Tredje gang er den "rigtige" gang: De olympiske lege i London 1908, 1948 og 2012
Forfattere: Jørn Hansen, Thomas Skovgaard
Tidsskrift: forumforidraet (2012-03-01)

Lonton 2012

Flere af de olympiske discipliner foregik omkring Londons monumenter. På billedet ses maratonløbere med Buckingham Palac  e i baggrunden. (Foto: NTB Scanpix/Håkon Mosvold Larsen)

## Tredje gang er den 'rigtige' gang:

De olympiske lege i London 1908, 1948 og 2012

## INDLEDNING

I  juli  og  august  2012  blev  der  for  tredje  gang afholdt olympiske lege i London. 1  Hovedstaden i den moderne sports moderland satte hermed en  ny  olympisk  rekord.  Ingen  anden  by  har tidligere været vært for OL tre gange. London vandt værtskabet for legene i 2012 i skarp konkurrence  med  Paris,  der  ligesom  den  britiske hovedstad tidligere havde huset de olympiske lege to gange. Der er imidlertid stor forskel på den måde London i 2005 erhvervede sig værtsskabet for  legene  i  2012  og  så  de  to  tidligere gange, og der er også stor forskel på konteksten for  OL  i  2012  og  OL  i  1908  og  1948.  I  forbindelse med legene i 2012 var der i 2005 kamp til stregen om værtskabet, mens OL i 1908 og 1948 havnede i London i mangel af bedre. I 1908 var legene en del af verdensudstillingen, og i 1948 var der tale om lettere amputerede lege i skyggen af Anden Verdenskrig. OL i 2012 fremstår som en selvstændig megaevent under det politisk korrekte kodeord legacy, som kan oversættes til arv eller eftermæle.

I OL sammenhæng handler legacy om etablering  af  diverse  relevante  'arvestykker'  for  eftertiden. Fokus er i den henseende både på de håndgribelige  (fx  de  etablerede  sportsfaciliteter og infrastrukturer) og knapt så hångribelige (fx  værtsbyens  generelle  og  erhvervsmæssige billede  udadtil)  længerækkende  resultater  af legene.

I  det  følgende  vil  vi  med  hovedvægt  på  OL 2012  se  nærmere  på  såvel  den  historiske  kontekst og den politiske og økonomiske iscenesættelse  af  de  tre  omgange  London-lege. 2   De  konstaterede forskelligheder mellem legene i 1908, 1948 og 2012 vil så til sidst danne afsæt for en perspektiverende  diskussion  af  de  tre  London spektakler og deres status i de moderne olympiske leges historie.

## LONDON 1908

Den internationale olympiske komité (IOC) blev på  Coubertins  initiativ  dannet  i  1894,  og  de første moderne lege i Athen 1896 var en rimelig succes. Coubertin betegnede selv disse som atleternes  verdensudstilling,  og  derfor  blev  de følgende lege til og med London 1908 naturligt integreret  i  datidens  store  verdensudstillinger (Hansen 1988). Det skulle dog vise sig at være særdeles problematisk. Som en del af verdensudstillingerne varede legene for længe og foregik  uden  større  offentlig  bevågenhed.  Først legene  i  Stockholm  i  1912  viste  en  model  for fremtidens  organisation  af  legene.  (Hansen  og Skovgaard 2012)

Ved legene i 1900 i Paris og i 1904 i St. Louis var IOC nærmest placeret i tilskuerens rolle, og organisationens indflydelse på legene i verdensudstillingerne  var  minimal.  Efter  legene  i  St. Louis satte IOC sig for at styrke sin indflydelse på  de  kommende  lege  vel  vidende,  at  de  moderne lege ellers risikerede at vitre bort. For at dette skulle kunne lade sig gøre, var det vigtigt at  de  nationale  olympiske  komiteer,  der  siden 1894 begyndte at etablere sig, ville bakke IOC op. Til at begynde med var det imidlertid ikke så enkelt. Coubertin og IOC var simpelthen ikke magtfulde nok. Det mest iøjnefaldende eksempel  herpå  blev  de  ikke  anerkendte  olympiske lege i Athen i 1906.

Coubertin så gerne, at Rom skulle blive den næste  værtsby  for  legene  i  1908,  men  siden succesen  i  1896  havde  Athen  vedvarende  ønsket at gentage legene. Det var hidtil ikke lykkedes, men i anledning af 10-året for de første moderne lege fik den græske olympiske komité med kronprins  Konstantin  i  spidsen  held  med sit foretagende. Invitationerne blev uden IOC's medvirken sendt direkte til idrætsinteresserede kontaktpersoner i de relevante lande, en hand- ling Coubertin var stærkt utilfreds med. Det lykkedes imidlertid at få en rimelig tilslutning til legene,  og  især  de  nordiske  lande  mødte  frem med en efter datidens målestok stor repræsentation. Coubertin blev væk fra legene i Athen, og IOC besluttede at legene ikke skulle optræde i  IOC's  officielle  statistiker.  I  sine  erindringer har Coubertin dog forliget sig med legene i Athen 1906, fordi en del af de dengang nydannede nationale olympiske komiteer medvirkede. (Coubertin 1998)

I  løbet  af  1906  blev  det  imidlertid  klart,  at Rom ikke kunne klare opgaven. Den italienske økonomi var som en følge af Vesuvs udbrud for anspændt, og de medlemmer af IOC, der medvirkede  ved  legene  i  Athen  i  1906,  besluttede sig  for,  at  legene  i  stedet  skulle  foregå  i  London. På grund af sit fravær fra legene i Athen havde Coubertin ingen indflydelse på, at legene blev flyttet. Storbritannien var sportens moderland og på det tidspunkt vel verdens stærkeste sportsnation. Valget syntes dermed oplagt.

Man manglede bare et ordentligt  stadion  for at legene kunne afvikles i London. Heldigvis var der  gang  i  et  hidtil  uhørt  fransk-britisk  samarbejde om at afholde en større verdensudstilling i London, den såkaldte Franco-British Exhibition of 19 08 og med denne organisation indledte IOC et samarbejde. Arrangørerne af udstillingen kunne godt bruge et sted til ceremonien i forbindelse med åbningen og afslutningen af udstillingen, og indvilligede i at bygge et stadion, som også kunne rumme de olympiske lege. For at tilgodese legene valgte man, at byggeriet skulle muliggøre, at så  godt  som alle aktiviteter kunne præsenteres på stadion. I midten var der græs til blandt andet opmarch og gymnastik. Uden om løbebanen blev der bygget en cykelbane, og i et hjørne af stadion blev der anlagt et svømmebassin. White City Stadium var navnet, og det kunne rumme 68.000

AF JØRN HANSEN &amp; THOMAS SKOVGAARD

tilskuere.  Ved maratonløbet den sidste dag skulle der dog angiveligt have været op til 90.000 tilskuere (Hansen og Skovgaard 2012).

Det  var  da  også  legenes  atletikkonkurrencer,  der  reddede  legene,  og  fik  samarbejdet med verdensudstillingen  til  at  gå  op  i  en  højere enhed. Ligesom ved de to foregående lege strakte begivenhederne sig sammen med udstillingen  over  lang  tid  (i  alt  193  dage),  og  til  de fleste  kampe var der kun få tilskuere. Det var den britiske presses interesse for kampen mellem de amerikanske og britiske atleter, der fik tilskuere til at strømme til stadion og reddede legene  som  begivenhed.  På  det  spektakulære plan havde man i forlængelse af legene i Athen indført indmarchen med de forskellige nationer ordnet sammen med deres flag i tilknytning til åbningsceremonien den 13. juli. På det sportslige plan begyndte man i højere grad at anvende generelle internationale måle- og bedømmelseskriterier,  ligesom  man  håndhævede  princippet om, at kun amatører kunne deltage. I sportens hjemland kunne man sammen med IOC bedre få orden i sportens regelsæt.

Antallet  af  deltagere  var  omkring  tre  gange så stort som ved legene i St. Louis, og for første gang optrådte kunstskøjteløb som olympisk disciplin. Danmark stillede med mere end dobbelt så mange deltagere som i Athen 1906, og deltog for  første  gang  med  det  officielle  landshold  i fodboldturneringen. I alt nåede antallet af deltagere op på ca. 2.000.

London  1908  var  første  gang  fodbolden  for alvor blev en del af de olympiske lege. Et ofte kompliceret  samarbejde  mellem  IOC  og  det  i 1904 etablerede internationale fodboldforbund, FIFA (Fédéracion Internationale de Football Association)  tog  hermed sin begyndelse. Fodbold havde  været  demonstrationsspil  ved  legene  i 1900 og 1904, og indgik også i de uofficielle lege i  Athen  1906.  Ud  fra  en  dansk  vinkel  spillede sidstnævnte  lege  en  særlig  rolle,  da  Danmark med et til lejligheden sammenbragt hold af spillere fra københavnske klubber vandt den 'olympiske'  fodboldturnering  foran  hold  bestående af  internationale  spillere  fra  Smyrna,  Saloniki og Athen. De inviterede landshold fra England, Frankrig, Tyskland,  Østrig  og  Holland  udeblev, så den guldmedalje, der optræder i de danske OL-annaler,  blev  vundet  på  en  særdeles  billig baggrund. Dansk  Boldspil-Union anerkender da heller ikke disse kampe som officielle landskampe.

Mere  stolt  kan  Danmark  være  af  den  sølvmedalje DBU's officielle landshold, første gang i  rødt  og  hvidt,  vandt  ved  OL  i  London  1908. For  første  gang  blev  turneringen  organiseret i  samarbejde  med  såvel  den  britiske  Football Association  som  FIFA.  Storbritannien  måtte kun deltage med ét hold, og ud over Danmark og  Storbritannien  deltog  Frankrig  A,  Frankrig B (dels var det en fransk-britisk udstilling, dels var  FIFA  en  fransk  konstruktion),  Holland  og Sverige.  Efter  storsejre  over  Frankrig  B  og  A mødtes  Danmark  og  Storbritannien  i  finalen, hvor  holdet  under  overværelse  af  8.000  tilskuere i en angiveligt lige kamp tabte 2-0. (Hansen 2006)

Fodboldturneringen i London 1908 må betegnes som en mindre begivenhed, i forhold til den store bevågenhed OL's maratonløb fik. Sammen med den kongelige familie overværede de omtalte 90.000 tilskuere den dramatiske afslutning på de 42 km og 195 m. Efter ca. 37 km havde den  lille  spinkle  italiener  Dorando  Pietri  lagt sig i spidsen for løbet foran amerikaneren John Hayes,  og  ved  ankomsten  til  stadion  øjnede man en sikker vinder. Men snart begyndte han stærkt  dehydreret  og  med  cognac  i  blodet  at tumle  rundt  og  kunne  dårligt  flytte  fødderne. Han faldt således flere gange, men kom dog op igen. Da han få meter før mål igen faldt og ikke kunne rejse sig, og amerikaneren samtidig kom ind i opløbssvinget, ilede to mænd hen til Pietri og bugserede ham mere eller mindre bevidstløs over mållinjen, før Hayes kom i mål. Amerikaneren nedlagde straks protest, og italieneren blev til  publikums  store  fortrydelse  diskvalificeret. Som plaster på såret fik Pietri på legenes sidste dag overrakt en guldpokal af dronning Alexandra.

Pietri Dorando er kollapset efter maratonløbet ved OL 1908. Det vides ikke, om Dorando ligesom Thomas Hicks i 1904 havde indtaget stimulerende stoffer, der skulle hjælpe ham gennem det anstrengende løb. Men da han af velmenende tilskuere efter kollapset blev hjulpet over målstregen, blev han frataget sin guldmedalje.

Den tragiske helt fik dog senere også oprejsning på sportslig maner. Efter legene blev såvel Pietri som Hayes professionelle og stillede både i  1908  og  1909  i  New York  op  mod  hinanden  i en revanchematch, som den lille italiener vandt begge gange. (Hansen og Skovgaard 2012)

Legene i London 1908 var sidste gang de indgik i en verdensudstilling. London havde trods en  amerikansk-britisk  flagstrid  -  briterne  havde  glemt  at  hejse  det  amerikanske  flag,  hvorfor amerikanerne under indmarchen undlod at sænke deres flag, da de passerede kongetribunen - sikret afholdelsen af legene i 1908 en rimelig succes, men fiaskoerne fra Paris 1900 og St. Louis 1904 var dog stadig i ret så frisk erindring. Siden 1908 har IOC bestræbt sig på, at de olympiske lege skulle udgøre en enkeltstående begivenhed. I tiden fra 1894 til 1908 var IOC efterhånden blevet en så magtfuld institution, at organisationen  sammen  med  værtsbyerne  selv kunne  begynde  at  bestemme  over  legene.  Det lykkedes på mange måder med legene i Stockholm  i  1912,  men  Første  Verdenskrig  og  den politiske  uro  i  kølvandet  herpå  skabte  på  ny vanskelige betingelser for IOC og OL. Tyskland samt flere af deres allierede fra Første Verdenskrig blev ikke inviteret til legene i 1920, og først ved OL i Amsterdam 1928 blev Tyskland på ny inviteret. Til gengæld valgte den nye kommunistiske statsdannelse Sovjetunionen at stå uden for IOC i hele mellemkrigstiden.

Ironisk  nok  blev  det  Hitler-legene  i  Berlin  i 1936,  der  blev  IOC  og  de  olympiske  leges  hidtil største manifestation med en iscenesættelse, der  lagde  en  række  spor,  der  senere  er  blevet indoptaget i nutidens megaevents. Trods de første internationale diskussioner om boykot blev legene i 1936 en kæmpe succes. Hitlers politiske ideologi var i 1936 velkendt i store dele af den  internationale  politiske  offentlighed,  men det var Anden Verdenskrig, der siden kom til at præge fortolkningen  af  legene  i  1936,  ligesom krigen også fik indflydelse på legene i London 1948 (Hansen og Skovgaard 2012).

## LONDON 1948

Anden Verdenskrig havde reelt bragt IOC i en dvalesituation.  Det  sidste  egentlige  møde  blev afholdt i 1939 i London under daværende IOCpræsident Henri de Baillet-Latours ledelse. Det vigtigste  emne  var  planlægningen  af  legene i  Helsinki,  efter  at Tokyo  på  grund  af  krigen  i 1937  mod  Kina  havde  givet  afkald  på  at  være vært  for  de  planlagte  lege  i  1940.  Anden Verdenskrig  kom  imidlertid  på  tværs  og  vanskeliggjorde  IOC's  arbejde.  I  det  besatte  Belgien samarbejdede IOC-præsidenten med andre IOCmedlemmer  -  med  tyske  IOC-medlemmer  og sportsfunktionærer  som  overvågende  instans. Efter Baillet-Latours død i 1942 blev svenskeren Sigfrid Edström, IOC's vicepræsident, den reelle leder,  og  det  lykkedes  ham  at  opretholde  den skriftlige  kontakt  med  de  fleste  IOC-medlemmer. Egentlige møder blev det dog ikke til, og da man i Lausanne i 1944 skulle fejre 50-årsdagen for IOC's grundlæggelse, var Reichssportführer Karl Ritter von Halt den eneste, der var i stand til at repræsentere IOC's forretningsudvalg.

Inden IOC igen for alvor var begyndt at fungere  efter  krigen,  besøgte  formanden  for  Englands olympiske komité lord Burghley Edström i Stockholm for at meddele, at London - som oprindelig skulle have været vært i 1944 - var parat til at påtage sig værtskabet for legene i 1948. Først i 1946 kunne IOC's forretningsudvalg dog mødes  i  London  og  planlægge  den  kommende session i Lausanne i september samme år, hvor man tilsluttede  sig  at  legene  skulle  afholdes  i London.  St.  Moritz  blev  samtidig  udpeget  som hjemsted for vinterlegene. På samme møde blev Det tog lang tid, før det olympiske system for alvor tog kvindelige atletikudøvere alvorligt. Fanny Blankers-Koen stillede som verdensmester i løb, længde- og højdespring op ved legene i 1948, men måtte alligevel på grund af sine 30 år lytte  til  udtalelser  om,  at  hun  som  husmoder  burde  blive hjemme og passe sine børn. Hun lyttede ikke og vandt fire guldmedaljer.

Edström også formelt  valgt  som  præsident  for IOC. Som vicepræsident fik han amerikaneren Avery Brundage (Hansen og Skovgaard 2012).

Genbrug gjorde sig til en hvis grad gældende ved sommerlegene i London. I 1924-25 var der i  London  blevet  afholdt  en  af  Storbritanniens største udstillinger (British Empire Exhibition), der skulle vise det britiske imperium i al dets magt. Ved denne lejlighed blev der opført et sta- dion  med plads til  120.000  tilskuere  i  bydelen Wembley,  som  især  er  blevet  kendt  som  Englands  hjemmebane  i  fodbold.  London,  der  var hårdt  ramt  af  de  utallige  tyske  bombetogter mod  hovedstaden,  renoverede  det  gamle  stadion,  og  forsynede  det  med  en  løbebane.  Også svømmestadion  fra  1924  blev  taget  i  brug,  og kunne overdækket med brædder ligeledes fungere  som  hjemsted  for  boksning  og  brydning. Faciliteterne  stod  selvklart  ikke  mål  med  Berlins fra legene i 1936, men generelt var legene en succes.

Tyskland og Japan var ikke inviteret med til legene, men i alt deltog ti lande flere end i 1936. I henhold til IOC's regler havde såvel Tyskland som Japan fortsat medlemmer i IOC, og derudover  havde  IOC  som  gæst  inviteret  Carl  Diem til  London.  I  IOC  kom  det  aldrig  til  et  opgør med de naziorienterede tyske IOC medlemmer, tværtimod gjorde såvel Edström som Brundage i efterkrigstiden en stor indsats for at rehabilitere disse (Hansen og Skovgaard 2012).

Legene i 1948 var sidste gang, hvor kunstnere konkurrerede  mod  hinanden.  Blandt  atleterne lagde man især mærke til den hollandske husmoder, som hun dengang blev kaldt, Fanny Blankers-Koen, der vandt fire guldmedaljer i sprinterkonkurrencerne, samt det løbende lokomotiv tjekken,  Emil  Zatopek.  For  Danmark  indledte Paul  Elvström  sin  olympiske  karriere  med  sin første guldmedalje, og i 800 m løb stillede det senere IOC-medlem Niels Holst Sørensen op.

I fodboldturneringen måtte de professionelle, som  i  alle  andre  sportsgrene,  ikke  deltage,  og flere lande stillede med deres næstbedste hold. Danmark, hvor alle spillere i den hjemlige turnering  skulle  være  amatører,  opnåede  bronze, mens Sverige vandt guld. Fra 1952 til 1980 var det  udelukkende  østeuropæiske  hold,  der  alle var statsamatører, som vandt de olympiske fod- boldturneringer. Først da man ved legene i 1984 tillod professionelle spillere, der dog ikke måtte have  deltaget  i  et  verdensmesterskab,  kunne Frankrig  bryde  den  østeuropæiske  dominans. Den nye regel ved legene i 1984 var et resultat af en aftale mellem FIFA og IOC, som dermed fandt frem til en arbejdsdeling i forhold til to store indtægtsgivende sportsbegivenheder - VM i fodbold og de olympiske lege.

OL i London er ofte blevet betragtet som den begivenhed, der bragte IOC og legene ud af de uheldige skygger fra Berlin 1936, der uløseligt var  bundet  til  nazisternes  fremturen.  Det  billede er imidlertid langt fra i overensstemmelse med de reelle forhold, og faktisk kan man i højere grad opfatte legene i London som en parentes i  de  moderne olympiske leges historie. Legene foregik så tæt på krigens afslutning, at de nye realiteter efter krigen endnu ikke havde øvet  indflydelse  på  de  olympiske  lege  -  nemlig  at  verden  var  delt  i  to  store  interessesfærer, at den kolde krig stod for døren, og at IOC af  hensyn  til  sit  omdømme  med  fremkomsten af Vesttyskland og Østtyskland var nødt til at tackle det tyske spørgsmål (Hansen og Skovgaard 2012).

## LONDON 2012

Da IOC i 2005 i Singapore skulle afgøre, hvilken by der i 2012 ville blive vært for OL, var det, som det er fremgået, første gang London skulle ud i en åben konkurrence med en række andre byer. Selve iscenesættelsen af legene var denne gang også helt anderledes end de to tidligere. Siden den intensiverede kommercialisering af legene fra og med OL i 1984 i Los Angeles, havde disse udviklet sig til en ret så enestående medie- og turistbåret megaevent,  som  storbyer verden rundt fandt særdeles attraktive - uafhængig af, om legene så i en større målestok kunne gøres til en overskudsforretning eller ej. OL i London 2012 var altså en ganske anden begivenhed end de første lege i 1908 under den britisk-franske verdensudstilling og legene i 1948 i skyggen af nazismen og Anden Verdenskrig.

## EN OVERRASKENDE VÆRT, OPHIDSEDE FRANSKMÆND OG KLODSEDE AMERIKANERE

Tilbage i første del af 00´erne var der ikke meget, der tydede på at London ville få det olympiske værtskab for 2012. En anden stor europæisk hovedstad, Paris, var de flestes favorit. Det var tredje gang indenfor kort tid, at Paris bød ind på  OL.  IOC  har  haft  en  tendens  til  -  før  eller siden  -  at  honorere  byer,  der  gentagne  gange stiller sig til rådighed. Samtidig havde London efter manges mening stort set diskvalificeret sig selv  ved  at  tabe  verdensmesterskabet  i  atletik 2005  på  gulvet.  Den  engelske  hovedstad  var  i første omgang tildelt værtskabet for atletikkens globale  begivenhed,  men  måtte  trække  sig  på grund af økonomiske problemer. Helsinki kom i stedet til at danne ramme om atletikkens kombattanter i 2005. Den engelske hovedstad havde altså for ganske nylig smidt håndklædet i ringen i  forbindelse  med  et  stort  idrætsstævne.  Hvordan kunne byen så få til opgave at løfte et arrangement som de olympiske lege, der var mange gange større end et verdensmesterskab i atletik? (Bloyce og Smith 2010, s. 165-169)

Billedet med den franske favorit og den britiske outsider begyndte dog at ændre sig samtidig med, at den dobbelte OL-guldvinder Sebastian Coe i maj 2004 blev sat i spidsen for englændernes bud. I juni 2005 offentliggjorde IOC deres endelige  vurdering  af  de  fem  tilbageværende kandidater til OL-2012. Paris var stadig i front, men London var absolut kommet tættere på, og Madrid lå også godt til. Sådan vurderede de fleste eksperter i hvert fald situationen.

Den eneste by, der midt i 2005 decideret var spillet  af  banen,  var  Moskva.  Russerne  skulle dog snart få noget at glæde sig over på sportsbegivenhedsfronten. Det store land fik tildelt både vinterlegene i 2014 og VM i fodbold 2018. Begge arrangementer kom i hus ved medvirken af Ruslands  stærke  mand, Vladimir  Putin  (Horne  &amp; Whannel 2012, s. 3-46).

Amerikanerne,  der  i  sidste  ende  skulle  mislykkes med at få 2012-legene til New Work, tog hul på et par skibbrudne OL-bud. I 2009 gik det således  galt  med  at  promovere  Chicago  som legenes by i 2016. Den pris gik i stedet til Rio de Janeiro, Brasilien. Tre af de såkaldte BRIKlande (Brasilien, Rusland, Indien og Kina) ville dermed indenfor en periode på mindre end 10 år afholde en af verdens største sportsbegivenheder. Kun Indien var ikke med på OL-holdet. Kuldsejlingen  af  Chicago-buddet  stod  endelig klart  i  forbindelse  med  IOC´s  kongres  i  2009, som blev afholdt i København, og bl.a. bød på indlemmelse af den danske kronprins i Den Internationale Olympiske Komité.

En  faktor,  der  synes  at  have  spillet  ind  på amerikanernes overraskende ringe præstation i  København,  var  deres  manglende  forståelse af  IOC´s  særlige  politiske  spilleregler.  Moderniseringer til trods er IOC stadig en organisation præget af ældre mænd - ikke sjældent fra samfundets elite med hang til at holde på traditioner funderet i de moderne olympiske leges afsæt i europæisk overklasse og diplomati omkring skiftet mellem det 19. og 20. århundrede. I den slags kredse tales der offentligt kun i antydninger om, hvem der mon går hen og vinder værtskaber for OL. Kulturelle koder som disse var der åbenbart ingen, som havde fået forklaret  amerikanernes forventede trumfkort, præsidentfrue  Michelle  Obama  og  tv-vært  Oprah Winfrey.  I  København  opfordrede  præsident- fruen angiveligt direkte IOC-medlemmer til at stemme på Chicago. Sådan gøres det bare ikke i IOC-regi - og det var der nok flere af organisationsmedlemmerne, der valgte at informere amerikanerne om ved hurtigt at vælge Chicago fra. Det hjalp end ikke, at amerikanerne hentede den helt store spiller, Michelles mand, til København. Faktisk mente nogle observatører, at  en  del  IOC-medlemmer  blev  noget  knotne over præsidentens ankomst. Med Obama i byen blev  der  nemlig  skruet  yderligere  op  for  sikkerhedsforanstaltningerne, hvilket gjorde topmødet til en logistisk prøvelse af de helt store. I  det  lidt  større  billede  hjalp  det  heller  ikke amerikanerne, at stærke IOC-kræfter var noget pikeret over USA´s særstatus i forbindelse med fordeling  af  organisationens  økonomiske  ressourcer (Tomlinson 2012, s. 5-12).

For så vidt angår tildelingen af 2012-legene var det måske netop briternes evne til at spille det komplicerede olympiske politiske spil, der i sidste ende var med til at tippe balancen fra Paris til London. IOC skulle sluttelig udvælge værtsbyen  i  forbindelse  med  sin  117.  session, der fandt sted i Singapore i juli 2005. Lige op til den store begivenhed var den britiske premierminister, Tony Blair, som den eneste centrale statsleder,  til  stede  i  byen.  Blair  udøvede  en særskilt  vigtig  indsats  for  London.  Efter  flere voteringsrunder vandt London med noget nær den  smalleste  margin  overhovedet:  54  stemmer mod 50 til Paris (Tomlinson 2012, Horne &amp; Whannel 2012, s. 16-17).

I  den  forbindelse  er  det  interessant  at  bemærke, at  Blair  i  bogen A  Journey anfører, at hans  italienske kollega -Silvio  Berlusconi -  spillede  en  ikke  ubetydelig  positiv  rolle  for Blairs  egen  vurdering  af  de  britiske  chancer. Berlusconi  lod  forstå,  at  han  ville  lægge  sig  i selen for at sikre London det olympiske værts- skab. Sammen med Schweitz var i Italien på det tidspunkt  det  land,  der  husede  flest  IOC-medlemmer (The telegraph 2010, Blair 2010, s. 552).

Pressens  folk  var  i  tiden  efter  Singaporesessionen på nakken af den franske præsident, Jacques  Chirac,  der  først  sent  var  kommet  til Singapore og med klassisk fransk arrogance lykkedes med at misfornøje en del med udtalelser som fx, at næstefter det finske var det engelske køkken det ringeste (Barkham 2005). Den franske  statsleders  optræden  var  altså  i  skærende kontrast til Blair, der holdt en stribe møder med udvalgte IOC-medlemmer (Blair 2010, s. 544-551).

## LONDON - MED LEGACY SOM BEVÆGGRUND

Briterne formulerede fem hovedambitioner for 2012-legenes længevarende indvirkning på ikke bare London, men Storbritannien som helhed. Ambitionen var at:

- s gøre Storbritannien til en af verdens førende sportsnationer.
- s udvikle den del af London, der altovervejende skulle danne ramme for legene.
- s gøre brug af legene som inspiration for særligt unge  mennesker  til  livslang  læring  og  til  at tage ansvar for nærområdets trivsel.

Tower Bridge klædt med de olympiske ringe under OL i Londo  n 2012.

- s skabe en olympisk by, der kunne understøtte bæredygtig udvikling og livsførelse.
- s fremvise Storbritannien som et kreativt og inkluderende samfund, der er værd at besøge og gøre forretning med (Department for Culture, Media and Sport 2008, s. 6-7).

De  britiske  ambitioner  var  der  således  ikke noget i vejen med.

Faktisk  kan  man  med  rimelighed  sige,  at  de britiske  legacymål  fremstår  så  højtravende,  at de næsten er programmereret til at forblive enten  uafklarede  eller  decideret  uforløste.  Hvorfor  denne  tendens  til  stadig  mere  komplekse legacyudmeldinger  fra  værtsbyernes  side?  Et godt sted at tage fat på forklaring er væksten i legenes volumen. I løbet af 1980´erne og 1990´ erne steg  antallet  af  olympiske  sportsgrene  og  discipliner mærkbart. I takt hermed voksede antallet af atleter, trænere og mediefolk, der skulle serviceres. Sportsfaciliteter og generel infrastruktur blev  ligeledes  i  endnu  højere  grad  en  markant udgiftspost. De olympiske lege blev, med et ord, gigantiske (Bloyce &amp; Smith 2010, s. 158-160).

Særligt  for  regeringer  i  demokratiske  lande blev det derfor et ligeså gigantisk fokus at forklare  byers  og  landes  borgere,  hvorfor  det  at huse OL nu var sådan en fantastisk idé. Legacy er i de sidste 15 år vokset frem som politiske beslutningstageres centrale begreb i udlægningen af legenes herligheder, og de forventede positive afkast heraf. I den henseende er det nærmest en fordel, at legacy er en uklar størrelse, som kan indeholde snart sagt hvad som helst. Hermed er der  nemlig  skabt  et  frirum,  der  muliggør  varierede  fortolkninger  af  begivenheder  og  slutresultater. Dette er vigtigt i den politiske verden, hvor involverede parter altid er opmærksomme på at skabe sig selv den bedst mulige position for at påvirke den gældende udlægning af kom- plicerede forløb, som fx afholdelsen af verdens største sportsbegivenhed.

På den baggrund er det blevet foreslået, at de vidtfavnende legacymål for London netop blev til for at styrke argumentationen for det givtige i overhovedet at byde på OL. Som det var tilfældet med Sydney-legene i år 2000, og i endnu højere grad Athen og Beijing-legene i henholdsvis 2004 og 2008, kan det nu slås fast, at den samlede  pris  og  volumen  på  London-legene  bliver af en sådan størrelse, at påvirkningen heraf vil præge både by og land i en årrække.  Centrale beslutningstagere  har  dermed  i  hele  forløbet haft behov for holdbare og ikke mindst attraktive  samfundsmål  at  henvise  til,  når  offentligheden efterspørger svar på, hvad Storbritannien får ud af de godt ni milliarder pund legene beregnes at komme til at koste - et beløb, der i øvrigt er lig med en godt 100 % overskridelse af det oprindelige budget (Mangan 2010).

## INDLØSNING AF LEGACYMÅL

Det er selvklart noget for tidligt at afgøre, hvor langt London faktisk kommer med de mere eller mindre klare mål tilknyttet de fem overordnede legacyambitioner. Et par resultater kan dog antydes. Hvad angår bæredygtighed, kommer målsætningerne på det område kun i hus, hvis OL programmerne integreres med mere langsigtede politiske tiltag sat i værk en god tid før 2012 og med forløb i en lang periode efter. Ifølge nogle kilder  er  det  faktisk  lykkedes  at  etablere  en stærk koalition af ministerielle partnere, byens myndigheder og centrale OL-enheder på områder vedrørende bæredygtig udvikling og livsførelse. Kommissionen, der er sat til at overvåge denne del af London Legacy erklærede i april 2011, at selve OL faciliteterne og den tilkoblede infrastruktur har sat nye standarder for så vidt angår  bæredygtigt  byggeri. Tilbage  står  så  en bekymring  vedrørende  den  videre  infrastrukturelle udvikling af området efter selve legene. Dertil kommer også en overvejelse vedrørende den negative miljøpåvirkning afledt af de mange tusinde af mennesker, der skal flytte sig henover kloden i forbindelse med legene.

På  positivsiden  er  der  udviklet  et  varieret læringsprogram  vedrørende  olympisk  legacy, der bl.a. byder på viden og indsigt i dokumenterede forbindelser mellem sundhed, sikkerhed, samfundsmæssig produktivitet og fysisk aktivitet. Det er ligeledes i høj grad lykkedes at gøre brug af lokal arbejdskraft, et vigtigt punkt for ambitionen  om  at  udvikle  den  del  af  London, der  altovervejende  danner  ramme  for  legene. I  et  længere  perspektiv  er  det  sat  som  et  succeskriterium at anvende OL som springbræt til fortsat  erhvervsudvikling  i  den  østlige  del  af London (Commission for a Sustainable London 2012). Fremtiden vil vise om det bliver sådan, og om det i så tilfælde vil komme den nuværende lokalbefolkning til gavn. Det er ikke umuligt, at de store løft af de østlige bykvarterer primært kommer  til  at  gavne  nyetablerede  firmaer  og tilflyttere.  De  sidste  vil  måske  slå  sig  ned  i  de boliger, som etableres i den olympiske by efter legenes  afslutning.  Hvem  der  får  råd  til  at  bo i  byen, er nok blevet mere usikkert efter den i 2011, blev solgt til et konsortium anført af Qatars statslige ejendomsfond, Qatari Diar, for en pris på omkring 7 milliarder kroner - ca. 75 % af det, byen har kostet at opføre. En god handel for Qatar. En skidt handel for den allerede hårdt prøvede  britiske  statskasse.  Som  underskudsgarant  var  regeringen  nødsaget  til  at  gå  ind  i det store byggeprojekt, da de private bygherrer måtte give fortabt (Rosendal 2011).

Ambitionen  om  at  gøre  Storbritannien  til en af verdens førende sportsnationer er todelt -  med  fokus  på  såvel  bredde  som  elite.  Hvad sidstnævnte  angår,  blev  det  i  sommeren  2012 udmålt, at briterne et godt stykke af vejen levede op til deres egne høje ambitioner. På breddesiden er legacymålene mere uklart formulerede, og det er derfor svært at afgøre, i hvilken grad de faktisk bliver opfyldt. Det kan dog allerede nu anføres, at målet om at få millioner af  voksne  briter  til  at  bevæge  sig  noget  mere i perioden frem til 2012 ikke lykkedes, hvilket egentlig ikke er så overraskende (Department for Culture, Media and Sport 2008, Keech 2012, Longman 2011). 3

Mere  overraskende  er  det,  at  englænderne kunne få sig selv til og slippe af sted med at promovere  en  ret  simpel,  men  ikke  desto  mindre central,  forventning  om,  at  legene  ville  understøtte generelle politiske ambitioner om at gøre den  britiske  befolkning  mere  fysisk  aktiv.  For det første er der indtil videre ikke rapporteret stærke beviser for, at olympiske lege er et særlig brugbart afsæt til  at  gøre  en  given  befolkning mere fysisk aktiv (Bloyce &amp; Smith 2010, s. 178182). For det andet er det svært at se, hvordan en  rendyrket  sportsbegivenhed  kan  være  den drivkraft, der skal til, for at få inspireret dem, som også de engelske OL-værter i den her sammenhæng har et fokus på - nemlig de befolkningsgrupper,  som  er  meget  lidt  fysisk  aktive. En fundamental hurdle med hensyn til at engagere den stillesiddende eller kun let motionsaktive del af befolkningen i fysisk aktivitet er, at denne gruppe ofte ikke anser motion som 'noget for dem'. Skal en begivenhed som olympiske lege spille en effektiv rolle i 'aktiveringsplaner' er det afgørende, at legene spiller sammen med fx lokale og regionale tiltag, som har til hensigt at give den enkelte konkrete muligheder for og tilbud om at motionere og være fysisk aktiv. OL arrangementet har i den henseende mest til formål at øge befolkningens viden om og positive holdning til det at bevæge sig - og selvfølgelig efterlade gode fysiske rammer for fysisk aktiv transport eller egentlig idræt og sport. London ser dog umiddelbart ikke ud til at have markant succes med at anvende legene til at styrke briternes hang til fysisk aktivitet.

Interessant nok har den manglende sammenhæng mellem OL-værtsskab og et stigende antal fysisk aktive borgere ikke synderlig indflydelse på udmeldinger fra byer, som satser på fremtidige OL-arrangementer. Fx understøtter Hollands kronprins  og  IOC-medlem,  William-Alexander, Amsterdams forventede bud på OL 2028 - der falder 100 år efter Amsterdam første gang havde legene - med, at

'The Netherlands ambitions to host the Olympic Games will lead to an improvement in Dutch attitudes to sport' (Clark, Huxley &amp; Nemecek 2010, s. 20).

Det  udsagn  antyder  sammenhænge  mellem viden, holdning og adfærd, der ikke uden videre kan bekræftes. Men det er måske en nødvendig udmelding i en periode af den olympiske historie, der stadig handler om at give verden 'the best Olympic Games ever', men ligeså om at levere 'the best legacies ever' (Bloyce &amp; Smith 2010, s. 186) .

OL i London er det hidtidige topmål for olympisk legacy - helt sikkert på papiret, men sandsynligvis også i faktiske resultater. På flere områder har briterne allerede leveret resultater på en del af de fem centrale legacyområder, og om 10-15 år kan de sandsynligvis se tilbage på en række positive virkninger af rigets tredje olympiske livtag.

## AFRUNDING OG PERSPEKTIVERING

London 1908 skulle sikre OL's fortsatte overlevelse under IOC's vanskelige etableringsproces siden  grundlæggelsen  i  1894.  Lidt  det  samme gjorde sig gældende med legene i London 1948, hvor IOC søgte at tilpasse sig den nye verdensorden, der i skyggen af Anden Verdenskrig begyndte  at  tage  form.  London  2012  var  en  helt ny  situation.  IOC  har  de  sidste  årtier  mere  og mere aktivt ageret i forhold til større politiske dagsordener  vedrørende  social,  økonomisk  og miljømæssig bæredygtighed. Centralt i det nye fokus står det såkaldte legacybegreb, der i den olympiske version har at gøre med en opmærksomhed omkring og en bestræbelse på at sikre først og fremmest legenes økonomiske, sociale, kulturelle  og  miljømæssige  positive  betydning før, under og efter de har fundet sted. Hvor langt de  britiske  lege  når  på  de  mere  langsigtede legacymål, er vi forhåbentlig en del klogere på i løbet af de næste år.

Forskellen mellem de tre London-lege, og den kontekst de indgik i, dækker samtidig over tre forskellige perioder i det olympiske systems historie.  Efter  dannelsen  af  den  Internationale Olympiske Komité i 1894 og det egentlige startskud  med  de  første  lege  i  Athen  1896  var  det længe usikkert, om de moderne olympiske lege kunne forventes at blive en tilbagevendende begivenhed hver fjerde år. Som enkeltstående begivenhed var OL i Athen 1896 en rimelig succes, men den internationale bevågenhed var langt fra den, vi kender til i dag. De tre følgende lege kom til at indgå i datidens store verdensudstillinger, ikke fordi det på forhånd var planlagt således, men fordi det var vanskeligt for den forholdsvis sluttede kreds i IOC at organisere disse. Som det er fremgået, var det oprindeligt heller ikke planlagt, at legene i 1908 skulle foregå i London.

Ligesom Athen 1896 var legene i Stockholm 1912  en  enkeltstående  begivenhed  med  et  til lejligheden  nyopført  stadion  og  begyndende standardiseringer  af  reglerne  for  konkurren- cerne.  Første  Verdenskrig  betød  dog,  at  det ikke blev muligt at følge op på det mønster, der havde tegnet sig med Stockholm-legene. De to første  lege  efter  krigen  i  1920  i Antwerpen  og 1924 i Paris stod således i skyggen af denne - i den forstand, at de krigstabende nationer ikke deltog. Legene fra 1928 til og med 1936 antog efterhånden mere og mere den form, vi i dag kan karakterisere  som  de  moderne  leges  klassiske form - i hvert fald på det rituelle område. Kulminationen var legene i Berlin i 1936, som gennem nazisternes iscenesættelse, tenderede mod at blive OL's første megaevent.

På ny kom en verdenskrig på tværs og skabte et brud i de moderne olympiske leges historie. London 1948 stod i skyggen af Anden Verdenskrig. Igen deltog de tabende nationer ikke, ligesom Sovjetunionen  endnu  ikke  havde  opdaget OL som en brugbar arena til  manifestation  af det  kommunistiske  systems  fortræffelighed  også på sportens område. Den sovjetiske erkendelse kom først til udtryk fra Helsinki-legene i 1952 og frem. Fra starten af 1950´erne og frem til  Los  Angeles  i  1984  blev  legene  i  høj  grad præget af den kolde krig, hvor de kommunistiske statsamatører kunne nyde godt af et i OLregi efterhånden mere og mere usamtidigt amatørbegreb. Legene i London 1948 må derfor på flere områder - i skyggen af krigen og forud for den kolde krig - opfattes som en parentes i den olympiske historie.

Fra  1984  begyndte  de  olympiske  lege  at  antage en ny karakter. Legene i Los Angeles i 1984 blev for første gang en stor kommerciel succes, og  det  begyndte  igen  at  være  eftertragtelsesværdigt at blive  værtsby  for  OL.  Kommercialiseringen førte dog som bekendt til bestikkelsessager i forbindelse med tildelingen af legene, og efter en gennemgribende revision af procedurer for udvælgelse af værtsbyer, begyndte en mere politisk korrekt adfærd at blive skoledannende for  såvel  hvervekampagnerne  fra  de  interesserede  byer  som  selve  afholdelsen  af  legene. Sydney-legene i 2000 formedes for første gang i større målestok ud fra en legacytilgang.

I  2005  skulle  IOC  så  finde  værtsbyen  for  legene i 2012. Længe var det et åbent spørgsmål om legene ville gå til Paris eller London. Som beskrevet blev det London, men for første gang i forhold til de to tidligere lege i London, var der i  den grad noget at konkurrere om og med for London. I den forstand kan det hævdes, at London 2012 for første gang var den 'rigtige' gang, at byen blev vært for de olympiske lege.  I 1908 var det en hovsaløsning, fordi Rom ikke kunne påtage  sig  legene  og  London  i  forvejen  skulle være vært for en verdensudstilling. Anden gang i 1948 var London den bedste, ja vel nok eneste løsning,  da  legene  skulle  genoptages  efter Anden Verdenskrig.

## LITTERATURLISTE

Barkham,  P  (2005): Chirac's  reheated  food  jokes bring Blair to the boil, The Guardian, 5 Juli 2005

Blair, T. (2010): A Journey, Hutchinson: Random House.

Bloyce, D., Smith, A. (2010): Sport Policy and Development: An introduction, Routledge, Oxford. Commission  for  a  Sustainable  London  2012 (2011): Game  changing?  -  annual  review  2010, London.

Clark,  G.,  Huxley,  J.,  Nemecek,  S.  (2010): The Urban Investment Opportunities of Global Events, Urban Land Institute London.

Coubertin, P.d. (1998): Olympische Erinnerungen. Sportverlag Berlin.

Department for Culture, Media and Sport (2008): Before, during and after: making the most of the London2012 Games, London.

Hansen, J. (1988): Fra Crystal Palace til Athen. OL og verdensudstillingerne. I Idrætshistorisk Årbog  1988, s.  14-24 , Syddansk  Universitetsforlag, Odense.

Hansen, J. (2006): Fodbold - en kort verdenshistorie , Syddansk Universitetsforlag, Odense.

Hansen,  J.,  Skovgaard, T.  (2012): De  olympiske lege - en kort verdenshistorie. Syddansk Universitetsforlag, Odense.

Horne, J., Whannel, G. (2012): Understanding The Olympics, Routledge, Oxford.

Keech, M. (2012): Youth sport and London´s 2012 Olympic legacy. I: John Sugden og Alan Tomlinson (red.): Watching the Olympics: politics, power and representation , s. 82-96. Routledge, Oxford.

Longman,  J.  (2011): England  finds  2012  Olympics Don't spur exercise, The New York Times, 15. februar 2011.

Mangan,  J.A.  (2010):  Prologue:  Guarantees  of Global  Goodwill:  Post-Olympic  Legacies  -  too many limping white elephants? I: J.A. Mangan &amp; Mark Dyreson (red.): Olympic Legacies: Intended  and  Unintended  -  Political,  Cultural,  Economic and Educational . Routledge, Oxford.

Rosendahl, P. (2011): Qatar køber Londons OL-by, Børsen, 5. oktober 2011.

The  Telegraph  (2010): London  2012  Olympics: Tony Blair feared 'humiliation' by French in final IOC vote. 2. september 2010.

Tomlinson, A. (2012): Lording it: London and the getting of the Games . I: John Sugden og Alan Tomlinson (red.): Watching the Olympics: politics, power and representation , s. 1-17. Routledge, Oxford.

## NOTER

- 1 Artiklen  fokuserer  ensidigt  på  de  moderne  olympiske sommerlege. De paralympiske lege (PL) er ikke indbefattet.  Interessant  nok  udspringer  PL  af  engelske  tiltag  i årene efter anden verdenskrig. De paralympiske lege (og de nyetablerede Ungdoms OL) fortjener en grundig introduktion på dansk. Opfordringen til at tage den opgave op er hermed givet.
- 2 Artiklen bygger især på vores bog Jørn Hansen og Thomas Skovgaard De olympiske lege - en kort verdenshistorie. Syddansk Universitetsforlag, Odense 2012.
- 3 Se også http://www.idan.dk/Nyheder/a224londonlegacy. aspx?/Home/  Nyheder.aspx?currentstart=0&amp;ResultPrPage =15&amp;Kortvisning=False&amp;emneID=