Da Habermas blev moderne
Forfattere: Arno Victor Nielsen
Tidsskrift: kok (1985-11-29)

## Anmeldelser

Arno  Victor  Nielsen

## Da Habermas blev moderne

Det Moderne -en bog om Jurgen Habermas, red.  Jargen  Erslev Andersen, Hans-Jargen  Schanz, Per Stounbjerg, Modtryk, 1983,142 s.

Det 20. århundredes filosofi har fnrst og fremmest vzret optaget  af opgnret med  cogito-filosofien,  bevidsthedsfilosofien  (Descartes -Kant -Husserl) og historiefilosofien (Machiaveli -Hegel -Marx -Lukács) . Hegel forenede bevidsthedsfilosofi  og historiefilosofi  i begrebet »verdensånd«, og ham har de stridende filosofiske skoler i dette århundrede da også alle vzret nndt til at tage stilling til. Fznomenologien tog sig af opg~ret med cogito-filosofien, mens positivismen tog sig af historiefilosofien. Resultatet blev, at fznomenologien endte uden  historiefilosofi og  positivismen  uden  bevidsthedsfilosofi.  Kun strukturalismen  og  siden  post-strukturalismen  kunne  gå  til  samlet angreb på  både bevidsthedsfilosofien og historiefilosofien. Deri har den sin styrke.

En bog om Habermas, som vil vzre andet og mere end en tekstkommentar,  må n~dvendigvis  give  ham  den  plads,  der  tilkommer ham  i  det  20.  århundredes  filosofi. Ja,  han  fordrer  selv  en  siidan indplacering, for så  vidt som han eksplicit vil overvinde både bevidsthedsfilosofien og historiefilosofien, og så fordi alle vzsentlige sider af det 20. århundredes filosofi er tznkt med i hans filosofi.

En flok idéhistorikere  og litteraturmagistre fra Arhus har påtaget sig at skrive »En bog om Jurgen  Habermasa. Hvorfor nu det? Angiveligt fordi Habermas i 1981 vakte opsigt med sit seneste vzrk Theorie des kommunikativen Handelns. For den, som har fulgt med i Habermas' filosofiske produktion fra kritikken af den tyske studenterbevzgelse i 60erne over formuleringen af det erkendelses- og videnskabsteoretiske hovedvzrk Erkenntnis und Interesse (1968) til flirten med den analytiske sproghandlingsfilosofi (Wittgenstein, Searle), er der intet opsigtsvzkkende ved  mammutvzrket om den kommunikative handling.  Bevares, det er en stor bog  (ca.  1200 sider), men  en stor nyhed  kan den kun vzre for de sidst ankomne. Det er da også betegnende, at samtlige kapitler i bogen om Habermas så at sige kun forholder sig til det sene hovedvzrk. Og bogen om Habermas er virkelig heller ikke »en bog  om  Habermas~, men  h~jest en  rzkke »tematiske lzsninger«  i

Teorien om den kommunikative handlen.

Ligesom vi ikke får en fremstilling af den indre udvikling i Habermas' filosofi, E r   yi heller ikke hans filosofi sat ind i en starre filosofihistorisk sammenhzng. Som nzvnt til indledning er Habermas' filosofiske projekt  ikke noget szrsyn i det 20. Arhundrede. Iszr kunne en sammenligning med parallelle  tendenser i fransk filosofi befordre en gensidig afklaring. Men ingen af forfatterne synes tynget af den filosofiske tradition, og ingen viser nogen starre fortrolighed med specielt den filosofiske tradition, som Habermas tznker med og imod: Fznomenologien, hermeneutikken og den analytiske filosofi. Kun overfor den kritiske  teori  må Habermas stå skoleret, for den er de fleste af det er Habermas derimod

bogens forfattere tilfzldigvis  udgået fra -ikke.

Ikke mindst på baggrund af det redaktionelle forords påstand om, at Habermas i dag er den tredie vej mellem en museumsprzget  nykonservatisme  og  en  traditionsfornzgtende  radikalisme,  for  hvem »alt  er  nyt«,  er  det  en  stor  mangel,  at  bogen  ganske  enkelt  ikke formår at skabe den afstand til sin genstand, som ville få genstanden til  at fremstå  klart  kontureret.  I det  hele  taget  er  de redaktionelle principper bag bogen svzre at gennemskue.  Som redaktarerne selv bemzrker, består bogen af lange og korte artikler, og det er sandsynligvis  det  eneste  princip,  der  konsekvent  er  blevet  fulgt.  Lzserne advares  mod  artiklen  om  Habermas' zstetik.  Den  er  »kmvende«, siges det.  Nej,  den  er ganske  enkelt  ulzselig  og burde  aldrig vzre bragt. I stedet for en masse kunstfremmed pindehuggeri om forholdet mellem  form  og indhold  i  modernismen  burde  Habermas' zstetik dels vzre fremstillet som det den virkelig er -innovation i Habermas indre teoriudvikling -dels vzre sat ind i en bredere zstetikhistorisk sammenhzng. Det sidste sker også til dels -i indskud'te  bisztninger.

Men  Dorthe Jargensens  artikel er langtfra  den  eneste  ulzselige. Flere  af  de andre virker,som  om  de var  sammenstykket af dårligt oversatte brokker fra Habermas' sidste vzrk. Dette gzlder dog ikke og skiller sig markant ud fra de andre kapitler ved at vzre velformuleret og ved i det mindste indtil flere steder at omtale Habermas' centraIe

Troels Naragers indledning, der har karakter  af et curriculum  vitae projekt: At overvinde bevidsthedsfilosofien.

Artiklen om »Den zldre Frankfurterskole -og Habermas~ benytter det gamle fortzlletekniske kneb med f ~ r s t at lade hovedpersonen trzde ind på scenen hen mod slutningen af stykket. Men den derved opbyggede spznding hos lzseren forlases ikke. Den zldre Frankfurterskole er b r t   fast, men Habermas er ikke nogen acceptabel peripeti for Schanz og Thomsen, til gengzld er han at foretrzkke for de postmoderne, forsikrer de. Mandjzvningen mellem Adorno og Habermas ender iavrigt med  det besynderlige resultat,  at Adorno erklzres for enestående kunstkritiker,  mens  Habermas  kaldes  en  middelmådig zstet med tzt forbindelse til realiteten.

Hvis man som lzser skulle vzre utilfreds med dette bizarre udfald, kan man heldigvis lzse hos Rolf Reitan, at ~Adorno er ... tzttere på virkeligheden end sin rationelt og optimistisk rekonstruerende elev.« Så side  102 er resultatet  stadig uafgjort.  Reitan  indleder  ellers sin artikel om Habermas og psykoanalysen med at udråbe Habermas til verdensmester  i  historiefilosofi,  men  derefter  får  verdensmesteren lzst og påskrevet, fordi han ikke har lzst de samme bager som Reitan -om psykoanalyse! Som om det overhovedet kan vzre en kritik  af Habermas, at Reitan ikke kan bruge ham som projektionsfigur.

Når  man  har  lzst  bogen  igennem,  er  man  indtil  bevidstlashed blevet forsikret om, at Habermas er grundig,  genial,  lzrd, nagtern, standhaftig, bredtfavnende, veloplagt,  imponerende, frygtindgydende. Man ved bare ikke hvorfor. Skamrosen er helt ude af proportioner med  den ofte  nedladende  og arrogante fremstilling  af hans  filosofi. Det  er  en  påklistret  ros  af  den  type,  man  kender  fra  dagbladsanmeldelser, og som gratis og beredvilligt stilles til rådighed for for-

lagsannonceringen.

For  den  der kan  huske  de år,  hvor  Habermas var  en  d0d  hund blandt  marxologer, må det forekomme underligt,  at alt  nu  er ham tilgivet.  Kritikken  af hans  offentlighedsteori, af hans  Marx-laesning (vzrditeorien), af hans teoris forhold  til praksis  osv.  Det  er nu  altsammen glemt.  I hvert fald i denne bog om Habermas.

Lars Dybdahl

Digterens glorie i gadens malstram

Marshall Berman: All  That Is Solid Melts Into Air. The Experience of Modemity, Simon and Schuster, New York, 1982.

I  All  That Is Solid Melts Into A i r peger Marshall Berman på gaden og storbyatmosfzrens  »malstram« som  de former, hvori  det  moderne liv  symbolsk  fortztter  sig,  og  som  de  rumlige  forudsztninger,  der katalyserer  modernitetserfaringen -»the experience  of  modernitye. Bogen har talrige referencer til »modernisme« i  1900-tallets skanlitteratur,  billedkunstneriske  ismer, arkitekturteori,  kulturkritik  m.m., men den eneste fyldige behandling af stof inden for dette århundrede