Mit forhold til Søren Kierkegaard og Dyrehaven
Forfattere: Benny Andersen
Tidsskrift: kierkegaardiana (1988-06-08)

## Mit forhold til Søren Kierkegaard og Dyrehaven

Af Benny Andersen

For  et  stykke  tid  siden fandt  jeg, i  en  skuffe  med  gamle  breve  og optegnelser,  en lille, tyk, indbundet,  laset notesbog.  Det viste sig at være den  samme  notesbog,  hvori  jeg  fra  året  1949  til  lidt  over  midten  af halvtredserne  havde nedfældet forskellige  visdomsord  og  sentenser,  som jeg ville  lægge mig på sinde dengang.  Og nu kunne jeg så, mange år efter sidde  og  nikke  mere  eller  mindre  genkendende  til  en  broget  række skriftsteder,  spændende  fra  Jacob  Paludan  og  Jens  Kruuse  til  Kafka, William  Blake  og  Leonardo  da  Vinci,  og  med  alderens  bagklogskab konstatere,  hvor meget eller hvor lidt af det,  der var blevet hængende.

Men godt en  tredjedel  inde  i  bogen  spidsede jeg  øjne,  for nu  blev  de kortere  citater  og  aforismer  afløst  af lange  passager,  stadig  prentet  med min lille gnidrede, næsten stenografiske håndskrift. Bogens sidste 80 sider består  af lutter  Kierkegaard-afskrifter,  både  fra  Enten-Eller,  Stadier  på Livets Vej og Begrebet Angest, men også fra Smulerne og Uvidenskabelig Efterskrift  og  fra  forskellige  kortere  værker.  Disse  notater  svarer nemlig til  et  vendepunkt  i  mit  liv  og  i  mit  knap  påbegyndte  forfatterskab.  Det skal  ikke  forstås  sådan,  at  Kierkegaard  gjorde  mig  til  forfatter,  snarere tværtimod.  For  at  beskrive  hvad  der  skete,  må jeg  næsten  tale  Kierkegaardsk:  ved at fa mig til at holde op med at skrive, fik Kierkegaard mig for alvor sat i gang med at skrive.

Den ydre historie har jeg beskrevet andetsteds, i kapitlet Tilskyndelser i bogen Barnet der blev ældre og ældre. Her skal bare kort refereres, at jeg efter en opmuntrende modtagelse af nogle ungdomsdigte, trykt i Heretica, havde  fået  både  en  digtsamling  og  en  novellesamling  returneret.  Det gjorde mig nedtrykt,  usikker og desorienteret.  På et tidspunkt blev jeg så desperat,  at jeg begyndte  at læse  Søren  Kierkegaard,  og det  var sandelig ikke  noget  nemt skridt for mig.  Som ganske  ung havde jeg nemlig hørt, at man kunne blive sindssyg af at læse ham, og det var ikke noget for mig. Men nu følte jeg,  at jeg ville miste forstanden,  hvis jeg ikke gjorde noget virkelig  radikalt,  og  af de  tre  vildeste  muligheder,  selvmord,  druk  eller Kierkegaard, valgte jeg den vildeste.

I  begyndelsen  af mit  Kierkegaard-trip  skete  der  imidlertid  det,  at jeg mod forventning blev kraftigt oplivet.  Min sprogsans blev stimuleret helt ud i det euforiske af den ene forbløffende vending efter den anden, og jeg fik vendt op og ned på alle tillærte forestillinger.  Til eksempel gik mine begreber om  dæmoni  i  retning  af grev  Dracula  og  andre  ondskabsfulde galninge, som under høje hyl kastede sig over uskyldige kvinder, børn og smådyr.  Hvorimod  Kierkegaard definerede det  dæmoniske  som  angsten for  det  gode! Den  tanke,  at  det  virkelig  dæmoniske  var  fejhed,  det indesluttede,  angsten  for  at  åbne  sig,  at  det  dæmoniske  var  tomhed, indholdsløshed,  kedsommelighed -  det var for mig noget hidtil uhørt.

Det  Gode,  derimod,  var friheden, forstået  som  det  udvidende,  det åbnende, det befriende, herunder sproget, som frelser én fra den dæmoni­ ske indesluttethed, stumheden, dét der gør at man ikke vil rykke ud med sproget.  Omend  jeg  i  begyndelsen  følte  mig  stum  af  beundring  over Kierkegaards  paradoksale  udsagn,  som  f.eks.  at  det  negative  var  højere end  det  positive.  At  uvished  er  bedre  end  vished  og  klogskab,  fordi uvished  giver én  bedre  plads  til  at  røre  sig.  At  man  nok  skal  bruge  sin forstand, men ikke for at fa sig en højere hopsasa, som det hedder et sted, nej,  bruge  sin  forstand  så  meget,  at  man  bliver  opmærksom  på  det uforståelige.  Og  hermed  menes  ikke  det  dunkle,  men  det  som  er  totalt forskelligt fra det erkendelige. Det  var  guf  for  min  ungdommelige forstand,  skønt  adskilligt  hos  Kierkegaard  selv  var  mig  uforståeligt  og delvis  stadig er.  Men jeg trykkede næsen og forstanden  mod ruden uden at  kunne se mig mæt på de mest æggende og ubegribelige formuleringer. Enkelte  af dem  er  gået  mig  i  blodet,  eller  i  hodet,  side  om  side  med besynderlige linjer af gamle salmevers, som man lærte udenad i barndom­ men,  aldrig rigtig kom til  at  forstå,  men altid har i  sig.  På samme  måde vil  jeg  aldrig  kunne  slippe  en  sætning  som  »at  Individet  har  sig  selv udenfor sig selv i sig selv«.  Uforglemmeligt.

I det hele taget Kierkegaards strenghed over for de kloge, bedrevidende, selvretfærdige,  og hans  mildhed og solidaritet med de  små,  de  svage,  de enfoldige; og  side  om  side  med  strengheden  hans  generøsitet, hans frodige,  utrættelige humor.  Her må jeg indskyde en fodnote,  hvad der vil være i god kierkegaardsk ånd, eftersom -  for nu yderligere at forudskikke en fodnote til den senere fodnote -  ingen anden  forfatter vel har udtrykt sig så omfattende i fodnoter, forord, mellemord og efterord. Nogle af hans vigtigste  værker  er  efterskrifter,  som  både  i  omfang  og  væsenlighed overgår  de  værker  som  de  kommenterer.  Men  for  at  komme  til  min egentlige  fodnote:  Kierkegaard  har  som  bekendt  gjort  det  vanskeligt  at forholde  sig  til  hans  skrifter  (som  han  siger  et  sted: Jeg  er  en  ven  af vanskeligheder...  det var endnu en fodnote) -  idet han selv strengt taget kun vedkender sig sit religiøse forfatterskab og har overladt resten til sine opdigtede forfattere under adskillige pseudonymer.  Alligevel vil jeg i  det følgende fremture med at anvende Kierkegaards eget navn i flæng, så må man for min skyld gerne kalde det et påduttet pseudonym  for hans egne pseudonymer.

Altså:  hans  humor.  Tag hans forhold til læserne,  eller til  læseren,  hin enkelte læser,  for han ville netop ikke behage en stor læserskare.  Et sted hedder det:  »Med venstre Haand rakte jeg Enten-Eller ud i Verden, med Høire To opbyggelige  Taler, men Alle grebe de eller saa godt  som Alle med deres Høire efter den venstre Haand.«

At være i stand til at benævne et af sine hovedværker et venstrehånds­ arbejde,  det  vidner  for  mig  om  suveræn  humor.  Men  i  slutningen  af Stadier paa  Livets  Vej far han  oven  i  købet  fornemmelse  af,  at  selv  hin enkelte læser forlængst er stået af:  »M. k. Læser!  -  dog til hvem taler jeg? Der er maaskee slet ingen bleven tilbage.«

Men i stedet for så at standse går han videre:  »Forsaavidt er der da slet Intet at haste efter, jeg har Tiden og Dagen for mig selv, og kan uforstyrret uden  at  incommodere  Nogen  tale  med  mig  selv  om  mig  selv.«  Han anvender derpå de resterende sider, ikke alene til at filosofere videre over sit  forhold  til  det  religiøse,  nej  han  giver  sig  til  at  lovprise  og  forsvare København, som nogle af hans landsmænd regner for en lille, kedelig by, men som han finder »at være det lykkeligste Opholdssted, som jeg kunne ønske.« Og kort efter kommer så afsnittet om modersmålet, den berømte kærlighedserklæring  til  det  danske  sprog,  som  samtidig  er  den  mest præcise  og  skarpsindige  karakteristik af det.  Det  afsnit  som  sidenhen  er blevet citeret i  mangfoldige antologier og skolebøger,  det skrev  han efter at  have  afskrevet  sin  sidste  læser.  Lad  så  de  lærde  strides  om,  hvorvidt man skal kalde det sublim humor eller skæbnens ironi.

I  tilgift  illustrerer han  rundhåndet  sine  tankebevægelser med vitser og anekdoter,  brandere og ordspil.  En  af mine  yndlingshistorier er den  om sprogforskeren, orientalisten, der er ved at spekulere sig vanvittig over en vokalisation, en  prik  over  et  ord,  en  prik  han  ikke  har  set  før  på  dette sted, en prik  som  efter  hans  mening  overhovedet  ikke  bør  kunne forekomme  på  det  sted.  Da  hans  kone  har  ventet  længe  nok  med aftensmaden, går hun ind til ham og finder ham dybt fortvivlet over den formastelige prik,  som er ved at gøre ham gal.  Konen smiler og siger,  at det ikke er noget at tage sig så nær, det skal man da bare blæse på. Og det gør hun så,  hun blæser,  og vokalisationen forsvinder,  for den var kun et snustobakskom.  »Glad  ilede  den  Lærde  tilbords,  glad  over,  at  Vocalisationen var forsvunden,  endnu gladere over sin  Kone.«

Og  så  kommer moralen:  hvis  den  lærde  mand  ikke  havde  været gift, var  han  nok  blevet  sindssyg  og  havde  måske  taget  flere  andre  sprog­ forskere med sig. Derfor skal man leve i god forståelse med det andet køn, slutter historien.

Et  ganske særligt  indtryk  på  mig  gjorde  Kierkegaards  evne  til  at anbringe velkendte ord i hidtil usete og hidtil utænkelige sammenhænge, så ordets oprindelige betydning træder klarere frem  netop på denne nye baggrund.  Et  sted  siges  det,  at  den  eneste  værdige  måde  at  forstå  det guddommelige på er, at man i frihed tilegner sig alt hvad der tilkommer én, både det glade og det sørgelige. Og så kommer det:  »... ja jeg synes, at man  blot  behøvede  at  sige  det  højt  til  et  Menneske  for  at  giøre  ham misundelig paa sig selv.«

Misundelig er noget man er på andre, ikke at unde andre et eller andet. Men at blive  misundelig  på  sig  selv!  Den  interesserede  læser vil  kunne finde adskillige spor efter denne sproglige oplevelse i min lyrik.

Til at begynde med lod jeg mig opsluge af Kierkegaards værker, glemte mig  selv  og  min  øjeblikkelige  situation.  Den  gode  forfatter  er  den,  der formår  at  rive  læseren  med  sig,  så  denne  glemmer  sig  selv.  Den  store forfatter er  den  som,  netop  i  det  øjeblik  hvor  læseren  helt  har glemt  sig selv,  med ét far ham til at møde sig selv,  ansigt til ansigt.

Jeg følte  mig truffet  i  mit inderste,  følte  mig set for  første  gang ved at læse følgende:

»Og dette er det Sørgelige, naar man betragter Menneskenes Liv, at saa Mange henleve deres  Liv  i  stille  Fortabelse;  de  udleve  dem  selv,  ikke  i den  Betydning,  at  Livets  Indhold  successivt  udfolder  sig,  og  nu  eies  i denne Udfoldelse, men de leve dem ligesom ud af sig selv, forsvinde som Skygger,  deres udødelige  Sjæl  henvejres,  og de ængstes  ikke  ved Spørgsmaal om dens Udødelighed, thi de ere jo allerede opløste før de døe.«

Jeg følte at signalementet passede på mig, jeg havde nær sagt på en prik, hvis  man  tænker på  ovennævnte  prik,  der bare  var til  at blæse  på.  Det skulle jeg ikke have noget afl  Nu forstod jeg, at det gjaldt om at ville.  Og der var ikke så meget tale om at vælge mellem at ville det gode eller det onde som om at vælge det at ville. Det kom ikke så meget an på at vælge det rigtige, det drejede sig om at lægge al sin lidenskab i selve det at vælge. At vælge eller ikke at vælge,  det var sagen.  Og at vælge ville sige at blive sig selv,  at træde i  kraft,  at eksistere,  til forskel for bare  at være til.

Jeg indså, at det for mig gjaldt om at vælge det etiske. Dels havde mine hidtidige skriverier bragt mig flere skuffelser end glæder, og min klamren mig til mit digteri havde jo kun  ført mig hen til min nuværende fortabte tilstand. Dertil kom  at  Kierkegaard  ikke  satte  digterne  særlig højt. Digterne var sådan nogle underlige,  forvirrede størrelser, der vimsede ud og ind ad de forskellige eksistens-sfærer, men trak følehornene til sig, når det  virkelig  brændte  på. Selv  den  digtertype,  der  nåede  længst  i  sin udvikling,  den  humoristiske  digter,  bestod  ikke  den  afgørende  prøve, vovede ikke springet over i den religiøse sfære.  Han  fatter nok at  lidelse er en væsentlig del af eksistensen, eftersom humor kommer af smerte,  så man derfor både græder og ler når han taler.  Og så kommer Kierkegaard med en vidunderlig formulering:  »Han rører Existentsens Hemmelighed i Smerten,  men saa gaaer han hjem igen.«

Altså  valgte jeg  det  etiske.  Jeg  besluttede  at  holde  op  med  at  skrive, afstå  fra  min  selvoptagethed  og  anvende  den  derved  frigjorte  energi  på mine nærmeste,  i  de nærmeste krav.  Et godt grundlag havde jeg derved, at jeg allerede var gift og havde et barn og således var godt i gang med at realisere det almene.  Men derfra gik jeg til værks på en måde, som jeg nu mange år senere  kan  se  var  og  er  karakteristisk  for  mig: på  trods  af al tillært dualisme mellem sjæl og legeme, mellem ydre og indre, har jeg fra barndommen bevaret en  magisk tro på  at det ydre og det indre er ét og samme.  Det er jeg ikke ene om.  Troen på magiske ritualer og besværgel­ ser  går  igen  i  adskillige  daglige  foreteelser  inden  for  reklame,  politik, popsange.  Denne  tandpasta gir  dig  selvtillid;  klæder skaber folk;  en  ny frisure,  en  ny partifarve,  en  ny kostplan vil gøre dig til et nyt menneske. Alligevel  tør jeg  godt  rose  mig  af at  være  kommet  med  et  ret  originalt bidrag til denne europæiske  form  for voodoo:  ved bevidst at ændre min håndskrift troede jeg at kunne blive et bedre menneske. Tidligere var kun min  mor og  min  kone  i  stand  til  at  læse  de  breve,  jeg  sendte  hjem  fra Norge og Sverige, hvor jeg rejste rundt som musiker. De måtte så fortolke dem for de øvrige medlemmer af familiem. Men mit ønske om at komme omgivelserne  i  møde  fik  mig  til  at  lempe  mine  gniderier  hen  i  mod  et kompromis mellem håndskrift og blokskrift.

Udadtil  lykkedes  eksperimentet:  venner og  familie  var  forbavsede  og glade  over,  at  de  nu  var  i  stand  til  at  læse  mine  breve  direkte,  uden  en skriftkyndig som mellemled.

Og indadtil følte jeg mig i starten som et menneske, der havde begyndt et  nyt  liv.  Den  friske  luft,  der  nu  strømmede  ind  over  mig  fra  mine omgivelser, spredte det tungsind, som Kierkegaard kalder åndens hysteri. Men efter et halvt  års tid bevirkede  dette,  godt hjulpet af et  par private begivenheder  som  gik  mig  meget  nær,  at  jeg  begyndte  at  skrive  igen. Digte, som var anderledes end mine første forsøg;  digte, som jeg med det samme vidste var mine egne, ikke tillempet tidens litterære hovedstrøm.

Det  bragte  kortvarig  forvirring  i  min  tankeverden,  da  det  ikke  rigtig rimede  med  Kierkegaards  stadier,  nærmest  var  et  tilbageskridt  til  det æstetiske.  Men jeg  slog mig  til  tåls  med  en  af hans  egne  formuleringer: »Selv derfor om et Menneske valgte det Urette, saa vil han dog, netop paa Grund  af den  Energi,  hvormed  han  valgte,  opdage,  at  han  valgte  det Urette.«

Enten-Eller fik mig til at vælge Både-Og.  Både at blive et socialt-etisk individ Og digter.  En eksisterende digter, takket være Søren Kierkegaard, omend han nok ville have betakket sig.

Jeg skal ikke tage ordet og brødet ud af munden  på Litteraturforskere ved  at  dokumentere  i  detaljer,  hvilken  indflydelse  Kierkegaard  har haft på mit forfatterskab;  en indflydelse som i øvrigt næsten ingen af dem har observeret.  En  undtagelse  er  den  amerikanske  litteraturforsker,  Leonie Marx,  der  skriver,  at  mange  af de  såkaldte  »små  mænd«  i  mine  tidlige noveller lever i en tilstand af angest, i den kierkegaardske betydning:  stille fortabelse,  dæmonisk angst for det gode.  De er nok til, men til hvad? De eksisterer ikke rigtig,  for at eksistere er ikke bare at være til, men at blive til;  for alvor at  komme til verden  og dermed til sig selv.  Et sted hævder Kierkegaard,  at  den  egentlige  kunst  er  den at  eksistere. Titlen  på  en  af mine  digtsamlinger  lyder: Himmelspræt  -   eller  Kunsten  at  komme  til verden. Temaet behandles og varieres i mange af mine digte.

Her ville det være passende at  runde af med en  større håndbevægelse, at  opridse  videre  perspektiver,  sammenholde  min  personlige  udvikling med  åndshistorien og drage en  tankevækkende konklusion. Denne fristelse  vil jeg  imidlertid  imødegå  ved  i  stedet  at  berette  om  en  kuriøs, privat erfaring: Søren Kierkegaards  betænkelige indflydelse på mit forhold til Dyrehaven.

I 1977  flyttede  jeg  til  Hjortekær,  til  et  hus  hvorfra  der  er  fem-seks minutters gang til en af de  røde  porte,  så er  man  i Dyrehaven.  Tænk at bo  så  tæt  ved  et  af barndommens  paradiser,  den  skov,  de  sletter,  den forlystelsespark, som de fleste københavnere må rejse adskillige kilometre for at kunne gæste,  slet ikke at tale om folk fra andre dele af landet eller verden.

Familien og vennerne ønskede til lykke med den gode beliggenhed:  Din heldige  kartoffel,  sådan  bare  at  kunne  gå  hen  om  hjørnet  og  så  være  i Dyrehaven på et øjeblik!

Deres godmodige misundelse lunede og kildede,  det var ikke langt fra at jeg blev misundelig på mig selv.

Og senere  lød  det:  Vi  var  for  resten  i  Dyrehaven  i  søndags,  for første gang i  år -   men  det  er  selvfølgelig  noget  andet med  dig,  der  kan  smutte derind hver dag,  når det passer dig!

Og jeg svarede smilende:  -  Nå ja,  ligefrem hver dag -  vejret er jo  ikke altid det bedste, og jeg har mit arbejde at passe,  så .  ..  næ,  ligefrem hver dag...

Men efterhånden som mine bekendte begyndte at trænge ind på mig for at  høre,  hvor  ofte  en  lykkens  pamfilius  som jeg  egentlig  frekventerede denne vederkvægende oase, gik noget ganske ejendommeligt op for mig. For  i  virkeligheden  var  det  ret  sjældent  jeg  satte  min  fod  eller  mit cykelhjul i Dyrehaven. Langt sjældnere end for de fleste af vennerne, som boede  længere  borte,  og  som  på  deres  hjemvej  kiggede  ind  og  spurgte: -  Nå,  hvorfor har I dog ikke været i Dyrehaven i det pragtfulde vejr?

Lidt efter lidt dæmrede det for mig, at jeg af en eller anden årsag søgte at undgå Dyrehaven.  Fandt påskud for at udskyde et besøg.  I weekenden brød jeg mig ikke om at komme der, .fordi der var for mange mennesker. Og om hverdagen måtte jeg passe mit arbejde.  Eller vejret indbød ikke til det.  Eller vejret indbød netop til det, og jeg kunne netop afse en times tid til  at  komme  ud  i  luften.  Men  så  fik jeg  på vej  ud øje  på  adskillige  ting i  min  egen  have,  der  trængte  til  en  kærlig  hånd; og  når  nu  vejret var  gunstigt,  og  i  morgen  ville  det  sikkert  øse  ned.  Så jeg  nåede  ikke længere end til min egen have, og nå ja, Dyrehaven rendte jo ikke nogen vegne.

Når jeg en sjælden gang vovede mig derind,  gik jeg ikke i dybden med det,  nøjedes  med  at  krydse  et  mindre  hjørne  på  nogle  få  hundrede kvadratmeter lige inden for den røde port, og følte mig lettet, når jeg var sluppet velbeholden ud igen.

Da  jeg  var  barn, hørte de sjældne  besøg i Dyrehaven  til livets højdepunkter.  Som ganske ung havde jeg flere gange været på Dyrehavs­ bakken,  og endda  i  Friluftsteatret,  hvor jeg efter en  Shakespeareforestilling, jeg  tror det  var »Som  man  behager«,  havde  sværmet  i  krattet med min pige, under den lyse sommernat. Et ganske tillidsfuldt, forventnings­ fuldt forhold til Dyrehaven, hvorfor var det nu slået om i denne ængstelse, denne følelse  af let panik når jeg nærmede mig den?  Ikke panik i ordets oprindelige  betydning,  skovrædsel,  skræk  for  skovensomheden,  for  jeg havde  tilbragt  dage  dybt  inde  i  de  store  svenske  urskove, langt  fra menneskers færden, uden at blive panisk, uden at føle andet end spænding og  opstemthed.  Nej,  min  panik  gjaldt  ikke  skove  i  almindelighed,  den gjaldt Dyrehaven i særdeleshed.

Og dette  forhold blev  ikke  ligefrem  bedre  af,  at  en  af mine  nærmeste venner,  Povl  Dissing,  en  vinterdag  i  Dyrehaven,  under  uskyldig  slæde­ kørsel  med  sine  børn,  på  en  ganske  lille  bakke  kørte  galt  og  fik  sig  et kompliceret ankelbrud.  Netop  som jeg  havde  besluttet  at  udfordre  min angst, fa  repareret  bindingerne på mine  ski og styrte  mig  ned  ad Djævlebakken, der burde være en smal sag for mig, der havde lært at løbe på ski i de norske højfjelde.  Det satte Povls gibsben en stopper for,  mine ski blev ikke repareret, og er ikke blevet det siden.

Og  så  var  det  slet  ikke  Pan,  der  stod  bag  mit  anstrengte  forhold  til Dyrehaven.  Det var såmænd Søren  Kierkegaard.  Det blev jeg først klar over  for  nylig,  da  jeg  til  denne  anledning  genopfriskede  min  ungdoms læsning af Afsluttende uvidenskabelig Efterskrift. Heri forekommer Dyre­ haven  i  en  lang,  underfundig  lignelse,  som  leder  min  tanke  hen  på surrealisterne. En  af  den surrealistiske digtnings bestræbelser  er at sammenføre  hidtil  uforenelige  modsætninger  i  et  billede.  I  det  første surrealistiske manifest fra 1924 fremholdes et citat af Pierre Reverdy, som munder ud i følgende:  »Jo fjernere og spinklere forbindelsen mellem disse to realiteter, som man har nærmet til hinanden, jo stærkere bliver billedet -  jo mere emotionel kraft og poetisk realitet vil det besidde.« Det samme udtrykker vores egen Paul La Cour i Fragmenter af en Dagbog (1948):

»... før de  to  videst  adskilte  Ting  i  Verden  sammen  i  et  Billede,  saa deres Slægtskab lyser for Øjet.«

Men  allerede  i  1846  var  Søren  Kierkegaard  inde  på  det  samme,  i Afsluttende uvidenskabelig Efterskrift: »Hvor forunderligt,  at det Udtryk som betegner Existentsens sidste Vanskelighed,  der netop er at sætte det absolut Forskjellige sammen (som Forestillingen om Gud med det at tage i  Dyrehaven), at det samme Udtryk i Sproget ogsaa betegner Drilleriet!«

Og  denne  lignelse  går  blandt  andet  ud  på, at det ikke alene er problematisk at tage i Dyrehaven -  sideforstået at fatte Gud -  men at det i  virkeligheden  slet ikke  kan  lade sig gøre;  selv ikke for den  der gør det, for da er det bare noget han tror han gør.  Kierkegaard har det herligt med den slags drillerier,  men ordene var blevet stikkende i min underbevidst­ hed og  havde  i  årevis blokeret  min  umiddelbare  adgang  til  Dyrehavens lyksaligheder.

Snart vil det opklares, om erkendelsen af dette traume har løst knuden i  mit  sind.  En  af de  nærmeste  dage,  når  bøgen  springer  om  kap  med hjortene, vil jeg gå ind i Dyrehaven, og sammen med min kone, eftersom man skal leve i god forståelse med det andet køn.  Og et godt stykke inde i skoven, hvor vi kan se Eremitagesletten forude, vil jeg drille Kierkegaard tilbage,  ved hverken at meditere over Gud og saligheden,  ejheller ved at søge  mod Bakkens forlystelser,  men  ved  at  plukke  anemoner og snakke med min kone om Søren Kierkegaard.