Om dekonstruktionens værktøjskasse
Forfattere: Per Krogh Hansen
Tidsskrift: kok (1996-04-23)

## Anmeldelser

Per Krogh Har?ser?

## Om dekonstruktionens vzerkt~jskasse

Tania @rum (red.): Til imrks -dekonstruktion sort1 1a.semZde. Kbh. 1994 (Tiderne Skifter).

Det sker alt for sjzldent, at beger af litteratukritisk/-teoretisk observans vzkker anden opnizrksoinhed end enkelte anmeldelser og sminotitser. Men der er heldigvis undtagelser, hvilket blandt andet har vzret tilfzldet med den af Tania @rum redigerede  antologi Til vmrks -dekonstruktion som l~setrretodc, som indeholder bidrag  af  Jan  Rosiek,  Atle Kittang,  Hans  Hauge  og  Claus  Bratt 0stergaard. Foruden de almindelige anmeldelser har bogen vzret genstand for kronikker, komineiitarer og Izserbreve i savel dagspresse som litterzre tidsskrifter  og  har  siledes  (med  iriotiverende tijzlp fra en usandsynlig kritisk og besk anmeldelse af Per Aage Brandt i Kritik 1 1   1 )   vakt  en  debat,  inan  ikke  har  set magen til i  mange ir. Det er ikke pladsen her at skabe ovei.blik over diskussionen -blot  skal to overvejende tendenser fastholdes. Den fØrste er, at debatten ret hurtigt fjernede sig fra sit egentlige objekt, antologien, og endte i en generel diskussion af dekonstruktionens  tekstteoretiske og filosofiske implikationer. Den anden tendens (som miske kan forklare den fØrste) er, at de steder bogen er blevet arirneldi, er deti sviii regel  blevet  ltest  af  'ikke-dekonstruktivister' - altsi folk, der angiveligt betragter hele konceptet som fejlslagent, inden de overhovedet har ibnet bogen.

Når bogen  har  kunnet  vække  en  s i heftig debat, som det har vzret tilfzldet, skyldes det formentlig det forhold,  at der  gennem hele dekonstruktionens (korte)  historie  har  vzret  en  indzdt modvilje mod formuleringen af et tekstanalytisk vokabular.  NSr  man har forsØgt at fastholde 'dekonstruktivistei.ne' p5  deres  redskaber,  fremgangsmåde, etc. har svarct soin  regel vieret, at 'det ikke er formulerbai-t' el.lign.  En  bog, der bzrer undertitlen  »dekonstruktion soin lzsemiide« synes derfor kzrkoinmen, da den  varsler den  metodiske  overvejelse, mange (og maske iszr skeptikerne) har savnet. Og det er da også fremstillingen  og diskussionen  af  dekonstruktionens  specielle 'måde' at Izse litteratur pi, der er objektet for de fire bidrag i T i l v ~ r k s . Tania @rum skriver i forordet, at bogens indsats ikke er at give definitivt blik over begrebet dekonstruktion, men »mere beskedent og sagligt kaste lys over, hvordan man kan opfatte og anvende den side af dekonstruktionen, der har at ggre med analysen af tekster« (p.  I  I), og  hun  skriver  afslutningsvis, at  bogens  bidrag  bide  giver &gt;&gt;pr;ecise nedslag i dekonstruktive Izsemider og problemstillinger og samtidig afszt for en  niere generel karakteristik af  dekonstruktioiien  soin  Iieseinåde« (p.12). Bag det lidt klodsede  begreb  'Izseinåde' gemmer sig det for dekonstruktionen tabuerede ord 'metode',  som 0rum tilsyneladende ikke selv vil optage i sin  skrift, inen kun  referere andre for.' Alligevel synes det bogen s i   magtpiliggende at fremstille  'metoden', at begrebet spiiiiger ud al'  sit skjul og bloiier sig -og det endda to  absolut  synlige  og centrale steder, nemlig p i  titelbladet og kolofonen,  hvor  bogen  hedder  Til dekonstrrrktion som 1c~'sen~etode i vurks -(p.3,4).?

Når denne lille begrebsforskel  er signifikant at hzfte sig ved skyldes det, at man i  den  finder ét af  stridspunkterne omkring dekonstruktionen. Hvis den er en  'metode',  da m i   et metodisk  apparat kunne formuleres; det vil sige et apparat, der benytter sig af tekniske termer og modeller, og som kan  skitseres frigjort  af  et evt.  analyseobjekt.  Er  den derimod en  'made' at  læse pi, er den metodiske formulering knapt ai  patrængende.  'Måden' behover kun  udstikke nogle retningslinier,  at pege p i   de overordnede greb, mens 'metoden' skaI kunne redegore for sine redskaber argumentatorisk. Lad det være sagt med det samme: Man finder (heller) ikke i T i l varks en  'dekonstruktiv metodelære' -hvilket nu  heller ikke g ~ r noget, for det er oftest lige s i   larerigt at blive præsenteret  for en kommenteret eksempellzsning, når en metode skal tilegnes. Og problematiseres.

Jan Rosiek vxlger Paul Celans herinetiske digtning som analysemateriale, hvilket skyldes (hxvder han), at den  i kraft af sin utilgaingelighed ggr det særligt n@dvendigt,  at man som laserlanalytiker overvejer, hvilke metodiske greb man  benytter  sig af  for at finde  (eller skabe) mening i  teksten. Som udgangspunkt diskuterer Rosiek, hvorledes den hermetiske digtning og dekonstruktionen placerer sig i forhold  til  hinanden og det litterare landskab mere generelt. Og derved påbegynder han  ogs; diskussionen af, hvorvidt dekonstruktionen er en  metode. Rosiek  vender isxr opiiiaïkaoiiiheden iiiod Jacques Deriidas modstridende  og  ambivalente  udsagn om  dette forhold og -mere praicist -den amerikanske 'metodisering' af det, han  ellers har hævdet var 'ikke-metodiserbart'. Men  i  stedet for at fortsztte diskussionen  om, hvorvidt den dekonstruktive Izsning altid er en singulxr og uigentagelig begivenhed, der determineres af tekstens egen lov, cller en decideret metode, ct skolefxnomen, etc. vælger Rosiek blot at konstatere, at der er tale 0 1 1 1  to forskellige dekonstruktioner. Og at den, der skal diskuteres og illustreres i E L   vccrks, er den inetodologiserede analysestrategi.

Rosiek forlader derfor Derridn og griber i  stedet til Paul de Man  og dennes overvejelser omkring lyrik. Det radikalt anderledes ved de Mans lyrikforståelse, i  forhold til  mere 'traditionelle'  orienteringer er, at han i  udbredt grad  'de-humaniserer'  teksten. Fælles for tidligere forst5elser er nemlig (deres forskelligheder til trods), at de betragter det lyriske digt soin udtrykkende et lyrisk jegs subjektive og folelsesbårne udtryk  i  en bestemt situation, hlevder Rosiek. Det vil sige at digtet er blevet anskuet som en 'dramatisk monolog', maii gennem Iaisningen  forsager at rekonstruere (bl.a.) situationen for. Herved forsoger man s i at sige ogs5 at rekonstruere det talende sub.iekt, og det er denne stemmens  'aktualisering' eller 'fænomenalisering' de Man problematiserer. De Man reducerer derfor stemmen (det lyriske jeg) til blot at vzre en figur blandt andre, det vil sige endnu et eksempel på sprog. Når de Man går til et digt, er det således med interessen  rettet mod tekstens  troper og figurer og disses filosofiske implikationer, hvilket  f5r Rosiek til at karakterisere de Mans Ixseinide som en »'langsoin, streng tropologik'.« (p.22) For at illustrere denne, fokuserer Rosiek efter- folgende på allegori, prosopopeia, antropon~orfisnie og apostrofe. Mellem de tre sidstnzevnte spores der en  v;esentlig lighed,  i  kraft  af  at  de alle  indebzrer 'besjzling',  og Rosiek  siger om dem: »Der er tale 0111 cn refleksion  over den traditionelt  opfattede  panteistiske  roinantiks programmatiske projekt, at vise ånden i  naturen, at gen-fremstille kosmisk helhed i  kunsten« (p.24). De tre figurer er siledes retoriske bitrere af organismetanken, hvorfor de har spillet en ikke uvresentlig  (men miiske  ikke helt bevidst) rolle for f.eks. deri nyki-itiske  analyse.  De Mans  genneintznkning af disse figurer er derfor mere omfattende, end man ~iniiddelbart kunne tro, antyder Rosiek.

Inddragelsen  af Paul Celans digt 'Eis, Eden' er koncentreret om digtets brug af disse figurer, og Rosiek  viser, hvordan digtet umiddelbart er et hib eller IØfte om genopstandelse, forstiet derved at titlen  'Is,  Paradis' antyder  en  udviklingshistorie fra is til paradis. Men her slutter  historien  selvf@lgelig  ikke.  For det er ferst her,  den  egentlige  dekonstruktion sztter ind. Rosiek forseger således at identificere »tre sabot@rer, en figurativ, en  retorisk  og cn  semantisk« (p.29), der  på  legte  demansk (dæmonsk?) vis, »kan sabotere en trGsterig fort~llirig, som den her foreslaede Izesning munder  ud  i« (p.28). Og det gØr han ved at se p5 figurernes filosofiske implikationer og erkendelsesteoretiske autori  tet.

Rosieks  læsning er dog ikke videre udfoldet, og hans bidrags vzrdi findes bestemt ikke i  den analytiske del, som ud af ca. 20 sider kun fylder en fjerdedel. Og spr4rgsmalet er, om bidraget s i overhovedet har nogen  vcerdi i  en  antologi, der skal behandle dekonstrukiionen som Izseinåde? Den lange indledende diskussion af, hvorvidt man kan tale om dekonstruktionen  som en  metode eller ikke, bliver ikke fulgt op. Og lid over at nzvne, al det er ved hjzlp af de Man at Rosiek  er  blevet  opmzrksom  på  tekstens  'sabottlrer',  vil  han  ikke vurdere, hvorvidt det cr muligt at n i   frem til analysens resultat via andre metoder, og (i si fald) hvilke  fordele den  demanske 'tropologiske'  fremgangsmide  måtte have. Det skal ikke betvivles, at Rosiek har  et  godt  greb  i  den  vzrktejskasse, Paul  de Man  udviklede,'  men hans formidling af  den (i denne sammenhnng), promoverer  den ikke szrligt godt. Når han nu alligevel  ikke ansker at vurdere eller problematisere den dekonstruktive metodes vzrdi. men kun »antyde hvor en  'langsom, streng  tropologisk  Iresning' tager fat« (p.3 I),  havde det vzret mere  hensigtsmzssigt,  om  han  havde brugt mere plads på den. Soni den står nu, kommer den nemlig til bade at virke en smule s$gt og til tider temmelig uforståelig, hvis man  ikke har set Paul  de Man selv jonglere  med sine redskaber. Helt katastrofalt er det, at Rosiek ikke gØr  mere ud af beskrivelsen af allegorien, som i  den sidste ende tillzgges en vkesentlig betydning  i  lzsningen. I skitseringen af de fire figurer, han Ønsker at inddrage, skriver han saledes: »FØrst allegorien, kort fortalt. Ikke blot fordi der allerede er skrevet meget om den, men også fordi den forekommer mig at lidgere et szrlig svxrt tilgzengeligt  sted i de Mans i forvejen hermetiske skrifter -og fordi allegorien i  nogen grad kan  siges at vzre det implicitte positive modbillede til de Øvriges  [de tre andre figurers]  inisforstielser. Det vil  krzve en lang  udredning, sorn der ikke er tid  til ved denne lejlighed« (p.22). For under- tegnede er det lidt svært at lure, hvad logikken er i  dette tekststykke. Rosiek vil tilsyrieladende ikke fortrelle Ixsercn en hel masse om clllegorien. fordi den allerede er beskrevet,  men også fordi  den spiller eii speciel kompleks rolle hos dc Man (Izseren antages altså bade at vide og ikke vide, hvad allegorien er), hvorfor  han  n@jes  med  at  kontrastere  den ined symbolet. I selve lzsningen inddra--og det endda i  deri  'svzrt tilgzngelige' demanske version, illustreret ved hjzlp af et enkelt citat, som langt fra forklarer ger han  dog allegorien for fulde sejl forholdet.

Ligesom  Rosiek  indleder  Kittang ined at notere sig, at det kan  vzre problematisk  at betragte dekonstruktionen som en metode for tekstlresning eller interpretation, og pipeger i begyndelsen af essayet, at han  vil gå til probleniet ad tre veje, ved at skitsere hvad  »de Mans aporetiske begreb om 'Izsning' (reading) kan ticnkes at dzkke over« (p.35). ved al se nzrinere p i   de ~Maiis  syn p5 Iorholdet melleni 'lyrik'  og 'Iresning'  og endelig ved at lade pointerne m.m. blive illustreret  ved  hjxlp  af  nogle  Hcnrik Wergeland-digte  fra midten  af  forrige århundrede.

Kittang starter med  at konstatere, at de Mans begreb om 'Izsning' nrermest er dobbelt. P i   deil ene side er I~esning at s@ge  en teksts betydning; dvs. det indhold  den  antages  at  refei-ere til.  Men denne Iæsniiigs formål er ifolge de Man at afskaffe Iresningen selv, da det den vil el-  at gore teksten  transparent for betydningen. I denne s@gen  gleinmcr den sit egentlige  udgangspunkt -at  teksten1 sproget ikke er transparent, inen at der eksisterer en kl@ft  mellcin  subjektet og sprogct; mcnncskct og vcrdcii. Dcn anden type læsning de Man taler om, er en Izsning der bade er i  stand til at Izse referentielt (soin den f@rste type Ixsning) og retorisk -det vil  sigc afsogende de »betydningskonstruerende inekanismer, soin teksten [.  .  .] ivzrksretter p5 grund af  sin  retoricitet eller tekstualitet«  (p. 38).

En lignende figur finder Kittang i  de Mans betragtninger vedrorende den lyriske genre og Iresningen  heraf. I  f@rste omgang er de Mans synspunkt i  ovcrensteininelse med frenomenologisk inspirerede overvejelser angående lyrikkens 'differentia specifica',  da han hzvder at »Lyrikkens intelligibilitetsprincip hviler p i   fænomenaliseringen  af den poetiske stcinme«  (her  iflg.  ibid.,  p.38) -en stemme, som p5 den ene side er monologisk, men  som på den anden sgger at forsone det subjektivt  'indre' med det objektivt  'ydre' (interioriseringen) via tropologiske  substitutioner. Kittang analyserer  efterfelgende  på  Wergelands digte med henblik p5 ; 1 t   vise disse s~ibstitutioncr, som de koinrner til  udtryk i antropoinorfismer og apostrofer, og diskuterer lebende iszr apostrofens teoretiske iinplik~itioner. Apostrofen  er -i  [@lge de Man -den  mest  karakteristiske trope for lyrikken, og koncentreret i dcn »findes selve fundamentet for den lyriske 'kode',  som også er betingelsen for lyrikinterpretationen:  den  syntaktiske jegldu-struktur,  nntropomorfiscringen, der stabiliserer rzkken af tropologiske substitutioner  i  det mest essentiellc af alt, nemlig det 'menneskelige',  og (som en sidste konsekvens) overbevisningen om, at sproget som pakaldelse a l ' verden også bxrer p i  mening om verden« (p. 4 1  ). Og tager man apostrofens postulater for givet, bliver I~sningen af  lyrikkcn  af  den  belydningss#geiide  slags. Kittangs nzste skridt er derfor at se p2

forholdet  mellem  'lyrik'  og  'Insning'. Interessant  og opklarende  er her  hans udredning  af  de  Mans  kryptiske  p5stand: »No lyric can  be  read  lyrically nor can the objects of  a lyrical reading be  itself a  lyricc  (her iflg. ibid., p.46). Kittangs pointe er, at det centrale begreb 'lasning' ogsa her skal forstSs i  den aporetiske udgave, og konklusionen  bliver, at det de Man  betegner soin en 'lyrisk Izsiiing' er paraIlelt med den betydningsspgende forin for Izsning, der blev skitseret ovenfor. 'Lyrik'  er derfor ikke bare  en  genrebetegnelse, men  bennvnelse af »forstielsens defensive bevagelse, muligheden  for en Sremtidig hermeneutik«, soin Kittang citerer de Man for at udtrykke det (p.48). Del, digteren g@r  i  den  skabende akt, er at oniskabe det  rneniiigslcise  til  meningsfylde -på samme måde som en tekstl~eserl-analytiker  forsciger  at  danne  meningsfylde gennem sin hetydningsscigende Iasning. Nar de Man pastar at ingen lyrik kan 1 ; ~ ses  lyrisk  er det  saledes  (havdcr  Kittang) med viegten lagt p%  'lzses',  som i denne del af  pistanden  refererer til den retoriske eller 'dekonsiruktive' lxsning, der typisk  ikke vil danne meiiingsfylde, men i  stedet afmontere den rneningsscdgende lzsnings iiiateriale og vise, hvordan teksten selv undergraver en entydig inening.  Den  eflerfcilgende  (og  noget dunkle) pnstand om, at 'de objekter en lyrisk lzsning lzser ikke selv kan vme lyriske'  bygger dernied  p i   det forhold, at kendetegnene for lyrik netop er bev~egelsen fra iiieningslfls til  meningsfuld. En lyrisk  I~esning af  lyrik  vil  ikke foretage denne beviegelse. Den vil derimod forsdge at bevzege sig fro ineiiingsfuld til  meiiingsfuld, hvorved der slet ikke er tale 0 1 1 1   Iresning  (hverken  i  den  betydningssogende eller den dekonstruktive udgave!, »men blot en mere eller mindre  eleveret,  tautologisk  parafrase  af digtets egne 'Insninger'«  (p.49).

Som nzvnt konstaterer de Man, al apostrofen er at betragte soin lyrikkens konstitutive trope, og Kittang underspger derfor nzrmere, hvilke overvejelser han  har herom. Helt  signifikant er det forhold,  at  apostrofen  ikke  blot er en meningstom formel  ('O XX'), som kan udfyldes efter forgodtbefindende,  inen at den ogs5 er »et rent viljespostulat, en ivzrkszttelse af  sprogets  positionelle kraft, som fprst bagefter tildeles referentiel  eller rneningsgivende kvalitet*  (p. 50). Og netop dette forhold  er den  betydningsspgende (lyriske) Insning blind for. Set gennem denne (de Man'ske)  optik er det derfor heller ikke apostrofen, der er den mest interessante trope for lyrik-teorien, men derimod prosopopeiaen, som er at betragte soin apostrofens forudsztning -»den  meningseffekt, soin vi  tillzgger den  apostroferende  talehandling, er dybest set betinget af prosopopeia'en« (p.51). For hvis ikke apostrofen far en proopopeia som svar, da er det antropomorficerede meningssysteni truet af op1Øsning. Det essentielle er dog den fiktionalitet der ligger i  prosopopeiaens figurelle modus, da den i  h@j grad vender os bort fra det som den sztter. Ved at give stemme og ansigt til det fravnrende og livl@se,  rummer den som figur en potentiel ophrevning eller affigurering af  det. den giver eller setter. Og det er her den  dekonstruktive  Izsning kan sztte ind. Den dekonstruktive Issning kan pege på og afmontere disse potentialer  og  vise,  hvorledes  en  meningssggende Izsning altid  vil g5 galt i byen. Den dekonsti~iktive lnsning kan i stedet for at give et nyt bud pi, hv:itl  en en tekst betyder, vise hvordail den gØr det -og hvordan  den bestemt ikke ggr. Ved at unders@ge  tekstens tekstualitet.

Soin  det  ses, synes  Jan  Rosieks  og Atle Kittangs bidrag at have nasten identiske hensigter. De gar begge  ind i inetodediskussionen, de fokuserer begge p i   (samine side af) Paul de Man, undersoges begge lyrik, etc. Men hvor Rosiek ender i en refererende (og uafklaret) forholden sig til  inetodeprobleniet og desuden  ikkc slipper alt for heldigt  ud  af det analytiske  arbejde, er Kittangs  bidrag langt mere overbevisende. Til slut vender Kittang tilbage til det, der synes at  vare antologiens kardinalsp@rgsmil og vurderer, hvorvidt man egentlig kan tale «in en slags dekonstruktiv metode, og  han  konkluderer, at  det  faktisk  er problematisk at tale oin en dekonstruktiv  laseinide (-inetode) i  de Mans tilfzlde. Kittang afslutter:  »Den forin foi'lasning', hail praktisei-er,  er altid et påskud for en filosofisk refleksion over- 'uI ~ s e l i g h e d ' , der  i sidste  instans  har sprogets aporetiskc vzseii som horisunt og genstand« (p.54). Men  Kittang viser indirekte, at dette ikke er ensbetydende ined, at man  ikke kan Izre af de Mans tilgang til  tekster, og evt. anvende den metodisk. Ved igennem hele cssayet at ekseinplificere  ined  og  analysere  p i Wergeland-digtene (og analysen fylder faktisk en vaseiitlig del af teksten) fir Kittang vist, hvordan det, Rosiek betegnede soni en 'langsoin, streng tropologik', kan  vzre ined til  at  berigc  tekstIzsningen og -analysen. Ved at rette oprnzrksomheden mod tekstens retoriskel stilistiske forhold og vedholdende overveje, hvilke komplikationer der ligger i de anvendte tropcr og figur, dekonstrucrer iiian ikke blot teksten. Man ibiier desuden  roi.  en  hel  rxltke  nye  betydningslag, soin kan  danne basis for nyc

'ineiiingssggende' Izsiiingei (som s i   i-

gen kan dekonstrueres, etc.)

Hans Hauges bidrag Iaegger sig i  forIangelse af  dc to  foregående, idet  det sztter apostrofen  soin sit objekt -inen i stedet for at diskutere det metodiske,  bes t r ~ b e r han  sig  p i  at  analysere.  Han indleder med bred introduktion  til apostrofen, soin isar trlekker veksler p5 Jonathan Cullers iagttagelser. Introduktionen  tilf'grer  egentlig ikke noget, soin ikke allerede er sagt i  dc to foregiende essays, inen siger 'det samine' i  en mere 'pzdagogisk' og  udfoldet  udgavc -hvilket er en vzi-di i sig selv i  en antologi  som  naervarende.  Hauge  vender derelter opmarksomheden inod tre forskellige digte; nemlig Grundtvigs  'De levendes Land', Jakob Knudsens  'Se, nu  stiger solen' og  Henrik Nordbrandts 'Distraktion'.  Hauges bidrags styr-ke  ligger i  de to f@rstc Izsninger

Nordbrandt-eksemplet (som mest tager kominentarens form) er ikke uinteressant, men  har slet ikke saiiiirie  'effekt' som de to foregicnde I~~sninger. Grundtvig og Knudsen-laesningernc ikke blot udvider den traditionelle forstielse af dcres digtc. De oinvurderer den. I Noudbrandt-cksernplet er der 'kun' tale om udvidelse. Men nar det alligevel skal pipeges, at alle tre laesninger har deres bercttigelse, skyldes det, at antologiens sigte jo er at vise, h\iad dekonstruktionen kan  tekstanalytisk. Og ved  at lade sine  eksempler  splende  sá vidt  soin Grundtvig og Nordbrand1 (og de deraf f@lgende  forskelle i  det dekonstruktive arbe,jde)  viser Hauge netop vidt forskellige  facetter  ved  den  'dckonstr~~ktive inetode'. Den studerende (el.lign.), der inittc s@ge en  'iriodel' for dekonstruktiv Izsning  i Til i wr.ks, vil  Ioi-iiiciitlig i : iiicst  ud  af  at gå til  Hauges  bidrag, der ved at hegranse sig til fremstillingen af i~postrofen  samt  de forholdsvis  lettilgiengelige eksempler, fungerer udmierket som metodisk introduktion. Men @riskes en mere overordnet forstielse for de rammer analyserne udfoldes indenfor, samt hvad konsekvenserne er af den dekoristruktive orientering, er der ingen hjzlp at hente hos Hauge. Fordybelsen kan  derimod  hentes  i  Kittangs  noget tungere,  men  ogsa vasentlig mere reflekterede bidrag, hvis analyse heller  ikke overgås af  Haugcs til  tider. lidt for overfladiske gennemgang.

Claus  Bratt  gstergaard  diskuterer  i antologiens sidste bidrag sprogets plads i  dekonstruktionen. Umiddelbart kunne det se ud  til at dette bidrags relevans for en antologi, der s@ger at przseniere dekonstruktionen  som 'lasernide', er begrcensct. Men der synes at vzrc en dobbelthed i  det sprogbegreb (ilstergaard vil diskutere, forstiet silcdcs at lian p5 den ene side vil undersegc den opriormering af sprogel (p5 bekostning af handling og karakterer)  soin han finder i  Geoffrey Haitinans analyse af Shakespearcs skucspil Twelfih Nighl, mens han p2 den anden side vil problematisere det 'sprog' soin har udviklet sig i  den littciaturkritiske  diskurs.  Med  sidstnzvntc sigter 0stergaard til den tendens man her ser til  at lade den »analytiske og teoretiske diskurs [  . . . l   reflekteres [  . .  . ] i  et sprog, der ofte nzrrner sig (en form for) litteratur  (Hartman:  'l  riiust  pun  as  I  inList sneeze')« (p.78). (ilstergaard frernstillcr de vilkar, denne udvikling beror p5 (kategoriernes  og  diskursernes  sammenbrud, etc.), og diskuterer det probleniatiske i  den nye frihed over for omgangen ined tekster. @stergaards  pointe er, al iiiaii ved al iiedbryclc grziiseii iiiclleiii fikiions- og og arialysctckst egentlig ik- ke Igser noget problem,  men  derimod blot flytter grarisen. Han skriver: »Problemet er naturligvis, at analysen ikke kan  opgives, hvis man skal formulere en pointe om en anden tckst. For den kritiske tekst m5 transparens vzre et ideal. Ellers bliver den kritiske tckst en form fol- ineddigtning. [.  . . ] Og respekterer nian ikkc tekstarternes  egenart, ophzver man i virkeligheden betingelsen for analysen. Fra  at vare kritiker  bliver man kritiker-digter -og ender som digtere (p.  102). Og herved 5bncr kritikeren (eller digteren) reelt set blot for en ny  kritisk  Ixsning  af  sin  egen  tekst.  0stergaards kritik af Hartman (og den dekonstruktive 'skrivem5de' generelt) bygger p5 en lignende kritik  Richard Rorty har rettet mod Jacques Derrida. Og den er i h@ grad relevant i en snmmerih~eng der diskuterer dekonstruktionen som litsernidc.  Dels  fordi  den  diskuterer  den fremstillingsforrn, den  dekonstruktive Izseinide ofte vzlger (og rammer i  den forbindelse ikkc blot Hartrnan og Derrida,  men  ogs;  Hauges og Rosieks  bidrag til  antologien),  og dels fordi den selv  er  en  form  for- dekonstruktion -nemlig  en  dekonsiruktion  af  dekonsiruktioncn.

Den anden diskussion so111 er tilstede i @stergaards  bidrag,  gar  Liettere  p i Hartrnans  egne analytiske  resultater  i forbindelse  med  en  Shakespeare-liesnirig. Hartrnans pointe er, at Shakespeares stykke slet og ret handler om sproget,  forst5ct  siledes  at  det  er  sproget selv der szttes i  scene, »som om personerne  [cliaracters] var  en  funktion  af sproget snarei-e  end vice versa. Eller rettere: som oin den dramatiske handlings sted  [locus] var et  resultat  af  sprogets vii~kiiiiig 1 1 9 pcisoiiei.iic« (IIarliiiaii  citat iflg. gstergailrd, p.82.) Herved vender Hartman op og ned på det hierarki mellem dramaets kategorier, som Aristoteles skabte i sin poetik. Hvor Aristoteles gjorde handlingen prirri~~r, personerne sekundære  og sproget  tertiart,  sætter Haitman sproget Øverst, hvorpi f@lger personerne og endelig handlingen. @stergaard gennemgk kritisk dc prainisser som  ligger til  grund for Hartmans lzsning og diskuterer lerbende eksemplerne, hvorvcd  han får vist  »hvorledes den kritiske turbulens kommer til at hypostasere  'sprog' soin en absolut st~melse i  dekonstruktionens ellers heraklitiske verden af relativitete (p.94). Og herved kan  man  vel sige, at han  dekonstruerei. dekonstruktionens sprogbegreb.

Claus Bratt 0stergaards bidrag fungerer meget fint som afslutning på antologien, da det viser, at dekonstruktionen kan  andet end at  lasc lyrik -den kan ogsa Iase  'sig selv' og herved  yde en selvkritik, der p i   mange m5der er mere berettiget end den kritik, den ellers har m@dt.  Nu kunne inan miske tro, at 0 s lergaard tager luften  ud  af de forcgiende bidrag. Men det synes ikke at vare tilfzldet (maske med undtagelse af den retorik Hauge og Rosiek  benytter), for egcntlig deriionstrerer han  blot dekonstruktionens pointe om, at nedbrydningen af ethveii hicrarki uvilkirligt  skaber ogfeIIer bygger p5 et nyt.

I  sin  helhed  lykkes  det  faktisk Til imr-ks -oin end noget ~i.j;evrit -at give indblik  i,  hvad  dekonstruktionen  kan som 'lzsem2de'.  En  'iiiadc',  Jan Rosiek kommer med den mest prncise formulering  af, -nemlig en  'langsoin, streng tropologisk Ilesning'.  Dct  metodiske budskab synes allsa (i hvert fald, nar det gxlder de tre fflrste  bidrag) at lyde: 1,ies Li'opei'iic og  over  vej, livi lke teiiiatiske pointer og aporier der inatte geniine sig heri.  Hvor  mange  niveauer  man  når frem til, kan man s i   lade være op til  den enkelte  Iasers  kompetence,  temperament og ambitioner. Antologien lzgger op til bide dybvandsdykning [ned Atle og vandski- Kittang som chef-fi-@mand sport med Hans Halige ved roret.

## Noter

1. Således påpeger @ruin p. 1 1 ,  at de amerikanske dekonstruktivister er »blevet  kritiseret  for  at  have  indskrznket den oprindelige franske dekonstruktion t i l   en rent  littcraturanalytisk  riletode«, inen tager ikke stilling til, hvorvidt denne  kritik  er  berettiget.  P i  p.8  skriver hun, at det er de »filosofiske forudsztninger  og  teoretiske  refleksioner,  der g@r  dekonstr~iktiorien vanskeligt tilgzngelig og svzr at orrisztte til  et hurtigt samlesiet i  'dekonstruktiv metode'«.
2. At det er netop hér  begrebet forekornmer, skal iniske ses symptomatisk  for dekonstruktionen: Skriften p5 titelbladet og i  kolofonen er -i  modsletning til  bogens Ovrige tekster -uden afsender; den er det tætteste en  litteraturkritisk antologi  kommer p i  'ren skrift'; den  er et cenlralt tekststykke,  mcn alligevel marginaliserel -indero ordne^ forsiden og det egentlige materiale; forbeholdt den, der gir s2 t i ~ t p : teksten, at den skal optagcs i  cn bibliografi  eller lignende.
3. Hvilket han blandt andet har vist i sin bog  om   idv viklingen  i  deri  tidlige  de Mans forfatterskab: Figrlt-es ?f Failur-e. Paul  de  Mcln.s Criticistti 1953-  1970, Aarhus  1992. Jf. riiin anmeldelse heraf in  K&amp;K 77.