Om det Komiske i Kierkegaards »Efterskrift«
Forfattere: Masaru Otani
Tidsskrift: kierkegaardiana (1964-06-08)

## Om det Komiske i Kierkegaards »Efterskrift«

## af MASARU  OTANI

Det religiøse bruger, som Kierkegaard siger (cf. S. V. V II514), bestandigt det negative som den væsentlige form. F.eks. kunne »lidelsen« synes ikke at være handling, endsige religiøs handling, men det at handle religiøst er kendeligt på lidelsen. På den måde er åbenbaringen, saligheden, troens vished, letheden og  sandheden  som  det  positive,  kendelige  henholdsvis  på  hemmeligheden, lidelsen,  uvisheden,  vanskeligheden og absurditeten  (cf.  VII  422).*  Således indeholder  det negative  særligt  i  guds-forhold  som  eksistens-forhold  sensu

eminenti den betydning »kendetegnet«, der viser dette forholds eksistens.

Det ville ikke være en overdrivelse at sige,  det var Kierkegaards hoved­ hensigt  (hvis  ikke  »synspunktet«,  så  dog  skjulte  hensigt)  med  sin  livsvirk­ somhed at lade den religiøse virkelighed blive til i det eksisterende individ, og  det  er  netop  af  ovennævnte  grund,  at  Kierkegaards  bekymring,  om  at lade individet forstå eksistens-forhold, kræver den ualmindelige dialektiske negativitet.

I  den  anden halvdel af  »Efterskrift«  skriver Kierkegaard om,  hvad han kalder  den  eksistentielle  patos's   udtryk,  d.v.s.  »resignation«,  »lidelse«  og »skyld«. Han siger der, at den religiøsitet, som disse udtryk betegner, det vil (han siger tiske befinder sig på andet  sted), men  disse tre udtryk  er skrevet angående »Smulernes problem«, og derfor drejer det sig om »forholdet med den evige salighed«,  og  så  peger  skildringen  af  de  tre  patetiske  udtryk  til  slut  hen

sige religiøsiteten A, ikke er den specifikke kristelige (cf. VII  54 6) det i modsætning til religiøsiteten B ,  der er kendetegnet ved,  at det dialek­ imod  det  absolutte  paradoks's  dialektiske  modsigelse.  Man  må  derfor  er­ kende, at det ikke kun er de tre momenter af den såkaldte »skærpede patos«

*  Samlede Værker,  2.  Udg.,  1920-36.

(d.v.s.  »synds-bevidstheden«,  »forargelsens  mulighed«,  »sympatiens  smer­ te«), som forudsætter det absolutte paradoks's kvalitative dialektik (cf. VII 553), men alle disse seks udtryk af »det patetiske«  forudsætter det anende. Men i hvilken mening kan man yderligere sige, at det aner eller forudsætter?

Da  de  tre  sidste  eksistentielle  udtryk  for  patos  kaldes  »skærpet  patos«, kan man forsøgsvis benævne de tre første 'uskærpet patos'. Om disse udtryk for uskærpet patos, som ligger i den immanente religiøsitet A, siger Kierkegaard, at de bliver dialektiske i inderliggørelsens dialektik (cf. VII  550)  og at i forhold til som individet eksisterende udtrykker den eksistentielle patos, i samme grad stiger hans patetiske forhold til en evig salighed. På den anden side er det tydeligt,  at  »resignation«,  »lidelse«  og  »skyld«,  som  udtryk  for den  eksistentielle  patos,  er  udprægede  i  det  immanent-negative  moment. Med andre ord, disse udtryk hører hjemme i den religiøse patos's sfære, der har den subjektive negativitet som væsentligt moment (altså i den immanente ' subjektivitet-sandhed-forhold').  »Patos«  betyder  egentlig  lidelse,  og  des­ uden begejstret eller alvorlig lidenskab; men Kierkegaard bruger ordet me­ get i eksistentielle  forhold,  f. eks.  er patos,  som eksistentiel  negativitets pa­ tos,  illusion,  når  den  ikke  er  betrygget ved  komik  (cf.  VII  76).  Herved  er antydet, at gennem resignation, lidelse og skyld skulle det patetiske ledsages af  komik  som  et  negativt  nødværge  for  den  eksistentielle  sandhed.  Efter Kierkegaard skulle det komiske være nærværende som »en svigefuld Form« (VII 70),  for at  »negative Tanker«  på passende måde skulle blive afleveret og modtaget. Kierkegaard siger det samme også i »Synspunktet«:  det nega­ tive  i  forhold  til  at  meddele  det  sande  er  ganske  nøjagtigt  det  at  bedrage (cf.  XIII  577 f.).  Når det eksisterende subjekt er i et væsentligt forhold til det sande, er der altid nødvendigt den egentlige negativitet for ham. Det er »den Negativitet der er i Tilværelsen« eller »det existerende Subjekts Nega­ tivitet«  (VII  69),  som  er  grundet i  subjektets  syntese,  at  det  er  en  eksiste­ rende uendelige ånd. Idet subjektet, der har det uendelige, det evige, eksiste­ rer i tilværelsen, viser det uundgåeligt negativitet.  I  det ligefremme udsagn er svigen -  som det evige har i tilværelsen -  udeladt, derfor er det negative som modsigelsen uundværligt tilstede for at forhindre misforståelse. Det til grund  for  det  komiske  og  patetiske  liggende  er  netop  denne  modsigelses negativitet. -  Når den subjektive eksisterende tænker står imod ideen, forestiller hans  opfattelse  af modsigelsen  den patetiske negativitet,  og nar han vender ryggen til ideen og i tilværelsen ser dette, der bagefter bestrålet ved ideen  falder  ind  i  denne,  præsenterer  hans  opfattelse  af  modsigelsen  den komiske negativitet (cf. VII 78). Hvis man ikke har nået til grunden af det komiske, er hans patetiske negativitet misforståelse eller netop illusion. Han vil måske blive distraherende eller fortvivlet. Kierkegaard har opfattet det komiskes modsigelse efter den aristoteliske måde (cf. de Poetica cap.  5), men også  som  tilværelsens  egentlige  og  oprindelige  faktum  (cf.  VII  504).  Den tiv (cf. VII 79 f.).  I den forstand var Sokrates i virkeligheden en bestandig tivitet i hans ironi brød endog statens objektive magt sig.  Sokrates kom til ideens grænse som mulighed,  »Naar derimod i en langt senere Tid, efter at disse Ideer have faaet deres Virkelighed, Personligheden sin absolute Plerolighed, da viser Ironien sig i en betænkeligere Skikkelse«  (XIII 299) -  siger Kierkegaard allerede i »Om Begrebet Ironi«  (1841). Man kan godt sige,  at Kierkegaard her allerede meget nøjagtigt forudsiger sin egen dødstrodsende subjektive eksisterende tænker er således bestandigt ligeså negativ som posi­ uendeligt og absolut stræbende tænker. Mod den absolut konsekvente nega­ ma, naar da Subjectiviteten  atter vil  isolere  sig,  naar  den  uendelige  Nega­ tivitet atter vil oplade sin Afgrund for deri at sluge denne Aandens Virke­ livsgerning, at forklare hvorledes den subjektive patos for at forstå eksistens­ forhold  »negativt«  er båret ved  »det komiske« -  i den tid efter at det væ­ sentlige paradoks-religiøse blev til.

Da det komiske således bærer det negative (altså i en forstand frastødende eller  tilbagekaldende)  moment  som  det  væsentlige,  spiller  det  den  vigtige dialektiske  rolle  i  den  eksistentiel-religiøse  patos' s   udtryks-sfære  (resigna­ tion,  lidelse  og  skyld),  der  også  besidder  (immanent-)  negativitet  som  væ­ sentligt moment.

Førend vi arbejder med disse udtryk for »uskærpet patos«, vil jeg gerne betragte indholdsbestemmelsen af det komiske (ironi og humor).

Som bekendt adskiller Kierkegaard tre stadier  (VII  281)  eller eksistens­ sfærer (VII 492), og han anerkender ironi som konfiniet imellem det æsteti­ ske  og  det  etiske;  humor  som  konfiniet  mellem  det  etiske  og  det  religiøse (cf.  VII 492,  522  anm.). Det var fra temmelig tidlig tid før hans forfatter­ virksomhed, at han interesserede sig for ironi og humor som konfinier. Som Dr.  Himmelstrup  påpegede  (»Søren  Kierkegaards  Sokratesauffassung«  p. 165), vardet allerede i 1 8   37, han beskæftigede sig med, hvorledes ironi  begyn­ der i hedenskab, og først kristendommen har gennem indførelsen af syndig­ hed gjort den humoristiske opfattelse af liv  og natur mulig  (cf.  Pap.  II  A 102,  105,  107,  186). Den lignende overvejelse: det er egentlig først igennem betragtningen af synden i verden, at en anden slags ironi end den alminde­ lige  træder frem for det humoristiske individ,  kan man  se i  »Om Begrebet Ironi«  (cf. S . V. XIII  355  anm.). Men, i denne bog er området, hvor humor er placeret, væsentligt forskellig fra i  »Efterskrift« -  selv om den på begge dele rører tæt ved det (kristelige-) religiøse. Medens der i førstnævnte er sagt, at humor indeholder en langt dybere positivitet end ironi,  fordi humor be­ væger sig i teantropiske bestemmelser (cf. XIII 428) -  Kierkegaard støttede sig  dengang til prof.  Martensen  (cf.  ibid.)  -  er  denne  opfattelse  benægtet  i sidstnævnte  (»Efterskrift«),  og  her  er  det  således:  når  humor  benytter  de kristelige bestemmelser (synd, syndsforladelse, forsoning, Gud i tiden o.s.v.), er humor en falsk gengivelse af den kristelige sandhed (cf. VII 258). Og på den måde kommer Kierkegaard til sin egentlige bestemmelse af humor: hu­ mor er ikke det højeste efter troen, men det sidste stadium i eksistens-inder­ lighed foran troen (cf. VII 278). Humor er således anerkendt som konfiniet, der berører det paradoks-religiøse indenfor immanensen.

Set  fra  det  synspunkt  at  eksistere  indenfor  immanensen,  er  humor  ikke væsentlig forskellig fra ironi, selv om humor rører ved det dialektiske. Der­ for  er  det  således:  »uskærpet  patos' s«   sfære,  der  vil  omtales  bagefter,  er  i den yderste sfære, der er tæt ved det transcendent-dialektiske; men den bli­ ver stadigvæk ved at være i immanensens sfære, og følgelig er ironiens mo­ ment uslettet og virker lejlighedsvis;  dog drejer det sig her om humor som egentligt konfinium foran det dialektiske.

Hvad  der  i  almindelighed  er  fremstillet  angående  humors  funktion  i Kierkegaards  værker,  er  det,  at  humor på  afgørende  øjeblik  tilbagekalder det  religiøse  alvor  i  spøgen.  Ja,  i  virkeligheden  har  Kierkegaard  fremvist virring, bruges her ikke ordet  »negative«)  betydning.  Kierkegaard siger jo,

mange konkrete eksempler herpå  (cf.  e.g.  VII  437,  544).  Men,  den  oven­ nævnte funktion er, så at sige, om humors upositive (for at undgå sprogfor­ at  humor  ikke  fatter  lidelsens  væsentlige  religiøse  betydning  (cf.  VII  279,

437)5 °g igen, at »der hvor Afgjørelsen fanger, der hvor Existentsen fanger den Existerende ligesom Bordet fanger, saa han maa blive i Existentsen, me­ dens Erindringens og Immanentsens Bro bagved er af  hugget;  der hvor Af­ gjørelsen bliver i Øieblikket,  og Bevægelsen  fremad mod Forholdet til  den evige Sandhed, der blev til i Tiden:  der er Humoren ikke med.«  (VII  259). Men,  endog  der  hvor  Kierkegaard  siger  dette,  kunne  man  om  humor  vist tænke sig endnu en positiv betydning i en vis forstand foruden disse uposi­ tive betydninger.  På nogle  steder i  »Efterskrift«,  hvori  Kierkegaard  frem­ hæver  forskel  mellem  humor  og  tro,  kommer  tillige  den  sammensættende funktion frem (cf. e.g. VII  545). Som vi bagefter skal komme tilbage til, så er sammenholdningen med momentet i den dialektiske sfære gennem det for­ hold,  der  er  anet  til  grund  for  misforholdet,  suggestivt  påpeget  i  skyld­ bevidsthedens totalitet,  der  er  den  immanente,  men  dog  inderlige  negative selv-pålægning ved selv-bevidstheden om umulighed (cf. VII 522).

Således »er Humor avanceret som sidste terminus a quo i Forhold til det chistelige Religieuse.------Humor slutter Immanentsen af indenfor Imma­ nentsen,  ligger  endnu  væsentligen  i  Erindringens  Tilbagetagen  ud  af  Existents ind i det Evige, og først da begynder Troen og Paradoxerne. Humor er det sidste Stadium i Existents-Inderlighed foran Troen.«  (VII  278).  Hu­ mor ligger i evig erindren tilbagetagende ud af eksistens. Med andre ord, er da eksistensens paradokse accentuation (cf. e. g. VII  560 ff.) ikke endnu op­ levet  ved  humoren. Desuagtet eller først  da slutter  humor  immanensen  af indenfor  grænse-immanensen  i  den  hensigt  at  lade  den  passende  situation blive til,  for  at  troen  og paradokserne begynder.  Humors bestræbelser  op­ fyldt med dens egne lidelser for at slutte immanensen af, er som sådan ikke troen, men kunne i det mindste -  menneskeligt talt -  bidrage til at  »udvise frastødende netop derved den nye Umiddelbarhed« (VII 278). Når Kierke­ gaard i denne sammenhæng siger følgende: at troen og det kristelig-religiøse har humoren foran  sig,  viser  det  forøvrigt,  hvilken udlevelse  der  er betin­ gelse for ret at antage kristendommen (cf. VII 279), og det er derved anty­ det,  at  humorens  eksistens  foran  det  paradoks-religiøse  ikke  er  ligegyldig. Det måtte nok være således, at igennem uhyre eksistens-omfang er det komi­ skes frastødende tilbagekaldende, men netop derfor med et vemodigt smil på immanensens grænse (cf. VII 257 anm., 593 f.) gået i afdøden. Kierkegaards fremstilling af humor, som den sidste terminus a quo i forhold til at bestem­ me det kristelig-religiøse (cf. VII  165, 258, 278), indeholder naturligvis den upositive betydning, at humor er grænsen, hvor den kun kan nå til og ikke kan komme videre. Men, desuden er der samtidig antydet den positive be­ tydning, at humor alligevel kommer til at ane eller forudsætte, at selve det paradoks-religiøse  på  den  anden  side  af  grænsen  må  eksistere.  »I  den  til Grund for Dialektikens Adskillelse liggende anede Immanents, hænger han sammen med Saligheden, i den fineste Traad ligesom, ved Hjælp af en Mu­ lighed,  der bestandigt gaaer til  Grunde;«  (VII  526).  I  virkeligheden er det et gennemgangspunkt, der allerede er vanskeligt nok at nå og dog  dybsin­ digt  (cf.  VII  165,  495).  Men,  således  er  det  klart  angivet,  at  hvad  der  er ment med ovennævnte »positive betydning« af humor, ikke er andet end den anende betydning, der bidrager -  skønt negativt -  til at danne den passende situation, for at det dialektiske begynder.

Nu er det på høje tid, at vi skal komme tilbage til det komiske i udtryk for uskærpet patos.

Om  »resignation«  som  begyndelsesudtryk  for  eksistentiel  patos  siger Kierkegaard, at den er udtryk i den absolute retning eller respekt mod det absolute »telos«. Det betyder, at patos for det første grundigt bekymrer sig om eller ser efter (cf. VII  389,  398  f., 433)  eksistens-forhold mod den evige salighed,  efter  sin  negative  retning.  Ikke  i  »min  uhyre  resignation«  i  den daglige mening  (cf.  S .  V.  III  97),  men  i  resignation  i  den  egentlige  betyd­ ning, d. v. s. i den uendelige resignation »bliver jeg mig selv klar i min evige Gyldighed, og først da kan der være Tale om i Kraft af Troen at gribe Til­ værelsen«  (III  109) -  siger Kierkegaard. Ja, når resignation virkelig er bå­ ret oppe af uendeligheden, har den jo anelsen af den paradoks-religiøse for­ soning  med  tilværelsen.  Man  kan  jo  aldrig  ane  den  aktivt,  men  patetisk­ negativt, altså transcendent-passivt. Den uendelige resignation er det sidste stadium forud for det, virkeligt at gå videre og komme til troen (cf. III 99), og den uendelige resignation må være der i forvejen, for at forsoningen med tilværelsen kan blive til. Her gælder det i  »Frygt og Bæven«  sagte, at  »ved Troen  gav  Abraham  ikke  Afkald  paa  Isaak,  men  ved  Troen  fik  Abraham Isaak«  (III  112).  Men  forsåvidt  er  resignation  stadigvæk  den  immanente bevægelse, men når den er uendelig, kan den blive udtømmelsen (cf. III  133,

103)  for  den  nye  endelighed.  Idet  resignationens  immanente  bevægelse  er den uendelige  lidenskabs bevægelse,  bliver just  den  plads,  hvor  resignatio­ nen finder sted, ikke andet end den, hvor den troende springende stiger ned. Hvad der forklarer forholdet, er netop »Virkelighedens Idealitet«  (S. V.  IV 321) både i immanent eksistentiel patos og paradoks eksistentiel patos. Re­ signationen syer hin skjorte i tårer (cf. III  108), for at forsoningen med til­ værelsen  kan  begynde.  Men  sådan  en  negativ patos  kommer på  den måde til at hentyde frastødende til det paradoks-religiøse, skønt den er i den im­

manente sfære, idet den negative patos netop bærer det komiske.

Der står i »Frygt og Bæven« (III  114)  følgende:  »disse tvende Lidenska­ ber (Ironi og Humor) ere væsentlig forskjellige fra Troens Lidenskab.  Ironi og Humor reflektere ogsaa paa sig selv og høre derfor hjemme i den uende­ lige Resignations Sphære, de have deres Elasticitet i, at Individet er incommensurabelt for Virkeligheden«. Ironi og humor ligger indenfor den til-sigselv-kommende immanente sfære,  og  er  væsentlig  forskellige  fra  troens  li­ denskab, men har dog et vist forhold til troens sfære. Ironi og humor har en slags rullende karakter (elasticitet), netop fordi eksistensens paradokse kvali­ fikation ikke endnu er individet bekendt. Men denne rullen kan lejlighedsvis reflektere, selv om negativt -  lige som en flod har glitrende bølger og ebber -   det  paradoks-dialektiskes  kyst.  Det  komiskes  rullen  selv  er  så  negativtdialektisk  benyttet  i  den  uendelige  resignation,  og  så  finder  det  ud  af  sin bevægelses område i at frastødende og dialektisk vende modsigelsen om til den  transcendente retning,  når individets  etisk-religiøse  virkelighed  allige­

vel ikke kan direkte udtrykkes.

Når humor (ikke blot ironi) her tillige er omtalt under resignation, er det naturligvis, fordi resignation som det sidste stadium foran troen, på sin egen det  patetisk-passivt

side,  aner  det  nye  subjektivitet-sandhed-forholds  tilblivelse;  thi  den  eksi­ stentielle  patos's virkelige  idealitet  har, som  sagt, (paskein) anticiperende (cf. IV 406, 467, VII 300) forhold til det paradoks­ religiøse.

Det ovennævne omhandler resignation. En lignende rolle for det komiske kan  også  påpeges  med  hensyn  til  »lidelse«.  Når  den  eksistentielle  patos's »væsentlige  udtryk«  nævnes  i  »Efterskrift«  som  »lidelse«,  viser  det  ikke blot, at patos er »væsentlig«, fordi na&amp;og på græsk egentlig betyder lidelse, men også fordi den eksistentielle patos udtrykkes som væsentlig negativitet i den eksisterendes eksistens-forhold henimod det absolute »telos«. Og hvad der skulle kaldes »lidelsens virkelighed«, er dens vedvaren som det patetiske forhold  til  den  evige  salighed  (cf.  VII  432 ff.).  I  at  have  det  vedvarende negative forhold med hensyn til den evige salighed, består den eksistentielle patos's  væsentlige udtryk som lidelse. Lidelsen er foreløbig den eksistentielle patos med hensyn til den immanente religiøsitet, men lidelsen, som den eksi­ stentielle patos's  væsentlige udtryk, taber stadigvæk ikke (altså vedvarende) negativitetens idealitet også i det paradoks-religiøses sfære,  efter at den fik det dialektiskes  tilbagevirken,  omend  i momentets  rolle.  (Det  synes natur­ ligt  at  tænke  sig,  at  det  tydeligst  viser  sig  som   »sympatiens  smerte«,  et  af den  skærpede  patos's  samtidige  momenter).  Som  noget,  der  gør  lidelsens (denne  eksistentielle  negative  patos's)  »væsentlige«  betydning  klarere,  kan man tænke sig humoren attacheret lidelsen.

I den betydning som Kierkegaard siger, at det komiske betegner, at en ny patos begynder (cf.  VII  267),  forholder det komiske sig til  lidelsen,  der er den  eksistentielle  patos's væsentlige udtryk.  Da  Kierkegaard  lod  sin  pseu­ donyme forfatter Johannes Climacus anmelde »Stadier paa Livets Vej« i et »Tillæg«  i  »Efterskrift«, fremstillede han en inddeling:  »Lidenskab,  Ironie, Pathos,  Humor,  Dialektik«  (VII  287).  Denne  inddeling  er,  hvad  Kierke­ gaard mener med ordet »De forskjellige Existents-Stadier rangere efter de­ res  Forhold til  det  Comiske«  (VII  510),  men  alligevel orienterer inddelin­ gen,  ved  siden  af  den  ovennævnte  almindelige  tredeling  med  to  konfinier, det komiske (ironi og humor) i forhold til det patetiske og det dialektiske; derfor er det komiske her tænkt som konfinier, der eksisterer foran og efter det  patetiske  (d.v.s.  uskærpet  patos's  eksistens-forhold  og  skærpet  patos' s eksistens-forhold). Og nu da lidelsen betragtes som den eksistentielle patos's væsentlige udtryk, kan ironi og humor (det komiske) behandles også i dette forhold. Men i hvilken mening kan man f. eks. tænke sig det komiske i kon­ kret forhold til lidelse Etikeren sætter det komiske (ironi) mellem sig og verden, for at han selv ikke skal blive komisk, eller det etiske selv ikke blive overfladisk,  idet  hans  inderlige  etiske  lidenskab  møder  naiv  misforståelse (cf. VII 494 f.). På den måde vil han ved ironien beskytte den etiske liden­ skabs inderlighed, som den subjektive sandhed er baseret på -  overvindende alle  vanskeligheder,  og  kommende  sejrrigt  igennem  alle  misforståelsens  og foragtens  lidelser.  På  lignende  måde  er  humoren  netop  »incognito«  for  at værge og betrygge  »Lidelsens og  Guds-Forholdets  Inderlighed«  (VII  496). Humoren, besiddet som incognito, er, så at sige, den beherskede humor. Og i  dette tilfælde kan man sige, at humor virker for tids-modenhed, hvor det dialektiske  i  enfoldig  form  bliver  modtaget  (cf.  VII  512,  496).  Men  forsåvidt kan man sige, at humor viser uskærpet- altså immanent-patos's nega­ tive moment i sin  alvorlige krise.  Her må  man bemærke,  at  dette komiske (humor) i sig har det tragiske (»den lidende Modsigelse« -  VII  504), hvilket hentyder  til,  at  humor  -   forskelligt  fra  ironi  -   går  i  retning  af  »Helbre­ delse«.  Humor vil gerne beholde sin tragiske side (den lidende modsigelse), idet  den  forsoner  sig  med  smerten,  hvilken  fortvivlelsen  vil  abstrahere  fra (cf.  VII  511).  Skønt  humor  skal,  som  »det  komiske«,  egentlig  være  den smerteløse modsigelse, stræber den på trods af sin egen karakter efter at betrygge lidelsens inderlighed; netop  fordi humor allerede er ledet af anelsen af det kvalitativt-forskellige, desuagtet at humor stadig har forbindelse med lidelsen som den eksistentielle uskærpede patos's udtryk. At lidelsen på den måde har  sammenhæng med det komiske,  antyder klarere,  at lidelsen  som den eksistentielle patos's »væsentlige«  udtryk bærer anticipation af det nye subjektivitet-sandhed-forhold.  Således  kan  man  sige,  at  lidelsen  suggestivt benytter  det  komiskes  omvendende  grænsekarakter,  og lidenskabeligt be­ kymrer  sig  for  negativt  at  forudtage  sit  eget  hensyn  til  det  paradoks­ religiøse.

Om »skyld« som den eksistentielle patos's» afgørende« udtryk kan man ef­ ter Kierkegaard nævne følgende. Det er, som om man nu i skyld-bevidsthe­ dens immanens er kommet det paradoks-religiøse nærmere, men det betyder imidlertid ikke,  at han  ligefrem  er nået det nærmere.  Tværtimod,  idet han er på immanensens yderste grænse henimod det dialektiske, er han kommet det fjernest;  »men dog«  forholder han -  om end »i den fineste Traad« -  sig til det paradoks-religiøse (cf. VII  526). Den skjulte inderligheds evige erin­ dren af skylden, der er frembragt ved den beherskede humor, forholder sig ganske vist ikke til selve det paradoks-religiøse, men dog er den heller ikke fortvivlelse. Nej, den evige erindren af skylden er  »Kjendet paa Forholdet til  en  evig  Salighed«  (VII  545).  Humor som  den  frastødende grænsesoldat for det dialektiske her afgørende suggerer den totale anende anticipation af det  paradoks-religiøse  i  skyldens  inderlige  evige  selvpålægning  (cf.  VII 5 4 1 f f ) - På  den  måde har humor  ved  sit  patetisk-negative  grænseforhold  til  det dialektiske  eller  det  paradoks-religiøse  gjort  meget  karakteristisk  selve  de eksistentielle uskærpede patos's  dialektiske negativ-anende paradoks  tjene­ ste.  Disse  tre  patos's   udtryk  virker  således  nok  i  den  immanente  eksisten­ tielle patos's egenskab, men idet de til  det yderste anspændes i uendelighe­ dens  lidenskab  (og  stadigvæk  ledsaget  med  det  komiske),  bliver  de  netop projekteret i den hensigt negativt (altså patetisk-passivt)  at danne den pas­ sende situation, for at det dialektiske først kan begynde.

Om de tre sidste såkaldte  »skærpede patos«  kan man ikke  sige  »aner«  i den  samme betydning  som  i  de  tre  første  patos,  og  også  om  det  komiskes dialektiske funktion kan man i de tre sidste ikke tale på den  samme måde som  den  eksistentielle  patos's   immanente  incognito.  Men,  her  må  min  nu­ værende afhandling slutte; problemet udgør et emne for sig.

(Jeg har præsenteret foreløbige betragtninger derom -  så vel som »subjektivitet-sandhed-usandhed-forhold«  i  almindelighed  -   i  min  japanske  bog »Sandhedens og Virkelighedens  Begreber hos  Kierkegaard«.  Tokyo,  1963).