Det encyklopædiske hos Proust
Forfattere: Svend Østergaard
Tidsskrift: passage (2003-09-01)

## 0. Indledning

Traditionelt  er  Prousts  hovedværk På sporet  af  den tabte tid blevet opfattet som encyklopædisk på grund af  sine  umådeholdende  beskrivelser  af  adelens  og det  højere  borgerskabs  omgangsformer,  æstetiske præferencer,  arkitektoniske  indretninger,  påklædning, diskussionsemner og taleformer, der minutiøst kortlægges. Man får det indtryk, at visse middagsselskaber - for eksempel hos hertuginden af Guermantes og hos fru Verdurin -   beskrives i forholdet én til én: alt bliver gengivet. Imidlertid er den viden, man får gennem romanen, præsenteret i en form, som man ikke ville finde i en encyklopædi. Enhver beskrivelse har et formål, der rækker ud over den enkelte genstand eller den enkelte replik. I den forstand rækker også romanen ud over det encyklopædiske.

## Det encyklopædiske hos Proust

## Svend Østergaard

mellem de observationer, som foretages i situationen. Også her tjener beskrivelsen en overordnet funktion. Det er ikke blot et spørgsmål om at beskrive, hvad man taler om i selskabslivet, men også hvilken funktion talen har i struktureringen af de sociale roller og de sociale forbindelser. I Proust Og Tegnene bestemmer Deleuze de sociale tegn som tomme. 1  Det skal imidlertid ses i relation til det enkelte tegn selv. Mængden af disse tomme tegn danner et mønster, som på et overordnet  plan  er  sandheden  om  den sociale dynamik, på samme måde som den enkelte myres  bevægelsesmønster  kan  virke  meningsløst, men får en mening i myreboets overordnede struktur.

Der er groft sagt tre hovedtyper af beskrivelser i romanen, der tjener forskellige formål, og som optræder  i  forskellige  situationer.  Når  fortælleren  er ale  ne, som for eksempel når han i Et rosenflor af purunge  piger sidder  i  stuen  hos  Odette  og  venter  på Gilberte, så tjener beskrivelsen af scenariet en metonymisk funktion, dvs. et element i scenariet forbinder sig metonymisk med et andet scenario og aktiverer  en  forestilling,  en  sindsstemning  eller  en erindring.  I  andre  tilfælde,  hvor  fortælleren  typisk også er alene, men hvor scenariet er fjernere som for eksempel i naturen, et stykke arkitektur o. lign., tjener beskrivelsen en analogisk funktion. Scenariet er i sin helhed analogt med et andet scenario, ofte hentet  fra  billedkunsten. Beskrivelsen har her først og fremmest  en  æstetisk  funktion.  Den  sidste  type  af beskrivelser er af de selskaber, som fortælleren deltager i, og som vel udgør cirka halvdelen af romanen, når man inkluderer de refleksioner, der er flettet ind Det omfattende og det minutiøse i beskrivelserne i På sporet af den tabte tid er således en konsekvens af tegnets natur: kun gennem gentagelserne kan den dynamiske  form,  hvorunder  tegnet  manifesteres, åbenbares. Detaljerigdommen i beskrivelserne af de sociale omgangsformer tjener til at vise forskelligheden mellem de forskellige saloner, men også til at vise,  at  disse  forskelligheder  er  resultatet  af  den samme dynamik. De kendsgerninger, der på et niveau synes forskellige, på de tomme tegns niveau så at sige, er på et andet niveau underlagt den samme lovmæssighed  og  er  derfor  identiske.  Det  samme gælder  inden  for  kærlighedslivet.  Det  minutiøse  i beskrivelsen  af  forholdet  til Albertine  viser,  at  de enkelte  omstændigheder  ved  dette  forhold  følger den samme logik.  Tilsvarende tjener omfanget af beskrivelsen af andre kærlighedsforhold, for eksempel i Swanns  Verden ,   til  at vise,  at lighederne mellem disse forhold  ikke  beror  på  tilfældigt  udvalgte  detaljer, men er  et  resultat  af  generelle  love  for  forholdet mellem kønnene.

Romanen er ikke encyklopædisk i den encyklopædi-agtige betydning af ordet, fordi beskrivelserne er  stærkt  styret  af  fortællerens  synspunkt.  Der  er enkelte undtagelser til denne regel, det gælder for eksempel etymologierne og genealogierne, der ikke er præsenteret fra fortællerens synspunkt, men som alligevel synes at danne øer af eksakt viden, der falder  uden  for  Deleuzes  klassifikation  af  tegnene. 2 Denne  i  egentlig  forstand  encyklopædiske  viden spiller imidlertid en vigtig rolle i de forskydninger i fortællerens synspunkt, der finder sted hen gennem romanen. Det er derfor nødvendigt kort at skitsere, hvad der karakteriserer denne, før vi vender tilbage til genealogierne.

## 1. Fortællerens synspunkt

Gennem hele romanen følger fortællerens udvikling inden for alle områder et forløb inddelt i tre faser. Første fase er for det meste bestemt af det imaginære eller fantasien. Man kan sige, at fortællerens første  møde  med  virkeligheden  får  sin  betydning gennem fantasien, dog under den forudsætning at genstanden for hans opmærksomhed enten er helt fraværende eller i det mindste så fjern, at dens detaljer  ikke  er  tilgængelige  for  nærsanserne.  Det  er blandt andet tilfældet, når fortælleren ser en kvinde i det fjerne som vækker begæret, men hvor begæret får  en  form  og  betydning,  der  er  bestemt  af  det landskab, hvori kvinden befinder sig, for eksempel Albertine ved stranden med havet som baggrund, og hvor disse detaljer ved mødets omstændigheder kan vække netop den form for begær igen.

I  den  næste  fase  sættes  de  forestillinger,  der  er opbygget gennem fantasien, under pres, når fortælleren  konfronteres  med  forestillingernes  genstand. Konfrontationen udgør en krise, som aktiverer refleksionen - der er den tredje fase. Forstanden er altså på én gang årsag til skuffelse, fordi den danner forestillinger,  som  afviger  i  forhold  til  realiteten, hvorved fortællerens forventninger skuffes, og årsag til intellektuel tilfredsstillelse, fordi selve afvigelsen tvinger  forstanden  til  at  gennemtænke  forholdet mellem objektet og det erfarende  subjekt.  Det  er også afvigelsen mellem fantasi og realitet, der er kilden til det, man kunne kalde det encyklopædiske i romanen, fordi den via refleksionen fremtvinger de omfattende beskrivelser; som om beskrivelsens exces kan bøde for det tab af forestillinger, fortælleren oplever.

Forestillingerne  aktiveres  først  og  fremmest  af sproget. Sprogets mindste enhed navnet er tilstrækkeligt for, at fortælleren kan forestille sig scenarier, som udtrykker dets essens. Navnet er en særlig interessant enhed, fordi det både er hovedkilden til fortællerens  fantasi,  og  det  område  hvor  senere  den egentlige encyklopædiske viden manifesterer sig.  Viden spiller dog også en rolle i udviklingen af fortællerens forestillinger. I tilfældet Balbec er fortællerens forestillinger løst forbundet med en geografisk viden om Normandiet, der i stereotypisk form præ  senteres gennem Legrandins stemme:  'disse dystre kyster, berygtede for de mange skibbrud, og som i de seks af årets  måneder  er  indhyllet  i  tågernes  lig  klæde  og bølgernes skum' (SV: 436). 3  Og en historisk viden der præsenteres gennem Swanns stemme: 'Kirken i Balbec, fra det 12. og 13. århundrede, endnu halvt romansk, og måske det mest interessante eksempel på normannisk gotik, og så særpræget at man skulle tro der var tale om persisk kunst' (SV: 436). Denne transmission af 'viden' former fortællerens forestillinger om stederne, både hvad angår de billeder, han kan danne sig af stedet, og de mulige begivenheder, han kan indgå i. Mere end 'encyklopædisk' viden er det dog litteraturen, der skaber fortællerens begær: 'En af de byer jeg allerhelst ville besøge efter at jeg havde læst Hoffet i Parma ,  var Parma, hvis navn virkede solidt, glat, violet og mildt…' (SV: 440). Navnet Parma er på én gang en substans (solidt) og en tilstand (mildt), modstridende egenskaber, der knyttes sammen i navnet, og som udgår fra de tekster og den viden, fortælleren forbinder med det. De love, der  styrer  fantasien  i  forhold  til  stednavnene,  er  i endnu højere grad gældende for egennavne som for eksempel hertuginden af Guermantes eller madame Berma. I det sidste tilfælde er det blandt andet de forestillinger,  der  knytter  sig  til  Racine  og  Fædra, som glider over i navnet Berma ,  og desuden de ting forfatteren Bergotte siger om hendes kunst og om skønheden i de myter, Racine benytter.

Forholdet  til  navnet Berma er  på  mange  måder typisk for fortællerens udvikling. De ord, hvormed fortælleren forestiller sig hendes kunst: skønhed , rigdom i farveglansen etc., lader sig ikke på nogen måde forbinde med det, fortælleren erfarer i teatret. Hvis fortællerens perspektiv derfor er ud fra forestillingerne og sprogets billeder, kommer erfaringen til at fremstå  ordinært  og  uden  interesse.  Hvis  madame Bermas diktion ikke kan forbindes med fortællerens forestillinger, er den ikke anderledes, end om det var Fædra selv, der sagde sine replikker, eller om fortælleren selv læste dem, dvs. den er uden individualitet og derfor en skuffelse:  'Og netop derfor er det … de virkelig skønne værker, der må skuffe os mest, fordi der  blandt  alle  vore  forestillinger  ikke  er  én,  der svarer til et individuelt indtryk' (VG: 44).

Man kan sige, at der er en drift mod at finde det individuelle  i  enhver  erfaring,  og  at  det  er  denne drift, der fremtvinger den excessive beskrivelse og dermed indirekte er kilden til den viden, man kan finde i romanen. Tingenes sande individualitet (der ikke kan adskilles fra det individuelle ved erfaring  en) kan nemlig kun tilegnes gennem refleksionen, men i  situationen hvor fortælleren er konfronteret med 'realiteten', overskygger sansningen tankens refleksioner.  Det  individuelle  ved  erfaringen  kan  derfor kun erkendes efter nogen tid, dvs. gennem erindringen.  Dette  skematiske  forløb: forventning  -  sanselig realitet  -  refleksion  via  erindringen genfindes  på  alle niveauer af romanen, det ene skema foldet ind i det andet, således at vi på det højeste niveau har hele romanen som en refleksion.

I de tilfælde, hvor beskrivelserne ikke er af æstetisk art, men rettet mod det sociale livs detaljer, er nedbrydningen  af  de  etablerede  forestillinger  en langstrakt og kontinuert proces.  V ed middagsselskabet hos hertuginden af Guermantes har fortælleren under middagen 4  fået en ny erkendelse:

Således så jeg dem begge to (hertugen og hertuginden) fjernet fra navnet Guermantes, i hvilket de fordum i min fantasi havde ført et ufatteligt liv, og nu være ganske som andre mænd og andre kvinder, kun en lille smule bagud for deres samtidige,… (VG: 496)

Fortælleren har her nået en erkendelse, der er en forudsætning for at forstå selskabslivets dynamik, og gennem hele middagen (eller er det senere?) præsenterer han detaljerede analyser af denne, men da han er ved at trække sig tilbage, finder vi følgende:

… selvfølgelig var de ikke kommet sammen blot for at tale om Frans Hals eller gerrighed, og det på samme måde som det jævne  borgerskab.  Der  blev  naturligvis  kun  talt  om  intetsigende ting fordi jeg var til stede; og jeg havde samvittighedsnag, når jeg så på alle disse smukke kvinder som min nærværelse  skilte  fra  hinanden  og  hindrede  i  at  udfolde  Fauborg Saint-Germains mystiske liv i dennes kosteligste salon. (VG: 513)

Det er, som man kan se, ikke det samme jeg, der taler i de to citater. Mens den begivenhed, der omtales i det første citat, går forud for den begivenhed, der er baggrund for det andet citat, så gælder den omvendte  tidsrelation  mellem  de  to  jeg'er.  Dette forhold viser det dynamiske i fortællerens erkendelsesproces, men det tjener også til at sløre forholdet mellem det erkendende og det erfarende jeg. Det er derfor uklart for læseren, hvem der taler i teksten: er det den uhildede reflekterende fortæller, der præsenterer objektive analyser af situationen, eller er det tværtimod den fascinerede fortæller, der ser alt ud fra 'Fauborg Saint-Germains mystiske liv'?

De to citater er i øvrigt meget generelle for Prousts tekst, i den forstand at de fleste erkendelser inden for det sociale domæne er lokale, dvs. de negeres et andet sted i teksten. Som om der er to forskellige jeg'er,  der  erkender forskellige aspekter af det sociale liv. Dette forhold er, som vi skal se, en konsekvens af det sociale livs dynamik, hvor sandheden er en  funktion  af  de  specielle  omstændigheder,  man befinder sig i netop nu. I det sociale felt er den encyklopædiske viden orienteret mod detaljer i scenariet: en replik, en gestus, en persons mening, en social  relation,  osv.  Disse  detaljer  kan  i  et  globalt perspektiv  modsige  hinanden,  men  netop  derfor danner de på et overordnet niveau en sandhed om det sociale livs dynamik, der ikke selv er encyklopædisk.

2.  Viden

## 2.1. Årsagssammenhænge

På sin vis kan man sige, at det er viden, der forstyrrer  fortællerens forhold til erfaringen. Men det er ikke viden i den encyklopædiske betydning, det er myter, litteratur, udsagn fra personer som fortælleren beundrer - Swann, Bergottte, osv. - der former hans forestillinger  og  dermed  hans  refleksioner. Tilsvarende er resultatet af hans erkendelser viden, men er denne  viden  så  encyklopædisk?  I  det  sociale  domæne  drejer  beskrivelserne  sig  hovedsagelig  om personers meninger, egenskaber, adfærd, om årsagen til den og den adfærd osv., og på disse punkter gælder, at intet er, som det ser ud til, eller som selskabet forventer. Et eksempel, der er relevant for spørgsmålet  om  det  encyklopædiske,  finder  vi  i Sodoma  og Gomorrha .   Under  aftenselskabet  hos  prinsessen  af Guermantes beretter Swann over for fortælleren om sin samtale med prinsen af Guermantes tidligere på aftenen.  Prinsen,  der  af  selskabet  gik  for  at  være aktiv Dreyfus-modstander, betroede Swann, at han helt igennem var overbevist om Dreyfus' uskyld.

Dreyfus-affæren er et godt eksempel på, hvorledes meninger cirkulerer i det sociale liv. I al almindelighed var aristokraterne mod Dreyfus, men dette udsagn  dækker  over  mange  individuelle  variationer. Om man var for eller mod Dreyfus afhang til dels af i hvilket selskab, man var. Man kunne give udtryk for Dreyfus' skyld i selskab med X, fordi man var interesseret i en invitation fra X, og man troede, at X  var  mod  Dreyfus,  mens  X  i  virkeligheden  var Drey  fus-tilhænger. V ennen  Saint-Loups  tilfælde  er typisk, fordi han skiftede fra at være fanatisk Dreyfus-tilhænger  til  at  forfægte  hans  skyld,  men  det skyldtes udelukkende et skift i hans kærlighedsrelationer.  Vi ser her en grund til, at Deleuze kalder de sociale  tegn  for  tomme,  ingen  kan  tilsyneladende vide, hvad den anden egentlig mener. Her må man imidlertid gøre sig klart, at ethvert udsagn i det sociale domæne er en slags 'speech act', der ikke primært henviser til det sagforhold, der omtales, men til den situation hvori der tales. Det er muligt, at den talende ikke er oprigtig med hensyn til talens indhold, men han/hun er oprigtig med hensyn til det begær, der er årsag til talen: at få kontakt med den og den kvinde/mand eller at blive inviteret til det og det selskab; for eksempel er den tyrkiske gesandtindes mening om prinsessen af Guermantes bestemt af, om hun er blevet inviteret til hendes selskab eller ikke.  Talen tjener derfor ikke til at afdække sandheden, men til at styrke den sociale dynamik, derfor bliver Dreyfus-modstanden så meget desto stærkere jo mere Dreyfus' uskyld bliver tydelig.

For at vende tilbage til samtalen mellem Swann og fortælleren kan man bemærke, at Swanns gentagelse af prinsens tale er det eneste sted i romanen, hvor der er en klar, rationel, næsten encyklopædisk gennemgang  af  sagen.  Ordene  er  prinsens,  men stemmen er Swanns; man kan sige, at der er en blended udsigelse, som markerer, at her er en lokal ø af sand viden midt i strømmen af uafgørlig betydning. Hvis ordene også var Swanns, ville sandheden være uafgørlig, da Swann jo er jøde og derfor oprigtigt tror på Dreyfus' uskyld. Hvis omvendt stemmen var prinsens, ville oprigtigheden være uafgørlig, da prinsen er en del af det sociale liv, hvor meninger tjener forbindelserne.

Denne ø af viden om den rette årsagssammenhæng i Dreyfus-sagen er i romanens sammenhæng sjælden, måske unik. I almindelighed er det vanskeligt at få viden om, hvad der er årsag til hvad. Der ser ud til at være to muligheder, hvis der er mentale forestillinger indblandet i årsagskæden: enten beror disse  på  en  illusion  eller  den  mentale  årsag  til  en handling er ganske enkelt uafgørlig. Et eksempel på det første har vi, da fortælleren bliver inviteret til hertuginden  af  Guermantes  middagsselskab.  Mens fortælleren  var  forelsket  i  hertuginden,  begærede han en sådan invitation uden at kunne opnå den. Nu hvor han er uinteresseret, får han invitationen af følgende grund: da han skal spise middag med fru de Stermaria  -  hun  melder  dog  afbud,  så  middagen bliver ikke til noget - er fortælleren nødt til at afslå en  invitation  fra  fru  de Villeparisis.  I  sit  snobberi undrer  hertuginden  sig  over,  at  han  ikke  først  og fremmest eftertragter et selskab hos hendes tante og bliver af denne grund interesseret i ham. Illusionen beror på, at hertuginden tror, at afslaget er en konsekvens af, at fortælleren er uinteresseret i det mondæne liv. I alle tilfælde, hvor en årsagskæde kan rekonstrueres,  beror  den  på  en  misforståelse,  fordi personerne ræsonnerer ud fra deres mentale forestillinger. Disse forestillinger projiceres på andre personer, ikke fordi disse har dem, men fordi de passer ind i den ræsonnerendes begær. 5

I langt de fleste tilfælde er handlingernes mentale årsag  imidlertid  uafgørlige,  hvilket  danner  et  fast skema  gennem  hele  romanen,  der  udtrykkes  i  de sproglige former enten X eller  Y eller måske X, måske Y, måske Z osv. Hvorfor vil Norpois ikke røbe sin holdning til Dreyfus-affæren over for Bloch?:

Måske var det han lagde vægt på i politik, noget, som lå dybere, lå i et andet plan, hvorfra Dreyfus-affæren tog sig ud som en betydningsløs nuance... Snarest måske, fordi grundsætningerne i hans politiske visdom kun angik spørgsmål om form, metode og formålstjenlighed… eller fordi han… fandt det farligt at tage sådanne problemer under behandling og af forsigtighed kun ville tale om biomstændigheder. (VG: 229)

Man kan måske sige, at i de tilfælde, hvor den kausale kæde kan rekonstrueres, er der tale om forestillinger, som er drevet af begær efter en kvinde eller efter social anerkendelse, mens der i de tilfælde, hvor årsagen er uafgørlig, enten er tale om dispositioner, der måske ikke er den handlende bevidst, eller om egentlig tænkning, der generelt i det proustske univers er individuel og derfor umulig at forudsige.

## 2.2. Egenskaber

De egenskaber, der tillægges en person af andre personer i det narrative univers, er bestemt af dennes sociale tilhørsforhold, for eksempel tillægger fru  V erdurin de personer, der ikke længere tilhører klanen - blandt andet maleren Elstir - negative egenskaber; eller  de  egenskaber,  der  netop  var  grunden  til,  at personen kom ind i klanen, gives nu en negativ valorisering. Anderledes forholder det sig, når det er det reflekterende jeg ,  der karakteriserer personer og sociale relationer. Fortællerens observationer er objektive i en ganske særlig betydning af dette ord. Morel er for eksempel en person, der handler helt igennem amoralsk både over for andre personer i romanen,  specielt  i  et  miskmask  af  et  plot,  hvor  hans handlinger direkte er kriminelle (SG: 429-31), 6  og også over for fortælleren selv. Ikke desto mindre er fortælleren ikke på nogen måde fordømmende over for Morel: 'Men denne karakter var… fuld af selvmodsigelser. Den lignede en gammel bog fra middelalderen, fyldt med vildfarelser, tåbelige overleveringer og sjofelheder' (SG: 432).

Denne karakteristik  er  generel  for  alle  centrale personligheder,  idet  fortællerens  egne  beskrivelser er fulde af selvmodsigelser (et forhold man ikke vil finde  i  en  encyklopædi).  I Vejen  til  Guermantes får man mildest talt et tvetydigt billede af hertuginden af Guermantes.  Vi får at vide, at det, hun sætter højest, er 'ikke intelligens, men den efter hendes mening højere, mere udsøgte form for intelligens, der hævede sig til en slags mundtlig afart af talent - åndrigheden' (VG: 438). En konsekvens af denne 'ånd' er, at de mænd, der kommer i hendes salon, er 'selskabslivets allerfineste blomsterflor.' Ti sider senere får vi imidlertid at vide, at  'Ødelagt af selskabslivets tomhed var fru Guermantes' forstand og følelse så vaklende, at der på forgabelsen hurtigt fulgte den dybeste lede…'. Et sted får vi at vide, at hertuginden ikke er interesseret i mænds selskabelige værdi (fordi det er noget, hun giver og ikke modtager), et andet sted nævner fortælleren, at hun er interesseret i intelligente personer, men kun hvis de også har selskabelig værdi. En modsigelse, fortælleren selv nævner, er, at hertuginden prædiker lighed og socialisme, samtidig med at hun varetager aristokratiets særinteresser. I indkredsningen af, hvem der besidder 'den guermanteske  ånd',  nævner  fortælleren  to  grupper  af familiemedlemmer.  En  gruppe  besidder  ikke  den guermanteske  ånd,  fordi  de  ikke  er  i  stand  til  at skelne  små  forskelle,  dvs.  de  kan  ikke  anerkende hertugindens  imitationer.  Andre  medlemmer,  der (ifølge hertuginden af Guermantes) ikke er åndrige ,   er tværtimod i stand til at genkende forskelle og kan derfor  imitere  (disse  betragtes  af  udenforstående som repræsentanter for den guermanteske ånd) (jf. VG: 439).

Disse  modsigelser  -  en  liste,  der  næsten  ingen øvre grænse har - er ikke, som man skulle forvente, et  resultat  af  en  inkonsistens  i  fortællingen,  men henviser  til  en  kompleksitet  i  det  sociale  domæne, som kun kan benævnes gennem denne indirekte metode. Den handling, der i det enkelte moment kan antage betydningen enten X eller  Y ,  kan,  når den gentages i tid og rum, få betydningen både X og  Y ,  fordi handlingen  gentages  under  forskellige  om  stæn  digheder, der fremtvinger forskellige betydninger.  Tilsvarende  kan  den  samme  person  have  modstridende egenskaber, fordi en egenskab kun manifesterer sig i et dynamisk samspil med omgivelserne, og omgivelserne  forandres  konstant.  Fru V erdurin  kan  både være indifferent over for udsigten fra Raspeliére og tvinge folk ud på udflugter til udvalgte udkigs  poster, fordi  indifferensen  manifesterer  sig  i  en  situa  tion, hvor den er bekvem til at fastholde en ønskelig social relation. Dynamikken i romanen er således på én gang stereotyp, fordi alle konvergerer mod de samme trivielle roller: indtagelse af elskerens plads og optagelse i den mondæne salon, og kaotisk - i den matematiske  betydning  af  det  ord  -  fordi  meninger, mentale dispositioner og sociale relationer, i det omfang deres manifestationer er resultater af personers intentionelle handlinger, er under konstante forandringer og i princippet uforudsigelige.

## 2.3. Navnene

Anderledes forholder det sig med de egenskaber, der kan aflæses direkte fra kroppen. Vi nærmer os her paradoksalt nok et område, der er tilgængelig for en positiv, dvs. en encyklopædisk viden. En person er principielt  underlagt  tre  væsensforskellige  bestemmelser: han tilhører en klasse og har en nationalitet; han tilhører en familie - dvs. han har et navn - og kommer fra et sted, der også har et navn; endelig er han et singulært individ. Om det enkelte individ kan man ikke erhverve en positiv viden, fordi det handler ud fra sine tanker, som i princippet er utilgængelige for andre (jf. Norpois-eksemplet ovenfor). Undtaget fra dette er de tilfælde, hvor individet handler ud fra sit seksuelle og sociale begær.

Hvad angår den første bestemmelse, hører den for Proust utvetydigt ind under det biologiske domæne, forstået på den måde at klassetilhørsforholdet aflejres  gennem  generationer  i  kroppens  bevægelsesmønstre. Det gælder såvel den funktionelle motorik, som  for  eksempel  når  Saint-Loup  balancerede  på ryggen af en bænk for hurtigt at komme hen til sin ven: 'for at hans legeme kunne være præget af så

megen adel, måtte denne have forladt hans tanker… for at opsuges i hans legeme og der fæstne sig i ubevidste og fornemme linier', 7  (VG: 395) som gestikken, der bruges i kommunikationen og høflighedsformerne:

… i et snævert og sluttet miljø, det være sig småborgerligt eller højadeligt, holder de gamle manerer sig og gør det muligt for os ved en art arkæologi at finde ud af, hvorledes levemåden og  den  sjælelige  beskaffenhed  den  afspejler,  har  været  på vicomte d'Arlincourts og Loïsa Pugets tid. (SG: 86)

De samme socialt bestemte aflejringer finder vi på sprogets  område,  ikke  hvad  angår  tankeindholdet, som er individuelt, men derimod for formens vedkommende. Disse formaflejringer, som røber klasse eller åndelige tilhørsforhold, er mere generelle, end det der specifikt knyttes til egennavnet og individets singulære træk.

I forbindelse med den anden bestemmelse, hvor en person  tilhører  en  familie  og  kommer  fra  et  sted, finder vi også i mimik, gestik og bevægelsesmønstre træk, der er aflejrede eller nedarvede fra forfædrene. De kan være stabile, så man kan lave en 'arkæologi' på kroppen eller helt flygtige: '… en næsten dyrisk grimasse, der var forbigående og utvivlsomt en arv fra hans forfædre' (VG: 381). Der er imidlertid også en anden dynamik, som her gør sig gældende, nemlig den mimetiske, som sikrer, at hver undergruppe af familien Guermantes har sin egen variation af den særlige guermanteske måde at hilse på, og som går '… i arv fra forældre til børn ligesom recepten på en sårbalsam…' (VG: 425). Hvad enten dynamikken er genetisk eller mimetisk, så tjener den til at fastholde en gruppes identitet kategoriseret med egennavnet. Denne identitet er ikke psykologisk, fordi de psykologiske love er mere generelle og oven i købet går på tværs af klassetilhørsforholdet. Den er heller ikke individuel, fordi de individuelle forskelle ikke kan kategoriseres (de kan kun analogiseres). Egennavnene angiver det kategoriseringsniveau før de individuelle træk, som giver flest mulige forskelle.

Under egennavnene ligger i en vis forstand stednavnene. Stednavnene er årsag til egennavnene ligesom på dansk, hvor Skovgård er et egennavn, der har sin oprindelse i et sted. Derudover finder man igen og igen den opfattelse hos Proust, at stedet, landskabet og geografien er årsag til visse almene træk, der kan findes hos folk fra det samme sted: 'Vel havde disse geografiske egne… til en vis grad formet deres ansigt,  deres  ånd  og  deres  fordomme'  (VG:  503). Om hr. de Cambremers ansigts 'hæslighed' hedder det:  '… at den til en vis grad havde egnens karakter, havde noget ældgammelt lokalt over sig; når man så hans forkert tegnede ansigtstræk… tænkte man på navnene  på  disse  små  normanniske  byer,  …'  (SG 317).

Navnene og de netværker af genealogisk og geografisk art, de indgår i, er næsten de eneste eksempler på en positiv viden, der præsenteres i romanen, dvs. en viden der ikke er underlagt enten/eller-skemaets  uafgørlighed  eller  analogiens  tvetydighed. Denne  viden  præsenteres  gennem  andre  stemmer end fortællerens egen. For eksempel ved det første middagsselskab hos hertuginden af Guermantes er det hertugen, der opregner lange slægtskabsforhold, og ved det første middagsselskab hos fru  V erdurin er det Brichot, der udreder stednavnenes etymologi.

Disse  scener  er  tæt  forbundet  med  det  omtalte skema  for  fortællerens  erhvervelse  af  erkendelse. Navnet er i første omgang magisk, fortællerens forestillingskraft har fyldt det med de billeder, det af den ene eller anden grund er blevet associeret med. Navnet Balbec rummer  således  både  gotiske  tårne  og storm over havet. Navnet Guermantes rummer andre billeder hentet fra mytologien og historien. Navnene  er  investeret  af  det  imaginære.  Denne  magi forsvinder,  når  fortælleren  bliver  konfronteret  med de personer, der bærer navnene. Fantasien sættes ud af spil, til gengæld opstår der ud af genealogien og dens forbindelse med stederne en eksakt viden, som kun kan tilegnes gennem forstanden, citatet (fra  VG 503) fortsætter: 'men nu eksisterer de kun (de geografiske egne), som årsagen indeholdes i virkningen, det vil sige kun således, at forstanden måske kunne udløse dem, men at fantasien aldrig kunne fornem  me dem.' Kun gennem forstanden kan navnene, stederne og historiske begivenheder danne forbindelse med hinanden i et netværk, der antager æstetisk betydning  for  fortælleren,  idet  forbindelserne 'efterlig- nede  fuldendte  kunstværker,  hvor  ikke  et  eneste penselstrøg er isoleret, hvor hver enkelt del får sin betydning  fra  de  andre  og  atter  giver  dem  deres betydning' (VG: 508).

De imaginære forestillinger, der først skuffes, erstattes med en æstetisk nydelse eller mere præcist med en kunstnerisk oplevelse. Det er bemærkelsesværdigt, fordi kunstens domæne - for eksempel i Deleuzes analyse - er afskåret fra selskabslivets diskursive  verden.  Imidlertid  understreges  det  flere steder,  at  selskabet  ikke  har  den  store  interesse  i disse  genealogiske  opremsninger,  tværtimod  finder hertug  inden dem 'dræbende kedsommelige'. Hertugen selv har ikke nogen æstetisk oplevelse af navnenes  forbindelser,  han  er  for  så  vidt  et  iscenesat medium for den viden, der præsenteres. Kun fortælleren har en tilstrækkelig afstand til adelens historie til at kunne 'se' skønheden. Dvs. æstetikken er ikke en integreret del af den sociale diskurs, den eksisterer kun som et ydre blik på diskursen, styret af forstanden. I den forstand er passagen et spejl af hele romanen. Den viden der præsenteres i romanen er ret beset med hertugindens ord dræbende kedsommelig, men set udefra dvs. gennem den skrivendes iscenesættelse får den en æstetisk værdi.

Det andet centrale sted, hvor navnet spiller en hovedrolle, er i Brichots etymologier i SG. Også her finder selskabet den rationelle diskurs kedsommelig, mens fortælleren  finder  den  spændende  -  i  hvert fald siger han det til fru V erdurin. Senere føler han imidlertid en bedrøvelse ved, at de associationer, han havde knyttet til navnene, forsvinder under Brichots forklaringer. Af denne grund og fordi stednavnene i en vis forstand er årsag til såvel egennavnene som de historiske begivenheder (jvf. slaget ved Jena og lign.), er Brichots tale mere central end hertugens. 8  Lad os derfor se på nogle omstændigheder ved denne.

a)  Givet  at  selskabet  finder  etymologierne  kedsommelige,  er  det  forbløffende  lange  monologer Brichot præsenterer. De virker som en kunstig diskurs indsat mellem konversationens hurtige replikskifter. Denne opfattelse støttes af, at Brichots motivation for at tale ligger uden for, hvad der normalt er  tilfældet  i  det  sociale  domæne.  Som  regel  taler man om sociale forbindelser i forskellige afskygnin- ger, og hvis man ikke gør, taler man om noget, der tjener til, at tilhøreren skal få en bestemt opfattelse af den talende, for eksempel at han eller hun er specielt begavet, eller kunstnerisk, osv. Da fortælleren afbryder Brichots monolog for at lave en sammenligning med maleren Elstir, bryder fru Verdurin ind og giver i det følgende et negativt, men falskt billede af  Elstir,  fordi  han  tidligere  har  været  medlem  af klanen, men nu 'svigter' den. Brichots tale derimod er  kun  drevet  af  ønsket  om  at  erstatte  en  forkert viden om stedernes etymologi med en rigtig.

- b) Brichots tale er motiveret af et værk om etymo  logier,  som  er  skrevet  af  den  tidligere  præst  i Combray. Fortælleren er bekendt med dette værk og forventer sig meget af det. Præstens etymologier er næsten alle forkerte, og bliver præcist gendrevet af Brichot. Et af præstens problemer er, at han lader sig lede af sine præetablerede forestillinger, han lader alt det, han ved om kristendommens myter og historie  påvirke  sin  etymologiske  undersøgelse.  På  det punkt er der en fuldstændig analogi mellem fortælleren og præsten. Fortælleren har sin egen etymo  logi ledet af fantasien, på samme måde som præsten har brugt  fantasien  og  ikke  forstanden.  Proust  kunne have ladet Brichot gendrive fortællerens egne etymo  logier, men forskyder i stedet antagonisten til en anden lærd. På den måde bliver udviklingen fra fordomme til sand viden på et meta-narrativt niveau ikke  blot  et  anliggende  for  fortællerens  personlige udvikling, men et generelt vilkår for videnskaben. Omvendt er der på det narrative niveau en resonans fra præsten til fortælleren, der identificerer sig med præsten, derfor den store interesse og derfor også den triste fornemmelse forbundet med gendrivelsen af værket.
- c)  Brichots  tale  og  for  så  vidt  også  hertugens overskrider  den  dikotomi  mellem  det  sociale  og kunsten, som Deleuze sætter op i Proust Og  Tegnene . Etymologierne  og  genealogierne  er  præsenteret  i det sociale rum, men de har ingen af de karakteristika ved tegnrelationerne, som vi finder her. De er ikke  tomme,  fordi  de  fylder  fortælleren  med  en æstetisk  tilfredsstillelse,  og  de  er  ikke  falske,  men tværtimod en gendrivelse af falsk viden. Omvendt kan man sige, at selv om etymologierne er sande, så

har  de  ingen  af  de  karakteristika,  der  gælder  for kunsten. Først og fremmest er de reproducerbare og generelle, mens kunsten er singulær og ikke-gentagelig. Den historiske viden, genealogierne og etymologierne  repræsenterer  derfor  et  niveau,  der hverken er kunst eller underlagt det sociales lunefuldheder. Dette niveau er viden .

## 3. Analogi

Næsten alle de scenarier, der beskrives i romanen, er enten identificeret med en persons mentale tilstand -  denne  person  kan  være  fortælleren  selv  -  eller beskrivelsen tjener som en analogi til et helt andet scenario; den standard sprogform, der findes igen og igen gennem hele romanen, er X er som  Y . 9  Man kan måske i lyset af ovenstående sige, at netop etymologierne, genealogien og de historiske begivenheder undgår  denne  beskrivelsesform,  men  ellers  er  der ingen begrænsninger på, hvad der kan sammenlignes med  hvad:  tidslige  fænomener  kan  sammenlignes med rumlige, immaterielle sindstilstande med substanser,  meteorologiske  forhold  med  tanker,  gadehandlernes  larmen  med  gudstjenestens  liturgi,  alt kan sammenlignes med elementer i billeder fra malerkunstens historie, osv. Sammenligningerne danner et kontinuum. X er som  Y,  Y er som Z, Z som Q, osv. Det overgribende indtryk, man får fra denne sammenligningernes fest, er, at man kan komme fra et hvilket som helst scenario til et vilkårligt andet gennem en metaforisk kæde.

I  en analogi, hvor A er som B, er det A, der er analogiens genstand, som skal belyses gennem træk hentet fra B. En konsekvens af ovennævnte er imidlertid, at selve dette grundlæggende forhold begynder at vakle. Ideen med analogien er at få viden om de formmæssige aspekter af A, men da analogikæden slutter  sig  om  sig  selv,  er  der  tale  om  en  cirkulær proces: man får viden om A gennem B og viden om B gennem C, osv. I denne proces når man i princippet tilbage til A, således at den viden, man erhverver om A's form, er tautologisk. Enhver erkendelse af A's form viser blot tilbage til A selv, således at fortællerens erkendelsesproces fører til en radikal forskellighed, hvor hver form er en lukket monade.

Der er imidlertid den anden mulighed, at A er som B skal læses som en identifikation af form, B identificeres så med C osv., således at analogikæden tværtimod opretter en forskelsløshed i formverdenen.  Begge  muligheder  indebærer  dog  en  ophævelse af viden som en positiv mulighed, således at analogiens form i romanen arbejder imod etableringen af en encyklopædisk viden. De to mulige fortolkninger af analogiernes virke i teksten henviser til  to  modsatrettede  tendenser,  der  kan  findes  på fortællingens narrative plan. På den ene side er der detaljerigdommen i observationerne, der udgør en semantisk spredning, som også på det narrative plan korresponderer med en spredning af de sociale relationer. Som en slags centrifugalkraft, der modvirker denne tendens, er der analogiernes gentagelser, som  identificerer  det,  der  på  et  deskriptivt  plan fremstår som forskelligt. Den overordnede effekt af analogien er derfor en semantisk samling, hvilket på det narrative plan korrelerer med den fremadskridende identificering  af  de  semantiske  roller,  hvor forskellene  udviskes  mellem  salonerne,  mellem kønnene, osv.

## 4. Afslutning

På sporet af den tabte tid er en roman, der også handler om forelskelser og sansning. Det første af de to områder er domineret af metonymien: fortælleren observerer en detalje, der metonymisk - via erindringen - henviser til et andet scenario. Fortælleren danner slutninger på baggrund af det andet scenario og overfører dem til det første. Den samme logik behersker det sociale domæne mere bredt. Konsekvensen er, at det ikke er muligt i enkelte situa  tioner at vide, hvad der begrunder denne eller hin adfærd. Det er kun muligt på et metaplan at erkende logikken og dynamikken i det sociale rum. Sansningen fører ind i kunsten og henter primært sin betydning gennem analogien eller metaforen. Sansningen henviser metaforisk til elementer fra kunsten, men internt i kunsten er der analogiske overførsler fra musik til perceptionen og videre til romanens æstetiske form. Man kan sige, at det deskriptive niveau i romanen selv har den ene eller den anden af de to former: enten er der et element i et scenario, der metonymisk henviser til et andet scenario, som akti- verer en erindring eller sindsstemning - jf. den berømte Madeleinekage - eller hele scenariet henviser på et strukturelt niveau til et andet scenario; det er analogiens form, som blev omtalt foroven. Ingen af de to former henviser til viden i den encyklopæ  diske betydning af ordet. Den første er bestemt af erindringen og det sociale og seksuelle begær, og den anden er bestemt af mønstergenkendelse og det singulære i enhver perception.

Den encyklopædiske viden finder vi som nævnt først  og  fremmest  i  forbindelse  med  navnene,  der danner øer af lister, som eksisterer uafhængigt af de metonymiske glidninger og de metaforiske sammenligninger og dernæst i den omfattende beskrivelse af selskabslivet.  Der  er  naturligvis  andre  former  for viden, der spiller en rolle i romanen. Darwinismen lurer  i  baggrunden,  specielt  i  forbindelse  med  de genetiske aflejringer i kroppen. Darwin nævnes eksplicit et par gange, ikke af fortælleren, men af hr. de Bréauté.  Matematisk  og  fysisk  viden  nævnes  kun sporadisk, men man kan ikke undgå at bemærke, at matematikeren Poincaré nævnes, hvilket er interessant, fordi han er ophavsmand til teorier om dynamiske systemer med indbyggede 'tilfældigheder.' Teorier, der kan siges at passe godt til den forståelse af dynamikken  i  det  sociale  domæne,  som  romanen præsenterer. Man kan sige, at de ekstremt omfattende beskrivelser  af  sociale  sammenkomster  etablerer  en viden om det sociale rums funktionsmåde. Psykologi som videnskab henvises der også sporadisk til. Hvis middagsselskaberne  er  det  ene  store  omdrejningspunkt, så er fortællerens udvikling specielt i forhold til  kvinden  det  andet.  Man  kan  derfor  naturligvis sige, at romanen etablerer en viden om fortællerens psykologi. De omfattende beskrivelser af andre forhold, der er helt identiske med fortællerens, viser, at der er tale om strukturer, som overskrider den enkeltes psykologi, der er tale om generelle vilkår for kærlighedsforholdet og for de sociale relationer.

## Noter

1.  Deleuze har i Proust Og  T egnene analyseret romanen ud fra  den specielle tegnrelation, man finder inden for fire forskellige  domæner:  i  det sociale  domæne er  tegnene

tomme, i kærlighedsrelationerne er de falske, i sansningen -syn, hørelse, osv. - har de en fylde, der står i modsætning til det sociale, og i kunsten er de sande i modsætning til i kærligheden.

2.  Når  noget  ikke  er  præsenteret  fra  fortællerens  synspunkt, er det som regel forkert eller beror på en misforståelse.  Genealogierne og etymologierne er altså undtagelser her.
3.  I det følgende bruges forkortelserne: SV: Swanns  Verden , VG: Vejen til Guermantes ,  SG: Sodoma og Gomorrha .
4.  Denne formulering er bekvem, men upræcis, da refleksionen ifølge det foregående foregår efter en tidslig forskydning og varetages af et andet jeg end det erfarende.
5.  Men hvem er det egentlig, der rekonstruerer disse ræsonnementer? Undertiden er fortællerens indsigt i andre personers tanker så omfattende, at et jeg, der skriver sine erindringer, blandes op med et jeg, der skriver en fiktion. R. Barthes har tidligere gjort opmærksom på, at romanen veksler  mellem  det  narrative  og  det  filosoferende.  Man kunne udvide denne liste til at inkludere det erindrende. 6.  Dette plot er et godt eksempel på en passage, der hverken kan tilskrives det reflekterende eller erindrende jeg, men  derimod  et  fabulerende  jeg,  der  udtænker  fiktive plotstrukturer.
7.  Vi ser, at adelen er aflejret i kroppen og står i modsætning til tanken, der er individuel, og som derfor ikke kan observeres.
8.  Den er også central i en mere direkte betydning, idet den befinder sig i det midterste af de syv bind, som udgør romanen.
9.  Bleggule kupler kan for eksempel passe til høje brede vinduer fra det 18. århundrede 'som et lyst skildpaddesmykke til et blussende ansigt' (VG:88).

## Litteratur

Roland Barthes: 'Longtemps, je me suis couché de bonne heure'  in Le  bruissement  de  la  langue ,   Editions  du  Seuil, 1984

Gilles Deleuze: Proust Og  Tegnene

Marcel Proust: Swanns verden

,  Det Lille Forlag, 2003 ,  Multivers, 2002

Marcel Proust: På sporet efter den tabte tid ,   Martins Forlag, 1963