Det borgerlige demokratis misére i Tyskland
Forfattere: Oskar Negt
Tidsskrift: kok (1979-01-19)

## Oskar Neg?

## Det borgerlige demokratis

## misere i Tyskland

Den der fors0ger nzrmere at karakterisere det totalsamfundsmzssige  klima i Forbundsrepublikken  Tyskland efter den nu allerede nzsten glemte opbrudsbevzgelse af studenter og unge i midten af tresserne -en  opbrudsbevzgelse,  som  engang trzngte helt  ind  i liberale  kredses  tznkning  og  holdning -den  der  fors0ger  dette kommer nzppe uden om at  fortolke den nuvzrende situation inden for restaurationens begrebslige horisont. I forhold til det store antal af  ændringer  i  forfatningsvirkeligheden,  som  ikke  i  så hOj  grad kommer  i  offentlighedens s@gelys,  men alligevel  har  mange konsekvenser,  og  i  forhold  til  forskydningerne  af  retssammenhzngen  til  fordel  for  statsrzsonen,  udg0r  de  tilfzlde,  der  er et resultat  af  cirkulærerne om radikale  i offentlig tjeneste,  i partier, kirker  og enkelte  fagforeninger,  kun  toppen  af  isbjerget.  Denne restauration adskiller sig fra efterkrigsperiodens f0rste restauration på  et  vzsentligt  punkt:  den  viser en  bred  polarisering  af  de samfundsmzssige krzfter. Men det ville vzre helt forkert at antage, at den venstrefl~j, der kzmper mod repressionen, i dag skulle vzre svagere end f.eks.  for tyve  år siden -den er tvzrtimod betydelig stzrkere i dag.

Ikke mindst derved,  at  mange  af  dem,  der har  initieret extremisthysteriet,  i  mellemtiden  viser  sig  at  vzre  ramt  af  dets virkninger,  henviser  extremisthysteriet  tydeligt  til  den  politiske strategi,  som  sammenfatter  de  hyppigt  disparate  og  undertiden ovenikubet modsigelsesfyldte enkelttilfzlde og g0r dem gennemsigtige  i  deres  vzsensmzssige  indhold.  Det  'tyske  sp~rgsmål',  om hvilket  den  gammelliberale  Constantin Frantz for nzsten przcis hundrede år siden mente, at det var den faste knude for Europas folkeslag, har opnået en ny aktualitet; i  Tyskland har det altid vzret et s p ~ r g s m å l om  de  mislykkede  revolutioner  og  de  succesrige restaurationer.'

Hvorfor er den tyske historie så rig på restaurationer? Et svar, som måske ikke er fuldt tilfredsstillende, men som ud fra mange symptomer kan begrundes empirisk, lyder: fordi der på tysk grund virkelig,  sejrrig i aldrig  har existeret  den  konkrete  erfaring om en revolution, der også har objektiveret sig i  folketraditioner, totalsamfundets  kultur  og  i den nationale  bevidsthed.

Marseillaisen, denne ufredelige kampsang  fra  den franske revolution,  bliver  endnu  i  dag  sunget  af  franske  borgerlige  og arbejdere;  og  den 14.  juli er  også  en  festdag  for  den  franske arbejderklasse. La résistance  har endnu engang fnrt bevis for denne fælles nationale kamptradition.  Den  tyske  nationalhymne er derimod ikke et resultat af en kollektiv kamp, men derimod af den individuelle  lengsel efter  enhed  og frihed; den  kompenserer i det hnjeste  musikalsk  for  den  politiske restauration, som  den  er udsprunget  af.

Det  er  ikke  muligt  at  forklare  Forbundsrepublikkens  anden restaurationsfase alene ud  fra  den  umiddelbare  nkonomiske krisesituation, selv om denne forstås på langt sigt; netop i et land, hvor  intet  i  de  sidste  tres  år  har  været  så  konstant  som  de samfundsmæssige  katastrofer,  hvor  ingen  ansats  til  et  autonomt forsng på befrielse fra udbytning og undertrykkelse er blevet fnrt til ende, hvor selv  det  nuværende  parlamentariske demokrati  i begyndelsen var et resultat af et militært nederlag, som ikke tillod nogen alternativer: i et sådant land trænger historien igennem helt ind i hverdagsrealiteten.  Det at den tyske borgerlige klasse mangler sine egne revolutionære traditioner, hvorudfra den kunne have nået frem til sin identitet i  kampen for demokratiske frihedsrettigheder,  i det kulturelle  og politiske  sprog, i kollektive symboler og i sange, dette bidrager til at belyse det, som man i dag i Forbundsrepublikken bagatelliserende  kalder 'tendensomslag', og som nærmere må betegnes  som en form for  preventiv, forebyggende  modrevolution. Dette 'tendensomslag' har sine politiske og ideologiske forlnbere, som viser tilbage langt ind i den tyske fortid.

## Bruddene i revolutionsbegrebet i den l i t t e r ~ r e   og filosofiske  selvforståelse

Hvis  vi  går  ud  fra,  at  væsentlige  momenter  i  den  kulturelle produktion i Tyskland ligger i teoretiske forsng på at få bugt med det  tyske  borgerskabs  konstitutionsvanskeligheder,  så  kan  man

vise, at de modsigelser, der er fremkaldt af den politiske emancipation, som den borgerlige klasse ikke magtede, traenger helt ind i teoridannelsesprocessernes vaesensindhold. Dette vil jeg belyse ud  fra  nogle litteraere exempler.

Allerede Luther,  som  er  omgivet  med  den  kompromislnse frihedstaenkers glorie, giver udtryk for bruddene i disse erfaringer in statu nascendi. Den store bonderevolution, hvor det drejede sig  om at genoprette bnndernes aeldgamle  livsrettigheder, som  blev ringeagtet  af fyrsterne og den korrupte kirke, fremtraeder i Luthers kraftfulde  fremstilling  som en sammenrotning af vilde skarer, der bliver anfnrt og forfnrt af religinse svaermere;  så  laenge det  var vendt mod de romerske praesters 'gale rasen', kendte Luther 'naesten intet bedre råd og intet mere virksomt laegemiddel til at styre det, end at konger  og fyrster  trådte til  med  magt, rustede sig og angreb disse skadelige folk, som således forgifter hele verden og endelig gjorde en ende på legen, med våben, ikke medord. Eftersom vi straffer tyve med  svaerdet,  mordere  med  galgen,  kaettere  med  bålet,  hvorfor angriber vi  så ikke langt snarere disse skadelige fordaervets laerere såsom paver, kardinaler, biskopper og hele det romerske Sodomas svaerm, hvorfor angriber vi dem ikke med alskens våben og  vasker vore  hander  i  deres  b l o 0 2 Luther  farer  imidlertid  forskraekket tilbage, da han ser, at den ild, som han selv har vaeret med til at  puste til, breder sig, da han fornemmer, at enheden mellem ord og våben praecis er det,  som  truer med  at  sammenslutte  de  splittede bonderevolter, praesterne på landet, håndvaerkerne, de proletariske lag i byerne med den lavere adel, der er truet på sin eksistens, til én front. Han,  som  gjorde  det  muligt for  folket  og  de  tallnse laegpraedikanter  at  laese  biblen  på  deres  eget  sprog,  han,  som bnnderne til at begynde med satte deres forhåbninger til, han giver adelen  og  den  statslige  nvrighed  en  kirkelig  saerrettighed  til  at udrydde bnnderne; for her drejer det sig ikke kun om sejr, men om gengaeldelse. 'Man skal slå dem itu, kvæle dem og stikke dem ned, hemmeligt eller offentligt, hvem der kan, således  som man må slå  en gal hund ihjel! [...l Vi skal bede for dem, således  at  de adlyder; hvor dette ikke sker, er der ikke megen forbarmelse  her. Lad blot riflerne knitre  blandt  dem, ellers gnr de det tusind gange vaerre'.'

Revolutionen  havde  årtier fnr  Luther grebet  bnnderne og hele landet.  Yderligere  drevet  fremad  af  reformationen, som den var, havde den laenge ikke kunnet begraenses til teologiske anliggender, sknnt dens krav (som f.eks. de Tolv Artikler) nu som fnr havde brug for  kristen  legitimation.  Denne  revolution  forekom  imidlertid masserne at vaere udtryk for en befrielse fra enhver undertrykkelse og  udbytning,  hvad  enten  den  nu  udgik  fra  biskopperne  eller fyrsterne. Thomas Munzer, Luthers mest konsekvente elev, vidste, at ord og våben, når det drejer sig om folkets retfærdige sag, ikke kan  opdeles ud fra gode og dårlige modstandere, så snart disse én gang bærer våben. Franz von Sickingens borg var midtpunktet for adelssammensværgelsen mod præster og fyrster.  På  Huttens invitation til Luther om at rådslå  om den videre kamp sammen med ham og Sickingen på borgen, svarede  Luther i et brev, som han citerer i en skrivelse til Spalatin af den 16.  januar  1521: 'Jeg ~ n s k e r ikke,  at  man  forfægter  evangeliet  med  vold  og blodsudgydelse. Gennem ordet er verden blevet overvundet, gennem ordet er kirken blevet  bevaret, gennem  ordet vil den også atter komme i stand, og Antikrist,  der har fået sit uden vold, vil falde uden vold.'

Luther  vender  tilbage  til ordets  magt. Med  den  mislykkede bonderevolution begynder  de  tyske  revolutioners  og restaurationers  elendighedshistorie, og med  Luther begynder  den borgerlige intelligens'  miskre  i  T y ~ k l a n d . ~ Siden  da har  der altid  hæftet  en bibetydning af sværmeri og subjektiv vilkårlighed til ordet revolution; og modstandens moral, dette: 'Her  står  jeg, jeg kan ikke andet!'  bliver til  den enkeltes ordprotest, mister sin værdighed og hænger fast i mekanismerne  skyld og forsvar, så snart protesten udvides  til  en kollektiv  organisering af  modstanden.

Det  kan  godt  have været  dette kollektive traume fra den store bonderevolution, der foranledigede den tyske litterære intelligens, som var blevet sensibiliseret af oplysningstiden og af de revolutionære  gæringsprocesser i Europa, til at tage bondekrigens fortrængte  tema  op  og  endnu  engang  bekræfte,  at  fiaskoens forbandelse  hænger ved  opstandes vold. Det er ikke tilfældigt, at Goethe ikke skriver noget skuespil om 'Franz von Sickingen' eller 'Ulrich von  Hutten',  der ud fra deres personlighed er langt rigere figurer  end  Gotz von  Berlichingen (1772), som man kan betegne som en r ~ v e r i en revolutionærs maske. Den revolutionære tanke trænger kun gennem selvcensurens dyne i form af 'forbryderen, der handler  p.gr.  af  sin  tabte  ære', den  sociale rebel,  der  hjælper  de fattige og bestjæler de rige og således binder folkets sociale fantasi. Eftersom Gotz lever i en tid, hvor den sociale uro har grebet hele riget, ser han i sin kamp  for  anerkendelse sig selv mellem to fronter: at tjene kejseren og i hans navn oprette retfærdige tilstande i landet er hans bestemmende interesse; men han ved  ikke, hvorledes han kan virkeliggore sin forestilling om orden uden massehæres hjælp mod fjendernes overmagt. Gotz er  ganske vist enig med fyrsterne på

ét  punkt:  i foragten for bnnderne; for ham er deres oprnr, ligesom kejserens  truende  dnd,  tegn  på  en naturkatastrofe.-HOS  Goethe findes  der  ikke  et  eneste venligt  ord  om bnnderne.  I  en  samtale Gotz  og  hans  tro  fnlgesvende  Lerse  og  Georg  går hentydninger  til  naturbegivenheder,  katastrofeovertro og revolu-

mellem tionsfrygt umiddelbart over i hinanden.5

~ o t S slutter sig til  bnnderne mod sin vilje. Men samvittighedskonflikterne  over  at se  Gotz gnre fzlles sag med  de rebellerende bnnder  og  marchere  mod  nvrigheden  lader  ikke  Goethe  i  ro; rnverens håndværk, at overfalde de rejsende handelsmznd, bliver således til  et  agtværdigt anliggende.  Elisabeth, Gotz' kone, snrger over  denne tid: '[ ...l Når han  drog ud  for at vinde bernmmelige Sejre, var det mig aldrig trangt om Hjertet. Jeg glzdede mig til hans Tilbagekomst; nu frygter jeg  den [...l Han har slaaet  sig sammen med  Rebeller,  Misdzdere, Mordere,  han  er traadt  i  Spidsen for dem'. Heller  ikke Lerse, den tro tjener, kan berolige hende: 'Maa ikke  Fyrster  og Herrer  vide  ham Tak, at han  Frivilligt har taget Kommandoen over et ubændigt Folk for at hzmme dets Raseri og frelse Mennesker  og  Ejendomme?'  Da  Gotz  fornemmer  det kommende nederlag, er det fnrst  og fremmest skammen over at have  indladt  sig  med  bnnderne, som piner ham; han ville hellere ligge tusind mil borte i  det 'dybeste Taarnfzngsel i Tyrkiet': 'At  lade sit  liv på den Maade, Gntz! D0 således! Men lad det ske! Saa kan min  Dnd bevise,  at med  de Hunde har jeg  intet haft at skaffe.'

Det er ikke faren, som przger den tyske borgerlige bevidstheds bernringsangst og distance i  forhold til oprnrere, revolutionzre, i det hele taget radikal ulydighed; det er langt snarere skammen, en slags  kontakt-skyld,  som  skal  sones  gennem  selvafstraffelse, f0r rebellen anerkendt må  vende tilbage til samfundet. Mest konsekvent udtrykker Kleist dette med Michael Kohlhas' skzbne. På legal vis kan Kohlhas ikke finde nogen oprejsning for den uret, han har lidt,ved at de sorte heste, som han overlod til ridderne af Tronckenberg som pant, blev ndelagt. Alle klager er forgzves. Han griber til selvhjælp, vinder tilhzngere; da hans opstand mislykkes, bliver han  stillet for kurfyrsten,  der forretningsmzssigt -som om der ikke var sket noget i mellemtiden -erklzrer: 'I dag, Kohlhaas, er det  njeblik  kommet,  hvor  der  sker dig din  ret.  Se, jeg  giver  dig hermed alt, hvad du på voldelig vis mistede på Tronkenburg  og  som jeg,  din  landsherre,  var  forpligtet  til  at skaffe  dig tilbage:  heste, halsklud,  rigsgylden,  vasketnj, ja  selv kuromkostningerne til  din forkarl  Herse,  der faldt  ved  Muhlberg.  Er  du tilfreds  med  mig?'

Kohlhaas, der åbenbart overhovedet ikke lzgger mzrke til, at der mangler en post: zkvivalentet for den uret, han har lidt, (for de to års fzngsel for junker  Wenzel, der havde ndelagt hans sorte heste, kan det ikke vzre), viser sig at  vzre  overvzldet, og 'da han rejste sig og  lagde  hånden  på sin  hofte, forsikrede  han  glzdesstrålende zrkekansleren,  at  hans  hnjeste  nnske  her  på jorden  var  blevet opfyldt.'  Da  Kohlhas  dnr  under  skarpretterens  nkse,  erklzrer Kleist  lapidarisk:  'Her ender  historien  om  Kohlhaas';  men han tilfnjer nu det vigtigste i hele historien, som om det slet ikke hnrte til den: 'Under hele folkets klageråb lagdes hans lig i en kiste. Og da bzrerne lnftede den op, for at liget kunne blive begravet anstzndigt på kirkegården i forstaden, kaldte kurfyrsten den afdndes s ~ n n e r hen til sig og slog dem til riddere. Han gav zrkekansleren befaling til at lade dem opdrage i pageskolen.' (Dansk overszttelse: Michael Kohlhas, oversat  af  E.A. Rahbek, Selskabet Bogvennerne, 1960). Den  revolutionzres  d0d under folkets almindelige klage besegles med  den samfundsmzssige  anerkendelse  og  adling af hans efterkommere.

For borgerne,  som ganske vist  kæmpede for anerkendelse, men som  til  dels allerede var  avanceret,  fremtrådte folkets kollektive selvstzndige initiativ -og dette betnd dengang i alt vzsentligt: den borgerlige klasses -som noget slet og ret truende, ~delzggende. Et sidste eksempel på dette: i det  nok  mest bermnte tyske digt, som stillede egnede sentenser til rådighed for ethvert hus,for enhver elev og lzrer, i Schillers Lied  von der  Glocke, står den 'hellige orden', denne 'velsignede  himmelske datter',  over for digterens advarsel: 'hvis  folkeslagene  befrier  sig  selv,  så kan  velfzrden  ikke  trives'. Schiller  skildrer  den  organiske,  varsomme  s~nderbrydning  af formen, som kun mesteren kan begynde på med 'vis hånd, til rette tid' -og det kan kun forstås som en hentydning til den kompetente statsmand, der i det hujeste sztter en 'revolution fra oven'  i  værk, hvis han anser det for n~dvendigt. Dette konfronterer han med det o p r ~ r , den  rå  vold,  som  opstår,  når folket  griber  til  selvhjzlp. "Frihed og  lighed'  h0rer  man  lyde,  den  rolige  borger  griber  til våben, gaderne fyldes, hallerne, og morderbander drager omkring'.

Overmåde dybt virker fortrzngningen af revolutionens organiserende  kraft,  som er  rettet  mod  at fjerne l'ancien  régime's kaos; allerede  en  samtidig til  den  franske revolution  har  svært  ved  at begribe, at den 'rolige' borger, som er sikret i arbejde og ejendom af frihedsrettigheder,  og  som  ikke  lzngere  behever  at  frygte  for 'morderbandernes' vilkårlighed  under  feudale  og  absolutistiske magthavere,  er en  fordring og et  resultat  af denne folkeslagenes selvbefrielsesaktion,  netop af rev~lutionen.~ Denne fetichering  af ro og  orden  er  så meget  desto  mere  påfaldende,  som Schiller i Die Rauber, der st~ttede sig til  et forlæg fra den republikansk sindede digter Schubart, der, som Schiller vidste, sad i det wurttembergske statsfængsel  på  Hohenasperg,  endnu  meget  præcist  kendte  de virkelige  fjender  af  lov  og  orden:  dette  'In  tyrannos'  havde  en entydig adressat.

Hvori har denne revolutionsangst hos den borgerlige intelligens sin grund, denne opspaltning  af revolutionen i en politisk komponent,  der sættes lig  med sammensværgelse, o p r ~ r og forbrydelse -og en åndelig-kulturel komponent, hvori det historisk set  substantielle  opbevares  og  fmes  videre?  Depotenseringen  af revolutionen  til  en  i alt væsentligt  'åndelig revolution' findes også hos Kant  og  Hegel,  der  nok  mest resolut har  fastholdt  det n~dvendige og befriende moment i den franske revolution. Det som er det udvendige, altså det politiske værk, munder hos Hegel ud i 'forsvindingens furie',  terroren. 'Den almene friheds eneste værk og gerning er f~lgelig d ~ d e n , og netop en d0d,  der ikke har noget indre omfang  eller  nogen  indre  opfyldelse,  thi  det  der  negeres  er  det absolut  frie  selvs  uopfyldte  punkt;  det  er  altså  den  koldeste, platteste d0d, uden mere betydning end at hugge et kålhovede over eller tage en tår vand'.' Og Kant taler ganske vist om, at en epokal begivenhed  som  den  franske  revolution  ikke  kan  udslettes  fra menneskehedens erindring, selv om den er fyldt med nok så meget blod;  men  som  et  'historietegn'  er  den  karakteristisk  nok  et indicium for den menneskelige arts moralske anlæg for det gode, men  ikke  hos  dem, der som revolutionære  akt~rer, som politisk handlende subjekter lægger hovede til, men derimod udelukkende hos  dem,  der  forholder  sig betragtende  til  revolutionen  uden  at forbinde umiddelbare interesser  med  den.

Norbert  Elias har gjort det interessante forsag at begrunde det borgerlige intelligenslags prekære forhold til folket og revolutionen, altså til det,  som har at g ~ r e med liberal-demokratiske friheder og rettigheder, ud fra den vaklende midterstilling,  som det borgerlige intelligenslag indtager mellem den uudfoldede borgerlige klasse og 'hofselskabet', hvor de  vigtige  politiske  og  samfundsmæssige beslutninger træffes. 'Grupper  inden for et lille,  magtesl~st middelstands-intelligenslag  tilfalder der i Tyskland opgaver, som i Frankrig  og  England  langthen  blev  overtaget  af  hoffet,  af  det aristokratiske ~verste lag. Det er i f ~ r s t e   omgang  lærde, middelstands-'fyrstetjenere' af  den mest  forskellige slags, som i et bestemt åndeligt lag forsager at skabe modeller for det, der er tysk, og således i detmindste i denne åndelige sfære at producere en tysk enhed,  som  endnu  ikke  synes  realisabel  i  den  politiske  sfære. Kulturbegrebet har samme funktion'.' Dette er ikke noget tilfælde; det er ikke blot af filosofisk-immanente grunde, at 'identitet' er et centralbegreb i den tyske ideali~me.~ Det der viser sig i forbindelse med identitetsproblemer i intelligensens  produktionsmåde og i de litterære  såvel som de filosofiske frembringelser, reflekterer  selve den borgerlige klasses modsigelsesfyldte udviklingsproces i Tyskland.

## 'Revolution fra  oven'  og problemet  med  den  nationale identitet:

## Bureaukratiets rolle som identitetserstatning

'Det tyske spargsmål er sp~rgsmålet om hæmningen af det liberale demokrati  i Tyskland'.l0 Dahrendorf formulerer dette spargsmål ud  fra  den  borgerlige  statsforståelses  standpunkt.  Han  foreslår svar, der benævner enkelte hæmninger, som man også kunne have fjernet  på et eller andet punkt i den tyske historie.  Nogle af disse hæmninger er blevet beskrevet igen  og  igen:  den  preussiske militærorganisations  dominerende  indflydelse,  junkervæsenet i forbund med sværindustrien, feudale relikter, endelig den forhindrede nationale  forening. Alle disse hæmninger  har sikkert deres  andel  i  indskrænkningen  og  blokeringen  af  det  liberale demokratis udvikling i Tyskland. Men disse henvisninger er ikke tilstrækkelig forklaring på det  tyske  demokratis  permanente misere.

Spargsmålet må altså stilles anderledes. Det tyske spargsmål er spargsmålet  om  de  totalsamfundsmæssige betingelser,  der  har forhindret en borgerlig  revolution  og dermed  konstitueringen  af borgerskabet som politisk, autonom og selvbevidst klasse. Alt andet, selv  arbejderklassens  politiske  og  akonomiske  organisationsformer, der typisk for Tyskland er statsrelaterede, er falgefænomener i forhold til dette. Kapitlet om den 'oprindelige akkumulation',  hvori Marx undersager udgangsbetingelserne for et borgerligt-kapitalistisk  samfunds  udvikling,  er  endnu  ikke  skrevet  for  den  tyske historie."  Hvilken betydning har f.eks. domænebesiddelsens og de statslige manufakturen afgarende indflydelse for  den totale preussiske  og dermed  tyske  udvikling?  I det  fnlgende  blot  nogle problemskitser  til  dette.

I sammenligning med Frankrig og England er det et karakteristisk  kendetegn  for det tyske borgerskabs historie, at det mislykkedes for det at befri sig selv fra det feudale voldsherred~mme  og fra  den  absolutistiske  stat  i  en  selvbevidst,  revolutionær aktion og konsituere sig selv som en autonom politisk klasse; furst derigennem  kunne  det  have  skabt  sig  objektiv  mulighed  for  at betragte og forsvare liberale frihedsrettigheder som  sit eget anliggende. Denne mangel på konstituering har mange grunde. En af dem er, at det tyske borgerskab på intet tidspunkt havde kraft i sig til at 10se det almene problem med den territoriale enhed og  den nationalstatslige identitet, i  og  med at det satte sine egne nkonomiske og politiske  klasseinteresser  igennem.

I bondekrigen optrådte der for f ~ r s t e gang krav om en national 'enhed  fra neden',  hvis  virkeliggmelse,  som  det  viste  sig,  var  et existenssp0rgsmål for  revolutionen;  for  de  enkelte  fyrster  holdt b~nderne  hen med skinforlig,  indtil de i nabolandet  havde organiseret tropper, med hvis hjælp de så kunne slå bondehærene. Lige til  rådsrepublikken  i Munchen har den tyske partikularisme haft en skæbnesvanger virkning på de revolutionære og radikaldemokratiske bevægelser.

Men det at heller ikke byborgerskabet kunne skabe en enhed, der svarede til  menneskenes  rigsforhåbninger,  skyldtes til  dels, at de tyske  byer  efter  hansestædernes  storhedstid  var  forarmede  og afhængige af de partikulære territorialmagter. Selv på det tidspunkt, hvor Berlin var blevet rigshovedstad, fandtes der ikke et bycentrum  som  London  og Paris, der kunne være blevet  landets statslige og kulturelle midtpunkt. 'I Italien beherskede byen landet; bystater  af  stort omfang grænsede  op til  hinanden.  I Frankrig og England  ind- og underordnede  konged~mmet byerne  under  den tilblivende ntionalstat'.12  Men  i Tyskland  blev  de  engang  så blomstrende byer indsnævret gennem deres underkastelse under de bornerte, provinsielle territorialstater; sammen med deres righoldige kommunikations- og handelsrelationer mistede de deres politiske internationalisme.  Dette er i 0vrigt en af grundene til, at tilslutningen  til den tidlige koloniale  imperialisme blev 'forpasset'.

'Nu  begynder  disse  for  den  tyske  historie  så  skæbnesvangre århundreder, hvor  det lag af den tyske befolkning, som i middelalderen  også  udenrigspolitisk  havde  stået  sin p r ~ v e med glans, nemlig byernes overklasse af borgerlige k~bmænd, systematisk bliver  viznnet  fra politisk  aktivitet  og dermed  bliver misdannet,  politisk  ford~rvet. Forst  nu bliver  den tyske by  lille, behersket af bornerte interesser, og sammen med byen -og i byen -bliver byborgeren  lille. [...l  I stedet for den stolte, ranke holdning hos et borgerskab, som selv råder over sin historie, og som virker i vide områder, trådte den smålige, trangbrystede, devote holdning hos  de  senere  århundreders  undersåt.  Men  dermed  var  en  af nationens bedste kraftkilder, måske den bedste, i forste omgang sat over styr'.I3  Da borgerskabet  var hindret i en kommunikation, der gik  ud  over  de enkelte  byer, på grund af  toldgramser  og politisk provinsialisme, som desuden var karakteriseret af total usamtidighed  i  den  okonomiske  udvikling  i  regionerne,  så udviklede  det tidligt  en inderliggjort  statsorientering, der gjorde det umuligt for det  at  organisere egalitzre bevzegelser fra neden, således som det f.eks.  er kommet  til udtryk i Cromwells Leveller-armé.

Den  manglende evne til  at grundl~gge en national identitet er bestemt  af yderligere to momenter: allerede Pufendorf havde kaldt rigsforfatningen for en monstrositet.  Den frembragte en vaklende, labil ligev~gtstilstand mellem centralisme og foderalisme, hvor der fandtes et permanent irredenta, uindloste områder  ved allegramser og til alle tider, som lige til i  dag  har bundet en stor maengde politisk energi og  afledt fra  at  besk~ftige  sig  med  de  vigtige  interne problemer. Hertil kommer, at Tyskland horer til de lande, på hvis jord  fremmede  tropper  har  boltret  sig igennem  århundreder. Alt dette har bidraget til, at der ikke har kunnet dannes  en nationalbevidsthed, der udgårfra  neden, tilfredsstillet og materielt mizttet  nedefra.  Tesen  om  den  'forsinkede nation' er  kun  delvis rigtig;  i grunden har der aldrig existeret  en  tysk  nation.

Hvad  borgerskabet som  national  klasse  ikke  kunne  klare, påhvilede  den  peussiske  stat,  der  praktisk  taget  uden  alternativ udvidede sig til den tyske totalstat. Den tog -Der Grosse Kurfurst og Friederich  II havde  endnu  vmet 'hårde partikularister' (Otto Hintze) -rigstanken op, der ikke var blevet besat af borgerskabet, og inkorporerede den i en helt igennem partikul~r statsinteresse.  På den 'preussiske vej til  kapitalismen' (Engels) er de feudale magter ikke  blevet  odelagt,  men  indlemmet  i  statsopbygningen.  Staten producerede, under okonomiske kravs pres, den nationalstatslige enhed med 'blod og jern' og indledte allerede efter det katastrofale nederlag ved Jena og Auerstedt en 'revolution fra oven', der straks viste  sig  at  være  en  subtil  udmeintning  af  en  modrevolution; Hardenberg havde klart erkendt dette, da han sagde til sin konge:

'Vi skal gnre det samme  fra oven, Deres Majestzt, som franskmzndene har gjort fra neden'.  Denne 'revolution fra oven' bandt den borgerlige intelligens' kritiske grupper til staten på to måder:  på  den  ene  side  med  praktiske  reformopgaver,  der  på forhånd tog brodden af enhver mulig borgerlig  revolution, på  den anden side på en mere formidlet måde, nemlig gennem den litterzre og  filosofiske  intelligens'  avancementsorientering  henimod  hofselskabet,  som  dengang  udgjorde praktisk talt deres eneste publikum. Ind mellem borgerskabet, der strzbte efter nobilitering (en  slags  andenklasses ret til at  komme  ved  hoffet),  og  den absolutistiske  stat sknd der sig et  meget  ydedygtigt  bureaukrati, som  blev  sat  i  gang  af  så  betydelige  personer  som  Stein  og Hardenberg,  Scharnhorst,  Boyen  og  Humboldt.  Det  er  dette bureaukrati  i alle dets forgreninger,  som siden  da har vzret den mest stabile identitetserstatning, og  som har overlevet alle katastrofer.

En bemzrkning fra admiral von Hintze vidner  om, hvor  stor selvbevidstheden  hos  det preussiske  bureaukrati,  som  dirigerede militzrog administrationsapparatet, og  som  samtidig  med kontinuiteten sikrede en vis grad af kollektiv identitet og stabilitet, var i forhold til alle revolutionzre  ansatser. Admiral von Hintze var i  t z t   kontakt  med  generalkommandoen,  og stillet  over for  det wilhelminske riges truende sammenbrud foreslog han en parlamentarisering af  rigsregeringen  med den begrundelse, at det ville  vzre den  'sidste revolution fra oven', det eneste middel til at 'forebygge revolutionen  fra neden'.

## Socialdemokratiets  og liberalismens statsrelatering

Også  den  tyske  arbejderklasse  og  dens  politiske  organisation, socialdemokratiet, var  i  sit  indre przget af denne 'revolution fra oven',  som blev  fortsat  med  Bismarcks sociallovgivning,  og som endnu  i  dag  ikke  er afsluttet. Eftersom  klassernes politiske konstitution  afhznger af  totalsamfundets struktur, så bestemmer den  herskende  klasses  konstitutionsproces samtidig på  afgnrende måde den beherskede klasses konstitutionsproces.  Fnlgen af, at det ikke  lykkedes  den  borgerlige  klasse  at  emancipere  sig  fra  den absolutistiske  statssammenhzng  og  blive  en  autonom  politisk faktor gennem egaliseringens revolutionzre kraft, var, at også det socialdemokratiske parti  og  fagforeningerne  fra starten  af  fnrte deres  kamp statsrelateret -partiet  under  parolerne:  folkestat, fremtidsstat,  fagforeningerne  inden  for  'nutidsstatens' interessesammenhzn~.  For  enhver  konfrontation  med  den  umiddelbare " klassefjende var altid også en direkte konfrontation med staten. På grund af statens magtmidler måtte den ovenikobet fremtrzde som den  mzgtigste modstander, som man altså appellerede til om ved lov at  opfylde  den 'tilvzrelsesomsorg',  som  den selv  havde proklameret, i de underprivilegeredes  interesse.

-Marx  og  Engels forte  en  forgzves  kamp  mod det tyske socialdemokratis  statsorientering,  som  de fejlagtigt  tilskrev  ydre indflydelse, nemlig lassalleanismen. Max Weber, der var i besiddelse af stor sensibilitet  netop over for de samfundsmæssige tendenser, hvori der antydedes en modrevolutionzr stabilitet, talte i 1907 på generalforsamlingen i foreningen for socialpolitik rammende  om, at  det  'i Izngden  ikke er socialdemokratiet,  der erobrer  byerne  eller  staten,  men at  det  derimod  omvendt  er staten,der erobrer partiet. Og  jeg kan ikke se', tilfojede Max Weber til  beroligelse  af  sine tilhorere,  'hvorledes det borgerlige samfund som  sådant skal  se  en  fare  heri'.  Og  Hermann  Heller, en  af  de betydeligste  nyere  statsteoretikere,  siger,  helt  i overensstemmelse med  II. Internationales ideer:  'Socialisme er ikke o~hzveise. men derimod  forzdling  af  staten.  Arbejderen  kommer  socialisnien nzrmere, jo  nzrmere han kommer staten'.14

Hvor  bliver  liberalismen  af  i  dette  spektrum,  den  historiske grobund  for udviklingen  af  citoyen'ens  selvbevidste statskritiske indstilling?  Da det liberale  borgerskab i  1848 gjorde forsog på at befri sig selv politisk, stod arbejderklassen allerede for doren (dette viste et blik på  Frankrig). Idet den borgerlige klasse blev okonomisk stzrk, mistede den interessen  i at erobre den politiske magt. To modstandere, arbejderklassen og den absolutistiske, selv den konstitutionelle stat, ville have vzret for meget for den. Siden Paulskirkebevzgelsen  havde lidt skibbrud, var den statsrelaterede forsoning mellem citoyen og bourgeois endegyldigt blevet fuldbyrdet; stats-borgeren var  resultatet.  Den  stzrke  stat,  der lovede at  stabilisere  den borgerlige klasses brudte politiske selvbevidsthed.  havde fra nu af mistet enhver skrzk for de liberale.

Modrevolution  som overgeng~ldelse for  ulydig holdning Manglende identitet og brudt selvbevidsthed betyder politisk set en tilbojelighed  til  en  terroristisk  identitetstvang,  der projicerer  ens egne voldstendenser over på modstanderen. Disse projektioner er i folge deres vzsen totalitzre og g0r ikke lzngere store forskelle på revolutionzre og radikale  demokrater. Således er det ikke videre forbavsende,  at  den  tyske  borgers  revolutionsforstillinger  (som under stationzre betingelser  trznger langt ind i arbejderklassen) i langt hojere  grad  er  associeret  med  sammensvzrgelser,  med individuelle banditter og med opror, der er iscenesat af bandeforere, end de er associeret med de objektive processer, som er kendetegnende for alle historisk  kendte rev~lutioner'~, og over for  hvilke  heller  ikke  et  forbilledligt  udrustet  politi,  hemmeligt politi og repressive love længere kan udrette noget -kort sagt, med netop  den  situation, som  Lenin  angiver  som  tidspunkt  for  en totalnational krise: at de 'underste lag' ikke mere vil have den gamle orden, og at de 'overste lag' ikke Izngere kan leve og regere på den gamle måde. Ifolge alle historiske erfaringer er intet mere farligt end at overlade det til en tysk politiminister at definere, hvad der er en forrevolutionzr  eller  ovenikobet  en  revolutionzr  situation.  En generalstrejke ville i hvert fald hore til en forrevolutionzr situadons kendetegn.16

I Tyskland mener man, at en revolution bliver 'lavet', at den forst og fremmest er en teknisk proces, således som man bygger en bro eller grundlzgger en forening eller organiserer et modrevolutionzrt kup. Eftersom interesserne hos befolkningsflertallet  altid må vzre med i spillet ved en revolution, hvis den skal lykkes, så foregår den imidlertid principielt  ud fra andre 'lovmzssigheder' end dem, som

man kan ty til for at bekzmpe den eller ovenikobet  knuse den.

På grund af disse fordrejninger og projektioner har restaurationernes vold i Tyskland  altid  et element  af overgengreldelse, bogstavelig talt af hzvn for ulydig holdning, og der eksisterer aldrig et  adzkvat forhold  mellem de midler, der szttes ind og den reelle trussel mod klasseherredommet. Dette blodspor  går gennem hele den tyske historie: hzvnen over bondehzrene, der allerede var slået, forfolgelsesjagten  på de tyske jakobinere, der sympatiserede med den  franske  revolution,  og  på ingen  måde  med  den jakobinske terror, Karlsbad-be~lutningerne'~, som indledte de såkaldte demagogforfolgelser  og  forte til  terroraktioner  fra  politiets  side mod  lzrere  og  studenter  på  Izrean~talterne'~, socialistlovene, fascismen,  der  bortset  fra  rigsdagsbranden  egentlig  ikke  mere behovede  særlige  anledninger.  Det der forbinder disse eksempler med hinanden er den kendsgerning, at den modrevolutionrere vold i Tyskland  bliver sat  præventivt, forebyggende  ind,  således  at anledningerne  er  vilkårligt  udskiftelige.  Den  nuværende  repressionsfase i Forbundsrepublikken  Tyskland har utvetydigt træk af en sådan forebyggende kontrarevolution; de love, der er rettet mod venstrefl~jen,  har  til  formål forebyggende  at forhindre det, der i Italien  og  Frankrig  antydes  af  socialistiske  og  kommunistiske samfundsforandringer, som store dele af befolkningen retter deres forhåbninger mod,  og  som en  dag også  kunne forplante  sig  til Vesttyskland.  Og det er netop dette sp~gelsesagtige ved  de tyske restaurationer, som Marx har for Bje, når han siger: 'Ja,  den tyske historie  roser sig af en bevægelse,  som intet folk på den historiske himmel  hverken  har gjort f ~ r den eller vil  g ~ r e den efter. Vi  har nemlig delt de moderne folkeslags restaurationer uden at dele deres revolutioner. Vi blev restaureret,  for det f ~ r s t e fordi andre folkeslag vovede en revolution, og for det andet fordi andre folkeslag led en kontrarevolution, den ene gang fordi vores herrer var bange, og den anden gang fordi vores  herrer ikke var bange'.

## Den  tyske histories  tyngdekraft

Forbundsrepublikken  Tyskland forstår ikke bare sig selv som det tyske riges successor; den har i mange henseender også tiltrådt den tyske histories  arv,  kun  lidt  bearbejdet,  hyppigt  fortrængt  og fordrejet. Det er  derfor ikke tilfældigt, at det var en franskmand, der måtte erindre om kendte ting.  I  Paulskirken, som var  det f ~ r s t e tyske  parlaments  samlingssted, holdt  Alfred Grosser, en nærmest konservativ fransk  demokrat,  den 12.  oktober 1975  en  tale  i anledning af  tildelingen  af  den tyske boghandels fredspris. I talen henviste han  til to  farlige tendenser i  Forbundsrepublikken: glorificeringen  af stat og orden og det selvbedrag, at fascismen og udhulingen  af  de grundlæggende  demokratiske rettigheder  skulle være et produkt af ekstremister. Han sagde: 'Måske  erjeg for meget franskmand, eller måske tænker jeg  for meget  på  1933, men  det forekommer mig dog, at der i Forbundsrepublikken i stadig h ~ j e r e grad er tale om, at staten forsvarer den grundlæggende orden, og i stadig mindre grad om at forsvare den grundlæggende frihed over for staten'. Et  halvt  år senere har Grosser yderligere  skærpet sin bebrejdelse  af,  at  den  s t ~ r s t e fare  for  demokratiet  udgår  fra samfundets centrum, og ikke fra de radikale randgrupper.

Den, der i Tyskland taler om truslen mod demokratiet, må rent faktisk i f ~ r s t e række tale om staten, hvis han ikke vil blæse på alle historiske  erfaringer. To justitsministre  i forbundsstatsregeringer, Ulrich  Klug og Dieter  Posser,  af  hvilke den ene er en libera1,der bestrzber  sig på at  bevare  resterende liberale positioner,  og den anden er en socialdemokrat, der er blevet  kendt  som forsvarer i KPD-processer, men for lzngst er af en anden overbevisning -disse to  justitsministre viste sig at vzre forskrzkkede over form, indhold og  resultat  af  en  efterprnvning  af  500.000  personer,  som  bl.a. stnttede sig på rundspnrger blandt naboer og arbejdskolleger, og hvor det kom frem, at kun ca. 300 ud fra de anvendte kriterier ikke kunne optages i den  offentlige tjeneste.  'Det har vi  ikke nnsket!' erklzrende de begge og indledte dermed en serie skyldbekendelser fra fnrende liberale  og socialdemokratiske politikere, som havde vzret  med  til  at initiere og praktisere cirkulzrerne  om radikale i offentlig  tjeneste.  Er  de.  som  har  anbefalet ministerprzsidentbeslutningerne,  og som  nu  har korrigeret  og 'afsvzkket' dem, ikke herrer over deres handlingers  konsekvenser  og  hensigt?  Jeg formoder det ikke.

Det er den manglende, ja fortrzngte bevidsthed om ens eget lands historie, som  forhindrer mange  i  at  erkende,  at  en  panisk revolutionsfrygt  przger  den politiske  selvforståelse hos det tyske borgerskab og  dets allierede lag, og  at denne revolutionsfrygt endnu i dag bestemmer statsapparatet og partiernes holdning. Der findes ganske vist ikke nogen antropologisk begrundet nationalkarakter, men der findes en forbavsende konstans i historien, ja  oveniknbet historiske gentagelser,  når et  land ikke gennem omvzltninger har åbenbaret nye dimensioner i sin menneskelige og samfundsmzssige rigdom.

For en  oplyst franskmand  eller  italiener  må det falde svzrt at indse, at en lokomotivfnrer, der tilhnrer DKP, truer Forbundsrepublikkens stat, når  der jo  i Italien  og Frankrig  er  hele  byer  og regioner, der er under de kommunistiske og socialistiske partiers administration -hvilket, under  sammenlignelige  betingelser,  i Tyskland sandsynligvis for lzngst ville have fremmanet faren for et statskup.

I den hektiske frygt for radikale spiller det sikkert, som Schelsky har antydet, en rolle, at det, som på protestbevzgelsernes tid faldt fuldstzndigt  fra  hinanden,  nemlig  den  politiske  radikalitet  på lzreanstalterne  og  skolerne  og holdningen  hos arbejderne,  der i midten af tresserne reagerede afvzrgende, kunne smelte sammen til nye  kampformer  under  de  zndrede  forhold  med  kapitalismens voksende  tilbnjelighed  til krise og frem for alt med den kroniske arbejdslcished, man kan forvente. Den kollektive forfcilgelsesangst forfcilgelsesangst, der har tilbcijelighed til totalitære transformationer af det demokrati,  sidder  dybt i  det  tyske hos  dem, der ængstes for deres ejendom  og deres privilegier,  en statsautoritære,  ja borgerligt-repr~sentative samfund  og  przger  dets socialkarakterer.  Faren  for, at menneskene  bliver  ofre for deres egen kaosangst, er desto stcirre, jo  færre objektive chancer der er for, at de har en 'oplevet forventning til fremtiden; [...l det mest afgcirende kendetegn ved de menneskelige fortrin', som Kant siger. Idet  staten  straffer  nonkonformistiske  måder at forholde  sig på, giver den præmier  til  medlciberne.

Men det ville være forkert, hvis man på grund af den nuværende repressionsfase,  der  er  forbundet  med  cirkulærer  om  radikale  i offentlig tjeneste  og Berufsverbot,  kom til  at tabe den periode  af syne, som var meget mere truende for venstreflcijen. Den vold, der efter  KPD-forbuddet i  1956 blev  udcivet over for hundredevis  af kommunister  og  funktionærer  i  FDJ, der  blev  spærret  inde  på grund  af  fare  for  staten  eller  forberedelse  af  et  hcijforræderisk foretagende, var mere end blot et Berufsverbot for de pågældende. Juridisk  set  tvivlsomme  formler  såsom  den  om  'kontaktskyld', domme for forseelser, der  tidsmæssigt  lå forud for dommen om forbuddet, overvågning af  enkeltpersoner og organisationer, som var  kommet under mistanke  for at have samarbejdet  med kommunister eller  bare at have været i kontakt med dem, al dette tegner et forfcilgelsesklima,  der fuldstzndig kan sammenlignes med McCarthy-æraen. Også straffelovens voldsparagraffer blev allerede dengang diskuteret, ikke med henblik på forfatternes og videnskabsmændenes produktion,  men  derimod for at indordne agitation for strejker eller ovenikcibet selve strejken under definitionen  af voldshandlinger,  som  nedfældet  i  straffelovens paragraf 80.19  Alt dette skete, dengang som i dag, naturligvis under iagttagelse af retsstatslighedens bud. Og  har man allerede glemt den rolle, som forfatningsbeskyttelsen spillede i alle kampagner, der var rettet  mod  remilitarisering,  mod  atombevæbning af  forbundshzren,  mod  undtagelseslovene?  Adolf  Arndt,  den  betydelige  (og agtværdige) socialdemokratiske  jurist, har -sikkert ikke tilfældigt -på den tid, hvor KPD blev forbudt ved lov, henvist til denne subtile metode til at udhule demokratiet: 'Ingen  underminering af retten er så lumsk og truende som den, der optræder i rettens stjålne klæder og benytter  legalistiske  midler'.

Hvis der findes et kontrarevolutionært træk i et lands historie, så

er det ikke nodvendigt med nogle helt usædvanlige anledninger for at sætte hele apparatet af statslige lovmæssige sikkerhedsforanstaltLande,  hvor  kontrarevolutioner  har  lange

ninger  i  bevægelse. traditioner, råder over sensible og tidlige  advarselssystemer.

Protestbevægelsen af studenter og unge, der bevidst stillede sig på tværs af den tyske historie, var i langt hojere grad ude på  at kræve de borgerlige, politiske frihedsrettigheder indlost, end den var ude på revolution.  I forbindelse med  'normaliseringen'  af den nuværende situation  i  forhold  til  den  tyske  historie  må  resterne  af  denne bevægelse  og enkelte  gruppers  aktioner  imidlertid  nu  tjene  som legitimering for at indlede en ny  modrevolution  i Tyskland. Den foregår ikke altid på en opsigtsvækkende måde. Hvis for eksempel forfatningsbeskyttelsen hidtil i reglen har stillet sig selv den opgave at bevise, at den sigtede persons handlinger var forfatningsstridige, så må den, der nu er kommet under mistanke, hyppigt fore bevis for sin positive forfatningstroskab. Det  kan personen kun gore ved en 'globalbekendelse'. I princippet eksisterer der en universel, grundlæggende mistillid  til  hele folkets forfatningstroskab.

Grundloven, med dens institutionelt set konsekvent repræsentative  struktur  og  dens  partimediatisering  af  folkesuveræniteten, giver så godt som ingen plads til folkets plebiscitære aktivitet; men netop derved, at den vil sætte dette institutionelle bolværk mod en fascistisk-autoritær  udvikling, befinder den sig i  en kontinuitet med den preussisk-autoritære retsstats-tradition, som var en af årsagerne til fascismen, og som sigtede på at indskrænke 'pobelens' demokratiske fordringer.

Denne grundlæggende mistillid kan tydeligg~res ud fra problemet med politiske strejker og initiativerne til folksafstemninger. Skont det bliver stadig vanskeligere at adskille de politiske og de okonomiske elementer  i en massestrejke fra hinanden -hvilket også  viser  sig  ved,  at  arbejdsgivere  og  konservative  partier  nu betragter enhver strejke, som frisætter masseaktivitet,  og  som ikke i hver eneste fase bliver kontrolleret af fagforeningscentralerne, som en  politisk  trussel  mod  den  nuværende  magtstruktur -så horer Forbundsrepublikken til de lande, der med bestemthed holder fast ved  denne traditionelle  adskillelse  mellem  okonomi  og politik.20 Der findes imidlertid ingen eksempler på, at en strejke, der forstås som politisk, skulle have fort til en nedbrydning og  en sdelreggelse af den demokratiske forfatning.

Denne grundkggende  mistillid  til  folkets  'pålidelighed' (hvor man  ganske  vist  næsten  kun  ser  farer fra  venstre)  bliver  endnu tydeligere i sammenhzng med diskussionen om udfnrelsen af den hamburgske  lov  af  den  9.5.1958  angående  folkeafstemning om atomvåben. Sknnt det fra begyndelsen  stod klart, at folkeafstemningen kun skulle give det hamburgske senat et opinionsbillede, så udvirkede forbundsregeringen en afgnrelse fra forbundsdomstolen, hvor gennemf~relsen af  denne folkeafstemning blev udsat ved  en midlertidig forordning. 'Forbundsdomstolen har ganske vist ikke -hvilket  forbundsregeringen  oprindelig  ville  opnå -endegyldigt forkztret enhver form for folkets plebiscitzre deltagelse i stillingtagen  til  politiske  grundsp~rgsmål som forfatningsstridig. Men  den  har  forbudt  forbundsstaterne  (Hamburg,  Bremen  og Hessen) at gennemfnre folkeafstemninger om sådanne -altså om alle virkeligt  afgorende -politiske  spnrgsmål, der ligger inden for forbundsregeringens  kompetence.  Dette forbud har  den  gennem dommen mod Hessen  også udstrakt til at gzlde kornm~nerne'.~' Således  bliver der gennem  fetichering  af det  reprzsentative demokrati skabt et middel, der retsligt set vanskeligt kan anfzgtes, til at bekzmpe alle befolkningens udenomsparlamentariske aktiviteter, og  virkeliggnrelsen  af  de  demokratiske  rettigheder forbeholdes udelukkende statsmagten og forfatningsinstitutionerne -hvor det ikke er til at se, hvorledes en politisk artikulation af demokratiske  massebehov i  lzngden  skal vzre  mulig  under sådanne restriktive  betingelser."

Under disse betingelser  er  det således fuldstzndig konsekvent, når  begrebet forfatningsstridig handling forkortes  til  begrebet forfatningsfjendtligt sindelag, der så vidt jeg ved hverken forekommer  i  grundloven  eller  i  forbundsdomstolens  retspleje. Forbundsrepublikken Tyskland lever af myten  om 'midten'; men fra denne 'midte' truer den egentlige fare for demokratiet.

## 'Model  Tyskland':  internationalisering af de  interne

## udgransninger

Der kan ikke vzre tale om, at venstreflnjskrzfterne er svagere i dag end  for ti  år siden; de er  snarere vokset  betydeligt,  selv  om de i Forbundsrepublikken  er  splittede  og indfanget  i  en  uproduktiv konkurrence med hinanden. Hvis staten, der var i fuld besiddelse af sin  integrerende magt, i 1968 kunne foreslå den anti-institutionelt sindede  udenomsparlamentariske  opposition  at vende tilbage  til institutionerne, så er denne strategi slut i dag. Staten ser sig tvunget til  enkeltvis at drive de personer ud igen, der var blevet optaget i dens institutioner og i ordensorganisationerne, den ser sig tvunget til at udgrænse disse personer samfundsm~ssigt for at  slippe af med deres politiske  sporgsmål. Denne udgr~nsning, der i den statslige behandling  af  de  'indre  fjender'  til  dels er blevet  praktiseret med held, udover åbenbart en sådan tiltrækning på Forbundsrepublikkens forende politikere, at de endda gerne ville overfore den på hele Europa som  kernebestanddelen i en 'sund'  statsmodel. Ikke blot enkeltpersoner og små grupper, men hele organisationer og partier skal udgrænses af samfundet, så snart de viser sig at vEre i stand til at interessere flertallet af befolkningen for et socialistisk alternativ til  kapitalismen.

Portugal har åbnet den dor på vid gab, hvorigennem  ånden fra den  tredie  verdens socialrevolutionære befrielsesbevægelser er trEngt ind i Europas centrum og forplanter sig for vore ojne, som om der  ikke fandtes nogen magt, der kunne sætte en stopper for den.  Og  selv  om  det  så  også  skulle  vzre  Portugals  historiske tragedie, at det som et enkelt land ikke kunne holde stand over for Europas forenede ordenspartier, og at det ledes tilbage i de baner, der  også her sikrer kapitalismen  en parlamentarisk  skånefrist, så skulle man huske på, at også Salazar og Franco troede, at de havde opbygget  deres  orden  mod  socialisme  og  kommunisme  for  al evighed. Men  de  har  kun  formået at skrue historien  nogle årtier tilbage. Således som der i dag findes  en  menneskerettighedskommission  under de Forenede Nationer, således vil der en dag findes en internationalt strafbar handling, som hedder at begå historieforbrydelser; de består i, at  milit~rkliker eller klasser hindrer et folk i at udtamme sit lands objektivt mulige rigdom og fordele den retfærdigt.

Som  i 1848,  da  Marx  og  Engels  skrev  det Kommunistiske Manifest, går  der  igen i  dag  et  spogelse  omkring  i Europa: kommunismens og socialismens spogelse. Alle det gamle Europas magter har slået sig sammen i en alliance mod dette spagelse, paven, den fra skindoden opvågnede Anden Internationale og de kristelige partier, europæiske liberale og den tyske forfatningsbeskyttelse. Og som om tyske politikere folte sig særlig kompetente til restauration, så maser de sig hele tiden på for at komme i forgrunden, når det drejer sig om at sammenfoje den gamle ordens partier. Der foregår for  tiden  en  polarisering  af  de  politiske  kræfter  i  Europa,  en polarisering, som ikke har existeret her siden tyverne og  trediverne, og som i tresserne kun fandtes i de socialrevolutionære befrielsesbevægelsers kamp i den tredie verden.

Forbundsrepublikken indtager en særstilling i denne proces med at undertrykke socialistiske altenativer til kapitalismen; Forbundsrepublikken  er nu  som for det okonomisk set mest  stabile og det politisk  set  roligste  land,  som  ordensforhåbningerne  blandt  de reaktionære kræfter i udlandet derfor retter sig mod. I kampen mod repressionen og for en socialistisk omformning af samfundet står den vesttyske venstrefloj ikke alene; men det ville være forkert at stole på den internationale  krisesammenhæng og overtage kampog organisationsformer,  der er gennemprovede i andre lande, men som  ikke  udtrykker  ens  egne  erfaringer.  Det  drejer  sig  om  at bestemme  de  konkrete  kamp-  og  organisationsformer,  der  er adækvate i forhold til det vesttyske samfunds  specifikke betingelser og konflikternes historiske  niveau  i dette land.

## Revolutionaor i sin profession contra professionel revolutionaor

Den lange march  gennem institutionerne har sikkert ikke fundet sted  på  den  måde  og  i  det  omfang,  som  protestbevægelsens kulturrevolutionære  impetus lagde op til; men dens virkninger er mærkbare i alle institutioner og  organisationer. Den autoritære stat begynder at forstå, hvor de omme punkter ligger: nemlig der, hvor enkeltpersoner  og små grupper med socialistiske forestillinger og programmer  står i  nogle  reelle  produktionssammenhænge.  Den socialistiske lærer er potentielt mere foruroligende for kapitalismen end den professionelle revolutionære, som er i stand til at sætte ind fra  alle  sider,  men  som  intetsteds  er  bosiddende,  og  som  har specialiseret  sig  i at uddele  politiske  meninger  og i organisation. Derfor har staten åbenbart ringe interesse i at forbyde kadreorganisationerne;  det  ville  ikke  bevirke  ret  meget,  måske ovenikpibet forringe kontrolmulighederne. Den præventive kontrarevolutions strategi går langt snarere ud på at sdelregge den erhvervslige  produktionssammenhreng, den  interessebasis,  som på stedet muliggor politisk organisering. En socialistisk politik, som er sig sine konkrete betingelser bevidst, og som forst således kan sætte konstellationer  af  materielle  kræfter  i  bevægelse,  må bryde  den tyske histories tvangssammenhæng op.

Ud fra den historiske og totaleurop~iske vurdering af Forbundsrepublikkens særstilling rejser der sig  to  problemer, der  er lige så vigtige for sporgsmålet om politisk  organisering som for en socialistisk politiks mål: den konsekvente interesserepræsentations funktion, og den rolle det spiller at forsvare demokratiske friheder og rettigheder.  Den  kendsgerning,  at arbejderorganisationerne i Tyskland (særligt i krisesituationer) er tilbojelige til at orientere sig efter den  af  staten  definerede  almeninteresse, g0r det  umuligt at forstå  en  konsekvent interesserepræsentation  rent  syndikalistisk. Det politiske forbehold over for de Ionafhængiges blotte interesseorganisering er uden tvivl rigtigt for lande, hvor der, som i USA  og England,  er  en  lang tradition  for militante  strejker  for umiddelbare 10ninteresser, som imidlertid kan være helt upolitiske. Men  under  de  herværende betingelser er  gennemforelsen  af interesser et væsentligt  moment i arbejdernes selvorganisering over for  staten,  og  folgelig  er  form  og  indhold for det meste politisk. Trykkerstrejken i sommeren 1976 gennembrod f.eks. den statsformidlede  interesserepræsentations  tvangssammenhæng  og frisatte samtidig punktuelt elementer af selvorganisering. Springerblokaderne i 1968 var sikkert mere opsigtsvækkende end det, som nogle trykkere og sættere gjorde, da  de på  et forlag i Hannover og et i  Frankfurt  spontant  nægtede  at trykke  aviskommentarer, hvori strejken blev betegnet som et angreb på ytrings- og informationsfriheden.  Den  borgerlige  offentligheds  ojeblikkelige  reaktioner  på denne legitime selvhjælps-handling, de overalt opdukkende krav til fagforeningerne om at disciplinere deres medlemmer bedre; dette viser  netop  i  en  tid,  hvor  statsræsonen  substantialiseres  til  den eneste  garant  for  ret og frihed,  i  hvor  hoj  grad  den  politiske organisering af de Ionafhængiges interesser på  alle samfundsmæssige områder opfattes som en offensiv  trussel mod magtbastioner, der hidtil  er  forblevet  uantastede.  Denne  organisering  er  folgelig, specielt  under  betingelserne i  dette  land,  en  bestanddel af  en socialistisk  politik.  Den,  der  bagatelliserer  eller  ringeagter  den, mister en væsentlig materiel drivkraft for bevægelsen.

## Moral  og historisk vished

'Konsekvente  socialister har  intet  at  frygte':  denne let  varierede sætning,  der  stammer  fra  en  stor  revolutionær,  lyder  som  tom optimisme,  der blæser på  den trussel mod  eksistensen,  den offerberedvillighed og de lidelser, som nodvendigvis er forbundet med  kampen  for  et  socialistisk  samfund.  Intet  ville  være  mere tåbeligt  end  at stille  sig  på de  historiske  lovmæssigheders  hårde, men hnjst angribelige standpunkt og med indædt missionsbevidsthed stå  n0d og  undertrykkelse  igennem, således  som den parole, der opstod efter arbejderbevægelsens nederlag i Tyskland, lader forstå:

'Efter Hitler kommer vi' -kommunisterne, socialisterne.

Angst for truslen mod eksistensen, for undertrykkelse og vold er hverdagsfznomer under kapitalismen; men ingen bliver socialist af angst. Man bliver socialist, fordi man er overbevist om, at man kan overvinde  angst  og undertrykkelse for sig selv  og andre gennem kollektiv kamp for en socialistisk livsform.  Men man bliver  ikke socialist, bare fordi man bedre end andre gennemskuer kapitalismens repressionsmekanismer, dens @konorniske  og politiske  kriser,  dens  modsigelser. Disse  erkendelser  formidler ganske vist et stykke videnskabelig vished om, at moralsk protest, individuel  lede  og  harme  over de menneskeligt set udelzggende konsekvenser  af kapitalismen ikke udspringer af en enkeltpersons indbildning, men derimod er  samfundsmæssigt og  historisk begrundet.  Hvis alle socialister ville pruve at forstå, hvorfor de er blevet  socialister,  hvad  der  har  motiveret  dem  til  ud  over  deres erhverv  yderligere  at  påtage  sig  arbejde  og  ofre,  så ville  ingen længere komme på den tanke at  placere interesser og konkret utopi, videnskab  og  moralsk beslutning,  fremtidshåb  og  umiddelbar afværge af  den  uret, man har lidt, på forskellige  niveauer, der er adskilt fra hinanden, og skiftevis spille det ene ud mod det andet. 'Overgangen fra det gamle til det ny samfund betyder [...l ikke blot en ukonomisk og intitutionel, men samtidig en moralsk f ~ r a n d r i n g ' . ~ ~ Engagement,  mod  og  beslutsomhed  beh~ver den overbevisning, at socialismen udgur den virkeligt menneskevzrdige livsform,  at  den  er  det  alternativ  til  kapitalismen,  der  til  fulde frisætter alle menneskenes evner,  selvbestemmelsesbehov og forhåbninger. Alene dette adskiller socialister fra dem, der ligesom de  dagligt  får  deres  livschancer  indsnzvret,  bliver  deformeret psykisk og drevet ud i håbl~sheden, men det adskiller dem også fra dem, der ganske vist  bruger  deres videnskabelige produktivkraft individuelt eller kollektivt til kritik af dette  samfund,  men ikke tager skridtet til en politisk organisering af deres produktion og  deres liv.

Oversat af Hanne Mnller efter Die  Misere  der  burgerlichen  Demokratie  in  Deutschland, in Oskar Negt Keine Demokratie ohne Sorialismus. &amp;er den Zusammenhang  von  Politik, Geschichte  und  Moral. QSuhrkamp Verlag,  Frankfurt am Main  1976.

## Noter

1. I  den  politiske  sprogbrug  i  Tyskland  har  restauration  på  ingen  måde  den negative  valens,  der  er  forbundet  med  dette  ord  i  lande  med  revolutionære traditioner. 'Restauration er genoprettelsen  af en stat, som er blevet  rystet  i sin grundvold  af  borgerlig  trætte,  af  fjendtlig  besættelse  eller  andre  årsager ...' ( Vollstandiges politisches  Taschenworterbuch, Leipzig  1849).
2. Taget fra Epitoma responsionis ad Martinum Luther. Uddrag (ferste gang 1520).
3. Luthers skrivelse til Johann Rubel af den 30. maj 1525.  Jvf. mht. Luthersstilling til bondekrigen  den  stadigvæk  vigtigste analyse  af  bondekrigen:  Wilhelm Zimmermann, Der grosse deutsche Bauernkrieg (ferste oplag  1841), nu: Verlag europaisches Buch  1975; også Engels, Der deutsche Bauernkrieg stetter sig til det materiale, der er indeholdt  heri.
4. Luther anslår den tyske åndshistories grundtema, som har været ude for talrige variationer.  Hvor  sammenflettet referencerammen  revolution -kontrarevolution  er  heri,  kan  man  slet  ikke  bedemme  til  fulde  ud  fra  Luthers  ændrede politiske  positioner over for benderne. Angsten for det kaos, som synes at true fra folkets side, trænger  helt  ind  i teoridannelsens  strukturer. Dette  kan  man belyse  ud  fra Luthers beremte fortolkning af Paulusbrevet til  romerne (3.28). hvori  det  hedder:  'Således  mener vi  nu, at mennesket  bliver  retfærdigt  uden lovens  værk,  alene  gennem  troen'. Det  drejer  sig  om  et  eneste  ord,  hvori historiske  forhold og modsigelser her fortættes: det drejer sig om ordet 'alene', udelukkende. Rettet til de modstandere, der tænker på latinsk kirkesprog, fejer Luther det til i oversættelse og understreger dets betydning, idet han skriver det med spærrede typer: s -o -I -a. Dette ord findes ikke i den latinske og græske bibeltekst. Med denne tilfejelse vil  Luther ud  fra den tyske forståelse tyde det, som han tror er skjult i  Paulus-teksten; men rent faktisk kommer der derved en specifik ambivalens over for folket  til udtryk. For det ferste retter det oversatte betydningsindhold af dette 'solum' sig mod den fremmede kirke og 'papistæslernes' sprog.  Det  nationale  sprog (og ikke  blot  det) ger oprer mod kirkens  universalsprog. Samtidig  skal  folkets  talesprog  komme  til  sin  ret  i forhold til det lærde sprog. '[ ...l  man skal sperge moderen i hjemmet, bernene i stræderne, den almindelige mand  på markedet om det, og man skal se på deres munde, hvorledes de taler, og tolke ud fra det; så forstår de det og mærker, at man taler tysk med dem'. (Sendbrief von  Dolmetschen, 1530).  Igennem århundreder er dette  Luther-sprog det  eneste,  som giver  mulighed  for en vis identitet for den tyske nation (også  selv om man taler fransk ved hoffet helt ind i det  19. århundrede). Hejtysk  hedder endnu i dag 'Lutters' i 0st-Friesland. En anden  modsigelse,  som  dette  'solum' udtrykker,  bejer  imidlertid  den ferstes revolutionære kraft af igen. Luther graver, og heri anticiperer han Kant og en af det  tyske  borgerskabs  grundliggende  konflikter, en  dyb greft  mellem  tro  og værk,  sindelag  og  lov,  moral  og politik; også denne  betydning  af  'solum' er

- politisk formidlet af den radikale kritik af afladshandelen og af den institutionaliserede kristendoms magtpolitik, som det levede livs alvor er gledet af  hænde.  Sagen  selv  kræver  ifslge  Luther,  at  man  siger:  'Alene  troen  gsr retfærdig', også gennem  'faren  for,  at  folk  bliver  hængende  ved  værket  og forfejler troen og mister Kristus.' Men Luther ved, at denne kritik af den salgbare kristendom samtidig er en politisk stillingtagen mod  revolutionsånden på hans tid. "'Lad os gere ondt, for at det kan blive godt',  således  somogså en bandeånd startede i vor tid.. (Sendbrief von Dolmetschen). Der menessikkert Munzer, men i grunden enhver revolutionær. For de besværede og bebyrdede kan aldrig befri sig selv alene gennem troen, men kun gennem lovens værk, gennem et ydre værk. Hvad  der for de besiddende  og mægtige  er et behageligt supplement til deres værk,  nemlig  den  fslelse,  at  alene  troen  gsr salig,  det  fratager  samtidig  de undertrykte legitimationen  for at befri  sig selv. Siden  Luther har kun åndelige revolutioner været  tilladt.
5. «Gstz: 'Vi er revet ud af vor Kreds [...l'  Georg: 'Ja, det er vanskelige Tider. I de sidste  Dage har man set en frygtelig Komet, og hele Tyskland skælver af angst for, at det skal betyde  Kejserens  Dsd; han er meget syg'. Gstz: 'Er han  meget syg? Vor  Bane  gaar mod  Enden'.  Lerse:  'Og  her i Nærheden  foregaar endnu skrækkeligere omvæltninger. Bsnderne harrejst et gruelig Oprar'. Gstz: 'Hvor?' Lerse: 'I Hjertet af Schwaben. De skænder og brænder og myrder. Jeg er bange for, de  lægger  hele  Landet  ode.' Georg:  'En  frygtelig Krig  staar for.  Den  er allerede brudt ud paa hundrede Steder, og daglig kommer flere til. Stormen har nylig  væltet  hele  Skove, og  i den  Egn, hvor  Oprsret bred  ud, har man  set to Ildsværd korsvis i Luften'. Gstz: 'Saa lider visselig nogle af mine gode Venner og Fæller uskyldige med'. Georg: 'Skade, at vi ikke kan ride dem til Undsztning!,, (Dansk oversættelse: G012 von Berlichingen, oversat af P.A. Rosenberg, Forlaget 'Danmark', Ksbenhavn, årstal ikke angivet).
6. Som Schiller skrev til  Goethe, lå dette helt igennem  kontrarevolutionære digt ham særligt  på hjerte.  De fsrste tanker til Das Lied von der Glocke formulerede han  allerede  f0r den  franske  revolution,  men  fsrst  i  1799 blev  digtet  færdigt. Schillers biograf, Emil Palleske, siger om digtet: 'Intet i hele poesien kommer op på siden af Das Lied  von der Glocke. Måske ingen anden digtning er trængt så dybt ind i  vores ædlere borgerskab, er i så  h0j grad en poetisk forklarelse af vores byliv. [...l  digteren  er ikke mere sig selv, han er borgerskabet, som synger ud af ham, det arbejdende menneskes ve og vel, som han har udvidet sit bryst til. Alt, hvad  der  pryder  dette  borgerskab,  fromhed, tugt,  flid, orden, beskyttelse  af friheden,  ærefrygt  for  hjemmet,  begynder at klinge hsjere  eller sagtere, slægterne, som kommer og går, elementernes farer, revolutionen, alt, hvad der utvunget samler sig i  den flittige, rolige borgers ogi mesterens synsfelt og  fsjer sig til hans værk, det er vævet ind på lige så enkle, kernefulde måder som i  ophsjede skildringer'. (Emil  Palleske, Schillers Leben und Werke, Stuttgart 1891,  bind 2, s. 278 ff.).
7. Phanomenologie  des  Geistes, ed. Hoffmeister,  s. 418.
8. Norbert Elias, Uber den Prozess derZivilisation, FrankfurVM. 1976,  fsrste bind, s.  12.
9. Ralf Dahrendorf, Gesellschaft und Demokratie in Deuischland, Munchen 1975,  s. 39.
- lo. Det  er indlysende,  at denne sociologiske tolkning ikke til fulde udtommer de æstetiske og filosofiske formationers sandhedsindhold; men det kan heller ikke udskilles herfra.

- I  I.  Lenin og Mao Tse-tung vidste i evrigt, hvilke konsekvenser rekonstruktionen af den  'oprindelige  akkumu1ations'-proces  i  deres  respektive  lande har for den konkrete  bestemmelse  af  de  nutidige  processer. Fra  begge  foreligger  der grundliggende  analyser  af  dette.  De  tyske  marxister  har  derimod  holdt  sig nærmest  bogstavtro  til Kapitalen, som  imidlertid  orienterer den  'oprindelige akkumulation' efter engelske forhold. Barrington Moore (Soziale Ursprunge von Diktatur  und Demokrotie, FrankfurVM. 1969) herer til de få venstreorienterede historikere,  som  underseger  de  borgerlige  revolutioners  skæbne  ud  fra  de grundejende overklassers  og bendernes  rolle.
12. Fritz  Rorig, Die  europaische Stadt im Mittelalter, Gottingen, s.  121.
13. Sammesteds, s.  124.
14. Herman Heller, Sozialisrnus und Nation, 2.  oplag, s. 55.
15. Jvf. Karl Griewank, Der neuzeitliche Revolutionsbegr~ff. Europaische Verlagsanstalt.
16. Indenrigsministeren  i Rheinland-Pfalz,  Heinz Schwarz, har i Der Spiegelfraden 2.8.76 udtalt  sig angående udkastet til en ny politilov. Bortset fra, at han på det bestemteste forsvarer målrettede, dræbende skud, så herer han sikkert til dem, der feler sig truet af en ferrevolutionær situation. når det kommer til  voldelige opger under demonstrationer. Schwarz: 'Jeg kan jo kaste håndgranaterne langt nok  ved siden af.  Desuden skal det kun  være muligt at sætte håndgranater og maskingeværer ind i en bestemt situation og efter trusler -altså ferst,  når  alle, der ikke er implicerede, har kunnet fjerne sig. Men der er tilfælde, hvor de skalog må anvendes, f.eks. i en ferrevolutionær situation. Man skal  jo have en chance for at slå en væbnet revolution  ned.' Der Spiegel: 'En sådan står  jo  ikke lige for deren nu.'  Schwarz: 'Det  har ingen mening feirst at lave love, når en bestemt situation allerede er indtrådt. Jeg selv håber, at denne paragraf ikke  behever at blive bragt i anvendelse.'
17. Peter Bruckners bog om studenten Sands mord på statsråd v. Kotzebue herer til de få skrifter, der bevidst fremstiller sammenhængen til nutiden. Det er samtidig det  mest  vellykkede forseg på at indfange  restaurationsangstenes hverdagsatmosfære  gennem dokumentation og analyse.  Peter  Bruckner, ... bewahre  uns Gott in Deutschland  vor irgendeiner Revolution! Wagenbach-Verlag  1975.
18. Parallellerne til den nuværende situation med forfatningsbeskyttelseskontrol og Berufsverbot  er frapperende. 'Statsfilosoffen' Hegel  blev bestandig overvåget. Hans  enske  om,  at  hans  elev  Corové  fra Heidelberg  skulle  ansættes  som manudukter,  strandede på,  at  Corové, der  var  medlem  af  en  studenterklub, havde skrevet  om tilfældet  Sand. Politiet  indledte en undersegelse mod  Hegels manudukter  og  arrresterede  ham. Gennem  bestandige  overvågninger  og gennem udelukkelse  fra universitetstjenesten  edelagde politiet  bogstavelig talt karrieren  for Corove, som Hegel  stadigvæk anså for at være særlig egnet som fortolker  af  hans  tænkemåde.  Corové arbejdede  til  sidst i toldforvaltningen  i byen  Koln.  Den  anden manudukter, von  Henning, forekom ikke mistænkelig. Men også han blev til sidst arresteret på gmnd af en mistanke om demagogisk aktivitet.  Jvf.  om  dette Jacques  D'Hondt, Hegel  in  seiner  Zeit (Berlin  1818 -1831), Berlin  1973, s. 50 ff.
19. De mest præcise analyser af disse  sammenhænge  findes  hos  Wolfgang Abendroth, Arbeiterklasse,  Staat  und  Verfassung. Frankfurt/M. -Koln  1975.
20. Jvf. hertil  Wolfgang Abendroth, Der politische  Streik, in: Arheiterklasse, Staat und  Verfassung, Frankfurt -Koln  1975.
21.  Wolfgang  Abendroth, sammesteds, s.  133.

22.  Den  formel,  at  vi,  når vi  ser  på  Weimar-republikkens selvodelæggelse,  atter skulle være kommet i den situation at have for  meget demokrati, kan glæde sig over en  stigende  popularitet;  dette  gælder  ikke  kun  for uddannelsesområdet, hvor medbestemmelsesrettigheder  skal indskrænkes, men  også med hensyn  til fagforeningernes selvstændige overenskomstforhandlinger. Ifnlge en beretning i Frankfurter Allgemeine Zeitung fra  den  2.  oktober 1975  foreslår  CDU's principkommission i  Schleswig-Holstein  at  indskrænke  overenskomstretten. Den  kræver  en udvidelse af  grundloven:  'For så vidt  som  forbund  og andre institutioner i deres aktivitet  har indflydelse på væsentlige offentlige interessen område, så er de forpligtet til samtidig  at tage hensyn til almenhedens  vel'. Det er evident  hvem  der definerer dette almenvel -eller  hvad?
23.  Georg Lukacs, Schriften  zur  Ideologie  und Politik, sammesteds, s.  139.