Her lades alt håb ude
Forfattere: Karen-Margrethe Simonsen
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

ned et

ega y ir

(

Her lades alt håb ude

KAREN-MARGRETHE SIMONSEN

orpinte by,

orlig gråd.

rdomte folk.

t, for jeg blev dannet,

der er bestandig.

dommelige Komedie,

er her går ind.

and".

## Her lades alt håb ude

## KAREN-MARGRETHE SIMONSEN

Jegfører ind til den  forpinte by, ]eg  fører ind til uophørlig gråd. Jegfører ind til det  fordømte  folk. [ ..  .] Som evigt skabtes  alt,før  jeg blev dannet, så evigt som  jeg selv,  der er bestandig. Lad alt håb  fare, I der her går ind. Dante: Den guddommelige Komedie, Sang III,  v. 1-10

At læse romaner er at drukne. En risikofyldt affære. Helt ude af trit med at være moderne, at være "på", at  være  bevidst  og  have  kontrol.  At  læse  store  ro­ maner er  en fortabelsesproces.  Helt  modsat i l yr ik­ ken: her står man stadig på tuerne, måske nok midt i malstrømmen, men stadig på "land". I modsætning til l yr ik, som er kondenseret, kontrolleret fortabelse, er romanen,  eller  kan den være,  grænseløs,  uende­ lig,  fritflydende,  forrykt,  monstrøs,  som  det hedder med et  udtryk  fra Passages eget  vokabularium.  Or­ tega y Gasset skriver:

Lad os betragte os selv i det øjeblik, vi afslutter læsningen af en stor roman. Det synes os, som om vi dukker op fra en anden eksistens, som om vi har undsluppet en verden, der er uden kommunikation med vor autentiske.  [  ...  ]  Måske vil en erin­ drings pludselige vingeslag med et fa os til at dykke ned i ro­ manens univers igen, og med nogen anstrengelse, ligesom fæg­ tende i et flydende element, må vi svømme til bredden af vor eksistens. Hvis nogen ser os, vil  de  opdage den udspiling af øjenlågene, som karakteriserer de skibbrudne.

Meget snart bliver  vi selv  monstrøse.

Men hvorfor bliver vores øjenlåg  udspilede? Har vi set for  meget,  har vi haft en  vision,  eller  har vi :faet en  "vild tanke"? Man har villet fortælle os, at roma- nen er det hjemliges kunst. Ude er godt men hjemme er  bedst.  Men  spørgsmålet  er,  om  vi  nogensinde kommer hjem igen. Romanen er også det etnografi­ skes kunst: hjemme er godt, men ude er langt sjovere.

## Velkommen til Helvede

Asturias'  roman El presidente (Præsidenten) 1948  hand­ ler om angst. Den angst, der gennemsyrer de mindste og mest  private  kroge af et  idiosynkratisk  og ureger­ ligt  diktatur.  Det  er  ikke  George  Orwell's  gennem­ tænkte,  koordinerede  overvågningssamfund  med  en forbilledlig, uvirkelig Big Brother. Det er det 'rabela­ iske regelløse', uberegnelige diktatur, hvor magten er repræsenteret  af  et  savlende,  infantilt  monster,  der handler instink.tm..�s.s.igt,..h.v..oJ:..h.v.:e\_r\_p.or:tind.tiLden-1 :y, sende fremtid kan vise sig at være nedgangen til Helvede.  Modsat  Dante  er  der  her  intet  paradis,  der glimter  bag  eller  over  trængslerne.  Herrens  portal, som første kapitel hedder, viser sig at være det sted i byen,  hvor  "møddingeslægten"  holder  til:  tiggere, kriminelle, udskud og afskum  "kryber sammen som orme"  og  plager sig selv  og hinanden,  mens de forgæves råber deres "misericordia" ud i natten. Cara de Angel,  bogens Vergil,  er  diktatorens  højre  hånd,  og den  blinde  tigger  uden  ben  (Pelele  =  tøjdukke)  det mest hele menneske i romanen. Verden er  vendt på hovedet,  men  det  er  alligevel ikke  det  afgørende; det er snarere det, at verden har mistet orientering. Ikke  kun diktatoren er din fjende, men en hvilken som helst nær  ven  kan pludselig forråde dig  (presset  af  omstændighederne)  og udstøde  dig fra samfundet eller  verden.  Cara de Angel er navnet på en engel,  der  viser  sig  at  være en  djævel,  der igen  viser  sig  at  være  bogens  eneste  engel  og  helt,  som som sådan går til grunde, forrådt af den mand, han selv har hjulpet frem.

---�

--l------b

I  romanen, siger Asturias, udfoldes "angstens stemning". Angsten beskrives ikke, den fremkaldes. Først og fremmest  ved en desorienterende,  halluci­ nerende,  krydsende  montage  af  rædselsvækkende scener  og  scener med stedvist håb. Dernæst ved en besjæling af rummet, der ikke har nogen forankring. Verden/naturen  er  besjælet  af  uforståelige,  ublide viljer,  der  stiller  spørgsmål  ved  enhver  orden. Tig­ gerne drømmer alle den samme drøm (  og hvis de alle drømmer den drøm, så må den vel være virke­ lig) om "præstespøgelser  [der går] ind i kirken som et  begravelsesoptog,  med  en  bændelorm  af  måne­ skin, korsfæstet på frosne  skinneben".  "Tagene [d ryp per]  dugnagler  for  at  korsfæste  berusede  og sømme  ligkister  til",  "Natten  rækker  tunge"  og "Horisonterne trækker deres hoveder ind i gaderne som .en tusindhovedet snegl". Gaderne er tarme og tunneler, hvor spøgelsesagtige væsner færdes og un­ dertiden løber  de  bersærk og mødes  og taler  sam­ men på  gadehj�rnerne. Unheimlich. Under diktatu­ ret  i  Guatemala  (Estrada  Cabrera),  siger  Asturias, rykkede  familierne  væk  fra  gaden,  ja  væk  fra  forstuen og ind i de bageste rum af husene, og selv her &gt;« l ..,, høre det:  "Hauli, huali! Tag dit salt og den røde peber  ... for mig er du hverkenfor eller bandet, men for alle  tilfældes  skyld  skal  du være  "forbandet".

I bogens sidste scene hentæres Cara de Angel på fire  kvadratmeter  i  en  af  de  nederste  fangekældre, hvor  lyset  kun  kan  skimtes  to  timer  i  døgnet,  af esse for stærkt fragmenterede drømmeagtige univer­ ser  og  den  indianske  kulturs  billedsprog.  Asturias øver sig i at skrive sine drømme  ned,  men det han hed,  som han senere skal bruge til at løsrive sig  fra lærer  af  avantgardisterne  er  især  den  sproglige  fri­ den romantiske litteratur, han er opvokset med.

Avantgardisterne  er  ligesom  Asturias  optaget  af indianske  kulturer:  etnografisk  surrealisme  er  hot, blandt andet fordi man leder efter modbilleder til den moderne  orden.  I  det  surrealistiske  værksted  trans­ formeres de forskelligartede indianske (  og afrikanske) kulturer til eksotisk æstetik. På Trocader6 (Musee de l'Homme) præsenteres afrikanske masker, pygmæho­ veder og præcolombianske rituelle genstande side om side som "objets trouve". Enhver kronologi, kulturel forklaring  og  differentiering  er  fjernet.  Hvert  frag­ ment afliver sin egen naturlige sammenhæng og ska­ ber til gengæld et unikt, collageagtigt udtryk. I et af manifesterne  skriver  Andre  Breton:  "Surrealismen introducerer Dem til døden som er en samfundshem­ melighed".  Fra  Lautreamonts  dissektionsbord  (med symaskine  og  paraply)  og  Bretons  interesse  for  døden,  går der en lige linie over det etnografiske mord e,\_,,v�d.etllll1-hY.iskeL�gL(ox,\_aLnogen-SkuJle-på-13RgeF1es-sammenhæF1g-frem-med-Batailfos-hyldest til aztekerne,  om hvem han skrev i  1930 i et katalog til en af de første etnografiske udstillinger:  "For Aztekerne var døden ingenting". Her beskrev han også de  "smukke  fluesværme",  som  kredsede  om  det løbende blod fra ofrene.

kulde,  sult og håbløshed. Dødsattesten lyder på for­ rådnelsesdysenteri.

## Skærsilden: Paris

Asturias  begyndte  sin  roman  i  1922  i  Guatemala. Han skrev den færdig i Paris i løbet af  r92o'erne. I Paris mødte han ud over Miguel de Unamuno og Ja­ mes Joyce  først  og  :fremmest  surrealismen:  Andre Breton,  Paul  Eluard,  Ungaretti  mfl.  I  Paris  møder Asturias,  paradoksalt  nok,  også  Latinamerika,  pri­ mært  den præcolombianske kultur, som han går til kursus i hos Arthur Raynaud på Sorbonne. Ligesom Alejo  Carpentier  må  Asturias  gå  en  omvej  for  at komme hjem. Der  synes  at  være  et  bemærkelses­ værdigt sammenfald mellem den surrealistiske inter-

## Transgression?

Hvis den Latinamerikanske  kultur  fungerer som  en vigtig transgressionsmodel for de franske surrealister, så fungerer den franske avantgarde i sit formsprog til gengæld som fødselshjælper for den præcolombian­ ske kultur, men hos Asturias sker der en forskydning i  forhold til  avantgarden. Den europæiske  avantgar­ des  vigtigste  bestræbelse  var  at  nedb ry de  virkelig­ hedsforståelsen, især tilliden til muligheden af at re­ præsentere virkeligheden i sammenhængende sprog. Men de avantgardistiske strategier,  der gennemsyrer El  presidente nedb ry der  ikke  et  forud  eksisterende, genkendeligt  og  fornuftigt  univers.  Hvorfor  ikke? Fordi et sådant ikke synes at eksistere i Latinamerika.

For det første fordi den borgerlige mellemklasse, der skulle garantere en sådan,  er forholdsvis lille og  al­ tid er blevet taget som gidsel af den herskende over­ klasse.  På  et  kontinent,  der  er  hærget  af  mange  og evigt  skiftende  diktaturer,  og  hvor  disse  diktatorer, som Garcia Marquez siger, i fuldt alvor eksempelvis kan finde på at slå alle sorte hunde ihjel,  fordi en af præsidentens  fjender  har  tryllet  sig  selv  om  til  en sort hund (Papa Doc, Haiti) eller dække gadelysene til med rødt papir for at slå mæslingeepidemien ned (Martinez  af  El  Salvador),  her  synes  den  mest presserende opgave ikke at nedbryde en hegemonisk rationalitet,  men derimod at bevidne den statsauto­ riserede irrationalitet.

For  det  andet  fordi  de  avantgardistiske  strategier blev  brugt  progressivt  i  en  osmotisk  blanding  med det rytmiske maya-billedsprog. Der sker herved ikke en ny form  for repræsentation  af virkeligheden: sproget  hjælper  ikke II).ed at  objektivere  virkelighe­ den,  men at  "gennemtrænge  virkeligheden",  på  en sådan måde, at den er umulig at slippe uden om. Den bronzerede,  nervøse  stil,  som  Franz  Fanon  kaldte den, den  magiske  realisme, virker, som  Asturias sagde i  sin Nobel-tale,  måske  nok  uvirkelig  på Eu--------*-ø.pæe1=-B-e-,-men-for--Latinamerikaneme\_er\_deI1-d y. h� \\�..., realistisk:  den indfanger den rabiat umkelige virkelighed,  ikke  de abstrakte mulige umuligheder,  som det  hedder  på  europæisk  (Robert  Musil),  men  de konkrete,  sociale umuligheder.

## Helvede igen?

For Ortega y Gasset,  som formulerede de allerførste definitioner af avantgarden i 1925, betød avantgarden romanens  død.  Den  dehumaniserede,  distancerede, æstetiske  leg,  som  prægede  avantgarden  syntes  at være  uforenelig  med  den  drukneoplevelse,  Ortega mente,  romanen handlede om.  Men hvorfor egent­ lig? Hvad betyder det at drukne,  og  hvis man nu ser bort fra patosen,  hvorfor  kan man kun med besvær svømme hjem til sin eksistens' bred efter læsningen? Læseren sidder  jo  altid  allerede  og  postfestum  i  sin trygge  lænestol, ja  på  sin  vis  endnu  mere,  jo  mere fremmed  og eksotisk romanen tager sig ud.

Hvis  romanen  er  grundlæggende  etnografisk,  så må det etnografiske felt defineres ikke-eksotisk. Det handler om\_, som Garcia-Marquez siger, at "reducere den store tropiske gåde til duften af en rådden guava:frugt".  Blodet,  der  løber  i  dag,  er  ikke  rituelt, hvilket  kræver  en magisk  orden,  det  er  konkret  og løber  på  grund  af  en  virkelig  uorden,  der  konstant kræver syndebukke.  Den  indianske  arv kan  ikke genoplives  som effektiv  mytologi,  men sammenstø­ det mellem den og  den europæiske orden reaktuali­ seres konstant. Samme�skrivningen af de avantgardi­ stiske  strategier  med  det  indianske  billedsprog  viser monstrøsiteten i  sig  selv  som  orden.  Det  er  kun på denne  måde,  at avantgarden  kan  siges  at  være  op­ byggende. Asturias  rækker  et  giftbæger  til  læseren, som  måske  ikke  f'ar  ham  op  af  stolen,  men  måske nok giver ham lidt åndedrætsbesvær.