Skuespil i Det graa Hus
Forfattere: Per Dahl
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

## Slutspil i Det graa Hus

## PER DAHL

I de ti år mellem Ved  Viefen (i Stille Eksistenser, 1886) og Ludvigsbakke (1896) udviklede den danske forfat­ ter  Herman  Bang  (1857-1912)  den  dramatiske  og impressionistiske  romanform  til  en  dengang  uset kompleksitet og suverænitet. :Oen  klassiske  romans lange  og  omstændelige dannelses- og  udviklingshi­ storier blev  forkortet  og fortættet til en række dra­ matiske scener, ofte med en resigneret kærligheds­ historie .som  den  røde  tråd  eller  i  det  mindste  et stærkt  islæt  som  i Tine (1889).  Mulighederne  blev udnyttet  til  det  yderste; større  koncentration  og kondensering i en roman kunne ingen forestille sig, men samtidig næppe heller noget mere mosaikagtigt end Stuk (1887),  hvor  temaerne erotik og økonomi hele tiden  overlejrer  og gennemlyser  hinanden. De store  kunstnerromaner  i  forfatterskabets  sidste  år bekræftede i grunden blot indtrykket af, at det sim­ pelthen ikke  var  muligt  at  nå  længere  ad  det  spor, den unge Herman Bang havde anvist.

Ved  fremkomsten  blev Det  hvide  Hus (1898)  og Det  graa Hus (1901) betragtet  som forfatterens  søn­ derjyske  erindringer,  i  to  aftapninger.  Det  er  por­ trætter af faderen og især moderen (Stella) og deres frustrerede ægteskab, der forbinder de to små bøger, som ganske rigtigt rummer  erindringstræk og refe­ rencer  til  f.eks.  personkredsen  bag Tine, men  sna­ rere  er  iscenesatte  fragmenter.  Det  er  stykker  af barndom  og  ynglingeår,  genoplevet  af  en  erfaren impressionist. Forældrene  optræder  også i Det  graa Hus, nu under et længere besøg i København, men hovedpersonen  er  her  Hans  Excellence,  "Gamle Hvide", dvs. Herman  Bangs  bedstefader,.  lægen Oluf Bang. I hans hus havde den unge Herman en kort tid haft sit logi, og han gengiver formentlig au­ tentiske træk af den imposante figur, der også ken­ des fra andre af periodens erindringer. Det er derfor ikke overraskende, at de fleste Bang-monografier og -artikler har fortabt sig i det biografiske stof og sam­ menholder Bangs  erindringer i de to  bøger med de "virkelige" personer. På den baggrund ligger det lige for både at kritisere erindringerne som heroiserende skønmaleri og at underkende dem som romaner.

## Koncentration og  systematik

De iscenesatte erindringer i Det graa Hus, som er på bare  125  moderne  tryksider, kan imidlertid  også læses som en roman, endda en meget moderne  ro­ man, mere radikal i sin form end de symbolsk sam­ tidige fra det nye århundredes første år, Kongens Fald af Johannes  V.  Jensen  og  Thomas  Manns Budden­ brooks.

Bangs letløbende og tilsyneladende skitseprægede historie  er  ved  nærmere  eftersyn  uh yr e  stram  og økonomisk  i  sit  regi: Tidsrammen er  blot  et  halvt døgn, fra tidlig morgen til det sene thebord om af­ tenen. Lokaliteten er  det indre København med det store,  grå hus i Amaliegade som centrum, eller ret­ tere en etage i huset, beletagen, hvor Hvide-slægten residerer. Hertil giver fortrappen og - mere diskret - bagtrappen adgang, men der er også en mere luf­ tig  og  direkte  forbindelse  mellem  oppe  og  nede. Tæppebankning  og  udluftning  lader  tjenestepigen Arkadia holde kontakt  med  den underliggende skibsproviantering, hvorfra "tre Kommiser stak Ho­ vederne op af deres Kældervindu som Lænkehunde, der  slaar  den  hede  Tunge  ud  af  deres  Hundehus". Arkadia har "hvide og lovende Smalben", og da da­ gen  går  på hæld,  er  forbindelsen  sluttet. Da  "Mo­ deren" til sidst, smilende frem for sig fordi hun ken­ der Arkadia og har  gættet resultatet,  åbner vinduet og  kalder  på  tjenestepigen,  behøver  Bang  blot  en enkelt linje med replik  og regiangivelse:

det

leske

154

forelskelse.

Det lille træk erindrer om, at Bang i 1893-94

...

havde fungeret som dramaturg på Théâtre de l'Ouvre

i Paris med opsætninger af bl.a. Ibsens stykker; her-

" - Slip mig,  Frederiksen,  lød det nede fra,  i Skum­ ringen."

Fire-fem stadigt kortere markeringer på blot gan­ ske fa linjer hver,  strategisk distribueret, er alt,  hvad romanen  behøver  for  at  skitsere  Arkadias  meriter. Hendes historie fungerer samtidig som et ungt,  en­ kelt  og håndfast  tyendeakkompagnement  til  den række  af  historier  om  kompliceret  kærlighed,  der udspiller  sig  i  de  højere  lag,  og  som  er  et  af  roma­ nens hovedtemaer. Det er et træk,  man genkender fra Bangs tidligere romaner, f.eks. Ved  Vejen.

Nyt  er  det  derimod,  at  det så systematisk  gen­ nemspilles i alle aldersklasser.

Naturli gv is  præger  det  den  etablerede  "mellem­ generation",  først  og  fremmest  moderens  og  fade­ rens forhold;  de må være omkring 40, og deres' for­ hold er på vej mod "fritstillelse", som det nu hedder på  arbejdsmarkedet.  En  udløsende  faktor  bliver  en gammel veninde, marschalindens visit ved eftermid­ dagens  salon  i Amaliegade,  efter  tyve  års  ophold  i Wien. Kun indirekte og en passant bliver læseren in­ formeret om, at faderen var hendes store ungdoms­

forelskelse.

Det  lille  træk  erindrer  om,  at  Bang  i  1893-94 havde fungeret som dramaturg på Theatre de l'Oeuvre i  Paris med opsætninger af bl.a.  Ibsens stykker; her­ fra har han kendt effekten af det klassiske møde, der i  et  glimt  vækker  erindringen  og  gennem  dialog sætter  ord  på  fortidens  fortielser,  sådan  som  man f.eks.  kender det fra Et dukkehjem, da fru Linde duk­ ker op hos Nora. Bang inkorporerede tidligt drama­ ets  aktualisering  af  forhistorien  i  sin  romanform. F.eks.  når  Ida Brandt  i Ludvigsbakke f'ar  brev  hjem­ mefra og i lange sekvenser drømmer sig bort fra ho­ spitalet  og  ind  i  barndommens  endnu intakte  ver­ den.

I Det  graa  Hus er  anvendelsen  mere  raffineret. Forhistorien f'ar alene liv i de løsrevne replikker, læ­ seren bliver vidne til, og hvis elementer han selv må stykke sammen til et sammenhængende plot. Anden adgang findes  ikke.  Og  da  Bang  med  forkærlighed gengiver det forvirrende  virvar  ved modtagelser og store  middage,  hvor  talløse  gæster  går  fra  rum  til rum  og  taler  i  munden  på hinanden,  bliver  det  en krævende adgang.

Refleksion og symbol

Er alle bogens parforhold anstrengte og agtpågi-

vende, så er det fordi bevidsthedsniveauet hos hver en-

kelt er drevet højt op. Læseren følger ikke, hvordan

At kærligheden finder sine veje blandt unge og mi­ daldrende er,  hvad man kunne vente. Men romanen har i tilgift det usædvanlige træk, at den spænder re­ gisteret helt ud for præcist og indsigtsfuldt at beskrive et livslangt ægteskab i dets sluifase.

Romantikkens  og  naturalismens  dannelsesforløb, også  Bangs  egne,  har  det  træk  fælles,  at  de  helst handler om unge mennesker, der skifter spor og er på vej - ud i  den store  verden  eller  ind i  forretningsliv og forlovelse. Det graa Hus derimod fortæller om al­ dring og meget gamle mennesker, deres adfærd og ges­ tik,  deres mimik og tale,  deres tilslebne parforhold og højt  opdrevne bevidsthed om gennemprøvede reak­ tionsmønstre  og egensindigheder.  Excellencen  og Hendes Nåde er højt til års og nær afslutningen, men de er ikke færdige med hinanden. Spillet, årvågenhe­ den og manipulationerne, forløber til det sidste. Den indirekte  fremstillingsform  og  de  underspillede  re­ plikker  rummer  utroligt  nuancerede  udtryk  for  be­ herskelse  og  selvundertrykkelse,  for  hudløshed  og angst, for hæmmet hengivenhed og bunden varme.

## Refleksion og symbol

Er alle  bogens  parforhold  anstrengte  og  agtpågi­ vende, så er det fordi bevidstshedsniveauet hos hver en­ kelt  er  drevet  højt op. Læseren  følger  ikke,  hvordan en  ubevidst  tilbøjelighed  vokser,  hvordan  den  kom­ mer  til udtryk gennem  symboler  og  ledemotiver  og langsomt  trænger  sig  på  i  bevidstheden,  både  hos personerne  selv  og  hos  læseren,  sådan  som  det  var tilfældet med Ida Brandt og Katinka Bai fem og fem­ ten  år tidligere.

I Det graa Hus er der ikke noget fortrængt og der­ for  stort  set  ingen  symboler.  Personerne  ved,  hvad det handler om, og fremstillingen lader dem vide det fra begyndelsen. Selvom de forekommer, er der der­ for  også  langt  færre  af  de  ironiske  og  ironiserende indskud,  hvormed  fortælleren  tidligere  trak  tæppet væk under personerne og udleverede dem. Her spid­ des  kun  perifere bipersoner;  de centralt  placerede  er illusionsløse.

Spændingen  i  romanen  bliver  på  den  måde  ikke betinget af en udvikling, der forløber i tid, men - til­ passet  den  snævre  tidsramme - bestemt  af,  at  sten­ hårde  veje og mønstre krydser hinanden.

l

Der er i romanen to aktuelle forløb, der - sidst på formiddagen, sidst på  eftermiddagen og hen på af­ tenen - begrunder Excellencens tre ture ud af huset og rundt i byen. Han og Arkadia er i hele romanen de eneste personer, som flytter sig, han horisontalt, hun vertikalt.

Det ene aktuelle forløb er den unge Emmely Bra­ hes  sygdomsforløb,  der  slutter  med  hendes  død, selvom  vi - som  i  en  græsk  tragedie ikke  over­ værer den, ja faktisk ikke når at :fa den med. Det er karakteristisk for  romanens  struktur,  at vi som læs­ ere er midlertidigt til stede i faser af en række drama­ tiske forløb,  hvis begyndelse og  slutning  vi ikke op­ når detaljeret  kendskab til. Det skyldes, i det aktuelle eksempel, at pointen ikke er Emmely, men det forhold, at Excellencen, den gamle huslæge, ikke bliver tilkaldt til hendes sygeleje og dermed valgt fra ,  til fordel for en yngre og mere veluddannet kollega. Da Excellencen ved en "tilfældig" anledning allige­ vel  bliver  inddraget,  bekræfter  det  blot for  læseren og ham selv, at hans tid nu er forbi.

Det andet forløb,  der  ligeledes tilsiger,  at Excel­ lencens  og  Hvidernes  tid  er  ude,  drejer  sig  om penge og dermed næste generations sociale deroute.

Ikke  blot for  at  aflægge  sygebesøg  og  gøre visit­ ter  når  Excellencen  den  indre  by  rundt,  men  også for at håndtere sine økonomiske forhold. Mens den ene  søns historie,  Faderens,  eksemplificerer  kærlig­ hedens ophør og  ligger  fremme på overfladen - og derfor  kan  udspille.  sig  i Amaliegade,  hvor  de  mid­ lertidigt logerer - ,  så  drejer  den  anden  søns  histo­ rie,  jægermesterens,  sig  om gældsætning  (  og  alko­ holisering).  Han kommer i al diskretion til byen og op  ad bagtrappen.  Ved  falske  underskrifter  og i  en form  for  alliance  med  Hendes  Nåde  har  han lang­ somt lænset det gamle hus for penge og værdier og formøblet dem på sin gård. Den selvkontrol, der til det  sidste  præger  Excellencen,  savner  han  helt,  og det antydes følgerigtigt,  at han i virkeligheden hel- ler ikke er hans ægte søn, men et resultat af Hendes Nådes besøg i Weimar - for en generation siden.

Den, der i kulissen trækker i de økonomiske tråde og forbereder Hvidernes finansielle slutspil, er mar­ schalindens far,  den gamle konferensråd  Glud; også han  er  en  af  Excellencens  gamle  patienter. Jæger­ mesterens  endeløse· behov  for  lån  og  hans  vej  til Glud via falske underskrifter ligger uden for Excel­ lencens  kontrol  og  bevidsthed.  Det  begrunder  an­ vendelsen af et af de :fa symboler i romanen, Hendes Nådes smykker.  De  markerer  en  klassisk  kombina­ tion af  kærlighed og penge. Marschalinden gennem­ skuer, at der ikke længere er tale om Kejser Nikolajs oprindelige og ægte broche, men om en ny og billig kopi,  fordi  originalen  må  være  solgt  for  at  skaffe penge. Alene her synes personernes refleksion og vi­ den at blafre mellem  viden og ikke-viden  og  alene her f'ar læseren ret beset overladt fortællingens stumper til sin egen fortolkning.

Ligesom i Emmelys tilfælde er det unødvendigt at vise  slutpunktet  inden  for  romanens  ramme.  Såvel døden  som  Hvide-slægtens  afsluttende  fallit  skal nok indfinde sig.

## Til stede en tid

I Det graa Hus er der ingen fortæller og kun :fa af de ellers så karakteristiske regibemærkninger hos Her­ man Bang, der skaber en læserbevidsthed, mens be­ givenhederne folder sig ud. Enkelte af scenerne sy­ nes  set  med  sønnesønnens  (Herman  Bangs)  øjne, men det er langt fra noget gennemarbejdet træk, og romanen minder mest af alt om et filmmanuskript. Linsen er nærværende en tid og  optager de scener, der indfinder sig, mens historien :far dybde og sam­ menhæng  af  det  plot,  som  replikker  og  regibe­ mærkninger åbner for.

Det graa Hus må være det 20. århundredes første moderne roman.