Litteraturvidenskaben igår, i dag og i morgen
Forfattere: Thomas Bredsdorff
Tidsskrift: kok (1989-11-13)

Thomas  Bredsdorff

## Litteraturvidenskaben  igår, i

## -dag og i morgen

Da jeg for et par år siden rundede de halvhundrede,  talte jeg med en god  gammel  og jzvnaldrende  ven,  hvis  virksomhed  ligger  på  det

område der er genstand for min, en kunstner altså.

-Vores opgave i de år der kommer, sagde han, både din og min, er at gure  det vi  kan, helt  tydeligt.  Vi  skal  falge med  i hvad  de unge laver, naturligvis. Vi skal lzre af det. Men det har ingen vzrdi at vi praver at halse bagefter dem med det sidste nye. Vi skal tvzrtimod prave at gare det vi står for, så enkelt og skarptskåret som muligt, så de der falger efter os véd  najagtigt hvad det er de skal tage afstand

fra.

På ét  punkt adskiller vores vilkår sig. Mens det myldrer med efterkommere  på  hans  område, er  der  lukket  af  for  dem  på  mit.  Det myldrer  godt  nok  med  unge  mennesker  der vil  studere og forske i litteratur, så meget som adgangsbegrznsningen tillader. Men når det kommer til anszttelse, er adgangen ikke bare begrznset,  men nzrmest lukket.

Der skrives, forskes og studeres naturligvis  uden for universitetet som  altid.  Men  det  starste  problem  for  litteraturvidenskaben  som social,  akademisk  institution  i  dag  er  et  den  deler  med  de  avrige humanistiske videnskaber: den manglende rekruttering. En sund arbejdsplads  har  en jzvn  fordeling af  aldersgrupperne. Jeg  siger det ikke så meget af rarstr~msk omsorg for de unge som ud fra en velforstået egeninteresse. Hvis jeg  ikke skal stivne mere og hurtigere  end biologien betinger, harjeg brug for at blive sparket over skinnebenet i de kommende år af yngre mennesker der med starste selvf~lgelighed stiller spargsmål til hvad jeg  anser for selvfalgeligt i mit fag.

De  humanistiske  forskningscentre  vi  har  %et  i  disse  år,  er  med deres åremålsanszttelse og deres  totale fravzr af studenter en  salle kompensation  for  humanistisk  universitetsforsknings  grundskade: den nzrmest indstillede rekruttering. Det bliver nogle salle humani- stiske faktulteter vores generationer kommer til at aflevere til de nzste i begyndelsen af det 2  1. århundrede, hvis vi ikke meget snart finder på  modeller  for  hvordan  vi  l ~ s e r den  umulige  opgave  at  udbygge under  skrumpning.  Hvadenten det skal ske ved  deltids-  og fnrtidspensionering,  gyldne håndtryk eller andre metoder som jeg  mangler fantasi til at komme på -og som vi, vzrst af alt, end ikke diskuterer.

Dog fritager dette almene universitetspolitiske problem os ikke fra at tage stilling til hvad vi har at g ~ r e , mens vi har det privilegium at virke i faget og vzre med  til at forme det. Problemet er bare szrlig grelt for vores fag, fordi litteraturvidenskaben i h~jere grad end en del andre trives ved at nye sp~rgsmål stilles, og stivner ved  at det er de samme der stilles igen og igen af de samme.

Men når vi  nu  ikke kan f å   tilstrzkkeligt  med  nye mennesker  ansat ved de litterzre institutter til at stille de nye sp~rgsmål, kan vi så  ikke bare selv stille dem?

Tanken er nzrliggende og har givet fine resultater -når sp~rgsmålene kommer  indefra.  Når  de  er  et  produkt  af  forskerens  egen udvikling og ikke bare gribes fordi de er &amp; vogue. En sådan udvikling har af litteraturfagene skabt faget massekommunikation,  med  tyngdepunkt i den seneste generation der i s t ~ r r e tal fik  fast anszttelse, dem der i dag er omkring de fyrre. Udviklingen tog fart, ikke så meget ved at nye sp~rgsmål blev stillet som ved at de gamle sp~rgsmål blev stillet til et nyt  stof I  en  overgangsperiode  skabte denne  udvikling  en  sund  polemik mellem  generationer  og  skoler.  Det  givne  blev  gjort  problematisk. Hvis vi i stedet for 'litteratur' siger 'tekst' og dermed mener enhver betydningsklump, hvad er da en 'litterzr tekst'? Er der overhovedet nogen 'litteratur'  der meningsfuldt kan afgrznses fra andre 'tekster'? Og mens vi er i gang, er der overhovedet noget der meningsfuldt kan kaldes  'kunst', eller  er  det  bare -som kultur  var  det  for  Hartvig Frisch -vaner?

Polemikken farte megen god afklaring med sig, så lznge den varede.  Nu  er dens produktive fase ved  at vzre slut.  Stiklingen  massekommunkation  er i fzrd med  at blive  ompottet  til  egne institutter, som et fag ved siden af andre. Tilbage står en litteraturvidenskab som stadig ikke kan defineres dzkkende på nogen anden måde end altid, ved dens stof: litteraturen. Og hvis dens udavere skulle vzre blevet så are i hovedet  af den sidste snes års karusselture at de er i tvivl om hvad litteratur  er,  behaver  de bare  sparge deres yngste  elever, som sagtens kan kende forskel på en TV-reklame og et Tafdrup-digt -og i avrigt  kan  interessere sig for begge dele uden  at tilkendegive noget

behov for at forsvare den ene interesse mod den anden.

Hvis litteraturvidenskaben  i denne siutation vil bevare sin identitet, holde op med at undskylde sig selv, at legitimere sig selv i tide og utide,  at betragte  sig som en forladt og udtzret moderkartoffel, må den have mod til at vedkende sig et begreb om kvalitet.

Ideologikritikkens opdukken i litteraturfaget efter 68 betad at spargsmålet om vzrdi kunne stilles midt i den videnskabelige aktivitet.

Dogmet om videnskabens vzrdifrihed havde betydet at både dens genstand og dens mål var vzrdi-lase. Selvfalgelig måtte man også far den  tid  nadtvungent  have  indrammet  at  mennesker  orienterer  sig efter forestillinger om vxrdi. Endnu hårdere presset ville man måske

også have indrammet at selv studenter og forskere var mennesker.

Men presset  forelå ikke og kom  i hvert  fald  ikke akademiet ved. Folk valgte muligvis et fag, fordi der var noget i det de fandt vzrdifuldt. Men valget lå forud for faget. Når farst de var kommet ind i det, var det ikke god tone at tale om vzrdier. Nu blev det omsider klart at faget  var  snoskfyldt af vzrdier  og  skjulte  forudsztninger  af vzrdi-

mzssig art.

Det var det positivistiske universitet, der her blev gjort op med -i vores fag: det nykritiske. Men i denne identifikation lå et synsbedrag. Nykritikken havde for mig vzret en af de vzsentligste formende oplevelser, men  det var ikke på universitetet  (i slutningen af 5O'erne og begyndelsen af 60'erne)  jeg  modte den. Dér  rådede en anden stram:

den  tilstrzbt  vzrdifri  filologi.  Nykritikken  var  i  sin  oprindelse  et opgar med den -som på Kabenhavns Universitet kom så sent at den dårlig var ankommet, f ~ r den blev slået sammen med sin modpol og stillet for (samme) skud.

Derved glippede en afgarende pointe i nykritikken. På et vzsentligt punkt havde den foregrebet de videnskabelige begivenheder i 60'ernes slutning med fyrre år. De farste nykritikere, fra dengang bevzgelsen var kontroversiel,  havde slået til lyd for et i litterzrt-akademisk sammenhzng u h ~ r t synspunkt: at videnskabelig interesse var afhzngig af kunstnerisk kvalitet.

Efter at folk som Richards og Leavis havde rystet akademiet med synspunktet, opstod  hurtigt  en ny  akademisk ortodoksi,  der gjorde det ufarligt.  En gammel filologisk kánon  var blevet erstattet med en ny,  der placerede nogle af de gamle forfattere i en anden rangorden og slap de nulevende modernister ind. Og så i avrigt ikke et ord mere om vzrdi.

Så det var  ikke  saert  at det  ideologikritiske  oprar  kom  til  at slånykritikken i hartkorn med positivismen.  Ingen af parterne ville, når det kom til stykket, diskutere vzrdi. Dét  ville ideologikritikken: ideologiernes vzrdi.

Der er ingen grund til her at diskutere dens forskellige  resultater og excesser. Afg~rende var  det at den -for en  tid,  i hvert  fald -satte spargsmålet om vzrdi på dagsordenen. Dens vaerdibegreb var et andet end den tidlige nykritiks, deraf kontroverserne. For ideologikritikken  var  meget  af  den  kanoniserede  litteraturs  vzrdi  negativ:  den

indoktrinerede de forkerte vzrdier.

Af dette kunne forskellige konsekvenser drages. Man kunne afslare disse forkerte vzrdier -det havde en zweck, så lznge man forestillede sig  at litteraturen  havde vid  udbredelse  og stor betydning.  Men så heller ikke laengere. Nzste rimelige skridt måtte da vaere at vende sig mod de 'tekster'  der faktisk havde vid udbredelse, og snarere afslare dem. Det blev kimen til det nu fuldt udvoksede fag massekommunikation.

Et andet rimeligt nzste skridt kunne vzre at endevende litteraturhistorien  og  hitte  den  litteratur  med  de  rigtige  vzrdier,  som  var undertrykt at den rigtige litteratur med de forkerte. Det blev kimen til den nu fuldt fzrdige litteraturhistorie. Under arbejdet viste det sig at de undertryktes litteratur er så undertrykt at den ikke bare er utrykt, men som regel også uskrevet. Der kan nzppe vise sig meget mere ad den vej. Og Ole Kollerads dagbager kan man  jo ikke blive ved med at

genudgive.

Jeg  er ikke ved  at bane vejen for nykritikkens  tilbagekomst.  Dens magelige ortodoksi  (som jeg  skal vende tilbage  til) har vi ikke brug for. Deraf falger dog ikke at den ikke rummer indsigter vi stadig kan gare produktive. En vigtig sådan er indsigten i at valg i de humanistiske videnskaber  hviler  på vzrdier, og  man  mystificerer sig selv og omverdenen, hvis man ikke gar sig disse vzrdier klare.

Emancipation, frigarelse, er en vzrdi vi var og er mange der kan enes om.  Jeg kender stadig ikke nogen bedre målestok for hvad der er god  og dårlig pzdagogik.  Mindre håndterlig -på grund af sin  abstrakte karakter -er den som målestok for hvad stof man skal beskzftige sig med.

Det er sikkert godt at sådan en målestok nzppe findes. Intet menneskeligt bar vzre humanistisk videnskab fremmed, alt menneskeligt kan der komme noget spzndende ud af at studere -af dem der synes det er spzndende. Jeg er overbevist om at der bliver ved med at vzre nogen der finder litterzr kunst så spzndende at de vil blive ved med at studere den, udforske den, arbejde kritisk, historisk  og analytisk

med den.

Jeg  begyndte i faget fordi litteratur (og teater) har givet mig nogle af mine bedste oplevelser. Helt primitivt. Og med litteratur mener  jeg ikke 'tekst',  men  det som ordet betyder uden for akademiet: digtning. Sammen med den erfaring harer en lige så fundamental: at god litte-

ratur er bedre end dårlig.

Siden har jeg  haft  lige så svzrt som andre ved at sige przcist  og kontrollabelt hvad der er godt og dårligt og hvorfor. På denne sekundzre erfaring findes der en udbredt universitzr reaktion: at holde op med at skelne og beskzftige sig med alt efter sin art, som det nu byder sig, nagternt og detacheret.  Den praver jeg  at vzrge mig imod. Jeg har  for  lznge  siden  besluttet  mig  til  at  livet  er  for  kort  til  bras. Beslutningen er lettere at opretholde efter at en del nytilkommet bras er udskilt  som stof for selvstzndige discipliner og fag.

Dermed er selvfalgelig intet sagt om hvad den litteraturvidenskab jeg vil udfare skal gå ud på, kun at forestillingen om vzrdi er uadskil-

lelig fra den.

De år  jeg  har vzret i faget har det bevidnet en iajnefaldende vzkst i teoretisk arbejde og udrustning.  Hvilken rolle spiller teori i dag og i

den nzrmeste fremtid?

Svaret beror  på hvad  'teori'  betyder.  I  naturvidenskaberne  er en god teori  en enkel teori,  der omfatter et stort antal data og har haj prognostisk effekt. Det sidste har ingen teori i de litterære videnskaber  endnu  haft.  Der  kan  vzre  en  snzver sammenhzng mellem  en digters poesi og hendes eller hans poetik. Men jeg kender ingen uni- versitzr teori for digtningen der har kunnet forudsige fremtidig poesi. Derimod er der udviklet en hel del humanistisk teori der opfylder de to farste kriterier, som altså i det mindste besidder den vzrdi at de kan sammenfatte et stort antal data i en enkel model, for den indre opbygning af et vzrk eller en genre -strukturteorier -eller for overin- dividuelle forandringer gennem tiden -historieteorier.

Der forestår et stort og langtfra afsluttet arbejde med at faje de to typer  af teorier sammen. Der forestår unzgtelig også meget arbejde på hvert af områderne for sig. Hvad er nået?

Hjelmslev  havde  den  frzkhed  at  sztte  sin  sprogteori  i  bestemt form: Omkring sproteoriENs grundlzggelse.  Den blev, viste det sig, et  slutpunkt,  snarere end  en  begyndelse,  selv om  mange  begyndte herfra.  Der  gzlder  for  sprog  den  samme  ejendommelige  egenskab som for fysisk materie -og den fik Hjelmslev til sin uvisnede fortjeneste formuleret: at af et endeligt antal grundstoffer kan der dannes et uendeligt  antal stoffer.

Eller  rettere,  forudsztningen for at en strukturel teori kan  dzkke alle sproglige forekomster, også alle litterzre, er at det forholder sig sådan: at det er muligt,  i det  mindste i teorien at forudse og aktivt arbejde hen imod, afdzkningen af et endeligt antal betydningsgrund-

stoffer (Hjelmslev kaldte dem 'figurer').

Man kan se det i et af den strukturelle litteraturvidenskabs bedste resultater,  Propps  eventyranalyse  og  Greimas'  videreudvikling  af den.  Propp  fandt  31  'funktioner', for  hvis  forbindelser  han  kunne opstille love; Greimas reducerede dem til 21. Propp fandt 7 aktionsfelter;  Greimas  konstruerede  på det grundlag sine 6  aktanter,  osv. Der  er  en  vis  pointe  i  reduktionerne:  de  forenkler  (og forskanner) dermed  teorien.  Men  den  egentlige  pointe  er  det  begrznsede,  det endelige antal.

Det har haft en vis  anvendelighed  også uden for de eventyr (eller endda mere  przcist:  trylleeventyr)  det  er dannet  til,  nemlig  på  de trzk i andre tekster der ligner trylleeventyrene. Derfor praktisk taget ingen succes på lyrik. Og som en kunstvidenskabens alfabet kan jeg ikke se det i dag har starre udsigt til at lykkes end Billeskov  Jansens 24 motivkategorier  eller sommerfuglens 4 vingespidser. Enkelte mener at 1itteraturteoriEN kan komme fra Peter Brasks disputats (som i hvert  fald  overbevisende  har  demonstreret  sommerfuglens  logiske kollaps). Så Iznge der kun foreligger »Farste del, bind 1 og bind  2« må det afvente »Anden del, bind...?«

Det  her  betyder  ikke  at den  strukturelle  litteraturbetragtning  er omsonst, slet ikke. Men det betyder at der i mine ajne blev trukket en forkert front op i slutningen af 60'erne. I rzkken nykritik, struktura- lisme, marxisme, blev fronten trukket mellem nr. l og nr.2, hvor fami- lieligheden  i virkeligheden  er starst.

Nykritikkens  fornyelse var at den sagte delenes funktionelle interaktion i stedet for som filologien at betragte dem isoleret.  Deri viste nykritikken sig som en strukturel anskuelsesmåde, godt camoufleret af at den hele tiden arbejdede med for tilfzldet dannede kategorier. Strukturalismen, der fulgte efter den, s ~ g t e faste kategorier i endelige antal,  men  da endeligheden lod  vente  på sig, betalte den  en  pris  i form af et abstraktionsniveau  op imod det intetsigende  (de beramte 'natur' vs.  'kultur' etc.).

Den betalte en anden nok så vzsentlig og overset pris: den opgav vzrdiforestillingen  og vendte  tilbage  til  positivismens  objektivitetsideal. Vzrket med kvalitet  og braset kunne have samme struktur og derfor virke lige interessante. Når det forhold kunne overses, har det en generationsmzssig og universitetssociologisk forklaring. Strukturalismens  foregangsmznd  og  -kvinder  i  opposition  til  filologer og positivister  betragtede  nykritikken  som  endnu  en  på  'det side. Den blev på linie med positivismen opfattet som borgerlig -m&amp; god  ret,  for  flertallet  af  dens  dyrkere  var  borgerlige,  mange  endda åbent reaktionzre, som Eliot og sydstatskritikerne. Glemt blev det at nykritikken  havde bragt spargsmålet om vzrdi ind i de universiteter det ellers havde vzret bandlyst fra. For det var reaktionzre vzrdier flertallet af dens dyrkere hyldede.

Det er en logisk  ejendommelighed, men  en sociologisk kendsgerning, at det var den vzrdiskyende  strukturalisme der blev alliancepartner for den genopståede marxisme, der netop åbent farte spargsmålet om vzrdier tilbage på den akademiske arena, i hvert fald i dens

f ~ r s t e form, da den havde rod i den unge Marx.

Ud af den genopståede marxisme kom en historieforståelse som for mig  stadig står som  det  varigste  og  bedste  resultat  af  de  år. Eller måske  skulle jeg  sige at jeg  er så forbenet at jeg  stadig ikke kan  se nogen bedre model for forståelse af de store balger i historien end den der bygger på et endeligt antal samfundsformationer og de ideologiske formers vekselspil med basis. Jeg  tror den lznge endnu kan vzre ledetråd for studiet af litteraturens historie.

Det er min fornemmelse at den teoretiske iver fra 70'erne og 80'erne er  afmattet  her  ved  indgangen  til  90'erne.  Hvis  fornemmelsen  er korrekt, kan jeg komme i tanker om flere årsager. En af dem er atter en universitetssociologisk: de ansattes voksende gennemsnitsalder og

unge teoretiske hoveders  umulige  udsigter i faget.

En anden kunne vEre det strukturalistiske  projekts  frustrationer:

at IitteraturteoriEN udeblev. Hverken 4, 6, 2 1 24 eller 3 1  etc. viste sig at have nogen szrlig varig eller overbevisende karakter af lingvistikken~ fonemer eller kemiens grundstoffer. De virker enten for tilfzldige (de 24), for ulogiske  (de 4) eller for snzvert indrettet på en bestemt slags fortzllinger (de 6, de 31).

Måske man skal stille en mere begrznset fordring til 'teori'  for  ikke at havne  tilbage  i  impressionismens  vilkårlighed  igen.  Måske skal man opgive håbet om  at 'forklare' litteratur  (som det  marxistiske projekt indgad) og at formulere 'lovene'  for litteratur (som det strukturalistiske projekt vil). Måske skal man snarere vende den -nadvendige og uundvzrlige -teoretiske iver mod teorien selv, dvs. stille krav til  sig selv om at systematisere sin spargen, og ikke mere.

Jeg kender i hvert fald stadig ikke nogen bedre definition af 'metode'  end den jeg fik at min matematiklzrer i mellemskolen: 'gar hvad du vil, -men sig hvad det er'.  Nykritikken stagnerede ikke så meget fordi den gjorde noget 'forkert'  ved teksterne som fordi den forsyndede sig mod anden halvdel af buddet og for sjzldent ulejligede sig med at sige hvad det var den gjorde. Strukturalismen stagnerede fordi den for tit ikke nåede lzngere end til at sige hvad det var den ville gare. Den  humanistiske  teori  der  bliver  til  ren  teori,  bliver  til  teori  om ingenting.

Jeg sagde far at litteraturvidenskaben har fået gode muligheder for at koncentrere sig om litteratur nu hvor interessen for braset er blevet til selvstzndige fag. Det er sat på spidsen og skjuler en vigtig kendsgerning. Der findes bras og gods i alle medier. En god film, en god video

er til enhver  tid  bedre end en dårlig bog.

Hvad jeg mener er kun at efter at forpligtelsen på massekommunikationens  mange former er overfart til selvstzndige discipliner  eller fag, kan litteraturvidenskaben  med god samvittighed forske i litteraturen. Måske er det ligefrem godt for den at litteratur ikke lzngere er den centrale kunstform den har vzret: så  kan man med bedre samvittighed  vzre selektiv.

Jeg  foreskriver ikke noget for nogen. De kolleger i litteraturvidenskaben der vil studere trivi og porno osv. ansker  jeg held og lykke. Jeg siger kun at den starste udfordring for mig i faget er det nzrvzr, den livsintensitet,  de  gåder,  som de  betydelige  kunstvzrker  byder  på. Dem vil jeg  bruges mest muligt tid på at forske i.

Et varigt resultat af de sidste tyve års  litteraturvidenskab  er for mig den  indsigt  at  hajt  komplicerede  og  kvalificerede kunstvzrker kan vzre dybt undertrykkende. Det etiske og det zstetiske var for Villy sarensén -og for hele nykritikken -et og det samme. Den ortodoksi er endegyldigt  gennemhullet.  Den  gamle  nykritiks  problemlase kunstbegejstring er blevet en naivitet.

Men  det  er  ikke  noget  argument  mod  beskzftigelsen  med  den kunstneriske litteratur, kun en ekstra fascination ved arbejdet, og en påmindelse om at spargsmålet om vzrdier -etiske, zstetiske, politiske -aldrig mere må udskilles sorglast fra det videnskabelige arbejde med litteraturen.

Sammenhzngen -den stadig nye og aldrig endegyldigt formulerbare sammenhzng -mellem vzrdierne og vzrkerne er det den teoretiske, metodiske bevidstheds opgave at formulere.

Jeg  stiller ikke helt de samme sp~rgsmål til de litterzre kunstvzrker i dag som jeg  gjorde da jeg  begyndte.  Men jeg  stiller heller ikke helt og holdent nye. Jeg  har lzrt noget, tror jeg nok, om historien  og om vzrdierne, som jeg  pr~ver at inddrage i rzkken.

Der er behov for meget andet end det  jeg kan, f ~ r s t og fremmest for at få nye og yngre mennesker  ind i faget og formulere  behovene.  I mellemtiden vil jeg prave at g ~ r e det  jeg kan bedst, tydeligere, enklere og så vidt muligt  bedre,  sådan at de der kommer bagefter får de bedste muligheder  for at sztte sig ud over det og komme videre.