Den postmoderne mediepopulisme
Forfattere: Ib Bondebjerg
Tidsskrift: kok (1988-09-05)

I b  Bondebjerg

## Den postmoderne mediepopulisme

Om dannelsesrejser og dialektik

I  indledningen  til  sin  polemik,  »Oplysningens skizofreni?«  (K&amp;K nr.6l),mod min artikel »Det amerikanske aje. Om tv og den amerikanske  kulturs  sjzl.«  (K&amp;K nr.57)  tager  Kim  Schr~der (KS) udgangspunkt  i  de  mange  (venstre)  intellektuelle  dannelsesrejser  til USA i disse år. Det fremgår både direkte og indirekte af KS's polemik, at han sztter den amerikanske kultur- og medieforskning meget h ~ j t , fordi den ved kvalitative, empiriske receptionsanalyser er i  fzrd med at underminere både »den europziske ideologikritiske indholdsarlalyse«  og  »Frankfurterskolens  fordomme  om  kulturindustriens ideologiske voldtzgt&lt;&lt; (p.93).

Hvad KS grundlzggende bebrejder mig er da, at min dannelsesrejse ikke har bragt mig ganske ud af den kritiske, europziske medieteoris favntag, at  jeg altså ikke har ladet mig totalt omdanne af mit m ~ d e med den kommercielle, amerikanske TV-kultur. KS syntes at anfzgte selve min ret til både at opleve turistens umiddelbare fascinationer, med  noget,  der allerede lznge f0r  man  ankommer,  er en  del af ens billedarkiv, og samtidig fastholde at kigge på amerikansk rnedieforskning  og  amerikansk  T V   med  den  kritiske  europzers  ~ j n e og  bevidsthed.

Skizofreni  kalder  han  det, når jeg  påviser eller  lyrisk  sternningsfuldt  gengiver  modsigelser  både i mine egne subjektive oplevelser,  i min  vurdering  af  amerikanske  intellektuelle  og  medieforskere  og  i modet  med  TV-skzrmens bombardement, som jo  får enhver dansk TV-seers normale voyeurisme  til  at ligne en  munke-tilvzrelse.  Med en tilstrzbt elegant-polemisk omskrivning af Adorno og Horkheirners klassiske titel, Oplysningens dialektik fra  1944, til sit indlzgs titel, &gt;&gt;Oplysningens  skizofreni«,  s ~ g e r han  at  pådutte mig  en  uafklarethed  i forhold til »arven efter Adorrio« (p.94),  og samtidig anklager han mig for artiklen  igennem at formidle flere  totalt  uforenelige  synspunkter på amerikansk T V  på engang.

Det er imidlertid  nok så symptomatisk, set fra min synsvinkel, at KS dermed fjerner  dialektikken  fra  sin  egen  tznkning og samtidig synes blind for, at den skizofrene logik, som han anholder mig for, og som Adorno jo netop beskriver,  er kommercialismens skizofreni. Selv den  mest  kommercielle  TV-kultur  må  rurnme brugsvzrdier  og rnå forholde sig til  folks hverdag og drprmme, deres ubehag og lyster,  og der er ingen skizofreni i at påpege dette, samtidig med at man fastholder, at kommercialiseringen  og hele  dens produktionslogik generelt sztter afgprrende grznser for, hvor  dybt og langt en sådan bearbejdning kan gå. Selv i en kommerciel kultur findes der altså kvaliteter og vzrdier, der kan bruges, og som min artikel giver eksempler på. Og samtidig lykkes  det jo  også, som det påpeges,  dygtige enkeltproducenter i det amerikanske TV-system at finde formler, der både kan rummes  i  systemet  og  har  stor  kunstnerisk  vzrdi  (f.eks. Hil1 Street Blues og Roots). Men i det generelle amerikanske TV-flow,  med  dets rigide  formatstyring  og  programlzgning,  er  det undtagelserne, der bekrzfter  reglen. Alt andet lige sker det oftere i den europziske TVkultur,  at det lykkes både at skabe bredde og kvalitet, ganske enkelt fordi friheden er stprrre og det kommercielle  pres  mindre.

Det betyder ikke,  at de kommercielle  massekultursprodukter ikke kan  have  stor  underholdningsvzrdi og sztte processer  igang,  som indfanges, når receptionsforskeren  kommer fzgtende med sin mikrofon.  Men set fra produktionssiden  rummer det kommercielle  T V   en grundlzggende skizofreni, og det samme gzlder receptionssiden. KS kan  have  ganske  ret  i, at visse  udgaver  af den  kritiske  medieteoris påvirkningsopfattelse har  hvilet  på vulgzre forferelses- og  fordummelsesmetaforer.  Men  at folk  er  i  stand  til  at distancere sig  i mere eller  mindre grad fra det de ser, og at omgangen med TV-fiktion har karakter af en lystfyldt, legende involvering, eller en dialog og udvikling mellem eget liv og fiktionens liv, betyder jo  ikke, at der ikke ved siden af samtidig foregår en anden og mere dybtgående påvirkning, både på et bevidst og et ubevidst plan. Dele af den empirisk-kvalitative  receptionsforskning  tror  at kunne  erstatte den kritiske  medie-  og tekst-lprogram-analyse med interviews med modtagerne, men falder dermed nemt i positivismens grprft: at sandheden ligger i det der kan måles, vejes,  og  ekspliciteres,  omend  det  så er  i  nok  så kvalitative data, og at den  humanistiske,  intellektuelle  analyse så at sige er  en

fejlkilde.

Bag KS's polemik  mod min amerikanske dannelsesrejse ligger der således  en  grundlzggende diskussion  af  et  muligt  paradigmeskift  i dansk medieforskning, og samtidig historien om en anden dannelsesrejse, som ikke bliver fortalt. Også K S  har vzret på dannelsesrejse til USA, endda nogle år far min. O m  den kan man indirekte lzse i en rzkke af KS's tidligere publicerede artikler,' og her fremstår et billede  af  en  medieforsker  der -hvis  man  nu  skal  blive  i  hans  egen forenklede modstilling  af europzisk og amerikansk -fra en position indenfor den kritiske, europziske teori har omdannet sig i billedet af den  amerikanske,  empirisk-sociologiske  medieforskning.  Altså  den retning som den kritiske medieforskning mere end noget andet opstod i opposition til.  I  mellemtiden har denne stzrke, amerikanske tradition ganske vist bevzget sig imod en bredere symbolsk, kultursociologisk opfattelse af medierne,* men fundamentalt set afgrznser den sit synsfelt  til  »uses-and-gratification-skolens«: hvad  bruger  folk  medierne til, og hvilke behov tilfredsstilles  herigennem. En retning, som i h0j grad baserer sig på stzrkt forenklede behovsmodeller, og på en forestilling om at brug og behov  i en eller anden forstand  kan måles empirisk. Den nye, magelase opdagelse består blot i, at hvor man far mente, at det kunne man få noget at vide om gennem simple speirgeskemaer og forskellige former for kvantitative data-test, så er man nu på vej  til -under stzrk debat -at udvikle  kvalitative metoder  med bla.  dybdeinterviews  og/eller  deltagerobservation.  Medieforskeren må  som  en  anden  etnolog  tage  på  langvarige  forskningsrejser  og prave at leve sig ind i det eksotiske land: de virkelige seeres paradis.

Jeg  er på ingen måde ude på at tilintetgare eller benzgte nytten af den slags  unders0gelser,  som den empiriske receptionsforskning  har sat sig for at lave. Den kritiske medieforskning har ofte kunnet bruge dele  heraf.  Men  denne snzvre analyse  af det, som  man  kan  kalde massekulturens  ntertizre  tekster^,^  kan  på ingen måde erstatte den brede, kritiske medieanalyse, og samtidig opstår der i KS's version af den  empiriske  receptionsforskning  omfattende  problemer,  når  han deponerer sin intellektuelle fornuft i en klar seerpopulisme, der danner en ukritisk overbygning på 80'ernes postmodernisme og kommercialisme.

## Adorno og historien om »det store skel«

Selv om KS i sin polemik  forsager at påvise det modsatte, så er min artikel  om amerikansk  tv  baseret på en fastholdelse af fundamentale dele af  Frankfurter-skolens  kritiske  medieteori, samtidig med  at det nzsten absolutte skel mellem finkultur og massekultur (high culture/ low culture), som har fulgt dele af den kritiske  teoris  modernistiskkulturradikale tendenser, anfzgtes og modificeres. Netop ved at konfrontere denne revurdering med oplevelsen af verdens uden tvivl mest kommercialiserede  massekultur  szttes  dette  synspunkt på  spidsen. Ved  bla.  at tage Adorno  med  i bagagen,  en  Adorno som  dog lzses mod hårene og i sin historiske udvikling,  så kan man endog sige, at artiklen placerer sig der, hvor skellene og paradokserne i den kritiske teori er stzrkest -men derfi-a og til skizofrenien er der et meget langt stykke.

I  en samling af artikler fra  1 9 8 6 ~ har  tysk-amerikaneren  Andreas Huyssen  beskrevet  hvad  han  kalder  »the  great  dividea  (det  store skel),  forstået som en intellektuel og kritisk diskurs, der har etableret sig iszr i 3  historiske  faser  (slutningen af  1800-tallet,  1920'erne og 1950'erne og  60'erne) som  en  kategorisk  insistering  på  den principielle forskel mellem kunst og massekultur. Som kategorisk og essentiel, zstetisk skillelinje og tankeform knytter den iszr an til modernismens gennembrud og zstetik og til  forestillingen om det autonome, formbrudte vzrk, som danner modbillede og protest til kapitalismens tingliggarrelse  og  forfladigelse  af  kommunikation  og  hverdagsliv.  I mindre sofistikerede og mindre kritiske udgaver%tableres  skellet slet og ret som en art konservativt ressentiment, der op igennem historien altid  har knyttet forfaldstermer og moralsk panik  til  udviklingen  af nye medier, startende med  alfabetet og forelsbig kulminerende med video og computer.

I  stzrk  modstrid  med  det  faktum,  at  medieudviklingen  i  langt hsjere grad er sammenzngende med  en gigantisk udvidelse også af demokratiseringens  muligheder  og  har  betydet  en  nedbrydning  af lukkede dannelses- og k~lturkredsleb,~ så har begge disse udgaver af det store skels  talsmznd  etableret  sig i en  art aristokratisk  position. -Enten  af  kritisk  art,  hvis  sigte  dog  har  vzret  antikapitalistisk  og dybest set demokratisk, eller af konservativ art i form af traditionalisme, moralisme og forsvar mod tab af dannelsesprivilegier.  I sin omfattende historiske analyse af dette forhold, Bread &amp; Circusses. Theories o f Mass  Culture  as  Social  ~ e c a ~ , ' har  Patrick  Brantlinger  fulgt  disse venstreorienterede og hsjreorienterede diskurser, som han kalder for henholdsvis negativ og positiv klassicisme. Hvor den positive klassicisme slet og ret etablerer et historisk modbillede, som szttes op som en svunden utopi overfor teknologiens og massekulturens udvikling, der er den negative klassicisme  samtidsorienteret og uden  historisk nostalgi,  men også med et anstrarg af kulturpessimisme.  Brantlinger udnzvner Adorno til  den negative klassicismes moderne talsmand i sit  afsnit  om  Frankfurter-skolen,  men  forfslger  samtidig dette spor ind i den amerikanske tradition, hvor den dukker op hos bla. J.  Mander og Christopher Lasch  (og sidst nu Neil  Postman). I sin  bog gsr Andreas Hyussen tilsvarende Adorno til det store skels teoretiker par excellence.

Men på samme måde som  jeg i min artikel på engang udnytter deri kritiske indsigt i Adornos hele tznkning og synsvinkel på kulturindustrien og  dog i dag, på vores  historiske  grundlag,  tager  afstand  fra etableringen af det store skel hos ham, så fors~ger Hyussen samtidig i sin indledning at rehabilitere Adorno på tre punkter.  1) Der er stadig kvalitativ forskel på kunst og kitsch,  og Adorno er frem for  nogen  i opposition  til nivellerende  pluralisme.  2) Adorno var en af dem, der trods skellet  i sin tznkning, seriast gik ind i både den modernistiske kultur og massekulturen, via både analyser og teori, og som forsagte at  holde  dem  op  mod  hinanden,  idet  han  dermed  også  så  dem  i sammenzng. 3) Der kan gives alle mulige, gyldige historiske grunde til,  at  Adorno  etablerede  skellet  og  sin  modernistiske  xstetik  i  et forsvar mod  fascismens og stalinismens zstetik og den tidlige, kommercielle massekultur.

Disse historiske grunde kan idag både anfxgtes og bekrzftes, men det er tydeligt, at nye tendenser lznge har eksisteret og idag forstzrkes -tendenser som går på tvzrs af de kulturelle  skel og kredslab, som etableredes via det store skels diskurs. Andreas Hyussens  bog -etablerer  sig  selv  med  Adorno  og  den  kritiske  teori  i  ryggen,  men konfronterer sig samtidig med  to andre historiske diskurser omkring det store skels problematik, idet han samtidig gar opmzrksom på den klare tendens til, at Adorno hele tiden forholdt sig problematiserende til  siri  egen  teori  og iszr i sine sene artikler fra slutningen  af 60'erne modificerede  sit  syn  på massekulturen  og dens publikum.  Hyussen giver de to andre diskurser, som begge vender sig mod modernismens etablering af det store skel, men  i  ~ v r i g t udspringer af to forskellige historiske  situationer  og  peger  i  forskellige  retninger,  navnene den historiske  avantgarde og postmodernismen.

Den  historiske  avantgarde har  udgangspunkt  i tyske,  franske og russiske  efterrevolutionzre  a ~ a n t ~ a r d e b e v z ~ e l s e r , ~ der  forsagte  at etablere  en  dialektik  mellem  avantgardekultur  og  massekultur  og dermed nedbryde kunstens isolering fra hverdagslivet og den almindelige  teknologiske  udvikling.  Bag den finder vi  i mellemkrigstiden folk som W. Benjamin og B. Brecht, som allerede dengang var i skarp polemik  ikke  bare med  traditionalisten  Lukács,  men også  modernisten Adorno. Og i 70'erne har Enzensberger, i forlzngelse af denne -tradition, tidligt opponeret mod den venstre-intellektuelles  bernringsangst og ideologiske moralisme overfor de nye medier og massekulturen.  Den  modernistiske  etablering af det store skel  har  således fra begyndelsen vzret anfzgtet af en beslzgtet kritisk, men mere engageret og medie-positiv tankegang, som i h0j grad kan defineres som min USA-artikels egentlige, ideologiske bagland.  Bag den Adorno-optik, som KS stirrer sig blind på, ligger altså en anden og mere dialektisk, kritisk  medieteori,  som  smger  at  undgå  de  fejltagelser,  der  ligger  i diskursen om det store skel.

Den  anden  diskurs, der anfzgter den modernistiske etablering af det store skel, kan sammenfattes i postmodernismen,  der betegner en mangfoldighed  af nyere efterkrigstendenser, forskudt i gennembrudstid i USA og de forskellige europziske lande, men alle med en hovedtendens,  der snger  at bryde  med  det  kritiske  oplysningsprojekt,  og som også kan ses som symptomer på en  mere avanceret medie-  og kultursituation, hvor  gamle  skel og kredsl~b er under nedbrydning. Ved  siden  af den forfinelse  af den kommercialiserede  signalzstetik, som nyere Frankfurterskole-folk som feks. Prokop har beskrevet indgående, -og som iszr kan  ses i den amerikanske TV-kulturs mainstream -finder  vi  i  dag  i  alle  den  klassiske  massekulturs  medier (radioen, filmen, pladen og fjernsynet)  produkter og tendenser, som det ville  vzre vanskeligt  at rubricere efter det store skels dichotomi: dele afjazzen og beat-musikken,  som for Adorno var det rene pop, dele  af  den  store  amerikanske  Hollywood-filmtradition, som  S0ren Schou fornylig har beskrevet som et kulturelt, historisk h ~ j d e ~ u n k t , ~ dele  af  den  nyere  musikvideo-tradition,  der  placerer  sig  mellem kitsch, reklame  og avantgarde, og  som har udvidet  massekulturens visuelle  sprog i gigantmålestok, den dybdeborende TV-dokumentarisme og de hybridformer, der har udviklet sig i tilknytning hertil, og de kvalitets-fiktionsserier,  der  både forlznger  og  fornyer  den  store narrative tradition og skaber en slags moderne historisk hukommelse midt i angrebet på fortzllingerne, o.s.v.1°

Den  kulturelle  tilstand,  som  kaldes  postmodernismen, er  ikke mindst  skabt  af disse  brud,  som  samtidig har  sat gang i  en  s t ~ r r e paradigme-diskussion. Deri ligger postmodernismens  positive udfordring til  den kritiske  teoris  tendens  til  absolutter og normative skel. Men i postmodernismen  ligger  samtidig  en  faretruende  tendens  til populistisk  nivellering  og opgivelse af den kritiske  teoris  kvalitative dimensioner og tznkning i alternativer.

## Den estetiske populisme

Gennem flere af den fra USA hjemkomne og omvendte KS's artikler, og unzgtelig også i polemikken mod min artikel, går som en r0d tråd et  anske om en  rehabilitering  af massekulturen, et synes det smukt demokratisk forsvar for seerens ret til at kunne li' det han/hun nu kan li',  uden  hensyn  til  intellektuelle  zstetisk/indholdsmxssige  vurderingsnormer, og samtidig en afstandtagen til den kritiske teoris påståede aristokratiske foragt for massekulturen.  O p g ~ r e t med denne aristokratisme er jo  allerede foretaget i min artikel, så noget andet må vxre på fxrde. Dette andet er dels en rehabilitering af den empiriske receptionsforskning,  som skal profileres  i ly af en polemik,  der i  h0j grad forsimpler pointerne i min fremstilling, dels en rehabilitering af kommercialismen, maskeret som en rehablitering af massekulturen.

Den kritiske teori, som laber fra Adorno, tager afgarende afszt hos Benjamin  og  forlzenges  hos  Enzensberger,  Prokop  og  den  engelske Birmingham-skole, forsager at udtznke alternativer til kommercialismens fremmarch, ved  at analysere og fremsztte kulturpolitiske modeller,  der baserer  sig på ideen  om, som Huyssen  formulerer det:

at  det  skulle vzere  muligt  idag  a t  producere  succesfulde kunstværker,  der både trækker på modernismens og massekulturens traditioner,  og som inddra-

n... ger forskellige sub-kulturer«."

I den amerikanske variant af den empiriske receptionsforskning,  som KS syntes at have gjort sig til  talsmand for, virker det ikke, som om kommercialismen udgar noget problem eller nogen trussel. Han har i stedet sat sig for at forsvare vzrdien af Dallas og Dollars.

I en nyligt offentliggjort  artikel, »Oplevelsens kvalitete. O m  kvalitetskriterier i kunst og kulturindustri« forsager han heroisklabsurd at rehabilitere  massekulturen  udifferentieret  og at indszette receptionsforskningens  måling  af  folks  oplevelse  som  kvalitetsnorm.  Da  han selvkritisk indser det totalt ufremkommelige i dette forslag ender han med at underkaste sig en  »modereret udgave af seertalspopulisme«, en stemmeafgivning så at sige »med programvzlgeren«.12 I polemikken  mod  min  artikel virker  det  nzesten  som  en  tanketorsk,  når K S beberejder mig, at  jeg ser amerikanske TV-produkter af kvalitet som skabt på trods af kommercialismen. Men det viser jo i  virkeligheden blot meget tydeligt, at KS's medieteorier, trods bevzrgende armsving imod  »populistisk  kritiklashed&lt;&lt;,13 rummer en dybtgående, postmoderne holdningslnshed og en kritiklas  accept af de vzrste, kommercielle spekulationsprodukter -bare de giver tilstrzkkelig mange seere en eller  anden form for oplevelse.

Som modvzgt mod KS's forsag på at lancere den empiriske receptionsforskning som noget nyt og radikalt anderledes er det velgarende at notere sig den nu desvzrre afdade Raymond Willams' skarpe ord i et nyligt interview, om at studiet af tekster er et af de mest forssmte områder af massekultur-  og medieforskningen. Det, der er brug for, siger Willams, er ikke studiet af publikum og effekter, eller institutioner og teknologier, men studier af konventioner og kommunikationsformer indenfor medieteksterne, kritiske indholdsanalyser i en bredere kulturel  kontekst.14 I den antologi, Studies in  Entertainment. Critical Ajfiroaches t o   Mass  Culture, hvor interviewet med  Willams er optrykt, finder vi  da også den kritiske  amerikanske tradition  reprzesenteret, som indefra har vristet sig 10s af det altdominerende empiriske para- digme, og dermed også receptionsudgaven af dette.

I forordet ridser Tania Modleski det historiske Schylla og Charybdis op mellem den gamle kritiske teori, tynget af normativitet, og den zldre populisme hos feks. en af KS's ideologer, amerikaneren Leslie Fiedler, der totalt ukritisk  befrier sig for normer og lader underholdningen  reprzsentere  folkets frigiorelse fra eliten.  Modleski  peger  på nradvendigheden af en fornyelse af den kritiske teori, uden  at vende tilbage til det store skels filosofi, men vender sig samtidig skarpt mod de  tendenser,  der  er  fulgt  i  kslvandet  på  den  magelase,  fornyede opdagelse af at publikum ikke blot manipuleres, men faktisk er aktivt medskabende og i dialog med massekulturens tekster, -og  alle andre

tekster for den sags skyld:

»Hvis problemet ined nogle af Frankfurterskolens arbejder var, at dens medlemmer var for meget uden For  den kultur de undersagte, så synes Forskerne idag at have det modsatte problem. Neddykket i den kultur de studerer, halvt forelsket i deres objekt, er de sommetider ude afstand til at f å den rette kritiske distance til det. Orte resulterer det i at de måske ubevist kommer til  at skrive apologier  for massekulturen.  hvor  de sluger dens ideologi råt (...) En  beslzgtet fare ved den ny vzgt på publikum er, at forskeren kommer til at reproducere de metoder og strategier, hvormed  kommercialismen inåler og  konstrueret sit publikum«.'s

De synspunkter som i mere fragmenteret form fremgår af KS's polemik mod min artikel, men som han har fremfsrt mere sammenhzngende i andre artikler,  opfattes givet af K S  som led  i en kritisk  me--dieteori, der har sat sig for a t  rehabilitere massekulturen, men nu på seernes vegne. For mig at se kan en sådan fremgangsmåde imidlertid kulturpolitisk  vanskeligt ende i andet end en  rehabilitering af kommercialismen,  et blåajet forsvar for forbrugerrismens tilsyneladende markeds- og valgfrihed, og en totalt nivellerende og ukritisk, zstetisk populisme. Dansk receptionsforskning er ikke identisk med KS, men i den radikale udgave, som KS lancerer receptionsforskningen i, skippes hele den kritiske teoris brede dialog med både teksterne, kulturen og modtagerne, til fordel for en ekstrem empirisk indsnzvning af det der  målkan  tales  om,  uden  at man  straks har  bragt  sig  en  elitzr position.

Det er helt klart ikke sigtet med en kritisk medieteori at bidrage til censur og kulturelt formynderi, og der er ingen grund til  at begrzde den deregulering af danskernes TV-adgang, som vil  gsre det muligt for et stadigt starre antal danskere at bruge programv~lgeren nzsten ligeså flittigt som de amerikanske seere. Men der er al mulig grund til at oplyse om og kritisere kommercialismen, hvor den end viser sig, i håb om at bidrage til en hajere kvalitet på produktionssiden og i håb om gennem en kritisk dialog dels at gmre modtagerne mere kvalitetsbevidste, dels at f å  dem til at presse på for at fastholde alternativer til kommercialismen. Det gmr man ikke ved at snakke seerne efter munden, ved at lade sig naje med interview-tekstens kradsninger i overfladen, eller ved  at lade som om der ikke er problemer i den amerikanske TV-kultur, problemer der helt klart skyldes en centraliseret kommercialisme~ meget  stzrke magt.

## Mediets magt -

## modtagernes magt. Afsluttende forsonlige  bemarkninger

Indenfor de seneste 2 år har i hvert fald to amerikanske medieforskere, med udgangspunkt i Adorno, taget den kritiske teori op til fornyet overvejelse,  blandt  andet  i  opposition  til  en  stigende  postmoderne tendens til kritikllashed  og til at forsvare hvad som helst, med henvisning til modtagernes magt og frihed til at fortolke og bruge medier på deres egne przmisser.  Andreas  Huyssen  vier  i den ovenfor omtalte bog et helt kapitel  til  Adorno, og selv om hans udgangspunkt  er, at det hos ham tydeligt ses, at »masssekulturen er modernismens undertrykte Anden, familiesp~gelset, der buldrer rundt i kzlderen&lt;&lt;,16 så er det alligevel  fra  hans  udgangspunkt,  han  s ~ g e r at  bringe  spagelset frem  i  dagslyset.

På  samme måde har  Bernard  Gendron,  i  en  artikel  med  titlen »Theodor  Adorno meets the Cadillacs« i den ovenfor omtalte antologi af Tania Modleski, taget Adornos berygtede essay om populzrmusikken op. Gendron kritiserer Adornos elitisme og ufalsomhed overfor de brugsvzrdier, der trods alt ligger i massekulturen. Men han peger samtidig på at problemet  skal lmses i forlzngelse af det projekt, som Adorno karte skzvt:  en  forening  af  en  bred  politisk-nkonomisk  og kulturel  produktionssynsvinkel  og  en  semiologisk-tekstmzssig,  der samtidig  sztter kampen  mellem  mediets  og modtagernes koder  på dagsordenen. Han anbefaler samtidig en konstruktiv dialog med de -seneste,  moderigtige  receptions-tilgange,  bla.  for  at G renset  ud  i tendensen til at overdrive modtagernes  magt og frihed i receptionen.

I KS's  afsluttende  bemzrkninger,  »»TV som  kulturelt  forum&lt;&lt; (p.99), er det en ramme af denne art, der antydes, men uden at det przciseres, at dette må betyde e 1 1  ganske kraftig beskzring af tilliden til den empiriske receptionsanalyses rzkkevidde. Min egen artikel om amerikansk T V  var  et  forsag  på at bringe  den  kritiske  teori  op på niveau i forhold til denne konstruktive dialog og vzk fra den aristokratiske  fordummelsestese, som  der  eksplicit  tages  afstand  fra,  men som KS alligevel snger at banke mig tilbage til. Det tyder på at der endnu er mange familiespagelser tilbage i kzlderen -og et af problemerne i dialogen er at KS's receptionstilgang slet ikke anderkender at

## de eksisterer.

I  KS's verden hersker interviewets tilsyneladende klare  tale, men bag denne arbejder den kommercielle  industri og den kommercielle zstetik  på niveauer,  der går langt  udover,  hvad  man g0r sig klart  i daglig tale. Forholdet  mellem medierne og vores liv og bevidsthed  er hverken  så direkte og  determinerende, som Adorno  troede,  eller  så ligetil  og eksplicit  formulerbart  af modtagerne  selv, som receptionsforskerne hzvder. Imellem disse yderpunkter ligger et frugtbart kritisk land, som formodentlig må dyrkes med redskaber fra begge sider.

## Noter

1. Se f.eks.  artiklerne  &gt;&gt;Et måleinstruments anvendelighed -om den ideologiske seismograf«. (i Massekultur &amp; Medier nr. 12,  1984)  og  nThe  Candy  Store.  Reflections  on  mid  1980's American Television  Entertainment«. (i.Jensen &amp; Schrader  (ed): Reading  Mass  Media, The Dolphiii, nr.  12, 1985).
2. Jfv. feks. de tendenser der kan ses i Elihu  Katz, Danial Dayan og Tainara Liebe's multinatioriale Dallas-projekt, som der [eks. er rapporteret oin i European Journal af Communzcation nr. 2, og deres tilsvarende  undrrsagelse  af store, ceremonielle TV-trarismissioner, jfv.  artiklen i den i not?  1 nzvnte antologi  udgivet  af  Jensen &amp; Schruder.
3. Begrebet stammer fra John  Fiske: Television  Culture (1987), men der er rededart nzermere for  det  i  min  artikel,  »Kritisk  teori,  zstetik  og  receptionsforskning(( (i .A,fedIPnirAult~~~, nr.  7, 1988).
4. Andreas Huyssrn: After  tlre  Gmat Dzvide.  Modernism.  Mass  Culture and Postmodernism, (McMillan,  1986).
5. Hos feks. Ortega Y  Gasset og  Eliot, jfv.  P.  Brantlinger: Bread &amp; Circusses.  Tlreories  of Mass Culture as Social  Decay, ( 1983, p.  184K).
6. Dette synspunkt  forsvares af feks, Raymond  Willains  i bogen Commurricaiionr, (1962).
7. Bogen  er udsendt på C:ornell  University Press, Ithaca og London,  1983.
8. Det er feks. beskrevet i min bog Proletarzsk  offenfii~ql~ed l. Om Rreclrt  og den socialistiske  kulturpoletik, (Mediisa. 1976). En kort aktuel perspektivering findes i min artikel »Den socialistiske kulturtraditions  tredje vej«. (i Praxis, nr.  3,  1987).
9. Saren  Schou: nThe  House  I  Live  in.  Amerikaniseringen  af  dansk  efierkrigstidskultur~~ (i Skriftserie fra  RUC,  1987).
10.  J v f   min  artikel »Den  elektroniske  fiktion»,  i Kultur t ? Klassr, nr. 60,  1988.
11. Andreas Huyssen: »Adorrio in  Reverse» (i den i  note 4 nzvnte bog,  p.43).
12. Artiklen  er  trykt  i Mediekultur, nr.  7,  1988, og d r  pågzeldende citater  el- fi-a p. 116.
13. Ovenfor  nzvnte  artikel.  p. 115.
14. Stephen  Heath &amp; Gillian  Skirrow: »An  Interview with Raymond Willams« (i T. Modleski (ed): )Siudies in  Entertainment, (Iridiana University press.  1986, p.14-15).
15. Forordet til  den i note  14 nzvnte antologi,  p.xi  og xii.
16. Den i  note 4 omtalte bog, p.16.