Ekko over atlanten
Forfattere: Lisbeth Verstraete Hansen
Tidsskrift: kok (2004-09-30)

## Ekko over atlanten

## Frankofone litteraturer som udfordring til litteraturhistorien

Opkomsten af  begreber  som frankofoni , lusofoni , commonwealth og hispanidad har det seneste halve århundrede skærpet erkendelsen af, at litteratur  skrevet  på  europæiske  sprog  ikke  er  geografisk  begrænset  til  Europa. Dermed  har  de  -  sammen  med  de  litteraturteoretiske  landvindinger  bidraget til opbruddet fra det nationalfilologisk inspirerede paradigme, der siden det 19. århundrede har ligget til grund for de fleste fremmedsprogsfags organisatoriske struktur og arbejde med de litterære udtryksformer.

Litteraturhistorien  er  en  af  de  discipliner,  der  mest  grundlæggende  er blevet  anfægtet  af  kritikken  af  nationalfilologien  og  udgør  derfor  et  privilegeret  sted  for  en  konfrontation  mellem  gamle  og  nye  teoridannelser  og metoder. I arbejdet med de litterære tekster udforskes sammenhængen mellem begreber som historie, litteratur, identitet og sprog fra alle vinkler, og det tidligere lidt ildesete kontekstbegreb står højt på disciplinens dagsorden.

Nærværende artikel, der fokuserer på fransksprogede forhold, beskæftiger sig med nogle metodiske implikationer af overgangen fra en snæver fokusering på fransk litteratur til et  kraftigt  udvidet genstandsfelt, der med et ikke ganske afklaret begreb kaldes litterær(e) frankofoni(er). Begrebet dækker over en særdeles heterogen virkelighed, og som det ofte er blevet anført, giver det ikke umiddelbart mening at anvende de samme litteraturhistoriske kategorier i arbejdet med en caribisk forfatter, der blander mundtlige fortælletraditioner  med  en  vestlig  litterær  tradition,  en  algerisk  forfatter,  der kæmper imod et kolonialt betinget kulturelt herredømme, men på fjendens sprog  søger  at  videreføre  en  litterær  arabisk  tradition,  og  så  den  belgiske eller schweiziske forfatter, der i flere henseender indskriver sig i den franske litteraturhistorie.  Et  helt  grundlæggende  spørgsmål  i  arbejdet  med  de frankofone  litteraturer  bliver  derfor, om der  gives  en  overordnet  teoretisk ramme ,  der  adækvat  kan  anvendes  på  tekster  fra  så  politisk,  kulturelt  og sprogligt forskellige områder som Belgien, Canada, Antillerne og Afrika.

Dette overordnede spørgsmål vil her blive belyst med inddragelse af tekster  fra  Belgien  og  fra  det  fransktalende  Canada,  Québec.  Efter  en  kort introduktion til frankofonibegrebets historiske forudsætninger og ideologiske implikationer opridses nogle aktuelle udviklingstendenser inden for de frankofone litterære studier. Disse afsnit udgør præludiet til en eksemplificerende analyse af to romaner i et perspektiv, der kan betegnes som institutionelt.

## Frankofoni-begrebet kort fortalt

Frankofoni-begrebet  lanceres  i  1880'erne  af  den  franske  geograf  Onésime Reclus  (1837-1916),  som  anvender  termen  til  at  betegne  fransktalende sprogsamfund verden over. Efterfølgende optræder begrebet kun sporadisk, indtil det i  1960'erne genoptages af politikere fra de tidligere kolonier i et første forsøg på at formalisere et kulturelt samarbejde mellem Frankrig og de nu selvstændige fransktalende lande.

Op igennem 1960'erne og 1970'erne struktureres et sådant samarbejde og får sideløbende med indførelsen af regeringskonferencer og topmøder for frankofone statsoverhoveder en tydelig politisk dimension. Det bliver i 1998 til Organisation Internationale de la Francophonie , hvis medlemmer - som det meget demokratisk formuleres i organisationens charter -er fælles om at anvende det franske sprog, og som en afsværgelse af, at Frankofonien skulle dække  over  en  form  for  fransk  kulturel  'neo-imperialisme',  understreger slutdokumenterne  fra  de  frankofone  topmøder  gang  på  gang,  at  det  åbne møde mellem sprog og kulturer er centralt placeret i det frankofone projekt.

Ikke desto mindre kan man i de efterhånden ganske talrige antologier og litteraturhistorier om frankofone litteraturer notere en vis glidning i frankofoni-termens betydningsmæssige indhold. 1 Til  den leksikalske definition af frankofon som fransktalende kan i praksis tilføjes et - uden for Frankrig. Så i klar modstrid med de officielle diskurser iagttages en fortsat skelnen mellem  Frankrig  og  frankofonien,  der  -  bevidst  eller  ubevidst  -  tildeler Frankrig en central plads som primus inter pares og således cementerer snarere end udvisker en forskel. Politiske grænser og den historie, de er vidnes- byrd om, er altså ikke ganske uvæsentlige, når man taler om frankofon(e) litteratur(er).

1. Se for eksempel Lis Novak: »La Francophonie - endnu et imaginært fællesskab?«, in  Katrin Hjort  (red.): Diskurs  -  Analyser  af  tekst  og  kontekst ,  København  1998.  Forfatteren anskueliggør  i  en  detaljeret  analyse  af  artiklen  »Francophonie«  fra Grand  Dictionnaire encyclopédique  Larousse (1982),  hvorledes  frankofonien  fremstilles  som  et  atemporelt, apolitisk  og  kontekstuafhængigt  fænomen  samtidig  med,  at  spændingsforhold  mellem fransk og lokale sprog - og dermed mellem Frankrig og dets tidligere kolonier - maskeres.

Det frankofone fællesskab hviler som nævnt først og fremmest på brugen af det franske sprog, hvis udvikling er tæt forbundet med den centralisme, som har kendetegnet såvel fransk politisk kultur som hele det franske åndsliv siden 1600-tallet. I løbet af 1700-tallet er forestillingen om fransk som et særligt  klart  og  rationelt  sprog  -  ganske  i  tråd  med  den  franske  forfatter Antoine  de  Rivarols  (1753-1801)  berømte  postulat  om det  franske  sprogs universalitet - blevet fælles europæisk tankegods. I denne udvikling finder vi kimen til såvel den ekstremt normbevidste tradition, som i århundreder har domineret kulturmiljøer og undervisningsinstitutioner både i og uden for  Frankrig,  som  til  de  nærmest  mytiske  forestillinger  om  det  franske sprogs universalistiske potentiale, der indtil for få årtier siden cirkulerede som et urørligt dogme blandt franskskrivende forfattere.

Et  eksempel  blandt  mange  andre  er  Léopold  S.  Senghors  bidrag  til tidsskriftet Esprit' s temanummer om det franske sprog fra 1962. I artiklen, som  i  øvrigt  markerer  relanceringen  af frankofoni -begrebet,  hylder  den senegalesiske forfatter i lyriske vendinger det franske sprogs rigdom og poetiske egenskaber og slutter med en næsten paradoksal lovprisning af dette vidunderlige  redskab,  der  udsprunget  af  koloniregimets  ruiner  kan  væve hele verden sammen i humanismens navn. 2

Ikke blot sprogligt men også litterært har Frankrig længe fremstået som den naturlige model for de øvrige franskskrivende områder. Historisk hænger dette forhold sammen med etableringen af en europæisk litteraturhistoriografi,  der  op  igennem  det  19.  århundrede  konsoliderede  sig  på  den romantiske præmis om sammenfaldet mellem sprog, nation og litteratur. I denne tradition fremhævedes litteraturen som stedet, hvor nationens ånd og særpræg udkrystalliserede sig i nationens sprog. Hermed blev det vanskeligt at argumentere for eksistensen af fransksprogede nationallitteraturer uden for Frankrig.

Manglen på et dækkende begreb for de fransksprogede litteraturer uden for Frankrig illustreres glimrende af de mange betegnelser, som i tidens løb er  blevet anvendt ikke kun af franske men også af europæiske, nordamerikanske, caribiske og afrikanske litteraturhistorikere: littératures connnexes, périphériques,  exotiques,  secondaires,  marginales eller mineures .  Hvor nogle synes topografisk betinget, er andre ikke fri for at konnotere æstetiske værdidomme  og  afslører,  at  den  universalistisk  -  men  ikke  desto  mindre stærkt  hierarkisk  -  funderede  betragtningsmåde  i  vidt  omfang  er  blevet overtaget og inkorporeret af de fransksprogede litterære institutioner uden for Frankrig. Begrebsparret centrum/periferi - som fra nogle sider anses for at  være  forældet  og  uden  interesse  -  er  derfor  stadig  højst  relevant  for  at begribe den logik, der er på spil i de frankofone litteraturers historie.

2. Léopold S. Senghor: »Le français, langue de culture«, in Esprit 11 (1962).

Den fransksprogede  forfatters  udgangssituation  kan  herefter  beskrives som et valg mellem at være universel eller regional, global eller lokal, inden for eller uden for centrum. Dette evige dilemma forklarer i vidt omfang de frankofone forfatteres stærkt ambivalente forhold til Frankrig, der - for dem der stræber efter mere end blot lokal anerkendelse - kan ses som en stadig pendulbevægelse  mellem  en assimileringsstrategi, hvor  forfatteren  betingelsesløst underkaster sig de franske sproglige og litterære normer, og en differentieringsstrategi , som  indebærer  en mobilisering af  tematiske  og sproglige elementer, der set fra Paris vidner om en synlig andethed.

Den aktuelle skelnen mellem frankofon og fransk litteratur viser med al ønskelig tydelighed, at ideen om litterær frankofoni ikke på nuværende tidspunkt grundlæggende har ændret styrkeforholdet mellem centrum og 'periferierne'. Men begrebets opkomst har med problematiseringen af forholdet sat  spørgsmålstegn  ved  centrets  normative  status  og  tilført  en  betydelig dynamik ikke blot til en række litterære bevægelser men også til løsrivelsen fra det nationalfilologiske paradigme. Og dermed til en nytænkning af det teoretiske fundament for tilgangen til de fransksprogede tekster.

## Frankofoni-begrebet i de litterære studier

De frankofone litterære studier kan næppe prætendere at udgøre en særlig disciplin med egen forskningspraksis og teoretisk kanon, men en lang række aktuelle udgivelser tyder dog på, at genstandsfeltet nærmer sig en vis institutionel legitimitet. 3 Fælles for de tilgange, der mødes - og strides - på feltet, er deres syn på den litterære tekst som et komplekst mødested for problemstillinger  af  social,  politisk,  sproglig,  historisk  og  kunstnerisk  karakter. Deler de en ambition om at forene interne og eksterne tilgange til det litterære værk, er der imidlertid divergerende meninger om, hvad denne kontekst egentlig består af, og hvilke determineringer den kan tillægges.

Med henvisning til deres forskningsgenererende potentiale er særlig tre aktuelle  udviklingstendenser  interessante:  den  sprogligt  orienterede,  den postkoloniale og den institutionelle, som kompletterer snarere end udelukker hinanden.

3. Senest Lieven D'hulst et.al (ed).: Les Études littéraires francophones : état des lieux , Lille 2003.

Den sprogligt orienterede retning fokuserer på de litterære strategier, der problematiserer anvendelsen af det franske sprog. Lise Gauvin hævder med sit begreb om sproglig overbevidsthed [ surconscience ], at de fransksprogede forfattere  uden  for  Frankrig,  som  alle  er  konfronteret  med  en  flersproglig virkelighed, deler en følelse af fremmedhed i sproget. 4 Denne sproglige 'uro' kan håndteres på  forskellig vis, men vil ofte manifestere sig  som en  af to ekstremer: enten hyperkorrektion eller barok skrivestil. Andre, som f.eks. Rainier  Grutman,  har  med  begrebet hétérolinguisme udforsket,  hvordan den konkrete tekstliggørelse af sprogmødets aspekter virker i den narrative konstruktion 5 .  Man  kan  indvende,  at  sådanne  sproglige  strategier  ikke begrænser sig til de frankofone litteraturer, eller som Lise Gauvin replicere, at  den  franske  sprog-  og  kulturpolitiks  ekstremt  normative  karakter  har frembragt en unik situation og herefter lade diskussionen stå åben.

Med  en  grundlæggende  fordring  på  kontekstualisering  af  de  litterære tekster  fremviser  den  postkoloniale  og  den  institutionelle  retning  ganske mange metodologiske berøringspunkter. Der ligger dog en væsentlig forskel i  deres  udgangspunkt,  som  den  institutionelle  litteraturhistorie  definerer med afsæt i forhold af litterær art, hvorimod den postkoloniale tilgang definerer genstandsområdet ud fra et historisk-politisk vilkår. Det gør ikke den ene tilgang mere anvendelig end den anden, men skaber forskellige muligheder og begrænsninger for de læsninger, der praktiseres i de givne rammer.

Siden Jean-Paul Sartre i 1948 skrev sit berømte essay Orphée noir til Senghors antologi med fransksproget litteratur fra Afrika, Antillerne og Madagascar 6 har disse litteraturer været genstand for kontinuerlig udforskning i Frankrig. Men den anglofone postkoloniale teori har haft svært ved at få fodfæste og mødes fortsat mest med skepsis - i værste fald tavshed - på franske universiteter. 7 Først i 1999 konfronteres den med et fransksproget korpus af Jean-Marc Moura, 8 der siden i en lang række artikler har fortsat sin refleksion over teoriens rækkevidde i de frankofone studier.

4. Lise Gauvin: La Fabrique de la langue, Paris 2004.

5. Rainier Grutman:  »Effets hétérolingues dans le roman québécois du XIXe siècle«, in Littérature 101 (1996).

6. Léopold  S.  Senghor: Anthologie  de  la  nouvelle  poésie  nègre  et  malgache  de  langue française , Paris 1948.

7. Det kan der være flere årsager til. Den postkoloniale teoris interdisciplinære forankring kan tænkes at være vanskeligt forenelig med det franske universitets opretholdelse af ret faste disciplinære skel. En anden forklaring hævder, at den fransk-algierske relation er så forskellig fra det øvrige fransksprogede postkoloniale genstandsfelt, at en generaliserende synsmåde bliver umulig, (jfr. J. Bardolph: Études postcoloniales et littérature , Paris 2002), mens belgiske Jan Baetens fremfører, at mange af den postkoloniale teoris fransksprogede referencer (f.eks. Fanon, Foucault, Lacan, Derrida…) fungerer anderledes i teorikomplekset end i det franske universitetsmiljø, hvad der kan udgøre en barriere. Se Jan Baetens: »Les 'Études culturelles', encore une exception française« in D'Hulst op.cit., pp. 39-47.

8. Jean-Marc Moura: Littératures francophones et théorie postcoloniale , Paris 1999.

I  Mouras  optik  sigter  studiet  af  de  postkoloniale  litteraturer  mod  at aflede  metodologiske  principper  fra  analysen  af  en  diskursiv  praksis,  der yder modstand mod alle former for kolonisering. En af Mouras pointer er, at størstedelen  af  verdens  befolkning  -  den  koloniserede  eller  den  koloniserende  -  må  siges  at  leve  under  et  postkolonialt  vilkår.  Derfor  kan  Moura udstrække teoriens relevans i de frankofone studier til eksempelvis »en litteratur der overvejende er skrevet af efterkommerne fra de europæiske kolonisatorer […] som ikke har gennemlevet kolonierfaringen: det fransktalende Canada«. 9

Det forekommer imidlertid problematisk at konstruere et genstandsfelt, der  uforbeholdent  sidestiller  de  fransksprogede  canadieres  erfaringer  fra bosættelsesimperialismen med dem, der deles af slaveriets efterkommere og det afrikanske kontinent. 10 Selv om begrebet litterær frankofoni er opstået i tæt  forbindelse  med  afkoloniseringen,  og  selv  om  den  postkoloniale  teori åbner for væsentlige indsigter i en stor del af de frankofone litteraturer, vil en postkolonial behandling af litteratur fra Québec ramme skævt.

Mouras holdning, som illustrerer et af stridspunkterne i de frankofone litterære studier, synes da  også  at  svækkes  af  den  (engelsksprogede) canadiske  forsker  Linda  Hutcheons  stringente  argumentation  for,  at  det postkoloniale begreb i litteraturhistorisk henseende altid må opfattes ikke bare epokalt men også som et uomgængeligt traumatisk vilkår:

»In other words, to play upon the Latin root of the word, for literary history the postcolonial is always the propter-colonial: it is »after« (post) but also »because of« (propter) the colonial. Given the defining nature of the historical fact of empire, literary historical definitions of the postcolonial should not be extended to include all kinds of marginality […]. To read literary [sic] historically in specifically postcolonial terms would mean to look at a nation's literature from the particular point of view of this traumatic imperial legacy; […] To call a literature and its history postcolonial (as  opposed  to  Pakistani  or  Kenyan,  or  even  emergent)  is  precisely  to state one's intent to study the political, historical, and aesthetic impact of empire.« 11

9. Jean-Marc  Moura:  »Sur  quelques  apports  et  apories  de  la  théorie  postcoloniale  pour  le domaine  francophone«, in Jean Bessière et.al. (ed): Littératures postcoloniales et francophonie : Conférences du séminaire de littérature comparée de l'Université de la Sorbonne nouvelle , Paris 2001, p. 165.

10. Jf. Ingemai Larsens artikel til dette nummer af K&amp;K ,  der understreger, at vi måske nok alle er postkoloniale individer men på forskellig vis .

11. Linda Hutcheon: »Rethinking the National Model«, in Linda Hutcheon et al.: Rethinking Literary History , Oxford 2002, pp. 18-19.

Den fransksprogede litteraturhistorie fra Québec, Belgien og Schweiz har længe befundet sig i en slags metodisk vakuum mellem svindende nationalfilologi og gryende postkolonial teori. Det er da næppe heller tilfældigt, at den institutionelle tilgang har vundet særlig genklang hos forskere fra disse områder. Den institutionelle retning tager sit udgangspunkt i en konstatering  af,  at  der  trods  irreduktible  politiske,  historiske  og  sproglige  forskelligheder findes ét fælles grundvilkår for de litteraturer, der skrives på fransk uden for Frankrig: det er den symbolske dominans, der er forbundet med den franske litteraturs status, og som de alle  i et eller andet omfang konfronteres  med.  På  dette  grundlag  hævdes  eksistensen  af  et  frankofont  litterært system. 12

Ideen  om litteraturen som system er hverken ny eller reserveret til  de frankofone studier. Men først de senere år er der med kraftig inspiration fra Pierre Bourdieus feltteori kommet argumenterede bud på et sådant frankofont  litterært  systems  struktur  og  funktionsmåde.  Bourdieu  opfatter  som bekendt det litterære felt som en relativ autonom sfære, der får sin dynamik fra  interessekonflikterne  mellem  de  implicerede  parter. 13 Disse  konflikter følger en specifikt litterær logik, idet de udkæmpes med litterære midler og motiveres af alles kamp for at opnå litterær anerkendelse og bestemme, hvad der er legitim litteratur.

Det frankofone system fungerer på lignende vis med den vigtige undtagelse, at de litterære konflikter overvejende er bilaterale, hvilket vil sige, at de fransksprogede litteraturer hver især indgår i en sammenlignelig intrasystemisk relation til Frankrig, men sjældent er i direkte konflikt med hinanden  uden  centrets  mellemkomst  i  form  af  litteraturkritik,  forlags-  eller distributionsvirksomhed.  Den  belgiske  litteraturforsker  Marc  Quaghebeur har udtrykt manglen på et frankofont alternativ til den bilaterale model så kort og præcist, at det næppe behøver en oversættelse, ça ne circule pas entre nous !

At anskue relationerne mellem Frankrig og de øvrige fransksprogede litteraturer som system har metodiske implikationer på to forskellige niveauer: for det første inddrager denne synsmåde ikke hver enkelt nationalt felt i sin helhed,  men  ser  systemet  som  den  fællesmængde  af  forfattere,  der  med deres søgen efter anerkendelse i det parisiske centrum accepterer de her gældende spilleregler; for  det  andet  kiles  det  frankofone  litterære  system  ind som et medierende niveau mellem den socio-politiske virkelighed og den litterære tekst. Det er dette (kryds)felt mellem eksterne og interne forhold, der udgør værkets primære kontekst , og det er her, den institutionelle tilgangs to undersøgelsesområder vokser sammen: på den ene side det, der produceres (værket  betragtet  som  autonomt  æstetisk  objekt:  tematiske,  stilistiske, genre- og udsigelsesmæssige valg), og på den anden side det, der producerer (den litterære praksis forstået som forfatterens positionering og status i en given konfiguration; tid og sted for skriveprocessen).

12. Pierre Halen: »Notes pour une topologie institutionnelle du système littéraire francophone«,  in Littérature et Sociétés Africaines. Regards comparatistes et perspectives interculturelles , Tübingen 2001.

13. Pierre Bourdieu: Les Règles de l'art. Genèse et structure du champ littéraire ,  Paris 1992. Se også Carsten Sestofts glimrende »Introduktion til Bourdieus litteraturanalyse«, K&amp;K 79 (1995).

Den institutionelle tilgang kan herefter kort beskrives som en historiserende tekstlæsning, der inddrager værkets produktions- og receptionsbetingelser som kontekstuelle faktorer. 14 Det er for de frankofone studier derfor ikke uvæsentligt, at den franske litteraturkritik fortsat overvejende fungerer ud fra forestillingen om fransk sprog, litteratur og identitet som den centrale norm, alle undersystemerne hver især kan defineres - positivt eller negativt - i forhold til. 15

En sammenligning af to romaner fra henholdsvis Belgien og Québec kan eksemplificere,  hvordan  dette samspil  mellem,  sprog, identitet  og  (litteratur)system  helt  konkret  har  udmøntet  sig  i  to  forskellige  litterære  bevægelser. Jeg starter med belgitude -bevægelsen, som udgør et oplagt udgangspunkt for konstruktionen af et sammenligningsgrundlag.

## På den ene side af Atlanten: Belgien

Siden  statsdannelsen  i  1830  har  Belgien  som  bekendt  ændret  sig  fra  en fransksproget  enhedsstat  til  en  flersproget føderal stat,  hvor  to  store sprogsamfund - nederlandsktalende flamlændere og fransksprogede 16 - står stejlt over for hinanden, mens et lille tysksproget mindretal ser til fra sidelinjen.

14. Jeg refererer her til flere teoretikere, der har forsøgt at formulere de principper for den litterære analyse, der helt klart mangler hos Bourdieu. Jacques Dubois: L'Institution de la littérature. Introduction à une sociologie , Paris-Bruxelles 1986. Dominique Maingueneau: Le Contexte de l'œuvre littéraire . Énonciation, écrivain, sociéte, Paris 1993. Alain Viala: »Sociopoétique« in Georges Molinié et.al.: Approches de la réception : sémiostylistique et sociopoétique de Le Clézio , Paris 1993.

15. Se f.eks. Pierre Piret: »Une francophonie multilatérale ?«, in Pierre Halen et al. (ed.): Littératures belges de langue française. Histoire et perspectives 1830-2000 ,  Bruxelles 2000.

16. En vis terminologiforvirring præger fremstillingerne af, hvilke sprog der tales af hvem i Belgien. Flandern og Wallonien er betegnelser for geografiske og administrative enheder, men  sprogligt  er  såvel  flamsk  som  wallonsk  betegnelse  for  dialekter.  Nederlandsk  er Flanderns officielle sprog,  mens der tales fransk i Wallonien.  Bruxelles-regionen er som den eneste officielt tosproget men i realiteten næsten 90% fransktalende.

Hvis man tidsfæster Belgiens fransksprogede litteratur til at starte med statsdannelsen i 1830, dækker den end ikke to århundreder. Ikke desto mindre er der skrevet et overvældende antal belgiske litteraturhistorier, snart om la littérature française de Belgique , snart om la littérature belge de langue française ,  og  der  er  mere  end  en  sproglig  nuance  til  forskel.  Det  er  selve spørgsmålet om nationsbegrebets ontologiske status, der er på spil.

I det 19. århundredes Belgien dominerer en nationalistisk ideologi såvel politisk  som  litterært,  men  i  takt  med  skærpelsen  af  konflikten  mellem nationale  og  regionale  interesser,  indtages  den  litterære  institution  fra omkring 1920 af en assimilerende holdning, der har fået sit mest koncentrerede udtryk i det såkaldte Mandagsmanifest fra 1937:

»Ikke  blot  har  sprogfællesskabet  mellem  vores  franske  litteratur  og franskmændenes litteratur skabt en lighed, der er meget vigtigere end de uligheder,  der  udspringer  af  den  fysiske  og  politiske  geografi.  Men  de historiske tilfældigheder, naboskabet, de åndelige forbindelser, den franske kulturs uovertrufne universalitet og tiltrækningskraft har reduceret de  følelsesmæssige  nuancer  mellem  de  to  landes  litteratur  til  et  minimum.« 17

Efter den gloriøse periode hvor den belgiske litteratur konstituerede sig som national og hævdede sin forskel fra den franske litteratur, er altså fulgt et halvt århundrede domineret af sproglig determinisme og negeringer af det nationale. I 1970'erne svinger det litterære pendul tilbage mod en distinktionslogik.

Det ny kapitel i den litteraturhistoriske udvikling kan ses som et sammenfald af flere såvel eksterne som interne omstændigheder af helt forskellig karakter. I løbet af 1970'erne begynder den franske litteratur at miste lidt af  den  aura,  efterkrigstidens  skiftende  litterære  og  teoretiske  strømninger havde  omgivet  den  med.  Eksistentialismen,  feminismen  og le  nouveau roman har udspillet deres rolle, og selv om den strukturalistiske bølge stadig giver dønninger, fremstår den franske hovedstad ikke længere som det uantastede centrum for al fornyelse. Desuden har afkoloniseringen sat fokus på en række fransksprogede tekster, der med ofte spændende litterære kombinationer af traditionelle europæiske former og mundtlige fortælletraditioner åbner døren til hidtil ukendte universer. Endelig - på et noget andet plan men  med  klar  indflydelse  på  den  litteraturhistoriske  debat  -  underkastes nationstænkningen  en  kritisk  analyse,  hvorefter  nationalstaten  mindre  og mindre fremstår som en uproblematisk størrelse, men mere og mere som en moderne konstruktion.

17. Manifeste du Groupe du lundi

, Bruxelles, 1er mars 1937.

Indadtil  sker  der  med  føderaliseringen  af  den  belgiske  stat  nogle  gennemgribende sociopolitiske forandringer, som tvinger de fransktalende belgiere  til  at  reflektere  over  de  bestanddele,  der  udgør  deres  nationale  og kulturelle  selvforståelse.  Reduktionen  af  den  belgiske  enhedsstat  til  en næsten tom ramme og dermed til en ugyldig reference sætter litteraturen fri af den ørkesløse debat for eller imod eksistensen af noget essentielt belgisk. En ny generation af belgiske intellektuelle påpeger, at talen om belgisk litteratur blot anerkender eksistensen af et litterært korpus skrevet i en litterær konfiguration, der er indlejret i det belgiske samfund. I 1970'erne er dette samfund i opbrud, og det er på den baggrund, man kan forstå belgitudebevægelsen, der lanceres i det franske litterære tidsskrift Les Nouvelles littéraires i 1976. 18

Tillægget,  der  præsenterer belgitudebegrebet,  bærer  titlen Et  andet Belgien og giver ordet ikke blot til yngre forfattere men også til sociologer, musikere, malere og filminstruktører. Lynhurtigt annekteres begrebet dog af de litterære kredse. I centrum af bevægelsen placeres nemlig ikke kun forholdet til et sønderrevet Belgien, men i lige så høj grad de sprog- og identitetsproblemer, der bunder i forholdet til Frankrig som kulturel overmagt. Et problemkompleks der tilsyneladende ikke i samme omfang berører de andre kunstarter.

I  den  indledende  artikel  fremsætter  tillæggets  ansvarshavende,  forfatteren  Pierre  Mertens,  en  reel  krigserklæring  mod  det  assimileringsparate establishment , der skrev og promoverede formelt yderst konventionel litteratur, der på det referentielle plan holdt sig på solid afstand af den sociale og (især) nationale virkelighed. Belgitude -begrebet indleder dermed en intern belgisk fejde om litteraturens form og funktion, idet Pierre Mertens holder forfatteren ansvarlig for, at der bliver udvekslet billeder af det fælles liv og hævder,  at  assimileringsstrategiens  systematiske  undertrykkelse  af  belgisk relaterede temaer har haft vidtrækkende konsekvenser for konstruktionen af den sokkel, de fransktalende belgieres selvforståelse kunne hvile på.

Bevægelsen rummer en både litterær og samfundsorienteret dimension, der gør den egnet til såvel intern som ekstern brug: internt muliggør bevægelsen som nævnt en gruppe yngre forfatteres positionering på det litterære felt med et projekt, der dels sigter mod en fornyelse af det litterære formsprog,  dels  søger  at  udnytte  litteraturens  identitetsskabende  potentiale;

18. Pierre  Mertens  (ed): »Dossier :  Une  autre  Belgique«,  in Les  Nouvelles  Littéraires 2557 (1976) (herefter forkortet »D«).

eksternt retter den sig mod den parisiske litterære institution i et forsøg på at  formulere andre præmisser for det belgiske særpræg end de hidtil gældende, der i den givne politiske kontekst fremstår som alt for nationalt funderet.

Belgitude -begrebet er selvfølgelig inspireret af négritude -begrebet, der blev lanceret af martinikaneren Aimé Césaire sidst i 1930'erne og særlig blev udnyttet  af  Senghor  i  bestræbelserne  på  positivt  at  valorisere  den  'sorte sjæl'. Det kan virke provokerende, at et lille vestligt land overtager et udtryk, der konnoterer ikke bare symbolsk dominans, men også politisk undertrykkelse,  og  begrebet  problematiserer  da  også  overvejende  den  symbolske dimension, der ovenfor er defineret som fælles for alle de frankofone litteraturer. Den turbulente indenrigspolitiske situation i Belgien gør det imidlertid muligt at tillempe begreber og problemstillinger fra de nye postkoloniale litteraturer, som nu er genstand for nysgerrig interesse i Frankrig.

Da fortællingen om den belgiske nations oprindelse helt åbenlyst fremstår  som  et  utroværdigt  konstrukt,  foretager  de  fransktalende  belgiere  en manøvre, der ganske som négritudebevægelsen, konverterer de i den receptionsæstetiske diskurs negativt valoriserede værdier til positive; vist er den belgiske  historie  kort  og  kaotisk  og  blottet  for  virkelige  oprindelsesmyter, men netop derfor er den ikke tyngende og forpligtende som den franske:

»Hvornår  lærer  vi  dog  at  anse  vores  status  som  bastarder,  som  forældreløse, som et privilegium? (…) Hvornår opdager vi, hvilken lykke det er  ikke  at  skylde  nogen  kultur  noget  og  at  befinde  sig  dér  hvor  alle påvirkninger mødes? (…) Vi burde efterhånden forsøge at være belgiere. Marginale måske, i undertal helt sikkert og lige så sikkert i eksil, men uden at flytte os ud ad stedet« (»D«, p. 14).

Med erklæringen om, at »den bedste måde at være universel på er at acceptere sin indfødthed« (»D«, p. 14), indikeres, at det at være fransksproget belgisk forfatter ikke længere betyder, at man for enhver pris skal differentiere sig ved at skrive 'nationalt', men at man omvendt heller ikke bliver universel ved blindt at fraskrive sig enhver lokal forankring. Belgitude -projektet må derfor tilstræbe en særlig form for dialektik mellem det lokale og det globale.

Litteraturens og sprogets identitetsskabende rolle er emner, der optager de belgiske forfattere voldsomt i 1970'erne og det meste af det følgende årti; mange litterære tekster tager fat i en eller anden form for identitetsproblematik.  En  af  de  bedste  er  Jean  Munos  (1924-1988)  veloplagte Histoire exécrable d'un héros brabançon (En skrækkelig historie om en helt fra Brabant) fra 1982. 19

Romanen,  der  er  en  selvbiografisk  roman  -  en  autofiction  -  indledes med en prolog, hvor jeg-fortælleren Papin sidder og ser det franske litteraturmagasin Apostrophes i  fjernsynet.  Studieværten  har  inviteret  forfattere fra forskellige franske regioner i studiet, for at de skal berette om deres rødder. En efter en genkalder de sig barndommens idylliske univers, men forfatteren fra Alsace sidder fortabt tilbage og må forklare, at historien har leget kispus med hans rødder… Denne indledende rundtur i den franske identitet lancerer temaet om den kollektive identitet, der fås i to udgaver: en hel og fuld identitet hos (de fleste af) franskmændene og så en tvivlsom vanskelig definerbar identitet, som den fransksprogede belgiske fortæller genkender sig selv i.

» Hvem er du? Hvem er du? Hvem er du?« ( HIST , p.16) udfordres fortælleren af en fugl, der har slået lejr i hans dagligstue. Og umuligheden af at formulere et klart svar på dette spørgsmål hensætter ham i en tilstand af dyb melankoli  grænsende  til  angst.  Med  denne  eksistentielle  tvivl,  som  altså motiveres med en udsendelse om fransk litteratur, åbnes for et tilbageblik på en livslang identitetssøgen - social, national og kulturel - der kulminerer i 1980'ernes splittede Belgien.

Fortællerens familie har svært ved at opfatte sig som flamlændere, wallonere eller  hovedstadsbeboere Bruxellois ;  politisk  er  familien  hverken  til højre eller til venstre; religiøst set er de hverken troende eller ateister. Alt i alt  er  deres  identitet  sammensat  af  en  forfærdelig  masse  benægtelser,  og denne tematik om den kollektive identitet, der kun lader sig definere negativt,  er  hele  tiden  underliggende  i  romanen,  hvad  enten  det  drejer  sig  om nationaliteten, det noget fantasmatiske forhold til det franske sprog eller litteraturopfattelsen.

Familiens identitet synes primært at være forbundet med deres sociale funktion som lærere og forfattere. Fortællerens forældre definerer sig som intellektuelle og lader Papin forstå, at de som intellektuelle har visse pligter hvoraf én af de fremmeste er at hæge om det franske sprog. I mangel af en nationalitet, man kan være bekendt - den belgiske identitet afvises med et »Lille  land  -  små  mennesker«  ( HIST ,  p.  70)  -  spiller  det  franske  sprog  en kompensatorisk  rolle  som  redningsplanke  for  den  altid  prekære  identitet. »Mit sprog, det er mit fædreland« (p. 191), forkynder faderen og gør sig dermed  til  talsmand  for  den  i  miljøet  af  undervisere  og  forfattere  udbredte assimilerende holdning:

19. Jean Muno: Histoire exécrable d'un héros brabançon , Bruxelles 1998 (org. 1982) (herefter forkortet HIST ).

»På  dette  område  var  han  [faderen]  kategorisk:  blandt  alle  de  benægtelser, der definerede os, var der dog i det mindste en bekræftelse, der eftertrykkeligt  gjorde  sig  gældende:  vores  fædreland,  det  var  vores smukke sprog« ( HIST , p. 75).

Papin opdrages altså i en slags kult omkring det franske sprog. Forældrene har under titlerne Sig - Sig ikke og Den enkle og komplette forfattet et par normative værker om det franske sprog. Disse værkers konsekvenser for den enkeltes udtryksmåde demonstreres af Papin, som ufrivilligt har udgjort en væsentlig del af studieobjektet for disse bøger og derfor er blevet meget varsom med at udtrykke sig spontant. Hver eneste af hans fejl er blevet noteret og indlemmet i samlingen af det, man skal undgå at sige, hvis franskmændene ikke skal opdage, at man ikke er fuldstændig fransk. Det er selvfølgelig den  puristiske  norm,  den  ekstremt  kontrollerede  brug af sproget  over  for den frie variant, der hudflettes her.

Den  til  underkastelse  grænsende  respekt  for  alt,  hvad  der  fransk, fremkalder en af de yderst sjældne manifestationer af selvstændighed, som Papin drister sig til i sin barndom. Første gang, han ledsager forældrene til Paris, bliver han så tirret af  faderens lattervækkende forsøg på at agere og især tale mere parisisk end pariserne selv, at han prompte reagerer med et par såkaldte belgicismer, altså specifikt belgiske udtryk. Siden undrer han sig:

»Ja,  hvad  gik  der  egentlig  af  mig?  Det  kan  jeg  stadig  undre  mig  over. Ønsket  om  at  være  fremmed  var  sikkert  det  vigtigste.  Måske  også  en anelse provokation? Foran min Hr. Fader der « parisianiserede » som en fisk i vandet en pludselig trang til at skille mig ud. Det er meget sjovt, for jeg hævdede faktisk min belgitude fyrre år før den blev opfundet… […] Og  samtidig  opdagede  jeg  dette:  franskmændene  elsker  os,  når  vi fremmedgjorte fremmedgør dem, de elsker os lettere eksotiske, vi der er født på medaljens bagside« ( HIST , p. 74).

Med  en  eksplicit  reference  til belgitudebevægelsen  konstaterer  Papin,  at parisernes imødekommenhed er proportional  med  graden af  fremmedhed hos den anden: det kan betale sig at være lidt afvigende! Der er ikke på dette sted i bogen tale om en egentlig litterær problematik, men det er svært ikke at  læse  citatet  som  en  illustration  af  den  inkorporering  af  de  parisiske  litterære  instansers  afventende  blik,  som  mange  frankofone  forfattere  har forsøgt  at  frigøre  sig  fra  i  det  20.  århundredes  sidste  årtier.  I  romanen repræsenteres dette blik af den frankofile fader og de kredse, han introducerer sønnen til.

Romanen giver en ætsende morsom beskrivelse af det officielle litterære miljø, hvor man »plejer den skrøbelige lille litteratur« ( HIST , pp. 79-80), der har behov for permanent kunstigt åndedræt. Dog understreges det, at denne ynkværdige  litteratur  er  meget  tapper,  fordi  den  takket  være  de  officielle poeters klubs solide bolværk mod udefrakommende strømninger - både i betydningen nye litterære tendenser og social virkelighed - forbliver ren og skær i et århundrede, hvor alt andet er til fals:

»En ting var de enige om: den lille litteratur skulle forblive ulykkelig, ren i sine pjalter. Jomfru og martyr, kun sådan kunne man elske den, dér var hele  dens  charme.  I  skulle  se  dens  glæde  når  den  fik  en  lille  kjole  fra Paris eller, ved juletid, lidt Goncourt-sovs med appelsinsmag. Det var en glæde, der så rigeligt kompenserede for al ens opofrelse« ( HIST , pp. 263264).

Den institutionelle tematik er her helt gennemsigtig. Ikke overraskende at Papins  litterære  skabertrang  -  som  med  et  velkendt  modernistisk  fortælleteknisk greb bliver til den roman, vi sidder og læser - først realiseres efter faderens død og den dermed muliggjorte afstandtagen til det officielle litterære miljø.

Efterhånden som den nationale virkelighed bliver dobbelt, begynder forfatternavnet Muno mere og mere at optræde som Papins alter ego, og i fortællingens sidste del veksler fortælleinstansen hele tiden mellem den kendte jeg-fortæller og en implicit fortællestemme, der omtaler Papin i tredje person. Udsigelsesniveauet spaltes i takt med landets opdeling og således iscenesættes  -  her  også  sprogligt  -  den  dobbelthed  og  splittethed,  der  nu fremstår som den fransksprogede belgiers grundlæggende eksistensvilkår:

»Alene  det  at  gå  ned  ad  min  avenue/ laan om  morgenen.  Da  sproggrænsen går lige igennem vejen, havde jeg en fod i Flandern og en anden i  Wallonien.  Det  samme  med  hjernen:  en  halvdel  til  hver  side.  Det samme  med  armene,  benene,  alt  det  man  har  to  af.  Men  hvad  med hjertet, som sidder til venstre? Når alt kommer til alt, siger jeg til mig selv, er det snart wallonsk, på den fædrene side, snart flamsk, mijn hart , på Moeder Liza 's side. […] Snart slås mine to halvdele, snart har den ene overtaget,  snart  den  anden.  Det  sker  også  at  de  kommer  med  indrømmelser. Ah! Kompromis'et.. Så er det at jeg føler mig allermest belgisk, og paradoksalt nok, mest uautentisk, mest marginal. Både indenfor og udenfor, som en af de andre og alligevel en anden« ( HIST , pp. 343-344).

Føderaliseringen  har  marginaliseret  den  nationale  belgiske  identitet  i  forhold til de regionale, gjort flamlændere og wallonere til fremmede for hinanden. Det er imidlertid slående, at selv om forholdet til flamlænderne og det nederlandske  sprog  tematiseres,  så  er  fortællerens  selvforståelse  i  langt højere  grad  beroende  på  referencen  til  Frankrig:  i  indledningen  funderer den splittede helt over sin identitet foran en udsendelse om fransk litteratur; det  er  i  Paris, han opdager sin belgitude, og tilhørsforholdet indkredses såvel geografisk, historisk, politisk som litterært - systematisk med Frankrig som modbillede: stort historieskabende land vs lille land skabt af historiske tilfældigheder;  konsolideret  nation  indskrevet  i  kontinuiteten vs kollapset nation markeret af stadige brud; stærk identitet vs negativ  identitet;  prestigiøs litterær arv vs litterær tradition under stadig rekonstruktion.

Den af Pierre Mertens efterspurgte dialektik mellem det lokale og det globale  medieres  altså  langt  overvejende  med  det  franske  centrum  som omdrejningspunkt.  En  sådan  mekanisme  kan  -  i  lyset  af  denne  artikels indledende  overvejelser  -  hævdes  at  illustrere  den  litterære  frankofonis fællesvilkår, idet den genfindes i andre bevægelser og hos andre forfattere, der befinder  sig  på  strukturelt  sammenlignelige  positioner i  systemets underfelter.

Belgitudebevægelsen er i mange henseender en pendant til den identitetsbevægelse, der opstod i den canadiske Québec-provins i 1960'erne. Også her  opstod  bevægelsen  synkront  med  en  omkalfatring  af  interne  samfundsstrukturer, men er med tydelige diskursive reminiscenser fra afkoloniseringens  store  tænkere  også  påvirket  af  eksterne  forhold.  Vi  genfinder debatten  om  litteraturens  identitetsskabende  rolle  og  et  udpræget  generationelt  aspekt,  hvor  yngre  intellektuelle  løber  storm  på  et  kulturelt establishment . Endelig tegnes bevægelsen som i Belgien overvejende af forfattere, der udgives - eller forsøger at blive udgivet - i Frankrig.

## På den anden side af Atlanten: Québec

Det vil være nyttigt indledende kort at erindre om den canadiske delstats omskiftelige historie, siden den franske opdagelsesrejsende Jacques Cartier banede  vejen  for  grundlæggelsen  af  en  fransk  koloni  i  1600-tallet.  I  1763 kom området på britiske hænder og indgår sammen med resten af Canada i et rigsfællesskab med Storbritannien frem til 1931. Historien har efterladt en fransk kultur, der ikke som på kontinentet udvikler sig i takt med revolutionære og verdslige idealer, men som tværtimod - som værn mod den engelske tilstedeværelse - med  næb og  kløer klyngede sig til  katolicismen  som overordnet samfundsideologi.

Indtil 1960'erne var Québec gennemsyret af den katolske kirkes indflydelse, hvad den litterære produktions overvægt af præsteforfattere og hjemstavnsromaner  bærer  tydeligt  præg  af.  Men  i  kølvandet  på  Den  Stille revolution La  Révolution  tranquille der i  1960  bringer  de  liberale  til regeringsmagten, fejer en ideologisk vind af stormstyrke hen over provinsen og efterlader et samfund markeret af reformer og løsrivelsesbevægelser med krav om øget selvstyre og styrkelse af fransk i forhold til engelsk.

Med reformerne følger en næsten eksplosiv løsrivelse af litteraturen, der indtil  da  illustrerede  de  to  former  for  afhængighed  -  kulturel  og  politisk ( heteronomi ) - der i varierende omfang karakteriserer alle de frankofone litteraturer. Benævnelsen litteratur fra Québec på bekostning af fransksproget canadisk  litteratur synliggør  viljen  til  at  nationalisere  litteraturen  både formelt og institutionelt. I toneangivende litterære kredse cirkulerer en idé om den »nationale tekst«, der dækker over en temmelig voluntaristisk indstilling til skabelsesprocessen:

»Hvad enhver ung forfatter fra  Québec  burde vide  er, at han  ikke  kan unddrage sig det pres, Provinsen udøver, for han vil opdage, når han har mistet sin uskyld, at det ikke er ham, der skriver sine bøger (dem han signerer med sit navn), og at der i Quebec kun er en eneste Forfatter : OS ALLE   […]. En forfatter kan ikke forsøge at eksistere uden for den quebecske tekst, han er nødt til at deltage i det kollektive projekt, ellers er det intetheden.« 20

Litteraturkritikken er ikke sen til at suspendere det æstetiske aspekt og læse værkerne som fragmenter af den kollektive »nationale tekst«. Mange forfattere ser et  formelt brud med det franske litterære sprog som en forudsætning for fremskrivningen af en quebecsk originalitet. Denne søgen efter et autentisk sprog bliver helt central i bevægelsen og fører til et forsvar for en litterær anvendelse af den lokale dialekt joual. 21 Der er langt fra konsensus om dialektens litterære kvaliteter, men de forfattere, der tager udfordringen op,  revolutionerer  det  litterære  sprog  så  grundlæggende,  at joual en overgang fremstår som det mest åbenlyse symbol på en quebecsk specificitet.

20. Citeret i Jean-Marie Klinkenberg: Une étude de 'Salut Galarneau ' de Jacques Godbout , Montréal 1997.

21. De frankofone litteraturer frembyder andre eksempler på litterære bevægelser, der anvender  en  folkelig  sprogbrug  som  argument  for  en  specifik  litterær  identitet.  C.F .  Ramuz skriver i  1914  et  glødende  forsvar  for  en  litterær  anerkendelse  af vaudois, en schweizisk dialekt. I 1989 udgiver J. Bernabé, P . Chamoiseau og R. Confiant en Hyldest til kreoliteten , der gør brugen af kreolsk til præmis for konstruktionen af en specifik litteratur. Se f.eks. Pascale Casanova: La République mondiale des lettres , Paris 1999.

Jacques Godbouts roman Salut Galarneau! fra 1967 er en af de tekster, der  har  båret  ved  til  det  kollektive  projekt. 22 Romanen har  i dag status af moderne  klassiker  men  var  allerede  ved  udgivelsen  en  dundrende  succes, ikke mindst fordi den altovervejende blev læst som en allegori over Quebecs historie.

Salut Galarneau! fremstår som François Galarneaus dagbog. Fortælleren har kompromitteret sit brændende ønske om at blive etnograf ved at forlade skolen i utide og ernærer sig nu som pølsemand for lokalsamfundet og amerikanske  turister.  På  opfordring  fra  broderen  Jacques  og  kæresten Marise begynder François så småt at skrive, og da kæresten dropper ham til fordel for Jacques lader Francois sig mure inde med sit manuskript, indtil han erkender, at skabelsesprocessen i hans tilfælde næres af virkelighedskontakt. På romanens sidste sider forcerer han muren til sit selvvalgte eksil for at »bringe [s]in bog ind til byen så Jacques og Arthur, Marise, bedstefader Aldéric, mor, Luis og… alle svigerfamilier i hele verden læser den« ( SG ,  p. 158).

Den  anglo-amerikanske  påvirkning  og  den  katolske  kirkes  hegemoni løber gennem romanen som to sider af den samme historie og indskrives på flere  planer:  tematisk,  stilistisk  og  på  personniveau.  Den  ældste  bror, Arthur, er tilknyttet præsteseminariet, den mellemste broder Jacques fører en american way of life ved at producere reklametekster og manuskripter til tv-serier, mens den sidst tilkomne, François, er selve sindbilledet på den gennemsnitlige Quebec-borger: »Sociologerne har konsulteret deres statistikker og fundet den gennemsnitsborger, de kan anbefale, man laver test med: François Galarneau, mand af sin tid […]« ( SG , p. 76).

Romanens  projekt  handler  derfor  mindre  om  at  gen-  eller  opfinde  en quebecsk  identitet  -  Galarneau er denne  identitet  -  end  at  skabe  betingelserne for, at denne identitet kan udfolde sig, idet fortælleren endnu ikke har »fordøjet hverken englænderne eller præsterne« ( SG , pp. 73-74), hvis tilstedeværelse  fortsat  hviler  tungt  over  samfundet  blandt  andet  i  form  af repræsentationer,  hvis  indflydelse  til  stadighed  bringes  i  erindring  af  det sproglige og sociale  hierarki.  Det  forklarer  Galarneaus  foragt  for  ejeren  af Henault's Drugstore :

»Han kunne da have kaldt det Pharmacie Hénault , for pokker, men han er så glad for at han kan tale engelsk, at hvis hans kone siger je t'aime i stedet for I love you , kan han ikke få den op at stå. Koloniseret er han, Hénault : en testikel malet i Union Jack's farver, den anden med Pavens våbenskold« ( SG , p. 59).

22. Jacques Godbout: Salut Galarneau? , Paris 1995 (org. 1967) (herefter forkortet SG ).

Denne anglofili får sin modsætning hos Onkel Léon, konservator(!) af profession, som har foreslået François at erststatte hot dog med det franske chien chaud :

»[Onkel  Léon]  viser  samme  ærbødighed  for  det  franske  sprog  som  en Kirkens mand. Han er purist: for ham er fransk en opera, og han tåler ikke, der bliver sunget falsk. Han er en værre en, ham Léon. Grammatikken, det er Gudfader og USAs præsident på samme tid. Og derfor ville han have, at jeg kaldte min pølsevogn Au roi du chien chaud .  Kan I se det for jer?« ( SG , p. 33).

Fortælleren er afgjort ikke purist. Romanen er isprængt engelsk-amerikanske ord og vendinger samt i et enkelt tilfælde en hel dialog på engelsk. Til eksempel et uddrag fra romanens indledning (de kursiverede ord optræder på engelsk i originalteksten):

»I  dag  er  der  især  amerikanere  på  ferie,  de  kommer  for  at  besøge  den smukke provins, forskelligheden, gæstfriheden spoken here , de kommer via  Ontario:  jeg  er  sikkert  deres  første  Québec-indbygger,  deres  første native « ( SG , p. 13).

Faktisk afspejler teksten på positiv vis det permanente sprogmøde mellem fransk og engelsk og slår først om til kritik, når brugen af engelsk nærmer sig sprogimperialisme som hos ejeren af Hénault's Drugstore. Ironisk nok er sprogets identitetsskabende funktion - i litterær  sammenhæng -   tæt forbundet med tilstedeværelsen af et anglo-amerikansk islæt, der kan tekstliggøre en quebecsk specificitet i opposition til den franske litterære norm.

Tematiseringen  af  sprogbrugen  udgør  et  af  de  tematiske  sammenfald med Munos roman. I den belgiske roman blev det sproglige overjeg inkarneret af faderen, mens det her er storebroderen Jacques, som har studeret i Paris og mestrer de franske litterære normer, der lover at korrigere grammatik, ortografi og adjektiver. Ligeledes er Jacques leveringsdygtig i kanoniske litterære modeller :

»Jacques kommer hver gang med en bog, jeg skal læse. Jeg kunne simpelthen  ikke  komme  igennem  den  sidste.  André  Gides  dagbog.  En underlig fyr der som en anden frygtsom gammeljomfru skriver sætninger med hængsler for at kunne analysere sine følelser: en masse som og der lænket sammen som ænder i et skydetelt« ( SG , p. 83).

På samme måde som der sprogligt navigeres mellem fransk og engelsk, krydser  fortælleren  rundt  i  farvandet  mellem  divergerende  litteraturopfattelser for at finde sit eget ståsted. Der er altså - som i Munos roman - en utvetydig fiktionalisering  af  det  litterære  mulighedsrums  poler: Gides  farveløse dagbogsskriverier illustrerer Galarneaus repræsentation af den franske litteratur som introspektion afskåret fra historien og samfundet. Modellen forkastes, ganske som det sker med den mere kommercielle pol tegnet af Jacques, som formedelst ussel mammon skriver for både englændere og magtens mænd ( SG , p. 87). Galarneau finder sin plads, da han under sin frivillige indemuring - en slags elfenbenstårn af beton - arbejder på sin bog:

»[…] Og så, ja, hvis jeg skal være ærlig, så keder jeg mig ad helvede til, det er lige før jeg begynder at spille kunde [i pølsevognen], at jeg bestiller noget at spise, jeg har brug for møder, for blomster, for mennesker, det er bedre at blive bedraget end at være isoleret, jeg har lyst til at tale, til at omfavne, at trykke hænder, at spille kort, at lyve for nogen… […] Jeg ved godt, at de to ting ikke kan lade sig gøre på samme tid: enten lever du, eller også skriver du. Men jeg vil skrileve« ( SG , pp. 156-157).

Galarneaus  afsondrethed  lammer  hans  pen  og  gør  ham  det  klart,  at  hans skriveri  kun  får  mening  i  kontakten  med  omverdenen. Romanen gestalter således en fortæller, der fremstår som en mand af folket, en gennemsnitlig og dermed  repræsentativ Québécois ,  som  -  ikke  mindst  takket  være  pølsevognsklientellet - har privilegeret adgang til folkeånden. Hermed har  han legitimeret sig selv som en slags folkets pennefører… og som ganske mange andre frankofone forfattere bragt mindelser frem om den romantiske opfattelse af forfatteren som privilegeret medium for nationalånd (og -sprog!).

Det er værd at minde om, at romanen blev udgivet på det parisiske forlag Seuil, hvorfor den ikke blot indgår i et lokalt, men også i et mere omfattende frankofont kredsløb. Det synes den oplagte 'nationale' læsning ikke altid at tage højde for, og man kan med en vis berettigelse spørge, om en så 'etnificeret' fiktion ikke i  lige så  høj grad  henvender sig til  læsere uden for  som inden for det samfund, der repræsenteres. Her er det, sammenligningen med Muno bliver interessant. 23

23. Pierre Halen har sammenlignet de to romaners iscenesættelse af den franske litterære institution med en antillisk roman i  »Une belligérance française. Images conflictuelles du centre dans le roman francophone contemporain (Godbout, Muno, Confiant)«, in Jean-Pierre Bertrand  et.al.  (ed): Littératures  mineures  en  langue  majeure.  Québec/W allonie-Bruxelles , Montréal-Bruxelles 2003.

## Sammenligning og perspektivering

Der  er, som  det  vil  være  fremgået  af  de  historiske  opsummeringer, væsentlige  forskelle  mellem  de  to  forfatteres  udgangspunkt:  den  belgiske bevægelse opstår som en defensiv reaktion på flamlændernes krav om øget kulturelt og økonomisk selvstyre inden for nationens rammer, hvorimod den quebecske udgave faktisk er sammenlignelig med den flamske og kan karakteriseres som offensiv, præget af optimisme og en positiv selvforståelse.

Ikke desto mindre er der evidente tematiske sammenfald og tydelige stilistiske lighedspunkter, ligesom både dagbogs-romanen og den selvbiografiske roman udnytter muligheden for at bringe fortællingens mekanismer til skue. Og hvad der er nok så interessant: i begge tilfælde etableres en udsigelsessituation, der placerer fortælleren i et udkantsområde - Papin skriver fra en forstad til Bruxelles, mens Galarneau holder til i en vejkant uden for byen. Disse romaner er stemmer fra periferien!

En institutionel læsning vil nu hævde, at udsigelsesforholdene er en iscenesættelse  af  den  symbolske  dominans,  begge  forfattere  er  fanget  i,  og  at romanernes forkastelse af de franske litterære  modeller er en afvisning af assimileringsstrategien. Tilbage bliver en differentieringsstrategi, som romanernes metafiktionelle dimension opfordrer til at læse som et helt bevidst spil  med  det  litterære  centrums  forventningshorisont.  Teksterne  udstiller anderledesheden med alle til rådighed værende ressourcer heriblandt indskrivningen af den flersprogede virkelighed i form af nederlandske og engelske ord.

Selv om flamlændere og englændere er vigtige elementer i romanerne, er det imidlertid  ikke  disse  befolkningsgrupper,  der  gør  det  muligt for fortællerne at formulere et svar på spørgsmålet: hvem er jeg? Dette svar bygger langt overvejende på en opposition til den franske reference.

Det er selvfølgelig ikke nyt, at modsætningsstrukturen er et vilkår for identitetstænkningen, men det er unægtelig interessant, at den modpol, der i langt overvejende grand synes at nære selvforståelsen i disse to romaner fra hver  sin  side  af  Atlanten  er  …  Frankrig.  I  begge  romaner  væves  overvejelserne  over  en  kollektiv  identitet  sammen  med  litterært  relaterede  problemstillinger.  Derfor  rejser  disse tekster nogle  helt  principielle  metodiske spørgsmål om, hvorvidt det er muligt for en forfatter at adskille sin refleksion over begreber som kollektiv identitet fra sine overvejelser over den litterære identitet, altså hvorvidt der metodisk er belæg for at se eksempelvis Jean Munos identitetsfremstilling som repræsentativ for de fransksprogede belgiere.

En anerkendelse af forfatterens mere eller mindre implicitte fordring på at repræsentere samfundets identitet afhænger selvsagt af den måde, forhol- det mellem litterær tekst og samfundsproblematik tænkes på. De to romaner har klart vist, at Muno og Godbouts bud på en kollektiv identitet er filtreret gennem det frankofone litterære systems prisme. Det betyder ikke, at teksterne ikke kan tage stilling i de konflikter og debatter, der ligger uden for dem, eller at de ikke kan række langt ud over den specifikt litterære sfære. Men det betyder, at tekster som disse, der afgjort siger meget om, hvad det vil sige at være fransktalende belgier og canadier i et samfund på jagt efter en særegen identitet, siger mindst lige så meget om, hvordan den frankofone forfatter kommer til skriften.

Er det da så vigtigt, hvis romanerne er gode og finder vej til sine læsere? Ja, når det drejer sig om at vurdere de forskellige tilganges muligheder og begrænsninger  i  de  frankofone  litterære  studier,  hvor  sprog-  og  identitetsproblematikken står så centralt.

Den institutionelle tilgang objektiverer de relationer, der - som svar på artiklens indledende overvejelser - udgør det sandsynligvis eneste plan, hvor de frankofone litteraturer er sammenlignelige i al deres forskellighed: nemlig relationerne til det franske litterære centrum, der griber langt ind i hver enkelt af disse litteraturers skabelsesbetingelser og udgivelsesstrategier. For nogle forfattere så langt, at sprog- og identitetsproblematikken kontinuerligt medieres  via  Paris,  det  uomgængelige  omdrejningspunkt  for  deres  søgen efter (litterær) legitimitet. Det er de forfattere, der udgør det frankofone litterære system og berettiger et komparativt arbejde.

Hermed afvises muligheden for at lægge en global teori ned over det samlede genstandsfelt, som Mouras læsning prætenderer. Og hermed relativiseres en alt for mekanisk opfattelse af den frankofone forfatter som repræsentant for et nationalt, regionalt eller etnisk særpræg. En ureflekteret accept af eksempelvis  Jean  Munos  roman  som  repræsentativ  for  det  fransktalende Belgien slører den omstændighed, at hans udlægning af begreber som litteratur,  identitet  og  sprog  finder  ekko  hos  forfattere  der  befinder  sig på  en strukturelt sammenlignelig position på den anden side af Atlanten, mens de er genstand for konkurrerende opfattelser i det hjemlige litterære felt, hvor det  langt  fra  er  alle  forfatterpositioner,  der  som belgitudetilhængerne tildeler litteraturen en identitetsskabende forpligtelse. Et komparativt arbejde med  det  frankofone  litterære  system  fordrer  derfor også et  grundigt  og nuanceret kendskab til de enkelte litteraturers særlige historie.

Således anes konturerne af et omfattende genstandsfelt, der ud over en lang række fascinerende litterære værker, byder på masser af uudforskede sammenhænge at undersøge og metodiske principper at overveje. Faktorer der uophørligt tvinger os til at reflektere over relevansen af de litteraturhistoriske begreber, nationalfilologien har overleveret os - og måske rummer perspektiver for en mere globaliseret komparativ litteraturhistorie?

64