Forord
Forfattere: Redaktionen Kultur & Klasse
Tidsskrift: kok (1995-11-27)

## Forord

Retorik er nu et ord med en god klang. Det var det ikke for blot få årtier siden. For dem, der havde frekventeret universitetet i 60'erne og 50'erne, associerede det til pligtlzsning for danskstuderende, nzrmere betegnet b ~ g e r som Ulla Albecks Dansk stilistik og Arthur Arnholtz' Dansk versl~re. Og det var ikke behagelige associationer. Flere år forud for studenteropror og venstreorientering f ~ l t e s det som en pligt for litteraturfagenes moderne indstillede at bekzmpe, hvad man anså for resterne af en fortid, der hurtigst muligt burde forsvinde. 'Den retoriske tradition'  var en patetisk reference, der efter temperament fremkaldte overbzrende smil eller kuldegysninger.

I udenlandsk litteraturforskning så det anderledes ud. Startende i 30'erne hos bl.a. 1.A.Richards  begyndte en »neoretorisk« bredere litterzr nytolkning af den gamle tradition at få interesse, og hos flere af nykritikerne blev retorikken en vigtig, szrdeles levende reference. Det viste sig måske stzrkest hos Kenneth Burke i hans A Rhetoric oj'Motives fra 1950. Men sporet var bredere og fortsatte med bl.a. Wayne Booth' The Rhetoric of Fiction fra 1961. I tysk litteraturforskning pegede Curtius' Europaische Literatur und lateinisches Mittelalter (1948) ligeledes på en ny forståelse af retorikken, der i Lausbergs omfattende Handbuch der literarischen Rhetorik (1960) blev kortlagt med den nok som bekendte germanske form for systematiserende grundighed. I fransk litteraturteori fik retorikken derimod f ~ r s t rigtig aktualitet omkring 1970, da strukturalismens l ~ b ind i sin senere fase. Som det her igen viste sig, var retorikken imidlertid i h ~ j grad kompatibel med formelle og strukturelle tankegange. Ber~ringsfladen var antydningsvis synliggjort allerede af de russiske formalister, og Roman Jakobsens efterfglgende arbejde med metafor og metonymi gjorde det endnu tydeligere. Direkte sammenfald var der dog ikke tale om. Metaforen, som K&amp;K 78 handlede om, har siden romantikken kunnet rive sig IØS fra den retoriske problematik. Den blev i litteraturen stzrkere end nogensinde f ~ r den privilegerede trope og fik f~lgelig i teorierne selvstzndigt format. Men ret beset blev metaforen derved egentlig en pars pro  toto for retorikken. I et bredere perspektiv kan man med fordel fastholde metaforens forbindelseslinier til den retoriske problematik, som i antikken og lznge derefter var dens ramme. Metaforen var oprindelig blot én  blandt flere troper og troperne igen blot én  blandt mange andre bestanddele af en bred retorik.

Retorikinteressen fik fodfzste i Danmark i  1970'erne. I  1975 kom Jan Lindhardts Retorik og i  1982  Jorgen Fafners Tanke og tale. Den retoriske tradition i Vesteuropa, De har begge siden oplevet genoptryk, da retorikken fra slutningen af 80'erne voksede fra at vsere en sag for et snsevrere miljo til at blive en ganske hyppig term vidt omkring i de litterzre fags sprogbrug. Dekonstruktionen spillede en rolle for denne udvikling. Paul de Man-titler som ~Rhetoric of Temporality«, ~Semiology and Rhetoricx, ~Rhetoric of Blindness«, Rhetoric of Ror~zunticisrn etc. gjorde ordet hip. Men også flere andre tilgange og tendenser klang sammen med de nu gode associationer, det gamle ord gav. Tenzpora mutantur.

Dette nummer af K&amp;K har som et af sine emner retorikken. JQrgen Holrlzguard trzkker i Retorik  o g  retorikere nogle lange linier gennem den retoriske tradition siden antikken med szrligt henblik på dens forhold til kristendommen og senere den moderne videnskabelighed. Med dette afszt diskuteres retorikkens genkomst i  litteraturvidenskaben dels hos tre amerikanske forfattere -Burke, Booth og de Man -, dels kontrastivt hertil hos en rzkke af  den franske traditions teoretikere: Barthes, Genette, Todorov m.fl. Da netop de Man har formuleret sin version af det retoriske i  en polemisk relation til de sidstnzvnte »semiologer« og med en gestus tilbage til Burke, kommer vejen til en belysning af feltet til at gå  gennem en teorihistorisk undersggelse af, hvorledes det egentlig forholder sig med disse angivelige venner og fjender af retorikken. At man anvender ordet retorik, siger for så vidt intet om ens forhold til den retoriske traditions problemstillinger og indsigter. Sådan kunne én  af artiklens konklusioner formuleres. Retorik er mere end et ord, det er en type af tankegang.

Som Kenneth Burke har fremhzvet, er den retoriske tanke fundamentalt forbundet mcd forestillingen om flerhed, flerstemmighed. Med det dialogiske. Absolutte sandhedsforestillinger og monologiske diskurser er dens modsztning. Den retoriske tanke er derfor ikke vzsensfjern fra en teoretiker som M. Bakhtin. Hans forestillinger om tekstens dialogiske karakter har en forbindelse til den antikke dialektik, der oprindelig refererede til, at man dialogisk kunne tale sig frem til en rigtig -og i denne relative forstand: sand -opfattelse. Vserdiorienteringen hos Bakhtin er vel nok modsatrettet, for så vidt angir malet, men selve ideen om den sproglige proces som dialogisk er fselles. Den retoriske bevidstheds opposition til inonologiske diskurstyper deles hldt ud af den tilgang, Bakhtins teorier reprzsenterer. De moder vedholdende stor interesse i udlandet, og i Danmark er referencen heller ikke så afgrznset som for. I forlzngelse af K&amp;Ks bestrzbelser på at bringe fagligt forsvarlige overszttelser af vigtige og indflydelsesrige originaltekster -Simmel i K&amp;K 71, Benjamin i 77, Jakobson i 78 -indeholder dette nummer den forste danske overs~ttelse af Bakhtin overhovedet. Det er en overs~ttelse direkte fra russisk af hans vigtige artikel Teksten som problem  i lingvistik,filologi og  arldre hzri~zar7istiske videnskaber, hvor sp~rgsmålet om det dialogiske og det dialektiske står centralt. Artiklen findes i en engelsk overs~ttelse, men de danske overszttere -Nina MØllcr Andersen og Svetlana Klimenko -har fundet en fundamental fejl i den. På dette punkt er overs~ttelsen ikke kun led i en dansk Bakhtin-formidling, men også en korrektion til den generelle vestlige formidling af Bakhtins russiske originalformuleringer. Artiklen er stikordsordagtig og på flere steder kryptisk skrevet. Men den giver et helt direkte blik ind i denne originale teoretiker~ tankevzrksted. Og selv med sine ofte lapidariske anslag åbner den flere steder for perspektiver i vores forståelse af  det tekstlige, som vi endnu kun står ved starten til for alvor at tage op.

Psykoanalysen startede hos Freud med at blive formuleret i en diskurs tydeligt prEget af periodens fremgangsrige naturvidenskab og af Freuds ambition om at skabe en psykologisk videnskab på denne faste grund. I de sidste årtier er det for mange blevet tydeligt, at dens naturvidenskabelige fasthed i hØj grad var en retorisk-sproglig konstruktion, og at i det hele taget dens ambition oin at levere analyse ined apodiktisk sandhedsv~rdi var uholdbar. Der var måske en langt tzttere og mere intrikat s a m m e n h ~ n g mellem analysens psykiske 'genstand' og den sproglige formulering, ikke mindst i den konkret analytiske relation. Denne drejning skete samtidig med en videnskabsteoretisk reorientering. Psykoanalysens mange elementer af narrativisering kunne efterhånden ses ikke som et uvidenskabeligt handicap og problem, men som et grundlaeggende aspekt ved selve dens terapeutiske og analytiske måde at virke på. Psykoanalysen rykkede fra et naturvidenskabeligt over i et retorisk paradigme, kunne man sige. Et vigtigt litteraturvidenskabeligt  bidrag hertil kom fra Peter Brooks. Lis Mgller har tidligere skrevet i  tidsskriftet om denne problematik, senest i K&amp;K 76.

I dette nummer forer Liru Korsbek diskussionen videre. Hun knytter i 100 21;s  eventyrlig  jbrtalling.  Psykoarzaly.sen nzellern viciei~sktrb og kunst den direkte forbindelse til den narrative situation frem for nogen, nemlig Scheherezades fortzllen i Tzrsi~~d og &amp;n  nat. Korsbek mener, at Freud fra et tidligt tidspunkt selv var opmzrksoin p5 psykoanalysens  narrative aspekter. Hun diskuterer synspunkterne på sagen hos Roy Schafer og Donald P. Spence, der i 1980'erne  i hver sin version fremhzvede psykoanalysens narrativisering. Mcd inspiration fra H.W.Loewald, André Green  og Izngere tilbage i den psykoanalytiske tradition D.W.Winnicott Ønsker hun imidlertid at flytte synspunktet på narrativiseringen. I stedet for en rent fiktiv konstruktion ser hun den som en dialogisk proces; i  stedet for en monologiske talen om fortiden er den rettelig en dialogisk proces i nutiden. Med Winnicott placerer hun den i »det tredie område«, i dialektikken inellein fantasi og virkelighed, mellem indre og ydre, mellem videnskab og kunst.

Når psykoanalysen fortolkes ad de baner, som nu forekommer mere holdbare, f&amp; kunsten en szrlig interesse, og interessen går begge veje. Filmmediet har her en szrlig evne til billedmzssigt at gestalte de dialogiske processer mellem virkelighed og fantasi, mellem fortid og nutid. Med en stadig og meget direkte rapport til psykoanalysen har instmkt~ren Nicolas Roeg i en rzkke film tematiseret disse processer, ofte med szrlig vzgt på »trediepositionen«. John Mortensen har tidligere -i K&amp;K 73 -analyseret Roegs Bad Timing fra denne synsvinkel; i dette nummer fortszetter han  med  en undersØgelse  af Roegs Truck 29.

Endelig fortsztter C~lrsten Sestoft sin introduktion af Bourdieus arbejde. I K&amp;K 75 skrev han om Bourdieus teorier generelt. I dette nummer indplacerer han Bourdieu i en fransk videnskabshistorisk  sammenhzng og redeger for hans mere specifikt litteratur- og vzerkorienterede tilgang. Nummeret afsluttes som vanligt med en anmeldelsessektion.

Red.