Nordbrandt
Forfattere: Anne Borup
Tidsskrift: kok (2005-04-02)

biografiske  references  irreducible  relevans.

Dermed nærmer vi os spørgsmålet om  Strindbergs  psykiske  konstitution, som Stounbjerg nok interesserer sig for, men kun som dette kommer til syne i de behandlede tekster. I et vigtigt afsnit af afhandlingen behandler han »En melankolsk  konstellation«  i  hele  det  behandlede  tekstkorpus.  Inspirationen  kommer fra fransk psykoanalyse, især Kristeva.  Pointen  er,  at  de  voldsomt modsætningsfyldte karakteristika, Stounbjerg  samler  under  begreberne uro  og  urenhed,  udviser  et  genkommende mønster, nemlig en overdetermineret tabsfiksering, der kommer til syne i  en  altgennemtrængende  blanding  af afhængighed af og rædsel for de andre og det andet, det være sig venner, koner, genrekonventioner eller litterær inspiration. Dermed har Stounbjerg ikke underskrevet  psykologernes  diagnoser af  den  empiriske  Strindberg.  Han  har snarere  peget  på  en  slags  inderside  af den krise i repræsentativiteten, han ser som de behandlede teksters gennemgående  tema.  Strindberg  selvbiografiske  tekster  viser,  at  det  moderne subjekt  er  permeabelt  og  ustabilt  og dermed  i  sidste  ende  nærmest  ufremstilleligt som andet end skiftende identifikationer. Modsat senere attituderelativistiske,  konstruktivistiske  eller  performative teorier om identitet ser Strindberg  dette i  dystopisk  snarere end utopisk belysning.

Det er lidt uafklaret, hvorvidt Stounbjerg  selv  i  sidste  ende  ser  realisme og modernisme som sideordnede eller  successive reaktioner på moderniteten - han giver udtryk for begge holdninger. For denne anmelder er der ikke tvivl om, at en af disputatsens fortjene- ster  netop  er  fremstillingen  af  uro  og urenheder i forholdet mellem to sideordnede og nogenlunde jævnaldrende svar på og interventioner i det moderne. Den generelt  litteraturhistoriografiske  interesse i Strindbergs selvbiografiske prosaforfatterskab  består  blandt  andet  i dets problematisering af  modernicismen, dvs. totaliseringen af  den  modernistiske  æstetik  til  selvfed  teleologi  og eviggyldige afpersonaliseringsdogmer.

Trods stedvise reservationer skal Stounbjergs disputats have mine varmeste anbefalinger. Et fascinerende aspekt af  et  fascinerende  forfatterskab  æltet igennem med format, overskud og belæsthed.  Der er en smittende idérigdom i analyserne, som dårligt kommer til udtryk i anmeldelsens referat. Hertil kommer,  at Stounbjerg nok bruger, hvad jeg ville kalde Århus-litterat-lingo -  skrift,  felt,  repræsentation  (og  torso for en ufuldendt tekst ikke at forglemme) - men til gengæld skriver forbilledlig præcist i behageligt korte sætninger,  der  stort  set  på  hver  side rammer prægnante formuleringer, man straks understreger.

## Anne Borup

Dan Ringgaard: Nordbrandt , Århus 2005 (Aarhus Universitetsforlag).

Der  er  nogle  forfatterskaber  man  med stor  lyst  rålæser  i  lange  stræk,  mens andre helst skal indtages i mindre bidder. Med Nordbrandts poesi er det lidt som med god konfekt: altid fristende og lækker, men  bedst i afmålte doser. Sådan  er  det  i  hvert  fald  for  denne anmelder.  Det  var  derfor  med  et  vist forbehold jeg gik i gang med Århus-litteraten Dan Ringgaards bog om Henrik Nordbrandt. Og lad det bare være sagt med det samme: efter  endt  læsning er min  idiosynkratisk  betingede  læselyst uforandret. Af Nordbrandt får jeg hurtigt nok, men vender gerne tilbage efter mere.  Det  rokker  imidlertid  ikke  ved den  kendsgerning,  at  Ringgaard  har begået  en  på mange  måder  forbilledlig monografi om et stort og skelsættende lyrisk  forfatterskab  i  moderne  dansk poesi.

Bogen udmærker sig på flere måder. For det første ved at prioritere en tematisk  sammenhængende  organisering  af sit  stof,  frem  for  at  konstruere en  kronologisk-biologisk udviklingshistorie. For  det andet ved at nuancere, modificere og supplere de gængse, til tider klichéagtige,  litteraturhistoriske  fremstillinger  af  Nordbrandts  forfatterskab  og føre analysen frem til de senest udgivne værker.  Fremstillingen  imponerer,  for det  tredje,  ved  et  væld  af  analytiske detaljer og iagttagelser, der både kædes sammen på et mikro-niveau og i forhold til den overordnede komposition. Endelig, og  i forlængelse af det  foregående  punkt,  udvides  analyseapparatet, ikke  blot  i  forhold  til  dette  specifikke forfatterskab,  men  i  forhold  til  mere konventionelle læsninger af moderne og modernistisk poesi i det hele taget.

I femten relativt korte kapitler gennemgås vigtige indholdsmæssige og formelle kategorier i forfatterskabet eksemplificeret  gennem  nedslag  i  værket  fra  debuten  i  1966  til  sidste  års Pjaltefisk .  Der er  dog ikke tale om en additiv  serie  af  afsnit.  Fremstillingen bærer  præg  af  en  indre  sammenhæng mellem kapitlerne, idet  de  første  kategorier nuanceres og perspektiveres undervejs  i  lyset  af  tilkomsten  af  nye aspekter.  På  den  måde  ligner  bogens struktur den arabeskform, som også er en af Nordbrandts foretrukne digtformer.  Nordbrandt  er  om  nogen  en stedernes  digter  ligesom  hans  poesi  er påvirket  af  de  steder  han  bebor.  Det virker  derfor  meget  naturligt  at  starte med 'stedet' som kategori. Med til forestillingen  om  stedet,  både  konkrete  og abstrakte steder, hører forestillingen om tid. Der er flere former for tidsoplevelse på  spil,  en  lineær,  en  cirkulær  og  en brudfyldt, ofte  endda  inden  for  det samme  digt. Også  nihilismen er  en grundkategori i dette forfatterskab, lige så vel som i den tilværelsestolkning der hører moderniteten  til.  Nordbrandts nihilisme  sættes  i  relation  til Schopenhauer  og  Nietzsche,  og  det  påvises,  at intetheden hos den danske digter i modsætning  til  filosofferne,  finder  et fænomenologisk  modspil i  mødet  med verden: stederne, kvinderne, tingene og ordene skaber en mening - om end verden  på  modernistisk  vis  ikke  rummer en immanent betydning. Derefter følger en  række  kapitler  helliget  analysen  af troper  og  figurer.    Det  kan  ikke  overraske  nogen  kender  af  moderne  dansk poesi, at metaforen fylder meget i dette forfatterskab. Men til forskel fra megen anden faglitteratur om  modernistisk lyrik,  som  ofte  kan  være  ramt  af  et decideret metaforhysteri, viser  Ringgaard  for  det  første,  at  Nordbrandts billed(for)brug  er  præget  af  både  en hang til og en skepsis over for metaforer. For det andet at metaforen ofte opløses i metonymier.  Dertil kommer  for det tredje og som et væsentligt nyt indslag i Nordbrandt-forskningen,  en tiltrængt rehabilitering af sammenligningen som trope. Endelig analyseres forholdet mellem  paradoks  og  metafor.  På  lignende vis gennemgås de vigtigste figurer, hvor det især er kiasmen og mobilen, dvs. en omvendt og en systemisk variabel gentagelsesfigur, der er i fokus.  Igen føjes der nye aspekter til billedet af forfatterskabet,  når  det  påvises  hvordan  Nordbrandt i sin nærmest ny-klassiske form har indoptaget og transformeret vigtige dele af konkretismens æstetik. Et af de bedste kapitler  i bogen  beskæftiger sig med forholdet  mellem  prosa  og  poesi. Hvor  den  klassiske,  metriske  digtning har  mulighed  for  at  opbygge  en  spænding  mellem  metrum  og  rytme,  ligger tyngdepunktet i moderne poesi i spillet mellem  prosaisk  syntaks  og  linjebrud, mellem  sætning  og  vers.  Her  peger Ringgaard på et centralt  element,  som indtil  videre  har  været  relativt  underbelyst  i  studiet  af  frie  vers,  men  som burde indgå i alle analyser af modernistisk lyrik. Bogen slutter med at diskutere  Nordbrandts  'orientalisme',  samt spørgsmålet  om  udsigelsesjeg  og  den stemme, der taler i digtene.

Ringgaards metode i samtlige kapitler  består  i  at  diskutere  og  analysere  de  forskellige  kategorier  i  forhold til  en  eller  to  væsentlige  teoretikere og sammenligne  med  andre  digtere,  som enten  har  inspireret  Nordbrandt  eller har  beskæftiget  sig  med  lignende  problematikker.  Således  sættes  steds-kategorien i relation til  Edward  Caseys filosofiske udredning i afhandlingen The  Fate  of  the  Place og  den  irske digter  Seamus  Heaneys  vigtige  essay »Fornemmelsen for stedet«, mens orientalisme-kapitlet selvfølgelig tager afsæt i Edward Saids bog, der har gjort 'orientalisme' til et begreb. Undervejs diskuterer Ringgaard med stort set hele den danske  forskning  i  dette  forfatterskab, det  får  man  altså  som  læser  med  i tilgift.

Den væsentligste indvending jeg vil rette mod Ringgaards fremstilling angår  en,  efter  min  smag,  lovlig  løs omgang  med  begrebsdefinitioner.  Det gælder for eksempel bestemmelsen af et så  centralt  begreb  som  ordet  'poesi'.  I sin  indledning  skriver  Ringgaard,  at Nordbrandts digte »virker mere som tilstande  end  indsigter,  eller  måske  som indsigter  i  tilstande«  (p.  10).  En  side længere fremme forskydes bestemmelsen af 'digt-som-tilstand' i en refleksion over, at Nordbrandt tilsyneladende »skriver det  samme digt, eller den samme håndfuld digte, om og om igen, som  om  hvert  digt  er  et  forsøg  på  at skrive sig frem til den samme tilstand, den  vi  kan  kalde  for  poesi «  (p.  10-11, min kursivering). Det bliver aldrig helt klart,  hvad  der  egentlig  skal  lægges  i forestillingen om 'poesi-som-tilstand' eller  hvordan  den,  altså  poesien,  i  så henseende  adskiller sig fra prosaen. Ringgaard har brugt formuleringen før, i  artiklen  »Poesien  er  ambulant«  om Søren Ulrik Thomsens digte i Ekbátana. Festskrift til Peer E. Sørensen (2000). Her introducerer  han en skelnen mellem lyrik og poesi: »Lyrik er en slags litteratur, poesi derimod er lige så meget noget der virker og finder  sted,  som  det er en  én gang for alle nedskrevet gåde klar til  ensom afkodning.  Poesi  er  et  sprogligt  randfænomen der er både for konkret og for efemert til at blive reduceret til skrift og forklaring. Poesien er ambulant«. Spørgsmålet  er  om  man  bliver  meget klogere  af  den  forklaring.  Det  ser  ud som  om  Ringgaard  knytter  an  til  den mest  gængse,  men  ikke  nødvendigvis bedste,  model,  som  danner  fundament for et flertal af  poetikker  i  det 20. århundrede, dvs. den lingvistiske. I den lingvistiske model defineres poesien som  et  særsprog,  jf.  ovenstående  formulering om et 'sprogligt randfænomen' - og det indikeres dermed at den  adskiller  sig  radikalt  fra  såkaldt 'normal' sprog, som på den anden side hævdes  at  ligne  prosaen  mest.  Hertil kobler  Ringgaard  en  ubestemt  kvalitet kaldet  bevægelighed  eller  tilstand,  der transcenderer  litteraturen  (og  dermed den  lyriske  genre)  som  sådan.  Det  vil føre for vidt her at gå ind i en nærmere kritik  af  den  poetik.  Blot  skal  fremhæves brugen  af  en  inkohærent  terminologi.  I den  lingvistiske  model  sættes der lighedstegn mellem poesi og litteratur, mens prosaen sættes på niveau med ikke-litteratur.  Ringgaard  sætter  lyrik lig med  litteratur, mens  poesien  er hævet over litteraturen. Hvis man ønsker en symmetrisk  model  burde såvel  poesi/lyrik  som  prosa  behandles som  litterære  fænomener,  der  på  forskellig vis kan skelnes fra ikke-litterære fænomener. Og det er faktisk det, Ringgaard gør i kapitel 11, hvor han indfører en  formel  bestemmelse  af  henholdsvis prosa og poesi: »Prosaens styrende enhed er sætningen, poesiens er verset« (p. 193). Den definition er operationel, i modsætning til indledningens vage 'poesi-som-tilstand'.

En anden mindre indvending angår det formelle udstyr. Ud fra et brugersynspunkt ville det have været en fordel med en samlet bibliografi, i  stedet for som her, at man skal lede efter de  litterære  referencer  i  et  efterstillet noteapparat. Når det er sagt, vil jeg igen understrege kvaliteterne ved denne

140

monografi.  Den  leverer  et  sammensat forfatterskabsportræt,  nuancerer  billedet af Nordbrandt som en skønhedssøgende fraværsdigter, peger på den vending der er sket i de sidste års digtsamlinger  hen  imod  en  kritik  af  den æstetik,  der  var  blevet,  men  altså  ikke længere er, et varemærke i forfatterskabet. Og så er det en bog, der giver inspiration til at foretage nye læsninger både af  den  kanoniserede,  gennemtrævlede lyrik og af den endnu relativt ulæste.