Kierkegaardstudier
Forfattere: Carl Jørgensen
Tidsskrift: kierkegaardiana (1959-06-08)

## Kierkegaardstudier

## af

## CARL  JØRGENSEN

## i.

## De løftede stemningspertoder.

Det er utvivlsomt meget nyttigt,  at  Hjalmar  Helweg  i  sin  store  og  grundige bog »Søren Kierkegaard, En psykiatrisk-psykologisk studie«  (1933) har samlet alt, hvad der kunde tages til indtægt  for den opfattelse, at S . K. af konstitution var manio-depressiv. Men lige saa nyttigt var det, at der hurtigt og fra forskel­ lig side blev protesteret imod denne opfattelse,  saaledes af den svenske psyko­ log  John  Bjorkhem (Søren Kierkegaard  i  psykologisk  belysning,  Upsala 1942).  Bjorkhem  fremhæver de  mange  schizoide  træk,  der  findes  hos  K.,  og med  fuldt  saa  megen  ret,  som  Helweg  har  fremhævet  de  muligt  depres­ sive  træk.

I  denne  strid er der dog et par momenter,  som  kunde  synes at veje tungt i retning  af  en  let  manio-depressiv  psykose,  nemlig  et  par  pludselige  omsving til  løftet stemning. Jeg tænker navnlig paa episoden i maj  1838, som er mar­ keret  ved  den  kendte  dagbogsnote  om  »den  ubeskrivelige  glæde« (Pap. II A 228)  og den episode i  april  1848,  hvorfra  vi  har  den  ikke  mindre  kendte dagbogsnote »Mit hele væsen er forandret. Min skjulthed og indesluttethed er brudt  -  jeg  maa  tale.«  (Pap.  VIII  A  640).

Hvis  disse  pludselige  løftede  stemningsperioder  ikke  er  maniske  opsving, hvad er de da?  De er  ialtfald  næppe psykogene,  ikke betingede ved uventede glædelige  begivenheder  i  Søren  Kierkegaards  liv,  de  maa  paa  en  eller  anden maade bunde i det somatiske, altsaa være endogene. Det vilde dog ogsaa være temmelig  vilkaarligt  at  forklare  dem  som  schizofrene  manifestationer.  Men hvad  saa?  Naar  jeg  drister  mig  til  at  røre  ved  spørgsmaalet,  er  det  fordi  jeg mener at have fundet en hel anden forklaring.  For at sige det kort tror jeg, at de har været symptomer paa en febril tilstand, og at disse febriliae har skyldtes

Søren Kierkegaards tuberkulose.

At Søren Kierkegaard har været tuberkuløs, kan der ikke være tvivl om. Se­ jer Kühle har i P. C. Kierkegaards arkiv fundet et brev,  skrevet 2.  april  1841, fra Henrik Ferd. Lund, altsaa Søren Kierkegaards svoger, til Peter Wilh. Lund (naturforskeren), og deri staar der:  »Den, der er noget syg, er onde Søren, han har forlovet sig med en ung og ret kiøn pige, en datter af etatsraad Olsen, dog er det ikke just det, han feiler, men derimod har hans bryst været angrebet, og han  har  atter  begyndt  at  spytte  blod«  (Personalhistorisk  Tidsskrift,  56.  aarg. 1935, s.  2).

Man  vil  lægge  mærke  ikke  blot  til  denne  blodspytning  og  tidspunktet, marts  1841,  altsaa  midt  i  forlovelsestiden,  men  ogsaa  til  ordet  »atter«,  »han har  atter  begyndt  at  spytte  blod.«  Hvornaar  den  tidligere  eller  de  tidligere blodspytninger  har  fundet  sted,  henstaar  saa  vidt  mig  bekendt  ganske  i  det uvisse.  Men  vi  forstaar  ogsaa  af  brevet,  at  familien  har  vidst  besked  med sagen,  selvom  Søren  Kierkegaards  papirer  ikke  nævner  et  ord  derom.

Imidlertid, vi har al grund til at regne med, at Søren Kierkegaard har været tuberkuløs  ogsaa  i  1838,  og  naar  vi  læser  journaloptegnelsen  fra  maj  md. med  dette  in  mente,  ledes  tanken  uvilkaarligt  hen  paa  en  hektisk,  subfebril tilstand.  S .  K.  skriver  (Pap.  II,  A228): »Der  gives  en  ubeskrivelig  glæde, der lige saa uforklarligt gennemgløder os, som apostlens udbrud træder umoti­ veret frem:  »Glæder eder, og atter siger  jeg glæder eder.«  Ikke en glæde over dette eller hint, men sjælens fyldige udraab »med tung og mund og af hjertens grund«:  »Jeg glæder mig ved min glæde, af, i, med, hos, paa, ved og med min glæde  -  et  himmelsk  omkvæd,  der  ligesom  pludselig  afskærer  vor  øvrige sang;  en  glæde,  der  ligesom  et  vindstød  køler  og  forfrisker,  et  stød  af  den passat,  der  blæser  fra  Mamrelund  til  de  evige  boliger.

d.  19.  maj,  formidd.  kl.  ioJ/2.«

Denne løftede stemning kan altsaa, som nævnt af Helweg, være et pludseligt manisk opsving, men den kan fuldt saa godt være et udslag af den eufori, som vi hyppigt ser hos  tuberkuløse.  Og  naar  vi  nu  ved,  at  Søren  Kierkegaard  har været tuberkuløs, medens vi er alt andet end  sikre paa,  at han  har været manio-depressiv, saa kan der ikke være  tvivl om, hvilken forklaring vi maa god­ tage som den sandsynligste.

Der findes  for  resten  kort  forud  for  denne  dagbogsnote  en  anden,  ganske kort, der ogsaa af Helweg er fortolket som et manisk træk. Det er den lille note af 6. april, der lyder saaledes:  »Paa mig er alt »flyvende«: flyvende tanker - fly­ vende gigt.« (A 222). Ogsaa her ligger det efter min mening nærmest at tænke paa en tuberkuløs-subfebril tilstand. De  flyvende tanker kan ganske vist være maniske, men den flyvende gigt kan ikke  være  det.  Og begge  dele  kan  være udtryk for en let, febril tuberkuløs tilstand. Denne »flyvegigt«, der er velkendt hos tuberkuløse skyldes ikke bakterier i musklerne, men skyldes toxiner, der er afgivet af bacillerne paa det angrebne sted og nu svømmes ud i legemet.

Nogle aar senere (1845) har vi den bekendte notits med Søren Kierkegaards forargelse over,  at aanden  skal  være  bundet til  vort  skrøbelige  kød.  (Pap.  VI des  længes  min  sunde  aand  efter  at  afkaste  legemets  mathed,  dette  gennem-

A 103).  Han skriver:  »Som den syge længes efter at kaste bandagen af,  saale­ svedte, lumre grødomslag, som er legemet og legemets mathed.«

I  dette  udtryk  om  det  »gennemsvedte  grødomslag«  har  vi  Søren  Kierke­ gaards  klage  over  den  tuberkuløses  stadigt  tilbagevendende  nattesved.

Og saaledes er der talrige  steder i  dagbogen  som  mer eller mindre  tydeligt peger paa  lungetuberkulosen.  Naar  S .  K.  havde  en  saa  primitiv  trang  til  fri luft, enten spadsereture i byen eller køreture til skovene i omegnen, er det hans organisme, der kræver sin ret, og som  han  under megen  anger og ruelse  maa bøje  sig  for.  Der  er  sagt  mange  spottende  ord,  fordi  han  under  spadsereture altid  undgik  solsiden  af  gaden.  Men  han  var  i  sin  gode  ret  -  det  er  ganske

almindeligt,  at  tuberkuløse  befinder  sig  ilde  i  direkte  solskin.

Nu, dette var et par sidespring, der kun tjener til  at underbygge, i hvor høj grad denne tæring eller lungetuberkulose har grebet ind i Søren Kierkegaards liv.  Jeg  nævnte  at  ogsaa  hans  pludselige  stemningsomslag  i  april  48,  der  er blevet  opfattet  som  et  manisk  omslag,  med  langt  større  rimelighed  opfattes som udtryk for en febril exaltation. Noten lyder saaledes (PaP. VIII  1   A 640): »Mit hele væsen er forandret. Min skjulthed og indesluttethed er brudt - jeg maa tale. Store Gud, giv naade!  .   .«  Her har været en pause, og saa fortsættes der:  »Saa forunderlig belejligt,  just  som  jeg havde besluttet at  tale,  kom  min læge. Dog talede jeg ikke til ham, det er mig for pludseligt.  Men min beslut­ ning staar  fast,  at  tale.«

Yderligere noterer man i teksten et mærke, som henviser til en note  neden­ under.  Her  staar:  »Ak,  hun  kunde  ikke  bryde  mit  tungsinds  tavshed.  At  jeg elskede hende - intet er vissere - og saaledes fik mit tungsind  . . .   en rædsom tilgift. Nu skal jeg med Guds hjælp blive mig selv . . sejre over mit tung­ sind, og saa bliver jeg præst.«

Men i dette stykke er der endnu et mærke ved ordet  »tilgift«  med  henvis­ ning  til  en  pasus  underneden.  Her  staar:  »Og  endnu  kunde  hun  være  blevet min.«  Man  studser.  Men  efter  at  det  er  skrevet,  har  Kierkegaard  foran  ordet »hun«  indføjet ordet  »ikke«,  saa  nu staar der:  »Endnu  kunde  hun  ikke  være blevet  min.«!  Og  noten  slutter  med  følgende:  »Jeg  var  og  er  en  angrende individualitet og fik  kun  min  straf  rædsomt  forøget  ved  at  være  begyndt  paa

det forhold.«

Her er ikke blot tale om en løftet stemning, men ogsaa om en forvirret til­ stand. Den kunde vel være manisk, men det er dog langt rimeligere  at opfatte den som en let febervildelse. Og maaske har lægens besøg ikke været saa helt tilfældigt, som Søren Kierkegaard fremstiller det. Hvis S . K. ikke selv har haft bud efter lægen, var der jo mennesker nok omkring ham, som kunde have gi­ vet dr. Bang et vink om at se op til magisteren.

Jeg  tror,  det  har  betydning  for  en  vurdering  af  hele  Søren  Kierkegaards personlighed og væsen, at vi reviderer vor opfattelse af de to omhandlede peri­ oder i hans liv. De kan ikke med billighed tages til indtægt for den opfattelse, at  Søren  Kierkegaard  skulde  have  været  en  manio-depressiv  karakter.  Og  alt ialt  forekommer  det mig,  at der  er  langt  flere  schizoide  træk  i  Søren  Kierke­ gaards personlighed end manio-depressive. Men iøvrigt er der problemer i hans personlighed,  der  forekommer  mig  fuldt  saa  betydningsfulde  som  dette,  om

han har været m.-d. eller schizioid.

Og dermed vil  jeg gaa over til det  andet punkt,  jeg  skulde  omtale,  Spørgs-

maalet om S. K.s tungsind, eller rettere om karakteren af hans tungsind.

## 2.

## Tungsindet.

Hundredvis af gange taler Søren Kierkegaard i sine dagbøger om sit umaadelige  tungsind.  Men  hvis  man  ikke  havde  haft  disse  dagbøger,  vilde  kun  de færreste  have  fundet  paa  at  kalde  ham  tungsindig.  Man  vilde  i  det  højeste mene, at han paa sine ældre dage blev tungsindig. I sine yngre aar fremtraadte

han baade i den personlige samtale og i sine skrifter som en ualmindelig leven­ de,  spirituel og vittig mand,  omend  hveranden  af hans bøger  var religiøs.

Det er en anden sag, naar man taler om hans fader eller hans ældre broder, Peder Christian;  dem vil man  kalde  tungsindige.  De  bar  baade  i  det  ydre  og i  hele  deres  væsen  præg  af  noget  tungt,  dystert  og  melankolsk,  og  vi  ved, hvorledes de  begge  begik  handlinger,  der  var  præget  af  tungsind,  der  over­ mandede  dem.

Der er  nu  ved  Kierkegaards  tungsind  visse  ejendommeligheder,  og  det  er dem, der skal  interessere os  ved  denne  lejlighed.  For  det  første  dette,  at  han, som han siger, formaaede at dække over det. Det er naturligvis et træk, som vi alle  kender,  i  mere  eller  mindre  grad.  Naar  man  ønsker  at  dække  over  sin egentlige  stemning,  kan  man  anlægge  en  adfærdsform,  der  svarer  til  en anden  stemning;  det  hedder  i  daglig  tale,  at  man  forstiller  sig.  Men  evnerne til  at  forstille  sig er  jo højst  forskellig  hos  de  forskellige  mennesker,  uden  at vi  her  skal  komme  ind  paa  de  indviklede  mekanismer,  der  her  træder  ind  i spillet.  Og  at  Søren  ikke  altid  dækkede  over  sin  sorg,  ved  vi  fra  forskellig side.  Den gamle  fru  Martensen  fortalte  i  1834  sin  søn,  at hun  aldrig  i  sit  liv havde  set  et  menneske  saa  dybt  bedrøvet  som  Søren  Kierkegaard  ved  sin moders  død. (Cit. S.  Kiihle: »S.  K.  Barndom  og  ungdom«, 145).  Mens moderen  levede,  hører  vi  mærkeligt  nok  intet  om  større  udslag  af  hengiven­

hed  fra  sønnens  side.

I  tiden  efter  den  hævede  forlovelse,  som  jo gik  Søren  Kierkegaard  nær  til hjerte,  udfoldede  han  den  store  galgenhumor  overfor  omverdenen,  spillede letsindig  og  kyniker;  det  havde  næppe  mange  kunnet  præstere  i  hans  sted; men paa den anden side har han sikkert ogsaa haft en følelse af befrielse, hvad

der  naturligvis  lettede  ham  spillet.

Hvorom  alting  er,  har  det  sin  store  vanskelighed  at  vurdere  et  tungsind eller en melankoli, naar mennesket er saa stor en virtuos i at dække over sine følelser,  som  Søren Kierkegaard  var.  Men  det  maa dog  siges,  i  al  almindelig­ hed, at et virkelig massivt tungsind, det lammer et menneskes tanke og hand­ ling  i  den  grad,  at  han  ganske  gaar  i  staa;  det  er  det  middelsvære  tungsind og det  tungsind,  der er  blandet op  med  andre  følelser,  længsel,  glæde,  haab, eller hvad det nu kan være, som paa den ene side  lader sig skjule og som  paa den anden side lader sig omsætte  i handling og arbejde  af en eller  anden art.

Der er en af Kierkegaards noter,  som  synes mig at kaste  et ganske mærke­ ligt  lys over  hans  tungsind.  Den  er  skrevet  i  sommeren  1848  og  lyder  saaleledes (Pap. IX A  130):  »Just hendes (d.:  Regines)  umiddelbare lykke, sat ved siden  af mit rædsomme  tungsind  og i  et  saadant  forhold,  maatte  lære  mig  at forstaa  mig  selv;  thi  hvor  tungsindig  jeg  var,  havde  jeg  aldrig  anet  før;  jeg havde egentlig ingen maalestok haft for hvor lykkelig et menneske kan være.«

Denne  udtalelse  leder  tanken  hen  paa,  at  et  væsentligt  moment  i  S .  K.s tungsind maaske var en svigtende evne til at føle glæde. Og her maa jeg gribe til  en  teori,  jeg  har  fremsat  i  1920  (i  »Følelseslivets  Grundelementer«),  og som  jeg  siden  har  forfægter  ved  forskellige  lejligheder  (saaledes  ogsaa  i  min lille  lærebog  i  »Medicinsk  Psykologi«  1946).  Efter  denne  teori  kan  menne­ skene  ikke  blot  have  større  eller  mindre  anlæg  for  følelser  i  almindelighed: de følelsesrige paa den ene side og de  følelsesfattige paa den  anden side;  men der  kan  ogsaa  forekomme  defekter  for  forskellige  specifike  kvaliteter  inden­ for  følelseslivet.  Jeg  skelner  her  mellem  seks  kvaliteter,  angst,  glæde,  sorg, savn, vrede og skam. Kierkegaard havde jo i det hele taget et særdeles levende og  rigt  følelsesliv;  men  jeg  vilde  tro,  at  hans  evne  til  at  opleve  glæde  var under  det  normale.  Det  kommer  frem  i  sin  kontrast,  naar  han  sættes  ved siden  af  Regine,  som  i  den  anførte  note,  og  vi  har  flere  udtalelser  i  samme retning, f. ex. denne  (Pap.  IX A  67):  »Mit tungsind og min sjæls  lidelser har gjort, at jeg menneskelig talt altid har været ulykkelig - og saaledes har  jeg ingen  lykke  haft at dele  med  hende.«  Eller  lidt  senere  (A 109):  »Jeg var  en evighed for gammel  til  hende.«  Den  uglade  mand  føler  sig ofte gammel.

Men  Søren Kierkegaards  uglade  særpræg  kommer  ogsaa  frem  i  barndom­ men, naar han ses i relation til eller ser sig selv i relation til andre børn.  Hans skolekammerat,  Fr.  Welding skriver senere  om  ham:  »S.  K.  levede  sin  skole­ tid  stille  og,  saa  syntes  det,  glædesløs  -« (Klihle  39). »Han  hjalp  ikke kammerater,  men  forlangte  (heller)  aldrig  hjælp  af  dem.«  Og  S .  K.  skriver selv:  »   Hvorfor trivedes jeg ikke som andre børn, hvorfor blev  jeg ikke  svøbt i glæde«  (Pap.  IV B 141).

En  uglad  grundstemning  synes  at  have  en  vis  sammenhæng  med  andre en  trang  til  at  varme  sig ved den primitive,  spontane glæde,  som  ses hos børn og primitive  mennesker, tyende,  bude,  bønder  og  andre  almuesfolk.  S .  K.  taler  om  »Den  underlig forløsende kraft,  der  ligger  i børn«  (Pap.  I  A  173),  og han  skriver  gang  paa

træk,  som  vi  ogsaa  træffer  hos  S .  K. For det første gang om sin glæde  ved  samtale  med  jævne  folk,  kendte  som  ukendte.

Et andet  træk  er, at  de  uglade  mere  end  andre  mennesker  er  fristet  til  at tage  deres  tilflugt  til  spot  og  drillerier.  Utvivlsomt  spiller  den  lille  malice en  stor  rolle  som  promotor  af  glæden;  en  meget  stor  del  af  menneskenes morskab er jo betinget af en lille maliciøs ingrediens.  Og her kan den uglade bedre  være  med,  selvom  han  forbliver  udeltagende  ved  den  harmløse  mor­ skab;  den giver ham let kvalme.

Og et  tredje  trcek er  trangen  til  at  søge  tilflugt  i  arbejdsglæden.  Det  var arbejdsglæden,  der  blev  Søren  Kierkegaards  redning.  I  1848  skrev  han  kun for bordskuffen, i uvished om, hvorvidt arbejderne senere skulde udgives eller kunde udgives;  men han maatte skrive, om ikke andet saa i sine  dagbøger.

Jeg  skal  indskrænke  mig  til  disse  korte  antydninger  af  argumenter.  Om beviser i egentlig forstand kan der  naturligvis ikke være tale,  da  alle  domme her hviler paa gehør og paa skøn.  Men det forekommer mig alt ialt,  at Søren Kierkegaards  liv  fra  vuggen  til  graven  bliver  lettere  at  forstaa,  naar  man regner  med,  at  han  i  følelsesmæssig  henseende  har  været  et  uglad  tempera­ ment. Og jeg tror, at det har været medfødt.  Han skriver i en note  (Pap. VII1 A 144):  »Han laa ved moderens bryst og saa hende bedrøvet;  hun saa sig ikke glad paa ham, men han saa hende  sørgmodig - naar han vaagnede,  saa  han hende  stundom  grædende.«  Det  er  maaske  noget,  man  senere  har  fortalt Søren  om  hans  første  aar.  Men  udtalelsen  er  ellers  malende  nok;  selv  som spædbarn har han manglet smilet.

Inden  jeg  forlader  emnet,  maa  jeg  endnu  nævne  et  andet  træk  ved  Søren Kierkegaards temperament:  han var udpræget sensitiv, d. v.  s. havde det sjette grundelement i overnormal styrke. Det er nok at nævne en ting som denne, at selvom han greb et bud paa fersk gerning i at snyde ham med et beløb paa en regning, undsaa han sig for at paatale det,  han nøjedes med  at konstatere  det for sig selv,  det er  typisk  sensitivt.  Derimod  finder  jeg ingen  grund  til  at  an­ tage,  at  S .  K.s  anlæg  for  sorg  skulde  være  stærkere  end  normalt.  løvrigt  er det fristende en passant at bemærke, at en anden berømthed i sam­ tiden,  nemlig  J.  L .  Heiberg,  sikkert  ogsaa  led  af  en  specifik  defekt.  Ialtfald  bemærker  Vald.  Vedel  i  »Guldalderen  i  dansk  Digtning«,  at  Heiberg syntes  at  mangle  evnen  til  at  føle  sorg.  Og  en  tredje  af  Søren  Kierkegaards kres,  M.  A.  Goldschmidt,  havde  vist  ogsaa  sin  defekt.  Han  var  jc,  som meget tyder paa, det vi i vor tid  kalder temmelig hemningsløs,  d.  v.  s.  skam' løs,  altsaa  paa  dette  punkt  en  direkte  kontrast  til  Søren  Kierkegaard.

## 3.

## Hvorfor  hcevede  S.  K.  sin  forlovelse?

Regine Olsen fik aldrig en virkelig forklaring paa, hvorfor Søren Kierkegaard hævede  forlovelsen.  Hun  har  som  80-aarig -  i  1902  -  fortalt  en  veninde, Hanne Mourier,  om  sin  forlovelsestid,  og  den  temmelig  udførlige  beretning er optrykt i Helwegs bog. Da hun modtog S. K.s første opsigelsesbrev,  mente hun  bestemt,  at opsigelsen  var  et  udslag  af  en  tungsindig  stemning  og  intet andet. Og de blev da ogsaa enige om at udsætte bruddet i tre maaneder, indtil hans disputats var overstaaet.  Men  saa gik de  altsaa ogsaa hver  til  sit, og hun siger, at »hans bevæggrund var opfattelsen af hans religiøse opgave, han turde ikke binde sig til nogen paa jorden for ikke  at standses i sit kald. Han maatte ofre  det  bedste,  han  ejede,  for  at  arbejde,  som  Gud  krævede  af  ham;  han ofrede derfor  sin  kærlighed  for  sin  forfattervirksomhed«  (op.  cit.  p.  389).

Selvom dette  nok kan kaldes en  forklaring,  ligner det dog mere  en  færdig beslutning  end  en  oprigtig  motivering.  Der  var  noget,  Søren  Kierkegaard skjulte,  og han siger da ogsaa en halv snes aar senere, da han ønskede  at  tale med  Regine  igen  og  skrev  til  Schlegel  derom,  at  han  nok  vilde  forklare  sig yderligere,  men  der  var  noget,  han  ikke  kunde  sige,  og  det  vilde  han  bede hende  respektere.

Man vilde maaske sige,  at man ikke burde  forske i dette,  da  S .  K.  har  øn­ sket at bevare sin hemmelighed. Men han har paa den anden side udtrykkelig indanket sin sag, baade sine skrifter og sit liv,  for eftertiden.  Og hvis vi  tager ham paa ordet, maa vi ogsaa have lov til  at eftersøge det afgørende motiv til bruddet  med  den  forlovede.

Vi  finder  i  dagbøgerne  forskellige  betænkeligheder  ved  en  forlovelse  og et giftermaal. Allerede i tiden for den mest stormende  forelskelse spørger  han lyder  ordren  videre?«

sig  selv: »Skal  jeg  slutte  Dig  i  mine  arme,  eller (Pap.  II  A 347).

Han  siger  et  sted,  at  han  i  sit  daglige  liv  ikke  kan  taale  at  have  andre mennesker tæt ind paa livet af sig.

Og  andre  steder,  at  et  ægteskab  vil  fordre,  at  han  viste  fuld  fortrolighed

til  sin  hustru,  og  ikke  maatte  have  personlige  hemmeligheder  for  hende.

Frieriet viste,  at hans kærlighed,  hans  lidenskab  besejrede disse  betænkelig­ heder, disse modforestillinger;  men derfor kunde det jo meget vel være,  at de steg frem igen og med forøget styrke, da nu forlovelsen var en  kendsgerning.

Der er  ogsaa grund  til  at  tro,  at  S .  K.  allerede  de  første  dage  gjorde  den erfaring,  at  han  ikke  var  i  stand  til  at  være  glad,  selvom  han  var  sammen

med pigen.  Det  er  formodentlig  det,  der  ligger  bag  ved  den  bekendte  udta­ lelse:  »Jeg har  ...  ikke mod til  at besidde,  at eje  noget.«  (Pap.  III  A218).

Men  i  disse  forskellige  ting  finder  vi  dog  bestandigt  kun,  hvad  der  maa kaldes  betænkeligheder,  og  ikke  noget,  der  kan  determinere  et  brud,  i  sær­ deleshed  ikke  et  brud,  hvor  pigen  har  sagt,  at  en  hævelse  af  forlovelsen  vil blive  hendes  død.  Og Kierkegaard  tog  jo  denne  trusel  alvorligt;  i  halvandet aar gik han og  frygtede,  ikke  uden  grund,  for  at  skulle  høre  en  efterretning,

der stemplede ham som morder.

Blandt  de  stærkere  motiver  maa  vi  regne  med  dette,  at  han  skyldte  sin forlovede  og  specielt  sin  hustru  fuld  fortrolighed,  og  der  var  ting,  han  ikke

kunde  fortælle  hende.

Vi, der er saa lykkelige at have hans dagbøger, og som derfor ved mere, end Regine  vidste,  kan  jo  godt  tænke  os  forskellige  ting,  som  S .  K.  nødig  vilde betro  Regine.  Kunde  han  f.  ex.  nævne  de  forskellige  ting,  han  havde  været med  til  i  sin  soldeperiode  i  1836,  ting,  som,  hvis  de  kom  offentligt  frem,

maaske  vilde  ødelægge  hans  karriere  som  præst?

Eller  kunde  han  nævne  den  tanke,  som  han  havde  faaet  i  1838,  at  der hvilede en forbandelse over den kierkegaardske  slægt og nævne de  hændelser, der  kunde  tages  som  tegn  paa en  saadan  forbandelse?  Naar  han  var  i  særlig sort humør, og Regine  spurgte  ham  om grunden, plejede  han  at  sige,  at  han bebrejdede sig sit forhold til den afdøde fader. Men han har næppe  sagt noget

til  hende,  der  kunde  stille  faderen  og  hele  slægten  i  et  forkasteligt  lys.

Var der ogsaa  andet  han  maatte  fortie?  Ja,  jeg  tror  der  er  en  ting  endnu, og en ting,  der sandsynligvis har  afgjort sagen og bragt Kierkegaard  ud  over alle overvejelser frem og tilbage. Jeg tror, at han ret hurtigt efter forlovelsens indgaaelse  har  hørt  en  stemme,  en  stemme  der  har  lydt  for  ham  som  Guds

røst,  og  som  sagde  til  ham:  »Slip  den  genstand!«

Naar  jeg  skal  motivere  denne  opfattelse,  maa  jeg  først  fremdrage  en  epi­ sode  fra  1849,  fra  natten  mellem  27.-28.  juni,  og  det  S .  K.  senere  kalder »den  natlige  samtale«.  S .  K.  havde  just  bragt  manuskriptet  til  sin  nye  bog »Sygdommen til Døden«  til  trykkeriet,  under  frygtelige  overvejelser  frem  og tilbage, om det nu var rigtigt;  men nu var det altsaa sket. Han sov uroligt om natten.  »Og det hændte mig, som talte en anden med mig, eller  jeg talte  med mig  selv.  Jeg  husker  dette  ord:  Nu  vil  han  sin  egen  undergang,  og  jeg  kan huske den replik:  Hvad bilder han sig ind.«  (Pap.  X4  A  299 og  302).

Da  jeg  for  et  par  aar  siden  atter  læste  beretningen  om  disse  natlige  stem­ mer, paakom der mig uvilkaarligt det spørgsmaal:  »Skulde Søren Kierkegaard have  hørt  stemmer  andre  gange,  tidligere  eller  senere?«  Saadan  spørger  jo en  læge  i  sin  konsultationsstue.  Jeg  maa  indskyde  den  rent  oplysende  be­ mærkning,  at  det  at  høre  stemmer  er  et  ret  hyppigt  fænomen  hos  nervøse patienter,  navnlig  ved  den  form,  man  kalder  psykasteni.  Og  det  regnes  ikke for  noget  farligt  symptom,  det  regnes  for  et  symptom  paa  psykisk  træthed. Jeg maa tilføje,  symptomet  træffes  ogsaa  hos  sunde  mennesker,  naar  de  paa grund af usædvanlig psykisk belastning har været i extrem psykisk spænding. Dette passer jo ogsaa paa Søren Kierkegaard just de  sidste dage  af  juni  1849. Foruden de private problemer med  udgivelsen  havde  han ogsaa den  for  ham chokerende oplevelse at modtage efterretning om,  at etatsraad Olsen  var  død. - Men vi spørger  altsaa,  om  S .  K.  ogsaa  ved  andre  lejligheder  skulde  have hørt  stemmer.  Man  gennemroder  forgæves  hans  dagbøger,  men  finder  intet, absolut  intet  derom.  Og  dermed  kunde  man  naturligvis  fristes  til  at  lægge sagen hen. Men da  jeg for nogen tid siden atter  læste  »Til Selvprøvelse«, den sidste  bog,  Søren  Kierkegaard  udgav,  september  1851,  var  det,  som  jeg  læste en  betroelse,  Kierkegaard  havde  gemt  saa  længe  som  muligt.  Alle  kender stedet;  det er hen  imod  slutningen  af bogen,  Søren Kierkegaard  fortæller om den  unge  mand,  der  blev  forelsket  i  en  pige,  og  hun  var  hans  øjes  lyst  og hans  hjertes  begæring.  Og  han  griber  efter  pigen,  og  han  greb  hende,  han holdt hende  i sin  haand.  Da udgik en  befaling  til  ham:  Slip denne  genstand. Og ak, det var hans øjes  lyst,  og det var hans  hjertes begæring.  - Dette  var at  afdø,  hedder  det  lidt  senere  i  texten.

Jeg tror,  vi  her  har  Søren Kierkegaards  beretning om  hans  egen  oplevelse. Vi  ved  fra  ham  selv,  at  han  tit  meddelte  sine  egne  oplevelser  som  var  det experimenter,  tankeexperimenter;  saaledes  ogsaa  her.

Hvad psykiatere kalder en hørelseshallucination, det har Søren Kierkegaard maattet  opfatte  som  Guds  røst.  Men  vi  kan  ogsaa  sige  omvendt:  Hvis  Gud

virkelig taler til et menneske i ord, saa maa psykiatren nødvendigvis og rutine­ mæssigt rubricere det  hørte  blandt  det,  han  kalder  hørelseshallucinationer.

Det har  altsaa  ikke  blot  været  et  digterisk  indfald  eller  en  religiøs  tanke, naar  Søren  Kierkegaard  strax  i  sit  forfatterskab  (»Frygt  og  bæven«.  1843) fremfører motivet med Abraham og hans ofring af Isak. Vi ser af dagbøgerne, at  K.  i  mange  aar  gik  og  haabede  paa,  at  hans  egen  gudsdom  maatte  ende paa samme maade som Abrahams,  ende med  at det hele  viste  sig at være  en prøvelse,  og  han  fik  Regine  tilbage.  Selv  efter  at  Regine  var  blevet  gift, spøgede  denne  mulighed  i  ham;  thi  for  Gud  er  intet  umuligt.  Men  tegnet kom ikke. I  sin paradoxe  naade  krævede Gud,  at ordren  skulde gennemføres. Søren Kierkegaard forsonede  sig  først med denne  skæbne,  da  han  fandt  frem

til  den  tanke,  at ikke  blot præster,  men  alle virkelig  kristne  burde  leve  ugift.

## 4. Sidste  sygdom  og  død.

Der har  altid  hvilet  noget  gaadefuldt  over  S .  K.s  sidste  sygdom  og  død;  for almindeligt  er  det  jo  ikke,,  at  en  mand  dør  43  aar  gammel  uden  en  haand-

gribelig sygdom.

Man har heftet  sig  ved  hans  psykiske  tilstand  under  sygelejet.  Det  kunde næsten se ud, siger man, som om døden kom som et udtryk for hans ønske og

vilje.  Han  var dødsens  træt og  træt  til  døden.

Og han havde ogsaa al menneskelig grund til at være træt og føle  sig træt efter  den  rasende  arbejdspræstation,  der  havde  optaget  ham  den  sidste  tid. Kirkekampen havde  nu staaet paa i  11  maaneder med  først  21  avisartikler  i løbet  af  6  maaneder  og  derefter  9  numre  af  »Øjeblikket«  paa  4  maaneder; nummer  10  laa  færdigt  i  kladde  ved  hans  død.  Og  præstationen  maa  natur­ ligvis  ikke  bedømmes  alene  efter  den  spaltelængde  eller  det  antal  sider,  det drejede sig om. Beregnet som bogsider vilde det hele fylde ca.  350 almindelige sider,  og  Søren  Kierkegaard  havde  før  præsteret  nok  saa  store  arbejder  paa samme tid.  Men den psykiske  atmosfære  var  her  en  anden  end  før.  De  tidli­ gere arbejder var udført uden ydre pres og skulde først trykkes paa et belejligt tidspunkt;  og efter  arten  var  det  meditationer,  der  føjede  sig  ind  i  hinanden, eller digteriske præstationer,  skrevet i perioder, hvor han havde publikum paa afstand. Men her og nu havde han vovet sig ud i en nærkamp med publikum, verden skulde raabes op,  og artiklerne er  skrevet i den højeste  affekt,  med  al hans  harme,  raseri,  smerte  og  fortvivlelse.  Deraf  det  store  psykiske  energiforbrug.  For  det  er  jo  ikke  blot  psykisk  arbejde,  det  er  i  fuldt  saa  høj  grad affekterne, der forbruger psykisk energi,  »slider paa nerverne«, som man siger.

Ved indlæggelsen paa Frederiks Hospital sagde S . K. til lægen, der modtog ham, at hvis han kom sig og skulde leve videre, maatte han fortsætte kampen, og det var saa trættende. Han alt andet end glædede sig til at genoptage  livet og genoptage kampen, han var glad for at slippe.

Hvis man  kan dø alene  af  ulyst til  at  leve,  saa  havde  Søren  Kierkegaards psykiske  tilstand  under  hospitalsopholdet  været  tilstrækkelig  til  at  forklare hans død.  Men det er  ikke  saa  ligetil  at dø.  Hvis  mennesket  kan  dø  alene  af at  være  træt af  livet  og  af  ulyst  til  at  leve  videre,  saa  havde  dødeligheden  i menneskeheden  været  umaadelig.  Men  menneskene  kan  leve  i  maaneds-  og aarevis  i  en  saadan  tilstand,  og  hvor  mange  er  gaaet  helt  fri  for  perioder  af træthed  ved  livet  og  lede  ved  tilværelsen.  En  organisme  med  sunde  organer er  sejglivet.  Man kan dø af rent psykiske aarsager ved et stærkt og pludseligt psykisk chok, men selv i saadanne tilfælde vil der i reglen findes et eller andet svagt punkt i  den organisme,  der bukker  under.  Ved  samtidig  tilstedeværelse af  en  depression  og  en  legemlig  sygdom  er  det  derimod  en  helt  anden  sag. Her er  det  en  ældgammel  lægeerfaring,  at  det  ved  mange  sygdomme  er  af afgørende betydning for forløbet, om patienten har lyst til at komme sig, eller han er træt af livet.  Man  forstaar Søren Kierkegaards død, hvis han havde  en alvorlig  legemlig sygdom,  som  under  den  foreliggende  psykiske  tilstand  blev

skæbnesvanger  for  ham.  Men  havde  han  det?

Den  journal,  som  foreligger  fra  Frederiks  Hospital,  og  som  har  været  of­ fentliggjort  af  P.  A.  Heiberg  i  1895  (»Bidrag  til  et  psykologisk  billede  af S. K.«),  senere i  »Ugeskrift  for  Læger«,  1913,  og  nu  sidst  i  »Breve  og  Akt­ stykker  vedr.  S .  K.,  I«  (1953)1 ,  er  naturligvis  temmelig  mangelfuld  set  med nutidens  øjne.  Man  savner  navnlig  temperaturmaalinger  og  angivelser af vægten.  Men  lægetermometret  kom  først  i  brug  herhjemme  efter  1868,  og vejning af patienterne brugte man ikke. Men trods dette er journalen dog ikke daarlig,  og den  er ialtfald  fyldig  nok  til  at  tillade  os  en  sandsynlig  diagnose.

1  Medens  offentliggørelsen  af  journalen  i  »Breve  og  Aktstykker  vedrørende  Søren  Kierkegaard«,  udg.  af  Niels  Thulstrup,  Munksgaard  1953,  bd.  I  s.  21  -2 4 ,  er  komplet,  er  dette ikke  tilfældet  med  de  tidligere  publikationer.  -   Offentliggørelsen  i  Ugeskrift  for  Læger 1913,  der  er  sket  i  anledning  af  hundredaaret  for  S.  K.s  fødsel,  er  foretaget  af  praktise­ rende  læge  K.  Nørregaard,  og  udgiveren  har  udtrykkelig  angivet  den  som  en  komplet gengivelse.  Naar  der  ikke  desmindre  findes  forskellige  udeladelser,  maa  dette  altsaa  skyldes I   uagtsomhed.  Det  virker  i  denne  henseende  beklageligt,  at  en  undersøgelse  af  brystet  (ste!   toskopi),  der  er  foretaget  d.  4 .1 0 .,  er  gledet  ud.  Ganske  vist  fandtes  der  ved  denne  intet abnormt,  stetoskopien  lyder  i  al  sin  korthed:  »Brystet  giver  overalt  klar  perkussion.  Forpaa

Læser man  journalen omhyggeligt, vil  man  i  andet  stykke  finde  et udtryk, der  giver  os  som  en  nøgle  til  gaaden.  Søren  Kierkegaard  har  forklaret  den læge  (Silfverberg),  der  optog  den  første  journal,  hvordan  sygdommen  har udviklet sig,  og  saa  læser  man:

»Han har nogen tid gaaet med hoste, hvormed i begyndelsen er opbragt et flødelignende  expektorat,  senere  et  serøst,  klart  med  gule  klatter.«

Det er udtrykket »et flødelignende expektorat«, man her skal lægge mærke til.  Dette  peger  paa  en  byld  i  lungen  -  en  »absces«  -  der  har  samlet  sig igennem  en  vis  tid  og  nu  er  brudt  igennem til  en  luftrørsgren  -  en »bronchie«  - og ophostes.

En  mand,  der  faar  en  lungebyld,  er  syg  fra  den  dag,  bylden  begynder  at samle  sig omkring en  lille  klump bakterier,  der  paa  en eller  anden  maade  er kommet  ned  i  lungen,  og  indtil  hele  hulrummet  har  lukket  sig  og  efterladt et  lille  ar.  At bylden  tømmes og indholdet ophostes betyder  kun  en  foreløbig lettelse.  Tilbage bliver  nemlig den membran,  som  har  omsluttet  materien »pusset«  -;  denne  membran  er  gennemvokset  med  bakterier,  det  er  her  i membranen,  sygdommen sidder, og det er her, materien produceres.  Man ved fra bylder  andre  steder,  at  der  helst  ¿kal  ro  til,  for  at  betændt  væv  skal  hel­ bredes  og  overvindes;  og  hvordan  skal  der  skaffes  ro  i  lungen  med  dens stadige  arbejde  med  ind-  og  udaanding?  Derfor  er  ogsaa  en  absces  i  lungen en  saa  alvorlig  sygdom.  Endnu  i  1940  blev  dødeligheden  anslaaet  til  34  % (Nelson New Loose Leaf Medecine III  522 B);  og den har paa Søren Kierkegaards tid været meget, meget større,  alene  af den grund,  at man endnu ikke rigtig  kendte  sygdommen,  heller  ikke  Seligman  Trier,  der  var  overlæge  paa

er  expir(ationen) forlænget,  iøvrigt  (er) der  intet  abnormt;  bagpaa  auskult  (ation) ikke foretaget«.  -   Altsaa  intet  abnormt  udover  den  forlængede  udaanding,  der  ofte  træffes som  et  banalt  fænomen,  f.  ex.  ved  anstrengelser.  Men  det  havde  jo  været  beskæmmende, om  der  ikke  var  hørt  paa  patienten,  da  overlæge  Trier  dog  var  en  foregangsmand  inden­ for  lungesygdommene.  -   Men  naar  dette  er  sagt,  maa  det  understreges,  at  udeladelserne hos  dr.  Nørregaard  er  uden  betydning  for  det  foreliggende  problem.  H ele  den  fortrinlige anamnese  er  optrykt  ordret,  og  vi  finder  ogsaa  her  den  afgørende  passus:  »Han  har  nogen tid gaaet med  hoste, hvormed i begyndelsen er opbragt et flødelignende expektorat, senere  et  serøst  klart  med  gule  klatter.«

den medicinske afdeling, hvor Søren Kierkegaard laa, og som var en af tidens bedste  kendere  af  brystsygdomme;  han  skrev  den  første  danske  lærebog  i domme  ved  percussion  og  middelbar  auscultation«  (1830).  Men  afgørende for  kendskabet  til  sygdommen  var  naturligvis  kendskabet  til  bakterien,  staphylokokken, der først blev erkendt i  1881;  dernæst ved  man  nu,  at der  ved

undersøgelse  af brystorganerne,  »Anvisning  til  at  kende  lunge-  og  hjertesyg­ lungeabscessen  kun  er  meget  lidt  at  høre,  og  iøvrigt  blev  der  kun  hørt  paa 5.  K.  een gang,  nemlig  3.  dag  (den  4.  oktober),  og kun paa brystets  forflade.

Man  kan  altsaa  roligt  sige:  at  antaget,  at  Søren  Kierkegaard  har  haft  en lungeabsces,  har  situationen  for  hans  vedkommende,  med  hans  mangel  paa lyst til at komme sig, været haabløs. Og vi følger i journalen, hvordan hosten og  opspyttet  ustandseligt  fortsætter,  medens  kræfterne  aftager.  Den  13.  ok­ tober er  noteret:  »Han  vedbliver  at  hoste  og  opspytte  en  klar,  serøs  vædske med  flossede  gule  klatter.«  Den  29.  oktober:  »Han  sidder  oppe  om  dagen, men  meget  sammenfalden.  Hosten  plager  ham  undertiden  meget.«  Og  den 6.  november:  »Hans  kræfter  tager mere  og mere  af,  og han  kan  ikke bringe expektoratet op.«  - Naar patienten  ikke  længere  kan opbringe  det  pus,  der afsondres,  er  det  selvfølgelig  begyndelsen  til  enden,  og  den  lader  nu  heller ikke vente længe paa sig. Fra 9. november ligger S . K. hen i en døs (stuporøs), han  taler  ikke,  nyder  intet,  og  døden  indtræder  den  n .  november.

Der er i  journalen  kredset  meget  om  muligheden  af  lammelser  og  mulig­ heden  af  en  rygmarvsbetændelse,  men  i  saa  henseende  var  alle  symptomer usikre  og  varierende  fra  dag  til  dag;  man  har  ikke  forstaaet  hans  grundsyg­ dom  eller  forstaaet,  hvilken  extrem  almensvækkelse,  der  følger  med  lunge­ abscessen;  ved  stærk  almensvækkelse  kan  patienten  naturligvis  hverken  staa paa benene eller sidde opret i sengen.

Men  hvad  med  hans  lungetuberkulose,  vil  læseren  spørge;  skal  vi  efter denne  udgang paa det hele  opgive  den  antagelse,  at  S .  K.  havde  lungetuber­ kulose?  Nej, det er ikke meningen. Utvivlsomt havde S . K.  en kronisk lungetuberkulose,  men  formentlig af den  forholdsvis  stille,  fibrøse  form,  som  man kan  leve med i mange  aar.  Paa  22.  sygdomsdag er  der iøvrigt  noteret i  jour­ nalen,  at  der  var  spor  af  frisk  blod  i  opspyttet: »Expektoratet  bestaar  af purulente  klatter,  hvoraf  enkelte  intimt  blandede  med  lyserødt  blod.«  Det bliver  gætteri,  om  man  vil  opfatte  disse  blodspor  som  hidrørende  fra  granulationsvæv i hans lungeabsces eller som tegn paa hans tuberkulose. Han havde en  lungetuberkulose, men  det  blev  en lungeabsces, som  gav  ham  hans banesaar.

Men  havde  man  i  1855  raadet  over  den  lægekunst,  man  raader  over  nu 100  aar efter,  med  de moderne  antibiotica  og den  moderne  lungekirurgi,  var hans  skæbne  sandsynligvis  blevet  en  anden,  saa  var  han  sandsynligvis  blevet helbredt,  trods  sin  ringe  lyst  til  at  leve.