Under overfladen
Forfattere: Maria Fabricius Hansen
Tidsskrift: periskop (2021-12-04)

## Under overfladen

## Skeletfremstillinger fra antikken og middelalderen til Vesalius i 1500-tallet

I  1500-tallets  Europa  fandt  et  gennembrud  sted,  hvad angår systematiske undersøgelser af menneskekroppens indre. Dels blev dissektion i denne periode en almindelig og lovlig praksis, når der vel at mærke var tale om lig af henrettede kriminelle; dels muliggjorde den nyudviklede bogtrykkerkunst  og  grafik,  at  resultaterne  blev  offentliggjort  og  udbredt [1] .  Den  schweiziske  læge  Andreas Vesalius, der udgav sin skelsættende bog med anatomiske studier i 1543, var også den første, der fandt på at samle et menneskeskelet, så det kunne studeres som en rumligt sammenhængende helhed [2] .

I dette essays billedserie sammenligner jeg antikke og middelalderlige fremstillinger af skeletter med Vesalius' fra 1500-tallet for dermed at anskueliggøre den fremvoksende  moderne  videnskabeligheds  møde,  udveksling  og brud med den ældre opfattelse af krop, liv og død. Hvilke implikationer ligger der i det nye, naturalistisk sammenhængende billedsprog i 1500-tallets anatomiske studier?

Fremstillingerne  af  skeletter  viser,  hvor  historiskkulturelt  forankret  vores  kropsopfattelse  er.  Vesalius' nysgerrighed  efter  at  kortlægge  (mands)kroppen  på  en objektiv  måde  hang  sammen  med  et  voksende  fokus på det dennesidige i perioden og med en dertil hørende forståelse  af  mennesket  som  autonomt  individ.  Det  var i  1500-tallet,  at  idéen  om,  at  et  givet  menneske  har  en bestemt 'personlighed', manifesterede sig. Vesalius' anatomiske kortlægninger repræsenterer en tidlig moderne menneskeopfattelse, som efterfølgende videreudvikledes frem  til  1800-tallet.  Men  den  menneskeopfattelse  har  i senmoderne tid - lad os sige fra og med Freud og videre igennem det 20. århundrede frem til i dag - i stigende grad været  omdiskuteret  og  er  ikke  længere  helt  så  entydigt accepteret. Forestillingen om mennesket som en veldefineret personlighed er ikke mindst i de seneste årtier blevet udfordret på en lang række måder. Det gælder spørgsmål om menneskets afgrænsning til omverdenen, det vil sige en ny opmærksomhed på vores både fysiske og psykiske forbindelser til, påvirkning fra og i det hele taget sammenhæng  med  omgivelserne.  Og  det  gælder  den  efterhånden fremherskende skepsis over for forestillinger om, at individet eller personligheden er en klar og ikke mindst statisk  størrelse.  Billedseriens  anskueliggørelse  af,  hvor historisk forankret kropsopfattelsen og billedliggørelsen heraf er, skal bidrage til en perspektivering af disse opgør med modernitetens menneskeforståelse.

Illustrationerne er eksempler på den stilisering i fremstillingen af skeletter og lig, som var karakteristisk for den visuelle  kultur  i  antikkens  og  middelalderens  Europa. Man kan måske undre sig over, hvor upræcise deres forestillinger  om  knoglernes  position,  form  og  indbyrdes ANDREM VESALIE BEVXELLENSIS

HYMANI COR- PORIS

TERIS

07 18 87.

LIBERORVN, SVAQVE

Loore delincanin.

STINENT

OSSIVM CAS

SEDE

PARTIAPI

[1] Andreas Vesalius: Skeletter. Træsnitillustration (udarbejdet af ukendt kunstner) fra De humani corporis fabrica libri septem , Basel 1543, side 164.

[2] Skelet af Jacob Karrer, som i 1543 blev halshugget i Basel på grund af bigami og overfald på den ene af sine koner. Vesalius foretog en dissektion af liget foran et publikum og samlede efterfølgende skelettet til en stående konstruktion. Anatomisches Museum, Basel.

[3] Pompejansk gulvmosaik: Skelet med to vinkrukker. 1. århundrede e.Kr. Museo Archeologico Nazionale di Napoli.

sammenhæng var, hvis man betragter  billederne  ud  fra et nutidigt synspunkt og en moderne viden om anatomi. Men at der ikke var nogen før Vesalius, der havde fundet på at samle et sæt renkogte knogler, som var det et opretstående menneske blot uden kød og hud, tydeliggør, hvilken abstraktion den videnskabelige nysgerrighed efter at få  anskueliggjort  et  'anatomisk  korrekt'  skelet  egentlig er.  Man  har  naturligvis  altid  kunnet  iagttage,  hvordan menneskeskeletter ser ud. Men der er forskel på, hvordan knogler ligger sammensunket i en grav, og hvordan et skelet tager sig ud, når det er opstillet i sin tredimensionale rumlighed, som var det holdt sammen af sener og muskler. Selvom mennesker - i hvert fald frem til moderne tid - har haft konkrete, påtrængende erfaringer med livløse kroppe og skeletter og med den helt særlige resonans eller genkendelseskraft, de vækker i os på grund af vores egen erfaring med den krop, vi lever igennem, har billedliggørelsen af disse erfaringer taget sig forskelligt ud igennem tiden.

I antikkens og middelalderens billedverden er skeletter påfaldende livlige. På en pompejansk gulvmosaik [3] står  et  skelet  fx  med  to  vinkrukker  i  hænderne,  i  overensstemmelse  med  almindelig  praksis  dengang,  at  man medbragte mad og vin, når man besøgte de afdødes grave, og gerne delte måltidet med de bortgangne ved at hælde lidt vin ned til dem. Og i senmiddelalderens billedverden optræder skeletter ofte side om side med mennesker i en memento mori -konfrontation: Skeletterne henvender sig til  de  levende  og  minder dem om, at alle en dag skal dø [4-7] .  At  billederne  har  en  sådan  moraliserende  hensigt var  typisk  for  tiden.  Men  skeletfremstillingerne  vidner derudover om, at man dengang ikke havde faste kategorier for, om noget var levende eller ej. Man satte ikke klare skel, som vi har vænnet os til i moderne tid, mellem liv og død. Det skyldtes blandt meget andet, at det var vanskeligt at afgøre, hvornår en person faktisk var gået bort. Man var  ligeledes  i  tvivl  om,  hvor  længe  sjælen  blev  i  kroppen, efter at hjertet var holdt op med at slå. Sågar de dele af naturen, som man i moderne tid har forstået som livløse, som eksempelvis sten, tilskrev man muligheden for vækst, bevægelse og transformation, i overensstemmelse med en opfattelse af hele kosmos som besjælet af immanente  eller  transcendente  kræfter.  Man  mente  altså,  at det, som vi i moderne tid har defineret som dødt, stadig kunne være levende eller ville kunne live op igen, samtidig med at det, man i og med moderniteten har defineret som levende, potentielt kunne forstene.

[4] De tre døde . Udsnit af illustration fra De Lisle Psalteret, folio 127 r. England (London?), ca. 1308-1340, Arundel MS 83, British Library, London .

[5] De tre døde . Udsnit af illustration af Jean Le Noir, Bonne de Luxembourg Psalteret , folio 322 r, ca. 1348-1349. New York, The Cloisters, Inv. 69. 86.

- &gt;&gt;

[6] Døden ledsager købmand og bankmand, detalje fra Dødedans . Fresko af Janez Iz Kastva, Treenighedskirken, Hrastovlje, Slovenien, 1490.

[7] Dødedans . Træsnit af Michael Wolgemut fra Hartmann Schedels Nürnbergkrønike ( Liber Chronicarum ), 1493.

Vesalius'  anatomistudier  (udarbejdet  af  en  ukendt kunstner)  repræsenterer  i  modsætning  til  de  middelalderlige  skeletfremstillinger  en  hidtil  uset,  objektivanalytisk fremstilling af mennesket fra yderst til inderst. Men  hvor  overbevisende  naturalistiske  og  videnskabeligt eksakte i deres kortlægning af kroppens bestanddele Vesalius' anatomiske figurer end er, udgør de ikke et brat paradigmeskift i retning af en moderne menneskeforståelse. På trods af figurernes gradvis mere og mere afskrællede fremtoning poserer de, som var der tale om statuer fra  antikken,  samtidig  med  at  de  agerer  og  gestikulerer som klassisk-retorisk skolede talere [8-10] . I dén forstand ligger de helt på linje med de teatralske og livlige skeletter  i  middelalderens  billedverden.  Vesalius'  fremstillinger af os, som vi ser ud under overfladen, kan således forstås som en hybrid mellem den gamle middelalderlige forståelse af menneskekroppen - og af liv og død - og af den menneskeforståelse, som var undervejs i og med den tidlige modernitet.

De  diffuse  grænser  mellem  liv  og  død  i  den  antikke og  middelalderlige  billedverden  hænger  mere  overordnet  sammen med en fluktuerende, alkymistisk materialitetsforståelse,  hvor  alt  potentielt  kunne  forvandles  til noget  andet.  Ligesom  man  ikke  satte  klare  skel  mellem liv  og  død,  eller  mellem  det  levende  og  dets  omverden, opererede  man  i  førmoderne  tid  heller  ikke  med  faste, afgrænsede kategoriseringer af materialer. Forestillinger om eksempelvis et entydigt 'mineralrige', der er grundforskelligt fra et plante- eller dyrerige, var den tid fremmed, ligesom også idéen om, at verden består af kemisk klart definerede og uforanderlige grundstoffer, hører den moderne tid til (Freedberg 2002, 71-22, 305-345).

Disse aspekter af modernitetens bestræbelser mod eller trang til - videnskabeligt-entydige kategoriseringer og  systematiseringer  bliver  der  i  disse  år  gjort  op  med. Den optagethed af materialitet, der har gjort sig gældende i  de  seneste  årtier,  både  inden  for  kunsthistoriefaget,  i kunstneriske praksisser og mere generelt i nutidens kultur, handler om en ny opmærksomhed på materialer som alt  andet  end  statiske  bestanddele,  isolerede  fra  deres omgivelser  i  et  'det'  versus  et  'os'.  I  den  forstand  har nutidens  materialeforståelse  en  række  lighedspunkter med den middelalderlige, kendetegnet som den var ved det potentielt foranderlige. Den aktuelle såkaldte nymaterialisme, som udforsker materialers dynamiske udveksling med omverdenen - af materialitetsteoretiker Timothy Morton (2010, 29-30) betegnet ved begrebet mesh - er en af mange manifestationer af opgøret med modernitetens individbegreb. Det handler i kunstens verden blandt andet om håndteringen af materialer og de konsekvenser, DE MYMANI CORPORIS FABRICA LIBER IT.

DE NYMANI CORPOZIS

HEMANI

COR-

COMPACTO

LIDER T.

DE HVHANT

CORPORIS FABRICA LIBER 1

PORIS OSSIM

som valget og anvendelsen af materialer har for værket; og det bygger på en forståelse af materialer (herunder vores egne kroppe) som alt andet end konstante, statiske størrelser,  der  meningsfuldt  ville  kunne  adskilles  fra  deres omgivelser; snarere er materialer og omgivelser i vedvarende interaktion, eller endda i intra-aktion , for at bruge materialitetsteoretiker Karen Barads (2007, 141) begreb, der skal tydeliggøre, at der ikke er tale om en udveksling mellem isolerede, autonome enheder, men om en grænseløs indbyrdes forbundethed. Ligesom billedserien her skal vise, at fremstillinger af kroppen både er betinget af og  betinger  en  periodes  menneskeforståelse,  indebærer den også, at krops- og menneskeforståelse hænger sammen med forestillinger om materialers væren i verden. Vi er på godt og ondt på vej væk fra den tro på indre sammenhæng  og  veldefineret  afgrænsning,  som  Vesalius'  fremstillinger implicerer. Vi står midt i et brud med det, som vi hidtil har taget for givet som logisk og rationelt, og er undervejs mod andre former for forbindelser og udvekslinger, hvor de gamle (det vil sige moderne) skel mellem menneske og omverden ikke længere giver mening.

CORPORIS

POSTERIORZ

HVMANI

PACIE PROPOSITA

[8-10] Andreas Vesalius: Skeletter. Træsnitillustrationer (udarbejdet af ukendt kunstner) fra De humani corporis fabrica libri septem , Basel 1543.

OSSA

## Litteratur

- Ariès, Philippe. 1977. L'homme devant la mort . Paris: Editions du Seuil.
- Barad, Karen. 2007. Meeting the Universe Halfway: Quantum Physics and the Entanglement of Matter and Meaning . Durham: Duke University Press.
- Bencard, Adam. 2001. 'Nosce te ipsum: Körperwelten og den guddommelige krop'. Passepartout 18, 9. årgang: 39-56.
- Binski, Paul. 1996. Medieval Death: Ritual and Representation . London: British Museum Press.
- Freedberg, David. 2002. The Eye of the Lynx: Galileo, His Friends, and the Beginnings of Modern Natural History . Chicago: The University of Chicago Press.
- Hartnell, Jack. 2018. Medieval Bodies: Life, Death and Art in the Middle Ages . London: Profile Books.
- Lo Presti, Roberto. 2018. 'Représenter et Conceptualiser le Corps entre Médicine et Anthropologie Philosophique: Racines, Genèse et Transformations de la Fabrica Corporis Vésalienne'. I Towards the Authority of Vesalius: Studies on Medicine and the Human Body from Antiquity to the Renaissance and Beyond , redigeret af Erika Gielen og Michèle Goyens, 157-193. Turnhout: Brepols.
- Morton, Timothy. 2010. The Ecological Thought . Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press.
- Park, Katharine. 1995. 'The Life of the Corpse: Division and Dissection in Late Medieval Europe.' Journal of the History of Medicine and Allied Sciences 50, no. 1: 111-132.
- Park, Katharine &amp; Lorraine Daston (red.). 2006. Early Modern Science ( The Cambridge History of Science , Vol. 3). Cambridge: Cambridge University Press.
- Rifkin, Benjamin A. et al. 2006. Human Anatomy: Depicting the Body from the Renaissance to Today . London: Thames and Hudson.
- Schulz, Bernard. 1985. Art and Anatomy in Renaissance Italy . Ann Arbor: UMI Research Press.
- Vesalius, Andreas. 1543. De humani corporis fabrica libri septem . Basel: Johannes Oporinus.
- Westerhof, Danielle. 2008. Death and the Noble Body in Medieval England . Woodbridge: The Boydell Press.