Offentlighedens implosion. Swift og satiren
Forfattere: Claus Bratt Østergaaard
Tidsskrift: kok (2005-05-02)

## Anmeldelser

Claus Bratt Østergaard

## Offentlighedens implosion. Swift og satiren

Tue  Andersen  Nexø: Jonathan  Swift, satiren og det trykte ord, Odense 2004 (Syddansk Universitetsforlag).

Jonathan Swift (1667-1745) huskes især for Gullivers  Travels ,  oversat  til  alverdens sprog, kendt af hvert et barn, om noget et kanonisk værk. Karakteristisk nok er det imidlertid børnenes kanon, værket indgår i -hvilket i næste omgang må betyde, at det også (selv af voksne)  læses  barnligt,  dvs.  en  større eller  mindre  del  af  bogens  betydning fortoldes  på  turen  ned  i  barnekammeret.  Swifts  øvrige  arbejder  er  derimod  stort  set  ukendte  uden  for  de engelsksprogede  lande  og  Akademia.  I Gullivers lange skygge gemmer sig ikke desto mindre meget andet: et forfatterskab, der er omfattende og ikke ganske ligetil. Det er en del af dette andet stof, Tue Andersen Nexø tager fat på. Hans bog rummer udover en analyse af to af Swifts værker, A Tale of a Tub og The Bickerstaff Papers , et opgør med Habermas' offentlighedsmodel, en generel diskussion af trykpressens karakter samt en vurdering af  den betydning,  det  trykte  ords  frigivelse  i 1695  fik  for  Swifts  værk  og  virke.  Jeg skal i denne anmeldelse primært diskutere Nexøs kritik af Habermas og hans diskussion  af  den  offentlighed,  Swift indskrev sig i. Men først et par politiskhistoriske betragtninger.

Forhåndscensuren  var  blevet  genindført i 1662, dvs. et par år efter Cromwells død, afslutningen på den puritanske revolution og monarkiets restaurering  i  skikkelse  af  skabskatolikken Charles II. Det betød business as usual, hvilket i den givne situation desuden  blev  parret  med  et  (forståeligt) ønske om national enhed oven på  borgerkrigens  rædsler  (Parlamentet  bønfaldt på sine knæ Charles om tilgivelse, og kongen arbejdede storsindet for forsoning.) Denne vilje  til  national  enhed blev  dog  snart  slidt  ned,  og  magten fordelte sig med tiden på et stadig mindre  angergivent Parlament  (bastion for oligarkiske  whigger)  eller  samlede  sig med  forskellig  styrkegrad  om  kongen, kansleren og et royalt parti (toryerne) samt  spredtes  på  et  væld  af  større  og mindre intrigerende kliker.  Modsætningerne skærpedes frem mod Charles' død (1685) og indsættelsen af hans bror James  II,  der  var  erklæret  katolik  og dermed repræsenterede en trussel mod den politiske konsensus, der ikke var til at  misforstå.  Det  politiske  billede  var dog ofte flertydigt og alliancer og standpunkter gik på kryds og tværs. Eksempelvis  var  Charles  og  James  ikke  blot autokrater,  men  kæmpede  (ud  fra  forskellige motiver) for udvidet trosfrihed. Efter tre år ved magten blev James afsat ved  et  kup  i  den  såkaldte Glorious Revolution (1688), som Nexø forsigtigt karakteriserer  som en konstitutionel befæstelse  af  »overgangen  fra  suveræn kongemagt  til  (en  form  for)  folkesuverænitet,« (p. 22). I realiteten gennemlevede  England  en  fornyet  turbulent periode med udrensninger, angiveri, frit fabrikerede anklager, pøbelvælde, skue- processer  og  standretter,  der  i  henseende til vilkårlig retshåndhævelse rummede et forvarsel en miniature om den franske revolution.

Også efter kuppet var det politiske klima betændt internt (en ny borgerkrig var  ikke  kun  en  almindeligt  udbredt frygt,  men  en  reel  mulighed)  og  konfliktfyldt udadtil (fra 1703, under whigdominans,  bl.a.  krig  med  det  katolske Frankrig).  Men  med  det  nye  århundrede etableredes alt andet lige et stadig stabilere  centrum  omkring  den  anglikanske kirke og en protestantisk kongemagt, der trak i samme retning. Striden mellem whigger og toryer udkæmpedes med mere civile midler under William &amp; Mary, Anne og George I og lagde en grund  i  offentligheden  for  den  postrevolutionære politiske parlamentarisme,  det  borgerlige  samfund  og  den merkantile  succeshistorie  (alle  miserer ufortalt), der kom til at dominere livet i England i de næste århundreder.

Det  er  således  almindeligt  antaget, at  der fra cirka 1700 indtraf et epokalt skift (som Nexø også omtaler) som følge af en rekonstruktion af Englands sociale og politiske liv. Spillets aktører delte sig stadig efter religiøse brudlinjer (vi befinder  os  i  tiden  umiddelbart  inden opkomsten af den politiske økonomi og den sociale diskurs med dertil hørende aktørgrupper) - nu i en slags firstrenget model: først og fremmest de (skiftevis) magtbesiddende whigger og toryer, der nok bekrigede hinanden, men  hvor begge parter (so oder so) sluttede op om den  anglikanske  kirke  (hvis  nærmere forhold til de øvrige trosretninger, man derpå  stredes  om);  desuden  de  overvågede og undertrykte grupper: ved den ene  pol  katolikkerne  og  ved  den  modsatte de lavkirkelige dissenters: presby- terianere, kvækere plus et utal millenaristiske, fundamentalistiske eller på anden måde potentielt blodtørstige retninger.

Trykkefriheden udløste, da den indtraf  i  1695,  en  bølge  af  politiske pamfletter, traktater, breve og fiktioner af  enhver  art,  der  på  en  gang  spejlede det  offentlige  liv,  der  opstod  som  en effekt af  alle interessemodsætningerne, og intervenerede i det. Det forekommer dermed  uden  videre  rimeligt  at  se  de nye  civile  klassers  politiske  dominans og den relativt midtsøgende politik som forbundne kar: i stedet for at føre krig hudflettede og latterliggjorde man  sine modstandere, skændtes, satiriserede, bagtalte (eller, i afklarede øjeblikke, argumenterede) med dem, samt betjente sig af diverse civile magtmidler i en stat, der i udpræget grad stadig var underlagt  en  vilkårlig retsorden  (fra bestikkelse, angiveri og rygtespredning til  fængsling  af  politiske  modstandere mv.) - kort sagt: man (re)konstituerede (so oder so) et semi-offentligt eller præoffentligt rum for en (fremtidig) borgerlig diskurs, hvor det  især  (om  end ingenlunde  kun)  var  verbalt,  man  tog livet af sine fjender.

Det er inden for denne, relativt set, fredfyldte ramme,  Jürgen  Habermas udvikler sin tese om  det  borgerlige ræsonnement (en historisk nyhed, ifølge  Habermas)  i  sin  bog Strukturwandel der Öffentlichkeit . I  Nexøs opsummering  lyder  tesen:  »Hvor  magten  i  den  repræsentative  offentlighed forbinder sig med stand og rang, således at  et  udsagns  vægt  afhænger  af,  hvorvidt  det  siges  af  en  konge,  en  adelsmand,  en  borger  eller  en  bonde,  så afgøres beslutningerne i den borgerlige offentlighed på baggrund af det fornuf- tige  argument .  Her  tager  man  hensyn til, hvad der siges, ikke hvem der siger det ...«  (p.  24).  Ifølge  Habermas er der tale om en humanitet i det offentlige liv, som har sit udspring i intimsfæren, og som derfra flyder over i det politiske og religiøse  liv  (to  aspekter  af  offentligheden, der stadig  er filtret  uløseligt sammen)  og  generaliseres  som  den  ene borgers anerkendelse af den anden. Hverdagslivet  raffineres,  kultiveres  og sensibiliseres,  og  der  opstår  en  diskussion  (dermed  også  en  refleksion),  der ikke (eller ikke primært) er interessebestemt eller ideologisk indkapslet, men i klar tale fastlagt i henhold til en fundamental gensidig respekt for modpartens anderledeshed  og  det  fælles  udgangspunkt  i  almene  kriterier  og  regler  for det sociale  rum, som  anerkendelsen udfoldes i - en kultur, der reguleres af det  borgerlige  ræsonnement  (der  ikke mindst  kommer  til  udtryk  i  pressen; Habermas'  yndlingseksempler  er The Tatler og The Spectator ).

Habermas'  bog  er  i  dag  fyrre  år gammel,  og  selv  om  mange  har  taget synspunktet  til  sig,  er  det  i  stigende grad  for  at  kritisere  det  (især  engelsksprogede historikere), som Nexø bemærker. Også han har problemer med Habermas'  analyse:  de  forskellige elementer i  udviklingen  af  den borgerlige offentlighed antages af Habermas at finde  sted  som  én  sammenhængende historisk begivenhed fra ca. 1700; men »dermed får aspekterne en epokal samhørighed, der ikke er belæg for ... Groft sagt må opkomsten af en politisk debatterende  offentlighed  af  privatpersoner tilbagedateres  til  tiden  omkring  den engelske  borgerkrig;  en  borgerlig  litterær  offentlighed  ...  opstår  derimod først i de første årtier af 1700-tallet, og vinder  først  egentlig  hævd  i  midten  af århundredet« (p. 27-28). Det første problem  med  modellen  er,  at  den  for  at hænge sammen som model for en historisk begivenhed miskender (eller er uopmærksom på) betydningen af  trykpressens tidlige udbredelse for den sociale  (offentlige)  diskurs.  Således  ser Habermas  ikke,  at  1600-tallets  mange pamfletter og skillingsviser faktisk lever op til idealet om rationel debat og saglig nyhedsdækning. Nexø nævner, at oplaget  af  almanakker  eksempelvis  var  på cirka 300.000 om året i England (trykkeforholdene  vies  følgerigtigt  et  oplysende kapitel i bogen.) »Betydelige dele af  den  samlede  befolkning  kunne  på samme tidspunkt  læse  trykte  skrifter,« meddeler  han  (p.  28).  Synspunktet  er ikke uden videre uproblematisk, og jeg vender  tilbage til det sidst  i  denne anmeldelse.

Habermas foretager ifølge Nexø endnu  en  temporal  deplacering,  idet han som nævnt antager, at det offentlige ræsonnement  har  sin  oprindelse  i  den sensibilisering  og  dannelse  af  karakter og  adfærd,  som  fremelskes  i  familien. Den  potenserede  humanitet  er altså årsag  til  ræsonnementet  som  virkning. Men  intimsfærens  dannelse  slår  ifølge Nexø  ikke  historisk  igennem  før  på  et senere tidspunkt (nemlig i den efterfølgende befæstede borgerkultur (som bl.a.  romanforfattere  som  Richardson og  Fielding skildrer).  Således anfægter Nexø  udover  modellens temporalitet også dens kausalitet. Det betyder ifølge Nexø ikke, at der ikke er årsag og virkning  på  spil  mellem  indre  dannelse  og ydre  fornuft,  blot  optræder  faktorerne ikke  i  skikkelse  af  den  velafgrænsede begivenhed, der fremgår af Habermas. I stedet  graver  samhørigheden  mellem indre sensibilitet og ydre ræsonnement sig i første omgang ned i en slidsom og slumrende  eksistensmodus,  som  Nexø omtaler  som  »et  omfattende  kulturelt arbejde« (p 37). Nærmere bestemt skulle  dannelseskulturen  først  gradvis uddestilleres af  det  kaotiske felt  for produktion, cirkulation og konsumtion af tekster, der gjorde sig  gældende netop  i  den  periode,  hvor  Habermas fejlagtigt ser modellens  etablering  Swifts periode. Modellens elementer etablerer  således  ikke  den  indbyrdes påvirkning, Habermas antager. Dermed er  der  ikke  tale  om  en  model  for  en historisk begivenhed, men en konstruktion,  der  sammenbunker elementer fra forskellige tider og sammenhænge.

Det politiske ræsonnement, der faktisk forekommer i midten af 1600-talet miskendes således ifølge Nexø af Habermas; samtidig er det påståede ræsonnement i begyndelsen af 1700-tallet  reelt ikke-eksisterende. Her, i begyndelsen af 1700-tallet,  fandtes  nemlig  ingen  juridisk  eller  anden  regulering  af  produktion, distribution eller copyright af det trykte ord (p. 33), der kunne sikre teksternes  identitet  og  troværdighed.  Ej heller  fandtes  nogen  alment  evaluerende instanser. Uden sikre kriterier var der  heller  ingen  en  kritisk  bevidsthed eller offentligt artikuleret refleksion. Det  skrevne  ord  var  offentligt,  men uigennemsigtigt,  idet »konsekvensen af den  manglende  institutionelle  regulering var, at ingen af de tegn, samtidens læsere skulle orientere sig efter, var helt troværdige. Selvom genremarkører, udgivernavne og titler havde en vis stabilitet, var de i bund og grund flydende tegn,  der  udmærket  kunne  approprieres,  parodieres  og  tildækkes  af  den enkelte  udgivelse.  Alt  kunne  manipul- eres ...« (p. 34). Man publicerede på livet løs,  men det fandt sted i et imploderet rum.  Hensigten  var  hverken  litterær, politisk eller social, men (grosso modo) kommerciel og gik efter en slags ultrapragmatisk motiveret skandaløs effekt Grub Street.

Problemet  med  Habermas' analyse er ifølge Nexø ikke primært modellens idealtypiske beskrivelse af de historiske omstændigheder  (den  manglende  konkretisering, som historikere altid fornøjer sig med at pege på), men dens principielle  fejltolkning  af  dem.  Den kommunikative offentlighed var hverken transparent for producent eller konsument. I stedet for  Habermas' ræsonnerende debattør ser Nexø »mudderkastende marionetdukker, der nogle gange lignede  deres  førere,  men  andre gange ikke gjorde det, og hvis udseende og  standpunkter  blev  approprieret  og manipuleret af kendte og ukendte kræfter  i  det  symbolske  rum«  (p.  36). Eller  med  Swifts  egne  velvalgte  ord: »Falsehood flies, and Truth comes limping after it; so that when Men come to be undeceived, it is too Late, the Jest is over,  and  the Table  has had  its  effect.« Teksterne  boltrede  sig  i  et  diskursivt anarki: »paratekstuelle iscenesættelser manipulationen af forfatternavn, udgiver,  genredefinerende  tegn  og  så videre.« Ikke mærkeligt, derfor, at dette ræsonnementsfrie produktionsrum medfører »et væld af blinde punkter for nutidige fortolkere« (p. 41).

I  den  forliste  offentlighedsmodels sted hersker  en tilstand,  som  Nexø betegner som »en diskursetisk mangel.« Spørgsmålet lyder derpå: Hvorledes skriver man, når skriftens regler  enten er  trådt  ud  af  kraft  eller  endnu  ikke gælder, dvs. i et rum struktureret af en mangel? Et sted, hvor noget skulle være, er intet, hvilket derpå rejser spørgsmålet om, hvordan »intet« er - og hvor, så vidt jeg forstår, Nexø giver følgende Freud-klingende svar: Hvor intet er, er satiren.

Men  hvad  er  satire?  I  denne  sammenhæng kan vi tale om to typer. Den første type vækker i sin moderate form latter (som hos Horats), mens den i sin mere  bidske  udgave  latterliggør  nogen eller  noget  gennem  destruktion  af  det og  af  dem  (som  hos  Juvenal).  Pope, Steele  og  Addison  følger  denne  form, undertiden ledsaget  af  Swift,  dog  altid med  en  skærpet  og  uforsonlig  tone. Denne  første  type  satire  så  samtiden som  normativ,  dvs.  den  arbejder  med ekstra-satirisk  moralsk  sikkerhedsnet. Det drejede sig, med Drydens ord, om »the scourging of vice and the exhortation  of  virtue,«  og  i  Samuel  Johnsons formulering er satiren »a poem in which wickedness or folly is censured« - for nu blot  at  vælge  to  formuleringer  af  et synspunkt, som for samtiden var en truisme. Swift, på sin side, formulerer sig mere  juvenalsk,  når  han  om  satiren siger,  at  den  »is  a  sort  of  glass  wherin beholders  do  generally  discover  everybody's face but their own, which is the chief reason for that kind of reception it meets in the world, and that so very few are offended with it.« Men også i denne aforisme aner man en løftet pegefinger. Dryden,  Addison,  Steele  og  Pope  (og altså også lejlighedsvis Swift) o.a. sliber deres  vid  skarpt  på  verdens  dårskab som udtryk for en æstetisk og moralsk normopretholdelse, der i sidste instans medvirker  til  den  indre  og  ydre  forfinelse, der (på et givet tidspunkt) lader Habermas  materialisere  sig  i  historisk tid  -  nemlig,  ifølge  Nexø,  gennem  en kultivering  af  det  skriftsproglige  kaos, som Swift udlader sit talent i, dvs. i den anden  type  satire,  der  arbejder  uden sikkerhedsnet.

Nexø  diskuterer  først A Tale  of  a Tub og  derpå The  Bickerstaff  Papers som billede på denne type (og jeg skal afslutningsvis  omtale  hans  analyse  af det første af disse værker). A Tale of a Tub er  umiddelbart  et  uhyre  forviklet spil mellem fiktivitet og fakticitet. Nærmere bestemt vises det, hvorledes førstnævnte  kategori  fortærer  sidstnævnte ned  til  sidste  punktum.  Værket  fremtræder  som  en  flerfold  af  tekstlag  og læsepositioner  bygget  ind  i  hinanden  i en relativitet, hvor alt er inkluderet, og intet  og  ingen  undslipper.  Grundlæggende  drejer  det  sig  dermed  også  om tekstens (manglende) troværdighed (dvs. det implicitte kontraktforhold mellem forfatter og læser om, at teksten er  forståelig,  og  at  læsningen  giver  et mindsteudbytte).  Læseren  fodres  ganske  vist  med  den  type  paratekstuelle tegn (referencer, signaturer, forord, diverse  fortolkningsnøgler),  der  traditionelt  forsikrer  om  kontraktens  gyldighed, men ingen tekstinstans i A Tale of A Tub hæfter for dem, dvs. de er blot lige så mange falske spor, der er lagt ud. Et  givet  læsested  lanceres,  hvorpå  det gøres  usikkert.  Insisterer  læseren  på kontrakten,  bliver  han  så  meget  mere effektivt  trukket  ind  i  værkets  pseudoreferentialitet. Kort sagt, A Tale of a Tub demonstrerer,  at  kontrakten  ikke er en kontrakt. Hele denne maskepi er yderligere forstærket af et utydeligt forhold mellem på den ene side en hovedfortælling - der (på et vist niveau) er en klar allegorisk beretning om tre brødre, der hver for sig repræsenterer  den katolske kirke (Peter), den anglikanske

(Martin) og den lavkirkelige  retning (Jack) (satire af type et, om man vil) - og på  den  anden  side  en  cirka  dobbelt  så omfangsrig (dermed malproportioneret)  række  indbyrdes  divergerende digressioner,  hvor  en  pseudo-forfatter (en Grub Street hack) afprøver en række synspunkter på  lærdom  og  religion, der gradbøjes efter en inkonsekvent skala for det groteske eller ironiske, og som har et løst, og dermed løsagtigt  og  dementerende,  forhold  til allegorien.

Spørgsmålet er nu, hvordan læseren overhovedet skal orientere sig, hvis han først er kommet ud i denne sump. Eller helt  elementært:  hvad  er  meningen? Søger man fast grund under fødderne, kan det meget snart gå en, som det gik en  virkelig  læser,  William  Wotton,  der detaljeret påpegede, at A Tale of a Tub var  en  anklage  mod  religion,  lærdom, flid og almindelig ærlighed, hvorpå Swift indlemmede hans kommentarer i den efterfølgende (femte) udgave af bogen for at afsløre, at Wottons pedantisk nøjagtige læsning af tekstens angivelser ingen  vegne  førte  hen  eller måske for at demonstrere, at den førte ham direkte ind  i  teksten  selv  og  dermed for  anden  gang  ekspederede  ham en tur ud i kviksandet.

Denne retoriske og retorikopløsende parade af løst sammenhængende teksttegn  har  traditionelt  optaget  kritikken  af  værket.  Nexø,  på  sin  side, interesserer sig først og fremmest for A Tale of a Tub som et frontalangreb på det trykte ord, dvs. som en replik til det sammenbrudte kommunikationsrum. For Swift er det ikke blot, som hos Juvenal,  et  spørgsmål  om  at  destruere  tekstens emne gennem latterliggørelse, mens teksten selv forbliver uantastet. I

stedet  lader  han  teksten  udvirke  sin egen destruktion - og dermed, mirabile dictu , etablere et mimetisk spejlforhold til det fravær, der hersker over den som over alle  andre  tekster  i  det  imploderede kommunikationsrum. Uanset hvad man  i den  skrevne (politiske, religiøse,  videnskabelige)  offentlighed måtte  påstå,  er  det  utroværdigt.  Og fordi  utroværdigheden  er  fuldstændig, invaderer den  principielt  en  hvilken som  helst  tekst,  der  cirkulerer  i  kommunikationsrummet, alle eventuelt gode hensigter til trods.

Og altså er A Tale of a Tub egentlig alle teksters loyale repræsentant. Forstår jeg Nexø ret, mener han, at der nu over kommunikationssumpen i dette værk præsiderer en ulegemlig,  men implicit normgivende tekstinstans. I givet  fald  realiseres  denne  instans  ved, at  teksten selv  gennemlever den skriftsproglige institutions pompøse, utilregnelige og fundamentalt perverse vilkår. Derved bliver den allegorisk, og dermed også  moralsk.  Denne  implicitte  moral er tekstens sandhed: det sted, hvor den undslipper  den  altfortærende  ødelæggelse,  som  den  samtidig  demonstrerer. A Tale of a Tub overtrumfer i sin universelle relativitet spørgsmålet om værkets  verificerbarhed  i  et  ekstratekstligt univers  -  for  teksten  er  den  absolutte satire, og som sådan er satiren sandere end sandheden som reference.

Jonathan Swift, satiren og det trykte  ord er  på  sine  lidt  over  et  hundrede  sider  en  tæt  argumenteret  og stofmættet  fremstilling  af  Swifts  satire og forholdet til den skriftlige offentlighed. Nexø præsenterer et stof, der herhjemme i realiteten er ukendt. Bogen er velskrevet og baseret på troværdige kriterier. Læseren belemres ikke  med deskriptivt  fyld  og  udsættes  ikke  for svigtende  ræsonnement.  Bogens  toleddede  greb  -  offentlighedens  såvel  som offentlighedsmodellens utilstrækkelighed  og  Swifts  idiosynkratiske  udformning  af  satiren  -  er  fremstillet  uhyre overbevisende.

Min  eneste  indvending  er,  at  den type politisk offentlighed, Nexø hævder som realitet i tiden omkring den engelske borgerkrig, og som Habermas angiveligt ikke har blik for, i Nexøs fremstilling kun efterlader et  uhyre spinkelt  indtryk  af  at  være  ræsonnerende  (og  det  var  jo  netop  en  pointe). Nexø  henviser til engelsk forskning (bl.a. David Zaret: The Origins of Democratic Culture),  der  skulle  godtgøre eksistensen af en anden type offentlighed  end  Habermas'  repræsentative (hvilket for så vidt ikke er mærkeligt under det puritanske oprør). Denne debat  vedrører  også religiøst-teologiske problemkomplekser, siger Nexø og præciserer, at religion og politik kun dårligt kan adskilles i 1600-tallets og 1700-tallet England (p. 28-29). Og det er ganske vist. Men her er der for mig at se et problem.  For  hvordan  kan  noget  være  et ræsonnement, hvis det formuleres i religiøse vendinger? Så længe man argumenterer religiøst, ræsonnerer man ikke,  vil  jeg  mene.  I  stedet  agiterer man, og man bliver et bytte for egne og andres fantasmer, der forhindrer, at man  tænker  sig  om.  Det  er  med  god grund, at oplysningstanken ikke mindst er  en  tanke,  der  nedbryder  religiøse forestillinger.  Man  kunne  nu indvende, at  religion  blot  var  noget  ydre, en klædedragt for en politisk fornuft,  der gemte  sig  bag  tøjet.  Men  hvordan  kan man tale fornuftigt om noget i en ufornuftig  sprogdragt?  Man  kan  argumen- tere rationelt for et trossamfunds rettigheder,  men  man  kan  ikke  argumentere i kraft af  troen.  Og hvis ikke, hvad er da på spil? Jeg lader spørgsmålet stå - ledsaget af min i øvrigt uforbeholdne anbefaling af Nexøs bog.

## Peter Stein Larsen

## Poststrukturalistisk litteratur

Lars Bukdahl: Generationsmaskinen. Dansk litteratur  som yngst  1990-2004 , Kbh. 2005 (Borgens Forlag).

Lars Bukdahls Generationsmaskinen er det  hidtil  mest  omfattende  bud  på  en karakteristik af - med Bukdahls udtryk -dansk litteratur som yngst 1990-2004 . Værket har to teser, som ganske vist på typisk bukdahlsk vis vendes på hovedet, anfægtes, parodieres og erstattes af nye betragtninger  i den 544  sider lange fremstilling, men som alligevel fra start til slut udgør pejlemærker.

Den første tese består i, at dansk litteratur - i pagt med, hvad Poul Borum var  fortaler  for  i  bl.a.  »De  tre  punkterede cykler« (1979) og »Halvfemsernes litteratur?«  (1990) -  kan  karakteriseres ud fra  et  generationsbegreb,  hvor  man typisk ser et gennembrud for et par nye digtergenerationer pr. årti, og man efter denne logik bør operere med 1996 som et afgørende  år,  der  adskiller  to  litterære generationer. De to generationer benævnes  henholdsvis  »den  regelrette halvfemsergeneration« (1990-96) og »den kaotiske degeneration« (19962004).  Hvor  digterne  i den første periode skriver værker, der »søger at afgrænse  sig  køligt  og  monologisk«,  er