Hvad blev der af den klassiske Kold Krigs-aktivisme? Den nordiske dimension i dansk udenrigspolitik
Forfattere: Mikkel Runge Olesen, Anders Wivel
Tidsskrift: politik (2015-12-11)

## hvad blev der af den klassiske kold krigs-aktivisme?

## den nordiske dimension i dansk udenrigspolitik

## Mikkel Runge Olesen 1

Postdoc, Dansk Institut for Internationale Studier

## Anders Wivel

Professor mSO, Institut for Statskundskab, Københavns Universitet

Siden den Kolde Krigs afslutning har dansk udenrigspolitisk aktivisme været præget af dansk militært  engagement  sammen  med  USA.  Aktivismens aktuelle udtryk er imidlertid ikke i modstrid til klassisk nordisk aktivisme. Snarere er der tale om  nordisk  aktivisme  med  andre  midler.  Den danske omstilling fik ikke straks tilslutning fra de øvrige nordiske hovedstæder, men en udvikling i den retning synes nu på vej. Dansk aktivisme og nordisk aktivisme kan hermed måske igen snart blive synonymer.

Både den nordiske selvbevidsthed og omverdenens begejstring var til at tage og føle på, da John F. Kennedy Center for the Performing Arts i Washington DC, et af USA's største kulturcentre, i en hel måned og med besøg af 700 nordiske kunstnere satte fokus på såkaldt Nordic cool i begyndelsen af 2013. András Simonyi fra John Hopkins University Center for Transatlantic Relations opsummerede begejstringen 'Using a smart mindset on power, the Nordics show that both soft and hard power capacities, part  of  one  power  toolbox,  are  the  critical  components that comprise a nation's global brand […] Together they are  a  formidable  little  giant  to  be  reckoned  with  both economically, culturally and militarily' (Simonyi 2013).

Festivalen var dog hverken så usædvanlig eller så indflydelsesrig  som  nyhedsdækningen  i  de  nordiske  lande kunne give indtryk af. Kennedy Center afholder mange festivaler hvert år og har både før og efter den nordiske festival sat fokus på regioner og lande, og mens den nordiske  festival  trak  200.000  besøgende  til  sine  arrangementer, så trak en lignende festival med fokus på indisk kunst og kultur to år tidligere 400.000. Til gengæld satte festivalen fokus på en række karakteristika, der passede fint  med  en  traditionel  opfattelse  af  de  nordiske  lande og deres rolle  i  international  politik:  de  nordiske  lande udgør et fællesskab, dette fællesskab har en række særlige karakteristika,  disse  karakteristika  har  gjort  Norden  til en succes, andre lande kan på den baggrund med fordel lære af Norden, og Norden er villig til at lære fra sig.

Mens  den  nordiske  aktivisme  har  opnået  betydelig politisk  og  forskningsmæssig  opmærksomhed  (Browning 2007; Dahl and Järvenpää 2014; Ingebritsen 2002; Schouenborg 2013a; Grøn et al. 2015), så synes den nordiske  dimension  kun  at  spille  en  marginal  rolle  i  den aktivisme, som har karakteriseret dansk udenrigspolitik gennem  de  seneste  årtier. 2 På  flere  områder  synes  den danske  aktivisme  ligefrem  i  kontrast  til  den  nordiske. Den  nordiske  aktivismes  metode  er  det  diplomatiske arbejde i  internationale  institutioner,  men  et  væsentligt kendetegn ved den danske aktivisme er et stærkt militært engagement,  ofte  i  samarbejde  med  verdens  stærkeste militærmagt USA. Den nordiske aktivismes indhold har været karakteriseret ved målsætninger om en styrkelse af det  internationale  samfund,  afspænding  og  øget  global lighed,  men  den  danske  aktivisme  betyder  deltagelse  i militære konflikter uden det internationale samfunds velsignelse og har været ledsaget af begrænsninger i den danske udviklingsbistand. Endelig er den nordiske aktivisme netop nordisk i den forstand, at den eksplicit udtrykker et fællesnordisk værdigrundlag, mens den danske aktivisme er blevet formuleret som en europæisk og især atlantisk indlejring af udenrigspolitikken, ikke en nordisk.

Et ensidigt fokus på disse umiddelbare forskelle risikerer dog at give et fordrejet billede af relationen mellem dansk og nordisk aktivisme. Der er ikke tale om et enten/ eller men derimod om en historisk betinget relation under stadig udvikling og påvirkning af mødet mellem det danske,  det  nordiske  og  forandringer  i  de  geopolitiske betingelser for udenrigspolitikken. Vi argumenter på den baggrund for, at dansk udenrigspolitisk aktivisme snarere end en modsætning til den nordiske aktivisme kan forstås som indlejret i nordisk aktivisme, og at dansk aktivisme på den baggrund repræsenterer en variant af den nordiske aktivisme snarere end en kontrast til denne særlige type aktivisme. På den baggrund er den nordiske dimension et væsentligt og underbelyst element i forståelsen af den danske aktivismes oprindelse og aktuelle udtryk. Vores argument falder i fire dele. Først identificerer vi den nordiske aktivismes karakteristika. Dernæst analyserer vi på den baggrund udviklingen af dansk udenrigspolitisk aktivisme først under og dernæst efter den Kolde Krig og viser, hvordan den danske aktivisme både er indlejret i den nordiske aktivisme og repræsenterer en videreudvikling af denne. I artiklens sidste afsnit spørger vi på den baggrund, hvilken fremtidig rolle vi forventer at den nordiske dimension vil spille i  dansk  udenrigspolitisk  aktivisme, hvorefter artiklen konkluderes.

## Hvad er nordisk aktivisme?

Den  nordiske  aktivisme  kan  defineres  med  udgangspunkt i både formål, metode og indhold. Formålet med den nordiske er aktivt at påvirke udviklingen af det internationale samfunds normer og værdier gennem aktiv deltagelse.  I  den  forstand  synes  den  nordiske  aktivisme mere  konsistent  med  stormagternes  klassiske  offensive rolle  som  regelmagere  og  producenter  af  international orden end med småstaternes klassiske defensive rolle som 'regeltagere'  og  forbrugere  af  den  orden,  som  stormagterne har skabt (Hey 2003; Neumann og Gstöhl 2006).

De nordiske landes aktive politik for at få indflydelse på den internationale dagsorden adskiller sig imidlertid markant fra traditionel stormagtspolitik. Mens ambitionen har været en stormagt værdig, så har metoden til at opnå disse formål været diplomati og overtalelse gennem argumenters og eksemplets magt, typiske småstatsstrategier, som står i kontrast til stormagterne, der typisk har forfulgt  deres  politiske  mål  gennem  anvendelse  af  eller trussel om anvendelse af hård magt (Keohane 1969). De nordiske  lande  har  i  særlig  grad  operationaliseret  deres 'overtalelsesstrategi' som norm-entreprenører, der forfølger deres mål gennem diplomatisk arbejde for at underbygge de internationale normer, som man ønsker bevaret, og  ændre  de  internationale  normer,  som  man  vurderer som inkonsistente med egne værdier (Ingebritsen 2002; Jakobsen  2009).  At  være  norm-entreprenør  indebærer både en identifikation af de 'rigtige' normer og at bidrage aktivt til at fremme og underbygge disse ved at præsentere løsninger på internationale udfordringer, ligesom der ofte indgår et element af benchmarking: '[i]f the advocate also acts as a forerunner and complies with the norms it propagates, i.e. 'practicing what you preach', the advocacy becomes  more  convincing'  (Björkdahl  2008:  137).  En konsekvens af denne strategi har været, at indflydelsesmaksimering  og  branding  af  den  nordiske  model  ofte er  blevet  set  som  to  sider  af  den  samme  sag:  jo  bedre forståelse omverdenen havde for den nordiske model, jo bedre  forståelse  ville  de  have  for  de  internationale  løsninger,  som  blev  forsøgt  fremmet  af  de  nordiske  lande (Browning 2007). Samtidig var formen for den nordiske indflydelsesmaksimering også tæt knyttet til disse samfunds grundlæggende værdier, idet et væsentligt middel til  indflydelse  var  uformelle  kontakter  og  forhandlinger rundet af de nordiske landes lighedsideologi og lave magtdistance (Grøn et al. 2015; Panke 2010).

Det  er  på  den  baggrund  ikke  overraskende,  at  den nordiske  aktivismes  indhold  i  høj  grad  korresponderer med de grundlæggende værdier i den nordiske velfærdsstat  (Schouenborg  2013a).  Mest  grundlæggende  er  udgangspunktet  i  en  universalistisk  solidaritetsopfattelse, som indadtil gav borgerne en række sociale rettigheder, som på nordisk  niveau  betød  en  konvention  om  social tryghed fra 1955, der sikrede nordiske borgere en række rettigheder uanset, hvor i regionen de valgte at bosætte sig,  og  som  på  europæisk  og  globalt  niveau  førte  til  et fokus på styrkelse af det internationale samfunds og dets institutioner,  international  lighed  og  fredelig  konfliktløsning. Disse værdier er traditionelt kommet til udtryk i  landenes  udenrigspolitik  som  stærk  støtte  til  og  aktiv anvendelse af FN systemet, store bidrag til udviklingsbistand og fredsbevarende styrker, og de kommer i dag til udtryk i nordisk samarbejde på områder som klima og miljø,  udviklingsbistand,  menneskerettigheder,  international ret, FN, fredsopbygning, handel og køn (Schouenborg 2013b).

Mens  værdierne  er  centrale  for  den  nordiske  aktivisme, så problematiserer de også i hvor høj grad aktivismen er 'nordisk'. Dels er værdierne snarere skandinaviske end nordiske. Det var i Danmark, Norge og Sverige, at store kompromiser mellem arbejdsgivere og arbejdstagere i  1930erne  kom til  at  danne  baggrund for udviklingen af  velfærdsstater,  der  både  var  baseret  på  og  kom  til  at udtrykke og dermed understøtte disse værdier, mens Finland og Island først senere udviklede velfærdsstater og i en form, som adskilte sig mindre fra resten af Europa end i de skandinaviske lande. Den nordiske aktivisme var således primært en skandinavisk aktivisme, som gradvist blev adopteret af Island og Finland. For Island skete dette, da landet, særligt efter den Kolde Krigs ophør, begyndte at spille  en  mere  aktiv  international  rolle.  Og  for  Finland begyndte dette allerede under Den Kolde Krig. Her spillede Finland en aktiv rolle i Konferencen om Sikkerhed og Samarbejde i Europa (CSCE) og i Helsinki-aftalerne, som ved at etablere en række fælles principper for sameksistensen  mellem  de  to  blokkes  medlemmer,  kom  til at udgøre en væsentlig del af grundlaget for samarbejde mellem Øst og Vest frem til den Kolde Krigs afslutning. Dels synes nogle af indholdstrækkene ved den nordiske model at være knyttet til de nordiske landes småstatsstatus snarere end deres fælles nordiske udgangspunkt. Det gælder primært indsatsen for at styrke det internationale samfund  gennem  institutionel  indbinding  af  stormagterne, der er et fællestræk ved de europæiske småstaters udenrigspolitik fra Anden Verdenskrig og frem (Wallace 1999), og sekundært indsatsen for international afspænding  og  nedrustning,  der  ligeledes  er  blevet  forfulgt  af en række mindre lande (Goetschel 2013). Den nordiske aktivisme er således ikke et alternativ til den måde, som mange andre europæiske småstater fører udenrigspolitik på, men snarere en tidligere udviklet og mere udbygget aktivisme.

## Nordisk med forbehold: Danmark og den nordiske aktivismes gyldne år

Dansk  udenrigspolitik  efter  Anden  Verdenskrig  kan bedst karakteriseres som nordisk med forbehold. Politikken var karakteriseret ved balancen mellem en tilpasning til den Kolde Krigs trusselsbillede og en nordisk indlejret udenrigspolitisk  aktivisme.  Mellemkrigstiden  havde  set de første spæde skridt i retning af dansk udenrigspolitisk aktivisme  i  form  af  P.  Munchs  engagement  i  Folkeforbundet  samt  en  mere  målrettet  forfølgelse  af  de  handelspolitiske  interesser  og  dermed  taget  de  første  skridt væk fra den reaktive tilpasningspolitik, der havde præget udenrigspolitikken fra nederlaget til Preussen og Østrig i 1864 og frem til Første Verdenskrigs afslutning. Grundlaget for dette skift var ikke udelukkende idealistisk, men byggede også på opfattelsen af, at det generelt måtte være i en småstats langsigtede interesse at arbejde for, at det internationale system blev mere præget af regler og mindre af rå magtpolitik (Branner 2000: 339). Da spændingen i Europa øgedes sidst i 1940erne, ikke mindst efter kuppet  i  Tjekkoslovakiet  i  februar  1948,  undersøgte  Danmark sammen med Sverige og Norge mulighederne for et  skandinavisk  forsvarsforbund  i  1948-49.  Imidlertid insisterede Sverige på, at forbundet skulle være neutralt i  konflikten mellem østblok og vestblok, samtidig med, at  Danmark og Norge blev inviteret til at deltage i det vestlige  forsvarssamarbejde,  og  USA  understregede,  at et  nordisk  forsvarsfund  ikke  kunne  regne  med  militær assistance fra USA og deres allierede. På den baggrund valgte Danmark og Norge, sammen med Island, at tilslutte  sig  NATO,  mens Sverige, sammen med Finland, valgte neutraliteten.

Den sikkerhedspolitiske deling af Norden var dog ikke et farvel til den nordiske dimension i dansk udenrigspolitik, men snarere et vilkår, som kom til at påvirke den danske aktivismes udtryk og udvikling. Allerede i 1951 tog Danmark initiativ til oprettelsen af Nordisk Råd, og den nordiske dimension kom sammen med Europa, NATO og  FN  til  at  udgøre  de  fire  søjler  i  udenrigspolitikken (Hækkerup 1965). Umiddelbart kunne det synes som om NATO-søjlen, der var den afgørende for muligheden for at forsvare det danske territorium og dermed Danmarks overlevelse som selvstændig stat i tilfælde af et militært angreb,  og  den  europæiske  søjle,  der  primært  handlede om adgang til de vigtige eksportmarkeder i Storbritannien  og  Tyskland,  var  de  bærende  søjler  i  den  danske udenrigspolitik,  mens  den  nordiske  søjle  og  FN-søjlen i højere grad var til pynt. Ganske vist fremhævede både politikere og forskere den særlige 'spindelvævsintegration' mellem de nordiske lande - ofte understøttet af samarbejdet i Nordisk Råd - og typisk med afsæt i de nordiske landes fællestræk (Andrén 1967), men disse samarbejder var  'low  politics'  og  både  forsøget  på  at  skabe  et  forsvarsforbund og det senere forsøg på at skabe et nordisk fællesmarked i 1967-1970 mislykkedes. Ganske vist smeltede den nordiske søjle næsten sammen med FN-søjlen i værdipolitikken, hvor de nordiske lande ofte blev set som en samlet blok af lande, der arbejdede for afspænding og øget global lighed, men den værdipolitiske aktivisme var indlejret i et samarbejde, hvor Sverige tog et lederskab, der ofte var mere dristigt og præsenterede et klarere alternativ til supermagternes dagsorden end den danske politik, der mestendels afstod fra positioner, som kunne tolkes som direkte kritik af supermagterne. Indenfor NATO formåede Danmark og Norge dog ligeledes at føre en vis værdikamp for alliancens normative status som en alliance af demokratier. Det skete blandt andet i de to landes fælles modstand imod NATO's planer i 1950erne om at inkludere diktaturstaterne Portugal, Grækenland, Tyrkiet og, vigtigst  af  alt,  Spanien  i  alliancen.  Hvad  angår  de  tre første lande, viste denne kamp sig uoverkommelig, men hvad angik det fascistiske Spanien, formåede dansk-norsk pres  faktisk  at  bremse  landets  aspirationer  om  NATOmedlemskab. Om end disse bestræbelser  næppe  kunne have båret frugt, hvis ikke USA havde kunnet sikre sine militære interesser i Spanien gennem bilaterale aftaler, så vidner episoden dog om, at de nordiske NATO-medlemmers status som norm-entreprenører gjorde det vanskeligt at overhøre dem i den slags sager (Villaume 1995: 67686). Endeligt førte Danmark, særligt fra 1960erne, med dét  udgangspunkt  en  aktivistisk  værdipolitik  gennem bistandspolitikken  og  afspændingspolitikken,  særligt  i FN, der med Petersens ord gav lejlighed til 'at projicere et  image af os selv som en fredelig velmenende nation, præget af 'de gode viljer'' (Petersen 1983: 76).

Det kunne på den baggrund være fristende at konkludere, at dansk udenrigspolitik i denne periode var nordisk i  idealpolitikken, mens den var atlantisk (sikkerhed) og europæisk (økonomi) i realpolitikken, men det ville være forkert. Idealpolitikken var et væsentligt element i realpolitikken på mindst tre måder. For det første rummede det  nordiske  samarbejde  væsentlige  elementer,  der  nærmede sig, eller reelt udgjorde, 'high politics', ikke mindst fordi de nordiske NATO-lande ikke altid undgik at lægge sig ud med deres NATO-allierede. Det gjorde sig særligt gældende i de nordiske landes førnævnte bestræbelser for afspænding - særligt i den Kolde Krigs sene periode. Her begyndte  den  gradvist  voksende  nordiske  entusiasme  i løbet  af  1980erne  om  politiske  emner  som  eksempelvis Norden  som  kernevåbenfri  zone  i  stigende  grad  at  stå i  modstrid  til  NATO-linjen  og  USA  (Petersen  2004: 322-323). Afspænding var også udgangspunktet, da den danske regering, til amerikanernes store irritation, under påbud fra det såkaldte alternative sikkerhedspolitiske flertal i Folketinget, indførte fodnoter i NATO-dokumenter om missilopstilling i Centraleuropa (Petersen 2004: 282311, 329-360).

For  det  andet  spillede  Norden  en  væsentlig  rolle  i Danmarks geopolitiske  positionering  i  den  Kolde  Krig gennem begreber som det nordiske sikkerhedsfællesskab og den nordiske balance. Ifølge modellen om den nordiske balance havde den Kolde Krig delt Norden i tre kategorier: NATO-lande, der opfyldte minimumsbestemmelser for medlemskab, det neutrale og militært stærke Sverige, og endelig det semineutrale Finland i venskabspagt med Sovjet. Ud fra tanken om, at denne status quo var nogenlunde acceptabel for begge supermagter, gav den nordiske balance de nordiske lande mulighed for at justere deres forhold til en af supermagterne som modtræk til, at den anden supermagt evt. søgte at udvide sin interessesfære i Norden (Brundtland 1967). Det medvirkede til at skabe et for en småstat usædvanligt stort udenrigspolitisk handlerum for Danmark (og Norge).

Endelig spillede ideen om Norden en væsentlig rolle i legitimeringen af den aktivistiske udenrigspolitik. Tanken om øget nordisk samarbejde af enhver form forblev ekstremt populær i den danske befolkning, selv efter beslutningen om NATO var taget (Gallup 1956). Særligt i den Kolde Krigs første år var man i København meget opmærksom på, hvilken linje man lagde i Oslo, når vanskelige beslutninger skulle tages (Olesen og Villaume 2005: 610).  Den  nordiske  indlejring  sikrede  en  bred  folkelig opbakning, som understøttede den aktivistiske udenrigs- politiks demokratiske legitimitet og finansiering, og den understøttede dermed også politikkens kontinuitet. Det er også i denne henseende interessant at notere, at mens danskerne  foretrak  EF  frem  for  en  nordisk  økonomisk union  (Gallup  1969),  så  var  opbakningen  til  de  andre nordiske  landes  optag  i  EF  i  1991  så  stærk,  at  den  generelle opbakning til EF i en sådan hypotetisk situation gik  fra  57%  til  73%  (Gallup  1991).  Dermed  synes  en situation  med  Danmark som brobygger imellem resten af Norden og Europa, i det mindste når det gælder den økonomiske politik, at have nydt stor opbakning.

Samtidig var dansk medlemskab af EU og NATO de mest håndfaste eksempler på, at Norden ikke formåede at være et ligeværdigt alternativ til de euro-atlantiske institutioner i spørgsmål om kerneinteresser som nationalt forsvar og økonomisk bæredygtighed. Det betød, at den nordiske aktivisme, selv i dens gyldne periode, var henvist til  emnespecifik  fokusering  på  udviklingsbistand  og  på mere eller mindre formaliseret samarbejde om enkeltsager, der til tider afprøvede grænsen for, hvad man kunne gøre og sige som loyalt NATO-medlem, men aldrig overskred denne grænse, når den nationale interesse stod på spil, og der ville kunne sættes spørgsmålstegn ved medlemskabet. Den nordiske aktivisme blev nok formuleret som et alternativ til stormagternes interessepolitik, men den var samtidig indlejret i de mest markante institutionelle udtryk for denne politik, EU og NATO. Pragmatisk interessepolitik  og  nordisk  idealpolitik  var  ikke  hinandens modsætninger. Tværtimod udgjorde pragmatismen grundlaget for idealpolitikken, der blev muliggjort af, at de grundlæggende interesser var sikret gennem den euroatlantiske indlejring. I den forstand var den nordiske aktivisme en 'luksusvare', som man kun kunne tillade sig, fordi  USA  og  de  europæiske  stormagter  havde  en  interesse i at producere 'basisvarer' som stabilitet og sikkerhed (Wivel 2014). Som påpeget af en af periodens mest markante udenrigsministre Per Hækkerup, så var dette i de politiske beslutningstageres optik hverken udtryk for en hyklerisk, usammenhængende eller modsætningsfyldt politik: 'Idealisme og realisme er ikke modstående begreber […] Derimod går idealisme og realisme særdeles vel i  spand.  Ja,  ret  beset  må  virkelig  idealisme  parres  med realisme, for kun en realistisk erkendelse af virkelighed og  muligheder  giver  det  bedste  resultat  for  en  bestemt idealistisk stræben' (Hækkerup 1965: 15).

## Fra ikke-nordisk til anti-nordisk? Dansk udenrigspolitik aktivisme efter den Kolde Krig

Dansk udenrigspolitisk aktivisme efter  den  Kolde  Krig rummer på én gang en eksplicit afstandtagen fra det nordiske,  og  en  videreførelse  og  endda  accentuering  af  de nordiske  kerneværdier  i  udenrigspolitikken.  Under  den Kolde  Krig  repræsenterede  de  nordiske  lande  anført  af Sverige en tredje vej mellem østblok og vestblok, som de opfattede som både forskellig fra og bedre end stormagternes  politik  (Wæver  1992).  Norden  var  en  idealistisk og progressiv anti-tese til  stormagternes interessepolitik (Browning 2007; Mouritzen 1995). Efter den Kolde Krigs afslutning forsvandt denne modsætningen for Danmarks vedkommende.

Aktivismen blev efter den Kolde Krig et definerende kendetegn ved dansk udenrigspolitik, hvor den nu både udtrykte en målsætning om aktiv tilstedeværelse og bidrag til international konfliktløsning og ordensskabelse -  i  Danmarks nærområde, i Europa og i stigende grad globalt - og samtidig angav en række diplomatiske, økonomiske, institutionelle og militære midler til dette, om end  vægtningen  af  disse  midler  kom  til  at  variere  over tid  og  fik  forskellige  betegnelser  som  'aktiv  internationalisme',  'engageret  internationalisme'  og  'international aktivisme' (Pedersen 2012: 112). Målsætningen i dansk udenrigspolitik var fra begyndelsen af perioden at arbejde målrettet for en udbredelse af værdier som internationalt samarbejde,  menneskerettigheder,  afspænding  og  økologisk  bæredygtighed,  både  regionalt  og  globalt  (Holm 1997;  Udenrigsministeriet  1990,  2003).  Denne  tilgang adskilte  sig  fra  dansk  udenrigspolitik  under  den  Kolde Krig, hvor aktivismen blev betragtet som supplerende og langsigtet  indenfor  et  snævert  politisk  rum  defineret  af den Kolde Krigs magtpolitik og Danmarks geopolitiske position indenfor denne (se eksempelvis Hækkerup 1965). Det betød også, at hvor aktivismen tidligere primært blev artikuleret fra en nordisk værdipolitisk platform, så blev platformen umiddelbart efter den Kolde Krigs afslutning europæisk og op gennem 1990erne - med de danske vælgeres nej til Traktaten om Den Europæiske Union i 1992 som et afgørende vendepunkt - stadig mere transatlantisk  (Holm  2002),  ikke  mindst  i  sikkerhedspolitikken. Med amerikansk opbakning  udfordrede  de  danske  beslutningstagere  den  sovjetiske  årtier-lange  besættelse  af de  baltiske  lande,  sendte  flådestøtte  til  amerikanerne  i den første Golfkrig og tungt bevæbnede fredsbevarende styrker til Balkan (Petersen 2004: 451-465), hvilket senere blev fulgt op af bl.a. militært engagement i Irak og Afghanistan og rollen som en af de mest aktive deltagere i bombetogterne over Libyen i 2011. Et dansk tilbud om at støtte et amerikansk angreb på Syrien i eftersommeren 2013 blev dog gjort uaktuelt, da den amerikansk ledede koalition, fra starten plaget af uro, valgte at stille sig tilfreds, da Syriens regering udleverede sine kemiske våben. Endelig har vi senest set det danske bidrag i konflikten med Islamisk Stat fra 2014, først med et transportfly og sidenhen  med  kampfly.  Det  er  sigende  for  aktivismens velbefindende, at støtten i det danske folketing forsat har været usædvanligt bred - beslutningen om transportflyet havde  tilslutning  fra  et  enigt  folketing  (FT  2014a),  og beslutningen  om  kampflyene  manglede  kun  støtte  fra Enhedslisten (FT 2014b). Transformationen fra nordisk fredsdue og 'allieret med forbehold' til militært aktivistisk høg og 'super-atlantisk' partner med USA synes komplet (Se Villaume 1995; Mouritzen 2007; Pedersen 2012).

Dette  understøttedes  af,  at  Danmark  efterhånden har udviklet en villighed til at handle udenom FN, hvis legitimitet i danske øjne blev svækket af dets manglende evne til at håndtere 1990ernes konflikter på Balkan. Resultatet blev at Danmark deltog i en militær operation i Kosovo i 1999 på trods af fraværet af FN-mandat. Det var et brud med en lang dansk nordisk kamp for netop at  styrke  FN's  myndighed  i  krigs-  og  krisesituationer, men bruddet syntes mindre voldsomt, fordi ledende politikere  kunne  henvise  til,  at  det  var  en  ikke-idealistisk komponent i FN-systemets opbygning i form af den russiske  vetoret  i  sikkerhedsrådet,  der  havde  forhindret  et FN-mandat (Helveg 1999). Hertil kom, at selve måden Danmark involverede sig i  krigene  på  Balkan,  var  meget anderledes, end den havde været tidligere. Danmark havde før sendt fredsbevarende styrker til Cypern, men de havde været let bevæbnede og ikke involveret i egentlige krigshandlinger. På Balkan deltog Danmark derimod direkte i væbnede sammenstød med kampvogne og jagerfly (Rasmussen  2005),  og  i  Irak  og  Afghanistan  fremstod Danmark som en 'upåklagelig allieret', der altid var villig til at stille op og yde en aktiv indsats de farligste steder i verden, når NATO og USA vurderede, at der var behov (Ringsmose og Rynning 2008); en tilsyneladende stærk kontrast  til  den  Kolde  Krig,  hvor  USA-samarbejde  og NATO-medlemskab  blev  betragtet  som  et  nødvendigt onde, og forsvarsudgifter holdt på det, som de danske beslutningstagere  vurderede  som  et  minimumskontingent for fortsat medlemskab af alliancen (Ringsmose 2009).

Det  betyder  dog  langtfra,  at  den  danske  aktivisme med sin vægt på det bilaterale forhold til enesupermagten og sit fokus på militære aktivisme som afgørende for forfølgelsen af de udenrigspolitiske ambitioner kan betragtes som antitesen til den traditionelle aktivisme. For det første er der en høj grad af kontinuitet i de udenrigspolitiske mål: internationalt samarbejde, menneskerettigheder, afspænding og økologisk bæredygtighed er netop konsistente  med  den  nordiske  aktivisme  og  dens  spejling  af velfærdsstatens værdier. Også når det gælder anvendelsen af militære midler er forskellen til fortiden blevet nedtonet af de danske udenrigspolitiske beslutningstagere, for hvem institutionel og militær aktivisme fremstår som to sider af den samme mønt: et aktivt bidrag til en stabil international orden baseret på et stærkt liberal-demokratisk værdifællesskab (Wivel 2005). For det andet blev den at- lantiske orientering i udenrigspolitikken et fremtrædende træk  i  dansk  udenrigspolitik  allerede  efter  Anden  Verdenskrig. Ganske vist nedtonedes med aktivismens tætte samarbejde med USA den stormagtsskepsis, der fra 1864 og især siden P. Munchs udenrigspolitik i mellemkrigstiden havde spillet en afgørende rolle i Danmarks internationale  positionering  (Lidegaard  2003;  Pedersen  1970), men kontrasten til den nordiske værdipolitik var mindre end, hvad den umiddelbart kunne synes. Danmark var også under den Kolde Krig - trods højt-profilerede forbehold eksempelvis når det gjaldt kernevåben på dansk territorium - velintegreret i den amerikanske interessesfære, og denne position nød opbakning fra en bred koalition af politiske partier, inklusive Socialdemokraterne. Samtidig ændrede USA's udenrigspolitik sig markant efter den Kolde  Krig.  Hvor  forholdet  til  fjenden  Sovjetunionen havde  været  definerende  for  amerikanske  diplomatiske prioriteringer og militært engagement under den Kolde Krig, så gav den nye situation efter den Kolde Krig plads til en amerikansk udenrigspolitik med et stærkere fokus på at sprede liberal-demokratiske normer som demokrati og menneskerettigheder, der også blev delt af både den udenrigspolitiske  elite  og  vælgerne  i  Danmark,  og  som havde  klare  paralleller  til  den  nordiske  aktivisme.  Det samme  kunne  til  dels  siges  om  den  fælles  europæiske udenrigspolitik,  som  var  under  udvikling,  og  som  når det gjaldt FN-politikken i nogen grad indarbejdede den tidligere distinkte nordiske position (Laatikainen 2003).

Endelig  er  det  øgede  fokus  på  militære  midler  i dansk  udenrigspolitik  et  svar  på  en  øget  efterspørgsel efter denne type af bidrag i det internationale samfund (Wivel 2013: 311). Den Kolde krigs afslutning betød, at en lang række konflikter, der havde været undertrykt af supermagtskonflikten nu kom op til overfladen, og samtidig at det internationale samfund havde mulighed for at reagere militært på disse konflikter med fredsskabende foranstaltninger uden risiko for en altødelæggende supermagtskonflikt. På den baggrund var et centralt spørgsmål i 1990ernes NATO-debat med den amerikanske senator Richard Lugars ord om alliancen måtte 'go out of area or out of business' og fredsskabelse var et mål allerede i EU's Petersberg-opgaver i 1992. Alene i perioden 1989 til  1994 autoriserede FN's Sikkerhedsråd 20 nye operationer, og antallet af fredsbevarende FN-tropper steg fra 11.000 til 75.000 (http://www.un.org/en/peacekeeping/ operations/surge.shtml). En væsentlig årsag til, at Danmark  har  kunnet  imødekomme  denne  efterspørgsel,  er en  lang  tradition  for  militært  engagement  med  rødder i  mellemkrigstiden og en væsentlig forøgelse under den Kolde Krig, hvor Danmark fra 1948 til 1989 med kun tre undtagelser bidrog til samtlige FN's missioner og gennem hele perioden kontinuerligt havde soldater udsendt

(Jakobsen 2015). Dette engagement var i kold krigs-perioden indlejret i en nordisk model for fredsbevarende operationer som omfattede jævnlige konsultationer mellem de nordiske forsvarsministre, arbejdsgrupper, uddannelse og evnen og viljen til at reagere hurtigt på henvendelser fra FN.

For dansk udenrigspolitik var der således ikke tale om et brud med den nordiske aktivisme, men snarere udviklingen af en ny variant under nye vilkår. Den nordiske koldkrigs-aktivisme var baseret på en række modstillingspar: 'FN vs. magtpolitik', 'diplomati vs. krig', 'Norden vs. supermagterne'. Med USA's og deres allieredes sejr i den Kolde Krig blev det hurtigt umuligt at opretholde disse modstillinger. FN var nu en arena for kampen om at definere rammerne for den nye orden, stærkest manifesteret i  forbindelse  med  interventionerne  i  Kosovo  i  1999  og i  Irak  i  2003.  Efterspørgslen  efter  fredsskabelse  øgedes med ophævelsen af supermagtkonfliktens overlejring af nationale  og  regionale  konfliktmønstre,  og  de  mindre lande forventedes at bidrage til arbejdet,  også  militært. Og med kun én supermagt tilbage gav det ikke længere mening at se Norden som en tredje vej mellem Øst og Vest. Det betød, at aktivismen måtte gentænkes, selv om målene grundlæggende var de samme og oven i købet i 1990 blev ekspliciteret i den såkaldte 'aktive internationalisme', der blev retningsgivende for de følgende år: at fremme fælles sikkerhed, sikre demokrati og menneskerettigheder, skabe global økonomisk og social udvikling og sikre økologisk bæredygtig udvikling (Udenrigsministeriet 1990). Den danske aktivisme rummede derfor også en ofte overset styrkelse af nordisk aktivisme, idet det var ideer og værdier centrale for den nordiske aktivisme, der blev videreført med delvist nye midler og et delvis skift i foretrukne samarbejdspartnere. Trods et voldsomt fokus på den militære aktivisme og samarbejdet med USA, så fortsatte Danmark som et af de få lande, der levede op til FN's krav om at give mindst 0,7% af BNP i statslig udviklingsbistand (endda med en stigende andel i de første år efter den Kolde Krig), og dansk medlemskab af FN's sikkerhedsråd i 2005-2006 blev i høj grad sikret via Danmarks netværk i den tredje verden og det fortsat stærke renommé i FN-systemet. Samtidig var en central dansk prioritet  i  1990erne og i starten af 00erne udvidelserne af EU og NATO. Ideen bag disse projekter var at styrke institutionaliseringen af Danmarks nærområde, og derfor var det, ikke overraskende de baltiske landes ansøgninger, som Danmark i særlig grad valgte at støtte. Realismen og idealismen gik 'i spand', som anbefalet af Hækkerup mere end 30 år tidligere.

Det  var  imidlertid  klart,  at  den  samme  udvikling ikke havde fundet sted i de øvrige nordiske lande, og at Danmark gradvist gled længere væk fra de andre. Nabo- erne  i  Norden  stod  stadig  højt  på  Danmarks  liste,  når det  gjaldt,  hvilke  lande  man  helst  samarbejdede  med  i internationale  aktioner  på  eksempelvis  Balkan  (Jakobsen  2006:  95).  Men  både  hvad  angår  hyppigheden  og styrken  med  hvilken  Danmark  valgte  at  engagere  sig  i internationale aktioner, var der tale om et skred i forhold til  de  nordiske  naboer  (Wivel  2014).  Dette  cementeredes  igennem  1990erne,  hvor  man  påbegyndte  en  langt mere vidtgående omstrukturering af det danske forsvar, end det var tilfældet i de øvrige nordiske lande. Væk fra territorialforsvaret og hen imod en mindre, professionel hær, der med kort varsel kunne deltage i internationale operationer (Jakobsen 2006: 99-103). Dette kunne lade sig  gøre,  fordi  man  i  Danmark,  for  første  gang  i  flere hundrede år, følte sig fri fra en direkte trussel mod sin eksistens (Forsvarskommissionen 1998), og derfor hurtigt kunne lede ressourcer fra regionale opgaver over i kapaciteter med et mere globalt sigte. Dette stod i modsætning til Norge, som i langt længere tid holdt fast i det regionale og  snarere  forsøgte  at  inkorporere  det  globale  som  en 'ekstra' opgave for det norske forsvar (Græger og Leira 2005: 53-54).

Denne tendens blev yderligere styrket i 00erne, hvor særligt båndet til USA blev bekræftet gennem deltagelse i den amerikanske 'Krig mod terror'. Det førte til relativt tunge og risikovillige danske bidrag til krigen i Afghanistan sammenlignet med de øvrige nordiske lande. Det samme gjorde sig i endnu højere grad gældende i forhold til  Danmarks  bidrag  til  krigen  i  Irak,  hvor  Sverige,  til sammenligning, helt afstod fra at deltage, og Norge først sent besluttede sig til at deltage med en mindre styrke. 3 Irakkrigen skabte imidlertid også modreaktioner internt i Danmark, idet den danske krigsindsats for første gang ikke  havde  opbakning  fra  det  største  oppositionsparti, Socialdemokraterne. Og selvom partiet senere hen valgte at støtte politisk op om dansk deltagelse til en stabiliseringsstyrke  i  2004,  så  fortrød  partiet  efterfølgende  den beslutning,  og  tilsluttede  sig  fra  2007  bestræbelser  for at nedsætte en kommission til undersøgelse af den danske beslutning om at deltage i krigen i Irak (FT 2008). Uenighed om deltagelsen i krigen i Irak var ikke kun et dansk  eller  et  nordisk  fænomen.  Overalt  i  Europa  var Irak-krigen heftigt debatteret. Men i Danmark skabte det i  særlig grad indre dissonans at gå i krig for, hvad man anså  for  danske  og  nordiske  normer  om  demokrati  og menneskerettigheder, men i en kontekst uden klart FNmandat, hvilket implicit kunne tolkes som en svækkelse af FN og dermed af det internationale samfunds institutionalisering. Samtidig betonede regeringen i sin argumentation for dansk deltagelse klassiske nordiske værdier som menneskerettigheder og demokrati i tillæg til - og ofte i  højere  grad  end  -  de  sikkerhedspolitiske  argumenter, som var afgørende i eksempelvis USA og Storbritannien (ligesom man i forbindelse med indsatsen i Afghanistan betonede eksempelvis kvinders rettigheder). Dilemmaet var dermed beslægtet med Kosovointerventionen i 1999, men blev  forværret  af,  at  man  ikke  som  i  1999  kunne henvise til den russiske vetoret i sikkerhedsrådet, da en ny FN-resolution efter alt at dømme ikke kunne have opnået majoritet  (Petersen  2004:  587).  Mens  dansk  deltagelse i  Kosovointerventionen  således  kunne  forklares  som  et valg mellem idealpolitik og realpolitik, hvor Danmark i overensstemmelse med den klassiske nordiske aktivisme valgte idealerne og gik imod de russiske realpolitikere, så præsenterede Irak sig som et mere klart dilemma mellem centrale  værdier  og  en  diskussion  om,  hvilke  redskaber der var legitime og nødvendige for at fremme disse. Netop af  den  grund  er  det  næppe  tilfældigt,  at  krigen  i  Irak foranledigede den hidtil største divergens i den nordiske aktivisme fra land til land i Norden.

Irak forblev dog undtagelsen i en ellers stærk dansk konsensus om aktivismen. Samtidig begyndte de andre nordiske lande med Norge i spidsen at rykke sig gradvist nærmere den danske linje. Det resulterede bl.a. i en stærk nordisk deltagelse i krigen mod Gadaffiregimet i Libyen i  2011, hvor danske og norske fly stod for en usædvanlig stor andel af koalitionens bombetogter (Jakobsen og Møller 2012). Og også på anden vis betød afslutningen af  00erne  en  gradvis  tilnærmelse  mellem  de  nordiske lande. Delvist ansporet af behovet for besparelser på forsvaret i kølvandet på finanskrisen bragte tidligere norsk forsvarsminister  og  udenrigsminister  Thorvald  Stoltenberg i 2009 det nordiske tilbage på dagsordenen med sin rapport for Nordisk Ministerråd Nordic Cooperation on Foreign and Security Policy (Stoltenberg 2009), der pegede på en række konkrete samarbejdsområder i udenrigs- og sikkerhedspolitikken for de nordiske lande. Mens det var sigende, at rapporten vakte betydeligt mindre politisk og offentlig debat i Danmark end i andre nordiske lande, og tydeligt at de danske udenrigspolitiske beslutningstagere ikke  ønskede  at  forpligte  sig  på  rapportens  anbefalinger (Archer 2010), så var dens konklusioner retningsgivende for en udvikling, der i 2009 førte til oprettelsen af NORDEFCO som en fleksibel platform for militært samarbejde de nordiske lande, herunder Danmark, imellem. En 'integration à la carte' (Saxi 2011: 19), der som påpeget af Tuomas Forsberg er mulig 'because it is not seen as an alternative to cooperation within the EU or NATO' (Forsberg 2013: 1175), men derimod et pragmatisk samarbejde som de nordiske lande kan koble ind i, når samarbejdet gennem NATO og EU bliver for tungt, og som ydermere placerer sig solidt indenfor både EU's og NATO's diskurs om mere sikkerhed for de samme penge (Wivel og Marcussen 2015).

På trods af denne udvikling og på trods af de fortsat stærke nordiske karakteristika i den danske udenrigspolitiske  aktivisme,  så  er  det  nordiske  samarbejde  forblevet i periferien af dansk udenrigs- og sikkerhedspolitik. Spørgsmålet er på den baggrund, hvorvidt og i givet fald hvordan den seneste udvikling i Danmarks - og Nordens - nærområde vil styrke den nordiske dimension i dansk udenrigspolitik?

## En fremtid for den nordiske aktivisme i dansk udenrigspolitik?

Hvilken  rolle  vil  den  nordiske  aktivisme  fremadrettet spille i dansk udenrigspolitik? To områder synes oplagte for nordisk samarbejde. Ukrainekonflikten mellem Rusland og Vesten har mindet om, at den europæiske fred og  institutionalisering,  som  har  udgjort  et  stadig  stærkere fundament for politik i regionen gennem de seneste årtier, fortsat hviler på en række særlige geopolitiske betingelser, som vi ikke kan tage for givet vil vare ved, og  som  vi  ikke  nødvendigvis  har  de  rette  redskaber  til at bevare. På den baggrund publicerede de fem nordiske forsvarsministre i april 2015 en fælles kronik i den norske avis Aftenposten, som bl.a. tager afstand fra Ruslands krænkelser af de nordiske landes luftrum. Alene det faktum, at de fem nordiske ministre formåedes at enes om så relativt uforbeholden kritik af Rusland, understreger, at de nordiske landes forhold til Rusland har undergået store forandringer. Også selv om ministrene, når det gælder øget luftovervågning i Østersøregionen lidt kryptisk henviser til en voldsspiral i 'øst', der giver behov for øget samarbejde i de nordiske landes 'nærområde' frem for her at nævne Rusland direkte. 4

Det indikerer, at når det gælder konkrete fællesnordiske tiltag rettet mod Rusland, så skal udtalelsen stadig være meget forsigtig, før alle fem nordiske forsvarsministre kan sætte deres navne under. Endelig lægger kronikken også vægt på solidaritet overfor regionens naboer i Baltikum,  et  klassisk  nordisk  emne,  og  der  lægges  op til  øget samarbejde, når det pragmatisk giver mening, i internationale operationer. Om erklæringen primært skal ses retorisk, er endnu et åbent spørgsmål. Nordisk samarbejde som ide har bevaret en folkelige appel - ingen bliver vrede når de politiske beslutningstagere siger noget pænt om vores fællesnordiske værdier og mulighederne for at samarbejde med udgangspunkt i disse - men traditionelt har  større  strategiske  hensyn  spændt  ben  for  samarbejdet.  I  NORDEFCO har man tilsyneladende  taget  ved lære af denne fortid. Det har netop gjort det muligt at fokusere  samarbejdet  på  de  områder,  der  giver  mening for  hver  enkelt  af  de  fem  nordiske  lande.  Således  tillader NORDEFCO de enkelte lande tilvalg og fravalg af specifikke samarbejdsemner. NORDEFCO's indledende succes synes derfor at understrege, at det nordiske samarbejde netop har det bedst, når det indrettes med pragmatisme i højsædet. Det gælder ikke mindst i en dansk kontekst,  hvor  netop  en  pragmatisk  aktivistisk  tilgang til  internationale  institutioner  har  været  kendetegnende for dansk udenrigspolitik både under og efter den Kolde Krig (Wivel 2013).

Et andet oplagt område for øget nordisk samarbejde er i forbindelse med den arktiske region. Her er alle fem nordiske lande fuldgyldige medlemmer af Arktisk Råd, regionens  centrale  forum  for  samarbejde  staterne  imellem. Selvom der stadig findes enkelte mindre uoverensstemmelser imellem de nordiske lande indbyrdes og med Canada,  så  er  udfordringen,  også  i  Arktis,  specielt  for Danmark  centreret  omkring  at  finde  en  løsning  med Rusland om tilbageværende konflikter over kontinentalsoklen  under  det  Arktiske  Ocean.  Arktis  har  i  mange år haft status af lavspændingsområde. Det skyldes især, at  Rusland, mere eller mindre, har afholdt sig fra store aggressive fremstød, og fordi netop Rusland har en stor interesse i regionens stabilitet. Netop stabilitet er nemlig en forudsætning for, at Rusland for alvor kan begynde at udvinde de ressourcer, der måtte findes i de store arktiske områder, som de allerede besidder retten til (Olesen 2014: 9-11). Spørgsmålet er nu, hvordan Ukrainekonflikten vil påvirke situationen i Arktis i det lange løb. Skulle samarbejdet  i  Arktis  vise  sig  at  have  taget  varig  skade, kan  øget  nordisk  samarbejde  om  bl.a.  overvågning  og patruljering,  i  parløb  med  USA  og  Canada,  vise  sig  at blive nødvendigt.

En tilbagevenden til nordisk aktivisme som den så ud under den Kolde Krig ligger næppe i kortene, ikke mindst fordi det er særdeles tvivlsomt, om Rusland vil have styrke til at genstarte den Kolde Krig som en ligeværdig modpol til USA og Vesten indenfor en overskuelig årrække. Dermed virker det mere sandsynligt, at øget russisk pres, snarere end at afskrække Sverige og Finland fra øget samarbejde med de nordiske NATO-medlemmer, vil bringe landene tættere sammen og Sverige og Finland tættere på NATO. Det gør mulighederne for nordisk samarbejde i Østersøregionen bedre end det har været i mange år. På samme baggrund burde nordisk normfremme i FN have gode muligheder.

På disse områder burde der således være ganske gode forudsætninger  for,  at  nordisk  aktivisme,  så  forskelligt praktiseret af hvert af de nordiske lande i 00'erne, igen kan blive et fælles nordisk projekt.

Derimod vil  der,  fraregnet  dansk-norsk  samarbejde indenfor NATO, ligge flere udfordringer i en udvidelse af det direkte samarbejde i internationale operationer særligt i operationer med en 'hård' militær komponent. Ikke alene vil institutionsskellet - med Sverige og Finland udenfor NATO, og Island, Norge og Danmark (grundet det danske forbehold) militært udenfor EU - være i vejen for sådanne planer. Men hertil kommer, at især det danske militær, efter en årrække med internationale operationer med amerikanerne, briterne og, til dels, franskmændene, efterhånden har kapaciteter skræddersyet til samarbejde med netop disse lande (Jakobsen and Møller 2012: 113).

## Konklusion

Den nordiske dimension har spillet en væsentlig men ofte implicit rolle i udviklingen af dansk udenrigspolitisk aktivisme gennem de seneste årtier. Særligt når det gælder de  udenrigspolitiske  mål  er  afspejlingen  af  traditionel nordisk aktivisme tydelig, men selv når det gælder anvendelsen af de militære midler, som har spillet en afgørende rolle  i  forfølgelsen  af  disse  mål,  kan  der  trækkes  linjer tilbage  til  den  klassiske  nordiske  koldkrigs-aktivisme. På den baggrund kan den aktuelle udformning af dansk udenrigspolitisk aktivisme tolkes som en videreførelse af koldkrigs-aktivismen  under  nye  geopolitiske  rammebetingelser.

Samtidig har den nordiske dimension gennem de seneste årtier spillet en mindre eksplicit rolle i udenrigspolitikken og dens legitimering end det tidligere var tilfældet, både indadtil overfor den danske befolkning og udadtil i  forhold  til  toneangivende  internationale  aktører.  Det skyldes,  at  ekspliciteringen  af  den  nordiske  dimension var særlig effektiv som udenrigspolitisk instrument under den  Kolde  Krig,  hvor  italesættelsen  af  Norden  som  en særligt fredelig og progressiv region tjente som en nordisk 'bastion',  der  beskyttede  regionen  mod  stormagtsdominans  gennem  aktivering  af  begreber  som  den  nordiske balance og den nordiske model (Mouritzen 1995). Denne platform mistede sin betydning for dansk udenrigspolitik med Sovjetunionens  sammenbrud og bortfaldet  af  den supermagtskonfrontation, som modellen stod i kontrast til.  Det  førte  umiddelbart  til  større  divergens  mellem Danmark og de øvrige nordiske lande i de første årtier efter den Kolde Krig, fordi Danmark i langt højere grad end de andre søgte nye veje for aktivismen gennem det tættere  samarbejde  med  USA  og  Storbritannien  -  en udenrigspolitik som på mange måder bedst kan beskrives som nordisk aktivisme med nye midler.

Med  de  senere  års  udvikling  i  russisk  udenrigspolitik  kombineret  med  de  stadigt  øgede  krav  til  effektiv ressourceanvendelse i udenrigs- og sikkerhedspolitikken har det nordiske samarbejde fået ny aktualitet for dansk udenrigspolitik. Med sin pragmatiske drejning siden den Kolde Krigs afslutning og nedtoningen af Norden som værdipolitisk  alternativ  er  den  nordiske  aktivisme  mindre  distinkt  end  tidligere.  Og  med  skredet  i  de  andre nordiske lande i retning af mere villighed til at deltage i amerikansk ledede internationale interventioner er nordisk  aktivisme  samtidig  mere  dansk  end  nogensinde. Både som implicit retningsgiver og som eksplicit ramme for aktuel problemløsning synes den nordiske dimension i  dansk udenrigspolitik således at fortsætte, eller måske endog  styrke,  sin  betydning  for  dansk  udenrigspolitisk aktivisme i de kommende år.

## litteraturliste

Andrén, Nils (1967) 'Nordic Integration', Cooperation and Conflict 2(1): 1-25.

- Archer,  Clive  (2010)  'The  Stoltenberg  Report  and  Nordic  Security: Big Idea, Small Steps', i N. Hvidt and H. Mouritzen (eds) Danish Foreign  Policy  Yearbook  2010 ,  Copenhagen:  Danish  Institute  for International Studies: 43-74.

Björkdahl,  A.  (2008)  'Norm  Advocacy:  a  small  state  strategy  to  influence the EU', Journal of European Public Policy 15(1): 135-154.

- Branner, Hans (2000) 'Options and Goal in Danish European Policy since  1945:  Explaining  Small  State  Behavior  and  Foreign  Policy Change',  i  Hans  Branner  and  Morten  Kelstrup  (red.) Denmark's Policy  Towards  Europe  after  1945:  History,  Theory  and  Options ,. Odense: Odense University Press: 333-380.

Brundtland, Arne Olav (1967) 'The Nordic Balance Past and Present', Cooperation and Conflict 2(2): 30-63.

- Browning, Christopher (2007) 'Branding Nordicity: Models, Identity, and the Decline of Exceptionalism', Cooperation and Conflict 42(1): 27-51.
- Dahl, Ann-Sofie and Pauli Järvenpää (2014) (red.) Northern Security and Global Politics: Nordic-Baltic strategic influence in a post-unipolar world , London: Routledge.
- Forsberg,  Tuomas  (2013)  'The  rise  of  Nordic  defence  cooperation:  a return to regionalism?', International Affairs 89(5): 1161-1181.
- Forsvarskommissionen af 1997 (1988) Fremtidens Forsvar, Hovedbind . Copenhagen: Schultz Grafisk.
- FT (2014a), B 122: Forslag til folketingsbeslutning om dansk militært bidrag  til  støtte  for  indsatsen  i  Irak,  1.  behandling,  http://www. ft.dk/samling/20131/beslutningsforslag/B122/BEH1-102/forhandling.htm#dok (tilgået 15. maj 2015)
- FT (2014b), B 123: Forslag til folketingsbeslutning om yderligere dansk militært  bidrag  til  støtte  for  indsatsen  mod  ISIL,  1.  behandling, http://www.ft.dk/samling/20131/beslutningsforslag/B123/BEH1107/forhandling.htm#dok (tilgået 15. maj 2015)
- FT  (2008),  B  18:  Forslag  til  folketingsbeslutning  om  nedsættelse  af en  kommission  til  undersøgelse  af  regeringens  tilslutning  til  og deltagelse  i  den  internationale  koalition  til  afvæbning  af  Irak,  1. behandling,  http://www.ft.dk/samling/20072/beslutningsforslag/ b18/beh1-40/forhandling.htm?startItem=-1#alleindlaeg (tilgået 30. Juli 2015)
- Goetschel,  Laurent  (2013)  'Bound  to  be  peaceful?  The  changing  approach of Western European small states to peace', Swiss Political Science Review 19(3): 259-278.
- Græger, Nina og Halvard Leira (2005) 'Norwegian Strategic Culture after World War II From a Local to a Global Perspective', Cooperation and Conflict 40(1): 45-66.
- Grøn, Caroline, Peter Nedergaard og Anders Wivel (red.) (2015) The Nordic Countries and the European Union: Still The Other European Community? , London: Routledge.

- Hey, Jeanne A. K. (2003) 'Introduction: Small State Foreign Policy', i Jeanne A. K. Hey (red.) Small States in World Politics: Explaining Foreign Policy Behaviour , Boulder: Lynne Rienner: 1-11.
- Helveg, Niels (1999) 'Folkeret i en brydningstid', Politiken , 25. juni Holm, Hans-Henrik (1997) 'Denmark's Active Internationalism: Advocating International Norms with Domestic Constraints', i Bertel Heurlin og Hans Mourtizen (red.) Danish Foreign Policy Yearbook 1997 , København: Dansk Udenrigspolitisk Institut: 52-80.
- Holm, Hans-Henrik (2002) 'Danish Foreign Policy Activism: The Rise and  Decline,  i  Bertel  Heurlin  og  Hans  Mouritzen  (red.) Danish Foreign Policy Yearbook 2002 ,  København: Dansk Institut for Internationale Studier: 19-45.
- Hækkerup, Per (1965) Danmarks udenrigspolitik . Copenhagen: Fremad. Ingebritsen, Christine (2002) 'Norm Entrepreneurs: Scandinavia's Role in World Politics', Cooperation and Conflict 37(1): 11-23.
- Jakobsen, Peter Viggo (2006). Nordic Approaches to Peace Operations: A New Model in the Making? Abingdon: Routledge.
- Jakobsen, Peter Viggo (2009) 'Small States, Big Influence: The Overlooked Nordic Influence on the Civilian ESDP', Journal of Common Market Studies 47(1): 81-102.
- Jakobsen, Peter Viggo (2015) 'Danmarks militære aktivisme fortsætter med eller uden USA', Politik 18(4).
- Jakobsen, Peter Viggo and Karsten Møller (2012) 'Good News: Libya and the Danish Way of War', i Nanna Hvidt og Hans Mouritzen (red.) Danish Foreign Policy Yearbook 2012 , København: Dansk Institut for Internationale Studier: 106-130.
- Keohane,  Robert  O.  (1969)  'Lilliputians'  Dilemmas:  Small  States  in International Politics', International Organization 23(2): 291-310.
- Laatikainen, Katie Verlin (2003) 'Norden's Eclipse: The Impact of the EUs Common Foreign and Security Policy on Nordic Cooperation in the United Nations', Cooperation and Conflict 38(4): 409-441.
- Lidegaard, Bo (2003) Overleveren , København: Gyldendal.
- Mouritzen,  Hans  (1995)  'The  Nordic  Model  as  a  Foreign  Policy  Instrument: Its Rise and Fall', Journal of Peace Research 32(1): 9-21.
- Mouritzen,  Hans  (2007)  'Denmark's  super  Atlanticism', Journal  of Transatlantic Studies 5(2): 155-167.
- Neumann, I.B. and Gstöhl S. (2006) 'Introduction: Lilliputians in Gulliver's World?', I Christine Ingebritsen, Iver B. Neumann, Sieglinde Gstöhl og Jessica Beyer (red.) Small States in International Relations , Seattle: University of Washington Press: 3-36.
- Olesen, Thorsten B., and Poul Villaume (2005). I Blokopdelingens Tegn 1945-1972. Dansk Udenrigspolitiks Historie bn. 5 , København: Danmarks Nationalleksikon.
- Olesen, Mikkel Runge (2014) 'Cooperation or conflict in the Arctic: A Literature Review', Working Paper, København: DIIS
- Panke, Diana (2010) 'Good Instructions in No Time? Domestic Coordination of EU Policies in 19 Small States', West European Politics 33(4): 770-790.
- Pedersen, Rasmus Brun (2012) 'Fra aktiv internationalisme til international aktivisme: Udvikling og tendenser i dansk udenrigspolitisk aktivisme', Politica 44(1): 111-130.
- Pedersen,  Ole  Karup  (1970) Udenrigsminister  P.  Munchs  opfattelse  af Danmarks stilling i international politik ,  København: Københavns Universitet.
- Petersen, Nikolaj (1983) 'Danmark: Dansk  afspændingspolitik i 1980erne' I Bertel Heurlin (red.), Norden og den internationale spænding , København: Forlaget Politiske Studier: 75-89.
- Petersen,  Nikolaj  (2004). Europæisk  Og  Globalt  Engagement . Dansk Udenrigspolitiks  Historie  bn.  6 ,  København:  Danmarks  nationalleksikon.
- Rasmussen, Mikkel Vedby (2005) 'What's the Use of It? Danish Strategic Culture and the Utility of Armed Forces', Cooperation &amp; Conflict 40(1): 67-89.
- Ringsmose,  Jens  (2009)  'Paying  for  Protection:  Denmark's  Military Expenditure during the Cold War', Cooperation and Conflict 44(1): 73-97.
- Ringsmose, Jens og Sten Ryning (2008) 'The impeccable Ally? Denmark, NATO, and the Uncertain Future of Top Tier Membership', i Nanna Hvidt og Hans Mouritzen (red.) Danish Foreign Policy Yearbook 2008 . København: Dansk Institut for Internationale Studier: 55-84.
- Saxi,  Håkon Lunde (2011) Nordic Defence Cooperation after the Cold War , Oslo Files on defence and Security 1/2011, Oslo: Norwegian Institute for Defence Studies.
- Schouenborg, Laust (2013a) The Scandinavian International Society: Primary institutions and binding forces, 1815-2010 , Routledge: London.
- Schouenborg, Laust (2013b) 'Nordisk diplomati: I det skandinaviske internationale  samfunds  tjeneste?', Samfundskøkonomen ,  No.  2, 2013: 18-24
- Simonyi, András (2013) ''Nordic Cool Power in Washington': What the Nordics Teach About Nation Branding', The World Post , http:// www.huffingtonpost.com/andras-simonyi/nordic-cool-power-in-wasi\_b\_2748954.html
- Stoltenberg,  Thorvald  (2009) Nordic  Cooperation  on  Foreign  and  Security Policy ,  Proposals presented to the extraordinary meeting of Nordic foreign ministers in Oslo on 9 February 2009 https://www. regjeringen.no/globalassets/upload/ud/vedlegg/nordicreport.pdf (tilgået 12. Maj 2015).
- Udenrigsministeriet (1990) Udenrigstjenesten mod år 2000 , København: Udenrigsministeriet.
- Udenrigsministeriet (2003) En verden i forandring. Regeringens bud på nye  prioriteter  i  Danmarks  udenrigspolitik .  København:  Udenrigsministeriet.
- Ugens Gallup (1956), Danmark og Skandinavian I: Det skandinaviske samarbejde,  http://www2.tns-gallup.dk/tns\_gallup/ugens\_gallup/ tekst/ug\_1956\_36.pdf (tilgået 18. april 2015)
- Ugens  Gallup  (1967),  Danmark  mellem  NORDEK  og  EEC.  http:// www2.tns-gallup.dk/tns\_gallup/ugens\_gallup/tekst/ug\_1969\_35. pdf (tilgået 21. April 2015)
- Ugens  Gallup  (1991),  Norden  samlet  I  EF?  http://www2.tns-gallup. dk/tns\_gallup/ugens\_gallup/tekst/ug\_1991\_36.pdf (tilgået 21. April 2015)
- Villaume, Poul (1995). Allieret med Forbehold - Danmark, Nato og Den Kolde Krig. København: Forlaget Eirene.
- Wallace, William (1999) 'Small European States and European PolicyMaking:  Strategies,  Roles,  Possibilities',  i  William  Wallace  et  al. Between  Autonomy  and  Influence:  Small  States  and  the  European Union , Arena Report No. 1/99, Oslo: Arena: 11-26.
- Wivel, Anders (2005) 'Between Paradise and Power: Denmark's Transatlantic Dilemma', Security Dialogue 36(3): 417-421.
- Wivel,  Anders  (2013)  'From  Peacemaker  to  Warmonger?  Explaining Denmark's  Great  Power  Politics', Swiss  Political  Science  Review 19(3): 298-312.
- Wivel, Anders (2014) 'Birds of a feather flying apart? Explaining Nordic dissonance in the (post)unipolar world', i Ann-Sofie Dahl and Pauli Järvenpää (eds) Northern Security and Global Politics: Nordic-Baltic strategic influence in a post-unipolar world , London: Routledge: 7992.
- Wivel, Anders og Martin Marcussen (2015) 'In the shadow of history? Explaining  the  (lack  of)  Europeanisation  of  Nordic  security  and defence policies', i Caroline Grøn, Peter Nedergaard og Anders Wi-

- vel  (red.) The Nordic Countries and the European Union ,  London: Routledge: 206-225
- Wæver, Ole (1992) 'Nordic nostalgia: Northern Europe after the Cold War', International Affairs 68(1): 77-102.

## noter

1. Mikkel Runge Olesens del af arbejdet med artiklen er finansieret af Dansk Institut for Internationale Studiers program for Forsvars- og Sikkerhedspolitiske studier.
2. For en generel diskussion af aktivismebegrebet og dets anvendelse på dansk udenrigspolitik, se introduktionsartiklen til dette temanummer.
3. Finlands og Islands involvering i de to konflikter var meget begrænset.
4. [http://www.aftenposten.no/meninger/kronikker/Fem-nordiskeministre-i-felles-kronikk-Russisk-propaganda-bidrar-til-a-sasplid-7967230.html (Tilgået 20. april 2015).](http://www.aftenposten.no/meninger/kronikker/Fem-nordiske-ministre-i-felles-kronikk-Russisk-propaganda-bidrar-til-a-sa-splid-7967230.html)