Ødipus' skyld
Forfattere: Thomas Christensen
Tidsskrift: kok (1997-03-17)

## Thomas Christensen

## 0dipus' skyld

Eller findes det ubevidste?

Hvorfor er Sofokles' Kong Ødipus den psykoanalytiske tekst par excellence? Den virker ikke umiddelbart overbevisende som den eksemplariske, fiktive tekst for psykoanalysen. Tragediens problemstilling synes for åbenlys, for gennemskuelig, for en psykoanalytisk interpretation. Lzseren, Ødipus og den psykoanalytiske patient soger naturligt nok efter en mening, men som den ledende trope i tragedien antyder (udvekslingen  mellem blind og seende'),  må vi alle tage os i agt for ikke at blive blzndet af det alt for åbenlyse.

FØrst er det vigtigt at få stillet sp~rgsmålet rigtigt. Sofokles' tragedie har ikke grundlagt psykoanalysen. Psykoanalysen er funderet på klinisk erfaring. Men tragedien kan have fået nogle brikker til at falde på plads for Freud, og der er nok ingen tvivl om, at han har set sin teori bekræftet i den antikke tragedie; set parallellen som et tegn på erkendelsens universaliteL2

Sp~rgsmålet er: i hvilke forhold kan Kong Ødipus ses som parallel til psykoanalysen -til psykoanalytisk  praksis og til psykoanalytisk teori? Freud selv forsoger sig aldrig med en egentlig analyse af Kong  Ødipus, som f. eks. af Hamlet, og de paralleller han drager er hurtigt opridset. Han ser i stykket en reprzsentation af en almen begærsstruktur for det lille drengebarn: den at rette sine forste seksuelle  impulser mod sin mor og sit forste had, sine forste aggressive impulser, mod sin far. Han ser stykkets stadige indvirken på et moderne publikum som bevis for kompleksets universalitet:

&gt;&gt;Når Kong Ødipus ikke virker mindre rystende på det moderne menneske end på samtidens grækere [. .  . må der] vzre en stemme i vort indre, som er parat til at anerkende skzbnens tvingende magt i Ødipus [.  . .] Hans skzbne kan kun gribe os, fordi den også kunne vzre blevet vores, fordi oraklet fØr vor fodsel har spået os en forbandelse magen til hans. Måske var det os alle beskåret at rette den forste seksuelle tilbojelighed mod vores mor, det forste had og voldelige Ønske mod vores far; vore dromme overbeviser os herom« (II, p. 266f.).

Endelig ser han 0dipus7  afdzkning af sandheden som parallel til psykoanalysens afdzkning af patientens fortid (ibid.).

Jeg skal i det folgende skitsere, hvordan disse analogier mellem tekst og teori på den ene side kan kritiseres og på den anden side kan forlznges. Jeg skal vise, hvordan teksten bag dens blzndende, åbenlyse overflade overraskende, men særdeles przcist, kan bruges til at genfortolke Freud, på samme

måde som Freud kan bruges til at genfortolke teksten.

Psykoanalysen har ikke påvirket de oldgrzske specialisters  fortolkning af 0dipus. Dette er rimeligt nok. Det er derimod betznkeligt at hzvde ejendomsretten til teksten, som den oldtids-kyndige Vernant synes at gore det i hans centrale disput med psykoanalytiske lzsninger i artiklen »Oedipus Without the Complex~.~ Vernant er oprØrt over i Freuds lzsning, der i virkeligheden ikke er en lzsning, men en perspektivering, at se tragedien reduceret til en universel drØm. Han hzvder videre, at stykket kun kan lzses gennem en forståelse af, hvad det var hensigten, at det skulle formidle til det grzske publikum. Jeg er for det f ~ r s t e skeptisk med hensyn til muligheden af at forstå teksten fuldt og helt i en svunden tids kontekst. For det andet anser  jeg det for legalt at undersoge nutidens interesse i stykket.

Ligesom Freud, definerer også Aristoteles tragedien ud fra dens effekt. Han hzvder i sin Poetik, med Sofokles'  0dipus-tragedie som det direkte eksempel, at tragedien »ved at vzkke medlidenhed og frygt fuldbyrder  renselsen (katharsis) af den slags f~lelser&lt;&lt;.%atharsis bygger på identifikation.  Identifikation er også et nutidigt publikums indgang til stykket. Derfor er det rimeligt at sporge, hvem et nutidigt publikum identificerer sig med. Hvem er den adipus, vi har medlidenhed med, og hvilken handling frygter vi, når vi przsenteres for stykket.

Det er ikke, som Vernant mener, n~dvendigt for en psykoanalytisk tolkning, »at 0dipus udmzrket ved, at hans forzldre ikke er dem, der går for at vzre d e t d

»Sagen er, at hvis dramaet bygger på 0dipus' uvidenhed om sin sande oprindelse, hvis han virkelig tror -således som han ofte erklzrer -at han er den elskede og elskende son af herskerne i Korinth, så  har helten i Ødipus  Rex klart nok intet spor af et 0dipus-kompleks«.7

Ødipus8  har imidlertid et 0dipus-kompleks, ingen tvivl om det, endog et szrdeles stzrkt sådant. Ikke fordi  han ved en tilfzldighed (kan man tale om tilfzldighed i den psykoanalytiske setting eller i et fiktivt drama?) slår sin far ihjel og zgter sin mor. Eftersom han tilsyneladende  ikke genkender disse som sine biologiske forzldre, fuldbyrder han ikke det Ødipale begzr (i alt fald hojest i en forskudt form i forhold til erstatningsobjekter),  idet dette begzr skulle vzre rettet mod Polybos og Merope i Korinth. Men han forlader i forste instans Korinth og de to mennesker, han trods alt stadig tror er sine forzldre, af frygt for oraklets profeti; »Derfor har jeg forlzngst forladt Korinth l og bor langt borte; lever lykkeligt, l skont jeg har savnet dybt min mor og far&lt;&lt; (p. 72). Han forfzrdes over at have begået den vzrste synd: »alt hvad frygteligt og grufuldt / kan tznkes« (p. 59), og han straffer sig selv på det kraftigste, da han opdager, hvor ironisk profetien er gået i opfyldelse. Måske fuldbyrder han ikke bevidst det ~dipale begzr, men han har så sandelig komplekset; det sztter netop tragedien i gang og gor den tragisk.

Derimod ser jeg en rimelig og god kritik af en traditionel freudiansk lzsning i f.eks. Nussbaums sammenholdning af oldtidens dr~mmetydning og Freuds insisteren på det seksuelle som subjektets  primzre (ubevidste) motivat i ~ n . ~ Artemidoros, dr~mmetyder i oldtidens grzkenland, giver også i sin drØmmebog'O eksempler på incestuqse dromme. Han fortolker altid, som Freud, en drom i dens kontekst og aldrig uden en indgående viden om drommeren. De ganske hyppige moder-s~n incestdr~mme fortolkes imidlertid altid i en kontekst af materielle goder, status og position i samfundet. IncestdrØmmene ses aldrig som udtryk for et (åbenlyst)  seksuelt  begzr, men som symbolske reprzsentationer  (moderen kan symbolisere Moder-jord, som den &amp;@mmende bonde frugtbargor) af bekymringer for velf~rd. En sådan tolkning krzver en idé  om et ubevidste med et fortrængt  indhold, der kan afkodes, men den er desuden betegnende for et samfund, hvor begzret efter social sikkerhed er omgzerdet af angst og således kan blive genstand for fortrzngning. Ødipus begynder betegnende nok sit liv med nogen at blive sat uden for civilisationen. En lzsning af et oldtidens »ubevidste«  kan muligvis give mening til myten om Ødipus, men ikke til Sofokles'  tragedie.  De tidlige versioner af myten indeholder incest-elementet, men uden ideen om skyld." Sofokles skriver således imod myten; han vikler handlingen ind i en detektivhistorie  og lzgger vzgt på skylden forbundet med incest.

Er 0dipus skyldig i fadermord og incest? l 2 Eller rettere, i kongemord eller i fadermord og incest. Det er to forskellige sporgsmål. Er 0dipus Laios' morder?, og er 0dipus Laios og Iokastes son og dermed skyldig i incest og muligvis fadermord? Vel, vi ved at 0dipus har slået ihjel, en fornem mand med folge ved korsvejen uden for Theben. Da 0dipus får mistanke om sin egen skyld lzgger han vzgt på, at det overlevende vidne fra Kong Laios' dod berettede om en bande af rovere: »Står  han fast I på ordet »bande«, er jeg sageslos, 1 for een kan aldrig blive lig en flok. I Men hzvder han det var en ensom vandrer, 1 da synker vzgten -og den dåd blir min!« (p. 61).

Culler fremhzver i sin lzsning, at dette sporgsmål aldrig bliver stillet til hyrden, da han endelig hentes frem, men totalt overskygges af sp~rgsmålet om 0dipus' herkomst. Muligheden for 0dipus7  uskyld bliver således aldrig rigtigt efterprovet. Tilskueren og 0dipus bliver af de gentagne profetier og tegn ledt til at tro, at 0dipus har drzbt sin far, så da sp~rgsmålet om hans ophav er opklaret, synes historien at falde i hak. Nu er 0dipus' herkomst jo nok så vigtig, den afgor, om hans forhold til Iokaste har vzret incestu~st og motiverer dermed hans uudholdelige erkendelse af (sin odipale skyld i) overtrzdelsen af incestforbudet. Vi må imidlertid fastholde, at pesten der hzrger Theben er sendt af Apollon på grund af det uh~vnede kongemord, ikke på grund af incest.

Hvor Culler finder for få beviser for 0dipus' skyld, finder Vellacott14  for mange indikationer på denne, til at 0dipus kan have vzret uvidende om sammenhzngen indtil hyrdens ankomst. 0dipus konsulterer oraklet efter at vzre blevet oplyst om sin illegale oprindelse, han forsager sine pseudo-forzldre og med orakelsvaret i baghovedet myrder han uden for Theben en mand, som med hensyn til toj, folge etc., må ligne en konge og have en alder, så han kunne vzre hans far. Ved ankomsten til Theben finder han, at Kongen netop er fundet drzbt ved korsvejen lige uden for byen, og Iokaste informerer ham senere om sceneriet omkring drabet. Hun beretter ligeledes om oraklets profeti vedrorende Laios og om, hvordan han har bundet deres barns ankler sammen og efterladt ham for at do. Endelige er der 0dipus' beromte »slip of tongue«, rovere i

hvor han taler om en morder, s k ~ n t vidnet berettede om en bande af forbindelse med drabet af Laios (p. 23).15

Både Cullers og Vellacotts pointe er vigtig. Der er en tydelig diskrepans skyld, som da Teiresias tvinges til en przer selv den drabsmand som du sager« (p. 28), og hans

mellem 0dipus' pure benzgtelse af matur analyse: »DU pludselige, totale accept af  skylden.

Steiner, der er praktiserende  psykoanalytiker,  fremhæver det altforklarende vidunder-koncept »det ubevidste« i sin lzsning af Kong Qdip~s.'~ Steiner ved fra sit kliniske arbejde, at patienten ofte både ved og ikke-ved, så  han foreslår, at Ødipus halvvejs kendte til sin skyld, men »vendte det blinde Øje til«. Hvorfor var der ingen efterforskning af Laios' d ~ d (for 16 år efter), en efterforskning der nemt kunne have udredt sammenhzngen; alle vendte det blinde Øje til og bØd den nye konge velkommen: Iokaste, Kreon, Teiresias (der klart ved besked) og de zldre. 0dipus glemmer, at han gik til oraklet på grund af tvivl om sit ophav, og både han og Iokaste vender det blinde Øje til sårene på hans f@dder.17 Alt bliver fortragt, indtil plage nummer to kræver en efterforskning.

Da det endelig bliver umuligt for 0dipus at »vende det blinde Øje til«, blinder han sig paradoksalt nok fysisk og henfalder til, hvad Steiner beskriver som psykotisk omnipotens i Kolonos. Angrebet på sit eget perceptive apparatus er et tilbagetog fra den sandhed, han har set i Øjnene. I Sofokles' fortszttelse af beretningen om adipus, 0dipus i Kolonos, skrevet 20 år efter Kong Qdipus, optrzder han som almzgtig og heroisk, han ser sig selv som en hellig mand, han er arrogant og ikke lzngere en mand, der kan erkende sin egen skyld. I sin psykotiske omnipotens er han uden realitetsforståelse, hvorfor normale f~lelser som skam, skyld etc. er inoperati~e.'~ Det interessante i denne læsning er imidlertid, at den ser tragedien som i hØjere grad omhandlende tildzkning end afdzkning af sandheden.

## V

Er pesten, oraklet, sphinxen så  kun at betragte som drgmmeelementer med budskaber fra det ubevidste? Selvf~lgelig ikke, pesten er virkelig, forsåvidt noget er virkeligt i et fiktivt drama, hvorfor skulle den ikke vzre det. Men samtidig tillzgges den en szrlig betydning (af Gdipus), en betydning den får fra en struktur i 0dipus' ubevidste. En struktur der ikke er særegen for Ødipus, men er en almen kulturel, symbolsk struktur. Oraklet er jo en udvendig instans, der taler til adipus, eller rettere mere eller mindre direkte svarer på hans sp~rgsmål. Når han spgrger om sin oprindelse, om forholdet til sine forzldre, svares der med en struktur, den mest almene struktur for et drengebarns opvzkst i en, med et moderne ord, kernefamilie. Svaret er, hvad Freud, benzvnt efter selvsamme tragedie, kalder en ~dipal struktur, et orakelsvar der kunne gzlde for os alle, og som også Jokaste betegner som en almen begzrsrelation: »mange har i dr~mme plejet omgang med deres mor« (p. 71). Orakelsvaret er en generel interpretation, baseret på meget få eller ingen oplysninger om 0dipus. Oraklet indsztter strukturen i 0dipus' ubevidste.

Dette krzver en forklaring eller en perspektiverende parallel fra den kliniske psykoanalyse.19  Klein beskriver i sin sygehistorie om den fireårige Dick, hvordan hun i analysens begyndelse er uden kontakt med den autistiske dreng. Der er derfor ingen indikerende informationer om, hvad der »i virkeligheden« har forårsaget hans totale opgivelse af objekt-relationer. Ved at applicere den generelle Ødipale model på Dicks leg, » 'Daddy-train' and 'Dick-train' [. . .] 'The station is mummy; Dick is going into m ~ m m y ' « , ~ ~ får hun kontakt og Dick udvikler med forbavsende hastighed objektrelationer. Klein forstår sin analytiske succes i sammenhzng med sin tilvejebringelse af en reprzsentativ model, der giver Dick mulighed for at symbolisere sine objektrelationer med substitut-objekter og dermed gradvist overkomme sine fglelser af skyld og angst. Lacan genlzser imidlertid Kleins sygehistorie med en anden pointe.

Klein identificerer ikke et 0dipus-kompleks. Hun skaber eller opretter en ~dipal struktur i patienten; »det ubevidste er den andens taleq2'  lyder et af Lacans beromte slogans. Dick har ikke noget ubevidste, for Klein introducerer sin diskurs. Det ubevidste opstår i dialogen mellem parterne (i den psykoanalytiske situation og mellem tekst og fortolker), der er jo ikke tale om analytikerens diskurs, men om en tredies, den Andens. Den psykoanalytiske dialog antages således at vzre perf~rmativ~~ snarere end informativ. Dick får mulighed for at ud-spille nogle folelser i forhold til sine nzre omgivelser. Legen er ikke bare »udf@rende« for folelsen,  Kleins fortolkning  er i sig selv snarere  performativ end identificerende; den har en strukturerende og transformerende funktion i forhold til patientens begzr. Klein giver ikke Dick en mening, men en (lingvistisk) struktur  gennem hvilken også seksuel  mening kan blive artikuleret. Dick bliver benzvnt i forhold til en anden, i en symbolsk (Ødipal) struktur. Et s z t   af  effektive relationer, kanaler om man vil, for hans aggressive og seksuelle impulser, installeres i ham, et kompleks. Et triangulzrt system, der er yderst velfungerende  i terapi.  Lacan ser således i 0dipus-komplekset blot en model for virksomme strukturelle  relationer, der fungerer i det ubevidste. 0dipus-komplekset er ikke en signifié,  men en signifiant,  ikke  en mening, men en s t m k t ~ r . ~ ~

Hvad 0dipus får af oraklet er ikke en identificerende, men en strukturerende fortolkning, der kommer til at forme hans liv. FØrst er dette forskydelige kompleks projiceret ud på hans fosterforzldre i Korinth, siden på Jokaste og Laios (aktanterne er udskiftelige i den strukturelle  model). 0dipus introjicerer 0dipus-komplekset gennem oraklets ord, eller som Lacan ville foretrzkke at udtrykke det, han introjicerer  fademavnet, en symbolsk orden. »Introjektion  er altid introjektion af den andens tale, hvilket introducerer en dimension, der er helt igennem forskellig fra projektion en^«.^^ Projektionen fungerer i den dyadiske orden for det imaginzre, hvor begzrsimpulser udspilles direkte, mens introjektionen indebzrer den medierende triadiske orden for det symbolske. Frem for en åbning af dØren til hans ubevidste, som Klein påberåber sig i sin analyse af Dick, oprettes det ubevidste gennem introjektionen.  Derfor kan Felman sige: »Historien om 0dipus er arketypisk for den psykoanalytiske myte, idet den dramatiserer talen som performativ fremfor kognitiv«.2"

Hvad er det 0dipus introjicerer? For koret (og publikum) er 0dipus' »bedske skzbne som et manende billed« (p. 91). Et manende billede for hvad? Mod blodskam, mod ikke at kende sig selv, sin plads i forhold til sine forzldre; det er et restriktivt, formanende paradigme over incest-forbudet og faderloven. Det er dette paradigme 0dipus introjicerer.  Orakel-profetien er så  effektiv (i dens tiltr~kning af  psykisk energi), fordi den indszttes i en symbolsk orden, hvor den samme handling kan vzre attråvzrdig og forbudt, og derfor må forskydes gennem det ubevidstes lingvistiske symboler; »talehandlingen  er en funktionsmåde, der er koordineret  med et symbolsk system, som allerede er etableret, typisk og signifikant«.*'j

På et andet plan opretter lzseren også et ubevidste for teksten, fremfor at få adgang til et allerede eksisterende sådant. Mellem laeren og teksten opstår noget tredie, en symbolsk struktur,  om man er psykoanalytisk l a e r   eller ej. Et tekstens ubevidste i betydningen en underliggende struktur, der giver lzseren mening til et plot, et plot der afhznger af de sp~rgsmål, man stiller til teksten -og som i en psykoanalytisk Izsning vil fokusere på den psykoanalytiske fiktion om »det ubevidste« hos protagonisten 0dipus.

## VI

Ødipus spgrger, hvem hans forzldre er, og han får svar i form af et skema over hans relationer til dem. Det er sp~rgsmålet om forholdet til hans forzldre, der får ham til at flygte fra Korinth -ikke en s a l i g   vellykket overvindelse af det tidlige s z t   af relationer, som Freud har kaldt 0dipus-komplekset. IfØlge psykoanalysen er det endvidere nogle forhold, som man ikke bare lØber vzk fra. Det er en fortid, der virker bestemmende ind på nutiden. 0dipus kommer da heller aldrig ud over at vzre sØn, selv da han er konge, far og husbond. Det er stadig hans position som s@n, i den triangulzre begzrs-struktur, der i sidste instans, i den endelige analyse, er betegnende for ham.

Sp~rgsmålet virker i sig selv konstituerende ind på plottet! Vi begynder med at afdzkke fortiden, afhzngig af hvilket sp~rgsmål eller symptom vi konfronteres med eller hjemsoges af. Den psykoanalytiske  patient sager analyse i sin egenskab af son, selv om han nu er far. Som 0dipus er sonnen par excellence, er psykoanalysen i det fundamentale en »sØns psykologi«, skriver Ver- h ~ e f f . ~ ~ Gennem den vellykkede analyse bliver sonnens sp~rgsmål uvzsentlige eller  mister  langsomt  deres intensitet, og patienten  kan  fokusere  på sp~rgsmål, der er relevante og konstruktive i hans rolle som far. Det er karakteristisk, at 0dipus aldrig kommer ud over sin »sonlighed«,  ud over at stille en sons sporgsmål.

Kong Ødipus har karakter af en detektivhistorie.  Heri ser Freud en eksplicit analogi til psykoanaly~en.~~ I Brooks' lzsning er Freud semiotiker; han afdzkker i sine sygehistorier et skjult drama af fortidige hzndelser, der giver mening til patientens symptomatiske  tegn. På lignende vis fremviser detektivhistorien (en ny genre i det 19. årh.) en uvis virkelighed, der af den skarpsindige detektiv får mening gennem afdzkning eller afkodning af en fortid, så der kan produceres en ubrudt kzde af hzndelser med en klar oprindelse, et klart mål, en stzrk årsagsforbindelse mellem de enkelte led og ikke mindst en klar losning. Det er en diskurs, hvor tilfzldet er ut~nkeligt. Den forklaring, Sherlock Holmes sØger, er et plot, der er så overbevisende konstrueret, at den historie, fabula'en i Brooks' terminol~gi,~~ som kan afledes af den, MA vzre rigtig. Det er dette plot 0dipus mener at se efter hyrdens forklaring, og som lzseren har opfattet lznge for 0dipus selv. Det er et plot, et net af årsager og virkninger der ikke folger den linezre tid, og i forhold til hvilket fortidige hzndelser bliver ladet med mening, eller udtrykt med et centralt psykoanalytisk koncept, efterlods [nachtraglich] får tillagt betydning. Drabet og zgteskabet får med tilbagevirkende kraft en betydning i forhold til en kulturel orden af tabuer og forbud, hvorefter handlingerne pludselig bliver forfzrdende og ubzrlige at leve med -meget lig den »primitive« der opdager, at han år tilbage har overtrådt et tabu, spist svinek~d el.lign., og ~jeblikkelig bliver dodssyg.

## VII

Implicit i Freuds sygehistorier ligger den antagelse, at psykisk velbefindende hznger sammen med en sammenhængende livshistorie, en koherznt forståelse af ens eget liv. Og omvendt, at psykisk sygdom til dels kan ses som lidelse forårsaget af huller i ens selvforståelse, ens fortzlling om sig selv. Tragedien illustrerer et behov for at konstruere en sammenhzngende fortzlling. Aktorerne omkring 0dipus gor alt andet end at opfordre ham til yderligere efterforskning, men dette er tydeligvis en nodvendighed for 0dipus. SØgningen efter et plot,  i Brooks' termer, er meget vel tjent med at blive sammenholdt med Freuds idé  om behovet for sublimering.

Freud forsogte aldrig klart at definere begrebet sublimering på samme måde som f.eks. vitsen eller drommearbejdet,  men det gor det ikke mindre uundvzrlig for den psykoanalytiske  teori som en besknvelse snarere end forklaring på det -ifØlge psykoanalytisk tankegang -hovedsageligt seksuelt motiverede subjekts evne til at tilpasse sig en kulturel orden. Det nzrmeste jeg har kunnet komme en dzkkende beskrivelse af begrebet gennem krydslæsning i Freuds vzrk, er samtidig hans forste anvendelse af begrebet. I et brev til Fliess fra 2. maj 1897 skriver han: »Fantasierne [die  Phantasien] er beskyttelsesrum, sublimering af virkeligheden, forskonnelse af den, og tjener samtidig til at aflaste selvet«.30 Umiddelbart herefter kaldes denne funktion »beskyttelsesdigtning [Schutzdichtungen]~. Freud betragtede således sublimering som skabelsen af en beskyttende fiktion. Fiktionen er på den ene side en forskydning og kultivering af erindringen (og den med traumet forbundne driftsenergi), og omvendt kan man (analytikeren) gennem fantasien, meget lig dr~mmen, få adgang til subjektets ubevidste elementer.

Det ubevidste er tidlost?' det er lag af aftegninger,  der griber ind i hinanden i skabelsen af plottet -i subjektets  forståelse  af sig selv. Det er netop ikke rigtigt, hvad 0dipus i sin blinde sandhedssogen  udtrykker: »Jeg er den jeg er, og blir ej nogen anden; l hvorfor da standse forsken om min slzgt?« (p. 80). Det får konsekvenser for 0dipus' identitet, da hans fortid zndrer sig. Den foruroligede Iokaste registrerer dette: »vildsom i sin tanke l har han tabt sit sunde skon for nyt og gammelt« (p. 66). Han har, gennem tildzkning og fortrzngning, opbygget en identitet omkring sine fosterforzldre. Nu får han pludselig gennemhullet sin selvforståelse. Fordi han ikke (længere) ved, hvem han var da, ved han heller ikke, hvem han er nu.

At Laios og Iokaste er hans forzldre er jo også kun en halv sandhed. 0dipus omtaler Polybos således: »min far, kong Polybos som fostred mig« (p. 60). I denne definition af faderrollen er Laios (ligesom Polybos) kun en halv

far: den der har fostret eller avlet 0dipus.

Var 0dipus så bedst tjent med aldrig at have påbegyndt efterforskningen, analysen? Uden viden, eller med en viden der på mange måder er lige så  sand som den, han til slut opnår, kunne 0dipus leve videre som elsket far, konge og husbond. Både Teiresias og Iokaste prover at overbevise ham om dette; Teiog

resias: »Ak ak! Hvor frygtelig er viden dog / når den ej gavner« (p. 25), Iokaste: »Ulykkesbarn! Kend aldrig hvem du er!« (p. 79).

Selv om 0dipus eventuelt måtte erkende, at han var Laios' morder, kunne han i princippet fortsztte et normalt liv et andet sted. Men dette er tydeligvis umuligt. 0dipus fremviser en drift mod 'plotting'  og en menneskelig uegnet-

hed til at leve med usikkerhed og huller i sin livshistorie.

Om Ødipus' frygt for forholdet til sine forzldre siger Iokaste: »den som regner sådant 1 for hjernespind, for ham er livet lettest« (p. 71). Denne lethed kan Ødipus imidlertid ikke leve med, han har et traumatisk og uafklaret forhold til sine forzldre, som han er d ~ m t til at gentage i sit voksne liv (jeg elaborerer på dette punkt senere). Fortiden fortsztter med påforing af lidelse, men indeholder samtidig også muligheden for korrektion.

## VIII

Hvor forklarende er Ødipus' endelige forklaring, den endelige analyse?  I Lacans erfaring fra den psykoanalytiske situation er den (uafsluttelige) selvbeskrivelse altid en dialog: »subjektet  konstituerer, i egentlig forstand, sig selv i en tale, hvor analytikeren ved sin blotte tilstedevzrelse tilvejebringer dialogens dimension forud for enhver intervention«.32 Også litteraturanalysen  indebzrer vel en sådan dialog, selv om teksten ikke svarer igen. Freud beskriver,33 hvordan en »sand« fortolkning skaber nye erindringer, der passer ind i plottet. Det sker også i en litteraturfortolkning, hvor en god hypotese kan fremhzve eller »opdage« nye punkter til stØtte for fortolkningen.  Fortolkningen  må mest af alt have hermeneutisk kraft. Sandheden opstår således,  i Brooks' og fransk psykoanalyses lzsning af Freud, i dialogen; den er som dialogen uden centrum, men trods alt en sandhed, en troværdig fiktion at leve efter.34

For Freud er det ikke så vigtigt, om man med sikkerhed kan afgore historiens grad af virkelighed eller fantasi; virkningen på karakteren kan meget vel blive den samme. Freud opdagede tidligt umuligheden af  at udrede fiktion fra »virkelighed« i patientens fortid. Dette er netop, hvad der fik ham til at opgive »forforelses-teorien«  og udforme teorien om Ødipus-komplekset som en almen fantasmatisk begzrs-relation (det syntes urealistisk at alle hans kvindelige patienter reelt var blevet misbrugt af deres fzdre). I det beromte brev til Fliess af 21. september 1897 skriver han:

»Så, for det tredje, den sikre indsigt, at der i det ubevidste ikke findes et realitetstegn, hvorfor man ikke kan adskille sandheden og den affektbesatte fiktion. (F~lgelig er der den losning tilbage, at den seksuelle fantasi regelmzssigt bemzgtiger sig forzldrene som tema.)«'"

Freuds modernistiske teori indebzrer, at der ikke er nogen desillusion mulig, jeg'et er bundet op i illusoriske relationer, er i sig selv en illusion; jeg'et  er netop i h@j grad en sublimering,"  der består i den forståelse, subjektet har af sig selv. Afdzkningen af fabulaen bag plottet leder ikke så meget tilbage til faktiske hzndelser, som til subjektet som en struktur bestående af de fiktioner det fortæller om sig selv. Dette hindrer en klar bestemmelse af, hvor historien begyndte, og hvad den blev til -der er ingen klare fixpunkter som i Sherlock Holmes-historierne, Men det er åbenlyst, at patienten efter afdzkning af traumet ikke må efterlades åben og sårbar,  uden nogen fiktion at leve i. Freud antyder endog, at analytikeren hellere skal lade visse symptomer og illusioner er urorte, idet de sandsynligvis yder patienten den bedst mulige beskyttelse.

## IX

For hvad er det vi (også) opdager,  når vi afdzkker Ødipus' livshistorie?  Er der »forklaringer«, mulige plot, analytiske konstruktioner, som kan relativere skylden og Ødipus'  opfattelse  af sig selv som skadeforvolder?

N å r vi sporer Ødipus' liv tilbage, opdager vi ikke en urscene, men et andet oprindeligt traume, en anden »begravet  men stadig levende« fortid. Hvis vi ser gennem det s t ~ r k e plot bestående af Ødipus' aktive  handlinger, tager en anden rzkke handlinger form: de handlinger, der bliver begået mod Ødipus. Som uskyldigt barn var Ødipus udsat for et alvorligt overgreb og tillidssvigt. De skyldige må retfzrdigvis lide for dette, men ulykkeligvis  også Ødipus selv. Fordi han ikke kender sig selv, som inskriptionen  på Apollon-templet i Delphi (og psykoanalysen) fordrer, er han d ~ m t til at gentage sit traume. Den fiktion han har konstrueret over sit liv, kendskabet han har til sig selv, kontrasterer for signifikant med et ikke symboliseret, fortrængt traume fra hans tidlige barndom.

Tragedien er en eksemplarisk  illustration af psykoanalysens idé om  tvangsmzssige gentagelser med dens utallige repetitioner af Ødipus'  oprindelige traume. Efter at have udspurgt Teiresias (p. 30) ojner Ødipus straks et komplot, arrangeret for at landsforvise og styrte ham fra tronen. Ødipus beskylder koret (de zldre) for at ville se ham landsforvist eller d ~ d (p. 50). Angst driver ham til at flygte fra sine fosterforzldre, som han elsker og tror er sine rigtige forzldre (p. 59). Han tror pludselig at Iokaste vil foragte ham, hvis han er af lav f ~ d s e l (p. 79).  Efter opdagelsen af  »sandheden«  finder han sig selv forvist fra byen og bandlyst, paradoksalt, men meget betegnende af sig selv, for han vidste hvem morderen var. Han ser sig selv som »Af guder forhadt og forkastet« (p.100). Han beder om at blive styrtet i havet og glemt (p. 102),  og endelig beder han om at blive udsat på det selvsamme bjerg, hvor han som spzd blev anbragt af  sine foraeldre »så  jeg kan do som de mig Ønsked doden« (p. 105).

En fri spekulation kunne tage folgende form. Laios'  og Iokastes historie  er for den moderne lzser den, at de er bange for at blive forzldre. Som 0dipus' orakel-profeti, ifolge Freud, er alle drengeborns skzebne (i en lettere forskudt form også pigeborns!), således er også orakelsvaret til Laios alle forzldres symbolske skzebne. Oraklet udtrykker blot, hvad der i nogen forstand er sandt for ethvert forzldre-barn forhold. Drengebmet vil i forhold til moderen indtage en zgtefzlles,  ja endog en elskers,  position, og han vil symbolsk slå faderen ihjel, efterhånden som han bliver zldre og vokser ham og hans »husorden« over hovedet. 0dipus nzvner selv, at han kan have nogen skyld i Poly-

bos' dod, på grund af den gamle, syge mands lzngsel efter ham (p. 69).

Laios og Iokaste var ikke indforstået med denne involvering. Da Iokaste, ved et uheld?, bliver gravid, forsoger de at blive fri for barnet (en meget moderne og passende problemstilling for nutidens publikum, med fri abort og utallige adoptions-muligheder), en ugerning der hævner sig. 0dipus er i h@j grad også forzldrenes traume. De har ikke blot kunnet begrave det barn, de frygtede. 0dipus er en levende fortid, der indhenter sine forzldre. Laios bliver på det bogstaveligste slået  ud af spillet af  sin son, og Iokaste undgår ikke morbarn symbiosen. Iokaste, der traditionelt bliver opfattet som heroisk, har begået den vzrste ugerning, som der bare ikke bliver fokuseret på, ved på det forfzerdeligste at undslå sig for forzldre-engagementet,  og profetien bliver således bogstaveligt korrekt. Dette havde vzret en umulighed, hvis 0dipus havde haft en »normal« opvzkst, og der dermed havde vzret vished om slzgtskabet. Om ikke for andet, så fordi det må forudszttes, at Iokaste ville have sin frie vilje til at sige nej til at zgte sin son, og hun ville aldrig vzre blevet givet

til ham af folket efter hans overvindelse af sphinxen.

Havde det ikke vzret for dette (i sandhed tragiske) ukendskab til sig selv, ville 0dipus stadig have odipale konflikter, men de ville aldrig vzre blevet og i Kleins terminologi have umuliggjort en reparaIkke mzrkeligt at 0dipus i en analytikers fravzr og ladt alene med al skylden flygter ind i en psykotisk identitet som hellig mand i Kolonos. Det er en sublimering, der skal give mening til hans liv. Tragedien slutter med, at

levet ud på denne vis -t i ~ n . ~ ~ 0dipus accepterer sin skyld, men han accepterer (tilgiver) ikke sig selv.

## X

I de paralleller, jeg har draget mellem psykoanalysen og Kong Ødipus, er  jeg uvzgerligt endt op med at indkredse nogle af psykoanalysens (implicitte) centrale ideer: plottinglsublimering, nachtraglichkeit,  gentagelsen og performativ tale. Disse noglebegreber bygger imidlertid alle på ideen om et ubevidste. Vi tvinges således i sidste instans til at spØrge, ikke blot om psykoanalytikeren taler på vegne af det ubevidste, som przstinderne i Delphi talte på vegne af guderne, men om henholdsvis guderne og det ubevidste -psykoanalysens vigtigste begreb -overhovedet eksisterer?

Som Kong Ødipus er en analogi til psykoanalysen,  vil en Wittgenstein sige, at psykoanalysen i sig selv blot tilbyder sig med gode analogier -en måde at tale på. En af Wittgensteins hovedindvendinger  mod psykoanalysen er Freuds personificering af  det ubevidste; det er springet fra at bruge begrebets adjektiviske funktion og til at benytte det som et substantiv  med egen intentionalitet, der er problematisk -i Psychopathologie argumenterer Freud f.eks. for, at man ikke kan vzlge et tilfzldigt tal. »Enhver handling må i virkeligheden have noget mere end en årsag, den må have en forfatter, og szrprzgede  handlinger kan ikke have ordinære forfattere«.38

Også her synes Kong Ødipus at illustrere psykoanalysens  pointe. Ødipus er tydeligvis bange for sit »ubevidste«.  Han er bekymret over, hvad det vil tvinge ham til at gore i forhold til hans forzldre (p. 70ff.). Guden kaldes Apollon,

som en ydre instans, der tillzgges intentionalitet.

Bouveresse påpeger at patientens accept eller genkendelse af interpretationen kan betyde to forskellige ting: han kan pludselig opleve, at det er DE f@lelser han har haft, blot uden at vide det (hvilket i sig selv byder på logiske problemer for en Wittgenstein), eller han kan intellektuelt acceptere analysen som (den eneste) meningsgivende.  Det er denne for terapien ikke funktionelle, detektiviske overbevisning vi finder i Kong Ødipus. Ødipus accepterer plottet, hvilket psykoanalytisk set kan vzere et udtryk for dets (midlertidige) terapeutiske »sandhed«, men ikke når han ser sin skzbne som en andens værk. Er det ikke i sidste instans mig og ikke mit ubevidste, der slår min far ihjel eller udskriver en check, vil Wittgenstein  spØrge -det giver ikke mening hvis sådanne handlinger ikke tilskrives det hele subjekt.39  Sp~rgsmålet er, i hvor hØj grad psykoanalysen selv er et resultat af behovet for plotting?

## XI

Det er ganske passende at Kong Ødipus som psykoanalysens eksemplariske fortzlling til stadighed bliver genfortolket. Freud taler direkte om det uendelige i analysen.40 Fortolkningen, fortzllingen vi bygger over patienten, må altid vzre provisorisk. Afslutningen af analysen er en n~dvendig fiktion. Freuds forklaring på tragediens stadige fascination var dens (plots) sammenfald med tilskuerens ubevidste begzr. Denne psykoanalytiske  idé  om tekst-lzser forholdet kan også vendes om. Med psykoanalysen kan vi fremhzve, hvordan vi, gennem projektion af vores eget ubevidste ind over tekstens model, skaber mening4'  Implicit i ideen om at 'lzse for et plot', er en anerkendelse af, at enhver lzsning også indebzrer fortrzngninger. Dynamikken  fra modstande og overfgiring (for 0dipus' egen efterforskning og for lzserens engagement i Kong Ødipus) kan altid skabe nye begyndelser, kan altid genåbne historien i nye cirkler af mening og teori. Der er, som Brooks skriver, tale om en centerlos og aldrig fuldstzndig afsluttelig analyse. Kausaliteten må forstås  i en kontekst af mulighed, komplementaritet  og usikkerhed. Imidlertid  må analytikeren også vide, hvornår  han skal indsztte en tidsgrznse for analysen for at gige tempoet i hvilket modstandene overkommes, og skabe en kunstig, tidsbetinget form eller slutning. De fleste fortzllinger fremviser såvel en drift mod slutningen som en modstand mod at slutte, at ende analysen. Således også dette essay. Men kvantitets-grznsen  er nået og ende må det, uden opsummering eller konklusion, fordi det blot ville vzre en ny begyndelse,  en ny påpegelse af sammenhznge og årsager. Visse kritisable analogier mellem tekst og teori er fremhzvet og visse strategier og problemer for analyse og psykoanalyse er fortalt.

## Noter

1.  Ødipus kalder den blinde, men »seende« Teiresias for »blind på Øje, Øren og fornuft«, da han fortzller den sammenhzng, som den seende Ødipus ikke selv opfatter (Sofokles: Kong Ødipus, oversat af Otto Foss, Kobenhavn  1977, p. 29; citeres herefter direkte i teksten med sidetal). Da Gdipus til slut mener at se sand-
2. heden, blinder han sig fysisk.
2.  Dette er eksplicit udtrykt f.eks. i Dr~mmetydning (Sigmund Freud: Die Traumdeutung, in: Studienausgabe, Frankfurt am Main 1969-1975, II, p. 265. (Freud citeres herefter i teksten fra denne udgave med bindnummer og sidetal.)
3.  Jean-Pierre Vernant: »Oedipus Without the Complex« in: Jean-Pierre Vernant &amp; Pierre Vidal-Naquet: Myth and Tragedy in Ancient Greece, New York 1988, pp. 85-111.
4.  Det kan måske rejse et problem for en ikke oldgrzsk-kyndig at afgore, hvad der rent sprogligt har vzret sagt i tragedien. Det er imidlertid et problem for overszttelsesvidenskaben, og hvis overszttelserne er for upålidelige diskvalificerer de både kritikerens og teaterpublikums interesse i stykket, eller udtrykt anderledes,
6. kritikeren tager stadig stilling til det vzrk som nutidens Izser er fascineret af.
5.  Aristoteles: Poetik, KØbenhavn 1992, p. 19.
6.  Vemant, p. 107.
7.  Vemant, p. 108. Selv om Ødipus ikke havde et Ødipus-kompleks,  som Vemant tror at kunne vise, ville det ikke vzre nogen grund til at udelukke en psykoanalytisk tolkning af tragedien.
8.  Jeg taler om Ødipus i Sofokles' variation  af Ødipus-myten.
9.  Martha C. Nussbaum: »The Oedipus Rex and the Ancient Unconscious« in: P.L. Rudnytsky og E. H. Spitz (ed.): Freud and Forbidden Knowledge, New York and

- London  1994, pp. 42-71. Jvnf. også P.L. Rudnytsky: Freud and Oedipus, New York 1987.
10. Artemidori Daldiani onicocriticon libri V, ed. R.A Pack, Leipzig 1963.
- l  l.  Jvnf. Vassilka Nikolova: »The Oedipus Myth. An Attempt at Interpretation of Its Symbolic Systems« in: P.L. Rudnytsky og E. H. Spitz (ed.): Freud and Forbidden Knowledge pp. 96-108.
12. Er han mere skyldig, end vi alle er i forhold til vor fzlles orakelprofeti?
13. Jonathan Culler: ~Semiotic Consequences« in: Studies in Twentieth Century Literature, Vol. 6 (1 &amp; 2), Fall, 1981 -Spring, 1982, pp. 5-15. Det oprindelige publikum har alle kendt Ødipus-myten og således også  Ødipus' handlinger i forhold til denne.
14. Philip Vellacott: Sophocles and Oedipus, London and Basingstoke 1971.
15. Den freudianske fortalelse fandtes selvsagt  i teksten fer Freud og er således et godt eksempel på, hvordan en ny teori bemzrker og fremhzver »nye« sider af vzrket. Det er betegnende, at alle de centrale begivenheder i psykoanalysens nØgletekst, Kong Odipus, er fortalt, i betragtning af at psykoanalysens medium par excellence er sproget.
16. John Steiner: Psychic Retreats, London 1993.
17. Også publikum forledes til at vende deres blinde Øje til beviserne, hvilket vel er en del af stykkets kraft: svingningen mellem at vide og ikke-vide, også som publikum.
18. Dette er modsat en klassisk tolkning, hvor 0dipus traditionelt ses som uvidende offer for skzbnen, gående mod erkendelse af sandheden og optrzdende heroisk i sin selvafstraffelse og eQerfØlgende lidelse i Kolonus.
19. Jeg fØlger Felman i denne sammenholdning af 0dipus-tragedien og Kleins Dickcase, jfr.  Shoshana, Felman: Jacques Lacan and the Adventure  of Insight, Cambridge, Massachusetts and London 1987.
20. Melanie Klein (1930): »The importance of  Symbol-formation  in the Development of the Ego« in: Love, Guilt and Reparation, London 1994, pp.219-32; citatet p. 225.
21. Jacques Lacan (1954-55): The Seminar, Book I:  Freud's Papers on Technique, Cambridge 1988, p. 85.
22. Performativ som Austin har etableret konceptet: et ord eller en sztning, der g@r ved at blive sagt. Se J.L. Austin: How to do Things with Words, Oxford 1976.
23. Derfor taler Lacan også om fortolkning som modsat forståelse.  Vi kan fortolke, og fortolkningen kan i sig selv installere nogle spzndingsfyldte relationer, imellem hvilke energi kan artikuleres,  men Lacan advarer analytikere  mod at prØve at forstå for meget, da det kan vzre hzmmende for analysens effekt (Lacan op.cit., p. 73).
24. Lacan op. cit., p. 83. Lacans ide om en kvalitativ forskel mellem projektion og introjektion står i modsztning til den britiske objekt-relations skole, der blot ser funktionerne som omvendinger af hinanden.
25. Felman op. cit., p. 154.
26. Lacan op.cit., p. 88.
27. Han Verhoeff: »Does Oedipus Have His Complex«, in: Style, Vo1.18, No. 3, Summer 1984,  pp. 261-283, citatet p. 266.
28. I Die Traumdeutung (1900): »Stykkets handling består nu ikke i andet end den skridtvis stigende og kunstfzrdigt forsinkede afsloring -svarende til psykoanalysens arbejde -af, at 0dipus selv er Laios' morder og tilmed sØn af den myrdede og Jokaste« (II, 266).
29. Brooks adapterer den russiske formalismes distinktion mellem fabula og sjuzet,

- eller story og plot. Peter Brooks: Reading for  the Plot, Cambridge, Massachusetts and London 1992.
30. Sigmund Freud (1887-1904): Briefe an Wilhelm Fliess 1887-1904, Frankfurt am Main 1986, p. 253.
- 3  1. Jvnf. Freuds analogi til skriveblokken; se »Notiz uber den Wunderblock«, III, pp. 364-69.
32. Citeret efter Brooks op.&amp;.,  p. 283.
33. I »Konstruktionen in der Analyse« (1937), Erg. bd. 394-406.
34. Jeg ser i denne forstand Brooks' lzsning som et befriende alternativ  til dekonstruktionen. Brooks anerkender tekstens (og hvad vi kalder virkelighedens)  polysemantik, men han fremhzver hvordan recipienten ikke desto mindre, forsztligt sØger og finder et meningsfyldt, »virkende« (man kunne forstå virkeligheden som det virkende) plot.
35. Freud: Briefe an Wilhelm Fliess, p. 284.
36. I Freuds brede brug af begrebet, modsat dets snavre betydning hvor det bruges til at beskrive en bestemt seksuel impuls'  transformering til kulturelt v~rdsatte anstrengelser.
37. Klein har beskrevet, hvordan barnet i den depressive position bliver grebet af en enorm skyld efter sine fantasmatiske angreb på sin pleje-person, idet det samtidig erkender, at det også er denne person, det elsker og er akzngig af. I fantasien eller gennem symbolske handlinger reparerer det således,  hvad det har Ødelagt -en evne der er altafgarende for en sund udvikling, og som kan lammes, hvis skylden bliver for overvaldende.
38. Jfr. Jacques Bouveresse: Wittgenstein  Reads Freud, Princeton 1995, p. 34.
39. Det illustrerer måske netop et af psykoanalysens  etiske problemer eller manglende etik: i dens umzttelige lyst til at forklare alt fra  vitsen til massemorderen,  bliver alt »forståeligt« og »interessant« og dermed svzrere at fordamme.
40. I »Die endliche und die unendliche Analyse« (1937), Erg. bd. 352-392.
41. I virkeligheden er dette måske også alt,  hvad den psykoanalytiske  patient kan håbe på. Ikke at forstå sig selv, hvilket med den zldre, pessimistiske Freud beskrives som umuligt, men at gennemskue motivationen for visse gentagne monstre i patientens interageren med omverdenen. SØge motivationen for det tvangsmzssigt gentagne plot og rekonstruere skemaet; Endre patientens syn på sig selv fra eksempelvis offer til en i det mindste udholdelig og mere kompleks selvopfattelse.