Forord
Forfattere: Redaktionen Kultur & Klasse
Tidsskrift: kok (2003-10-22)

## Forord

K&amp;K 78  havde  som tema Metafor .  Dette  nummer af K&amp;K har  som tema Metonymi . Begge disse størrelser stammer fra den antikke retorik, hvor de hørte  til  de  fremmeste  blandt  de  såkaldte  »mestertroper«.  Retorikken  var emnet for K&amp;K 79 Det retoriske og det dialogiske - og stod igen centralt i K&amp;K 84,  hvor  Roland  Barthes  afhandling  om  »Den  gamle  retorik«  blev bragt i dansk oversættelse. Et temanummer om metonymi falder således ind som led i en langvarig beskæftigelse for tidsskriftet. Det knytter dertil meget direkte an til Roman Jakobsons berømte artikel »To aspekter af sproget og to typer  af  afasi«,  der  blev  bragt  på  dansk  i K&amp;K 78  -  en  artikel  hvis  hele grundkonstruktion er kontrastivt at modstille metaforen og metonymien og at tænke dem sammen med det, man i lingvistikken benævner det paradigmatiske hhv. det syntagmatiske aspekt af sproget.

Med Roman Jakobsens model blev metonymien for en stund løftet op til en prominens, den ikke havde haft i lang tid. Interessen for det store retoriske system var ved indgangen til det 19. århundrede ebbet ud. Hvad der blev tilbage var en optagethed af det sproglige billede, men dette blev nu opfattet på en anden, mindre instrumentel måde end retorikken havde gjort. Og af de  gamle  troper  var  det  først  og  fremmest  metaforen  som  terminologisk overlevede;  i  samme  bevægelse  blev  termens  brug  gradvis  også  væsentlig bredere. Da litteraturvidenskaben i løbet af det 20. århundrede vendte tilbage til påny at anskue det litterære sprog fra mere 'tekniske' synsvinkler d.v.s. som en kompleks applikation af bestemte sproglige virkemidler - fik beskæftigelsen  med  billedsproget  derfor  meget  naturligt  betegnelser  som 'metaforteori' o.lign. hæftet på sig. Titler på bøger og artikler, hvori termen 'metafor' indgår, blev i det sene 20. århundredes faglitteratur legio.

Trods Jakobsons berømte essay  fik metonymien  i det 20.  århundredes billedsprogsovervejelser og  -teorier aldrig en status, der blot tilnærmelsesvis matchede metaforens. Men det skyldes ikke kun den skitserede terminologiske historie. Både i den ældre tropologiske forståelse og ifølge Jakobsons teori ligger metonymien et andet sted i sproget end metaforen. Og - kunne man tilføje - det er et sted, der ikke byder sig til for begrebstænkning på samme  måde  som  metaforen.  Metaforen  arbejder  med  ligheder,  som  det kræver en abstraktionsproces at få øje på: man ser hen over en mængde af forskelle, og mentalt kan man gestalte forestillingen om lighed, det være sig mellem pigen og rosen eller mellem fænomener med uendelig meget større rum- og tidslig indbyrdes afstand. I metonymien derimod har forbindelsen mellem  tropens  to  instanser  -  'tenor'  og  'vehicle'  i  I.A.  Richards'  terminologi - en langt stærkere sensorisk og fysisk dimension: ikke kun mellem del og helhed som i synekdoken, men i alle metonymier er det den anskuelige nærhed eller berøring mellem størrelserne, som giver anledning til, at betydningen transporteres fra den ene til den anden. Hvor metaforen fører op i abstraktionernes luftige rige, men også mod koncentration og præcision, dér peger metonymien ud i verden, mod de sensoriske forbindelsers og associations- og sprogkædernes uendelighed.

At denne grundforskel ingenlunde forhindrer, at metonymi og metafor i det litterære sprog kan indgå i en tæt interaktion er en af de vigtige generaliserbare hovedpointer i Gérard Genette s nu klassiske analyse af »Metonymie hos Proust«, som vi i dette nummer bringer i dansk oversættelse. Næst efter Jakobsons  artikel,  og  især  hvis  man  fokuserer  på  den  specifikt  litterære funktion,  er  Genettes  minutiøse  analyse  formentlig  det  vigtigste  enkeltbidrag til belysning af metonymien. I »Metonymi hos Jacobsen« viser Jørgen Holmgaard gennem  en  detailanalyse  af  digtet  »Arabesk«,  hvor  Jacobsen vidtgående overskrider almindelige konventioner for litterære teksters indre sammenhæng, at over for manglen på konventionel sammenhæng står et så meget desto tættere væv af metonymiske forskydninger, der danner  en kæde gennem teksten. I »Metonymien i moderne lyrik« giver Peter Stein Larsen først  et  rids  af  den  litterære  kritiks  stedmoderlige  behandling  af  metonymien og efterfølgende demonstrerer han gennem række konkrete læsninger, at metonymien slet ikke er en »underordnet variationsfigur«, men har spillet en helt central rolle i  den  moderne lyrik. Karin Esmann peger  i  »P ARTS ANSW'RING PARTS, SHALL SLIDE INTO A WHOLE« på, at landskabshaven  også  er  en  komposition,  og  at,  skønt  der  findes  metaforisk  komponerede  haver,  så  er  landskabshaven  først  og  fremmest  metonymisk:  »I vandringen fra sceneri til sceneri kombineres dens enkelte dele, de forholder sig til hinanden efter et princip om nærhed.«

Uden for, men ikke helt løsrevet fra nummerets tema bringes yderligere to artikler. Katja Teilmann gør i »Genreteoriens (u)takt« opmærksom på det forhold, at det  i  moderne litteratur er helt almindeligt, at genrer blandes, sættes  i  spil  med  hinanden.  Men  paradoksalt  nok  bliver  denne  'generiske interferens' ikke reflekteret i moderne genreteori. I »Ironiens uendelige frihed« argumenterer Claus Elholm Andersen for at læse Poul Martin Møllers En dansk Students Eventyr som et indlæg i romantikkens debat om ironien.

Nummeret afsluttes som vanligt med et antal anmeldelser.

8