Hvem griner af hvem i >>Don Quixote<<?
Forfattere: Nils Gunder Hansen
Tidsskrift: kok (1987-04-28)

## Nils Gunder Hansen

## Hvem griner af hvem i »Don Quixote*?

Nutildags lzser vi hele Don Quixote med en bitter smag i munden -det er nzsten som en  tortur; vi ville dermed forekomme dens ophavsmand  og hans samtidige meget fremmede, meget mystiske -de Izste den med den allerbedste  samvittighed  som den rnuntreste  af bnger, de grinede sig nzsten  ihjel over den.

Friedrich Nietzsche: Zur Genealogie der Moral

»Den  sindrige  adelsmand  Don  Quixote  af  La  Manchas  levned  og bedrifter« af Miguel de Cervantes Saavedra' er en af verdenslitteraturens store romaner,  nogle  vil  mene den starste overhovedet. Den er derudover en af de mest  morsomme -der grines meget  i denne  roman, og som læser tager man i udstrakt grad del i hjerne. Vi vil i den falgende  artikel  prave  at  situere  latteren,  humoren  og  komikken  i »Don Quixote« -hvem  griner,  hvorfor,  hvornår, hvordan  forholder Izserens  latter  sig  til  bogens  egen  latter? Problematikken  vil  sages indhegnet gennem teoretiske forestillinger om karnevalskulturens forvaltning i renzssanceromanen, det iisamtidige spil mellem forskellige psykiske civilisationstrin og endelig det spanske feudalsamfunds undergang.'  Lad os tage det sidste furst og i forlængelse h..  praf se nzrmere på Cervantes' liv.

## Cervantes'  bane gennem livet

Den spanske feudalisme kommer med sin ekspanderende imperialisme til  at erobre fnrerpositionen  blandt  de europziske feudalmagter. Denne  magtposition bringer  den  imidlertid  i besiddelse  af så store ~konomiske  ressourcer, at den enten må transformere hele  sin samfundsstruktur for at kunne forvalte dem eller også lade sig sprznge af modsætningsforholdet.  Men netop fordi der er tale om et feudalsamfund i sin maksimalt udviklede form, har et kapitalistisk gennembrud -svzrt ved  at finde fodfzste, hvorfor  Spanien  bliver  et undergangssam&amp;nd snarere end  et  overgangssamfund. At der er  tale  om  et feudalsamfund i  sin hajest udviklede form, viser  tre hovedindicier:  1) kongen  besidder  den  absolutte politiske  magt, 2)  aristokratiet  besidder den altovervejende akonomisk-sociale magt, 3) produktionen er overvejende  agrart orienteret. Disse forhold  betinger,  at landet  ikke  er i stand til  at frisztte de akonomiske ressourcer som salvstramme fra kolonierne indbringer. Dette havde som altovervejende mulighedsbetingelse krzvet et nationalt borgerskab, der havde varet i stand til  1) politisk at  lzgge pres på kongen m.h.t. den samfundsmzssige styring, 2)  at  vzre  subjekt  i  et  industrielt  opsving og  dermed  frugtbargare vandringen  fra  land  til  by, 3) ideologisk-kulturelt  at  knasztte  sin klasseinteresse  i form af humanistisk tznkning, religiast  bestemt  arbejdsmoral  etc.  I  stedet forvalter  kongedammet  rigdommene uproduktivt: hovedsagelig til krigsf~relse og opbygning af statsapparatet. Inkvisitionen holder de nationale  tankeformer  uhjzlpeligt fast i feudale kategorier, og en industri kommer aldrig p5 benene. Med en lidt hasarderet  Lenin-analogisering kan man konkludere, at Spanien reprzsenterer feudalismen på dens h~jeste og rådnende stadie: imperalismen.

Cervantes  lever  fra  1547-1616; det  menes,  at  han  var  ud  af  en formuende  adelsslzgt  på fzdrene  side;  bedstefaderen  var  hidalgo. Hans egen far fristede imidlertid tilvzrelsen som dyrlzge, og familien formodes at have fart et  temmelig omstrejfende  liv.  De f~rste mere sikre forlydender går ud  på, at Cervantes i 1569 bliver  tvunget til at flygte fra  Spanien p.g.a.  indblanding  i en duel; han  tager  tjeneste i Italien  hos  en  kardinal.  Italiensopholdet  bliver  Cervantes' springbrzt til den fmrste altafgarende periode i hans liv: den militzre l ~ b e bane. Han lader sig indrullere i de spanske tropper, der er stationeret i Napoli og deltager i  Philip 11s genoptagelse af korstogstraditionen: sakrigen mod tyrkerne.  1571 deltager han i det navnkundige slag ved Lepanto og udmzrker sig ved  en heltemodig indsats trods en febersygdom og stedse flere sår som kampen skrider frem. Cervantes lader i det hele  taget  til at have vzret en nzrmest heroisk skikkelse i disse år, opfyldt af korsfarerånden og rede til at ofre sit liv for kristendommen og fzdrelandet. Han farer et skiftende soldaterliv til  1574, hvor -tiden endelig er kommet  til,  at hans fortjeneste skal  indbringe ham avancement til en hmjere officersstilling. Med diverse anbefalingsskrivelser  sejler  han  tilbage  mod  Spanien,  men  skibet  bliver  på vejen opbragt  af  tyrkiske pirater,  og Cervantes  bliver  fart  til  Algier,  hvor han tilbringer 5 år i fangenskab hos de vantro. Også i denne periode gebzrder han sig i overensstemmelse med de ridderlige tapperhedsidealer; han foranstalter flere halsbrxkkende flugtforsag og tager normalt al skyld på sig for at skåne sine kammerater, når tyrkerne indfanger dem igen. I  1580 bliver  han kabt fri af sin familie, og han kan atter vende tilbage til  Spanien.

Han faler sig sandsynligvis både som kristelig og national martyr ved hjemkomsten og kan vel dårligt forestille sig andet end en hastig karriere i hjemlandet. Men hans korstogsbevidsthed står i et usamtidigt forhold til de samfundsmaessige realiteter: Spanien er ikke Izngere  et  middelaldersamfund,  hvor  kongen  kan  uddele  grevskaber  til sine tapreste mznd; de ~ersonlige relationer er erstattet af dynamiske pengerelationer,  og  den  sociale  mobilitet  er  i  fuld  gang.  Philip  II spiser  ham således af med  en engangssum på  100 dukater for hans tjeneste  for  faedrelandet, og  han  må ud  at s ~ g e andre veje  til  livets opretholdelse. Da han ikke kan ernaere sig ved sin begyndende forfattervirksomhed  bliver  han i  1585 agent i flådens provianteringstjeneste; jobbet  består i at afpresse  b ~ n d e r n e store del af deres forråd til saerdeles lave priser fastsat af myndighederne. Arbejdet er vanskeligt at administrere, da han på den ene side skal kzmpe mod b~ndernes passive modstand og på den anden side tilfredsstille myndighedernes krav til  leveringerne. Da regnskabsf~relse heller  ikke er hans staerke side, bliver han i 1592 anklaget for uregelmaessigheder  i forretningsfarelsen.  Han bliver  sat i fzngsel og kun  l ~ s l a d t mod kaution. I  1594 bliver han skatteopkraever  i Andalusien; også i dette job kommer han i  administrativt  ufare  og bliver  fzngslet  indtil flere  gange. Ikke  engang udgivelsen  af  l.  del  af  »Don  Quixote« i  1605 formår at haeve ham ud af armoden, s k ~ n t den bliver en af tidens nbest-sellers*.  Han har nemlig solgt udgivelsesrettighederne til forskellige boghandlere i Spanien og Portugal, der dermed  stryger gevinsten.  I  sine sidste år skal han ydermere opleve den tort at se et plagiat af &gt;&gt;Don Quixote« komme på markedet, forfattet af en vis Avellaneda; provokeret  af at også hans  moralske ophavsret  til  vaerket  nu  bliver  truet,  fuldender han  i  1615  2. del  af  »Don  Quixote«.  Året efter  dor  han  i  dybeste fattigdom.

Denne biografi kan give os et klart billede af det karakteristiske ved Cervantes' livsbane: en  modsdning  mellem  en poetisk  og  en prosaisk livshalvdel. Farst  deltager  han dybt engageret i verdenshistoriens  sidste korstog med  alle dets anakronistiske overtoner; derefter oplever han på sin krop realitetens dementi af de ridderlige idealer, da den militaere karriere fortoner sig, og han, gennem sine civile job,  i rigt mål får indblik i de nye former for  samfundsmaessige  relationer.  Endvidere får han indblik  i brandernes  livsform,  deraf den krasse  »realisme« i »Don Quixote«. På denne måde bliver  Cervantes' livsbane en individualhistorisk fortaetning af hele nationens  skzbne i denne periode; fra poesi  til prosa, fra korsfarerimperium  til okonomisk  ruin; dette er selvsagt  mulighedsbetingelsen for at vaerket &gt;&gt;Don Quixote« fremfor noget  andet  kan  »tage tidens  puls«  og  gestalte  dens modsi~tningsfyldte karakter i kunstnerisk form.

## Karnevallet i ))Don Quixote«

Mikhail  Bakhtins  teorier  om karnevallet  som  folke-  og latterkultur med litterzre gennemslag i renzssanceromanen (som vi her vil forudsztte bekendte) kan med fordel anvendes på »Don Quixote«. Der er dog ikke som sådan tale om en karnevals-roman, men, som typisk for renzssanceromanen, om et made mellem etablerede og folkelige genrer; karnevallet  er  således kun  et  element  blandt  andre i romanens tekstlighed  og  fremtrzder  endda  relativt  afdzmpet  sammenlignet med Rabelais i Bakhtins Izsning. Aspektet er dog tilstede og man kan skelne mellem to anvendelsesmodi; Cervantes bruger det dels deskriptivt: når folk fra lavere samfundslag skal  beskrives  (eksemplarisk er her naturligvis Sancho Panza) sker det v.h.a. karnevalske karakteristika; dels tekstuelt, dvs. som et immanent styringsprincip i romanens tekstlighed  gennem kontrastering,  degradering, latterliggarelse, materialisering etc. I farste tilfzlde bruges karnevallet attributivt; i sidste tilfzlde  som ordningsprincip, der selv distribuerer attributter.

## Den episodiske mikrostruktur i I .  del

Omend  I. del  af romanen  som helhed  er  bygget  last  op,  er der på mikroplanet  en  meget  stram og gennemgående struktur; de enkelte episoder er bygget op efter samme l a t .   Udgangspunktet er en hvilesituation. Don Quixote og Sancho Panza rider fredeligt afsted. Omverdenen melder sig så i form af en kro, vindmaller, fåreflokke o.lign. Don Quixote fortolker sanseindtrykket indenfor rammerne af sit hallucinatoriske  vanvid (som bekendt har han fordzrvet sin hjerne ved  at Izse for  mange ridderromaner  og agerer dem nu ud i realiteten) og handler derefter, f.eks. ved at gå til angreb. Sammenstaddet mellem fantasiverden  og  virkelighed  finder  sit  logiske  slutpunkt  i pvglene (forstået som afstraffelse i vid  betydning:  en lufttur på mallevingen, regulzre stokkeslag og stening, en lufttur  til  Sancho osv.). Efter  afstraffelsen  falger  en  ny  tiltrzngt  hvilesituation,  hvorefter  det  hele starter forfra igen. Troldmzndenes bedrag inddrages som forklarende instans, når Don Quixote i marbanket tilstand  burde vzre disponeret for at se realiteten i ajnene. Der sker således ingen erfaringsdannelse, hvorfor  episoderne har en udskiftelig  karakter,

Den falsomme/indlevende lzser vil jamre med Don Quixote over de  utallige  knubs  han  må  tage  imod;  en  mere  prosaisk  lzser  vil tilsidst  blive  irriteret  over denne ophobning af kl0, der udgnr langt mere  end  et  menneske  fysisk  kan  tage.  Hvorfor  trzder  teksten  så resolut  rundt i dette lavkomiske element? Visse fortolkere har set det som de nadvendige lutrende led i  en dannelsesmodel, men man skal -nok  snarere i  forlzengelse af  Nietszches  indledende  epigram  se  det som  et  fznomen  hinsides  godt  og  ondt;  Cervantes' samtidige  har givetvis  moret  sig kosteligt.  Vi  har  nemlig for os  et af den folkelige karnevalskulturs  mest  fremtrzdende  ritualer  ~crowning  and  uncrowning of the kinge (Bakhtin) transformeret til en tekstmaskine; ritualet fra den folkelige fest bliver det strukturerende princip i episoderne. Hos Bakhtin reprzsenterer afkroningen og pryglene folkets symbolske  opgar  med  de gamle autoriteter. Slagene er på  en gang adelzggende og samtidig genfadende, idet de reprzsenterer tidens princip, der render den gamle verden over ende og derved åbner for den nye, der skal efterfalge den. Slagene er således også livsbekrzftende, hvorfor de ledsages af latteren. - Don Quixote er en nar, der har kronet sig selv. Men han reprzsenterer  en svunden tid, gamle idealer der har mistet  deres  betydning. Samfund og historie går videre, og derfor må han afkrones gang på gang.

## Persontyper og kontrasteringsprincip

Vzrkets  fundamentale kontrastering  finder  vi  mellem  hovedpersonerne Don Quixote og Sancho Panza; de er hverandres typemzessige modsztning,  både m.h.  t. fremtoning og karakter.  Panza betyder slet og  ret  »vom«,  mens  Quixote  er  en  konstruktion,  et  velklingende navn  »Quixana«  er  brudt  op  og  tilfajet  en  nedladende  endelse Bote«. Kroppene er ligeledes extremt  stiliserede: den meget  haje og magre ridder, den meget lille og tykke vzebner. Man bar dog ikke af den grund overse den historiske substans i kontrasteringen  af disse typer. Den legemlige topografi er nemlig karnevalskulturens: Sancho er  i  bogstaveligste  forstand  ved  jorden  og  reprzsenterer  kroppens lave, materielle  stratum. Hans krop er den groteske realismes krop, svulmende og frodig,  og i intens kontakt  med  omverdenen gennem hans fortzring, defzkering etc. Don Quixote reprzesenterer det »lukkede« legeme; han er en streg i luften, tramt for al saft og kraft. Sancho udfarer den middelalderlige klovns rolle, hans djzerve tale og sproglige  misforståelser szetter  Don  Quixotes  ridder-diskurs  i  relief,  hans umiddelbare kropslighed er det materielle korrektiv til ridderens spiritualitet  etc.  Typerne  har  også  i  sig  selv  historisk  substans:  Don Quixote reprzsenterer  ikke  idealisme  som sådan, men den hnviske ridderlighed;  Sancho  reprzsenterer ikke  realisme  som  sådan, men middelaldermenneskets  ikke-repressive  krops~konomi, formuleret  i folkets  eget kulturelle  udtryk: den karnevalske  klovn.

Der er ikke tale om et entydigt karnevalsvzrk; i det ville  latteren nemlig konstant vzre på Sanchos side -men i romanen er der sket en dualisering af komikken: Sancho morer  sig over sin  herres  galskab, men Don Quixote g0r sig ligefuldt lystig over vxbnerens enfoldighed, og  fra  et  helt  tredje  sted  griner  vi,  og  datidens  lzsere,  og  bogens 0vrige personer, a f   dem begge og med dem begge.

## Don Quixotes h0viske ridderlighed

Vi vil i dette og de fnlgende tre afsnit sage at bestemme Don Quixotefiguren som historisk  position i dens enhed af bevidsthedsmzssig  og civilisationshistorisk  udviklingsgrad.  Don  Quixotes  sociale  position fremstår  som den  forarmede  lavadeliges:  »Adelsmxndene siger,  at Eders  Velbyrdighed  ikke  har  kunnet  lade Jer  naje  med  at  blive  i adelsmandskabets grznser, men har fajet et Don til og vovet at g0re Jer  til  ridder  med  fire  vinranker,  to  stykker  szdeland  og  forreven både for  og  bag.  Ridderne siger,  at de ikke kan lide,  landsbyadelsmxndene vil måle sig med dem, iszr slige usle adelsmznd, som ikke har såler under skoene og syr lapper på sorte bukser med hvid tråd« (II, s. 27-28).  Don  Quixote forsynder  sig  mod  det  strenge  feudale hierarki ved at proklamere sig selv som ridder. Han opfatter imidlertid  ikke  samfundsstrukturen  efter  dette  hierarkiske  manster,  men pointerer  flere  steder  den  sociale  mobilitet: n... thi  du  må  vide, Sancho! at der er to slags stamtavler i verden, den ene begynder fra fyrster og monarker og tager alt mere og mere af, ligesom en omvendt pyramide; den anden begynder fra gemene folk og stiger alt h ~ j e r e og h~jere i vejret,  indtil  det  bliver  store  herrer«  (I,  175). Cervantes beskriver her en bevidsthedsform fra det  1 1 .-12.  årh.: lavadelens haviske legitimationsideologi, den ikke-arveberettigede  adels insisteren på at »adelighed« farst og fremmest  må bestemmes i forhold til dyd og andre kvaliteter,  hvorfor alle principielt  set kan blive herrer. Den antihierarkiske  bevidsthed  formuleres  et  sted  explicit: D.. . thi  den store, der udaver laster, er en stor lastefuld og en rig uden gavmildhed  en  karrig betler, såsom ikke besiddelsen  af rigdom g0r ham rig, men anvendelsen af den, og det ikke den hensigtl~se, men den fornuftige anvendelse. Altså den eneste vej, en fattig ridder har til at  vise, at han er ridder, er at vzre dydig, venlig, beleven, artig, hnflig og tjenestevillig, hverken stolt, hovmodig eller bagtalerisk, men fnrst og fremmest godgnrende~ (II,  51). ~ n v i s k h e d e n ~ fungerer ikke blot som ydre form, men også som moralkodeks. D Q   er dog klar over sin usamtidighed:  »Alt det,  de forbigangne  tider  har  haft  i  den  lange  rzkke  af vandrende riddere, skal i disse tider findes i mig alene, ved det jeg i dem skal udf~re så store, forunderlige og vzldige bedrifter, at de skal formnrke de mest klarskinnende hos de andre (I, 154). De fleste af de riddere  derimod,  som  nu  er  på  moden,  s v ~ b e r sig  hellere  i  flnjl, gyldenstykke og andre slige blnde varer end vzbner sig med hzrdet stål. Nu  findes der ingen riddere,  der sover i marken, underkastede himlens umildhed og bevzbnede fra top til tå (...) i vor tid  triumferer ladhed  over  flid,  nrkeslnshed  over  arbejde,  lasten  over  dyden, hovmod  over  kzkhed  og teorien  i  krigskunsten  over  praksis,  som  kun levede og glimrede i de gyldne,  i de vandrende ridderes  tider«  (II, 21). D Q   udtrykker her den hnviske krigers  manglende forståelse for den  civiliserede  hofmand  fra  det  16.  århundredes kongehoffer,  men han taler med nostalgiens stemme: ridderen er overflndiggjort af både den samfunds~konomiske  og den militzrteknologiske udvikling.

Den hnviske ridder kan vi med et Lukacs-udtryk kalde den uproblematiske helt. Amadis af Gallien og hans samtidige kunne agere på et stabilt samfunds vegne, en social orden der var lukket om sig selv, og hvis  trussel  derfor  er ydre  fjender,  poetisk  fremstillet  som  kzmper, troldmznd  o.lign.  Samfundet var  ikke,  som  i  den  samtid  D Q  vil -oplyse, przget af uigennemskuelige nkonomiske relationer og klassemzssige forskydninger.  Den  ridderlige  helts  selvvirksomhed  falder umiddelbart sammen med hans samfundsvirksomhed. Men hvis D Q   vil spille selvvirksom helt i det 16.  århundredes Spanien, opstår der  uvzgerligt  problemer;  når han f.eks. i  l.  del  befrier  galejslaverne  udfra ganske zdle motiver, sker det med en manglende forståelse af, at den samfundsmzssige magt har selvstzndiggjort sig i forhold til menneskene i form af abstrakt jurisdiktion.  O g  s ~ g e r man at fzngsle DQ, udbryder han: »Kom hid og g0r mig regnskab for, hvad det er for et dummerhoved, der har underskrevet en befaling om at fzngsle slig en ridder  som  mig? Hvo er  vel  uvidende  om  at-en  vandrende  ridder ingen domstol har at m ~ d e for? at hans kårde er hans lov, hans mod hans privilegier og hans vilje hans rettesnor? Sig mig, hvad er det for en tosse,  som ikke ved,  at ingen  adelsmand har slige rettigheder og herligheder som dem en vandrende ridder kommer i besiddelse af den dag, han optages i  ordenen og påtager sig dens strenge besvzrlige udnvelse? Hvilken  ridder  betaler  kopskat,  vejskat,  accise,  konsumtion,  passagepenge  eller  andre pålzg? Hvilken  skrzdder  tager  ar- bejdslan for hans klzder? Hvilken kommandant tager penge for hans fortzring, når han bevzrter ham på sit slot?« (I,  433-34). D Q   faler sig fremmed  overfor både den selvstzndiggjorte magt (den hellige Hermandad) og de akonomiske relationer, der har erstattet de personlige grundet på stand. Han kunne ikke dramme om at tage penge med på sin fzrd og geråder da også i utallige kontroverser med misfornajede krovzrter,  der  ikke  har  forståelse  for,  at  han  reprzsenterer  deres umiddelbare interesser.

Vi skulle efterhånden have fået placeret D Q   ideologihistorisk, men dette er jo  kun  en  af siderne i et historisk  civiliationstrin.  Hvorledes med hans krops- og lystakonomi? Umiddelbart synes han at reprzsentere det middelbare, fremmedgjorte forhold til kropsfunktionerne; han  sidder  og  våger  om  natten,  han  er  uinteresseret  i  mad,  han fornzgter sit begzr i et abstrakt princips  tjeneste etc.  Det ville dog vzre  forsimplende  at  se  ridderen  som  inkarnation  af  &gt;&gt;moderne« selvtvang  i  modsztning  til  Sanchos  umiddelbarhed.  Lad  os  se  om nogle tekststeder kan kaste lys over problematikken. &gt;&gt;Befal dig Gud i vold, ssn! sagde Don Quixote, og vejled du os, hvorhen du lyster, thi for  denne gang vil jeg  overlade dig at sage os herberge; men  fly mig din  hånd,  og  fa1  så med  fingeren,  hvor  mange  enkelte  tznder  der fattes mig ved  den hnjre side på det averste kzbeben,  hvor jeg faler megen smerte. Sancho puttede ham fingeren i munden, og undersagte tilstanden på det alleralvorligste ...  « (I. 145). Den sirlige og stilfulde ridder lader sin vzbners utvivlsomt magbeskidte nzve rode rundt i sin mundhule! Vi mader her et ikke-restringeret forhold til ens egen og medmenneskets krop, der ligger langt fra den moderne tabuering af  ikke-erotiske  beraringsformer.  Det demonstrerer  en  civilisatorisk &gt;&gt;primitivitet« hos DQ, der står i modsztning til  hans ellers haviske optrzden.  I  lyset  af  dette  sted  kunne  man  mageligt  forestille  sig ridderen bryde alle de haviske regler for måltidet som Norbert Elias opregner.

I  bd. III  på  s.  22  tilbyder  hertuginden,  at  fire  af  hendes  dejlige frakener skal vzre D Q  behjzlpelig med afklzdningen til den tilstundende nat. Dette får vor helt til  at reagere på falgende paniske szt: »For mig,  sagde Don Quixote, ville de ikke blive blomstergudinder, men skarpe torne, der stak mig i sjzlen; altså szetter hverken de eller noget som ligner dem, så snart foden i mit kammer, farend jeg  tager flugten. Vil altså Eders H-jhed  vedblive uforskyldt at vise nåde imod mig, så lad mig råde mig selv heri; lad mig bruge min  tillukkede dar som  en  vindebro  til  at  trzkke  op  imellem  mine  begzrligheder  og tugtigheden ... a. DQ har udviklet  en psykisk selvtvang, men den må sigas at vaere på et  embryonalt stade; den er ikke internaliseret som styringsprincip, men  skal  sikres  gennem  ydre  forhold  som lukkede dare og rumlige afstande. Haviskheden  er således en art ydre selvtvang,  og den  er ikke  som den  senere  hofnormalitet  (la civilité) et princip gennem hvilket samfundsmzssigheden  reproducerer sig i de menneskelige subjekter, men en  struktur der har sin historisk  singul z r e  baggrund  i det  12.  århundredes klasseforhold.

Et sidste illustrativt  eksempel på DQs haviskhed finder vi  i hans gode råd til  Sancho, da denne skal drage afsted  til sin 0 som guvernar. Vi genfinder her haviskhedens szregne blanding af indholds- og formmzssige  krav.  Sancho indprentes  gudsfrygt, ydmyghed,  barmhjertighed,  blidhed  i regeringsfarelsen,  og ubestikkelighed; allesammen  egenskaber  der grunder sig  i ridderens dydsbegreb.  Men  som supplement kommer de adfzrdsmzssige råd: Sancho skal ikke lade sine negle vokse lange, ikke vzre sksdeslas påklzdt, skal undgå spiser som giver ham dårlig ånde, skal undgå smasken og rzben, skal sidde med ret ryg i sadlen etc. Og hvorledes  begrundes så disse for Sancho så fremmede levemåder? Ganske abstrakt som noget, der skal skjule hans folkelige  herkomst:  »Måden at sidde til  hest  på gar  nogle  til riddere og andre til staldkarle« (III, 15), og »Spis hverken peberrod eller lag mere, på det lugten ikke skal forkynde, hvor du er kommet fra« (III, 14). Disse eksempler synes klart at bekrzfte Norbert Elias' civilisationshistoriske  pointe:  den  »rationelle« begrundelse  for disse adfzrdsnormers indfsrelse er altid et resultat  af eftertidens rationalisering;  i  samtiden  fortaber  deres  genese  sig  på  mystisk  vis,  og  de begrundes i sig selv ifalge en  »sådan er det nu  en  gang« logik,  som netop de trzk, der hzver en op over den gemene hob.

## Sancho Panzas umiddel6are krops- og tale0konomi

»O du mest lyksalige af alle dem, der lever på  Jorden,  da du, uden at misunde  eller  misundes,  sover  så  trygt  og  roligt,  ikke  forfalges  af troldmznd eller zngstes af fortryllelser! Sov! siger  jeg endnu en gang og  kan  med  faje  sige  det  hundrede  gange,  sov!  Ingen  herskerinde holder  dig vågen med  skinsyge  tanker.  Du vzkkes  ikke af zngstelse for,  hvorledes  du skal  betale  gzld eller  i  den  kommende dag finde underholdning til dig og din liden najsomme familie. Du foruroliges ikke  af  zrgerrighcd;  verdens  forfzngelige  pragt  rarer  dig ikke;  din hele omhus kreds strzkker sig ikke videre end til dit zsel, thi omsorgen  for  dig  selv  er  lagt  på  mine  skuldre (...). Til  alt dette svarede Sancho slet  intet  fordi  han  sov. ..a (II, 143-44). DQs  besvzrgende anråbelse af den sovende Sancho kunne nzsten erstatte et afsnit som dette.  Sancho er przget  af  umiddelbarhed,  både  hvad angår hans savnbehov, mad- og drikkegIzde, totale uforståenhed overfor sin herres  askeseidealer, hans umiddelbare frygt for at blive  påfart smerte, hans  »materielle«  hyldest  til  de  haviske  kvinder,  hans  egennyttige gråd når andre grzder af sentimental rarelse, hans forretningssans og pengebegzr  osv.  Alle  disse  brudstykker  samler  sig  til  en  mosaik: Sancho Panza, realismens princip, det intakte middelaldermenneske med det ufremmedgjorte forhold til krop og omverden, reprzsentant for de folkelige masser, som netop i denne historisk-akonomiske  fase bliver  inddraget  i  den  »oprindelige  akkumulation«  i  Europa.  Sanchos  historiske  skzbne  udover  bogens  grznser  er  afstukket;  hans harmoniske  krops-  og  lystakonomi  skal  undergå  ~desexualiseringen«, hans behovsbestemte dagncyklus skal gå til grunde under den abstrakte tids overherredamme, hans omverdensrelationer skal feticheres etc.

Lad  os  se  nzrmere  på  Sanchos  tale:  »Som  de  nu  havde  redet nogen tid, sagde Sancho til sin herre: Jeg  beder, Eders Velbyrdighed vil give mig tilladelse til at sladre lidt med jer; thi fra den tid af, at  jeg f i k den hårde befaling om at holde munden, er der vist nok blevet en halv snes skanne ting fordzrvet i maven for mig, men den sidste, der nu ligger mig på spidsen af tungen, syntes jeg  dog ikke  burde forekomme og gå i sin moder igen ... « (I, 17  l ) .   »Don Quixote (...) frygtede  for,  a t   Sancho  skulle  åbne for  szkken  og  lade  nogle  enfoldige ondskaber stramme ud ... « (II, 25).  Sanchos  tale  bliver  lignet  ved materielle starrelser,  der har til  huse i maven og kan komme op på opkastende vis,  og den karnevalske degraderingsmanavre  overfares således til  det sproglige plan. Der er dog adskilligt mere at sige om Sanchos artikulationer; på et tidspunkt ved hertugens hof fremfarer han en velanbragt  anekdote; vi  bringer  et  uddrag:  »$eg siger altså, mine herskaber! blev Sancho ved, at denne omtalte adelsmand, hvem jeg kendte så godt som mig selv, thi der er ikke et basseskud  imellem hans og mit hus, bad engang en bonde til gzst, der ikke var af de rige, men en zrlig og agtbar mand. Videre, videre, faldt den gejstlige ham i talen, således som I går til vzrks, bliver nok slutningen ikke fortalt far  i den anden verden«  (II, 225-26). Det samme gentager sig hele anekdoten igennem: Sancho fortzller historien, afbryder den så for at falge de umiddelbare associationer han får ved  at genkalde sig den, przsten  reagerer  aggressivt,  Sancho får historien  på  ret  h l igen  et stykke tid, men så ... og så fremdeles. Sanchos upåvirkethed og przstens frådende raseri antyder, at vi her står overfor en basal diskursfor.skel, som  falgende  citat  kan  oplyse  nzrmere  om:  »Fort.zllingen - som i lang tid  trivedes i omkredsen af håndvzrket, det landlige, det maritime og så det bymzssige -er  på en  måde selv en håndvzrksmzssig form for meddelelse.  Den lzgger ikke vzgt på at overlevere det en  sag er »i sig selv«, som en information eller  en rapport. Den nedsznker  sagen i den fortzllendes  liv  for  atter at  hente  den frem derfra.  Således  hzfter  den  fortzllendes  spor  ved  fortzllingen  som pottemagerhåndens spor hzfter ved  skålen« (Walter Benjamin: Der Erzahler, Gesammelte Schriften, bd. II,2, s. 447).

Det  er  en  ret  przcis  beskrivelse  af,  hvad  der  her  er  på  fzrde: Sancho associerer frit  til sin egen livssammenhzng,  przsten er indstillet på konsumtion af information og reagerer med vrede. Et andet eksempel  på  samme problematik  har vi  bd. I, s. 158. Sancho beder om lov  til  at fortzlle en  historie;  D Q  svarer: »Ifald du vil  fortsztte den fortzlling  på denne måde, Sancho! sagde Don  Quixote, at ethvert ord skal gentages to gange, så kommer du ikke til ende med den i  to dage. Lad den hznge sammen og fortzl som en fornuftig mand eller ti rent stille«. Sancho fortceller så 10s og på et tidspunkt kommer hovedpersonen,  en  hyrde,  med  sin  hjord  til  en  flod:  »Som  han  nu således stod og så sig rundt om, blev han en fisker var, som havde en lille bitte båd, i hvilken der ikke kunne rummes mere end en ged og et menneske; og med  ham blev  han enig om at sztte de tre hundrede geder over på den anden side. Fiskeren steg i båden, tog en ged og frarte  den  over,  kom  tilbage  og  for  over  med  en  anden,  kom  atter tilbage  og  farte  atter  en  anden  over.  Nu  må  Eders  Velbyrdighed holde nraje regning med, hvor mange geder fiskeren sztter over, fordi om der kun slippes en af hukommelsen, så holder fortzllingen op, og så er det plat  umuligt  at fortzlle  et  ord  mere af den. Jeg  bliver  nu altså  ved og siger, at landgangen på den anden side var meget moradsig  og  slibrig,  hvorover  det  tog  lang  tid  hen  for  fiskeren  at  gå  og komme. Men med alt det kom han'dog tilbage efter en anden ged og en anden og atter en anden. -Bild dig nu ind, sagde Don Quixote, at de er kommet over alle sammen, thi  bliver du således ved  at gå og komme, så får du dem ikke sat over i et år. -Hvor mange er nu ovre? spurgte Sancho. -Det må fanden og ikke jeg vide, sagde Don Quixote. -Har jeg  da ikke  bedt jer  om  at  holde  nuje  regning?  spurgte Sancho; så sandt Gud lever, så står vi  nu der midt i fortzllingen og kan  ikke  komme et  skridt videre«  (I,  159-60). Vi  konstaterer  igen diskursforskellen:  Sancho angiver  nogle  bestemte  przmisser  for  sin fortzlling, D Q   forsynder sig imod dem drevet af utålmodighed  efter information; fortzllingen må ophnre, przmisserne er uforenelige.

Et  stedse  mere  fremtraedende  tema  i  bd. I I   er  Sanchos  brug  af ordsprog i alle situationer. Alment kan det siges om dem, at det som oftest er billeder fra den konkrete agrare produktion og agerdyrkerens intime samliv med  naturens bevzgelser, der metaforisk  formidler en erfaring. Som i  fortzllingerne lader  Sancho sine associationer spille frit, når han anvender ordsprog; det ene tager det andet, og de er ikke altid alle lige velanbragte. Det interessante er imidlertid de aggressioner, de vzkker hos DQ: &gt;&gt;Du h ~ r e r jo  ikke, at jeg  siger, et velpassende ordsprog lader ilde; men at tylle dem på hinanden både på tvzrs og på langs, g0r talen kedsom og gemen« (III, 15).  &gt;)Tal  ligefrem  og uden alle omsvab, som  jeg så tit og ofte har sagt dig, og du skal se, at du kommer langt videre på den måde. -Jeg ved ikke, hvad det er for et vanheld, der klxber ved  mig, sagde Sancho, at jeg  intet fornuftigt kan  sige  uden  ordsprog,  og  at  ethvert  ordsprog  synes  mig  fornuftigt ... H ( I I I ,  207).

-

Kritikm~nstret er det samme som overfor Sanchos fortzllestil: han holder sig ikke til sagen, men lader ordsprogene falge hinanden som perler  på den associative s.nor; omsv~bene hzmmer talens ligefremhed og informationvzrdi -de er et overflpidigt supplement til forskel fra  den  n~dtpirftige  tale  med  konsekvent  reference  til  talens  objekt. -Psykohistorie  og talepikonorni  hznger  tilsyneladende sammen, således at DQs tidlige civilisationstrin  pålzgger ham en  rationel, informationssagende  tale,  mens  Sanchos  middelalderlige  kropspikonomi korresponderer  med en ikke-rationel  tznkiiing og tale.

## Latterens »sted« som den tredje civilisatoriske position

Når vi  tenderer til at tale om Sancho som en  10.  århundredes-type og DQ som en 12. århundredes, skal det ikke forstås sådan, at de principielt ikke er tznkelige eksistenser i det 17. århundredes Spanien (specielt  må  Sancho-typen  siges  at vzre tznkelig  i  det  minimalt  industrialiserede Spanien).  Der er tale om civilisations-kategorier;  Sancho står for det  10. århundredes normalitet, hvor  både bander og riddere opfpirer sig tendentielt  ens med  umiddelbar kropspikonomi. Med det haviske ideals opkomst opstår et nyt (eller rettere det farste) riormalitetsideal, som man skal leve op til for ikke at blive socialt udgrznset i de adelige  lag;  derigennem  konstitueres  de brede  lag  som primitive, men lever i pivrigt  uanfzgtet videre. Sidenheri bliver  haviskheden en iriadzkvat  omverdensorientering,  og  et  nyt  riormalitetsbegreb -la civilite'hos  Norbert Elias -opstår i forbindelse med de store hoffer  Vi vil  nu hzvde, at forsåvidt både D Q  og Sancho Panza i  bogen bliver observeret af en tredjeperson, der morer sig, må denne reprzsentere netop dette tredje normalitetsbegreb -la civilité.  Denne tredjeperson kan vzre przsten, barberen osv., men det er fremfor alt hertugparret, der i bd. 2  omdanner hele deres  borg til  en romanscene for morskabs skyld. Lad os se lidt nzrmere på denne morskab.

»Hertuginden kunne ikke bare sig for at le over sin duenas enfoldighed og ikke hzmme sin forundring over at hare Sanchos tale og ordsprog« (II, 34). Sancho bliver hertugindens yndling, og hun lzgger beslag  på ham  hele eftermiddage for  at hnre hans tale og hans pudsigheder. Nu er Sancho  jo også en vittig hund, men det er interessant,  at  da  hans  kone  Teresa  sender  breve,  bliver  de  lzst  op  og vzkker ber~mmelse,  latter, forundring og  henrykkelse. Dette underbygger vor  tese  om, at uanset  Sanchos individuelle  fortrzffeligheder er det fnrst og fremmest som reprzsentant for et primitivt civilisationstrin, at han vzkker deres morskab. Det er betegnende, at DQs reaktioner på Sanchos gnren og laden tit er belagt  med skam og pinlighedsfnlelse,  mens  alle  andre  morer  sig  kosteligt;  en  forklaring  kan  snges  i ridderens egen historiske position: da hnviskheden er et relativt uudviklet  civilisationstrin,  eksisterer  primitiviteten  stadig  som  tilbagefaldsmulighed for den enkelte, hvorfor den må tabueres kraftigt. Hertugparret reprzsenterer derimod et så fremskredent civilisationstrin, at primitiviteten bliver en pudsig raritet, hvorfor den vzkker latteren og  ikke  skammen.  »Og  da de  begge  (hertugparret,  ngh)  allerede havde lzst den f ~ r s t e del afdenne historie og af den lzrt at kende Don -Quixotes forunderlige galskab, så ventede de med stor lzngsel på at gnre hans personlige bekendtskab i det faste forszet at rette sig efter hans griller, bifalde  alt, hvad  han forebragte, og i  al den tid han var hos dem, betegne ham ganske som en vandrende ridder, med alle de ceremonier, som er brugelige i ridderbngerne, hvilke de havde lzst og yndede meget«  (II, 218).

Hertugparret synes således allerede gennem  lzsning fascineret af den svzrdadel, de nedstammer fra; selve lzsningens praksis indicerer ifnlge  Elias  afstanden  i  civilisationstrin:  »Livet (i  hofsamfundet, -ngh) bliver  i en vis forstand mere ufarligt, -men også mindre fyldt med affekt og lyst, i hvert fald hvad angår lystfordringernes umiddelbare udtryk; og man skaffer sig da i drnmmen, i bagerne og i billederne, en erstatning for det, der mangler i dagligdagen; således begynder adelen at lzse ridderromanen på vejen til den hofmzssige afretning, således ser  borgeren  voldshandlinger  og  elskovslidenskab  på film« (Norbert Elias: ~ b e r den Prozess der Zivilisation,  II, s. 330).

At hertugparrets kompensatoriske lzsning ikke har sociale årsager som f.eks. lzngsel mod  en tid,  hvor adelen havde en klart  defineret samfundsmzssig funktion, understreges  af, at de iscenesaetter  »Don Quixote« som en latterens scene og ikke som en nostalgiens. DQs historiske  position  fremstår  for  dem  som  ligeså  »eksotisk« som  Sancho Panzas; deres fascination er  således ikke identifikatorisk.

Omend latter og komik  analytisk er et vanskeligt  emne at gå ind på,  melder  spurgsmålet sig  uvilkårligt:  hvad  er  den  historiske  substans i  latteren  i  »Don Quixote«? Hvorfor  griner hertugparret,  bogens ovrige personer og samtidens Izsere af herre og vzbner? vi kan ikke stille os tilfredse med  at betragte latteren som en given, ontologisk egenskab ved  mennesket, der mobiliseres ved  ligeså givne »objektive«  komiske situationer. Bakhtin foretager i sin karnevalsanalyse en historisering af middelalderens  folkelige latter: den er i sit vzsen subversiv, idet det herskende ideologiske  system er karakteriseret  ved sin alvor og selvh~jtidelighed. Vi kan ikke umiddelbart anvende denne abstrakte bestemmelse, omend der som nzvnt er adskillige karnevalske  trzk i romanen; dels  er karnevallet  ikke  entydigt  men  bliver »ophzvet« i renzssanceromanen for at tjene andre formål (som sagt er  latteren  ikke  kun  på Sanchos side); dels  kan  hertugparrets  ondskabsfulde latter dårligt karakteriseres som subversiv. Det nzrmeste vi  mener at kunne komme problematikken,  er  at bestemme  latteren som negativt identi3katorisk, dvs. den leende afstiver sin egen historisksociale og psykisk-krops-~konomiske position ved  at blive przsenteret for litterere  billeder på historisk  overskredne positioner og gennem latteren  markere sin distance  til  disse,  hvis  fortrzngning  u d g ~ r mulighedsbetingelsen for den nye position. Denne latter har flere aspekter: en  ideologisk  distance  (til  DQs  huviske  omverdenskonception), en psykohistorisk  (til lavere grader af affektkontrol), en sproglig (til Sanchos  ikke-rationelle  udtryksmåde)  osv.  T.atteren  bliver  således  et middel til at manifestere den nye historiske normalitet, la civilité,  og det er efter vor mening den historiske substans bag personernes latter i  bogen.  Vzrket  kan  fungere  som  »mentalhygiejne«  for  de kredse  i hvilke  den  nye  normalitet  har  indskrevet  sig,  og  det  kan  til  dels forklare den enorme popularitet, bogen  fik  allerede i samtiden.

Vi har nu bestemt det sted i vzrket, hvor der grines fra, men det er ikke ensbetydende  med, at vi  har  bestemt  Ccrvantes' position  i forhold  til  det fortalte.  Enkelte steder fremgår det, at fortzlleren  tager afstand fra hertugparret, men mere signifikant er det, at man strukturelt kan påvise en relativisme iforhold til alle  tre positioner.  I forbindelse hermed kan man henvise  til nogle overbevisende lingvistiske mikroanalyser, som Leo Spitzer har lavet: »Det kan  siges om nzsten hver eneste person  i »Don  Quixote«, at han optrzder, lokaliseret  på  sit eget szrlige sproglige niveau, et sted langs en hierarkisk  stige. Grevinden, for eksempel, som er ganske bevidst om sin sociale og sproglige overlegenhed over Sancho, og som gmr  meget ud af at adskille sin tale fra hans (...) må se sin underlegenhed, i hvert fald sprogligt, i forhold til  Don  Quixote (...) Således får den samme person  lejlighed  til  at udave og blive  offer for snobberi, sprogligt såvel som på andre måder« (Leo Spitzer: 1,inguistics  and Literary History,  s.  79).

Den »lingvistiske  stige« kan udmzrket kobles til vor egen forestilling  om  en  civilisatorisk  stige  i  vzrket;  som  vi  så ved  Sancho  var civilisatorisk trin og tale intimt sammenhzngende. Mere interessant er  Spitzers påvisning af, at der ikke er  tale om noget  statisk hierarki: personerne korrigerer ustandselig hinanden sprogligt (Sancho retter endog sin herres latin enkelte steder), og Cervantes kan aldrig lokaliseres  til  en solidaritet  med  en  bestemt  position, men skjuler  sig bag spot.

Vi kan således konkludere på disse civilisationshistoriske afsnit, at vel er »Don Quixote« bl.a. bogen om psykohistoriske  konfliktfelter  i en historisk  overgangsperiode, men der er ingen autoritativ udsigelse om sandheden bag disse brydninger, f.eks. ved at forfatteren entydigt identificerer  sig  med  samtidens  normalitet  i  bogen.  Der  er  snarere tale om, at han på eksperimenterende vis sztter historiske positioner på spil overfor hinanden, og ler sin private uudgrundelige latter fjernt fra bogens kampplads.

## Romanens triadiske mekanisme

Store dele af &gt;&gt;Don Quixote« kan efter vor mening analyseres ud  fra en aktivering af den treleddede  model: den hmviske ridderlighed,  de przciviliserede  masser  og  den  ny  (hoqnormalitet.  Selvom  alle  tre termer  optrzder fortzttet  i personer,  bmr  det  nok  przciseres,  at de ikke har helt samme status. Quixotefiguren er den kunstnerisk  konstruerede anakronisme, der ikke modsvares ude i virkeligheden af en empirisk socialgruppe; han optrzder snarere som personaliseret fortztning af det ideologiske usamtidighedskompleks i Spanien (feudale strukturer, adelig dominans,  korstogsbevidsthed etc.).  Derimod  kan Sancho og hertugparret lzses om typiske fortztninger af henholdsvis de brede bondemassers prxciviliserethed og de dannede og besiddende lags  nykonstituerede  civilisatoriske  normalitet.  Arbejdsdelingen og samfundskompliceringen har dog allerede differentieret middelalderens amorfe folkemasse så meget, at de psykohistoriske  elementer er ret komplekse; man vil således kunne se, at de »folkelige elernenters«  latter  over  D Q  tit  udspringer  af  et  epokalt-normativt syn  på

anakronismen  snarere  end  af  en  primitiv  morskab  over  et  herjere dannelsesniveau.

Det,  der  konfronteres  i  spillet  mellem  de  tre  termer,  er  ferrst  og fremmest registre koncentreret omkring spro&lt;g,  krop og  omverdensorienterin,q. Det  er  vzrd at  bemzrke,  at interageren altid.finder  sted  mellem  to termer under overuågelse a f   den tredje, der indtager latterens position. Det mest slående eksempel er selvsagt  hertugparrets  talrige iscenesaettelser  af herre  og  vaebner.  Men  relationerne  kan  til  hver  en  tid  ombyttes. Sancho kan  le  over  den  stilfulde  konversation  mellem  ridderen  og hans vzrtsfolk. DQ kan fryde sig, hvis Sancho irriterer en przlat med sine lange skr~ner osv. osv.  Som lzsere befinder  vi  os så at sige hele tiden på denne tredjes plads, hvilket vil sige, at vi  til stadighed »cykler« rundt i modellen. Der Jindes  ingenJistnet  positionalitet  i  teksten, som forfatterIbser kan  indtage. Hierarkierne  byttes  konstant  om,  ingen  er bedre end andre, alle korrigerer alle sprogligt. Cervantes er ikke »til stede(&lt; i teksten som et lokaliserbart punkt, hvorfra scenerierne udfoldes og betragtes. Ccrvantes er snarere tekstens energetiske princip, den bestandige  forskyden af synsvinkel, den relativiserende perspektivisme. I middelalderen ville en sådan perspektivisk  skrivemåde nzppe kunne opstå,  idet det  sociale  billede  fremtrzder positionelt  meget  statisk. Med feudalsamfundets  begyndende  oplssning  zndres dette billede, og der opstår et vidt forgrenet  mulighedsfelt for positionsindtagelse i henhold  til  det  omgivende samfund. Grunden  til  at Cervantes ikke vaelger én  position, men betjener sig af hele tastaturet, må findes i de realhistoriske bestemmelser: det er i Spanien erkonomisk, politisk  og ideologisk  umuligt  at indtage et  tidligt  borgerligt,  oplysningsfilosofisk,  erasmiansk osv. standpunkt. Havde en sådan position eksisteret, ville  den  have  udgjort  det  arkimediske  punkt,  hvorfra  man  kunne betragte oplersningssamfundets diffusitet.

Det, der sztter den  triadiske  mekanisme  i  gang,  er DQs galskab som er den digteriske  gestaltning  af usamtidighedskomplekset.  Som tidligere  påvist  er galskaben  også princippet for den  episodiske  mikrostruktur i l.  del (crowning-and-uncrowning-of-the-king). Fra l .   til 2. del af bogen sker der imidlertid, på linie med mange andre forskelle som vi kan komme ind på, en zndring i galskabens status. Det hallucinatoriske  vanvid afl~ses af den idealistiske intention. I  ferrstedelen udlerses de komiske episoder af DQs perceptionsforstyrrelser,  i andendelen er der tale om omverdenens bevidste isceneszttelse overfor den nu normalt  sansende ridder, der blot  vil  vidne om  de svundne tiders storhed.  D Q  og  omverdenen  skifter  dermed  plads  i  en  subjekt-objekt relation;  hvor  f0r  D Q  agerede på omverdenen,  er  det nu  den,  der agerer  på  ham.  Galskabens  transforrnation  er  nerdvendiggjort  af,

I

hvad vi kan kalde ommsbleringen i den episodiske mikrostruktur fra 1. til 2. del: idet omverdenen nu skifter status fra at vzre det passive, måbende offer for DQs vanvittige overgreb til at vzre en aktiv, intervenerende  stsrrelse,  må galskaben  nsdvendigvis  antage  passiv  og inderliggjort  karakter,  for  at  strukturen  ikke  skal  gå  fuldstzndig  i oplssning. DQ  må percipere normalt for at kunne lade sig tage ved nzsen  af  isceneszttelserne  og  dermed  opnå  objektstatus;  var  han stadig  ramt af  hallucinationer,  ville  han  agere  som  subjekt,  og  det nyoprettede subjekt-objekt forhold  ville  bryde  sammen, f0r  det  var startet.  Men  hvorledes  skal  zndringen  da  begrundes  udover  dette tekstmaskinelle ræsonnement?

Man kunne forssgsvis anvende en Lukacs-inspireret  skelnen mellem den uproblematiske og den problematiske helt som forklaringsmodel. Disse to stsrrelser skulle genrehistorisk lzgge sig til henholdsvis epos og roman: »Hegel indser (...) ganske vist  uden at erkende det objektive-okonomiske grundlag, at eposet historisk er bundet til et af menneskehedens  primitive  udviklingstrin,  »heroernes«  periode,  dvs.  til en  periode,  i  hvilken  samfundets  liv  endnu  ikke  beherskes  af samfundsmzssige  magter,  som har selvstzndig-  og uafhzngiggjort  sig i forhold  til  menneskene.  Den  heroiske  tidsalders  poesi,  hvis  typiske fremtrzdelsesformer  har  vzret de homeriske  eper,  beror  på denne selvstzndighed og selvvirksomhed  hos menneskene, hvilket samtidig betyder så meget som at »det heroiske individ ikke  udskiller  sig fra den szdelige helhed, som det tilhsrer men kun har bevidsthed om sig selv som vzrende i substantiel enhed med  denne helhed«. Den moderne borgerlige tidsalders prosa  består ifslge Hegel i den nsdvendige ophzvelse af såvel denne selvvirksomhed som denne substantielle enhed med samfundet« (Lukacs: »Romanen«, in Kultur &amp;' Klasse 37, s. 10). I  l.  del  agerer D Q  som  selvvirksom  helt i  overensstemmelse med  den  oprindelige  ridderideologi, hvor  den  vandrende  ridder umiddelbart kan stedfortrzde fyrstens og kirkens jurisdiktion; da det spanske samfund imidlertid ikke lzngere udgsr en substantiel enhed, får dette groteske  konsekvenser,  og i denne modsztning ligger  Cervantes7  parodiske tour-de-force i l.  del. Denne modsztning videreforvaltes i 2. del med  den forskel, at D Q  nu erkender spaltningen, men alligevel  bibeholder sin intention, hvorfor hans skikkelse får tragiske dimensioner.  Han  glider  således  fra  en  (vel  at  mzrke  parodieret) uproblematisk  heltestatus  til  en  problematisk;  denne bevzgelse forskyder nodvendigvis galskaben fra hallucination  til  intention.

## Forskellen på  l.  og 2.  del

Fairstedelen  af »Don  Quixote« er egentlig ganske konventionel; den besidder en rzkke genrespecifikke trzk, og den var ikke fairst ude med den krasse realisme og ridderroman-~arodien.  Hvordan kan man da forklare  dens  enorme  succes  i  samtiden  i  alle  sociale  lag  og  over landegrznserne? En  mulig  forklaring  kunne jo  netop  have  vzret »her  indfaires for  fairste  gang  hverdagsrealisme  i  litteraturen«  eller »her  parodieres  for  fairste  gang  de udbredte  ridderromaner«,  men det synes altså ikke at holde stik. Vi vil d a  forsaige os  med  en anden tese:  l .   del  af »Don Quixote« er ikke primzrt et opgair med  en litter z r  genre, ridderromanen, men et opgair med  et socialt normeret betydningskodeks: ridderideologien,  det usamtidige efterslzb i den spanske udvikling; vi står overfor en ajkodning af den feudale normativitet, og heri  ligger vzrkets nyhedskarakter. Cervantes  eksekverer på betydningsproduktionens plan, hvad der for lzngst er hzndt på samfundsmzssighedens:  riddernes deroute. Ridderideologien forblev jo netop stzrk på de sociale betydningen  niveau, hvorfor den kun kan finde sin  endelige undergang på betydningens  (in casu  tekstens)  niveau. Der sker ikke med naidvendighed en afkodning af en socialt normeret kode, blot fordi tiden laiber fra den; det er et konkret stykke ideologisk arbejde, der skal gaires, og Cervantes er manden, der g0r det. Dette er den mest plausible grund vi kan finde til bogens succes og netop dens karakter  af  samJundsmassigt  institutionaliseret  betydningsmassighed  (alle griner,  alle  citerer den  i dagligdagen, alle  kan  forsåvidt  begynde  at skrive  med  på  den,  hvilket  er  baggrunden  for  at  Avellaneda  kan skrive sin  andendel og få  relativt  stor  succes  med  den). Cervantes parodierer ikke en ridderroman i den forstand, at han bliver indenfor genren og blot fordobler den. Han planter simpelthen en hallucineret ridder i sin egen samtid, hvorved selve ridderkoden szttes på spil: er den gangbar maint i de sociale relationer? kan betydningerne udveksde« finder endelig sin hvile, sin afkodning. Og latteren vzkkes, fordi når en  betyd-

les? Nej,  realiteten  dementerer den;  denne ideologisk  set »evige jaimennesker ler,  når de friszttes  betydningsmzssigt --ningsform, som de tynges  under, går til grunde.

Men forsåvidt der kun sker en afkodning af feudal betydning, må fairstedelen  siges at vzre ret  tidsspecifik;  denne  afkodning  kan  ikke siges at have så stor aktualitet for andre perioders lzsere, hvilket kan forklare, hvorfor fairstedelen ofte i eftertiden ikke er blevet  regnet for genuin kunst, og dens lattermildhed failgelig er blevet henvist til bar-

nekammeret eller husarerne.

Cervantes skriver 2. del for at sikre sig den moralske ophavsret til den historie, der cirkulerer som institutionaliseret  betydning;  til  det formål må han skabe noget virkeligt originalt, som ikke alle samtidige kan skrive med  (og  under) på. Han må således både skrive sig helt ud af de genremzssige konventioner og radikalisere sin tematik. O g  vor tese er da, at han i andendelen artikulerer tidens  ideologiske vacuum og omskriver det faktum, at det ikke er muligt  at lave en ny-kodning for det sociale rum: der er intet borgerskab, ingen oplysningstznkning, ingen Erasmus, der er kort sagt ingen konsistent ideologisk positionalitet,  der  kan  erstatte  det  feudale  kodeks  og  begynde  at  sztte  sig igennem som ny samfundsmzssig normativitet; det sociale og ideologiske  rum oplraser  sig i mistrrastighed  og indifferens.  Det sociale betydningsunivers imploderer i  stedet  for  a t  eksplodere  i  forandringer. Andendelens radikalitet  består i at Cervantes ivzrksztter denne implosion på betydningsproduktionens  plan; han konstruerer  en  tekstmaskine, der kvzrner sociale betydninger og positioner og lader dem fortabe sig; han skaber en  tekst,  der ikke sztter nye positioner op -som derved kun er sit eget maskineri og ikke indholdsmzssigt nykoder det sociale rum.

Dette  ivzrkszttes  på forskellig  vis:  forskydningen  af DQ-figuren fra uncrowning af en anakronisme, foretaget af en omverden der ikke problematiseres, til den tragiske skikkelse, hvor valoriseringerne vendes om: D Q  tilkendes  en idealitet,  omend den er udsigtslss, og omverdenen  skammes ud  i dens evindelige latterliggarelsesforsrag.  Den samfundsmzssige spaltning mellem det ideale og det reelle tolkes nu som en håblras modsztning. Andendelen  må ivzrksxtte nogle genremzssige nyskabelser for kunstnerisk at kunne gestalte dette: handlingen strammes op, tid- og rumkategorierne bliver  mere prxcise -og dette tjener til at individualisere hovedpersonerne, så de ikke lzngere som skematiske typer rider afsted i ukvalificeret rum og tid, hvor alle episoder er udskiftelige,  fordi der ikke sker nogen  erfaringsdannelse. Denne  individualisering nradvendiggrares  af spaltningserfaringen: hvor erfaringen af samfundet som substantiel enhed er kollektiv,  bliver spaltningserfaringen primzrt en individuel fslelse af mangel.

DQ forbliver en anakronisme, men hans dyd overskygger langt de andres modernitet. Der resterer ingen gangbare positioner i vzrket, og som sådan omskriver det implosionens vacuum.

## Noter:

1. Vi  har  anvendt  fnlgende  danske  udgave  af vzrket: Den sindrige  adelsmand  Don  Quixote  aj'la Manchas  leuned og  bedrijer, bd. l ? 2 og 3, Gyldendals  Bibliotek,  Verdenslitteratur.
2. Nærvzrende artikel er et  udrag af Nils  Gunder Hansen:  U n d e r g a n g s a m d e t  tekst -en studie  i »Dot1  Quixote«, udkommet  i AIL (Arbejdspapirer fra  Institut  for Litteraturvidenskab)  124. Dette  noget  steirre  skrift  indeholder  en  bred  gennenigang  af den  spanske realhistorie  på Cervantes' tid, teoretiske afsnit orn  Norbert  Elias,  Michel Foucault  og  Mikhail Bakhtin, og mere vidtfavnende  tekstanalyscr i vzrket.
3. Om la courtoisie (heiviskheden) og la  ciuilité og disses historiske  indplacering  i  Norbert  Elias' civilisationsteori  kan man Izse i min artikel Subjektets ciuilisering. Introduktion  til Norbert Elias, i Kultur G3 Klasse 38,  1980. Et mere indgående studie af den klassiske hnviskhed  omkring de provencalske troubadourers karlighedslyrik  i det  12.  årh. har jeg gjort  i min  bog Den heuiske k~rlighed (Forlaget Basilisk, Kbh.  1985).

## Litteratur

Bakhtin,  Mikhail:  Rabelais and  his  World, Massachusetts  1968.

Benjamin,  M/;ilter: Gesammlte Schrijten, bd. II, 2,  Frankfurt  1977.

Elias, Norbert: fiber  den  Proiess  der  Ziuilisation. 1-11, Baden-Baden  1977.

Elliott, J. H.:  Imperial  Spain 1469-1716, Bucks  1976.

Lukacs,  Georg: »Romanen«, in Kultur €3 Klasse,

37, Kbh.  1980.

Nietische, Friedrich:  Zur  Genealogie der  Moral,

Goldmann  Klassiker,  Munchen.

Spitzer.  Leo:  Linguistics  and  Literary  Ifistoy,

Princeton  1948.