Karen Blixens Plads. Bemærkninger om flyvning, ikke-flyvning og plads
Forfattere: Emil Elg
Tidsskrift: periskop (2021-08-24)

emil elg

## Karen Blixens Plads

## Bemærkninger om flyvning, ikke-flyvning og plads

Han  husker  de  køligere  og  køligere  efterårsdage  og råbene  på  arabisk  og  fransk  og  trængslen  i  gangen, når  de  alle  sammen  styrtede  ud  i  gården,  alle  på  én gang, for at skubbe til hinanden og prale om hjemlandenes  militæruddannelser  og  om  de  flyvemaskiner, de allerede havde fløjet under optagelsen. Han husker de dage. Han husker især den der dag, hvor de kørte med  bus  til  flyvepladsen  og  stod  og  stirrede  ind gennem  hegnet,  hvordan  øjnene  spærredes  op,  når efterbrænderen på et T-37 A tændtes, så svejseflammeblå komethaler voksede ud af jetudstødningen, og hvordan flyet satte i bevægelse og styrtede bort og op, og at det i dét øjeblik føltes, som om det var muligt at begynde forfra, lægge fortiden bag sig, undslippe. Som om historien ikke fandtes. (Anyuru 2013, 14)

[T]here  are  times  when  personal  experience  keeps us from reaching the mountaintop and so we let it go because the weight of it is too heavy. (hooks 1994, 92)

## 1

For nogle år siden, da jeg var i starten af 20'erne og var bachelorstuderende på kunsthistorie, havde jeg en samtale med en jævnaldrende ven, der læste litteraturvidenskab. På et af de første semestre fulgte han et fag, hvor de  skulle  læse Den afrikanske farm ,  og  han  fortalte  mig en aften om de perspektiver på Blixens tekst, som de nye studerende  blev  præsenteret  for  i  undervisningen.  Min ven fortalte mig om forskellige steder i romanen, gengav forskellige  scener,  og  jeg  kan  huske,  at  han  lagde  særlig vægt  på  flyvning;  han  lagde  vægt  på  et  sted  i Den  afri- kanske  farm ,  hvor  Karen  Blixen  sammen  med  sin  nære ven,  den  britiske  aristokrat  og  storvildtsjæger  Denys Finch-Hatton, flyver 'over Afrika'.

Jeg  havde  på  det  tidspunkt  endnu  ikke  selv  læst Blixen, men da jeg et års tid senere læste Den afrikanske farm ,  fandt jeg det sted, min ven havde refereret. Jeg vil gerne citere et uddrag:

Gennem Denys Finch-Hatton oplevede jeg den største, mærkelige Glæde i mit Liv på Farmen, jeg fløj med  ham  over  Afrika.  Derude,  hvor  der  er  faa  eller ingen Veje, og hvor man kan lande hvor man vil paa Sletten,  bliver  Flyvning  en  levende,  betydningsfuld Funktion i Ens Liv, den aabner en hel Verden. Denys havde  taget  sin  Moth  Maskine  ud  fra  England,  den kunde lande paa Farmen nogle faa minutters Vej fra Huset, og vi var oppe sammen næsten hver Dag.

Man har vældige Udsigter, naar man kommer op over  de  afrikanske  Højlande.  Her  er  store,  forbavsende Sammenspil og Omvekslinger af Lys og Farver. Regnbuen staar paa det  grønne,  solbelyste  Land,  de lodrette Skyer og store vilde, sorte Uvejr svinger om os til alle Sider i et kapløb og en vild Dans, de piskende, haarde Regnbyger hvidner Verden på skraa omkring En.  Sproget  mangler  Ord  for  de  Indtryk,  man  faar under  Flyvning,  og  man  kommer  med  Tiden  til  at finde  på  nye  Ord  for  dem.  Naar  man  har  fløjet  over Rift  Valley  og  over  de  to  udslukte  Vulkaner  Suswa og Longonot, saa er man vidtbefaren, og har været i Landene på den anden side af Maanen. Til andre Tider flyver  man  maaske  lavt  nede,  man  ser  Dyrene  paa Sletten, og føler for dem, som Gud gjorde, da han lige havde skabt dem, inden han endnu havde faaet Adam til at give dem Navne.

Karen Blixens Plads. Foto: Rasmus Hjortshøj - COAST. Gengivet med tilladelse fra Cobe.

Men  det  er  ikke  de  Ting,  man  seer,  men  Handlingen,  som  henrykker,  og  Flyvningens  Lykke  og Storhed  ligger  i  selve  Flugten.  Det  er  dog  en  haard Skæbne og en Trældom for Folk, der lever i Byer, at de altid maa bevæge sig i een Dimension, de gaar fremad langs med Linien, som om de blev ført i en Snor. Overgangen  fra  Linien  til  Fladen,  til  de  to  Dimensioner, idet man gaar ud af Vejen, og tværs over en Mark eller igennem en Skov, er i sig selv en Befrielse og Henrykkelse for Slaverne, som kommer op imod den franske Revolution. Men i Luften bliver man optaget i de tre Dimensioners  Herlighed,  og  efter  utalte  Menneskealdres  Forvisning  og  Drømme  kaster  Hjertet  sig  i Rummets Arme. (Blixen 1970, 204)

Når jeg genlæser passagen ovenfor, forstår jeg godt, at den fascinerede min ven; jeg forstår godt, at han lagde mærke til den, og jeg forstår godt, at han fremhævede den over for mig. Blixen formulerer sig med euforisk suverænitet, og man kan mærke, at flyvningens frihed har sat sig i skriften. Hjertet  har,  som  Blixen  skriver,  kastet  sig  i  'Rummets Arme', og læseren får denne hengivenhed at føle.

Ved siden af denne kasten-i-armene er der forskellige andre  anledninger  til  eufori.  Én  anledning  er  'Afrikas' åbenhed, og den gamle koloniale forestilling om det nye territorium  som  et tabula  rasa manifesteres  her  meget konkret  i  landingsbanens  uendelighed.  Eller  sagt  på  en anden måde og med Blixen: Her er ingen civilisation, her er 'faa eller ingen Veje', og derfor kan man lande, 'hvor man vil på Sletten'.

En  verden  åbner  sig  for  den  flyvende  forfatter,  og denne verdensåbning sætter gang i det æstetiske maskineri.  Regnbuen,  som  'staar  paa  det  grønne,  solbelyste Land', får sin skønhed, fordi den fremskrives i relief til 'de lodrette Skyer' og det 'store vilde, sorte Uvejr', der svinger og danser omkring flyvemaskinen, og introduktionen af det faretruende element får scenen til på en næsten karikeret måde at nærme sig det kantianske begreb om sublimitet.  Forfatteren  mangler,  som  vi  læser,  'Ord  for de  Indtryk,  man  faar  under  Flyvning',  men  hvad  gør man, når man mangler ord? Løsningen for Blixen er her at vende sig mod traditionen, og hun fortsætter ubesværet  sin  fugleperspektiviske  beskrivelse  af  det  kenyanske landskab i terminologi hentet fra den moderne æstetik, når hun hen mod slutningen af uddraget taler om overgangene fra 'Linien' til  'Fladen'  til  'Rummet',  selvom begreberne kompliceres af det bemærkelsesværdige metaforiske spil mellem slaveri og frihed, som filtres ind i den spatiale progression.

*

Det var altså denne passage, som min ven i sin tid refererede for mig. Og der var to årsager til, at det netop var denne passage, han fremhævede. For det første var det et tekststykke, som var blevet fremhævet af den underviser, som havde undervist kurset, hvor der blev læst Blixen. For det andet - og det kan ikke udelukkes, at den anden årsag var en konsekvens af den første - var det et tekststykke, som havde rørt og fascineret min ven, fascineret ham i en sådan grad, at han altså en vinteraften for snart ti år siden entusiastisk  fortalte  mig  om  Blixens  flyvning  hen  over Afrika.

Men der var noget, som min ven undlod at fortælle mig. Eller måske er 'undlod' det forkerte ord, måske lyder det for intenderet, for udspekuleret. Måske er det bedre at sige, at der var noget ved Blixens tekst, som min ven ikke kunne fortælle mig, fordi han simpelthen ikke havde lagt mærke til det, fordi han ikke havde forudsætningerne for at lægge mærke til det, og fordi den lektor i litteraturvidenskab, som forvaltede Blixen-kurset, ikke havde nævnt dette 'noget' med et eneste ord i sin undervisning. Det 'noget',  jeg  tænker  på,  er  (selvfølgelig?)  den  gennemgribende vold og umenneskeliggørelse, som præger skildringerne af sorte karakterer og personer i Den afrikanske farm .  Skildringer, som, da jeg efterfølgende læste bogen, mere  eller  mindre  var  det  eneste,  jeg  var  i  stand  til  at fokusere på. Jeg kunne med andre ord ikke tage med på den flyvetur hen over det storslåede kontinent, som min hvide ven sammen med sin underviser og sine medstuderende havde været på, for der var andre ting, som trådte i  forgrunden  i  min  læsning,  uddrag,  som  på  en  meget insisterende og ubehagelig måde krævede min opmærksomhed. Her følger et lille katalog over årsager til, at jeg var tynget, årsager til, at jeg ikke kunne lette:

Jeg  kunne  ikke  lette,  fordi  'Sorte  folk  har  Modvilje mod  stærk  Fart',  selvom  de  'Indfødte  på  Farmen holdt  meget  af  Denys'  Flyvemaskine'  (Blixen  1970, 209).

Jeg  kunne  ikke  lette  på  grund  af  udsagn  som  det følgende:  'Alle  Negre  har  i  deres  Natur  et  dybt, ukueligt Drag af Skadefryd, en virkelig Glæde ved at se noget gaa galt, som ikke kan andet end at forarge og saare en Europæer' (Blixen 1970, 35).

Jeg  kunne  ikke  lette,  fordi  'Tanken  om  Selvmord ligger  alle  Indfødte  og  selv  Børnene  nær'  (Blixen 1970, 97).

Jeg kunne ikke lette, fordi 'Det er en Neger-Egenskab saaledes i et Øjeblik at kunne forvandle sig til livløst Stof' (Blixen 1970, 136)

og fordi 'alle Indfødte er Mestre i den kunst at gøre Pauser' (Blixen 1970, 47).

Jeg  kunne  ikke  lette,  fordi  Blixen  gennemgående sammenligner sorte afrikanere med dyr.

Jeg  kunne  ikke  lette,  fordi  'Bruden  var  ganske  ung, haard og muggen, klædt på Swahelimanér, med hele sin  Moders  Races  Liderlighed,  uden  nogensomhelst Ynde eller Munterhed i sig' (Blixen 1970, 247).

Jeg  kunne  ikke  lette  på  grund  af  udsagn  som  det følgende:  'Somalier  er  i  almindelighed  Ulykkesfugle og  vil  gerne  forkynde  en  Katastrofe'  (Blixen  1970, 275)

og  fordi  'Alle  Somalier  har  noget  dramatisk  i  deres Holdning og Udseende' (Blixen 1970, 220).

Jeg kunne ikke lette, fordi 'De gamle Kikuyu-Koner tog  sig  underligt  ud  i  Hospitalssenge  med  hvide Lagener,  det  var  som  at  se  en  gammel,  udslidt  Hest eller et andet gammelt Trækdyr der. De lo lidt selv til mig af Situationen, men surt, som man kan tænke sig et gammelt Muldyr grine paa Puden, for de Indfødte er bange for Hospitaler' (Blixen 1970, 112).

Jeg  kunne  ikke  lette,  fordi  'Den  gamle  mørke,  klarøjede afrikanske Indfødte og den gamle mørke, Klarøjede Elefant, de ligner hinanden, de staar paa jorden, tunge  af  alle  de  Indtryk  af  Verden  omkring  dem, som langsomt er blevet samlet op og ophobet i deres dunkle Sjæle, de er selv Træk i Landskabet' (Blixen 1970, 320).

Af alle disse - og mange flere - grunde var jeg ikke i stand til at tage med på flyvetur.

## 2

I  essayet 'Black Light: David Hammons and the Poetics of  Emptiness' citerer den amerikanske kunstner Glenn Ligon et interview med David Hammons, hvor Hammons taler  om  lyskunstneren  James  Turrell  og  om,  hvordan (kropslig) erfaring definerer, hvilke fokuspunkter der er mulige  for  forskellige  mennesker  og  i  forskellige  praksisser. Hammons siger:

Turrell,  he's  on  a  different  wavelenght.  He's  got  a completely different vision. Different than mine, but it's beautiful to see people who have a vision that has nothing to do with presentation in a gallery. I wish I could make art like that, but we're too oppressed for me to be dabbling out there. I would love to do that because that could be very black. You know, as a black artist, dealing just with light. They would say, 'How in the hell could he deal with that, coming from where he did?' I want to get to that, I'm trying to get to that, but I'm not free enough yet. I still feel I have to get my message out. (Ligon 2004, 243-244)

Det er en rørende passage, synes jeg, og det er en passage, som i høj grad relaterer sig til spørgsmålet om, hvem der kan, og hvem der ikke kan, flyve. Hammons er, som han formulerer det, ikke 'fri nok endnu' til at kunne arbejde med  lys  på  samme  måde  som  Turrell;  han  er  fortsat bundet  til  et  krav  om indhold ,  forpligtet  på  en  grad  af kommunikation ,  han  skal  forholde  sig  til  sin  'message'. Hvorfor? Fordi 'vi er for undertrykte' til, at han kan tage sig de samme friheder som sin hvide kollega. Hammons vil gerne nå frem , han vil gerne arbejde med lys på samme måde som Turrell, men han ved samtidig også, at det vil tage ham længere tid at ankomme. Meget længere tid.

Hvem kan flyve? Da Karen Blixens Plads åbnede i 2019, tænkte jeg på dette spørgsmål. Jeg tænkte på udvekslingen med min ven, de forskudte læsninger, de radikalt forskellige perspektiver. Og jeg tænkte på interviewet med Hammons. Hvem har mulighed for at glemme? Og hvem har overhovedet noget, som gerne skal glemmes? Hvem har  mulighed  for  at  overse?  Og  hvem  har  adgang  til  de privilegier,  den  (arbejds-)ro  og  det  fugleperspektiv,  som følger med glemslen og overseelsen? Hvem stiger til vejrs, og hvem bliver stående på jorden? Hvem er tung, og hvem er let ( light )?

Den  store  plads,  som  i  dag  lægger  adresse  til  KU's humanistiske  fakultet  (Karen  Blixens  Plads  8,  2300 København S), er blevet et for universitetet centralt sted, som det  bogstaveligt  talt  ikke  er  til  at  komme  udenom, hvis man er en af de omtrentligt 17.000 studerende eller ansatte, der har sin daglige gang på Søndre Campus. Arkitektfirmaet bag pladsen bruger hjertet som metafor, når de skal beskrive denne centralitet:

The university square is arranged as a superimposed surface of hills and valleys with room for 2,000 parked bicycles. The heart of the campus nestles among the hills and valleys, providing a central urban living room that connects the three main entrances to the university. 1

Men hvem kan hengivende  kaste  sig  i  armene  på  dette rum?  Hvem  kan  slappe  af  i  denne  'urbane  stue'?  Kort sagt,  hvem  kan  nyde  sin  kaffe  her  uden  at  komme  til  at tænke på Karen Blixens kaffeplantage i Ngong Hills uden for  Nairobi?  Jeg  kan  ikke.  Og  de  andre  studerende  og ansatte  med  afrikansk  baggrund,  som  jeg  har  talt  med, kan heller ikke.

I  sagsfremstillingen,  hvor  Københavns  Kommunes teknikog miljøudvalg behandler en indstilling fra Vejnavnenævnet  om,  at  pladsen  tildeles  navnet  Karen Blixens plads, fremgår det blandt andet, at der 'i forbindelse med ombygning og udvidelse af Det Humanistiske Fakultet' anlægges 'en plads ud for hovedindgangen til universitetet og til Det Humanistiske Fakultetsbibliotek'. Der fortsættes:

Universitetet mangler korrekte adresser på grund af ombygninger  m.v.  Det  medførte  for  nylig,  at  beredskabet  ikke  kunne  finde  den  indgangsdør,  som  de var  tilkaldt  til.  Der  er  derfor  behov  for,  at  fastsætte korrekte adresser til Københavns Universitet, Søndre Campus, så beredskab og andre kan finde vej.

Den  nye  plads  er  naturlig  adgangsvej  til  bl.a. universitetets hovedindgang og til Det Humanistiske Fakultetsbibliotek.  Hvis  pladsen  navngives  kan  der fastsættes  de  nødvendige  adresser  til  den.  Der  er derfor behov for at fastsætte et navn til pladsen.

Således altså problemstillingen. I sagsfremstillingens efterfølgende afsnit - afsnittet 'løsning' - fremgår det, at:

Vejene i Ørestaden er navngivet efter danske forfattere,  komponister,  arkitekter  og  ingeniører.  Vejene på  og  omkring  Søndre  Campus  er  navngivet  efter Karen Blixen (forfatter), Emil Holm (operasanger og første  chef  for  DR)  og  Rued  Langgard  (komponist). […]  Vejnavnenævnet indstiller, at Pladsen navngives Karen  Blixens Plads. Den  tilstødende vej  Karen Blixens Vej er en lille beskeden sidevej til Njalsgade. Hvis pladsen også navngives efter Karen Blixen vil en af landets mest betydningsfulde kvindelige forfattere få  en  passende  lokalitet  opkaldt  efter  sig.  Vejnavne- nævnet finder, at navnet Karen Blixens Plads vil falde godt ind i området, der i forvejen rummer et forfattertema. 2

Teksten her giver et interessant indblik i de forholdsvis lavpraktiske problemer og overvejelser, der har ført frem til, at KU's humanistiske fakultet nu er uløseligt forbundet til  Karen  Blixen.  Der  mangler  korrekte  adresser  efter udbygningen.  Dette  fører  nogle  problemer  med  sig  blandt andet at beredskabet ikke kan finde frem. Der er i forvejen et 'forfattertema' i området. Der ligger allerede en vej, som bærer Blixens navn. 'Vejnavnenævnet finder, at  Karen Blixens Plads vil falde godt ind i området'. Og ud  over  teknikaliteterne  nævnes  det,  som  vi  læser,  at Blixen  er  en  af  Danmarks  'mest  betydningsfulde  kvindelige forfattere', og at pladsen derfor repræsenterer en 'passende lokalitet' til at blive opkaldt efter hende.

Allerede inden indstillingen fra Vejnavnenævnet blev godkendt  i  forvaltningen,  havde  arkitektfirmaet  Cobe vundet konkurrencen om at tegne pladsen. Og stort set hele  finansieringen  til  projektet  blev  tilvejebragt  af  A.P. Møller  Fonden.  På  fondens  hjemmeside  kan  man  læse en  artikel,  der,  ud  over  at  beskrive  pladsens  arkitektur, også indeholder kommentarer fra direktørerne fra henholdsvis fonden og arkitektfirmaet. Jeg vil gerne kort gengive nogle passager fra denne tekst, da den - til forskel fra den kommunale sagsfremstilling - fortæller os noget om tankerne bag pladsens faktiske udformning. Artiklen har  titlen  'Plads  til  humanisterne',  og  underrubrikken lyder: 'Den nye Karen Blixens Plads på Søndre Campus i København er et kuperet terræn i menneskelig skala til glæde for hele bydelen.' Brødteksten kredser fra begyndelsen af også om det 'menneskelige':

Karen  Blixens  Plads,  der  nu  står  færdig,  er  en  af Københavns  største  pladser.  Tre  gevaldige  bakker bryder det store areal op i toppe og dale og bidrager til at tilføre området en mere menneskelig dimension.

Lidt  senere  i  teksten  forklares  det  for  læseren,  at  disse 'gevaldige  bakker'  ud  over  at  'tilføre  området  en  mere menneskelig dimension' også fungerer som cykelparkering. Det skal, som vi informeres om, være 'en oplevelse at parkere':

Med  en  diameter  på  36  meter  er  cykelbakkerne enorme.  I  konstruktionen  har  man  for  første  gang i  Danmark  anvendt  en  avanceret  støbeteknik,  en såkaldt indespændt skalkonstruktion, der blandt andet  betyder,  at  der  ikke  er  søjler  i  rummet  under bakkerne.  Tilmed  er  betonen  helt  lys,  og  Dan  Stubbergaard [direktør for Cobe] beskriver rummene som 'nærmest katedralagtige'.

Store indgange samt udskæringer i dækket trækker dagslys ind i cykelparkeringen. Henrik Tvarnø,  direktør  for  A.P.  Møller  Fonden,  siger:  'Der er lyst med indsigt og udsigt, og cykelbakkerne lokker cyklisterne til at stille deres cykler i tørvejr. Samtidig er de mere sikre at bruge en mørk morgen eller en sen eftermiddag'.

Der  er  siddepladser  på  bakkerne,  hvor  man  kan samles som i et udendørs amfiteater eller til forelæsninger, arrangementer eller fredagsbar.

## Til sidst i artiklen lyder konklusionen:

I stedet for at stå på en gold og blæsende plads, som bygningerne  har  gjort  det  i  en  periode,  står  de  nu  i et  blødt  og  rumopdelt  landskab  med  mange  grønne elementer.  'Den  store  plads  er  mere  menneskelig, mere  humanistisk,  kunne  man  næsten  sige'  […], konkluderer Henrik Tvarnø.  3

Når jeg gengiver længere uddrag fra både den kommunale sagsfremstilling  og  projektbeskrivelsen  fra  A.P.  Møller Fondens hjemmeside, skyldes det, at disse tekster på hver deres måde hjælper os med at forstå, hvad Karen Blixens Plads er. Og også hvad Karen Blixen Plads ikke er. Eksempelvis  kan  vi  på  baggrund  af  kommunens  redegørelse konkludere, at pladsen og dens navn ikke er resultatet af nogen  målrettet  strategi  eller  sirligt  udtænkt  plan.  Og  i forlængelse  af  denne  betragtning  kan  vi  konkludere,  at navngivningen af pladsen ikke skyldes et ønske fra univer- sitetet  selv  om,  at  den  nye  plads  opkaldes  efter  Karen Blixen. 4     Derimod drejer det sig om forskellige praktiske omstændigheder, der skal falde i hak, problemer, der skal løses.  Forskellige  instanser  og  institutioner  kommunikerer  og  'høres',  hvorefter  pladsen  får  sit  navn.  Der  er, kort sagt, et element af tilfældighed på spil her. Hverken personen Karen Blixen eller hendes forfatterskab lader til at spille nogen væsentlig rolle i forhold til navngivningen. Dét, der i forhold til Blixen spiller en rolle, er, at hun er kvinde,  og  at  hun  er  betydningsfuld.  Og  i  projektbeskrivelsen  på  fondens  hjemmeside  fokuseres  der  i  endnu ringere grad på forfatteren; navnet træder i baggrunden, arkitekturen  er  omdrejningspunktet.  Men  selvom  det arkitektoniske  altså  her  er  det  centrale,  så  foretager teksten en række spring væk fra de faktiske rum og ind i et  mere  abstrakt,  metaforisk  felt.  Her  følger  tre  eksempler. 1) Der er tale om en dynamik, som gør sig gældende allerede i titlen 'Plads til humanisterne', hvor der spilles på dobbeltbetydningen af ordet plads .  Der er selvfølgelig tale om den faktiske plads, det konkrete og arkitektoniske byrum, men der er også tale om plads som et mere luftligt og rumligt koncept. Plads som i at give nogen eller noget plads . 2) Et andet eksempel på denne vekslen mellem det konkrete og det metaforiske er den måde, lyset figurerer på i teksten. Her tænker jeg særligt på præsentationen af cykelbakkerne.  'Betonen  er  helt  lys',  rummene  minder om  katedraler,  og  der  er  'lyst  med  indsigt  og  udsigt'. Der er tale om bakkernes faktiske udformning samt den sigtbarhed,  som  udformningen  fører  med  sig,  men  der er også tale om andet og mere, nemlig en fremmaning af den  metaforiske  relation  mellem  lys  og  indsigt,  mellem oplysning og viden, mellem hvidhed og ånd. 3) Det sidste eksempel på fluktueringen er tekstens mildt forvirrende bevægelse mellem 'det humanistiske' - forstået som den række af discipliner, traditioner, uddannelser, ansatte og studerende,  som  universitetet  indeholder  -  overfor  det mere  generelle  og  vage  begreb  om  'det  menneskelige', som artiklen løbende gør brug af. Pladsen til humanisterne er ikke bare (en) plads til humanisterne, den er 'et kuperet terræn i menneskelig skala til glæde for hele bydelen'.

Selvom Blixens ankomst til pladsen altså fra ét bestemt synspunkt kan karakteriseres som arbitrær eller tilfældig, er det samtidig nødvendigt at gå lidt dybere ind i denne tilfældighed, det er nødvendigt at sende nogle spørgsmål i dens retning. For er det udtryk for tilfældighed, at Blixens forfatterskab  fortsat  ikke  i  udpræget  grad  i  den  danske offentlighed  opfattes  som  problematisk?  Er  det  udtryk for  en  tilfældighed,  at  Blixen  så  relativt  ubemærket, ubesværet og udiskuteret kan komme til at lægge navn til en plads som Karen Blixens Plads og dermed blive til et hjerte i, en ramme omkring, en maskot for, KU's humanistiske fakultet? Er det tilfældigt, at det ikke falder nogen ind at spørge til, hvilke konsekvenser det har, at pladsen nu bærer dette navn? Og er det tilfældigt, at denne meget menneskelige  og  humanistiske  plads  nu  er  navngivet efter en forfatter, som i sit forfatterskab excellerede i at fremstille  visse  mennesker  som  umenneskelige,  som dyreagtige  og  som  værende/levende  på  kanten  af  ikkeeksistens,  som  'livløst  stof'?  Jeg  tror  ikke, tilfældighed er  en  dækkende betegnelse her. Jeg tror, der er tale om noget andet. Og uanset hvad, så er resultatet af pladsens navngivning, som jeg også tidligere var inde på, at nogen har betydeligt nemmere ved at opholde sig friktionsløst i rummet end andre. Karen Blixens Plads giver plads på en bestemt måde og til nogle bestemte.

I sin artikel 'Hvidhedens fænomenologi' stiller Sara  Ahmed med hjælp fra Frantz Fanon nogle kritiske spørgsmål til den fænomenologiske tradition. Hun skriver:

Hvor  den  klassiske  fænomenologi  handler  om  fri bevægelighed,  som  det  kommer  til  udtryk  i det forhåbningsfulde udsagn 'jeg kan', er Fanons fænomenologiske  analyse  af  den  sorte  krop  bedre beskrevet  med  henvisning  til  en  kropslig  og  social oplevelse  af  indskrænkning,  usikkerhed  og  blokering, måske endda ud fra et fortvivlet 'jeg kan ikke'. Idet han bliver gjort til et objekt, er den sorte mand ikke  længere  i  stand  til  at  handle  eller  strække  sig ud  i  rummet;  i  stedet  amputeres  han  og  mister  sin krop  (Fanon  1986:  112).  Husserl  og  Merleau-Ponty beskriver  kroppen  som  'vellykket',  som  værende  i stand til at forlænge sig selv (ved hjælp af genstande) for at kunne handle på og i verden. Fanon hjælper os med at afsløre, at denne 'vellykkethed' ikke er udtryk for  kompetencer,  men  for  et  kropsligt  privilegium: Muligheden for at bevæge sig gennem verden uden at miste orienteringen. At være sort i 'den hvide verden' er at vende sig indad mod sin egen krop. Det er at blive gjort  til  et  objekt,  hvilket  ikke  alene  betyder  ikke  at blive forlænget af verdens konturer, men også at blive reduceret som resultat af andres kroppes forlængelse. (2020, 74-75)

Ahmed fremskriver i artiklen et begreb om hvidhed, som er mere institutionelt og rumligt orienteret end den hvidhedstænkning, som sædvanligvis har gjort sig gældende inden for kritiske hvidhedsstudier. 5  Og hun undersøger, hvordan  institutionelle  rum  ofte  er  præget  af,  og  tager form efter, bestemte kroppe, 'tillader bestemte kroppe at passe ind' (2020, 71). Men hvilke konsekvenser har det, hvis man ikke er i besiddelse af en krop, der passer ind? Som Ahmed understreger i uddraget ovenfor, mister man orienteringen, idet man tvinges til konstant at 'vende sig indad mod sin egen krop'.

Når jeg her henviser til Ahmeds tekst, skyldes det, at Karen Blixens  Plads  er  et  rum,  der  på  eksemplarisk  vis er  designet  til  at  indskrænke,  blokere  og  desorientere sorte kroppe. Det er et hvidt rum, også selvom stenene er gule, som bogstaveligt talt er formuleret på en baggrund af antisorthed. Det er et hvidt rum, men de hvide studerende og ansatte, som opholder sig i rummet, bemærker ikke denne hvidhed. De har det behageligt i rummet, de er i stand til at indtage stedet og deres kaffe på en afslappet måde.  De  nyder  deres  latter  og  andre  drikke  uden  at tænke på fordums fjerne kaffeplantager og uden at tænke på  Blixens  venskabelige  og  afslappede  forhold  til  den voldelige, britiske kolonimagt i Kenya. Eller det er i hvert fald  den  oplevelse,  jeg  får,  når  jeg  selv  opholder  mig  på pladsen. Ahmed skriver:

At  have  det  behageligt  er  at  være  så  veltilpas  i  sine omgivelser,  at  det  er  svært  at  afgøre,  hvor  ens  krop slutter, og hvor verden begynder. Man passer ind, og derved  forsvinder  kroppens  overflader  ud  af  syne. Hvide kroppe har det behageligt, idet de bebor rum, som  forlænger  deres  form.  Kroppene  og  rummene udgør  tilsammen  et  'punkt',  der  ikke  bliver  set,  da dette også er punktet, hvorfra der ses. (2020, 71)

Det  humanistiske  fakultet  ved  Københavns  Universitet var også før Karen Blixens Plads en hvid institution. Hvid, fordi majoriteten af de studerende og de ansatte er hvide, og hvid, fordi der undervises, tænkes og læses hvidt. Fordi pensum er hvidt.  Og,  i  forlængelse  heraf  og  med  Sylvia Wynters  ord,  fordi  'The  function  of  the  curriculum  is to  structure  what we call 'consciousness,' and therefore certain  behaviors  and  attitudes'  (Wynter  2006).  KU  og dets  humanistiske  fakultet  er  -  ligesom  de  fleste  andre vestlige universiteter og øvrige uddannelsesinstitutioner - et sted, hvor man som sort eller brun studerende altid allerede er en fremmed.

For nyligt har jeg talt med studerende og ansatte med afrikansk baggrund, der på forskellige måder oplever at blive talt ned til, når de påtaler denne institutionaliserede hvidhed.  Det  kan  være  en  sort  studerende,  som  får  at vide, at det er hendes egen opgave at diversificere læseplanen,  når  hun  ved  semesterstart  i  klassen  italesætter det problematiske ved, at der kun er hvide forfattere på pensum. Eller en studerende, som af sine medstuderende bliver spurgt, om hun ikke bare kan se det som 'positiv kulturudveksling',  når  hun  i  en  undervisningssituation påtaler  det  problematiske  ved  avantgardens  appropriering af 'primitiv' kunst. Der kan gives mange eksempler. Og jeg nævner dem, eksemplerne, for at understrege, at hvidhed  i  dansk  universitetssammenhæng  ikke  er  en mangelvare. Tværtimod ville det, tror jeg, være brugbart, hvis  denne  institutionelle  hvidhed  i  højere  grad  blev adresseret  -  også  af  institutionen  selv.  Men  med  Karen Blixens  Plads  har  man  valgt  at  gøre  det  modsatte,  man har valg at gå en anden vej. Og Karen Blixens Pladsen er et valg. For selvom pladsen og dens navnemæssige rammesætning som nævnt måske ikke er udtryk for individuel vilje - eller, for den sags skyld, udtryk for en række indi- viders sammenlagte individuelle viljer - så er den udtryk for en diskursiv vilje. Den er, sagt mere direkte, udtryk for strukturel racisme.

## 4

I  Kenya  læser  man  Karen  Blixen  anderledes  end  i Danmark.  Man  læser  hende,  kan  man  måske  sige,  med mere  skepsis.  Den  10.  april  2006  formulerede  journalist  Dominic  Odipo  sig  på  følgende  måde  i  en  klumme betitlet 'Time to Toss Karen Blixen's Vile Mementos Out of Africa', der blev trykt i den store kenyanske avis The Standard :

Hvis  man  skulle  opstille  en  liste  over  de  farligste udlændinge,  som  nogensinde  har  betrådt  afrikansk jord, ville Karen Blixen stå højt på den, i konkurrence med  sådan  nogle  som  Henry  Morton  Stanley,  kong Leopolds banebrydende lejesoldat […]. 6

Odipos kritik lægger sig i forlængelse af den kenyanske forfatter  Ng ũ g ĩ wa  Thiong'o,  som  ved  forskellige  lejligheder  har  skrevet  om  Blixen  og  mere  generelt  om  den dekoloniale  kamp  på  det  afrikanske  kontinent,  og  som allerede i 1980, ved et årsmøde i Danmarks Biblioteksforening, udtalte, at Den afrikanske farm er 'en af de farligste bøger, der nogensinde er skrevet om Afrika' (Kjældgaard 2009, 117-118). Og det er ikke kun i København, at denne bog og dens forfatter har sat sine spor i byrummet. Odipo skriver, at:

Det  er  på  tide,  at  vi  begynder  at  afmontere  Karen Blixen i alle hjørner af vores kontinent. Og det logiske sted at starte er at fjerne hendes navn fra kortet over vores hovedstad.  7

Det sted, Odipo her hentyder til, er et overvejende hvidt overklassekvarter  beliggende  i  Nairobis  periferi,  som hedder Karen efter Karen Blixen. Et kvarter, som altså, hvis det stod til skribenten, burde have et nyt navn, men som fortsat  den  dag  i  dag  er  opkaldt  efter  den  berømte danske forfatter.  Og  de  erindringspolitiske  problemstillinger, jeg har forsøgt at pege på i forbindelse med Karen Blixens Plads, har således længe gjort sig gældende i en kenyansk kontekst. Et forhold, som det er vigtigt at have for  øje,  både  når  vi  (forhåbentlig)  fremover  skal  til  at diskutere, hvorfor den centrale plads ved Søndre Campus er opkaldt efter Blixen, og om det overhovedet er en god idé, at pladsen bærer dette navn. Men også i forbindelse med de mere overordnede og generelle diskussioner om, hvilke personer der får lov til at lægge navn til offentlige rum, og hvilke monumenter der fylder disse rum ud, som i  løbet  af  de  senere  år  -  i  hvert  fald  siden Rhodes Must Fall -bevægelsen - er begyndt at tage fart. I et interview formulerede  kulturteoretiker  Nicolas  Mirzoeff  det  for nyligt således:

In  2020,  we've  taken  a  remarkable  jump  in  North America  and  Western  Europe  to  catch  up  with  the place  that  decolonial  Africa  has  been  exploring  and expanding  for  over  50  years.  That  is  to  say,  if  the urban landscape is dominated by figures that represent the history of 100 years ago, where white europeans  settled  the  world,  conquered  it,  and  claimed it  for  themselves, these statues remember that, they stored  it,  and  they  made  it  visible  for  everybody.  In the decolonial movement that swept Africa after the Second World War, it was very clear to Africans that they needed to remove those things. There was a war on  statues  that  began  the  moment  that  Algeria  got its independence in 1962. It swept south throughout Africa and bumped up against the border of apartheid South Africa in 1975. When apartheid falls, and South Africa gets its independence, there's still a pause… In 2015, South African students say, 'enough is enough' and they take down the statue of Cecil John Rhodes. So  where  we  are,  in  North  America  and  Western Europe, is we're catching up with the impact of decolonization.  We  started  to  understand  what  it  might mean to make our cities and towns and villages look like  a  space  in  which  the  dominant  form  of  human being is not necessarily the white soldier.

## Mirzoeff fortsætter:

I  think  we're  now  having  to  ask  ourselves  another set of questions, which will be 'if that's the case, then what kind of memory do we want to have in our public space? Who should it be about? What form should it take? What would that look like?'. 8

I  forlængelse af Mirzoeff er det også relevant at spørge, hvad  vi  kan  gøre  ved  Karen  Blixens  Plads,  når  der  nu ikke  er  en  statue,  som  kan  væltes,  eller  en  buste,  som kan  kastes  i  havnen,  og  når  det  ville  være  utroligt  tidskrævende og slidsomt at hugge pladsen op sten for sten. Et bud kunne være at gøre, som man for nyligt gjorde i Berlin, hvor det efter mange års kamp fra forskellige aktørers side lykkedes at få ændret navnet på gaden Mohrenstraße.  Gaden  med  den  racistiske  betegnelse, 9 som  for øvrigt lagde adresse til Humboldt-universitetets afdeling for  europæisk  etnologi,  hedder  i  dag  Anton-WilhelmAmo-Straße efter Anton Wilhelm Amo (1703-1759), der som slavegjort barn i starten af 1700-tallet blev transporteret  til  Tyskland  fra  nutidens  Ghana,  men  som  senere blev professor ved de prominente universiteter i Halle og Jena. 10   Det er dog bestemt ikke sikkert, at et navneskifte ville være tilstrækkeligt i forbindelse med Karen Blixens Plads  og  KU,  men  i  stedet  for  at  gå  længere  ind  i  dette spørgsmål vil jeg slutte et andet sted. Jeg vil nemlig gerne vende tilbage til spørgsmålet om flyvning, der, som vi har set, også er et spørgsmål om lethed og et spørgsmål om at være i stand til at lette .

Jeg  indledte  med  uddraget  fra  Johannes  Anyurus En storm kom fra paradiset af  to  årsager.  For  det  første føltes det nødvendigt at sætte Blixens erfaring og beskrivelse af flyvningen i dialog med en sort erfaring af flyvning, og endvidere forekom det afgørende, at hendes flyvende udlægning af Afrika ikke blev tekstens begyndelsespunkt. Men  derudover  var  der  som  sagt  også  en  anden  årsag. Anyurus  roman,  der  er  bygget  op  omkring  en  dramatiseret udlægning af forfatterens fars livshistorie, handler om  faktisk  (ikke-)flyvning,  idet  faren  uddanner  sig  til jægerpilot, men hvirvles ind i en række begivenheder, der gør, at han aldrig rigtigt får brugt sin uddannelse til noget. Han flyver faktisk, og han er også hele tiden forhindret i faktisk at flyve. Men ved siden af denne faktiske flyvning er  der  en  anden flyvning, der ikke handler så meget om flyvemaskiner og piloter, men mere, som det også fremgår af  det  indledende  uddrag,  om  at  'begynde  forfra,  lægge fortiden  bag  sig,  undslippe';  en  flyvning,  som  handler om at lette, om at løfte sig op og blive fri for historien. Og selvom denne form for flyvning også hele tiden i Anyurus tekst undslipper, selvom den aldrig realiseres til fulde, så viser den sig hele tiden glimtvis som noget, der er inden for  det  muliges  rækkevidde.  Anyuru  viser,  at  det  måske trods alt alligevel er muligt at flyve lidt .  Og  han viser, at den fortsatte kamp for at få lov til at flyve er en vigtig og ikke mindst uundgåelig kamp. For det er for hårdt, altid at gå rundt og være tung, det er uholdbart. Glenn Ligon formulerer det sådan:

It's  hard  to  leave  your  body  behind, especially when your  body  is  always  being  thrown  up  in  your  face. But  being  heavy  is  a  motherfucker.  The  question  is: how to remove weight, to move toward lightness […]? (2004, 247)

## NOTER

- 1 Citeret fra projektbeskrivelsen på Cobes hjemmeside: https://www.cobe.dk/place/karen-blixens-plads (sidst tilgået 18. februar 2021).
- 2 Indstillingen blev godkendt i forvaltningen 31. oktober 2016. Sagsfremstilling samt diverse høringssvar kan findes på Københavns Kommunes hjemmeside: https://www. kk.dk/node/14108/31102016/edoc-agenda/94c1607dc6ca-46ec-a13b-1226d7f5364c/c3194ebf-b50c-46ef-a4e284ed2309e781 (sidst tilgået 18. februar 2021).
- 3 Citeret fra A.P. Møller Fondens hjemmeside: https://www. apmollerfonde.dk/projekter/koebenhavns-universitetamager/ (sidst tilgået 18. februar 2021).
- 4 Af høringssvaret fra Københavns Universitet fremgår det, at KU af praktiske årsager foreslog, at pladsen skulle kaldes 'Universitetstorvet' frem for Karen Blixens Plads. Se henvisning i note 2.
- 5 Se fx Dyer 1997, som Ahmed også går i dialog med.
- 6 Oversættelsen er citeret fra Kjældgaard 2009.
- 7 Oversættelsen er citeret fra artiklen 'Karen Blixen kaldes racistisk og nedladende af kenyansk avis - svar fra Blixenmuseet i Nairobi' (17. maj 2006), som kan findes via følgende link: https://globalnyt.dk/content/karen-blixenkaldes-racistisk-og-nedladende-af-kenyansk-avis-svarfra-blixen-museet-i (sidst tilgået 19. februar 2021).
- 8 Interviewet kan findes her: https://www.britishportraits. org.uk/from-de-colonial-to-anti-colonial-whats-next-formuseum-interpretation/ (sidst tilgået 19. februar 2021).
- 9 Det tyske ord 'Mohr' kan oversættes til det danske 'morian' og er ifølge Den Store Danske et 'forældet og nedsættende ord for en sort person og andre mørklødede personer. Etymologi: vist af latin mauritanus 'person fra Mauretanien', af maurus 'mørk; maurer''.
- 10 Se fx The Guardian-artiklen 'Berlin to rename 'Moor Street' after black philosopher Anton Wilhelm Amo' (21. august 2020), som kan findes via linket: https://www. theguardian.com/world/2020/aug/21/berlin-renamemohrenstrasse-moor-street-black-philosopher-antonwilhelm-amo (sidst tilgået 19. februar 2021).

## Litteratur

- Ahmed, Sara. 2020. 'Hvidhedens fænomenologi'. I Et ulydigt arkiv . København: Forlaget Nemo.
- Anyuru, Johannes. 2013. En storm kom fra paradiset . København: Gyldendal.
- Blixen, Karen. 1970. Den afrikanske farm . København: Gyldendal.
- Dyer, Richard. 1997. White . New York: Routledge.
- Kjældgaard, L.H. 2009. 'En af de farligste bøger, der nogen sinde er skrevet om Afrika? Karen Blixen og kolonialismen'. Tijdschrift voor Skandinavistiek , 30(2): 111-136.
- Ligon, Glenn. 2004. 'Black Light: David Hammons and the Poetics of Emptiness'. Artforum 43, nr. 1: 242-249.
- hooks, bell. 1994. 'Essentialism and Experience'. I Teaching to Transgress - Education as the Practice of Freedom . New York: Routledge.
- Wynter, Sylvia. 2006. 'Proud/Flesh Interview with Sylvia Wynter'. ProudFlesh: New Afrikan Journal of Culture, Politics and Consciousness 4: 1-36.