Konturer. Skulptur- og dødsbilleder fra guldalderlitteraturen.
Forfattere: Anne Scott Sørensen
Tidsskrift: kok (1997-11-17)

hvordan Biehl behersker lejlighedsdigtningen. Hun er egentlig mest kendt for sine følsomme komedier, især Den kierlige Mand , så det er interessant at se andre sider af denne 1700-tals kvindeskikkelse, hvorom og hvorfra kildematerialet er af betydelig mængde.

Man fornemmer, gennem sin læsning af festkriftet, redaktionens tilrettelagte ramme som et snævert bånd. 1700-tallet er bestemt en interessant periode og da også central i Bredsdorffs profil, men ud fra det perspektiv, at festskrifter bør vise bredden i den fejrede person, skulle man måske snarere havde præsenteret et festskrift, der afspejlede hele Bredsdorffs produktion. Bredsdorff er jo også andet end 1700-tallet, han har om nogen haft litteraturhistorisk bredde i sin forskning. Han har beskæftiget sig med så forskellige  emner  som  de  islandske  sagaer, dansk modernistisk prosa, Holberg, romantisme, Sylvia Plath, H.C. Andersen og Henrik Nordbrandt. Endvidere har han siden 1959 været dagbladsanmelder, noget som med lethed kunne have været inddraget i festskriftet. Jeg savner en indledning, som kunne give en indgang til Thomas Bredsdorffs virke som både universitetsmand og menneske, og så noget som burde være standard for festskrifter, en fortegnelse over den fejredes litterære produktion.

Nuvel, efter at have læst Digternes Paryk sidder man tilbage, ikke med noget overblik over 1700-tallet som sådant, men bestemt heller ikke med nogen kunstig paryksmag i munden. Artiklerne er for de flestes vedkomne velskrevne og helt uden den langhårede akademiske snik snak.

## Anne Scott Sørensen

Karin Sanders: Konturer. Skulptur- og dødsbilleder fra guldalderlitteraturen. København  1997  (Museum  Tusculanums Forlag).

Den store billedhugger Bertel Thorvaldsen  fik  ved  sin  død  i  1844  taget  sin dødsmaske, ligesom han selv havde lavet dødsmasker på en række afdøde i dansk og europæisk kulturliv i det tidlige 19. århundrede. Hans Christian Andersen fik ikke som sit store forbillede lavet en sådan gibsmaske ved sin død i 1875, for det var i mellemtiden blevet umoderne. Til gengæld iværksatte han en anden form for dødsmaske, en skriftmaske, i sine dagsbogsblade. Dem førte han til det sidste i en minutiøs registrering af kroppens forfald og dødens komme, ligesom han videreførte dem hinsides  først  pennens  fald  og  siden  også stemmens bortdøen gennem sin unge plejerske, Dorothea Melchior, der nøgternt  fuldførte  projektet  med  ordene: »Nu er Lyset slukket! Hvilken lykkelig Død. Klokken 11,5 Minutter udaandede den kjære Ven sit sidste Suk«. Sådan blev Andersens corps i skreven form en del af hans forfatterskabs korpus, udødeliggjort. Og sådan sørgede han selv for at forlene sit tekstkorpus med både sit liv og sin dødelighed.

Karin Sanders åbner analyserne i sit nye værk om skulptur- og dødsbilleder i guldalderlitteraturen (den nordiske) med en tolkning af denne eksemplariske historie. Selve værket indledes imidlertid med  en  diskuterende  præsentation  af forholdet  mellem  skulptur  og  skrift  i den europæiske romantik, eller rettere i brydningerne mellem klassik og roman- tik. Karin Sanders refererer her dels til nyere  internationale  romantikstudier, hvor kontinuiteten mellem ny-klassicisme og romantik understreges, dels til nyere specialstudier i skulptur og statue som referencepunkter for litteraturen eller skrift i forbindelse med billedkunst som ekfrase eller effigie. Disse retoriske figurer  forbindes  i  Sanders'  konturer med temaerne liv/død, subjekt/objekt, indre/ydre i overraskende, nye kombinationer,  hvor  de  klassiske  modsætningspar opløses.

Det er disse konturer, der danner afsæt for en nylæsning af nordisk romantik i en bevægelse fra opbygning over udformning  til opløsning, idet  den grundlæggende tese er, at disse faser ikke kan afgrænses i tid eller rum - eller falder kronologisk. Der er snarere ifølge Sanders tale om bølgeslag, der også brydes og får sin særlige udformning i en række forfatterskaber og værker i Norden i hele det 19. århundrede: Mens der i opbygningsfasen er tale om en ideal forestilling om teksten selv som en levende og åndende formfuldendt skulptur,  så  bliver  den  på  linie  med  den skulpturelle krop i opløsningsfasen anatomisk opdelt og dissekeret.

Tesen opbygges fortrinsvis gennem en  nylæsning  af  (store  dele  af)  Hans Christian  Andersens  forfatterskab  fra slutningen af 20erne til begyndelsen af 60erne: fra rejsefortællingerne Fodreise og Skyggebilleder over nøgleromanerne Improvisatoren og Kun en spillemand til de selvbiografiske romaner En digters bazar og Mit livs eventyr .  Denne nylæsning sættes i relief af på den ene side en analyse af Johanne Louise Heibergs scenekunst og hendes i 1891-92 udgivne erindringsværk i fire bind Et Liv, gjenoplevet i Erindringen og på den anden side af to af Jonas Love Almquists  romaner: Ramido  Marinesco 1835 og Drottningens juvelsmycke 1834. Mens H. C. Andersen i sit forfatterskab gennemspiller hele bevægelsen fra det skulpturelle ideal til dets dissektion, så beskriver Almquist allerede før midten af århundredet dens hendøen, mens Heiberg forsøger at genoplive den i sit erindringsværk i slutningen af århundredet.

Med sine skulptur- og dødsbilleder fra  guldalderlitteraturen  byder  Karin Sanders læseren på et inspirerende epopé i romantisk litteratur (nordisk) og teori (europæisk) og moderne litteraturog  romantikteori  (international),  idet tekstuelle og geografiske grænser overskrides. Indimellem kan man som læser blive helt overvældet og som kritiker begynde at spørge til flere distinktioner i både tid og rum og til den brede definition af romantikken. Men samtidig lader man sig forføre af de åbnende forbindelser, der etableres, og som blandt andet har den væsentlige pointe at gøre nordisk litteratur til en vital del af en større både europæisk og international sammenhæng. Det kunne dog have været spændende,  hvis  Karin  Sanders  også havde haft et bud på, hvorvidt der er andet end denne pragmatiske grund til at fastholde Norden som en meningsfuld enhed. Er der noget i udformningen af de romantiske konturer, som adskiller et nordisk tekstkorpus fra et europæisk? På samme  måde  kunne  det  have  været spændende at få et mere eksplicit bud på, hvorvidt forskellene i konturernes udformning  hos  henholdsvis  den  ene kvindelige kunstner og de to mandlige forfattere  har  noget  med  henholdsvis kunstarten og kønnet at gøre.

Det er længe siden, jeg har læst en så inspirerende og modig bog som denne, der har bud til både de snævrere litterære studier og til de bredere kulturstudier. Det er ganske sigende, at den kommer fra én, som har valgt at forlade de hjemlige himmelstrøg og tilkæmpe sig et liv og en position i en international sammenhæng. Modigt er det også af forlaget at kaste sig ud i en udgivelse, der ligger  lidt  ud  over  den  ellers  anlagte profil. Men det er en skam for både forlaget og forfatteren, at de ikke helt kan leve op til standarden. Der er for mange korrekturfejl, men også for mange uoverensstemmelser i f.eks. udgivelsesår for de centrale værker. Denne anmeldelse skal dog ikke slutte med en kritik. Jeg kan vist roligt på alle læseres vegne udtrykke, at vi gerne hører mere til Karin Sanders herhjemme.