Livet set fra døden
Forfattere: Kasper Nefer Olsen
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

## Livet  set fra døden

## KASPER NEFER OLSEN

I har et eller andet at skulle vise, kan udtrykkes på en Jeg drømmer om en rigtig forfatter. EnÆorfatter som anden  måde:  at  jeg ikke  ved  hvad  der  driver  ham. ikke har et eller andet at skulle vise. Anlæg det kriDette  mysterium  er  essentielt  for  kunsten.  Enhver terium  og  der  bliver  ikke  meget  tilbage  af  det  fader kan sige hvorfor han skriver, er ingen rigtig  formøse 20. århundrede! Hvad har vi ikke skullet trækfatter,  og  det  gælder  også,  og  især,  enhver  der kes med af værker som uden blusel forstod sig selv hævder den tautologiske forklaring som er standard som debatindlæg "i romanform" for den fri kærligi  dag:  "Jeg  skriver  fordi  jeg  ikke ka'  la'  vær"'  eller hed,  psykoanalysen,  surrealismen,  kommunismen, "Jeg har skrevet siden jeg var fem". Et menneske der katolicismen,  eksistentialismen, feminismen, den ny har  skrevet  siden  han  eller  hun  var  fem,  kan  have roman,'  meta-fiktionen,  postmodernismen?  Og  det været  en  kilde  til  glæde  og  stolthed  for  sine  forælvar endda kun de indledende manøvrer hvis historidre, man kan umuligt være en rigtig forfatter. ske  betydning vil  vise  sig  blot at have  været  den  at Jeg  drømmer om en rigtig forfatter.  En  som  forrydde feltet for den fuldkomne tilstand af litterær nitæller mig noget, jeg ikke selv kunne tænke mig til. hilisme  som vi måske har  nået  i dag:  hvor  det  end Jeg  behøver ikke litteratur for at forstå hvad det vil \_\_\_\_\_ \_\_.ikke-læ-nger,e-er-for.nødent -aLp.åb.exåb.e\_sig-en-eller---sige-at-vær:e-vokset-op-i-eR-pro:vinsby,at-være-ar'-- -------,··1 anden snart glemt teoretisk konstruktion eller histobejdsløs,  eller  at  leve  i  informationssamfundet. Jeg risk bevægelse, men hvor forfatteren og forlæggeren behøver  ikke  Philip  Roth  for  at  vide  at  amerikagår lige til sagen og hævder uden at blinke at det per nerne er til  grin.  Den pædagogiske, folkeoplysende se er af litterær interesse at være skilsmissebarn eller eller  tidsåndsidentificerende  ambition  er  til  enhver født på Grønland, at have spillet fodbold eller været tid fremmed for kunsten; men når dens forkyndelse børsmægler,  at have renset  lokummer  i  Japan  eller gælder ting som enhver kan læse om i aviserne, bliværet  sex-turist  i  Bangkok.  Endnu  for  &amp;  år  siden ver den for alvor komisk. kunne en kritiker med næse skrive anmeldelsen alene  ud fra titlen,  bagsideteksten  ("  et  mesterværk", skrev  forlaget)  og  fotoet  af  den  17-årige  debutant, og føle  at  dette trods  alt  var  på  kanten  af den faglige  etik;  men  i  dag  kan  dette  ikke  længere  gøres gældende  som en  eller  anden  form  for intellektuel overlegenhed: alle ved, uden ;;it læse bogen, hvad det er der skal vises, og det vil ikke være noget som ikke allerede er almindeligt kendt og anerkendt.

Jeg  drømmer  om en rigtig forfatter.  Men jeg  erkender at det, i vågen tilstand, er næsten umuligt at forklare hvad jeg mener med det, J:?ed ord som ikke allerede er brugt - og allerede slidt op. Jeg forsøger alligevel. At en rigtig forfatter for mig er en der ikke Godt.  Ved  en  rigtig  forfatter  forstår  jeg  altså  en der ikke skriver for at vise noget, en hvis motiv for at skrive forbliver et mysterium,  en som vil fortælle mig noget der unddrager sig den vulgære "erfaring" jeg deler med .alle og enhver sorri element i det totalt  standardiserede  moderne  samfund. Somerset Maugham,  Faulkner, Hemingway: angelsakserne har nogle stærke kort på hånden, måske (her skulle jeg  skrive:  "paradoksalt  nok")  fordi  moderniteten over there sætter sig mere modstandsløst igennem, og efterlader den rigtige forfatter i den grad lost at han ikke har noget valg, og dermed ingen mulighed for at satse  (som en Aragon eller en Sartre)  på den forkerte  hest  som stillede en  hurtig,  men  bedragerisk TAnT

TIPIT

re-

ét.er det\_allerv.a

atalt

eng

der

\_Mar Nye !

ligt a

sand

---- - - -

: thi det lig var f gevinst i udsigt. På kontinentet er det sværere: Proust skrev  for  at  vise  at  han  var  klogere  end  Bergson, hvilket  var  rigtigt,  men  ... Musil  skrev  for  at  vise  at han var klogere end alle andre, hvilket, selv hvis det var rigtigt  ... I  Tyskland  og  Italien  er  det  helt  umu­ ligt,  især  efter  krigen.  Folk  der  skriver  litteraturhi­ storie  gør  sig  ikke  klart hvilke  enorme  døde  stræk der er selv her midt i vor - oh! - så evigt nyskabende modernitet. Stædigt uddeles nye Nobelpriser til for­ fattere  der  fortæller  hvad  vi har  vidst  i  et  halvt  år­ hundrede. Man har mærkbart lettere  ved at  accep­ tere 1000 års stilstand i Byzans end den h yp otese at der  måske  overhovedet ikke findes europæisk  litte­ ratur  efter  '45,  - på trods af  at der  kan  være  gode undskyldninger nok for det sidste.

## II

Nuvel, der er den gamle historie om reglen og und­ tagelsen.  Eller:  undtagelserne: thi det ligger i undta­ gelsens  væsen  at  der  altid  er  en  mere.  Jeg ville egentlig have skrevet om Jean Gionos Un roi sans di­ vertissement; men så kom jeg i tanke oi:n at jeg skyl­ der en  omgang til den der begynder sådan her:

Det var i forgårs  jeg stillede ind på en norsk sender og hørt �  at Susanne Gundersen er død i tysk fangenskab.

Hun blev omtalt som digteren Gunder Gundersens hustru. [  ...  ]

Gunder sagde til mig: Jeg f'ar aldrig fred, før Susanne er død. Nu har Gunder faet fred.

Nye læsere,  som ikke ved hvornår det var alminde­ ligt  at  nordmænd  døde  i  tysk  fangenskab,  kan  be­ gynde her. Bogen udkom i 1944 på svensk; men den var  faktisk  skrevet  på  norsk  af  en  forfatter  som egentlig  var  dansk  (  det  ser  man  af  en  sætning  som - "Hun blev omtalt som digteren Gunder Gundersens hustru",  ikke  sandt?).  Den 9. april 1940 blev  Dan­ mark og Norge angrebet og i løbet af få timer besat af  Hitler-Tyskland.  Fortælleren  var  netop vendt til­ bage til Norge efter 30 år  i Amerika - blot for at få lov at se sit fædreland lide denne kranke skæbne. Og så er det ikke engang det værste; for krigen tydelig­ gør blot hvad der allerede var galt:

----

·····--

-····-----

/·

Det man på forhånd skulle have troet ville blive alle rædslers dag,  det  var  blevet  den  angstløse  dag.  Det  føltes  næsten værre. Der var hændt noget,  endelig en gang var der hændt noget [  ...  ]  omvæltende i menneskesindet, og et folk oplevede den umulige dag, da angsten var død.

Krigen er ikke det værste, nej; for romanen handler også om mord. Det gør den ganske vist på en højst ejendommelig,  nærmest lidt flabet måde:  mens for­ tælleren  på skrømt forsøger at  kaste  lys over  en sag han nærmest tilfældigt er faldet over, sl yn ger han in­ dicierne  lige i hovedet på læseren - indicierne  på at han  selv  er  mere  eller  mindre  direkte  ansvarlig  for mindst tre menneskers voldsomme død - og han har endda  den  frækhed,  mod slutningen  selv  at  opliste disse  indicier  over  flere sider,  uden  at  det  rigtig  sy­ nes at vedrøre ham. Han kan ikke rigtig huske hvad der skete,  og han synes at gå ud fra at læseren heller ikke  rigtig  kan  tage  en  kriminalgåde  alvorligt,  og nok - som  han  selv  - vil  være  mere  interesseret  i kvinderne.

e-----

Og  deri har  han  for  øvrigt  ret. For  den  del  der handler  om  kvinderne  Susanne,  A gn es,  Jenny, \_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_ \_,\_,  ...  ar..y--=-dfa-\_er\_.\_deLalle:r\_v:æ:r:ste.\_D\_e.t..2.1-åxhund r, des læsere, som ikke længere vil have kendt til ungdom  som  en  "krise",  en  smertefuld  overgang  til voksenhed,  men  kører på løbehjul og  med høretelefoner på direkte  fra barndommen gennem 60 års enhedsskole til  pensionsalderen, vil  have  meget svært  ved  at forstå  at  der  endnu i  det 20. århundrede fandtes noget der hed puberteten, et nåleøje som enhver måtte passere  og  som  ingen  slap  igennem uden  svære  sår.  Kommende  produktioner  af  rea­ gensglasbørn  vil  ikke  kunne  forstå  den  bundløse gru i en passage som denne:

Når jeg var sammen med A gn es i det lille skur, sad vi tæt om­ slyngede,  klamrede  til  hinanden,  og  begge  med  ansigtet  helt ned i den andens halsgrube. Der måtte ikke være luft imellem, arme og ben var flettet sammen i krampe.  [  ...  ]  Den ene af os ville aldrig give slip, når den anden efter  måske  flere timers for­ løb ønskede at strække sig. Det gjorde ondt at afb ry de kampen.

Jeg  har  sjældent  læst  noget  værre!  Denne  "hals­ grube" - yrgh! Den nø gn e sandhed om at være ud- TT

"TT

· gạm

un na

ke-m

d\_den

lansk fo

t om I

"."

n-jeg-ikke-se

: linier Til sidst, i 1944, bryder han op igen, uden at forklare

ment i hvorfor. Man håber inderligt at han ikke endnu en gang vil vende tilbage og lave endnu flere ulykker.

VET SET FRA DØDEN

end j leveret,  solgt til en naturkraft som man ikke forstod,J men som krævede sit pund kød og mere til. Modsat horder af pædagoger og andre l yr ikere gør fortælle­ ren sig ingen illusioner om naturen:

TTT

.....

Naturen er vor fjende, den er imod alt hvad der hedder men­ neskelighed og kultur.

Seksualiteten er en slagmark hvor du kun kan tabe: at klamre sig i det uendelige, er umuligt. Døden er stærkere; men dit nederlag er endnu bitrere end dø­ den. Et andet sted skriver forfatteren om den samme pige:

Han vidste, det måtte gå galt, hvis han ikke var hos hende en aften. Hun kunne ikke være alene: Det forstod han. [ ... ]

En aften lå hans far og skulle dø. Sønnen sad ved sengen og tænkte på sin pige.

Han lukkede den gamles øjne og løb. Han kom for sent.

Hvad var det forfatteren ville vise? Hvad var det der drev ham, siden han til syvende og sidst alligevel opgav det hele? Hvad skal jeg stille op med det han fore.-f-0r-at.konfrontexe\_sig..me.cLd. enne\_fo1:tid..som---talte-mig-øg-søm-:ieg-ikke-selv-k:unne-tænke-mig-til·?'-------

Døden  er  grusom;  men  seksualiteten  er  (var)  dog langt  grusommere.  Fortælleren  vender 30  år senere \_\_\_\_\_\_  tilb .ag han var flygtet fra. Han genfinder A gn es i Susanne, som forlader sin mand Gunder Gundersen der bliver sindssyg.  I  forbifarten  bliver  en  tilfældig  biperson m yr det;  fortællerens  bror  bliver  uskyldigt  dømt,  og senere,  efter  at  være kommet ud af fængslet, skudt af  en  tysk  soldat.  Fortælleren  forlader  snart  efter både  Susanne  og  broderens  tidligere kæreste,  som han  også  har  overtaget  og  som  venter  hans  barn. Han  sejler  tilbage  til  Amerika  for  at  være  alene, ordne  sine  notater  om  alt  dette,  som  nu  virker  så uvedkommende, og hvori der stadig er visse dunkle punkter som han ikke rigtig  orker at huske.

Hvad er det,jeg har skrevet i denne bog: "Mord og kærlighed er det eneste, der er værd at skrive om". Det er ikke sandt. Der er intet, der er værd at skrive om.

Til sidst, i 1944, b ry der han op igen, uden at forklare hvorfor.  Man håber inderligt at han ikke endnu en gang vil vende tilbage og lave endnu flere ulykker.

Romanen hedder: Det svundne er en drøm. Titlen er et citat; det kunne lige så godt have været: La vida es sueno. Forfatteren, Aksel Sandemose,  blev født i 1899 i  Nykøbing  Mors:  på  øen  som  hedder  "død"  (og hvorfra for øvrigt den mødrene gren af min egen fa­ milie stammer),  og  emigrerede  i  1929  til  - Norge. Ved Østerport station står et monument, rejst af det norske folk som fak til det danske for  1940-45. Det er højst  pinligt,  synes  jeg:  hvad har  Norge at  takke Danmark for, ved denne lejlighed eller nogen anden? En yngre dansk forfatter udtrykte sig for nogle år si­ den  hånligt  om  Norge  og  "skovhuggerrealismen". Mens disse linier  skrives,  beslutter  Norge  at  opgive sit  engagement  i  Irak.  Hvornår  bliver  danskerne store nok til at læse Sandemose?

Hold dig væk fra den stærkeste, han f'ar verden imod sig. Det eneste sikre vi ved om fremtiden er:  aldrig forbund med den stærke, som vil erobre verden. En lille stat,  som slutter  sig til en verdenserobrer, går til skafottet.

Hold dig væk fra den stærkeste, han får verden imod sig. Det

eneste sikre vi ved om fremtiden er: aldrig forbund med den

stærke, som vil erobre verden. En lille stat, som slutter sig til

en verdenserobrer, går til skafottet.

III

Jeg drømte om en rigtig forfatter. Han fandtes: han gav  mig sit  mareridt.  Og hvad fik  jeg  så  ud af det? En håndfuld ætsende aforismer af typen:

Erotik uden følelse af synd er ingenting, og hvis en kvinde vir­ kelig er homosexuel, kan hun naturligvis ikke synde mere op­ rivende end hos en mand;

et  par  blændende romantekniske refleksioner af ty­ pen:

Hvis jeg skulle skrive en roman om dette, måtte jeg finde en titel, som indeholdt lyden af en nøgle i en yalelås.

Men var det virkelig det  værd?  Det var et liv.  Men var det alle de liv  værd?

Jeg troede livet var langt, troede det altfor længe.