Everything I do...
Forfattere: Matthias Hvass Borello
Tidsskrift: periskop (2019-05-22)

## Everything I do…

Kunsten.nu  bygger  på  antagelsen  om,  at  der  både  er  et grundlæggende  formidlingsproblem  omkring  samtidskunsten, og at der faktisk er mennesker, der vil engagere sig i den, hvis de fik en håndsrækning.

Referencen i overskriften hér (til Bryan Adams' hit fra Robin Hood-filmatiseringen fra start 1990'erne) er absolut over the top , men der er et underliggende Robin Hoodoplysningsprincip knyttet til Kunsten.nu, hvor alt det, vi gør,  kun giver mening, hvis det tjener dig som læser, og hvor målsætningen er tæt forbundet med en omfordeling af  kunstgoderne  og  en  'bevæbning'  af  folket  på  gulvet, gaden, i provinsen, uden for sildeparketten. Det startede allerede  i  2004  som  et  mere  lokalt  formidlingsprojekt omkring den århusianske kunstscene (søsat af Jan Falk Borup, der i dag er direktør for Kunsten.nu og Kunsten Media Fonden), men blev siden, og med undertegnede og Ole Bak Jakobsen som redaktører, til et landsdækkende formidlingsprojekt, der lanceredes for snart 11 år siden.

Samme dag som åbningen af U-Turn - Kvadriennale for samtidskunst ,  d.  6.  september  2008, løb vi alle på gaden med flyers og et håb om, at vi kunne forandre kunstlandskabet  -  både  dets  struktur  som  hovedstadsfikseret  og dets befolkningssammensætning.

## En ny kritisk position?

Vi lagde fra land i foråret 2008 med midler fra både Region Midtjylland,  det  århusianske  billedkunstråd  og  Statens Kunstfond  og  i  konkurrence  med  Kopenhagen.  Vi  ville ganske  enkelt  supplere  ferniseringslister  og  Q/A-interviews  med  kritisk,  journalistisk,  tilgængelig  og  debatterende kunstformidling. Vi etablerede tidligt et nordisk samarbejde  med Kunstkritikk og  Konsten.net.  Sammen afholdt  vi  en  debat  om  vores  respektive  roller  under Alt\_Cph i 2008, og der blev udviklet fællesinitiativer som En ny nordisk position? (2010), der udfoldede sig som en artikelserie udviklet af og bragt på alle tre platforme, og som suppleredes af et seminar under samme titel under Supermarket i Stockholm i 2010. Det samarbejde blev kraftigt decimeret af Kunstkritikk s efterfølgende lancering af sit 'eget nordiske initiativ' med norske finanslovsmidler i ryggen. En model, hverken Kunsten.nu eller Konsten.net kunne matche, slet ikke finansielt, og som ikke blev fulgt op af nye håndsrækninger fra Oslo.

Kunsten.nu's redaktionelle profil var fra starten fokuseret på kunstkritik og debat. Så vi arbejdede med et princip om, at sprogliggørelsen og tilgængeligheden omkring samtidskunsten kunne bearbejdes på helt pragmatisk vis ved  at  informere  om  den,  diskutere  den,  argumentere for dens kvaliteter og mangler og tage den diskussion up front. Den diskussion har helt sikkert ikke været demokratisk i  ordets  egentlige  forstand eller særligt inkluderende,  men  har  været  en  væsentlig  faktor  til  at  skærpe miljøets sprog og tænkning, er jeg ret overbevist om. Det gjorde faktisk, at flere i kunstfeltet med lignende kritisk drive og  behov  kom  ud  af  busken  og  bragte  deres  synspunkter ind på vores sider, enten som indlæg, i interviews eller som kommentarer i de skrigrøde kommentartråde, som prægede mange af vores artikler fra 2008 og frem til 2014, hvor Kunsten.nu blev redesignet.

## Diversitet og kontekst som eksistensberettigelse

Et redaktionelt princip har fra starten været, at vi skulle bringe  et  diverst  udvalg  af  formidlingsprodukter,  der kunne  tilfredsstille  et  varieret  publikum,  der  måske også kunne finde på at sondere videre i vores relaterede materiale.  Vi  bragte  alt  fra  fagnørdede  klummer  eller essays til pædagogiske indføringer i aktuelle tematikker og kunstpraksisser via baggrundsartikler, interviews eller formater  som  Ugens  Kunstner.  Det  er  en  redaktionel tilgang, som stadig præger vores praksis, men som siden har fået endnu flere formater knyttet til sig, og nye måder at  lancere  det  på  (fx  på  SoMe). Lydkunst har  været  en særlig satsning (siden 2014) med månedlige podcasts fra kunstens  lydbaserede  felt  (initieret  af  Anne  Neimann Clement  og  Line  Møller  Lauritsen,  hvor  sidstnævnte siden har overladt pladsen til Rosa Marie Frang), og i det seneste  år  har  vi  også  leget  med  nye  podcasts,  video  og avisformater.

Kontekst og miljø er nøgleord for vores eksistensberettigelse. Det udmønter sig i vores redaktionelle bestræbelser  på  at  skabe  tematisk  og  kunsthistorisk  kontekst omkring udstillinger, enkelte kunstneres praksis (fx med Ugens Kunstner), særlige medier og deres centrale aktører.  Derudover  forsøger  vi  at  skabe  indgange  og  mulige forbindelser  mellem  kunstscenens  initiativer,  institutioner og brugere. Den eksistensberettigelse indbefatter også nogle konkrete formidlings- og spredningskrav, som kan bygge bro både mellem positioner og lokationer. I den forbindelse har vi som medie hele tiden været velsignet af vores to redaktioner (både i København og Aarhus), der i samspil har kunnet agere forholdsvist lokalt og indsigtsfuldt  i  forhold  til  lokale  indslag  og  indsatser  i  hele  landet. Dér ser jeg som redaktør, at vi skiller os positivt ud fra  dagspressen  både  som  landsdækkende  og  dedikeret reservoir for en dansk kunsthistorie fra de seneste knap 15 år, og forhåbentlig også som indholdsbåret forbindelsesled og identitetsfaktor for kunstens dedikerede aktører og brugere.

## Kritik som redskab og metarespons

Den  redaktionelle  profil  har  lagt  et  naturligt  fokus  på kunstkritikken  og  vores  kontinuerlige  eksekvering  af denne i form af indførende beskrivelser, værk- og udstillingsanalyser og vurderinger. Ved at tage læseren med på udstilling og tage kvalitativ stilling har vi haft en forhåbning  om  engagement  blandt  vores  læsere.  Jeg  vil  ikke mene, at vi har fornyet kunstkritikken som genre. Snarere insisteret på dens relevans, også over for et stigende antal af selvbestaltede pseudokritiske formater, likes og anden form for repræsentativ tilkendegivelse.

Den kritiske position er hos Kunsten.nu i det store hele intakt, selvom positionen som kritiker i sig selv kan føles reaktionær at indtage. Ved at være generøs med sin viden, analyser,  tvivl  og  mere  kropslige,  emotionelle  dimensioner af kunstoplevelsen har forsøget dog været at gøre positionen mere transparent - lade sig engagere i de nye værkbegreber og -former, men ikke lade en postmoderne relativisme indtage førerhuset. Dér har vi bibeholdt idéen om kunstkritikken som en faglig disciplin, som har og tilbyder redskaber til reflekteret omgang i og med samtidskunsten.

Vi har redaktionelt forsøgt at følge og spejle kunsten, og hvis den italesatte et markant beskuer-jeg (fx i deltagerbaserede  værker  eller  i  overskridende  performanceinstallationer),  måtte  kritikken  også  -  ganske  logisk  og pragmatisk - inkludere en analytisk følsomhed for dette 'jeg'  og  dets  valg  og  tilbøjeligheder  for  at  kunne  tage egentlig stilling. Jeg vil kategorisere denne kritiske transparens som en metarespons; et moment i kunstkritikken, hvor kritikeren reflekterer åbent om de menneskelige og performative dimensioner ved sin kritiske respons. Det er blandt andet her, idéen om den absolutte og distancerede dom  endeligt  afmonteres,  og  hvor  apatien,  sympatien og  empatien  indtræder  som  analytiske  objekter.  Metaresponsen kan i mine øjne introducere en selvrefleksiv, kritisk position, der kan møde samtidskunstens udvidede værkbegreber kvalitativt.

Både den trodsige kritiske insisteren og selvrefleksion er resultater af en 'kunstkritikkens krise', som vi stadig er midt i. Men i sidste ende kan denne 'krise' kun besvares  ved,  at  vi  formår  at  være  et  opdateret  og  kvalitativt redskab  for  de  kunstinteresserede,  omfordele  kunstens mange værdier og agere generøst. Sådan var det vist også for Robin of Locksley.