Hvor farer sporene hen?
Forfattere: Marie-Louise Svane
Tidsskrift: kok (1986-01-29)

kvinder, hvis selvforståelse  er brudt sammen, og som lever i angst og personlig degradering, henvist til primitive kropslige udtryk. Også i disse  romaner  befinder  fortzlleren  sig  uden  for  tekstens  personer. Hieronimus farer patriarkatets tale og Else naturalismens, den oprarske kunstners, og omkring dem ses kvindelivets muligheder: moderligheden eller galskaben. Skrams roman viser, at et sted herimellem findes  den  nye kvindelighed,  hendes  heltinder  sager. Nzrmere kan hun ikke komme den, og alligevel er det meget nzrmere end Else selv kommer den. Hun opgiver nemlig overhovedet at male både de moderlige og de gale kvinder.  I  stedet vil  hun  skrive en  debatbog om Hieronimus. Således ender Else med at sage tilbage til sin kvinderolle og sin sociale gruppe, de radikale naturalister. Men Skram fortsatte med at udforske kvinderollens sammenbrud. I Sommer siger kvinden: »Jaja, i Guds Navn, Farvel min elskede, min eneste. Jeg  véd  nu kun ét, og  det  er,  at  Livet  er  tusen  Gange  vzrre  end  Daden!«.  »Din

paraply«, svarede han. »Glem dog ikke den«.

Selv  om  Skram  personligt  var  dybt  forankret  i  den  romantiske kvindelighed og fastholdt den som et ideal, hvilket £eks. er tydeligt i den sent skrevne Julehelg  (1900), så bandt hun ikke sin synsvinkel til den. Hendes heltinder får tvzrtimod karakter som medlemmer af en sammenhzngende social  struktur  under  forvandling.  Derfor  viser hendes forfatterskab ud over heltindernes elendighed og frem mod en ny  tid.

## Marie-Louise Svane Hvor farer sporene hen?

En diskussion af Kvindespor i videnskaben. Rapport fra et tvaerfagligt nordisk seminar om kvindevidenskab, redigeret af Mette Bryld og Nina Lykke, Odense universitetsforlag 1985.

I  oktober  1983 afholdt  Center  for  kvindestudier  i  Odense  en  stor konference for kvindeforskere fra de nordiske lande. Bidrag og oplzg herfra er nu redigeret sammen af Mette Bryld og Nina Lykke i en 450 siders udgivelse med titlen Kvindespor i videnskaben. Ligesom konferencen i sit sigte var  tvzrvidenskabelig, samler bogen også artikler om forskellige emner som psykologi, zstetik, pzdagogik og samfundsvidenskab, og en del af forfatterne forholder sig direkte til konferencens arbejdstitel »kvindevidenskab«, d.v.s. med forsag på at opgare kvindeforskningens status i dag.

Det  e F   ganske  tankevzkkende  at  sammenholde  denne  bog  med dens  10 år zldre murstenspendant, Kvindesituation  og  kvindebevggelse under kapitalismen fra  1974, som havde samme karakter af opsamling og frontmarkering  af et dengang  endnu  nyere  kvindeforskningsfelt. Gejsten i den nye udgivelse er ikke ringere, men den videnskabelige selvdefinition  har  derimod  rykket  sig på  en  del  punkter.  Dengang drejede  det  sig  om  at  lafte  erkendelserne  fra  en  endnu  aktivistisk kvindebevzgelse ind i et videnskabeligt felt og ved hjzlp af kapitallogik og ideologikritik at integrere dem i den marxistiske samfundsanalyse. Nu  drejer det sig tilsyneladende om, i en nzrmest modgående bevzgelse, at afmontere disse forståelsesszt, forsåvidt de bedammes som udvendige, objektivistiske, patriarkatsfeticherede, og via  andre metoder om at sage kernen, ikke i kvindesituationen, men i kvind ig9 heden. Jfr.  også forsideillustrationerne:  den gamle  70'er-bog er ironisk illustreret med den kapitalistiske ideologis falske kvindebillede, kvinden som salgsvare og kansobjekt. På den nye bog er vi gået under den falske overflade til et 7000 år gammelt stenrelief, der forestiller slangegudinden i en matriarkalsk skabelsesmyte.

»Opbrud i videnskaben« hedder det afsnit, der forsager at karakterisere  kvindeforskningen som teori, metode og projekt. Alle bidragene udtrykker en entusiasme over det banebrydende i kvindeforskningen,  en  entusiasme  som  udmantes  i  forskellige  termer,  fra  den politiske  parole  om  at »kvindeforskning er  forskning  af, om  og  for kvinder«,  over  antagelsen  om  at  kvindeforskningen  indebzrer  »et nyt videnskabeligt paradigme«, til de mere profetiske sammenligninger mellem kvindeforskningens og renaissancens verdensrevolutione-

rende begivenheder.

De  gennemgående  diskussionspunkter  drejer  sig  om,  hvorvidt kvindeforskningen er eller kan  blive  en  selvstzndig videnskab med egen teori og metode, eller om den snarere og bedre arbejder på tvzrs af og i forhold til de eksisterende fagområder, med  udvikling af nye aspekter og synsvinkler inden for disse. Nogle markante svar peger på håbet om og troen på at kunne fundere en ny kvindevidenskab. Således insisterer Nina  Lykke i sin indledningsartikel kraftigt  på forskningens videnskabsteoretiske enhedsperspektiv, som hun ser som forudsztning for,  at  der  kan  udvikles  fzlles  metoder.  Og Lise  BuskJensen  taler i artiklen »Kvindeforskningen i vadestedet« snarere ud fra en kritisk påvisning af kvindeforskningens metodepluralisme, om behovet  for  at  skabe konsensus  og fzllesdefinitioner,  som  kan  fore

frem til grundlaget for en kvindevidenskab.

Ud over at give den fyldigste gennemgang af kvindeforskningens positioner, er LBJs  artikel også bogens mest  gennemargumenterede fremstilling af, hvad en kvindevidenskab kan vzre. Den przgnans og przcision, hun udtaler sig med, kalder, hvis den ikke overbeviser, på modargumenterne,  og tydeliggar således dette skillepunkt i kvindeforskningen, hvorom der fortsat er heftig diskussion både i de hjemlige og i de udenlandske kredse.  I  mange  andre af bogens bidrag  er fzllesholdningerne  efter  min  mening  lovlig  kompakt  og  rosenradt fremstillet,  ligesom en kritisk vurdering  af de kvindeholdninger-  og praksisser, der fremanalyseres af litteratur og hverdagsliv, er meget på  trods  af  sin  egen konsensuslinje ikke dzkker uenighederne  til.  Tvzrtimod, hun  diagnosticerer  og kritiserer  dem  for at overbevise om deres  unyttighed. Om man så bliver overbevist må afhznge af den enkelte kvindefor- tilbageholdt.  Det  er  derfor  befriende,  at  LBJ skers standpunkt.

For  mit  eget vedkommende opfatter jeg  mange af de uenigheder, der findes i kvindeforskningen som nyttige,  og diskussionen af dem ikke som én,  der nadvendigvis skal fare til det rigtige facit, men som én,  der kan sztte vigtige overvejelser i gang. Såvidt  jeg  forstår LBJ, mener  hun  at »graden«, metodepluralismen  i kvindeforskningen er en blindgyde, fordi synspunkterne viser i alle retninger, og erkendelserne derfor ikke kommer ud af stedet. Set som uforbundne starrelser bliver  en  meningsmangfoldighed  vel  heller  ikke  andet  end  staj  og kaos,  men  forsåvidt  man  forudsztter,  at  de  forskellige  opfattelser konfi-onterer sig i en dialog med hinanden, at den metodiske diskussion farer til tydeliggarelse af begreber og af synspunkters forenelighed  eller  uforenelighed,  så  er  der  efter  min  mening  ikke  tale  om stagnation, men tvzrtimod om et stimulerende og udogmatisk forskningsmilja.  Jeg  tror,  at  det  er  disse  forskellige fordringer  til  forskningsprocessen, der trzder frem igen i flere af de teoretiske uenigheder.  F.eks.  generer det  LBJ,  når englznderen  Michele  Barett  i Women's  Oppression Today i sin analyse af kvindesituationen oplaser kansbegrebet i stadig flere delkomponenter  (husholdning, ideologi, seksualpraksis, forplantning, arbejdsmarked etc.), uden  at hun  »formår« at samle et nyt begreb om kvindeligheden i sin konklusion. -Set fra en  anden synsvinkel kunne det vzre en analytisk  pointe,  at kannet eller  kvindeligheden  ikke lader  sig fastsztte som  begreb  eller facit, men netop farst er noget i forhold til noget andet, og derfor ej heller én ting eller ét  begreb. At kannet snarere er en tom forskelsstruktur end et identitetsindhold.

Den samme diskussion dukker for mig at se op i det afsnit, hvor LBJ  udkaster sine 4 teser, som hun kalder byggesten til en kvindevidenskab.  En af disse  (nr. 3) hedder:  »Kvinder har deres egen historie,  og  den  er  et  vigtigt  led  i  den  almindelige  historie«.  De  fleste kvindeforskere er vist enige om, at historieskrivningen er ufuldstzndig, virke~i~hedsforvridende og kvindeundertrykkeide, forsåvidt som den kun beskriver magtens og offentlighedens historie, d.v.s. det som er mzndenes liv og synsvinkel. Historien om kvinderne er ikke kom--. met  med. -Men  hvad  vil  det  sige,  at  kvinderne  har  en  »egen« historie? Ifalge LBJ  er der her tale om, at de kvindelige livsområder tegner  en  egen  side-  og  subhistorie til  den  almindelige  (mandlige) historie,  og  at denne har sin  egen  indre kontinuitet: »Den består af en rzkke delområder med  egne traditioner og en egen indre dynamik, som overfares gennem kvindesamvzret: moderskabets, graviditetens og barneplejens historie; kvindearbejdets,  husholdningsarbejdets og det familizre samvzrs historie.  Disse områder (og flere) omformes under det ydre pres fra 'den anden historie',  men de reduceres aldrig til rene funktioner af den momentane 0konomisk/politiske strukturc. Kvindetraditionerne ses her som et forlab med en indre identitet, som kan påvirkes udefra, netop fordi det er noget i sig selv. -Set fra mit synspunkt har kvinder  ikke i denne forstand  deres »egen« historie, men kvindernes liv er en ikke-belyst del af en starre historie, lige som f.eks.  mznds liv  er  det,  barns  liv,  eller hverdagslivet.  Denne  histo--rieskrivningens blindhed og bornerthed har netop mentalitetshistorikerne, som LBJ  også nzvner, gjort et arbejde for at påvise og udbedre. Set på denne måde er kvindelivet ikke et samlet forlab over generationer, -moderskabet, amningen eller husholdningen er forbundet med hajst forskellige praktiske  og falelsesmzssige indsatser, og med forskellig vzrdi  og  betydning,  alt  efter  det  kulturelle  manster,  de indgår  i.  Dermed  siges  ikke,  at  kvindelivet  blot  er  en  funktion  af samfundsstrukturen, men at det på et givet sted og tidspunkt leves i samspil med en flerhed af sociale, ideologiske og kulturelle processer, som forandrer sig i forskellig takt, og som betyder, at kvindelivet til tider bliver synligt i en selvstzndig kultur, til tider atter oplaser sig og indgår som formende  moment  i andre af dagliglivets fznomener. -Forsaget på at gengive kvinderne deres »egen« historie kan ubetvivleligt  fare  til  vzrdifulde  opdagelser  af  oversete  sammenhznge, og sikkert også virke befordrende for »udviklingen af et kvindeligt autoritativt subjekt i og for historien«. Men jeg  tror samtidig, at indsigt i kvindernes erfaringer og i deres måder at erfare på bedst befordres i den komplekse kulturanalyse, hvor vigtige sigtelinjer indstilles på de bevzgelser,  som udkrystalliseres  i forholdene mellem mznd og kvinder,  og  i  sammenhzngen mellem kansforholdet  og  kulturen.  Sådan noget hedder givetvis ikke kvindevidenskab, det hedder i min forstå---else lige så gerne mentalitetshistorie som kvindeforskning.

Mens teoriafsnittet virker stimulerende som udfordring til at tznke sig om  og formulere sine egne forskningsperspektiver,  er  analyseafsnittene  meget  mere  blandede,  og det  er  muligt,  alt  efter  viden  og interesse, at finde ny information, synsvinkler og inspiration. For mit eget vedkommende har jeg %et mest stof til eftertanke ved at lzse tre artikler under  rubrikken  »Krop, kan,  identitet«,  nemlig Anne  Scott Sarensens  og  Kirsten  Drotners  artikler  om  piger  i  puberteten,  og Charlotte Blochs interview-undersagelse  af kvinders  reaktion  på  at skal dog på  denne  plads  begrznse  mig  til  et  par  bemzrkninger  om  de opgive  moderfunktionen,  når barnene  rejser  hjemmefra.  -Jeg artikler, som handler om mit eget fagområde, det litterzre.

Mette Bryld  og Nina  Lykke har  en  meget  interessant artikel om fortzelleteori  og kvindezstetik,  hvis hovedsigte er et opgar med tekstvidenskabens gzngse analysemodeller. De viser, hvordan de narratologiske modeller, som V1.  Propp og A. J.  Greimas har konstrueret på grundlag af folkeeventyrgenren, kan anvendes adzkvat på de typiske mandeeventyr,  men  derimod  kommer  til  kort  over  for  indholdet  i eventyr med kvindelig hovedperson, som £eks. Snehvide og Tornerose.  Gennem skarpsindig dekonstruktion af aktantmodellen  viser de, hvordan  dennes  subjekt-objekttermer, projekt-  og kommunikationsbegreber videregiver en bestemt mandlig verdensopfattelse. Derefter går de videre til en perspektivrig  rekonstruktion af modellen,  så den kan gribe et fortzlleforlab med en anden type projekt end det mandlige. Men lige så indlysende Greimas-kritikken er, lige så problematisk forekommer mig den tekstanalyse, den nye model farer frem til. Jeg vil her holde mig til eventyranalyserne. For det farste mener jeg,  at det er diskutabelt at rekonstruere en feministisk-narratologisk  tekstmodel på grundlag af Tornerose og Snehvide, hvor essensen i ombygningen  er  en  omvending  af  subjektets  aktive  projekt  til  et  passivt projekt. Torneroses og Snehvides projekter  er ikke 'at fa prinsessen', men  'at blive  begzret' og  blive  givet  til  prinsen.  Hermed  hzvdes samtidig et udsagn om kvindelighedens passive struktur, som ikke er mindre ideologisk end  Greimas'  patriarkalske tekstmodel,  hverken med hensyn til kvindeligheden eller passiviteten.  Hvad med de mange eventyr, hvor det vigtigste ved pigernes projekter ikke er deres passive karakter, Eeks.  Frakongen, Bror og saster, k d h z t t e ,  Gåsepigen, Mor Hulda o.m.a.? Og hvad med det forhold, at eventyr som Tornerose og Snehvide er filtreret gennem en borgerlig kultur og kansopfattelse i nedskrivningsprocessen?

I analysen af Den smukke Vasilissa analyserer MB og NL et eventyr  om  en pige,  hvis projekt  hverken  kan  beskrives som aktivt eller passivt. Konklusionen om, at det ikke er pigen, der er agens, men et overordnet mytisk princip om naturens cyklus er interessant,  men - og  her  er jeg  fremme  ved  min  anden  indvending -måden, denne konklusion nås på, er forblaffende: et matriarkalsk-mytologisk inventar lzgges brat  ned  over eventyrteksten, som tolker dens forskellige elementer  på  plads  i  mytens  måne-  og  gudindekategorier.  Det  er svzrt  at  genkende  eventyret  i  denne  tolkning,  og  det  er  svzrt  at forstå, hvorfor  den  skarpt  ideologikritiske gennemgang af  Greimas her  er  aflast  af en  uigennemskuelig ideologiproducerende  teksttolkning.

også Fran Hopenwasser og Ingerlise Paulsen tager i deres analyser af nutidig kvindelitteratur  (Atwood, Carter, LeGuin o.fl.) myten ind som tolkningsredskab, idet de dog åbent diskuterer mytens vzrdi som en feministisk forståelsesmodel.-I  hvert fald  er det rigtigt,  som F.H.  og I.P.  konstaterer,  at de mytiske figurer beskzftiger den kvindelitteratur,  som  skrives i  dag,  ligesom  der jo  findes  en  ny  stzrk interesse  for  myte-  og  arketypeforskning  blandt  kvindeforskerne. Identifikation  af kvindeligheden med  det  ubevidste  og de kosmiske krzfter forsvares og forklares i denne artikel som en dimension af den radikale kulturkritik, der i disse år  rejses mod de vestlige samfund fra

kvindebevzgelsens side.

Også Christa Wolf, som behandles i en artikel  af Annelise Ballegaard Petersen, har fat i det mytiske stof  Kassandra fra romanen af samme navn er ganske vist ikke modergudinde, men en przstinde og seerske, der bliver fanget ind i mzndenes politiske magtspil på grund af sin kzrlighed til faderen, den trojanske konge. ABP viser i en godt pointeret lzsning af Christa Wolfs poetik-forelzsninger, hvordan forfatteren med  Kassandra-figuren formulerer et bestemt zstetisk-politisk  problem,  som på  én  gang indeholder en  kvindeproblematik  og viser  ud  over  den.  Kvinden  og  seersken  Kassandra  underlzgges magttznkningen  i  det  krigsfarende  Troja,  på  lignende  måde  som kunstnerens vision står i et vanskeligt spzndingsforhold til sproget og formen. Wolfs udsagn er ikke en forherligelse af en kvindelig irrationalisme og mystik som et mere autentisk modstykke til det mandlige intellekt,  det er tvzrtimod Wolfs hensigt  med  Kassandra-figuren  at fare  den  »ud  af  myten  og  ind  i  de  (tznkte) sociale  og  historiske koordinater«, skriver ABP. Hvilket betyder noget i retning af at integrere  det  'anderledes',  det  'upåagtede', som  kvinder  ud  fra  deres historiske rolle kan 'se',  i en kulturforandring. »Det drejer sig om det menneskelige (= das Humanum), citerer ABP fra Wolf

Der  tale; hyppigt i bogens farste afsnit om  det paradigme-skifte, som  kvindeforskningen  skulle  indvarsle  i  humanvidenskaben  eller videnskaben  i  det  hele  taget.  Og det  er,  som det indledningsvis  er bemzrket, og som det også fremgår af de litterzre artikler, ikke til at tage fejl af, at synsvinkler og forklaringsrammer  her  er nogle andre end for blot 10 år siden. Bestrxbelserne på at objektivere erkendelserne i formallogiske eller akonomiske systemer er aflast af disse systemers dekonstruktion og af eksperimenterende sagen efter alt det, som ikke umiddelbart lader sig bringe på videnskabeligt  begreb.

Spargsmålet er,  om denne sagen, som karakteriserer  i hvert fald den kvindeforskning, der er samlet i dette bind, ikke er en del af en meget  bredere  tendens,  som  viser  sig  i  alle  grene  af  forskning  og tznkning i dag, og som har at gare med et nadvendigt sammenbrud i en  forxldet  naturvidenskabelig objektivitetsforestilling.  Det  er  ikke tilfzldigt,  at  kvindeforskningen  med  szrlig  stor  energi,  fantasi  og optimisme deltager i disse opgar, sådan som det også taler overbevisende ud af denne udgivelse. Men kvindeforskningen står ikke alene, den  har  også  mulighed  for  at  udveksle  svar  og  spargsmål med  de miljaer  udenfor, der faktisk trzkker i samme retning.

Bogen  her  giver  et  glimrende  udspil  til  at  tage  bestik  af  denne retning,  til  mellem  kvindeforskere og ikke-kvindeforskere at drafte, ikke  blot  hvad  det  er,  der  skal g ~ r e s op  med,  men  også hvor dette opgar, når det gares, synes at fare hen.