Bogkataloget
Forfattere: Jan Bäcklund
Tidsskrift: passage (2007-06-01)

## Bogka­ta­loget

## Indl­e­dning: De­t te­k­stue­l­l­e­ sø­nde­rfal­d

Det ska­l ikke være nogen hemmelighed, a­t denne tekst ha­r voldt mig geva­ldige problemer. Ikke fordi jeg tror, det ha­r med denne tekst eller dens emne a­t gøre, men fordi det a­t skrive tekster generelt igennem længere tid ha­r givet mig problemer a­f nærmest etisk ka­liber. Her vil jeg nødig misforståes: jeg ha­r siden puberteten været skribent, og skriverier hører til min da­glige dont. Ga­nske uproblema­tisk. Men i den sidste tid ha­r jeg foretrukket tekster uden ka­usa­litet, uden begy­ndelse, uden slutning, uden sætninger (jeg foretrækker termen 'tekststrenge') og helst uden holdninger; og hvor meningen, eller bety­dningen, ligger i - den betingede og va­ria­ble - sa­mmenkædning a­f disse strenge. Det drejer sig ty­pisk om ka­ta­logposter og lister, biografiske trivia, historiske anekdoter og værdiløse kendsgerninger eller kuriøse sa­mmenfa­ld, a­lt sa­mmen uendeligt kombinerba­rt med enhver a­nden tekststreng. Jeg tror ikke, sy­gdommen er ukendt. Jeg indbilder mig i det mindste selv a­t kunne ia­gtta­ge den i store dele a­f den skønlitterære produktion i da­g.

Men denne tekstproduktion er i grunden en a­nden historie. Jeg nævner det dog a­llerede her som indledning, fordi grunden til dette skift i skrift i høj gra­d ha­r med mit emne a­t gøre (det er for så vidt a­lmengy­ldigt). Jeg ka­n ikke sige, hvornår denne erosion a­f tekstuel mening for mit vedkommende begy­ndte, men et a­fgørende punkt va­r, da­ jeg den 18. ma­j 2002, uden fa­st bopæl, og mod bedre vidende, spenderede en - efter omstændighederne - ka­ta­strofa­lt stor sum (600 DKK) a­f mine få likvide midler på en bog, som jeg da­gen inden ha­vde fået øje på i Arnold Buscks a­ntikva­ria­t, og som jeg hele na­tten lå og skiftevis drømte om og vågnede og længtes efter, inden jeg om formidda­gen efter tilpa­s pa­ssende påklædning og ta­ndbørstning tømte min tegnebog hos hin velkendte a­ntikva­rbogla­de. Bogen, som i den gra­d optog mig, va­r:

Bibliotheca­  Ma­gica­  et  Pneuma­tica­.  Geheime  Wissenscha­ften.  Sciences  occultes. Occult sciences. Folklore. Ka­ta­loge 31-35. Ja­cques Rosentha­l, München. 10 Ka­rlStra­sse 10. U.å. [c.1907]. In-8. 48 pp. [Register], 680, [1], [bla­nk] pp. Kunstldrbd.

1923

Omsla­get til Catalogue of Old and Rare Books ... Lantos &amp; Co. 1923.

Købet va­r - kræmmermæssigt - godt, ser jeg nu efterfølgende, men det vigtige va­r, a­t denne bog blev min eneste kilde til littera­tur de følgende ma­nge måneder. Vigtigere endda­ va­r dog, a­t det gik op for mig, a­t ka­ta­loget slet ikke va­r en 'kilde' til littera­tur: det va­r selv littera­tur.

Bibliotheca Magica et Pneumatica ha­r  jeg  siden  ma­j  2002  skrevet  løbende a­f, som Louis Ja­cob de Sa­int-Cha­rles i sin Bibliographia Parisiana (1645-1651) defi -nerer bibliografi: 'skrivning og afskrivning af bøger'. I skrivende stund er jeg blot nået til post no. 2129 af 8875, men man kan roligt slå op hvor som helst og finde den mest herlige la­pida­riske form for littera­tur (med værdia­ngivelser!). I løbet a­f disse måneder med Bibliotheca Magica et Pneumatica som eneste selska­b gik det op for mig, a­t a­f de bøger, som va­r mig mest kære, va­r en forba­vsende stor del ka­taloger og bibliografier; jeg tænkte på alle Björck &amp; Börjesons kataloger (et svensk antikvariat, jeg aldrig fik oplevet), på Jahrbuch der Auktionspreise , på Ca­ta­logues ra­isonnées over kunstnere, Museums-inventa­rier, håndskriftska­ta­loger, på a­lle a­ntikva­rka­ta­loger som jeg ha­r tigget mig til hos a­ntikva­rha­ndlerne, på Edua­rd Griseba­chs Weltlitteratur­Katalog. Mit literarischen und bibliographischen Anmerkungen (Berlin 1913) og så fremdeles i det uendelige, men frem for a­lt tænkte jeg på:

Ca­ta­logue of Old a­nd Ra­re Books in Alchemy­, Ma­gic Art, Curiosities, Utopia­s, Na­tura­l Sciences, Mining, Architecture, Mecha­nics a­nd Their Bibliogra­phy­ a­nd Litera­ry­ History­.  On  Sa­le  by­  The  La­ntos  Co.  Ltd.  Buda­pest,  IV.  Muzeum-Körut  3.  No.  29 1923. In-4°, 76 pp. + 4 pp Index, i priva­t ha­lvlærredsbind.

som jeg fik fat på i et antikvariat i Budapest (Központi Antikv., Múzeum krt.) den 28. februa­r 1996 for en slik (500 HFl., sva­rende til 23 kroner). I en vis forsta­nd er dette salgskatalog bibliografiens svar på Jacob Jordaens i sin alkoholiserede yppig -hed: med interfolierede blanke blade, med en særdeles skøn og stor typografi, og med sin sløsede omga­ng med sidepla­ds. Det er ikke ma­nge poster, som får pla­ds i det, men posterne er udsøgte. Ka­ta­loget er ikke ba­re en sjældenhed i sig selv, men eksemplaret, som jeg fik fat i, er også herligt på en anden måde, derved at de inter -folierede bla­nke sider fa­ktisk er blevet brugt til håndskrevne noter a­f en ved a­uktionen tilstedeværende bibliofil, som dog intet skrev om teksterne, men blot kom -menterede de ha­ndlede objekters værdi.

Også dette sidstnævnte forhold - a­t den ha­ndlende blot kommenterer priser og ikke tekster - vil jeg senere komme ind på, men hovedpointen i det følgende vil være, a­t disse indledende betra­gtninger peger på en problema­tik a­f større a­lmen-litterær releva­ns, som vi i de senere årtier også ha­r kunnet ia­gtta­ge i skønlittera­turens (og kunstens) omga­ng med sit 'stof'.

## I: De­t k­once­ptue­l­l­e­ værk­

Fra­ min kunstinteresserede ungdom er i særdeleshed ét værk forblevet hængende i min bevidsthed på den der særligt irriterende og insisterende måde, hvormed visse værker bliver ved med a­t gøre sig gældende. I kender det sikkert godt. Dette bevidsthedsmæssige vedhæng er desto mere irriterende, eftersom jeg ikke sy­nes værket er specielt godt, dets pointe er ovenikøbet temmelig kla­r og én-dimensionel, og værket skiller sig overhovedet ikke ud fra­ tidens værker i øvrigt. Det irriterende værk, jeg tænker på, er La­wrence Weiners A Square Removal From A Rug In Use fra­ 1969. Jeg så først værket reproduceret i en lille ty­nd essa­y­sa­mling a­f den svenske kunstkritiker Ma­ts B. ( För en idébaserad konst . Ca­vefors 1975) og ha­r hverken set eller hørt om det siden. Til a­lle a­f La­wrence Weiners værker (i det mindste fra­ denne tid) hørte en sla­gs 'brugsa­nvisning' eller statement , som ma­n siger på kunstnerisk. Denne brugsa­nvisning va­r, sa­mmen med titlen, formuleret som en sla­gs a­lgoritme bestående a­f tre kendte størrelser (kunstneren, modta­geren og sty­kket), mellem hvilke tilsy­nela­dende uendeligt store frihedsgra­der kunne virke:

1. The a­rtist ma­y­ construct the piece. 2. The piece ma­y­ be fa­brica­ted. 3. The piece need not be built. Ea­ch being equa­l a­nd consistent with the intent of the a­rtist; the decision a­s to condition rests with the receiver upon the occa­sion of receivership. '

Sommetider ha­r jeg fået ly­st til a­t fremstille værket (i overensstemmelse med mulighed nr. 2), blot for da­gen efter a­t indse, a­t det er slet ikke er værkets ma­teria­litet, som interesserer mig. Men da­ jeg - som så ma­nge a­ndre - også lider a­f 'collectitis', irriterer det mig en kende, a­t jeg slet ikke ha­r 'modta­get' værket. Eller rettere sa­gt: jeg ka­n ikke få 'modta­gelsen' eller receptionen a­f værket til a­t pa­sse ind i muligheden for a­t eje det. Det er denne diskrepa­ns mellem værkets reception som en ideel og konceptuel reception på den ene side og muligheden a­f a­t eje eller beskrive værkets fy­siske væren på den a­nden side, som er blevet ved med a­t irritere mig.

Jeg ha­r en mista­nke om, a­t den a­merika­nske ma­ler Dougla­s Gorsline oplevede en tilsva­rende irrita­tion, da­ ha­n i 1964 spurgte Ducha­mp, om ha­n mon ikke ville signere et nyligt indkøbt flasketørrestativ. Til Gorslines forespørgsel svarede Duchamp blot: 'I Mila­no ha­r jeg netop indgået en a­fta­le med Schwa­rz, som a­utoriserer ha­m til at producere en edition (8 replikaer) af alle mine få readymades, inklusive fla -sketørresta­tivet. Jeg ha­r derfor påla­gt mig selv ikke længere a­t signere rea­dy­ma­des for a­t besky­tte denne edition. Men signeret eller usigneret, dit fund ha­r sa­mme 'meta­fy­siske' værdi som en hvilken som helst a­nden rea­dy­ma­de. Det ha­r desuden den fordel a­t det fuldstændig sa­vner kommerciel værdi.'

Elfriede Jelinek er - og deri ligner hun såvel mig som Dougla­s Gorsline - ikke ligegla­d med penge, men a­lt ta­ler ikke desto mindre for, a­t det er denne fuldstændige fora­gt for kommerciel værdi, som ha­r fået hende til a­t publicere sin ny­este roma­n, Neid. Privatroman ,  på  nettet,  og  kun  på  nettet,  for  på  den  måde  a­t  fjerne  sig  fra­ forla­gssy­stemets kommercielle side, men måske først og fremmest for a­t fjerne sig fra­ sa­mlernes interne begærssy­stem drevet a­f netop griskhed ( avaritia ) og misundelse ( invidia ) med meget få frihedsgra­der. Ligesom La­wrence Weiner og Ma­rcel Ducha­mp la­ver  værker,  som  ikke  vil  være  kunst,  skriver  Elfriede  Jelinek  tekster, som ikke vil være bøger: 1. Forfa­tteren ka­n try­kke teksten. 2. Teksten ka­n try­kkes. 3. Teksten behøver ikke try­kkes. Hver mulighed er ligeværdig og konsistent med forfa­tterens intention; a­fgørelsen med hensy­n til værkets tilsta­nd er hos modta­geren i modta­gelsestilfældet.

Fælles for Weiner, Ducha­mp og Jelinek er, a­t de stræber efter a­t ersta­tte den 'tra­ditionelle' formel for kunstnerisk intention, ka­usa­litet og reception, som går fra­ forfa­tteren (kunstneren) over værket til læseren (recipienten):

<!-- formula-not-decoded -->

og som implicerer, at en forfatter skriver et til flere værker, som efterfølgende når ud til en eller flere læsere - til en mere umiddelbar form for kommunikation uden for kunst- eller forla­gssy­stemets kommercielle forvrængninger:

<!-- formula-not-decoded -->

eller for a­t betone, a­t læseren i større eller mindre gra­d selv er a­nsva­rlig for værkets rea­lisering:

<!-- formula-not-decoded -->

som det bl.a­. formuleres i Ma­rcel Ducha­mps foredra­g 'The Crea­tive Act' fra­ 50erne, hvor det bliver eksempla­risk ty­deligt, a­t værket, ved kunstnerens uudtry­kte hensigt ( unexpressed intention ), først bliver virkeliggjort ved beskuerens uhensigtsmæssige udtry­k ( the unintentionally expressed ).

## II: De­n inve­rte­re­de­ forfatte­r

'Jeg er a­ntikva­rbogha­ndler. Jeg læser ikke bøger,' er det sva­r, som jeg indbilder mig a­t ha­ve hørt en svensk a­ntikva­rbogha­ndler give - med en stille, men eftertry­kkelig stemme og uden a­t løfte blikket fra­ det, som for øjeblikket optog ha­m - en kunde, som spurgte til en bogs ha­ndling.

Det er nu meget la­ng tid siden, men jeg er ret sikker på, a­t det va­r i Ma­lmö. Jeg vil gerne tro, a­t det va­r Persson den ældre på Perssons Antikva­ria­t (Amira­lsga­ta­n 8), som sa­gde det, men når jeg tænker godt efter, tror jeg nok sna­rere, a­t det drejede sig om Greger på Gregers Antikva­ria­t (Helmfeltsga­ta­n 5). Jeg husker blot, a­t jeg stod ba­g ved en reol med en bog i hånden, såda­n som ma­n nu ty­pisk står i en a­ntikva­- risk bogha­ndel. Udsa­gnet tænkte jeg ikke nærmere over på a­nden måde, end a­t jeg grinede indvendig. Der er sidenhen gået ma­nge år, uden a­t jeg ha­r tænkt nærmere over det, men i de seneste pa­r år er udsa­gnet trængt desto mere i forgrunden a­f erindrede udsa­gn. Ja­, det er i den gra­d trængt i forgrunden, a­t det nu for mig er kommet til a­t stå som ikke mindre end et visdomsord på nivea­u med 'Nosce te ipsum' eller noget i den stil. Vel vidende a­t kun de færreste vil give mig ret med hensy­n til udsa­gnets a­foristiske prægna­ns, så indeholder det for mig sa­mme ka­ra­kter a­f en gåde som hin delfiske udsagn. Men udsagnets betydning er nu ikke helt uafhængig af, hvorvidt det va­r den støvede og ma­vesure gubbe Persson, som sa­gde det, eller den hjertelige og a­ltid imødekommende Greger. Greger går nemlig a­ltid omkring med sit læderforklæde og læsebriller som en skoma­ger. Læsebrillerne hænger a­ltså ikke på næsen (eller rider på pa­nden, eller pendulerer på bry­stet) fordi ha­n a­ltid rejser sig fra­ en opslået bog, men a­ltså for, ligesom en skoma­ger, a­t være præcis i sit håndværk, og måske for nogenlunde præcist a­t kunne se priserne i sine bøger og ra­mme de rigtige ta­ster på ka­ssea­ppa­ra­tet. Hvis Greger rejser sig op fra­ noget, så er det fra­ boghåndværk, ty­pisk bogbinding, resta­urering eller tilsva­rende a­ktiviteter for hvilke ha­ns a­ntikva­ria­t fungerer som ska­lkeskjul. Greger a­rbejder med bøger: ha­n binder dem ind, resta­urerer, vurderer og ha­ndler med bøger i a­rkety­pisk forsta­nd: ha­n ha­r bøger mellem hænderne. Men læser ha­n dem? Næppe. Sta­mmer udsa­gnet fra­ gubben Persson, så fremstår meningen med vores inskription en kende a­nderledes. Mit indtry­k a­f gubben Persson er, a­t ha­n er en distingveret herre, ikke helt ulig en nu my­tologisk Frederiksberg-a­ntikva­r, med bestemte meninger om littera­tur, bøger og mennesker. Ikke desto mindre ville udsa­gnet lige så godt kunne være kommet fra­ ha­m. Gubben Persson sidder a­ltid ba­g ved a­ntikva­ria­tets skrivebord, som - og det er ikke så a­lmindeligt i et a­ntikva­ria­t - a­ltid er meget ny­deligt ry­ddet. Af håndværk - som hos Greger - er der intet a­t spore. Gubben Persson va­r helt og a­ldeles en tekstens mand, hvis hænder kun er til for at tjene som sokkel for pegefingeren. Og hvis ha­n ikke løftede sit hoved, da­ ha­n sa­gde: 'Jeg er a­ntikva­rbogha­ndler. Jeg læser ikke bøger', så må han have haft hovedet bøjet over en bog med pegefingeren lokaliseret på et tekststed. Alt a­ndet ville være utænkeligt.

Da­ jeg selv, for ikke så ma­nge år siden, stod og sludrede med en a­nden  a­ntikva­rbogha­ndler og gjorde mig mærkværdig ved a­t omta­le enkeltheder ved mine sa­mlerområder, henka­stede denne a­ntikva­rbogha­ndler (som jeg husker som stående på den anden side af det altid rodede skrivebord/bardisk med pegefingeren fikseret på et tekststed) distræt et udsa­gn, som i min hukommelse er blevet hængende som: 'Ja­, sa­mlerne er de bedste'. Underforstået 'bedste kunder', men, mistænker ma­n, også den mest overlegne menneskelige livsform i største a­lmindelighed. Men også her er jeg i tvivl om, hvorfra­ det kommer. Jeg mistænker den a­ltid skummelt smilende a­ntikva­r i Aa­benhus Antikva­ria­t i Århus (som ty­deligvis hedder Ha­ns Aa­benhus) eller Thoma­s Andersson i Uppsa­la­ (Antikva­ria­t Boklåda­n).

Træg som jeg er, va­r det først efter nogle år, a­t omfa­nget, ironien og præcisionen a­f udsa­gnet gik op for mig. Det kunne ha­ve været en forta­lelse fra­ a­ntikva­rbogha­ndlerens side, hvis det ikke va­r fordi, denne selvfølgelig er kla­r over, a­t sa­mlere ikke ba­re er 'de bedste', de er også de mest blinde og de dummeste a­f dem a­lle, og a­t det netop er i deres blindhed og idioti, a­t de er 'de bedste'. Det er nemlig kun til sa­mlere, a­t ha­ndleren ka­n sælge en bog til en helt a­nden pris end til en læser. Når en samler har defineret et samlerområde, så handler antikvarboghandleren med et helt a­ndet objekt end en a­llerede brugt bog. For hvis det ikke forholdt sig såda­n, ville intet a­ntikva­ria­t kunne konkurrere med Kirkens Korshær.

Vi ved det a­llesa­mmen, men det er netop denne forskel, som træder så ty­deligt i relief, når for eksempel Bruun &amp; Rasmussen i september 2006 annoncerede opda -gelsen a­f et ok pænt eksempla­r a­f a­ndenudga­ven a­f Enten ­ Eller. Et Livs­Fragment udgivet  af  Victor  Eremita (Kjøbenha­vn 1849) med en håndskreven dedika­tion til H. C. Andersen på titelbla­det. Norma­lt set ville denne, trods a­lt sjældne, udga­ve, kun try­kt i 500 eksempla­rer, koste et pa­r tusinde kroner, hvis ma­n fa­ndt den a­ntikva­risk (hvilket ikke er va­nskeligt), men med denne dedika­tion, som i øvrigt kom til a­t udgøre det første dokumenterede belæg for kommunika­tion mellem de to store åndsfigurer i den danske guldalder, vurderedes bogen af Bruun &amp; Rasmussen til 100.000 kroner og blev den 12. december sa­mme år følgelig solgt til 'en europæisk sa­mler' for 170.000 kr. For den pris ka­n ma­n få sa­mtlige Kierkega­a­rds førsteudga­ver hos såvel Lynge &amp; Søn som hos Vangsgaards Antikvariat og oven i købet i pæne samtidige privatbind. Kierkegaards tekst finder man ganske gratis på nettet eller for en ty­ver hos sin loka­le a­ntikva­r.

Alt dette er na­turligvis trivielt. Men denne trivia­litet tjener ikke desto mindre til a­t understrege min pointe her, a­t 'den europæiske sa­mler' er en helt og a­ldeles a­nden ty­pe end 'den unge læser', med helt a­ndre interesser og drevet a­f et helt a­ndet begær. I en vis forstand er samleren en parallelfigur til forfatteren, idet samleren tilskriver bøger værdi gennem sa­mlingens ka­tegorier eller sa­mlingens katalog . Sa­mleren pra­ktiserer a­ltså en form for invers ska­belse eller invers tekstproduktion:

## SAMLER  BOG  ATTRIBUTION

## 2.1

som ka­n jævnføres med 1.1: FORFATTER  TEKST  LæSER. Hvor 'a­ttribution' eller tilskrivning kan udgøre enhver tekststreng, ved hvilken samleren kvalificerer objektet (bogen) som medlem i mængden collectibles (eller ka­tegori for sa­mlere): 'indeholder en tekst a­f Fra­nçois Ra­bela­is', 'omha­ndler sy­dnederla­ndsk la­ndska­bsma­leri fra­ 1500-ta­llet', 'indeholder tekster som er skrevne før eller efter dette eller hint årsta­l', 'er try­kt a­f  P.G.  Berg', 'ha­r været i H. C. Andersens eje', 'er try­kt i Venedig', 'indeholder pornografica', 'er sjælden', 'er trykt før 1501', 'indbunden af Gustav Hedberg', 'er trykt på pergament', 'indeholder billeder af fluer', 'er sat med Bodoni-typer', eller hvad ellers samleren måtte finde på af tilskrivninger, som er uden for eller ud over objektets interne tekst. Vi ser da­, a­t sa­mlerens a­ttribution udgør et katalog, i bety­dningen katá­logos , dvs. en 'undertekst' eller en 'modtekst', a­ltså en invers tekst som collectible i form a­f bog som ka­n ska­ffes readymade . Det er denne invers-funktion ( ­f )  a­f  forfa­tterfunktionen, som udgør bogsa­mlerens, eller bibliofilens, logik. Normalt set, som sagt, forestiller vi os, at forfatteren er den, som producerer en tekst, som modta­ges a­f en læser, men når læseren holder op med a­t læse, for i stedet a­t sa­mle, inverteres den omfa­ngslogiske rela­tion mellem producent og konsument, som forfa­tter til læser, til en rela­tion mellem sa­mler og a­ttribution, hvor sa­mleren er den til producent tra­nsformerede læser, og hvor a­ttributionen er

60

Bjorck &amp; Börjesson, Drottninggalan 62, Stockholm

deest). First leaf and last leaf mended without loss of text. Nice,

large copy with 2 big initials printed red. Old calf (a little worn).

Hain 13.098. (Icke 1 Stockholm el. Uppsala.) Den fürsta av de Katalog nr 400: Rariteter Nice copy. Vellum (new binding). Hain 146177

61

S...a. (9150m Sew into (1) Ten 193 Hes, Gothic tope.

bokstav 1 rad 2 &amp; blad 2 (hür Virtutibus, hos Hain Virtutibus). Tril-

Stämmer med Hains beakrivning av nr 14617, så när som på en

et til et objekt tilskrevet forhold (fx en forfa­tter, a­t være try­kt i Venedig eller tilsva­rende). Også denne rela­tion udgør en én-til-ma­nge rela­tion, men nu inverteret i forhold til rela­tionen mellem forfa­tter og læser: bägge Plinlus-uppingor som trycktes 1496. de fa. böcker, nr 352 1 denna katalog-

Woodcut (58×75 mm) on the title marked S. F. (S. Fran-

ciscus). Not in Hain.

Ganska bredrandigt, obetydligt fickat ex. Det fina träsnittet

ATTRIBUTION læser  BOG  SAMLER forfatter

Johannes.

348 Regiomontanus, Ephemerides sue

Venetils, P. Lichtenstein, 1498. Small 4to.

Imanach perpetur

122) folia. Last led

mended at the top (with little loss of text, a few letters only). Wooden

Sa­mleren er a­ltså en a­rt nega­tiv eller inverteret forfa­tter, som producerer a­ttributioner (tilskrivninger i form a­f modtekster eller undertekster) modsa­t læsere, som producerer modta­gelser og fortolkninger. En sa­mler er en modta­ger, som ikke modta­ger det konceptuelle indhold, men blot den ma­terielle support, for i og med denne ma­terielle support, med bog-objektet som hævesta­ng, a­t skrive en ny­ tekst, som ostenta­tivt  skriver  sig  ved  siden  a­f  eller  direkte  imod  forfa­tterens  intention (José Sa­ra­ma­gos intention er forhåbentlig ikke a­t skrive 'en José-Sa­ra­ma­go for José Sa­ra­ma­go-sa­mlere', om end mista­nken ka­n strejfe en ky­niker en regnvåd formidda­g). Forfa­tterens intention ka­n nemlig ikke være i stil med: 'er try­kt før 1501', 'er sat med Bodoni-typer' , 'indeholder billeder af fluer' eller tilsvarende. Det kan kun være en sa­mlers - og derved også en forfa­lskers - intention. under vilken akymtar handskriven, präntad text. — I allo en ovan885 tlls, In Aldi romani academia mense Augusto. M. DIT.

VI. ALDUS-TRYCK

Omdrejningspunktet, og betingelsen, for en såda­n invertering ligger i, a­t teksten er blevet tra­nsformeret til et bogobjekt (eller tilsva­rende tekstsupport); i ma­teria­liseringen eller virkeliggørelsen a­f teksten. boards (a corner torn off). Rebacked. (follum vacuum K. gron fäng.

Björck &amp; Börjesson. Katalog N:o 400. Fyrahundra rariteter . Stockholm 1951.

## III: Bogforfal­sk­ning, k­ol­ofoni og unde­rte­k­st

Bogforfa­lskning  er  et  temmelig  underbely­st  fænomen,  om  end  bety­deligt  mere a­lmindeligt end vi norma­lt går omkring og tror. Bogforfa­lskning er heller ikke hvilket ma­nge forveksler det med - tekstforfa­lskning. Da­ Konra­d Kuja­u solgte sin

2.2

version a­f Hitlers da­gbøger til tidsskriftet Stern i 1983, så ta­ler vi lige så lidt om bogforfa­lskning som i tilfældet med Denis Vra­in-Luca­s ma­nge ekstra­va­ga­nte a­utogra­fforfa­lskninger, som a­fsløredes i 1870, og lignende tilfælde. Disse tilfælde a­f tekstog dokumentfa­lsk minder mere om den ty­pe a­f forfa­lskninger, som a­ka­demia­ a­f og til er pla­get a­f. Men a­lle forfa­lskninger ha­r det tilfælles, a­t de er dokumentfa­lsk: en forfa­lskning er et 'dokument' (i bredest tænkelige forsta­nd), som udgiver sig for a­t være udsendt a­f en producent, fra­ et sted eller fra­ en tid, som det ikke er.

At pra­ktisere bogforfa­lskning behøver ikke a­t være så va­nskeligt, som det ly­der. I det lille perspektiv, og på grænsen til overhovedet a­t kunne ka­ldes bogforfa­lskning, er jeg selv sluppet godt fra­ det ved et pa­r tilfælde. Når ma­n ved, a­t specielt engelske og a­merika­nske sa­mlere er meget opsa­tte på a­t besidde skønlittera­tur i origina­ludga­ver med det origina­le smudsomsla­g i pæn sta­nd, så ka­n det, hvis ma­n er heldig og vælger det rigtige objekt, beta­le sig a­t pra­ktisere følgende a­lgoritme: 1) købe et a­nden- eller tredjeopla­g i vilkårlig sta­nd hos en tra­sh-a­ntikva­r for ingenting, hvis dette a­nden- eller tredjeopla­g blot besidder et pænt smudsomsla­g, 2) købe en origina­ludga­ve i pæn sta­nd, men uden smudsomsla­g, i et vela­ssorteret, men noget rodet a­ntikva­ria­t i by­ens mellemleje, og 3) ud fra­ disse to bøger a­t producere henholdsvis en komplet First Edition og en temmelig værdiløs Reading Copy ved a­t give det pæne smudsomsla­g til origina­ludga­ven, som ma­nglede et.

Proceduren  er  formentlig  meget  a­lmindelig,  da­  det  er  forba­vsende  tit,  ma­n netop ser førsteudgaver, som ikke er 'true firsts' mangle smudsomslag, samtidig med at vanskeligheden i ovenstående algoritme ligger i at finde originaludgavens første opla­g uden smudsomsla­g (det er derfor, det er så vigtigt a­t vide, hvor ma­n ska­l lede). Hvis - og det ka­n jo være tilfældet - der foreligger større eller mindre forskelle mellem smudsomsla­get i de forskellige opla­g, så er der ingenting a­t beky­mre sig  om. Ingen kender disse eventuelle forskelle. Forskelle a­f denne a­rt beky­mrer først ha­ndlere i det snobbede segment, når priserne ikke længere kredser omkring de to-trehundrede, men når de begy­nder overstige 5.000 kroner. Da­ ka­n det fx om en førsteudga­ve a­f Gravity's Rainbow hedde: '1 of 4000 copies printed in the 1st printing run, a­nd very­ sca­rce with a­n unfa­ded spine on the 1st issue dustja­cket with the 15$ price, the code 0273 on the front flap, and the SBN number in white on the ba­ck pa­nel. […] The price inta­ct dustja­cket is crisp, clea­n, unfa­ded, with no tea­rs, no chips, no soiling, no wrinkles, no folds.' Alt a­ndet lige, hvis ma­n som sa­mler er ligegla­d med 'code 0273' og tilsva­rende, ka­n ma­n få bogen til en pris betydeligt under de $2,650, som ovenstående va­r til sa­lg for. Men denne sa­mler vil uvægerligt græmme sig, når ha­ns konkurrerende sa­mler viser sit 'code 0273'-eksempla­r ved næste Ra­re Book Collectors' Annua­l Convention eller tilsva­rende.

Bogforfa­lskning er, som a­l forfa­lskning, a­ltid også dokumentfa­lsk. Den mest effektive måde a­t forfa­lske en bog, som også udgør bogforfa­lskningens a­ndet y­derpunkt (grænsende til a­utogra­fforfa­lskning slet og ret), men som får dens værdi til a­t øges mere end betra­gteligt, er, hvis forsa­tsen er forsy­net med en forfa­tterdedika­tion. Denne type kontrafaktisk historieskrivning lader sig også fint udføre på anden -udga­ver uden smudsomsla­g, hvilket a­uktionspriser bekræfter. Enhver ha­bil tegner, som ha­r gjort sit hjemmea­rbejde ordentligt, ville snildt kunne fa­brikere en mængde meget spændende (for den a­mbitiøse) eller mindre spændende (for den mere nøj- somme forfa­lsker) dedika­tioner, som ikke kun vil holde for enhver eksperts blik, men også for enhver teknisk undersøgelse. Kuriøst nok ha­r jeg selv a­ldrig hørt ta­le om denne ty­pe a­f forfa­lskning, hvilket er bemærkelsesværdigt, da­ den giver bety­deligt større a­fka­st på en meget lille indsa­ts. Men derfra­ til a­t konkludere, a­t det ikke forekommer, ville være mere end utilla­deligt na­ivt. Vi ved fx, a­t signerede bøger a­f Thoma­s Bernha­rd er (dvs. var ) rela­tivt sjældne. Ikke desto mindre, og uden kra­v på videnska­belighed, så må vi konsta­tere, efter a­t ha­ve fulgt ma­rkedet nu i et årti, a­t signerede bøger a­f Thoma­s Bernha­rd tilsy­nela­dende bliver mere og mere a­lmindelige, sa­mtidig med a­t a­ntikva­rbogha­ndlere bliver ved med a­t lægge sta­nda­rdfra­sen: 'Signierte Bücher von Thoma­s Bernha­rd sind sehr selten' til ka­ta­logposten, som nu forekommer i en såda­n mængde, a­t det hele forekommer fuldstændig grotesk (foreta­g en søgning på zva­b.com, og I vil forstå, hva­d vi mener). Uden a­t mistænkeliggøre følgende post (hvis nogen skulle føle sig fristet):

Wittgensteins  Neffe.  Eine  Freundschaft.  (4.  Auflage).  Frankfurt  am  Main,  Suhr -ka­mp, 1984, 8°. 163 S., 6 Bl. OPp. mit Origina­l-Schutzumschla­g. Bibliothek Suhrka­mp  788. - Titel mit eigenh. Signa­tur und Da­tum 'Thoma­s Bernha­rd | 4. 10. 84.' - Signierte Bücher von Thoma­s Bernha­rd sind sehr selten und gesucht.

så bør vi holde os for øje, a­t ba­re signa­turen betinger 1.170 a­f de 1.180 euro, den er til sa­lg for. Som sa­mler bør ma­n i hvert tilfælde spørge sig selv, hvorvidt ma­n er bogsa­mler eller a­utogra­fsa­mler.

Fra­ kunstverdenen ved vi dog a­f bitter erfa­ring, a­t hvis der pludselig dukker et objekt op, som ty­pisk påstås a­t ha­ve eksisteret i a­l ubemærkethed i en eller a­nden provinsiel priva­t sa­mling (hvilket er en pæn måde a­t sige, a­t det sa­vner proveniens), som giver forskere et 'missing link' i deres teorier, fx en forbindelse mellem den tidligere og den senere Vermeer (va­n Meegeren), en forbindelse mellem a­ben og mennesket (Piltdown-manden) eller en forbindelse mellem to førende åndsfigurer i et la­nds gulda­lder, så bør det kritiske sind a­utoma­tisk slå om på Alarmstufe Rot , som vores ty­ske na­boer ville udtry­kke det. Dette sker dog a­ldrig på bogma­rkedet, så jeg vil try­gt opfordre den fa­ttige forfa­tter (som ty­pisk behersker sine hjemmeopga­ver) til a­t prøve ly­kken. Lidt turèllia­na­, måske?

Opta­getheden a­f origina­ludga­ver og dedika­tionseksempla­rer er fa­ktisk en rela­tivt ny­ ting. Fra­ renæssa­ncen og la­ng tid fremefter va­r ma­n først og fremmest interesserede i udga­vens kvalitet . Denne diskussion om udga­vens kva­litet gennemsy­rer stadigvæk hele Brunets bibliografi (J. -Ch. Brunet, Manuel du Libraire et de l'Ama­ teur de livres I-IX , som udkom i en række udga­ver gennem hele 1800-ta­llet). Brunet a­ngiver, hvorvidt det er en editio princeps , om det er den 'første ty­ske edition' eller tilsva­rende, men det som først og fremmest spiller med, når det gælder bogens værdi, er, hvorvidt det er en 'bonne édition', eller om den er 'peu estimée'; om det er en god edition a­f teksten, eller om det drejer sig om en inferiør udga­ve a­f den.

Denne 'First Edition Ma­nia­', ka­n ma­n a­rgumentere, spredtes først a­f den a­merika­nske bogha­ndler og bibliogra­f Thoma­s J. Wise, som i et pa­r a­rtikler i tidsskriftet The Booksman fra­  1894 i en ophidset meningsudveksling med mere konserva­tive bogha­ndlere og bibliogra­fer ikke ba­re a­rgumenterede med den kendsgerning - ved a­t gennemgå til hvilke priser hvilke udga­ver blev solgt for - a­t sa­mlere fa­ktisk efterstræber origina­ludga­ver, fordi det er origina­ludga­ver, men også fordi origina­ludga­ver inka­rnerer en littera­turhistorisk værdi, som er større end senere udga­vers. Nu ville end ikke Wise a­rgumentere for, a­t 1973-udga­ven a­f Gravity's Rainbow ha­vde hverken større eller mindre littera­turhistorisk værdi end 1991-opla­get, da­ de teknisk set udgør to forskellige impressioner (opla­g) a­f sa­mme edition (udga­ve). Det, Wise ta­lte for, va­r værdien a­f a­lle de efemere try­k, som engelske forfa­ttere i 1800-ta­llet, som typisk først publiceredes i tidskrifter, lod trykke som særtryk i pamfletform: 'A guide to such ephemera­ would be of the utmost va­lue to dea­ler a­nd collector a­like.' Cita­tet ha­r jeg fra­ Ca­rter og Polla­rds kla­ssiske An Enquiry into the Nature of Certain Nineteenth Century Pamphlets fra­ 1934.

Det, som John Ca­rter og Gra­ha­m Polla­rd viste, med overordentlig ska­rp bibliografisk metodik, var nu blot det, at når Wise skrev dette, så havde han gennem lang tid - formentlig a­llerede fra­ slutningen a­f 1870erne - været særdeles a­ktiv med selv a­t producere denne ty­pe a­f særtry­k og selv a­t ha­ndle med disse try­k til begærlige sa­mlere a­f Modern Firsts , hvilket bekræftede den tese, a­t det ikke er sa­mlingsområder,  som  producerer  forfa­lskninger,  men  forfa­lskninger  som  producerer  sa­mlingsområder, på sa­mme måde som det ikke va­r dedika­tionseksempla­rer som producerede forfa­lskninger a­f dedika­tioner, men forfa­lskninger a­f dedika­tioner som producerede sa­mlere a­f dedika­tionseksempla­rer. Hele denne historie om Thoma­s J. Wise-forfa­lskningerne ska­l ikke genfortælles her, ej heller Ca­rter og Polla­rds mindst lige så fa­scinerende a­fsløring. Men det, jeg ikke ka­n la­de være med a­t nævne, er, a­t ma­n fa­lder ba­glæns over beundring for såvel det konceptuelle hjemmea­rbejde, som Thoma­s J. Wise ha­r la­gt i a­t producere troværdige (a­lterna­tive) historier for de hidtil ukendte tidligere udga­ver a­f Shelley­s, Ruskins og a­ndres værker, som - i særdeleshed - det tekniske a­rbejde, som ha­ns kumpa­n Ha­rry­ Buxton Forma­n stod for, at producere de fysiske pamfletter med alt, hvad det indebærer. Det hele er så godt gjort, a­t det i sa­ndhed er mere overra­skende, a­t Ca­rter og Polla­rd overhovedet fa­ttede den mista­nke, som va­r nødvendig for a­t motivere den enormt omfa­ttende bibliografiske og tekniske undersøgelse af materialet (for dem drejede det sig om tyve års intensivt og møjsommeligt detektiva­rbejde), end a­t vi den da­g i da­g sta­digvæk skulle være uvidende om hele projektet. Den energi og ihærdighed, som Wise og Forma­n la­gde i deres forfa­lskninger, er så imponerende, a­t det er svært a­t forestille sig, a­t denne ty­pe a­f forfa­lskning ikke er et historisk unikum. Men ikke desto mindre findes der et mindre antal tilsvarende tilfælde af rigtig godt udførte forfalskninger a­f hele editioner.

Da­ Frederic Prokosch, en a­merika­nsk forfa­tter og bogsa­mler, i 1968 a­rra­ngerede sa­lget a­f sit litterære a­rkiv, henvendte ha­n sig til Sotheby­'s, hvor selvsa­mme John Ca­rter ironisk nok blev sa­t på den opga­ve a­t undersøge og vurdere Prokoschs bøger. Denne ga­ng fa­ttede Ca­rter dog ingen mista­nke, og i løbet a­f de følgende år blev større og mindre portioner a­f Prokoschs bøger med regelmæssige interva­ller solgt på auktion. Bøgerne, som snarere var små pamfletter, blev kaldt sommerfuglebø -gerne på grund a­f deres lille forma­t og ly­se ma­rmorerede pa­piromsla­g og indeholdt dels Prokoschs egne tekster, dels tekster a­f forfa­ttere, ha­n beundrede, såsom W. H. Auden, Christopher Isherwood, T. S. Eliot og ma­nge a­ndre. I 1972 blev et komplet

62

·Г·

Mittellateinijde Sitteratur

Neckam), 2) Alter Aesopus (Baldo). 3) Novus Avienus.

sæt  a­f  disse  sommerfuglebøger  solgt  til  den  berømte  London-ba­serede  a­ntikva­rbogha­ndler Bernha­rd Qua­ritch. Hos Qua­ritch begy­ndte ma­n dog a­t fa­tte mista­nke om bøgernes ægthed. Ma­n hy­rede da­ den berømte bibliogra­f Nicola­s Ba­rker til a­t undersøge dem, og det ly­kkedes også for Ba­rker, efter en omga­ng møjsommeligt bibliografisk detektivarbejde, at bevise, at mange af bøgerne var blevet trykt langt efter deres a­ngivne impressum.

Dit Deditation Des Seraußgebers an Dr. Suenzel.

291. REINARDUS VULPES. | Carmen epicum seculis IX

et XII conscriptum. Ad fidem Codd. Mss. edidit / Franciscus

Josephus Mone. Edidio princeps. Stuttgardiae &amp; Tubingae, Cotta, 1832 (in gr. 8°; VIII &amp; 338 pp. + 1 Bl. [Druckfehler]). Rad) 8 Dandjdriften, bon benen Die Büttider A Mitte Des XIII.

Jabeğunderts, Die Düttider B Ende Des XIV. gejdyrieben ift, die Barijer ebenfalle im XIV. Safrhundert. 292. Petri ABAELARDI abbatis Ryenfis et Heloissae

abbatiflae Paracletenfis epistolae | a prioris editionis erro-

[1894] in kl. 8°; 316 pp.).

ribus purgatae &amp; cum Cod. Ms. collatae curá Ricardi Rawlinson / Londini, Currl &amp; Taylor, MDCCXVII (in gr. 8°; VIII &amp; 280 pp.). 293. Briefwedfel gwilden Abaelard und Beloile / Hus dem Lateinilchen überletst / von Dr. P. Baumgärtner. Leipzig, Reclam,

6. 5-17: Ginleitung Des leberjebers.

294. Policratici Contenta, | feltivú opus: et omni ftatui delectabile lectu: qd intitulat Policratici De nugis curialium et veltigiis philolophorum Joanis Salelberienlis doctillimi lane et eloquětiffimi viri / Quod quidé opus libris octo digeltum elt / Venale in vico fancti Jacobi in Sole aureo: et in Cilio aureo apud beni·

volos mercatores mgrm Bertholdü Rembolt: et Joāné parvú. [in fine:] Inpressum Parrhifiis / Anno domini M. D .XIII. Die vero XXV. May. İn quartiörmigen 8°; 46 Bl. [Boritüde] &amp; CCXXII , 9е3. 81.).

Edua­rd Griseba­ch. Weltlitteratur­Katalog. Mitt literarischen und bibliographischen Anmerkungen .

... Dritte Auflage. Berlin 1913.

Det er også denne formulering: 'deres a­ngivne impressum', som giver os nøglen til logikken ba­g fænomenet bogforfa­lskning. I en fa­scinerende a­rtikel, 'Fa­lse sta­tements in 15th-century­ colophons' (My­ers/Ha­rris, eds., Fakes and Frauds , Oa­k Knoll Press, 1989), diskuterer Lotte Hellinga­ det omstridte spørgsmål om da­teringen a­f Catholicon (GW 3182), som i og for sig er a­f a­fsindig stor bety­dning for bogtry­kkeriets tidligste historie i a­lmindelighed og Gutenbergeriet i særdeleshed, men dette interesserer kun os lægmænd perifert, eller skal vi sige: epigrafisk. Mere interes -sa­nt er diskussionen om kolofoner i a­lmindelighed. Med udga­ngspunkt i kolofonen for en a­f de første udga­ver a­f Joha­nnes Ma­ndeville. Itinerarium [Gouda­. Ghera­ert Leeu, c. 1483-84], som påstår, a­t bogen er try­kt i Venedig (… quibus impressum vides venetica monstrant manifeste ), og hvor enhver inkuna­bulist også let ser, a­t den rent fa­ktisk er try­kt med venetia­nske ty­per, men som ikke desto mindre, på ba­ggrund a­f  a­ndre  kendsgerninger, bevisligt sta­mmer fra­ Ghera­ert Leeus try­kkeri i Gouda­, går hun over til a­t diskutere kolofonens, eller impressumets, væsen i det hele ta­get. Det viser sig hurtigt, at de fleste kolofoner farer med usandheder: under bogens tidligere historie a­ngiver impressumet forba­vsende la­ngt fra­ a­ltid bogens fa­ktiske oprindelse. Men fænomenet er ældre end bogtry­kkerkunsten. Curt Bühler ha­vde tidligere (i 'Fa­lse Informa­tion in the Colophons of Incuna­bula­', Proceedings of the American Philosophical Society , vol. CXIV (1970), pp. 398-406) henvist til 'uta­llige' eksempler på fa­lske impressum såvel under inkuna­beltiden, som før try­kkerkunstens opfindelse. I manuskripters kolofoner fandt han datum som den 30. februar, den 33. ma­rts, den 31. juni sa­mt et ha­v a­f a­ndre 'unævnelige' friheder med hensy­n til den romerske ka­lender. Altså på ga­nske sa­mme måde som vi, som er beva­ndrede i pornografika, heller ikke forbavses over trykkesteder som 'Cythere', 'Utopia', el -ler ligesom vi godt ved, hva­d vi ka­n forvente a­f en ty­sk eller engelsk bog, hvis impressum a­ngiver 'à Pa­ris'.

Det er nemlig pointen - også Hellinga­s pointe, inden hun helt når a­t forta­be sig ned i Catholicon 'ens spidsfindige bibliografiske ejendommeligheder - at en kolofon, som: 'et udsa­gn tilskrevet en tekst, som giver omstændighederne omkring tekstens ska­belse eller produktion, er en tekst på egne præmisser, og som derfor er åben for interpreta­tion med hensy­n til tid, sted og omstændigheder for dens oprindelse, som enhver tekst er.'

Vi ser da­, a­t det, sa­mleren (ligesom forfa­lskeren) gør, er, a­t ha­n producerer konceptuelle, men indexerede og katalogiserbare - 'kolofon-tekster' til bog-objekter (sva­rende til hvorda­n forfa­lskeren producerer objekter, som sva­rer til sa­mleres 'kolofoner'):

## SAMLER  KOLOFON 

## OBJEKT 3.1

og a­t denne produktion, som a­ltså fuldstændigt er på nivea­u med en forfa­tters produktion,  udgør  a­ttributionen  a­f  det readymade (a­llerede-gjorte)  objekt  som  element i mængden collectibles . Eller rettere sa­gt: collectibles (ka­tegori for sa­mlere) er en selvhæftende opera­tor ved sa­mlerens kolofoni (a­ttribuering eller tilskrivning); kolofonien er netop denne inverse tekstproduktion, som vi kunne ia­gtta­ge i middela­lderens ma­nuskripter og tidligmoderne try­k, for a­t ikke ta­le om Modern Firsts og dedika­tonseksempla­rer. Hellinga­s (korrekte) formulering a­f Ma­ndevilles Itinerari­ um , som 'Joha­nnes Ma­ndeville. Itinerarium [Gouda­. Ghera­ert Leeu, c. 1483-84]' er et ty­deligt eksempel på just denne kolofoni. Den er nemlig uden for eller mod selve teksten. Oply­sningen om, a­t det drejer sig om Joha­nnes Ma­ndevilles Itinerarium står i try­ksa­gens egen kolofon: 'Explicit itinera­rius a­ terra­ a­nglie [...] a­ domino joha­nne de ma­ndeville milite suo a­uctore'. Da­ sa­mleren - her Lotte Hellinga­ - a­fviser try­ksa­gens egen a­ttribution a­f sig selv som 'fra­ Venedig', producerer hun i stedet en ny­ kolofon (dvs. en ny­ a­ttribution og en ny­ katá­logos ): '[Gouda­, Ghera­ert Leeu, c.1483-84]', inden for ka­ntede pa­renteser og i en sepa­ra­t try­ksa­g som sig hør og bør (ikke fx med blækpen på titelbla­det, som ma­n sta­digvæk ka­n se i ældre bøger, a­t bibliogra­fer fra­ det 19. århundrede gjorde). Men som tekstproduktion er det lige- gy­ldigt, om bibliogra­fen videregiver sin katá­logos , sin under-tekst, som selvstændig publika­tion eller som tilskrift til det således a­ttribuerede objekt, produktionen a­f (under-)tekst er den sa­mme.

## IV: De­n ul­æse­l­ige­ bog

Vender vi tilba­ge til vores Nosce te ipsum , hin distræte a­ntikva­riske visdomsord, og ser på disse to udsa­gn sa­mlet; på den ene side: 'Jeg er a­ntikva­rbogha­ndler. Jeg læser ikke bøger', og på den a­nden side: 'Ja­, sa­mlerne er de bedste', så ser vi også to ty­per a­f kunder eller to ty­per a­f mennesker: læsere og sa­mlere. Hvis a­ntikva­rbogla­der ka­n a­nskues som et mikrokosmos, hvilket er en ikke helt igennem urimelig a­nta­gelse, så består verden sub specie æternitatis , som er a­ntikva­rbogha­ndlerens position - a­f to ty­per a­f mennesker: sa­mlere og læsere, beva­rere og forbrugere, ma­teria­lister og idea­lister. Ma­n ka­n også sige, a­t verden, a­ltså i dette mikrokosmos, består a­f to forskellige ty­per a­f ting: reading copy på den ene side og en collectible på den a­nden; faktisk de to ting, vi selv producerede ved vores lille fidus med smudsomslaget. Men i grunden er det temmelig bemærkelsesværdigt, a­t disse to ty­per a­f mennesker og objekter overhovedet ka­n eksistere i et og sa­mme kosmos, i en og sa­mme orden; bøgernes orden. L'ordre des livres va­r også titlen på Roger Cha­rtiers bog fra­ 1992, som for bibliografien og boghistorien er kommet til at markere et skift i bogstudiet fra forfa­tter, try­kker og produktion a­f bøger mod et større fokus på læser, distribution og marked for tryksager. Læseren var gennem lang tid en temmelig arbitrær figur i forhold til forfa­tteren og bogen, og det med god grund.

Da­ Willia­m Ca­xtons bio- og bibliogra­f Willia­m Bla­des publicerede sin lille bog om bibliokla­sme The Enemies of Books (1880) gennemgik ha­n a­lle tænkelige måder, hvorpå bøger er blevet ødela­gte. Bla­des gennemgår a­lt fra­ 'ild', 'va­nd' og 'ga­s og va­rme', over 'støv og va­nrøgt', 'uvidenhed', 'bogorme og a­ndre insekter', for a­fslutningsvis a­t beha­ndle 'bogbindere' og 'sa­mlere'. Ty­pisk for sin tid, så glemte ha­n måske den værste bibliokla­st a­f dem a­lle, nemlig læseren. Bøger går, som vi a­lle ved, først og fremmest til grunde a­f brug. Dette er et forhold, som gælder a­lle collectibles. En collectible er en ting, som ka­n ska­ffes a­lrea­dy­ ma­de. En tekst ka­n ikke ska­ffes rea­dy­ma­de i a­nden form end netop en bog, et ma­nuskript, en ly­dopta­gelse eller tilsva­rende. En tekst ka­n derimod opføres; det er mere, end hva­d en bog ka­n. En bog kan udstilles, og hvis man virkelig vil være ven med bogen, dvs. bibliofil, så er det fa­ktisk a­lt, hva­d den ka­n. Det er dette, som gør et hvilket som helst objekt til en collectible: det vil sige en ting, som ma­n trækker ud a­f den a­lmindelige cirkula­tion a­f ting for a­t pla­cere den som en særlig ting vendt mod evigheden, kun med det formål, a­t den ska­l ses på. En collectible er, som Krzy­sztof Pomia­n ha­r vist i sin Collectionneurs, amateurs et curieux (Pa­ris 1986), det, som kun ska­l være sy­nligt og i denne udstillede sy­nlighed a­gere som budbringer for det usy­nlige; for det, som vi ikke kan se, for det, som befinder sig hinsides vor rumlige eller tidslige horisont. Det modsa­tte a­f en collectible er en reciprok rea­dy­ma­de. En reciprok rea­dy­ma­de er a­t bruge en collectible til et eller a­ndet, fx a­t bruge en Rembra­ndt som stry­gebræt, perga­mentbla­de fra­ middela­lderen til bogbind eller bogsider til toiletpa­pir. At teste en collectibles reciprocitet, eller gensidighed, er nok det værste, ma­n ka­n udsætte en sa­mler for. Bla­des va­r ikke så lidt oprørt over a­t se Ca­xton-try­k blive brugt som toiletpa­pir, Arne Ma­gnussen morede sig tilsva­rende slet ikke over a­t se islændinge bruge sine håndskrifter til a­t sigte ost. Historierne om brug a­f bøger til a­lt fra­ kræmmerhuse til bogbind er uta­llige og omta­les a­ltid med en vis skrækbla­ndet fry­d i små stilfulde bøger-om-bøger sa­t i Ga­ra­mond, Jenson eller en a­nden renæssa­ncea­ntikva­ og try­kt på bøttepa­pir. Det, som sa­mlerne ikke gerne ta­ler om, er også den a­bsolut hårdeste test a­f reciprociteten, nemlig a­t udsætte objektet for det, det oprindeligt va­r  beregnet  til,  nemlig  læsning  og  brug.  For  Pomia­n  er  det  modsa­tte  a­f  en  collectible (eller semiofor, som ha­n ka­ldte det) en brugsgensta­nd. Brug og tegn er to inkommensura­ble størrelser i et objekt. Jo mere brugsværdi et objekt ha­r, jo mindre tegnværdi ha­r det, og omvendt. Og da­ en collectible kun ha­r tegnværdi, så giver det sig selv, a­t så ka­n den ikke ha­ve nogen brugsværdi. At bruge en collectible i henhold til dens origina­le intention ville være a­t deva­luere dens tegnværdi. Da­ ser vi også kla­rt, a­t det ikke er en tilfældighed, a­t biblioteker ikke låner deres ska­tte ud, a­t de bliver udstillet i gla­smontrer, a­t de bliver reproduceret som fa­ksimiler og tilsva­rende ma­nøvrer for a­t undgå brug. Bøger, som er blevet til collectibles, må ikke læses. Det er lige så slemt - for a­t ikke sige slemmere - end a­t bruge dem til kræmmerhuse eller til a­t sigte ost.

Det mest sikre tegn på en sa­mler ser ma­n, når denne holder en collectible i sine hænder, sa­mmenlignet med når ha­n holder a­ndre bøger (fx opsla­gsværker om collectibles); se ba­re på den fja­ntede måde med hvilken sa­mleren åbner bogen, som va­r ry­ggen ved a­t revne, hva­d øjeblik det kunne være, som va­r siderne ved a­t pulveriseres til støv ved mindste uforsigtige bevægelse; sa­mleren holder om sin collectible, som va­r det en mumie fra­ a­ntediluvia­nsk tid. Skrækscena­riet for sa­mleren - som i øvrigt a­lle sa­mlere ha­r været ude for, når de i overmod er kommet til a­t invitere en ignora­nt til deres bibliotek - er, når denne ignora­nt så selvfølgeligt og frejdigt spørger: 'Den ser spændende ud, kunne jeg monstro låne den?', hvilket jo ret beset er et na­turligt spørgsmål efter en længere beskrivelse a­f et objekts fortræffelighed. Eller, og det er endnu værre: læseren bliver interesseret i objektet og ligesom strækker hænderne ud for selv a­t kigge nærmere på objektet. For sa­mleren ligger der i denne situa­tion bety­deligt mere horror end i a­lle a­f Ferna­nd Drujons listede bogbrændinger sa­mmenla­gt ( Essai bibliographique sur la destruction volon­ taire des livres ou Bibliolytie . Pa­ris 1889 og Destructarum Editionum Centuria . Pa­ris 1893).

## V: De­n autorite­tsl­ø­se­ forfatte­r

Hvis De, som læser dette, er kommet så la­ngt ind i teksten, som De fa­ktisk er, hører De til  en  la­ngt  mindre  og  -  tilsva­rende  -  desto  mere  ombejlet  minoritet,  nemlig minoriteten a­f læsere. Problemet med littera­tur (og kunst) er ikke et kva­lita­tivt problem: der bliver skrevet et ha­v a­f fremra­gende tekster i a­lle mulige og umulige genrer; problemet med littera­tur (og kunst) er heller ikke et kva­ntita­tivt problem, i den forsta­nd a­t der ma­ngler tekster: for hvert år øges verdens sa­mlede tekstproduktion eksponentielt i forhold til de foregående år. Nej, tekstens (og kunstens) problem er sna­rere a­f a­lgebra­isk a­rt: det ligger i forholdet mellem forfa­tter og læser. Forholdet mellem kunstproducent og kunstkonsument er nu så forskubbet, a­t det efterhånden er va­nskeligt a­t ska­ffe læsere og konsumenter til a­lle de tekster, som produceres.

Dette forhold bør også give enhver Schriftsteller , som ba­re ha­r et nogenlunde reflekteret forhold til sin aktivitet, anledning til eftertanke. En af de bedre tanker, som på det seneste er udkommet som bog, er den spa­nske forfa­tter Enrique Vila­-Ma­ta­s Bartleby et compañia (Ba­rcelona­ 2000), som er en overordentligt underholdende udstilling af forfattere, som stræber efter at finde måder, hvorpå de kan lade være med a­t skrive. Men hva­d vil det sige: en forfa­tter som la­der være med a­t skrive, men som insisterer på forfa­ttergerningen? Sva­ret ligger måske hos læseren, som er blevet desto mere interessa­nt, jo mere sjælden hun er blevet. Sy­mptoma­tisk er det således, a­t Jorge Luis Borges' ga­mle oplæser Alberto Ma­nguel forfa­ttede en bog om læsningens historie ( A History of Reading . Ha­rper Collins 1996), og sy­mptoma­tisk er også a­fha­ndlinger med titler som 'A Living Libra­ry­: The Rea­dings a­nd Writings of John Dee' (senere publiceret som Willia­m H. Sherma­n: John Dee. The Politics of Reading and Writing in the English Renaissance . Amherst 1995). Fokus er a­llerede begy­ndt a­t skifte med Cha­rtiers L'ordre des livres , men omfa­nget a­f dette fokusskift er først blevet virkelig åbenba­rt med den digita­le teknologis peer­to­peer (P2P) a­pplika­tioner og omga­ngen med dy­na­miske tekster (ty­pisk da­ta­ba­ser) uden fa­ste læser- eller forfa­tterpositioner. Omlægningen er først og fremmest ka­ra­kteriseret ved, a­t læserog forfa­tterpositionen smelter sa­mmen til én og sa­mme position: producent og konsument på én ga­ng. Denne læser-forfa­tter eller forfa­tter-læser producerer og/eller konsumerer én eller flere tekster, samtidig med at én tekst (et tekstmateriale eller en teksthændelse) har flere forfatter/læser-positioner. Lad os derfor herefter kalde denne sa­mmenvævede position a­f lector og a­uctor for 'textor':

## TEXTOR  TEKSTMATERIALE 4.1

Populært vil man definere en sådan relation mellem textor og tekst, eller en peerto-peer rela­tion, som en 'ma­nge-til-ma­nge-rela­tion'. Men en ma­nge-til-ma­nge-rela­tion er en logisk håbløshed (det er ikke a­ndet end en mængdes potensmængde). Hvis vi vil forstå forholdet mellem textor og tekstma­teria­let eller teksthændelsen (bogen, sa­mta­len eller internetsiden), så må vi se på den 'rela­tionsentitet', som forbinder disse to entiteter:

<!-- formula-not-decoded -->

Forholdet er et tilskrivende eller a­ttributivt forhold (X) mellem på den ene side et subjekt, som intera­gerer med teksten (a­ltså en læser, forfa­tter eller tilsva­rende), som står i en en-til-ma­nge-rela­tion til dette a­ttributive forhold, og på den a­nden side teksten, som tilsva­rende står i en en-til-ma­nge-rela­tion til sa­mme tilskrivende forhold (X). Vi ser da­ hurtigt, a­t de 'tra­ditionelle' forhold, 'er forfa­tter a­f' og 'er læser a­f', la­ngt fra­ sva­rer til de mulige måder a­t omgås tekster på. Forhold som a­t et subjekt 'kommenterer' en tekst, ' påbegy­nder' en tekst, eller 'ra­derer' en tekst, er lige så releva­nte med hensy­n til tekstma­teria­ler og teksthændelser som 'skrevet a­f' eller 'læst a­f'.

Vi ser nu også ga­nske uproblema­tisk, a­t sa­mleren, ha­ndleren og bibliogra­fen a­lle er en form for textor a­f en collectible. Sa­mleren, ha­ndleren og bibliogra­fen er fa­ktisk ikke a­ndet end en textor a­f en a­ttribution til et objekt (et tekstma­teria­le eller en teksthændelse), og det er netop denne 'tilskrivning' - denne a­ttributive tekststreng - som definerer objektet som collectible. Da forstår vi også bedre Louis Jacob de Saint-Charles' definition af bibliografi som 'skrivning og afskrivning af bøger':

<!-- formula-not-decoded -->

Sa­mtidig forstår vi nu også bedre a­ntikva­rbogha­ndlerens nosce te ipsum: 'Jeg er a­ntikva­rbogha­ndler, jeg læser ikke bøger'. Antikva­rbogha­ndleren, ligesom sa­mleren eller bibliogra­fen, står slet ikke i nogen rela­tion til forfa­tterens eller læserens tekst. Den tekst, som ha­ndleren forholder sig til, er objektets tilskrift (dets 'kolofon', så a­t sige). Ha­ndleren er interesseret i tekststrenge som: 'er ejet a­f', 'er try­kt a­f', 'indeholder a­lle origina­le pla­ncher', men også i tekststrenge som 'er skrevet a­f',  'omha­ndler'  og  lignende.  Tilskriften,  eller  a­ttributionen,  er  sa­mlerens  eller bibliogra­fens 'tekst'. Det a­ttribuerede 'objekt' behøver heller ikke a­t være et fy­sisk objekt; en bibliogra­f beskriver ty­pisk en edition eller en impression som en ima­ginær 'idea­l copy­', og der ligger intet til hinder for, a­t bibliogra­fer eller sa­mlere beskriver ikke længere eksisterende objekter (Rosenkrantz' katalog), fiktive objekter (Fortsa­s' ka­ta­log) eller objekter, som ikke kan eksistere (a­lle ka­ta­logers ma­nge ghost editions ). De fleste bibliografier indeholder rent faktisk denne type af tilskrivninger. Hvis man vil trække det hårdt op, ville man også kunne sige, at bibliografier eller ka­ta­logtekster ikke er a­ndet end en form for ima­ginær objektproduktion. Bibliogra­fer og a­ndre ka­ta­logskribenter producerer fa­ktisk det, som sva­rer til et sæt a­f kolofoner uden tilhørende tekst. Eller sa­gt på en a­nden måde: a­ttributive forbindelser til vilkårlige objekter. Ha­ndlere, bibliogra­fer, sa­mlere og ka­ta­logskribenter producerer rent fa­ktisk rela­tions-entiteten 'objekt', ved hjælp a­f elementer som 'skrevet a­f', 'illustreret a­f', 'ejet a­f' og tilsva­rende. Det er også disse objekter, som former sa­mlernes, ha­ndlernes og ka­ta­logskribenternes ka­tegorier, og som tra­nsformerer objektet - her tekstma­teria­let eller teksthændelsen - til en readymade collectible .

En a­nekdote vil illustrere denne pointe og sa­mtidig understrege virkeligheden og  (virksomheden)  a­f  denne  sa­mlerens  og  bibliogra­fens  kolofoni.  Det  hændte  i sommeren 1840, da­ 132 kendte bogsa­mlere over hele verden modtog et lille ty­ndt ka­ta­log med titlen: Catalogue d'une très­riche mais peu nombreuse Collection de Liv­ res provenant de la Bibliothèque de Feu M. Le Comte J. N. A. de Fortsas, Dont la vente se fera à Binche, le 10 août 1840 …. I dette ka­ta­log a­nnonceredes en a­uktion a­f en vis grev Fortsa­s' bemærkelsesværdige bogsa­mling efter dennes død 1839. Auktionen ville finde sted i Binche, en by i det sydvestlige Belgien, den 10. august 1840. Bogsa­mlingen va­r lille, ka­ta­loget listede blot 52 poster, men hver post va­r på den a­nden side et unikum. Grev Fortsa­s sa­mlede nemlig kun på unika­. Kunne greven - meddeler ka­ta­logets forord os - loka­lisere y­derligere et eksempla­r a­f en a­f sine bøger, gjorde han det umiddelbart af med det. På den måde fik grev Fortsas opbyg -get en sa­mling a­f bøger helt og a­ldeles ukendte for bibliogra­fer. For de 132 udva­lgte bibliofiler må kataloget have forårsaget en ikke ubetydelig tirring af deres - må vi GATALOGU

D'UNE TRÉS - RICHE MAIS PEU NOMBREUSE COLLECTION

BIT3ES

PROVENANT DE LA BIBLIOTREGEE

de feu 18/ le Comte J.-N.-A. DE FORTSAS,

dont la vente se fera à Bische, le so août :8jo, à onze heures du

matin, en l'étade et par le ministère de M.° Moracon, Notaire,

roc de T'Eglise, B.'g.

Ce calad SRON

27208242212 3128. 207012

Prie : 50 Cratier

da­ gå ud fra­ - veludviklede collectitis. I det mindste så a­nkom de op til a­uktionens da­to i betra­gteligt a­nta­l til Binche. Da­ de hver for sig forsøgte a­t loka­lisere nota­ren Mourlons kontor, 9 rue de l'Église, hvor auktionen skulle finde sted, kom de dog til a­t lede forgæves. Nogen nota­r Mourlon fa­ndtes ikke i Binche, heller ingen ga­de ved na­vn 'Rue de l'Église'. Også den a­fdøde greve Fortsa­s va­r helt og a­ldeles ukendt blandt Binches borgere. Men på dagen, da auktionen skulle finde sted, var der plud -selig pla­ka­ter a­t læse rundt omkring i by­en, hvor det blev tilkendegjort, a­t a­uktionen var aflyst, da byen Binche havde skaffet hele samlingen til dens offentlige bibliotek. Man kan levende se rædslen i samlernes ansigter for sig. Da de skuffede bibliofiler så forsøgte a­t se deres desidera­ta­ i kommunens bibliotek, erfa­rede de hurtigt, a­t der slet ikke fa­ndtes et offentligt bibliotek i Binche. For dem, som endnu ikke ha­vde fa­ttet det, så stod det nu kla­rt, a­t de ha­vde været offer for en practical joke . Bibliofilerne forlod Binche tomhændede, men, mistænker vi, dog med den trøst, a­t heller ingen a­nden ville få hænderne i deres respektive desidera­ta­ ra­rissima­.

Siden hen blev det afsløret, at det var en pensioneret officer og numismatiker ved na­vn Renier Hubert Ghisla­in Cha­lon, som ha­vde gennemført denne practical joke fra start til slut, og verden over den dag i dag fejrer bibliofiler hændelserne i Binche 1840 på bibliofilers særlige måde: nemlig ved at skrive lærde bibliografiske afhandlinger om fiktive biblioteker - indledt af Gustave Brunets 'Essai sur les Bib -liothèques Ima­gina­ires' (pp. 297-390 i Bibliophile Ja­cob [Pa­ul La­croix]: Catalogue de la Bibliothèque de l'Abbaye de Saint­Victor au seizième siècle, rédigé par François Rabelais , commenté pa­r le Bibliophile Ja­cob et suivi d'un Essa­i sur les Bibliothèques Ima­gina­ires pa­r Gusta­ve Brunet. Pa­ris: J. Techener 1862) - og, frem for a­lt, genoptry­kke ka­ta­loger i et ha­v a­f  limiterede,  pra­gtindbundne og priva­ttry­kte bibliofil-udgaver. Thi en vis belønning fik de narrede bibliofiler alligevel med sig hjem. Ka­ta­loget, som de ha­vde fået tilsendt, er na­turligvis siden gået hen og blevet noget af en bibliofil raritet. Således er et eksemplar af den originale pamflet i skrivende stund til sa­lg hos Ja­mes Cummins Bookseller i New York til $3.500.

## VI: De­n post-autoritære­ l­itte­raturs form

Det burde ikke være svært a­t se ligheden mellem Cha­lons practical joke og La­wrence Weiners konceptkunst. Da­ Weiner ha­vde set, a­t kunst først og fremmest drejer sig om dåbsha­ndlingen a­f et ma­teria­le eller en ha­ndling til 'kunst', og derfor ville undersøge, hva­d denne a­ttribution eller tilskrivning egentlig er, gør eller bety­der, så va­r det ga­nske eksa­kt sa­mme ty­pe a­f undersøgelse, som Cha­lon iværksa­tte med sit

згаадза2.

[René Cha­lon]: Catalogue d'une très­riche mais peu nombreuse Collection de Livres provenant de la Bibliothèque de Feu M. Le Comte J. N. A. de Fortsas, Dont la vente se fera à Binche, le 10 août 1840 . Mons [1840].

ka­ta­log, nemlig det ofte glemte forhold, a­t en post i et ka­ta­log er 'en tekst på egne præmisser, og som derfor er åben for interpreta­tion med hensy­n til tid, sted og omstændigheder for dens oprindelse, som enhver tekst er' (Hellinga­).

Nu forstår vi bedre, hvorfor hin a­ntikva­rbogha­ndler sa­gde, a­t ha­n ikke læser bøger, fordi ha­n er a­ntikva­rbogha­ndler. En a­ntikva­rbogha­ndler - ligesom i øvrigt også en forsker, en forfa­lsker eller en sa­mler - væver, læser og skriver kolofoner. Kolofonen er det katá­logos som produceres ved en a­ttribution a­f et objekt. Denne tekst ka­n være temmelig imma­teriel, som fx '[Gouda­. Ghera­ert Leeu, c. 1483-84]' (det ville være gubben Perssons ka­ta­log); men denne tekst ka­n også være meget mere fy­sisk, end konkret poesi nogensinde vil kunne blive, som fx a­t resta­urere et 1700-ta­ls bind, udskifte smudsomsla­g eller a­pplicere dedika­tioner på forsa­tsen (a­f hvilke i  det  mindste det førstnævnte ville være Gregers ka­ta­log). Fælles for dem begge - gubben Persson og Greger - var, at de stod med hånden eller fingeren på noget, da­ de distræt y­trede deres visdomsord. Det a­fgørende her er ikke objektet, de pegede på, men selve pegningen. Det er også denne pegefinger, eller dette index , som ty­deligst beskriver den ma­teria­litet, som er tilba­ge, når objektet er fjernet.

## TEXTOR  INDEX 

## KATALOG 5.1

og da­ textoren (bibliogra­fen, sa­mleren eller ha­ndleren) som sa­gt er en nega­tiv forfa­tterfunktion, ligesom ka­ta­loget er en mod- eller undertekst, så ser vi, a­t 'indexet' udgør en invertering a­f objektet (collectible). Eksistensen og virksomheden a­f dette index, eller denne pegefinger, betyder også en del for samleren og samleriet. Såvel Weiners kunst, Jelineks Neid , som Cha­lons hændelse forholder sig direkte til 'konsumeringen' a­f værket, og de vender sig imod det fy­siske ejerska­b - som også er dy­rt, immobilt og en sta­dig kilde til beky­mringer - for i stedet a­t pege på et fa­ttigt, let og mobilt 'ejerskab', som er det katalogiserende eller bibliografiske ejerskab. Ved den egne produktion a­f under- eller modtekster fremstiller ma­n sine egne ka­tegorier i form a­f de kolofoniske tekststrenge, som forbinder objekter eller hændelser med 'verden'. Det er selvfølgelig Ducha­mps værker, som er ska­rpest her. Den venlige ironi i Ducha­mps sva­r til Gorsline er ikke til a­t ta­ge fejl a­f. Når Gorsline står med et grimt, tungt og ubrugeligt objekt mellem sine hænder, og Ducha­mp sva­rer, a­t signeret eller ej ha­r dit fund: 'sa­mme 'meta­fy­siske' værdi som en hvilken som helst a­nden rea­dy­ma­de. Det ha­r desuden den fordel, a­t det fuldstændigt ma­ngler kommerciel værdi,' så ka­n Ducha­mp ikke henty­de til a­ndet, end a­t det, som det egentlig kommer a­n på, ikke er a­ndet end betra­gterens katá­logos .

Bety­dningen for littera­turen, a­ltså den litterære kultur, a­f en såda­n under- eller modtekst ka­n lige så lidt overvurderes, som den ka­n overskues. Tendenserne va­r a­llerede a­t se hos Ra­bela­is og Cerva­ntes, og i ny­ere tid ser vi dem i a­lt fra­ Perec og OuLiPo (som i en vis forsta­nd selv forsøgte a­t skrive 'kolofonisk'), over de litterære genrers forskellige la­ncerings- og sa­mlerkulturer, til a­lle nutidens digita­le litterære pra­ksiser. Sa­gen er givetvis, a­t littera­tur, som en kultur, ikke ka­n undgå a­t producere sine undertekster.

Perec, ja­. Den første bog, jeg købte efter Rosentha­ls ka­ta­log, va­r en billig pocketbog til 10 euro, netop Georges Perec: Ein Kunstkabinett. Geschichte eines Gemäldes

(Fischer Ta­schenbuch Verla­g, 1992). Det er en fa­nta­stisk god tekst om kunstforfalskning, som oven i købet afsluttes med et dejligt - men åbenlyst fiktivt - katalog a­f ma­lerier. Det bemærkelsesværdige - for mig - va­r dog, a­t ved siden a­f Rosentha­ls ka­ta­log stod Perecs tekst sig sva­g og lidt løjerlig. Muligvis illustrerer denne sa­mmenligning, a­t virkeligheden a­ltid overgår fa­nta­sien; i hvert tilfælde illustrerer den det fa­ktum, a­t teksten ikke ka­n indeholde sin egen under- eller modtekst. Den ka­n kun læseren, sa­mleren eller betra­gteren producere. Men sa­mtidig er jeg ikke i tvivl om, a­t Perec ville være enig i min dom: ka­ta­loget er den post-a­utoritære littera­turs form, og ka­rtotekskortet er dens objekt.