Den engagerade reportern: Svenska sociala reportage 1910-2010
Forfattere: Rasmus Rønlev
Tidsskrift: journalistica (2025-04-10)

## Den engagerade reportern: Svenska sociala reportage 1910-

## 2010

Af Cecilia Aare. Makadam, 2023. 307 s.

## RASMUS RØNLEV

Syddansk Universitet

Fortællende journalistik udmærker sig ved at skabe indlevelse i de mennesker den fortæller om. Sådan hedder det ofte i håndbøger om fortællende journalistik - forstået bredt som journalistik der anvender  fortællende  virkemidler  til  at  formidle  virkelige  historier  (van Krieken &amp; Sanders, 2021, s. 1404). 'Menneskene behandles som personer i stedet for kilder ', skriver Mikkel Hvid i Fascinerende fortælling (2007,  s.  12);  og  '[i]nsikt  i  andre  menneskers indre liv skaper identifikasjon og innlevelse hos leseren', skriver Linda Dalviken i Fortællende journalistik i Norden (2005, s. 31). For nu bare at tage to markante skandinaviske eksempler. I min egen undervisning hører jeg undertiden mig selv sige noget i stil med at hvor den traditionelle nyhedsjournalistik generaliserer og forfladiger mennesker til cases, nuancerer den fortællende journalistik og favner mennesker i al deres kompleksitet.

Men er det nu også helt så enkelt? Det er det centrale spørgsmål i Cecilia Aares imponerende bog Den engagerade reportern: Svenska sociala reportage 1910-2010 . Undertitlens 'sociala reportage' henviser til reportager der har et socialt, forandringsrettet sigte, og som afspejler et særligt professionelt og undertiden også personligt engagement fra journalisternes side (s. 7 og 91). Gennem en diakron undersøgelse af skrevne reportager gennem 100 år viser Aare hvordan socialt engagerede svenske journalister som Ester Blenda Nordström  (1891-1848),  Ivar  Lo-Johansen  (1901-1990),  Barbro  Alving (1909-1987)  og  Jan  Guillou  (1944-)  med  deres  fortællinger  måske nok er med til at give indblik i 'det levede liv' blandt bondepiger, minearbejdere, sygeplejersker og 'raggare', men samtidig formidler romantiserede  generaliseringer  og  fordomsfulde  stereotyper  der  i hvert fald delvis modarbejder egentlig indlevelse i de pågældende mennesker. Bogen fungerer på den måde som et nuancerende modsvar til den fejende og fejrende påstand om at fortællende journalistik er indlevelsens genre. I forlængelse af dette udfordrer bogen den journalistiske selvopfattelse at journalister der skriver socialt engagerede  reportager,  er  ædle  riddere  der  kæmper  den  gode  sag  for samfundets svage og udsatte og mod politiske og økonomiske magtinstanser (s. 9). Som Aare selv skriver som programerklæring i bogens introduktion: 'Det er dags at nyansere synen på det sociale reportaget som ett tidlöst uttryck för en hängiven reporters osjälviska uppdrag' (s. 10).

Før jeg når til hvordan Aare så gør dét, er det dog nødvendigt med lidt begrebsafklaring: For nogle læsere vil det måske undre at jeg i en anmeldelse af en bog om reportager indleder med at skitsere en udbredt normativ antagelse i håndbøger om fortællende journalistik . Aare anlægger imidlertid en bred forståelse af reportagegenren og definerer reportage som: 'Varje text som har skrivits med ett journalistiskt syfte och som helt eller delvis berättas i en narrativ form med sceniske inslag' (s. 11). Denne forståelse har hun tidligere forklaret og forsvaret i sin - meget anbefalelsesværdige - ph.d.-afhandling Reportaget som berättelse (Aare, 2021, s. 5-11). Personligt er jeg agnostiker på dette punkt så længe man som Aare lægger sine antagelser åbent frem; men det kan være relevant for læsere at vide at Aare med betegnelsen 'reportage' altså ikke begrænser sig til tekster der bygger på journalistens egne observationer, men også inkluderer tekster der bygger på rekonstruktion (ibid., s. 7-9). Hos Aare er reportage  ikke  nødvendigvis  den  'stedets  genre'  (Steensen,  2009) som jeg i hvert fald selv er vant til at tænke på reportage som, men en genrebetegnelse hun - som hun selv skriver i sin afhandling bruger synonymt med betegnelsen 'berättande journalistik' og beslægtede engelske termer som 'literary journalism', 'narrative journalism',  'literary  narrative  journalism',  'creative  non-fiction'  med flere (Aare, 2021, s. 10) - alene mylderet af betegnelser antyder hvor kært et barn der er tale om. Det giver derfor mening at anskue Den engagerade reportern som et bidrag til fortællende journalistik som forskningsfelt.

Det centrale for Aare er at reportager er journalistiske fortællinger. Hoveddelen af bogen består af nærlæsninger af udvalgte reportager med afsæt i narratologisk teori med (medie)retorik i ascendanten. Det sidste, altså det retoriske, er vigtigt fordi Aare i endnu højere grad end hvad tilfældet er i hendes tidligere undersøgelser, er optaget af samspillet mellem tekst og kontekst i den forstand at hun undersøger hvordan de fortællinger hun analyserer, spejler deres samtid,  herunder  herskende  journalistiske  professionsidealer  (s.  8-9). Nøglebegrebet i analyserne er narrativt engagement - et begreb Aare oprindelig har fremsat i sin ph.d.-afhandling - hvilket hun inddeler i henholdsvis narrativ medfølelse (at læsere får sympati med fortællingens karakterer) og narrativ indlevelse (at læsere forstår karaktererne ved at se verden fra deres perspektiv) (s. 24-25). De to ting, medfølelse og indlevelse, spiller sammen, men er ikke betinget af hinanden. Som Aare forklarer, kan en journalistisk fortælling godt skabe indlevelse i eksempelvis en morders perspektiv uden samtidig at skabe medfølelse for vedkommende (s. 25). Omvendt betyder det forhold at en fortælling får læsere til at føle med fortællingens karakterer, ikke nødvendigvis at fortællingen samtidig gør læsere i stand til at leve sig ind i og dermed forstå karaktererne.

De reportager som Aare analyserer, har hun valgt fordi de er skrevet af journalister der, som hun formulerer det, 'har hyllats för at vara engagerade i bemärkelsen hängivna sin reporteruppgift' (s. 9). Hyldesten har manifesteret sig ved at de pågældende journalister og deres  reportager  er  blevet  fremhævet  i  håndbøger,  antologier  og forskning.  Det  betyder,  som  Aare  selv  bemærker,  at  reportagerne ikke nødvendigvis er repræsentative for journalistisk praksis i deres samtid, men de er dog repræsentative for sam- og eftertidens idealforestillinger om god journalistik og må i kraft af at være blevet fremhævet som forbilleder formodes at have øvet særlig indflydelse på praksis (s. 10 og 277-278). Aare har udvalgt syv journalister fordelt på fem perioder: Ester Blenda Nordström og Gustaf Hellström repræsenterer den første periode omkring 1910; Ivar Lo-Johansson repræsenterer den anden periode omkring 1930; Barbro Alving repræsenterer den tredje periode omkring 1950; Jan Guillou repræsenterer den fjerde periode omkring 1970; og Maciej Zaremba og Karen Söderberg repræsenterer den femte og sidste periode omkring 19902000. For hver periode karakteriserer Aare samtidens journalistiske idealrolle, introducerer de(n) journalist(er) hvis reportager hun analyserer,  og  dykker  så  ned  i  et  antal  reportager.  Alt  er  konsekvent struktureret og tydeligt metakommunikeret. Som læser er man aldrig i tvivl om hvor man er, hvor man kommer fra, og hvor man er på vej hen.

I sine analyser undersøger Aare hvordan narrativt engagement i de valgte tekster spiller sammen med journalisternes professionelle engagement uden for teksterne, altså fx det forhold at Ester Blenda Nordström(s samtid) så journalistens rolle som at opsøge miljøer læserne ikke kendte (s. 39), eller at Jan Guillou(s samtid) så journalistens  rolle  som  at  være  et  kritisk  korrektiv  til  samfundets  øvrige magtinstanser (s. 175). På tværs af analyserne viser Aare hvordan en såvel individuel som institutionel hensigt om at forandre verden til det bedre kun delvist realiseres i teksterne særligt på grund af en mangel på narrativ indlevelse - om end det retfærdigvis skal siges at Aare også viser hvordan teksterne samtidig i varierende omfang skaber både medfølelse og indlevelse. Som Aare selv forklarer: 'Spelet och spänningen mellan engagemang och generalisering utgör den röda tråden genom analyserna' (s. 10). Eksempelvis var det Ivar LoJohanssons hensigt at give sine læsere indblik i arbejdernes vilkår rundt om i verden og samtidens forventning at reportager havde et socialt engageret ærinde; men dét modarbejdes i passager af at LoJohansson reducerer de arbejdere han skriver om, til romantiserede arketyper uden navne eller andre særtræk - og i øvrigt generelt beskriver kvinder i seksualiserede vendinger og jøder, kinesere og romaer ('sigøjnere' hos Lo-Johansson) i decideret racistiske termer (s. 102-137).

Som analyserne skrider frem, udpeger Aare løbende ligheder og forskelle  mellem  de  valgte  journalister  og  reportager,  og  på  den måde fremhæver hun delanalysernes indbyrdes sammenhæng og akkumulerede pointer på forbilledlig vis. Dette leder i sidste instans til en overordnet analytisk pointe om at reportagerne afspejler værdier og normer i deres samtid og samtidig er med til at formulere selvsamme værdier og normer (s. 278). Et særligt slående eksempel på det sidste, altså fortællingernes skabende kraft, er Barbro Alvings reportageserie fra Norrland publiceret i 1951. Her er fortællingens helte myndighedspersoner som toldere og sygeplejersker der fungerer som tematiske repræsentanter for et idylliseret 'folkhem', mens landsdelens  indbyggere,  norrlændingene,  undertiden  ender  som fortællingens fremmede der gennem mild ironisk afstandtagen iscenesættes på kanten af selvsamme idealsamfund - tænk engang, her kan bonden finde på at sætte konen for ploven for at skåne hesten, tøhø (s. 147-172). Som journalistiske fortællinger er reportagerne på én gang konstitueret af og konstituerende for den tid de er skrevet i. De er fortællinger til tiden.

I  sine  vurderinger  af  om  reportagerne  skaber  narrativt  engagement, gør Aare sig løbende overvejelser om hvordan teksterne kan tænkes at virke på forskellige publikummer. Hun inddrager i den forbindelse  flere  relevante  publikumsinstanser  såsom  reportagernes samtidige læsere, nutidige læsere og ideallæsere på tværs af tid (s. 32-33). I en analyse af en reportage af Jan Guillou fra 1979 hæfter Aare sig fx ved fortællerens kommentar om at den 14-årige svenske svømmer Lotta Karlsson måske ender som 'en kraftigt kurvig 15åring', og argumenterer for at nutidige læsere nok vil finde kommentaren 'gubbig' (s. 190). Det tror jeg også, men i princippet kan vi ikke vide det uden at inddrage en form for receptionsanalyse, ligesom vi i princippet heller ikke kan vide hvad samtidige læsere har tænkt. Når Aare vurderer at de reportager hun analyserer, i flere tilfælde  modvirker  narrativt  engagement  og  særligt  narrativ  indlevelse, rumsterer spørgsmålet om i hvilket omfang reportagerne måske alligevel har engageret sine samtidige læsere alene i kraft af den gestus der lå i at de pågældende journalister opsøgte ukendte miljøer og anlagde alternative vinkler på verden. At vi ikke kan vide det baseret på tekstanalyse alene, er ikke en udfordring som er unik for Aare og hendes undersøgelse, men  en som alle kvalitative tekstanalytikere, mig selv inklusive, kæmper med. Aare viser i mine øjne en farbar vej ved, når det lader sig gøre, at validere sine vurderinger med henvisning til andre forskeres læsninger af de samme tekster,  fx  Britt  Hulténs.  Men  ud  over  det  lavpraktiske  metodiske spørgsmål om hvordan man bedst vurderer teksters virkning, melder der sig et andet og større spørgsmål: Hvordan skal vi forholde os til at fortidens tekster afspejler andre værdier og normer end vores? I disse år synes det at være et spørgsmål der i stigende grad melder sig ikke blot i journalistik- eller retorikforskning, men i humanistisk forskning mere generelt. Igen synes jeg at Aare viser vejen ved at tage fortidens tekster alvorligt, nærlæse dem omhyggeligt og lægge sine iagttagelser åbent frem så læseren kan gøre sig sine egne konklusioner. Aare er måske nok kritisk over for fortidens journalistik, men hun er i dialog med den. Og som hendes analyser demonstrerer, er der meget at lære af fortidens fortællinger, om journalistisk research og værdien af at forlade sit skrivebord og tale med de mennesker man fortæller om, såvel som om journalistisk fortællekunst og de mange muligheder man har som journalist som henholdsvis fortæller og karakter.

Cecilia Aares bog Den engagerade reportern belyser i mere end én forstand  hvad  menneskers  stemmer  betyder  i  journalistik(forskning):  De  stærke  fortællerstemmer  i  de  journalistiske  fortællinger som Aare undersøger, og som hendes læsninger, trods kritikken, viser stadig fortjener at blive læst. De stemmer som fortællerne i hvert fald har en hensigt om at lade komme til orde. Og så Aares egen letgenkendelige afdæmpede, men autoritative stemme der leder læseren sikkert gennem bogens argument i alt fra pointerede underrubrikker til formfuldendte fodnoter der oser af old school akademisk håndværk. Alt i alt skal der her fra lyde et hurra for en udgivelse der helt i sit analysemateriales ånd tager sig god tid til på kritisk-kærlig vis at rette lyset mod betydningen af menneskestemmen i journalistik i al dens forbilledlighed og fejlbarlighed!

## REFERENCER

- Aare, C. (2021). Reportaget som berättelse: En narratologisk undersökning av reportagegenren . Institutionen för kultur och estetik, Stockholms Universitet.

Aare, C. (2023). Den engagerade reportern: Svenska sociala reportage 1910-2010 . Makadam Förlag.

Dalviken, L. (2005). Fortællende journalistik i Norden . Forlaget Ajour. Hvid, M. (2007). Fascinerende fortælling . 3. udgave. Update.

Steensen, S. (2009). Stedets sjanger. Om moderne

reportasjejournalistikk

. IJ-forlaget.

van Krieken, K., &amp; Sanders, J. (2021). What is narrative journalism? A systematic review and an empirical agenda. Journalism , 22 (6), 1393-1412. https://doi.org/10.1177/1464884919862056

## RASMUS RØNLEV

Lektor Center for Journalistik Syddansk Universitet

roenlev@journalism.sdu.dk