Verdens modstande og påvirkelighed – Ecos encyklopædier
Forfattere: Birgit Eriksson
Tidsskrift: passage (2003-09-01)

## Verdens modstande og påvirkelighed

- Umberto Ecos encyklopædier

## Birgit Eriksson

Umberto Ecos forfatterskab er encyklopædisk i mere end én forstand. Dels er det usædvanligt altfavnende. I løbet af de sidste mere end 50 år har han skrevet teoretiske og historiske værker, essayistik og kulturjournalistik,  romaner og satire. Inden for alle disse genrer har han bredt sig over mangfoldige emner fra James Joyce til Bond, fra Thomas Aquinas til hyperrealitet, fra næbdyr til spejle - eller fra middelalderæstetik og sproghistorie over semiotik og populærkultur til fortolknings- og kognitionsteori. Men Ecos forfatterskab er også encyklopædisk ved at bruge encyklopædien som teoretisk model og litterær metafor,  ved  at  tematisere  og  afprøve  dens  muligheder, kort sagt ved at udforske, hvad det encyklopædiske er, gør og betyder i forskellige sammenhænge. I det følgende skal jeg først foretage nogle nedslag i Ecos historiske og teoretiske behandlinger af encyklopædien for derefter at diskutere, hvordan det encyklopædiske udfoldes i hans romaner.

## Verdens sammenhæng og opdelinger

Når Eco skriver om encyklopædiens historie, er han ikke eksklusiv i sine definitioner, men finder encyklopædier i betydningen registranter af al viden lige siden vor tidsregnings første århundrede. De tidlige hellenistiske encyklopædier karakteriserer han ved, at de ikke har et endegyldigt billede af verden, og at de sammendynger oplysninger om dyr, urter, sten og eksotiske lande uden at skelne mellem verificerbare oplysninger  og  sagn  og  uden  ambitioner  om  en streng systematik.

Systematikken er også svær at få øje på, da Isidor af Sevilla i det 7. årh. inddeler sin Etymologier efter de syv frie kunster og medicin efterfulgt af loven og tiderne, bøger og kirkelige embeder, Gud og englene, Kirken,  sprogene,  slægtskabsforhold,  mærkelige  ord,  mennesket og uhyrer, dyr, verdensdelene, bygninger, marker, sten og metaller,  landbrug,  krig  og  spil,  skibe,  klæder,  hjemmets  og landbrugets redskaber ( Middelalderens æstetik ,  s.  101).

Lettere  at  se,  men  i  en  moderne  optik  stadig  ret kuriøs er systematikken i  Vincent de Beauvais' Speculum maius fra det 13. årh. Her følger inddelingerne skabelsesberetningens  kronologi:  Først  behandles den 1. dags skabninger, dvs. skaberen selv, den sansbare verden og lyset, derefter 2. dags firmament og himmel, og så fremdeles frem til menneskekroppen og menneskenes historie ( ibid .,  s.  101-2).

Hvad der for Eco kendetegner middelalder  encyklo  pædierne er dog ikke så meget det kuriøse som det  systematiske.  I Middelalderens  æstetik beskriver han, hvordan der bag systematikken lå en generel symbolsk-allegorisk opfattelse af universet. Middelaldermennesket levede i en verden fyldt med betydninger, henvisninger og dybe meninger. Det havde ikke nogen klar opfattelse af en grænse mellem de enkelte ting og i begrebet om en given ting var alt det  omfattet,  som  stod  i  en  eller  anden  form  for ligheds- eller tilhørsforhold til den. I det symbolskallegoriske  verdensbillede  (for  man  skelnede  ikke mellem de to) var naturen det alfabet, hvormed Skaberen talte til mennesket. Man søgte derfor heller ikke forholdet mellem to ting ved at forfølge årsagsforholdene, men så det som et betydnings- og formålsforhold, hvor alle skabninger talte om Gud.

I et sådant univers blev fortolkningen helt central. Problemet var, hvordan man skulle læse Guds sprog, og Augustins løsning var, at nøglerne til de allegori- ske afkodninger måtte findes i den encyklopædiske viden. Man gav sig derfor i kast med at udarbejde encyklopædier med strukturer, der var langt mere systematiske end den hidtidige ophobningsstruktur. Nu havde man en mere præcis, om end abstrakt og teoretisk hypotese om videnssystemet, og de skolastiske encyklopædier fra det 13. årh. viser med  Thomas Aquinas' som den mest fuldendte en gennemført  systematisk  strenghed,  samtidig  med,  at  de fortæller om alle ting. I troen på den universelle allegorisme kunne den billedlige læsning jo ikke bare anvendes  på  Bibelens  fortælling  om  verden,  men også direkte på verden selv. Eco sammenligner da også  de  skolastiske  encyklopædier  med  samtidens katedraler: De udtrykker begge et univers, hvor alt er på sin rette plads i en guddommelig orden.

Efter middelalderen ændrede forestillingen om encyklopædien som registrant af al viden sig i to væsensforskellige retninger. Med Dantes forestilling om digteren som en seer blev den fortolkning af verden og de verdslige skrifter, som efter Aquinas' mening skulle  være  forbeholdt  fortolkerne  af  den  hellige skrift,  også  åbnet  for  digteriske  diskurser  ( ibid .,   s. 217). En af Ecos ofte fremførte pointer er, at denne åbning fra renæssancen og frem paradoksalt nok også resulterede i en lukning. For Dante var der ganske vist stadig fire og kun fire middelalderlige læsemåder, som også var angivet i encyklopædierne: den bogstavelige, den allegoriske, den moralske og den anagogiske. 1 Men går man til den senere nyplatoniske og hermetiske 2 tradition,  kunne  encyklopædien  ikke længere være hverken lukket, entydig eller garanteret af nogen autoritet, som den havde været det af kirken i middelalderen. Hvis verden var uendelig, og alle  væsener  kunne  være  beslægtede  gennem  bestandigt skiftende sympatier og ligheder, så ville udforskningen af symbolerne på den ene side altid forblive  åben.  Men jo mere åben, jo mere vanskelig, flygtig, gådefuld og forbeholdt nogle få blev læsningen af universet også. Med Ecos ord:

Den skolastiske didaktik brugte og retfærdiggjorde allegorierne  for  bedre  at forklare et  mysterium for  alle ,   også  for  de ulærde. Renæssancens symbolisme griber til eksotiske hiero- glyffer og ukendte sprog med det formål for  det  brede  folk  at skjule sandheder,  der  kun  kan  forstås  af  de  indviede  ( ibid ., 218).

Forestillingen om en altomfattende viden ændrede sig imidlertid også i en anden og modsat retning, da de nye videnskaber gradvist fortrængte kirken som den afgørende autoritet i forhold til verdensopfattelse og vidensorganisering. Modsat den hermetiske tradition forsøgte man her gennem faste definitioner og klassifikationer  at  eliminere  fortolkningen.  Det skete  med  den  videnskabelige  taksonomi,  som  så småt blev påbegyndt i det 17. årh. og sammenhængende udfoldet i det 18. Trods oplysningstidens ideal om at gøre den nye viden fælles og tilgængelig for alle  løb  dog  også  den  moderne  vidensorganisering ind i paradokser, der på forskellig måde viste tilbage til de tidligere encyklopædiers problemer med ophobninger, universelle sammenhænge og fortolkninger. Verden lod sig nemlig ikke altid klassificere, som videnskabsmændene kunne ønske det. For hvad skulle man fx stille op, da man omkring 1800 observerede et mærkeligt dyr med næb og pels, svømmefødder og bæverhale,  lunger  og  fire  hjertekamre,  et  dyr  som både var æglæggende og havde mælkekirtler, men manglede dievorter, og som også har givet navn til Ecos seneste teoretiske bog, Kant og næbdyret ( Kant e l'ornitorinco ,   1997)?  Spørgsmål  af  denne  art  og  om, hvordan vi forbinder et ord som fx tiger med et bestemt indhold og omvendt genkender en tiger, når vi ser den, har været styrende for Ecos mere teoretiske beskæftigelse med det encyklopædiske og bliver også tematiseret i hans romaner.

## Ordbog og encyklopædi

Når Eco i sit teoretiske forfatterskab skriver om encyklopædien, er det i  udgangspunktet som en semantik forskellig fra ordbogens semantik. Dermed skelner han også mellem to forskellige former for viden. Spørgsmålet om de to typer af semantik og viden  har  optaget  ham  i  mere  end  tyve  år  og  er blevet udfoldet især i Semiotica e filosofia del linguaggio (1984)  og  senest  i  den  oversatte Kant  og  næbdyret . Forskellen på de to former er følgende: I en semantik i ordbogsformat er egenskaberne organiseret hie- rarkisk i form af et træ, hvis grene deler sig i to, der igen  deler  sig  i  to  osv.  Man  skelner  her  mellem plante og dyr, blandt dyrene mellem krybdyr og pattedyr og så fremdeles. Denne måde at definere noget på kan historisk føres tilbage til Aristoteles, som inspirerede Porfyrios til at konstruere et træ af  prædikabilier, 3 slægter,  arter  og  forskelle.  Ordbogssemantikken er altså organiseret ud fra binære oppositioner, hvor et ords indhold bliver analyseret ud fra nogle få grundlæggende kategorier eller semantiske  'primitiver'. Fordelen ved en sådan definition er, at man ud fra sproginterne relationer og selv uden at vide noget som helst om verden kan drage forskellige slutninger af typen hvis pattedyr, så dyr; hvis dette er et pattedyr, så er det ikke et krybdyr; det er umuligt, at noget på én gang er et krybdyr og ikke er et dyr; hvis dette er et krybdyr, så er det ikke en plante ,  og mange andre behagelige fyndord, som vi ynder at udslynge, når vi f.eks. opdager, at det er en hugorm og ikke en asparges, vi har fået i hånden ( Kant og næbdyret ,   s. 226-27).

I ordbogskompetencen ligger registreringen af, hvor noget hører hjemme i et bestemt sprogligt klassifikationssystem  eller  -træ. Anderledes  står  det  til  med den encyklopædiske semantik, som registrerer vaner, almindelige omgangsformer, intertekstuel viden, genreregler osv. og derfor forudsætter en ekstralingvistisk viden, altså et kendskab til verden. Kategorierne i ordbogen er analytiske i den forstand, at de er nødvendige  betingelser  for  definitionen  af  ordets indhold, hvilket de encyklopædiske egenskaber ikke er. Eksempelvis er en tiger nødvendigvis et kattedyr og et pattedyr, mens det er en mindre afgørende for definitionen,  at  den  er  gul  med  striber,  kan  løbe skræmmende stærkt og finde på at spise mennesker. Det er til gengæld særdeles vigtigt for perceptionen af den og måske også for vores overlevelse, hvis vi tilfældigvis er ude at gå tur i Indien.

Med en ordbogsklassifikation af pattedyr kan man ideelt set opdele dem i forskellige arter og familier, hvor alle dyr har én og kun én plads. Det er til gengæld ikke tilfældet, hvis man vil opdele dem efter encyklopædiske egenskaber som fx, om de har blød pels,  løber  stærkt,  ofte  optræder  på  malerier  eller godt kan lide at lege med garnnøgler. Som systematisk  klassifikation  fremstår  den  encyklopædiske  semantik som ukoordineret og ukontrollabel, idet den indeholder alt, hvad man ved og ville kunne vide om et givet ord.

Er den encyklopædiske semantik uhåndterlig, så er ordbogssemantikken til gengæld umulig. I Semiotica  e  filosofia  del  linguaggio demonstrerer  Eco  dens problemer, som består i, at man ikke kan bestemme et begrænset antal primitiver, og at træet ikke bliver endeligt, men hele tiden kan og må omarrangeres. Ordbogens ideal om finitte definitioner bygget på nogle få komponenter, der ikke skal fortolkes yderligere, er umuligt, da den altid vil indeholde encyklopædiske elementer, der underminerer sprogets og tankens renhed. Prøver man at tænke eller beskrive tingene  ved  hjælp  af  træets  binære  opdelinger  i nogle få grundlæggende forskelle, opdager man, at opdelingen af vidensfelter og videnskaber ikke følger træets logik. Træet

eksploderer i en støvsky af forskelle, i en uendelig turbine af hændelser, i et netværk af noget, der ikke lader sig ordne hierarkisk. Ordbogen (...) opløser sig ved en indre kraft i en potentielt uordnet og uafgrænset galakse af elementer af viden om verden ( Semiotica ,  s.  105-6). 4

Den bliver eller rettere er med andre ord uundgåeligt en encyklopædi. Det vil man da også erfare, hvis man  konsulterer  nye  encyklopædier  og  ordbøger. Her  vil  førstnævnte  være  en  slags  encyklopædier, mens de såkaldte ordbøger heller ikke vil bruge semantikken i ordbogsformat, men blot være fattige encyklopædier ( ibid .,   s.   47).  Inspireret af bl.a.   Tho  mas Aquinas, Gilles Deleuze og Felix Guattari foreslår Eco derfor labyrinten, netværket eller rizomet som afløser for ordbogens træ. I stedet for det hierarkiske træ træder altså en rizomatisk form, som er karakteriseret  ved  ikke  at  have  noget  centrum,  nogen grænser eller grundlæggende forskelle, og ved at ethvert punkt kan forbindes med ethvert andet.

At et perfekt sprog med endelige definitioner er en utopi, argumenterer Eco også historisk for i La ricerca della  lingua  perfetta (1993), hvor han med udgangs- punkt i de to bibelske myter om, hvordan Adam gav dyrene deres navne, og hvordan menneskene efter Babelstårnet mistede det fælles sprog og blev ude af stand til  at  kommunikere med hinanden, fortæller denne utopis historie gennem de sidste par tusinde år. Han gennemgår her de mange forgæves forsøg på at genopdage eller skabe det fuldkomne sprog. De omfatter både religiøse eller mystiske sprog, som i deres gådefulde vaghed og symbolske tæthed skulle indeholde det fuldstændige, og filosofiske og videnskabelige forsøg på at skabe et sprog, der gennem endelige klassifikationer skulle eliminere redundanser,  flertydigheder  og  misforståelser.  Hvad  sidstnævnte angår, bliver det perfekte sprogs problemer for  alvor  synlige  i  det  18.  århundredes  forsøg  på altomfattende videnskabelige taksonomier. Man begynder her at opfatte sprog, tanke og verden som indbyrdes afhængige og må derfor opgive troen på en  universel  og  stabil  grammatik  for  tanken,  som med større eller mindre succes kan gengives i de enkelte sprog. Sproget afspejler nu ikke et allerede eksisterende og perfekt begrebsligt univers, men er selv med til at forme det.

At kriterierne for, hvordan vi klassificerer ting  ene, er funderet i en praksis, ikke i en metafysik, og derfor i hvert enkelt tilfælde er afhængige af deres relevans for os, bliver ikke mindst synligt i Diderot og d'Alemberts  store  franske Encyclopédie ,   som  både forsøger sig med træet og ser dets begrænsninger. I indledningen sammenligner d'Alembert således ency  klopædiens artikler med forskellige kort over verden, hvor man må

forestille sig lige så mange forskellige systemer af menneskelig viden som de verdenskort, man kan konstruere ud fra forskellige projektioner (…). Ofte vil et objekt, der er anbragt i én klasse ud fra en eller flere af sine egenskaber, træde ind i en anden klasse ud fra visse andre egenskaber (cit. fra La ricerca ,  s.  309).

Også d'Alemberts encyklopædiske viden om verden havner altså i noget, der minder om rhizomet: en viden uden centrum og hierarki og uden faste placeringer til hverken objekter, klasser eller videnssystemer.

Men  hvad  stiller  vi  op,  hvis  encyklopædien  er uoverskuelig og uhåndterlig, og ordbogen umulig? Ja, hvad den umulige ordbog angår, så klarer vi os normalt ganske godt uden. Kompetencen i ordbogsformat er nemlig ikke afgørende for den sproglige kompetence. Det har Eco nogle meget pragmatiske argumenter for. Han går fx tilbage i historien, hvor der i de hellenistiske og middelalderlige encyklopædier udelukkende var encyklopædiske beskrivelser, oftest  med  anekdotiske  træk.  De  fortalte  enten, hvordan noget fremtrådte, eller hvordan man fandt det, mens ordbogsdefinitioner ud fra en videnskabelig taksonomi som nævnt først gjorde sig gældende fra det 17. og især 18. årh. Manglen på ordbogsmæssige klassifikationer før det 17. årh. betød dog ikke, at det var umuligt at tale sammen eller at oversætte fra det ene sprog til det andet. Det gjorde man, tilsyneladende temmelig uanfægtet af at man manglede faste definitioner af ordene. Ifølge Eco er det da også den encyklopædiske semantik, folk normalt benytter  sig  af,  når  de  snakker.  Kun  de  lærde,  som naturligvis også har en meget bred encyklopædisk viden, har brug for ordbogens definitioner.

Dermed står han dog stadig tilbage med problemet med encyklopædiens uhåndterlighed, idet rhizomet ikke lader sig formulere i sin totalitet. Man kan ikke, for nu at blive i d'Alemberts billede, samtidig se flere verdenskort i forskellige projektioner, men må vælge ét af gangen. Stillet over for dette problem er Ecos svar, at vi kun kan give lokale og foreløbige bestemmelser af rhizomet, men også, og det er lige så vigtigt, at disse bestemmelser kan være brugbare, som d'Alemberts enkelte projektioner er det. At  ethvert  objekt  kan  inkluderes  i  forskellige klasser,  alt  efter  hvilke  egenskaber  man  betragter, betyder ikke, at det er meningsløst at inkludere det i én klasse. Sprogbrugens encyklopædiske uendelighed forhindrer altså ikke, at vi i den konkrete situation og i den enkelte tekst kan finde en betydning og opnå en viden. Denne kan ganske vist ikke udtømmes, men den kan stadig bestemmes situationelt og kontekstuelt,  hvilket  hele  tiden  sker,  ved  at  vi indrammer  og  reducerer  det  uoverskuelige  antal muligheder i encyklopædien. I Semiotica e filosofia del linguaggio er  et  af  hans  eksempler,  hvordan  vi  om 'kat' ved, at den er et husdyr, at den zoologisk klas- sificeres som 'felis catus', at egypterne tilbedte den, at den optræder i Manets 'Olympia', at Baudelaire har digtet om den osv. osv. Alt dette er fortolkninger og definerer udtrykket 'kat' ud fra en bestemt synsvinkel. Men samtidig indgår det hele i encyklopædien, og idet vi går fra en fortolkning til en anden, bestemmes  tegnet 'kat'  stadig  mere. Vi  ved  stadig mere om dets indhold eller samlede betydning.

Ecos beskrivelse af encyklopædien som en registrering af alle mulige fortolkninger er meget inspireret af Charles Sanders Peirces tegnteori og opfattelse af fortolkningen som en 'uendelig semiosis', hvor ethvert udtryk altid kan fortolkes ved at oversætte det til  andre  tegn,  der  igen  kan  fortolkes  osv.  Denne betydningsdannelse er i princippet en uendelig proces og den eneste måde, hvorpå vi kan definere et udtryks indhold. Til gengæld er den ikke, hvilket er vigtigt for Eco, identisk med den stadige afdrift og udskydning,  som  praktiseres  i  poststrukturalismen. Hans argumentation udfoldes især i I limiti dell'interpretazione (1990), hvor han kritiserer de poststrukturalistiske læsestrategier for at bruge manglen på en universel, transcendental betydning som undskyldning for ikke at kræve nogen sammenhæng i konnotationerne.  Mens  et  tegn  i  poststrukturalismen bliver noget, hvorigennem vi ved noget andet ,  er det for Peirce noget, hvorigennem vi ved noget mere .

En vigtig konsekvens af den uendelige semiosis og encyklopædien er, at det ikke så meget er i det enkelte menneske som mellem mennesker, i fællesskabet, at viden akkumuleres. Gennem fortolkningerne i forskellige kontekster og under forskellige historiske betingelser vokser den socialt anerkendte betydning, og skal vi finde et tegns komplette betydning, må vi dels historisk registrere alle disse fortolkninger,  der  er  opbevaret  i  det  globale  bibliotek,  dels søge at forudse alle de mulige kontekster, det kan indgå i. I Kant og næbdyret sammenligner Eco encyklopædien med, hvordan vi i computeren opbevarer filer,  som  vi  skriver,  sender,  modtager,  omskriver, tilføjer,  kopierer,  sletter,  gendanner,  fletter  og  anbringer i mapper, som vi også opretter, sletter, omorganiserer etc.  Alle disse filer og mapper kan måske repræsentere  den  foranderlige  og  omorganiserbare

## viden:

Encyklopædien som regulerende idé - Bibliotekernes Bibliotek, postulatet om en helhed af viden, der ikke kan realiseres af nogen enkelt talende, en Fællesskabets skat, som i vid udstrækning endnu er uudforsket, og som til stadighed forøges ( Kant og næbdyret ,  s.  232).

Vidensmængden,  erfaringen  og  forståelsen  vokser altså,  men  en  endelig  sandhed  eksisterer  kun  som forestillingen om et mål, der altid vil være skudt ud i fremtiden.

## Mellem perception og kommunikation

I forhold til teorier om enten identitet eller afgrund og  afdrift  mellem  tegn  og  betydning  er  Ecos  afgrænsning  dobbelt.  Mod  den  første  argumenterer han for, at tingene altid er for os ,  idet vi kun kender verden gennem vores bevidsthed og dermed fra et bestemt perspektiv. Mod den anden er argumentet, at vi faktisk er i stand til at kommunikere.  At ting  ene altid er for os, betyder nemlig ikke, at betydninger er rent subjektive. Selv om tanken, valget og perspektivet er inkluderet i betydningsdannelsen, så er valget aldrig helt frit.  V erden gør modstand mod de vildeste  fortolkninger  og  fantasier,  og  selv  om  et udtryk eller en tekst kan have mange betydninger, så er der også betydninger, den umuligt kan have. Eco argumenterer derfor for en art semiotisk realisme, hvor der hverken er identitet eller vilkårlighed, men altid processuelle forbindelser mellem tegn og  betydning.  Disse  forbindelser  har  han  tidligere primært fundet i sprogbrugen, men på det seneste også i perceptionen og kognitionen.

I Semiotica e filosofia del linguaggio og især I limiti dell'interpretazione var  fokus  på  den  intersubjektive sprogbrugs regulering af indholds- og betydningstilskrivningerne.  Når  vi  på  trods  af  de  mangfoldige situationelle betydninger er i stand til at kommunikere, skyldes det, at vi ganske pragmatisk indretter og afstemmer vores sprog, efter om tingene lykkes for os i de intersubjektive udvekslinger. Sproget skal derfor ikke forstås som en 'kortfattet ordbog, men som et komplekst system af encyklopædiske kompetencer' ( Semiotica ,  s.  70),  hvor, som det hedder i en af  Ecos  omskrivninger  af  Peirce, 'menneskene  og ordene  gensidigt  uddanner  hinanden'  ( I  limiti ,   s. 324).  Det  betyder  også,  at  betydning  og  sandhed ikke er knyttet til en oprindelig eller transcendental identitet, men er fremtidsorienterede begreber, der giver fortolkningen og erkendelsen en retning. For selv hvis tegnet ikke viser tingen selv, så giver den semiotiske proces i det lange løb plads for et socialt accepteret begreb om det, som fællesskabet genkender som sandt. Den transcendentale betydning er ikke ved processens begyndelse, men må postuleres som en mulig og foreløbig afslutning på enhver proces ( ibid. ,  s.  337).

Den transcendentale  betydning  er  med  andre  ord den globale encyklopædi, som vi kan forestille os og ved  at  formulere  vores  viden  om  verden  stræbe mod, men aldrig nå.

I Kant og næbdyret vender Eco derimod blikket fra den semiotiske proces' afslutning til dens udgangspunkt i perceptionen og kognitionen. Det sker med inspiration fra de seneste års især amerikanske kognitionsforskning,  men  også  fra  Kants  begreb  om 'skemaet' som det, der formidler mellem begrebet og det sanseligt givne fænomen. Eco argumenterer for, at vi indordner vores perceptioner i skemaer, der om ikke  fuldstændigt  så  overvejende  er  fælles  på tværs af kulturer, idet de netop er bundet til perceptionen. Disse skemaer er dermed også udgangspunktet for en genstands 'kerneindhold', som er knyttet til  dagligsprog  og  perception.  Og  dette  kerneindhold er igen basis for det kulturelt variable 'molære indhold', hvor et dyr kan tilskrives mytisk betydning, og en gris være uren, en ko hellig, en hund spiselig eller ej, alt efter hvilken kultur vi befinder os i. Som eksempel bruger han næbdyret. Da man i omkring hundrede år skændtes om, hvorvidt det var et kunstigt fremstillet svindelnummer, et pattedyr, et krybdyr, en fugl eller noget helt femte, var man således aldrig i tvivl om, at det var et næbdyr og ikke fx en struds, man skændtes om. På baggrund af perceptionen  var  man  stort  set  enige  om  en  række egenskaber ved dette dyr, et kerneindhold, hvor det både havde næb og pels og de øvrige mærkværdigheder. Man kunne ganske vist fremhæve forskellige af disse egenskaber og problematisere enkelte andre for at få dyret til at passe ind i de kendte klassifikationer,  men  disse  klassifikationsproblemer  angik netop molærindholdet og kom efter de paradoksale, men fælles iagttagelser.

I 1984 kunne Eco i Semiotica e filosofia del linguaggio skrive, at vores viden findes inden for systemer, vi selv skaber, og at det afgørende er, hvordan dette system  eller  videnstræ  udformes: 'det,  der  skaber den 'sande'  forskel,  er  hverken  den  ene  eller  den anden hændelse, men måden vi grupperer dem på, idet vi reorganiserer træet' ( Semiotica ,  s.  106).  Samtidig markerede han dog også et behov for at skelne mellem mere eller mindre fornuftige grupperinger eller videnstræer. Det forfulgte han i 1990, hvor han provokeret af især dekonstruktive læsestrategier i I limiti dell'interpretazione prøvede at fastlægge fortolkningens grænser gennem en senso comune og en intersubjektiv konsensus, men også gennem en opfordring  til  at  afprøve  fortolkningerne  på  'teksten selv'.  Og  i  1997  fortsatte  han  i Kant  og  næbdyret denne bestræbelse på at skelne mellem fornuftige og vanvittige fortolkninger af verden ved at vende sig mod ontologien, hvor han fandt om ikke en hård kerne af væren, så alligevel nogle - måske bevægelige og omkringdrivende - modstandslinjer, som får samtalen til at brænde sammen, hvis den er for langt ude (jf. s.  57).  Med den gode portion snusfornuft, som også karakteriserer hans andre teoretiske bøger, insisterede han her på, at verden, som vi ser den for os, nok er resultatet af en fortolkning, men at sproget ikke konstruerer den helt frit, idet der er noget på forhånd givet.

I samme periode har han imidlertid også skrevet romaner.  Store  encyklopædiske  romaner,  der  ligesom de teoretiske værker tematiserer og udforsker forholdet mellem verden og viden - men ikke nødvendigvis når helt samme 'resultat' som disse.

## Romanernes sprog

Da Eco i 1980 publicerede sin debutroman, Rosens navn ,   var  der et omskrevet citat af Wittgenstein på omslaget: 'Det  man  ikke  kan  teoretisere  over,  må man fortælle om'. Fra en semiotiker og nu bestsellerforfatter var det et bemærkelsesværdigt udsagn, og han blev da også stillet spørgsmål om forholdet mellem  teorien  og  romanerne.  Hans  svar  var,  at  den vigtigste forskel mellem den teoretiske refleksion og fiktionen ikke ligger i stoffet, men i måden at skrive på, i formen. Mens teorien har den matematiske formel som ideal og er et forsøg på at skabe orden, klarhed og entydighed, så er romanen kendetegnet ved flertydigheden, ved at vise, hvordan enhver følelse  eller  situation  er  fuld  af  modsætninger (Brochier/Fusco, s. 43). Dermed gav han ikke romangenren forrang, men pegede på, at forskellige sprog og genrer  kan  forskellige  ting,  hvorfor  han  også  lige siden parallelt har skrevet både teori, essayistik og romaner.

Men hvad er det da for sprog - og dermed vidensformer - han udfolder i sine nu fire romaner? Tager vi dem for en gangs skyld kronologisk, ikke efter hvornår de er skrevet, men hvornår de foregår, så bliver det klart, dels at sprog, genre og viden hænger sammen, dels at de gennemspiller forskellige encyklopædiske muligheder.

Baudolino (2000) udspiller sig i det 12. og 13. årh. I 1204 har det fjerde korstog indtaget Konstantinopel, som bliver plyndret og hærget. Under det almindelige kaos redder piemonteseren Baudolino en byzantinsk historieskriver, som til gengæld nedskriver historien  om  hans  liv.  Baudolino  er  en  gavtyv  og lystløgner, og romanen om ham er på mange måder en vildtvoksende, picaresk roman, der ikke beretter om et individ med en bestemt psykologi og udvikling, men i stedet ophober eventyrlige fabelvæsner, dramatiske  slag  og  røverhistorier  fra  de  verdener, han rejser rundt i eller digter. Det er verdener fyldt med  skiapoder,  blemmaer,  kynokefaler,  hypathiaer m.fl., og har man ikke tidligere mødt menneskelignende  væsner  med  ansigtet  eller  kønsorganerne midt på brystkassen, med hundehoveder eller kun ét ben og én stor fod, så fortæller romanen, at de findes, og at en kvindelig satyr sagtens kan elskes både åndeligt og fysisk, selv om hun har underkrop som en ged. Det er da heller ikke kun romanens helt, men også romanen selv, der fremstår som en lystløgner, når den kobler frit mellem nogle af middelalderhistoriens kendte begivenheder og forbinder Johannes  Præst,  kejser  Barbarossas  død,  krigene  og korstogene på nye og fantasifulde måder. De mange begivenheder dynges sammen uden nogen skelnen mellem sandhed og sagn og uden en streng systematik eller plottet narration, og Baudolino trækker dermed linjer tilbage til antikke fortælleformer og de tidligste encyklopædiers ophobninger.

Andre former for viden om verden får vi i Rosens navn ,  som udspiller sig på et italiensk kloster i senmiddelalderen, i  1327.  Den  blev  ved  sin  udgivelse berømt som et postmodernistisk værk, der eklektisk brugte citater fra litteraturhistorien  samt  blandede det populære med det fine, kriminalhistoriens makabre munkemord med middelalderens komplicerede religiøse, politiske og filosofiske stridigheder. Det er imidlertid ikke den eneste måde at forstå citat- og stilblandingen på. Ser man på romanens begyndelse, så indledes hhv. rammen, prologen og den første dag således: 'Den 16. august 1968 fik jeg en bog i hånden, der var skrevet af en vis abbed Vallet: Le manuscript de Dom Adson de Melk ...  ( Rosens navn ,  s.  5).  I begyndelsen var ordet, og ordet var hos Gud... ( ibid ., s. 12). Det var en smuk morgen i slutningen af november...' ( ibid .,  s.  21).

De tre begyndelser er samtidig tre citater: den litterære kliché om et genfundet manuskript, Johannesevangeliets skabelsesberetning og endelig en romanindledning  à  la  Nuser.  Alle  er  de  velkendte klicheer, hvor et bredt udvalg af verdenslitteraturens arketyper taler. Rammen selv er da også et kinesisk æskesystem, hvor forfatteren finder et manuskript af abbed  Vallet, der har fundet et af Mabillon, der igen har  fundet Adsos. Alle  har  de  oversat,  ændret  og tilføjet noget, inden forfatteren besluttede sig for at udgive det, der nu er 'min italienske vision af en obskur,  nygotisk  fransk  variant  af  en  latinsk  1600-talsudgave skrevet på latin af en tysk munk i slutningen af 1300-tallet' ( ibid .,  s.  7).

Romanens  egen  skabelsesberetning forsvinder dermed i fortidens mørke, hvor oprindelsen trods de tre begyndelser altid allerede kan findes i en tidligere bog. Fortælleren Adso, som er en ung benedektinermunk,  beretter  i  en  middelalderlige  krønikeskrivers  stil,  men  trækker  i  stil  og  citater  også  på ældre traditioner, hvorefter hans manuskript vandrer, mistes, genfindes og ændres gennem århundrederne. Det drejer sig, som det hedder, 'om en opsamling - over flere århundreder - af meget gamle kundskaber og stilistiske finesser' ( ibid .,  s.  8).  Forfølger man de  historiske  og  litterære  spor,  kan  man  da  også finde forlæg til næsten alt i romanen, og mens nogle af citaterne er ret indforståede, er andre fra fx Apokalypsen ,  Borges og Conan Doyle let genkendelige. 5

At bygge sin roman op over forskellige stilarter og citater  kan  ses  som  en  postmodernistisk  strategi, men  også  forstås  i  lyset  af  middelalderens  kultur. Her stræbte man efter at bygge bro mellem det folkelige  og  det  lærde,  samtidig  med  at  forfatterne  i stor stil skrev af efter hinanden uden at nævne deres kilder. Da håndskrifterne i middelalderen var vanskeligt tilgængelige, var afskriften den eneste måde, hvorpå man kunne få tanker i omløb, og man vidste ofte ikke, hvem der var ophavsmand til en bestemt formulering.  I  øvrigt  mente  man  også,  at  hvis  en tanke var sand, så tilhørte den alle, og teksterne blev ikke vurderet ud fra moderne begreber som originalitet, autenticitet eller plagiat. 6

Hvad Eco gør med Rosens navn , kan i forlængelse af dette læses som et forsøg på om ikke at eliminere forfattersubjektet, så i hvert fald at undgå den rene subjektivisme. Gennem den bevidste brug af genrer og citater, rammernes fortællerlag og de mange århundreder lægger han afstand mellem sig selv og sin  skrift  og  knytter  dermed  forbindelser  tilbage både til den middelalderkultur, han skriver om, og til den intersubjektive og foranderlige encyklopædiske viden, som han selv har teoretiseret over.

Med  denne  eksperimenterende  og  processuelle intertekstualitet tager romanen også stilling til det spørgsmål om viden og sandhed, som tematisk udfoldes både i den Sherlock Holmes-agtige opklaring af mordgåderne og i de mere filosofiske og religiøse stridigheder. Den grundlæggende konflikt står her mellem nominalisme og begrebsrealisme, detalje og helhed, empirisme og dogmatisme. I romanens 'historieskrivning'  er  konfliktens  parter  kætterne  og den etablerede kirke med dens inkvisition, i detektivhistorien  er  de  hhv. William,  som  skal  opklare mordene, og bibliotekaren Jorge, der vil forhindre udbredelsen af kættersk viden og lukke bibliotekets intertekstuelle semiosis. Med sin egen kætterske dialog  mellem  høje,  lave,  antikke,  middelalderlige  og moderne citater og stilarter sørger romanen for, at dette ikke sker.

På Øen af i går (1994) er vi hoppet godt 300 år længere frem i historien - til barokken og den nye videnskabs verden, hvor den guddommelige sandhed har tabt sin autoritet, uden at der er installeret en ny. Erfaringen er nu, at 'i det virkelige liv sker tingene, fordi de sker, og at det kun er i Romanernes Rige, at  de  synes  at  ske  med  noget  formål  eller  ved  et forsyns mellemkomst' ( Øen af i går ,  s.  437).  Året er 1643, hvor det er ny og omstridt viden, at jorden ikke  er  universets  centrum,  og  hvor  mennesket endnu ikke havde indtaget pladsen. I dette bevægelige univers er den unge adelsmand Roberto de la Grive efter et skibbrud i Stillehavet strandet på et forladt og velforsynet skib, som er forankret ved en ø lige ved datolinjen. På øen er det altså i går, på skibet i dag, og relativismen er svær at se bort fra.

Samtidig er der under dæk et helt naturalie- og raritetskabinet, som formentlig skulle være bragt til en samling i Europa. Roberto konfronteres med diverse mærkværdige planter og dyrearter, sten og koraller, som han ikke har navn for og slet ikke kan klassificere efter de taksonomier, der ellers så småt er begyndt at forandre Europas raritetskabinetter til ordnede museer.

Øen af i går handler dermed om, hvad vi stiller op i en ukendt verden uden centrum. Mens andre forsøger  at  finde  et  nyt  fix-punkt,  er  Robertos  -  og romanens - udvej barokkens blomstrende sprog. Der er ganske vist en moderne fortæller, der lægger distance til de umådeholdne sprogblomster, men ikke desto mindre fylder de romanen. Romanen hævder således både eks- og implicit, at metaforer kan gribe den verden uden centrum, som den handler om. I deres flygtighed kan de vise tingenes forskellighed, gøre verden større og mere mangfoldig og dermed pege på nye og ekstra muligheder. Romanen viser da også selv i lighed med Baudolino en glæde over disse ekstra muligheder, som forfølges ud af lange tangenter. Den manøvrerer i et centrumløst univers og bruger dette som en chance til umådeholdent at ekspe- rimentere med forskellige verdener og med sprogets mangfoldige muligheder.

Også Ecos umiddelbart mest nutidige roman, Foucaults pendul (1988), eksperimenterer med forskellige sprog og logikkers måder at forstå verden på. Den fortæller om tre venner - Belbo, Diotallevi og Casaubon - og deres intellektuelle leg med i 'Planen' at omskrive hele verdenshistorien, som var den styret af nogle hemmelige selskabers okkulte masterplan.  Vi følger de tre mænd, fra de mødes på en bar i Milano i 1972 til enden i 1984, hvor Planen er blevet taget alvorligt og allerede har medført, at to af dem  er  døde,  og  fortælleren  Casaubon  venter  på forfølgerne, mens han ser tilbage og prøver at forstå årsagerne til, at Planen kom ud af kontrol.

Foucaults pendul handler altså endnu mere eksplicit end Ecos øvrige romaner om de historier og fortolkninger,  vi  ordner  verdens  hændelser  med.  Det sker også formelt: Romanen består af ti kapitler, som har  navne  efter  den  jødiske  kabbalas  s'firottræ  og dermed henviser til en guddommelig sammenhæng. Uafhængigt af dette troens og indsigtens princip er den delt i 120 underafsnit, der hver især som epigram har et citat. En del af disse stammer fra bøger om okkulte videnskaber, men snarere end en sammenhæng repræsenterer de et tilfældighedsprincip, en kombinatorik fra Belbos computers store encyklopædi. Mens disse to organiseringsprincipper spejler hhv. Diotallevi og Belbo, har Casaubon en intention  om  en  rationel,  analytisk  og  entydig  diskurs. Således skaber romanen både i sin komposition og i fortællerinstanserne en konfrontation og et samspil mellem mindst tre forskellige logikker og metafysikker: den metafysiske nødvendigheds, tilfældighedens og kausalitetens.

Ikke bare romanen, men også Planen er en kombination af disse tre logikker, som dog alle muterer. Casaubon begynder således som en stringent filolog, der  skelner  skarpt  mellem  tro  og  viden,  men  har mistet  evnen  til  at  skelne,  da  han  opfinder  sig  et arbejde som 'kulturens Sam Spade' ( Foucaults pendul ,   s.  200).  I  mangel  af  grundlæggende  forskelle koncentrerer han sig om ligheder. Han ved en masse ting, der ikke umiddelbart har noget med hinanden at gøre, og begynder derfor at søge forbindelser og lave krydsreferencer. Han finder ud af, at der altid er forbindelser, når man ønsker at finde dem, og kan fx associere fra pølse til Platon i fem træk: 'Lad os se engang: pølse - gris - børste - pensel - manierisme - Idé - Platon. Det var jo nemt nok' ( ibid .,  s. 197).

Det er denne metode, hvor ligheder bliver mere afgørende end forskelle, der bliver fuldt udfoldet i Planen. Belært af deres erfaringer fra et forlag, som udgiver okkulte bøger, begynder de tre venner selv at skabe nye sammenhænge mellem historiske begivenheder. Metoden viser sig at være taknemmelig, for også her finder de de ønskede koblinger,  'over alt og mellem hvad som helst, verden eksploderer i et net, i en hvirvel af slægtskaber, og alting henviser til alting, alting forklarer alting... ' ( ibid .,  s.  410).

Planens metode bliver både en forening af og en parodi på de tre hovedpersoners forskellige logikker. Diotallevis  mystiske  indsigt  tømmes  for  religiøst indhold,  Belbos  tilfældige  kombinationer  tillægges via en paranoid mistænksomhed en skjult symbolsk vær  di, og Casaubons analogier mister enhver logisk kausalitet.

Men er Planen også en parodi på den rhizomatis  ke encyklopædi, som Eco selv advokerer i sine teoretiske værker? Svaret er ikke entydigt, fordi romanen, hvis man kun fokuserer på kritikken af betydningsglidningen og de overfladiske ligheder, på den ene side har åbenlyse paralleller til Ecos advarsler i fx I limiti dell'interpretazione .   På den anden side er der  lige  så  åbenlyse  paralleller  mellem  Planen  og romanen selv,  altså  mellem  det  kritiserede  og  det praktiserede. I genfortællingen af Planen forfølger advarslen mod analogiernes amokløb således disse meget langt. Foucaults pendul indeholder altså ikke bare en skarp kritik, men også en tydelig fascination af  Planens  ironisk-æstetiske  leg  med  encyklopædien. Mens Eco i sin teoretiske diskurs skaber sig en relativt entydig modstander i de hermetiske læ  sere og læsninger, 7 er der i romanen en langt mere utydelig afgrænsning mellem disse og den 'fornuftige' ency  klopædiske metode. Trods amokløbet opfinder de  tre venner  jo ikke noget,  men  finder  og forbinder bare, og her er det vanskeligt at se nogen sikre kriterier for gode og dårlige kombinationer.

## Når fiktioner fænger

Betragter man Ecos fire romaner under ét, viser de en fundamental tvetydighed, hvad angår fiktionernes viden og virkning i verden. På den ene side er den  æstetiske  leg  med  betydninger  og  sammenhænge bestemt ikke Eco fremmed. I alle hans romaner  konstruerer  han  således  nye  sammenhænge  i verden, hvad enten det så sker ved at forbinde alverdens litterære citater og stilarter, eller ved at omorganisere verdenshistorien. På denne måde gør han, som jeg var inde på i forbindelse med Øen af i går , verden større og mere mangfoldig. For hvis det er rigtigt, at forskellige sprog organiserer erfaringer på forskellig  måde,  så  gør  forskellige  romaner  det  i hvert fald også.

På den anden side advarer han mod konstruktionernes  konsekvenser.  De har nemlig  konsekvenser. Fælles for alle romanerne er en påpegning af, hvordan fiktioner fænger og virker i verden. I Baudolino sker det fx, da hovedpersonen forfatter hede kærlighedsbreve  til  Barbarossas  unge  hustru  og,  da  han ikke tør lade hende læse brevene, også selv digter hendes næsten lige så hede svar. Naturligvis kommer hun da alligevel til at læse brevene, hvorefter ordene skaber, hvad de benævner. Historien gentager sig i større  målestok,  da  Baudolino  og  Barba  rossa  med mange tusinde  mand  drager  af  sted  på  det  tredje korstog i håbet om i det fjerne Østen at finde et paradisisk rige, som Baudolino og hans svirebrødre har opdigtet. Her har vor helt blot forfattet et brev, som bliver stjålet, hvorefter alle, som får det i hænderne, tror på det.

På denne måde kan man sige, at Baudolino giver et godt  bud  på, hvorfor den ikke skelner  mellem  det opdigtede og det virkelige, men i stedet hober det oven i hinanden. Den viser nemlig, hvordan løgne slår an og virker i verden, hvorefter man ikke længere kan skelne. Det samme sker i Øen af i går ,  hvor Roberto opfinder sig en makker på skibet, som derefter bliver så virkelig, at Roberto og han kan hævne sig på hinanden i forskellige lag af fiktionen.

Mest interessant udfoldes spørgsmålet dog i Rosens navn og Foucaults pendul ,   hvor konstruktionerne samtidig har de mest fatale konsekvenser. I Rosens navn forsøger  William, den kloge tegnlæser, at gardere sig mod de store konstruktioners upålidelighed ved 'at tænke  med  hænderne',  bag  om  sproget  at  finde 'tingenes  individuelle  sandhed',  det,  der  er 'den fuldstændige  viden,  erkendelsen  af  det  særegne' ( Rosens navn ,  s.  28 og 306). I stedet for den middelalderlige og begrebsrealistiske læsning af verden som ligheder forsøger han at læse via det partikulære ved tingene,  via  forskellene.  Med  sin  diskrete  rationalisme, empirisme og fallibilisme er hans metode en forløber for en moderne videnskabelighed og et alternativ til Jorges dogmatiske sandhed. Men alligevel undgår han ikke den klassisk hermeneutiske cirkelslutning, at  'den første regel, når man skal dechifrere et budskab, er at gætte, hvad det vil sige' ( ibid .,   s. 161). Han slipper ikke for at forestille sig sammenhænge, som de individuelle ting eller tegn meningsfuldt kan indføjes i, og her lader romanen ham fejle fatalt, da han vælger den forkerte sammenhæng og tekst til at forene rækken af lig. Idet han tror, at  Apokalypsen i  Johannes  Åbenbaring  giver  nøglen  til mordene, læser han et mønster i noget, der blot er tilfældige ligheder i de første mord. Først for sent finder han ud af, at ét er selvmord, et andet et jalousimord, og de øvrige skyldtes berøringen med Aristoteles' komediebog, som Jorge har forgiftet for at beskytte mod dens dekonstruerende kraft.

Opklaringen  fører  dermed  ikke  fra  én  entydig løsning, at Apokalypsens syv basuner er lig med de syv mord, til den lige så entydige, at de alle skyldes Aristoteles' forbudte bog. Jorge tilpasser sig de apokalyptiske rammer, fordi han finder ud af, at  William tror på dem. Williams forsøg på at begribe og fortolke påvirker dermed begivenhedernes forløb væsentligt, så han og Jorge er medskabere af hhv. forbrydelsen  og  opklaringen.  De  bliver  hinandens læsere i en forførelse, hvor 'en kæde af årsager og medårsager, og af modstridende årsager, udviklede sig videre på egen hånd og skabte sammenhænge, som ikke stammede fra nogen plan' ( ibid .,  s.  496).

Rosens  navn afsluttes  således 'tilfældigt'  med,  at klosteret og biblioteket brænder ned efter den apokalyptiske  verdensbrands  forbillede.  Mens William og  Jorge  gætter  og  skaber  sammenhænge,  skaber disse også sig selv og er dermed på én gang ekstremt påvirkelige og ustyrlige. Eller som det hedder i en af Williams  mange  usikre  formuleringer  af  en  mere sammensat og forførerisk kausalitet:  'Det eneste virkelige  tegn  på  djævelens  tilstedeværelse  er  måske den intensitet, hvormed alle i det pågældende øjeblik ønskede, at han skulle være der' ( ibid .,  s.  31).

Foucaults  pendul gennemspiller  endnu  tydeligere end Rosens navn ikke en entydig kamp mellem det gode  og  det  onde,  men  en  forførelsesproces.  Casaubons opklaring er rettet mod, hvordan det, der hos de tre venner opstod som 'et ønske om at give den formløse erfaring en hvilken som helst form' ( Foucaults pendul ,   s.   297),   kunne forføre dem, så de langsomt mistede evnen til 'at skelne det, der ligner fra det, der er identisk, og metaforerne fra genstandene' ( ibid .,  s.  414).  Men dermed kommer den også mere overordnet til at dreje sig om, hvordan virkeligheden  lader  sig  forføre.  Det  egentlige  plot,  der består i, at de okkulte tager Planen alvorligt og vil have fat i den hemmelighed, som skulle give adgang til verdensherredømmet, er således kun muligt, hvis Planen på en eller anden måde har genklang i virkeligheden. Diotallevi dør da også af kræftceller, der efter  Planens  metode  går  amok  i  mutationer,  og Belbo dør ophængt i Foucaults pendul, svingende efter en lov, der både er naturens og hans egen forudsigelse. Fiktionen og den fysiske virkelighed indgår i et forhold, som de okkulte ville læse som en mystisk overensstemmelse, men som romanen hævder, snarere end at ophæve tidens, rummets og kausalitetens logik, udvider og komplicerer denne. Casaubon kan således sammenligne den kausale uigennemskuelighed med, hvordan børskrak opstår: 'De skyldes, at folk hver især gør en forkert bevægelse, og til sammen bliver alle de forkerte bevægelser til panik' ( ibid .,  s.  548).

Denne komplekse uforudsigelighed gælder i romanen også fiktionens konsekvenser. Dens påstand er, at den fiktive eller fortolkende praksis kan ændre sit objekt, at virkeligheden indretter sig, og fiktionen er sand, ikke som ren mimesis, men når vi mindst venter det. Eller som det hedder i en af romanens mere foruroligende formuleringer af problemet:

Du har vovet at lave om på teksten til verdensromanen, og verdensromanen griber dig igen i sine handlinger og binder dig til sine intriger, som du ikke selv har valgt. ( ibid .,  s.  450)

Hvordan agerer man nu i så påvirkelig en verden tør man overhovedet forestille sig sammenhænge og skrive dem ned? I Foucaults pendul vover Casaubon det ikke. Han vil ikke skrive sin historie ned af frygt for konsekvenserne. Eco skriver imidlertid romanen om Planen, og på trods af de mulige fatale konsekvenser fortsætter han i talrige andre bøger med at lege med verdenshistorien og lave sine egne projektioner af den store encyklopædi. Måske fordi han, som jeg har været inde på, alligevel har tillid til verdens modstande, til en senso comune og til den intersubjektive  kommunikations  regulering.  Han  viser dog  samtidig,  at  det  ikke  er 'gratis'  at  lege  med æstetik, fortolkninger og fiktioner. De indgår nemlig lige som alt mulig andet i den globale encyklopædi. Vi kan muligvis ikke fortælle sandheden om verden, men samtidig vil det, vi fortæller, altid spille med. Det  er  formentlig  det,  Eco  gerne  vil:  spille  med. Fordi  forestillinger,  fortolkninger,  fortællinger  og fiktioner også er forudsætningen for, at encyklopædien vokser og verden rykker.

## Noter

1.  De fire betydninger eksemplificerer Dante (eller evt. en af hans samtidige - det er omstridt) således:  ''Da Israel drog fra Egypten, Jacobs hus fra det stammende folk, da blev Juda hans helligdom, Israel blev hans rige.' Hvis vi nemlig  kun  ser  på  tekstens  bogstav,  er  betydningen,  at Israels børn drog ud af Egypten på Moses' tid; hvis vi ser på allegorien, så er betydningen, at vi er blevet frelst af Kristus; hvis vi ser på den moralske betydning, så er meningen, at sjælen går fra syndens dunkelhed og ulykke til nåden; hvis vi ser på den anagogiske betydning, så er meningen, at den helliggjorte sjæl drager ud af det nuværende jordiske fordærvs slaveri og ind i den evige lyksaligheds frihed' ( Epistola XIII, cit. fra Middelalderens æstetik ,  s. 181). Nicolaus fra Lyra eller  Augustin fra Dakien sammenfatter  de  fire  betydninger  således: 'Bogstavet  lærer  dig, hvad der er hændt, allegorien, hvad du skal tro på, den moralske betydning, hvad du skal gøre, den anagogiske, hvad du skal stile mod' ( ibid .,  s.  181).

2.  Eco har flere steder skrevet om hermetismen som en viden  om  mystiske  forbindelser,  en  fortolkningspraksis, der i verden og tekster leder efter ligheder og analogier for at forbinde mikro- og makrokosmos. Historisk ser han hermetismen som en lang tradition, der står i modsætning til rationalismens principper om identitet, modsigelsesfri- hed og udelukkelsen af den tredje mulighed. Se fx I limiti dell'interpretazione ,  s.  43.

3.  Prædikabilier er de vigtigste typer af prædikater, der kan udsiges om et subjekt i et udsagn, fx 'mennesket er et fornuftigt dyr'. Aristoteles skelnede mellem fem typer af prædikater, som oversat til hhv. latin og dansk er definitio eller det væsensnødvendige, proprium eller det særegne, genus eller slægten, differentia eller forskellen (til andre medlemmer af arten) og endelig accidens eller det kontingente.
4.  Fra  de  af  Ecos  bøger,  som  ikke  findes  på  dansk,  er oversættelserne mine.
5.  Der citeres bl.a. fra Aristoteles, Rabelais, Augustin, Petrarca, Dante,  Thomas Mann, Emile Henriot,  Wittgenstein, Shakespeare, Peirce, Manzoni, Sterne, Roger Bacon, Occam,  Villon, Bakhtin, Derrida, Curtius, Carroll, Jabès, Canetti, Huizinga, Barthes,  V oltaire, Nerval, Goya, De Morlay, Eckhart, Freud og Lyotard.
6.  Jf. Middelalderens æstetik s. 15 og Middelalderens genkomst s. 31-32.
7. I I limiti dell'interpretazione gør Eco meget ud af, hvordan  aktuelle  dekonstruktive  læsestrategier  viderefører hermetismen, idet han især understreger lighederne i opfattelsen  af  sprogets  manglende  referentialitet  og  i  den konstante mistænksomhed og leden efter noget under det bogstavelige. At lægge så stor vægt på denne lighed kan dog  selv  virke  overdrevent  mistænksomt,  idet  der,  som Eco også selv indrømmer, er en væsentlig forskel mellem den  klassiske  og  den  aktuelle  'hermetisme'  i  synet  på

verden som havende hhv. én fast, utilgængelig betydning eller ingen betydning.

## Litteratur

Brochier, Jean-Jacques og Mario Fusco:

'Fra semiotikken til Foucaults Pendel - Umberto Eco intervjuet', Samtiden nr. 6, 1989.

Umberto Eco:

Rosens navn .  Kbh.: Forum 1984, oversat af T. Harder fra Il nome della rosa .  Milano: Bompiani 1980.

Semiotica e filosofia del linguaggio .   T orino:  Einaudi 1984.

.  Kbh.: Forum 1988, oversat af T.

Middelalderens genkomst Harder fra forskellige af Ecos essaysamlinger.

Foucaults pendul .  Kbh.: Forum 1989, oversat af T. Harder fra Il pendolo di Foucault .  Milano: Bompiani 1988.

La ricerca della lingua perfetta .  Rom/Bari: Laterza 1993.

Øen af i går .  Kbh.: Forum, oversat af T. Harder fra L'isola del giorno prima .  Milano: Bompiani 1994.

Kant og næbdyret .   Kbh.: Forum 2000, oversat af T. Harder fra Kant e l'ornitorinco .  Milano: Bompiani 1997.

Baudolino .  Kbh. Forum 2002, oversat af T. Harder fra Baudolino. Milano: Bompiani 2000.

Middelalderens æstetik .  Kbh.: Forum 2003, oversat af  T. Harder fra Arte e belezza nell'estetica medievale .   Milano: Bompiani 1987.