3D-animation i scanninger og kunst
Forfattere: Philip Pihl
Tidsskrift: periskop (2021-12-04)

## 3D-animation i scanninger og kunst

En analyse af billeder af fosterscanninger og Lea Porsagers videoværk Disrupted E(ar)thereal Fantasy (Ova Splash)

Ultralydsscanning er i dag en integreret del af  de  fleste graviditetsforløb i den vestlige verden. Visualiseringen af det ufødte foster gennem lydbølger har været mulig siden midten  af  1900-tallet.  Det  visuelle  resultat  af  scanningerne har gennem de seneste årtier udviklet sig fra at være sort-hvide  2D-gengivelser  til  at  være  3D-animationer. Scanningerne  er  samtidig  begyndt  at  bevæge  sig  ud  af hospitalerne og er blevet en service, gravide kan købe på private klinikker, som tilbyder 3D-optagelser af fostret. Dette har dog ikke medført, at de billedlige resultater har tabt deres medicinske aura eller forankring i videnskaben og virkeligheden.

Teknikken, som ligger til grund for 3D-visualiseringen af ekkoet, som ultralyden skyder tilbage fra fostret, bruges også i anden 3D-animation. Således også i den danske kunstner Lea Porsagers (f. 1981) animationsvideoer. Porsager  arbejder  hovedsageligt  installatorisk  i  sine  udstillinger,  og  video  indgår  ofte  som  delelementer  i  hendes værker. Disse kan indeholde reelle videooptagelser såvel som animation og tekst.

I dette essay ønsker jeg at se på ligheder og forskelle i forståelsen af de to former for animation. Begge animationer er billeder og deler således karaktertræk, på trods af at de forskellige rum, de bruges i, gør det svært at se overlappene. Ikke desto mindre mener jeg, det er interessant at betragte dem gennem hinanden for bedre at kunne forstå billederne i sig selv, såvel som deres forskellige rum. Jeg vil først se på, hvorledes 3D-scanninger italesættes og markedsføres, og derefter sætte dette op imod læsninger af Porsagers animationer.

## 3D-scanningen: et direkte kig ind til fostret

Der findes i dag en privat industri i at tilbyde scanninger til  gravide  uden  for  det  offentlige  hospitalsvæsen [1] . Disse er ikke medicinsk nødvendige og har ikke et lægeligt  formål;  de  kaldes  'tryghedsscanninger'.  Ud  over tryghed giver scanningerne også de kommende forældre mulighed for at se billedlige optagelser af fostret, hvilket markedsføres  på  de  forskellige  klinikhjemmesider.  Her findes således et rigt materiale, hvis man vil undersøge, hvordan  disse  scanninger  og  deres  billeder  italesættes og forstås. På siden minspire.dk står der: 'Ved en 3D/4D scanning  er  hovedformålet  at  se  fostrets  egne  unikke træk og mimik', andetsteds på samme side står: 'Særligt i sidste halvdel af graviditeten, hvor der ikke tilbydes flere rutinescanninger, kan det være rart at få den lille at se.' Der guides til, hvornår i graviditeten det er muligt at tage de bedste billeder, hvilket er mellem uge 26 og 32: 'Hvis du udelukkende ønsker at blive scannet for at se hvordan din baby ser ud, anbefaler vi derfor, at du booker tid i denne

© Moderliv - Graviditetsscan- periode.' På samme side beskrives, at man ved scanning 'ser 'ind' i kroppen'. På klinikken Signes scanningskliniks hjemmeside bruges ingen citationstegn; der står: 'Det er netop det dejlige ved 3D-scanningen - at man får et kig ind til barnet der er meget tæt på at være et perfekt billede af det barn der vil blive født.' Der står ligeledes, at 'mange får  et  sug  i  maven,  når  de  ser  barnets  ansigt  for  første gang'. På graviditetsscanning.dk beskrives 4D-scanning, en 3D-scanning i tid, således: 'Du ser dit barn 'live' i 3D.' Gennem de ovenstående citater er det tydeligt, at disse scanninger  markedsføres  som  en  mulighed  for  at  'se' eller 'kigge ind' til barnet. Billedets medialitet italesættes ikke.  Det  primære  resultat  af  en  ultralydsscanning  er imidlertid lydligt, hvilket derefter oversættes til et visuelt billede. Det er underligt, at mediet her ikke italesættes i højere grad, idet det billedlige resultat af en 3D-scanning langtfra ligner hverken et nyfødt barn eller de fotografiske billeder, vi normalt omgiver os med.

[1] Scanningsbilleder © Moderliv - Graviditetsscanning og jordemoderklinik, København.

Retorikken  om  fosterscanninger,  jeg  har  fremhævet, ligner  ifølge  sociologen  Kelly  Joyce  retorikken  omkring MR-scanninger i  nyhedsmedier  og  populærkultur,  hvor Joyce mener, der ligeledes er en tendens til at beskrive scanningens billeder som en mulighed for at 'kigge ind' i kroppen. Joyce skriver:

This  narrative  practice  assumes  that  there  is  an  a priori  body  that  exists  outside  of  human  mediation, and that MRI provides access to this material body. Here  both  language  and  text  as  well  as  human  and non-human interaction are effaced as the 'reality' of an a priori body emerges. These accounts then forge links between medical images and the production of authoritative knowledge. (2005, 440)

Joyce fortsætter omkring resultatet af retorikken: 'The picture of the body and the body itself are made to seem interchangeable and equivalent instead of divergent and different'  (2005,  441).  I  artiklen  går  Joyce  videre  til  at konkludere,  hvordan  man  med  baggrund  i  retorikken om at kunne se ind i kroppen etablerer en forestilling om medicinske  billeder  som  havende  den  højeste  autoritet inden  for  lægelig  undersøgelse.  I  deres  bog  om  ultralydens medicinske historie bekræfter Malcom Nicolson og John E. E. Fleming dette:

The  ultrasound  image  compellingly  combines  what are held to be the two most potent sources of authoritative  knowledge  in  Western  culture:  the  visual and the scientific. Obstetrics is here participating in a  larger  trend  within  modern medicine. Many other specialties  became  more  intensively  visual  in  the latter half of the twentieth century, as the CT scanner, the  MRI  machine,  and  other  imaging  devices  were introduced.  Diagnostic  imaging  and  scientific  medicine are now inseparable. (2003, kap. 11)

Joyce ser, ligesom Nicolson og Fleming giver udtryk for, at der har fundet et såkaldt 'visual turn' sted i medicinsk behandling. Joyce begrunder dette med en generel øget vægt på billeder og visualiseringer igennem 1900-tallet, som har accelereret, jo længere frem i tid vi er kommet:

MRI and other medical researchers' work thus tapped into  and  helped  produce  the  centrality  of  images  in modern  life. The  tendency  towards  visualization provided the technological support and cultural recognition needed to produce medical imaging as a desirable practice. (Joyce 2006, 17)

I en ældre artikel beskriver antropologen Eugenia Georges  (1996,  157),  hvordan  det  visuelle  resultat  af  en scanning  får  sin  autoritet,  hvilket  hun  mener  primært sker,  fordi  billedet  kan  aflæses  såvel  af  lægen  som  af lægpersoner.  Georges'  artikel  er  fra  1996  og  omhandler derfor 2D-visualiseringer af ultralydsscanninger og ikke de 3D-animationer, vi kender i dag. Hvis Georges' teori om  billedets  autoritet  er  korrekt,  vil  3D-scanning  af fostre  og  de  resulterende  billeder,  der  produceres  i  dag, have endnu højere autoritet end 2D-billederne, som ofte vil  kræve  en  fagpersons  udlægning  for  at  give  mening. Med livagtige 3D-animationer af fostret opnås en større mulighed for at forstå billede og foster som lig hinanden. I

denne proces forsvinder medieringen ud af syne, om end den ikke er usynlig.

I 3D-scanningsbilleder er det primære greb, der bruges til at skabe dybde, graduering af toner, som skaber en fornemmelse af fylde og form. Dette er ingen ny opdagelse fra  vores  moderne  tidsalder.  I  E.H.  Gombrichs  bog Art and Illusion fra 1959 gives en række eksempler på antikke mosaikgulve  med  kraftig  3D-effekt,  ligesom  Gombrich (2006,  29-54,  204-245)  også  kortlægger,  hvordan  farve igennem  århundreder  er  brugt  som  dybdeskabende  i maleriet.  Hos  Joyce  og  Georges  (Joyce  2005,  441-443, Georges  1996,  166)  fremhæves  det,  hvordan  både  MRscanning og ultralydsscanning i populærkultur konnoterer fremskridt og ses som en kontrast til tidligere former for diagnosticering. Det er fra et kunsthistorisk perspektiv ikke uinteressant at indtænke teknik brugt i romerske mosaikker i dette 'fremskridt'.

Oplevelsen  af  det  scannede  fosters  størrelse  indgår også  i  medieringen  af  billedet.  Antropologen  Charlotte Kroløkke skriver i en artikel om ultralydsscanning: 'Til trods for, at et 26 uger gammelt foster vejer under et kilo, så ligner det på fladskærmen en nyfødt baby med runde kinder  og  dobbelthage'  (2011,  3).  Det  samme  udtrykkes af en kvinde i et interview i en sociologisk artikel om ultralyd: 'I know in reality it's only what like 6 cm but, on the screen, you kind of get the sense that it's like a baby already'  (Stephenson,  McLeod  og  Mills  2016,  23).  En anden kvinder fortæller efter en scanning i 12. uge: 'Cause it seems a lot bigger in the picture and 'cause it's fully formed. But obviously it's not 'cause, 'cause it's down there. [pointing to her flat stomach]' (Stephenson, McLeod og Mills 2016, 24).

Jordemoderen Elizabeth Fraser skriver i en artikel fra 2016 om 3D-scanninger: 'achieving a realistic 3D image requires that a certain amount of artistic liberty be programmed into the process.' Et særligt eksempel er gengivelsen af fostrets øjne: 'The distinction between the iris and the sclera of the eye is created not by a difference in the relative densities of these surfaces, but rather in the imagined reality  of  the  fetal  gaze  and  for  the  realism  it lends to the final image' (2016, 71).

[2] Lea Porsager: Disrupted E(ar)thereal Fantasy (Ova Splash) , 2016, video/3D animation, 13 min., uden lyd. Courtesy Lea Porsager og Nils Stærk, København.

til  barnet  og  vordende  mødres  oplevelse  af  billederne, de præsenteres for (Stephenson, McLeod og Mills 2016, 23). En sådan diskrepans eksisterer ikke i Lea Porsagers værker. Hendes kunst og de billeder, den skaber, hverken opleves  som  naturlige  eller  forsøges  formidlet  som  let tilgængelige og aflæselige. Hendes installationer er kryptiske og refererer til vidt forskellige vidensfelter, som kan virke distancerende.

## Disrupted E(ar)thereal Fantasy (Ova Splash) : et direkte kig ind i en 3D-animation

I  Porsagers  installationer  indgår  ofte  videoer,  som  kan være  meget  abstrakte.  Hvor  tidligere  videoer  primært var baseret på faktiske optagelser eller fundne billeder, så gør hun i sine nyere værker i stigende grad brug af animation. I nogle værker er der tale om ren animation, som i værket Weak  Force fra  2019,  mens  video  og  animation kombineres i det værk, jeg her vil se nærmere på. Videoen Disrupted E(ar)thereal Fantasy (Ova Splash) (13 min.) fra 2016 blev først vist på udstillingen E(AR)THERIC SLIME ~  PRE-OP på  galleriet  Nils  Stærk,  hvor  videoen,  der  er uden lyd, kørte i et rum fyldt af 56 lilla skummadrasser,

Mens de nævnte eksempler på spor af 3D-billedernes medialitet  ikke  bemærkes  på  diverse  scanningsklinikkers hjemmesider, så lader det til, at kvinderne, der bliver scannet,  ikke  nødvendigvis  er  blinde  for  dem.  Artiklen, hvorfra  de  ovenstående  interviewcitater  er  taget,  argumenterer for, at de fleste kvinder oplever scanningen og dens  billeder  som  medierede,  såvel  af  teknologi  som  af personalet, der taler dem igennem scanningen:

The women we observed and interviewed were often highly engaged with the ontological ambiguity of their encounters with ultrasound - ambiguous in the sense that on the one hand they saw an image on the large flat screen that seemed to reveal to them the 'reality of  the  baby'  they  otherwise could not access, but on the other hand women often understood this 'reality' to be an image rendered by technology and mediated by sonographers' accounts. (Stephenson, McLeod og Mills 2016, 23)

Det  tyder  således  på,  at  der  er  en  diskrepans  mellem klinikkernes  udlægning  af  oplevelsen  af  at  'kigge  ind'

[3] Lea Porsager: Disrupted E(ar)thereal Fantasy (Ova Splash) , 2016, video/3D animation, 13 min., uden lyd. Courtesy Lea Porsager og Nils Stærk, København.

billede genereret af Planck-satellitten og viser genskæret af Big Bang. Videoens konstant er således et billede, der er en reel optagelse, men også en visualisering af kræfter og  tidsspand,  der  ligger  uden  for  rationel,  menneskelig forståelse.  Gennem  det  meste  af  videoen  vises  på  den ene side af stregen i midten en 3D-animation, mens der på den anden side ses videooptagelser, der dog fremstår

hvorpå  der  lå  en  række  grå  metalliske  og  organiske skulpturer [2-4] .  Til  installationen hørte også en printet tekst,  publikum  fik  lov  at  tage  med  sig  fra  udstillingen. Hele  installationen  er  i  dag  en  del  af  ARKENs  samling. Videoen  igennem  er  billedet  delt  op  af  en  kurvet  streg ned gennem midten, hvori man ser et gult-rødligt og blåt mønster.  Mønstret,  der  ses  i  sprækken,  stammer  fra  et abstrakte, idet farverne er negative, og billederne til dels er  uskarpe.  Animationen  og  videooptagelserne  bytter kontinuerligt plads, mens stregen i midten er konstant.

I  animationen  ses  et  ubestemmeligt  rum  uden  klar definition eller overflade. I rummet svæver runde objekter, der kan ses som partikler, celler eller atomer. De har en ru og på sin vis organisk overflade. På andre tidspunkter  ses  glatte  former  svæve  rundt  i  animationen,  som de partikellignende figurer på et tidspunkt svæver ind i. Senere  ses  en  tilsyneladende  gennemsigtig  og  organisk masse svæve i animationen såvel som en fjer. Fjeren går igen i videooptagelserne, som dog domineres af en nøgen kvindekrop, der ligger blandt nogle ubeskrivelige slanger eller  fangarme.  Billederne  er  delvist  utydelige,  og  kun momentvis genkendes en krop, hænder og et øre. Det er dog tydeligt på et tidspunkt, at kvinden masturberer, hvor fjeren også ses. I andre billeder ses et æg, som en person både prøver at tage i munden og aer med sit ansigt.

Det er typisk for Porsagers kunst at referere og sammenblande  koncepter  fra  vidt  forskellige  felter.  Dette gøres også her. Uden at opremse alle installationens referencer kan nævnes: De 56 madrasser kaldtes Spacetime Foam og henviste til en særlig form for kvantefysik, mens de skulpturelle elementer placeret i madrasserne kaldtes Ear Plugs og henviste til et Rudolf Steiner-foredrag, hvor han ser en sammenhæng mellem øret og universet. Dette er  usynligt  for  betragteren,  men  referencerne  antydes  i teksten, der hører til installationen [5] . Heri nævnes både Niels Bohr, kvantefysik, kunstneren Lee Lozano, Rudolf Steiner og et væsen kaldet ET, en forkortelse for extraterrestrial eller ikke-jordisk. Teksten kan føres sammen med videoen, idet der tales om æg og en fjer, men i sin helhed forbliver både tekst og video abstrakte og uden klar betydning.

[4] Lea Porsager: Fifty-six Mattresses - Space-time Foam , 2016, malede skummadrasser. Courtesy Lea Porsager og Nils Stærk, København.

Som beskuer er det let at tabe pusten og fortabe sig i forsøget på at få de forskellige referencer til at gå op i en højere  enhed.  Jeg  mener,  der  i  Porsagers  kunst  er  stor risiko for, at betragteren misser den humor, der også findes i værkerne. I bestræbelsen på at forstå eksperimental kvantefysik og esoterisk tænkning går det morsomme hurtigt fløjten. Der findes imidlertid en humor i værkerne, som opstår der, hvor man som beskuer mener, man muligvis har gennemskuet gåden. I det øjeblik går det op for en, at man for at komme dertil muligvis er blevet forledt ned i et kaninhul. Spejlhuset i Tivoli er sjovt, fordi man først tror på illusionen, hvorefter den afsløres. Porsagers værker virker til dels og alligevel ikke på samme måde som spejlhuset. Det morsomme punkt i spejlhuset er der, hvor tricket afsløres som illusion, og det er muligt at grine af sig selv, fordi man er blevet narret. Det samme punkt i Porsagers værk viser sig dog at være dobbeltsidet. Modsat det fysiske trick, man udsættes for i spejlhuset, som det med en smule øvelse af sanserne er muligt at aflæse og gennemskue, så er det vanskeligt at afskrive eller afkræfte de antydede sammenhænge, der foreslås i Porsagers værker, og som man forføres med. Hvem ved, om øret er en kanal, der  forbinder  dig  med  universet?  Smilet  bliver  nervøst, hvis  det  altså  er  lykkedes  beskueren  i  første  omgang  at komme til at smile af det obskure opkog af teori og fortælling, værket præsenterer.

[5] Lea Porsager: ET# , 2016, printet tekst, 61 x 42 cm. Courtesy Lea Porsager og Nils Stærk, København.

Jeg mener, at videoen Disrupted E(ar)thereal Fantasy (Ova Splash) er særlig interessant at se på i sammenhæng med scanningsbilleder, fordi det er muligt at læse fertilitet  og  moderskab ind i værket. Der, hvor videoen først og fremmest møder 3D-scanningsbilleder, er dog i selve teknikken. I begge tilfælde er det den samme teknik, der bruges til visualisering - kilderne er blot forskellige. Bogstaveligt  minder  overfladen  på  'partiklerne'  i  videoen om overfladen i gengivelsen af fostre på 3D-billeder. Det virker også naturligt at se disse 'partikler' i animationen som æg, der svæver inde i den kvinde, hvis ydre køn man samtidig ser billeder af i videoen.

Det  er  samtidig  klart,  at  vi  ikke  kun  befinder  os  i  en kvindes indre. Rummet i animationen er diffust og uden afgrænsning. Det virker også bevidst, at man har valgt en æstetik  og  farveholdning  i  animationen,  som  associerer slutningen af 1990'erne og starten af 2000'erne. På mærkeligvis  minder  animationen  om  flere  af  den  tyske  DJ SASH!s  pladecovers  fra  den  periode.  Eurotrancen,  som SASH! lavede, ville friktionsløst kunne flyde i Porsagers animerede landskaber i en uendelighed. På samme måde som  den  type  musik  er  endeløs,  er  animationen  i Disrupted  E(ar)thereal  Fantasy  (Ova  Splash) det  også.  Animationens rum er såvel kropsligt  som kosmisk og uden tyngde  eller  afslutning.  Der  er  ingen  defineret  grænse mellem det kropslige og kosmiske. De to åbner sig for forening gennem masturbation og orgasme, befrugtning og udrugning.

Rummet,  vi  'kigger  ind  i'  i  3D-scanningen,  er  i udgangspunktet defineret i langt højere grad. Vi 'ser ind i' en gravid kvindes mave og ser fostret. Ses scanningsbilledet  op  mod  Porsagers  billeder,  bliver  det  dog  i  højere grad til en animation, som har tråde i flere retninger. Det er et produkt af en design- og teknologihistorisk udvikling og samtidig et billede af det konkrete foster. Vi ser således ikke kun ind. Billedet stammer både fra indersiden af den gravide mave og udefra. Billedet er en sammenfletning af forskellige  tråde,  der  tilsammen  danner  et  kompliceret resultat. Medieforskeren Jóse van Dijck skriver konkluderende i en artikel om offentlige dissektioner historisk og nutidige digitale anatomiske  repræsentationer  af kroppen: 'It is important to realize that our knowledge of the body can never be studied separately from our knowledge of representation, the technology that mediated it, and the cultural matrix from which it arises' (2008, 43). Billeder  af  fosterscanninger  er  ingen  undtagelse,  de  er billedlige resultater af en bestemt kulturel matrix, som de afspejler. De besidder en dualitet, idet de er billeder af det indre, men også af det ydre, de kommer af.

Videoen Disrupted E(ar)thereal Fantasy (Ova Splash) og den tilhørende installation bærer referencer til kvantefysik, ligesom andre af Porsagers værker gør det. En af de opdagelser fra kvantefysikken, der til stadighed fascinerer,  er  idéen  om  lysets  partikel/bølge-dualitet.  Uden at  forsøge  at  forklare  dette  fænomen  kan  det  siges,  at lys  udviser  partikel-  såvel  som  bølgeegenskaber, og deri besidder det en dualitet, som man ikke kendte til inden kvantefysikkens påvisning heraf. Jeg er ikke sikker på, at dette er en passende metafor for scanningsbilledets dobbelthed,  eller  at  denne  dualitet  nødvendigvis  udtrykkes i  Porsagers  værk.  Værket  spejler  nærmere  det  faktum, at  en  del  af  kvantefysikkens  opdagelser  kan  siges  ikke at besvare spørgsmål, men at skabe flere muligheder for fortolkninger, som til dels kræver en spekulativ tilgang. Porsagers værker er på samme vis spekulative og tillader sammenflydning af væsensforskellige teorier, som frem- adskuende skaber mulighed for nye idéer, og som set i et tilbageskuende lys også påpeger andre felters spekulative elementer.  Med  spekulativ  mener  jeg  ikke-kausale  elementer i en proces, hvor elementerne alligevel kommer til at se netop kausale ud, når de betragtes i et bagudskuende perspektiv. I denne optik kan 3D-scanningsbilledet også, ligesom Porsagers værker, betragtes som et obskurt opkog af idéer og fortællinger, som peger i mange retninger.  Opdagelsen af lyd uhørlig for det menneskelige øre og 3D-visualisering er to komponenter, der ikke nødvendigvis  var  prædestinerede  til  at  mødes  og  kombineres  i jordemoderens klinik. Hvis man betragter 3D-scanningsbilledet  som  et  obskurt  opkog,  får  det  også  muligheden for at indeholde humor lig Porsagers billeder, hvilket dets virkelighedstæthed normalt holder det fra. Der er et element af absurditet i scanningsbilledet, som er chillingly morsomt,  på  samme  måde  som  Porsagers  værk  er  det. Billedet er både virkeligt og ikke virkeligt.

I sin katalogtekst til Porsagers udstilling på Museet for Samtidskunst i 2019 beskriver Birgitte Kirkhoff Porsagers metode som queer. Hun skriver om Porsager: 'Hun ser bort fra grænser og kategorier: mellem subjekt og objekt, selvet og andre, neurovidenskab og neurose, science fiction og biologi, clairvoyance og obskuritet, underbevidsthed  og  bevidsthed,  bliven,  væren  og  gøren'  (2019,  13). Med queer mener Kirkhoff  ikke,  at  Porsagers  værk  har køn og kønsidentitet som omdrejningspunkt, men 'nærmere queer som en form for radikal åbenhed, en dynamisk  ustabilitet'  (2019,  13).  Porsagers  værker  kan  således også fungere som en queer optik, der gør det muligt at  queer  up  andre  motiver,  såsom 3D-scanningsbilleder i  dette tilfælde. Placeret i scanningsklinikkens venteværelse  ville Disrupted  E(ar)thereal  Fantasy  (Ova  Splash) helt sikkert kunne queer up de flestes besøg og oplevelse af en 3D-scanning.

## Litteratur

- Dijck, Jóse van. 2008. 'Digital Cadavers and Virtual Dissection'. I Performance and the Operating Theatre , redigeret af Maaike Bleeker, 29-47. Amsterdam: Amsterdam University Press.
- Fraser, Elizabeth. 2016. 'CYBORG BONDING: 3D FETAL ULTRASOUND AS A TECHNOLOGY OF COMMUNICATION AND THE RISE OF 'BOUTIQUE' ULTRASOUND'. International Journal of Feminist Approaches to Bioethics 9 (1): 68-80.
- Joyce, Kelly. 2005. 'Appealing Images: Magnetic Resonance Imaging and the Production of Authoritative Knowledge'. Social Studies of Science 35 (3): 437-462.
- Joyce, Kelly. 2006. 'From Numbers to Pictures: The Development of Magnetic Resonance Imaging and the Visual Turn in Medicine'. Science as Culture , 15 (1): 1-22.
- Georges, Eugenia. 1996. 'Fetal Ultrasound Imaging and the Production of Authoritative Knowledge in Greece'. Medical Anthropology Quarterly , New Series Vol. 10 (2): 157-175.
- Gombrich, E.H. 2006. Art and Illusion . London: Phaidon.
- Kirkhoff, Birgitte. 2019. 'Kære radioactive'. [WEAK] FORCE . Roskilde: Museet for Samtidskunst.
- Kroløkke, Charlotte. 2011. 'Inside out: på tur i mors mave', 1-8. Tilgået 17.01.2021: https://kvinfo.dk/inside-out-paa-tur-imors-mave/
- Nicolson, Malcolm og John E. E. Fleming. 2013. Imaging and Imagining the Fetus: The Development of Obstetric Ultrasound . Baltimore: Johns Hopkins University Press.
- Stephenson, Niamh, Kim McLeod og Catherine Mills. 2016. 'Ambiguous Encounters, Uncertain Foetuses: Women's Experiences of Obstetric Ultrasound.' Feminist Review 113, Issue 1: 17-33.