Demokrati som fælles liv
Forfattere: Filip Odgaard Bodilsen
Tidsskrift: dttk (13-07-2020)

## DEMOKRATI SOM FÆLLES LIV

## Menighedskoordinator, cand.theol. Filip Odgaard Bodilsen

I forbindelse med et arrangement i Landstingssalen på Christiansborg den 22. januar  2020  lancerede  Demokratikommissionen,  nedsat  på  initiativ  af  Dansk Ungdoms Fællesråd,  sin  betænkning  om demokratiets  tilstand Er  demokratiet  i krise? Som  undertitlen  lyder,  rummer betænkningen »analyser og anbefalinger til at styrke demokratiet i Danmark«. I betænkningen  identificerer  kommissionen fire dimensioner af det danske demokrati, som hver for sig er under pres, men samtidig  rummer  kimen  til  en  demokratisk revitalisering. De fire dimensioner er: (1) partierne,  politikudvikling  og  repræsentativitet; (2) medierne og den demokratiske samtale; (3) borgerne, civilsamfundet og  den  deltagerdemokratiske  tradition; (4)  folkestyret  og  lov-  og  beslutningsarbejdet (Demokratikommissionen  2020, 8).

Dagen  inden  offentliggørelsen  af  betænkningen afholdtes, ligeledes på Christiansborg,  høring  om  kristendommens rolle  i  et  pluralistisk  samfund  med  Folkekirkens  Mellemkirkelige  Råd  og  Folkekirkens  Uddannelses-  og  Videnscenter som arrangører. I den anledning præsenteredes den lille udgivelse Politik kommer ikke af ingenting , et debathæfte, som tegner  omridset  til  en  dansk  offentlighedsteologi gennem en række korte tematiske introduktioner og cases, der hver for sig forholder  sig  til  undertitlens  spørgsmål: »Hvordan  indgår  kristendom  i  samtalen om  det  fælles  bedste?«  (Arffmann  et  al. 2020).  Hæftet  er  blevet  til  på  baggrund af drøftelse i en samtalegruppe nedsat af initiativtagerne til høringen.

Sammenfaldet,  næsten  på  dato,  mellem  de  to  arrangementer  på  Christiansborg  har  næppe  været  intenderet,  og  de to præsenterede udgivelser fremstår uafhængige af hinanden. Ikke desto mindre er sammenfaldet illustrativt for mit anliggende i denne artikel, hvor jeg søger skæringspunktet  mellem  problemstillingerne.  De  fire  dimensioner  af  demokratiet, som Demokratikommissionen har analyseret,  kan  alle  drøftes  i  et  offentlighedsteologisk  perspektiv.  Mit  fokus  vil  være på den tredje dimension, der vedrører demokratisk engagement på civilsamfundsplan. I kølvandet på en analyse af delta- gerdemokratiets  tilstand  i  foreningslivet konkluderer  betænkningen,  at  der  som modvægt til den hyppige tale om borgeres demokratiske rettigheder mangler en fælles forståelse af borgeres demokratiske ansvar. Dette formuleres som et ønske om en  bred  drøftelse  af,  hvilke  visioner  for medborgerskab  eller  hvilket  borgerideal vi  ønsker  at  fremme  (Demokratikommissionen 2020, 50). Artiklens drivende spørgsmål kan således formuleres: Hvordan kan offentlighedsteologisk refleksion belyse demokratisk engagement og medborgerskab på civilsamfundsniveau?

## Offentlighedsteologi i dag

Som begreb og koncept står offentlighedsteologi i gæld til engelsk- og tysksprogede konceptualiseringer af henholdsvis »public  theology«  og  »öffentliche  Theologie«. Begrebets  oprindelse  henføres  almindeligvis  til  den  amerikanske teolog Martin Marty,  som  i  1974  udgav  en  artikel  om Reinhold Niebuhrs tænkning (Lee 2015, 45). Siden er talrige udfoldelser af offentlig teologi blevet givet, og siden 2007 har feltet haft sit eget akademiske tidsskrift i International Journal of Public Theology . 1

## Orienteringspunkter for den offentlige samtale

I de seneste år har den hjemlige drøftelse af kristendommens rolle i samfundet materialiseret  sig  i  distinkte  fora.  Klare  eksempler  er  Resam  Forum,  hvor  religiøse ledere  samles  for  at  skabe  relationer  på tværs  og  drøfte  aktuelle  samfundsmæssige  temaer  i  lyset  af  deres  traditioner; Foreningen  Åndsfrihed,  som  har  til  formål at værne om og fremme plurale hold- ningers og livssyns plads i et frit demokratisk samfund; Tænketanken Eksistensen, der  gennem  seminarer  og  publikationer belyser  kristendommens  formative  kraft og kritiske potentiale i  aktuelle  samfundsspørgsmål.  Helt  eksplicit  kommer det  offentlighedsteologiske  sigte  til  udtryk i den omtalte samtalegruppe nedsat af  Folkekirkens  Mellemkirkelige  Råd  og Folkekirkens Uddannelses- og Videnscenter, hvis bundne opgave netop har været at drøfte aspekter af offentlighedsteologi i en dansk kontekst.

I en kronik i Kristeligt Dagblad i anledning af lanceringen af Politik kommer ikke af ingenting definerer Ulla Morre Bidstrup og Mogens S. Mogensen offentlighedsteologi  som  en  »kritisk  og  konstruktiv  teologi, som fokuserer på samfundsmæssige og  sociale  spørgsmål  uden  præference for  bestemte  økonomiske  eller  politiske teorier,  og  som  sigter  på  at  udvikle  nye orienteringspunkter i den offentlige samtale« (Mogensen og Bidstrup 2020). Med definitionen  ønsker  kronikørerne  at  distancere offentlighedsteologi fra begrebet »politisk  teologi«,  som  historisk  har  repræsenteret teologisk informeret kritik af eller argumentation for specifikke politiske og økonomiske positioner ( ibid. ). Denne  afstandtagen  til  politisk  teologi  kan have sin  berettigelse,  når  der  tænkes  på specifikke udtryk, for eksempel politiske teologier fra det 20. århundrede med rod i  konservativ  eller  marxistisk  samfundsanalyse. Samtidig er distanceringen svær at  fastholde,  al  den  stund  »politisk  teologi« i dag må betragtes som en paraplyterm,  dækkende  over  et  endog  særdeles bredt  spektrum  af  filosofisk  og  teologisk refleksion. For så vidt kan offentlighedsteologi  rubriceres  som  et  aspekt  af  den politiske teologi. 2

Når jeg vælger at anvende »offentlighedsteologi« som foretrukken term, skyldes det dels dens aktuelle prominens i en dansk  kontekst,  dels  analyseobjektet  for denne artikel: grænselandet mellem teologi og offentligt liv.

## Det fælles gode

Det  er  ikke  uvæsentligt,  at  diskurserne om kristendom og samfund rummer referencer til »det fælles gode« eller »det fælles bedste«. Vi så det i undertitlen til debathæftet: »Hvordan indgår kristendom i samtalen om det fælles bedste?«. Tilsvarende optræder termen »det fælles gode« i Resam Forums formulerede pejlemærker for den gode nation (Resam 2020). Således viser det fælles gode sig som et vigtigt anliggende  i  offentlighedsteologiens  bevægelse  langs  brudfladerne  mellem  kristendommens udtryksformer og det mangefacetterede samfundsliv.

Som  et  socialetisk  orienteringspunkt kan  det  fælles  gode  tydes  som  et  forhold  (eller  kompleks  af  forhold),  der  er til gode for alle i fællesskabet, og som af den grund er værd at stræbe efter. Hvilket forhold der er tale om, og hvem »alle« er, er imidlertid uklart af selve termen og kræver yderligere udfoldelse. Som et delanliggende  søges  denne  uklarhed  i  det følgende belyst.

## En teologi om offentligt liv

I  min  skitsering  af  et  offentlighedsteologisk bud på demokratisk revitalisering vil jeg trække på hovedpunkter i den engel- ske teolog Luke Brethertons forståelse af det  politiske  liv.  Bretherton  udvikler  sin politiske teologi tværdisciplinært i dialog med filosofi,  sociologi  og  politisk  teori  og på baggrund af etnografiske analyser. Jeg læner mig op ad Bretherton af to årsager: dels arbejder han selverklæret med grundspørgsmål inden for den politisk-teologiske ramme; dels beskæftiger han sig indgående med demokratisk engagement ud fra et kristent perspektiv.

Bretherton  lægger  selv  distance  til begrebet »public theology«, i det omfang offentlighedsteologi drejer sig om at oversætte og tilpasse teologiske  koncepter til  liberalismens  idiomatik.  Til  gengæld identificerer  han  selv  sit  projekt  som  »a theology  of  public  life«,  det  vil  sige  teologisk  refleksion  over  det,  der  vedrører fælles eller offentlige forhold, res publica (Bretherton 2019, 33n14). Således ligger hans  forståelse  ikke  fjernt  fra  ovenstående  definition  af  offentlighedsteologi, måske  med  den  væsentlige  forskel,  at hans kritisk-konstruktive teologi ikke blot formulerer  orienteringspunkter  for  den offentlige samtale , men i særlig grad også for offentlig, politisk handling .

Anliggendet  for  Bretherton  er  at  tegne  topografien  for  politisk  engagement  i vestlige  sekulære  samfund i  lyset  af  kristen  tro,  praksis  og  teologi.  Konturerne skitseres med det kristne begreb om næstekærlighed  som  udgangspunkt,  og  et nøglespørgsmål  er,  hvilke  konkrete  former næstekærlighed kan antage i den politiske arena ( ibid. , 1).

## Det teologiske rationale

Den teologiske antropologi, der som understrøm bevæger Brethertons tænkning, betoner  menneskets  skabthed,  dets  relation til Gud og næsten samt dets behov for omvendelse. Som skabte mennesker står vi altid-allerede i en relation til andre individer, og vores liv vil altid-allerede være indfældet  i  et  fælles  liv  med  andre  -  og med  Gud.  Som  faldne,  skrøbelige  skabninger, der lever under syndens realitet, er vores trivsel betinget af karakteren af dette fælles liv.  I  det  øjeblik  vi  beskæftiger os med interaktionen og strukturerne i  det  fælles  liv  i  alle  dets  facetter,  har  vi at  gøre  med  en  politisk  dimension.  I  et kristent  teologisk  perspektiv  har  denne politiske dimension næstekærlighed som styrende motiv (Bretherton 2019, 21-22).

Næstekærlighed indebærer relation til mennesker, der er forskellige fra os selv, og derfor også til både den fremmede og fjenden. I det lys forudsætter det fælles liv en evne til at kunne begå sig i et undertiden konfliktfyldt miljø i tillid til, at min modpart kan bevæges, og i erkendelse af, at  jeg  også  selv  må  bevæges:  »Building any form of just and loving common life through a dance of conflict and conciliation entails reckoning with a hard truth: everyone  must  change,  and  in  the  process,  we  must  all  lose  something  to  someone at  some  point.  Change  is  part  of what it means to live as frail, finite, and fallen creatures. Loss, and therefore compromise  and  negotiation,  are  inevitable, if  the  flourishing  of  all  is  to  take  place« ( ibid. , 43).

Det  teologiske  rationale  kan  illustreres  augustinsk.  I  Augustins  allegoriske læsning  af  Jer  29,4-7  er  Herrens  bud  til det landflygtige Israel om at stræbe efter lykke og fremgang for Babylon et billede på kristnes liv i verden. Så længe kristne er en del af verden og deler verden med andre, er de andres velfærd ensbetydende med kristnes egen velfærd. Med andre ord er den fælles verden - vores samfund - et domæne, hvor kristne kaldes til at skabe et  fælles  liv  med  de  mennesker, de lever iblandt. Det fælles liv og den stræben efter  lykke  og  fremgang,  som  det  indebærer,  har  dog  kun  foreløbig  karakter.  Det er jordisk og dermed kontingent og tvetydigt. Det indebærer en søgen efter fælles penultimative goder, i tiden indtil Kristus kommer igen ( idem 2010, 4-5).

## Fælles goder og moralsk kommensurabilitet

Det offentlige livs mangfoldighed medfører møder mellem kulturer og traditioner og dermed friktion mellem livsanskuelser og moralske visioner. Divergensen i synet på det gode liv rejser spørgsmålet om en mulig forenelighed - eller  kommensurabilitet - mellem forskellige moralske traditioner.  Principielt  udfordres  en  mulig kommensurabilitet af forskellene mellem traditionernes iboende  rationalitet.  En kristen  har  andre  kriterier  for  etisk  vurdering end en person med anden religiøs (eller irreligiøs) overbevisning. På samme tid  vil  kristne  undertiden opleve konvergens eller decideret sammenfald mellem egne og andres moralske domme. Når visionen om det gode liv udmøntes i domme og  adfærd,  eksisterer  således  en  situationsafhængig ad hoc-kommensurabilitet mellem  forskellige  moralske  traditioner, en  art  etisk  horisontsammensmeltning. Denne  ad  hoc-kommensurabilitet  indebærer,  at  mennesker  med  divergerende etiske  orienteringspunkter  kan  lære  af hinanden og fra situation til situation udforme mønstre for konkret fælles handlen (Bretherton 2006, 111).

Når  vi  beskæftiger  os  med  sociale sammenhænge  i  større  skala,  betyder den  moralske  pluralisme,  at det fælles gode, forstået som et altomfattende eller universelt mål, er uopnåeligt som en politisk realitet. Det fælles gode kan ganske vist fungere som et regulerende ideal eller moralsk orienteringspunkt for et samfund eller en nation, men det vil forblive en  unærmelig  horisont  for  det  konkrete offentlige liv. Muligheden for en moralsk ad  hoc-kommensurabilitet  mellem  mennesker  danner  til  gengæld  grundlag  for at identificere og stræbe efter partikulære fælles goder ( idem 2019, 32n13).

## Det politiske

Som en søjle i projektet står Brethertons definition af politik: »Politics […] refers to forming,  norming,  and  sustaining  some kind  of  common  life  between  friends, strangers,  enemies,  and  the  friendless amid  their  ongoing  differences  and  disagreements and as they negotiate asymmetries of various kinds of power. Political  agency  is  the  ability  to  act  with  and for  others  in  the  determination  of  the goods,  practices,  institutions,  and  judgments  that  constitute  a  common  life« ( ibid. ,  445). 3   Denne  forståelse  rummer to  væsentlige  momenter.  For  det  første har politik at gøre med opbygningen, organiseringen og udviklingen af et fælles liv  mellem mennesker i spændet mellem konsensus og konflikt. For det andet har politik fælles goder som horisont.

Politisk vigør er således betragtet vital for menneskelig trivsel og for udviklingen af  det  gode  liv.  Af  den  grund  må  politik per se fra en normativ vinkel anskues som et  moralsk  gode.  Det  politiske  liv  i  sine konkrete  udtryk  kan  ganske  vist  være korrumperet og vil til enhver tid være underlagt menneskelivets vilkår. Men principielt må politisk handlen betragtes som et gode ( ibid. , 32). Dermed også antydet, at det politiske liv ikke blot er en ramme for  praktisering af næstekærlighed; politisk handlen som et moralsk gode er selv en form for næstekærlighed ( ibid. , 41).

Det politiske som et moralsk gode har både en formel og en uformel dimension, der hver for sig præger selve substansen: det fælles, offentlige liv. Den formelle dimension har at gøre med de forhold, der over  tid  strukturerer  og  regulerer  dette liv,  eksempelvis  forfatninger,  love,  valgsystemer  og  embedsværk.  Her  er  staten det  primære locus for  politisk  handling. Den uformelle dimension vedrører de relationelle praksisser, der har potentiale til at skabe en fælles menings- og handlingsverden - en sensus communis -  på  tværs af traditioner, fællesskaber og interesser. Det  politiske  liv  i  sine  uformelle  udtryk kan  udfoldes  inden  for  de  rammer,  som staten sætter, men er ikke afhængig af, at der findes en stat ( ibid. , 33-34).

## Demokrati og medborgerskab

Betoningen af det fælles liv spiller ind på forståelsen af demokratiets essens. Frem for  at  tage  afsæt  i  det  autonome  individ og  betragte  demokrati  som  en  forlængelse  af  den  enkeltes  selvstændighed  er et  mere  sagssvarende  begyndelsespunkt mennesket i relation til andre mennesker: »If  democracy  is  the  rule  of  the  people, by  the  people,  and  for  the  people,  then at  its  most  basic  level  it  demands  relationships between those who constitute the people«  (Bretherton  2019,  427;  oprindelig kursivering). For så vidt demokratiets grundelement er mennesket i relation til andre mennesker, er demokratisk politik ikke  primært  en  proces,  hvor  autonome individer  udtrykker  sig  selv  og  påvirker beslutninger  -  enten  direkte  eller  gennem  repræsentation  eller  deliberation.  I stedet handler demokratisk politik basalt set om at opdage, hvordan vi altid-allerede er konstitueret som personer gennem vores relationer til andre, og om at præge og forme denne socialitet med henblik på alles bedste. Denne forståelse eliminerer ikke den enkeltes frihed; den understreger derimod, at individuel frihed ikke opstår i et vakuum, men er afhængig af fællesskaber og relationer ( ibid. , 426-430).

Bretherton  identificerer  fem  dimensioner  af  demokratisk  medborgerskab: (1)  medborgerskab  som  en  retlig  status med dertilhørende civile, politiske og sociale  rettigheder;  (2)  som  deltagelse  i  et system, der regulerer og legitimerer politisk repræsentation (3) som identifikation med  et  forestillet  fællesskab  (»imagined community«), det være sig nationalt eller lokalt; (4) som legemliggørelse - eller performance -  af  en  politisk  vision;  (5)  som en politisk og moralsk rationalitet. De to første dimensioner er knyttet nært til det politiske livs formelle side, de tre sidste til dets uformelle (Bretherton 2015, 3-5).

## Civilsamfundet som politisk legeme

Civilsamfundet  manifesterer  sig  som  en afgørende  arena  for  det  politiske  liv.  I denne  arena  spiller  det  politiskes  uformelle udtryk den dominerende rolle; tilsvarende udøves medborgerskab primært som  en  identitet,  en  performance  og  en fælles rationalitet.

Med  udgangspunkt  i  sociologen  Jeffrey Alexanders tænkning tydes civilsamfundet  -  eller  den  civile  sfære  -  som  et grænseområde mellem andre sociale, ikke-civile  sfærer.  Fire  sådanne  ikke-civile sfærer  identificeres:  statens  sfære,  den økonomiske sfære, den intellektuelle/religiøse  sfære  og  familiens  sfære.  Den  civile sfære er en neksus mellem de øvrige sfærer, et felt for konvergens og kommunikation  mellem  stat,  marked,  akademi, kirke  og  familie.  Den  kan  differentieres fra  de  øvrige  sfærer,  men  er  samtidig intimt  forbundet  med  dem,  ja,  gennemtrængt af dem. I denne forståelse eksisterer civilsamfundet aldrig som sådan, men konstitueres og opretholdes af de processer og praksisser, de former for kommunikation og socialitet, der er forudsætninger for et fælles liv. Offentlig meningsdannelse, kulturelle koder og distinkte institutioner er blandt den civile sfæres kendetegn (Bretherton 2015, 204-205).

Et  afgørende  element  i  Brethertons forståelse af civilsamfundet er denne sfæres binære struktur. På samme måde som det politiske liv rummer forskellige visioner af  det  gode  liv,  omfatter  det  forskellige  forståelser  af,  hvem  der  er  en  del  af samfundet, og hvem der ikke er; hvem der er inde og ude; typologisk udtrykt: hvem der er ven og fjende. Civilsamfundets iboende konfliktpotentiale  leder  Bretherton til  at  anvende  termen  »politisk  legeme« (»body politic«) som en mere adækvat betegnelse.  Med  »politisk  legeme«  forstås ikke en art organicisme, hvor samfundets sociale  bestanddele  -  kroppens  lemmer -  er  underordnet  helheden.  I  stedet  bestemmes det politiske legeme biopolitisk som  en  dynamisk,  ambivalent  arena  for udvikling af relationer på tværs af skellet mellem ven og fjende.

At  bidrage  til  det  politiske  legemes fælles  liv  involverer  næstekærlig  adfærd (»neighborliness«),  undertiden  ud  i  det radikale. Min næste er ikke kun min ven, men  også  min  modpart.  En  fælles  menings-  og  handlingsverden  opstår  ikke kun i et miljø af samdrægtighed, men i en kontekst, hvor uenighed og konflikt er en realitet, og hvor erkendelsen af dette bliver  fundamentet  for  en  bevægelse  henimod  forsoning  med  modparten  ( ibid. , 210-213). Teologisk udtrykt bygger et sådant fælles liv på den forudsætning, at både kærlighed og synd er politiske realiteter ( idem 2019, 446).

## Case: Community organizing

Brethertons  konceptualisering  af  demokratisk medborgerskab i den civile sfære bygger på etnografiske undersøgelser af fænomenet community organizing . Community organizing er organisering af et  lokalsamfund,  typisk  i  en  urban  kontekst,  med  det  formål  at  skabe  en  fælles menings- og handlingsverden på tværs af institutioner og traditioner, hvor politiske sager  identificeres,  mønstre  for  konkret handling  besluttes  og  demokratisk  medborgerskab kultiveres. 4

Community organizing handler om at opbygge relationer  lokalt  på  tværs  af  civilsamfundets institutioner - foreninger, organisationer,  skoler,  kirker  -  således at  der  skabes  bevidsthed  om  og  handles på  sociale  og  økonomiske  udfordringer. Disse  udfordringer  identificeres  gennem dialogprocesser,  hvor  lederne  taler  med og  ikke  mindst lytter  til de  berørte  eller implicerede mennesker. Heraf udspringer formuleringen og eksekveringen af politisk handling (Bretherton 2015, 121-142).

Organiseringstanken indebærer, at de enkelte institutioners særpræg fastholdes. Det vil sige, at man samles og arbejder for et fælles defineret formål, uden at institutionernes specifikke identitet går tabt. For eksempel kan religiøse institutioner, som ofte agerer motor i organiseringsarbejdet, deltage på basis af - og ved at trække på - den tradition, der er deres. I community organizing kombineres således enhed og forskellighed ( ibid. , 241).

## Sekularitet

Eksemplet ovenfor viser, at visionen for et sådant demokratisk liv står i kontrast til forestillingen  om  et  sekularistisk  offentligt rum, hvor religiøse traditioner har en minimal - hvis overhovedet nogen - rolle at  spille.  Bretherton  lægger  sig  i  kølvandet på de diskurser, der betoner vor tids postsekulære  tilstand,  hvor  sekulariseringsprocesser  og  afsekulariseringsprocesser forløber side om side, og hvor det offentlige rum ikke ses som en monolitisk størrelse, men som værende både pluralt og komplekst. Netop i sin plurale og komplekse  virkelighed  kan  et  sekulært  samfund  facilitere  det  fælles  liv  på  tværs  af forskelle  og  uenigheder,  som  Bretherton advokerer for. Som sådan må sekularitet betragtes  som  et  politisk  gode  (Bretherton 2019, 254-255).

Teologisk formuleret betegner den sekulære  tilstand saeculum ,  tiden  indtil Kristi genkomst. Det sekulære er dermed ikke  ensbetydende med det ikke-religiøse, men med det ikke-eskatologiske. Samtidig  er  sekularitet  ikke  a-eskatologisk. Det sekulære liv får netop sin betydning og  kvalitet  ved  at  have  en  eskatologisk horisont.  Denne  horisont  fungerer  som bolværk mod at overinvestere mening og formål i denne verden og forveksle penultimative goder med ultimative ( ibid., 256; idem 2015, 216).

## Demokratisk politik

Hvis politik handler om at forme, normere og opretholde et fælles liv mellem venner og fremmede, indebærer demokratisk politik, at så mange som muligt bliver aktører i de samtaler og praksisser, der konstituerer et fælles, politisk liv. Det gælder særligt  de  mennesker,  der  befinder  sig  i eller på ydersiden af samfundets periferi; de  mennesker,  der  let  anses  for  at  være inkapable eller uværdige til at være politiske aktører. Desuden indebærer det demokratiske moment, at vi må bygge relationer til mennesker, der står i opposition til os selv; ligeledes at vi må lære kunsten at lytte til de andre; og ikke mindst, at de mennesker, vi betragter med skepsis eller frygt, kan vise os større godhed og være til større velsignelse end de mennesker, vi har mest til fælles med (Bretherton 2019, 445-446).

Demokratisk  politik  bygger  på  den antagelse, at vi som borgere er andet og mere end individer forsynet med bestemte civile og politiske rettigheder. Til det at være borger knytter sig et relationelt ansvar,  orienteret  mod  det  konkrete  og  ordinære, mod det lokale og stedbaserede. Relationelle  dyder  som  loyalitet,  solidaritet  og  troskab  er  knyttet  til  specifikke forhold  -  til  bestemte  mennesker,  på  et bestemt sted og til en bestemt tid ( ibid. , 450).  Medborgerskab  kultiveres  gennem deltagelse  i  det  fælles  organiserede  liv, og demokratisk politik på civilsamfundsniveau udøves i lige så høj grad af institutioner  som  af  personer.  Organiseret socialitet i den civile sfære har dog først demokratisk valør, når den er rettet mod andre  former  for  socialitet.  Først  når  en institution åbner sig for et fælles liv med andre  institutioner,  kan  den  betragtes som demokratisk ( ibid. , 452).

Sammenfattende kan demokratisk politik siges at have tre karakteristika: den er beskyttende ,  idet  den  i  det  offentlige liv  sikrer  rum  for  institutionel  pluralitet og  loyalitet  mod  partikulære  traditioner og fællesskaber; den er integrerende , idet den muliggør en stræben efter fælles goder på tværs af fællesskaber og traditioner og dermed interessekonflikter og divergerende moralske visioner; og den er forandrende , idet den faciliterer både kritik og konfigurering  af  tingenes  tilstand  ( ibid. , 463).

## Afslutning

På  Demokratikommissionens  opfordring til at drøfte et borgerideal tegner Brethertons teologi om det offentlige liv billedet af  en  form  for  demokratisk  medborgerskab,  der  udspiller  sig  i  civilsamfundets plurale arenaer. Demokrati som en relationel praksis betyder, at det nationale projekt er sekundært i forhold til det lokale og stedbaserede.  Omvendt  er  demokratisk praksis forudsætning for den gode nation.

Demokratisk medborgerskab indebærer  en  erkendelse  af,  at  vores  trivsel  og velfærd, vores »lykke og fremgang«, er betinget af karakteren af det liv, vi har med hinanden.  Som  medborger  sætter  man snævre særinteresser til side for i fællesskab med andre - såvel venner som fjender - at identificere de konkrete, foreløbige goder, der bidrager til samfundets vel. I den civile sfære involverer det deltagelse i  de  fællesskaber, de institutioner og foreninger, der hver for sig arbejder til gavn for  andre  -  det  være  sig  med  henblik  på uddannelse, sundhed, social indsats, folkeoplysning eller et lignende gode - men samtidig åbner sig for dialog og gensidighed på tværs af institutionelle skel.

I  denne forståelse af demokratisk engagement  stilles  kristne  som  ansvarlige aktører  på  linje  med  andre  aktører  i  det politiske liv. Med kristendommens vision for  det  gode  liv  som  fundament  og  med næstekærlighed  som  moralsk  drivkraft og  målestok  træder  kristne  ind  i  den  civile  sfære  for  i  fællesskab  med  andre  at identificere  og  søge  fælles  penultimative goder i vores sekulære tid. Det teologiske motiv er menneskets relationelle natur - mennesket bundet i kærlighed til Gud og næsten.

## Noter

- 1 For en udførlig dansk introduktion til offentlighedsteologi samt en oversigt over internationale fremstillinger af offentlighedsteologi, se Mogensen 2019, 259-339.
- 2 Meget rammende indeholder The Cambridge Companion to Christian Political Theolog y en artikel med titlen »Public Theology«.
- 3 Tilsvarende  definerer  Bretherton  et  andet sted politik således: »[P]olitics is the ongoing process  through  which  to  maintain  commonality  and  recognize  and  conciliate  conflict (including the use of coercive force) in pursuit of shared temporal goods« (2010, 19).
- 4 Brethertons  egen  reference  er  amerikanske og britiske community organizations , der har Saul  Alinskys  organiseringsfilosofi  som  fundament.

## Litteratur

Arffmann, Christian; Ulla Morre Bidstrup; Jonas Adelin Jørgensen; Birgitte Stoklund Larsen; Birger Nygaard og Jørgen  Skov  Sørensen.  2020. Politik kommer ikke af ingenting: Hvordan indgår kristendom i samtalen om det fælles  bedste? København:  Folkekirkens Mellemkirkelige Råd og Folkekirkens Uddannelses- og Videnscenter.

Bretherton, Luke. 2006. Hospitality as Holiness:  Christian  Witness  Amid  Moral Diversity . Aldershot: Ashgate.

Bretherton, Luke. 2010. Christianity and Contemporary Politics: The Conditions and  Possibilities  of  Faithful  Witness . Chichester: Wiley-Blackwell.

Bretherton, Luke. 2015. Resurrecting Democracy.  Faith,  Citizenship,  and  the Politics of Common Life . New York, NY: Cambridge University Press.

Bretherton,  Luke.  2019. Christ  and  the Common  Life:  Political  Theology  and the Case for Democracy . Grand Rapids, MI: Eerdmans.

Demokratikommissionen. 2020. Er demokratiet  i  krise?  Analyser  og  anbefalinger til at styrke demokratiet i Danmark . København: Demokratikommissionen.

Lee, Hak Joon. 2015. »Public Theology«. I The Cambridge Companion to Christian  Political  Theology ,  redigeret  af Craig Hovey og Elizabeth Philips, 4465. New York, NY: Cambridge University Press.

Mogensen,  Mogens  S.  2019. Kristendom i  en brydningstid: Kirke, mission, økumeni og offentlighedsteologi . Christiansfeld: Forlaget Intercultural.dk.

Mogensen, Mogens S. og Ulla Morre Bidstrup. 2020. »Kristendommen kan bidrage til  det  fælles  bedste«.  Kronik i Kristeligt  Dagblad ,  den  21.  januar 2020.

Resam. 2020. »Den gode nation«. https:// resam.dk/den-gode-nation/  (set  den 1. april 2020).

## Forfatter

Filip Odgaard Bodilsen

Farsundsvej 7

8200 Aarhus N filip.bodilsen@gmail.com