Grundtvig og Kierkegaard
Forfattere: Jørgen Bukdahl
Tidsskrift: kierkegaardiana (1974-06-08)

## Grundtvig og Kierkegaard

## af J Ø R G E N   B U K D A H L

De to eneste, der har overlevet det  19-  århundrede og er blevet aktuelle i den moderne debat  nu  snart  i  slutningen  af  det  20.  århundrede,  er  Grundtvig  og Kierkegaard.  Stort  set  danner  de  vort  kulturmønster  den  dag  i  dag.  Som  i deres  samtid  diskuterer  vi  for  eller  imod,  og  netop  gennem  dette  søger  vi  at pejle  os  frem  mod  nye  tider,  hvis  indfatning  i  hvert  fald  er  bestemt  af indu­ strialisering  og  teknokrati; men  de  egentlige  menneskelige  problemer  er næppe  bestemt  deraf.  Det  er  her  Grundtvig  og  Kierkegaard  møder  os  med deres  stadig  aktuelle  problemer  om  fællesskab  og  dets  betingelser  og  den enkelte som den snævring, man må igennem, hvis kollektivet ikke skal smuldre op  i  en  gensidig  udhulende  og personudslettende suggestion.

Ikke  underlig,  at  man  endog  i  deres  levnedsdage  spekulerede  på  disse  to geniers  indbyrdes  forhold,  der  jo  også  havde  med  de  kulturstrømninger,  der udgik  fra  dem,  at  gøre,  de  frugtbare  spændinger  eller  konflikter,  der  stadig mærkes  bag  aktualiteternes  brydning  og  modernismens  døgnproblematik.  Men mærkelig nok; mens der findes en masse bøger, især disputatser, om dem hver især,  er  der  aldrig rigtig kommet  noget ud af en  sammenstilling,  for det meste i den  flygtige  artikelform,  hvor  det gælder mere at postulere end argu­ mentere og  analysere -   der  findes  en  snes  af  saadanne -   samt  et  par  mindre bøger:  af Søren Holm (på  tysk)  og Carl  Weltzer og  en  fyldigere  af Hellmut Toftedal, der  virkelig  energisk  går  ind  på  problemet,  en  ung  mands  første bog med tilhørende mod til  at bakse med de store problemer,  som en analyse af disse to rejser både eksistentielt og kulturelt;  i  »Grundtvigstudier«  fra  1969 har  han  desuden  givet  en  kritisk  og  refererende  oversigt  over  de  væsentlige artikler,  der  er  kommet  om  forholdet  mellem  de  to  uafrystelige  genier.  Han kalder  sin  bog  »Kierkegaard  først  og  Grundtvig  så.« (Nyt  nordisk  forlag 1969), som så mange mere spontant i eftertanken har været inde på:  man må lære  at  sige jeg, før  der  kan  blive  nogen  værdi  i  ens du  og  vi! Det  kan  jo siges og godt  give  lidt  ekko  i  de tos intentioner.  Men  vanskeligheden  i  en analyserende  sammenstilling, og hvorfor  så  mange  gav  op,  ligger  ikke  alene i  den  dybe  forskel  i  deres  temperamenter  og  i  selve  generationsskiftet:  den ene  hørte  til  højromantiken,  der  støttede  det  spontane,  det  centrifugale  hos Grundtvig, ligeløbet, for  at  tale  Ludvig  Fejlbergsk;  den  anden  hørte  til  senromantiken med dens spil af ironi og patos,  sentiment og satire, det indirekte, spillet  med  analogier,  fantastelementet,  det  artistisk  frembragte  naive  bag alskens  reflektion, det  centripetale, kredsningen, siger  Feilberg; Heine  og H.  C.  Andersen  (S.K.  aldrig  begreb)  hører  samme  tid  til.  Dertil  kommer,  at de  ikke  læste  stort  i  hinandens  bøger,  navnlig  ikke  Grundtvig,  og  endelig geniers  nødvendige  skavank:  en  vis  afgrænsende  absoluthed. Kun ved  badet og  ved  bordet,  siger  Grundtvig,  og  dermed  kristelig  set  basta.  Troen alene, sagde Luther.  Også  Kierkegaard  har  trods  analyser  af  livets  stadier  dette kun i  sin  eksistentielle  kristendomsopfattelse,  der  begrænser  og  afgrænser.  Man kan  sige,  at  ingen  af  dem  havde  den  overlegenhed  at  forstå,  anerkende  eller kritisere  hinanden  udfra  hinandens  standpunkter.  Man  kan  langs  afsted  sætte en  række  citater  op,  hvor  de  udtaler  sig  om  hinanden,  men  i  regelen  forbi hinanden;  det  siger  ikke  stort  før  vi  kommer  ned  til  kirkekampen  og  får P.  Chr.  Kierkegaard  ind  i billedet.  Modsat den Gamle kunne han udfra deres fælles  kirkelige  stade  dialektisk  udtale  sig  om  broderen.  Man  kan  jo  også sætte  en  analyse  af deres  forskellige  kristendomsopfattelse  op  mod  hinanden. Men  det  bliver  til  kirkens  ja  og  nej  i  den  tids  forstand.  Begge  vil  stå  som isolerede  figurer.  Og dog var der flere ting,  der over generationsskiftet  kunne binde dem sammen, f. eks.  deres forhold til Steffens, lynildsmanden,  som  S.K. oplevede i Berlin,  da  der var  gået  rutine  i  den  gamle  retor.  Men  hans  filosofi blev livet igennem ligeså afgørende for S.K.  som Poul Møllers. Men også S.K. førte Steffens, selvom Herder ligger bag, til sagn og sange og eventyr, til myte og  folkevise.  På  sin  reol  havde  han  100  bind  eventyr,  ganske  vist  fra  mange lande,  men  da  også  fra  Danmark  med  Thieles  folkesagn  i  spidsen.  Jeg  har nøjere  udredet  fællesskabet  her  i  min  bog  om  S.K.  og  den  menige  mand. Almuens åndsliv i de  fjerne tider:  begge bandt  deres  fremtidshåb  just til  den menige mand.  Folkelighed i grundtvigsk forstand var  en  af S.K.s væreformer (dette  selskabelige  kontaktmenneske  havde  mange),  mens  det  for  den  noget indesluttede og utilgængelige Grundtvig var mere et syn, en replik i munden. Men på dette felt peger deres virke samme steds hen,  netop  i en tid, da væk­ kelsen gik over folket;  da greb det ældre slægtled til  »Kirkens genmæle«, det yngre  til  »Indøvelse  i  kristendom«  og  da  navnlig  »Øjeblikket«.  Men  de  to forstod  ikke  hinanden  på  dette  felt;  det  større  fælles  perspektiv  smuldrede  i deres  afgrænsede  individualiteter. Personligt  kendte  de  godt  til  hinanden. Sammen med  en  række  andre  grundtvigianere:  Brødrene Hammerich,  Lind -her  g,  Fengerne,  Ludv.  Chr.  Müller kom  Grundtvig  i  hjemmet  på  Nytorv, hvor faderen trods Mynster og brødremenigheden hemmeligt hældede til  den grundtvigske  side,  hvad  den  ældre  broder  også  gjorde,  men  foreløbigt  også noget hemmeligt (Lindberg så det jo nok og sagde: Vel er disse Kierkegaardere kristne,  men  de  har  det  som  Nikodemus:  de  kommer  til  Jesus  om  Natten!) Hele  familien  hørte  Grundtvig  i  Frederikskirken  og  Søren  et  par  gange  i Vartov.  Men det var  ikke  noget for  ham,  mens broderen  nu  tog sit parti.  Og deres  mange  diskussioner  gennem  årene har  jo  nok  drejet  sig  om  Grundtvigs kirkelige stade,  hvad man også  aner gennem Welzers værk  om  de to brødre; det  er  bygget  på  mange  arkivfund,  men  anlagt  historisk-analistisk,  og  bliver derfor  ikke  en  systematisk  udredning  af  det  altid  spændte  forhold  mellem brødrene,  ejheller  af  deres  forhold  til  Grundtvig.  Dog  har  Weltzer  repareret på  dette  med  en  smuk  causerende  bog:  »Grundtvig  og  Søren  Kierkegaard«; men der ligger både dyb viden og alvor bag, og den har mange præcise replik­ ker  om  forholdet  mellem  de  to.  Den  lette  stil  røber,  at  der,  når  alt  kommer til  alt,  ikke  er  stort mad på  de to' s  replikker om hinanden,  når  det gælder  en sammenligning,  der  kan  sige  noget  om  den  principielle  modsætning  mellem deres kristendomssyn.  Han  aner noget om vejen gennem broderen og var vist begyndt at skrive en bog om ham. Holmgaards bog kom først et år efter.

Toftedal  går  mere  alvorligt  til  værks;  et  ikke  ringe  studium  og  grubleri ligger bag.  Først giver han  en  skildring af S.K.s kristendom, siden  af  Grundt­ vigs religion. Har han ved at bruge disse udtryk tænkt over deres modsætning? For  ingen  af  de  to  var  kristendommen  en  religion  men  et  paradoks,  grundet på  åbenbaring.  Men  forfatterens  hældningsvinkel  mod  den  store  ensomme synes  dog  klar.  Hans  kapitel  om  S.K.  er  da  også  det  bedste,  bygget  på  vel­ valgte og velkendte citater.  Billedet afviger  ikke  stort  fra,  hvad vi  kender  fra den moderne Kierkegaardforskning,  navnlig ved  nye og nøjere  formuleringer af  S.K.s  kategorier,  f. eks.:  den  enkelte,  der  ikke  er  en  psykologisk  men  en religiøs  kategori;  det  samme  gælder  det  fra  hjemmets  pietistisk-herrnhuttiske klima arvede ord:  inderlighed, der jo nok i de skiftende betydninger kan blive noget konturløst,  men  ellers  er  udtrykket  for  en  tilegnelseskategori,  en  kvali­ ficering,  en  viljebestemt  fortætning  i  retning  af  det  absolutte;  det  samme gælder ordet lidenskab,  der ikke har med følelsernes opbrusning at gøre.  For­ fatteren gør  ikke stort ud af kategorianalysen.  Men kapitlet  synes mig  sikkert nok,  trods  knapheden.  Jeg  vil  fremhæve  det  lille  stykke  om  S.K.s  friheds­ begreb,  der  hos  S.K.  bunder  i  en ret indviklet dialektik for  at komme klar  af dette  med  den  frie  vilje: liberum  arbitrium, som  Brandes  (og  efter  ham Fridtjof Brandt) mener, han tror på. Udtrykket hører i moderne filosofi samme steds  hen  som  varulvene  i  zoologien,  siger  Brandes  spottende.  S.K.  er  ganske enig  heri;  liberum  arbitrium  er  en  tanke-uting,  skriver  han.  Har  Brandes  og Brandt da ikke læst  »Begrebet Angest«?  Frihedsbegrebet hos S.K.  er  jo netop knyttet  til  den  determinerede  konkrete  virkelighed.  Men  forfatteren  burde have  konfereret  med Valt  er  Lindstrøm: »Stadiernes  teologi«; han  som  så mange andre nordiske S.K.-forskere,  Lønning f. eks.,  nævnes  ikke i  den  noget magre  litteraturliste  bag  i  bogen;  af  de  udenlandske  S.K.-forskere  nævnes ingen.  Jeg  mangler  et  kapitel  om  den  for  en  Grundtvig-Kierkegaard  kon­ frontation  vigtige  kategori:  Springet.  Andet  sted  nævner  han  dog  uden  at gå nøjere  ind  i  en  analyse  forskellen  mellem  Grundtvigs  vækstteori  og  S.K.s springkategori.  Den  er  i  virkeligheden  fundamental,  og  både  Grundtvig  og P.  Chr.  Kierkegaard reagerede ud  fra vækstteorien mod S.K.s kristendomssyn, der  gennem  springkategorien  har  absolutheden  i  valget  i  reserve,  hvad  der tilsidst  fører  ham  ind i  samtidigheds-  og efterfølgelsesstadiet.

Svagere er kapitlet om  Grundtvig,  selvom  også  her  er velvalgte og kendte citater;  jeg ser nok det selvstændige i kapitlets opbygning og den understukne tanke:  at  vejen  ud  nok  er  Grundtvigs,  men  gennem  S.K.s  skærsild,  hvad  der måske løst sagt nok kan være  noget om,  især  nu da  S.K.  ikke kan protestere. Vi må ind i Øjeblikskampen  og Grundtvigs  få  men især  S.K.s  mange reflektioner,  ikke  i  de  udgivne  skrifter  men  i  det  vigtige  papirbind  11. 3.  Forøvrigt er  i  dette  kapitel  Grundtvig  set  nok  så  meget  med  S.K.s  øjne.  Han  skriver senere sammenfattende:  »Grundtvig konstaterede dualismen, men accepterede den aldrig som et livsvilkår, der betyder ikke blot kamp mod døden, men nær­ kamp med døden  Hans  etos  -   optimisme  -   er  manisk  og  derfor  forfejlet, fordi den består på trods af det negative, ikke i kraft af en nærkamp med det; i  det  mindste  har  han  ikke  indviet  os  i  sin  kamp  eller  evt.  sejr;  kun  prokla­ meret,  når  han  »mageløst«  havde fortrængt det.«

Noget  -   som  meget  i  bogen  -   intellektuelt  skruet,  sagligt  meget  proble­ matisk.  Jeg  er  nu  snart  træt  af  at  høre  den  især  fra  S.K.  stammende  over­ fladiske  snak  om  den  »optimistiske«,  den  glade  og  hjertelige,  støjende  og overfladiske Grundtvig. Vi ved ikke stort om den indre Grundtvig, hans kriser og indvortes nød,  uden  som  refleks i  salmer.  Som  hos  Søren  Kierkegaard  har vi ingen papirer på dette indvortes liv;  modsat S.K. var han en såre blufærdig mand;  de  mere  intimt-sjælelige  oplevelser,  grundlaget  for  hans  antropologi, gemte  han  i  skrivebordskuffen.  Og  først  nu  er  en  stor  del  af  dette  kommet frem. Naturligvis er der reflekser og tilståelser i digte, også i salmer;  men kun med  megen  umage  kan  man  finde  den  biografiske  baggrund,  f. eks. til adventsalmen »Skyerne gråne«  fra  1847, der er en refleks af en af de dybeste kriser  i  hans  liv;  jeg  har  skrevet  en bog  (»Derfor  bærer  blus vi med glæde«, 1956)  om  dette  afsnit  af  hans  liv,  dets  nød  og  kvide;  fra  skrivebordsskuffen er  dette  vers  fra  denne  tid,  skrevet  bag  på  en  indbydelse  til  en  skandinavisk fest  på  Hveen,  som  han  ikke  deltog  i.  Først  efter  hans  død  fandt  man  det og offentliggjordre det:

Verden;  o  verden!  hvi  frister  du  mig endnu under hårene hvide? Hvad  er  dit  liv  uden  rist  eller  ro, din lyst uden grænser og hvile! Sejre  du  sår,  men  kun  stride  opstå, dit  smil  skyder gloende pile. Din  glæde  er  vind din  glans  kun  et  skin. Og magten og æren, du roser dig af som  skummet  på  hav. Øde og tomt  er  det verdslige  bryst, når  stormen  og  striden  ophører. Et  udtørret  hav, en  vindåben  grav, du ved det,  o verden,  du priser  din  fred og gyser derved.

Lad dette  Brorson-stemte vers være  nok  som  luge ind til  det indre  liv i  disse år,da  han  også  skrev  sit  grawers,  som Toftedal  flygtigt  og  uanfægtet  citerer:

En træl  af  kød  og  blod

og tiggerarm på mod.

S.K.  var  en  meget  dårlig  læser  af  Grundtvigs  salmer -   som  af  H.  C.  Ander­ sens eventyr - , hvor en fejl  forudindtagethed spærrede ham ude fra en dybere forståelse.  Menighedssang,  ja,  men  også til  den enkelte.  S.K.  holdt  her trofast fast på den evangeliske salmebog, og så naturligvis Kingo og Brorson.

Jeg  skal  blot  nævne  bogens  andre  kapitler  om  Grundtvigs  reaktion  mod S.K.,  den  er  lidet  interessant;  Grundtvig  læste  ikke  S.K.,  og  kirkekampens indtryk  på  ham  var  ringe;  men  han  reagerede  dog,  som  vi  nedenfor  skal  se. Så er der et kapitel  om  kirken  som  institution  og  Grundtvigs  kulturprogram, om S.K., Grundtvig og det politiske liv. Atter gode citater og rammende kom­ mentarer,  gerne  lidt  intellektuelt  skruede  og  pseudo-åndfulde.

Endelig  er  der  et  virkelig  interessant  kapitel  om  Grundtvig,  S.K.  og  det dæmoniske.  Glosen er ikke let håndterlig og ofte konturløs, men S.K.  elskede den nu;  Grundtvig omtaler den så vidt jeg ved aldrig. Her omtales Grundtvigs sindssygeudbrud i Vartov  1867.  Forfatteren forskyder her udbruddet fra noget somatisk  (rent legemlig bestemt)  til  noget dæmonisk, måske en fortrængning, der  blev  sprængt  og  fik  udbrud;  og  han  finder  at  et  kontrastforhold  mellem Grundtvig og S.K. netop kan findes i forholdet til  det dæmoniske. Kapitlet er så skruet og indviklet ofte på Kierkegaards manér, at jeg vil  afstå fra at kom­ mentere det, selvom han har fat på noget væsentligt som formuleringsmæssigt og  dialektisk  skulle  have  været  klaret  bedre  ud:  »Grundtvigs  sekterisme  kan kierkegaardsk  opfattes  som  en  art  af  kollektiv  dæmoni,  der  slutter  sig  inde fra  »Verden«  og  ikke  vil  »Communikationen«,  fordi  den  truer  den  opnåede integritet.«  Skal  vi  sige,  at  det  omvendte  er  tilfældet.  Dette  Vartov-sekt-snak er en nedarvet frase. Og kommunikationen som man ikke vil? Ja, men ved han da  ikke,  at  dette  »kollektive  dæmoni«,  altså  Vartov  og  Grundtvig  som  for­ kynder  i  menighedslivet  dér,  udover  det  ganske  land  betød  en  fornyelse  af kirkelivet både hos grundtvigianere og dem, der ikke var det.  Skal  jeg nævne, hvad dette menighedsliv i Vartov fik at betyde for den berømte liberale teolog F.  C.  Krarup og  at Morten  Pontoppidan, der  siden  blev  den  kirkelige  an­ skuelses  modstander,  dog  lod  sig  begrave  fra  Vartov.  Her  som  andet  sted savner bogen  en  solid  kirkehistorisk baggrund  og  har  af  den  grund  noget  af det  abstrakte  spilfægteri,  der  også  var  Kierkegaards  svaghed.  Og  angående Grundtvigs omtalte  sindssygeudbrud  i Vartov,  så  lad os trods al  dæmoni,  for­ trængning  og  alle  tilløbende  psykiatere  fastholde  det  som  et  manisk  udbrud af  satyriasis,  beklageligt  naturligvis;  det  gik  hurtigt  over  og  fik  ingen  følger. Han prædikede fem år endnu for sin  menighed i Vartov,  der ikke var  nogen sekt,  der  skulle  passe  på  integriteten,  men  en  åben  forsamling,  hvor  de  for­ skellige strømmede til  og i de senere år måske fik mindre udbytte af Grundt­ vigs  korte  prædikener  end  af  salmesangen  og  det  fællesskab,  den  skabte.  Og da  Grundtvig  døde  var  det  ingen  sekt  men  det  ganske  land  og  Norden,  der hyldede vor største kirkemand. Toftedal har derefter et kapitel om den grundtvigske  og  kierkegaardske  strid  i  Martin  A.  Hansens  hjerte.  Lad  gå.  Blidere  i udtrykket  men  mere  dybtgående  var  kontrastforholdet  mellem  Grundtvig  og S.K.  i Carl Kochs 25  bind store  forfatterskab, vel et kapitel værd i en bog om Grundtvig  og  S.K.  Til  slut  resumerer  han  sine  betragtninger  over  kontrast­ forholdet i  lyset  af det marxistiske  ord:  fremmedgørelse.  Det vil  føre  for vidt kritisk  at  kommentere  det.  Blot  et  par  sætninger:  »Hvis  den  kierkegaardske dialektik er en sygdom i sindet, så er den grundtvigske veltalenhed overfladisk­ hed.«  Ja,  hvis;  men  sådan  var  det  jo  ikke.  »Grundtvigs  poesi  giver  hans  for­ hold  til  døden  karakter  af  escapisme  eller  fortrængning  -   og  gør  dermed hans  opbyggelighed  neurotisk.«  Der  er  flere  af  den  slags  ting  men  ellers mange gode bemærkninger om de to store kontrasters forhold til  reflektionstiden i dag.  Bogen er vel værd at læse.  Den er ikke alene et flidsarbejde, men en meget ung grublers forsøg på at udsmelte traditionens værdier til nutidsbrug.

Toftedal  har  ret  i  dette  og  jeg  føjer  nogle  randbemærkninger  til  hans  tese om,  at mer end nogen kommer Grundtvig og Kierkegaard vor tid ved,  og da også  det  at  påvise  konfliktforholdet  dem  imellem  og de  ligheder,  der  fandtes og deres forskellige aktion  mod det bestående,  Grundtvig på  bred  front,  men evolutionært, i taktslag med demokratiets frembrud, S.K. til slut revolutionært. Det var den indre frihed S.K.  dialektiserede over,  det var den ydre Grundtvig kæmpede for. Begge bundede i den Leibniz-Wolffske filosofi, d.v. s. med mod­ sigelsens  grundsætning  som  basis;  ud  fra  den  bekæmpede  de  Schellings  og Hegels  filosofi,  men  satsede  begge  på  den  menige  mand,  der  umiddelbart havde  denne  modsigelsens  grundsætning  i  behold,  mens  den  intellektuelle overklasse havde sat den til  i mer  eller mindre spekulativ  filosofi.  Således fik de  fælles  modstandere,  ikke alene i kirken:  Mynster og  Martensen,  men  også udenfor:  Heiberg,  Madvig  o. s. v.,  det  sidste  udtalt  for  Grundtvigs  vedkom­ mende,  i  hans  sidste  år  også  for  S.K.  Begge  bekæmpede  statskirken  men  ud fra  forskellige  forudsætninger.  S.K.s  kamp  mod  præstevældet  var  en  kamp mod  kirken  som  bekendelseskirke.  For  Grundtvig  var  den  en  borgerlig  ind­ retning, hvor friheden var afgørende, den tålsomme folkekirke, der også måtte tåle  dem,  der  sluttede  sig  til  hans  kirkelige  anskuelse.  Men  friheden  var  det afgørende,  derfor  sognebåndsløsning,  valgmenighedsloven  som  P  .Chr.  Kier­ kegaard  (der  hørte  til  bondevennerne)  gennemførte.  Sammen  med  dette  dis­ kussionen  om  præsteløftet  og  alterbogen.  Dette  stod  S.K.  udenfor  og  det  er på  dette  kirkepolitiske  felt,  han  især  angriber  Grundtvig  og  sin  broder  og som  fik  ham  til  at  overse  sin  beundring  for  den  unge  Grundtvig,  »bibelens ensomme  kæmpe«  og  rationalismens  angriber,  fra  1810  til  1832,  hvor  den folkelige  Grundtvig  bliver  til  og  hans  kamp  for  den  kirkelige  anskuelses  og det  levende  ords vilkår begynder.

S.K.  havde  hans  bøger  fra  den  tid,  mellem  1810-32,  og  »Bibelske  præ­ dikener«  og »Søndagsbogen«  fra  1828 hørte til hans opbyggelsesbøger. Dimis­ prædikenen:  »Hvi  er  Herrens  ord  forsvundet  fra  hans  hus«,  måtte  jo  hue S.K.,  der til  sidst  skulle  sige  det  samme;  men  med den tilføjelse:  Herrens ord er  just  ikke  forsvundet,  det  prædikes  dog,  men  man gør ikke  der  efter,  man indrømmer  ikke  afstanden  mellem  ord  og  gerning,  »træder  ikke  i  karakter«. Og Verdenshistorien fra  1812,  det vældige  opgør  med  romantikens  folk  her­ hjemme, Grundtvigs »Øjeblikket«, måtte behage ham. Dertil kom de pilgrimsr og  bodstanker  i  de  nævnte  prædikensamlinger.  Efter  1832  lagde  Grundtvig ikke den samme vægt på dette, det er rigtigt, men han glemte det dog aldrig, hvad man kan se af de kors- og fasteprædikener fra  1840 til  1860  som Clau­ sen  Bagge udgav  i  1925.  Det  kneb  alt  lidt  for  Grundtvig  med  langfredag (»Tag  det  sorte  kors  fra  graven,  plant  en  lilje  i  dets  sted«),  modsat  S.K.s herrnhuttiske  opfattelse  af  »smertensmanden«,  den  fornedrede  Jesus  og  en efterfølgelse  af  denne  afgørende  fase  i  Jesu  liv,  der  i  vækst,  modning  og  for­ kyndelse  også  havde  haft  en  tilværelse  i  Galilæa.  Men  Grundtvig  gik  ikke udenom  dette  for  kristendommen  afgørende,  langfredagskorset.  Han  skelner her  mellem  korset  som  træ  (hvis  splinter  kan  tilbedes  som  relikvier),  kors­ fæsteisens  situation  og pine og endelig og afgørende:  korsets  apostoliske  ord: »den kristelige oplysning om, hvordan vi skal betragte den korsfæstede,  hvor­ dan  vi  skal  tage  vort  kors  op  og  følge  ham,  for  at  være  hans  sande  disciple, især dette som altid må forarge denne verdens børn eller dog betragtes af dem som  tant  og  dårskab.«  Han  fortsætter,  det  er  langfredag  1853:  »Den  selv­ gjorte  retfærdighed  hos  jøder  og  hedninge  har  vel  til  nød  kunnet  bøje  knæ  i Jesu  navn  som  Guds  søn  og  den  retfærdige,  men  kunne  og  ville  dog  aldrig fornedre sig  så  dybt,  som  vi  mene,  for  i  Herrens  korsfæstelse,  pine  og  død  at se,  hvad  vi  syndere,  med  eller  uden  retfærdgihed  har  fortjent.«  »Blødheden«, fortsætter han,  »den verdslige begærlighed kan nok finde sig i at betragte den korsfæstede som en guddommelig frelser men de ville intet høre om, at hvem der ville være hans disciple og i tid og evighed have gavn af hans korsfæstelse og glæde af hans opstandelse, skulle fornægte sig selv, tage korset op og følge ham,  skulle  afdø  fra  synden  for  at  leve  op  med  den  retfærdige  og  skulle  lide med ham for at herliggøres med ham .......«  Dette er  jo ikke  langt  fra  S.K.s syn og fordring sand kristendom betræffende.

Midt  under  den  voldsomme  kirkekamp,  langfredag  1855,  taler  Grundtvig atter  om  det  samme:  Kortets  tegn,  korsets  ord  og  korsets  tro:  »Lever  korsets ord  hos  os  som  en  Guds  kraft,«  spørger  han,  »dertil  synes  det  vistnok,  som man ikke blot kunne, men måtte svare nej, thi selv i vore fasteprædikener tales der  jo  kun  meget  lidt  om  Kristi  kors,  og  næsten  intet  om  hans  sår,  hvorved vi er  lægte, og på vort daglige liv er det jo næppe at mærke, at vi tager korset op  og  følger  den  korsfæstede.«

Det  er  jo  også  nær  det  samme  S.K.  sagde  voldsomt  i  disse  dage  Og  her fulgte Grundtvig med og siger videre i en prædiken mod S.K.: »men vi tager dog også dristig til genmæle mod den urimelige og ukristelige påstand, at vi skulle ikke være sande kristne, fordi vi ikke har nået den kristelige fuldkommenhed, som  apostlene  beskriver,  da  det  netop  er  det  samme,  som  vi  ville  nægte,  at vore  egne  børn  var  ægte  mennesker,  fordi  de  endnu  er  langt  fra  i  enten  at kende  eller  i  ord  og  gerning  at  udtrykke  menneskelivet  så  kraftigt  og  klart, som  vi;  thi  når  man  indbilder  sig  at  det  kristelige  liv  ikke  som  ligesom  det naturlige menneskeliv har  sin barndom og ungdom før det når en manddom, da har man kun et dødt begreb om det kristelige liv \_ \_ det er dårskab at ind­ bilde sig,  at vi kan  nå  Kristi  fulde  vækst uden  som  han  at  vokse  og  forfrem­ mes  i  alder,  visdom  og  nåde  hos  Gud,  eller  at  en  af  os  kan  begynde,  hvor

Herren  fuldendte.«

Dette  er  Grundtvigs  centrale  svar  til  S.K.,  her  er  væksttanken  klart  sat  op mod springteorien og fuldkommenhedsfordringen,  nu hos S.K.  uden den  ind­ rømmelse,  som  førsteudgaven  af  »Indøvelse  i  kristendom«  havde.  I  et  par prædikener  skulle  Grundtvig,  nu  forarget  mindre  over  en  kirkekamp  end metoden  og  fordringen,  sige  det  samme,  men  med  tilføjelsen: »Spotteren siger«  (hvad der glædede Martensen, der frygtede at S.K.  og Grundtvig skulle gå  sammen i kamp mod statskirken og derfor  havde sendt sin  kone og  stifts­ provst  Pauli  hen  i  Vartov!).

Det er også  det satirisk-kolde,  sofistisk-logiske  umenneskelige,  der  lyser  ud af  kirkekampen,  der  forstemmer  Grundtvig.  I  et indlæg på  rigsdagen  i marts 1855  siger  han  i  en  tale  om  folkekirken og statskirken,  den  sidste kalder han tugt-  og  forbedringshus:  »der  ikke  blot  som  den  slags  huse var  mest  skikket til  at  fordærve det gode og forværre det slette,  men  som  også  ved  at  være en tvangsanstalt  i  hjertets  frieste  og  helligste  anliggender,  måtte  undergrave  al samvittighed, og derved give blandt andet de iskolde spottere, der altid hænger som  istappe  under  kirketaget,  rig  anledning  til  at  udråbe,  hvad  de  også  nu udråber højt nok, at vi allesammen må være løgnere og hyklere.«

Men interesseret i kirkekampen og påvirket af den var han, selv kunne han lige  efter  S.K.s  død  godt  tage  hans  tone  (i  »Dansk  Kirketidende«):  »Den kirkestorm,  mod  statskirken  og  den  officielle  kristendom,  vi  har  været  vidne til,  vil  næppe lægge sig med ham, der vakte den.  Han er redskab for den nye tidsånd,  der  er  led  og  ked  af  alle  fortidens  skuespil,  og  da  især  af  det  mest kedsommelige  og  langtrukne  blandt  alle  åndløse  skuespil,  som  unægtelig  er den  gudelige  komedie.  Det  er  nu  ikke  længere  som  før,  enten  den  gamle salmebog eller den gamle alterbog, men det er den hele tvangsindretning, der gør den såkaldte sjælesorg og offentlige gudsdyrkelse til et flovt og forargelig skuespil,  hvori de tusinde  skuespillere,  som  lænkebundne fritænkere og købte

sandhedsvidnere bliver på en gang de latterligste og sørgeligste figurer.«

På sin måde ville han  også være med  i  kampen  i  en række  artikler  i  uge­ bladet  »Dannebrog«,  der  løber  jævnsides  med  S.K.s  artikler  i  »Fædrelandet« og de første  numre  af  »Øjeblikket«:  13.  og  20.  januar,  23.  marts,  8.  juni  og 6.  juli  1855.  De  blev  først  samlet og udgivet  1868  under titlen  »Den  danske sag«.  Indledningen  er  nationalpolitisk:  Angreb  på  fællesforfatningen.  Ellers søger  han  -   såre  sjusket  skrevet  -   at  sætte  sine  ideer  stævne  og  ikke  uden sideblik til  S.K.s samtidig udkomne artikler.  Med  »Øjeblikket«  nr.  3,  27.  juni, liggende foran sig  (det handler  om stat og kristendom,  et grundproblem også for  Grundtvig)  sætter  han  først  ordet  »kristenheden«  i  gåseøjne  netop  som en hentydning til Kierkegaard, og går så igang med at udrede sit eget kristen­ domssyn: »Det  er  nemlig  hverken  den  gråbroderlige  eller  sortebroderlige, hverken  den  klosterlige  eller  højkirkelige,  hverken  det  kejserlige  eller  pave­ lige, hverken den kapitelfaste eller den leddeløse, men nærmest den lutherske, der holder på ordet og troen, Guds eget ord og hjertets egen tro, som summen af  det  hele,  og min  betragtning af kristendom  er først og fremmest den men­ neskelige, der smelter sammen med den guddommelige, såvist som mennesket ikke er  skabt  for  kristendommens  skyld,  men  kristendommen  for menneskets skyld.« Derefter kommer der en lang udredning, vistnok hentydende til Kierkegaards »Kærlighedens gerninger«, og naturligvis til det Johannes'  Evangelium, han elskede.  Vanskeligt at parafrasere dette noget uklare stykke.  Han vil  ikke trættes om sit kærlighedssyn: »Med en sådan trætte spilder man tiden og forbitrer hinanden livet.  Kærlighed og den alene er både lovens fylde og fuldkommenhedens bånd, og det er den kærlighed vi alle fattes. Skal man betragte kristen­ dommen  som  et  guddommeligt  genløsnings-  og  saliggørelsens  værk  for  det faldne menneske,  da må man af kristendommen også vente den vidunderlige genfødelse og fornyelse af menneskelivet i Guds billede, som uden menneske­ kærlighedens opvækkelse og frugtbare vækst til  ikke blot være det tommeste mundsvejr, men den frækkeste gudsbespottelse.«

Naturligvis  er  han  enig  med  Kierkegaard  i,  at  kristendommen  ikke  er  en religion,  men  bygger på et paradoks,  selvom  han ikke bruger  disse ord:  »Jeg kan  ikke  tro på  Jesus  Kristus,  Guds  enbårne  søn  af  evighed,  uden  at  tro på, hvad  der  i  verdens  øjne  er  urimeligt  og  for  mennesker  umuligt,  så  at  i  den kristelige tankegang er der kun én umulighed, den at Guds ord skulle glippe, og kun  én  stor  urimelighed,  nemlig  den  at  tro på  Jesus Kristus  uden  at  ville indrømme alt,  hvad  der  nødvendig følger  af  denne tros  guddommelige  sand­ hed.  Jeg  har  gennem  et  langt  og  rigt  levnedsløb  erfaret,  at  kærligheden  har en  velsignet  frugtbar  jordbund  i  danske  hjerter,  så  at,  hvormeget  end  vor kærlighed her kan vrages og spottes, så bliver vi dog aldrig husvilde med den, og  hvorledes  skulle  da  Vorherre  blive  husvild  med  sin  menneskekærlighed.« Den  husvilde  Gud!  Det  nye  testamentes  kristendom,  der  ikke  er  til!  Her  er Grundtvigs indirekte  svar  til  Kierkegaard midt  under  kirkekampen.

I  juni  rejste  han  til  Kerteminde  for  at  lade  sig  vælge  til  folketingsmand for på  den politiske  front  at  kæmpe  videre  for  det  nationale  (modsat  det pa­ triotiske),  friheden  og  folkeligheden,  der  for  ham  var  det  givne  vækstvilkår for at kristendommen kunne komme danske mennesker ved. Dette syn kendte S.K.  godt  nok  og  svarer  forarget:  »Det  grundtvigske vrøvl  om  nationaliteten er  også  et tilbageskridt til  hedenskabet.  Det  er  utroligt,  hvilken galskab fana­ tiserende  kandidater  kan varte  op  med.  Th.  Fenger  siger  f. eks.  at  ingen uden gennem  nationaliteten  kan  være  sand  kristen.  Og  kristendommen  som  netop har  villet  afskaffe  forgudelsen  af  nationaliteterne!«

S.K.  er  ikke  alene  årsag  til  denne  artikelrække  men  også  til  at  Grundtvig samme år i Kragballes  »Kirkelig samler«  begynder en stor artikkelrække, der blev samlet i hans teologiske  hovedværk:  »Den  kristelige børnelærdom«,  der med sine  300 tættrykte sider også er et hovedværk i dansk teologi.  Her har vi hele det grundtvigske syn samlet, opgøret med den lutherske skriftteologi, med kirkeoverfald.  Han  siger  bl. a.  her:  »Men

de  hjemlige  angribere ,Anders  Larsen fra  den  gudelige  vækkelse, Rudelbach og hans  ortodoksi  og Kierkegaards da Søren Kierkegaard godt tog sig i agt for at skrive,  at han enten  af sig selv eller  af  Det  nye  testamente  havde  fået  og  kunne  meddele  andre lys og kraft til  at  føre  et  kristeligt,  åndeligt  og  evigt  liv,  men  at  han  kun  af  sig  selv  og Det nye testamente havde lært og kunne vise, at det var en grov løgn, et uhyre gøglespil  og  en  endnu langt mer uhyre bespottelse, alt hvad der udgav  sig for et kristeligt liv.  Han har  sat  sin egen ære og Det nye testamente i pant på,  at der slet intet kristeligt,  åndeligt  og evigt  liv  findes på  jorden  o. s. v.«

Ironisk  skriver  han  senere: »Vistnok  vil  både  præstepartiet  og  professor­ partiet,  ved at drive friheden og mig ud,  narre sig selv;  thi ingen af dem kan, hvor  der  er  borgerlig  frihed,  bestå  uden  ved  frihed,  så  at  når  først  jeg  og friheden  er  udelukket,  da  har  Søren  Kierkegaards  genfærd,  hvor  hånligt  de end  rymper  på  næsen  ad  det,  deres  liv  i  sin  lomme  og  vil  næppe  ret  længe lade  dem  vente  på  præmien  for  »den  officielle  kristendom«  og  de  »lejede sandhedsvidnere«.  -   Et  andet  sted:  »Snart  i  20  år  har  jeg  nu  stræbt  at  for­ hindre  eller  forhale  den  kristelige  udtræden  af  folkekirken,  og  jeg  turde  det, selv da Søren Kierkegaard sigtede mig desårsag som den værste af alle i røver­ hulen  \_ \_ «  Ovenstående  er  de  vigtigste  udtalelser  om  S.K.  i  Grundtvigs teo­ logiske hovedværk, da han for alvor fik øje på ham under kirkekampen. Før og  det  var  i  sandhed  hans  fejl  -   har  han  næppe  ænset  ham  og  han  forstod derfor  heller  ikke  de  forudsætninger  i  det  store  forfatterskab,  der  førte  til

eksplosionen.

Og her kommer vi til S.K.s egentlige positioner bag kirkekampen, hvor han kun  (»Øjeblikket«  nr.  6)  omtaler  Grundtvig  ret  flygtigt,  men  i  sine  papirer grundigt gør op med ham, selvom det stadig er broderen han tænker på.  Han vidste jo, som før nævnt, at han på det teologiske felt var Grundtvigs ypperste discipel  lige  fra  disputatsen  i  1836.

Dette  opgør  findes  i  det  for  al  Kierkegaardforskning  vigtigste  bind  af papirerne  11,3,  1-334,  hvor  han  for  sig  selv  har  gennemreflekteret  kirke­ kampens  positioner  og  da  navnlig  dens  kerne,  der  altså  er  opgøret  med Grundtvig,  hans  folk og  bevægelsen.  Her  er det  egentlige grundlag  for  mod­ stillingen  mellem  de  to.  Disse  reflektioner  skulle  jo  nok  have  været  et  num­ mer af »Øjeblikket«, men han opgav det af taktiske grunde;  han kunne jo nu ikke  stille  sig  på  Mynsters  og  Martensens  side  i  kampen  mod  det  for  ham  at se  endnu  værre  forræderi  imod  kristendommen,  som  Grundtvig  og  hans disciple  nu  syntes  ham  at  være  udtryk  for.  Baggrunden er broderens to kon­ venttaler,  i  1849  og  1855.  Her  er  grunden  til,  at  han  stadig  kredser  ironisk og voldsomt satirisk omkring dette med præstekonvent;  atter og  atter vender han tilbage  dertil  og  røber  sig  i  springet  i  overeksponeret  fortørnelse,  endog i  den  næstsidste  replik  i  det  sidste  nr.  af  »Øjeblikket«.  Han  mindes  her  at Mynster -  »mig kære erindring« -  også anså konventpræstationerne for tyndt øl.  »Jeg  så  i  en  bog  med tilfredsstillelse,  at tyndt  øl  hedder  konventøl.«  Bro­ deren havde ramt godt ind i det polemiske sofisteri i Kirkekampen.

Men nu opgøret på et halvt hundrede sider. Kun et par citater er her plads til,  fra  juli  1855:  »Altså nu er det fra konventet det dræbende slag skal kom­ me;  særlig  fra  grundtvigianerne,  og  da  især  ved  min  broder,  lie  theol.  K.«. Han kan ikke læse disse grundtvigianere på grund af »den modbydelige dunst af  hjertelighed,  der  minder  om  en  dunst  af  brændevin  hos  en  dranker,  og pastor  lic.  Kierkegaard  er  en  af  de  stærkest  dunstende.«  Han  klager  over dennes  tale  på  Roskildekonventet  og  at  denne  »hjertelige« broder  aldrig havde  et  ord  at  sige  under  Cbrsarstriden.  Thi:  »den  sag,  jeg  har  den  ære  at tjene er den største, Danmark har haft;  det er kristendommens fremtid og det skal  begynde her,« (hvad  Grundtvig  jo  også  mente,  når  han  ville  flytte  den 6.  menighed  til  de  nordiske  vækstvilkår!),  »den  er  af  mig  betjent  således,  at Danmark ingen anden sag har, der i denne henseende ligner den.«  Hemmelig har  han  altid  beundret  broderens  store  begavelse  og  lærdom  -   han  ytrer  det nu og da -  men  nu er han blevet ordfører.  »Men  siger  jeg,«  skriver  han,  »at pastor  K.  er  en  pjalt,  at  han  ved  at  være  kommet  ind  i  dette  jammerlige grundtvigske  kompagni,  ved  hjælp  af  små-præstationer  og  parti-sammenhold har tilsneget  sig  en betydning,  han  slet ikke har, medens han,  hvis han havde bevaret  sig  udenfor  alt  dette  juks,  på  ægte  Kierkegaards  vis  ene  med  Gud, kunne have fået stor betydning i Danmark, siger jeg det, så mener modparten at  have  vundet  spillet  mod  mig.«  Han  reflekterer  derefter  over,  hvorfor  han forssetlig  må  være  ene.  Forholdet  til  Rasmus  Nielsen  har  han  opløst;  »men selv  om  jeg  vistnok  er  et  af  de  mest  ensomt  stående  mennesker,  der  nogen­ sinde  har  levet,  var  jeg  meget  godt  underrettet  om  koterierne.«

Om hans ensomme aktions start:  »Næppe er biskop Mynster død -  og hans død ønskede  jeg også  at afvente førend den afdødes og min ven prof.  Martensen  er  så  god,  på  den  afdødes  bekostning,  at  tjene  mig  med  at  anbringe dette ord (sandhedsvidne)  ganske som  jeg qua politi måtte ønske det anbragt. Han bestiger bispestolen -  atter hvad jeg ønskede.« Nu havde altså S.K. skyde­ skiven.  »Nu  kunne  jeg  for  forretningens  skyld  ønske,  at  min  stadig  udtrykte uenighed  med  bevægelsespartiet,  grundtvigianerne,  vrøvlekompagniet,  fandt sit  sande udtryk,  derved  at de angreb mig -  og nu skal  det jo være sket  (bro- derens konventtale).  Der  er  vel  ikke  mange,  der  som  jeg  har  forestilling  om, hvilke  velsignede  gaver  enhver  grundtvigianer  har  til  at  forvandle  alt,  hvad der hedder afgørelse til  hjertelig vrøvl  og  ubetydelighed,  så  alt  hvad  der  skal bevares  skarpt  må  sky  forståelse  med disse  saglehoveder,  som  ild  skyr  vand.«

Nu kommer et par sider novellistisk satire over konventet, præsternes køre­ tur dertil og fra,  bøndernes forstående ærbødighed.  Fortræffeligt skrevet, i det hele indeholder dette papirbind  11, 3  S.K.s bedste prosa.  Det kan  knirke lidt, hvor harmen tager  livet af ironien:  »Og lær  så  at  le over disse præster og at foragte hele det usle kompagni af vindmagere:  Men åndsmagt er jeg, og ånds­ magt  var  jeg.  Og  mer  eller  mindre  tydelig  har  enhver  præst  kunnet  se  det. Samtidens  brøde  er  i  ussel  middelmådighed  at  ville  benytte  sig  af,  at  jeg  jo er  eneste.  -   Men  hævnet  bliver  jeg.  Dog  er  det  ikke  mig,  der  forlanger  det. Det  er  styrelsen,  der  vil  det  så.«  -   Han  har  det  med styrelsen i  denne  tid  og mener  vel  forsyn,  Guds  indgriben,  hans  billigelse  af  aktionen,  måske  en  rest af  hjemmets  religiøse  almuekultur,  hvor  både  han  og  broderen  så  Guds vink i  tilfældige  begivenheder  eller  i  drømme,  ligevis  som  pietismen  i  de  første dage trak  »mannakorn«  for  at  spore  Guds  hensigt.  Men  altsaa  Gud med  os! Styrelsen vil  det!

Atter  er  det  konventet  (og  broderen):  »En  slump  præster,  et  konvent -   ja hvor ubetydelig, hvor intetbetydende end hver især er:  en slump af dem, eller en pot----«  Så kommer han ind på det vanskelige med tallet, de to  eller  tre, der er forsamlede, menigheden, hans ømme punkt. Det første tilløb til apostle­ nes  forkyndelse:  »At kassere dem uden videre igen,  har apostelen måske ikke engang  mod  til.  Men  nu  begynder  altså  tallet.«  (Alle  apostelbrevene  er  jo menighedsbreve). Endelig: »Forbilledet lærer og  udtrykker enlig stand.« (Men Peter, kirkeklippen, var dog gift).  »Men mennesketallet af kristne øver sin  magt  over  apostelen;  han  giver  efter;  nu  ja,  det  er  bedre  at  gifte  sig  end at  lide  brynde.  Apostlenes  forkyndelse  gør  mennesketallet  en  indrømmelse; deraf  de  hundrede  millioner  kristne  tilsidst.«  S.K.  er  her  ude  på  skør  is  og må  sno  sig  med  megen  sofistik  og  satire  for  at  få  anbragt  lidelsen  som  kri­ stendommens  kendetegn,  samt  slippe  udenom  de  to-tre,  der  er  samlede  om Guds ord:  menigheden altså,  for ham et udtryk for kristen utålmodighed som egentlig  først  kan  etableres  i  evigheden! Det  er  her  vi  har  den  afgørende modsætnign  til  Grundtvig  og  det  er  vel  dennes  stadige  tale  om  menigheden og  dens  tros-fællesskab,  der  har  drevet  Kierkegaard  ind  i  de  sofistiske  reflektioner  over  apostlene  og  deres virke  for  menigheder  rundt  i  den  hellenistiske verden.  Sno  sig måtte  han,  da han  dog  nu og da talte og prædikede i kirken; altså  til  en  menighed.  Men  han  fandt  nu  ud  af,  at  han  ville  gøre  det  om Fredagen! Om  Søndagen  var  det  jo  vanekristne;  alt  holdt  stille  den  dag,  og dem  man  så  gå,  vidste  man,  gik  i  kirke.  Men  en  hverdag  er  det  kun  de enkelte,  oprigtige  og  betrængte,  der  kommer.  Se  hans  dialektik  over  dette s.  276,  SV  I  10  (Taler  ved  altergang  om  fredagen).  Men  kan disse  hverdagsenkelte  ikke  danne  en  menighed?  Vel  er  S.K.  logisk  ud  fra  kategorien:  den enkelte;  men  dog  en sær skrue.

I  papirbindet  snor  han  sig  igen:  »Kun  når  et  menneske  urokkelig  fasthol­ der,  at  alvoren  er:  at  han  bliver  kristen, at dette er opgaven for  hele  hans  liv, at  hans  virken  i  forhold  til  andres  bliven-kristen  kun  er  medhenhørende  til hans  egen  bliven-kristen:  kun da kan  et  menneske  forholde  sig  til  det  ube­ tingede.  Såsnart  det  stiller  sig  således  for  ham: jeg  er  nu  kristen  og  min opgave  er  at  gøre  andre  til  kristne,  så  er  kristendommen  tabt.«  Grundtvig vilde  her  ryste  på  hovedet.  Han  har  næppe  heller  læst  »Kærlighedens  ger­ ninger«, hvor der tales om at hjælpe næsten til  at elske Gud.

Videre:  En  flygtig  artikkel  i  »Flyveposten«  taler  om  Grundtvig  som  en slags  apostel.  S.K.  er  der  straks:  »Men  da  Grundtvig  ved  sin  karakterløshed har  gjort  stor  skade  på  det  religiøse  gebet,  er  det  dog  vigtigst  at  anbringe  i forhold til  ham en sandere belysning end den,  som bruges af partiet,  der  spe­ kulerer  i  hans  navnkundighed  og  ved  at  lade  ham  avancere  op  til  apostel regner selv på at avancere.«  Han har frit slag her, da han ikke som med hen­ syn til  Mynster  »er bundet ved pietet mod en afdød fader.«  »Og den omstæn­ dighed,  at  jeg har  en  ældre broder -  af naturen fortrinligt begavet og i besid­ delse  af  sjældne  gode  kundskaber  -   der  blev  forkludret  ved  at  komme  i  be­ røring  med  Grundtvig;  den  omstændighed  kan  da  ikke  pålægge  mig  noget pietetshensyn, men måske snarere få nogen til at forstå angrebet på Grundtvig, som  var  det  for  at  hævne  min  broder.«  Dette  kan  psykologer  grunde  over, samt tilføjelsen:  »Pastor  Grundtvig  af  hvem man  engang havde  fået  det ind­ tryk:  det  ser  ud  til  at  blive  et  menneske,  som  i  sandhed  kun  ville  ét:«  S.K. beundrede altid Grundtvig fra  1810 til  1832. Men i tidens løb er også Grundt­ vig blevet bedærvet af tidens endemiske  (sygdoms)  onde, ikke at ville ét, men at ville  det  og  »tillige«.«  Her  begreb  altså  S.K.  ingenting,  både  af  uvidenhed og  snævret  ind  i  sine  eksistentielle  kategorier.  Derefter  denne  meget  sigende sætning:  »Ved  sin  karakterløshed  har  han  et  ansvar  overfor  afdøde  biskop Mynster;  thi havde denne haft en kristelig karakter overfor sig, var han måske blevet  noget  andet  end  han  er.« Hvilken  skyld,  der  byltes  på  den  arme Grundtvig, hvem Mynster såre vel vidste hvem var.  S.K.  formulerer nu nøjere »men en tone højere«, Mynsters lejlighedsvise reaktion mod  Grundtvig:  »Bi­ skop  Mynster  overså  Grundtvig,  ikke blot  fordi  han  i  klogskab  var  ham  så uendelig  overlegen,  nej,  i  langt  dybere  forstand.  Den  fine  kender,  biskop Mynster var, så nemlig let, at det hele med Grundtvig, om end det oprindeligt kan have været noget mere, i årenes løb var blevet bombast.« Nu var Grundt­ vig  jo  til  samtidens  forargelse  nygift  (jeg  har  skildret  forargelsens  udtryk  i »Folkelighed og eksistens«).  S.K.  lader heller ikke dette ligge:  »man må ikke undre sig over, at det i sin tid kunne more biskop Mynster så meget, at Grundt­ vigs  apostoliske mandighed,  om  hvilken  man  havde  hørt  så  meget,  men  af hvilken man intet havde fået at se, opløse sig i den mandighed:  som olding at blive forlovet på en frisk.«  Skal man le eller græde, når man betænker hvilket værk Grundtvig da havde bag sig,  altid krydsende op imod vinden,  nu og da med fattigdommen inden døre, fordi han kun vilde ét:  den kirkelige anskuelse og så -  tillige skabe vilkår for den i en rummelig folkekirke som en borgerlig indretning.  I  de  følgende  sider  ironiserer  S.K.  over,  at  han  snart  bliver,  snart vil  træde  ud  i  en  frimenighed.  Men  blev altså, slår sig til  ro  siger S.K.  »i  det behageligste  og  fordelagtigste  embede  i  statskirken; thi  Vartov  har  ingen ministerielle  forretninger  og  har  så  vidt  jeg  ved  tiender.  Dette  er  kristeligt karakterløshed.«  Dette  med tiender interesserer  ham  meget,  både  hvor  det gælder broderen og Martensen  (»Øjeblikket«  nr.  10).  Naturligvis,  siger S.K.: »Grundtvig  er  et  geni,  men  kristelig  karakter  er  han  lige  så  lidt,  som  hans kristendom  er  Det  nye  testamentes  kristendom.  Og  således  har  han  afsted­ kommet uberegnelig skade. Hans kristendom er jødedom. Just den art religion Kristus kom til verden for at ende, just den er det, Grundtvig foredrager. Hvad omskærelsen var for jøderne, det bliver efter Grundtvig dåben for de kristne; i  samme  forstand  som  jøderne  mente  sig  ved  omskærelsen  at  være  det,  er  så de  kristne  ved  dåben:  det  udvalgte  fo lk \_ \_ hvorfor  også  det  at  formere  sig og vorde frugtbare er noget, der beskæftiger grundtvigianerne, aldeles jødisk.«

P.  Chr.  K.  skulle  i  sin  konventtale  dialektisk  gennemhulle  denne  snak om jødedom.  S.K.  fortsætter:  »Det grundtvigske parti er  korruption\_ \_ Sel­ skabet for den gensidige beundrings udbredelse.  Og hvad Grundtvig angår, da er  han  gennem  en  årrække  ved  at  være  opvarter  af  partiet  blevet,  hvad  han har  en  oprindelig  disposition  til:  den  personificerede  selvbehagelighed.«  Nu da S.K.  er godt igang med angrebet på Grundtvig,  kommer han i tanker om, at han først angreb Mynster efter hans død, fordi »det var først efter hans død, han blev kanoniseret som sandhedsvidne; nu vil man hyle over, at jeg angriber en  olding  og  ikke  kunne  vente  den  korte  tid,  han  måske  har  at  leve.«  Han kan ikke tjene  samtiden i dette,  bl. a.  fordi Grundtvig har  sagt i  rigsdagen,  at han i  40  år  har  betænkt  sig  på  at  træde  ud  af  statskirken.  Han  har  talt  med Mynster derom  »at det var muligt  at  Grundtvig blev  2  a  300  år  gammel,  en alder,  der  passende  vil  forholde  sig  til  at  bruge  40  års  betænkningstid.«  S.K. kredser  stadig  om  dette  uden  her  at  erindre,  at  han  selv  havde  tænkt  på  et præsteembede,  ikke  for  kaldets  skyld,  men  for  levebrødets,  da  der  var  ved  at gå svind i hans store formue. Siden tænkte han på pastoralseminariet. Det blev ikke til noget. Angående det sidste smilede Mynster:  han kunde jo selv oprette et  sådant  seminarium!  Sandheden  var  nok,  at  han  ikke  duede  til  nogen  af delene,  fysisk og pædagogisk.

Hvad  jeg  har  citeret  er  fra  en  artikkel,  der  har  ligget  færdig:  »Den  har blot  afventet  noget,  som  nu  er  sket.  På  sidste  Roskildekonvent  skal  Grundt­ vigianerne,  og  navnlig  en  bestemt  (broderen)  af  hensyn  til  hvem  artiklen så  længe  som  muligt  blev  holdt  tilbage,  have  angrebet  mig.«  Han  ved  ikke, hvad  der  blev  sagt  (hvad  næppe  helt  passer),  og  det  interesserer  ham  ikke (hvad  der  i  hvert  fald  ikke passer.  Forøvrigt  kendte  han  fra  broderens  dispu­ tats  og  artikler  ret  nøjagtig,  hvad  han  ville  sige  og  indvende).

Artiklen  blev  ikke  trykt;  på  dødslejet  minder  han  i  sin  uforsonlighed  an­ gående broderen om,  at den ligger blandt hans papirer.

Men han  fortssetter:  »Det  Grundtvig  repræsenterer  er  egentlig,  hvad  man i  ældre  tid  kaldte  kødelig  sikkerhed.  Det  er  derfor  satirisk  nok  endt  med  at »apostelen«,  som  det  synes,  befinder  sig  allerbedst på  den politiske  dansebod, hvor der hujes og skråles,  alt så glædeligt.  Overgangen herfra i døden at sam­ les  med  de  andre  »apostle«  er  også  aldeles  passende!«  Videre:  »Jeg  ønsker blot så markeret som muligt at have forskelliggjort mig fra grundtvigianerne, thi  når  galt  skal  være,  ville  jeg  da  ti  gange  hellere  holde  sammen  med  Martensen end med grundtvigianerne.«  Det er ganske vist overstreget,  som et par andre  dog  lidt  for  overdrevne  udfald.  Men  det  løb  ham  altså  i  pennen.  Igen nævner  han  nu  konvent-præstationerne  som  tyndt  øl.  Han  er  ved  at  komme derhen:  ved at  slå i bordet også  at overbevise sig selv!

Nu kommer der igen et stort stykke om grundtvigianerne.  Han indrømmer, at  hans  angreb på Mynster-Martensen kom grundtvigianerne tilpas og at  hvis

han  havde været verdslig klog,  havde han  nok gjort en tilnærmelse.  Men det gjorde han altså ikke.  »Nej, grundtvigianerne er dem,  jeg mindst kan indlade mig  med,  i  mine  tanker,  kristeligt,  det  mest  demoraliserende,  vi  har.  Der  er ingen  jeg  med  sandhed  kan  sige  ville  tillivs; tværtimod,  jeg  er,  i  megen lidelse, mere og mere blevet, stræber mere og mere at blive et viljeløst redskab i  styrelsens  hånd.  Men  i  hvert  fald,  hvad  jeg  kalder  Mynsterianerne  har  jeg aldrig  villet  tillivs;  hvis  nogen,  da  grundtvigianerne,  der  i  langt  dybere  for­ stand  er  demoraliserende.  De  er  verdsliggjorte,  som  den  øvrige  gejstlighed. Forskellen er  kun den -  og  det  er  denne  forskel,  som  gør,  at  jeg  kunne ville dem tillivs,  hvad  jeg  ikke  har  villet  i  forhold  til  den  øvrige  gejstlighed;  for­ skellen er den, at de for en billig pris gør sig bedre end andre.  Grundtvigiane­ ren tager  det  jordiske  som  de  andre,  men  tillige  er  han  den  dybe  alvorsfulde kristen med syn og hjerte for kirkens anliggender -  som deklamationsnummer på  konventer  og  andre  forlystelesssteder.«

I  den  dur  bliver  han  ved  et  par  sider:  »Just  grundtvigianerne  er  forrædere mod kristendommen.  I  et lille land,  hvor alle desværre kun altfor  let  er  mid­ delmådighed;  i et  lille  land,  hvor  indifferentismen  i  grunden  er  religionen,  dér benytter  et parti  sig  af  denne  jammerlighed til  for  spotpris  at  blive dybe, alvorsfulde,  hjertelig  sande  apostoliske  kristne.«

Han fortsætter i dette spor  og bider sig  fast  ikke alene i dette »apostoliske« (»Flyvebladet«s flygtige replik), men også i  »at grundtvigianerne benytter sig af andres  jammerlighed til  at gælde for i stor stil  at være  noget.  Dette er den dybere  uredelighed  og  det  er  derfor,  jeg  stadig  siger,  at  grundtvigianerne  er, kristeligt,  det  mest  demoraliserende  vi  har.«

Efter alle disse udfald og  ræsonnementer en  30-40  sider igennem kommer nu den sammenfattende hovedreplik:  »Det er visselig ikke min mening, at det kristeligt  har  været  gavnlig  for  Danmark,  at  biskop  Mynster  gennem  den lange  årrække  har  forkyndt  kristendom;  men  langt  fordærveligere  har  dog grundtvigianerne  virket,  kun  at  de  ikke  har  haft  den  udbredelse.  Man  kan blandt  de  Mynsterske  kristne  finde  dem  i  hobetal:  indifferentister,  verdslige o. s. v.  Men  den  egentlige  dybere  bedærvethed,  den  finder  man  hos  grundt­ vigianerne.  De  fleste  blandt  de  Mynsterske  kristne  er  måske  umoden  frugt; men bedærvet frugt er grundtvigianerne,  bedærvet ved  at  gøre til  snak,  hvad der  skulle  være  handling.  Og  der  er  stor  forskel  mellem  umoden  frugt  og bedærvet  frugt.  Umoden  frugt  -   nu,  hvo  véd  det,  måske  var  det  muligt  at finde en måde på hvilken den kunne modnes.  Men bedærvet frugt -  den kan man lige så godt kaste bort først som sidst. Der findes blandt alle Mynsterianerne måske ikke én eneste,  som  har fusket i  at være  salt:  hvo ved  det;  måske  kan her  udrettes  noget,  når  der  kommer  salt  til  denne  ferskhed.  Men  grundt­ vigianerne er en klump salt uden smag, og dur, i følge skriften, til  intet uden at  kasted  ud.«  (Hvad  med  at  Mynsterianerne  kan modnes ?   Han passerer  her Grundtvigs vækstteori og glemmer sin springkategori). Efter denne replik, der er klar nok, ebber angrebene i papirerne ud.  Han bliver nok ved et par sider. Det  er  især  den  stadige  baggrund:  broderen,  det  gælder:  »Grundtvigianerne har  angrebet  den,  der  har  gjort  alvor  af  deres  theses.  Driftige  og  virksomme som de er, tællende i det mindste  én øvet  sofist blandt  deres,  vil  de blive op­ findsommere i udflugter  ...«  Og han  fortsætter:  »Og  skulle der  være  nogen, som i  den  grad  hænger  fast  ved  navnet  Kierkegaard,  at  han  ikke  kan  løsrive sig  fra  det,  så  ser  partiet  ved  et  lykkeligt  tilfælde,  sig  istand  til  at  kunne  til­ fredsstille  endog  denne  særlige  tilfældighed,  thi  partiet  har  i  sin  midte  også en  dr  K.,  der  i  samme  grad  som  S.K.  har  det  kolde,  det  hjerteløse,  det  fra­ stødende,  har  det  fugtig-varme,  det  hjertelige,  det  klæbrige.«  (S.K.  kludrer  i sin  hast  noget med  satirens  formulering).

En morsom replik skal nsevnes, når man véd, at S.K.  ellers var en beundrer af Grundtvigs optræden mod H. N. Clausen med »Kirkens genmæle«:  »Hvad der i  de  senere  år  overgår  grundtvigianerne,  er  jeg  således  ikke  utilbøjelig til at  betragte som en slags retfærdighed der sker prof.  H.  N.  Clausen og derved dem, der i ham har set noget betydeligt. I årene 25, 26,  27 blev der af grundt­ vigianerne slået stort på, at det var svagt af Clausen ikke at nedlægge embedet. Så  -   det  går  rundt  -   så  kom  turen  til  grundtvigianerne;  og  det  viste  sig,  at de blev også  i  embederne.  Men  så  er  det  Clausenske  langt  at  foretrække;  thi han  havde  ikke  slået på  den  større  tromme  i  retning  af  det  apostoliske,  ikke ladet  sig  komplimentere som  apostel.«  -  Noget  sofistisk.  Grundtvig  nedlagde jo  i  1826  sit  embede.

Hvad  jeg  har  citeret  er  som  nævnt  fra  en  artikkel  (og  kommentarerne  til den),  der  skulle  være  et  nr.  af  »Øjeblikket«.  Alt  var  i  orden,  trykfærdig  sat op og med henvisning til  sætterne hvilke typer, der nu skulle bruges.  Men det udkom ikke;  et  lille  sammenfattende men  noget mat uddrag  findes på  knapt

en side i  »Øjeblikket«  nr.  6.

Men  hvad  er  grunden  til  denne  henlæggelse  af  det  omtrent  færdige  nr.? I  en  replik  i  juli  siger  han,  at  han  ikke  vil  diskutere  med  partiet,  men  blot blotte  dets  karakterløshed.  Men  hvorfor  dog,  når  grundtvigianismen  var  det

værste  af  alt,  modsat  Mynsterfolkene.  Trods  »Øjeblikkenes«  almene  sigte  er det  dog  de  hjemlige  forhold,  der  giver  brændstof  og  eksempler.  Endelig  om­ taler han dog, som nævnt, Grundtvig i »Øjeblikket«  nr. 6, i en sammenstilling med Mynster:  »Det både med hensyn til Mynster og Grundtvig skuffende er, at  de  ved  at  leve  i  en  tid,  som  ingen  anelse  har  om  den  oprindelige  kristen­ dom,  sammenligningsvis  har  nået at gælde respektive for alvor og visdom og for  begejstring  og  trosmod...«  Derefter  går  han  videre  i  almene  betragt­ ninger.  Men  efter  det  foregående  skulde  dog  Grundtvig  og  hans  folk  være det  egentlige  bytte  i  polemiken.  Hvorfor  ikke  centralt,  som  han  havde tænkt og skrevet her,  brænde  løs på  dem?

Hensynet broderen?  Han nævner, at han af den grund tilbageholdt artiklen. Men  nu  kom  jo  altså  dennes  konventtale.  Så  måtte  da  banen  være  fri.  Men nu  kan  man  jo  kun,  gætte,  og  da  også  gætte  på,  at  det  efter  en  sådan  ud­ fordrende artikkel var farlig at komme i polemik med broderen, der var hans ligemand  i  dialektik  og  hans  overmand  som  ekseget  og  kirkehistoriker;  fra vers  til  vers,  set  specielt  og  i  sammenhæng,  kunne  han  Det  nye  testamente udenad;  og  han  var  også  mand  for  i  sin  disputats  at  sætte  trosbekendelsens forudsætninger  i  forbindelse  med  en  exegetisk  analyse  af  Peters  breve;  for ham måtte også, som habil dogmatiker,  Sørens konstruktion af Det nye testa­ mentes  kristendom  gennem  ensidige  skriftsteder  samt  samtidigheds-  og  den strikte efterfølgelseskategori tage sig ud som en sofistisk tilsnigelse uden saglig bund  i  Det  nye  testamente,  set  som  totalitet  og  dermed  også  kristendommen hos den enkelte set som vækst.  Det var da også  indholdet i  hans konventtale, der blev årsag til  det vældige antigrundtvigske oprør  hos S.K.  Den  blev ikke trykt  -   først  lang  tid  senere  skrev  han  den  ned,  naturligvis  ikke  nøjagtig  og vel med et element af efterrationalisering -  men S.K. havde dog hørt så meget om den og kendte grundigt broderens skrifter om sagen, også  fra diskussioner dem imellem, at han  vidste  nøje hvad den gik ud på.

Jeg  gætter  altså  på,  at  det  ikke  huede  S.K.  at  komme  direkte  i  strid  med en  polemiker,  der  angående  hans  sag  var  så  velbevæbnet  som  P.  Chr.  K. Trods udfaldene mod Grundtvig selv var  broderen  dog den centrale  figur og synonym for grundtvigianismen;  desuden var han  nok den  eneste af  alle,  der kendte  og  begreb  det  pseudonyme  forfatterskab  indefra.  Som  det  viste  sig havde  S.K.  let  spil  med  de  andre  angribere,  og  Grundtvig  selv  havde  han aldrig tænkt at slås med. Med rette mistænkte han ham for aldrig at have læst videre  i  hans  bøger.  Kan  man  tænke  sig  Grundtvig  læsende  i  »Begrebet

Angest«,  dens  subtile  frihedsproblematik,  denne vaden  i  muligheder,  angsten for  det  gode  og  for  ånden  og  friheden,  dæmonien  o. s. v.  Frihed  var  for  ham først  og  fremmest  et ydre vilkårsfænomen.  Og for dette sloges han  alle dage. Frihed  for  alt  hvad  der  stammer  fra  ånd!  Besynderligt  at  vilkårsproblematik­ ken  aldrig  beskæftigede  S.K.  (udover  at  han  nok  afventede  Halls  liberale ministerium  i  december  1854,  for ikke at  komme i klemme og få  en injurie­ proces på halsen af de konservative i anledning af Mynsterangrebet;  som mar­ tyr for sin aktion havde han ringere talenter end Grundtvig og da især J.  Chr. Lindberg,  der  virkelig  blev  et  offer  og  martyr  for  noget  nær  den  samme  sag S.K.  kæmpede  for;  der  skete  da  heller  ikke  S.K.  noget,  modsat  Lindberg,  der måtte  leve  af  almisse  og  -   skønt  et  af  de  bedste  hoveder  i  landet  blev  sat udenfor  alle  steder,  indtil  han  endelig  fik  et  lille  præsteembede,  hvor  han forøvrig gik fallit;  således gestaltede  det sig med  denne grundtvigianer).

Men  til  sagen:  Grundtvig  og  S.K.  Det  er  kirkekampen,  der  stiller  dem  i relief.  Grundtvigs  reaktioner  gælder  ikke  stort.  Han  følte  sig  visselig  ikke ramt;  men  »Øjeblikket«  læste  han  dog  og  følte  sig  som  nævnt  foranlediget til  i  »Den  danske sag«  og grundigere i  »Den kristne børnelærdom«  nøjere at klargøre  for  sig  og  andre  sin  egen  sag  Det  nye  testamentes  kristendom  be­ træffende, og her er nogle linier om S.K. kun flygtige momenter;  væsentligere var  opgøret  med  den  lutherske  skriftteologi.

Sat  lidt  på  spidsen:  det  centrale  i  kirkekampen  er  -   med  Mynster-  og Martensen-angrebet  som  foranledning  -   et  fortsat  og  lidenskabelig  tilspidset opgør  mellem  de  to  Kierkegaardbrødre.  Jeg  har  i  det  foregående  citeret  så omstændelig,  at man  ud  fra  dette meget godt og ret  sikkert  kan  gætte sig til en  helt  ny  situation.  Nemlig: havde Mynster  gjort  den  indrømmelse,  at  hans betragtningskristendom  (der  med  »en  tone  højere«  går igen  i  S.K.s  opbygge­ lige  taler)  var  en  formildelse,  og hvis Martensen  -   »Mynsters  og  min  ven«, skriver  S.K.  jo  om  sin  gamle  manuduktør  -   ikke  noget  overdrevent  retorisk havde talt  om  sandhedsvidne,  og  et  led  i  den  hellige  kæde  ned  til  apostlene, så  havde  vi  haft  triumviratet:  Mynster  (in  memoriam),  Martensen  og  S.K.  i et noget hidsigt opgør med den -  ikke mindst ude i landet -  voksende grundt­ vigianisme.  Og da var  P.  Chr.  K.  kommet  i  centrum,  sådan  som  han  med  sit henrivende  næsten  to  timer  lange  improviserede  indlæg  for  den  kirkelige anskuelse mod Rudelbach blev centrum  i det store nordiske kirkemøde i Kø­ benhavn  1857,  der betød et  nordisk  gennembrud  for den kirkelige anskuelse. Der går den dag i dag frasagn om hans eminente præstation.  Bl.  a.  betød det for Ludvig Schrøder (se  Begtrups  bog  om  ham)  et  gennembrud,  så  han  sammenlignede denne tale med Steffens'   i århundredets gry.  Næsten til  det sidste var  P.  Chr.  K.  Danmarks  mest  veltalende  -   men  slettest  skrivende  -   mand. Denne  tale  som  han  efter  hukommelsen  nedskrev,  vist  ret  omgående,  har endnu flugt og liv, klarhed og præcision.  Nu og da får også broderen en om­ gang  for  sine  subjektivitets-  og  absurditetskategorier:  »Et  vidnesbyrd  om  og henvisning til  den kristelige livserfaring har vist  nok sin berettigelse, men det må ikke være det, hvorefter noget som helst kristeligt eller teologisk spørgsmål udelukkende  bliver  bedømt.  Det  er  netop  en  af  de  sandheder  der  forlængst skulle være gjort gældende,  jeg mener:  med sikkerhed, med fynd og liv gjort gældende, ligefor hele den af min afdøde broder hidrørende pseudonyme litte­ ratur  og  den  berømte  sætning:  Credo  quia  absurdum.«  Men  på  den  anden side,  siger  den  store  dialektiker,  »visselig må  vi  bøje os  for  Jesus  Kristus  som forkynder  af ufejlbarlig  sandhed,  uanset  vor  forståelse,  og  dette  er  i  sin  rette sammenhæng et kendetegn,  at noget virkelig er hans  lære,  dersom  det  strider imod  den  menneskelige  tankegang  og  mod  Aristoteles  eller  det  naturlige menneskes  logik;  thi  for  at meddele trivialiteter  er  den  evige  sandhed  næppe steget ned fra himlen, og saliggørelsens vej  for syndere ligner næppe Roskilde landevej.  Men  pseudonymerne  har  uret,  når  de  vil  anvende  den  samme  sæt­ ning fra begyndelsen og slet ikke vide noget om grunde for vor tro,  ja,  netop mener  den  forfalsket,  hvis  man  spørger  om  grunde\_ \_ o. s. v.«  Han  pejler naturligvis tilsidst på trosbekendelsens objektivitet.  (»Det første  skandinaviske kirkemøde«, udgivet af Fr. Hammerich  1857). Det subjektive og det objektive, hos  S.K. hvorledes og hvad. Der  findes  i  hans  papirer  en  mærkelig  sætning: at  hvis  man  nøjagtig  bestemmer hvorledes så  er hvad også  givet,  en  sætning der  rammer  langt  ind  i  et  dybere  mønster  bag  den  ydre  larm  og  polemik  i kirkekampen, nemlig tilegnelses-  og redelighedsfordringen;  hvis du virkelig med  lidenskab  i  S.K.s  upsykologiske  forstand  -   opfylder  disse  fordringer,  så skal  Gud  nok  gøre  resten,  så  er  der  intet  at  overgive  til  dogmatikken.  Dette hænger  atter  sammen  med  en  aksesætning  i  dette  opgør:  hvis  jeg  bliver  et offer i denne strid, så er det ikke for kristendommens skyld, jeg bliver et offer, men  fordi  jeg  vil  redelighed.  Grundtvig  talte  også  ved  dette  berømte  kirke­ møde,  men  hans tale blev ganske  stillet  i  skyggen  af  P.  Chr.  K.s  indlæg,  der både under og efter talen vakte et mægtigt bifald  (næste dag besluttede man at  forbyde  bifaldsytringer!)  Traditionen  fortæller,  at  Grundtvig  naturligvis på en måde var glad for dette blændende dialektiske forsvar for den kirkelige anskuelse,  men  alligevel  ømmede  sig  lidt  ved  således  at  komme  ud  for  en Kierkegaard,  der  ligesom  nøjere  ville  forklare  ham  hvad  han  egentlig  mente med sin mageløse opdagelse  (hvad der kunne være noget i)

Men altså;  når  S.K.  ikke udgav dette antigrundtvigske nr.  af  »Øjeblikket«, skyldes  det  sikkert,  at  han  ikke  brød  sig  om  for  alvor  at  få  en  dialektisk velbevæbnet broder  ind på valpladsen.  På  denne måde  blev  kirkekampen,  trods dens  almene  aspekt  i  det  reale,  afsporet  ved  at  grundtvigianismen,  og  det  vil her  sige  P.  Chr.  K.,  ikke blev  sat  i  centrum.  Forholdet  mellem  Grundtvig  og Kierkegaard -  først når dette belyses af kirkekampen og broderens principielle reaktion  i  de  to  konventtaler,  bliver  der  nogen  mad  på  problemet;  samtidig naturligvis med en indsigt i P. Chr. K.s grundtvigsk-apologetiske forfatterskab. Den  afgørende  konventtale  i  1855,  5.  juli,  den,  der  fik  S.K.  til  ekstatisk  at flamme  op,  så  han  afbrød  al  forbindelse  med  broderen,  er  udgivet  af  Otto Holmgaard:  »Extaticus,  Søren  Kierkegaards  sidste  kamp  og  hans  forhold  til broderen«,  1967.  Det  er  en  sen  opskrift,  men  det væsentlige  er  nok  kommet med,  og grundigt  analyseret  og med  forfatterskabet  in  mente,  er  det  nok  det betydeligste  og  dybest  rammende  indlæg  i  denne  kirkekamp,  der  nok  har mange forudsætninger i S.K.s forfatterskab, men som jeg synes i sin polemiske instrumentation  og  med  sit  overtræk  af  sofistisk  logik  har  skadet  det  forud­ gående rige  forfatterskab,  vildledt  mange,  der  ikke  havde videre  kendskab til dette -   allerede  Brøchner  sagde  dette  til  S.K.;  -   og  overfladisk  læst  en  kilde til  en  amatørateisme,  der  også var  S.K.  en  gru.  Den  moderne  litteraturs  store galleri af præstekarikaturer stammer samme steds fra. S.K. beregnede ikke her virkningerne af sit overeksponerede invektiv-talent.  »From, der søger -«  er et udmærket  stykke,  også  den  satiriske  barnedåbsscene;  men  der  er  en  række ting,  der  hverken  er  hans  intention  eller  smag  værdig  -   og  især,  når  han  da specielt  tænkte  på  den  menige  mand,  der,  som  han  siger,  »står  nærmest  den etiske  indvielse«.

Men nok om dette.  Det er  i  kirkekampen,  man  kan  afdække de  egentlige modsætninger mellem de to genier;  Grundtvig selv siger ikke stort, han synes det er noget underlig blodløst sofistisk noget, et slags fuskeri i antikrist-aktion; nogle istapper under kirkens tagskæg.  Han har næppe læst en bog ud af S.K. Nej, angående Grundtvig og S.K. er det P. Chr. K., vi må gå til;  dette brødreopgørs sidste fase er i virkeligheden det dynamiske i kirkekampen.  S.K.  vidste det,  derfor  hans  noget  utiltalende  uforsonlighed  lige  til  dødslejet,  da  P.  Chr. K.s  angreb  var  urbant  og  sagligt,  modsat  hans  egne  ubeherskede  stød  under bæltestedet, f. eks.  stykket om Martensen, hans indtægter og tiender (for eftermandens  skyld!)  i  det  sidste  nummer  af  »Øjeblikket«.  Jeg  siger,  og  lad  det være  sagt:  dette  har  skadet  ham  og gør  det  den  dag  i  dag.  Grundtvig kunne nok være uvorren mod H.  N.  Clausen, men han  fik dog tid til  at  fortryde ikke  det  saglige  i  angrebet -   men  ubehersketheden.  De  trak  siden  på  samme hammel i mange nationale og folkelige spørgsmål.  Om  S.K.  og broderen  må jeg  ellers  henvise  til  Otto  Holmgaards  udmærkede  bog  om  P.  Chr.  K.  Fra samtalerne på dødslejet refererer han Emil Boesen :

-   Har du været vred og bitter?
-   Nej,  men  bedrøvet  og  bekymret  og  indigneret  i  høj  grad  f. eks.  på  min broder;  jeg tog ikke imod ham da han sidst var her efter hans tale i Roskildekonventet.  Han mener,  han  er  den  ældre,  så  måtte  han  gå  foran,  havde  stået skoleret,  da  jeg  endnu  fik  på  rumpen.  Jeg  skrev  et  stykke  mod  ham,  meget skarpt.  Det  ligger  hjemme  i  pulten.

Det er altså det stykke,  jeg ovenfor citerede fra, der nok oftest har Grundt­ vig  til  genstand,  men  som  han  her  altså  indrømmer  var  mod  broderen.  Sin anskuelse  fra  konventangrebet: at  S.K.  i  kirkekampangrebene  kristelig  og teologisk  var  afsporet  af  en  sofistisk-teologisk  dialektik,  fastholdt  P.  Chr.  K. til  sin  død.  Han  var  ellers på  sine  gamle  dage  næsten  sindssyg  skrupuløs,  om han nu havde gjort uret hist og her ned gennem livet.  Men sit konventangreb angrede han aldrig.

Han  var  -   trods  den  pusillanimitet  (kleinmodig  forsagthed)  som  S.K.  an­ klagede ham for -  fra sin tidlige ungdom Grundtvigs mand;  det kunne nu og da knibe med visse  udenværker,  bibelinspiration  og  lignende  og med grundt­ vigianerne;  men  den  kirkelige  anskuelse,  hvis  ypperste  fortolker  og  forsvarer han var, blev hans kristelige  fundament til  det sidste,  da tvivlsygen  omtågede hans  maniodepressive  sind.  Et  af  de  sidste,  måske  det  sidste  brev,  Grundtvig modtog  før  sin  død  i  1872,  er  fra  ham.  Han  skriver:  »Mangt  er  der,  som  i senere tid  har mindet mig om,  at  jeg  nærmer  mig det  store  opbrud,  og  liden rimelighed  er  det,  at  jeg  forinden  skulle  komme  til  København.  Lad  mig  da derfor kun endnu, tillige med min ærbødige, taknemmelige hilsen, sende ved­ lagte lille  skrift  (en  såre  lærd  afhandling  om  den  oldkirkelige Muratoris  ord­ ning  af  evangelieskrifterne,  hvor  P.  Chr.  K.  endnu  engang  taler  om  trosbe­ kendelsen)  som bl. a.  også skal  og vil vise, at  jeg måske nu og da har haft det vanskeligt ved at finde mig i grundtvigianerne, som de vel ofte i mig, men at jeg  ikke  har  glemt  eller  sveget det  mig  allervigtigste  af  det  meget,  jeg  lærte hos Grundtvig.«