Fodbold i grænselandet. Kampen for ungdommen og illegalt arbejde i Tønder frem til 1945
Forfattere: Jørn Hansen
Tidsskrift: forumforidraet (2007-07-01)

## Fodbold i grænselandet

Kampen for ungdommen og illegalt arbejde i Tønder frem til 1945

Af Jørn Hansen

Den 18. november 1944 døde lektor Aage Buhl  Rosenkjær  i  en  tysk  fange-  og  arbejdslejr  Svesing  ved  Husum.  I  1920  var Rosenkjær blevet ansat som underviser på Tønder Statsskole, der var et af de nye danske gymnasier, der efter 1920 blev etableret i  de  sønderjyske  købstæder.  Det  var  især Rosenkjærs virke som underviser i boldspil og  gymnastik  samt  det  folkelige  arbejde som frivillig leder i Tønder Sportsforening og  Tønder Amts  Idrætsforening,  der  satte betydningsfulde spor i det lille grænsesamfund  i  det  daværende  Tønder  Amt.  Hans idrætsinteresse  og  danske  sindelag  bragte ham ind det i ungdomsarbejde, der i løbet af  1930'erne  udviklede  sig  til  at  blive  en kamp mellem tysksindede og dansksindede om  rekrutteringen  af  ungdommen.  Under besættelsen  førte  hans  ideologiske  ståsted ham ind i modstandsbevægelsen, en praksis han i 1944 måtte bøde for med sit liv. 1 Inden  da  havde  han  dog  medvirket  til  sammen  med  en  anden  gymnasielærer  Finn Kristiansen fra Tønder Statsskole at rekruttere  det  meste  af  Tønder  Sportsforenings bedste fodboldhold til modstandsbevægelsen 2 .  På  lokalt  plan  i  grænselandet  havde enkelte idrætsledere således en anden holdning til samarbejdet med nazisterne end en række  idrætsudøvere  og  ledere  inden  for dansk idræts hovedforbund. 3

I det følgende vil der blive set nærmere på den rolle, som fodboldspillet i grænselandet spillede for fastholdelsen af og ud- bredelsen af det danske sindelag for en befolkning, der var udsat for såvel tysk som dansk kulturel sindelagspåvirkning.  En påvirkning,  hvor  idrætshistorien  i  forhold til national identitetsdannelse oftest har tillagt  gymnastikken  og  tysk  turnen  en  afgørende rolle. Specifikke omstændigheder i grænselandet har imidlertid gjort, at fodbold blev mere afgørende for de, der skulle vælge nationalt ståsted. I det hele taget kan det vel diskuteres, om det giver nogen mening  at  opretholde  et  skarpt  skel  mellem gymnastik og sport, når omdrejningspunktet er nationalisme som såkaldte »forestillede fællesskaber«. 4

I  det  20.  århundrede  har  vi  således  set eksempler på, hvorledes fodbold har spillet en  rolle  for  betoningen  af  den  nationale identitet ved at knytte bånd mellem et autoritært  regime  og  folket  eller  masserne som  i  for  eksempel  Mussolinis  Italien  i mellemkrigstiden  ved  især  VM  i  1934, Brasilien under Getulio Vargas diktatur fra 1930-45 og Argentina i 1970'erne. En historie, der fortløbende gentager sig i afrikansk  fodbold. 5 Nyeste  eksempel  på  en sammenhæng mellem fodbold og national vækkelse blev VM i Tyskland, hvor det tyske landsholds relative succes førte til en ny form for blød nationalisme med en begejstret fremvisning af det tyske flag - en handling, som mange i skyggen af nazismen  og  Anden  Verdenskrig  hidtil  havde opfattet som politisk ukorrekt.

## Danske idrætsforeninger og fodboldspillets rolle frem til etableringen af den nuværende grænse i 1920

Det første sted i Nordslesvig, hvor dansksindede  nordslesvigere  begyndte  at  spille fodbold,  var  i  1893  i  Skrave  lige  syd  for den  daværende  grænse.  Forbilledet  var fodboldklubben i Vejen lige nord for grænsen, men man havde i begyndelsen ikke helt styr på reglerne og var lidt usikker på, hvor mange der måtte være på banen. I kampene mod Vejen måtte Skrave-spillerne  ydermere  erkende,  at  Vejen-spillerne var dem en tand for »videnskabelige«. Efterhånden  kom der mere skik på tingene, og fodboldspillet viste sig at have en stærk appel til de unge. I national henseende blev spillet  anset  for  mere  neutralt  end  gymnastikken  og  havde  derfor  ikke  i  samme grad myndighedernes bevågenhed. I 1902 og 1903 kunne man afholde de første større  fodboldfester  i  Haderslev Amt,  og  det var i forbindelse med disse stævner, at tanken  om  en  fællesforening  omfattende  al dansk idræt i landsdelen opstod, og ti år efter, at tyske turnere i Nordslesvig havde organiseret sig, så Nordslesvig FællesIdrætsforening den 15. november 1903 dagens lys. 6

I  de  første  år  var  en  række  foreninger lidt  tilbageholdende  med  at  tilmelde  sig Fællesforeningen. Enkelte spillede blot fodbold,  andre  havde  meget  små  gymnastikhold, men fra 1905 begyndte det gradvist at gå fremad, og i 1906 var 21 foreninger medlemmer. I 1908 var det 36 foreninger, og 1913, året før Første Verdenskrig, havde  Nordslesvig  Fælles-Idrætsforening 61  foreninger  som  medlemmer. 7 Det  var fodboldspillet, der førte til inddelingen af landsdelen i hovedkredse, så man kunne få en regelret turnering. Allerede i 1905 blev der  oprettet  fire  hovedkredse:  Haderslev Østeramt, Haderslev Vesteramt samt Tønder og Sønderborg.

Ofte knyttede boldspillet de unge mennesker  tættere  til  foreningen  end  gymnastikken, i og med at boldspillet ikke i samme  grad  som  gymnastikken  tiltrak  sig myndighedernes interesse. Der var flere årsager hertil. Væsentligst var den formelle, at  boldspil  af  myndighederne  ikke  blev indordnet under begrebet undervisning, således som tilfældet var for gymnastikken. Ved boldspil var der på dette tidspunkt heller  ingen  aldersgrænser,  så  da  myndighederne  begyndte  at  skride  ind  mod  gymnastik for helt unge, kunne disse godt spille fodbold. 8

Tysklands nederlag i Første Verdenskrig førte til folkeafstemningen i 1920, som betød etableringen af den nuværende grænse syd  for  Tønder  og  nord  for  Flensborg. Nordslesvig blev til  Sønderjylland,  og  på generalforsamlingen i Tinglev i 1921 ændrede  Nordslesvig  Fælles-Idrætsforening navn  til  Sønderjydsk  Idrætsforening  (ved sammenlægningen mellem De Danske Skytte- Gymnastik- og Idrætsforeninger og De Danske Gymnastik- og Ungdomsforeninger i 1992 blev Sønderjydsk Idrætsforening til DGI-Sønderjylland).

Idræt havde bygget bro og bundet bånd mellem ungdommen i hovedlandet og ungdommen i Nordslesvig, men den havde også bragt nye medlemmer til foreningen. P. Frank fra Øster Lindet har berettet, hvorledes  fodbolden  blev  indgangsdøren  til ungdomsarbejdet og det kulturelle arbejde, der  blev  dyrket  i  forsamlingshusene.  Var de unge først med til fodbolden som tilskuere eller spillere og til ballet i forsamlingshuset bagefter, så stod de midt i det, man gerne ville havde dem med til. Selv mange børn  af  tysksindede  eller  tyske  tilflyttere syd  fra  fandt  vejen  til  forsamlingshusene på den måde. Og da den lokale forening efter  afstemningsdagen  i  1920  holdt  bal, kunne P. Frank glædes over at se adskillelige af disse unge deltage i festen. 9

Øster Lindet er beliggende i den nordlige del af Sønderjylland, hvor befolkningen overvejende  havde  stemt  dansk  ved  afstemningen i 1920. Nord for den nyetablerede grænse i blandt andet Tønder var befolkningen  overvejende  tysksindede.  Det blev i dette område, at kampen om sindelaget efter 1920 skulle føres, og det var i den sammenhæng, lektor Rosenkjær kom ind i billedet.

Rosenkjær var en af et større antal tjenestemænd og funktionærer, der skulle overtage de job, der tidligere havde været betjent af den tyske embedsmandsstand. Gymnasie- og folkeskolelærere blev sammen med de øvrige tilrejsende vigtige for udbredelsen  af  dansk  kultur  og  sindelag. De fire købstæder fik alle et dansk gymnasium, og i Haderslev og Tønder varetog seminarierne  uddannelse  af  lærere  til  de kommende generationer. Dertil kom politiet  og  grænsegendarmerne  samt  militærpersonalet, der rykkede ind i kasernerne i Haderslev, Sønderborg og Tønder.

Sammen  med  andre  ildsjæle  ønskede Rosenkjær  at  arbejde  for  danskheden  i grænselandet, og hans grundholdning kan karakteriseres som en blanding af nationalliberalisme  og  grundtvigianisme.  Det  folkelige arbejde var i Sønderjydsk Idrætsforening fortsat forbundet med det idrætslige arbejde, og der var nok at tage fat på.

De  lokale  dansksindede  nordslesvigere havde i Nordslesvig Fælles-Idrætsforening gødet jorden for det arbejde, der i kraft af tilskud  udefra  skulle  få  ungdomsarbejdet til  at  blomstre. Arbejdet  gik  ikke  altid  så nemt, som mange havde håbet. Begejstrede national-politiske tiltag viste sig endnu engang  ikke  udelukkende  at  være  forbe- holdt de dansksindede. I Sønderjylland fik man  anskueliggjort,  at  ikke  alt  frivilligt foreningsarbejde  fremmede  demokratiet, hvilket det tyske ungdomsarbejde i løbet af 1930'erne blev et eksempel på.

Uden  for  Sønderjydsk  Idrætsforening etableredes  der  allerede  i  tiden  omkring genforeningen enkelte klubber med blot én idrætsaktivitet  på  programmet.  Størst  udbredelse fik i første omgang ro- og tennisklubberne, hvor især roklubberne ligesom Sønderjydsk Idrætsforening skulle rekruttere  medlemmer  i  konkurrence  med  de tysksindedes modstykker hertil. 10 En overgang  så  det  også  ud  til,  at  fodboldspillet ville  blive  en  aktivitet  uden  for  Sønderjydsk Idrætsforening, eftersom flere af fodboldklubberne  i  købstæderne  og  stationsbyerne begyndte at spille i Jysk Boldspil-Union. Dette førte til, at en af de nye kræfter  i  Sønderjydsk  Idrætsforening,  adjunkt Adler Lund fra Sønderborg, på sendemandsmødet i 1923 stillede forslag om, at  boldspillet  i  det  hele  taget  blev  udskilt fra Sønderjydsk Idrætsforening for at indgå i Jysk Boldspil-Union.

Forslaget faldt ikke i god jord hos formanden for Tønder  Amts Hovedkreds H.H. Lorentzen og Olav Schrøder fra bestyrelsen,  der  tog  udgangspunkt  i,  at  foreningen  ud  over  at  være  en  forening  for idræt sideordnet var en national forening, der  tog  sig  af  ungdommens  opdragelse, hvorfor det var vigtigt at stå sammen om alle  idrætsgrene  i  Sønderjydsk  Idrætsforening.  Således  gik  det  til,  at  fodbold  forblev  en  aktivitet  i  Sønderjydsk  Idrætsforening, samtidig med at man valgte også at organisere  sig  i  Jysk  Boldspil-Union  og spille efter unionens love. 11 Denne afgørelse  skulle  vise  sig  at  være  vigtig,  for  fodbold blev et væsentligt instrument i kampen om ungdommen i Tønder.

## Fodbold og idrætsstævner i Tønder

Da  det  tyske  sindelag  stod  stærkt  blandt befolkningen  i  Tønder,  blev  den  første idrætsforening  i  Tønder  den  tysksindede »Männer Turn-Verein« fra 1865 i traditionen fra Turnvater Jahn. Den næste idrætsforening  var  ligeledes  en  turnverein,  idet det  drejede  sig  »Kaufmännischer Turnverein von 1909«. Først i 1913 fik Tønder sin første fodboldklub »Tondern Fussballklub«,  som  ligeledes  den  tysksindede  befolkning  stod  bag.  Etableringen  af  fodboldklubben  skyldtes,  at  Tønder  i  1912 havde fået et efter datidens målestok særdeles moderne idrætsanlæg med såvel boldbaner som atletikbaner og med en tilhørende »Sportscafé« 12 . Udbruddet af Første Verdenskrig gjorde imidlertid, at »Tondern Fussballklub« fik en meget kort levetid,  og  efter  krigen  var  betingelserne  for idrætsudøvelsen  ganske  anderledes,  idet Tønder  nu  som  en  dansk  købstad  kunne begynde at etablere danske idrætsforeninger eller boldklubber på linie med byerne i den nordlige del af Sønderjylland.

Tønders  særlige  status  som  grænseby med en overvejende tysksindet befolkning betød, at der i første omgang den 17. maj i 1920 blev taget initiativ  til  at  etablere  en »neutral« fodboldklub »Internationaler Fussball-Club« i byen. Det var hensigten, at  såvel  tysk  som  dansk  ungdom  skulle kunne mødes i en fælles interesse for fodboldspillet, og angiveligt skulle fodboldinteresserede engelske soldater, der førte tilsyn med, at grænseændringen blev udført i fred og ro, være involveret i klubbens etablering,  hvad givetvis også var grunden til klubbens engelsk-tyske navn. 13

Dette ændrede sig imidlertid i takt med dansk kulturimport i form af, at gymnasieog  skolelærere  samt  andre  embedsmænd, som omtalt, kom til grænsebyen for at erstatte  de  tyske  embedsmænd.  Derudover ydede DBU økonomisk støtte til de nydannede fodboldklubber i købstæderne i grænselandet, og allerede på generalforsamlingen i april i 1921 tog fodboldklubben navneforandring til  Tønder Boldklub.  Det første år førte klubben en stille tilværelse, der  var  få  kampe,  men  fra  1922  voksede interessen  for  spillet,  og  der  kom  gang  i kampene mod klubberne fra de andre sønderjyske købstæder. Snart kunne man også spille  mod  klubber  som  Esbjerg  forenede Boldklubber,  Vejen  Boldklub  og  Kolding Boldklub, og som noget helt særligt spillede  Tønder  Boldklub  i  1922  mod  Valby Boldklub  1912.  I  begyndelsen  havde  der været  omkring  20-30  aktive,  men  snart kunne Tønder Boldklub stille med såvel et første og andet seniorhold samt et ynglinge-  og  juniorhold,  der  alle  deltog  i  Jysk Boldspil-Unions turneringer. 14

Væksten skyldtes en tilgang af spillere fra Statsskolen, Lærerseminariet og Kasernen, men også unge fra såvel danske som tyske hjem i byen meldte sig ind i klubben for at få mulighed for at spille fodbold. Det var  en  dansk  klub,  men  fodbold  kunne samle  ungdommen,  og  trods  det  danske sindelag  havde  klubben  i  fodboldspillets »hellige  navn«  ingen  problemer  med  at indlede  et  samarbejde  med  boldklubber syd  for  grænsen  med  kampe  mod  Flensborg,  Sylt,  Husum  og  Itzehoe,  ja  helt  til Karslruhe nåede man på et tidspunkt.

Frem  til  midten  af  1920'erne  var  der udelukkende  tale  om  fremgang  for  klubben, og en kerne af tilflyttere løftede såvel træning  som  spillet  op  på  et  forholdsvist højt  niveau.  Centralt  i  den  sammenhæng stod lektor Aage Rosenkjær. Af en af Tønder Boldklubs første ledere blev målmanden Rosenkjær betegnet som » Atomet i 1. Holdets Kerne, han var for alle Klubbens Aage Buhl Rosenkjær (1890-1944), gymnast og fodboldspiller. Idrætslærer på Tønder Statsskole og aktiv foreningsleder i Tønder Amts Idrætsforening. Forbandt idrætten i Tønder med kampen mod nazismen (Kilde: Tønder Statsskole, Guldhornet , 17. årg. Nr. 2, 1944).

aktive Spillere det Forbillede, hvorefter de alle stræbte at naa«. 15

Aage Rosenkjær voksede op i et lærerhjem  i  Øster  Snede,  han  blev  student  fra Sorø Akademi i 1909 og tog lærereksamen i 1912 ved Jelling Seminarium. Hans interesse for sport og gymnastik bragte ham til Ollerup Gymnastikhøjskole og efter et studieophold  i  Frankrig  blev  han  cand.phil., hvorefter  han  i  1920  fik  ansættelse  ved Tønder  Statsskole.  Ud  over  ansvaret  for undervisningen i idræt og den frivillige undervisning i gymnastik, fodbold og hånd- bold varetog han undervisning i matematik, fransk samt lejlighedsvist i naturhistorie og sang. Som aktiv kom han hurtigt ind i det det frivillige idrætsliv i Tønder, men en  lidt  lukket  og  ind  i  mellem  afvisende personlighed gjorde, at han først lidt sent i løbet af 1930'erne blev inddraget i det organisatoriske arbejde med idrætten i Tønder  Amt  under Sønderjydsk Idrætsforening. 16 Til gengæld skulle han vise sig der i høj grad at gøre fyldest.

I 1926 stod den danske idræt i Tønder så stærkt, at byen kunne afholde Sønderjydsk Idrætsforenings  årsfest  med  opvisning  i gymnastik, konkurrencer i fodbold, fri idræt og skydning. Byen var stadig ledet af en tysksindet borgmester, der dog året forinden  havde  mistet  det  absolutte  flertal  i byrådet, men i byen herskede generelt en fordragelig  tone  mellem  tysksindede  og dansksindede,  og  borgmesteren  havde  da også vist stor samarbejdsvillighed over for de danske partier i byen. 17 I  slutningen af 1920'erne  begyndte  mere  ekstreme  tysksindede kræfter imidlertid at stille spørgsmålstegn ved denne samarbejdsvillighed.

Kun et halvt år efter festen i Tønder beskrev formanden for Tønder Amts Hovedkreds H.H. Lorentzen i en indberetning til Sønderjydsk  Idrætsforenings  forretningsfører  N.J.  Iversen,  hvorledes  han  efter  en periode med splittelse og kamp om lederposter  på  ny  så  en  større  opbakning  bag kredsens  arbejde.  En  af  årsagerne  hertil fandt Lorentzen i:

»… de truende og ikke ufarlige Forhold som  Tyskernes  opblussende  Agitationsarbejde skaber særlig i den sydlige Del af Kredsen der medfører at man i stærkere  Grad  føler  Ansvaret  ja  gid  at  det var  saaledes  at  den  enkelte  maa  faa Øjnene op for det der sker fra den Kant, der  vil  blive  nok  at  tage  fat  paa  i  den kommende Tid, ja gid den da maa finde os enige og samlet.« 18

Der skulle ikke gå mange år, før tyskernes agitationsarbejde reelt kom til at udgøre en trussel  for  ungdommen  i  Sønderjylland. De ældre i foreningen var klar over dette og håbede på ungdommens evne til selv at handle. I de første år efter festen i Tønder så  det  ikke  godt  ud,  men  det  var  i  denne sammenhæng,  at Aage  Rosenkjær  kendte sin besøgelsestid. Samtidig med at flere og flere  tysksindede  i  kølvandet  på  nazister- nes succes syd for grænsen åbent begyndte at formulere revanchistiske krav om grænseforskydninger, involverede Rosenkjær sig for alvor i det organisatoriske arbejde i Tønder Amts Idrætsforening.

Efter at fodboldspillet i løbet af 1920'erne i Tønder Boldklub udelukkende havde oplevet  fremgang,  begyndte  tilgangen  at stagnere. Dels var det vanskeligt at få tag i næste generation, dels ramte splittelsen inden  for  dansk  idræt  med  etableringen  af Dansk  Arbejder-Idrætsforbund  i  opposition  til  Danmarks  Idræts-Forbund  også Tønder.  De  få  fodboldspillere  i  Tønder skulle nu vælge, om de ville spille fodbold i  Tønder  Boldklub  eller i  Arbejdernes Idræts-Klub, og som en følge heraf vejrede de  tyske  idrætsklubber  i  Tønder  morgenluft, og turnforeningerne begyndte at tage fodbold  på  programmet.  Bogtrykker  Th. Laursen, der kom til Tønder i denne periode, har beskrevet, hvorledes Aage Rosenkjær satte sig i spidsen for at samle tropperne, dels var tre fodboldklubber i en by af Tønders størrelse alt for mange, dels var det  et  spørgsmål  om det danske sindelag. Forholdsvis hurtigt lykkedes det at få etableret Tønder forenede Boldklubber, som i 1939  blev  til  Tønder  Sportsforening,  og der kom igen gang i fodboldspillet i Tønder. Den tyske fodboldklub kom aldrig til at fungere, og enkelte af de dygtige spillere fra tysksindede hjem valgte derfor at spille i den danske klub. Disse blev selvfølgelig udsat for et kolossalt:

»… Pres  fra  Hjem  og  tidligere  Lærere og gamle Sportskammerater. Men nogle af  de  bedste  modstod  Presset  og  fandt efterhaanden  deres  Plads  i  de  danske Rækker,  og  de  stod  fast  i  de  onde  Aar. Deres Børn opdrages nu i Hjem og Skole til gode danske Borgere«. 19

Med  til  at  styrke  fodboldspillets  genopblomstring i Tønder var også den bevågenhed, man fra national side i form af Dansk Boldspil-Union  viste  spillet  i  grænselandet. I 1933 blev en af Danmarks dengang mest berømte spillere Sophus Nielsen, også kendt som Sophus Krølben, til en form for  hjælpetrænergerning  for  de  sønderjyske  klubber.  Desuden  begyndte  man  på ny  at  sende  udvalgte  hold,  blandt  andet Fyns  Boldspil-Unions  hold  til  propagandakampe i de sønderjyske købstæder. 20 Og i  Tønder  engagerede  Rosenkjær  sammen med  seminarielærerne  Braae  Hansen  fra Haderslev og Olav Schrøder fra Tønder sig i organiseringen af et idrætsstævne, der både skulle dæmme op for det tyske mindretals grænserevisionskrav og styrke danskheden  på  Tønder-egnen.  Et  stævne,  der blev  forløber  for  såvel  det  store  Dybbølstævne i 1933 samt organisationen De Unges Grænseværn. 21

Med 130 faner, mere end 2.000 udøvere og  indtil  15.000  mennesker  blev  stævnet den 12. maj 1933 det hidtil største i Sønderjydsk  Idrætsforenings  historie.  Deltagerne kom på cykel, i bil eller befordredes i  særtog  med  flagsmykkede  lokomotiver. Ud  over  Danneborg  vajede  de  nordiske flag, så afstanden til den sydlige nabo kunne tydeliggøres, og mange mente, at Tønder aldrig tidligere havde været så dansk!

Ud over gymnastikopvisning ved de forskellige hovedkredse var der, som en manifestation i overensstemmelse med tiden, masseopvisning  med  alle  gymnaster,  og derudover  blev  der  spillet  fodbold,  håndbold og kurvebold. En særlig betydning fik ved dette og mange af de følgende stævner de afsluttende festtaler. Formanden Johannes Juhl afviste i sin tale grænserevisionskravene: Ved afstemningen i 1920 var det retten, der sejrede, og denne ret skulle sønderjyderne ikke lade sig fraviste. Johannes Juhl  sluttede  med  at  tilråbe  ungdommen med følgende ønske: » Stå på rettens grund.  Stå  vagt  og  værn  om  vor  grænse. Væk håb og tro og bring liv og grøde for vor landsdel!«

Sønderjydsk Idrætsforenings formand var klar over, at det var ungdommen, der aktivt skulle gå i offensiven for at dæmme op  for  slesvig-holstenernes  og  mindretallets  krav  om  at  gøre  Sønderjylland  til  en del af Slesvig-Holsten. Ved festens afslutning motiverede Braae Hansen fra Haderslev et kraftigt besvaret leve for sønderjydernes gamle leder, H. P. Hanssen, der efter  en  længere hyldest udtrykte sin glæde over  Sønderjydsk  Idrætsforenings  manifestation i Tønder:

»Af  hensyn  til  de  mange  vildledende røster sydfra, tillægger jeg det stor betydning, at sønderjysk ungdom er mødt op her i tusindtal for at vidne, at vi er danske  og  vil  vedblive  at  være  danske.« 22

Det var  ikke  tilfældigt,  at  såvel  Johannes Juhl som H.P. Hanssen i den grad appellerede til  ungdommen. I tiden efter genforeningen havde mange af de gamle foreninger  som  Sprogforeningen  og  Sønderjysk Skoleforening efterlyst næste generation til at gå ind i et vagtskifte. I disse foreninger og i mange af forsamlingshusene forholdt det sig sådan, at de mænd og kvinder, der havde stået i  spidsen  op  mod  Første Verdenskrig, også var dem, der stod i spidsen efter 1920, selv de steder hvor krigen havde tyndet ud i rækkerne. Man talte om, at navnene fra tiden før krigen også blev efterkrigstidens.

De unge formulerede ingen kritik af de ældre, og der var ikke tale om et modsætningsforhold,  som  kunne  føre  til  et  ungdomsoprør.  I  stedet  virkede  det,  som  om generationerne levede to adskilte liv - måske forstod de unge ikke altid de ældres ytringsform,  bestemt  som  den  var  af  fremmedherredømmet. 23 Det  eneste  sted,  hvor ungdommen blomstrede,  var  i  idræts-  og ungdomsarbejdet. Som  det tidligere er fremgået, kom der nye kræfter til på dette område, især fra højskolerne og i form af de nyansatte lærere ved skoler og gymnasier. Det var i Sønderjydsk Idrætsforenings kredse, ungdommen mødte op og trivedes. Idrætten samlede de unge, og talerne ved de mere festlige lejligheder, der som regel handlede om det, der historisk var gået forud, måtte de unge så tage med i købet.

De unge sønderjyder havde i begyndelsen af 1930'erne haft dansk skolegang og havde  således levet i  »Genforeningens bedste  gave«.  For  dem  var  det  blevet  en selvfølge at være dansk, men når der blev stillet spørgsmålstegn ved disse selvfølgeligheder, måtte de handle. 1933 blev det år, hvor  efterkrigstidens  unge  tog  over.  Sønderjydsk Idrætsforening havde sikret kontinuiteten  i  ungdomsarbejdet,  stævnet  i Tønder  var  startskuddet,  det  store  folkemøde på Dybbøl den 11. juni viste, at det ikke var en enlig svale, og med dannelsen af Det unge Grænseværn den 26. september  med  hovedkontor  i Tønder  tog  næste generation  over  i  det  folkelige  arbejde  i Sønderjylland.

## Besættelse og modstand

Arbejdet for fastholdelsen og udbredelsen af  det  danske  sindelag fik efter 1933 fornyet vind i sejlene, men besættelsen i 1940 gjorde selvfølgelig vilkårene vanskeligere for  det  folkelige  arbejde  i  grænselandet. Rosenkjær fortsatte efter besættelsen ufortrødent sit arbejde for styrkelsen af danskheden. Gennem  terrænsporten 24 , som  i Sønderjylland fungerede som rede for re- krutteringen  af  modstandsfolk,  kom  han ind i det illegale arbejde, som i sidste ende kostede ham livet, men inden da havde han som formand for Tønder Amts Idrætsforening organiseret et manifest dansk idrætsstævne  med  2.000  deltagere  i  Tønder  i 1942 for derigennem på en fredelig måde at  fremvise  en  afstandtagen  fra  besættelsesmagten.  1942  var  året,  hvor  modstanden begyndte at vokse frem i befolkningen, men det var efter augustoprøret i 1943, at det illegale arbejde for alvor begyndte over hele  landet,  herunder  i  Sønderjylland,  og via  sit  netværk  i  idrætten  og  gymnasiet  i Tønder påvirkede Rosenkjær dette arbejde.

Førstelærer Folmer Christiansen fra Højer,  der  i  1944  måtte  overtage  Rosenkjærs plads som formand for Tønder Amts Idrætsforening, havde under krigen kendskab til dennes illegale arbejde, dels var de gode venner og dels havde de et tæt samarbejde i Tønder Amts Idrætsforening. Christiansen har berettet om, hvorledes en illegal gruppe opstod i Tønder:

»Jeg kan huske, at i begyndelsen af krigen gik jeg en dag på Vestergade i Tønder sammen med Rosenkjær. Og vi tolkede selvfølgelig situationen. Jeg var nærmest pacifist - og det var jeg ikke kommet  over  på  det  tidspunkt.  Og  det  gav jeg udtryk for. Rosenkjær sagde: 'Ja, du hører altså også til de forbistrede radikaler' ... Så ringede han en dag ud, om vi ikke kunne komme til et møde i Tønder dagen efter om aftenen. Og så blev der på det tidspunkt, hvor mødet skulle være,  et  så  nederdrægtigt  regnvejr,  og jeg skulle cykle til Tønder, så jeg ringede og sagde, at i det vejr blev jeg hjemme ... På det tidspunkt har han så fået dannet en modstandsgruppe med de mennesker, der var med til mødet. Den holdt ikke ret længe, for det viste sig, at der var, en der ikke kunne holde mund, og så blev den opløst.  Men  så  startede  han  senere  en anden,  som  fortsatte.  Finn  Kristiansen var med.

Billedet viser fodboldholdet fra Tønder, der i krigens sidste to år indgik i det illegale arbejde (Lokalhistorisk Arkiv for Tønder Kommune).

Hvis jeg havde været der den aften, så ville jeg jo nok have været meget betænkelig over at være det røvhul, der sagde nej. Men jeg kom altså ikke med.« 25

Senere  i  1944  forsøgte  Folmer  Christiansen sammen med tre andre at etablere en gruppe i Højer, men de fik aldrig en tilbagemelding  på  deres  henvendelse  til  Finn Kristiansen, der givetvis har ment, » at det var for problematisk med det tyske flertal i Højer.« 26

Finn Kristiansen var ligesom Aage Rosenkjær knyttet til Tønder Statsskole, hvor han i 1941 efter i en årrække at have fungeret som timelærer blev ansat som adjunkt med  fagene  engelsk  og  gymnastik.  Ligesom Rosenkjær var han som instruktør aktiv i Tønder Amts Idrætsforening og i Tønder Sportsforening, hvor han var træner for førsteholdet i fodbold. 27

Som træner lykkedes det Finn Kristiansen at inddrage så at sige samtlige førsteholdets spillere i modstanden mod tyskerne. 28 Det var i det illegale arbejde en stor fordel,  at  tre  af  spillerne  arbejdede  for DSB,  hvorfor  de  havde  specielle  »Ausweis«,  så  de  kunne  færdes  ude,  også  når der  var  udgangsforbud. Arbejdet  bestod  i uddeling af illegale blade, flytning af våben,  som  blev  gemt  forskellige  steder rundt  om  i  byen,  blandt  andet  på  loftet  i omklædningsbygningen  på  sportspladsen. Gruppen stod bag sabotage mod sporskiftet på Tønder Station, afsporingen af et tog nord for Tønder, ligesom den medvirkede til  at  hjælpe en englænder, der var flygtet fra en fangelejr i Tyskland, til Sverige. En tidligere fodboldspiller har berettet derom:

»Alt  dette  lyder  temmelig  dramatisk, men  jeg  husker  ikke,  at  vi  følte  større angst  ved  at  deltage  i  modstandsbevægelsen. Det var simpelthen noget, der skulle  gøres  og  det  cementerede  vores sammenhold endnu mere på fodboldholdet.« 29

Selv om deltagerne ikke følte angst, tog de dog  deres  forholdsregler.  Folmer  Christiansen har fortalt, hvorledes

»... i 1944, da kom Finn Kristiansen herud  en  dag.  Han  boede  på  Bargumsvej dengang, og han havde fået at vide at en fremmed  mand  havde  været  og  banket på  ...  Finn  spurgte,  om  jeg  ikke  kunne finde ud af, hvordan det hang sammen. Og det viste sig så, at det var en gammel statsskoleelev, der var kommet i anledning  af,  at  der  skulle  udgives  et  jubilæumsskrift ... Men selvfølgelig var man nervøs.« 30

Finn Kristiansen slap med skrækken, men det var der andre, der ikke gjorde. Illegalt arbejde i grænselandet var med de mange tysksindede  indbyggere  ekstra  risikabelt. Den 11. december 1943 blev Aage Rosenkjær  arresteret  af  Gestapo  i  Tønder,  og samme skæbne overgik flere fra Den Sønderjyske Terrænsportskolonne. 31

Aage  Rosenkjær  var  en  blandt  mange, der omkom i tyske fange- og arbejdslejre, men inden for Sønderjydsk Idrætsforening var han den mest kendte. I Tønder Amt og Tønder  by  med  det  store  tyske  mindretal fik Rosenskjærs død en kolossal symbolsk betydning. De mange mindeord, der fulgte ham  efter  hans  død,  kan  sammenfattes  i sætningen: » Han viste en vej at gaa«. 32 En vej,  som  mange  kunne  identificere  sig med, en vej, de syntes, de burde have fulgt, men måske havde de ikke haft modet eller viljestyrken.

Denne  viljestyrke  havde  Aage  Rosenkjær  ifølge  hans  ven  og  tidligere  kollega gennem mange år, medlem af Den Sønderjyske Terrænsportskolonne, rektor Andreas Egebjerg  Jensen,  Sønderborg  Statsskole. Egebjerg  Jensens  mindeord  fra  vinteren 1944 kan give os et billede af, hvem personen Aage Rosenkjær var:

»Han  var  ingenlunde  en  Allemandsven; han  havde  meget  stærke  Sympatier,  men også kraftige Antipatier ... Han kunde være lukket og afvisende, og det var vel nok en af Grundene til, at Ledelsen af sønderjysk Idræt først sent fik Øje på denne enestående Arbejdskraft og Organisator ... Han hadede Fraser, også nationale Fraser, og han foragtede de Mennesker, der med Færdighed trakterede de store Ord uden et Øjeblik at drømme om, at der skal Offervilje bagved Ordene. Selv brugte han ikke meget de dannebrogsfarvede  Clichéer,  men  han  ofrede i 25 Aar hele sin Fritid, alle sine Tanker og al sin Energi for Sønderjysk Ungdom.« 33

Mange havde inden for Sønderjydsk Idrætsforening  mødt  Rosenkjær  ved  at spille  fodbold  med  ham,  havde  haft  ham som gymnastikinstruktør eller havde medvirket ved de store stævner, han organiserede. For disse mennesker var det afgørende ikke, om de illegale handlinger, Rosenkjær og andre deltog i, havde haft større eller  mindre  militær  betydning  -  og  derom strides  eksperterne  stadig.  Det  afgørende var, at Rosenkjær på det mentale plan kunne  bruges  som  en  samlende  figur  for  de mange dansksindede sønderjyder, der efter krigen skulle leve sammen med de tysksindede og finde deres plads i freden. Om Rosenkjærs navn efter krigen for længe blev brugt mod de tysksindede i grænselandet, vil altid være et spørgsmål om holdninger.

Rosenkjær døde, da krigen på alle fronter var begyndt at vende til fordel for de allierede. I vinteren 1944-45 var der tit luftalarm, og de, der boede tæt ved grænsen, kunne høre de allierede bombe i Tyskland. Den 4. maj 1945 - efter at tyskerne i Danmark havde overgivet sig - samlede Finn Kristiansen  som  gruppeleder  sit  fodbold-

## Noter

1. Jakobsen H. m. fl. (1946) samt Hansen J. (2003).
2. Både Aager Buhl Rosenkjær og Finn Kristiansen omtales i Trommer Aa. Modstandsarbejde i Nærbillede. Det illegale arbejde i Syd- og Sønderjylland  under  den  tyske  besættelse  af  Danmark 1940-45 (Odense 1973). Som et af rekrutteringsområderne til det illegale arbejde i Tønder nævner Trommer blandt andre terrænsportsbevægelsen (s. 86) som udsprang fra officerskredse, hvorimod de mere traditionelle sportsgrene som for eksempel fodbold ikke omtales.
3. Se hertil Bonde H. Fodbold med fjenden. Dansk idræt under hagekorset (Odense, 2006).
4. Se hertil Anderson B. (1991).
5. Se hertil Hansen J. (2006).
6. Pedersen C. (red.) (1957), p. 16.
7. Landsarkivet i Aabenraa.
8. Lund A. (1932).
9. Lund A. (1932).
10. Petersen J. (red.) (1943), p. 145.
11. DBU's årsberetning 1920, udg. 1921 og Pedersen C. (red.) (1957) pp. 100-101.
12. Becker-Christensen H. (1993), p. 310.
13. Jakobsen H. m. fl. (1946) , p. 3.
14. Ibid pp. 4-6.
15. Ibid p. 4.

hold, som fik travlt med at gøre de våben klar, der var gemt forskellige steder i Tønder. Gruppen blev bedt om at møde op på sportspladsen  om  morgenen  den  5.  maj. Medlemmerne blev derpå sendt ud for at bevogte  grænsen  til  Tyskland  fra  Sæd  til Møllehus for overløbere, da alle tyske soldater  skulle  kontrolleres  af  englænderne. De fleste steder forløb tyskernes hjemfærd rolig,  men  for  gruppen  gik  det  desværre galt,  da  der  opstod  klammeri  med  nogle tyskere, der kom sydfra. En af fodboldholdets bedste spillere fik den ene fod skudt af,  og  to  andre  fra  en  anden  gruppe  blev såret.  Heldigvis  mistede  ingen  livet,  men for  en  tid  dæmpede  det  glæden  over  befrielsen. 34

16. Jensen H. O. m. fl. (red.) (1970), pp. 211-212.
17. Becker-Christensen H. (1970) , pp. 63-80.
18. Landsarkivet  for  Sønderjylland, Aabenraa,  Brev af 21. januar 1927.
19. Jakobsen H. m. fl. (1946) , p. 16.
20. Dansk  Boldspil-Unions  Årbog  1932  og  1933 (1933).
21. Hansen J. (2003) , pp. 104-110.
22. Landsarkivet  for  Sønderjylland, Aabenraa  -  udklip, samt Pedersen C. (red.) (1957), pp. 273-275.
23. Fanø K. m.fl. (1983), pp. 15-18.
24. Vedrørende terrænsportens rolle se hertil Hansen J. (2003), pp. 125-130.
25. Hansen  J.  Interview  med  Folmer  Christiansen (november 2002).
26. Hansen  J.  Interview  med  Folmer  Christiansen (november 2002).
27. Jensen H. O. m.fl. (red.) (1970), p. 209 samt Jakobsen H. m.fl. (red.) (1946).
28. Trommer Aa. Modstandsarbejde  i  Nærbillede s. 298, hvor det omtales at adjunkt Finn Kristiansen ville oprette én sabotagegruppe frem for at danne ventegrupper,  der  først  skulle  aktiveres  ved  krigens afslutning.
29. Hans  Martin  Hansen  -  Opvækst  og  ungdom (1994, privateje).

30. Hansen  J.  Interview  med  Folmer  Christiansen (november 2002).
31. Mørup H. (2000), p. 318.
32. Guldhornet.  Medlemsblad  for  Tønder  Statsskole Elevforening , nr. 2-1944, p. 455.

## Litteratur

- Anderson B. Imagined Communities - Reflections on the  Origin  and  Spread  of  Nationalism (Verso, 1991).
- Becker-Christensen  H. Byen  ved  grænsen.  Tønder 1920-1970 (Institut  for  Grænseregionsforskning, 1993).
- Bonde H. Fodbold med fjenden. Dansk idræt under hagekorset. (Odense, 2006).
- Dansk  Boldspil-Unions  Årbog  1920 (København, 1921).
- Dansk Boldspil-Unions Årbog 1932 og 1933 (København, 1933).
- Fanø  K.  m.fl. Det  unge  Grænseværn (Sønderborg, 1983).
- Guldhornet. Medlemsblad for Tønder Statsskole Elevforening nr. 2-1944.
- Hansen  J. Ikke  at  syne,  men  at  være.  Sønderjydsk Idræt gennem 100 år (Odense, 2003).
- Hansen J. Fodbold - en kort verdenshistorie (Odense, 2006).
- Lund A. Sønderjydsk Idrætsforening 1903-1928 (Haderslev, 1932).
- Jakobsen H. m. fl. Sporten i Tønder gennem 25 Aar, Udgivet i Anledning af Tønder Sportsforenings 25 Aars Jubilæum (Tønder, 1946).
- Japsen  G.  (udg.) Dansk  og  tysk  i  Sønderjylland (København, 1979).
33. Guldhornet.  Medlemsblad  for  Tønder  Statsskole Elevforening , nr. 2-1944, pp. 442-43.
34. Hans  Martin  Hansen  -  Opvækst  og  ungdom (1994, privateje).
- Jensen  H.  O.  m.  fl.  (red.) Tønder  Statsskoles  Jubilæumsbog 1970 (Tønder, 1970).
- Mørup H. På Fløjen. En sønderjysk stridsmands erindringer  fra  kultur-  og  modstandskampen  19291945. Sønderjyske Levnedsforløb 2000-(30).
- Pedersen  Chr.  (red.) Dansk  Idræt  i  Grænselandet, Sønderjydsk  Idrætsforening  1903-1953 .  (Haderslev, 1957).
- Petersen  J.  (red.) Kulturelle  forhold  i  Sønderjylland (Haderslev, 1943).
- Schultz  Hansen  H. Danskheden  i  Sydslesvig  18401918 (Flensborg, 1990).
- Trommer Aa. Modstandsarbejde i nærbillede. Det illegale arbejde i Syd- og Sønderjylland under den tyske  besættelse  af  Danmark  1940-45 (Odense 1973)

Ikke publiceret materiale:

- Hans Martin Hansen - Opvækst og ungdom (Tønder, 1994, privateje).
- Jørn Hansen: Interview med Folmer Christiansen (november 2002).
- Nordslesvig Fælles Idrætsforening, Landsarkivet for Sønderjylland, Aabenraa.
- Sønderjydsk  Idrætsforening,  Landsarkivet  for  Sønderjylland Aabenraa.