Paul de Mans læsning af Nietzsche
Forfattere: Jørgen Egebak
Tidsskrift: kok (1990-01-13)

Jørgen Egebak

## Paul de Mans læsning af Nietzsche

Traditionel litteraturfortolkning kan bestå i, at læseren fors~ger at finde ud af hvad forfatteren har haft til hensigt at udtrykke med den lingvistiske og  litterzre  ekspertise,  som  han  deler  med  lzeseren.  Når  lzseren tilnærmer sig det, som forfatteren satte sig for at udtrykke, så forstår han hvad det litterære vzerks sprog betyder. For så vidt en slags »realisme«: forfatterens hensigt for og med teksten er udtrykt i den, og lzeseren kan finde den frem og udtale den med krav p5 gyldighed.

Men nyere litteraturforskere og filosoffer har fejet forfatterens hensigt til side som noget man ikke kan udtale sig om. Richard Rorty kalder dem tekstualister  og  deler  dem  provokerende  i  to  grupper,  de  »stzerke« tekstualister og de »svage«.' Den »stzrke«  sporger hverken forfatter eller tekst om intentioner, men skzerer teksten til i en form, som tjener hans formål, på lignende måde som ingeni~ren der over for et gådefuldt fysisk objekt stiller sp~rgsmålet: hvordan skal jeg  beskrive dette for at få det til at  gore som jeg  Ønsker? Den  »svage« tekstualist går ud  fra, at  teksten besidder et internt sammenhzengsprincip,  at den selv er tilstrzekkelig årsag til bestemte virkninger på en ideal læser. Det er muligt for kritikeren at finde frem til tekstens hemmelighed, bryde dens kode, uden  at lade sig distrahere af hvad andre, inklusive tekstens forfatter, for har sagt om den. De  »stzerke«  kritikere  lader  sig  heller  ikke  distrahere,  men  de  er helhjertede  pragmatikere,  idet  de  nzegter  at  opfatte  »sandhed«  som korresponderende  med  »virkelighed«.  De  »svage«  kritikere  er  kun halvhjertede pragmatikere. De  mener,  at  der  virkelig  er  en  hemmelig kode i teksten, og nar den er fundet, så er teksten rigtigt forstået.

Rorty kunne godt have nzvnt Paul de Man blandt de »svage« tekstualister,  som  pragmatikeren  Rorty  opfatter  som  filosofisk  naive og forældede ved overhovedet at beskzeftige sig med erkendelsesteori. Paul de Man hzvder den (filosofiske) grundholdning, at verden ikke er andet end »tekster«, at sproget ikke refererer til noget som helst ikke-lingvistisk, at der i en vis forstand intet findes uden for den litterzre tekst. Han har ydermere forudsagt, at al litteratur ville svare på samme måde på hans teknik, som det felgelig vil vzre litteraturforskernes fremtidige opgave at benytte2 Derfor  er  det  opgaven  her  at  bestemme  Paul  de  Mans  dekonstruktive lzeseteknik og at tage et eksempel op til diskussion, nemlig hans lzesning af Nietzsches »Ueber Wahrheit und Luge im aussermoralischem  Sinne« (1873).  Kort  sagt  at  tage  stilling til  hans  autoritet  som litteraturforsker.

Streng teoretisk begrebsudvikling skal man ikke vente at finde hos de Man. En del af hans projekt er at undergrave traditionelle noglebegreber. Det overleverede teoretiske apparat underkastes hans analyser, og disse styres ikke af  overordnede teoretiske begreber der fastholdes i definitioner. Begreberne hos de Man tidsliggeres i narrative forlob, tekstens og analysetekstens forlob. Sagt p3 en anden made: begreberne allegoriseres, ogsa f. eks. begrebet allegori? Man skal altsa heller ikke vente andet end analyserne.  Dette  sidste  er  i  smuk  overensstemmelse  med  hzvdvundne  humanistiske  forskningsprincipper,  men

forelobige  resultater  af modsiges af  en vis  autoritzer praksis.

Den retoriske Izesning, som Paul de Man praktiserer, kan opfattes som et fors~g på at overvinde antitesen mellem referentialisme og formalisme som den  ses i  forskellige former,  f.  eks.  mellem  tematisk  og  zstetisk kritik, mellem  indholdsanalyse og analyse af  udtryksform.

Paul de Man hzfter sig ved, at der historisk kan skelnes mellem retorik i  betydningen  et  system  af  troper  og betydningen  fzrdigheder  i  overtalelse.  For  ham  er  retorik  kloften  mellem  begrebets  filosofiske  og pzdagogiske betydning. Forstået pzdagogisk er retorik performativ, set som  system  af troper  dekonstruerer  retorikken  sin  egen  performans. Retorikken er for de Man (som) en (litterzer) tekst, idet den tillader to uforenelige, gensidigt destruktive synspunkter. Teksten udgor derfor selv en  uoverstigelig hindring  for  enhver  forstaelse eller lzsning?  Aporien mellem trope og overtalelse bade genererer og paralyserer retorikken, og dette lader retorikken fremtrzede  som historisk,  tidsliggjort,  idet den stadig muliggeres, og dens lammelse stadig udskydes.

Dette er modellen for Paul de Mans dr~ftelse af  filosofi og litteratur: Filosofi  er  metafysik  eller  kritik  af  metafysik,  og  litteratur  er  retorik. Filosofi er imidlertid også litteratur, altsti retorik; i en vis forstand er alt litteratur. Som tankeeksperiment kunne felgende vzre et svar på Rortys kritik af  de »svage«  tekstualisters interesse for erkendelsesteori: ndekonstruktionen af  metafysikken,  eller  »filosofi«, er  en  umulighed  i przecis samme udstrzekning som den er »litterzer««? Svarets forelebighed synes alene  at  ligge  i,  at  de  Man  tilbageholder  den  pointe,  at  han  ser  den filosofiske  tekst som litterzr, at dekonstruktionen af filosofien  netop ikke kan  fores  til  afslutning,  fordi  filosofiske  tekster  for  ham  er  litterære tekster.  Dette  er  de  i  og  med  deres  retoriske  karakter  af  udtryk  for gensidigt destruktive synspunkter.

Det  retoriske  ugyldiggor  en  logisk-grammatisk læsning  af  en  tekst, savel som en læsning der kun giver en tekst billedlig betydning. Ugyldiggorelsen rammer læsningen med  henblik  pil  referentialitet, »sandhed«, logisk konsistens,  men  ogsil  læsningen  med henblik  p5  troper  og talefigurer, storrelser  med  billedlig betydning.  Men  det  er  i  ingen  af tilfældene en absolut ugyldiggorelse. En retorisk læsning forudsætter en retorisk model for den tropiske figur, og at tekstens grammatiske, logiske og billedlige dimensioner underkastes retoriske strukturer idet læsningen finder sted. Den retoriske model skal tjene til at gore en ende p A   savel det logiske begrebs utvetydighed som tropens mystifikationer. Eller rettere, eftersom det er principielt umuligt, den er modellen for at prove p i  det. Den retoriske model skal altsa forsoge at bygge bro over den apori, det 6 uoverstigelige  problem, som findes mellem trope og begreb.  De tropiske mystifikationer og de begrebsmæssige sammenfatninger er konsekvenser af  totaliserende tendenser ved  disse træk. Eftersom en retorisk læsning undersoger bade tropens og begrebets totaliseringsmekanismer, er den et forsog p5  at  redegore  for bade  muligheden for og umuligheden  af  totaliseringer.

Et perspektiv ved  den  retoriske læsning er  kritikken  af  traditionelle forskelle  mellem  det  litterære,  det  filosofiske, det  politiske.7  Litterært sprog indebærer  for  de  Man  bevidsthed  om  retorisk  status  i  form  af totaliseringstendenser,  en mistznksomhed  som filosofiske tekster ikke har. Det litterzre sprog er

mistænksomhed over for tekstens egne overgribende i forhold til alle andre former for sprog.

Logikken heri  forekommer uangribelig, med  mindre den  afgorende, uudtalte præmis anfægtes. Det ser nemlig ud  til, at de Man p2 forhfind har tildelt  det litterære sprog overordnet status. Hvis en filosofisk tekst udviser mistznksomhed over for sine egne totaliseringstendenser,  s3 sker dette i kraft  af  retoriske, altsa litterære træk. Hvis den filosofiske tekst ikke g0r det, skyldes det at den befinder sig p i  et underordnet niveau i forhold til litteraturen. Enten indordner filosofien sig ved  at være litterær, eller ogsa er den simpelthen underordnet i samme omfang som den ikke  er  retorisk.  Denne  forhandstildeling  af overordnet  status  til  den litterære tekst kunne være identisk med den tilbageholdte baggrund for den,  indrammet,  her  fremeksperimenterede forelobige stillingtagen  til kritikken af »svage« tekstualisters interesse for erkendelsesteori. Dekonstruktion af  »filosofien« er en umulighed i samme udstrækning som den er »litterm-«;  dekonstruktionen kan ikke fores til afslutning,  for filosofi er 8

litteratur. Det er litteraturens privilegium at ryste ethvert aksiom.

Dette er en bredere omfangsbestemmelse af  litteratur end vi  er vant til. Den synes at befinde sig p4 et niveau, hvor den ikke gwes til genstand for den mistzenksomhed over for enhver totaliserende læsning, som ellers skal gzelde som princip for den retoriske lzesning, ogsa over for den selv. Det ser ud til, at litteraturens overordnede status er et (filosofisk) aksiom hos de Man. Dette tyder p4 en underliggende totaliseringstendens,  som ikke szettes til diskussion.

Metaforen er det totaliserende træk frem for alle ved sproget.  Begrebet forstas af  de Man p&amp;  klassisk made, d.v.s.  i traditionen fra Aristoteles til Roman Jakobson: metaforen er en substitution  af egenskaber p i   grundlag af  lighed.  Nogle  af  de  Mans  pointer  kan  samles  om  dette  velkendte

begreb.

Alle metaforer har tredelt struktur, hvilket de Man demonstrerer: Når Homer kalder Achilleus en love, s4 betegner den bogstavelige betydning dyret. Den billedlige betydning betegner Achilleus. Egenskaben »mod« eller »styrke« betegnes af  den fælles betydning,  tredje sammenligningsled, fzellesmzengden, og er den betydning der kan udveksles. Sagen bliver mere kompleks, for s A   vidt metaforen tror på eller foregiver at tro p3 sin egen referentielle betydning. Dette er legitimt inden for rammerne af  en given tekst. Metaforen som konnoterer Achilleus' mod ved at kalde ham en love er korrekt inden for Iliaden  fordi den refererer  til en karakter  i en  fiktion,  hvis  opgave  det  er  at  leve  op  til  metaforens  referentielle funktion. Når man  derimod forlader teksten,  afviger metaforen  fra  sin type,  som f.  eks. hvis man kalder sin sgn Achilleus i hab om, at han s i 9

bliver en helt.

Den samtidige tilstedevzerelse i metaforen af  intra- og ekstratekstuelle bevzegelser nar aldrig nogen syntese. Relationen mellem den bogstavelige og den billedlige betydning ved en metafor er metonymisk p5 den made, at tager man den bogstavelige betydning ved  metaforen bogstaveligt, s4 der etableres en forestilling om n ~ r h e d mellem tingen og forestillingen om  den,  s5  kan  man  blive  frygtelig  skuffet.  Men  metaforen  har  en konstitutiv  tendens  til  at  foregive,  at  det  gor  man  ikke.'' Metaforen skjuler  forskelle  mellem  polerne  i  den  metaforiske udveksling  ved  at fremh~ve lighed.

Metaforer opretter altsa totaliteter, som i grunden er pseudosynteser. Derfor kan man opfatte metaforen som et begzerets sprog, en made at gore det fravzerende nzervzerende Nar man opfatter metaforen som udveksling  af egenskaber  på  grundlag  af  lighed  og  med  henblik  p3

totalisering, syntetisering,  indordning, s2  betyder det, at metaforen ses som en metaforisk synekdoke.  Sammenlign  at en synekdoke oftest opfattes som metonymisk.  Nar  en  metafor  erstatter  en  egenskab med  en  anden  p3 grundlag af lighed, forudsætter metaforen et n~dvendigt, eller »organisk« led mellem  polerne i udvekslingen. Da alle de udskiftelige dele tænkes som lignende hinanden, bliver de til dele af  en helhed. Alle metaforiske systemer er totaliteter  (eller tager sig sadan ud), netop ved  at forskelle udviskes  idet  lighed sættes.  Ligheden  mellem  delene  er  en  fæiles lighedsrelation der  n~dvendigvis  binder  delene  sammen  i  en  helhed. Lighedsrelationen  opfattes som »organisk«,  hvilket gØr det muli  t at sætte den  metaforiske  lighedsrelation  lig  med en  naturproces?' Det  er metaforen der er kilden til de mystificerende totaliseringer i filosofi  og litteraturforskning. Men hvordan skulle den retoriske læsning i de Mans forstand  selv  kunne  undga  totaliseringstendenser? Det  har  den  som antydet også sv3ert ved, af  gode grunde; den er jo  selv retorisk i sine formuleringer, altsa litteratur.

Den retoriske læsning er f ~ r s t og fremmest en læsning som dekonstruerer  de  grammatiske,  begrebsmæssige  totaliseringer ved  en  tekst gennem  tekstens  egen  retorik.  Taktikken gar  ud  p4  at  vise,  hvordan tekster  bærer  sig  ad  med  at  forstyrre  deres  egne  herskende  logiske systemer. Ved  dekonstruktionen af  tematiske lag i  en  tekst  bliver  den »ulæselig«,  sadan at forsta at totaliseringer oploses, men totaliseringerne oprettes  ogsa stadig påny. Dekonstruktion er en opl~sning af  alle  slags logiske og billedmæssige totaliseringer,  og det er en endelos proces, fordi der  hele  tiden  faldes  tilbage  til  det  tematiske,  som  hele  tiden  ogsa dekonstrueres. Det kan udtrykkes sadan at teksten til stadighed bliver sin egen  referent.  Teksten dekonstruerer  selv sine metaforer  og begreber. Dekonstruktionen er immanent. 13

Dekonstruktionen  af  en  metafor  erstatter  dens  totaliseringstendens med viden om dens billedlige og erkendelsesmæssigt upalidelige struktur.14 Det  er denne viden der u d g ~ r dekonstruktionen som en indsigt i metaforens misvisende antagelser og virkninger: den erkendelsesmæssige falsifikation  af de sandhedsprætentioner som hæfter ved alle totaliseringsprincipper og fremgangsmader som er baseret p&amp;  sadanne principper. 15

Under dekonstruktionsprocessen  optræder totaliteten  temporært. Dette ligger  i  Paul  de  Mans  allegori-begreb.  Allegorien  er  metaforens  generalisering,  hvor metaforens  sammenligningsled,  dens  helhedsprætention, forskydes og viser sig i detaljer i teksten. Der opstår en dissonans mellem sammenligningsleddets  betydning udtrykt i bogstavelige tegn i teksten, og allegoriens bogstavelige  betydning,  dens  referentialitet.16  Eksempelvis mellem Achilleus' modige handlinger  i teksten og tekstens refereren til »tilsvarende« uden  for  tekstens  fiktion.  Dette  er  en endelost  gentaget dissonans der gor allegorien til en Aben figur. Allegorien  er karakteristisk ved  at gentage en potentiel sammenblanding af billedligt og referentielt udsagn,  potentiel  fordi  sammenblandingen  aldrig  helt  finder  sted,  men forskydes i det tidslige forlob hvor konflikten mellem  de to betydninger udspilles.  Allegorien  er  den  endelose  forskydning  af  sin  egen  mulige lukning som figur, distribueret i en narrativ proces.17 Derfor er allegorien en systematisk oplosning af forståelsen og  dermed lzsningen, opfattet som en helhedsdannende bevidsthedsproces. Sammenfattende: paradigmet for alle tekster er en figur eller et system af figurer og destruktionen af dette paradigme.

Teksten  er  fortzllingen  om  dens  egne,  gensidigt  udelukkende  lzsninger.  Man  kan  derfor  kun  tale  om  læsningens  allegori,  ikke  om lzsningen. Lzsningens  allegori  er  et »udsagn«  om  de  strukturelle forhindringer, som en tekst rejser mod  alle forsog p A   at forstå den som en helhed. Her kan man sammenligne med titlen Allegories of Reading og forstA  det  umiddelbart  kryptiske  udsagn  tidligt  i  bogen:  ~Lzsningens allegori  fortzller  lzsningens  umulighedu.18 Den retoriske lzsning,  som de Man praktiserer, må vzre mistznksom over for sig selv som en muligt totaliserende lzsning. Er den det i praksis, som den hzvder i princippet? Når jeg nu beskzftiger mig nzrmere med, hvordan han lzser Nietzsche, vil jeg forsoge at argumentere for en tematisk lzsning i udvidet forstand, som implicerer forskelle som dem de Man behandler.

Efter Nietzsche kan vi ikke lznger hAbe at vide i fred, siger de   an.'^ Efter  en hvilken  som helst  tekst  i hans forstand kan vi  det ikke. Det er Nietzsche  der har  forsynet de Man med model og eksemplarisk praksis

for hans dekonstruktionsstrategi. 20

I  Allegories  of  Reading beskzftiger  de Man  sig med  Nietzsches  forfatterskab  fra  den  tidlige Geburi der  Tragoedie (1872)  til  de  efterladte maniskripter  fra slutningen af  1880'erne. Han vil  vise,  at den kritik  af metafysiske  hovedkategorier,  som  Nietzsche  foretager  i  sit  sene  vzrk, kritikken af begreber som kausalitet, subjekt, sandhed, identitet, sker efter et monster  som svarer til hans beskrivelse i begyndelsen af  1870'erne af de vigtigste retoriske troper. N~glen til kritikken af metafysikken er både hos Nietzsche, hzvder de Man, og hos de Man tropens retoriske model, for ikke at sige litteraturen, hvilket de Man gor, men vist ikke Nietzsche.

Her er »Ueber Wahrheit  und  Luge« en central tekst,  ikke bare i de Mans  argumentation.  Den  kan  betragtes  som  den  basale  tekst  for dekonstruktionslzsninger, s A ofte  citeres  og  kommenteres den.  En diskussion af  den og den behandling, den får hos de Man, skulle derfor kunne fa vidtrækkende konsekvenser.

I  forhold til  Nietzsche-forskningen er  det  de Mans formal med  det essay i Allegories  of  Reading hvor  han behandler  denne  centrale  tekst, ~Rhetoric of  Tropes*, at gore op med den opfattelse, at Nietzsche i lobet af  forfatterskabet skulle have vendt sig fra sprogproblemer til sporgsmal vedrorende selvet og hævdelsen af  en eksistensfilosofi.  De Man hævder, at  savel »Ueber Wahrheit und  Luge« som Nietzsches noter  til  retorikundervisningen i begyndelsen af  1870'erne  markerer en omvending af den traditionelle  prioritering,  som  knytter  sprogets  autoritet  til  en  ekstralingvistisk referent. Dette skal i folge de Man være gennemgaende i hele forfatterskabet.

De Mans gennemgang af »Ueber Wahrheit und Luge« udgor en række dekonstruktionstrin  som er, eller maske ikke er, identiske med Nietzschetekstens, og  en  række  sporgsmal  som  eventuelt  er  retoriske,  sadan  at forsta at svaret er givet p i   forhand. Fra et hermeneutisk synspunkt er det vanskeligt at forstil,  at dekonstruktionstrinene  i de Mans behandling  skulle være  identiske med  Nietzsches,  og  de  sporgsmal som  strukturerer  de Mans tekst kan nok  opfattes som regulære sporgsmal, hvis  man  læser dem for sig i »Rhetoric of  Tropes«. Men i relation til den sammenhzng,

jeg  har provet  p A   at skitsere ovenfor, m&amp;  de betragtes som retoriske.

Sproget eller den retoriske figur, alt sprogs figuralitet, er det medium eller den egenskab  ved sproget, hvorved omvendinger og substitutioner af binære oppositioner som forlefter, tidliglsen, indrelydre, Arsaglvirkning finder sted uden hensyn til disse strukturers sandhed~værdi~~ Bevidsthed om sprogets figuralitet er ensbetydende med, at man er advaret mod at hypostasere bevidsthed til en autoritativ ontologisk kategori. Det vil  s3 ikke  sige,  at  man  i  folge  Nietzsche,  eller  de  Man,  skulle kunne  rense sproget for forforende billedmæssige egenskaber og n5 fra litteraturens retoriske sprog  til  videnskabens  erkendelsesmæssigt  mere palidelige  sprog, selv om man kan have en mistanke om, at Nietzsches naturvidenskabeli  e 52 interesser  g0r  dette  mere  kompliceret  end  de Man  fremstiller  det. Derfor  kan  det  kun  have  pædagogisk  (retorisk) mening,  nar  de Man i lobet af  sin behandling af  »Ueber Wahrheit und  Luge« med henblik p3 det der er Nietzsches abenlyse tema, sprogets figuralitet, sporger: »Folger det  heraf,  at  teksten  derfor  undslipper  den  fejl  (»error«),  som  den fordommer?« 23

Dette er et retorisk sporgsmal, s3 meget mere som de Man vil  have Nietzsche  til  at  sige,  at  »fejl  hersker«  (»error  reigns«).  De  Man  har oversat folgende erklzering fra Nietzsches udkast til Geburt der Tragoedie:

»Intelligens kan kun  findes i en verden  hvor  fejltagelser sker, hvor  fejl hersker«.24 Men Nietzsche skriver: »w0 etwas verfehlt werden kann, wo der Irrtum  stattfindet.~ Fejltagelser er  trivielle og kan principielt rettes i overensstemmelse  med allerede kendte normer, mens bade »Irrtum« og »error* implicerer en sandhed i en eller anden form.25 Fejltagelser og fejl kan ske, siger Nietzsche.  I  de Mans oversættelse kan  man  ikke se, hvordan fejltagelser forekommer som noget  forskelligt  fra fejl,  da  »fejl hersker*.  Udtalelsen benægter klart sig selv, da den ogsi selv m3 falde ind under dette vilkar. Men i de Mans projekt afhænger den litterære diskurs'  autoritet  over  den  filosofiske  diskurs  af forskellen  p A fejl  og fejltagelser:  fejl  som  implicerer  »sandhed«, omend  som  »usandhed«, fremvises som sadanne i den litterære diskurs, ikke i den filosofiske, selv om den litterære  diskurs ogsa stadig genopretter sit krav p5 »sandhed«. Radikal ubestemthed mht.  relationen »sandhed« -»usandhed« taler  de Man om  med  stor bestemthed  som noglen til  litteraturen,  hvilket  han strengt taget ikke kan, med mindre hans egen diskurs ikke er litterær, og den position tillader hans egen retorik ham ikke at indtage. 26

De  Mans  retoriske  sporgsmal  folger  umiddelbart  efter  at  han  har citeret folgende centrale og for ham  afgorende sted i »Ueber Wahrheit und  Luge«: »Was ist also Wahrheit? Ein bewegliches Heer von Metaphern, Metonymien, Anthropomorphismen kurz eine Summe von menschlichen Relationen, die, poetisch und rhetorisch gesteigert,  ubertragen, geschmuckt wurden, und  die nach  langem Gebrauche  einem  Volke  fest, canonisch und  verbindlich dunken:  die Wahrheiten sind Illusionen, von denen man vergessen hat, daB sie welche sind, Metaphern, die abgenutzt und sinnlich kraftlos geworden sind, Munzen, die ihr Bild verloren haben und nun als Metall, nicht mehr als Miinzen in Betracht kommen.«27 De Man konstaterer, at Nietzsche her fordommer metaforens degradering til bogstavelig  sandhed, fordi den falske bogstavelighed  glemmer,  ikke en »sandhed«,  men en »ikke-sandhed«,  nemlig at metaforen var der forst, og at  den  ikke bor  tages bogstaveligt.  Men det  er  et  sporgsmal, om  Nietzsches tekst gor det berettiget at tillizgge netop dette sted en s A   afgorende vægt, om  dette er en fordommelse af  alle ikke-litterære diskurser. Her skal argumenteres for, at Nietzsche ikke i og med »Ueber Wahrheit und Luge« har  bortretoucheret  begrebssprogene i deres betydningsfuldhed. Havde han det, ville det have vizret inkonsekvent af ham i samme periode

at beskæftige sig med Die Zukunft unserer Bildungsanstalten (1872).

De Mans anden v~sentlige pastand om Nietzsches tekst gælder forestillingen om individuation: det menneskelige subjekt som et privilegeret synspunkt  er  en  metafor,  hvormed  mennesket  beskytter  sig  mod  sin betydningsloshed  ved  at  patvinge  hele  universet  sin  egen  verdensfortolkning. Mennesket substituerer et sæt af betydninger, som reducerer det til  en forbigaende tilfzldighed  i den kosmiske orden, med et andet sæt betydninger,  som  stotter  dets  forfzngelighed.  Dette  er  en  afvigende metaforisk  substitution,  af  typen  hvis jeg  kalder  min  sgn Achilleus,  s5 bliver han nok en modig fyr. Men intet menneskeligt »selv« kunne blive til uden denne fejl (»error«),  erklzrer de Man, helt i overensstemmelse med sin fejloverszttelse af ~ i e t z s c h e . ~ ~ Science fiction bade i 0steuropa og Nordamerika har travlt med at fremstille hvordan et sadant tilvejebragt menneskeligt  »selv« taber  sin  gyldighed uden  for  de  antropocentriske omrader. Men pastanden  her  er, at Nietzsche var  stzrkt optaget  af  sin samtids kulturelle problemer.  Paul de Man synes forst  og fremmest  at have vzret optaget af  tekster.

Som svar pi3 et muligt retorisk sporgsmal, som han i dette tilfzlde ikke selv stiller,  bemzrker  de Man:  teksten,  som  hzvder  tilintetgorelsen  af »selvet«, er ikke selv fuldbragt,  men betragter  sig selv som det centrum der  frembringer  bekrzftelsen  af »selvet«.  »Selvet«s  og  centralitetens egenskaber  udveksles  i  sprogets  medium.  At  gore  det  sprog,  som benzgter »selvet«, til centrum, redder »selvet« lingvistisk, samtidig med at sproget hzvder »selvetes betydningsloshed, dets tomhed  som blot  og bart  en  talefigur.  Talefiguren  kan  kun  fortsztte  som  »selv«, hvis  den forskydes i den tekst der benægter den. Det »selv«,  som forst var sprogets centrum som dets empiriske referent, bliver til centrets sprog som fiktion, »selvetas metafor. Det der oprindelig var en enkel referentiel tekst bliver til teksten om en tekst. Dekonstruktionen af »sklvet« som metafor ender ikke i den strenge adskillelse af  de to kategorier, »selv« og figur, men i en udveksling af  egenskaber som gor deres fzlles fortszttelse mulig p3 bekostning af bogstavelig »sandhed«. 29

»Ueber Wahrheit  und  Luge«  er  altsi  en  afmystificering af  litterzr retorik, siger de Man, men selv er den litterzr og retorisk. Derefter er det et skinsporgsmål, når de Man skriver: »Betyder dette at det [Nietzsches 30 essay] slutter med at glorificere litteraturen over for videnskaben?« og selvfolgelig svarer: nej,  »den er ikke mindre fyldt med bedrag fordi den erklzrer sine egne bedrageriske  egenskaber«?' Ikke desto mindre, de Man ~glorificererc lige si3 lidt litteraturen som Nietzsche gor, men i sin argumentation placerer han litteraturen  over filosofien. Filosofien  er en endelos refleksion over sin egen odelzggelse gennem litteraturen. Denne endelose refleksion er selv en retorisk modus, eftersom det er umuligt for den nogensinde at undslippe det retoriske bedrag, som den tager afstand fra?2 Tekstens klogskab er en forskudt selvdestruktion. S i   er vi igen ved det der kunne tages for de Mans forelobige svar til Rorty: dekonstruktionen  af  metafysikken,  eller  »filosofi«, er  en  umulighed  i  samme  udstrækning som den er »litterær«. Dette er imidlertid ikke konklusionen p i 3 det  essay af  de  Man,  som  det  ovenstaende har  gengivet  nogle  hovedpunkter i, men horer til konklusionen p i 3  det efterfolgende  essay om Nietzsche,  »Rhetoric of  Persuasion«. Faktorernes  orden  er  ikke  ligegyldig, men  delene  i  de  Mans  bog  kan  i  vid  udstrækning  substitueres  med hinanden. Den grundlæggende, ikke-ekspliciterede præmis ser stadig ud til at være: filosofi er retorik, altsi3 litteratur.

Herefter  skal jeg  driste  mig  til  en  diskussion  p4  trods  af  J.  Hillis Millers kollegiale advarsel: hvis læseren tror, at han har en klar, distinkt og sammenhængende læsning af »Ueber Wahrheit und Luge*, s5 har han glemt  en  eller anden vigtig  del  af  tek~ten.3~ Det  kræver,  at  der  fremlægges  en  (pastaet) klar og  sammenhængende  læsning af Nietzsches essay, men f ~ r s t nogle bemærkninger.

For  det  f ~ r s t e kan  man,  sikkert  kontroversielt,  hævde,  at  de  Mans allegoriske udlægning af  Nietzsches essay er en fuldstændig omvending af traditionel lingvistik.  Ud fra de Mans forudsætninger  hos Nietzsche kan man lige s3 lidt  begrunde, at  forestillingen om  en  empirisk referent  er falsk, som man kan begrunde, at de Mans forestilling om  afbrydelse af tekstens referentialitet er »sand«  eller »u-sand*. Nietzsche skriver nemlig: »[..l  auch unser  Gegensatz von  Individuum  und  Gattung  ist  anthropomorphisch und  entstammt nicht  dem Wesen der Dinge, wenn wir  auch nicht zu sagen wagen, dass er ihm nicht entspricht: das ware namlich eine dogmatische Behauptung  und  als  solche  ebenso  unerweislich  wie  ihr ~ e ~ e n t h e i k . 3 ~ Men i og med, at de Man sætter litterær  diskurs som overordnet  andre  diskurstyper,  synes han  at  være  s i 3   dogmatisk som

Nietzsche siger at man ikke skal være.

For det andet sker de Mans sætten litteratur lig med det retoriske ad bagvejen, lige for det der her er kaldt hans forelobige  svar til Rorty: »Og eftersom man, hvis man ansker at bevare termen »litteratur«, ikke burde

tove med at optage den i retorik, [ . . . ] c . 35

En  made  at  forholde  sig  til  dette  p i 3   er  common  sense  filosofisk: pastanden om  at alt sprog er metaforisk er p i 3   grænsen til det meningslose. En ting er at sige, at nogle s~tninger, som er afvigende i forhold til et  bestemt  skema,  er  metaforiske i forhold  til  standardsætninger efter samme skema. Men hvis alt sprog er metaforisk, si3 er alt sprog afvigende, og det lyder meningslost. Hvis vi  ikke har sprog der som metaforisk kan kontrasteres med andre sprogeksempler som ikke-metaforiske, s&amp;  er det svært at se, hvad der overhovedet kan menes med metaforisk. Efter dette normalitetssynspunkt  skulle  der  kunne  skelnes  mellem  billedligt  og bogstaveligt. Det er denne betryggende mulighed for at skelne, de Man gØr op med, og efter hans pastand ogs5 Nietzsche. Arthur C. Danto skrev en  gang p5  Nietzsches  vegne,  og  uden  at  vide  det  ogs5  p5  de  Mans: »Metaforer er sætninger som aldrig er bogstaveligt sande; ingen sætning er  nogensinde bogstaveligt  sand  om  det  den  er  om;  derfor  er  enhver sætning i en vis forstand metaforisk.« Men s5 tilf~jede  han, vel at mærke ikke p5 de Mans vegne: »i praksis (omend ikke i retorik) gØr  det ikke megen forskel om vi siger at ingen sætning  er bogstaveligt sand eller falsk. Sp~rgsmålet er  blot  om vores  sprog g Ø r   det  muligt  for os at klare os i tilværelsen, og  hvis  det  g Ø r   det,  s3 kan  man  ikke  kræve  mere  af  det. Kravet om at det derudover skal være bogstaveligt sandt er et filosofisk, ikke et realistisk eller praktisk krav.«36  Måske er dette en banalisering af Nietzsche,  men  Dantos  bemærkninger  peger  på  dele  af  »Ueber Wahrheit und Luge«, som de Man synes at have overset. Påstanden er her,  at  Nietzsche  har  haft  ikke  blot filosofiske,  men  ogs5  praktisk kulturpolitiske hensigter med sit essay.

De Man kalder »Ueber Wahrheit und Luge« den eneste færdige del af Nietzsches  projekt  fra  1870'erne, Das  Philosophenbuch. Ud  fra  overvejelser over essayets komposition, som jeg  skal komme ind på, kan der sættes sp~rgsmålstegn ved, om teksten faktisk er skrevet færdig. Men de Man gØr  teksten kortere end den i forvejen er, idet han ikke omtaler det beherskede  menneske  sidst  i  Nietzsches  tekst,  der  da  det  styrtregner trækker  frakken  op  om  Ørerne.  Lidt  ironisk  kunne  man  sige,  at  det behover de Man heller ikke, eftersom filosoffen hos de Man er blevet til kunstner, og det er kunstneren i Nietzsches tekst han beskzeftiger sig med. De Man behandler ikke begrebet og dets forhold til metaforen. I f ~ l g e de Mans forudsætninger  er det tilstrækkeligt  at være enig med Nietzsche om, at sproget er metaforisk. Men Nietzsche siger mere end det.

Hverken de Man eller Hillis Miller har givet nogen præcis fremstilling af   Nietzsches refleksioner over metafor og begreb i »Ueber  Wahrheit und Luge«.  Hillis  Miller  anforer,  at  hvad  Nietzsche  kalder  metafor  i  sin oprindelse er en katakrese, en ulogisk eller ikke-logisk forbindelse. Den erstatter det ukendte X, som Nietzsche ogs5  betegner med det kantianske »Ding an siche, med et tegn som hverken er bogstaveligt eller billedligt, og det er herved distinktionen mellem det bogstavelige sprogs sandhed og det billedlige sprogs l ~ g n underminere^?^ For de Man er metaforen der f~rst, og som nævnt  er metaforen en tre-delt sproglig st~rrelse. Joseph Riddels fremstilling  er mere tilfredsstillende  i forhold til Nietzsches tekst: ord  er  udtryk  for  nervestimuli,  og  alt  derefter,  sansning eller  begreb, bestar  af  metaforer over  metaforer. Allerede den forste metafor, ordet som udtryk for nervestimuli, tilhorer betydningens omrade, er ureducer- bart metafori~k?~ Men heller ikke dette er tilstrzekkelig przecist.

Nietzsches rzesonnement er struktureret sadan, at forlobet rzkker fra anskuelse til abstraktion. Udgangspunktet er det mystiske X, bortset fra at benzevnelsen af  det er et begreb, og de led, som der derefter springes mellem  er: overforing af  nerveimpuls i et anskuelsesbillede (forste metafor), dette anskuelsesbillede  efterformet i lyd (anden metafor), dernzest bliver  ordetlmetaforen  til  begreb  gennem  identifikation  og  klassifikation3' Begreberne, som altsa er metaforernes rester, bygges af menneskene efterhanden sammen til det Nietzsche kalder en »begrebshimmel« eller en »begrebsdomkirke«,  der bliver til anskuelsernes  begravelsesplads, idet  begreberne sammenbygges med  matematisk kulde og strenghedPO Under hele denne udvikling virker det Nietzsche benzvner som urformerne:  tids-,  rum-  og talforholdene,  som vi  bringer  ind  som  de former vi begriber tingene i. Disse former, som de Man i ovrigt kalder grammatiske, hvilket enten er en indsnzvring i forhold til Nietzsche eller en udvidelse af  grammatik-begrebet,  er forudsztninger for  den forste (kunstneriske) metafordannelse,  men skal ogsa forklare hvordan der kan konstitueres en begrebsbygning af metaforerne?' Dette lofte om forklaring  indloser Nietzsche  ikke  i  sit  essay,  men  det  kan  i  hvert  fald  konstateres,  at  for Nietzsche er tids-, rum- og talforholdene fælles for metaforer og begrebsbygninger. Begrebsbygning forstar han som en efterligning af  de tids-, rum- og talforhold der findes ved metaforerne. De Man derimod synes at operere med et kategorisk skel mellem metaforer og begreber.

Det er pafaldende at de Man udstrzekker sproglighedens område videre end Nietzsche, selv om der ikke kan angives nogen przcis grænse ud  fra Nietzsches essay. Desuden er metaforen hos Nietzsche ikke blot et  retorisk  fznomen,  men  skal  ogsa  betegne  anskuelsesbilledet. Dette tyder p&amp;,  at de Mans metafor-begreb er et helt andet end Nietzsches, og hvor  berettiget  er  det  i  sa  fald  at  anvende  Nietzsches  essay  som  en grundlagstekst i et projekt hvor  metaforer og metaforiske funktioner har en afgorende rolle? Der er ikke tale om nogen ekspliciteret bearbejdning af  Nietzsches metafor-begreb hen mod de Mans, men om en overtagelse af en, muligt uprzcis, forstaelse af  hvad Nietzsche  skriver om metaforen. Endelig ligger  det  klart  i Nietzsches  fremstilling,  at  alle  begreber  er udviklet af metaforer, men at ikke alle metaforer p5 et givet tidspunkt har udviklet  sig  til  begreber.  Denne  selvfolgelighed  peger  pa  det  centrale anliggende i  Nietzsches  essay,  nemlig  forholdet mellem  metaforer  og begreber pa  et  givet  tidspunkt i et givet  samfund  og  de kulturpolitiske problemer som dermed aktualiseres.  De Man behandler kun metaforerne, ikke begrebernes  funktion  i udviklingen af  kultursamfund,  og  slet ikke forholdet meliem metaforer  og begreber  pa  et bestemt trin i kulturud- viklingen, f. eks. Nietzsches tyske samtid.

»Ueber Wahrheit und Luge« bestar af  et længere, relativt principielt historisk konkret.42 Folgende er et forsog p2  at redegore for strukturen i essayets

afsnit  og  et  sammenligningsvis  kort  afsnit  der  er  relativt t  ankegang.

Strukturen bygger  fundamentalt p&amp;  skellet meliem  det  ukendte som  mennesker  intet  kan  vide  om,  og  antropomorficeringerne, som mennesker behover for selvopholdelsens skyld. Antropomorficeringerne står  i  forudsætningsforhold til  hinanden:  tids-,  rum-  og  talforhold  er forudsætning  for metaforer og metaforer er forudsætning  for begreber og begrebsbygninger, hvormed Nietzsche ogsa m A   mene samfundsinstitutioner. Vi kender kun det vi  selv tilforer. Ganske vist kan vi ikke vide noget om dette X, men det er dog noget truende, ikke-menneskeligt (dette kan Nietzsche i folge sine egne præmisser strengt taget  ikke vide).  I Nietzsches tekst kommer dette ikke-menneskelige til udtryk i de antropomorficerende  destruktionsmetaforer, som  er  isprængt  teksten:  den  stadige flagren  om  flammen,  hængende  i  dromme  p i 3   ryggen  af  en  tiger,  en begrebskatedral  p5  bevægeligt  fundament,  flydende  vand.44 Essayet fremhæver det risikable og ustabile i menneskets situation.

På dette grundlag samler Nietzsche opmærksomheden om metaforer, begreber  og dertil svarende holdninger til menneskets udsatte position, digterens og fdosoffens.

Som det fremgar af  citatet ovenfor (s. 15):  inden for det antropomorfe omrade  er  metaforen  forst,  dernæst  udvikles  begrebet  af  metaforen. Begrebet udvikles, fordi ordet  ikke skal tjene til  erindring om  den  helt igennem individualiserede oplevelse,  som  det  skylder  sin opstilen, men skal passe p2 talrige, strengt taget ikke ens tilf~lde.~' Evnen til at oplose et billede i et begreb adskiller mennesket fra dyret. Hermed muliggores det,  der  aldrig  kunne  lykkes  under  de  anskuelige  forste  indtryk:  »at opbygge en pyramideformet [»pyramidal«]  ordning efter kaster og grader, at  skabe  en  ny  verden  af  love,  privilegier,  underordninger, grænsebestemmelser, som  træder  frem  over  for  den  anden  de  forste  indtryks anskuelige  verden  som  det  fastere,  mere  almene,  menneskeligere og derfor  som det  regulerende  og  bestemmende  [»imperativische«]. 46 Begrebet er metaforens rest og beskytter mod de pludselige indtryk, som river  mennesket  med  sig  bort,  og  som  det  ikke  taler.  Menneskets byggegeni er beundringsværdigt, men ikke fordi det egentlig har  noget med sandhedssogen at gore.

Begrebsverdenen kan imidlertid ikke betvinge driften til metafordannelse,  Nietzsche kalder den »menneskets  f~ndamentaldriftq.~~ Den finder stadig nye virkeområder i myte og kunst og forvirrer  begrebsrubrikkerne. Her er det ikke begreberne, men intuitionen  der forer intellektet.  Som var det en programerklæring for hans eget essay siger Nietzsche: mennesket forstummer, når det ser dem [intuitionerne],  eller taler i lutter forbudte metaforer  og uhorte  begrebssammenfojninger,  »for i  det  mindste skabende  at  svare til indtrykket af  den mægtige aktuelle [»gegenwartige«] intuition ved  at sonderslå og forhåne de gamle begrebsskranker«. 48

Udover at signalere sin egen fremgangsmåde peger Nietzsche her også på samfundenes udviklingsprocesser som en stadig vekslen af  metaforer der  stivner til  begreber  (institutioner), for  så at  (kunne) afloses a f nye metaforer  i  opposition  til  disse  begreber  (institutioner),  hvor disse metaforer selv stivner til begreber  (institutioner). Begge er nodvendige, begreberne  for  samfundenes relative  stabilitet,  metaforerne  for  sam-

fundenes fornyelse.

Modstillingen (og sammenforingen i en vekselvirkning) af metafor og begreb forer i det korte andet afsnit over i modstillingen af det fornuftige menneske og det intuitive menneske som typer. Men ikke i teksten til en tilsvarende sammenforing af  typerne.

I det antikke Grækenland blev der grundlagt et kunstens herredomme over livet, da  det intuitive menneske var  mægtigere end det  fornuftige. Men der er tidsaldre hvor  det fornuftige og det intuitive menneske star ved  siden af hinanden.49 Hvis man nu går ud  fra, at Nietzsche hermed tænker  på  sin  egen  tyske  samtid,  kan  man  så  slutte,  at  han  her  vil propagere det intuitive menneskes herredomme i sin egen samtid? Hvis det er tilfældet kan det siges at svare til, at de Man overordner litteratur over filosofi, og så kunne de Man stotte sit projekt til Nietzsche. Men det er næppe tilfzldet. De to typer fremstilles af Nietzsche sådan, at de begge har positive og negative sider og i en vis forstand kan supplere hinanden, svarende til  den  udviklingsmzessige  nodvendighed af  både  metafor  og begreb. Men denne supplering er ikke fremstillet i teksten.

Det  fornuftige  menneske  er  angst  for  intuitionen.  Det intuitive menneske håner  abstraktionen. Den ene er lige så ufornuftig som den anden  er  ukunstnerisk?' De  er  begge  i grunden  forstillingskunstnere, idet de jo  begge forholder sig antropomorficerende. Men den ene laver sit  mesterstykke i lykken, den anden i ulykken. Den fornuftige afværger ulykken, uden selv at kunne tiltvinge sig lykken. Den intuitive afværger ondt og opnår lykke (»Erhellung&lt;&lt;, »Aufheiterung«,  » ~ r l ö s u n ~ « ) ? ~ Men det intuitive menneske lider hyppigere, fordi han ikke forstår at lzre af erfaringen og igen og igen falder i den samme groft. 52

Hvis man gir ud fra, at essayets monster på det antropomorfe område er lagt med forholdet mellem  metafor  og begreb, og hvis man desuden regner med at målet må vzre både at undga ulykken og opnå lykken, så nzrmer Nietzsche sig her den typicerende fremstilling af en mennesketype, som medierer mellem det fornuftige og det intuitive menneske i en tid der ikke er grzsk-antik, den tid han  har villet skrive sit essay ind i. Efter tekstens skitsering a f   de  to mennesketyper, den intuitive og den fornuftige, står  en  plads  tom.  Dette  ligesom  forskellige,  mindre  inkonsekvenser  i fremstillingen, tyder  på, at essayet ikke er skrevet fzrdig. Men essayet i sig selv reprzsenterer begrebsanalysen  sivel som den metaforiske frem-

stilling og er for  så vidt  en hybridform mellem litteratur  og filosofi.

De Man ser ikke, at Nietzsches tekst peger på denne tredje type, måske fordi den uvejrsfilosof, der optrzder sidst i essayet netop er en filosof der har  glemt  usandheden,  at  metaforen  var  der  forst.  Men  det  er  bemzrkelsesvzrdigt, at de Man, der gor  en del ud  af  at drofte forholdet mellem litteratur og filosofi, ikke har fundet anledning til at drofte digter-

filosoffen som type.

Den perspektiviske pointe i »Ueber Wahrheit und Luge« synes at vzre muligheden  for  at  vzre  filosof  uden  at  have  glemt  u-sandheden,  at metaforen  var  der  forst.  På  den  måde ville  filosoffen ogsi kunne  vzre kunstner.

Nietzsches tekst er en afmystificering  af begreber (og institutioner), idet det hzvdes at de oprindelig var metaforer, og at metaforer ikke er sande i nogen bogstavelig betydning. For de Man er teksten en afmystificering af  litterzr  retorik,  og  dette  er  rimeligt  nok.  Men  en  afmystificering  i streng forstand kan ikke finde sted, fordi der kun er et begreb om ikkesandhed at sztte den litterzre retorik i relation til. På dette grundlag kan det ikke lade sig gore at vise, at litteratur er overordnet filosofi. Men det er  muligt  at  påsti, at  begreberne  som  oprindeligt  metaforer  ikke  er  i besiddelse af den forbindtlighed, som de optrzder med i et givet samfund, at det der fremtrzder, omend nok så autoritzrt, som »sandhed«, når det

kommer til stykket, er »sandheder«.

Teksterne lyver formentlig, uanset om  de  er metaforiske eller begrebslige,  men  det kan ikke  afgores  om de gor  det  eller ikke,  for  et ikke-antropomorft sandheds-begreb er umuligt at begrunde. Det ville vzre dogmatisk  at  sige,  at  antropomorfismer  svarer  til  tingenes  vzsen,  og hverken  dette  udsagn  eller  dets  modszetning ville  kunne  begrundes.  I samfundet  er  imidlertid  »sandheder«  i  omlob,  og  hvis  de  tages  for

»sandhed«, så er det en fejl (»Irrtum« eller for den sags skyld »error«). Dette er netop den fejl, som begås af  filosoffen i Nietzsches tekst,  som tror  at  han  har  objekterne  for  sig,  mens  det  blot  er  antropomorfe

metaforer han forveksler med tingenes vzsen.

Hvis denne filosof nu Izste »Ueber Wahrheit und Luge«, så kunne han muligvis bringes til at sporge som Nietzsche i det stykke fra Die frohliche Wissenschaft (1886), tretten år senere, som  hedder »Inwiefern wir noch fromm  sind«:  »Man har  nok  begrebet  hvor  jeg  vil  hen,  nemlig  at  det stadig er en metaflsisk tro vores tro på videnskaben  hviler p&amp;,  at også vi der erkender i dag, vi gudlose og anti-metafysikere, stadig henter vores ild fra den brand, som en årtusindgammel tro har tzndt, denne kristen-tro, der  også var  Platons  tro,  at  Gud  er  sandheden, at  sandheden  er  guddommelig. Men hvordan hvis dette blev stadig mere utrovzrdigt, hvis intet mere  viste  sig  guddommeligt,  det  skulle  da  lige  vzre  fejlen  (»das Irrtuma), blindheden, lognen Hvad der til en tid er afvigende, kan blive  standard  til  anden  tid  og  på  andet  sted.  Den  kritiske  mulighed kommer  til  syne,  digterfilosoffens medvirken  til  nedbrydning  af  overleverede »sandheder« og dermed åbning for ny »frihed«. Nietzsches tekst åbner perspektivisk den forestilling, at når mennesket er blevet klar over sprogets, nzrmere  betegnet metaforens og  begrebets virkelighedskonstituerende  funktioner,  så bliver  det  også  i  stand  til  at  acceptere begrebernes aflosning af nye metaforer der bliver nye begreber (institutioner),  nye antropomorfe realiteter, uanset  hvor skrobelige de er.

I denne sammenhamg vender det af de Man dekonstruerede begreb om subjektet tilbage, men ikke som det metafysiske subjekt. Det metafysiske subjekt er af  de Man ladt tilbage i udveksling med teksten som subjekt. Det tilbagekomne  subjekt skal ikke opfattes som en erkendelsesmzssig perversion.  Et  bestemt  subjekt  er  til  stede fra  det  ojeblik, hvor  der  er bevidsthed om en betydning og det er også impliceret i begrebet handling.

Herefter kan en rzkke udsagn hos de Man szttes på plads. Destruktionsmetaforerne i »Ueber  Wahrheit und Luge« skal fremstille den risiko, subjektet er udsat  for i u-sandhedssituationen,  men dette er ikke ganske enkelt den menneskelige situation som sådan. De Man taler om, at i f ~ l g e Nietzsches  tekst  er  kunstnerens  plage  og  lykke  begge  resultat  af  hans tåbelighed.54  Når han så hzvder, at denne tåbelighed overfores til at vzre tekstens  tåbelighed,  overser  han  hvad  det  vil  sige  at  vzre  fornuftig  i Nietzsches essay. Kunst  er sand, men  sandhed drzber sig selv, er altså negativ sandhed, resummerer de Man ~ i e t z s c h e . ~ ~ Ja, det gzlder begrebet om ikke-sandhed, som i folge de Man fremvises retorisk af kunstneren fremfor af  filosoffen. De kulturkonstituerende »sandheder« i Nietzsches tekst ligger i den blinde plet hos de Man, lige som Nietzsches erklsrede beundring for menneskets kulturelle  byggegeni, som ikke bor opfattes ironisk. Man kan sige: teksten er en forskudt selvedelæggelse. Det siger de udskudt Man. Men i sammenhzeng med sin kultureiie situation er den en selvedelzeggelse.

Svarende til  at  Nietzsches  essay  med  sin  blanding  af  litteratur  og filosofi, hvoraf  den er en hybridform, benytter begrebsanalyse såvel som metaforisk fremstilling, og dermed reprzesenterer den tredje mennesketype  som  kunne  have  vzret  ekspliciteret  sidst  i  teksten,  har  Nietzsche opbygget en fiktiv ramme om den platoniske filosofisk-pædagogiske dialog, som u d g ~ r hovedparten af  hans Ueber die Zukunft unserer Bildungsan~talten.~~ Heri drager han de kulturpolitiske konsekvenser af  de erkendelsesmzssige synspunkter i »Ueber Wahrheit und Luge*.

Der er ingen tvivl  om, at dette er en tematisk lzesning af  den slags de Man ville  have  afskyet. Men de Man forseger at  szette den menneskeskabte verden, som Nietzsche var stzrkt engageret i, uden for parentes. Herved  kommer  verden  til  at  tage  sig ud  som  tekstualitet. Men  tekstualiteten  er  selv  en  figur,  hvor  forskellen  mellem  verden  og  tekst udviskes. Nietzsche fortolker ikke verden  som  ubegrznset  tekstualitet. Hvis  vi  tager  de  Man  delvis på  ordet, s&amp;  dekonstruerer  Nietzsche det metafysiske subjekt-begreb  og det metafysiske kausalitetsbegreb,  men ikke det  subjekt som indgår i udviklingen af  kulturelle institutioner, og som skriver tekster. Han dekonstruerer det metafysiske sandhedsbegreb, men ikke  den  sociale,  politiske,  moralske  verden.  Nietzsche  placerer  sig historisk, de Man forseger at lesrive ham fra historien.

Paul  de  Man  har  selvf0lgelig  selv  kunnet  se  det  påfaldende  i,  at filosoffer  som  Locke,  Condillac,  Kant,  Rousseau  og  Nietzsche  ligner hinanden stzrkt,  når  han  Izser  dem.  En  historiker, som  sidder  fast  i 57

traditionelle  periodiseringsmodeller, finder det måske absurd, siger han.

For  de  Man  er  det  en  mulig  forklaring,  at  det  19.  arhundredes romantiske  og  realistiske  erkendelsesteori, som  hzevdede  en  pålidelig subjekts- og reprzesentationsretorik, har skjult den »sande« rationalisme for  os,  og at vor  egen litterzre modernitet har  genetableret  kontakten med  den.  De  Man  kritiserer  teleologiske,  romantiske,  organicistiske historieopfattelser. Selv finder han det ikke muligt  at gå fra den lokale lzesning til bredere  historie. For  ham synes historien at bestå i allegorisering  af tekstualitetens  selvdestruerende  virvar. Dette implicerer  muligvis, at han arbejder med en skjult forestilling om historisk nedvendighed. Hvis det er tilfzldet, så er det klart  at han ikke kan afslore det, for det ville vzre ensbetydende  med at erklzere sig for metafysiker.  Hvis nedvendighed er  et  afgorende kendetegn ved  historie,  så vil  enhver historieopfattelse vzere en metaforisk fiktion.

Men  nodvendighed  og  tilfældighed  er  ikke  uforenelige  begreber.58 Der er plads til handling. Lentricchia erklzerer: »Selv om vi  skulle være enige om,  at  i  denne  verden af  væg-til-væg-tekstualitet er  aporien  [de indbyrdes  destruktive  synspunkter  i  teksten] uundgaelig,  [...l  s4  må  vi modszette os at blive skubbet derhen, med mindre vi onsker at fmde os selv sammen med de Man og andre avant-garde  kritikere pi%  det omrade, hvor  al  litteratur  synkront  og  endelost  gentager  den  samme  for-

[...l tzel1ing.a 5 9

Det  ser  ud  til,  at  de  Man  under  begrebet  det  litterzre  eller  det retoriske igen sogte at samle det der er blevet adskilt og institutionaliseret under den samfundsmzessige  differentieringsproces, kunst, filosofi, politik, moral. Men dette forsog er selv en institutionel  aktivitet. Hvis det at skrive og lzese er den eneste ukolonialiserede  enklave for de inte~lektuelle~~, s5 gzelder  det  ikke  n~dvendigvis  for  de  intellektuelle på  universiteterne. Måske kan man  påstå, at  de Man med  sin lzeseteknik dekonstruerede teksten og sig selv ud af eksistens, men jo altså  ikke ud af den akademiske karriere.

## Noter

1. Richard Rorty: ~Nineteenth-Centuiy Idealism and Twentieth-Centuiy Textu-
2. alism«, i hans: Conseguences o f   Pragmatism, Brighton 1982.
2.  Paul de Man: Allegories of  Reading, New Haven/London  1979, s. 16-17.
3.  Rodolphe Gasché:  »»Setzung«,  and »Ubersetzung«:  Notes on Paul de Man«, i: Diacritics, vol.  11,4, 1981, s. 41.
4.  Paul de Man: Allegories of   Reading, s. 131.
5.  Smst.
6.  Smst., s.  148.
7.  Smst., s. 226.
8.  Stanley Corngold: »Error in Paul de Man«, i: Jonathan Arac, Wlad Godzich, Wallace Martin (udg.): The Yale Critics: Deconstruction in America, Minneapolis MN 1983, s. 91.
9.  Paul de Man: Allegories o f   Reading, s.  151.
10. Smst., s. 71.
11. Smst., s. 47.
12. Jfr. Rodolphe Gasché:  ~Setzungn und »Ubersetzungn, s. 42.
13. David B. Allison: »Destruction / Deconstruction in the Text of Nietzsche«, i: William  V.  Spanos, Paul A.  Bové, Daniel  O'Hara (udg.):  The  Question  of Tertuality, Bloomington, Indiana  1982, s. 1 9 7 .

14. Paul  de Man:  Allegories of Reading, s. 187.
15. Rodolphe Gasché:  »Settung« and »Ubersetzung«,  s. 45.
16. Paul  de Man:  Allegories of Reading, s. 74.
17. Smst., s. 118.
18. Smst., s. 77.
19. Smst., s. 126.
20. Christopher Norris: The Deconstmctive Tum, London 1984, s. 98.
21. Paul  de Man:  Allegories of Reading, s. 108.
22. Jfr. Friedrich Nietzsche: Werke III, Munchen 1966, s. 1441.
23. Paul  de Man:  Allegories of Reading, s. 111.
24. Smst.,  s. 100.
25. Jfr. Stanley Corngold:  »Error in Paul  de Man«, s. 92.
26. Frank  Lentricchia: After tlze New Criticisnz, London 1983, s. 315. Lentricchia videreforer kritikken af de Man  i  sin  Criticism  and  Social  Change, Chicago/London 1983.
27. Nietzsche: Werke III, 2, Berlin, New York 1973, s. 374-75, jfr.  Paul  de Man: Allegories of Reading, s. 110-11
28. Paul  de Man:  Allegories of Reading, s. 111.
29. Smst., s. 111-12.
30. Smst., s. 113.
31. Smst., s. 115.
32. Smst., s. 115.
33. J. Hillis Miller: »Dismembering and Disremembering in  Nietzsche's 'On  Truth and Lies [sic!] in a Nonmoral Sense'«,  i:  Bourtdaty 2,  v01 IX, 3, vol. X, 1, 1981, s. 52.
34. Nietzsche: Werke IIJ2, s. 374.
35. Paul  de Man: Allegories of Reading, s. 131.
36. Arthur  C. Danto: Nietzsclte as Philosoplzer, New York/London 1965, s. 43.
37. J.  Hillis Miller: ~Dismembering and  Disremembering«, s. 45.
38. Joseph Riddel: »»Neo-Nietzschean Clatter«- Speculation  and  the Modernist Poetic Image«, i: Boundaty 2, vol. IX, 3, vol. IX, 1, 1981, s. 224.
39. Nietzsche: Werke III, 2, s. 373-74.
40. Smst., s. 376, 379-80.
41. Smst., s. 380.
42. Smst., s. 369-80 og 380-84.
43. Smst., s. 373, 374.
44. Smst., s. 370, 371, 376, 380.
45. Noget inkonsekvent skriver Nietzsche: »ikke ... men samtidig«, Werke 1142, s. 373.
46. Smst.,  s. 375-76.
47. Smst., s. 381.
48. Smst., s. 383.
49. Smst.
50. Smst.

51. Smst.
52. Smst.
53.  Friedrich Nietzsche:  Werke II, Munchen  1966, s. 344.
54.  Paul de Man: Allegories o f   Reading, s.  115.
55. Smst.
56. Nietzsche: Werke III,  2, s. 133-244.
57. Paul de Man: »The Epistemology of Metaphor«, i: Critical Inquiy, V,  1978, s. 29.
58. Jonathan Arac: »Aesthetics,  Rhetoric, History: Reading Nietzsche with Henry James«, i: Bounday 2, vol. IX, 3, vol. X, 1,  1981, s. 447-48.
59.  Frank Lentricchia:  After the New  Criticism, s. 317.
60. Terry Eagleton: Literay Tlzeo~y, Oxford 1983, s. 141.

## Efterskrift

Denne artikel blev  afsluttet  i  september  1989. Siden har  Henning  Vangsgaard besogt Nationale  Forschungs- und Gedenktatterz  derklmsischen  deutschen  Literatur i  Weimar.  Han  har  givet  mig  en  beskrivelse,  samt  en  fotokopi  af  Nietzsches manuskript til »Ueber Wahrheit und Luge.«

Det  er  tydeligt,  at  der  er  tale  om  et  fragment  og  ikke, som  Paul  de Man hzvder, den eneste fzrdigskrevne del af Nietzsches  projekt Das Philosoplzenbuch. Kapitel 2 af »Ueber Wahrheit und Luge« folges af  dispositionen til yderligere tre (evt. flere) kapitler  og en slutning:

- »3. Schilderung  des  chaotischen  Durcheinanders in einem  mythischen Zeitalter.  Anfange  der  Philosophie  als  Ordnerin  der  Kulte,  Mythen,  sie organisiert die Einheit  der religion.
4.  Anfange  der  ironischen  Steilung  zur  Religion.  Neues  Auftauchen  der Philosophie
5.  usw.  Erzahlung.

SchluB;  Plato's  Staat  als  uberhellenisch,  als  nicht  unmoglich.  Philosophie erreicht  hier ihre GroBe, als Staatsgrunderin eines metaphysisch geordneten Staates.~

Denne disposition er hverken trykt i Schlechtas  eller Colli/Montinaris gzengse Nietzsche-udgaver, men findes i Musarion-udgaven, som Paul de Man har citeret andre Nietzsche-tekster fra.

P8 dette sted f@rer det for vidt  at spekulere nærmere over det mulige indhold i  fragmentets fortmttelse. Blot tre  bemzrkninger: Nietzsches  stikord til slutningen tyder pa, at hans overordnede sigte har v ~ r e t kulturpolitisk, sadan som jeg  har hzvdet.  Det  ma  vzre  misvisende  kun  at  interessere  sig  for  kunstneren i Nietzsches  tekst,  sadan  som  Paul  de  Man  gor.  Det  er  ikke  usandsynligt,  at bemzrkningen til slut om filosofien i en mulig fremtid indbefatter typen digterfilosof, som i falge min lzsning er impliceret i den del af  »Ueber Wahrheit und Luge« som er fzrdig, og som Paul de man har behandlet p8 sin made.