Herman Bangs hemmeligheder
Forfattere: Henning Goldbæk
Tidsskrift: kok (2004-03-30)

tendens til, at relativt  mange  mere beskriver  end  egentlig  analyserer  stoffet. Der males gerne; med store og små pensler og ret så mange farver. Men skal man  bagefter  sammenfatte  en præcis formulering    af,  hvad  et  portrætteret forfatterskab  efter  skribentens  mening indeholder af  litterære  kvaliteter  -  det være sig fortælleteknisk, tropologisk eller tematisk - vil det i mange tilfælde være ikke så let. Og skal man finde en velunderbygget  analytisk  begrundelse, kan det blive  endnu  sværere.  Meget  af dette  problem  hører  til  genren,  men ikke det hele. Noget hører også til generationen.  Det  kan  man  reflektere  forskelligt  over.  Men  det  er  i  sig  selv  et gode, at materialet hertil er blevet leveret,  og  enerådende  er  tendensen som nævnt heller ikke.

Der er således mange facetter i helhedsindtrykket,  og  det  er  ingenlunde givet, at de kritiske overskygger  de modsatte.  Det  er  et  kæmpearbejde  at organisere  denne  slags  værker,  og  den generelle gevinst ved Danske digtere , at de  sidste  årtiers  digteriske  tilvækst  i Danmark er blevet beskrevet,  og at  de tidligere  forfatterskaber  er  blevet  genlæst af en yngre generation, er bestemt opnået. Der er heller ingen tvivl om, at det gamle værk i sin ajourførte udgave bedre  end  forgængeren  er  på  talefod med den aktuelle målgruppe. Tiltalende for denne er også værkets nyttige 'apparat' af litteraturhistoriske oversigter, årstal og litteraturhenvisninger. Blot en skam,  at værket med  sit  umådeligt tunge papir - hvert bind vejer ca. 2 kg og  er  absolut  ikke  'portable'  -  meget bestemt  stritter  imod  at  blive  brugt  i bus  og  tog,  hvor  målgruppen  ellers kunne  have  tid  til  -  og  glæde  af  -  at snuppe et portræt i ny og næ.

## Henning Goldbæk

## Herman Bangs hemmeligheder

Dag Heede: Herman Bang: Mærkværdige  læsninger  -  toogfirs  tableauer . Odense 2003 (Syddansk Universitetsforlag).

Dag Heedes nye bog om Herman Bang rummer 82 tableauer med indfaldsvinkler  omkring især Håbløse Slægter , Ved vejen , Stuk og Tine ,  men  også  mindre værker  som  »Frøkenen«,  der  læses  forbavsende grundigt og åbnes på en ny og overraskende måde. Hele projektet har sit tyngdepunkt i Michel Foucaults begærshermeneutik,  det  er  læsninger, der indfanger de bangske ambivalenser mellem  kønnene,  mellem  heteroseksualitet og homoseksualitet; og bedst er de steder, hvor begge typer bringes i bevægelse,  relativeres,  og  ofte  sættes  de  i anførselstegn  for  at  understrege  deres metaforiske  og  »allegoriske«  anvendelse i bogen.

Hele bogens centrale projekt finder man ikke i et forord, men i note 45, der pludselig udfolder projektets bagvedliggende motivation. Med  reference til Villy Sørensens forord til Haabløse slægter fra  1965,  hvor  han  angriber »Harry Jacobsens hemmelige viden om, hvad bogen »egentlig« handler om«, nemlig  Bangs  egen  eros  (p.  19),  distancerer Dag Heede sig udtrykkelig fra en  sådan  reduktionistisk  tekstlæsning. Hans mål er tværtimod at forøge »læsemulighederne« (p.  58).  Dermed bringer  han  Bang-bogen  ind  i  samme queer-læsnings-tradition,  som han  allerede  anvendte  i  læsningerne  af  Karen Blixen. Bang læses ikke kun som homoseksuel, men også med et langt bredere socialhistorisk  og  traditionelt  tematisk blik, hvor man tydelig mærker en inspiration  fra  1970ernes  Bang-fortolkninger.  Det  er  ikke  mindst  Claus  Sechers bog  om  Bang  og  Peter  Madsens  essay om Stuk , der går igen i Dag Heedes læsninger af emner som kapitalisme-kritik, modernitet og  storby-rum, emner  som står  side  om  side  med  gennemgående emner som Hamlet-figuren, teatermetaforikken og ordet mærkværdig hos Bang.

Bogens  hovedlinie  tager  imidlertid sit udgangspunkt i Bangs essay Gedanken zum Sexualitätsproblem , 1922, skrevet 1909, først trykt i Zeitschrift für Sozialwissenschaft ,  1912.  Det  lykkes for  Heede  at  åbne  Bangs  værker  ved hjælp  af  dette  essays  budskab  om  forplantningens nødvendighed og den homoseksuelles resignation, samtidig med  at  netop  denne  tankegang  i  fiktionsværkerne kontrasteres med Bangs fremstilling af den heteroseksuelle verdens  tomhed,  smertefuldhed,  så  der  i værkerne er et dobbelt udsagn, nemlig på  én  gang  selvhad,  selvmordsfølelser, dødslængsel hos den homoseksuelle, og en  skinger  og  utroværdig  fremhævelse og  lovprisning  af  den  heteroseksuelle verdens  fortrinlighed,  noget  der  hos Dag  Heede  kaldes  de  homoseksuelles »næsten masochistiske hyldester til heteronormativiteten, hyldester, der dog  sjældent  er  uden  ambivalens«  (p. 21).

Med udgangspunkt i sådanne ambivalenser begynder Dag Heede at kredse om  det  »mærkværdige«  hos  Bang,  det besynderlige,  det  hemmelige,  dvs.  alt det antydede, vagt formulerede, alle de sælsomme replikker hos Bang. Og som tekstanalyser er mange af de 82 tableauer  vellykkede,  de  byder  på  nye læsninger,  det  gælder  ikke  mindst Ved vejen . Denne fortælling, der i 1970erne var central for kønsrollelæsninger af stationsforstanderen som bombastisk hetero-Børge og forvalter  Huus  som blød mand, analyseres af Dag Heede et lag dybere. Huus opfattes som en kvinde,  som  feminin,  som  mere  en søster  til  Katinka  end  som  en  mand, ligesom præstedøtrenes maskulinitet fremanalyseres  på  tankevækkende  vis. Noget lignende er tilfældet i analysen af »Frøkenen«,  hvis  »homoseksuelle«  univers  modstilles  det  brutale  hetero-univers, der kommer  til udtryk i  den omgivende  verden  af  borgmestre  og politibetjente,  der  vil  beskære  frøkenens  træer,  fordi  de  skygger  for  den offentlige gadebelysning.

På  den  måde  får  vendingen  om  de stille  eksistenser  en  langt  mere  farlig betydning end den plejer at have i skolebogslitteraturen, fordi den rummer hele den  bangske  ambivalens  og  det  mærkværdige. I sådanne læsninger går ambitionen fra note 45 klart igennem, værkerne løsriver  sig  fra  klicheerne  og gøres faktisk ambivalente hos Dag Heede.  Omvendt  lykkes  det  ham  at sandsynliggøre, at den traditionelle læsning  af Mikaël som  en  homoseksuel roman  faktisk  på  grund  af  slutningen snarere er en heteroseksuel lovprisningsroman, helt efter programmet fra Gedanken zum Homosexualität .

Men  det  er  undtagelser.  For  stik imod projektets erklærede formål om at »forøge  læsemulighederne«  hos  Bang, indsnævres  de  i  mange  af  analyserne. Faktisk  sidder  læseren  tilbage  med  en fornemmelse af, at projektet går ud på nådesløst at sekularisere det mærkvær- dige hos Bang til bastant entydighed og afsløre det dunkle til efterhånden forudsigelig klarhed om, hvad der er på spil  hos  Bang,  ikke  kun  en  individuel homoseksualitet  hos  Bangs  personer, men homoseksualitet som det »epokaltypiske«, som tidsånden med sårfeberen efter 1864, teaterånden i København og Tivolis fyrværkeri lidt før midnat.

Hvis Dag Heedes projekt var tænkt som en åbning af forfatterskabets ambivalenser og en punktering af de mange klicheer, der omgiver det, så ser det faktisk ud, som om udfordringen har været for stor, og som om der føres krig mod Bangs tekster og deres mange muligheder for forførelser.

På  den  anden  side  kan  man  ikke frakende Dag Heede en stor evne til at bruge  ensidigheden  produktivt  i  sine læsninger.  Han  læser  ofte  reduktionistisk,  enøjet,  men  det  sker  dog  med manér,  når  enhver  hemmelighed  hos Bang afsløres og alt skæres ud i pap for læseren.  Denne  fremgangsmåde  findes faktisk også hos Foucault, når han læser Flaubert eller Nietzsche som »fiktioner«, men de kan netop ikke kopieres.

Der er flere grunde til denne afstand hos Dag Heede mellem tekståbninger og tekstlukninger. En af dem er åbenbart, at hans opfattelse af analysen befinder sig et uafklaret sted mellem litterær tekstanalyse og kulturanalyse. De to fremgangsmåder diskuteres ikke, de kommunikerer heller ikke, den  ene metode ved  ikke,  hvad  den  anden  gør, og en solid tekstanalyse søges uden held erstattet af kontekster omkring ord som modernitet,  religion,  tidsånd,  skuespil osv.

Derfor  må  den  smukt  illustrerede og fint indbundne bog betragtes som et værk 'in progress', dens uafklarede metode  er  både  grunden  til  tankevækkende  analyser  og  standpunkter  og  til alt for mange »allegoriske« læsninger af Herman Bangs forfatterskab.

## Peter Stein Larsen

## Den danske nazismekonstruktion

Arne Hardis: Æresretten. Dansk Forfatterforening og udrensningen af de unationale 1945-52. Kbh. 2003 (Lindhardt og Ringhof).

Søren Espersen: Valdemar Rørdam. Nationalskjald og landsforræder. Kbh. 2003 (Forlaget Lysias).

Konstruktion er et af  de  meget  brugte udtryk  i  disse  års  danske    litterære offentlighed,  og  der  sigtes  med  dette begreb til en stiv, ensrettende og reduktiv  forståelse  af  en  tids  digtning  med udgangspunkt i bestemte æstetisk, etisk eller politisk orienterede normer. Dominerende  eksempler  på  dette  har  været Anne-Marie  Mais  skitse  af  1960'ernes såkaldte  modernismekonstruktion  som en ideologisk forståelse af litteratur ud fra  en  kulturradikal  og  psykoanalytisk begrebsramme og Søren Schous beskrivelse i Og andre forfattere af 50'er-konstruktionen,  hvis essens er,  at 50'ernes eksistentielt  og  metafysisk  orienterede prosa som en negativ kontrast til 60'ernes  digtning  er  blevet  betragtet  og glemt - som »forløjet, fordummende og politisk reaktionær.« 1 Går  man

1. Søren  Schou: Og andre  forfattere ,  Frederiksberg 2001, p. 194.