Driften mod mytens enhed - i disputatsform
Forfattere: Jørgen Holmgaard
Tidsskrift: kok (1982-04-25)

## Anmeldelser

## Jørgen Holmgaard

## Driften mod mytens enhed -i disputatsform

Om Johan de Mylius: Myte og roman, Gyldendal, 198  1.

At man udarbejder disputatsafhandlinger kan vzre en fagtradition med visse fordele.  Den kan stille det for videnskabeligt  arbejde vigtige krav om gmndighed og udholdenhed, og den kan stille kravet om, at forskningsresultater skal vzre f0rt frem til en gennemarbejdet form. Herved har nye synspunkter kunnet placere sig som nogle, man måtte forholde sig til; de har ikke kunnet affærdiges som interessante ansatser.

Når det er sagt, kan man godt indr~mme virkeligheden, at disputatsinstitutionen måske lige så tit har vzret en ramme af ydre hzder, der ud fra  professorernes fagpolitiske  og personlige  przferencer  er blevet  lagt ned  over arbejder,  som  hverken  i henseende  til  originalitet  eller blot kvalitet rigtig har fortjent det.

I forhold til antallet af videnskabeligt ansatte og kandidat- og seniorstipendiater har  »disputatsfrekvensen«  i  litteraturfagene  vzret  meget lav igennem 70'erne. En af de vigtigste årsager har givetvis vzret, at f0lelsen  af  almindeligt  traditionsopbmd  i  de  f ~ r s t e år af  årtiet  var  så stzrk, at det var utznkeligt, at progressive kunne andet end principielt forkaste  dis~utatsinstitutionen.  Selv  om  o~bmdsfornemmeisen  blev modereret  efterhånden, var det blandt de mange, der deltog i den progressive konsensus, endnu midt i 70'erne stadig ikke comme ilfaut at bmge forskningstid til disputatsprojekter.

Men i slutningen af 70'erne standsede disputatsflugten. På dette som på andre områder satte en vis retraditionalisering ind, og i de sidste par år  er de fzrdige arbejder begyndt at foreligge. Johan de Mylius' Myte og roman, der er antaget som disputats i Odense, er et led i denne bevægelse tilbage til den gamle habiliteringspraksis.

Afhandlingens titel  signalerer den tematik, unders~gelsen er bygget op omkring.  På den ene side sætter Mylius »myten« som bevidsthedsartikulation og som litterær form, på den anden side »romanen«. Den f ~ r s t e har at g ~ r e med en dyb menneskelig trang til bevidsthedsmzssigt at s ~ g e enhed og syntese i en umiddelbart splittet verden, den anden har at g ~ r e med en analytisk, erfaringsorienteret bevidsthedsform.

Projektet går nu ud på at unders~ge Andersens romaner med henblik på denne enhedss~gende, mytiske drift og se, hvorledes den indretter sig i forhold til en samfundsmzssig virkelighed,  der i stigende grad Izgger op til at blive bearbejdet i »den moderne« (d.v.s. den realistiske og natu- ralistiske)  romans kategorier.  Konklusionen bliver,  at myten  i Andersens forste roman -Improvisatoren -er dominerende i en sadan grad, at den kolliderer med bogens funktion som roman. Derefter er det mytiske element stadig vigende, indtil det genoptages med fornyet styrke i de to sidste romaner, nu dog nærmest for som en besværgelse at blive vendt mod en virkelighed, der bliver mere og mere kontrær i forhold til driften mod enhed, harmoni.

Undersogelsen har et mål af sammenhæng og interesse ved at fokusere nogenlunde  anskueligt  pa Andersen  som et  menneske  i et historisk konfliktrum,  på hans forsog p A   psykologisk og kunstnerisk at bearbejde erfarede modsætninger frem til nogle troværdige »fortolkninger«.  Men

den er problematisk pa mangfoldige mader.

I  opfattelsen af Andersen  nedtoner  Mylius bevidst, men  uden  argumentation alle de »&amp;moniske«  og traumatiske sider, som går tilbage til hans markante sociale erfaringer. Det er kun den romantiske længsel efter helheden, der interesserer  Mylius; resten udelades, apriorisk synes det.  Tekstanalysen bliver folgelig eklektisk, meget  endda.  Og dog g0r den fordring  pa  at være en »totalanalyse«. Trods gode iagttagelser og

analytiske punktnedslag ligger det samlede resultat langt herfra.

En tilsvarende vilkarlighed  går igen  i opfattelsen  af »romanens« og »mytens« karakter. Så vidt man kan se, mener Mylius, at den mytiske og mystiske enhedstrang er universel. Hos Andersen er den en »naturdrift« (s. 62). Det er kun den analytiske romanbevidsthed, der er  af denne verden, nærmere betegnet udsprunget  af kapitalismen. Sporgsmalet forholde sig anderledes bliver ikke engang stillet. Og dog eksisterer der mange gode grunde til at forfolge den hypotese, at romantikkens myte- og harmonitrang er udviklet  i noje forbindelse med den sociale stilling, som de intellektuelle  fik i de nordeuropæiske absoluti-

om det kunne stiske lande i perioden fra 1770  og et lille hundrede A r   frem.

Ud over at være karakteristisk for det meste af den tradition, Mylius knytter an til, hænger denne nærmest systematiske skævtrækning måske også sammen med, at afhandlingen ikke kun har sit mål for oje, men samtidig synes at være skrevet med polemisk front. Dels findes en mærkeligt forældet  polemik  mod  en  gammeldags biografisme,  der stillede sig tilfreds med styk for styk at fore tekstelementer tilbage til biografiske enkeltheder. Dels foregar der en ufuldbyrdet  polemik mod den marxistiske Andersen-forskning. Rue kunne være nævnt, men bliver det ikke, Peer  E.  Sorensens Andersen &amp; Herskabet anfores en  passant, men diskuteres i ovrigt  ikke;  det  samme gælder Andersen-analyserne  i og omkring Poetik. Retfærdiggorelsen er, at de fleste af disse sager handler om eventyrdigteren  Andersen og ikke om romanforfatteren Andersen. Navnet er dog det samme. Til gengæld udlades hele animositeten mod Soren Gorm Hansens H. C. Andersen og Soren Kierkegaard  i dannelseskulturen, selv om det er svært at indse, at han  skulle have gjort sig fortjent til alt dette.

Denne frontforskydning  har lidt af en pendant  i Mylius' forhold til hans egen faglige tradition. Hans forestillinger om enhedstrangen, driften mod harmoni og helhed stammer ubetvivleligt fra Aage Henriksen. De tekster af Goethe, Steffens m.fl.,  Mylius refererer  til, er i vidt omfang de samme, som Henriksen  benyttede  i sin pjece om Organismetanken (1973), ligesom  Henriksens  Baggesen-bog har været  virksom. Mylius skjuler  ikke  direkte  disse  forbindelser, men  han  afklarer  ikke åbenlyst, hvorledes han forholder sig til denne baggrund, hvad han har overtaget, hvad han evt. er uenig i.

Den historisk materialistiske litteraturforskning fra 70'erne har imidlertid  heller ikke været  helt  uden  indflydelse,  dog naturligvis  uden  at den vedgås. Med vejen lagt omkring den engelske romanteoretiker Ian Watt gives der et rids af det danske samfund i enevzldens sidste årtier. Det ville man ikke have fundet tidligere i en afhandling af dette anlzg. Ridset bygger på et mindre udvalg af standardoversigter og giver ikke nogen mere indgående forståelse af, hvad det ville sige at leve og vzre kunstner i den tids samfund.  Det er dog bedre end ingenting, selv om man skal langt tilbage  i historieskrivningen for at finde en tilsvarende naiv vurdering af senenevzlden, som Mylius finder var en realhistorisk tilstand, der ikke lå langt fra utopien om et »oganisk«, harmonisk samfund (jfr. s. 19  l).

Mest  utilfredsstillende  virker  afhandlingens  samfundsrefleksion  i dens  konkrete  undersugelse  af  Andersens  forhold  til  politik  og  samfundsudvikling. Mylius har eftergået dagbugerne  uden at finde nzvneværdige synspunkter, og da han tilsyneladende ikke kan forestille sig, at man kunne undersuge spurgsmålet andre steder, bliver hans karakteristik naturligvis usikker og famlende. Hvis han med en sturre samfundshistorisk  viden  og en systematisk tekstanalyse derimod havde eftergået de fiktive tekster, ville han have faet anderledes udbytte. Lzst med den rigtige analyseoptik, bugner de af samfundsskildring. Hvad der findes i værkerne i disse henseender, burde ikke kunne overses eller udelades af en unders0gelse,  der forsuger at fulge Andersens syntetiseringsforsug  i brydningen med en i forhold hertil kontrær samfundsudvikling.

Hvis man over for alle disse problematiske aspekter skulle fremhæve noget fortjenstfuldt ved afhandlingen, kunne man med forfatteren selv nævne, at den kan bruges som modgift mod tidligere tendenser til i Andersens romaner alene at honorere deres elementer af realistisk  virkelighedsbeskrivelse  og overse el1er.i hvert  fald forbigå deres romantiskmytiske elementer. Muller Kristensens fremstilling i Digteren  og samfundet er det oprindelige, mest gedigne eksempel på en sådan fejlanalyse.

Gift og modgift -man kunne dog forestille sig, at der var en mere sikker  vej  frem  mod  et  rimeligt,  historisk  billede  af  de  forskellig?rtede kræften komplekse virke i Andersens forfatterskab.

Mylius' bog bekrzfter, at alt er ved det gamle også under den ny disputatsbprlge. Doktorgraden  er så lidt som fur noget pålideligt kvalitetsstempel. Men afhandlingen viser også, at det er et stort land, vi lever i.

Det  er et  land  med  adskillige  litteraturvidenskabelige  lejre  og  næsten lige s A   mange bastioner i systemet. Fællesskabet  mellem  dem er ikke overvældende, selv ikke i deres omgang med mere almene videnskabelige standarder. Det kan man måske nok beklage. Men man kan også velvilligt se det som et tegn pA,  at vi befinder os i en tilstand af rigdom, i et åndeligt klima med stor variation og mange udbud. De, der foler trang til  at  folge  den  enheds-  og harmonisogende mytes  livtag med  en  prosaisk analytisk virkelighedsorientering  kan  i Mylius' bog få tilfredsstillet dette behov i disputatsform.