Mellem avantgardekunst og revolte
Forfattere: Thomas Hvid Kromann
Tidsskrift: passage (2005-09-01)

## Mellem avantgardekunst og revolte

ta' 6 ½ som eksempel

## Thomas Hvid Kromann

Til historien om tidsskriftet ta', hvis otte numre udkom på h. m. bergs forlag i 1967-68, hører tillige et halvt nummer, betitlet ta' 6 ½ .  Nummerets ukendte status  skyldes  ganske  givet,  at  det  udgjorde  halvdelen  af  det  svenske  kunsttidsskrift Paletten nr.  2, 1968, og den noget utraditionelle, men såre præcise nummerering kan forklares med, at Paletten udkom mellem udgivelsen af ta' 6 og ta' 7 . Tidsskriftets redaktør Leif Nylén havde bedt  'Hans-Jørgen Nielsen om et halvt dansk nummer' (Nylén 2001, p. 210), og ta' s redaktion, der i overvejende grad udgjorde bidragyderne  til  samme,  leverede  et  blad-i-bladet, hvilket  inkluderede  såvel ta ' s  sædvanlige  skriftsnit som  Poul  Gernes'  karakteristiske  ternede  omslag. Den tydeligste grafiske forskel i forhold til ta ' 1-6 var det glittede A4-format, som Paletten blev trykt i,  mod ta' s matte A5, hvilket muliggjorde større og bedre reproducerede fotografier.

Det halve  nummer kan forekomme at være en kuriøs fodnote i nyere dansk litteraturhistorie, hvori det generelt glimrer ved sit fravær, 1  men tre interessante aspekter gør sig gældende ved ta' 6 ½ .  For det  første  eksemplificerer  det  avantgardens  transnationale 2  karakter, både ta' -kredsens internationale orientering  og  den  væsentlige  udveksling  mellem Danmark og Sverige i perioden. For det andet bliver ta' -kolofonens  obligatoriske  redaktionelle  oplysninger - med pædagogisk henblik på den svenske læserskare - udvidet med en opsummering af tidsskriftets  projekt  og  interessefelter,  hvilket  ikke helt  så  prægnant  er  blevet  ekspliciteret  i  de 'rigtige' ta' -numre.  For  det  tredje  ser  man  særdeles tydeligt, hvordan samtidens politiske begivenheder presser sig på: ta' 6 ½ fortsætter som resten af ta' -numrene diskussionen og praktiseringen af en tvær- æstetisk, men basalt upolitisk avantgardekunst, hvilket kontrasteres af resten af Paletten, der i stedet for de lovede bidrag om amerikansk minimalisme (her kaldet  'primary  structures'),  som ta' -nummeret skulle udgøre en dansk pendant til, bringer reportager og billeder fra urolighederne under VenedigBiennalen i maj måned 1968.

## Genbrug og praksis

I ta' 6 ½ genbruges delvist tidligere publiceret materiale, der ikke nødvendigvis udgør highlights fra de første seks numre, men til en vis grad demonstrerer ' ta '  i praksis'. Således optræder komponisten Henning Christiansens essay 'A rose is a rose is a rose' fra ta' 2 suppleret af musikkritikerens Poul Nielsens metakommentarer, partiturer af Pelle GudmundsenHolmgreen og Ib Nørholm fra ta'  5 samt  værket 'Informations'. Sidstnævnte, en abstrakt tegnkomposition af Hans-Jørgen Nielsen i samarbejde med Henning Christiansen, var blevet publiceret i 1965 af forlaget Panel 13 .   Nielsen og Christiansen har tilføjet en engelsksproget kommentar til den genoptrykte version af 'Informations', hvori såvel kontinuiteten som  progressionen  accentueres: 'This  is  a  lecture on the primary structures we operated with back in 64 and 65, that was the time that was, now we have entered other times other eyes other ears, but we are still happy 1968' (p. 35). Denne 'forelæsning', der henvises til, er et genoptryk fra 'Informations': 'it's clear/it's simple/it's elementary/it's anonymous/it's conscious/it's  controllable/it's  mechanical/it's  not expressive/it's not vitalized/it's not entertainment/ it' s without dramatic organization/it's without complexity/it's what it is/it's music to hear/it's textures to look at/it's informatory' (p. 37). En række udsagn, der snildt kan betegnes som et minimalismens og afpersonaliseringens manifest og således nok var mere gang- og brugbart i 1965, hvor den kølige konkretisme og minimalisme var i højsædet, end her mod årtiets afslutning, hvor et vildtvoksende og hallucinatorisk udtryk påvirket af ungdomsoprør, flowerpower, beatmusik og psykedelika breder sig.

Herudover finder  man  hidtil  upublicerede  litterære tekster som Stig Brøggers cut-up-tekst 'Erinnerung an die Zukunft', Peter Louis-Jensens såkaldt zone-opdelte  novelle  'Samsø  III'  samt  'Ofelias blomster', en filmsynopsis og et minimanuskript af Jørgen Leth. Man finder ydermere en såkaldt  'ufuldstaendig aflaesning' [sic] af Erik Thygesens romaninstallation Roman i rum .   Installationen,  der  i  1968 blev  udstillet  i  Lund,  Oslo  og  København,  bestod af 100 objekter indlagt i plastichylstre og ophængt i tynde, grønne nylontråde, hvis aflæsning gav 'en række episke muligheder sammenholdt af en række idékomplekser'(Thygesen 1968, p. 28) for betragteren. Et udpræget åbent værk, der i bedste ta'ånd på tværæstetisk vis forsøger at fusionere installationens fysiske rum med romangenrens narrativer. Thygesen har beskrevet værket i sin vidtfavnende og særdeles læseværdige artikel 'Med et patronhylster, et smykkeskrin, en peberbøsse som fortællere' i ta' 6 .  Nummeret indeholder desuden Per Kirkebys hyldest til blokdiagrammet (en grafisk form, der viser et udsnit af  jordskorpen), hvilket amalgamerer systemdigteren, maleren og geologen:  'for mig bliver et blokdiagram således det ideale objekt: et associationsrigt, 'emotionelt' bevægende plan og et abstrakt, 'rent' plan. Og begge planer hænger intimt sammen, 'forklarer' og berettiger hinanden. Det kunne godt være min skulptur-model' (p. 33). Helt uden for nummer (og som den eneste i samklang med det politiserede Paletten ) er Björn [sic] Nørgaard, hvis bidrag forekommer notat-agtigt qua dets opremsninger, stavefejl og manglende  kommaer.  En  stream-of-consciousnessdirigeret  tekst  om  gadeoptøjer,  her  indledningen: 'berlin påske 1968 rudi dutschke er skudt, alle vælter  forvirret  rundt,  studenterne  blev  sammensvejset af systemets kraftige reaktion, demonstrationer, møder, aktioner, udenomsparlamentarismen politiets vold, bål i gaderne, barrikader' (p. 24). Teksten be- væger sig mellem de konkrete oplevelser, overvejelser omkring individets udfoldelsesmuligheder kontra det restriktive samfund, opfordring til oprør samt en afsluttende  litterær  krølle.  Ingen  kølig  systemdigtning her.

## Kolofonens retrospektive analyse

Anderledes interessant i forhold til de regulære ta' -numre er som nævnt kolofonen, der fungerer som en retrospektiv opsummering af projektet. Her sættes  lighedstegn  mellem ta' og  følgende  fem  positioner: ta' er  1)  et  tidsskrift,  2)  et 'image',  3)  et 'interessefelt',  4)  en  pluralistisk  strategi  og  5)  et imperativ. At ta' ,   som anført i punkt. 1, er et tidsskrift (med præciseringen: for 'eksperimenterende kunst, litteratur  og  musik',  p.  19)  giver  sig  selv.  I næste punkt er ta' et 'image blandt flere andre (f. eks. 'Den  eksperimenterende  Kunstskole', 'Sommerudstillingen', performergruppen  'Trækvogn 13' osv.)  for  lokale  eksperimentelle  aktiviteter'(ibid.). Her præciseres at ta' så at sige er et produkt af et tværæstetisk  og  eksperimenterende  felt,  der,  med en  vis  udskiftning  af  besætningen,  udspalter  sig  i tidsskrifter, alternative kunstskoler og performancegrupper. Til ovenstående udspaltninger kunne man tilføje senere tilkommende tidsskrifter som Mak ,  det processuelle tidsskrift ta' box, avisen Hætsjj ,  forlaget Panel 13 og filmselskabet  ABCinema. Nielsen tilføjer i  sit  erindringsstykke 'Gruppebillede  fra  60'erne' yderligere komponenter til listen: 'visse årgange af Kunstnernes efterårsudstilling,  Ung  Dansk  Kunst's udstillinger, Hvedekorns billedstof,  kunsttidsskrifter som Billedkunst og A+B ,   det er også i betydeligt omfang Eks-skolen 60'erne igennem' (Nielsen 2001, p. 221). I punkt 3 opremses emnerne i dette 'interessefelt':  'kunst, litteratur, musik, men også ungdomsrevolte,  mode,  teknologi,  urbanisme,  planlægning, informationsteori'(p. 19). De fleste af interessefeltets emner nævntes allerede i lederen i ta' 1 og i Nielsens programartikel  'What's Happening, Baby?' i samme nummer, men først her i 1968 er  'ungdomsrevolten' kommet på dagsordenen, i det mindste den principielle. Ungdomsrevolten får dog ikke spalteplads i de sidste to numre af ta', hvorimod det først og for alvor bliver et centralt omdrejningspunkt i Mak ,  der ta's et danak tidsskrift for eksperimenterende kunst, litteratur og musik som vd KAIT

Sarga Forlag (med omalaş af Paul Gernes) ta':

et image blandt flere andre (feks "Den eksperimenterende Kunstskole". "Som-

performer le e*sperimen-

telle aktiviteterta": en redaktion (Erik Thypesen, forfatter — enverghavende

en "Trækvogn 13" 05v) for Iska

atar

\_ kunstred -

fatter — litterar red — Poul Nielsen, kritiker — musikred) en redaktionskomite

forta

aaby,

Vagn Lundaye. forfatter) og en masse andre Deks skulptererne

prene.

Hein Heinsen, Moğens Meller, Soen Høyer op Bjern Nerpserd og komponisterne

s* ta"

Christianserd udkommer 1969-70. I punkt fire understreges det, at der ikke er tale om 'én stil, én æstetik, men mange holdninger, mange æstetikker, hvoraf kun nogle få har  affinitet  til  f.eks. 'primary  structures',  som  i Danmark voksede frem uafhængigt af og samtidigt med de amerikanske parallelfænomener'(ibid.). De 'mange holdninger, mange æstetikker' ser man eksempler på allerede i punkt. 3. Endelig, i det femte og sidste punkt, forklares ta' som imperativ af  'tage', hvilket koger de foregående punkter ned til dikotomierne 'imod begrænsning og udelukkelse, for ekspansion og indoptagelse'(ibid.). Med andre ord: det åbne, sideordnede felt. Men hvilken status har ung- domsrevolten  i  dette åbne  felt? Trods  kolofonens  principielle inklusion og Bjørn Nørgaards politiske tekst  er  ungdomsrevolten snarere underordnet  (hvis  ikke ligefrem  fraværende) end sideordnet.

Palettens slagmark Omslaget  til Paletten 2,  1968,  er  en  kæde af sekskanter, en slags

bikube-form, hvor

midterstykket på forsiden kan fjernes, så betragteren kan se en gruppe af bevæbnede soldater i, hvad der viser sig at være  V enedigs gader. En passende forside til det sammenstød mellem avantgardekunst og revolte, der finder sted i tidsskriftet. I Palettens kolofon beklages at tidsskriftet er forsinket med ordene:  'Nr 2  är  starkt,  mycket  starkt  försenat.  I  gengäld  rätt så  aktuellt.  Men  det  mesta  av  det  utlovade 'primary structure' materialet har fått stå över till nr 3' (Nylén 1968, p. 1). Dette 'ret så aktuelle' går på urolighederne under  Venedig-biennalen i maj måned samme år, hvorfra en række sort-hvide fotografier suppleres af redaktøren Nyléns harmdirrende og syv sider lange beretning om konfrontationerne med det italienske politi og militær samt supplerende overvejelser omkring kunstens rolle og funktion. Nylén

Hand-Jergen Nielsen, fot-

kent nævner  tre  motiver  til  demonstrationerne:  1. Det strategiske motiv (kulturfestivalens sårbare logistik, tilstedeværelse af udenlandsk presse, evt. kunstnerisk solidaritet med demonstranterne), 2. Det kulturpolitiske motiv (opgøret med et kapitalistisk kunstmarked og en upolitisk og 'mystisk' kunst, besættelsen af biennalen er i overført betydning en besættelse af det  kapitalistiske  samfund)  og  3. Det  æstetiske  motiv (en  demonstration  mod  kunsten  som  helhed). Den moderne kunst står over for samtidens store sociale og politiske problemer, konkluderer Nylén: 'den aningslösa,  villkorslösa  frihetens  tid  är  forbi. Men vilka blir konsekvenserna?'(p. 9). Kunstnerne skal  analysere  deres position  i  samfundet og stille spørgsmål til den  moderne  kunsts berettigelse  for  ikke at  'förlägga  den  till periferin, som ett specialområde jämförbart med  filateli, bågskytte,  heminredning' (ibid., p. 9).

En alternativ mulighed kunne være den umiddelbare og  slagkraftige politiske propaganda-

Kolofon fra ta'  6 ½ ,  1968

kunst, nemlig de berømte politiske plakater, der blev produceret under oprøret i maj i Paris, hvor studerende fra École Nationale des Beaux-Arts havde oprettet et alternativt værksted med det sigende navn Atelier  Populaire  des  Beaux-Arts.  Plakatkunstens æstetiske udtryk skulle godkendes af en komité og blev  det  kun,  hvis  den 'tillfredsställde  revolutionsestetikens krav på fruktbart samspel mellan ord och bild, ett samspel vars värde beror på slagfärdigheten snarare  än  på  konventionella  estetiska  värderingar' (ibid., p. 11). Ikke desto mindre betragter Nylén ikke plakatkunsten, der erstattede staffeliet  med  silkscreenbord og linoleumstryk, som vejen frem, men hvis dén ikke var løsningen, hvilken var så? 'Man har svårt at formulera ett alternativ. Konst för folket. Ingen vill, i dag, hävda socialrealismen som en rimlig väg. Finns der en rimlig väg?' (ibid., p. 9). Nylén konstaterer i  sit  tilbageblik  i  2001: 'Æstetisk  avantgardisme  og politisk  radikalisme,  selv  havde  jeg  svært  ved  at  få det til at hænge sammen - og som redaktør af Paletten forvandlede jeg snart tidsskriftet til et forum for marxistiske  analyser,  kulturpolitiske  alternativer  og sociale eksperimenter'(Nylén 2001, p. 211).

En, der i 1968 ikke havde svært ved at få æstetisk avantgarde og politisk radikalitet til at hænge sammen eller rettere: få dem til at eksistere side om side, var  Hans-Jørgen Nielsen. Nielsen leverede i Paletten 4, 1968, et vredt svar under overskriften 'Kritik af  den  svenske  intelligens'.  I  en  ganske  personlig og polemisk tone henvender han sig med et 'du' direkte til Nylén (og pars pro toto: det svenske kulturliv). Det, unægteligt ledende, spørgsmål, som redaktøren Nylén havde sendt til Nielsen, drejede sig om 'alla de olika smågrupperna som omdefinierar 'kulturen'  till  aktiv  miljöpolitik,  samhällspolitik, propaganda - och om klyftan mellan dom och den samhällssubventionerade,  'neutrale',  specialiserade kulturen'(Nielsen 1968, p. 50). Nielsen afviser præmisserne ved at hævde, at de er bygget på en forkert, ja mangelfuld analyse, der nok kan være fuld af gode intentioner, men er baseret på én stor fejltagelse: En tilbagevenden til  et  borgerligt  kunstsyn,  der  isolerer  kunsten  til  en  ophøjet  og  fin  sfære,  hvorimod avantgarden fra Duchamp og frem har forsøgt at demontere denne forestilling. Således er Nyléns kritik 'borgerlig revisionisme' (ibid.), og Nielsen påpeger, at revolten netop skal vendes mod borgerlige revisionister og 'visse radikale engagementskunstnere' (ibid.), hvorved det pludselig er Nylén, der er skurk og ikke helt i historien ... Nielsen sidestiller kunsten med aktiviteter som 'at gå tur eller elske - aktiviteter som ikke direkte ændrer samfundet [...] Ungdomskulturen er ikke kunstersatz. Den er praksis, forsøg på at ændre det samfund, vi er enige om både kan og skal ændres på forskellige planer'(ibid., Nielsens fremhævning). Nielsens pointe er her, at man ved at forskyde fokus fra kunstens påståede revolutionære potentiale til en konkret revolutionær praksis får muliggjort et oprør. Det er altså ikke som sådan det venstreorienterede sindelag, der står til diskussion, men måden kunsten integreres på i forhold til de ønskede samfundsomvæltninger. Som en afsluttende  polemisk  lussing  tilføjer  Nielsen,  at 'man  i Sverige ofte hverken får revolteret eller lavet kunst. Energierne bindes i lutter teoretiske diskussioner om sammenhængen mellem kunst og revolte'(ibid.). En påstand, der, i hvert fald hvad revolten angår, dementeres af de følgende numre af Paletten .  Man skal her være opmærksom på at ordet 'revolte', ganske en vogue i 1968, både kan betyde et opbrud i livsstil og en regulær politisk samfundsomvæltning, hvilket kan have bidraget til forvirringen (Jensen 2004, p. 48-49).

De to positioner som Nylén og Nielsen indtager kan ses som mønstergyldige for en stående diskussion af kunstens politiske potentiale, hvor kunsten henholdsvis instrumentaliseres i den gode sags tjeneste eller udøves som en aktivitet på lige fod med andre. I forhold til sidstnævnte standpunkt, kunsten som sideordnet aktivitet, kan det ikke undre - foråret i Prag, Maj '68 i Frankrig, Christiania, Thylejr, studenter- og ungdomsoprør taget i betragtning - at så mange i kredsen omkring ta' helt forlod kunstsfæren eller at de for en tid mistede interessen til fordel  for  andre  typer  engagement  ved  tressernes udgang. Tania Ørum har i en artikel (Ørum 2004, p. 177-179) peget på fire forskellige typer engagement, der afløser det traditionelle kunstneriske, nemlig 1) agitatorisk beatmusik frem for åben minimalisme (fx Røde Mor ), 2) Forskønnelse af livet (fx Poul Gernes' udsmykningsprojekter),  3)  Utopiske  kollektivsamfund (fx landsbrugskollektivet på Livø med blandt andre Bjørn Nørgaard og Lene Adler Petersen) samt 4)  Journalistik  (fx  Erik Thygesen  og  Hans-Jørgen Nielsens  journalistiske  virksomhed).  Sammenfattende kan man udpege ta' 6 ½ / Paletten som et tydeligt  eksempel  på  to  divergerende  kunstopfattelser,  der brydes i netop det år, 1968, der siden har navngivet dén generation og i dag er ved at udgøre et  separat  forskningsfelt  (fx Warwick 1998, Jensen 1999, Sievers 2004, Andersen 2004), som ta ', Mak og Paletten naturligt bør indgå i.

## Forfatterens død, journalistens fødsel?

Tidsskriftet ta' blev ikke som tidligere nævnt det forum for 'ungdomsoprøret' som kolofonen i ta' 6 ½

ellers antyder, at det skulle eller kunne være, idet emnet hverken tages op i ta' 7 eller ta' 8 ,  hvorefter tidsskriftet stopper med at udkomme. Erik Thygesen begrunder i tidsskriftets sidste leder lukningen med økonomiske problemer, interne splittelser (det manglende gruppepræg, for lidt spalteplads til divergerende interesser) og ta ' s for eksklusive status og for alvorlige  karakter,  hvorfor ta', ifølge Thygesen, ville 'genopstå i en ny og bedre version til næste år' (p.1). Resultatet blev det processuelle og tværæstetiske 'tidsskrift' ta' box, hvor bidragyderne lagde alskens ting og sager ned i små plasticposer, der efterfølgende blev distribueret mellem de deltagende og til abonnenter . 3

Tidsskriftet ta' var, som redaktionen selv var inde på i ta'  6  ½ ,   'et image blandt flere', 4  herunder ta ' box, men det var først i et andet og senere  'image', nemlig tidsskriftet Mak (1969-70), at den politiske diskussion ikke kun vandt indpas, men ligefrem blev det dominerende  omdrejningspunkt  (lignende  forhold ses i tidsskrifter som politisk revy og Vindrosen 5 ).  Kun Hans-Jørgen Nielsen fungerede som et redaktionelt bindeled mellem ta' og Mak ,   men både Brøgger, Kirkeby, Thygesen m.fl. fungerede som flittige bidragydere til det nye tidsskrift. Fra første nummer viser Mak det komplicerede forhold mellem venstrefløjsengagement og tresseravantgardisme, hele den politisering af samfunds- og kunstdebatten som ideologikritikken  og  ungdomsoprørets  marxistiske  fløj satte i værk. Ikke tilfældigt udkom Mak på forlaget Rhodos, en af periodens store udgivere af ungdomsoprørets teoretikere som fx R.D. Laing, Germaine Greer, Frantz Fanon, Karl Marx, Eldridge Cleaver, Daniel Cohn-Bendit m.fl. Redaktionelt kan man på Mak indkredse  to  fløje,  nemlig  en  politisk  (Claus Clausen,  Ebbe  (Kløvedal)  Reich)  og  en  litterær (Steffen  Hejlskov  Larsen,  Svend  Åge  Madsen, Per Højholt,  Hans-Jørgen  Nielsen). Tidsskriftets  politiske  base  var  et  ikke  nærmere  defineret  sted  på venstrefløjen, hvilket stod i modsætning til ta' s upolitiske  linje.  Det  store  og  vanskelige  spørgsmål  er kunstens relation til politikken. I forhold til Nyléns ide  om  kunstens  direkte  engagement  og  Nielsens tanker om kunsten som en sideordnet aktivitet (med ungdomsoprøret  som  konkret  praksis),  advokerer Hejlskov Larsen m.fl. i Mak for kunsten som skaber af alternative tilværelsesmodeller, hvor kunstens politiske potentiale så at sige udfoldes indirekte qua dens konfrontation med og omkalfatring af læserens/ betragterens konventionelle tilværelsesmodeller. 6  En strategi, der, når man betænker tidsskrifternes små oplagstal og de ydre begivenheders voldsomhed, må betegnes som havende en ret begrænset påvirkning af samfundet, idet man derved får en lille gruppe af mennesker i tale, der sandsynligvis allerede på forhånd er enige. Men denne insisteren på litteraturen sker ud fra erkendelsen af, at litteraturen ikke kan omsættes i direkte politisk indgribende handling.

Hans Magnus Enzensberger har i sin artikel 'Gemeinplätze, die Neueste Literatur betreffend' i tidsskriftet Kursbuch 15,  1968,  hudflettet  netop  denne forestilling, der, ifølge Enzensberger, ikke kalkulerer med samfundets og ikke mindst reklamebranchens evne til at absorbere radikale æstetiske strategier og dermed gøre dem harmløse: 'Eine kritische Rhetorik, die den Begriff der Revolution auf ästhetische Strukturen übertrug, war nur zu einer Zeit möglich, da der Bruch mit konventionellen Schreib- (Mal-, Kompositions-)Weisen  noch  als  Herausforderung gelten  konnte.  Diese  Zeit  ist  vorbei'  (Enzensberger 2004, p. 448), hvorfor  'die intelligentesten Köpfe zwischen zwanzig und dreißig' (ibid., p. 441) ifølge Enzensberger søger og bør søge mod andre, mere direkte agitatoriske og journalistisk inspirerede, former - en tanke, man ligeledes kan følge hos fx Lüdke 1979 og Briegleb 1993. Ud fra samme præmis afviser  Enzensberger fx de revolutionære ambitioner hos franske Tel Quel, italienske Gruppo 63 og den brasilianske Noigandres-kreds som tom retorik. Journalistens  fødsel  skal  betales  med  forfatterens død - for nu at manipulere lidt med Roland Barthes' kendte slogan.

Enzensbergers  synspunkt  med  afskaffelse  af  litteraturen  til  fordel  for  agitatoriske  journalistiske former havde om ikke tiden for sig, så dog tidsånden med sig: L'art est mort skrev demonstranterne på væggene under maj-oprøret i Paris. Hejlskov Larsens og andres mellemposition er særdeles vanskelig i denne periode, for kunsten opleves  'i stigende grad [...]  som en magtesløs intervention i et samfunds- mæssigt felt, hvor det politiske fremstår som totalt dominerende. Eller kunst ligefrem optræder som en unyttig, irrelevant luksusbeskæftigelse uden politisk legitimation' (Ørum 2004, p. 179). Steffen Hejlskov Larsens teoretisk anlagte bog Systemdigtningen (1970) og  efterfølgeren  med  systemdigternes  egen  skriftproduktion, nemlig Tekster 1965-70. Systemdigtning i Danmark (1971) bliver i den henseende en ligtale. 7 Omkring 1970, paradoksalt nok dét år hvor det bestående samfund i form af Statens Kunstfond uddelte tre-årige  arbejdslegater  til  en  række  af  systemdigterne, indstilledes de avantgardistiske eksperimenter i ta' -kredsen.

## Nielsen som eksempel

Måske  skulle  man  illustrere  den  generelle  udvikling  fra  et  apolitisk  kunstnerisk  engagement  til  et mere direkte i et af 1960'ernes eksperimenterende forfatterskaber,  nemlig  Hans-Jørgen  Nielsens.  Forfatterskabet må betegnes som et af periodens mest repræsentative for så vidt at det udgør et veritabelt katalog  over  de  fleste  af  periodens  eksperimenter (konkretisme,  systemdigtning,  hallucinatorik,  cutup). Anne Borup har i en artikel (kritisk) analyseret Nielsens repræsentativitet: 'Både i sin samtid og i den nyere litteraturhistorieskrivnings formidling af modernismens  udvikling  bliver  Nielsens  forfatterskab  brugt  som  fortolkningsnøgle.  Han  læses  deskriptivt  og  forstås  metonymisk,  både  som  repræsentant  for  sin  generation  og  for  generaliserede tendenser i tiden 1960-1990 [...] Forfatterskabet viser sig utroligt antologiserbart. I sam- og eftertidens periodeantologier  er  han  som  den  eneste  fra  sin generation repræsenteret alle vegne' (Borup 1999: 135). I Danske digtere i det 20. århundrede fra 1982 beskrev Poul Borum med vanlig spøge- og ondskabsfuld akkuratesse ligefrem den generation af kunstnere og forfattere, der debuterede omkring 1965 for 'Hans-Jørgen Nielsen-generationen' (Borum 1982: 397). Nielsen stod centralt placeret som bredt orienteret teoretiker, forfatter, essayist, anmelder (ved bla. Information ), medlem af redaktionerne i ikke kun ta' og Mak, men også i Digte for en daler (1964-65) og Dansk Musik Tidsskrift (1965-66).

I  'Kritik  af  den  svenske  intelligens'  advokerer Nielsen  for  kunsten  som  en  sideordnet  aktivitet, hvilket  -  i  stil  med  Hejlskov  Larsen  m.fl.  -  i  artiklen 'Surrealismen - et nyttigt kadaver' i Mak 4, 1969, videreudvikles til, at den eksperimenterende kunst  har  et  revolutionært  potentiale:  Samfundet revolutioneres  ved  at  revolutionere  sproget.  En lille artikel i lyriktidsskriftet Hvedekorn ,   nr.  4,  1970, med et temanummer om attituderelativisme bliver om ikke det kunstneriske, så for mig at se dog det ideologiske vendepunkt. Artiklen hedder karakteristisk  nok ''Attituderelativisme':  En  papirtiger  på vejen til den rigtige tiger!'. I denne artikel omarbejder Nielsen sin  'attituderelativisme', en eksistentiel pendant til konkretismen og systemdigtningen, i forhold til en marxistisk menneske- og samfundsforståelse. Nielsens afgørende spil-metaforik i attituderelativismen bliver forkastet, fordi selve spillet er begrænset, ja, determineret af samfundet. De sproglige problematikker,  som  havde  været  konkretismens og systemdigtningens væsentligste fikspunkt, bliver afløst  af  individets  forhold  til  den  store  historie. 8 Avantgardeæstetikken,  hvis  opløsning  og  nystrukturering  af  sproget  skulle  være  revolutionær,  bliver udskiftet med marxistisk influeret terminologi: 'Samtidig  med  at  produktivkræfternes  udvikling har muliggjort en ægte attituderelativisme, udelukkes den af de herskende produktionsforhold, for nu at tale marxsk', en situation, 'der kun kan ændres på en måde:  Ved en revolutionær forandring af hele samfundssystemet' (Nielsen 1970, p. 168-169).

Det  bliver  til  to  små  udgivelser:  den  lille  digtsamling Jordarbejder (1971) og digtpamfletten Modersmålets  pris (1973),  der  fremtræder  som  hhv.  rester af Nielsens dekonstruerende sprogpraksis og marxistisk-influeret leg med ordenes betydning, men efter Den mand der kalder sig Alvard i 1970, kulminationen på Nielsens tresserforfatterskab, er det ret beset slut.  Sammen  med  Niels  Brunse  udgiver  Nielsen tekstsamlingerne Oprøret  i  Kronstadt:  et  dokumentarium om marts 1921 (1972) og Ordet er blevet handling. Skrifter om kunst og revolution (1974), 9  og pausen i det skønlitterære forfatterskab er en realitet fra 1973.

Nielsens journalistiske virksomhed i Information, politisk revy og Hug varer 1970'erne ud. Nielsens litterære comeback er Fodboldenglen (1979),  en  avan- ceret  bekendelsesroman, der i en mere traditionel episk  form  behandler  1960'erne,  politiseringen  og universitetsmarxismen i 1970'erne. Således kan man iagttage Nielsen bevæge sig fra 1)'ren' kunstnerisk position til 2) kunsten som sideordnet aktivitet og videre  til  3)  kunsten  i  skyggen  af  journalistikken - og efter en årrække tilbage til kunsten igen.

## Desinteresse vs. genopdagelse

På et mere overordnet plan betød avantgardisternes søgen mod andre former for engagement parret med universitetsmarxismens interesse for klassekamp og arbejderlitteratur, at der i 1970'erne blev knæsat en desinteresse  og  uforståen  for  tresseravantgardens  eksperimenter, der har resulteret i, at ingen kvalificeret kritik samlede eksperimenterne op, ofte ikke engang kunstnerne selv, der jo ikke er mindre påvirkelige for tidens ideologiske vinde end alle andre. Eksperimenterne er, trods deres transnationale karakter og tværæstetiske ambitioner, blevet læst i en meget traditionel, evolutionær og national litteraturhistorisk optik  -  og  misforståelserne,  undervurderingerne og fejllæsningerne har stået i kø. En situation som Nielsen selv, i det mindste hvad det 'evolutionære' angår, er delvis medskyldig i med sin opfindelse af 'modernismens tredje fase' i efterskriftet til 'generationsantologien' Eksempler (1968), en pædagogisk særdeles  slagkraftig  term,  der  fokuserer  på  kontinuitet med det, der i dag omtales som den (torben) brostrømske  'modernisme  konstruktion',  frem  for, som fx Erik Thygesen understregede i artikler i ta' og Vindrosen ,  progressionen i forhold til denne.

Den analytiske interesse (læs: mangel på samme) for tresseravantgardens eksperimenter er ved at forandre  sig  til  det  bedre  -  takket  være  en  fornyet opmærksomhed på (neo)avantgarden og måske også pga.  den  genopdagelse  af  perioden  som  man  finder visse steder i den yngste litteratur. 10   Væsentlige områder, ikke mindst inden for den eksperimenterende prosa, foreligger dog stadig væk ubeskrevet. Med til fx ta' s korte levetid og betydelig længere (litteratur)historie hører således også historien om de samfundsmæssige begivenheder, der spillede ind undervejs og efter. Her fremstår ta' 6 ½ som et vigtigt,  men hidtil noget overset dokument til at be- skrive tidsskriftet ta' og herunder at kunne analysere det i tiden så centrale, men uafklarede forhold mellem avantgardekunsten og revolten.

## Noter

1.  Det eneste sted, som jeg har kunnet finde, hvor Paletten nævnes , er  Hans-Jørgen  Nielsens  egen  erindringsartikel 'Gruppebillede  fra  60'erne'  i Kritik 75/76,  1986.  Nielsen nævner i øvrigt i samme artikel nummeret af Paletten i  samme  åndedrag  som  tidsskriftet Selvsyn 3,  1969,  der bragte eksempler på systemdigtningen. At der i denne forbindelse ikke skal gøres noget videre ud af dette nummer af Selvsyn skyldes, at det ikke var noget regulært nummer af ta' (selvom nummeret betegnes ta' 8 ½ ), men et temanummer af Selvsyn om  systemdigtningen,  for  så  vidt  at Selvsyns redaktører Henning Harmer og Steffen Hejlskov Larsen i samarbejde med Erik Thygesen stod for udvalget af teksterne. Selvsyn var et tidsskrift af og for gymnasielærere. Lig ta' 6 ½ er der tale om delvist genbrug, men af interessante nye bidrag finder man Jane Pedersens artikel 'Det totale felt eller det aperspektiviske rum', Hans-Jørgen Nielsens  'Fortolkning i entropiens tidsalder' (analyser af Donald Judds skulpturer, digte af Charlotte Strand  gaard, Per Kirkeby og Per Højholt) samt en debat om Nielsens attituderelativisme  -  mærkværdigvis  uden  deltagelse  af den ellers allestedsnærværende Nielsen!
2.  Det  transnationale  aspekt  har  den  praktiske  konsekvens i forhold til litteraturhistorieskrivningen, der som oftest  er  nationalt  forankret,  at  avantgardistiske  værker kun vanskeligt kan presses ind i dens forsøg på at skabe en udviklingshistorie (hvad litteraturhistorieskrivningens egen udviklingslogik angår, se fx David Perkins' Is Literary History Possible? fra 1992) - hvorfor receptionen af disse bliver misforstået eller helt udelades. Et perspektiv, der har været et væsentligt tema for Nordisk Netværk for Avantgardestudier, hvis første nordiske konference fandt sted på Københavns Universitet d. 12.-13. november 2004 under overskriften '(Inter)National  forskning  -  transnationale avantgarder: Nye perspektiver på tværnordisk avantgardeforskning og -formidling'.
3. Ta' box kan al midlertidighed og processualitet til trods stadig  købes  (antikvarisk),  men  den  eksklusive  objektkarakter tvinger tydeligvis prisen op. Den 27. april 2005 fandt jeg på www.antikvariat.net to komplette box-sæt: 'TA' BOX. Nr 1,2,2 1/2,3,4.  Alt der udkom. 1969. Løse ark i kuverter. Indlagt forskellige effekter, kage, filmstrimmel, jordprøver, gele. Et velholdt sæt, bl.a. er det overordentlig sarte Per Kirkeby silketryk på en plasticpose i fin stand. Nr. 2 1/2 blev kun tilsendt abonnenterne, det kunne ikke købes i løssalg.  DKK 15.000,  spørg  Booktrader,  København K (DK)'. Hos Vangsgaards Antikvariat, ligeledes i København, kunne man formedelst 3.800 kr. erhverve sig

box-sættet, dog, som det lakonisk tilføjes, 'mangler hashkagen i nr. 4'!

4.  De interne redaktionelle diskussioner i ta' blev fx udkæmpet eksternt. Man kunne nævne debatten i Vindrosen 1967-1968  mellem  Erik Thygesen,  Hans-Jørgen  Nielsen og Steffen Hejlskov Larsen, der gav plads til de interne uenigheder og splittelsen i hvordan og hvor snævert Hejlskov Larsens begreb 'systemdigtning' skulle forstås.
5. Vindrosen, der gennem 1960'erne havde været et vigtigt organ  for  konfrontationsmodernismen,  blev  fra  og  med redaktørskiftet i 1968, hvor Jørgen Bonde Jensen, Eivind Larsen og Avlund Frandsen kom til, præget af en marxistisk inspireret linje, hvilket varede indtil tidsskriftets lukning i 1973.
6.  En idé som Hejlskov Larsen allerede bragte på banen i artiklen 'Systemdigtning' i Vindrosen nr. 7, 1967 (p. 22).
7.  Ophavsmanden til denne slidstærke betegnelse er kritikeren Steffen Hejlskov Larsen, der anvender det i Vindrosen 7, 1967. Andre betegnelser er 'modernismens tredje fase', som  Nielsen  introducerede  i  efterskriftet  til  antologien Eksempler (1968). Tania  Ørum  anvender  i  sit  efterskrift til  Nielsens  samlede  digte  fra  2000 'tresseravantgarde' som term til at dække de eksperimenterende kunstarter i  perioden  og 'systemdigtning'  som  en  underperiode  i den  eksperimenterende  digtning.  Senest  er Anne-Marie Mais udtryk  'opbruddet fra modernismen' blevet anvendt i Danske digtere i det 20. århundrede (2001).  Dette  udtryk markerer en afstandtagen til Hejlskov Larsen og Nielsens indskriven sig i Torben Brostrøms 'modernismekonstruktion' som Anne-Marie Mai og Anne Borup kalder det.
8.  Dette skift bør ses i forbindelse med en central, men ganske upåagtet artikel af Jørgen Bonde Jensen,  'En funktionær for det bestående' i Vindrosen 7, 1968. I denne anmeldelse af 'Nielsen' og den hvide verden kritiserede Bonde Jensen attituderelativismen ved at sammenstille Nielsens udsagn 'virkeligheden  er  simpelthen  det,  der  foreligger horisonten  rundt'  med  den  tyske  marxist  Ernst  Blochs 'det, som er, kan ikke være sandt'. 'Hvor er modsigelsen?', spørger Bonde Jensen, og svarer selv: 'den består mellem den, hvis horisont indsnævres af den givne virkelighed og den, der har fantasi til at forestille sig virkeligheden anderledes, end den er. I sidste instans mellem det bestående og det der ikke er - endnu! Her melder protesterne  fra 'Nielsen'  og  den  hvide  verden sig  højlydt. Hans-Jørgen Nielsen en funktionær for det bestående!' (p. 71). Attituderelativismens afgørende spil-metaforik bliver kritiseret gennem Bonde Jensens skelnen mellem 'legen' (fantasiens udfoldelse) og  'spillet':  'i spillet, derimod, styres 'fantasien' af regler, der er givne af den givne virkelighed' (ibid.).

9.  I denne forbindelse (og som et korrektiv til den hidtidige Nielsen-forskning) kan man undre sig over, at Oprøret i Kronstadt 1921: Et dokumentarium er medtaget på værk- listen, hvorimod Ordet er blevet handling. Skrifter om kunst og  revolution ,   en  antologi  af  den  russiske  futurist  Sergej Tretjakovs artikler, der udkom året efter og ligeledes er redigeret af Nielsen i fællesskab med Niels Brunse, ikke er - og hvorfor bogen ikke har spillet nogen rolle i receptionen af Nielsens forfatterskab. Redaktørerne betoner i deres fælles forord slægtskabet mellem Oprøret i Kronstadt 1921 og Ordet er blevet handling . Ordet er blevet handling er interessant, fordi  Tretjakov forsøgte at sammentænke avantgarde og socialisme. I bogens efterskrift betones 'genoprettelsen af kontakten til en mere frugtbar tradition end den der umiddelbart er blevet os overleveret som 'den socialistiske''(p. 192), nemlig en tradition, der udspringer af  en  avantgardistisk  position  -  som  Nielsens. Tretjakov var futurist og lyriker, men forsøgte at forene avantgarden og socialismen i årene fra revolutionen i 1917 frem til 1930'erne: Her var der 'i nogle år en frodighed af teoretiske diskussioner og praktiske forsøg på en aktivistisk omfunktionering af de overleverede, borgerlige kunst- og kulturbegreber'(p. 186). Se pp. 22-23 i min upublicerede specialeafhandling 'Hele lortet kommer susende derudad på syntaksautostradaerne' -en  analyse af Hans Jørgen Nielsens Den mand der kalder sig Alvard (1970) i forhold til Nielsens  'tresserforfatterskab' og med særligt henblik på intertekstuelle og  skizofrene  aspekter  i  romanen ,   Københavns  Universitet, 2002.

10.  Man har fx i 2004 set eksempler på revitaliseringen af konkretpoesi/visuel poesi i form af Niels Lyngsøs Morfeus og af computerpoesien (i 1960'erne benævnt 'datamaskinepoesi') i form af  Tomas  Thøfners Altings  A .   Mere herom i Thomas Hvid Kromann: 'De valsende matemathildaer. To eksempler på visuel poesi og computerpoesi i 00'erne' i:   Den ny poesi, www.nypoesi.net, december 2004, Oslo samt 'Er det overhovedet fornuftigt at placere et P-anlæg så tæt på det intetsigende? Et interview med digteren og programmøren Tomas Thøfner' i: Apparatur nr. 10, 2004.

## Litteratur

Andersen, Morten Bendix og Niklas Olsen (red.): 1968 - dengang og nu ,   Museum Tusculanums Forlag, København, 2004

Borum, Poul: 'Tekster og revolutioner' i: Danske digtere i det 20. århundrede (red.  T orben Brostrøm og Mette  Winge), Gad, København, 1982

Borup,  Anne: 'En  playmaker  i  aktion  -  sider  af  HansJørgen Nielsens forfatterskab' i: Historier om nyere nordisk litteratur og kunst ,  Gad, København, 1999

Briegleb, Klaus (red.): Literatur in der antiautoritären Bewegung ,  Suhrkamp, Frankfurt am Main, 1993

Enzensberger, Hans Magnus: 'Gemeinplätze, die Neueste Literatur betreffend' i: 1968. Eine Enzyklopädie (red.  Rudolf Sievers), Suhrkamp, Frankfurt am Main, 2004. Opr.

trykt  i Kursbuch  15 (red.  Enzensberger),  Frankfurt  am Main, 1968

Jensen, Steven L. B.:  'Unger leger samfund og nogle laver kup' i: 1968 - dengang og nu (red. Andersen  og  Olsen), Museum Tusculanums Forlag, København, 2004

Jensen, Steven L.B. og Thomas Ekman Jørgensens Studenteroprøret i Danmark i 1968. Forudsætninger og konsekvenser , upubliceret prisopgave, Københavns Universitet, 1999

Lüdke,  W . Martin (red.): Nach dem Protest. Literatur im Umbruch. Suhrkamp  Verlag, Frankfurt am Main, 1979

Nielsen, Hans-Jørgen: ''Attituderelativisme': En papirtiger på vejen til den rigtige tiger' i Hvedekorn nr. 4, København, 1970

Nielsen, Hans-Jørgen: 'Gruppebillede fra 60'erne' i Portræt af et forfatterskab. Hans-Jørgen Nielsen (red.  T ania Ørum), Spring, Hellerup, 2001. Opr. trykt i Kritik 75/76, 1986 Nielsen, Hans-Jørgen: 'Kritik af den svenske intelligens' i Paletten 4,1968, Göteborg Nylén, Leif: 'Alt var ligesom i bevægelse' i: Portræt af et forfatterskab. Hans-Jørgen Nielsen (red.  Tania Ørum), Spring, 2001

Nylén, Leif: 'Plötsligt är trycket så starkt att det spränger alla väggar' i Paletten nr. 2, 1968, Göteborg

Sievers, Rudolf (red.): 1968. Eine Enzyklopädie ,  Suhrkamp, Frankfurt am Main, 2004

Thygesen, Erik: 'Med et patronhylster, et smykkeskrin, en peberbøsse som fortællere' i: ta' 6 ,  h.m. bergs forlag, København, 1968

Warwick, Arthur: The  Sixties.  Cultural  revolution  in  Britain, France, Italy and the United States, c.1958-c.1974 ,  Oxford, 1998

Ørum, Tania: 'Avantgardekunsten - radikaliseringens fortrop'  i: 1968 - dengang og nu (red. Andersen og Olsen), Museum Tusculanums forlag, København, 2004