Epiepilog
Forfattere: Peer Hultberg
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

-

--- -

�-

----·······-

## Epiepilog

## PEER HULTBERG

Nu da denne levnedsbeskrivelse  har  fundet  en ud­ giver,  forekommer  det  mig  at  være  på  sin  plads  at bringe  nogle  ganske  korte  supplerende  oplysninger - ikke således at forstå at jeg  vil rektificere,  endsige bemægtige mig en redaktørs funktion,  det være sig langt  fra.  Imidlertid  mener  jeg  at  læseren  måske kunne  have interesse i en ganske kort beretning om dette manuskript og dets videre skæbne efter at min kære  selvudslettende  mand i Maj 1945 lagde  sidste hånd på det værk han den 27. Maj 1943 havde påbe­ gyndt og  således  ilfærdigt bragt til afslutning.  Lige­ som sin beundrede  ven  kendte  også  min  mand  den skabende proces' maniske pres, men i modsætning til ham stod han ikke under et indre men derimod under et  særdeles  konkret  ydre  tryk,  det  var  et  væddeløb med, eller om man så vil, imod tiden.

Men lad mig først fortælle  en smule  om baggrun­ den for  dette  væddeløb.  Kort efter  det  frygtelige,  så levende beskrevne sammenbrud i Maj 1930 hvortil jeg selv  var vidne, modtog mig mand officielt af sin vens · mor  bemyndigelse  til  at  opbevare  og  overvåge  alle hans  manuskripter  og  endnu  uudgivne  værker,  her­ under adskillige fuldendte småværker samt det sidste storværk som intet menneske  endnu har hørt opført. Blot tre  år  senere sattes  alle  min  mands  vens  værker på indeks  som degenereret kunst:  intet måtte spilles, selv  ikke  i  private  kredse,  hans  navn  ikke  nævnes,  i hvert fald ikke som komponist, medmindre det skete i pejorativ form. Min måske lidt verdensfjerne mand, og  her spillede  jeg muligvis  en ikke ganske  ubetyde­ lig  rolle,  var  vis  nok  til  at  deponere  manuskripterne hos forskellige pålidelige  venner i Miinchen,  og såle­ des  undgik  de  den  med  rette  befrygtede  beslag­ læggelse  efter  talrige  ransagelser  af  vort  hjem,  hvor min mand kun kunne trække på skuldrene bed yr ende sin uskyld og ironisk beklagende sin forsømmelighed.

Levnedsbeskrivelsen  blev  opbevaret  på  li gn ende måde. Efter at min mand i 1934 var blevet anmodet om frivilligt at ansøge om afsked fra sin stilling som gymnasielærer for ikke  at blive  dømt uværdig til at varetage denne og herved korrumpere ungdommen, begyndte han i sin fortvivlede lediggang at samle alt kildemateriale  vedrørende sin  ven. Det var ulideligt at  være  vidne  til  hans  møje  med den  ham så frem­ mede verden uden for skole og  studerekammer. Jeg støttede  ham og samtidig ynkede jeg  ham,  hvis det er det rigtige ord af en hustru om hendes mand,  og det  var\_ med  usigelig  lettelse  at  jeg  i  slutningen  af Maj 1943 forstod at han  var  gået  i  gang  med selve værket.  Ligesom  originalmanuskripterne  og  kilde­ materialet blev også de forskellige kapitler deponeret hos venner i Miinchen så snart de var færdigskrevet, de  så h yp pige  koncertbesøg  var  kun skalkeskjul for at  overbringe  endnu  en  uanselig  kuvert  med  tæt­ skrevne  ark,  indtil  bombardementerne  gjorde  det indlysende  at  ethvert  forsøg  på  at  opbev�e  papir  i Miinchen så at sige var halsløs gerning. Transporten tilbage til Freising fra de forskellige adresser i Miinchen stred imod enhver fornuft og netop derfor lod den sig gennemføre, papirerne klassificeredes som flygtningegods,  en form for familiearkiv,  de  anbrag­ tes i to store skibskister under et par biedermeierstole og nogle tredierangs malerier i vort udhus.

Min mand læste blot nogle fa udvalgte passager af sit arbejde højt for mig. Det er lidt sårende for mig . nu at gøre mig  klart at han ikke mente mig  værdig til  at  høre  det  in  extenso,  men  måske  var  grunden ligeledes  at  han så  sig  nødsaget til at drage  omsorg for yderste hemmeligholdelse selv over for vore børn, først og fremmest  vore  to  drenge.  Efter  gennemlæs­ ningen forstår jeg at han nærede en bestemt mistanke som også jeg med største  tøven  dog ikke kan und- F'"

: sam

men

at de

Tenar

liot.

v son EPIEPILOG

tid svært for

: at deres far

ed for en an-

nd han selv,

nonne være.

avisk under-

er til at nære

på hans ven.

lade at finde delvis begrundet. Det er altid svært for børn,  i særdeleshed sønner, at accepte:r;e at deres far nærer dybeste, mest ydmyge hengivenhed for en an­ den mand der dertil er et par år yngre end han selv, hvor  genialt  dette "menneske  så  end  monne  være. De må nødvendigvis opfatte det som slavisk under­ kastelse, og den foragt de herved kommer til at nære for deres  far  må uundgåeligt overføres på hans  ven. Ja, dette had til den i deres øjne underdanige og der­ for svage er måske den dybeste grund til den politi­ ske holdning der har medført at de i dag, i hvert fald· af  almenheden,  betragtes  ikke  alene  som  gemene forb ry dere men også som moralsk forkastelige.  For en hustru er forholdet langt naturligere, hun forstår · at hendes mand kan have et kald, cl.er også kan ind­ befatte et andet menneske, et kald som han frem for alt andet må være tro, og hvor hun højst kan stå som tjenerinde. Jeg  kom  ved  juletid 1937 tilfældigvis  til at overhøre en dæmpet samtale mellem vore to søn­ ,  ner  der  diskuterede  hvorvidt  det  ikke  var  deres patriotiske pligt at påse at det liv  der allerede ånde­ ligt var udslukt ad eutanasiens vej endegyldigt slukkedes.  For  første  og  eneste  gang i  mit  liv  skred jeg ind i  en samtale mellem to mænd. Jeg var kort, jeg var prægnant, jeg må tilstå at jeg var modig, jeg klargjorde min holdning  ikke med henblik på at jeg var deres mor, men  på at jeg var menneske, medmenneske. Rent logisk blev de ikke overbevist, men de  undlod at handle,  og  jeg  håber  inderligt at min holdning denne Anden Juledags aften bevirkede at  de  heller  ikke  ville have  angivet  min  mand,  selv om de så havde erfaret hvilket arbejde han skrev på.

Og således kommer jeg da til forklaringen på at det ikke  er  blevet  ved den epilog min  mand skrev  til sit værk, men at jeg har fundet det betimeligt at tilføje en epi-epilog. Som læseren vel allerede har kunnet tænke sig lever min kære mand ikke længere.  Også hans død kom til at stå i hans  vens  tegn.  Det var  måske  tænkt som  en  besættelsesmagtens  spøgefuldhed,  et  udtryk  \_ for  princippet  vae  victis,  at  der  en sensommeraften i 1945, som ved en tilfældighed, en drengestreg, blev sat ild på vort udhus.  Min mand styrtede ud da han blev flammerne  var,  de  fortærede  såvel  biedermeierstole som  tredierangs  malerier  som  flugtstole  som  vore næsten uundværlige cykler, men skibskisterne fik han reddet.  Jeg  ser  ham  endnu  komme  med  røgsværtet ansigt, med afsvedet hår, trækkende de to kister i hver sin hånd, triumferende over den djævel hvis bytte han havde  afrevet ilden.  Så sank  han sammen.  Sin ende­ lige pligt havde han gjort. Og her endte også vor Phi­ lemon og l3aucis drøm.

Om min mand hermed har frelst en sjæl,  ja,  det vil kun Herren kunne bedømme, at han har frelst et livsværk  er  sikkert.  Men  det  sluttelige,  og  fra  min side  måske  formastelige,  spørgsmål  står  tilbage  om dette da er et værk det har været værd ikke alene at vie sit liv  til,  men også at ofre sit liv for - om dette værk nu også var hans eget liv  værdigt.  For  djæve­ len har en klausul skrevet med meget små bogstaver i  en fodnote i  pagten at lidelse  ingen garanti er for udødelighed i betydning af et værks  storhed.

Jeg  har  overvejet  at  sætte  mig  i  forbindelse  med Klemperer eller Bruno Walter, de opførte værker af ,  min mands ven og  vil vide hvem jeg  er.  Men så er tendensen jo i disse dage at søge æresoprejsning ved at knytte tråden til den klassiske tradition, til det nit­ tende århundredes første halvdel og tidligere, beskyld­ ningerne har været effektive, de såkaldt degenererede kunstnere  er  for  størsteparten  allerede  glemt,  ikke rehabiliteret,  der  sættes  spørgsmålstegn  ved  deres vær&amp;,  de  betragtes  højst  som  kuriosa,  kultur  kan dræbes, og effektivt. Jeg tvivler  på at min mands el­ skede vens sidste storværk nogensinde vil uropføres, i  hvert fald på at  det  vil ske  i  min ,livstid,  djævelen f'ar  på  djævelsk  vis  altid  sluttelig  sin  vilje  s � t  igen­ nem, han spiller  os alle på næsen.

Men  måske  gives  der  dog  en  mulighed  for  at omgå ham. En kultur kan ødelægges på korteste tid; det  tager  ufattelig  lang  tid  at  knytte  tråde,  atter  at opbygge, at overvinde had, mistillid, foragt, at gen­ oprette en nation og en kultur efter at den har stem­ plet sig selv som paria. Men måske lader det sig dog gøre. Det er muligvis slet intet under at min mands vens  litterære  yndlingsværk  var  Andersens  historie om den lille havfrue der efter at have ventet tre hun­ drede  år  vil  vinde  sig  en  udødelig  sjæl.  Måske  vil den  kultur  der  kommer  til  udtryk  gennem  hans værk  alligevel  genvinde  sin  sjæl,  kun  ved  at  vente, hvor  lang  tid  det  så  end  monne tage,  den  d yr ebare vens  kunst  vil  sluttelig  erindres  og  skattes,  og  min elskede mands arbejde og offer således  vise sig  ikke at  have  været  forgæves.

Freising  i December  1946 Helene Zeitblom født Olhafen