Bjelke med omgivelser
Forfattere: Hans Otto Jørgensen
Tidsskrift: passage (2001-07-01)

## Bjelke med omgivelser

## HANS OTTO] ØRGENSEN

I  sommeren  1972  faldt  jeg  i  en  tilfældig  bogkasse med  udsalgsbøger  på  gågaden  i  Holstebro  over  et iøjnefaldende  surreelt  omslag.  Jeg  tog  bogen  op, stak den inden for slrjorten og gik videre.

Omslagets forvredne og underligt behårede kropsdele  svarede  udmærket  til  indholdet.  Der  var tale om den alt for tidligt afdøde Henrik Bjelkes de­ but Første person  ental fra  1968. Jeg  var  sytten  år  og havde netop - bondefødt og kvajet opdraget - gjort den forbavsende  opdagelse,  at der fandtes litteratur og  var  absolut  let  påvirkelig. Jeg  havde dun  på ha­ gen,  var excentrisk og søgte alle hånde stimulanser. Hvad enten  det  gjaldt  røgvarer,  alkohol  og  de  ke­ misk  fremstillede  hallucinogener  med  så  sigende navne som Pink  Jesus og Sunshine Explosion eller  ti­ dens kunstneriske og litterære eksperimenter.

om  man  måske  kan  forledes  til  at  synes,  at  der  i manglen  på  anerkendelse,  i  selve  miskreditten,  er noget ulasteligt  smukt.  Men  avantgarden  må  være hysterisk  ligeglad  med  kritik,  i  modsat  fald  er  den nemlig ikke mere avantgarde, fordi den allerede har ladet sig kompromittere af hovedstadens spir.

Jeg tabte på stedet mit hjerte til Henrik Bjelke. El­ ler  rettere  for  der  er  noget  djævelsk  på  spil  hos denne  både paranoide  og  parodiske  alkymist - jeg mistede min uskyld og forskrev  for  stedse min  sjæl til  de  ukurante  områder,  som  i  hvert  fald  denne særlige del af kunsten høster fra.

Nuværende  epistel  skulle  egentlig handle  om avantgarde, men jeg ved ikke, om Henrik Bjelke er avantgarde.  Hvad  enten  avantgarde  defineres  som det  ny  og  aldrig-før-sete,  som  et  eller  andet  tids­ bundet,  en  non-traditionalisme,  som  Tzaras  dada­ isme, eller om den tværtimod defineres som en for­ dring  til  den  enkelte  kunstner  om  stadig  skiftende positioner,  så  handler  det  under  alle  omstændighe­ der om at læse, at gå til værket selv.

Jeg  orker  ikke  flere  programmer,  men hvis det alligevel  skal  give  mening  at  tale  om  en  ny avant­ garde, må den i det mindste opgive enhver form for heroisme. Man bliver hverken større af at blive be­ nævnt  eller  benævne  sig  selv  som  avantgarde.  Selv Et  misfoster  vil  efter  mine  begreber  udmærket kunne kategoriseres under betegnelsen avant­ garde,  ligesom  for  øvrigt  det  politiske,  hvorfor ikke. - Avantgardens primære kvalitet må være, at den er provinsiel, at den altid afsøger yderkanterne, at den altid med en  optik  som ligger  væk fra mid­ ten, parafraserer ironiserer revolterer latterliggør el­ ler - værst af  alt - er  total ligeglad med midten. At den i gn orerer den, fordi den er i gn orant. Hvis den lå i  midten eller  orienterede  sig  efter  midten i  sin indbildskhed, idet den gjorde sig til af sit inderste, at den havde  en  forestilling  om  en  kerne,  glemte sig selv - ville den derimod ikke være avantgarde.

Fordi den kan ikke glemme sig selv, den har ikke noget  inderste,  ingen  kerne  at  glemme  af.  Tvært­ imod: den flader ud, bevæger sig i associative kæder eller  klumper  sammen  i  blokke og  tror hverken  på linearitet eller overblik og er på den måde naturlig­ vis  også oppositionel.

Der er tale  om en politisk  manøvre, fordi avant­ garden  eller  det  avantgardistiske  værk aldrig  kan være opbyggelig,  men  derimod altid  nedb ry dende. Den  må  arbejde  med  gennemskrivninger  af  det ruinøse,  fordi  den  ved,  at  enhver  forestilling  om Geg)huset  er  nonsens,  og  nonsens  er  gudsbespot­ telse.

S ym boler er den fre=ed, eller det vil sige,  den laver ansigter af dem, vrængansigter, den har forladt metaforen, eller hvis den benytter sig af metaforen, er det i fuld vished  om,  at den er hul og kun refe- rerer til en anden metafor, ikke til noget stabilt som ligger uden for sproget. I sin foragt for alt, hvad der har med ægthed og oprindelse og blåt blod at gøre, er den trods sin utilregnelighed både yderst rationel og pragmatisk.

Den  er  en  bastard,  har  ingen  forestilling  om  at være andet ren, for eksempel - og er klar over, at bastardiseringen  altid  allerede  har  fundet  sted.  Og hvis  den  nogensinde hoverer,  hoverer  den  akkurat over det, at dens baggrund i alle henseender er af en så betænkelig art.

Men tilbage  til Bjelke: han ramte og rammer sta­ dig på den særlige måde,  at jeg med ham - til for­ skel fra fx  Jacobsen, Jensen eller Dam - er fælles om både tiden og øjeblikket. Det  er  så  fandens nemt  at sidde  der  tilbagelænet  og  pege  klassikerne  ud,  når de har halvtreds år eller mere på bagen. Med vores samtidige bliver  derimod hver  ny  bog en  begiven­ hed.

Selvfølgelig fremstår romanen Saturn fra 1974 ale­ ne på grund af sit omfang på mere end tre hundrede sider som noget særligt. Men som Første person ental, Oceanisk  kys og Trap skriver  sig  hen  imod Saturn, som en  art  stiløvelser,  undersøgelser  af hvor  langt talentet rækker  og hvad der overhovedet er muligt, så gentager de  efterfølgende Yoyo,  Hundrede postkort fra  helvede og  den lille novelle "Luna"  i  koncentrat hovedværket.

Med sublim beherskelse af sine virkemidler og en egen selvfølgelig aristokratisk fornemhed gør  Hen­ rik  Bjelke i  denne  første  del af forfatterskabet - og lad os nu holde os til den - op med den traditionelle prosas lineære tyranni.

Henrik Bjelke er fuld af manerer, han tillader sig at være for meget, for langt ude. Hans stil er barok og orgiastisk, når det kører, så at sige kopulerer han med  sproget,  og  er  på  den  vis  først  og  fremmest æstetiker.  Men  der  er  en  mening  med  galskaben, hans skrift har også et politisk sigte.

For ikke  nok med at  det  lineære  tilfredsstiller  et særligt æstetisk  koncept, det  tilgodeser  og forsvarer også hver gang et særligt dannelsesideal, som er ba­ seret  på,  at  vi  som mennesker udvikler os i krono­ logisk  fremadskridende  bevægelse.  I  overensstem­ melse med den socialdemokratiske snusfornuft bliver  vi  efter  denne  model klogere  og stadig klo­ gere.  Vi bliver mænd,  og det til sidst endda  så me­ get,  at  vi  kan  sidde  som  murermesteren  ved bord­ enden og pulse på cigaren.

Henrik  Bjelke  imidlertid  lægger  med  sin  frag­ menterede  stil effektivt  en  bombe  under  denne fo­ restilling.  For  ham  er  fornuften  nemlig  ikke  bare bluff, den er også farlig. I og med at idealet hævder, at det regelrette og normale findes, udgrænses sam­ tidig det unormale.  I sengen bliver vi alle perverse.

Firkantet  sagt  er  den  traditionelle  roman  eller den måde,  vi har  lært at  læse  dem på - båret  af på den  ene  side  en  handling,  på  den  anden  en  ide. Hovedpersonen har et projekt, han vil være sig selv. På sin vej mod dette selv  møder han modstand, i det ydre, i familien, miljøet, og i takt  med  at  han  over­ vinder  eller  integrerer  denne  modstand  i  sig bliver han  .  sig  selv.  Fortællingens  narrative  økonomi  er hele  tiden  underlagt  dette  overordnede  mål,  denne ide. Med andre ord: handlingens enkelt-dele, det lo­ kale  eller  digressive,  ses kun som  (ganske  vist  nød­ vendige) uhumskheder eller bump på vejen, hvorfor et referat  er  både muligt  og  også  opleves  som fyldestgørende.

Det er ikke fordi der mangler handling hos Hen­ rik  Bjelke,  der  er  masser,  men  et  referat  er  enten umuligt  eller  overstået  på  et  øjeblik.  - Med  bag­ grund  i  skiftende  europæiske  omgivelser,  i  skif­ tende tider, fra omkring første verdenskrig til halv­ fjerdserne,  har Saturn som  handlingens  kerne  det skrivende jeg, kunstneren, der i et skitseagtigt for­ løb først forelsker sig i en kølig italienerinde, siden i  en  ung  fyr fra USA  og  til sidst i  sin  egen  kone. Men nedenunder og ovenover og ved siden af, i det lokale, er  der  virkelig  fart på.

Blokke  af surreelle  improvisationer afløses af smædeskildringer og  kulturessayistiske digressioner, myter  og  rim  og  remser  og  svimle  indfald,  hvor endog ordene selv  går i opløsning. Enhver forvent­ ning eller forestilling  om narrativ økonomi går i va­ sken.

I  stedet for lineariteten, frem for at søge hvad  vi er opflasket til at forstå ved sammenhæng, har Hen­ rik Bjelke med disse manøvrer, som i en art collage, så at sige implanteret  en  række subjektive tidskvali- atamanla

75------- teter,  som hver for sig - i det lokale  og på  bekost­ ning af helheden - fremstår som en (de)stabilisering af  nuets  kategori.

På  samme måde med novellen.  Den traditionelle novelle  er i  sin  opbygning - igen lidt firkantet sagt - li..."'1eær,  styret  af  sin  ide  om det  særlige  eller hele menneske, for hvem det er muligt at akkumulere ny erkendelse. En  udefrakommende begivenhed virker som katalysator for handlingen, det vil sige, den ta­ ger  en  ny drejning,  hvorved vores helt en gang for alle  løsriver  sig  fra  eller  kommer  overens  med  sit miljø.

Henrik  Bjelkes  "Luna"  opfører  sig  anderledes. Jeg-fortælleren  og  hans  kone  og  to  børn  skulle egentlig  have  været  med  mormor  i  sommerhus  i Rørvig,  men  han  er  ikke  rigtig oplagt.  Han  bliver tilbage i  huset, for at tage vare på det og dets hem­ meligheder,  men  i  samme øjeblik  han  er  alene, undergår både han og huset en forvandling. Han bli­ ver nærmest som en maskine,  oplever sig selv som sådan,  mens  huset  omvendt  bliver  til  en  levende organisme.

Konen  bliver  af  jeg'et  benævnt mit tilværelsens nav,  men  i  samme  øjeblik  han er  alene,  danner månen eller måske nærmere månesygen - i et kort og frygteligt intermezzo - et større tilværelsesnav.

Det hele slammer i  bogstaveligste forstand til for ham, huset og haven fyldes med pis og lort og lider­ lige mænd, tilsyneladende ude af kontrol, men også netop kun tilsyneladende.  For der er dog tale om et intermezzo, der er tale om skrift og handling i skrif­ ten,  om stiløvelser,  mærkelige  og magiske  og  bun­ det til  øjeblikket.

Erkendelsen  ligger forud,  handlingen  akkumule­ rer  ikke  yderligere  indsigt,  men  gennemspiller  og varierer  de  stadig  samme  tilbagevendende  særlige bjelke'ske forestillingsbilleder omkring skrift og drift.  - Som jeg'  et på  et tidspunkt siger,  efter en af sine la...'1.ge �.rader: "Hvis læseren kan ud..li.olde stilen, selv kan jeg jo  kun gasse mig i den rent foreløbigt."

Henrik Bjelke  afsondrer skrift på samme måde  og med  samme  nødvendighed  som  vi  andre  dødelige afsondrer  sved  og lort.  Og  hvis  man  leder  efter hierarkier  eller  hierarkisk  opbyggede  strukturer  i den afsondring, bliver man skuffet.  Der er ingen in­ derste kerne, der er ikke kompleksitet og fylde,  som orienterer sig efter en sådan kerne, og som man der­ for heller ikke  kan aflokke betydning.

Derimod  er  der  en  række  lokale  kraftfelter,  af sådan  cirka  lige  dele  skønhed, :finurlighed og  lider­ lighed, som på en gang tiltvinger sig vores opmærk­ somhed og truer med at kaste  os  af. Vi  vil så gerne eje værket, vi vil besidde det fuldstændig, men Hen­ rik Bjelkes værker unddrager sig enhver besiddelse. For hver gang vi nærmer os fra et sted og siger det er stedet, det definitive,  viser det os af og gider ikke være med.

Første person ental har  et par  afbrændte  sider.  Der har simpelt hen været ild i bogen. I mangel af bedre, eller som en slags - muligvis misforstået - rituel be­ kræftelse på forestillingen om skriftens politiske po­ tentiale, har jeg engang i  et øjebliks  eufori brugt en side til at riste tjald til en joint. Saturn er trods æsel­ ører og talrige markeringer alligevel sluppet  billigere i  omgangen med min forsl ugn e jagt efter sprog.