Når forskning og politikudvikling mødes. Erfaringer fra Ledelses-kommissionens sekretariat
Forfattere: Caroline Howard Grøn
Tidsskrift: politica (2019-09-09)

## Caroline Howard Grøn

## Når forskning og politikudvikling mødes. Erfaringer fra Ledelseskommissionens sekretariat

Samspillet mellem forskning og praksis kan tage mange former. I denne artikel er ambitionen at give indblik i, hvordan et meget omfattende samarbejde, en reel indlejring af forskeren i en offentlig organisation, fungerede. Der er tale om en partikulær og induktiv beretning om, hvordan forskningsprocessen tog sig ud i samarbejdet, og på den baggrund identificeres en række konkurrerende hensyn i vidensproduktion, der kom til udtryk i processen. Afslutningsvis diskuterer artiklen, hvad læringspointerne kunne være for andre forskere og praktikere, der overvejer at indgå et tilsvarende langtrækkende samarbejde.

I foråret 2017 nedsatte VLAK-regeringen en ledelseskommission. I kommissionens kommissorium stod blandt andet, at kommissionen skulle kortlægge og analysere offentlige lederes karakteristika, vilkår og udfordringer, og at kommissionen skulle komme med 'konkrete anbefalinger, der kan styrke kvaliteten af offentlige ledelse i fremtiden' (Finansministeriet, 2017: 2). Der var som sådan ikke tale om en lovforberedende kommission, og i modsætning til de fleste andre kommissioner var medlemmerne af kommissionen alle udpegede, fordi de var eksperter i ledelse (Christiansen og Nørgaard, 2009: 37). Imidlertid blev kommissionens arbejde i januar 2019 fulgt op af en ledelses- og kompetencereform der efterfølgende mundede ud i en aftale mellem Regeringen, KL og Danske Regioner (Regeringen, KL og Danske Regioner, 2019).

Det blev meget hurtigt klart, at en stor del af det vidensgrundlag og den analyse, kommissionens anbefalinger skulle stå på, skulle komme fra en stor spørgeskemaundersøgelse blandt offentlige ledere. Det var kommissionens ambition  at  inddrage  eksisterende  forskning  så  vidt  muligt  i  sit  arbejde.  I  den sammenhæng blev kommissionens sekretariat forstærket med en forsker, der blev placeret sammen med embedsmændene. Opgaven lød på at lave en undersøgelse, der kunne skabe valid viden til kommissionens arbejde, der kunne afspejle kommissionens og andre aktørers politiske interesser og endelig kunne skabe opbakning og interesse i kommissionens arbejde. Forskeren var mig.

Spørgeskemaundersøgelsen blev ved offentliggørelsen pænt modtaget af offentligheden og er, så vidt forfatteren ved, ikke blevet substantielt kritiseret i den offentlige debat efterfølgende (jf. blandt andet interne presseklip fra Ope- rate). Efterfølgende blev en række af spørgeskemaundersøgelsens fund inddraget i Ledelseskommissionens endelige rapport (Ledelseskommissionen, 2018) og brugt til at underbygge kommissionens anbefalinger. Samarbejdet er af alle involverede parter blevet set som en succes. Tilsvarende er de involverede aktører enige om, at undersøgelsen gav Ledelseskommissionens øvrige arbejde en vis faglig tyngde og legitimitet, der også var vigtig i legitimeringen af kommissionens øvrige aktiviteter.

I forlængelse af temaet for denne udgivelse ser artiklen nærmere på, hvad vi som forvaltningsforskere kan lære af erfaringerne fra et konkret projekt; gennemførelsen af Ledelseskommissionens spørgeskemaundersøgelse. Der er så at sige tale om et mikroperspektiv på de samarbejdsprocesser, der i mere abstrakte termer blev diskuteret hos (Jacobsen og Petersen, 2019 i dette temanummer). Den konkrete case er et eksempel på et langtrækkende partnerskab (jf., Jacobsen og Petersen, 2019), da forskeren blev ansat og fysisk sad i den organisation, som indgik i partnerskabet, og partnerskabet entydigt blev initieret af praktikersiden. Dertil kommer, at Ledelseskommissionen, herunder spørgeskemaundersøgelsen, var genstand for ret stor offentlig opmærksomhed, og kommissionens potentielle anbefalinger, allerede før kommissionen begyndte sit arbejde, var genstand for en del kritisk debat (Jyllands-Posten, 2017; Hegnsvad, 2017; Sørensen, 2017; Klausen, 2017). Der var altså en central politisk dimension i dette  samarbejde,  selvom  kommissionen ikke som fx strukturkommissionen var sat i verden for at gøde jorden for ny - potentielt upopulær - lovgivning (Christensen, Mourtizen og Nørgaard, 2009). Mens langt de fleste samarbejder med offentlige organisationer har en politisk dimension, blev det meget tydelig i denne case og helt uomgængelig at forholde sig til.

Mogens N. Pedersen bemærker i sin tale 'Politologen som konsulent' fra 1990, at politologer siden Machiavelli har bevæget sig tæt på politikken, og at denne rolle med fordel kan blive mere fremtrædende for at sikre forskningens relevans (1990: 321). Han påpeger også, at mens der er mange gode ting at hente i den slags samarbejder, indebærer de også en risiko for forskeren. Særligt er der en risiko for, at forskeren kompromitterer sin personlige integritet. Det er ikke mindst med Pedersens fokus på forskerens personlige rolle, at denne tekst er skrevet.

## Metodisk og teoretisk tilgang

I modsætning til traditionelle akademiske artikler, vil artiklen have en relativt induktiv, og på sin vis teorifattig, karakter, og minde mere om en etnografisk afrapportering (jf. fx Van Maanen, 2010; Watson, 2010). Som en - meget overordnet - ramme italesættes de forskellige forventninger til samarbejdet som kulturelt betingede grundlæggende antagelser (Schein, 2010). Schein forklarer de udfordringer, man kan møde i konfrontationen med en anden kultur:

we will be maximally comfortable with others who share the same set of assumptions and very uncomfortable and vulnerable in situations where different assumptions operate, because either we will not understand what is going on, or, worse, we will misperceive and misinterpret the actions of others (Schein, 2010: 32).

Citatet  lyder  voldsomt,  når  temaet  er  samarbejdet  mellem  en  forsker  og embedsværket, men sætter på sin vis meget fint ord på den oplevelse, det var at indtræde i arbejdet i Ledelseskommissionens sekretariat. Det var, i starten af processen, ukomfortabelt, fordi samarbejdet udfordrede både embedsværkets og  mine  forestillinger  om,  hvordan  processen  skulle  håndteres,  og  hvordan produktet skulle blive. Med blik for både de gevinster der kan hentes i et sådant samarbejde og med risiko for kompromittering af forskerens professionelle integritet, er det centralt at diskutere, hvordan man som forsker positionerer sig i et sådant samarbejde, og hvilke kompromiser man må indgå for at få det til at lykkes.

Som Schein (2010) påpeger, er de grundlæggende antagelser oftest mest synlige i mødet med en organisation, hvis kultur man ikke kender og et sådant møde synliggør også ens egen grundlæggende antagelser. I det følgende beskrives således en række situationer, hvor det, som er 'naturligt' og 'rigtigt' i  en  forskningskontekst, udfordres af det, der er 'naturligt' og 'rigtigt' i en embedsmandskontekst.

Artiklen  er  baseret  på  forfatterens  erfaringer  som  'udlånt'  forsker  til  Ledelseskommissionens sekretariat.  Empirisk  bygger  artiklen  på  observationer, personlige korrespondance og dokumenter fra udviklingen af spørgeskemaet. På den måde minder data om etnografiske data (jf. fx Rhodes, 2004; Watson, 2010), selvom metodens stringens ikke på alle parametre lever op til de krav, denne  type  litteratur  typisk  stiller.  Kilderne  suppleres  med  en  række  interviews med aktører, der har spillet en central rolle i arbejdet med spørgeskemaet. Interviews er blevet brugt til at give indsigt i, hvordan andre aktører har oplevet processen og ikke mindst til at validere forfatterens egen hukommelse og oplevelser af situationen. Efterfølgende har respondenterne haft mulighed for at gennemlæse og kommentere på analysen; en kommunikativ validering (Huberman og Miles, 2002: 344; Dahler-Larsen, 2002). Informanterne citeres ikke.

Interviews er foretaget ca. et år efter samarbejdet. Derfor skal aktørernes hukommelse også ses i lyset af, at der er generel enighed om, at samarbejdet fungerede godt, og at spørgeskemaundersøgelsen var en succes. Det gav rum for at italesætte problemer undervejs, men også at erindringerne hos alle aktører, forfatteren inklusiv, er farvet af efterfølgende erfaringer og de personlige relationer, der blev opbygget undervejs i processen. Konkret er der ikke helt ens fortællinger om processen blandt aktørerne, og en del erindringer kunne formentlig ses som efterrationaliseringer i Weicks (2001) forstand. Formålet med denne analyse er ikke at afdække disse uoverensstemmelser eller forskydninger i hukommelse, men i stedet prøve at ordne erfaringerne på en måde, så andre kan have glæde af dem i fremtidige samarbejder.

Artiklen  beskriver  først  processen  omkring  samarbejdet;  herunder  særligt hvor samarbejdet blev oplevet som udfordrende. Herefter teoretiserer den en række af de beskrevne udfordringer og udleder på den baggrund opmærksomhedspunkter for fremtidige samarbejder.

## En forsker møder embedsværket

I det følgende diskuteres først arbejdet med Ledelseskommissionens spørgeskemaundersøgelse i et nogenlunde kronologisk perspektiv med fokus på forskellige faser af en forskningsproces (jf. Jacobsen og Petersen, 2019). Afslutningsvis rejser jeg et par mere generelle pointer omkring forskelle i arbejdskulturen.

Ledelseskommissionens arbejde startede 1. april 2017, og allerede på første møde blev det besluttet, at kommissionen skulle gennemføre en stor spørgeskemaundersøgelse blandt offentlige ledere. Samtidig blev det også godkendt, at jeg skulle tiltræde en deltidsstilling i Ledelseskommissionens sekretariat for en periode på seks måneder for at bistå med udarbejdelsen af undersøgelsen. Idéen til spørgeskemaet var født i Moderniseringsstyrelsen som en del af forberedelserne til kommissionens opstart. Idéen om at inkludere en forsker i sekretariatet kom fra centrale kommissionsmedlemmer. Konkret blev jeg udlånt på deltid fra min stilling som lektor på Københavns Universitet fra 1. april-1. oktober.

Sekretariatet var sammensat af udlånte medarbejdere fra en række centrale interessenter:  Kommunernes  Landsforening  (KL),  Danske  Regioner,  Region Hovedstaden, Gentofte Kommune, Digitaliseringsstyrelsen samt et antal medarbejdere fra Moderniseringsstyrelsen, der også var vært for sekretariatet. På den måde kom jeg som forsker ind i en organisation, der nok var i gang, men som samtidig bestod af mennesker, der stort set lige havde mødt hinanden. Enkelte medlemmer i sekretariatet startede først efter mig. På trods af dette var medarbejdere fra Moderniseringsstyrelsen i klart overtal, ligesom chefen kom fra Moderniseringsstyrelsen.

## Hvor hurtigt kan det gå?

Ved kommissionens start 1. april blev det meldt ud, at de første resultater af undersøgelsen gerne skulle være klar, så de kunne præsenteres på Folkemødet på Bornholm medio juni 2017. Det gav 2½ måned til at udvikle en spørgeramme, validere den, gennemføre en repræsentativ undersøgelse blandt alle offentlige ledere i Danmark og nå at lave så meget databehandling, at de første resultater kunne præsenteres. Det lød umiddelbart meget optimistisk i forskerøre, og der var derfor et behov for en forventningsafklaring om, hvor hurtigt undersøgelsen kunne gennemføres, og hvilke ressourcer det ville kræve. Her blev det tydeligt, at  hvor en forskningsproces selvfølgelig har deadlines, der skal nås, så er de ofte sat af forskeren selv, hvorimod embedsværket i langt højere grad er vant til, at deadlines kommer udefra, uden nødvendigvis at tage hensyn til faglige skøn over, hvor lang tid processen vil tage, hvis den samtidig skal være god. Min bekymring over, om vi kunne nå at lave noget af ordentlig kvalitet på den knappe tid, blev i øvrigt modsvaret af dele af embedsværkets bekymringer over, om man overhovedet kunne få en forsker til at arbejde så hurtigt, som det var påkrævet. Forskellige opfattelser af tiden til processen var altså en af de første samarbejdsudfordringer, vi stødte på.

## Hvem skal spørges?

Et centralt spørgsmål for undersøgelsen var, hvem der skulle besvare undersøgelsen. Et spørgsmål, der rent teknisk først blev afklaret kort før udsendelsen. At finde ud af, hvem de offentlige ledere er, og hvordan de skulle kontaktes, var en stor opgave. En løsning med brug af Moderniseringsstyrelsens position i staten og samarbejde med KL gav adgang til løndatabaser. Validering på baggrund af data fra udvalgte kommuner og styrelser, forbedrede datagrundlaget. En proces der for en forsker ikke havde været nem at få til at fungere uden adgang til Moderniseringsstyrelsens ressourcer. Tilsvarende blev undersøgelsen sendt til respondenterne ved brug af cpr-numre og e-Boks, konkret med hjælp fra et program leveret af Digitaliseringsstyrelsen. Muligheden for at tilgå den slags ressourcer er et stærkt argument for samarbejde.

Dertil kom, at der i starten af processen var en del diskussioner om, hvem der skulle kontaktes. Mens en del af kommissionens medlemmer gerne ville gennemføre en populationsundersøgelse, både for at sikre datakvaliteten, men også  for  at  give  lederne  en  invitation  til  at  spille  ind  til  kommissionen,  var andre dele af kommissionen og embedsværket entydigt imod en populations- undersøgelse.  Argumenterne  imod  var  primært  ressourceorienterede:  Kunne kommissionen forsvare at bruge så mange menneskers tid, hvis resultatet i statistiske termer ikke ville blive bedre? Her blev det tydeligt, at kommissionen også befandt sig i et interessemæssigt spændingsfelt, og blandt andre KL og Danske  Regioners  holdning  til  spørgsmålet  om  en  populationsundersøgelse kom til at spille en central rolle, inden den endelige beslutning blev truffet. Samtidig var kommissionen stadig i en meget tidlig fase, hvor villigheden til at sætte hårdt mod hårdt internt i kommissionen ikke var særlig stor af hensyn til det fremtidige lange samarbejde.

Dernæst skulle det besluttes, om spørgeskemaundersøgelsen skulle bero på en stratificeret sample. I udgangspunktet er der flest kommunale ledere i den offentlige sektor og flest ledere i 'første linje'; ledere af medarbejdere. Hvis vi skulle  kunne sige noget meget tungtvejende om fx topledere i uddannelsessektoren, ville det kræve, at vi vægtede de forskellige grupper i vores populationsgrundlag. Det blev tidligt besluttet, at vi ville udtrække 4.000 tilfældige fra vores populationsgrundlag. Mens der var gode videnskabelige grunde til at udtage stikprøven på den måde, var det også klart, at det var en prioritering af at lade kommunale ledere i første linje komme til orde. At topcheferne nok skulle blive hørt af kommissionen, var en del af ligningen, men beslutningen var også en prioritering af ledere af medarbejdere i den kommunale sektor. At samplestrategien på den måde også var et politisk valg om at fokusere kommissionens interesse  i  en  bestemt  retning,  bandt  de  metodiske  og  politiske  aspekter  af undersøgelsen meget tættere sammen, end hvad man normalt tænker over i klassiske  forskningsprocesser  -  selvom  samplingstrategier  også  her  typisk  er helt centrale.

## Hvad skal vi spørge om?

Spørgeskemaets spørgeramme gav en del diskussioner af to årsager. For det første er viden magt, og resultaterne forventedes at påvirke kommissionens anbefalinger. Spørgerammen blev et politisk værktøj, hvormed centrale aktører håbede at kunne påvirke kommissionens retning. For det andet fordi der var en meget klar begrænsning på, hvor omfangsrig den kunne være.

Mens undersøgelsen i princippet var 'ejet' af kommissionen, var det kun enkelte  kommissionsmedlemmer,  der  havde  en  reel  interesse  i  at  blande  sig i,  hvad der skulle spørges om i undersøgelsen. Særligt Lotte Bøgh Andersen, der som kommissionsmedlem arbejdede tættest sammen med sekretariatet om undersøgelsen,  havde  input  til  dette.  Kommissionens  medlemmer  havde  en fuldt ud legitim interesse i, hvad der skulle spørges om, og dertil kom Lottes forskningsmæssige kompetencer på området. Men det er i efterfølgende sam- taler blevet klart, at det for nogle aktører blev set som en politisering. Her er et centralt opmærksomhedspunkt. Mens der kan være mange gode argumenter for en bestemt forskningsinteresse, er prioritering af nogle spørgsmål over andre essentielt en politisk afvejning i denne type arbejde.

Jeg kom ind i sekretariatet for at sikre den forskningsmæssige kvalitet, men mødte af og til en vis uforståenhed over for det, man i forskerkredse vil betegne som common sense . Det gjaldt fx behovet for at anvende tidligere validerede survey items og indeksering. Hvor anvendelse af tidligere anvendte items medførte modstand på grund af deres formulering, blev særligt indeksering diskuteret igen og igen. Jeg tror, en del af de involverede i processen aldrig helt forstod, hvorfor det var vigtigt, at der var 'tre spørgsmål, der er stort set det samme'. Men særligt på følsomme emner som lederadfærd, hvor vi traditionelt anvender indekskonstruktioner, fik de lov til at overleve på trods af en del pres.

Før  jeg  tiltrådte  i  sekretariatet,  var  der  også  etableret  en  følgegruppe  for spørgeskemaundersøgelsen, ikke at forveksle med den gruppe, der var etableret for hele kommissionen. 1 I  denne lille følgegruppe sad repræsentanter for KL og Danske Regioner. Følgegruppen skulle sikre kvalificering af spørgerammen fra personer med kendskab til hhv. regioner og kommuner, og skulle derudover sikre, at KL og Danske Regioner efterfølgende bakkede undersøgelsen op. Denne politiske sensitivitet var en tydelig afvigelse fra normal forskningspraksis. Undervejs i processen blev særligt KL en central aktør i at udvikle spørgerammen og validere spørgsmål i forhold til den kommunale sektor. Samarbejdet endte alt i alt med at være relativt konfliktfrit og produktivt for kvaliteten af undersøgelsen.

På ét punkt var der dog uenigheder. Et kommissionsmedlem ønskede - med Moderniseringsstyrelsen som mellemmand - at der skulle spørges til fyringspraksis. KL var uenig. Et kompromisitem blev udarbejdet, og i den endelige survey blev der spurgt til, om der var 'tradition for at fyre' ledere, der ikke performer.

Forløbet gjorde det tydeligt, at man som forsker skal kunne forklare de standarder, man tager for givet, i sådan et samarbejde, og må acceptere, at der kan være flere legitime syn på, hvad der er et godt spørgsmål. Et godt spørgsmål kan også være et spørgsmål, der sikrer opbakning fra centrale stakeholders, eller et  spørgsmål,  der  afspejler  legitime  politiske  interessenters  interesse  i  undersøgelsen, som fx indspark fra kommissionsmedlemmerne. Når Pedersen taler om risikoen for forskerens personlige og professionelle integritet, er det også vigtigt  at  huske,  at  det  på  sin  vis  havde  været  lige  så  kompromitterende  for min integritet ikke at have været responsiv over for legitime interesser, der var anderledes end mine egne, som det ville have været at gå på kompromis med centrale faglige standarder.

Samtidig er det også værd at bemærke, at jeg i samarbejdet besad et vist antal forskervetobrikker. Det er en central del af forskellen på at have inviteret en forsker indenfor og have entreret med en konsulent. Hvis jeg havde haft oplevelsen af, at min faglighed var blevet gået for nær, havde jeg trukket mig fra samarbejdet. Her bliver det en entydig fordel for forskere at have et karrierespor, der kører i et andet system, med andre krav end at holde liv i samarbejdsrelationer med embedsmænd.

## Hvordan skal data behandles?

I løbet af processen med designet af undersøgelsen var der begyndende overvejelser om, hvordan data skulle behandles. Udspillet var, at data skulle kunne behandles i Excel, og der ikke skulle laves noget, der var mere kompliceret end krydstabuleringer. Endelig skulle undersøgelsen afrapporteres i et PowerPointformat, hvor tallene skulle præsenteres, men ikke analyseres.

Alle  tre  dele  bekymrede  både  mig  og  forskeren  i  kommissionen.  For  det første fordi Excel er et mindre sikkert og avanceret valg til databehandling end fx Stata. For det andet fordi bivariate analyser ville åbne kommissionen op for kritik for at frembuse med 'forkerte' resultater, idet resultaterne ville kunne bero på spuriøse sammenhænge. Og endelig var vi bekymrede over afrapporteringsformatet, fordi det gav mindre rum for at fortolke tallene.

Det viste sig, at forklaringen på de valgte formater fandtes i de kompetencer, der var til rådighed i sekretariatet. Der var simpelthen ingen med en statistisk forståelse  eller  softwarekendskab,  der  tillod  brug  af  Stata  eller  lignende,  eller som kunne lave analyser, der var mere avancerede end bivariate analyser. Tilsvarende blev det klart, at en del af frygten for at lave et 'worddokument' til afrapportering delvist blev forklaret med formidlingshensyn, men nok også med, at de relevante embedsmænd ikke havde det faglige overblik til at skrive sådan en analyse.

Her blev forskerlogikken alvorligt udfordret - det er sjældent et argument for  metodevalg,  at  man  ikke  behersker  en  teknik  -  selvom  det  sikkert  ofte forklarer en del metodevalg i praksis. Løsningen blev, at spørgeskemaundersøgelsen fik tilført ekstra interne ressourcer i form af en medarbejder med god forstand  på  statistik  og  databehandling.  Tilsvarende  blev  der  rekrutteret  et par studenter, der kunne stå for både kvantitativ og kvalitativ databehandling af åbne svarkategorier. Mens samarbejdet med embedsværket på den ene side udfordrede forskerlogikken i forhold til at træffe så optimale valg som muligt, gjorde indlejring også, at det var muligt at tilføre ekstra ressourcer, så opgaveløsningen kunne blive god nok.

I  forhold  til  det  analytiske  håndværk  og  sektorforståelsen  blev  løsningen en anden. Her endte jeg med at skrive et udkast til en mindre analyse på baggrund af det store datamateriale. Den empiriske forståelse for et felt, man har efter at have fulgt det forskningsmæssigt i en årrække, er ikke noget, der kan løbes op af nok så dygtige og arbejdsomme embedsmænd uden noget særligt forhåndskendskab.

## Hvordan skal data formidles?

Endelig skulle  undersøgelsen  formidles.  Ledelseskommissionen brugte kommunikationsbureauet Operate til at bistå med kommunikationsopgaver. Også i formidlingen af undersøgelsen skulle Operate involveres, og de første udfordringer opstod i bureauets forsøg på at gøre undersøgelsens resultater politisk relevante.  Kommunikationsbureauets  behandling  af  datamaterialet  endte  i nogle meget uheldige fremstillinger, der på ingen måde var metodisk forsvarlige. På baggrund af det indledende arbejde måtte både forsker og embedsmænd bag  undersøgelsen  skriftligt  sige  fra  over  for  bureauets  arbejde.  Internt  i arbejdsgruppen havde vi en stærk fælles forståelse af, hvor langt data kunne trækkes, som ikke blev delt af kommunikationsbureauet. Vores bekymringer blev hørt, og arbejdet mundede ud i en væsentlig mindre stram udlægning af undersøgelsens resultater.

Hvor  der  havde  været  tydelige  interesseforskelle  i  arbejdet  med  spørgerammen  og  definitionen  af  populationsgrundlaget,  var  der  væsentligt  mere overensstemmelse mellem både interne og eksterne administrative aktører og forskerne i denne del af arbejdet, som primært blev udfordret af kommunikationsbureauets lave metodiske kompetenceniveau. Deres arbejde afspejlede formentlig deres dataforståelse, men også et anderledes trade-off mellem faglighed/validitet og politisk relevans end det trade-off, embedsmænd og forskere på det tidspunkt var kommet til at dele. Mens jeg oplevede hensynet til andre aktørers politiske interesser som legitime i designprocessen, oplevede jeg samarbejdet med kommunikationsbureauet som væsentligt mere udfordrende for min forskningsmæssige integritet. Særligt i de første formidlinger af undersøgelsen, der på en række parametre gjorde vold på data.

## Tilbage til universitetet

Som Mogens N. Pedersen påpeger, kan tæt samarbejde mellem forskeren og praksis indebære risiko for forskerens integritet. Samarbejdet rækker så at sige udover den periode, hvor man samarbejder, og kan potentielt påvirke ens vir- ke, når man vender tilbage til universitetet. Jeg oplevede et behov for, at jeg selv  tog  stilling  til,  hvordan  jeg  ville  være  en  del  af  Ledelseskommissionens sekretariat. Jeg valgte at forsøge at blive 'insider' i sekretariatet, men afskrev mig dermed muligheden for at agere som 'kritisk' forsker i forhold til kommissionens anbefalinger og arbejde. Det gjorde, at jeg, da anbefalingerne blev lanceret, måtte takke nej til at kommentere på dem som ekspert. Jeg følte ikke, jeg legitimt kunne forholde mig kritisk til anbefalingerne, fordi jeg så, i et vist omfang, kunne risikere at misbruge den viden, involverede aktører havde delt med mig i fortrolighed. På den anden side kunne jeg heller ikke troværdigt rose arbejdet, fordi jeg selv havde været en del af det.

Der er næppe meget tabt for mig - eller samfundsdebatten - ved, at jeg en gang imellem siger nej tak til en journalist. Men det kan være vigtigt at afklare forskerens stilling, både med de praktikere, forskeren arbejder sammen med, og forskerens eget institut. Det var mit klare indtryk, at mit behov for rene linjer fx ikke blev delt af min daværende institutleder, der nok syntes, jeg kunne have deltaget mere aktivt i den offentlige debat om anbefalingerne. Omvendt har jeg kun mødt forståelse for min position blandt mine forskerkolleger.

Det er svært at vide, hvordan forløbet ville have været, hvis jeg var blevet i  forskerrollen og havde holdt større afstand til processen. Jeg havde nok, alt andet lige, haft mindre indflydelse på produktet, fordi en central del af at finde løsninger, alle parter kunne stå inde for, også bestod i at få indblik i, hvad de ønskede at få ud af undersøgelsen, og hvilke logikker der lå bag de argumenter, de fremførte. Samtidig ville det på det personlige plan have været en udfordring de facto at opretholde distancen, når man, som jeg, fysisk var en del af sekretariatet, og i et storrumskontor ville det have gjort det ret besværligt for de øvrige medlemmer, hvis der sad ét medlem af sekretariatet, der ikke ville acceptere samme fortrolighed som de øvrige.

Vi er nu nået til enden af den kronologiske beskrivelse, men jeg synes, der er to pointer af mere generel karakter, der bør nævnes. I det følgende, vil jeg kort beskrive arbejdskulturen og kritikkulturen, der kan siges at være tværgående fænomener i forhold til det hidtil beskrevne.

## Tidsregistrering og tavlestyring - arbejdskulturen

I  udgangspunktet indgik jeg i sekretariatet på deltid på linje med de øvrige medarbejdere. Da jeg blev rekrutteret midt i et semester, var aftalen, at jeg ville forsøge at være i Moderniseringsstyrelsen to dage om ugen, men det var ikke altid, det kunne lade sig gøre i praksis. Der var mange fordele ved at være en del af sekretariatet; det gjorde samarbejdet meget nemmere, det gav mig indblik i, hvad der foregik rundt om undersøgelsen - af relevans for undersøgelsen eller af interesse for mig. Men det betød også, at i stedet for at være 'konsulent på besøg', var jeg en del af sekretariatet. Det betød et møde med livet som ansat i centraladministrationen. Jeg har deltaget i adskillige tavlemøder - et standardmødeformat i Finansministeriets koncern. Et sikkert glimrende værktøj til at skabe sammenhæng og overblik, men noget der føltes som et totalt tidsspilde fra mit perspektiv. Tilsvarende er mødekulturen helt anderledes end i akademia, hvor møder af tre timer ikke ligefrem er hverdagskost. Mødedisciplinen var mildest talt varierende. Endelig stødte jeg også ved en enkelt lejlighed på bekymringer over, om jeg egentlig passede mit arbejde, når de nu ikke så mig så meget (ikke fra sekretariatschefen, der udmærket forstod betingelserne for mit arbejde).

Pointen er, at hvis man, som jeg, bliver 'indstationeret', så er der mange fordele, men man må også indstille sig på, at man befinder sig en organisation med en markant anderledes kultur.

## Rummet for kritik

Når man kommer fra et forskningsmiljø, er man vant til, at kritikken er institutionaliseret. Forskning handler ikke kun om produktet, men også om proces,  og  jeg  blev  klar  over,  i  min  tid  som  udlånt,  at  det  også  er  en  del  af  en forskerkompetence.

Spørgsmålet om tolerancen for kritik udløste nok den største 'krise' i samarbejdet om undersøgelsen. Relativt tidligt i processen havde vi arrangeret en workshop sammen med KL, hvor vi skulle afprøve dele af skemaet på et antal inviterede ledere, og hvor vi skulle generere svarkategorier til en anden del af skemaet. Jeg havde ikke mulighed for at deltage i mødet, der var lagt i kalenderen uden hensyntagen til min kalender. Der var andre vigtigere aktører at tage  hensyn  til  -  i  sig  selv  noget  overraskende  for  forskeren!  Workshoppen resulterede i en del kritik, både på mødet og efterfølgende, og det var tydeligt, at kritikken kom som en overraskelse for embedsværket. Jeg var mindre overrasket og ikke særligt bekymret over, at vi på et så tidligt stadie fik kritik for vores arbejde. Men for embedsmændene, der ikke er vant til kritik, var det en hård oplevelse. Vi fik snakket om episoden, og det tydeliggjorde behovet for yderligere valideringer. For mig blev det tydeligt, at jeg burde have forstået, at deres forhold til kritik af produkt er helt anderledes end en forskers, og at vi derfor burde have talt om det.

I embedsmandens sted: multiple hensyn i vidensproduktion Erfaringerne fra samarbejdet i Ledelseskommissionen kan give input til andre, der overvejer den samme type samarbejde. Den organisatoriske side af sam- arbejdet kan forhåbentlig inspirere; altså den faktiske indlejring af forskeren i sekretariatet, der medvirkede til et godt produkt og gode relationer. Men der opstod også situationer undervejs i arbejdet, som besværliggjorde arbejdet, og som nok delvist kunne have været undgået, eller i hvert fald forudset.

I den relativt induktive analyse fremstår tre konkurrerende logikker for vidensproduktion, der stødte mod hnanden i processen omkring spørgeskemaet (jf. også diskussionen i Jacobsen og Petersen, 2019). En bedre forståelse for disse logikker og muligheden for også at italesætte deres eksistens ville nok have afhjulpet en del af de udfordringer, samarbejdet om undersøgelsen stødte på. I det følgende udfoldes de tre logikker som weberianske idealtyper; de er altså relativt  rendyrkede  logikker  (Weber,  1971).  I  modsætning  til  disse  udspiller praksis sig i realtyper. Pointen er ikke at sige, at enkelte aktører i processen kun opererede inden for en af de tre logikker - eller at disse modsvarer deres kulturelt baserede præferencer. I stedet er der tale om analytiske destillater, der kan synliggøre bestemte tankemønstre og dermed også gøre det tydeligt, hvordan aktørerne kunne have meget forskellige forventninger til proces og resultater. Tilsvarende er det vigtigt at understrege, at mens hver af idealtyperne tydeligt har deres egen forståelse af, hvornår noget er legitimt og illegitimt, er formålet med diskussionen  ikke  at  privilegere  forskningsidealtypen.  Den  er  entydigt privilegeret i vores normale forskningspraksis, men den hverken kan eller bør have forrang i den type samarbejde, der beskrives her.

## Viden i politik - et klassisk tema

Relationen mellem viden(skab) og politik er et klassisk tema, både i politologien og forvaltningsforskningen, som det også blev gjort klart i introduktionen til dette temanummer. Både i forhold til den måde politikken designes på, og den måde den omsættes til praksis.

En del af litteraturen kan sammenfattes som fi delitetsperspektivet . Her fremhæves vigtigheden af at basere politik på forskning, der lever op til positivistiske videnskabelige kriterier, og at sikre 'fidelitet' i den efterfølgende implementering af evidensbaserede løsninger (Fixen, 2009), som det fx ses i opbygningen af standardiserede metareviews som Cochrane. Når forskning ikke anvendes i dette perspektiv, skyldes det som oftest implementerings- eller oversættelsesproblemer (jf. Røvik, 2007).

Hvor det første perspektiv privilegerer en form for viden - den akademiske  -  i  forhold  til  mere  praksisbaserede  vidensformer,  har  der  i  ledelses-  og organisationsforskningen også været en modbølge i forskellige variationer over temaet action research eller engaged scholarship (Kemmis og McTaggart, 2005; Reason og Bradbury, 2001; Van de Ven, 2007; Van de Ven og Johnson, 2006;

McKelvey, 2006 for kritik). Disse forskere påpeger, at forskeren må gå i en ligeværdig dialog med relevante praktikere og anerkende deres vidensformer og prioriteringer for at kunne bidrage til problemløsning. Der er selvfølgelig forskellige variationer over temaet, men de har ligestillingen af akademisk og 'praktisk' viden til fælles.

De  to  perspektiver  illustrerer  klassiske  debatter  om  betydningen  af  kontekst og generaliserbarhed i socialvidenskaberne, men efterlader også et vigtigt spørgsmål, som politologer har haft blik for i generationer - at viden også er politisk  (fx  Boswell,  2009).  I  Allisons  (1969)  klassiske  studie  af  Cubakrisen kontrasteres rationelle beslutningsmodeller med organizational process , et perspektiv  der  understreger  betydningen  af  anvendelsen  af  standardiserede  fortolkningsmønstre,  og bureaucratic  politics ,  der  ser  handlingsforløbet  som  et udtryk for magtkampe mellem forskellige administrative fraktioner. Den type politik, turf battles , har forvaltningsforskningen haft et godt blik for siden (fx Downs, 1967). Men også dette organisatoriske perspektiv på magt i vidensproduktion underspiller måske betydningen af politiske interesser, fordi det politiske aspekt af vidensproduktionen ikke kun handler om bureaukratisk positionering i snæver forstand, men også om ideologiske præferencer for bestemte typer outcome og forskningsspørgsmål. Der er altså også forskellige politiske drivere på spil, når forskning og politik skal spille sammen.

I denne case er der dertil forskellige niveauer af praksis i spil. Mens praksis hos aktionsforskningen diskuteret ovenfor ofte er de aktører, der skal anvende eller implementere forskningsresultater direkte, fx fagprofessionelle eller førstelinjeledere, er praksis i denne case et mere komplekst og sammensat fænomen, der  i  første  orden  udgøres  af  et  policyudviklende  embedsværk,  der  i  mange tilfælde har de samme implementeringsproblemer, som forskningen kan have, jf. fi delitetsperspektivet . Først i anden orden finder vi i denne case de 'rigtige' offentlige  ledere,  der  skal  have  glæde  af  kommissionens  anbefalinger  i  deres arbejde.

Denne noget hårdhændede overflyvning leder til, at debatten indtil nu kan destilleres i tre idealtyper: en forskningsidealtype og to praksisidealtyper, hhv. praksis/politik og praksis/ledere . Dermed tilføjes et ekstra lag af praksis til diskussionen i temanummerets første artikel.

Forskningsidealtypen er kendetegnet af ofte positivistiske idealer for vidensproduktion,  der  centrerer  sig  omkring  traditionelle  forskningskriterier  som validitet,  reliabilitet,  transparens  og  akkumulativitet,  og  hvor  vidensproduktionen grundlæggende er rettet mod andre forskere (jf. fx Andersen, Hansen og Klemmensen, 2012). Forskningens formål er vidensopbygning, subsidiært prestigiøs publicering, der giver prestige i forskningsmiljøet, selvom det oftest er en 'usynlig' valuta uden for forskningsmiljøet.

En række af de centrale spørgsmål, som gav udfordringer i arbejdet med spørgeskemaundersøgelsen, fx spørgsmålsformuleringer, databehandlig og dataformidling, har relativt klare svar, hvis man tager udgangspunkt i en forskningslogik: Spørgsmål skal i videst muligt omfang være validerede indeks og afhænger af forskningsinteressen (dvs. kommissoriet). Databehandling skal efterleve vores normale standarder; det betyder ikke, at deskriptiv statistik ikke har værdi, men det kræver overvejelser om, hvad der kan betegnes som den mest relevante metode i forskellige situationer. Formidling af resultater skal ske under hensyntagen til relevante forbehold og med opmærksomhed på ikke at strække resultaterne for langt.

Den praksis/politiske logik er tydeligt anderledes, både i bureaucratic politics -varianten  og  i ideologi -varianten.  Hvor  blikket  rettes  mod  forskningsfællesskabet i den første logik, er relevante stakeholders i denne model policyfeltet, i  dette  tilfælde  ret  tydeligt  identificeret  i  spørgeskemaundersøgelsens  følgegruppe: Moderniseringsstyrelsen, KL og Danske Regioner. Dertil kom kommissionsmedlemmerne. Stakeholders havde politiske interesser; dagsordner de gerne ville have understøttet. Det gjaldt fx KL's interesse i faglig ledelse eller deres interesse i at nedtone spørgsmål om fyringspraksis. Til gengæld var der væsentlig mindre interesse i, hvad vi så gjorde med data, når de var indsamlet, og hvordan data blev afrapporteret, så længe der ikke var fund, der gik imod stærke politiske interesser.

Det er ikke overraskende, at forskningslogikken og praksis/politik-logikken til  tider  stødte  sammen;  fx  i  forhold  til  udviklingen  af  spørgerammen,  men også på mere kulturelle parametre, som fx i reaktionerne på kritikken rejst på KL workshoppen. Men det er også vigtigt at understrege, at de to typer autoritet, der er på spil - forskningsmæssig autoritet og politisk autoritet - på lange strækninger gjorde hinanden bedre.

Imidlertid blev det allerede tidligt i processen tydeligt, at der også var en tredje logik på spil: praksis/ledere . Kommissionen havde et ønske om, at de offentlige ledere også skulle inddrages og finde arbejdet nyttigt. Her er vi altså tilbage  i  den  klassiske  logik,  hvor  praksisviden,  dvs.  de  praktikere,  der  skal bruge forskningen aktivt, prioriteres på linje med, eller over, forskningsviden. I stedet for at afspejle forskningsfronten eller politiske interesser, skulle spørgsmål resonere med målgruppen, og succeskriteriet blev synlighed i målgruppen og resonans. Mens denne logik havde mindre at sige om, hvordan data skulle behandles, var det tydeligt, at der var forskrifter for, hvordan formidlingsarbejdet skulle angribes. I dette arbejde stødte ambitionen om synlighed kraftigt sammen  med  både  forsknings-  og  politiklogikken,  da  kommunikationsbureauet præsenterede efterbehandlinger af data, der på igen måde kunne forsvares metodisk, og som også gjorde resultaterne væsentligt mere kontroversielle, end hvad den politiske logik tilskrev som nyttigt.

De tre logikker er samlet i tabel 1.

Tabel 1 : Tre logikker for vidensproduktionen

|                              | Forskning                                                                              | Praksis/Politik                                                                              | Praksis/Ledere                                 |
|------------------------------|----------------------------------------------------------------------------------------|----------------------------------------------------------------------------------------------|------------------------------------------------|
| Stakeholders                 | Andre forskere                                                                         | Institutionelle aktører, KL, DR, Modernise- ringsstyrelsen, kom- missionsmedlemmerne         | Offentlige ledere                              |
| Endemål                      | Erkendelse og publice- ring; vidensproduk- tion der lever op til akademiske standarder | Understøtter politik- udvikling, fred, ingen der tager afstand fra undersøgelsen             | Synlighed og engage- ment                      |
| Hvor kommer spørgsmål fra?   | Eksisterende forsk- ning, kommissoriet                                                 | Politiske aktørers interesser                                                                | En vurdering af hvad der resonerer             |
| Hvordan skal data behandles? | Efter normale standar- der for databehand- ling                                        | Ingen særlige menin- ger om databehand- ling, men skal kunne klares med 'husets' kompetencer | Ingen særlige menin- ger om databehand- ling   |
| Hvordan skal data formidles? | Under hensyn til forbehold                                                             | Under hensyn til politiske interesser                                                        | Under hensyn til at skabe debat og syn- lighed |

Opsamlingen i tabellen synliggør, at de tre typer hensyn til hhv. forskningslogikken , praktiker/politik og praktikere/ledere gav forskellige opskrifter på, hvordan arbejdet skulle gribes an, hvem der skulle være tilfredse med arbejdet, og hvornår arbejdet var en succes. Konflikterne opstod på tre fronter, og mens størstedelen  af  denne  artikel  beskriver  konflikterne  mellem  forskningslogikken og de to andre, er det også tydeligt, at praktiker/politik og praktiker/lederlogikkerne stødte sammen. Særligt i forhold til antallet af adspurgte ledere og formidlingen blev det tydeligt, at der også var en konfliktlinje mellem behovet for at sikre fred og stabilitet omkring undersøgelsen og så interessen i at skabe offentlig opmærksomhed og debat. Hvor forskerlogikken var sammenfaldende med praktiker/lederlogikken i forhold til sampling, var det klart, at forsker- logikken var mere sammenfaldende med praktiker/politik -logikken i forhold til spørgsmålet om formidling.

## Næste gang - hvad kan andre lære af samarbejdet om Ledelseskommissionens spørgeskemaundersøgelse?

Mit arbejde med Ledelseskommissionens spørgeskemaundersøgelse er et konkret eksempel på et partnerskab mellem forskning og embedsværk. Overordnet står tilbage, at det var umådeligt lærerrigt for mig at indgå i partnerskabet. Det gav mig adgang til at lave en dataindsamling, som ville have været svær at lave uden samarbejdet, og det har medvirket til at opbygge gode netværk, som alle parter kan have glæde af i fremtiden. Analysen gør det dog tydeligt, at mange af de ting, der både gik godt og mindre godt i processen, er drevet af en række kontingente faktorer.  Nedenfor gør jeg alligevel  forsøget  på  at  udlede  nogle mere generelle pointer - vel vidende at fx personlighed hos både forskere og embedsmænd nok også har en del at sige, når vi skal forstå samarbejdsrelationer. Endelig spiller kommissionens karakter også en rolle. En mere politiseret kommission havde nok gjort samarbejdet sværere både i forhold til timing og omfanget af de kompromisser, man som forsker kan blive nødt til at indgå.

## Gode personlige relationer er centrale

En væsentlig  del  af  læren  fra  processen  er,  at  mange  af  de  udfordringer,  vi mødte undervejs, blev håndteret, fordi processen grundlæggende var præget af et godt og tillidsfuldt samarbejdsklima (jf. Cunliffe og Alcadipani, 2016). Processen var grundlæggende kendetegnet af gensidig respekt og forståelse for både arbejdsvilkår og positioner. Det gjorde sig gældende i samarbejdet internt i sekretariatet såvel som i samarbejdet med kommissionen og KL.

## Samarbejde er trade-offs

Erfaringerne fra samarbejdet viser, at alle involverede parter skal forstå, at et sådant samarbejde også beror på villigheden til at indgå kompromisser. Som forsker må man acceptere, at politik også er legitimt. Embedsværket må tilsvarende acceptere, at forskeren har andre legitmitetsparametre. Grundlæggende er der tale om en potentiel konflikt mellem forskellige autoritetsformer. Det kan være fornuftigt at tage en snak om disse ting, inden samarbejdet indledes, men det er nok svært at vide præcist, hvor samarbejdet bliver udfordret, inden det  går  igang.  Derfor  kan  det  være  hensigtsmæssigt  at  genbesøge  sådan  en samtale, når samarbejdet er veletableret (jf. punkt 1).

## Bliver forskeren en del af forvaltningen?

En  central  erfaring  fra  arbejdet  i  Ledelseskommissionens  sekretariat  var  de mange fordele, der fulgte med den fysiske placering i sekretariatet, men det var også en beslutning, der havde institutionelle implikationer og måske kunne have fortjent en afklaring. Særligt i den situation hvor jeg gerne ville have haft mulighed for også at udtale mig offentligt om kommissionens arbejde.

## Urene går forskelligt på Slotsholmen og på universitetet

Det er fortærsket at sige, at 'timing is everything', men det er ikke helt forkert. Jeg tiltrådte med ca. en uges varsel, og vi gennemførte en stor undersøgelse på ca. 2½ måned. Muligheden for at smide mange andre ting og træde til med det samme gjorde, at samarbejdet kunne fungere. Havde jeg sagt, at jeg kunne tiltræde til næste semester, ville samarbejdet ikke kunne være realiseret. Mens forskeres planlægningshorisont typisk er ret lang, er virkeligheden en anden i politiske organisationer. Det kræver gensidig forståelse, hvis man skal overkomme denne 'tidsforskel'. Konkret blev løsningen, at jeg var fysisk til stede så meget som muligt i sekretariatet, men hvis chefen havde stået hårdt på, at han skulle kunne se mig 18,5 timer om ugen, ville det ikke havet kunne lade sig gøre.

## Hvad sker der bagefter?

Denne artikel stopper ved offentliggørelsen af undersøgelsens resultater og min retur til universitetet. Imidlertid er en central pointe, at den slags samarbejde også gør andre ting end at løse en konkret opgave. I min tid i sekretariatet har jeg opbygget gode relationer til en række af de involverede aktører. Det gør på den ene side, at min adgang til centrale aktører er blevet lettere, og at de - forhåbentlig - tænker, at de har lettere adgang til forskningen. Hvis ambitionen er, at forskningen skal være relevant for praksis, er et godt første skridt at få forskere og praktikere til at tale sammen - også i uformelle rum.

## Note

1. [ Se https://ledelseskom.dk/kommissionsmedlemmer/foelgegruppens-medlemmer.](https://ledelseskom.dk/kommissionsmedlemmer/foelgegruppens-medlemmer)

## Litteratur

- Allison, Graham T. (1969). Conceptual models and the Cuban Missile Crisis. American Political Science Review 63 (3): 689-718.
- Andersen, Lotte Bøgh, Kasper Møller Hansen og Robert Klemmensen (2012). Metoder i statskundskab . København: Hans Reitzels Forlag.

- Boswell, Christina (2009). The Political Use of Expert Knowledge. Immigration Policy and Social Research . Cambridge: Cambridge University Press.
- Christensen,  Jørgen  Grønnegaard,  Poul  Erik  Mouritzen  og  Asbjørn  Sonne  Nørgaard (2009). Kommissioner og reformstrategier, pp. 247-274 i Jørgen Grønnegaard Christensen, Poul Erik Mouritzen og Asbjørn Sonne Nørgaard (red.), De store kommissioner. Vise mænd, smagsdommere eller nyttige idioter . Odense: Syddansk Universitetsforlag.
- Christiansen, Peter Munk og Asbjørn Sonne Nørgaard (2009). Kommissioner i dansk politik efter 1980, pp. 31-55 i Jørgen Grønnegaard Christensen, Poul Erik Mouritzen og Asbjørn Sonne Nørgaard (red.), De store kommissioner. Vise mænd, smagsdommere eller nyttige idioter . Odense: Syddansk Universitetsforlag.
- Cunliffe, Ann L. og Rafael Alcadipani (2016). The politics of access in fieldwork: Immersion, backstage dramas, and deception. Organizational Research Methods 19 (4): 535-561.
- Dahler-Larsen, Peter (2002). At fremstille kvalitative data . Odense: Syddansk Universitetsforlag.
- Downs, Anthony (1967). Inside Bureaucracy . Illinois: Waveland Press.
- Finansministeriet (2017). Kommissorium for ledelseskommissionen . København: Finansministeriet
- Fixsen, Dean L., Karen A. Blase, Sandra F. Naoom og Frances Wallace (2009). Core implementation components. Research on Social Work Practice 19 (5): 531-540.
- Hegnsvad,  Mogens  (2017).  Ledelseskommissionen  er  (forsøgt)  sat  hen  i  en  krog. DenOffentlige.dk , 31. marts.
- Huberman, Michael og Matthew B. Miles (2002). The Qualitative Researcher's Companion . Thousand Oaks: Sage Publications.
- Jacobsen, Christian Bøtcher og Ole Helby Petersen (2019). Samarbejde mellem forskning og praksis i forvaltningsforskningen: potentialer, barrierer og løsningsmuligheder. Politica 51 (3): 269-287.
- Jyllands-Posten (2017). Endnu en overflødig kommission, Leder, 19. marts.
- Kemmis, Stephen og Robin McTaggart (2005). Participatory action research: communicative action and the public sphere, pp. 559-603 i Norman K. Denzin og Yvonna S. Lincoln (red.), The Sage Handbook of Qualitative Research . Thousand Oaks: Sage Publications.
- Klausen, Kurt Klaudi (2017). Ledelseskommissionen: Det kunne have været meget værre. DenOffentlige.dk , 4. april.
- Ledelseskommissionen (2018). Sæt borgerne først. Ledelse i den offentlige sektor med fokus på udviklingen af driften. Ledelseskommissionens rapport. https://ledelseskom.dk/files/media/documents/hovedpublikationer/saet\_borgerne\_foerst\_-\_ledel-seskommissionens\_anbefalinger.pdf

- McKelvey, Bill (2006). Van de Ven and Johnson's 'engaged scholarship': Nice try, but … Academy of Management Review 31 (4): 822-829.
- Pedersen, Mogens N. (1990). Politologen som konsulent. Tanker om en rolle under udvikling. Statsvetenskaplig tidskrift 93: 317-328
- Reason, Peter og Hilary Bradbury (red.) (2001). Handbook of Action Research. Participative Inquiry &amp; Practice . London: Sage Publications.
- Regeringen, KL og Danske Regioner (2019). Ledelse og kompetencer i den offentlige sektor. https://www.fm.dk/nyheder/pressemeddelelser/2019/01/aftale-om-ledelseog-kompetence
- Rhodes, R.A.W. (2005). Everyday life in a ministry: Public administration as anthropology. The American Review of Public Administration 35 (1): 3-25
- Røvik, Kjell Arne (2007). Trender og translasjoner. Ideer som former det 21. århundrets organisasjon . Oslo: Universitetsforlaget.
- Schein, Edgar H. (2010). Organizational Culture and Leadership ,  4. udg. San Francisco: Jossey-Bass.
- Sørensen, Eva (2017). Professor udfordrer Ledelseskommissionen: Her er tre ting I bør tage med trods kommissoriet. DenOffentlige.dk , 4. april.
- Van de Ven, Andrew H. (2007). Engaged Scholarship: Creating Knowledge for Science and Practice. Oxford: Oxford University Press.
- Van de Ven, Andrew H. og Paul E. Johnson (2006). Knowledge for theory and practice. Academy of Management Review 31 (4): 802-821.
- Van Maanen, John (2010). Ethnography as work: Some rules of engagement. Journal of Management Studies 48 (1): 218-234.
- Watson, Tony J. (2011). Ethnography, reality, and truth: The vital need for studies of 'how things work' in organizations and management. Journal of Management Studies 48 (1): 202-217.
- Weber, Max (1971). Makt og byråkrati. Essays om politikk og klasse, samfunnsforskning og verdier. Utvalg og innledning ved Egil Fivelsdal. Olso: Gyldendal Norsk Forlag.
- Weick, Karl E. (2001). Making Sense of the Organization .  Malden: Blackwell Publishers.