Hvad kommer indvandringen til at betyde for kirkelivet i Danmark?
Forfattere: Mogens S. Mogensen
Tidsskrift: dttk (05-07-2017)

## HVAD KOMMER INDVANDRINGEN TIL AT BETYDE FOR KIRKELIVET I DANMARK?

Konsulent og ekstern lektor, ph.d. Mogens S. Mogensen

## Verdenshistorien er en migrationshistorie

Den migration, som vi i disse år oplever i  Danmark og det øvrige Europa, og som hos mange skaber usikkerhed og frygt, er ikke noget enestående fænomen. Verdenshistorien  kan  på  mange  måde  anskues som en lang migrationshistorie. Europas befolkning stammer oprindeligt fra Asien og  migrerede  til  Europa  i  årtusinderne før Kristi fødsel. I folkevandringstiden fra omkring 200 f.Kr. og fremefter blev Romerriget  oversvømmet  at  forskellige  folkeslag, hvoraf nogle sikkert kom fra det, der i dag er Danmark.

Hopper  vi  helt  frem  til  kolonitiden, så  blev  Columbus' opdagelse af Amerika i  1492  og  Vasco  da  Gamas  opdagelse  af søvejen  til  Indien  i  1498  indledning  til flere hundrede års vestlig ekspansion, til en  kolonisering  af  den  nye  verden.  Mellem 1800 og 1925 migrerede 1/5 af Europas befolkning, især til  Nordamerika, Sydamerika, Australien,  New  Zealand og  Sydafrika.  Og  i  perioden  1850-1913 udvandrede  1/10  af  Danmarks  befolk- ning til Amerika. Migration er altså ikke et  randfænomen  eller  en  undtagelsestilstand  i  verdenshistorien,  men  har  været en af verdenshistoriens drivkræfter.

## Bibelhistorien er en migrationshistorie

Også den bibelske historie er i høj grad en migrationshistorie. Fra første til sidste bog i Bibelen spiller migration en helt central rolle  i  Guds  folks  historie.  Det  begyndte med  uddrivelsen  fra  paradisets  have  og fortsætter med, at Kain, efter mordet på sin  bror,  dømmes  til  at  være  »fredløs  og flygtning på jorden« (1 Mos 4,11). Syndfloden gør Noah og hans slægt til flygtninge. Historien om Babelstårnet handler om migranter, der slår sig ned i Babylon for at skabe sig et navn og etablere et universelt herredømme.  Abrahams  historie  er  en lang  migrationshistorie,  hvor  Gud  leder ham væk fra hans hjemland til det land, som Gud vil give ham og hans efterkommere. Missionsteologen  Andrew  Walls skelner mellem to former for migration i Bibelen, nemlig »punitive migration« (mi- gration som straf), som vi møder den i historien om Adam og Eva, og »redemptive migration« (migration som frelse), som vi møder den hos Abraham og Sara. Israels folk levede i flere hundrede år som flygtninge i  Egypten, indtil  udvandringen og ørkenvandringen, der endte med indvandringen i og erobringen af det forjættede land.  Mange  hundrede  år  senere  ender Israels folk i et eksil i Babylon, inden de under  kong  Kyros  får  lov  at  vende  hjem (Jørgensen 2017, 24-26).

I  Det  Nye Testamente læser vi om, at Maria og Josef måtte flygte med Jesusbarnet til Egypten, fordi kongen stræbte Jesus efter livet. De sidste år i Jesu liv, som de er beskrevet i evangelierne, var også præget af om ikke migration og flugt, så dog en konstant  vandring.  »Ræve  har  huler,  og himlens fugle har reder«, sagde Jesus om sig selv, »men menneskesønnen har ikke et sted at hvile sit hoved« (Luk 9,58). Og Jesu efterfølgere blev også et pilgrimsfolk blandt  folkene;  Peter  taler  om  dem  som »udlændinge og fremmede« (1 Pet 2,11). Forfølgelsen af de første kristne førte til, at de blev spredt og måtte migrere, til Fønikien,  Cypern  og  til  Antiokia,  hvorfra hedningemissionen begyndte.  I  Bibelens sidste  bog  møder  vi  apostlen  Johannes, der  skriver  sin  åbenbaring  i  landflygtighed  i  Lilleasien,  om  at  vende  hjem  fra menneskehedens landflygtighed. Lige siden  er  kristendommen  i  høj  grad  spredt gennem kristnes migration, så man med nogen ret kunne kalde missionshistorien for en migrationshistorie.

## Facts om migration

Hvorfor  migrerer  mennesker  i  dag?  Det gør de stort set af samme årsager, som de altid har gjort, nemlig af nød. Krige, konflikter og forfølgelser sender folk på flugt, ligesom  fattigdom  og  sult  og  naturkatastrofer. Mennesker er altid blevet tiltrukket af steder, hvor der var bedre muligheder for at skaffe sig en tryg fremtid.

I 2015 var 3,3 % af verdens befolkning internationale migranter, det vil sige 244 millioner mennesker. Godt en tredjedel af dem  migrerede  til  Europa,  godt  en  fjerdedel  til  Asien  og  knap  en  fjerdedel  til Nordamerika  (United  Nations  2016,  1). I  de  seneste  årtier  er  antallet  af  migranter  i  Danmark  vokset  markant.  Med  migranter, eller indvandrere, forstås der her mennesker, der  i  længere  tid  lever  uden for det land, hvor de er født.

I  de  seneste  årtier  er  antallet  af  indvandrere  -  og  børn  af  indvandrere  født i  Danmark - vokset markant. I 1980 udgjorde  første-  og  andengenerationsindvandrere  således  kun  3  %  af  befolkningen,  mens  de  i  2017  udgør  12,9  %,  det vil sige, at der i 2017 ud af en befolkning på cirka 5,748 millioner er cirka 742.000 første- og andengenerationsindvandrere. Dette tal vil sandsynligvis stige markant i de kommende år (Dahl 2017, 1-3).

En  del  af  disse  indvandrere  kommer fra vore nabolande, men cirka 2/3 af dem kommer fra ikkevestlige lande. Omkring 41 % skønnes at have kristen baggrund, mens  knap  39  %  skønnes  at  have  muslimsk baggrund. Dertil kommer cirka 6 %, der er buddhister eller hinduer, mens resten tilhører andre religioner eller tilhører kategorien »uoplyst«. Denne udvikling har betydet, at omkring 5 % af befolkningen er kristne med migrantbaggrund, og omkring 4,7 % er muslimer med migrantbaggrund (Dahl 2017, 1-3)

Så  vidt  historien  og  de  aktuelle  tal. Men hvad betyder det, eller hvad kan det komme til at betyde for folkekirken? Det stiller  folkekirken over for en række nye udfordringer, som jeg her kort vil opridse.

## Det nye kulturmøde

Den  evangelisk-lutherske kirke i  Danmark  er  født  i  en  monokulturel  og  monoreligiøs kontekst. Det var situationen i årene efter reformationen i 1536, og det var også situationen, da folkekirken blev grundlovsfæstet i 1849. Indtil for få årtier siden, så var - med få undtagelser - alle omkring folkekirken etniske danskere og kristne - og de allerfleste endda luthersk kristne. Det er i dette mono-farvand, den evangelisk-lutherske kirke har været vant til at navigere, men i de senere år er vi blevet tvunget til at begynde at lære at navigere i et nyt farvand.

I  dag  har  hver  ottende  indbygger  i Danmark  en  etnisk  set  ikkedansk  baggrund,  og  da  de  fleste  i  denne  gruppe har en ikkevestlig baggrund, kommer de med en kulturel baggrund, som er meget forskellig fra vores. Forfatteren Knud Sørensen  har  sagt,  at  »kultur  er  det  fælles underforståede«  (Laneth  2000),  og  derfor bliver vi ofte først opmærksomme på vor egen kultur, når vi møder en fremmed kultur.  Igennem  århundreder  er  kristendommen  blevet  kontekstualiseret  og  inkultureret i dansk kultur i en sådan grad, at mange danskere vil have svært ved at drage en klar skelnen mellem »danskhed« og »kristendom«.

Forholdet mellem evangelium og kultur har været et vigtigt tema i hele kirkens historie, helt fra urkirken. Evangeliet blev først udtrykt i en jødisk kultur, og beretninger  i  Apostlenes  Gerninger  viser,  at formidlingen af evangeliet ind i en græsk kultur ikke var uproblematisk. Hver gang evangeliet i de følgende århundreder har krydset kulturelle grænser, har det været en alvorlig udfordring for kirken. Mødet med andre kulturer i Danmark i dag udfordrer os til igen at gennemtænke forholdet mellem evangelium og kultur og til at forholde os til at det samme evangelium nødvendigvis må tage forskellig form og farve  efter  de  kulturer,  det  »inkarneres« i. Og samtidig bliver vi os - måske pinligt - bevidste om, at vor egen danske kultur igennem århundrederne har gennemgået afgørende  ændringer,  som  også  har  ført til,  at  evangeliet  er  blevet  udfoldet  forskelligt gennem årene, så det, der var en selvfølgelig kristen forståelse eller praksis for 100 år siden, i dag opfattes som noget meget fremmedartet, der ikke ses at have noget at gøre med vor kristne tro i dag.

## Det nye religionsmøde

Sidste  gang,  der  fandt  et  egentligt  religionsmøde sted i  Danmark, var for  over 1000  år  siden,  den  gang  kong  Harald  som  der  står  på  Jellingestenen  -  gjorde danerne kristne. Da foregik der over flere hundrede  år  et  religionsmøde  mellem den gamle ase-tro og den nye Kristus-tro. Siden har der stort set kun været møder mellem  forskellige  udgaver  af  kristendommen, og det kunne da bestemt også

være meget problematisk i sig selv: lutherdom versus katolicisme, folkekirke versus frikirke, indre mission versus grundtvigianisme osv. (Man kunne dog også med en vis ret kalde det møde, som sekulariseringen har ført med sig, mellem kristendom og  ateisme  for  en  slags  religionsmøde). Men  i  dag  oplever  vi  et  meget  markant religionsmøde  mellem  på  den  ene  side kristendom og på den anden side islam, buddhisme, hinduisme, østligt inspireret nyåndelighed mv.

Mens den teologiske diskussion i mange år var en intern kristen diskussion mellem forskellige tolkninger af evangeliet - og en diskussion mellem troende og ikketroende - så bliver vi i disse år udfordret til at tænke teologisk i relation til det, vi tidligere kaldte »fremmede religioner«, som  nu  imidlertid  er  blevet  danske  religioner.  Også  ganske  almindelige  mennesker, der ikke er præster eller teologer, bliver nødt til at forholde sig til de sandhedskrav, som andre religioner stiller, og til de tilværelsesforståelser og praksisser, som vi møder hos for eksempel muslimer og buddhister. Det tvinger os til på en meget  grundlæggende  måde  at  besinde  os på, hvad kristendom egentlig er.

Vi må lære at give plads til ikkekristne religioner, som vi måske ikke synes »hører hjemme« her. Vi må som kristne værne om disse  menneskers  religionsfrihed  ud  fra Jesu ord om, at alt hvad vi vil, at mennesker skal gøre mod os, det samme skal vi gøre mod dem. I det hele taget må vi lære at  omgås mennesker, som er vores medborgere,  naboer,  arbejdskolleger  og  venner, men som har en helt anden tilværelsesforståelse end os, og som har vaner og traditioner  og  moral,  som  er  anderledes end vores. Vi må lære at håndtere tværreligiøse ægteskaber, og hvordan vi tager os af disse mennesker og deres børn. Vi må forholde os til, at religionsmødet også fører til, at mennesker skifter religion.

## Den nye økumeni

Vi har ikke i Danmark tradition for store kristne  trossamfund  uden  for  folkekirken. I modsætning til vore nabolande, der har store kirkesamfund uden for folkekirken, blandt andet som følge af vækkelser, så lykkedes det i Danmark at bevare vækkelserne inden for folkekirken. Vi har i årtier haft meget små frikirker og en katolsk kirke, som vi efterhånden har lært at leve godt  sammen  med  -  blandt  andet  fordi vi alle har den samme danske kulturbaggrund. Men i dag oplever vi, at migranter bringer  kirkesamfund  til  Danmark  fra alle verdenshjørner. Det gælder de gamle kirkesamfund  i  Mellemøsten,  men  det gælder i endnu højere grad de nye kirkesamfund i Afrika og Asien, som repræsenterer den nye kristenhed. I dag lever 2/3 af verdens kristne uden for den gamle kristenhed i Europa og Nordamerika. Disse kristne og deres kirker er typisk mere karismatiske, mere moralsk konservative og har  ofte  en  mere  hierarkisk  ledelsesstil, og så er de langt mere missionerende, end danske kirker.

Alt i alt er der i dag omkring 260 migrantmenigheder, der holder gudstjeneste  på  over  40  sprog  ud  over  landet (Tværkulturelt  Center  2017).  Selvom  de procentuelt  kun  udgør  en  lille  procentdel af de kristne i Danmark, så udgør de en  forholdsvis  stor  procentdel  af  dem, der sidder på kirkebænkene i alle landets kirker søndag formiddag. Tidligere sagde man,  at  kristendommen  var  »den  hvide mands religion«, men i dag er den typiske kristne en afrikansk kvinde, for eksempel fra Nigeria. Og på samme måde vil også billedet  af  kristendommen ændre karakter i Danmark.

Disse nye  migrantkristne  og deres menigheder - hvoraf en hel  del  er  ikkekonfessionelle  -  udgør  en  stor  og  meget påtrængende  økumenisk  udfordring  for folkekirken.  Ser  vi  disse  undertiden  meget fremmedartede kristne - med teologier og traditioner, som vi måske ikke umiddelbart kan genkende - som vores brødre og søstre? Er der plads til dem som medlemmer i vore menigheder, og er vi parate til  at  ændre lidt ved nogle af vore vaner, for at de kan føle sig hjemme? Hvad kan vi  samarbejde  med  migrantmenigheder om? Og hvad kan de gøre for os? Er vi parat til at låne vore lokaler ud til dem, så de får gode rammer om deres gudstjenester? Er vi parat til at besøge hinanden og ind imellem at holde gudstjeneste sammen?

## Den nye mission

Mission - forstået som ydre mission, altså mission blandt ikkekristne - var i over 100 år noget, der foregik langt fra Danmarks kyster, i Afrika og Asien, og det var noget, som særlige missionsselskaber - uden for den officielle folkekirkes rammer - tog sig af. Danske kristne blev uddannet i mission og lærte fremmedes sprog og blev sendt til fjerne lande for at forkynde evangeliet for animister, muslimer, hinduer og buddhister og for at danne kirker der.

I  dag  har  migrationen  bevirket,  at »missionsmarken«  er  kommet  til  Danmark, og »ydre mission« er kommet hjem. Vi  behøver  ikke  rejse  til  Mellemøsten for  at  dele  evangeliet  med  muslimer,  for muslimerne er blevet vore naboer. Vi behøver  ikke  rejse  til  Indien  for  at  besøge et hindutempel, for i dag har vi flere hindutempler her i landet.

Mens mission for år tilbage ikke var et begreb, der var bredt anerkendt i folkekirken, så har det ændret sig de senere år. I kirkeministeriets  betænkning  1477  fra 2006 »Opgaver i sogn, provsti og stift« siges der ligefrem, at: »Folkekirkens mission som kristen kirke er at forkynde Kristus som  hele  verdens  frelser.  […]  [Denne] overordnede opgave danner udgangspunkt  for  de  konkrete  former,  kirkelivet får  i  sogn,  provsti  og  stift.  Alle  konkrete målsætninger må dybeste set tjene denne opgave«  (Kirkeministeriet  2006,  7).  Og for få år siden blev organisationen »Folkekirkens Mission«, der hidtil primært havde været drevet af missionsselskaberne en del af Folkekirkens Mellemkirkelige Råd og finansieret af Fællesfonden.

Når  nu  mission  er  ved  at  blive  anerkendt som en folkekirkelig opgave, så er udfordringen  naturligvis  at  drøfte,  hvad vi  i  folkekirken  forstår  ved  mission,  og her er der heldigvis mange ressourcer at trække  på  i  de  missionsselskaber,  som  i hundrede år eller mere har arbejdet med mission.  Hvilken  missionsteologi  skal  vi tage  udgangspunkt  i?  Hvilke  metaforer for  mission  giver  det  mening  at  bruge? Hvilke konkrete arbejdsformer kan vi anvende i folkekirkens mission blandt muslimer,  hinduer,  buddhister  mv.  Hvordan skal  vi  uddanne  præster  og  andre  medarbejdere i kirken til mission? Og kan vi samarbejde med migrantkristne om mission?

I løbet af de sidste par år er missionsopgaven  blevet  meget  påtrængende  for en lang række folkekirkemenigheder. Over 500 iranere (og andre farsitalende) med  muslimsk  baggrund  har  henvendt sig  til  lokale  folkekirker  og  frikirker  for at blive kristne (Dalsgaard 2017). De har gennemgået  længere  dåbsforberedelseskurser og er blevet døbt. Det rejser så det næste spørgsmål: Hvordan tager vi os af de  mennesker  -  ofte  asylansøgere  eller flygtninge med muslimsk baggrund - som vi  døber?  Hvordan  tager  vi  imod  dem  i vore menigheder - eller hvordan hjælper vi dem til at danne egne menigheder eller fællesskaber, så de kan holde gudstjeneste på deres eget sprog? Og er vi parat til at stå ved deres side og hjælpe dem, hvis de måske bliver chikaneret eller forfulgt?

## Den nye diakoni

Tilstrømningen af migranter fører til nye diakonale udfordringer for kirken. Det er nok især asylansøgere og flygtninge, som har  hjælp  behov,  på  grund  af  de  særligt lave  offentlige  ydelser  til  disse  grupper. Men der er også østeuropæere i Danmark, der har det svært. Et omkvæd i Det Gamle Testamente  minder  os  om  ansvaret  for »den faderløse, enken og den fremmede«, der alle har det til fælles, at de har mistet dem, der skulle beskytte dem.

Kirken må her besinde sig på forståelsen af næstekærlighed - i en politisk situation, hvor der skelnes stærkt mellem »os« (gammeldanskerne) og »de andre«. Vi må

besinde  os  på  forholdet  mellem  diakoni og mission, så vi ikke reducerer diakonien til et middel for forkyndelsen. Vi må overveje, om vi har en rolle som fortalere for de fremmede. Som det heldigvis allerede sker i en række menigheder, må vi hjælpe migranterne  til  at  blive  integreret  i  det danske samfund.

## Den nye kirke

I  år  fejrer  vi  500-året  for  reformationen, der indebar en reformering både af kirkens lære og organisation. Sætningen »ecclesia semper reformanda« (kirken må  altid  reformeres)  gælder  stadigvæk. Vækkelsesbevægelserne i det 19. århundrede var med til at ændre folkekirken på afgørende punkter. Vi fik en udstrakt frihedslovgivning,  der  bevirkede,  at  disse bevægelser  kunne  finde  sig  hjemme  i folkekirken. Måske står vi i en ny forandringsperiode  i  folkekirken.  Vores  kirke er en folkekirke, det vil sige en kirke for det folk, der bor i Danmark. Når nu folkets sammensætning ændres gennem indvandring,  så  må  folkekirken  også  ændre  sig for at give rum for kristne med en anden sproglig og kulturel baggrund.

For mig at se står folkekirken i disse år over for et valg. Skal vi gøre, hvad vi kan, for at åbne op for de migrantkristne, der kommer til  vort  land,  så  de  kan  føle  sig hjemme som en ny del af det danske folk i den danske folkekirke? Det kunne for eksempel ske ved at skabe mulighed for at ansætte migrantkristne som lokalpræster på særlige vilkår for særlige sproggrupper og ved at udvikle en særlig associeringsordning for migrantmenigheder i forhold til folkekirken - og måske ved at åbne op for  dobbelt  medlemskab  (Folkekirkens Mellemkirkelige Råd 2017).

Eller  skal  vi  sige  til  dem:  Kom  som  I er,  men  bliv  hurtigst  muligt  som  os  og overtag  hele  den  folkekirkelige  pakke, som den er, ellers er det bedst, at I danner jeres  egne  kirkesamfund  eller  tilslutter jer frikirker? Hvis vi gør det første, vil vi måske opleve, at disse migrantkristne kan være med til at revitalisere vores folkekirkemenigheder, på samme måde som det skete  med  vækkelsesbevægelserne  i  det 19. århundrede.

## Afslutning

Indvandringen af  både  flygtninge  og  arbejdsmigranter skaber i disse år store forandringer,  som  kan  gøre  os  utrygge,  og utrygheden kan føre til frygt og vrede - og få os til at vende ryggen til den fremmede, der kommer til os. Faren er, at når Jesus siger, »Jeg var fremmed«, så kommer vor eftersætningen måske i praksis til at lyde »og I blev bange for mig«.

Der er brug for en kirkelig modbevægelse til  tidens tendenser, der ofte handler om frygt  for  de  fremmede,  frygt  for  foran-

## Litteratur

Bauman, Zygmunt. 2017. Retrotopia . Cambridge: Polity Press.

Dahl, Bent. 2017 »Indvandrere, flygtninge  og  efterkommere«.  https://www. sameksistens.dk/temaer/religion/ religios-baggrund/  (set  den  5.  maj 2017).

Dalsgaard, Søren. 2017. »Folkekirkens Asylsamarbejde i 2016«. http://www.

dringer, frygt for fremtiden og en længsel efter at vende tilbage til fortidens trygge havn.

Fælles for de fleste af de nye protestpartier  er,  at  disse  partiers  'utopi'  -  for at  bruge  et  udtryk  fra  sociologen  Zygmunt Bauman er en 'retrotopi' (Bauman 2017). Frelsen fra det, der truer, ligger i at vende tilbage til »de gode gamle dage«. Vi  kender  slogans  som  »Take  Britain«, »Make America Great Again« og »Giv os Danmark tilbage«. Men i lyset af bibelhistorien, så kan vi holde fast i, at lige som Gud var med Israels folk midt i alle migrationerne, sådan er Gud også med os i dag. Som kristne er vi ikke kaldet til at længes tilbage  til  en  fortid,  der  aldrig  kommer tilbage, men til at handle ud fra det håb, Gud giver os. Det håb, som er forankret i Jesu opstandelse. Gud kommer os i møde fra fremtiden. Vi drømmer os ikke tilbage til en gylden fortid, men har sat vort håb til det Guds rige, der endnu ikke er brudt helt  igennem,  men  dog  allerede  er  midt iblandt os. Det er netop i den fremmede og som den fremmede, at vi møder Jesus, og når vi tager imod den fremmede, lærer vi måske Jesus at kende på en ny måde.

i nterchurch.dk/om-os/aarsberetning-2016/folkekirkens-asylsamarbejde-2015. (set den 5. maj 2017).

Folkekirkens Mellemkirkelige Råd. 2017. »Foreløbig rapport fra  udvalg  vedrørende  migrantmenigheder  og  folkekirken  med  anbefalinger«.  http:// www.interchurch.dk/aktuelt/nyheder/anbefalinger-vedr-migrantmenigheder. (set den 5. Maj 2017).

Jørgensen,  Knud.  2016.  »Migration  og Mission:  Historiske  og  globale  perspektiver«. I Migration  og mission. Ny Mission 31 , redigeret af Mogens S. Mogensen, 23-33. Dansk Missionsråd: Frederiksberg.

Kirkeministeriet. 2006. Betænkning 1477. Opgaver i sogn, provsti og stift . København: Kirkeministeriet.

Laneth, Pia Fris. 2000. »Kultur er alt det man  ikke  behøver  at  sige«. Information , den 20. januar 2000.

Mogensen, Mogens S. (red.). 2016. Migration og mission. Ny Mission 31 .  Dansk Missionsråd: Frederiksberg.

## Forfatter

Mogens S. Mogensen Intercultural.dk N. J. Holms Park 55 6070 Christiansfeld mogensen@intercultural.dk Tværkulturelt Center. 2017. »Oversigt: Migrantmenigheder i Danmark (2017)«

http://www.tvaerkulturelt-center.dk/index.php/migrantmenigheder/70-migrantmenigheder/kortlaegning/416kortlaegning-oversigt. (set den 5. Maj 2017).

United Nations. 2016. »International Migration  Report  2015«.  http://www. un.org/en/development/desa/population/migration/publications/ migrationreport/docs/MigrationRe-port2015\_Highlights.pdf.  (set  den  5. Maj 2017).