. Så det er ikke helt forkert at sige, at kroppen har bevæget sig fra periferi til centrum. Michel Foucaults magtteknologier i en kønnet form afslører, hvordan kroppen bliver sted for magtudøvelse. Kroppen defineres  dels  gennem  diskurser,  som  er indbygget  i forskellige institutioner fra skole til universitet og i forskellige rutiner og praksisser. Men kroppen reguleres også gennem kulturelle normer. Magten udfoldes gennem kroppen. Med udgangspunkt i Michel Foucault begreb om bio-politik og governmentality ændres analyserne af politik. Mens Foucault i artiklen »Nietzsche, genealogien  og  historien«  fra  1971  lod kroppen  være  totalt  indlejret  i  historien, har feminister udvidet analysen ved at tage patriarkatet med ind. Foucaults analyser i Overvågning og straf fra 1975 og Seksualitetens historie fra 1976, som handler om de diskursive operationer,  som  konstruerer kroppen,  hvad  han  kalder  »passive  kroppe«, har været inspirerende for kønsforskeres forståelse, som udtryk for den daglige krop, som den leves og det disciplinære regime og den regulerende praksis, som former  kroppen.  Køn  er  ikke  Foucaults  primære interesse,  men  han  er  interesseret  i den normative regulering af kroppen og i, hvordan disciplinær kontrol producerer kroppen.  Her  har  Judith  Butler  integreret køn og arbejder videre med, hvordan diskurser  bliver  til  identitet,  og  introduceret begrebet  performativitet.  Hun  fremhæver i  bøgerne Gender  trouble fra  1990  og Bodies that matter fra 1993 en hel række af  normative binariteter,  som bliver brugt til  at  karakterisere  det  kropslige:  mandlig/kvindelig,  heteroseksuel/homoseksuel, sort/hvidt.

Den menneskelige krop er ikke længere et uproblematisk naturligt objekt med uni- verselle  behov.  Kroppen  er  ikke  længere kun  genstand  for  medicin  og  naturvidenskab  men  også  for  humaniora  og  samfundsvidenskab;  den  er  på  den  ene  side blevet noget materielt og på den anden side udtryk  for  kulturelle  og  historiske  repræsentationer.  Det  skaber  nogle  spændinger mellem kroppen som reel og kroppen som diskurs, som natur og som social konstrueret.

Så  hvis  jeg  her  afslutningsvis  skal  opsummere, hvilke spørgsmål vi må stille os selv  vedrørende  krop  og  politik,  kan  det

## Noter

1. Mia Münster-Swendsen: Kønnet, videnskaben og det akademiske rum i Skov, Leonora Christina: De røde sko . København 2002.

være følgende: Hvordan definerer vi kroppen, og hvad forstår vi ved kroppens politik? Hvordan betyder kroppen noget i teoretiske og historiske studier, og i store begivenheder  som  krige,  revolutioner  etc.? Hvordan kan vi arbejde med kroppens politik og tage hensyn til forskelle, og hvilke kontekstualiseringer skal vi være opmærksomme på? Er et udgangspunkt i kroppen en måde at medtage kønnet, og er det en vej til  at  nedbryde modsætningen mellem privat og offentlig?