Knut Alfsvåg: Christology as Critique: On the Relation between Christ, Creation, and Epistemology (Pickwick, 2018)
Forfattere: Asger Chr. Højlund
Tidsskrift: dttk (11-06-2019)

## CHRISTOLOGY AS CRITIQUE: ON THE RELATION BETWEEN CHRIST, CREATION, AND EPISTEMOLOGY KNUT ALFSVÅG PICKWICK, 2018 262 SIDER

## Anmeldt af Asger Chr. Højlund

Knut  Alfsvåg  er  professor  i  systematisk teologi  ved  VID  Vitenskapelig  Høgskole, Stavanger  (tidligere  Misjonshøyskolen), og  fortsætter  med  denne  bog  et  projekt, som  han  indledte  med  bogen What  No Mind  Has  Conceived:  On  the  Significance of  Christological  Apophaticism (Leuven: Peeters 2010).

»Apophaticism« eller apofatisk teologi kan virke som noget af et niche-emne for et  forskningsprojekt.  Det  handler  jo  om betoningen af Gud som hinsides al menneskelig erkendelse. Er man stødt på begrebet,  har  det  højst  sandsynlig  været  i forbindelse  med  østlig  eller  mystisk  teologi.  Og  det  bekræftes også af bogen fra 2010,  der  blandt  andet  har  kapitler  om Origenes,  Maximos  Confessor  og  Dionysios  Areopagita,  og  som  også  viser,  hvor meget tankegangen er formet af platonsk og nyplatonsk filosofi. Men skulle man af det  få  den  tanke,  at  dette  først  og  fremmest  har  interesse  for  filosofi-  og  teologihistorikere,  må  man  tænke  om.  Det ærinde, Alfsvåg er ude i, er i høj grad nutidigt, nemlig at forsøge at vise, hvor svagt et  fundament  modernismens  tro  på  at kunne nå til indsigt i tilværelsens inderste virkelighed hviler på. I den forstand kan Alfsvågs projekt minde en hel del om det postmoderne  opgør  med  modernismen og dens alt for høje tanker om menneskets og tankens herredømme (hvad han også selv  gør  opmærksom  på  i  indledningen til Christology as Critique , s. 9f) - Alfvågs bog er på mange måder en luthersk parallel til det, man gør i Radical Orthodoxy.

Mens den første af de to bøger først og fremmest handler om at påvise Guds hinsidighed og dermed grænsen for tankens mulighed  (det  negative),  handler  bogen fra  2018  om  den  mulighed,  som  denne bevidsthed om tankens grænse åbner for, blandt  andet  at  bruge  vores  tanke  i  omgang  med  verden,  altså  videnskab  (det positive).  Apofatisk  teologi  fører  nemlig ikke til den verdensfjerne og indadvendte teologi, vi umiddelbart forestiller os. Som allerede Platon viste (jf. What no man has conceived s.  9-20),  er  det  bevidstheden om, at tilværelsen er båret af en virkelighed, tanken ikke har nogen mulighed for at  gribe,  der  giver  tilværelsen  den  sammenhæng,  der  gør  det  muligt  at  nærme os  en  forståelse  af  den.  Guds  absolutte hinsidighed og evighed er det, der sikrer verdens timelighed og konkrethed og dermed blandt andet dens tilgængelighed for forståelse (eller en »tilnærmet forståelse«, Alfsvåg  understreger  hele  tiden,  at  også denne  verdens  inderste  virkelighed  forbliver et mysterium; en »teori om alting«, der kan løse tilværelsens inderste gåder, tror han ikke på). Med modernismen forsvinder denne bevidsthed om, at tilværelsen er båret af noget, som tanken ikke har adgang til,  og  i  stedet  lægges  den  sidste sandhed ind i tilværelsen selv som noget, mennesket har adgang til ved tankens og empiriens hjælp. Men ikke blot står vi her med en forståelse af tankens muligheder, som hviler på et uhyre svagt og tilfældigt fundament - hvad postmoderne kritikere har talt om i mange år. Det fører også til en  anskuelse  af  tilværelsen  ud  fra  tidløse  principper  (som  f.eks.  matematik), som beskærer den og slet ikke lader den komme til syne i dens mangfoldighed og dybde.  Det  er  det,  tilbageerobringen  af bevidstheden om Gud i hans radikale anderledeshed og en refleksion over muligheden for alligevel at relatere til ham skal hindre - det, der så er denne bogs tema.

Ligesom i den første bog sker det ved læsning  og  analyse  af  vigtige  skikkelser i  teologiens  og  tænkningens  historie,  i denne bog Nicolaus Cusanus (1401-1464), Martin  Luther  (1483-1546),  Johann  Ge- org  Hamann  (1730-1788)  og  Søren  Kierkegaard  (1813-1855).  Det  handler  om virkelig ambitiøse læsninger, som sker på baggrund af og i diskussion med den allernyeste  forskning  inden  for  hver  af  de fire  tænkere, og som ikke kun er ude på at  fremstille  dem i  deres  historiske  sammenhæng (selv om deres tanker udfoldes inden for deres historiske kontekst), men som hele tiden er styret af sagen, med de forskellige tænkere som vigtige samtalepartnere.

Med  den  tyske  senmiddelalderfilosof og -teolog Nicolaus Cusanus er broen tilbage  til  den  forrige  bogs  hovedfokus  på den oldkirkelige,  negative  teologi  sikret. Cusanus  har  en  stærk  betoning  af  Guds hinsidighed.  Som  den  absolutte  enhed, som han som skaber og ophav til alt andet  er,  befinder  han  sig  hinsides  enhver definition,  da  en  definition  forudsætter afgræsning  og  dermed be grænsning,  et brud på Guds enhed. Vores tanke kan simpelthen intet sige om Gud. I det stykke er der langt større enighed mellem en ateist og en kristen teologi, der har forstået noget om Gud, end der er mellem en sådan teologi og de teologer, der mener at kunne sige en hel masse om Gud ud fra det skabte.  Det  betyder  ikke,  at  det  skabte  ikke aflægger vidnesbyrd om Gud. Men det er et  indirekte  vidnesbyrd,  nemlig  i  epistemologien,  de  tanker  vi  gør  os  om  tænkningens  muligheder  og  betingelser.  Det, at mennesket ved empiri (Cusanus lægger som  en  af  de  første  vægt  på  empiri)  og brug  af  fornuft  overhovedet  kan  nærme sig  en  forståelse  af  virkeligheden,  siger noget om, at verden grunder i noget, der ligger uden for den selv. Og det er så her, den kristne tro med dens centrum i troen på Kristus som Gud og menneske kommer ind. For det, at Gud i Jesus har gjort sig til et  med menneskelighed uden at ophæve den grundlæggende forskel mellem guddommelig  og  menneskelig  natur,  er  for den  kristne  et  vidnesbyrd  om,  at  Gud  i hans  ubegribelighed  og  utilgængelighed ikke er fjern fra sit skaberværk, men kan give sig tilkende i det og dermed lader det konkrete og skabte fremstå som noget, vi kan og skal relatere til i dets konkrethed (sml. betoningen af empirien).

Hos  Luther  møder  vi  også  en  stærk betoning  af  Gud  som  den,  som  mennesker med deres tanker ikke er i stand til at  nærme  sig  og  forstå.  Men  det  er  ikke mindst den anden side af den apofatiske teologis  betoning  af  Guds  uerkendelighed, Luther, og med ham Alfsvåg, fokuserer på, nemlig at enhver relation til Gud dermed er afhængig af, at Gud giver sig til kende, altså af Guds nåde. Det gør Gud på en måde, der ikke ophæver hans uerkendelighed, jævnfør Luthers korsteologi. I stedet for filosofiens eller den filosofiske teologis  tilsyneladende  viden  og  sikkerhed  er  vi  henvist  til  Bibelen,  hvis  virkemidler er retoriske (Alfsvåg understreger Luthers kærlighed til retorikken), og hvis ord  har  karakter  af  metaforer,  men  som ikke desto mindre netop derved er i stand til at formidle en enhed med og en vished i forhold til Gud, som den filosofiske teologi med dens påståede viden slet ikke er i stand til.

Det  kapitel,  som  jeg  selv  oplevede som  det  mest  givende  i  bogen,  var  gennemgangen  af  Johann  Georg  Hamann -  denne  mærkelige  teolog  og  filosof  fra oplysningstiden, som på trods af, at han oplevede noget, der må betegnes som en radikal omvendelse, dyrkede venskab med fremtrædende oplysningsfilosoffer  som Immanuel Kant og G.E. Lessing, samtidig med at han blev deres tidligste og  skarpeste  kritiker.  Den  oplevelse  af Bibelen som en historie, han kunne finde sig selv i, som hans omvendelse medførte, og som han oplevede som en udfrielse og nåde, gav ham en grundlæggende indstilling til verden og forståelsen af den, som blev omdrejningspunktet i hans kritik af samtidens filosofi. Noget af det, han lige fra begyndelsen kritiserer den for, er dens datafikserede forståelse af erkendelse - at man, f.eks.  i  arbejdet  med  Bibelen,  først og fremmest er optaget af indsamling af historiske  og  sproglige  detaljer.  Det,  der ifølge  Hamann  mangler,  er  den  helhed og sammenhæng, data og ord formidler, billedet bag, og det at lytte sig ind til det, i  ydmyg  erkendelse  af  egen  blindhed  og erkendelsens stykvise karakter. Derfor er Sokrates hans forbillede blandt antikkens filosoffer,  fordi  han  til  sin  samtids  store vrede blev ved med at insistere på, at det, vi tror er viden, ikke er det, men kun antagelser. Og på samme måde var han en varm tilhænger af den samtidige britiske empirist  David  Hume,  selv  om  han  var gudsfornægter.  For  med  hans  insisteren på, at det var empirien, der bar al forståelse, og at al forståelse kun var antagelser og  tilnærmet  forståelse,  havde  han  dog forstået noget afgørende. Faktisk var det igennem Hamann, Kant lærte Humes tanker at kende - for så at skrive sit berømte hovedværk Kritik der reinen Vernunft mod Hume. Men netop dette forsvar for fornuf- tens renhed og gyldighed var for Hamann indbegrebet af, hvad der er galt med oplysningstidens  tænkning,  nemlig  den  i bund og grund uholdbare antagelse af, at fornuften  er  en  sådan  ren  størrelse,  der er hævet over den sproglige og konkrete virkelighed  og  dens  begrænsninger  og dermed kan nå til evige og ubetvivlelige sandheder.

Og  endelig  får  vi  så  en  præsentation af  Søren  Kierkegaards  filosofiske  forfatterskab - hvilket ikke kan siges at være et tilfældigt valg, både fordi Kierkegaard var en ivrig Hamann-læser, men ikke mindre fordi også han af al magt prøver at gøre op med modernitetens afvisning af evigheden eller Gud som det, tilværelsen og vi selv er båret af uden at kunne gribe det. For Kierkegaards vedkommende sker det som bekendt i et opgør med G.W.F. Hegel og hans indoptagelse af evigheden i tiden, med den ophævelse af skellet mellem Gud og  skabning,  det  indebærer.  Alfsvåg  forsøger ved en indgående læsning af alle de pseudonyme  skrifter,  med  deres  mange lag  og  vinklinger,  at  vise,  hvordan  Kierkegaards filosofiske forfatterskab fra først til  sidst  er  båret  af  ét  spørgsmål,  nemlig spørgsmålet  om,  hvordan  et  menneske, der  lever  i  tiden  og  er  en  synder,  kan komme  i  forhold  til  Gud  og  evigheden. Det ville føre alt for vidt at redegøre for, hvordan han gør det - det ville kræve et referat af noget, som i forvejen er en komprimeret gengivelse af noget andet. Men så meget kan man i hvert fald sige, at der ikke er tale om en overfladisk eller ensidig behandling af stoffet, men at det sker i et arbejde med både tekst og sekundærlitteratur, som kun kan imponere.

Det  er  da  også  det,  som  denne  bog  i det  hele  taget  gør.  Man  kan  simpelthen ikke  andet  end  at  blive  imponeret,  ikke bare  over  Alfsvågs  belæsthed,  men  først og  fremmest  over  den  tanke-  og  formuleringskraft,  han  lægger  for  dagen.  Bogen er ikke letlæst. Men det skyldes ikke et tørt og indviklet sprog. Alfsvåg har en stor  evne  til  at  formulere  sig  tydeligt  og med fynd og klem, og hans engelsk virker efter mine kundskaber overlegent. At bogen alligevel indimellem er virkelig svær, hænger snarere sammen med stoffet. Men både det sproglige overskud og den klare fornemmelse af, at tingene hænger godt sammen, gør, at man trækkes ind i det og lærer meget af det.

Det, som denne bog først og fremmest har fået mig til at tænke over, er Guds radikale anderledeshed. Skal man nå til en forståelse af den gamle teologis betoning af Guds enhed, allestedsnærvær, ulegemlighed,  uforanderlighed  osv.  -  disse  termer,  der  som  en  selvfølge  gennemsyrer de  gamle  bekendelser,  inklusive  Confessio  Augustana  -  er  Alfsvågs  bog  et  godt sted at begynde. Jeg har selv (i Men han gav afkald ) ytret en vis kritik af en for ensidig betoning af disse for mig at se alt for filosofisk prægede termer og talt for, at de ikke måtte veje tungere end den bibelske åbenbaring af Gud som den, der forbinder sig med mennesker i en historie og til sidst bliver en del af den i sin søn. Alfsvågs bog har lært mig noget om, at man nok ikke skal gøre sig for hurtigt færdig med disse termer  og  den  gudsforståelse,  der  ligger bag. Og den viser, at den i hvert fald ikke  gør  Gud  fjern  i  forhold  til  verden, men  at  verden  tværtimod  bliver  endnu mere uforståelig uden en sådan forståelse af Gud. Jeg kan dog stadig have mine spørgsmål til at lade Platons tanker spille en så grundlæggende rolle i gudsforståelsen, som de gør her.