Skriver du alt det, jeg siger, ned?
Forfattere: Tue Andersen Nexø
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

## Skriver du alt det, jeg siger,  ned?

Dan Farrells The Inkblot Record og litteraturen som koncept

## TuE ANDERSEN NEXØ

Uden et mindstemål af baggrundsviden er Dan Far­ rells bog The Inkblot Record næsten umulig at :fa sam­ ling på. Dens godt 100 sider er skrevet ud i et, uden inddelinger i kapitler eller afsnit. Der er ingen hand­ ling,  på  den  anden  side  virker  bogen  ikke  som  et portræt af en udsigende bevidsthed eller en temati­ sering af skriften som fænomen. Mest af alt fremstår den: som en række uforbundne,,grammatisk set ofte ufuldstændige sætninger, hvori nogen skal beskrive noget  for  nogen.  Der  optræder mange  d yr under.,, vejs. Som læser befinder man sig i et kommunikativt rum, men det er uklart hvem, der taler til hvem, el­ ler om den talende og tilhøreren forbliver de samme �·· undervejs:

fremmedartede, lejlighedsvist smukke, lejlighedsvist morsomme  sætninger,  uden  nogen  form  for  for­ skydninger  i  intensitet  undervejs  og  uden  nogen åbning  til  en  fortolkning,  der  går  ud over  den  en­ kelte sætning. Og hvad gør man så?

Syntaktisk søger The Inkblot Record ikke ud i spro­ gets fineste chatteringer. I stedet er  der et vist tale­ sprogspræg over den. Enkelte steder er den talendes krops  bevægelser noteret (  da altid i kursiv og paren­ tes), det bidrager til følelsen af en neutral kølighed, af en  vis distance mellem ytringerne og deres ned­ skrift.  Et  sidste  påfaldende træk  er,  at bogens sæt­ ninger er skrevet op i alfabetisk rækkefølge. Faktisk starter The  Inkblot  Record med  en  række  engelske navneord:

A  bagpipe. A  bat. A  bat. A  bat. A  bat or a butterfly I guess, do I have to tell which? A  bear. A  beaver, another beaver. Abell. A  big man. A  bird. A  blood splotch. A  blue mist in middle with dim A butterfly. A butterfly being torn apart. A  butterfly house, 'cause that looks

Abell. A  big  bat. A  big  bat with antennas. A  big giant fl y. forms in it. A butterfly. A  butterfly. A  butterfl y. like a butterfl y. A  butterfly, I know how to make these too.

Og så videre, og så  videre, og så videre.  Resultatet er  det,  man  kunne  kalde  en  helt  flad  tekst,  med

ij Det hjælper at vide, at The Inkblot Record er en mo­ dificeret readymade, skabt ud fra  en række  besvarel­ ser af Rorschach-tests, som Dan Farrell har fundet i lærebøger  og andre trykte  kilder;  det er disses sæt­ ninger,  han i  sin  bog  har  ordnet og  optrykt  alfabe­ tisk.  Grebet  kan  minde  svagt  om  OULIPO-grup­ pens  berømte  S+7-teknik, der  også på mekanisk  vis bearbejdede fundne tekster af forskellig art, resulta­ tet  om. den  amerikanske  Language-digtnings  fore­ stilling om "the new sentence", en skrift, der består af  løsrevne  sætninger  uden  et  fast,  bagvedliggende udsigelsespunkt.  Men  det er  mere  frugtbart at  pla­ cere bogen i forhold til de forestillinger om konceptkunst,  der  har  udviklet  sig  inden  for  den eksperimenterende  del  af  det  tyvende  århundredes billedkunst. The Inkblot Record er et af de :fa koncep­ tuelle, litterære værker, der findes, og  et af  de ene­ ste,  der  giver mening.

Skal man sætte tre ord på den konceptuelle tradi­ tion  er  det  vel  ide,  institution  og  afdækning.  Ide: Det ligger i navnet, at tanken skal vægtes højere end materialet,  det  bagvedliggende  projekt  højere  end den faktiske udførelse. Men det er værd at huske på, at projekt og tanke - det bagvedliggende koncept bør  vække  et  intellektuelt  behag  eller  bevægelse  i tilskueren, der  er  parallel  med  den  traditionelle æstetikteoris forestilling om behaget ved det skønne eller det sublime. Ideen vægtes højest, men man kan kræve samme frugtbare elegance, samme præcision antıt vægr

e

itike

nes

...........

om The Inkblot Record. Ikke alene vinder værket sin

betydning ved tanken om, at dets sætninger stammer

fra en psykologisk test. Det fremhæver også en række

forestillinger, der hersker inden for den litterære in-

stitutions rammer. Endelig fører den Rorschach-test-

og skarphed i det konceptuelle  værks ide, som man kræver af alle øvrige  værkers gestalt. Institution, af­ dækning: Historisk set udviklede konceptkunsten sig ud af en kritik af kunstinstitutionen og dennes prak­ sisformer;  de sidste  tyve år er den konceptuelle tra­ ditions greb også blevet brugt på andre institutioner og sociale rum. Det sker da for at undersøge - og af­ dække - både  grænserne  for  og  foretillingerne  bag de praksisformer, der udfolder sig inden for disse. På trods af alle forskelle går der en linje fra Marcel Du­ champs  pissoir  fra 1917 til  Henrik  Plenge Jakobsen og Jes Brinchs urealiserede værk "ro argumenter for selvmord", der ville afdække grænserne  for tillade­ lige ytringer inden for gymnasieskolens rum.

Ide, institution, afdækning: Alle tre ord kan bruges om The Inkblot Record. Ikke  alene  vinder  værket sin betydning ved tanken om, at dets sætninger stammer fra en psykologisk test. Det fremhæver også en række forestillinger,  der  hersker inden  for  den  litterære in­ stitutions rammer. Endelig fører den Rorschach-test­ ens  og  litteraturens  beslægtede  og  væsensforskellige former  for  sprogbrug  sammen;  værket  afdækker  to rum, der opstår  omkring sproget som praksis.

Rorschach-testen,  der  blev  opfundet  af  den· schwei­ ziske  psykiater  Hermann Rorschach i 1921, hører  til inden for den dia gn ostiske psykologi. Målet er ikke at helbrede,  men at beskrive,  til forskel fra f. eks. psy­ koanalysen,  hvis  grundlæggende  mål er  terapeµtisk. Testens præmis er almindeligt kendt: Ved at associere frit over en udflydende blækklat, der ret beset ingen­ ting  li gn er,  vil  den  talende  uafvidende  afsløre  sin egen psykosociale profil og mentale habitus.

Det  er  mindre  kendt,  at Rorschach-testen  stadig bruges  inden  for psykiatrien,  at administrationen af testen  foregår  med  en  nærmest  naturvidenskabelig præcision og at testen er omgivet af et vist hemme­ lighedskræmmeri. Man bruger stadig de ti oprinde­ lige  kort,  Hermann Rorschach  skabte i 1921, men kun godkendte psykologer og psykiatere har adgang til  dem  angiveligt  bliver  testen  ubrugelig,  hvis eventuelle patienter på forhånd kender kortenes ud­ seende.  Måden  testen  gives  på  og  de  uddybende spørgsmål,  der kan gives undervejs,  er nøje regule­ ret,  det samme er  fortolkningen  af  patientens  svar, ler, til vurdering af hjerneskader, i fængselssystemet og i sager om forældremyndighed, i al fald i USA.I

Faktisk inkarnerer Rorschach-testen på næsten

overtydelig vis den franske filosof Michel Focaults

forestillinger om, at magt og viden flettes sammen i

der  vurderes  ud fra  indviklede  "scorecards".  Disse omsætter den givne beskrivelse til en ideelt set  ob­ jektiv profil.

Det  videnskabsideal,  der  ligger  bag  Rorschach­ testen, kan virke naivt, især for humanister, der no­ torisk ikke b ry der sig om en psykologi, som søger at kvantificere sindets bevægelser. De  to amerikanske kritikere  Lytle  Shaw  og  Michael  Sharf,  der  begge har skrevet om The Inkblot Record, betoner da også, at besvarelsernes egensindighed overskrider ethvert forsøg på klassifikation. Men måske er det vigtigere, at Rorschach-testen i praksis næsten altid er place­ ret  som  et  knudepunkt  i  forskellige  institutionelle magtinstansers  vurdering  af  forvaltede  menneskers skæbne. Således bruges  testen  til  ansættelsessamta­ le�,  til  vurdering af  hjerneskader, i fængselssystemet og i sager om forældremyndighed, i al fald i USA. 1

.Faktisk  inkarnerer  Rorschach-testen  på  næsten overtydelig vis den franske filosof Michel Foucaults forestillinger om, at magt og viden flettes sammen i en  videnskab om subjektet.  Som praksis er admini­ strationen af testen gennemstrømmet af magtrelati­ oner,  men  magten  undertrykker ikke,  snarere  pro­ ducerer  den  det  subjekt,  der  er  objekt  for  dens viden.  Subjektet  nødes  og  anspores  til  at  vise  sig, men jo mere,  man  "siger sig selv" i løbet af testen, jo mere er man udleveret til testgiverens analyse. På den baggrund vinder en sætning som "Are you wri­ ting  down  everything  I  say?",  der  optræder  i The Inkblot Record, en ny og mere dyster klang.

Mere generelt røres man ikke bare af sætninger­ nes semantiske egensindighed, men af de sprækker i forhold til en friktionsløs test-administration, som materialet  i The  Inkblot  Record også  bærer  vidne om. Man berøres f. eks. af de øjeblikke, hvor sæt­ ningerne  overskrider  den  rene  beskrivelse,  bliver selvrefleksive  eller bevæger  sig  ind  i  personlige erindringer. Og man betøres af de sætninger,  hvor selve  testens  situation  fremhæves  og  tilsynela­ dende - overskrides, som når den profilerede plud­ selig henvender sig til den  instans, der stiller spørgsmål og skriver ned.

Selvsagt er .der nogen, der protesterer. To sætnin­ ger starter med ordene "I didn't say that ... ", en an­ den vidner om decideret mangel på samarbejdsvilje:

"Heil, if you don't see it you'd better lock me up and

throw  away  the  key,  it  just  looks  like  that  to  me, damn it (throws down card)." Men de fleste har noget høfligt  over  sig,  en  spontan  venlighed. "Boy,·  I' m beat,  this is a hard test,  I hope you don't have to do it  every  day,"  lyder  det  et  sted:  En  indbydelse  til  en samtale, der selvsagt ikke kan besvares.  Omkring or­ dene "did" og "do" samler sig spørgsmål, der vidner om en vis usikkerhed og om en længsel efter inter­ subjektiv forbindelse på et andet niveau end testens:

Did I say that? Did you ever look at clouds and see things, sort of  shapes? Did you make all these? ... Do I have to look, it's so scary; oh I can't, it's  just big and scary like my nightmares, only I'm not asleep, I just see it all the time trying to crush me,  I can't look at it (hides head in arms). Do you have a cat or are you married? Do you see it? Do you want me to say more?

Altsammen glimt af en menneskelighed, som funge­ rer  på  andre  præmisser.  Her  kunne  man  deponere en utopi.  Alligevel tror jeg ikke,  man skal læse sæt­ ninger som ovenstående som sporene efter en mod­ magt, efter en strategi,  der  undergraver  Rorschach~~testens -virkemåde;  I  analysens  mange  "scorecards" findes der sikkert også et,  der  måler  patientens øn­ ske om at kommunikere direkte med testgiveren og omsætter  det til  en oplysning om  den  psykosociale profil.  Også i  den forstand er der  noget Foucaultsk over Rorschach-testen: Der  gives ingen vej ud.

Hvilken betydning har Dan Farrells enkle modifika­ tion - sorteringen  af de  fundne  sætninger  i alfabe­ tisk rækkefølge - for læsningen af The Inkblot Record? Formelt set producerer alfabetiseringen en "poetise­ ring" af de mange ytringer. Den opløser det, der var sammenhængende  tekster  til  ytringens  mindsteen­ hed. Som enkeltelementer genvinder sætningerne til gengæld deres prægnans og fremmedartethed. Sam­ tidig  skaber  bogen  via sine  gentagelser og forskyd­ ninger en rytmisk trillen ned gennem sit materiale, en  alfabetisk  nedtælling,  læseren  kan  lade  sig  op­ sluge  af.  Man  følger  sætningsstarternes for � kydnin­ ger  og variationer  fra  det  indledende  "A"  over "Here is" til de mange sider,  der starter med "I" og så  videre.  Det  er  ikke  meget,  men nok  til  at skabe

s

et  strengt formelt forløb, som kan styre læsningen.

Mere grundlæggende udvisker Dan  Farrells  greb den. individuelle  historie.  I  stedet  fremtræder  den kommunikative situation.  I The Inkblot Record sam­ menblandes en lang  række  tests,  udført  på en lang række  personer  inden  for  rammerne  af  en  række forskellige  institutioner.  Fælles  er  de  kun  om  et særligt socialt rum, skabt rundt om den sproglige yt­ ring: De ser på kortene, taler, "siger sig selv", nogen lytter, skriver ned,  analyserer.  Det  menneskelige, forstået  som  identitet,  selvforståelse,  anstændighed og  affekt  reduceres  til  en  konstant  afbrudt  glitren  i sætningernes  semantik,  hvilket  i  denne  sammen­ hæng  vil  sige  deres overflade.  Uanset  hvor  rørende den,enkelte sætning er, forbliver psyken her et .inter­ subjektivt  projekt,  fremmanet  via  sproget  i  et  rum, der gennemstrømmes af magtrelationer.

Måske bør denne blanding af udviskning og frem­

hævelse  ses  i  forhold  til  den  anden,  mere  diskrete modifikation, Dan Farrell foretager: Han flytter sæt­ ningerne ud af psykiatriens lærebøger og ind i litte­ raturens rum.  Derved sikrer  han dem ikke nødven­ digvis mere grundige eller respektfulde læsere,  men han sikrer dem en anden form for opmærksomhed. Læst  som  litteratur  træder  det  menneskeliges  "gli­ tren" frem  i  sætningerne  med  en ny  styrke,  al  den stund vi her  er  vant til at  give  ordene netop denne form  for  opmærksomhed.  Alligevel  er  der  noget mærkværdigt,  næsten upassende i  at  læse  besvarel­ serne fra faktiske Rorschach-tests som litteratur,  og det vil sige med vores eksistentielle og æstetiske sen­ sibilitet som det primære pejlemærke.  I den forstand er der noget foruroligende ved bogens sammenblan­ ding af to væsensforskellige, sociale rum, der er fæl­ les om det samme sprog.

Tænker man efter, viser det sig, at Rorschach-testen og  litteraturen deler mere end sproget.  I kolofonen finder  man  genrebetegnelsen iske.  jeg  "siger  sig res med den støi::st mulige opmærksomhed. Helt som

til The  Inkblot  Record "poems".  I den romantisk-111oderne litteratur er  ly­ rikken  den  genre,  hvor  det  l yr selv". Ydermere er det en genre, der gerne analyse­ i Rorschach-testen er imaginationens frie spil et ker­ nepunkt i den moderne, litterære selvforståelse.

Måske  bør  man  fremhæve,  at  Dan  Farrell  ikke bare "redder" sporene af  en truet menneskelighed i ytringer, der er udsagt inden for rammerne af en in­ stitutionel  magt.  Han  udpeger  også  mærkværdige ligheder mellem Rorschach-testens og l yr ikkens op­ fattelser af  sprogets natur og funktion.  Der er ingen svar eller forargelse i den gestus - sfærerne er og bli­ ver forskellige.  Men der er en frugtbar elegance,  en præcision  i  tanken,  et  greb,  der  foruroliger  og  ,vi­ brerer videre i læseren. Mere bør man ikke kræve af litteraturen som koncept.

## Note

r. Se Michael Sharf, side 254.

## Litteratur

Dan Farrell: The Inkblot Record. Coach House Books 2000. Michel Foucault: La volonte du savoir. Gallimard r976.

Michael Sharf: "Our Recognizance". Side 252-259 i Lyde Shaw &amp; Emilie Clark (red.): Shark 4. 2002.

Lyde Shaw: "Ny nordamerikansk digtning". Side 53-62 af Tue Andersen Nexø  og Lars Skinnebach  (red.): Den Blå Port 59/60. Arena 2003.