Tidsskriftet poetik/K&K 1-100
Forfattere: Jørgen Holmgaard
Tidsskrift: kok (2005-04-02)

## Tidsskriftet poetik / K&amp;K 1-100

'Dette  er  ikke  et  tidsskrift  for  intellektuelle  tandlæger',  fortalte  en  af  de friske unge redaktører, der i 1967 lancerede poetik. tidsskrift for æstetik og litteraturvidenskab . Mere udførligt fortalte en anden af redaktørerne, Niels Erik Wille, det samme i det første nummers indledningsartikel, hvis ærinde bl.a.  var  at    »demonstrere  den  øjeblikkelige  uforenelighed  af  litteraturformidling og litteraturforskning« (I.1, p. 15). 1 Per Aage Brandt, en tredje initiativtager,  tematiserede  tilsvarende  modsætningen  mellem  »kunst videnskab « og »kunst kritik «: »Kritikkens og videnskabens kriterier er ikke ens« (I 1,  p.  33).  Selv  om  de  begge  principielt  åbnede  for  muligheden  for  en  vis interaktion mellem den bredere kulturelle offentlighed og forskningens helligere haller, så var det vigtigt at understrege, at forbindelsen ingen nødvendighed var: »Kritikeren kan undvære videnskabsmanden og omvendt« hed det sammesteds meget kontant fra Brandt.

Disse markeringer sendte et signal. Man stillede op med en stil, og den var ikke gængs.  Men markeringerne var også en del af den begrundelse for tidsskriftets start, at det i det danske tidsskriftsbillede ville udfylde en plads, som ellers var tom. Det var en relevant betragtning. Det forsigtige Orbis litterarum , der var startet allerede under krigen, og som udkom på hovedsprogene, var ikke en farbar kanal for yngre litterater, der ville meddele sig med nye synspunkter  til en dansk  universitetsoffentlighed; slet  ikke  med synspunkter af ambitiøst teoretisk tilsnit. Vindrosen var et alment litteraturog kulturtidsskrift med en central, men ikke en egentlig akademisk dagsorden. Og et tredje eksisterende tidsskrift som Exil var med sin Århus-basering  og  sit  filosofiske,  fænomenologiske  projekt  for  fjernt  et  organ  at  gå

1. poetik s første fire numre udgjorde Serie I , de næste fire numre Serie II . Derefter hed det 3. årgang og så fremdeles med fire numre i hver årgang, der dog ikke fulgte kalenderåret. Fra 6. årgang, nr. 1 gik man over til fortløbende nummerering: poetik 17 etc., idet man nedenunder for klarhedens skyld anførte årgang og hæftenummer. Fra nr. 29 skiftede tidsskriftet til  navnet Kultur  og  klasse og  endelig  fra  nr.  65  til K&amp;K .  Jeg  henviser  efter  følgende system: I.1 henviser til Serie I, hæfte nr.1. 3, 2 henviser til 3. årgang, hæfte nr. 2. Fra 17 og frem skrives blot nummeret efterfulgt af sidetal.

igennem, hvis det var litteratur- og kunstvidenskabelige positioner i København, man ville føre i marken.

Generelt var der heller ingen tvivl om, at tiden og pladsen var ved at være der for en ny akademisk tidsskriftsetablering på det litterære felt. Studenter fra de store årgange strømmede i 1960'erne ind i dansk- og litteraturuddannelserne, og den første spæde begyndelse til et generationsskifte i disse fags lærerkorps  kunne  anes.  Det  var  denne  grøde , der  dannede  baggrund  for starten af tidsskriftet Kritik også i 1967. Skønt det faglige sigte med Kritik , der udgik fra den til formålet dannede københavnsk-århusianske duo Aage Henriksen  og  Johan  Fjord  Jensen,  var  bredere  og  med  tilknytningen  til dansklæreruddannelserne på de to universiteter også havde en pædagogisk dimension, var  de  to tidsskriftsetableringer fælles om at udspringe af  den klare fornemmelse og intention, at nu skulle det være slut med det, som Torben  Brostrøm  i Vindrosen morsomt  havde  benævnt  som  'vilhelmismen'  i dansk  litteraturforskning.  Eller  mere  akademisk  formuleret:  Med  den tostrengede tradition af  biografisme og komparatisme, som Fjord polemisk præcist havde beskrevet i bogen Den ny kritik , hvor han lancerede, hvad der i 1962 for ham syntes at være det kommende alternativ: nykritikken.

Allerede i 1967 stillede det sig anderledes. De yngre litteraters udenlandske  inspirationer  havde  videt  sig  ud.    Ikke  mindst  gjaldt  det  for poetik s grundlæggere,  der  i  første  nummers  forord  begrundede  det  ny  tidsskrifts navnevalg med en henvisning først til »den nyere angelsaksiske litteraturvidenskab«, hvor termen 'poetics' forekom, derefter til den russiske formalismes anvendelse af ordet og endelig længst bagud til Aristoteles' poetik.

Flere  træk  adskilte  i  selve  bestræbelsen  de  to  nye  tidsskrifter,  som  så dagens lys i 1967. Kritik blev etableret af to fastansatte universitetslærere, som gerne ville fremme fornyelsen af de fag, de allerede var en del af. poetik var derimod de første år et studentertidsskrift, der foruden de ædle ønsker om at bidrage til en ny videnskabelig udvikling inden for litteratur- og æstetikfagene samtidig var drevet af det formål at fungere som affyringsrampe for  bidragydernes  kommende akademiske  karrierer.  »På  grund af  den forholdsvis lange studietid i Danmark skriver mange allerede i deres studietid artikler,  der  kan  have  interesse  for  en  større  kreds.  Det  er  blandt  andet sådanne  bidrag,  vi  håber  at  bringe«  (I.  1,  p.4  f.)  hed  det  åbenhjertigt  fra redaktionen,  hvis  medlemmer  alle  selv  faldt  lige  præcis  inden  for  den gruppe af bidragydere, man appellerede til. Håbet om bidrag  herfra blev da også fuldt indfriet allerede fra starten.

## Internationalt, scientistisk og tværvidenskabeligt

Selvtilliden  hos  redaktionen,  hvorfra  næsten  alle  bidragene  til  det  første nummer kom, fandt god støtte i det åbenlyse forhold, at man præsenterede problemstillinger og stof, som ikke var alment kendte i dansk humaniora. Man gjorde det tilmed med en tilgang, som heller ikke var almindelig, nemlig med en attitude af selvsikker hjemmevanthed i de mange nye spørgsmål, der blev taget op. Hvor det ikke hidtil var ualmindeligt, når en enkelt udenlandsk teoretiker blev bragt frem i dansk faglitteratur, at han respektfuldt blev præsenteret og behandlet som den mulige løsning på et stort antal problemer, så jonglerede de unge poetik -skribenter oftest inden for den enkelte artikel med flere teoretikere på én gang. Hver enkelts kun relative relevans blev markeret. Til gengæld befandt skribenten selv sig uimponeret 'oven på' sagen, kendte tilsyneladende alle teoretikere og hele stoffet.

Slående træk i tidsskriftets første numre var således dels en bred international referenceramme, dels en stålsat scientistisk stil og ambition. De internationale referencer fordelte sig efter, hvor vægten i skribenternes orientering befandt sig. Niels Erik Wille repræsenterede en angelsaksisk orientering, og erkendelsesteorien blev hos ham jævnligt nævnt som et sted, der burde  og  skulle  afsøges  for  hjælp  til  afklaring  af  grundlagsforhold.  Selve forståelsen af erkendelsens karakter og status var en vej til at opnå den mere præcise  og  sikre  analyse,  som  generelt  var  redaktionens  fælles  dagsorden. Analytisk  var  den  vej,  der  i  tråd  med  inspirationerne  interesserede  Wille mest,  formalisering  ved  hjælp  af  symbolsprog,  og  han  diskuterede  i  det første  nummer  også  de direkte kvantitative undersøgelsers  rækkevidde og relevans. Selv om perspektivet fængede, var han dog - bevidst om analyseresultaternes  variable  fortolkelighed  -  forholdsvis  moderat  i  sine  forventninger. Noget tilsvarende gjaldt dog ikke sprogmanden Jens Juhl Jensen, der som  den  eneste  bidragyder  uden  for  redaktionen  i  det  første  nummer leverede  en  numerologisk  analyse  af  et  digt  af  Tibul  gennemført  ud  fra synspunktet:  »De  fleste  former  for  poesi  kan  betragtes  som  udfyldninger med sprogligt  materiale af ret simple abstrakte mønstre, der som regel er etableret på et eller andet kvantitativt grundlag« (I. 1, p. 87).

Et tredje træk ved poetiks start var, at man som adviseret i titlen forsøgte at demonstrere en tværvidenskabelig tilgang. Skønt tidsskriftets »udgangspunkt  og  område«  (I.  1,  p.  4)  utvetydigt  var litteraturvidenskaben, var redaktionens opfattelse af problemernes karakter præget af en langt bredere faglig fornemmelse  og  horisont, end man  ellers mødte  det i  andre tidsskrifter både før og på den tid. Grundopfattelen var, at de videnskabelige problemer i de forskellige kunstfag var fælles. Anskuede man det filosofisk, var både erkendelsesteori og æstetik med deres metafaglige emner tilgange af  grundlæggende  tværvidenskabelig  karakter.  Sådan  så  man  på  det  i  de filosofisk orienterede bidrag, men ellers var det i de første numre især i Per Aage Brandts artikler, bevægelserne hen over faggrænserne gik mest dristigt for sig. Han opregnede i det første nummer, hvad han mente var relevante inspirationskilder: Hjelmslevs glossematik og serialismen i musikken, samt psykologiprofessor  Tranekjær  Rasmussens  psykologisk-erkendelsesteoretiske begreb om 'emner'. Sidstnævnte var en af de eneste indenlandske referencer i  tidsskriftets  første årgange og  dukkede op kun én gang. Fremad i tidsskriftet pegede i højere grad de andre »tilløb«, som Brandt anførte: nykritikken, fransk strukturalisme og russisk formalisme.

Den uimponerede tværfaglighed, som Brandt praktiserede, gik dog ikke upåtalt hen. I tidsskriftets andet nummer skrev musikforskeren Poul Nielsen i et debatindlæg, at Brandts artikel i poetiks første nummer, for så vidt angår fremstillingen af »serialismens teknik og problemstillinger i sig selv er præget af ukyndighed« (I. 2, p. 76). Han fandt det med sine flotte formuleringer »irriterende«, skønt han ellers generelt var tilhænger af en tværvidenskabelig tilgang til de humanistiske grundlagsproblemer. Ud over påvisningen af, hvad der var »lodret forkert« (I. 2. p. 79) i Brandts artikel strejfede  Nielsen også den interessante problematik, som kom til udtryk i artiklens titel: »Strukturalisme på et empirisk grundlag«. Den her udtrykte ambition  var  klart  nok  at  kombinere  strukturalismens  fokusering  på  et emnes indre relationsmønstre med en empirisk fundering af  analysen. Den var på et andet niveau, kunne man sige, også udtryk for et ønske om at honorere  den  angelsaksiske  traditions  opfattelse  af  videnskabelig  erkendelse  den skulle være empirisk funderet - med det formål at få strukturalismen gjort scientistisk legitim. Brandts bud på en løsning lød: »Vi koncentrerer os om digtets oplevede og i denne forstand empiriske struktur« (I.1, p.35). Men som Nielsen gjorde opmærksom på, var netop denne faste værk- og strukturoplevelse, som Brandt beskrev som 'enkel', 'elementær' og 'selvfølgelig', blevet  diskuteret  og  grundlæggende problematiseret i serialisternes  verden.  I den  serielle  musik  blev  alt  det  'selvfølgelige'  brudt  op  med  det  resultat blandt andre, at relationen mellem værkstruktur og oplevelsesstruktur fik en yderst usikker karakter. Så det var, lod Nielsen forstå, nok ikke det bedste 'empiriske grundlag' at fundere strukturalismen på, som Brandt her havde tænkt sig  frem til.  Det  var  i  øvrigt  før  receptionsteoriernes  indtog  i  Danmark, men ikke før de på litteraturområdet dukkede op i Tyskland. Såvel den internationale teoretiske alvidenhed som den tværvidenskabelige tilgang havde således i Brandts udformning sine begrænsninger.

## Erkendelsesteorien og den konkrete analyse

I virkeligheden gik der da også en skillelinie mellem dem i redaktionen, som satsede meget på en afklaring af erkendelses- og videnskabsteoretiske grundlagsforhold, og dem, der havde udviklingen af den konkrete analyse som prioritet og hovedinteresse.

Det blev signaleret allerede i første nummers 'programerklæring'. Umiddelbart oven på den bredt perspektiverende åbning mod de andre humanistiske videnskaber og »den almindelige erkendelsesteori« (I. 1, p.4) blev således fra  første  færd  advaret  mod  den  »fejltagelse  at  tro,  at  løsningen  af  disse spørgsmål  er  en  absolut  nødvendig  forudsætning  for  konkret  forskning« (ibid.).  Det  var  den  samme  tråd  Peter  Madsen,  der  formentlig  var  formuleringens  ophavsmand,  tog  op  igen,  da  han  indledte  sin  lyrikanalyse, ligeledes i første nummer, med at understrege, at artiklen begrænsede sig til at handle om »mulighederne for opbygning af enkle strukturelle beskrivelser « (I. 1, p. 59) - uden ambition om at komme ind på dyberegående forklarings-  eller  forståelsesaspekter  -  og  at  »også  spørgsmålet  om  beskrivelsers erkendelsesteoretiske  status«  (ibid.)  iøvrigt  ville  blive  ladt  ude  af  betragtning.  Ligelydende erklærede Jørgen Dines Johansen i sin artikel om 'struktureringsprincipper' inden for romanen, at der ikke »vil blive taget stilling til deres eventuelle »existensmodus«; det, at de kan påvises gennem analyse og kommunikeres,  er  i  denne  sammenhæng  tilstrækkelig  begrundelse  for  at beskæftige sig med dem« (I. 2, p. 55).

Referencerne i bidragene af denne orientering var da også af en anden type. De gik til de  franske strukturalister af analytisk observans (Barthes, Greimas,  Lévi-Strauss,  Todorov),  tilsvarende  russiske  formalister,  men  i mindre  omfang  også  til  moderne  engelsk,  amerikansk  og  tysk  litteraturforskning af  mere konventionel  karakter.  Sågar  en af nykritikkens  danske fortolkere kunne figurere som inspirationskilde.

## Eksakt litteraturvidenskabelig teori, Hegel og debat

Men allerede inden dette første billede af et nyt tidsskrift med en international  orientering,  en  scientistisk  stil  og  en  tværvidenskabelig  ambition havde tegnet sig helt klart, og inden dets indre brudflader var blevet rigtig tydelige, så var et nyt billede ved  at trække op.

Det  samme,  som  minusklerne  i  titlen poetik signalerede,  gjorde  også ordet serie ,  hvor  andre  blot  ville  have  skrevet  årgang:  nøgternhed;  ingen schwung.  Og  selvhøjtidelighed  kun  i  forbindelse  med  saglighed.  Første series  tredje  nummer  udkom  i  april 1968, og  her var alt endnu knasende sagligt. Således i Karsten R. Olesens »Semantiske strukturmodeller«, der diskuterede Greimas i perspektivet af bestræbelsen på og behovet for at skabe »en eksakt litteraturvidenskabelig teori« (I. 3, p. 26). Debatsektionen drejede sig  med  en  lignende  usvækket videnskabelig  fokuseringsgrad  om  principielle problemstillinger relateret til Peter Madsens analyse af et Martial-digt i nr. I.1. Her blev diskuteret både latinske sprogspørgsmål, principielle relationer mellem dagligsprog og litterært sprog og strukturalismens grundlæggende  analytiske  greb  præsenteret  ved  hjælp  af  Lévi-Strauss'  analyse  af Ødipus-myten. En række grundproblemer for en genuint strukturalistisk litteraturvidenskab blev indkredset og habilt håndteret i et fagsprog, der ret sikkert syntes at kunne finde dansk fodfæste, både sprogligt og institutionelt.

Men  tilhørsforholdet  til  »Litteraturvidenskabeligt  institut«  på  Københavns  Universitet  blev  først  umiskendeligt  i  det  snart  følgende  moment, hvor den netop etablerede videnskabelige identitet blev hvirvlet ind i 1968studenteroprørets 'ny situation'.

I.4 udkom først november 1968, og i mellemtiden var noget sket. Umiddelbart var det mest slående måske det tydelige aftryk fra de studenter- og universitetspolitiske begivenheder i foråret. I hvert fald på »Litteraturvidenskabeligt institut« kom det til at sætte dagsordenen for det efterårssemester, der startede i september samme år.  På initiativ af de samme studenter, som sad i  redaktionen af poetik, blev  arrangeret en målsætningsdebat for faget med udgangspunkt i det provokerende direkte spørgsmål: »Hvad skal vi med litteraturforskningen?« Og helt naturligt rykkede de markante debatindlæg herfra ind på siderne af det tidsskriftsnummer, som udkom sidst  på  året. Her  viste  sig  tidsskriftets  praktiske  instituttilhørsforhold.  Men  lige  så naturligt  det  i  dette  perspektiv var at  trykke  tolv sider  med  indlæg  fra  en mundtlig  institutdebat,  lige  så  dramatisk  overraskende  måtte  det  for  alle andre, der ikke var indviede eller indforståede, være at læse dem. Den forskning  inden  for  de  æstetiske  fag,  der  ved  starten  året  før  havde  været  den bærende, fuldstændig uanfægtede reference for hele tidsskriftets område og projekt,  kunne  pludselig  se  hele  sin raison  d'être draget  i  tvivl.  Og  den redaktør, der i nummeret før lærd havde diskuteret strukturel tekstanalyse med udgangspunkt i et latinsk epigram og med udblik til sprog- og litteraturvidenskabens generelle grundforhold, og som endnu i dette efterfølgende nummer diskuterede Aristoteles' poetik, stillede i målsætningsdebatten sig -  og  læserne  -  over  for  spørgsmålet:  » Tjener  litteraturforskningen  reaktionen eller revolutionen? « (I.4, p.52, tekstens kursivering).

Svaret  tog  stilling  til  den  konventionelle  adskillelse  af  politikkens  og videnskabens verden, som få måneder før havde været så selvfølgelig, men nu stod i det helt modsatte lys. Via en kritisk betragtning af det traditionelt tætte  samliv  mellem  litteraturforskningen,  gymnasietraditionen  -  'vilhelmismen'  -  og  det  borgerlige  dannelsesideal  og  dettes  samfundsmæssige funktion blev konklusionen, at der på litteraturforskningens gebet i høj grad var en sammenhæng mellem politikken og videnskaben. At litteraturfaget i dannelseskonteksten udfyldte en funktion for 'reaktionen', men at den også kunne vælge at gøre sig samfundsrelevant med modsat fortegn, f.eks. gennem analyser af politisk sprogbrug. Konklusionen, der formelt havde hypotesens  form,  appellerede retorisk  til  videnskabsfolkets  sociale  ansvar,  men advarede det også om, at man ikke bare kunne smyge sig uden om: »hvis litteraturforskningens område blandt andet er vigtige sider af en vis gruppes forestillingsliv og hvis Hegel har ret i at hvis først forestillingernes rige er revolutioneret, så holder virkeligheden ikke stand , ja, så sidder litteraturvidenskaben - hvad enten den vil være ved det eller ej - med et betydeligt ansvar« (I. 4, p.53, tekstens kursivering). Det var den første Hegel-reference i tidsskriftet, både af navn og af gavn.

Så slående og fremtidssvanger målsætningsdebatten i nummeret end var, lige  så  meget signalværdi var der ret beset i nummerets øvrige bidrag. En debatsektion med mange energiske indlæg om både Juhl Jensens og Brandts artikler viste, at tidsskriftet allerede med sine første numre havde fundet og ramt en klangbund, selv når - eller måske fordi - der blev spillet meget scientistisk ambitiøst ud.

I en anden debatsektion foregik der ad omveje noget lige så betydningsfuldt. Den norske, men danskbaserede Knut Hanneborg, der for en periode blev tilknyttet instituttet, havde udgivet en disputats med titlen The Study of Literature , hvori han på basis af en angelsaksisk præget videnskabsfilosofi diskuterede  en  række  af  litteraturvidenskabens  grundlæggende  afgrænsnings- og værdispørgsmål. »Mellem filosofi og litteraturvidenskab« hed nu overskriften for debatten om bogen, og skønt debattørerne formulerede sig både høfligt og respektfuldt over for doktorandens projekt, var den bærende linie i de vigtigste indlæg de facto en gravlæggelse af den forestilling om en erkendelses- og videnskabsteoretisk grundlagsafklaring, som endnu ved tidsskriftets start året før havde figureret som del af dets dagsorden. Referencer til  faglitteratur  i  de  engelske  og  amerikansk common sense -prægede traditioner  blev  ved  med  at  forekomme  i  tidsskriftet  også  i  de  efterfølgende numre, blandt andet i de »Litteraturnoter«, der ofte afsluttede numrene i de første  årgange,  og  som  oplysende  aftegnede  bredden  og  retningen  i  den faglige  orientering,  som  fandtes  i  miljøet  omkring  tidsskriftet.  Men  de engelsk-amerikanske referencer var generelt vigende i løbet af de to første serier. Således kunne en litteraturnote efter referat af hovedsynspunkterne i Norman N. Hollands The Dynamics of Literary Response (N.Y. 1968) nøjes med  at  slutte  med  følgende  lakoniske  sætning,  der  indeholder  omtalens dom: »Bogens stil er overordentlig amerikansk« (II, 1, p. 95). Formuleringen er  ikke  redaktionel  og står selvfølgelig alene for  skribentens  egen  regning. Men den rammer i sin lapidariske ligefremhed en trend, som tidsskriftets respons på Hanneborgs bog var et mere artikuleret udtryk for.

## Åbenhedens periode. Kjørup-Toft-debatten

Men efteråret 1968 var et tidspunkt med mange skilleveje og valg, ikke kun mellem scientisme og politisk bevidsthed og mellem forskellige internationale orienteringsretninger. I serie II's første nummer, der udkom i starten af 1969,  meldte  redaktionen  den  hensigt  ud,  at  tidsskriftet  fremover  ikke  i samme grad ville blive domineret af redaktionens bidrag, men at man gerne ville »have flere med« og »gerne bringe bidrag, som ligger udenfor vor normale linie« (II. 1, p. 4). Ærligt nok blev det indrømmet, at invitationen ikke udsprang af en spontan trang til åbenhed og bredde, men var et svar på den 'modstand' og 'modvilje', der mange steder havde mødt tidsskriftet. Det var en invitation til debat »ikke blot som hidtil indenfor rammerne af »poetiks« principielle stilling, men også om denne«. Redaktionen ville i det hele taget »gerne i højere grad have læserne til at præge tidsskriftet« (ibid.).

Den ny bidragsbredde viste sig med det samme. Man kunne i den nye serie af poetik læse artikler om en række traditionelle forfattere og tekster i dansk litteraturhistorie - fra Blicher til H.C. Branner - og de var langt fra alle  drevet  af  teoretiske  ambitioner.  Og  var  ærindet  teoretisk,  repræsenterede det andre typer teori end dem, redaktionen tegnede sig for, ligesom, eller  rettere  fordi,  flere  af  serie  II's  nye  skribenter udgik  fra  andre  faglige miljøer  end  redaktionens.  Ud  over  invitationen  til  de  nærmere  faglige naboer, som blev modtaget og honoreret med adskillige bidrag til numrenes debatsektioner, ønskede redaktionen også  en åbning mod jævnaldrende kolleger  i  det  øvrige  Skandinavien  både  på  læser-  og  bidragydersiden.  Som begyndelse til den sidste del kunne man præsentere et bidrag fra den norske Irene  Iversen,  der  hjemkommet  fra  Paris  -  i  II.1  -  introducerede  Lucien Goldmann i tidsskriftet. Med sin teori om litteraturen som udtryk for hele sociale  klassers  bevidsthedsmæssige  situation  og  ikke  kun  for  det  individuelle  geni  repræsenterede  Goldmann et bud på  det  stadig  stærkere  følte behov  for  en  teoretisk  ramme,  der  placerede  de  æstetiske  fænomener  og tolkningen  af  dem  i  en  samfundsmæssig  kontekst.  Lukács-inspireret  og åndshistorisk farvet som hans var bud var, levede det ikke op til de scientistiske krav om sandsynliggørelse og kontrollerbarhed, der fra starten spillede en  vigtig  rolle  i  tidsskriftets  teoretiske  bevidsthed.  Men  den  ny  åbenhed havde også som dimension den teoretiske afsøgning af, hvad der kunne være relevant at overveje i en generel situation, som var ny og tydeligt i bevægelse. De  mere  klassiske  videnskabsteoretiske  problemer,  som  sammen  med  de praktisk analytiske problemstillinger endnu  i 1967 havde udgjort  horisonten, gjorde det ikke mere.

Denne  åbenhed  i  mange  retninger  og  på  mange  niveauer,  som  redaktionen annoncerede ved starten  af serie  II, fortsatte  et stykke ind i  tredie serie, der i forbindelse med forlagsskifte blev omdøbt til 3. årgang, hvis fire numre også  alle  udkom  i  løbet  af  1970.  I  1969-  og  de  første  1970-numre kunne man læse nykritisk, ja sågar Aage Henriksen-inspirerede artikler om enkelttekster  side  om  side  med  rent  teoretiske  indlæg,  der  i  scientistisk ambition  overgik  de  ellers  ikke  ubeskedne  forsøg  i  første  serie.  Sprogligt kunne fremstillingen her bevæge sig fremad helt uden litterære afbøjninger: »For hvert v gælder, at nogle af de i f(v) forekommende kohærenssystemer er explicitte, lad disse være e(v)« ... »Vi har nu at ...«, »Vi kan nu definere ...«, »Lad V 1  være en mængde ..« (II. 2, p. 70 f.). Mellem disse formelagtige formuleringer ophængtes guirlander af linielange udsagn i et logistisk symbolsprog, som de primitive satsredskaber ikke engang kunne gengive, og som derfor delvis måtte tilføjes i hånden, inden arkene gik til offset.

I  sådanne artikler holdtes startens logisk positivistiske idealer fortsat i hævd  og  dermed  forbindelsen  til  de  angelsaksiske  videnskabstraditioner. Men at åbenhedens periode samtidig var en periode for brydninger mellem den  angelsaksiske  og  videnskabsteoretiske  orientering  på  den  ene  side  og den  franske  orientering  på  den  anden  side  kom  også  åbent  frem.  Søren Kjørup beklagede sig i en introduktion til den amerikanske filosof Nelson Goodman meget åbenlyst over »den forbandede sprog- og traditionsbarriere« (3, 1, p. 96), som spærrede for kendskab til, hvad der var foregået og foregik uden for Frankrig (og Danmark). Med en sarkasme, der hos andre i tidsskriftet  oftest  gik  i  modsat  retning,  omtalte  han  »den  voldsomme  interesse  for sprog og tegn der er blusset op på det europæiske fastland og især i Frankrig i løbet af 60'erne i forbindelsen med strukturalismen og semiologien« (ibid.), og han morede sig over, at interessen dog ikke var større, end at den stadig ikke havde »ført til en genopdagelse af de tyskere, englændere og amerikanere, der hele tiden har beskæftiget sig med sådanne ting, - hele tiden, det vil  sige  i  hele  dette  århundrede  og  altså  også  mens  det  var  helt  andre  og dunklere sager der optog fx. fransk åndsliv« (ibid.).

Det var et polemisk hip med brod og retning. Som sådant havde det selvfølgelig en baggrund. Det tværæstetiske perspektiv, som var del af tidsskriftets projekt, stod i udgangspunktet diffust tegnet, når man skulle ud over de mere generelle  videnskabs-  og  erkendelsesteoretiske  overvejelser, som  i  de første numre spillede en betydelig rolle. Men i første series sidste nummer præsenterede  Jens  Toft  en  'filmsemiologi'  (I.  4),  der  viste  at  strukturalis- mens grundtilgang - som 'semiologi', en generel tegnlære - kunne overføres til  analytisk  anvendelse  også  på  billedmedierne.  Artiklen  byggede  især  på den  franske  strukturalistisk  tænkende  filmteoretiker  Christian  Metz,  men også på en række andre rent franske referencer. Som kontrast til  dette 'franske' bud på en tværæstetisk analytik bragte tidsskriftet også Kjørups angelsaksisk farvede og videnskabsteoretisk mere  traditionelle  bud  på  en filmvidenskab med titlen »Filmanalysen, tanker om filmvidenskabens fundament«  (II.  2).  Kjørup  var  dog  oven  på  Tofts  artikel  venlig  nok  til  i  sit udkast til en større filmvidenskabelig bygning at indplacere den filmsemiologi, som dér var blevet udkastet. Men det lykkedes ikke helt: »endnu synes det  uklart,  om  denne  grammatik  [Metz'  'filmens  grammatik',  som  Toft havde præsenteret i sin artikel] i mit system skal anføres inden eller uden for det æstetiske beskrivelsesplan« (II. 2, p.7).

Tofts svar herpå var en meget artikuleret ripost - »Filmteori og filmanalyse« (II. 3) - hvori Kjørups tanke- og teoritype blev karakteriseret som »en induktiv, atomistisk betragtning« (II. 3, p. 38). Den implicede fra Tofts synspunkt en  tilgang bundet op alene på 'tilskuersituationen' og styret af »en askese og fingeret »uvidenhed«« (ibid.), som analytisk var meningsløs at indtage.  Han  videreudviklede  på  given  foranledning  sin  tidligere  artikels synspunkter  og  tilføjede  flere  franske  referencer,  som  underbyggede  det semiologiske perspektiv. Toft førte senere sporet videre i en billedanalyse af Picasso (3,1) og som for  det tværæstetiske perspektivs skyld også i en litterær analyse, af Becketts »Textes pour rien« (3,1).

## De franske forbindelser, Brandt, Tel Quel

Hanneborg-  og  Toft-Kjørup-debatterne  vidnede  om  det  åbne  debatklima, som tidsskriftet initierede og reelt tog alvorligt. Men det ændrede ikke ved, at  der som underliggende trend i åbenhedens periode - også inde i debatterne  -  alligevel  kom  til  at  tegne  sig  en  fornyet,  en  bredere,  men  alt  i  alt endnu mere dominerende fransk orientering i tidsskriftet.

Det viste sig igen i de konkret tekstanalytiske bidrag. I første series analytiske  artikler  kunne man stadig finde på at referere til nykritikken, men referencerne og  positionerne  fik i  de  efterfølgende  årgange en  næsten ren fransk og strukturalistisk orientering. Det skyldtes tydeligvis først og fremmest Greimas-inspirationen fra Sémantique structurale , hvis problemstillinger og analyseteknik spillede en væsentlig rolle i adskillige artikler, eksempelvis i Peter Madsens narratologiske »Det integrerede normbrud« (3,1) og  i Ralf Pittelkows Flaubert-analyse (3,2), der dog udvidede tilgangen med et historisk perspektiv.  Men de franske forbindelser var naturligvis bredere og fik en ekstra accent af at omfatte de franske receptioner af det ikke-franske stof, f.eks. af Propp og den russiske formalisme generelt.

Det franske viste sig endnu engang, da tidsskriftet  i samme periode startede  på  oversættelser  af  udenlandske  artikler,  som  redaktionen  mente  var vigtige for den danske debat. Det begyndte sigende nok med en oversættelse af  Greimas'  »Grundtræk  af  en  narrativ  grammatik«  og  fortsatte  lige  så sigende med en toleddet, lang Greimas-inspireret artikel af François Rastier med titlen »Fortællingens flertydighed« (3, 1 og 3,2), der gav en analyse af Molières Dom Juan .

Endelig og mest slående måske viste den underliggende udviklings retning sig i den kæde af Per Aage Brandt-artikler, der med stigende frekvens prægede tidsskriftsiderne i serierne/årgangene to og tre. Referencerne var i begyndelsen klassisk strukturalistiske med  tilføjelse af det greb tilbage  til Aristoteles'  poetik,  der  i  mange  af  artiklerne  sås  som  spor  af  et  velbesøgt institutkursus om emnet. Men artikel for artikel - nogle numre indeholder flere - forskyder vægten hos Brandt sig over mod en type problemstillinger hinsides de strukturalistiske, nemlig dels en 'metafysikkritik' af herskende filosofiske og videnskabelige tankegange, dels den mere generelle ideologikritik, som blev benævnelsen for den faglige udmøntning af den stærkt voksende  politiske  og  samfundskritiske  bevidsthed  i  de  akademiske  årgange, redaktionen  tilhørte.  Saussure,  Jakobson  og Greimas  inddrages  ikke mere som inspiration og med tilslutning, men rykker gradvis over i et kritisk lys kastet af de nye referencer, først og fremmest Derrida og Kristeva. Det var den tidlige strukturalismekritik og poststrukturalisme, der dukkede frem. Og det var Derridas De la grammatologie der gav den afgørende impuls til kritikken af den implicitte metafysik i den vestlige tænkning generelt, men mere specifikt også af den metafysik, der af det kritiske blik kunne findes helt inde i strukturalismens kerne: dens opfattelse af tegnrelationen, forholdet mellem signifiéen og signifianten. Heroverfor stod Derridas skrift tænkning,  grammatologien,  med  dens  tema  om  den  stadige  forskelssætten,  la différ a nce.

Man kunne måske forestille sig, at den kritiske og implicit politiske drejning ville sætte tidsskriftets oprindelige scientisme, som Brandt på sin facon også havde abonneret på, overstyr. Men det var ikke tilfældet. Tværtimod, u videnskabeligheden blev identificeret som den metafysik og ideologi, man kritiserede,  mens  nu  den  kritiske  virksomhed  selv  kunne  pryde  sig  med trofæet  'videnskabelighed'.  »Den  ideologiske  ladning«  hed  det  i  en  af Brandts  tidlige  formuleringer  »er  tekstens  uvidenskabelighed  eller mod videnskabelighed, dens modstand mod at slippe sin sandhed ind i en dialektik.  Ideologikritikken  »befrier«  derimod  dens  sandhed  ved  at  at  lade  den deltage i en ny erkendendelse./Ideologien er tekstens uerkendte teori; ide- ologikritik er for så vidt teorikritik, udøvelse af kritisk teori« (II. 4, p. 47). 'Dialektikken'  og  de  sidste  ord  genlød  germansk  af  frankfurterskolens 'kritiske teori', der sprogligt blev bragt ind måske for at give klangen af et stort  sammenhængende 'kritisk' projekt. Forestillingen om modsætningen mellem 'ideologien' (falsk bevidsthed, borgerlig u videnskab) og 'teorien' den dialektiske videnskab, man selv bedrev - stammede dog fra den franske Marx-teoretiker  Althusser.  Han  leverede  i  denne  fase,  hvor  alt  blev  revurderet og tænkt ind i nye sammenhæng, nogle yderst nyttige redskaber, der gennem fornyelserne sikrede en kontinuitet: overbevisningen om videnskabeligheden; ens egen vel at mærke.

Denne selvforståelse forblev intakt igennem Brandts bidrag, skønt hans sprog samtidig foretog et diskursivt skred, der kunne forekomme at måtte sætte netop videnskabeligheden på spil: ideologikritik »er en tekst, som med formal emfase repræsenterer eller fortæller historien om en anden teksts formalitet og dermed metafysik (eventuelt)« (ibid.). Er man inde i diskursen, forstår man tanken, men den forbliver en almen påstand uden argumentation eller sandsynliggørelse. Generelt er der endnu tydeligere end tidligere tale om en indikativisk udsagnsstil, der lægger kendte argumentationsprog bag sig og nøjes med slet og ret at konstatere :  »i forbindelse med humanistisk videnskab [gælder det] at 'forskning for folket' (forskning for ændring ) vil være identisk med videnskab slet og ret, mens »forskning for profitten« her er den historistiske intet-sigelse, som slet og ret ikke er videnskab (forskning for ikke-ændring , uændring vil netop være subjektiv, altså ikke-forskning«  (3,  4,  p.  420)  ...  » videnskaben  om  socio-kulturel  ændring [vil] være folkelig i  samme grad som den er objektiv-effektiv« (ibid.). Fremstillingen slutter med en poetisk parentes: »('forskning for folket' er jo et digt, fo- fofo-,  ikke f or  profitten...)«  (ibid.),  et  udsagn  hvis  videnskabelige  gyldighed dog næppe stod til fornuftig diskussion for nu at parafrasere stilens karakteristiske omtale af gængs borgerlig metafysik, der af Brandt blev lystigt parodieret  og  spanket  med  vrængende  kursiver,  versaler  og  anførselstegn  i teksterne. Den form for sproglig spanking foldede sig første gang helt ud i den praktisk ideologiske analyse af Politikens ledernekrolog ved general de Gaulles død (3,4). Men den ramte såmænd også den videnskabs- og erkendelsesteori, som endnu et år eller to før var blevet påkaldt og påberåbt: »Den officielle og institutionelle filosofi giver med sin »erkendelsesteori« i almindelighed  indtryk  af  at  Erkendelsen  i  ret  egentlig  forstand  er  et  Naturligt anliggende« (3, 4, p. 415). Der var dog kontinuitet i anvendelsen af grafiske figurer,  idet  både  den  kvadratiske  kasseform  (fra  Greimas'  'betydningens grundstruktur') og triadiske figurer prydede siderne så tæt som før, nu dog suppleret  med  flere  hierarkiserende  'grenmodeller',  der  kunne  stables  ad infinitum, føjes ind i Tuborg-klammer m.m.

Brandts bidrag - nogle skrevet sammen med Jørgen Mønster Petersen, der også figurerede selvstændigt med flere kongeniale artikler - afspejlede udviklingen i det franske tidsskrift Tel Quel i den samme periode. Med revolutionær, uophørlig fornyelse rykkede det nummer for nummer hastigt væk fra de foregående års dominerende strukturalismedagsorden i Frankrig, 2 og Brandts artikler fulgte meget tæt og skridtvis i hælene på Tel Quel -bevægelserne. Bag de retoriske markeringer fandtes dog en kerne af teoretisk kontinuitet eller i hvert fald et hængsel: Saussures kortfattede og uspecificerede 'løfteparagraf' om en semiologi, en lære om 'tegnenes liv i samfundslivet' skulle nu gøres til virkelighed.

Tanken var central for tidsskriftet i denne overgangsperiode, og blev også tematiseret  i  Ralf  Pittelkows  artikel    »Om  litteratur  som  socialt  fænomen (semiologiske  noter)«(3,4).  I  det  perspektiv  passede  de  ideologikritiske tanker om at få inddraget litteaturens - og andre ideologiske tegnsystemers - aktive delagtighed i samfundets måde at fungere på fint ind. Men ud over det tematiske og ideologiske stof, der lå heri, forfulgte man i Tel Quel bl.a. også det tegnteoretiske perspektiv, at selve opbygningen af symbolssystemer kunne vise sig at have nogle strukturelle fællestræk - homologier - hen over alle  øvrige  forskelle  mellem  f.eks.  normalsproglig  kommunikation,  den sociale symbolaktivitet, som pengeøkonomien bygger på, og de psykologiske symbolsystemer,  som Lacan fokuserede på  i sin  version  af psykoanalysen. Det var tankebaner, der interesserede mig, og som også fandt vej ind i tidsskriftet i  form  af en introduktion  til J.-J. Goux, der  skrev i Tel Quel i  de baner.

Redaktionens  demonstrativt  åbne  og  pluralistiske  linie,  som  blev  indvarslet med serie II, tonede ud med afslutningen af 3. årgang. En betydelig bredde i bidrag og bidragydere fortsatte igennem 3. årgang, men med første nummer  i  4.  årgang  var  det  i  1971  forbi  med  præget  af  overgangfase  og afsøgninger i forskellige retninger. En ny platform havde vist sig, og dens Tel Quel -inspiration såvel som dens nu afklarede samfundsteoretiske og -kritiske karakter blev erklæret med en ny triadisk undertitel: Litteraturvidenskab, semiotik,  marxisme. Et  redaktionelt  forord,  der  var  struktureret  tematisk over samme triade, viste heller ikke mange spor af de tidligere invitationer til læsere  og  kolleger.  Tidsskriftstartens  »sammenbidte  Videnskabelighed«  og »teoretiske  pretentioner«  (4,  1,  p.1)  blev  nu  omtalt  mildt  selvironisk.  Men redaktionen opholdt sig dog med tilfredshed og uden ironi langt hellere ved, at denne tilgang dog havde haft den lykkelige virkning, at tidsskriftets projekt »var ubehageligt for den ateoretiske del af institutionen« (ibid.) og »for de varmt følende« (ibid.). De første årganges stærke interesser i den russiske formalisme  og  strukturalismen  blev  afskrevet  på  grund  af  »deres  indsnævrede 'autonomistiske' forståelse« (ibid.), men blev vedkendt som »nyttige  gennemgangsled«, ikke mindst som midler til at komme ud over »den følsomme litteraturkritiks fiksering til individet« (ibid.). Semiotik-termen, og det vil sige udskiftningen af -logi-suffikset, blev lanceret som et signal om generalisering til »hele betydningsproblematikken« (4, 1, p. 2). Og - fortsatte præsentationen af den ny triadiske undertitel - en »videnskab om produktion af betydning, af tekster, må grunde sig på og forholde sig til en videnskab om produktion i almindelighed«. Altså marxisme, idet »marxistisk teori antages at være et væsentligt fundament for forståelsen af de omhandlede problemer« (ibid.). Men perspektivet for tidsskriftets arbejde var ikke længere  'forståelse'  eller  erkendelse.  Man  opfattede  det  stadig  som  'teoretisk arbejde', men dette havde på aktiv og indgribende vis ikke »[t]eorien som mål,  men  netop  arbejdet  og  dets  bearbejdning  af  begrebsdannelser  i  det angivne felt, et arbejde, der har sit perspektiv i bidraget til afviklingen af de ideologiske formationer ...« (ibid.).

2. Udviklingen er beskrevet bl.a. i Patrick French: The Ttime of Theory. A History of Tel Quel (1960-1983), Oxford 1995.

## Tekstanalyser

På bagsiden af det programerklærende første nummer i fjerde årgang kunne man  så  annoncere  for  indholdet  af  det  efterfølgende  nummer,  der  ville bringe en praktisk rettet udmøntning af det teoretiske arbejde. Med et sigte mod undervisningen i gymnasiet og på udddannelsesinstitutionerne skulle en samling ideologikritiske analyser af dansk litteratur kunne yde et konkret bidrag til  afviklingen af de herskende ideologiske formationer. Tanken om på denne måde at bryde ud af de snævrere teoretisk diskuterende universitetscirkler lå for så vidt allerede i kim i Peter Madsens Hegel-citat om »at hvis  først  forestillingernes  rige  er  revolutioneret,  så  holder  virkeligheden ikke stand « (I. 4, p. 54) fra slutningen af 1968. Det praktiske projekt med at 'revolutionere  forestillingernes  rige'  blev  første  gang  annonceret  i  3,1  i  et forord, der var redaktionelt, men med sine typografiske markeringer tydeligvis  skrevet  af  Brandt:  »To  af  de  kommende  numre  vil  være  centreret omkring  nordisk,  især  dansk  skønlitteratur,  og  bringe  analyse  af  Værker som indtager eminente positioner i Kulturlivet, og udgør væsentlige argumenter i den gængse dannelses og uddannelses forråd af »læsefrugter«. Disse hefter vil således bl.a. henvende sig til gymnasieskolen« (upagineret forord til 3,1). På bagsiden af 3,3 havde projektet fået titlen Skoleeksempler: analyser  af  dansk  litteratur ,  og  på  bagsiden  af  3,4  kunne  de  fleste  af  de  kommende værkanalyser og deres ophavsmænd præsenteres. Men den endelige titel  og  det  endelige  indhold,  som  det  blev  min  opgave  at  organisere  i  et omfangsrigt  dobbeltnummer  (4,  2-3),  blev Tekstanalyser.  Ideologikritiske tekster ,  en  titel,  der  med  sin  dobbelte  anvendelse  af  tekstbegrebet  signalerede bevidstheden om, at feltet, som tidsskriftet nu gik offensivt ind i, var en teksternes slagmark, både på primær- og sekundærteksternes niveau. Det var  nyfortolkninger  af  undervisningssystemets  danske  litteraturkanon  fra Holberg  til Anders  Bodelsen  foretaget med  henblik  på at sætte  en ideologikritisk dagsorden i forhold til kulturarven og dens anvendelse i nutidens samfundsliv.

Som aktivt indgreb af den art lykkedes udgivelsen langt over forventning. Skønt dobbeltnummeret blev opfattet som bog og allerede i den første tid blev solgt i et tal, som var 3-4 gange større end abonnentkredsens, bragte det også tidsskriftet og dets navn ud til et læsepublikum, der før da knap nok havde kendt dets eksistens. Det var et gennembrud, der m.h.t. tidsskriftets udbredelse, kendthed og faste abonnenttal kom til et lægge grunden for det efterfølgende  tiårs  storhed,  som  ingen  havde  turdet  håbe  på,  Og  som  da heller ikke senere viste sig at kunne fortsætte. Men tiden var i 1971  moden for Tekstanalyser . Det var samtidig synligt, at de foregående års teoretiske afsøgninger og analytiske forsøg i tidsskriftet her viste sig at bære frugter, der  var  både  spiselige  og  konkret  anvendelige  til  undervisningsformålet, man havde i tankerne. Teori og praksis gik i hak, og dagsordenen var kritisk og fælles i et sådant omfang, at udspillet fremstod som en helhed.

Alligevel var det tydeligt allerede dengang, at det analytiske fodslag trods alt var lidt forskelligartet. Torben Grodal, der med hele fire artikler var udgivelsens største bidragyder, viste mulighederne i at relatere Greimas-inspirerede  interne  analyser  af  teksternes  tematik  med  en  beslægtet  tematisk betragtning  af  de  generelle  socio-økonomiske  problematikker,  der  kunne hævdes at dominere i teksternes samtid. Især når man videre inddrog teksternes forløb, kunne analytikeren da vurdere om teksterne (og deres forfattere)  gav  et  fremadrettet  og  realistisk  svar  på  de  sociale  -  og  i  næste  led seksuelle - problematikker, de konfronterede, eller om svaret var historisk regressivt i sin  tendens og dertil fordrejende i sin gestaltning af de underliggende problemstillinger.

I andre bidrag mundede analyserne ud i at finde, hvad man kunne kalde borgerlige standardskavanker i teksternes fremstilling af 'problematikken', der i virkeligheden var socialt funderet og dermed ydre: »den abstrakte individualisme, der sætter problemet som et eksklusivt indre problem« (p. 215), »amputering  af  problematikken«  (p.  269),  'idealisme',  'symptombeskrivelse'  og andre - med yndlingsudtrykket - 'mystificerende' eller overfladiske  måder  at  omskrive  virkelighedens  problemer  på.  De  gamle  døde forfattere  kunne jo ikke tage til genmæle mod kritikken, der - som sigtet bevidst var - da også især rettede sig mod kulturarvens forvaltere. Mange af disse ømmede sig også højlydt, hvilket kom til at bidrage betydeligt til udgivelsens og tidsskriftets offentlige kendthed.

Pikante  detaljer  kunne  vise  sig,  når  ideologikritikken  ramte  endnu levende  forfattere,  især  da  når  disse  af  sig  selv  og  af  offentligheden  blev opfattet  som  tilhørende  den  samfundskritiske  fløj  af  yngre  intellektuelle. »Hvis  romanen  lægger  op  til  andet  end  borgerlig  selvbekræftelse  må  det være perspektivløs selvkritik for direktører, hvilket i sidste instans også er en form for borgerlig selvbekræftelse« (p. 268) skrev Ralf Pittelkow sammenfattende  om  det  praktiske  budskab  i  Anders  Bodelsens Tænk  på  et  tal. Samme dag som Tekstanalyser med gengivelse af bl.a. dette analyseresultat blev omtalt i Politiken , havde jeg som udgivelsens redaktør en højst pikeret romanforfatter i telefonen, der gerne ville vide, om og hvordan han kunne få mulighed for at svare på denne analyse, han dog endnu ikke havde læst i sin helhed.  Efterfølgende  skete  der  imidlertid  ikke  videre  i  sagen.  Måske  har han ved læsning af hele analysen fornemmet, at dommen nok var inappellabel,  og at det  ville  være halsløs gerning  at gå i  polemik  med analytikeren. Det  var  givetvis  en  meget  rigtig  fornemmelse.  Den  gamle  Jacob  Paludan, hvis 'abstrakte individualisme' var blevet påvist i Peter Madsens analyse af Fugle  omkring  Fyret ,  ringede  ikke,  men  nøjedes  med  en  tør  Jeronimushumoristisk aviskommentar, der ikke var spor appellerende. Han havde da heller ingen reputation som yngre progressiv forfatter at værne om.

Dobbeltnummeret Tekstanalyser som  tidsskriftets  gennembrud  ud  til en  større  offentlighed  faldt  sammen  med,  at  der  i  den    samme  periode  1971-72 - i redaktionen fandt en teoretisk og strategisk afklaring sted. Efter tidsskriftets start, der var søgende, men dog tegnede kongeniale og konvergerende tendenser i bestræbelserne, havde numrene fra slutningen af 1968 været  demonstrativt  åbne.  Eller mere  kritisk  anskuet:  Redaktionen  havde været meget usikker, på i hvilken retning tidsskriftet skulle orientere sig i en faglig  og  universitær  situation,  der  fra  efteråret  1968  var  under  konstant ændring.  Ralf  Pittelkow  fortalte  med  en  ufrivilligt  humoristisk  åbenhjertighed  om  skribenternes  tilsvarende  vanskeligheder,  når  han  indledte  en artikel  i  II.  4  med  følgende  erklæring:  »Jeg  føler  det  nødvendigt  at  gøre opmærksom  på,  at  nedenstående  artikel  i  sit  mere  generelle  teoretiske udgangspunkt  afviger  noget  fra  mine  synspunkter  på  indeværende  tidspunkt. Dette kan være vanskeligt at undgå med den produktionstid, der er på tidsskriftartikler« (II,4, p.4). Tiden fra antagelse til udgivelse var på det tidspunkt  kun  få  måneder.  Men  i  forhold  til  tidens  forandringshastighed kunne det hos dem, for hvem det var afgørende at være i front med de nyeste positioner, føles som uholdbart at skulle stå inde for en tilgang eller blot have vist sig interesseret i en problematik, der nogle måneder senere blev anset for at være en postgang passé. At ting - herunder intellektuelle problemer og positioner - med stor hast forældedes og derefter bare var væk, blev af mange  opfattet  som  så  selvfølgeligt,  at  man  næppe  engang  noterede  det. Enhver teori var blot en passeret station på vej mod afklaringen, syntes det i de år.

## Afklaringen

Med starten på fjerde årgang og den udførlige redaktionelle præsentation i det første nummer af tidsskriftets ny triadiske undertitel kunne det se ud, som om afklaringen var nået allerede da. Men det viste sig snart at være en gedigen illusion. Undertitlens triptykon bar Brandts signatur, og bag ham og i  ham  gærede det parisiske Tel Quel -miljøs  hyperaktivitet  med at udkaste elementer til en efterstrukturalistisk og ikke-metafysisk semiotik, der skulle kunne kombinere sig med en aktivistisk marxisme. Brandt formidlede i 4,1 impulser  fra  de  antimetafysiske  strømninger  i  samtidig  fransk  teori  i  en artikel med den sigende titel: »Skriftens nulpunkt og den store blafren«, med undertitlen  »[O]m  tendenser  i  fransk  post-filosofi«.  I  disse  kontekster  var foruden  Nietzsche  navne  som  Bataille,  Blanchot  og  de  yngre  Axelos  og Deleuze referencerne.

Karakteristisk for sentredsernes franske poststrukturalisme var, at bruddet  med  forgængerne  og  den  ubrudte  metafysiske  filosofitradition,  man hævdede de stadig befandt sig i, ikke kun var filosofisk og begrebsmæssigt. Af angst for at blive fanget  ind i begrebernes  iboende logocentrisme  følte strukturalismekritikerne sig ikke længere forpligtet til at argumentere inden for  rammerne  af  den  rationelle,  videnskabelige  diskurs,  som  strukturalismen stærkt  havde  abonneret  på.  Få  gik  så  vidt  som  Derrida,  der  i De la Grammatologie (1967), som Brandt var med til at oversætte til dansk i 1970, udviklede  en  lingo,  hvor  særligt  virulente  begreber  blev  sat sous  rature (grafisk blev overstreget) for ikke at smitte den omgivende tekst med deres logocentristiske metafysik. Men det blev almindeligt og accepteret ikke mere at argumentere, men blot at udsige og konstatere, ofte med retorisk applomb og excessiv produktion af neologismer. Ved bl.a. i Tel Que l at kaste broerne tilbage  til  ældre  skribenter  som  Bataille  og  Blanchot  vedkendte  man  sig sporene fra den betydelige tradition af antirationalisme i fransk tænkning og i  fransk  litteratur  fra    surrealismen,  'automatskriften'  og  længere  tilbage Mallarmés 'agrafi'. Ligeså gjorde Brandt. Som han konkluderede i artiklen »Den  vilde  skrift«  om  Éluard  og  surrealismen:  »Vi  kender  stadig  ikke skriften og kødet, når vi har mærket deres in-fantile spil. Men vi er begyndt at  gøre os begreb om omfanget af den rejste problematik: en bevidstheds- krise, en fornuftskrise, som vil angå frigørelsens omgang med Sundheden og dens  Menneskelighed«  (3,4).  Det  var  logocentrismen  og  den  metafysiske forestilling om mennesket, der her blev kritisk benævnt.

Det  tidligere  omtalte  problem  med  at  fastholde  scientismen  og  den videnskabelige ambition, samtidig med at man deltog aktivt i det diskursive skred, som især Derrida var gået i spidsen for, var ikke det eneste problem i forvaltningen af denne 'fornuftskrise', man følte de kendte vestlige tanketraditioner befandt sig i. Et andet og mere prekært kom til, nemlig at en videnskabelig fundering af kritikken af de herskende ideologier og den samfundsform, som bar dem, ikke kunne undgå at implicere et Marx-studium. Althussers Lire  le  Capital (1965)  og Pour  Marx (1966,  dansk  oversættelse 1969) var sådanne exegetiske, Marx-fortolkende studier, og de blev naturligt centrale i et franskorienteret miljø, der i årene efter 1968 fuldt deltog i den akademiske,  ikke  mindst  den  humanistiske  ungdoms  intenst  samfundskritiske 'bevidstgørelse.' Efter at Marcuses danskoversatte værker og Marx' tidlige  skrifter  i  Villy  Sørensens  udvalg  for  de  interesserede  havde  været vigtige referencer i årene før, blev Marx himself omkring 1970 et must for alle og i et litteraturvidenskabeligt miljø naturligt noget, man gerne læste på tysk i den monumentale MEW -udgave, selv om den danske mangebindede (ny)oversættelse af Kapitalen begyndte at udkomme og allerede fra starten tilnærmelsesvis  slog  alle  kendte  salgsrekorder  på  det  akademiske  bogmarked.

Den  Marx,  der  her  dukkede  op  fra  kildeskrifterne,  var  en  væsentlig anden end den Marx, der figurerede i de franske fortolkninger, og som blev hilst  velkommen  i  det  Brandt-forord til poetik s  4.  årgang,  hvor  marxisme dukkede op i undertitlen sammen med semiotikken og litteraturvidenskaben. Sprængstoffet var åbenlyst. Den tyske marxologi eksploderede i de år i forbundsrepublikkens kritiske miljøer, ikke mindst på universitetet i Frankfurt. Der var hurtigt opstået en exegetisk ekspertise på et højt professionelt niveau, originalskrifterne blev læst kongenialt og på deres egne præmisser, d.v.s.  i  den  Hegel-farvede  historicistiske  tankeramme,  som  de  i  det  19. århundrede blev skrevet i. Her var ingen  af den slags forsøg på læse Marx moderne og i en strukturalistisk optik, som Althusser havde gjort. Tværtimod  var  den  ny  tyske  marxologi,  der  naturligt  følte  sig  sprogligt  og filosofisk på hjemmebane, ofte aggressivt-defensivt kritisk over for den franske Marx sådan som det fremgik allerede i titlen på et indlæg fra Frankfurtmarxologen Alfred Schmidt: »Der strukturalistische Angriff an die Geschichte«  (dansk  oversættelse  1972).  Omvendt  var  den  tyske  exegeses Marx set fra et Derrida-influeret, poststrukturalistisk synspunkt en logocentrisk og metafysisk sag af tungeste kaliber. Teoretisk fandtes en forbindelse via den franske Hegel-exegese - Alexandre Kojève og Jean Hyppolite - men det var ikke et voldsomt veltraderet spor og krævede igen indlæsning i det tyske originalstof, hvis det skulle holde i en dansk sammenhæng. Her kunne man ikke helt så nemt som i Paris komme afsted med at excerpere i klassikerne selektivt og 'ovenfra.' Den tyske forbindelse var nemlig overraskende ved at blive præsent i det yngre og kritiske danske humaniora. En række studerende  ved  det  få  år  gamle  idehistoriske  institut  på  Aarhus  Universitet havde valfartet til de nye marxologiske miljøer i Frankfurt og med sig hjem bragt både deres færdigheder i Marx-exegese og et krav om omfattende og dybe kildeskriftstudier til alle, der ville ytre sig videnskabeligt kvalificeret om og ud fra, hvad der måtte være en samfunds- og ideologikritiks teoretiske fundament.  'Kapitallogik'  blev  et  varemærke.  For  et  tidsskrift,  der  var kritisk, videnskabeligt og tilmed i sin undertitel vedkendte sig marxismen, var det en udfordring af dimensioner. Ikke mindst fordi hele den tanketradition, der nu marcherede ind på scenen via Århus ikke hørte til referencestoffet. Fra litteraturvidenskab i København havde studieturene hidtil haft Paris som destination.

Men redaktionen tog udfordringen op, og på et mindeværdigt seminar på et billigt turisthotel i Tisvildeleje mødtes det københavnske miljø og et indbudt  publikum  med  et  udvalg  af  de  århusianske  Marx-kapaciteter.  Deres førstemand  Hans-Jørgen  Schantz  demonstrerede  exegesen  med  skriftlærd autoritet  og  fandt  med  en  imponerende hjemmevanthed  rundt mellem  de mange  essentielt  vigtige  steder  i  den  mere  end  1.000  sider    tykke  røde mursten kaldet Marx' Grundrisse (udtalt med 't' i midten).

Brandt tog udfordringen op på den måde, at han i en række artikler uforfærdet, i en kendt maître de pensée -stil, gav sig i kast med at skrive den originale  tyske  Marx  fra Grundrisse og Kapitalen ind  i  sin  egen  diskurs. Resultaterne var som Marx-læsning betragtet mildt sagt uortodokse, og de indeholdt ikke meget, som nogen Marx-kyndig, og da slet ikke nogen af de nye  kapitallogiske  marxologer,  ville  kunne  gen-  eller  godkende.  Det  var artikler, som alle blev publiceret uden for poetik , og de havde ikke været gennem den interne redaktionsproces, hvilket de nu også ville have svært ved. For i modsætning til Brandt var den øvrige redaktion kommet helt på det rene  med,  at  Marx  og  den  tyske  marxologi  måtte  gøres  til  genstand  for seriøse studier. Lip service var ingen løsning, så meget mere som spørgsmålet om videnskabelighed i kraft af den tyske forbindelse havde fået en afgørende drejning. Den enkle modsætning mellem Teorien , som man selv arbejdede i, og  den  uvidenskabelige ideologi ,  som  den  borgerlige  metafysik  hørte hjemme i, mistede i Brandts Tel Quel -farvede versionering af problemstillingen helt sin troværdighed, når kompetente kendere af kilderne kunne afvise Teoriens tekstudlægninger af in casu Marx som elementært fejlbehæftede og fulde  af  misforståelser.  Og  skønt  empirispørgsmålet  ikke  kunne  anses  for løst, så repræsenterede alene marxologernes kildekendskab og kompromisløse  bestræbelser  på  begrebsklarhed  en  videnskabelig  fordring,  som  tidsskriftet ikke kunne eller intellektuelt havde råd til at krybe uden om.

De redaktionelle diskussioner om disse spørgsmål fandt sted i kølvandet på det store publikumsmæssige gennembrud med Tekstanalyser .  Det  kan have medvirket til at skærpe dem. Tidsskriftet var heller ikke mere et relativt marginalt 'studentertidsskrift' - de fleste i redaktionsgruppen afsluttede deres studier i perioden 1970-72 og var blevet fast universitetsansatte; der var også institutionelle dimensioner på færde, Brandts »vilde skrift« var ikke en bekvem ballast at skulle manøvrere rundt med i det ny farvand, tidsskriftet var nået frem til. Med udgangen af 4. årgang udtrådte Brandt - tidsskriftets  indtil  da hyppigste  bidragyder  - af  redaktionen,  og  med starten på 5. årgang forsvandt  det Tel Quel -ske  triptykon  fra  undertitlen,  der  helt  blev strøget.

Det teoretiske opgør blev offentligt i poetik 18 (5. årgang nr. 2, 1972) i form  af  en  artikel  ved  Peter  Madsen  med  titlen  »Begrebsdannelsernes uomgængelige ødselhed«. Det var »bemærkninger« til Brandts efterskrift til den  danske  oversættelse  af  Georges  Batailles Den  indre  erfaring ,  der  var kommet  samme  år.  Brandt  havde  her  inddraget  Marx  i  sin  læsning  af Bataille, der også opererede med økonomi-begreber. Brandt »lader formode, at han ser sin virksomhed i en marxistisk begrebsmæssig sammenhæng« (p. 236).  Så  meget  desto  værre  derfor,  at  han  »fundamentalt  forvansker  de begreber han foregiver at hente hos Marx« (ibid.). Madsen anholder »uviljen mod begrebslig stringens« (p. 248) i Brandts skrift(er) og noterer, at »hans viden  om  den  økonomi,  som  Marx  beskriver,  fremtræder  som  stærkt begrænset«  (p.  238).  Marx'  stilling  ikke  som  ikon  for  politisk  tendens  og engagement, men som videnskabelig autoritet er tydelig: »det er Marx' tænkning  og  videnskabelige  arbejde,  der  destrueres«  (ibid.)  i  Brandts  'ødsle' begrebsdannelse. Men Brandt bliver ikke syndebukken, der skal bære alle byrderne, det er en generel udskilning der er brug for: »I erkendelse af, at der er behov for at få klaret op, hvor der i Poetiks virkomhed ligger forskelle og hvor der ligger svagheder, har redaktionen besluttet at fremkomme med selvkritik på forskellig vis, i artikler og i kritiske kommentarer« (p. 236).

Kombinationen  af  personlig  og  redaktionel  selvkritik  var  også  en ledende tråd i det næste nummer poetik 19 - der med tematitlen »Samfundsteori  og  tekstteori.  Introduktion  til  litteratursociologien«  bragte  tre lange  artikler  med  programmatisk  status  i  forhold  til  den  igangværende afklaringsproces. I den omfattende spidsartikel - over 65 sider - fremlagde Ralf Pittelkow grundbegreberne i »den marxske teoridannelse«, sådan som de blev fremstillet i Das Kapital og Grundrisse , hvorefter fulgte en kritisk kommenterende gennemgang af de vigtigste bidragydere til den marxistiske teoridannelse  om  ideologifænomener,  i  hvilken  forbindelse  Althusser  fik nogle anmærkninger. Også Freuds relevans blev diskuteret.

Fundamentet,  hvorpå  teorier  fremover  måtte  bygges,  var  imidlertid afklaret, nemlig Marx' »kapitalens almene begreb og dens grundformer« (p. 6).  Afslutningsvis kom Brandt til ny behandling for en af sine Marx-fortolkende artikler uden for tidsskriftet. Der er hos Brandt tale om »en manglende  begribelse  af  den  kapitalistiske  samfundstotalitets  karakter«  (p.  57), således  »at  problemerne  omkring  forholdet  mellem  revolutionær  teori  og økonomisk og politisk kamp helt udviskes - det hele bliver til »vild skrift«« (ibid.).  Men  kritikken  af Brandt  var  også en  kritik  »af  nogle  forestillinger, som har været ret dominerende i poetiks artikler i det hele taget« (p. 57), og generelt gjaldt,  at  »semiotikkens  vildskud  er  et  lærerigt  eksempel  på  konsekvenserne af manglen på dette fundament« (p. 68), d.v.s. på Marx' begrebsdannelse.  Overbevisningen  om  gyldigheden  af  Marx'  almene  begreber  var der ikke mere tvivl om, heller ikke om, at de kunne udvikles til konkrete og historisk specifikke analyser af den kapitalistiske samfundsformation. Således kunne man også gå frem på en anden front, nemlig med en afvisning af modernismen som samfundskritik og af teoritankegange,  som  var  sympatetiske med modernismen. Fra det fransk semiotiske felt gjaldt det Kristeva, fra  den  sene  tyske  Frankfurter-tradition  Adorno:  begge  »artikulererer  et abstrakt opgør med en abstrakt opfattet restriktivitet« (p. 56), ikke en historisk  specifik  kritik  af  det  kapitalistiske  samfund.  Pittelkow  genoptog hermed en tematik, som i samme kritiske optik også var behandlet i flere artikler i poetik 18 under tematitlen »Modernismens poetik«.

## Litteratursociologi og massekommunikation

Ud over at den århusianske marxologi blev direkte nærværende i tidsskriftet i dette nr. 19 i form af en artikel fra Carsten Thau, der havde både idehistorieinstituttet  og  marxske  Frankfurt-studier  i  bagagen,  formulerede  nummeret en ny platform i videnskabelighedsspørgsmålet.

Tidsskriftets selvopfattelse af at være videnskabeligt funderet blev ikke anfægtet af skiftet til en ny linie, skønt den i afgørende henseender lå langt fra de tidligere former for teoretisk orientering og teori, hvorpå videnskabeligheden  havde  været  bundet  op.  Der  var  ingen  tvivl  om,  at  man  i  den horisont, der nu havde åbnet sig, opfattede Marx' økonomiske hovedværker -  læst  på  en  kvalificeret  måde  -  som  et  videnskabeligt  fundament.  Det fremgik ikke kun af de omtalte bidrag til poetik 17, men alle relevante steder i spalterne i dette og efterfølgende numre. Men samtidig med medvinden fra tidsånden var redaktørerne og derigennem de facto også tidsskriftet nu ble- vet fast forankret i statslige uddannelsesinstitutioner. Selv om det var decentrale enheder, det foregik i, var det en lidt problematisk sag  som institutansat åbenlyst at skilte med et teoretisk tilhørsforhold, der, trods al selvforståelse,  i  offentligheden blev opfattet  ikke  som  videnskabeligt,  men som politisk og endda yderligtgående sådant. Kritikeren Henrik Neiiendam havde signaleret,  at  man  for  så  vidt  ikke  overså  problemstillingen  fra  den side af offentligheden, hvor han befandt sig: I en yderst syrlig anmeldelse i Berlingske Aftenavis af ideologikritiske litteraturanalyser havde han demonstrativt anført instituttilknytning ud for hver enkelt bidragyder med en mere end tydelig antydning af, at det - som analyserne viste - var politisk virksomhed, det offentlige ansættelsesforhold blev brugt til. Internt på universitetet var det heller ingen stor hemmelighed, at nordiskprofessor Billeskov Jansen med samme begrundelse ivrede for at  få sat litteraturvidenskabsinstituttet under (sin) administration.

Problemets løsning kunne læses i Peter Madsens bidrag til nr. 19: »Litteraturvidenskab og socialvidenskab«. Allerede dens tysk- og Marx-klingende undertitel  fortalte  for  så  vidt,  hvori  den  bestod:  »Til  ideologi-analysens socialvidenskabelige begrundelse«. Tankegangen var, at litteraturanalyse er ideologianalyse, og derfor »bliver det tvingende nødvendigt at grunde denne i samfundsanalyse, eller med andre ord: så bliver humaniora en del af samfundsanalysen  i  bred  forstand«  (p.  111).  Hermed  åbnede  der  sig  flere  nye arbejdsfelter for en litteraturvidenskab, der nu retteligt kunne omdøbes til en litteratur sociologi . Hvis man da ellers kunne vriste termen fra den ideologiske borgerlige  disciplin, der p.t. uretmæssigt smykkede sig med navnet. Til det formål blev grundfejlene i den borgerlige litteratursociologis ateoretiske og empiristiske tilgang blotlagt. Dens manglende evne til f.eks. blot at reflektere  den  samfundsmæssige  totalitet,  hvori  emnet  indgik,  var  let  at påvise.

Den dobbelte strategi teoretisk at bygge videnskabelighedsfordringen på Marx' samfundsanalyse og institutionelt at pakke marxismen ind i den neutralt klingende term litteratursociologi var også bærende for poetik 20. Det bar offensivt netop denne tematitel, og indholdet udsprang bl.a. fra et seminar afholdt af instituttets »Afdeling for litteratursociologi og massekommunikationsforskning«, der netop var oprettet og navngivet. I navnets sidste del fremtrådte  en af den  socialvidenskabelige  funderings  store  praktiske  konsekvenser: Med placeringen af litteraturvidenskaben som del af ideologianalysen var det nærliggende, ja uomgængeligt at udvide analysearbejdet til at omfatte det tilgrænsende og  større - og i samfundet hastigt voksende felt som den såkaldte 'massekommunikation' udgjorde.

I første omgang var det først og fremmest en teoretisk og programmatisk operation at  foretage denne åbning. Men på sigt fik den stor indflydelse på

tidsskriftets indhold. Den gamle intention om at dække et bredere æstetisk felt end litteraturen blev i den ny teoretiske ramme til en ambition om principielt  at  inddrage  det  ideologiske  område  i  samfundet  i  sin  helhed.  Men også med den nye ikke-æstetiske vinkel inde i billedet, at det måtte være de politisk og samfundsmæssigt mest betydningsfulde fænomener, man sigtede mod. Litteraturen og  litteraturvidenskaben  med  de  teoretiske  styrker, der her var udviklet, måtte vedblive at være central. Men med kombinationen af teoretisk  afklaring  og  politisk  bevidstgørelse  tegnede  forlængelsen  af  det videnskabelige arbejde logisk at måtte blive en kulturpolitisk indgribende praksis.

## Videnskabelighed og kulturpolitisk praksis

I poetik 20 forblev det dog endnu ved de teoretiske erklæringer. De var til gengæld utvetydige og antog i en ny politisk stil et teseformet præg. Peter Madsen skriver i artiklen »Kritiken af den politiske økonomi og »litteratursociologi«,  at  han  antager  som  forudsætning,  »at  den  marx'ske  analyse  af grundtrækkene i den  kapitalistiske  produktionsmåde er  korrekt og gyldig for de aktuelle kapitalistiske samfund« (p. 16). Med dette som videnskabeligt grundlag viser han, » at den [eksisterende borgerlige og socialdemokratiske] litteratursociologiske forskning på forhånd udelukker sig fra videnskabelig forskning ,  da  den ville anfægte dens selvforståelse« (tekstens egen kursivering)  (p.  32).  Den borgerlige litteratursociologis  manglende  evne  til videnskabeligt at  analysere  analysere  ideologiske  fænomener  er »at dens grundlæggende kategorier er den borgerlige ideologis egne: individet, almenheden, frihed og lighed« (p.33). Artiklens typografisk markerede konklusion bliver da: »For at blive videnskabelig må litteratursociologien opløse sin selvforståelse på grundlag af  og bygge videre på kritikken af den politiske  økonomi  [undertitel  på  Marx' Kapitalen ].  Først  da  vil  den  kunne danne grundlag for en adækvat kulturpolitisk praksis« (p. 34).

Videnskabeligheden og 'kulturkampen', som den nævnte kulturpolitiske praksis ofte blev benævnt, lå i denne tankegang enkelt og uløseligt i forlængelse af hinanden. Men i et stort antal af de efterfølgende numre - i intervallet fra  nr. 20 og op  i 30'rnumrene - viste sig en meget synlig vægtning af kulturpolitik og af kulturkampsproblemer. Hvor tidsskriftets eneste praksisrettede tiltag indtil da havde været Tekstanalyser , hvis adressat var litteraturundervisningen  i  skoleog  uddannelsessystem,  så  blev  kulturpolitisk praksis efter teoriafklaringerne i de foregående numre et hovedemne. Ikke så meget i praksis, om man så må sige, men som en problematik, der energisk blev  tematiseret  i  et  historisk  perspektiv  såvel  som  i  et  perspektiv,  man kunne  kalde  'politikteoretisk':  Lenin,  Lúkacs,  Brecht,  Benjamin,  Korsch, Sartre m.fl. blev referencer i mange og fyldige artiklers belysning af, hvordan ideologisk kamp var blevet ført, kunne føres og burde føres.

## Den historiske analyse

Det var ikke hele redaktionen, hvis interesser lå her. De tekstanalytiske og dertil knyttede teoretiske problemer forsvandt da heller fra tidsskriftet, men de havde i 20'rnumrene - i årene fra 1974 - ikke samme overskriftsværdi som de mere politiske. Det betød dog langtfra, at tingene var gået i stå på den  front.  Tværtimod  kunne  man  næsten  sige.  Den  åbne  tekstteoretiske situation, som i Tekstanalyser viste sig i en flerhed og forskellighed af analytiske strategier, blev efter den marxske afklaring af rammebetingelserne for litteratur- og ideologianalyse på flere måder enklere. Efter orienteringsskiftet  til  hele  den  tyske  tænkemåde  blev  mantraet  i  litteraturanalysen den historiske  analyse .  Mens  tekstanalysen  i  første  række  vedvarende  havde været strukturelt og deskriptivt orienteret, og først efterlods - især for så vidt angår tematikken - eventuelt kunne anskues historisk, blev den nu fra starten og som helhed genetisk orienteret: Hvilke historisk-sociale omstændigheder  udsprang  tekster  og  forfatterskaber  af,  og  hvordan  tematiserede teksterne de historiske omstændigheder, digterne havde været konfronteret med?

Tekstanalyser,  der  satte  sig  for  konkret  at  udfolde  historisk  velunderbyggede svar på disse spørgsmål, blev trykt i nr. 17 og fyldte det meste af numrene  21  og  22.  Men  de  nye  betydelige  opgaver  med  at  oparbejde  det historiske stof betød bestemt ikke, at teoretiske kontroverser var overstået. Der viste sig nemlig et afgørende teoretisk og analytisk konfliktstof i, hvordan  relationerne  mellem  konkret  tekst  og  forfatter  på  den  ene  side,  de generelle historiske og sociale forhold på den anden side skulle anskues. Det ene hovedsynspunkt, der lå tættere på tænkemåden i den århusianske marxologi,  blev  repræsenteret  af  en  ny  bidragyder,  Preben  Kaarsholm.  I  tre artikler med fyldige analyser af Pontoppidans »Nattevagt«, Defoes Robinson Crusoe hhv. af forholdet mellem græsk tragedie og antik produktionsmåde eksemplificerede  han historisk læsninger - inspireret af  tyske og engelske marxistiske forgængere på feltet - hvor der blev trukket direkte linier mellem de respektive perioders historiske hovedkonflikter og teksternes tematikker.

Det andet hovedsynspunkt blev trukket op i  skarpt formulerede kritikker af Kaarsholms artikler skrevet af Pittelkow og Grodal. Med sidstnævntes formulering var det ikke muligt endsige retvisende »at gå fra beskrivelsen af generelle udviklingstendenser til beskrivelsen af specifikke litterære tekster uden redegørelse for de forskellige formidlinger af klassemæssig og historisk art en given tekst er produceret af og i« (21, p. 69). Nøglebegreberne var her specifik og formidling . Man skulle kunne etablere en forklaring på, hvordan forbindelsen mellem de forskellige niveauer af fænomener, analysen inddrog, historisk  kunne  tænkes  at  være.  Hvordan  de  specifikke  tekster  og  deres ophavsmænd  fra  deres  sted  i  den  historiske  kontekst  havde  fortolket  de generelle sociale problemstillinger.

## Den borgerlige litteratur og kulturkampen

I 24 blev de samme spørgsmål igen taget op, og der var ingen tvivl om, at redaktionen stod for, at de specifikke formidlinger var afgørende for analysens gyldighed. At man ikke kunne nøjes med de generelle 'afledninger' fra kapitalforholdet, som den århusianske marxologi syntes var fine, eller med den abstrakt teoretiske 'tilregning' af klassebevidsthed, som Lúkacs' opererede med i Geschichte und Klassenbewusstsein , en anden af de nu altdominerende tysksprogede referencer, der figurerede i artiklernes noteapparater.

Men  selv  under  overvejelserne  af  disse  nye,  men  alligevel  traditionelt tekstorienterede problemstillinger, var det muligt at dreje perspektivet over på den dagsorden, der med Peter Madsens ord var »udviklingen af en socialistisk kulturpolitik« (24, p. 6). I kultur- og bevidsthedskampens perspektiv var  det  uomtvisteligt,  at  massekommunikationen  og  de  sociale  forhold spillede  hovedrollen i  »stabiliseringen  og  prægningen af forestillingerne og bevidsthedsformerne« (ibid.) i samfundet. Så beskæftigelsen med litteratur og tilmed borgerlig litteratur måtte særskilt begrundes. Den ene grund var »analysen af dens funktion i den ideologiske reproduktion i uddannelsessystemet og hvor den iøvrigt er virksom« (ibid.). Den anden var, at den borgerlige  litteratur  kunne  udnyttes  »som  kilde  til  konkret  anskuelig  historisk indsigt i såvel den virkelige historie som de forskellige klassers reaktion på denne historie« (24, p. 6). Programmatisk blev det overordnede redaktionelle synspunkt til slut formuleret således:  »Uden et grundigt kendskab til, hvordan den borgerlige kultur fungerer kan det være vanskeligt for socialistiske kulturarbejdere at  undgå  i  et  vist  omfang  selv  at  fungere  på  denne  måde. Man må kende det, man vil bekæmpe./Således er studiet af borgerlig kultur et led i kulturkampen« (ibid., tekstens kursivering).

Poetik 24 havde tematitlen »Kulturpolitik og kulturkamp« med bidragydere, der ud over Peter Madsen var nye i tidsskriftet. I poetik 25 gik det direkte på »proletarisk kulturel aktivitet« (25, p. 32), bl.a. via en oversat tysk artikel »Om den æstetiske opdragelse af menneskene i arbejderbevægelsen«.

Blandt de nye bidragydere var Ib Bondebjerg, der i en  meget lang artikel præsenterede Brecht som »Ideologikritiker og proletarisk praktikant«. Det redaktionelle forord citerede med tilslutning, hvad en anden ny bidragyder Rolf Reitan - i samme nummer i et opildnende imperativ skrev: »ud af fikseringen  på  ideologikritiske  opgaver  og  inn  i  politisk  reflekterte  klassekampsorganisatoriske perspektiver« (25, p. 5).

Det  var  naturligvis  lettere  at  skrive  om  end  i  praksis  at  udføre  noget 'klassekampsorganisatorisk'.  Kultur- og klassekampssynsvinklen gik,  efter de første optimistiske toner var anslået, uden om forsøg på direkte indgriben i  den aktuelt foreliggende kultursituation og søgte i stedet tilbage i teorien og historien. 28 var viet til et klassikertrekløver i den tyske marxistiske tradition: Lukács, Benjamin og Adorno. Ingen af dem bød på enkle eller perfekte løsninger endsige slagkraftige strategier, og karakteristisk for den nu i 1976 mere søgende og håbende holdning til handlingsperspektivet pegede nummerets forord på, at man nok også skulle interessere sig for Ernst Bloch, den mystisk messianske, men Marx-inspirerede forfatter til værket Das Prinzip Hoffnung , der med sine mere end 1600 sider heller ikke her og nu repræsenterede det 'klassekampsorganisatoriske' perspektiv.

29 gik til den sovjetiske situation for med afsats i Solsjenitsyn og andre systemkritikere at diskutere socialismen og ytringsfriheden og »de intellektuelle  mellemlags  stilling  efter  en  socialistisk  omvæltning«  (bagsidetekst), som uforandret var dagsordenen om end ikke mere lige om hjørnet. Men der kunne godt ligge et mønster i at socialisationsproblematikken i denne periode kom i fokus i de faglige miljøer og ligeledes rykkede ind i tidsskriftet. 27 bestod  af  Karen  Sybergs  socialisationsteoretiske  og  -historiske  analyse  af Christian Kampmanns forfatterskab, altså en samtidsrettet analyse, der ud over sit tekstanalytiske forehavende tematiserede aktuelle socialpsykologiske forhold og indirekte lagde en brik til en forklaring af, hvorfor det 'klassekampsorganisatoriske'  ikke  var  ligetil  at  omsætte  i  nogen  praksis.  Nr.  30 havde temaet Socialisation og behandlede forskellige samfundsmæssige disciplineringsmidler:  straffen  -  gennem  et  oversat  Foucault-interview  -  og æstetikken, sidsnævnte i forlængelse af den tyske W .F. Haugs teori om 'vareæstetikken',  som  det  borgerlige  samfunds  teknik  til  at  holde  styr  på masserne.

## Problemer med klassekampsopsvinget

Da temaet Arbejderkultur blev  adresseret  i  nr.  31,  tegnede  der  sig  også  et mere komplekst billede end det, der blev præsenteret i nr. 25, hvor de proletariske paroler blev udfoldet. Peter Madsen fastholdt i artiklen »Historie og ideologi«, at der siden slutningen af 1960'erne reelt var sket et 'klassekampsopsving', »som nok engang demonstrede for den radikale intelligens, at det er kapitalforholdet, der er det afgørende« (31, p. 67). Han afviste konsekvent alle  teorier  om,  at  arbejderklassen  i  den  udviklede  kapitalisme  var  blevet integreret. Ikke kun borgerlige teorier om »det post-kapitalistiske industrisamfund«  (Ralf  Dahrendorf),  men  også  hele  paletten  af  marxistisk  funderede teoretikere, der havde hældet til konklusioner med samme tendens: Marcuse,  Habermas  og  alle  dem,  der  med  den  unge  Marx  i  hånd  havde udvandet kapitalanalysen til abstrakt »»fremmedgørelses«-snak«« (31, p. 65). Heroverfor  hyldedes  Paul  Mattick,  »hvis  studier  i  statsinterventionismens begrænsninger antagelig  var et af de første eksempler på relevansen af en ortodoks tilegnelse af Kapitalens grundlæggende analyser« (31, p. 67).

Når  kapitalismen  trods  grundforholdenes  klare  karakter  kan  fungere, bygger  det  » i  meget  stort  omfang  på  subjektiv  overtagelse  af  de  for  den kapitalistiske reproduktion nødvendige normer « (31, p. 90, tekstens kursiveringer). Igen kommer således socialpsykologien og især socialisationsteorien centralt ind i billedet, i denne artikel med konkret reference til Sartres store undersøgelse af Flauberts opvækst i L'diot de la famille .  Men via  Walter Benjamins  erfaringsbegreb  og  nyere  tyske  teorier  om  klassebevidsthed udvides den socialpsykologiske vinkel til et klassemæssigt niveau og et aktuelt  perspektiv.  Det  er  i  her,  vi  finder  forklaringen  på  »det  springvise  i arbejdernes  typiske  forholden  sig  til  arbejdssituationen,  som  kan  give  sig udtryk i udsagn om relativ tilfredshed den ene dag og den næste dag voldsomme oprør« (31, p. 97). Klassekampsopsvingets øjeblikkelige usynlighed var formentlig kun forbigående.

De kulturkampsorienterede og aktivistiske positioner i redaktionen var dog ikke slet og ret kommet ind i en (bort) forklarende fase som reaktion på den  afmatning  i  'klassekampsopsvinget',  man  kunne  registrere.  Solsjenitsyn-nummeret - 29 - der principielt handlede om ytringsfrihed eller manglen herpå i et angiveligt socialistisk samfund, flyttede i selve sit tema fokus væk fra på teoretisk og bedrevidende distance at se på bevidsthedsforhold i proletariatet eller hos intellektuelle, der i tidligere historiske perioder ikke havde forstået deres tids grundproblemer til bunds. Nu rettede blikket sig mere selvvransagende og  reflekterende mod de intellektuelles stilling i vor tid  som  måske  ikke  så  enkel,  som  de  optimistiske  og  aktivistiske  klassekampsimperativer  i  numrene  20,  23,  24  og  25  havde  ladet  forstå  den  var. Efter Solsjenitsyn-nummeret gik tematiseringen tættere på i nr. 34, der på forsiden bar titlen De intellektuelles politiske rolle under  et  foto  af  JeanPaul  Sartre  med megafon  for  munden  og  en knyttet venstrehånd  viljefast holdt op for publikum og kamera.

De borgerlige friheds- og lighedsforestillinger, som i nr. 20 blev opregnet blandt de illusioner, det var var den kritiske videnskabs opgave at gennemskue, føjes nu ind i et mere nuanceret billede. Kontrasten til den østtyske censur over for dissidenter og det vesttyske 'Beruftsverbot' fører til formuleringer om, at »i Danmark har der - til forskel fra Tyskland - været en demokratisk orienteret småborgerlig tradition af betydelig styrke med forankring i  landbruget, ligesom arbejderbevægelsen har fastholdt de klassiske frihedsrettigheder som ledetråd« (34, p. 6). Forbeholdene følger straks efter. Men også en indrømmelse af, at »[e]n vis humanisme og en vis demokratisk indstilling er noget af det fundamentalt positive i den arv, som efterkrigsgenerationerne har kunnet videreforvalte« (34, p. 9). Hvorpå igen følger forbehold. Sigende er det dog, at nummeret ud over at belyse 'den tyske misère' og Sartre begynder at diskutere, hvad der i Poul Henningsens og Villy Sørensens indsats  som  intellektuelle  i  det  danske  samfund  har  været  'bæredygtigt'. Teoretisk  konstaterer  forordet,  at  »den  klassiske  intellektuelles  rolle  som udenfor stående kommentator« (34, p. 7) er udspillet, grundet som den var på selvovervurdering. Men omvendt: »Afviklingen af de intellektuelles selvovervurdering skulle nødig føre til en fornægtelse af deres særlige muligheder« (ibid.). Kravet må være »tilknytningen til virkelige sociale bevægelser« (ibid.). Men tidligere tiders sangvinske, 'klassekampsorganisatoriske' sprog om 'proletariske praktikanter' m.v. er tydeligt ved at blive nedtonet.

## Kapitallogik, videnskabelighed, klassekamp, historie

På tidsskriftets andre, mere traditionelle indsatsområder er da også foregået noget i mellemtiden. I nr. 25 blev varslet en perspektivering af »klassekampens realitet« i form af en beskrivelse af »plebejiske traditioner« (25, p. 6) tidligere  i  historien.  Det  blev  i  praksis  i  stedet  med  nr.  33  et  af  redaktionen politisk  introduceret,  men  ellers  ædrueligt  historisk  temanummer  om Skolelærerlitteratur og det agrare småborgerskab i Danmark. Den  politiske mønt,  der  kunne  slås  herudfra  var  begrænset.  Reelt  var  det  igen  socialpsykologiske og mentalitetshistoriske perspektiver, der stod i centrum.

Martin Zerlang, der bar hele nr. 33, havde i nummeret forinden taget en teoretisk konfrontation. 32 gik  under tematitlen Historie - bevidsthedshistorie uden  om  politikken  og  vendte  tilbage  til  den  historiske  tekst-  og bevidsthedsanalysens  problemer,  der  ikke  havde  været  i  front  siden  de tidlige 20'rnumre. I sit 32-bidrag  »Studiet af førkapitalistiske bevidsthedsformer« gik Zerlang nemlig i direkte clinch med den århusianske marxologi - kapitallogikken - og dens tyske teoretiske bagland. I numrene fra 19 og 20 havde  denne  ny  skriftlærde  Marx-ortodoksi  været  garanten  for  selve  den v idenskabelighed , tidsskriftet funderede sig på, da den Tel Que l-semiotiske videnskabelighedsfordring og Brandt skarpt var blevet skivet af. Problemet, som Zerlang pegede på, var nu, at ifølge kapitallogikken kunne kun analyser, der  byggede  på  Marx'  kapitalismebestemmelse,  være  videnskabelige.  Da denne  afgørende  del  af  Marx'  arbejde  ikke  dækkede  de  før-kapitalistiske samfunds- og bevisthedsforhold, så kunne studiet af disse eo ipso ikke være videnskabelige.

Denne »teoriimperialisme« (p.  36) anfægtede Zerlang naturligt,  og i  en efterskrift  til  nummeret  udvidede  Torben  Grodal  kritikken  af  kapitallogikken og dens forsøg på at patentere, hvad videnskabelighed var. Socialhistorisk eller materialistisk historisk måtte den rette videnskabelige tilgang være, men at være forpligtet på kun Marx' analyse af de kapitalistiske grundforhold  var  ikke  et  holdbart  kriterium  for  videnskabelighed.  Ligesom  hos Zerlang kom socialpsykologiske referencer - Freud, Benjamin, Elias - ind som afgørende faktorer for forståelsen af den virkelige histories bevidsthedsforhold. Værd at nævne - især sammenlignet med Grodals senere synspunkter - var, at han i samme forbindelse kastede et skarpt blik på, hvor der hos de teoretiske inspiratorer fandtes »elementer af en Darwinistisk-evolutionistisk antropologi, til hvilken man må fastholde en kritisk position for ikke at komme til for hastige naturaliseringer af de historiske udviklinger« (32, p. 128).

Historien og ikke klassekampen var i det hele taget klart blevet kodeordet i slutningen af 1970'erne. Og det var blevet en term, der nu kunne formidle  næsten  hen  over  alle  kløfter.  Tidsskriftets  nr.  35  bar  tematitlen Litteratur og historie og var noget så unikt som en fællesudgivelse sammen med tidsskriftet Kritik og Dansklærerforeningen. Sidstnævnte fagligt-pædagogiske  forening, der på ledelsesplan havde mange personlige forbindelser med Aage Henriksen-skolens Kritik ,  havde i 1978 afholdt et efteruddannelseskursus under  overskriften »Historien  i  dansk«.  Den  gamle Kritik -grundlægger Johan Fjord Jensen, der efter sin redaktørtid fagligt nu arbejdede ud fra en venstreorienteret kulturkampsforståelse, og som gennem det opstartende  Projekt  Dansk  litteraturhistorie  havde  fået  mange  relationer med de københavnske litteraturvidenskabsfolk,  stod  som  forenende  figur, også selv om han i fællesnummeret spillede ud med et frontalt faghistorisk traditionsopgør: »Efter guldalderkonstruktionens sammenbrud«.

Sammenlignet med situationen i starten af årtiet, hvor poetik med Tekstanalyser fra en institutionel outsiderposition havde blæst til ideologikritisk attak på litteraturundervisningen i skole og uddannelsessystem, var meget da også sket. Både på bekendtgørelsesplan og i den praktiske undervisning, hvor store hold af nyuddannede og deriblandt ikke så få poetik -læsende kandidater havde besat gymnasiestillingerne, herskede en langt hen kritisk kon- sensus. Blev tidsskriftets klassekampsparoler fra den mellemliggende periode  -  20'rnumrene  -  modificeret  til  et  program  med  overskriftsord  som historisk analyse og historisk bevidsthed, hvilket godt kunne være en mild omskrivning af tendensen i nr. 32 og 33, så havde man en platform, hvorpå både dansklærere og de nu yngre Kritik -redaktører godt kunne stå med og sammen. Men konvergens så man også mere internt. I sit bidrag til fællesnummeret  rykkede  Peter  Madsen  nærmere  på  det  opgør  med  kapitallogikken, som de foregående historiske numre havde taget op: »Kapitalens historie  i  sig  selv  indbefatter  [...]  ikke  blot  de  værdimæssige  bevægelser, uden  konkret  og  menneskeligt  indhold  kan  heller  ikke  de  kapitalistiske former reproduceres og udvikles, og dette sociale og menneskelige indhold kan hverken begrebsmæssigt eller reelt opsuges af kapitalen« (35, p. 42) Og i 'kapitalanalysen'  løber  man  »en  alvorlig  risiko  for  i  fascinationen  af  det intellektuelt tilfredsstillende system at tabe blikket for den reelle kompleksitet« (35, p. 43).

Det var nær ved at lyde som en selvkritik i stil med den selvkritik, der i 1972 var blevet udøvet i forhold til tidsskriftets linie i den forudgående semiotiske periode. Men den politiske og kulturpolitiske agenda blev ikke forladt i  og  med  kritikken  af  Marx-ortodoksien,  en  kritik,  der  for  så  vidt  angår bevidsthedsteorien  blev  udvidet  til  at  omfatte  Lúkacs,  der  også  opererede med et »objektivistisk-lukket realitetsbegreb« (p. 46). Til gengæld introducerede artiklen italieneren Gramsci og hans begreber om de eksisterende forholds opretholdelse gennem udøvelsen af ideologisk 'hegemoni'. Heroverfor måtte målet være at etablere en alternativ 'historisk blok', et projekt hvori netop den intellektuelle kunne spille en afgørende rolle.

Historietermens brændende  aktualitet,  men også historien  som et felt, hvor meningsforskelle ofte svandt ind i kraft af distancen og stofmængden, viste sig bredt i en række efterfølgende numre. 37 var viet til den i tidsskriftet ofte udskældte, men også meget omtalte Lúkacs og hans studier i den realistiske romans historie. Karakteristisk drejede det sig her ikke så meget om at  afsige  domme  om,  hvorvidt  han  generelt  og  teoretisk  havde  ret  i  sine synspunkter. Han fik lov til at tale selv i en oversat originaltekst og blev samtidig gjort til et stykke teorihistorie. Og i forhold til hans litteraturhistoriske præferencer - Balzac og Tolstoj - var der tale om stoforienteret at vise teksternes og historiens kompleksitet, ikke at bruge dem som afsæt for diskussion af den rette kurs i politik eller teori i almindelighed.

I forlængelse af Zerlangs ovennævnte synspunkter indeholdt 38 undersøgelser  af  før-  og  tidligkapitalistiske tekster ud fra  en  ikke-marxistisk, men bredt  mentalitetshistorisk  inspiration.  Norbert  Elias  blev  introduceret  af Nils  Gunder  Hansen,  og  linien  fortsatte  i  40  med  en  introduktion  til  en anden mentalitetshistoriker, Carlo Ginzburg, af Martin Zerlang. Kom man stadig  ind  på  specielt  mærkede  gebeter  som  arbejderkultur  og  -litteratur foregik det historisk og deskriptivt, ja næsten musealt, sådan som det skete i kortlægningen af Arbejderlitteratur i Skandinavien ,  temaet for 42. Stoffet krævede stadig tolkning, men politisk opildnende og aktuelt rettede udlægninger af det proletariske, som 20'rnumrene havde budt på, var ikke mere på dagsordenen.

## Massekommunikationen og feminismen

Overgangen fra kultur- og klassekampen til historien befordrede noget, der næsten lignede et hul på en byld. I 36 kom nemlig endelig den massekommunikation ind på siderne, som allerede i 20 var teoretisk varslet som vigtig i den Marx-funderede ideologianalyse. Det blev senere i nr. 25 (1975) Kulturkamp  og  kulturpolitik -  mere  konkret  varslet,  at  man  planlægger  at behandle »den ideologiske kamps strukturelle betingelser i et nummer om massekommunikation med henblik på forholdet mellem borgerlig og proletarisk offentlighed« (25, p. 6). Nu blev der i 36 (1979), som Morten Giersing stod  for,  fokuseret  på  de  USA-dominerede  økonomiske  og  ideologiske mekanismer i det internationale mediebillede. Men også en pragmatisk form for medieanalyse og kulturpolitisk holdning var repræsenteret i nummeret. Omsider, kunne man roligt side, rykkede feminismen og kvindelitteraturen ind i tidsskriftet med et temanummer, 38. Tekst- og forfattervalg så vel som tilgangen var også her historisk og litterær. Men i et senere temanummer om Amerikanske kvindebilleder (nr. 41) fusionerede kvinde- og historiesynsvinklen i flere af nummerets artikler med medieinteressen på en måde, der ikke gjorde alverden skrabud hverken for teorien eller politikken.

Efter starten på mediestoffet i 36, der pegede både tilbage og fremad, fik dette stof i  også i andre henseender en ny profil. På sin vis var det gamle forbindelser,  som  oven  på  den  tyskvendte  klasse-  og  kulturkampsperiode blev knyttet påny. Jens Toft, der i årgangene omkring 1970 havde introduceret  og  praktiseret  den  analytisk  orienterede  franske  semiotiks  bud  på billedmedieområdet, vendte i 44 tilbage med en 'mytologisk' analyse af western-genren. Roland Barthes, der indgik med en oversat artikel i nr. 40, dukkede op igen i  nr. 44, endda  i poststrukturalistisk  udgave - artiklen »Den tredie mening« - og Kracauer var også et teoretisk bidrag til billedanalysen. Teori behøvede ikke være samfundsteori.

I det hele taget var teori en slet ikke mere, hvad den havde været. De nye emner og områder - feminismen, massekommunikationen, billedanalysen havde eller behøvede  deres separate teoridannelser,  og  med historien som det nu uangribelige overbegreb var mange artikler i denne periode stoftunge og forholdsvis teorifattige. Når teori og historie nu mødtes blev det til teorihistorie ,  d.v.s.  der  lå  en  historisk  relativerende  afstand  til  teorierne,  ikke mere nogen påkaldelse af eller forestilling om den ene og eneste videnskabelige teori  -  Marx'.  I  43  skrev  Preben  Kaarsholm  om  engelsk  marxisme under titlen »Engelske excentrikere«, og man varslede flere artikler om de franske  og  tyske  marxismetraditioner.  I  den  antydede  optik  ville  de  også pådrage sig adjektiver, der på kritisk vis signalerede deres relativitet, deres tids-  og  kulturbundethed.  Ikke  overraskende  advokerede  Kaarsholm  for historien , når teorien kom på banen. Det gentog sig i nr. 45, der med titlen Kultur og revolution påny vendte tilbage til koryfæet Lúkacs. Med alsidige, grundigt  ide-  og  kulturhistoriske  belysninger  ved  hjælp  af  bl.a.  oversatte artikler skrevet af levende Lúkacs-elever fremtrådte han i sit miljø som barn af sin tid, ikke mere som autoritativ teoretiker, der kunne levere almengyldige sandheder. Og dermed gik der på sin vis en linie til en artikel i samme nummer, men af en helt ny observans, nemlig en yngre kandidats kritiske blik tilbage på den efter-68-politisering og -venstreorientering af litteraturstudierne, som han selv havde været vidne til. »Dualisme - kunst og politik. En autoritær tendens i den antiautoritære kulturkritik« var titlen. Af venlighed eller nok snarere forsigtighed undgik forfatteren at mønte sine mange kritiske  betragtninger  direkte  på  tidsskriftet.  Det  var  andre  i  den  faglige omegn, der blev benævnt og spiddet. Men kritikken kunne lige så vel have hentet meget af sit materiale i tidsskriftet. Kritikken var overordnet solidarisk med det progressive projekt, men der var ingen tvivl om, at tiden - vi er i  1982  -  talte  for  besindelse,  selvkritik,  nyorientering,  måske  generationsskifte.

## Navneskifte

Men tidsskriftet havde i mellemtiden skiftet navn. Med nr. 29 blev poetik til Kultur &amp; Klasse . Ser man fra midten af 40'rnumrene tilbage på tidsskriftets forløb fra omkring 4. årgang, slår noget, der ligner en aristotelisk vending, en i øjnene. Vendingen ligger ret præcist lige midtvejs mellem det nummer, der markerede den kulturpolitiske kampfases indledning Tekstanalyser -og det nr. 45, der med tematitlen Kultur og revolution blev dens slutsten. Men navneskiftet skete ikke kun omkring en peripeti i 'den lille historie', også omkring et handlingsomslag i den store historie. Havde man i de politisk handlingsmættede år, som 1968's studenteroprør indledte, kunnet forestille sig først noget  revolutionært og senere i hvert fald et 'klassekampsopsving',  så  horisonterne  i  1977  ganske  meget  længere  ud  for  den  slags forestillinger.  Men  i  stedet  for  en anagnorisis ,  en  gen-  eller  erkendelse  af historiens sammenhæng placeret tæt  på peripetien, sådan som  Aristoteles ønskede den skulle placeres, kom navneskiftet snarere til at ligne det Aristoteles  kaldte hamartia ,  en  'skæbnesvanger'  fejlbeslutning,  som  ikke  skulle være  truffet;  og  slet  ikke  på  det  tidspunkt.  Kunne  man  med  nogen  ret hævde, at poetik -navnet i takt med klasse- og kulturkampsdagsordenens voksende vægt fra 4. og 5. årgang og frem, blev mindre og mindre dækkende, så kom sjovt nok nøjagtig det samme til at ske med det ny navn: Netop fra nr. 29 blev der langsomt, men systematisk mindre og mindre kultur &amp; klasse i tidsskriftet. Og gradvis igen mere og mere - i en bred forstand poetik . Kort sagt, der løber gennem tidsskriftets historie et sjældent dygtigt  og velgennemført eksempel på vildledende varebetegnelse.

Det blev meget tydeligt i 40'rnumrene, da runerne blev ristet over arbejderlitteraturen  i  Skandinavien  og  Marx-løven  Lúkacs'  åndshistorie  blev rekonstrueret. Men for det skarpe blik lå det allerede i situation og materiale på det tidspunkt, hvor  navneskiftet  indtraf.  Selve nr.  29 handlede direkte om, at klassekamp, intellektuelt arbejde og ytringsfrihed ikke er let kompatible størrelser, måske ikke overhovedet. Socialisationstemaet i 30 fortalte, at kulturkampen på de indre, psykologiske fronter ofte er tabt, sjældent vundet, endnu før den politisk er begyndt. Og allerede i 32's indlæg om historiske studier af tekster og bevidstheder startede forholdsvis stilfærdigt, men insisterende første fase i nedbrydningen af mausolæet Marx. Kun tre numre forinden havde man i den redaktionelle introduktion af navneskiftet erklæret, at tidsskriftet »redigeres ud fra et marxistisk grundsynspunkt (...) Det er et organ for marxistisk bevidsthedssociologi i bred forstand og for bearbejdelse af alle typer erfaringer fra den aktuelle og - i høj grad også den - historiske kulturkamp« (29, p. 8). Tidsskriftet ønsker »også at fungere vejledende i  forhold til en socialistisk kulturformidling på alle relevante samfundsområder« (ibid.) og vil bidrage »med analyse og kritik af aktuel socialistisk kulturpraksis«.  Det skal videre »medvirke  til at  fremme  udviklingen  af socialistiske intellektuelle, der duer til andet og mere end undervisning og forskning« (ibid.)!

Om fremtiden  hed  det  videre,  at  »forpligtelserne  på  den  aktuelle  kulturkamp er en kraftig profilering af den linje, der vil komme til at præge Kultur  og  klasse ,  i  forhold  til  udviklingstendenserne  i poetiks senere årgange. Det væsentligste brud med det poetik oprindeligt stod for er dog allerede sket tidligere; nu drejer det sig om at tage konsekvenserne« (ibid.).

Man kunne forestille  sig,  at  det  blandt  konsekvenserne  måtte  være, at tidsskriftet erklærede sig åbenlyst som politisk kultur(kamps)tidsskrift, så meget mere som det umiddelbart forinden hed: »Tidsskriftet skal i sig selv kunne bruges i sammenhænge, der ligger uden for den universitære sfære« (ibid.). Men det blev fastholdt, »at Kultur og klasse fortsat vil være et viden- skabeligt tidsskrift« (ibid.), dog nu mere bredt defineret som et tidsskrift, »hvis hovedstyrke ligger i de dybtgående analyser og den teoretiske videreudvikling«  (ibid.).  Sprængstoffet  i  videnskabelighedsaspektet  var  tydeligvis ikke mere af videnskabsteoretisk karakter, og man skulle heller ikke mere legitimere sig over for marxologien. Nu skulle man retfærdiggøre videnskabeligheden i forhold til det krav, at et tidsskrift, der ville spille en rolle i kulturkampen,  måtte  være  pædagogisk  og  tilgængeligt  »for  alle  alvorligt interesserede« (p.8).

Man fremhævede derfor, at »redaktionen [i de seneste numre] har søgt at fremme en mere tilgængelig sprogbrug i tidsskriftet. Der er også lagt mere vægt på kortere tekster (bl.a. anmeldelser) og andere teksttyper end den traditionelle  akademiske  artikel.  Denne  pædagogiske  bestræbelse  har  ikke været lige synlig i alle bidrag« (p.7). Men, var den efterfølgende forklaring, forståelsesproblemerne er ikke primært sproglige, de er »i højere grad objektive,  nødvendiggjort  af  virkelige  problemers  indviklethed«  (p.  8).  Med  den begrundelse forbeholder redaktionen »sig da ret til at optage videnskabelige artikler af en hvilkensomhelst nødvendig kompleksitetsgrad« (ibid.). Videnskabsteoretisk er det et interessant udsagn, men også et udsagn, hvori der er indbygget rigeligt af den elastik, som kan bringes i anvendelse, hvis det viser sig nødvendigt . I forhold til den logisk positivistisk tenderende videnskabstankegang, som var mærkbar i tidsskriftets første årgange, mærker man her i 29 tydeligt den helt anden slags spor, der blev afsat i og af årene efter den marxske vending. Dog bør det noteres, at dialektik -  det  videnskabsteoretiske elastikbegreb over alle - aldrig blev særligt fremtrædende i tidsskriftets vokabular og tankebaner. Hyppigst optrådte det reelt i den forholdsvis korte periode  og  i  de  dele,  hvor  den Tel  Quel -semiotiske  Marx-tolkning  var  på banen.

## Fin-de-siècle og mødet med (post)moderniteten

Alt dette var dog fjern fortid i de sidste 40'rnumre. Bevægelsen væk fra de objektive samfundsmæssige  forhold  over  mod  de subjektive sider,  som socialisationsnummeret 30 havde markeret, blev nu fuldbyrdet. Nr. 47 handlede om Lacan/Laplanche-kontroversen og om psykoanalytiske problemstillinger. Nr. 48 handlede om mentalitetshistorie, og spidsartiklen i nr. 49 - en oversættelse af den amerikanske historiker Carl. E. Schorske - blev i nummerets bagsidetekst præsenteret med »sammenfletningen af politik og individualhistorie« som stikord. Artiklen var et kapitel fra Schorskes bog Fin-desiècle Vienna og handlede om Freuds »revolutionære drøm«, hvori aktuelle politiske  temaer  og  dybtliggende  barndomsønsker  fantasmatisk  smeltede sammen. Peter Madsen fremhævede i sin introduktion til artiklen Schorsketemaets aktuelle paralleller. Fin-de-siècle Copenhague .  Den  måske næsten ironiske  afslutning  på  tidsskriftets  mentale  krebsegang  efter  navneskiftet blev endelig det runde nr. 50. Redaktørerne gav sig her til at fortælle subjektivt  om  deres  egne  æstetiske  oplevelser  -  en  personliggørelse,  som  selv  i årene, før den slags blev udhængt som borgerlig individfiksering , ville have været uhørt. Men som også blev tidsskriftets sidste forsøg på at mime noget, der tematisk svarede til den generelle stemning på den kulturelle venstrefløj. Her  -  eksempelvis  i  kulturtidsskriftet HUG! -  stod  det  i  årene  hen  mod 1980'ernes midte ligeledes på  tilbagetrækning fra de store politiske projekter og på noget, der kunne tolkes som træt engagerede forsøg på 'politisk' at opshine det, der resterede - det personlige.

Hermed endte også en linie, og en ny begyndte. Som den tegnede sig gennem 50'numrene, kunne man karakterisere den som mødet med modernitet og  postmodernitet.  Nr.  51  havde  tematitlen Modernisme  og  massekultur . Ligesom Schorske i 49 tematiserede flere artikler det aktuelle via et historisk tilbagegreb. Men forordet til nummeret lod ingen i tvivl om, at det var den nu aktuelle 'postmodernisme', det drejede sig om at forholde  sig  analyserende  til.  I  nr.  51  og  igen  i  52  trak  man  på  udenlandske  fortolkninger  af fænomenet hos teoretikere, der befandt sig i  den marxistiske tradition. Der var oversættelser af Fredric Jameson (»Post-modernismen og den sene kapitalismes kulturelle logik«) og Habermas (»Indmarchen i post-moderniteten«) og i 52 af Terry Eagleton (»Kapitalisme, modernisme og postmodernisme«).

Men i næste store livtag - nr. 53 - der med tematitlen Hvad var postmodernismen? antydede en hidtil ikke hørt humoristisk undertone i tidsskriftets arbejde, blev det postmoderne fænomens historie og selvforståelse rullet ud i en stor artikel af Jens F. Jensen. I artiklens præsentation af stoffet fik det uden at være tygget igennem af en teoretisk masterteori lov til at tale for sig selv i en diskurs, der da heller ikke var set før i tidsskriftet. I kontinuitet med tidsskriftets tradition tilbage fra 30'rnumrene så man dog samtidig det historiske  greb,  hvis  uomgængelighed  også  var  pointen  i  Martin  Zerlangs bidrag til nummeret »Når historien er ude ..« Så hen over fornyelsen overlevede stærkt den historiske tankegang, som i 32 - for så vidt også inden havde  opponeret  mod  politikken.  Men  nu  i  50'ernumrene  blev  den  mere åbenlyst en historietænkning, som ikke var historiefilosofisk eller marxistisk funderet. I en markant forskel til den marxske tankegang og dens skelet af deduktive nødvendigheder brugte  man kulturhistorikeren  Carlo Ginzburg til i nr. 54 at præsentere det helt induktive »indicieparadigme«. Og i en dobbeltartikel (i  54 hhv. 56) med den på det tidspunkt respektløse titel »Karl Marx var en tysk filosof« forsøgte jeg selv historisk-kulturanalytisk at anskue den danske efter-68 politisering  og Marx-reception,  som  tidsskriftet havde været en del af.

Man  fornemmede  i  nogle  af  50'ernumrene  en  vis  -  postmoderne  melankoli  over det, der  nu kun  var historie, over tabte  horisonter og håb. Eksempelvis sneg det sig ind i tematitlen på 56, Underholdning og kedsomhed ,  hvor  den  tyske  'kedsomhedsteori'  som  tilgang  til  at  analysere  livet  i modernitet og postmodernitet blev bragt på bane. Men dominerende var dog underholdningen både  som  emne  i  den  nu  langt  fyldigere  opdyrkning  af massekommunikative fænomener og som legitimt aspekt ved at arbejde med dette stof. Holdningerne var stadig delte mellem de mere kulturkritiske og dem, der omfavnede mediestoffet, som det nu engang var. Men mainstream tv-serier og film kunne nu analyseres, uden at det behøvede at ske til akkompagnement af  socialpsykologiske  dommedagsscenarier  for slet  ikke  at  tale om klassekampsstrategier. Numrene 56 og 57 - sidstnævnte med den karakteristiske  tematitel Billeder fra  den ny  verden -  samt  58  og  60  indeholdt mere film- og tv-analysestof end samtlige numre indtil da, og udviklingen af analytiske teknikker blomstrede tydeligvis bedre uden for spændetrøjen.

Som en fortsættelse af sit store postmodernismeepos, der var startet i nr. 53,  rehabiliterede  Jens  F.  Jensen  de  udenlandske  postmodernisters  tidlige danske åndsfæller fra 1960'erne - attituderelativisterne -  i en omfangsrig dobbeltartikel i numrene 59 og 60. Feminismens teoretiske problemstillinger kunne nu også stilles  mere frit  til  undersøgelse, som de blev i Lise  BuskJensens artikel i nr. 55, en linie, hun senere fortsatte i 62. Selv lyriske emner, der  siden  de  tidlige  ideologikritiske  tider  nærmest  havde  været  anatema, dukkede i 59 op, dog morsomt og med ironisk distance pakket ind i en tematitel, der hed Orfeus-banden .

Igen viste tematikken sig at være postmodernistisk, men her ikke mere med  melankolsk  undertone,  snarere  postmodernismen  som  en  udfrielse: »Dette nummer af Kultur &amp; Klasse handler om Orfeus' efterfølgere, Orfeusbanden, romantikkens og modernismens digtere, og om det postmodernistiske  opbrud  fra  denne  lange  tradition«  (57,  p.  5)  stod  der  i  redaktionens forord.  Der  blev  taget  tematisk  og  med  ideologikritisk  tang  på  det  i  en kritisk  biografisk,  i  pointen  kønspolitisk  Gottfried  Benn-analyse  af  Klaus Theweleit. Men tidsskriftet signalerede alligevel her i slutningen af 80'erlyrikkens årti med temavalget i 59, at det trods alt ikke mere abonnerede på egentlige genrefordomme.

Feministiske emner indgik både i 57 og 59, de behøvede ikke mere særlige  temanumre; i førstnævnte  skete  det  med  en  kunsthistorisk  billedanalyse,  et  emnevalg,  der også  var  repræsenteret i nr.  55.  Tidsskriftets  tidlige tværæstetiske  perspektiv  levede  stadig.  Måske  var  det  en  symbolsk  hilsen bagud til tidsskriftets start,  at  nr.  60  -  uden  påfaldende  dækning  herfor  i indholdet - fik den gamle titel poetik som tematitel.

Den emnemæssig bredde og den analytiske mangfoldighed var betydelig fra starten af 60'ernumrene. Et underholdende element kom til med en ideologisk ladet diskussion om amerikansk tv, der kørte over flere numre med Ib Bondebjerg og Kim Schrøder som kombattanter. Titlerne »Oplysningens skizofreni? En Adorno-discipels møde med amerikansk TV'sjæl« (61) - hvilket refererede til Bondebjergs artikel i 57 - og »Den post-moderne mediepopulisme«  (62),  som  var  den  angrebnes  modsvar,  fortalte  fint,  hvad  man beskyldte hinanden for. De fortalte også om en af de fortolkningsmæssige brudflader, som tidsskriftets møde med modernitet og postmodernitet måtte give anledning til.

I 62 blev postmodernismen og feminismens indbyrdes forhold tematiseret af Lise-Busk Jensen, og endelig i 63 konfronterede tidsskriftet den tilsyneladende helt postpolitiske tids vigtigste ikon i det sociale liv: computeren. Computer-kultur var  tematitlen,  der  videreførte  ansatserne  til  den  bredt inkluderende og teoretisk åbne form for kulturanalyse, der både i tidsskriftet og  i de  universitære miljøer omkring i disse år tog over, hvor de ældre marxistiske måder at tænke kultur og samfund på havde været nødt til at slippe.  Historien  var  ikke mere altdominerende som tænkeramme. Når en gruppe  artikler  i  62  belyste  forfattere  og  teoretikere  fra  den  centraleuropæiske mellemkrigstid var det ikke kun som skikkelser i en historisk kontekst,  men  som  dele  af  en  særlig kultur ,  der  for  at  analyseres  naturligvis måtte anskues udefra. Torben Grodals metateoretiske artikel i samme nummer viste, i hvor høj grad de reflekterede distancer var blevet dagens orden, ikke kun i forhold til primæremnerne, men også i forhold til de anlagte teorier og analysegreb. Hans artikel i 64 med titlen »Fiktion som moderne mentalt  software«  bød  med  sin  kognitivistiske  tilgang  også  på  dagsordener, tidsskriftet ikke før havde lagt eller kunnet lægge sider til.

## Litteratenquête under nyt logo

Midt i den stoflige og teoretiske mangfoldighed, som de første 60'ernumre bød på, var ét element slående sparsomt til stede, og det var litteraturen. Det var på det tidspunkt heller ikke umiddelbart et fristende felt at gå ind i. Det var  dekonstruktionens heyday, og  vinden fra Yale kom fejende ind nogenlunde de samme steder i landet, hvor kapitallogikken fra Frankfurt sin tid havde holdt triumftog. Ligesom tidligere kunne historien være en ædrueliggørende remedium mod excesser, og jeg forsøgte i 64 med oversættelse af en amerikansk artikel med titlen »Litteraturkritikken og dens tilbagevenden til

»historien«« at bringe ind i billedet, at man i USA måske allerede var ved at komme  til  historisk  besindelse  oven  på  den  dekonstruktive  bølge,  som derovre var startet næsten et tiår tidligere.

Men misèren var større end som så, og i erkendelse heraf fik redaktionen den ide at lægge tidsskriftets sider til en bredtfavnende enquête i de litterære universitetsmiljøer  om  litteraturvidenskabens  aktuelle situation.  Indbydelsen til at deltage gik vidt omkring, og besvarelserne kom i et overraskende omfang næsten lige så  mangfoldigt  tilbage.  Titlen på, hvad der udsendtes som  et  dobbeltnummer  (65-66),  blev Litteraturkritikkens metamorfoser . Den understregede den fornemmelse af konjunktur og omskiftelighed, som alle med faglig erindring om 70'erne og 80'ernes forløb havde til fælles hen over øvrige forskelle.  Således kom tidskriftet i en periode, som da også af mange opfattedes  som kritisk og tærskellignende,  på økumenisk vis  til at bringe principielle indlæg af en række fagfæller, hvis tilstedeværelse på disse sider på ethvert tidligere tidspunkt ville have været utænkelig: Aage Henriksen, Torben Brostrøm, Thomas Bredsdorff, Niels Egebak, Hans Hauge og flere andre. Et nummer som dette løste naturligvis ingen problemer, hvordan skulle det også det. Men det signalerede en udogmatisk faglig åbenhed fra tidsskriftet og gav et bredt snapshot af, hvordan en række af dem, der havde været vidne til den næsten dramatisk omskiftelige post-68-udvikling, så på en situation  tilsyneladende lastet med yderligere omskiftelser. I nr. 68 fik enquêten en tilføjelse med et antal kvindelige bidrag.

Med  enquête-nummeret  65-66  foretog  man  også  et  ydre  skift.  Nr.  60 havde i tematitlen flirtet med poetik -navnet, og ingen i redaktionen ville have haft noget seriøst imod at genoptage det gamle navn som tidsskriftets, hvis ikke  det  var  for  besværligt  og  måske  identitetsforstyrrende  i  relation  til læsere,  offentlighed  og  ikke  mindst  de  bibliografiske  baser.  Som  praktisk mellemløsning forsøgte man da med en forkortelse af titelordene til K&amp;K suppleret med en dobbeltfortolkende undertitel: Kultur og Klasse , Kritik og Kulturanalyse .  Og  som  yderligere  noget  uhørt  i  tidsskriftets  historie  det  var  for  alvor  ved  at  blive  nye  tider  -  inddrog  man  en  professionel typografisk  designer  til  at  løse  en  opgave,  som  bestemt  ikke  var  nem:  At designe  et  logo,  der  havde  den  ny  undertitel  med,  men  som  også  skulle kunne fungere visuelt, hvis undertitlen på et tidspunkt gled ud, hvilket var tanken, at den skulle. Opgaven blev løst af Torben Skov, og siden har hans logo med undertitel  prydet  omslagets  forside,  logoet uden undertitel  dets bagside.

## Hvor er meningen?

Enquêtesvarene viste ikke kun bredde, men også uvisheden i den litteraturvidenskabelige situation. På det overordnede plan uvisheden om hele litteraturanalysens fremtidige udviklingsretning. På det konkrete analytiske plan den grundlæggende uvished om, hvor i teksterne betydningen befandt sig, og hvor stabil den var. Denne problematik kom til at løbe som en kraftig rød tråd især igennem numrenes litterære bidrag fra midt-60'ernumrene op til slutningen af 70'ernumrene.

Det viste sig allerede i de efterfølgende tematitler: 67, der hed Fra teksternes vildnis, og 70, der spurgte: Hvad er meningen? Det var ikke udtryk for nogen konjunkturridende imødekommenhed over for den sent ankomne dekonstruktion. En række bidrag fra i numrene fra 65-66 over 75 og frem til 79 havde direkte som ærinde at afsløre dekonstruktionens argumentatoriske hokus-pokuskneb,  teoretiske  vrøvl  og  akademiske  lemfældighed  også  på andre niveauer. Men ligesom tidsskriftet i 50'ernenumrene var kommet til at ville konfrontere modernitet og postmodernitet, var det nu rustet til seriøst og uden hellige køer at konfrontere de grundlæggende tekstlige betydningsproblemer, som mange grene af litteratur- og sprogvidenskaberne i 70'erne og  80'erne  havde  gjort  nærværende  og  uafviselige:  receptionsteorierne,  de forskelllige  poststrukturalistiske forgreninger,  neopragmatiske teorier m.fl. Dekonstruktionen var kun et mærkeligt hjørne af et større billede, der tilmed ikke var helt nyt. Tidsskriftshistorisk kunne man godt antyde det perspektiv, at det var nogle af den tidlige franske poststrukturalismes problemstillinger, der nu igen kom inden for tidsskriftets arbejdsfelt. De havde været der  indtil  Brandt  og Tel  Quel -semiotikken  var  blevet  skivet  af  under  den afklaring af uklare synspunkter, som ideologikritikken og den marxologiske forståelsesramme  i  1972  havde  krævet.  Men  tilføjes  bør  da  straks,  at  den form, hvori de gamle problemstillinger vendte tilbage og nu blev diskuteret, naturligt  var  en  hel  anden,  ligesom  ramme  og  situation  var  det.  Brandts form for diskurs dukkede ikke op igen og ville have været helt malplaceret i den ædruelige ræsonnements- og skrivestil, som man betjente sig af, da man nu begav sig ind i vildnisset.

I forhold til de tidligere relativiseringer og perspektiveringer -i 40'rnumrene  og  stærkere  i  50'ernumrene  -  af  hidtil  uanfægtelige  fundamenter, havde man denne gang ikke engang historien med i bagagen. Både små og store historier anskuet som narrative tekstkonstruktioner var blevet berørt i de tidlige 60'ernnumre, men blev fuldt og frontalt belyst, bl.a. i et fremragende  pædagogisk  bidrag  i  68  fra  den  amerikanske  'New  Historicism's hovedmand Stephen Greenblatt. Denne uddybede viden om vilkårene for  også  det  historisk  baserede  videnskabelige  arbejde  forhindrede  dog naturligvis ikke, at den historiske tilgang kunne bruges produktivt og indsigtsgivende, blot vidste man nu mere om redskabernes karakter.

Der var ikke vandtætte skotter over for de andre stoflige felter, men det var især på det litteraturteoretiske gebet, at disse problemstillinger rejste sig og blev diskuteret. Mediestoffet var nu - uden særlig teoretisk eller politisk begrundelse  -  en  selvfølgelig  bestanddel  af  tidsskriftets  faglige  dækning. Film, tv og massemedial populærkultur blev tematiseret selvstændigt i numrene 69 og 74, og filmanalyser indgik jævnligt som enkeltbidrag i numrene fra 60'erne til slutningen af 70'ernumrene. Både i film- og tekstanalyserne var psykoanalytiske vinkler ofte dele af tilgangen og var en fællesnævner for væsentlige dele af 73.

## Kulturanalysen

Det nye element, der i løbet af 60'ernnumrene blev synligt og i 71 lagde tema og  titel  til  et  fyldigt  hæfte,  var kulturanalysen .  Termen forbandt sig ikke med nogen nødvendighed med en historisk tilgang, ja dens tiltrækning var vel  delvis  forbundet  med,  at  den  historiske  fremstilling  teoretisk  havde mistet sin uskyld, sin uangribelige selvfølgelighed. Samtidig tog kulturanalysen  også  over,  hvor  den  politisk  farvede  ideologianalyse  tidligere  havde regeret uden dog at have gjort meget ved stoffets mangfoldighed. Netop de meget  stofnære,  såkaldt  »tykke  beskrivelser«  (Clifford  Geertz)  blev  til gengæld  en  del  af  den  nye  kulturanalyse,  som  bl.a.  fra  antropologisk  side havde vinden med sig  i  disse år.  Den  metateoretiske,  men  også historiske fremstilling af »Kulturanalysens teoretiske traditioner«, som jeg bidrog med til 71, fortalte, at anliggendet egentlig var ret gammelt og dertil analytisk rigt varieret, hvis man så efter i de mange relevante fagtraditioner. Det bevidsthedsmæssige krydsfelt mellem humaniora og samfundsvidenskaber var ikke opfundet i og med den Marx-refererende ideologianalyse, som man tidligere havde fået indtryk af i tidsskriftet. Man behøvede derfor ikke opgive interessen  for  feltet,  reelt  bød  der  sig  en  række  andre  tolkningsrammer  til. Omvendt gjaldt det også, at der stadig udgik inspirationer fra traditionen ligesom denne igen kunne underkastes kulturanalyse, som det skete i 77, der både  analyserede  Walter  Benjamins  problemer  kulturanalytisk  og  bragte hans kultur- og medieanalytisk mest berømte artikel i en ny oversættelse.

Kulturanalysen var med til at føje litteraturens konstruktioner ind i en større ramme, ikke mindst de narrative konstruktioner. Nr. 76 med tematitlen Det narrative blev viet disse problemstillinger, hvis opdyrkning naturligvis også repræsenterede  en forbindelse tilbage til tidsskriftets  gamle narratologi- og strukturalismeorientering, en forbindelse, som ligeledes blev aktiveret, da nr. 78 med tematitlen Metafor bragte en oversættelse af Roman Jakobsons »To aspekter af sproget«, en af strukturalismens højklassiske standardreferencer.

## Strukturalismen og andre kontinuiteter

Generelt aner man i tidsskriftets  nyere  udvikling  -  efter at  det  var  blevet afprøvet, at intet mere var fredet som teoretisk helligt og hævet over diskussion - at mange inspirationer med forkærlighed hentes fra en ramme af teoretiske traditioner, som på den ene side repræsenteres af retorikken og dens forgreninger  ind  i  litteraturvidenskaben,  på  den  anden  side  den  klassiske strukturalisme. Efter tilbagegrebet til strukturalismen i 78 blev den retoriske tradition tematiseret i 79, og efterfølgende blev Roland Barthes emnet for 84,  selv repræsenteret gennem sin 'håndbog' fra 1970 med titlen »Den gamle  retorik«.  Senere  er  Jakobson  fra  78  blevet  genaktiveret  nu  i  et temanummer om metonymi nr. 96 -i kombination med en oversættelse af den Jakobson-inspirerede strukturalist Genettes klassiske metonymi-artikel.

Men  andre  kontinuiteter  løber  side  om  side  hermed.  Den  grundige kortlægning  af  den  feministiske  litteraturvidenskabs  teoretiske  udvikling, som  startede  i  50'er  og  60'ernumrene,  blev  fulgt  op  med  temanummeret Feminisme  og  litteraturvidenskab i  nr.  88.  Litteraturhistorieskrivningen kunne i 30'rnumrene ikke diskuteres, uden at relationerne til samfundshistorien  var  helt  i  forgrunden.  I  92  blev  den  gentematiseret  på  direkte  litterære præmisser, nu med fagtraditionens nyere klassikere som Curtius og Auerbach i centrum. Kontekstuelle problemstillinger blev dog også diskuteret flere steder i  nummerets bidrag. Modernitet- og postmodernitettemaerne, der i 50'ernumrene markerede tidsskriftets bestræbelse på at komme à jour med kulturtilstanden i det omgivende samfund på det tidspunkt, havde i 80'er og 90'ernumrene pendanter i temanumre som Urbanitet og æstetik (82), Modernisme (85), Efter postmodernismen (93) og Den moderne roman (95). Nye tekstanalytiske felter er blevet formuleret og belyst: Rum og sted (90) og Litterær karakterologi (94). Men genremæssig tilvækst i tidsskriftets tematiseringer i de seneste år har nok alene været opkomsten af person- eller rettere forfatterskabsdefinerede temanumre: skønlitterært Kierkegaard (83) og Seeberg (97), på den teoretiske front Barthes (84), Bachtin (86) og senest Derrida med fokus på et enkelt værk (99). Til gengæld kan man bemærke en 'negativ fornyelse', nemlig at film-, tv- og mediestoffet ikke efter 81 Fjernsyn  i  forvandling -  har  været  genstand  for  tematisering  i  selvstændige numre og på enkeltartiklernes plan kun har været sporadisk til stede. Det har sin forklaring i redaktionelle forhold, er ikke et resultat af redaktionel strategi.  Samtidig  med  at  tidsskriftet  teoretisk  og  analytisk  har  været  så åbent som nogensinde før, kan man således konstatere, at det de facto i den seneste  snes  numre emnemæssigt har  været  mere snævert litteraturvidenskabeligt, end det har været, siden de første 20 numre blev sat i søen. Det kan ændre sig igen. Praktisk peger det imidlertid også på, at denne lange række af tidsskriftsnumre ikke har redigeret og udgivet sig selv, men altid kun  har  været  et  resultat  af,  hvad  et  antal  redaktionelt  involverede  i  skiftende konstellationer har kunnet udvirke. Hvilket naturligt fører til næste afsnit i dette vue over et tidsskrift, der nu har været 38 år på banen.

## Redaktionelle forhold, første halvdel

Som omtalt var en drivkraft ved starten af poetik de endnu studerende initiativtageres ønske om at få publiceret deres eget skriftlige arbejde af forskellig slags. De syntes selv, at det var for godt til at gå i skrivebordsskuffen. Den vurdering må man sige, at de havde ret i. Der var ingen tvivl om, at tidsskriftets grundlæggere repræsenterede en faglig fornyelse, som på det tidspunkt pressede sig på, eller som der i hvert fald var et presserende behov for. Og deres  forslag  til,  i  hvilken  retning  man  skulle  søge,  dækkede  med  stor bredde, hvad der internationalt rørte sig i de centrale humanistiske fag på det  tidspunkt.  Men  fællesmængden  i  initiativtagernes  dagsorden,  som  ud over det publiceringsmæssige i høj grad gik på videnskabeliggørelse generelt, var begrænset af forskelligartetheden i deres referencer og inspirationskilder. Der er en iøjnefaldende sammenhæng i, at den meget stærke franske og  strukturalistiske  orientering,  som  ret  hurtigt  slog  igennem,  i  løbet  af nogen tid blev efterfulgt af, at de mest angelsaksisk, videnskabsteoretisk og filosofisk orienterede i redaktionsgruppen gled ud. Søren Kjørups ovenfor citerede hjertesuk  fra 1969  om »den forbandede sprog- og  traditionsbarriere«,  der  spærrer  for  alt,  som  ikke  er  fransk,  fortæller  direkte  det,  der indirekte læses ud af linien i tidsskriftets første år. Men der var også det sammenfald  på  færde,  at  de  franskorienterede  var  litteraturvidenskabsfolk, mens de engelsklæsende kom fra andre fag, hvis orientering var mere vestvendt. Da 'målsætningsdebatterne' i 1968-69 rykkede ind i tidsskriftet, var det naturligt litteraturvidenskabinstituttets debatter, man lagde sider til og reelt gjorde til tidsskriftets debat.

Efter afgang af Niels Erik Wille, Hans Siggaard Jensen og Søren Kjørup var det i januar 1970 - ved starten på 3. årgang - et større litteraturvidenskabeligt hold, som rykkede ind i redaktionsgruppen for at supplere de tilbageblevne  Madsen  og  Brandt:  Jørgen  Dines  Johansen,  Torben  Grodal,  Ralf Pittelkow,  Viggo  Røder  og  undertegnede.  Jens  Toft  og  Finn  Hauberg Mortensen, der kom fra andre fag, var også med på kolofonen, men det var i den institiutinterne gruppe udvidet med den franskstuderende Brandt, de afgørende redaktionelle diskussioner kom til at foregå. Det var en tid med stor og intens faglig aktivitet på alle niveauer, med en dramatisk accelererende politisering af de faglige positioner, der derudover udviklede sig til nye i løbet af få måneder. Som Pittelkow skrev i sin artikel til II, 4, stod han på publikationstidspunktet  desværre  allerede  på  nogle  andre  teoretiske  positioner end ved artiklens tilblivelse. Men publiceres skulle der selvfølgelig. De studiemæssigt længst fremskredne i gruppen var ved at bringe sig i position til de næste faste stillinger i faget, man vidste var på vej. I den ultra- og basisdemokratiske  stemning,  som  samtidig  herskede,  foreslog  Pittelkow,  der endnu ikke hørte til stillingskandidaterne, på et tidspunkt i denne periode, at  artiklerne  i  tidsskriftet  skulle  publiceres  anonymt,  så  de  ikke  kunne bruges til personlig meritering. Der var forståelse for princippet, men ikke for at bringe det til praktisk anvendelse.

En udskilning var på det tidspunkt igang, og inden starten af 4. årgang havde - foruden Toft og Mortensen - Jørgen Dines Johansen ufrivilligt forladt  redaktionen.  Begrundelsen  var  hverken  egentlig  faglig  eller  politisk. Det var den til gengæld, da Brandt med udgangen af 4. årgang også  afgik fra redaktionen.  Den  blev  tilmed  offentligt  og  udførligt  beskrevet  i  Madsens indlæg i nr. 17 og senere i Pittelkows artikel i nr. 19.

Også  internt  blandt  de  tilbageblevne  foregik  der  bevægelser.  4.  årgang med Tekstanalyser blev i praksis altovervejende redigeret af Madsen og mig uden større redaktionel mødeaktivitet i hele gruppen, hvoraf flere var travlt optaget  af  mere  individuelle  projekter.  5.  årgang,  hvor  afklaringen  på  vej mod Marx var en hovedsag, lignede mere af et gruppeanliggende, men nu med Pittelkow som vigtig spiller på midtbanen. Anker Gemzøe fra litteraturhistorie  i  Århus  blev  formelt  medlem  af  redaktionen  fra  5.  årgang  og Carsten Thau fra idehistorie i Århus fra starten af 6. årgang, men af flere også geografiske - grunde kom de aldrig til at spille nogen aktiv rolle i de redaktionelle processer.

De  kultur-  og  klassekampsdominerede  numre  i  20'rne  skyldtes  i  alt væsentligt Peter Madsens indsats, ligesom navneskiftet i 29 gjorde. Selv var jeg på det tidspunkt gledet ud i periferien af det redaktionelle system, for så vidt angår den indholdsmæssige linie. Mit sidste artikelbidrag i en lang periode stod i nr. 21, og som det fremgik af den da to år gamle artikel, lå mine interesser især i problemfeltet socialhistorie og tekstanalyse, ikke i de brede fagoverskridende  kultur-  og  klassekampsstrategier.  I  modsat  retning  gled Ralf Pittelkow  i  denne periode; væk fra politikken inden for tidsskrift og universitet og ud mod den 'rigtige' politik, nærmere betegnet partipolitik i VS. Pittelkow og Viggo Røder udtrådte med udgangen af 7. årgang af redak- tionen; sidstnævnte havde i realiteten gjort det længe inden. Tilbage af den store 1970-besætning var ved navneskiftet således kun tre - Madsen, Grodal, Holmgaard - hvoraf de  to mestendels  var  imod  dette skifte  og  derudover enige om at prioritere den socialhistoriske analyse af tekster og bevidsthed over det aktuelt politik- og kulturindgribende. Hvilket dog ikke forhindrede, at navneskiftet fandt sted. I sådanne situationer talte de ellers fraværende og ikke-indgribende Århus-medlemmer af redaktionen nemlig pludselig med, især  fordi  deres  synspunkter  altid  fulgte  samme  bane  som den, der havde ført til, at de formelt var kommet til at figurere i redaktionen.

Den redaktionelle situation var ikke optimal omkring dette omdrejningspunkt  i  historien,  den  lille  såvel  som  den  store  historie.  Løsningen  blev opblødning via indsupplering. Den tilbageblevne trio blev med starten af 9. årgang suppleret af fire nye redaktører: Søren Schou, Morten Giersing, Peter Larsen og Ib Bondebjerg. Af disse var kun sidstnævnte klart den proletariske klassekamps mand, selv om også Schou var interesseret i den aktuelle kulturdebat;  Giersing  og  Larsen  var  massekommunikationens  folk.  Måske var  det  en  vis  afspejling  af  den  ny  redaktionelle  sammensætning,  at  den historiske  og  analytiske  -  herunder  massekommunikative  -  orientering  i løbet  af  30'rnumrene  langsomt  vandt  frem,  uden  at  de  tidligere  dominerende  politiske  og  kulturpolitiske  dagsordener  dog  i  første  omgang  forsvandt. Efter indsuppleringen af nye ansigter blev der etableret  en redaktionel arbejdsdeling, således at en 'lille redaktion', hvori Peter Madsen som den eneste af de gamle redaktører indgik, forestod det løbende redaktionsarbejde,  mens  hele  redaktionsgruppen  kun  mødtes  et  par  gange  om året.

I slutningen af 1980 hen mod starten på 11. årgang tilkendegav jeg på et møde i 'den store redaktion' interesse for at tage en periode i 'den lille redaktion.' Det syntes Peter Madsen bestemt ikke var nogen god ide, uden at det blev fagligt substantieret, hvori problemet egentlig skulle bestå. Udgangen på de efterfølgende trakasserier, hvor bølgerne gik højt, blev, at man i forbindelse med yderligere redaktionel indsupplering etablerede en ny 'lille redaktion',  hvori  hverken  Peter  Madsen  eller  jeg  skulle  indgå.  Nye  i  den  store gruppe  var  Martin  Zerlang,  Lise  Busk-Jensen  og  Marie-Louise  Svane,  lidt senere endvidere Preben Kaarholm. Ud trådte Ib Bondebjerg. Som ny 'lille redaktion'  blev  nedsat  en  gruppe  bestående  af  Peter  Larsen,  Lise  BuskJensen, Marie-Louise Svane og Martin Zerlang. En god del af indholdet i de kommende numre var allerede da besluttet, herunder bl.a. temanummeret om arbejderlitteratur i Skandinavien. Men der blev aftalt  nogle regler for relationerne  mellem  den  store  og  den  lille  redaktion,  og  de  indeholdt  en tydelig vægtforskydning over mod sidstnævnte.

I løbet af 12. årgang afløste Preben Kaarsholm Marie-Louise Svane i 'den lille  redaktion',  der  klarere  end  før  fremtrådte  som  tidsskriftets  egentlige redaktion. Denne havde også fundet sin egen stil, der lå langt fra, hvad man tidligere havde kendt til. Det var også i den periode, at der for første gang blev  drukket  rødvin  til  redaktionsmøderne,  der  ligeledes  som  noget  nyt foregik om aftenen i hyggelige private hjem.

Tiderne var skiftet, og det gjaldt også den redaktionelle linie, der ikke mindst med numrene 47 og 48 tegnede godt i forhold til en ydre situation, hvor de proletariske parolers periode tydeligt nok var ovre. Det lå i 1981kompromisset nedfældet i mødereferatet, at jeg ikke permanent behøvede at være udelukket fra deltagelse i 'den lille redaktion', et punkt der i sig selv siger en hel del om den redaktionelle stemning og situation på daværende tidspunkt.  I 1983, hvor 12. årgang løb ud, var den gode, rødvinsformildede stemning da endnu heller ikke trængt fra den lille ud til den store redaktion. På det tidspunkt havde jeg tilfreds og med en vis optimisme fulgt den udvikling, redaktionsarbejdet var kommet ind i, da den nyetablerede 'lille redaktion' havde fået arbejdsro. Efter mange år ude i den redaktionelle periferi periodevis  selvvalgt,  i  andre  perioder  tvunget  -  forekom  det  da  attraktivt igen  at  blive  redaktionelt  aktiv,  så  meget  mere  som  jeg  uden  problemer kunne  tilslutte  mig  den  nu  påbegyndte  linie.  Men  dette  ønske  modsatte Peter Madsen sig hårdnakket, trods 1981-kompromissets retningslinier.

Bølgerne gik påny højt med lange, indædte debatter mellem hovedkombattanterne,  uden  at  de  dog  bragte  noget  klart  fagligt  konfliktstof  frem. Enden tog form af et ultimatum til den samlede redaktionsgruppe fra Peter Madsens side: Enten blev jeg udelukket fra redaktionelt arbejde, eller også forlod han tidsskriftet. Kravet kom til afstemning i 'den store redaktion' og blev  afvist  med  et  stort  flertal.  Det  kunne  hjælpen  fra  Jylland  ikke  ændre ved. Madsen tog konsekvensen. Sidste aftryk af hans lange energiske indsats i tidsskriftet - bragt i nr. 49 - blev en halvsides introduktion til Schorskes analyse af Freuds »revolutionære drøm«. Det var uplanlagt som afskedsord. Så meget desto mere symbolsk. Nr. 50, hvis usædvanlige indhold var Peter Madsens idé, bidrog han ikke til.

## Redaktionelle forhold, anden halvdel

Siden  Dines  Johansens  og  Brandts  tvungne  afgang  i  starten  af  1970'erne havde der ikke været store åbenlyse kampe om den redaktionelle magt og linie. Men der havde mellem de stadig færre tilbageblevne under overfladen hersket  en  betydelig  spænding,  som  ikke  gjorde  redaktionen  til  noget behageligt sted at komme, hverken i 20'rnumrenes klassekampsperiode eller under den strategiske tvedeling, som indholdet i 30'rnumrene vidnede om. Efter Madsens selvvalgte exit tiåret senere indfandt sig til gengæld en betydelig  rolighed  og  en  større  kontinuitet.  Nogle  redaktionsmedlemmer  gled efter årelange indsatser ud, nye blev suppleret ind, men hovedlinien gennem de  efterfølgende  50  numre  blev  en  forbløffende  kontinuitet  hen  over  de tematiske forskydninger, som perioden fra 1984 til kom til at byde på.

Med starten  af  14.  årgang  ændrede  man terminologien, således  at  den lille redaktion blev til 'redaktion' slet og ret, mens 'den store redaktion' blev omdøbt til 'redaktionspanel', en uformel gruppe med ret, men ikke pligt til at kommentere linien og rådgive redaktionen. I dette panel indtrådte tidligere  redaktører,  der  var  interesseret,  nogle  af  de  skandinaviske  kontakter samt  nye  ansigter,  deriblandt  den  gamle Kritik -grundlægger  Johan  Fjord Jensen.  Dertil  kom  nogle  udenlandske  faglige  notabiliteter,  som  havde bidraget  til  tidsskriftet  og  bakkede  det  op,  bl.a.  Fredric  Jameson.  Preben Kaarsholm forlod redaktionen efter 13. årgang, hvor i stedet Søren Schou indtrådte. Sammen med Peter Larsen, der flyttede til Norge,  rykkede Schou i  1988  over  i  redaktionspanelet.  Den  første  opsupplering  af  de  tilbageværende tre - Busk-Jensen, Zerlang og undertegnede - fandt sted med nr. 67 (1990), hvor Jens F. Jensen kom til, bl.a. for at dække det mediestof, som det i strækket fra omkring nr. 40 til nr. 60 havde været Larsens store bidrag at gøre til en vigtig bestanddel af tidsskriftets profil. Zerlang gik efter et tiår i redaktionen over i redaktionspanelet med udgangen af 1991. Således stod en trio alene for 70'er og 80'ernumrene frem til 1999, hvor Per Krogh Hansen og Gitte Duemose Hansen trådte ind, sidstnævnte dog for relativt hurtigt at forlade både universitet og redaktion. I 2002 blev Jacob Bøggild medlem af redaktionen i 2002, og i 2003 udtrådte Jens F. Jensen.

Da tidsskriftet startede i 1967, udgik det fra en gruppe, der kaldte sig »Litteraturkredsen  i  København«.  Den  afløstes  nogen  tid  efter  tidsskriftstarten  af  »Selskabet  Poetik«,  en  principielt  åben,  men  kontingentopkrævende forening, på hvis generalforsamling tidssskriftets redaktion formelt set blev valgt. Det var i det regi, den store redaktionskabale i 1970 foregik. Men i takt med at redaktionen og selskabets mest aktive medlemmer, som var de samme, blev tættere knyttet til instituttet, svandt selskabets betydning. Hvor litteraturkreds og selskab før havde måttet leje et universitetslokale, når der skulle holdes et fagligt arrangement, kunne man nu afholde det på instituttet. I løbet af få år mistede selskabet funktion og identitet, og allerede efter den  store  skiftedag  i  1970  kom  al  redaktionel  rekruttering  i  praksis  til  at foregå ved selvsupplering. Tilsvarende med eksklusionerne. Kritisk kan man godt spekulere på, om tidsskriftets hele senere udvikling, ville have været den samme, hvis selskabet havde fortsat sin virksomhed, og hvis både redak- tionel til- og afgang skulle have været drøftet og besluttet, som det oprindeligt var lagt fast.

M.h.t. den redaktionelle selvrekruttering kom man hurtigt ind i det spor, at  man  rekrutterede  blandt  skribenter,  der  i  de  umiddelbart  forudgående numre  havde  gjort  sig  synlige  på  tidsskriftets  sider.  Der  har  indimellem været fagstrategiske overvejelser involveret, men langt fra altid.

I de første mange år efter 1970 var tidsskriftet meget tæt knyttet til litteraturvidenskabsinstituttet i København. De mange skandinaviske redaktionskontakter,  som  optrådte  i  tidsskriftet  i  1970'erne,  vidnede  om  de  gode intentioner om faglig kontakt med broderlandene, og som sådan virkede de også. Men de blev aldrig nogen aktiv faktor i redaktionsarbejdet. I løbet af 1980'erne blev tidsskriftet i betydelig mindre grad en del af institutlivet i København,  og  med  Zerlangs  overgang  til  redaktionspanelet,  hvorfra  han dog  flere  gange  er  vendt  tilbage  som  gæsteredaktør,  og  senere  Lise  BuskJensens afgang fra instituttet blev forbindelsen løsere endnu. Den tråd, der fører direkte tilbage til de første års faglige miljø og hvad derpå fulgte, har dog aldrig været skåret over. Det har alene den personlige kontinuitet sørget for. Lise Busk-Jensen har været med siden 1980, jeg siden 1970.

## Teknik og økonomi

Tidsskriftet poetik præsenterede sig fra starten med de højeste videnskabelige og intellektuelle ambitioner. Alt andet end prangende var derimod dets fysiske  og  typografiske  fremtræden.  Teksten  blev  skrevet  med  skrivemaskine på stencil, figurer og grafiske elementer indtegnet med utrænet håndkraft, og det færdige resultat blev - som bagsiden af I,1 fortalte - »Trykt (af redaktionen) på Filosofisk Laboratorium, Københavns Universitet«. På offsetpapir, kan det tilføjes, indkøbt hos T.P . Thomsen Papir en gros, Kalvebod Brygge og bagefter hæftet nødtørftigt sammen hos Paul Adolphs Bogbinderi på  Vesterbrogade.  På  bagsiden  stod  også  en  åbenhjertig  deklaration:  »Vi beklager  de mangle fejl  og  uklarheder,  som  skyldes  den  billige  trykkemetode. Denne er nødvendig på grund af det lille oplag og det store omfang. De værste fejl er: ...« Dog havde man ikke fanget stavefejlen på forsiden, hvor det blev oplyst, at tidsskriftet var »i kommision hos forlaget arena«. Det vil være uhistorisk at tro, at primitiviteten havde med 1967 at gøre. Publikationens tekniske niveau lå væsentligt under, hvad man på det tidspunkt mødte i et gennemsnitligt skoleblad og langt under, hvordan en professionel videnskabelig publikation dengang så ud.

Allerede i I, 2 var stavefejlen på forsiden dog blevet rettet, og med  I,3 og de derpå følgende numre var duplikatoren på Filosofisk Institut erstattet af

»Eccers Forlag I/S«, der ikke var et forlag, men et offset-trykkeri og maskinskrivningsbureau på Vesterbrogade. Det gik 13.12. året efter gik konkurs, uden at det dog alene havde med tidsskriftets langsomme betalinger at gøre. Tidsskriftets restgæld til Eccers blev fra 1969 indbetalt ratevis til konkursboet af Hans Siggaard Jensens svigermor, der fungerede som en slags forretningsfører  for  de  ikke  specielt  forretningsdygtige  redaktører.  Oplaget  pr. nummer var ikke mindre end 750 stk., og salget heller ikke så ringe. Men regnskabet for det første år viste et interessant træk, som efterfølgende kom til  at  karakterisere  tidsskriftets  økonomiske  strategi  på  godt  og  ondt. Indtægterne androg ialt kr. 9.676 og udgifterne kr. 9.562. Beholdningen var derefter kr. 114. Altså et rimeligt salg, men også en prissætning, som sørgede for, at man ikke samlede en beholdning, som kunne bruges til forbedringer eller som reserve til dårligere tider. Gennem mange omskiftelser kom dette træk også senere til at klæbe ved tidsskriftet.

Med serie II fik tidsskriftet en kommissionsaftale med Akademisk Forlag i  St.  Kannikestræde.  Det  var  bedre  egnet  til  formålet,  og  teknik  og fremtræden blev i den periode forbedret, skønt trykfejlsprocenten ikke faldt synligt. Men allerede året efter blev et langt større skridt fremad muligt. Det gamle  videnskabelige  Munksgaards  forlag,  hvor  professorernes  bøger  og mange videnskabelige tidsskrifter siden 1920'rne var blevet udgivet, fulgte under den nyudnævnte, ungdommelige direktør Møllers ledelse i de år den strategi at opdyrke bl.a. det ny humaniora, som man fornemmede repræsenterede nogle interessante muligheder på det akademiske bogmarked.  På det punkt agerede Munksgaard helt anderledes end Gyldendal, der udgivelsespolitisk i den periode stadig opfattede Villy Sørensens filosofiske bøger som det  mest  moderne,  der  blev  skrevet  i  Danmark,  og  som  kun  halvhjertet havde udgivet Berkeley-studenternes Marcuse, skønt salget viste sig at blive gigantisk.

Nyindtrådt  i  redaktionen  i  starten  af  1970,  hvor  Munksgaard-aftalen trådte i kraft, faldt det næsten af sig selv sådan, at jeg blev kontaktmanden mellem redaktion og forlag. Jeg var interesseret i disse ting, og de øvrige i redaktionen - både nye og gamle - var hellere end gerne fri for at skulle kere sig om teknik og økonomi. Dog var den overordnede retningslinie klar, nemlig at alt skulle gøres så billigt, som det kunne lade sig gøre. De to pointer heri var på den ene side, at de almindelige købere, d.v.s. studenterne, skulle slippe så billigt som muligt, på den anden side, at forlaget, som man identificerede med Storkapitalen, ikke skulle tjene penge på tidsskriftet.

Forlaget  ville  godt  placere  tidsskriftet  som  et  rigtigt  videnskabeligt tidsskrift med dertil svarende layout og typografisk standard, men naturligvis så også med en normal prissætning. Det svarede imidlertid ikke til redaktionens stil og strategi, så den ny forlagsrelation indeholdt fra starten nogle konfliktflader.  For  at imødekomme redaktionens lavprispolitik var Munksgaard dog villig til at bruge den billigste kanal, man overhovedet kendte på det  fine  forlag.  Den  lå  hos  et  lille  enmandsfirma  i  en  bungalow  i Vanløse, som kunne levere den såkaldte composer-sats. En composer var i realiteten en avanceret skrivemaskine med det træk, at den kunne regulere ordmellemrum, så der fremkom fast højrekant. Men det færdige resultat i poetiks 3. årgang, der blev lavet i offset af composermaskinens output, lå for det bogvante øje et stykke fra bogtryk med lino- eller monotypesats, ligesom den typografiske  tilrettelægning  og  homogenisering  af  satsen  lå  langt  under almindelig standard for et seriøst forlag. Omslaget blev gjort lige så industrielt billigt og grimt som muligt i en afskyelig lyserød farve. Kun på Tekstanalyser blev  der  efter  stor  redaktionel  betænkelighed  ofret  en  typografisk beskedent  layoutet  forside  med  rigtig  farvelægning,  men  dog  kun  billigt tryklak  ovenpå.  Jeg  kan  huske,  hvordan  den  pæne  ældre  mand  ved  navn Persson, der var vores mand  på forlaget, indimellem krympede sig ved at imødekomme vores insisterende krav om, at det skulle være billigt og grimt, skønt direktionen dog gerne ville lave en rigtig udgivelse. Men også direktionen lod sig presse af redaktionens krav om et lavprisprodukt og lavprisøkonomi,  selv  om  det  ikke  faldt  direktør  Møller  nemt.  Under  mødet  om aftalen for en af årgangene blev den gode mand så frustreret over de unge redaktørers  krav,  at  han  for  ikke  at  miste  besindelsen  og  smide  os  ud  af direktionskontoret blev nødt til at bryde sit hårdt tilkæmpede rygestop; han måtte hente en pakke cigaretter ude hos sekretæren og pulsende på Prince dæmpe sig selv, så vi kunne komme videre til en aftale.

Det kom vi også, for grundlaget var sundt. Kendetegnende for Munksgaard-årene 1970-74 var et stærkt ekspanderende, indimellem imponerende salg. Især Tekstanalyser var et hit. Det blev i først omgang trykt i et ekstraordinært stort oplag på 2.000 og kunne i 1974 genoptrykkes i et tilsvarende oplag.  Fra  5.  årgang  forlod  vi  den  tungt  fungerende  anvendelse  af  serie/ årgang/nummer og startede med nr. 17 på fortløbende nummerering. Også temanumrene 19 og 20 gav et betydeligt salg og kunne genoptrykkes kort tid efter. I 1973-4 greb non-profittankegangen om sig, og på RUC, hvor jeg på det tidspunkt var ansat, fandtes foretagendet 'RUC boghandel og forlag', der ikke  overraskende  arbejdede  efter  non-profitprincippet.  Det  tiltalte  os,  og skønt jeg  samtidig var ved at holde op på RUC,  fik  vi en udgivelsesaftale med dette foretagende, hvor 6. årgang startende med nr. 21 udkom i 1974. I starten  fungerede  det  godt,  vi  kunne  fastholde  den  hidtidige  abonnementspris, hvilket i en kraftig inflationsperiode reelt var en prisnedsættelse. Vi fik også der i 1974 udgivet antologien Litteraturvidenskab. Antologi af artikler fra poetik 1970-72, som gjorde nogle vigtige artikler fra de første nu udsolgte  årgange  tilgængelige.  Det  var  før  fotokopieringsteknikkens  store gennembrud, så man kunne udmærket sælge den slags genoptryk .

Men efter et par år gik non-profitforetagendet i betalingsstandsning, og der  opstod  i  kølvandet  problemer  af  mange  arter,  som  ramte  tidsskriftet, skønt det i sig selv gik godt. I mellemtiden var Forlaget Medusa på mit initiativ startet op med kontor i det indre København, og løsningen på Roskildeproblemerne blev en flytning til Medusa, der i 1977 tog over med udgivelsen af nr. 29 under tidsskriftets ny navn: Kultur og klasse .

I Roskilde-tiden blev tidskriftets sats fremstillet med den dengang unge fotosatsteknik  og  offset.  Den  var  endnu  ikke  på  niveau  med  linotype  og bogtryk,  men  den  var  bedre  end  composerteknikken.  Den  typografiske udformning  blev  også  forbedret  og  mere  homogen,  men  billigpræget  på omslag m.v. blev fastholdt. I Medusa-perioden var fotosatsteknikken blevet væsentlig bedre, tidsskriftets ydre format blev rettet ind efter mere professionelle standardmål, forsiderne blev illustreret individuelt for hvert nummer, og i løbet af 30'rnumrene løftede helhedspræget sig en del. Tidsskriftets økonomitankegang var dog stadig non-profitpræget. Abonnementstallet lå i den periode på 800-950, hvortil kom et ikke ubetydeligt løssalg. Både i forhold til tidligere og især i forhold til senere var det imponerende talstørrelser.  Alligevel  var  det  med  tidsskriftets  lavpriskoncept  vis-à-vis  stigende produktionspriser ikke mere helt nemt at få det til at balancere. Tidsskriftet søgte derfor og modtog fra starten af 11. årgang udgivelsesstøtte fra Statens humanistiske Forskningsråd.

Mens 11. årgang blev udgivet i 1981-82 var forlaget bl.a. på grund af sin brugervenlige lavprispolitik, der ikke kun gjaldt for tidsskriftet, kommet ud i en alvorlig økonomisk krise. Den fortsatte udgivelse af tidsskriftet var for så vidt ikke truet, da tidsskriftsøkonomien kunne holdes adskilt. Men vanskelighederne  påvirkede  den  praktiske  afvikling  af  udgivelsen  med  forsinkelser, der ikke som så ofte tidligere skyldtes redaktionel langsommelighed.  Man  besluttede  derfor  at  søge  en  forlagsaftale  andetsteds,  og  med starten af 12. årgang i 1982 begyndte tidsskriftet at udkomme hos Akademisk  Forlag. Akademisk  Forlag  nærede ved samarbejdets  start  en  del forventninger til mulighederne i tidsskriftet. Men allerede i løbet af den første og eneste årgang, man udgav, blev forventningerne skuffet. Abonnementstallet faldt  og  lå mærkbart  under det planlagte, mens produktionsudgifterne steg. Akademisk Forlag ønskede derfor ikke at påtage sig udgivelsen af den efterfølgende 13. årgang skønt forskningsrådsstøtten var kommet til som en fast, ikke ubetydelig faktor på indtægtssiden.

Fra  foråret  1983  til  efteråret  1984  ophørte  tidsskriftet  reelt  med  at udkomme. Det var også i denne periode, de redaktionelle stridigheder rundt om 'den lille redaktion' flammede så kraftigt som nogensinde før. Så tidsskriftet var på alle fronter eksistenstruet.

Som  forløbet  med  Akademisk  Forlag  viste,  var  det  i  modsætning  til 1970'ernes situation ikke mere muligt at få en forretningsmæssig balance i udgivelsen, medmindre da at det kunne lade sig gøre at vende salgskurven mærkbart  opad.  Det  var  netop  hvad  Akademisk  havde  troet  at  kunne. Fejlagtigt som de snart indså. Andre forlag redaktionen kunne spørge, ville givetvis kunne se det samme på forhånd, i bedste fald gøre forsøget og snarest derefter drage samme konsekvens som Akademisk.

På  dette  tidspunkt,  hvor  non-profitforestillingerne  var  afgået  ved  en naturlig død, og hvor de ganske få endnu overlevende af venstrefløjens snesevis af alternative forlag økonomisk gispede efter det sidste vejr, kunne man godt  sende  en  tanke  tilbage  på  tidsskriftets  lune,  men  forlængst  forladte havn hos  det  velpolstrede Munksgaard. Måske  havde det hele  udviklet  sig bedre,  hvis  ikke  det  unge  overmod  og  fjendtligheden  mod  al  forretningsmæssigt dengang i 1970'ernes første år så energisk havde modsat sig de traditionelle dessiner for videnskabelig tidsskriftsudgivelse, som lige præcis det forlag havde landets bedste erfaring med. Men måske netop derfor var den vej forlængst lukket endnu mere, end da vi selv lukkede den. Munksgaards  humanistiske  ambitioner  var  imellemtiden  forsvundet,  ledelsen ændret og aktiviteterne, som tidsskriftet var del af, nedlagt.

Tidsskriftets misère i dette udgivelsesmæssige tomrum var dødelig eller ville alene med tidens gang blive det inden ret længe. Samtidig var der i 'den lille  redaktion' endelig efter års strid blevet etableret et team og fundet en retning, som tegnede til at kunne bære stabilt igennem over en længere periode, og som nok passede bedre til en tid, der ikke mere råbte på kultur- og klassekamp. Medusa var i mellemtiden blevet rekonstrueret, og hvis man gik tilbage til den gamle lavprisstil, som tidligere havde været ideologi, men nu var  nødvendighed,  så  var  det  måske  værd  at  gøre  en  fælles  indsats  for  et videre liv. Løsningen blev efter en del overvejelser på begge sider et genoptaget samarbejde mellem tidsskrift og forlag.

Det har så ført til, at den sidste halvdel af de hundrede numre trods odds kom til verden. Men det er tankevækkende, at tidsskriftet på dette tidspunkt omkring det halve jubilæum og efter 1970'ernes fantastiske tiår, hvor der ialt var  solgt  skønsmæssigt  ca.  50.000  tidsskrifthæfter,  ikke  stod  spor  bedre rustet til fremtiden end efter de første tolv måneder i 1967-68, hvor kassebeholdningen blev opgjort til kr. 114. Det var også nogenlunde, hvad der var at gøre med ved start nummer to.

Det blev en teknisk billigløsning. En student blev hyret til på en gratis tilgængelig fotosatsmaskine at indskrive manuskripterne og lave en sats, der ikke blev imponerende, men dog til nøds var acceptabel. Discount som så

ofte før. Fra nr. 57 til nr. 64 gik man over til det professionelle trykkeris fotosats, som på dette tidspunkt havde løftet sig markant i forhold til 70'ernes niveau inden for denne teknik. Manuskripterne blev nu skrevet ind på computer af forlaget, men de første manuskripter i elektronisk form begyndte også at dukke op. I begge tilfælde indførte forlaget manuelt trykkeriets særlige edb-koder til brug i satsmaskinen. Slutproduktet var satsmæssigt fint og helheden hæderlig med en skiftende forsideilllustration og med titelhoved på omslaget, der skiftede farve årgangsvis. Men økonomien haltede stadig, både abonnementssalg og løssalg faldt i fattigfirsernes sidste halvdel langsomt men særdeles støt. Lukning af butikken var på vej op som redaktionelt beslutningspunkt. Men ind i billedet kom Jens F. Jensen, der ud over at have skrevet  50'ernumrenes  tungeste  artikler  om  den  højaktuelle  postmodernisme og at have redigeret temannummeret om Computer-kultur (nr. 63) nu også tilbød sig som computerpraktiker, der med et af de ny desktop satsprogrammer kunne levere en brugbar fotosats, som trykkeriet kunne bruge til offset. Manuskripterne skulle nu afleveres i elektronisk form fra forfatterne, hvilket gav anledning til mange hyggelige arbejdstimer i alle led af processen. Men det gik da og fortsatte med acceptable resultater på denne vis op til begyndelsen af 80'ernumrene.

Samtidig foregik imidlertid en dramatisk opgradering på en anden front. Tidsskriftets niveau m.h.t. litteraturhenvisninger, litteraturlister, noter, citater, overskrifter, afsnitinddeling m.v. var fra starten lavt. Meget lavt selv efter dansk standard. Hvis der var en ensartet praksis konsekvent ført igennem  en  hel  artikel,  var  det  højdepunktet.  Men  det  blev  sjældent  nået. Halvsidelange  uoversatte  citater  på  fransk  var  dagens  orden  og  tidens selvfølgelige stil, men stavning og diakritiske tegn var ofte gengivet lemfældigt. Græske citater blev skrevet ind med håndskrift og var svært læselige selv for græskkyndige, mens de latinske citater dog kunne skrives af maskinen.  Oversættelse til  hjælp  for  de  latin-  og    græskukyndige  blev  tilsyneladende  opfattet  som  nedladende  lefleri,  medmindre  forfatteren  ønskede  at brillere med en særlig spidsfindig fortolkning af en sproglig finesse i originalteksten. Men værst var måske, at der selv i den danske normaltekst vrimlede  med  trykfejl,  ofte  meningsforstyrrende.  En  udtømmende  errata-liste ville have forøget hvert nummer med adskillige sider.

Det hjalp en del på disse sager i Munksgaard-tiden. Men princippet 'hver artikel  sin  standard'  blev  opretholdt  bl.a.  fordi  man  opfattede  det  som småborgerligt pernittengryneri at bruge tid på den slags. Akribi var fortsat ikke et ord, som indgik i hverken redaktionens eller bidragydernes ordforråd.  Til  gengæld  væltede  især  Brandts  artikler  sig  i  neologismer,  der  ikke fandtes i nogen ordbog og aldrig ville finde derind. I hver artikel formerede de sig påny i lige så mange forgreninger, som de først håndtegnede og senere stadig hjemmelavede grafer gjorde.

Der  kom  mere  ensartethed  undervejs  i  Munksgaard-tiden,  og  forbedringslinien fortsatte  både  i  RUC-tiden  og  den  første  Medusa-tid  (numrene 29-44).  Den  'lille  redaktion'  fra  1981  gjorde  mere  ved  disse  forhold,  end nogen tidligere redaktion havde gjort, men både i Akademisk-perioden og i starten af den anden Medusa-tid var der stadig noget at forbedre, hvis man ville og kunne den slags. Ofte strandede det på for få korrekturgange, bag hvilket lå det evindelige tidspres for at udsende fire numre om året, skønt dette alligevel  sjældent  lykkedes.  Men  endnu  mere  skyldtes  de  resterende problemer  fraværet  af  en  velgennemtænkt  standard  med  en  manual,  man kunne slå op i og følge. De intuitive løsninger og systemskift fra artikel til artikel var stadig almindelige. I 60'ernumrene fik tidsskriftet imidlertid et vink  fra  det  støttebevilgende  forskningsråd  om,  at  standarden  på  dette punkt burde forbedres, og man iøvrigt gerne så en anmeldelsessektion som fast og ikke som lejlighedsvis del af numrene.

Disse forhold kom endelig på plads i løbet af 70'ernumrene. Med 67, der i 1990 indledte 17. årgang, gik man realistisk ned til to - mere omfangsrige numre pr. årgang, der systematisk skulle følge kalenderåret. Det har årgangene også siden da gjort. Desuden begyndte man formuleringen af en skriftlig  vejledning  til,  hvordan  manuskripter  skulle  udformes  med  detaljerede anvisninger på udformningen af noter, litteraturhenvisninger, interne referencer, forkortelser m.m.m. Også praksis m.h.t. oversættelse af citater blev nøje reguleret, skønt der kom til at stå en lang intern redaktionel diskussion tilbage om, hvorvidt også engelsksprogede citater ufravigeligt skulle forsynes med en dansk oversættelse.

Denne niveauløftende standardiseringsindsats har gennem årene kostet redaktion  og  forlag  mangfoldige  timers  arbejde  at  virkeliggøre,  skønt  det måske næppe bemærkes af mange læsere. Danske bidragydere har generelt også utrolig svært ved selv at implementere regler for den slags. Men det er lykkedes i løbet af 70'er- og 80'ernumrene at få tidsskriftet bragt op på et tilfredsstillende niveau i disse henseender, skønt det tog 25-30 år at komme så langt. Også den typografiske teknik har m.h.t. sats og øvrig fremstillingsproces  i  de  seneste knap  20 numre fulgt almindelig professionel branchestandard,  fordi  denne  proces  relativt  set  er  blevet  billigere,  i  og  med  at  langt større dele af den nu kan udføres på computer hos forfattere og redaktører. Men trykfejl forekommer jo indimellem, og det peger tilbage på, at hele tidsskriftet i alle redaktionelle led og et godt stykke ind forlagsdelen er afhængigt af frivilligt, ulønnet arbejde. Sådan har det i de fleste perioder været, men det er i de sidste 15 år blevet endnu mere mærkbart end før af den enkle grund, at abonnements- og salgstal i godt 20 år kun har kendt én retning, nemlig ned. Trykoplagene er da også løbende blevet sænket.

Nogle  få  vigtige  enkeltnumre  har  repræsenteret  momentane  brud  på hovedtendensen. Det postmodernistiske temanummer  i  1986  (nr. 53) udfyldte et stort aktuelt behov, kunne man konstatere. Seks år senere blev det  store  temanummer  om Kulturanalyse i  1992  forbløffende  hurtigt udsolgt. Nr. 76 om Det narrative (1994) fandt også en klangbund, ligesom temanummeret om Metafor (1995)  ramte  en  interesse  i  det  år  og  det  følgende. Men siden har intet tema eller nummer kunnet udløse stor køberinteresse;  ikke  engang  det  store  og  bredt  dækkende  temanummer  om Den moderne roman , som Martin Zerlang i 2003 gæsteredigerede, har mærkbart kunne løfte sig ud af hovedtendensen.

Det er en udviklingstendens, som andre beslægtede tidsskrifter kender til.  Det  relevante  læsepublikum  er  ikke  mere  til  tidsskriftsabonnementer; selv et abonnement på kun to numre om året og til en pris på under kr. 200 opleves af de fleste studerende vist nok som en ubehagelig binding af deres livsudfoldelsesmuligheder og en uacceptabel indsnævring af deres økonomiske råderum. Derudover er der jo i det hele taget meget andet at foretage sig end at læse litteraturvidenskabelige tidsskriftsartikler. En ny analyse af et Martial-epigram med tekstanalytiske perspektiver på spil udløser ikke mere som i 1967-68 en kæde af engagerede indlæg fra en tilsyneladende lidenskabeligt interesseret læserkreds. Skønt Tibul og Martial er erstattet af væsentlig bredere sigtende og nærliggende emner, der tilmed bliver præsenteret og diskuteret langt mere læservenligt, er oplag og salg nu under det, det nystartede tidsskrift i 1967 i løbet af ganske kort tid var i stand til at nå op på.

Men der eksisterer stadig  et  ønske om  at kunne få fat i enkeltartikler, som  emnemæssigt  er  relevante  i  forhold  til  opgaveskrivning  på  universiteterne. Netsøgning og direkte adgang til at skaffe sig dem i elektronisk form er derfor fremtiden og for så vidt allerede nutiden på dette område. Størstedelen af de seneste 50 numres artikler er nu elektronisk tilgængelige på  www.medusa.dk,  og  resten  af  de  hundrede  tidsskriftsnumres  ialt knap 1.000 artikler og skønsmæssigt ca. 15.000  sider vil blive det i løbet af det kommende år. Hele dette materiale kan af elektroniske brugere af folkebibliotekerne i  København, Århus og Randers lånes gratis via  en  forsøgsordning - projekt 'downlaan' - som forhåbentlig gøres permanent og udvides til alle  danske  biblioteksbrugere.  Med  støt  faldende  salgsindtægter  og  med posttakster,  der  stiger  med    5-10%  hvert  år,  er  elektronisk  distribution  af numre og enkeltartikler - kombineret med muligheden for en papirversion trykt on demand - den teknisk mest oplagte, på det længere sigt den eneste økonomisk mulige form for udgivelse af et tidsskrift som dette.

## Frem og tilbage

Udsigterne  fremad  byder  således  på  tekniske  og  økonomiske  vilkår,  der ændrer sig en del, og som vil få konsekvener på flere planer, også det redaktionelle. Der vil givetvis stadigvæk også for et tidsskrift som dette byde sig muligheder til, som de rigtige mennesker på det rigtige tidspunkt vil kunne udnyttte til noget spændende. Og der er kun at håbe på, at de så er der, og at de vil gøre det. Graden af kontinuitet bliver et af de interessante spørgsmål. Går man ind for, at der i dette tilfælde er noget, som er værd at værne om og føre videre, gælder nok i høj grad det gamle bon mot ,  at  for  at  bevare må man forandre.

Uanset hvordan dette kommer til at spænde af, foreligger der nu en blok på 100 numre, som fylder, og som ikke vil blive gjort om. Og som alle særheder til trods syner af lidt mere end en ligegyldig niche i et lille lands intellektuelle  liv  i  en  tilfældig  tredjedel  af  et  århundrede.  Konstellationen  af  personer og tidspunkt var fra starten og mange år frem speciel, ladet med energi og  sprængstof  og  med  muligheder,  hvis  konkrete  udnyttelse  ingen  ville kunne have forudsagt. I starten repræsenterede poetik som titlens minuskler fint indikerede, tidens topmål af cool checkethed, et lille massiv af intellektuel modernitet, som ikke fandtes mange steder i hele Nordeuropa på det tidspunkt. Og det blev ikke ved programerklæringerne. Mange af de første analytiske bidrag gnistrede af en sjælden kombination af teoretisk inspirerethed  og  skarp  iagttagelsesesevne  over  for  konkrete  tekster.  Koldsindigt promenerede man en nøgternt moderne viden om, at videnskab i vor tid drejede  sig  om  at  lave beskrivelser ,  ikke  opstable  spekulative forklaringer på mulige  årssagssammenhæng  og  tilblivelsesprocesser,  hvorom  man  i  virkeligheden intet sikkert kan vide. Det var naturligvis noget, man havde læst i udenlandske  bøger, og  endnu ikke i stort  omfang  selverfaret  i egen forskning. Det var dog fint set som international state of the art .

Få år efter kunne de samme erklære sig overbeviste om, »at den marx'ske analyse af grundtrækkene i den kapitalistiske produktionsmåde er korrekt og gyldig for de aktuelle kapitalistiske samfund« (20, p. 16) - en erklæring, som ikke er nær så interessant i sit politiske signal, som i sit intellektuelle indhold. Det er nemlig en 180 graders omvending til hele det 1800-tals kausale og genetiske tankegods, hvis lange efterliv i det 20. århundredes humaniora, det i tidsskriftet ellers havde haft allerhøjeste prioritet at få fjernet.

Flere forhold er her interessante. For dem, der levede i den tid, er erindringen  om  den  kollektive  generationsfølelse  af  at  overvære  et  stort  tidsskifte nok til at minde om, at 1972 var et helt andet sted i verdenshistorien end  1967.  Ikke  desto  mindre  overopfyldte  tidsskriftet  i  flere  henseender, hvad  man  på  den  konto  kunne  forvente  ske.  Dels  blev  hvert  skridt  fra tidsskriftstartens cool intellektuelle nøgternhed ind i omfavnelsen af Hegel og  verdensånden  i  'kapitalforholdets'  skikkelse  udførligt  og  i  artikelform rationaliseret  ikke  som  en  politisk  eller  mentalitetshistorisk,  men  som  en videnskabelig og  bydende nødvendig proces.  Dels  fortsatte  denne  proces gennem faser af revsende selvkritik og udrensning af alt moderne - i numrene  17  til  20  -  med  stålsatte  skridt  helt  frem  til  de  'proletariske  praktikanter'  og  'de  klassekampsorganisatoriske  perspektiver'  i  20'rnumrene. Stadig med videnskaben ved hånden. Og til sidst den lange krebsegang hjem til subjektiviteten og nulpunktsanalysen af Freuds »revolutionære drøm«. Til den melankolske tematisering af »sammenfletningen af politik og individualhistorie«. Stadig med videnskaben ved hånden. I sandhed en rejse »into The Heart of Darkness «. Eller, i en anden intellektuelt historisk traditionsoptik, en  fejende  flugt  fra  strukturalismens clarté  française ind  i  de  germanske filosofiers skumle Nacht und Nebel .  Og endelig frem til briksen i Fin-desiècle Vienna . Quelle trajectoire! som mange ville have udbrudt i 1967, hvis de var blevet præsenteret for denne historie, som de ville have nægtet at tro kunne være andet end en tøjlesløs fiktion udtænkt af en digter.

Men det blev heldigvis ikke hele historien, højst den halve. Og adskillige andre mønstre er også synlige. 1967-årgangens underliggende melding om at ville det  moderne blev  i  næste  fase  modsvaret  af  nr.  17's  intellektuelle afklædning  og  bortvisning  af Modernismens  poetik. Men  i  50'rnumrenes lange,  dybtborende  undersøgelser  af  postmodernismen  blev  det  bortviste påny budt ind og taget i øjesyn, og samværet med det moderne blev efter de indledende forbehold til sidst ganske gemytligt, hvilket det siden har været. Det skarpe og skeptiske analyseblik er ikke af den grund forsvundet.

Dette er netop pointen i et andet forløb, som ikke er tematisk, men som har at gøre med tidsskriftets sproglige og intellektuelle stil. Starten var godt nok demonstrativt kendetegnet af rigœur . Men der var også en vis venlighed og respekt for andres viden og bestræbelser, selv om de gik i andre retninger, hvis ellers blot de var seriøse. Hanneborg-debatten eksemplificerer det. Settingen  var  trods  alt  urban.  Det  ændrede  sig  efter  1970  gradvis,  i  første omgang  ikke  mindst  gennem  Brandts  inkorporering  af Tel  Quel -inspirationen, som han udviklede selvstændigt til en personlig argot. Dens kendetegn  var  ikke  blot  det  skrøbelige  forhold  til,  hvad  andre  ville  kunne godkende  som  akademisk  diskurs  med  dennes  indbyggede  rationalitetsformer.  Det  blev  efterhånden  en  hæftigt  s/m-agtig  verbalterror,  der  overdængede alt og alle, som ikke var på den rigtige side, med hån, spot og spe udslynget over genstanden med sjælden sproglig opfindsomhed, al rationel betydning iøvrigt ufortalt.

Tidsskriftets afvikling af Brandt foregik - især i 18 - sprogligt overraskende urbant, skønt der tydeligvis var skarpe ting i skuffen. Derimod eska- lerede  diskursen  i  de  efterfølgende  kulturkampsnumre  jævnligt  til  en germansk politisk stil med teser , hvori sproget ikke skulle argumentere, men hvor  kursivering  af  hele  sætningskæder  næsten  fysisk  forsøgte  at trykke beskeden  ind  i  læserens  hoved.  Der  skulle  nødigt  være  anledning  til  misforståelser! Direkte dystert truende blev tonen, da forordet til 29 erklærede, at »nu drejer det sig om at tage konsekvenserne.« Denne dur, eller vel rettere mol, tonede gradvis ud i de sidste 30'rnumre, og da den ny 'lille redaktion' kom til ved nr. 40, var det slut med den sproglige terror. Det var ikke den gamle rigœur ,  der  stilmæssigt vendte  tilbage,  den  forblev knyttet til 1960'ermoderniteten. Men en forholdsvis læservenlig akademisk normaldiskurs  blev  efterhånden  standard  med  personlige  prægninger,  der  ikke  var påfaldende, bortset måske fra den originale og til emnet kongeniale punktumstil, som Jens F. Jensen brød frem med i 53. Man kan sige, at en del af den voldsomme energi i bidragenes sprog, som man ofte fornemmede i den periode,  hvor  de  aggressivt  sikre  overbevisninger  dominerede,  i  de  sidste årtiers numre er forsvundet. Men det er dog ikke endt i ren rutine, der er også kommet et helt andet moment af nuance til.

Det hænger naturligvis sammen med den grundlæggende pluralisering af tidsskriftets linie, som gensynet med moderniteten i 50'er- og 60er'numrene mundede  ud  i. Kulturanalyse -nummeret  71  og  flere  af  de  efterfølgende havde  som  pointe  en  klar  relativitetsbevidsthed,  som  ikke  tidligere  havde været at finde i tidsskriftet. Ikke kun bevidstheden om teoriernes mangfoldighed, historiske bundethed og relative gyldighed, og slet ikke en postmodernistisk  'anything  goes'-pointe.  Men  en  bevidsthed  om  sammenhængen mellem  beskrivelse  og  beskrivelsesredskaber,  herunder  den  gamle  strukturalistiske viden om, hvad der ligger i, at fænomener kan anskues diakront såvel som synkront. I det lange stræk i tidsskriftets forløb, hvor historien -på flere forskellige måder, men med mange, mestendels gode implikationer sad i højsædet, rykkede disse niveauer i den teoretiske bevidsthed så langt i baggrunden, at de næsten blev glemt. Siden 70'ernumrene har de ikke været det.

Synkroni  og  diakroni,  system  og  historie  kan  godt  være  nøgleord  for faserne  i  tidsskriftets  skiftende  orienteringsretninger.  Der  kunne  som bekendt ikke herske tvivl om tidsskriftets franske orientering i tidsskriftets strukturalistiske  dage,  hvor historie gennem  mange  numre  næppe  var  en term i andet end upointeret dagligdagsbetydning. Så længe de ideologiske og politiske  problemer blev  opstillet  ved  hjælp  af  Althusser,  ændrede  det  sig ikke.  Men  marxologien  markerede  indledningen  til  et  dramatisk  orienteringsskift fra franske til tyske tanketraditioner og dermed et næsten hovedkuls skift fra synkrone systemtankegange over til historiske, historicistiske og historiefilosofiske forståelserammer af mange arter, men klart med diakronien som fælles og eneste matrix.

I forhold til disse to kontinentale hovedtraditioner har tidsskriftets forhold til  de  mere  åbne,  intellektuelt  måske mindre markante angelsaksiske traditioner været mere indirekte,  om end  stadig inden  for horisonten.  De gled langt i baggrunden med redaktionsomdannelsen i 1970, men kom ind igen i skikkelse af de engelske marxismetraditioner og den engelske socialhistorie, som der jævnligt blev trukket på lige frem til de »Engelske excentrikere« i 43. Ellers dukkede USA og det engelsksprogede op som primært stof, så snart massekommunikationen kom til, slående direkte i temanummeret  om Amerikanske kvindebilleder .  Da  postmoderniteten  i  50'ernumrene  blev  taget  i  øjesyn,  skete  det  i  første  omgang  gennem  Jameson  og Eagletons optikker. Derefter vældede det engelsksprogede primærstof  kontinuerligt frem. Fra 60'ernumrene begyndte amerikanske faglitterære referencer at fylde meget, og gennem oversættelser af Stephen Greenblatt, Susan Buck-Morss og adskillige flere kom de direkte i front på tidsskriftets sider, dog uden at fortrænge hverken de tyske eller franske de oversættelser.

I det store 100-nummers perspektiv har tidsskriftet således været kompasset  rundt  frem  mod  en  situation,  hvor  alle  internationale  hovedtraditioner  i  hvert  fald  siden  omkring  nr.  70  uden  ensidige  præferencer  har indgået  i  orienteringsfladen. poetik -startens  ambitioner  om  bredt  internationalt udsyn er gennem mere ensidige mellemfaser fortsat som en ledetråd, og  man  kan måske  med  held  hævde,  at tidsskriftet gennem  sit  forløb har været det mest systematisk og bredt internationalt orienterede humanistiske tidsskrift på disse breddegrader.

Men som muligvis en interessant bagside af det samme billede, kan man også notere, at tidsskriftet vel aldrig i sin levetid har opnået en indenlandsk status ud over, hvad der kan rummes i en niche. I kølvandet på Tekstanalyser og i de mest fagpolitiske perioder af 1970'erne gjaldt det ikke helt. Men karakteristisk nok var det heller ikke tidsskriftets mere gennemgående træk igennem de 3-4 årtier, det i den sammenhæng blev honoreret for. I takt med at det fra omkring nr. 40 fandt tilbage til linien, gled det da også igen ind i nichens skygge. Det har heller ikke været et dårligt sted for tidsskriftet at være, skønt en niche naturligvis ikke er den mest velegnede base for fag- og kulturpolitisk indgribende virksomhed.

Det indgribende og indflydelsesrige har ret beset da heller aldrig været tidsskriftets element. Redaktionen havde interessant nok allerede i slutningen  af  1970'erne  den  formentlig  højeste  'professorkvote',  noget  beslægtet tidsskrift  kunne  fremvise.  Og  skønsmæssigt  er  sigende  nok  mere  end  tre fjerdedele af de ialt ret mange personer, der gennem 38 år har siddet på en stol  i  redaktionen, før eller siden endt i den nævnte universitære stillings- type. Men kun de meget få, som havde fornemmelse for hurtigst muligt at aftvætte forbindelsen med tidsskriftet, har for alvor forladt nichetilværelsen for med held at blive indgribende.

Her er en måske interessant detalje. Den fortæller, at den distance, der muliggør analysen, måske er den samme distance, der i praksis umuliggør den aktivistiske indgriben. Dermed fortæller den også, at hvis tidsskriftet ikke kun har reflekteret den tid, det har eksisteret i, men også har tilført den noget, så er det i bedste fald sket gennem diskrete og indirekte kanaler. Hvis sammenhængen er sådan, kan man da håbe på, at den kan fortsætte med at at virke.

67

68