Tavshed
Forfattere: Claus K. Kristiansen
Tidsskrift: kok (1992-10-16)

## K&amp; K-ANMELDELSER

Suchsland, hvorledes det lyriske subjekt undergår en transformation, fra at indtage en afmægtig position (som Suchsland med Knsteva's begreb benævner »Effekt Fraux), til  i en  stigende grad at erobre adgangen  til  den symbolske orden. En udvikling,  som  Suchsland  henfØrer  til Sodergrans personlige pavirkning fra den nietzscheanske tænkning og den mssiske revolution. Såiedes sker der en forening mellem kreativitet og kvindelighed; en forening der sprænger grænserne for -og definitionen p&amp; -det hidtidige  forhold mellem kvindelighed og symbolsk orden.

Generelt fremtræder Suchsland's bog som en stringent og grundig indfØring i Kristevas teori og begrebsbrug, ligesom hendes applicering af  de teoretiske  betragtninger p5 Sodergrans lyrik resulterer i til tider bade overraskende og skarpsindige læsninger. Dog fremstår den analytiske distinktion mellem lyrisk subjekt og forfattersubjekt til tider uklar og bevirker ansatser til en ellers ikke intenderet biografisk-analytisk argumentation. Det rokker  dog  ikke  ved,  at  Suchsland's projekt er et spændende og velfungerende eksempel p&amp;,  hvorledes  en samrnenfØring af psykoanalysen og tekstanalysen positivt kan bidrage til kritikhistorien.

## Claus K. Kristiansen

## Tavshed

Bent Fausing: Karlighed uden ord -om tavshedens astetik og billeder Kbh. 1991 (Tiderne Skifter).

Marcel Proust bemærkede engang -helt uden ironi -at den smukkeste passage i Flauberts L'Education Sentimentale var overgangen mellem kapitel 5 og kapitel 6. Dette tomme mm, dette tavse sted, har tilsyneladende  sin egen æstetik. En sadan »Tavshedens æstetik« sØger Bent Fausing at omkredse i sin nye bog Karlighed uden  ord. »Omkredse«  da  tavshed  af gode grunde ikke lader sig sætte p5 ord. Det  er  da  ogsa  signifikant,  at  bogen udspringer af en art Bloom'sk »misprision«,  hvor  Roland Barthes begreb »stump mening*  ved en slafejl blev til »stum mening«. En, skulle det vise sig, kreativ fejl, der kaster lys over langt mere end  blot  Barthes. Tavsheden  bliver en abning:  »En  abning -mod  'underet', 'ærefrygt',  'anden mening',  'dyb glæde', 'sorg',  'det billedlige' og 'det kreative' -som kan  udfordre  de faste lukninger  i ord, tanker, fØlelser og erfaringer. Tavsheden bringer det til live, som er middelbart -ikke det der er givet umiddelbart.« (S. 13)

Kendere af Fausings skrifter vil ikke blive overrasket over, at det er psykoanalysen (psykosemiotik, psykoæstetik) og Roland  Barthes,  der  er  den  vigtigste baggrund, de tavse projektioner kastes op pii. I kunsten, i litteraturen, filmen og især fotografiet.

I psykoanalysen mØder man tavsheden i den analytiske praksis som en talende

## K&amp;K-ANMELDELSER

tavshed. Når analysandens tale hØrer op ved  analytikeren,  at omkredsningen  af traumet -såret -er tilendebragt. Tavsheden er symptomal, den henviser til det som ligger bag talen: det fortrængte, det ubevidste. En anden(s) tale. Det fortrængt e   kan  vende tilbage som uhyggeligt, -ligesom tavshed kan opleves som uhyggelig.  Ville  nogen  blot  tage  ordet  og bryde den forkrampede stemning. Kropsmetaforikken (forkrarnpet) er ikke tilfældig. Tavsheden tilhØrer en anden, kropslig  semiotik;  ikke  sprogets  symbolske semiotik. Julia Kristeva knytter en sidan krops-semiotik til den præ-~dipale morbarn  dyade.  Lyde -Fausing  taler  om mellem-lyde -knyttes direkte til kropslige sansninger; » m m «   er et udtryk for barnets  velvære  ved  f.eks.  amningen. (Kaja Silverman har talt om et nacoustic mirror~. FØr barnet bliver bevidst om sig selv som egen-krop i spejlstadiet, danner det et akustisk billede  af  sig selv, hvor kroppen  s i   at sige tegnes i lyd.) Denne (imaginære) krops-semiotik  fortrænges med Ødipus-komplekset, hvor den Faderlovs regulerede symbolske semiotik træder i stedet; men krops-semiotikken kan  altsi vende  tilbage, ja,  vil  faktisk altid være tilstede i talen. Når sproget når en  grænse,  når  det  ikke  længere  kan symbolisere, bliver tavsheden signifikant.

ham ( igen krops-metaforik), og dermed kernbringer et »sår«.  Punctum er latin og betyder  sår;  hvilket  p i  græsk  hedder traume! (s. 134) Det ikke-sproglige taler ogsi med i billedet i form af en kropssemiotik.

Det er Fausings pointe, at dette også gælder det visuelle udtryk. Et billede er som sproget dobbeltbundet. »Der er altid et billede i billedet, og [...l  det er vigtigt at se forbindelsen imellem -'inter' -disse visuelle ytringer. De vil i den forstand til stadighed indeholde noget i tavshed.« (s.  11  1)  Man kan med Walter Benjamin tale om et »optisk ubevidste«. Barthes benytter i sin bog om fotografiet (Det lyse kammer)  begrebet  »punctum« om det ikke-sproglige i billedet, der »prikker« til Fausing applicerer overbevisende teorierne  p i   en række eksempler. Elefmtmanden er David Lynch's mest ligefremme film, en nærmest klassisk fortælling. Men der er billeder  i filmen -mentale billeder ('mind screens') -der synes at siå p i   tværs af fortællingen. 'Elefantmanden' udvikler  sig  fra  at  være  den  udstØdte freak til en dannet, veltalende og velklædt borgerlig  celebritet.  En  smuk  sjæl  i  et hæsligt deformt ydre. Men veltalenheden bliver  blot en maske af  sprog, der skal dække over erfaringer hinsides sproget, -erfaringer,  der  taler  alt  for  tydeligt gennem den deforme krop. De mentale billeder -drgmmeagtige, indre monologer i billeder -bliver indbrud i den klassiske dannelses-fortælling, der taler tavst om længsler, en borgerlig dannelse ikke vil  kunne  indfri.  Det  borgerskab,  der fejrer 'Elefantmanden',  spejler  sig i hans veltalenhed og dannelse, mens de gysende viger tilbage fra hans krop. Lykkelig lader han sig fejre; men de mentale billeder afslgrer, at fejringen ikke udbedrer det oprindelige lykke-tab:  fraværet af en kærlig mor, der ville kunne elske ham, som han er. FØrst i dgden, når kroppen mister sin betyding, finder denne forening sted.

Tavsheden  taler  et andet sted  fra; et sted som taler kroppen og dermed ogsi vidner om en voksende kropsangstl-beherskelse op gennem moderne tid. Den deforme krop taler alt for hØjt og tydeligt om det fortrængte, det udstgdte, u-dannede,  der  truer  med  at  vende  tilbage  og krakelere en skrgbelig facade af dannel-

## K&amp; K-ANMELDELSER

se,  modernitet og  tilpassethed.  Hele Lynch's  produktion  er fyldt med utilpassede og deforme kroppe; hele hans værk er  gennemstremmet  af  en  tavs  tale  et andet sted fra, som giver Lynch's film (og Twin Peaks) denne særegne og foruroligende  dobbeltbundethed  af  på  en gang  velkendt  og  skræmmende  fremmedhed.  Fausing  kunne  have  valgt  så mange andre steder, men ved  at vælge Lynch nar han er mest ligefrem og -p% overfladen -humanistisk,  forskrkes pointen; og der peges på den vedvarende kulturkritik  hos Lynch, -en  kritik,  der ofte fremstilles som tavse modbilleder til de 'humanistiske'  stereotyper, der vælter os i mede snart sagt alle vegne fra.

ellers ikke ville kunne supplere, men blot være ren andethed. Saledes er det ogsa med tavsheden: den er indre i talen, men samtidigt ogsa ydre: talen et andet sted fra. Det er tillige heri det hellige består. Stillet over for det uforklarlige  og uerkendeliges storhed og gm bliver man slagen med tavshed. Senere kommer der maske ord på, og man har en religion.

Udover Elefantmanden  analyser Fausing bl.a. Linda Heilegers fotografi Triad og  Per  Olov  Enquists  roman  Den forstodte engel (et mesterstykke i tavshed!). Eksemplariske analyser så vidt det drejer  sig om at tydeliggere en tavshedens æstetik og få anskueliggjort, hvilket betydnings-przgnant omrade, der er tale om. Skal man indvende noget mod Fausing -og det er knap nok en indvending -er det, at den psykosemiotiske tilgang til tider  kan  virke  for  indsnævrende.  Det ikke-sproglige i de tavse billeder vidner ikke kun om en fortrængt  krops-semiotik; men ligesa meget om det supplementære, det excessive -og det hellige?

Billedet taler til os -taler om fravær, om det der var, om erindring. Om tiden og  deden. Men der er mere end  denne tale. Billedet er en  membran -mellem fortid  og nutid, fravær og nærvær. Men dette 'mellem',  der hverken er  fortid eller nutid, fravær eller nærvær, -hvad er det? Det er supplementet, det 'ekstra' der er nedvendigt for at kunne skelne 'mellem'. Supplementet er ydre i forhold til det, det supplerer;  men  samtidigt indre,  da  det Man  kunne  godt  overveje  om  ikke tavsheden er allegorisk. Jeg har Fausing mistænkt for at være lidt af en romantiker (intet odiflst i det), der godt  kunne enske sig, at det var muligt at fremstille tavsheden symbolsk. Visse store kunstnere kommer maske tæt på, men en rest vil altid unddrage sig. »Billedet -symbolet -bliver antydningens vej mod  idealet.« (s. 29) Når David Lynch fremstiller 'Elefantmandens' længsel som  en kitschpantomimisk billedstrem, er det jo  ikke for at give indtryk af  'Elefantmandens' uspolerede enfold; men netop for at vise billedets ringe afglans af  længslen (deri det allegoriske).  Når billedet er  en membran, vil det altid være dobbelteksponeret; prentet såvel inde- som udefra. Der vil altid være to billeder: et nærværende. der blot henviser til et andet fraværende. Der vil derfor aldrig blive nogen symbolsk  forening  af de  to.  En  tavs membran vil altid være imellem.

Dette  skal  ikke  være nogen  alvorlig indvending mod Fausings fortrinlige bog om et noget forsemt emne i de æstetiske teorier (lad mig minde om, at vi på sociologiens  område  har  Jean  Baudrillards provokerende  og tankevækkende »I de tavse flertals skygge«).  Bogen udspringer -ud  over  nævnte  slå-fejl -bl.a.  af  et kursusforlflb  i 'Tavshedens æstetik'. Det har formodentlig vzret medvirkende til, at den har fået et s8 klart, argumenterende og i bedste forstand pædagogisk for-

## K&amp;K-ANMELDELSER

mat. Det er en bog man kan læse ud  i et stræk -med udbytte; samtidigt kan man fordybe sig i de enkelte kapitler, analyser og emner. Hertil er man godt hjulpet af det eksemplariske register, der ikke kun henviser p%  det enkelte emne, men ogsa oplyser om andre relevante opslag. Jeg skal  saledes ikke tove med  at anbefale Bent Fausings Karliglied uden ord. Som en stor poet engang sagde: »The rest is silence.~

## Svend Erik Lursen

## Forskel og lighed

Frans Gregersen: Sociolingvistikkens (u)mulighed: Videnskabshistoriske  siudier i  Ferdinand  de  Saussures  og  Louis Hjelmslevs strukturalistiske  sprogteorier. 1-11. Kobenhavn 1991 (Tiderne Skifter), (disputats), iv pp. + 364 pp. + 314 PP.

Michael Rasmussen: Hjelmslevs sprogteori. Glossematikken i videnskabshistorisk, videnskabsteoretisk og erkendelsesteoretisk perspektiv. Odense 1992 (Odense Universitetsforlag) (disputats), XV pp. + 533 pp.

## Struktur af oppositioner

Mon strukturalismen i og uden for lingvistikken kan være s%  stendØd som nogle siger, når den skal graves op og kules ned igen i ikke mindre end to omfattende disputatser?  Ikke blot strukturalismens grundlæggende  ideer  i  almindelighed, men  dens  mest  navnkundige  danske profet, Louis Hjelmslev, ægger stadig s$ meget til modsigelse og modvillig anerkendelse, at hans værk må tages op til fornyet vurdering. Den lever som monument,  anfægtelse,  sten  i  skoen  i  sin kompromislØse halstarrighed. Strukturdannende oppositionelt element.

Selve disputatsernes  eksistens, savel som  dette  indlæg,  illustrerer  dermed, næsten mere  end deres indhold og Hjelmslevs teori, at der er noget om den strukturalistiske snak: Den menneskelige virkelighed er bygget op af objekter med betydning,  og de er at forstil som strukturer af oppositioner, dvs. samtidi-