Tekst, historie og samfund
Forfattere: Poul Behrendt
Tidsskrift: kok (1979-08-19)

## Poul Behrendt

## Tekst, historie og samfund

Om forholdet mellem teori og praksis hos JØrgen Bonde Jensen. hos  Villy SØrensen -og i den kritiske videnskab

- I. På mindre end to år har JØrgen Bonde Jensen,  som ikke fØr  har udgivet nogen, udgivet ikke mindre end to b~ger. Tilsyneladende er de vidt  forskellige: den  ene handler  om  150 års dansk Ølproduktion og hedde~ Carlsberg, den anden handler om Villy SØrensens  skgnlitterære  forfatterskab og hedder  Litterrer arkreologi.  I virkeligheden handler de om det samme: de drejer sig begge om formynderfortællinger.  Begge  udkaster  de en  epokal d r ~ m eller vision, som a f   JØrgen Bonde Jensen formuleres i generationskonfliktens  billede:  at  fædrenes  samfund  for  tiden  er  ved  at  blive aflØst  af sgnnemes,  hvis  opgave  det  er  at  skabe  et  nyt,  antiautoritært  fællesskab omkring en broder-lighedsidé,  der ophæver de  hidtidige  modsætninger  af klassebestemt,  national  og  racemæssig  karakter.

Det  er ideen. Men  vægten  i  begge boger  ligger i  analyser  af, pa  hvilken  made  sØnneme i  deres opgØr  med  fædrene  kommer til  at  gentage  den  autoritære  karakter-struktur,  som  de  netop Ønskede at befri  sig fra.

De  to  bØger  former  sig  altså  ikke  alene  som  opgØr  med  et etableret  samfund, der star for fald, men også som et selvopggr, nemlig med den marxistisk orienterede  samfundskntik,  som JØrgen Bonde Jensen  i  sin  egenskab  af  Vindrose-redaktØr  selv har været  en fremstaende talsmand  for. Carlsberg-bogen munder saledes  ud  i en  pavisning  af,  hvordan  de epokale  autoritets-kon- flikter imellem den gamle og den unge brygger Jacobsen  gentager sig  i  forholdet  mellem  de  studenter,  der  i  sin  tid  udarbejdede bryggeri-rapporten,  og  de bryggeriarbejdere,  som  endte  med  at satte  studenterne  på  porten for  deres  faderligt  bedrevidende holdning. På lignende måde tager JØrgen Bonde Jensen i Litterrer arkreologi ikke  alene  afstand  fra  JØrgen  Bonde  Jensens  egen tidligere  analyse a f   en  f~rmynderfortælling,~ men  i  diplomatiske vendinger  foretages  der  også  en  regulær  afbankning  af  de synspunkter  på Villy  SØrensens forfatterskab,  som  Ebbe  Sondemis fremfgrte i  den  ideologikritiske  guldmedaljeafhandling  om  forfatterskabet,  som  JØrgen  Bonde  Jensen  selv  i  sin  tid  stod  fadder  til.

Overfor  SØndemis'  symptomal-læsning  af forfatterskabet og hans  pastand  om  dets  grundlæggende  greb:  »et  nutidigt  kompleks  af  oplevelser sammenfattes,  projicere5 tilbage fØr  historien -og fremhæves derefter  i sin  mytiske form  som gyldigt mØnster for  fortolkningen  af nutiden«,2 sætter  JØrgen  Bonde  Jensen  nu pastanden,  at  Villy  SØrensen  med Forrnynderfort~llinger har skabt en form for hØjt bevidst, kunstnerisk  stiliseret historieskrivning,  som rækker  fra oldtids mytologiske dage til  et  godt  stykke ind i  fremtiden.  Det  bemærkelsesværdige er.  at  denne tese,  som er  bogens  hovedtese,  er  fremsat  ikke  af  JØrgen  Bonde  Jensen, men  af Villy  SØrensen  selv:  »Bogen  er  forgvrigt  ikke  kun  en samling historier,  men  kapitler  af  den  europæiske  psykes historie«, hævder Villy SØrensen i Digtere i Forhor, ~fØrste halvdel  er en regression, en vigen tilbage for udlØste problemer, fra nutidens samfund  uden  centrum  gennem  det  centraliserede  middelaldersamfund  i  oplØsning og  tilbage  til  oldtiden  og  ondets  rod,  den splittelse som »Duo«  handlede om. Her er det tvillingerne JesusJudas der stykkes ud  i  Paulus-Nero, og  dermed  er verden  gAet i  stykker.  Denne  splid fØlges så videre  frem til nutiden  og fremtiden,  der stadig lider  af  oldtidsbindinger«.s

Nar  denne tese  og JØrgen Bonde Jensens forsØg på  at hævde dens gyldighed, i  det  fglgende  skal udsættes  for  en  mere  indgAende kritik,  s A   har det flere grunde. Litterrer  Arkreologi betegner pa  mange  måder  et  vendepunkt  indenfor  marxistisk  orienteret mtetik.  Den  har  som  sin ganske  klare  hensigt  at  overbinde  den modsætning  mellem  digtning og kritik,  som  opstod  i  lobet  af  de år  JØrgen  Bonde  Jensen  redigerede  Vindrosen  sammen  med Ejvind Larsen, og som  siden har  udviklet  sig til  en næsten  hadlignende aggression fra mange digteres  side overfor alt, hvad der har  med  universitets-litterater  at  gore.  Det  er  ikke  tilfældigt,  at bogen i sin lay-out  er en tro kopi af  Villy SØrensens Formynderfortrellinger, blot  med  den forskel, at Litterrer  arkreologi i stedet for  formynderen Frederik  III  på  sin  forside  har  et  billede  af JØrgen  Bonde  Jensens  eget  tidligere  forbillede:  Villy  SØrensen, hvis  filosofi og æstetik  han  efter  '68 i  stigende  grad  bragte  sig i modsætning  til,  indtil  han  altså  nu  broderligt  sØger  en  genfor- ening med  det  fhv.  fader-imago.

Det gØr  han blandt andet derved,  at hans bog i sit metodiske grundsynspunkt  betegner  en  tilbagevenden  til  den  bærende  påstand i Villy Sorensens æstetik:  at kunsten repræsenterer en form for erkendelse, der kan  hævde sig som selvstændigt gyldig overfor f.eks.  en  naturvidenskabelig erkendelse.  Men  synspunktet er i  JØrgen  Bonde Jensens  udgave  ikke  bare  en  gentagelse  af  tressernes kunstsyn.  Det  har  i  mellemtiden  fået  profil  og  er  blevet konkretiseret  til  pastanden  om,  at den  form for erkendelse,  som kan tilkendes ikke alle,  men  visse former for kunst,  er en historisk  erkendelse.

I hele  sit  sigte er bogen  på mange måder beslægtet med  synspunkter,  som  for  mit  eget  vedkommende  har  beskæftiget  mig igennem  flere  år.4 Når  det  derfor  om  Litterrer  arkreologi  skal hævdes, at det er en mislykket bog, så er hensigten ikke at lægge afstand  til  bogens  problemstilling,  men  at  gore  opmærksom  på spændvidden  i  dens  problemfelt.  Har  man  fØrst  lukket  op  for sammenhængen  mellem  fiktion og historie,  så har man  samtidig bundet sig til en række synspunkter og metodiske greb, som forpligter.  Disse  forpligtelser  er  ikke  hentet  ud  af  den  blå  luft.  E r Litterrer  Arkreologi en mislykket  bog,  så er målestokken for det vellykkede  blandt  andet  hentet  fra  JØrgen  Bonde  Jensen  selv. Ikke bare fra hans teori, men  også fra hvad  han  har praktiseret, nemlig i  bogen  om Carlsberg. Den betegner  det  positive  stand- punkt, hvorfra hans anden bog må negeres.

Når Litterm  arkczologi i  det  fØlgende skal  gØres  til  udgangspunkt  for  en  diskussion af en  række  litteraturvidenskabelige grundbegreber, s8 kan  det altså lade sig gØre, fordi bogen,  skØnt mislykket,  er mislykket på en kvalificeret made:  dens problemer er ikke bare dens egne, men  sprækkerne i dens fremstilling danner  tilsammen  en  åbning ind  til  problemfelter,  som  ellers  kan være vanskeligt tilgængelige.

## 11. TEKSTEN

## 1. Intern og ekstern kritik

1 forlængelse  af det  sidste  årtis  litterære  metode-diskussioner kunne man  skelne  mellem  to hovedformer  for  kritik,  som  i  almindelighed  synes at udelukke hinanden.  De  skal her  benævnes intern og ekstern kritik.

Som ekstern kan  den  kritik defineres,  der  udfra  en  forud konciperet  teori  om  samfundets  eller  psykens  indretning  læser en  forfatters  værker  som  symptomer  på  konflikter,  der ikke har været  ham  bevidst.  I  modsætning  hertil  står den interne kritik, der  forholder  sig  til  teksten  som  et  produkt  af intentioner,  og som  anser  forfatter-bevidstheden for  den  Øverst  organiserende instans,  som  det  for  læseren  gælder  om  at  komme  til  bevidsthed  om.

Denne  modsætning,  der  historisk  kunne  formuleres  som  en modsætning mellem tidsskrifterne Vindrosen og Kritik, har i stigende grad vist sig uholdbar.  Mens den eksterne kritik  efterhånden var kommet i den situation at have fordrevet litteraturen fra litteraturstudiet,  er  det  for  den  interne  kritiks  vedkommende blevet  klart,  at korrelationen  mellem  digter  og kritiker hviler  pa en  række  samfundsmæssige  forudsætninger,  som  nØdvendiggØr en teoretisk  eksplicitering.

Set  i  lyset  af  disse  bestemmelser  er det  også  tydeligt nok,  at JØrgen Bonde Jensen med Litterm arkceologi har Ønsket at overbinde denne modsætning. Det er hans bogs  centrale bestræbelse.

Og  det  er  i  den  bestræbelse  at  den  i  eklatant  grad  må  kaldes mislykket. Bogen rummer to klart forskellige fremstillingsformer. P A   den ene side en  række teoretisk  ekspliciterende kapitler  (kapitlerne  2 og 16-18),  på den anden  en række konkrete tekstlæsninger,  hvor  de enkelte  forkcllinger efter  tur  gennemgås, én for hvert  kapitel  (kap.  3-15 samt kap.  19).

Det forholder sig nu sådan, at det tilsyneladende er i de twretisk  anlagte kapitler  man  mgder  den interne læsning:  ikke alene er  bogens  tese fremsat  af  Villy  SØrensen, men  den  grundmures ogsA  med  citater  fra  hans  Øvrige  filosofiske forfatterskab, mens det  overraskende nok  er  i  gennemgangen  af  de  enkelte  fortællinger at man konfronteres  med en læsemåde, som synes at inkludere en total suspension af  forfatterbevidstheden.  Allerede  i den iagttagelse annonceres  det  dilemma,  der  er bogens  som helhed: at den i sin praksis  uddyber den splittelse, som den i teorien Øn-

sker  at  overvinde.

## 2. Freud og anagrammerne

Dette dilemma skal i f~rste omgang studeres i de konkrete tekstlæsninger. Allesammen er de næsten  ulæselige, hvis ikke læseren umiddelbart  forinden  har  genlæst  den  historie,  som  fortolkes. I  stedet  for at  forsØge  at  sammenfatte  de  enkelte  forkcllingers begivenhedsgang og  ad  den  vej  skabe  et  oversigtspunkt  for  en forståelse, springes der  uformidlet ind i en udlægning af  den pågældende  fortælling,  ikke  som  helhed,  men  som  den  stykkevis gar for sig. Fremdriften  i fortolkningerne udspringer således ikke af  en  fremadskridende  tankegang,  men  af  at fortællingerne selv skrider fremad:  »Vi nærmer os Jesu dØd« (24), som det hedder, da vi  skal over et af  de dØde punkter  i udlægningen  af  legenden om den onde Judas.

Denne blanding  af halvt  referat  og halvanden  forklaring  kan lyde temmelig intern,  men  er  i  virkeligheden signal for en  total nedbrydning  af  historiemes  tilsyneladende sammenhæng til  fordel for et bombardement  af  synspunkter, der kan komme uforudsigeligt mange steder fra:  fra græsk mytologi, fra Nicolaus Cusanus,  fra  Man,  Jung,  ordbØger  eller  Wlleopt~jer.  Den  forvir- rende mangfoldighed oplØser sig dog for en nærmere betragtning i et nogenlunde fast genkommende associationsfelt af  freudiansk oprindelse. Dette felt  lader sig nok  mest  i~jnefaldende studere i JØrgen Bonde Jensens udstrakte brug  af  anagrammer.

Nu er det nok  de færreste idag som overhovedet aner, hvad et anagram er. Ordet betyder bogstav-ombytning og betegner geme en  selskabelig  beskæftigelse  blandt  forrige  århundredes  hØjere borgerskab. Den sidste i Danmark som hengav sig til fomØjelsen, var vistnok Karen Blixen, der lavede anagrammer over de fleste af   sine venners og nogle af  sine uvenners navne. Over Martin A. Hansens navn opfandt hun anagrammet: han er min satan, mens JØrgen  Gustava Brandt blev  til: antag at  vi er  Guds bØrn.6 Som det fremgår, drev hun  det  så vidt,  at  anagrammet blev  en  slags gade eller nØgle til personens væsen.  Mindre kan  også gØre  det, men  så meget står fast: for at anagrammets love skal være overholdt, kræves det, at man benytter samtlige bogstaver i forlægget, hverken  flere,  eller  færre.  Ellers  er  anagrammet  ikke  en  kunst, men  en hundekunst.

For Bonde Jensens vedkommende er der ikke det navn i Villy SØrensens fortællinger, som han  ikke kan  udlede et  anagram  af. Det  er  faktisk  ingen  kunst.  For  eksempel  diskuterer han  i  forbindelse med Slere  Historier, hvorfor den  fØrste legendes ]Øver i  historien  om Tigrene er blevet til  tigre, når rovdyrene dog har samme funktion de to  steder.  Jo,  forklarer han,  »nar 1Øver  nu er  blevet  til  tigre  skyldes det  bl.a.  muligheden  for  at  stille dem i  et  sprogligt belysende forhold til  Grethea  (222).  Hendes navn, må  man  forstå,  er  nemlig  et  anagram  for  det  stribede rovdyr, som den velvillige læser kan  se staves: theger. Sådan bliver Bill til regning på  engelsk,  men  læst  bagfra  til klerlig på  tysk, Nis bliver  til sin og sin igen til synd på engelsk. Slere historier er et anagram for eros historier (eros den, som eros &amp;r).  Og i ordet piccolouniform kan  man  finde det  latinske verbum: colo, så at pic-col+uniform  i virkeligheden  betyder: jeg  dyrker pikken  unif ~ r m t . ~

## 3. Et  eksempel: Theseus, Tesso og tyren

Disse  eksempler  er  p&amp;  ingen  made  enestående.  De hænger  sarnmen  med  en  fortolkningsprocedure,  som  på  afgorende  made styrer læsningen af  Villy SØrensens historier. På eksemplarisk vis kan  den  studeres i  Bonde  Jensens  udlzgning  af  den  næstsidste formynderfortælling: I det fremmede.  I slutningen af  sin gennemgang sammenligner han den med Shakespeare's Sk~~.rsommernatsdrØm, som han mener  kan have været en inspiration for fortællingen  og  citerer  Georg  Brandes'  karakteristik  af  Shakespeare's stykke:  ~Shakespeare har her f ~ l t og vist, hvor meget mere vidtstrakt  det  ubevidste  Livs  Omraade er  end  det  bevidstes,  og har antydet,  at Guder som Lidenskaber har deres Rod i det ubevidste«. Det  mener  Bonde  Jensen  også  gælder  for Villy  SØrensens fortælling,  som  »er  en  anvisning  på  (og  selv  et  eksempel  pA) hvordan  det  ubevidste  og det  bevidste  liv  skal  (mA)  integreres  i hinanden« (135).

Hvordan  denne integration  finder  sted,  skal  her  studeres lidt nærmere. Når Bonde Jensen  af  alle tænkelige tekster  kommer til at  tænke  pa En  SkrersommernatsdrØm i  forbindelse  med  Villy SØrensens  fortælling,  s A kommer  det  af,  at  den  græske  hero Theseus  optræder  i  Shakespeare-stykkets  rammefortzlling.  Det bliver  tankeforbindelsen  nu  ikke  mindre  overraskende  af.  For hvordan  er  Theseus  overhovedet  kommet  ind  i  Bonde  Jensens hoved? For at ingen skal vzre i tvivl, har han  givet sin gennemgang  hoved-overskriften: »Theseus,  Tesso  og  tyren«.  Men  enhver,  der har læst Villy  SØrensens historie,  vil  forgzves  ransage sin  hukommelse  for  såvel Theseus  som  tyre.

Nar  de to  alligevel  kan  gØres til  titelfigurer  i  Bonde  Jensens fremstilling,  går  det  sådan til.  Hovedpersonen  I det  fremmede bliver  på  et  tidspunkt  installeret  på  et  hotelvzrelse  i  en  seng, som er for kort. Det mener Bonde Jensen tyder på, at rammerne for hovedpersonens  erotiske udfoldelse  er for snævre, og tilfqjjer at sådan en seng kaldes en Prokrustes-seng.  Ingen  af  delene står ganske vist i teksten, men danner alligevel grundlag for den konklusion,  at  hovedpersonens  opgave  fØlgelig  må  vzre:  »at finde en  stØrre  seng  og  komme  Prokrustes  til  livs«  (116).  Og  hvem kom  i  sin  tid  Prokrustes  til  livs?  Det  gjorde  såmænd Theseus, der ganske vist lige s&amp;  lidt som Prokrustes findes i teksten. Men Prokrustes  var  ikke  den  eneste,  som Theseus dræbte. Han  slog ogsa  uhyret  Minotaurus  ihjel,  som  selv  slog fjorten  unge  piger og drenge ihjel  årligt. Når  dertil kommer, at Theseus'  stedfader ved en fejltagelse styrtede sig i havet, da han kom hjem fra Kreta og  at  hans  biologiske  far,  Poseidon,  engang forklædte  sig  som tyr,  s i   er  det nærliggende »at opfatte Minotaurus som et billede pil  formynderen, der  i  sin  fortrængte dyriskhed  vender  sis mod ungdommens« (117). Hvis man  samtidig beslutter, at I det fremmede i virkeligheden foregar i Spanien, og at Spaniens nationaldyr er en tyr,  s&amp;  kan man  udmærket tyde navnet på  den tjener, Tesso, der hjælper hovedpersonen hen på et hotelværelse med en stØrre seng, som en spansk form for Theseus og samtidig opfatte Tesso som et anagram over det græske ord, theos,  som betyder:

gud.

»Og dermed  kan  vor  rejsendes  forehavende i  det  fremmede defineres,« fastslår Bonde Jensen.  »Til forskel fra Theseus gælder  det  for  vores  rejsende  ikke  bare  om  at  dræbe  fader-tyren Minotaurus eller diktatoren,  som den undertrykkende faderskikkelse pil  stedet benævnes, men som en forudsætning herfor i fØrste række  om  at  (gen)forene  sig med  Tesso, den  tabte  barnlige del  a f selvet,  der  bevogtes  af  bade  faderen  og  moderen.  Tesso repræsenterer tilknytningen  til  det  ubevidste og  er dermed  både den levende forbindelse til fØdelandet (fostervandet) og til  selvforglemmelsen over en anden i seksualakten« (117). Nu  gØr  hovedpersonen ganske vist ikke det mindste tillØb til nogen  af  delene,  men  det  er  netop hans  fejl. Derfor  kan  historiens slutord: *Eventyr, eventyru, også helt  klart  defineres. FØrstedelen a f   ordet eventyr, even, som hævdes beslægtet med effen, kan dialektalt betyde »lige så god  som« og optræde i  forbindelsen »blive even med«, der betyder »blive kvit«, »få gjort et regnskab op«. Eventyr  kan  fØlgelig læses:  »Bliv tyren kvit« (133).

P5 baggrund  af  Bonde Jensens egne slutord om, at vi  her har faet  en  anvisning på, hvordan  det ubevidste og det  bevidste  liv kan  og  må  integreres i  hinanden,  kan  og  må  man  således ogsa danne sig et f~rste indtryk af   det ubevidste. Det ubevidste er overordentlig belæst og har et vidtgående kendskab til  sprog: græsk, latin,  italiensk, spansk, engelsk, tysk, fransk og oldislandsk, men ikke sanskrit, kinesisk  eller magyarisk.  Det  kender til specialbetydninger a f   ord, og ordsammensætninger, som vi  andre normalt kun ville kunne finde efter opslag i ordwger, men er etymologisk set noget a f   et sjuskehovede. Det ubevidste er desuden helt klart auditivt disponeret, det fØlger  ikke bogstavelige, men lydlige baner, og er også i dette tilfælde tilwjelig til at se stort på smilting: det  kan  tage  navnet  Mosetta  og  trække  Tesso fra og  nå til  det overraskende  facit:  amo,  som betyder  jeg  elsker Tesso  og  ikke Mosetta.

## 4. Latent og manifest

Men maske var det rimeligere at stille spØrgsmålet: hvilken form for eksistens man  kan  tilkende  en  sådan  ubevidsthed. Selv taler Bonde  Jensen  sammenfattende om,  hvordan  »myten trænger  til bunds i sine egne dunkle forestillinger, drØmmen er bevidst  om sit eget ubevidste, gåden gætter sig selv« (173). Det forekommer altfor  beskedent.  Den  form  for  tekstlæsning,  han  praktiserer, forudsætter tværtimod et uoverskrideligt skel mellem bevidst  og ubevidst,  som alene lader sig begribe i lyset af  en freudiansk fortolkningsmåde. Det  er  Dr@rnmetydning1s skel  mellem  latent  og manifest, mellem drØmmeindhold og drØmmetanker, som gØr sig gældende gang  på  gang,  uden  at  forholdet  til  Freud p A noget tidspunkt  ekspliciteres. Han  lever  med  i  bogens  atmosfære  og associationslag så selvf~lgeligt, at  der slet ikke argumenteres for ham.  Således hedder  det  sammenfattende et  sted,  at  forkllingerne er »fortættede beretninger,  hvis manifeste del  er  lakonisk i forhold til det latente indhold. Hvert manifest element er determineret  af flere  latente  betydninger.  Formynderfortællingemes dybdestruktur  gØr  fortællingerne til  miniromaner  og  samlingen som helhed til  en stor  roman« (174). Her  kommer psykoanalysen altså til at danne logisk s p ~ g b r æ d t for en utroligt vidtgående konklusion,  som i virkeligheden forudsætter en indgående over-

ensstemmelse med Freud.

SpØrgsmalet  er,  om  det  lader  sig  gere.  Skellet  mellem  latent og manifest dr~mmeindhold  udspringer jo a f en konkret erkendelses-situation, som ikke uden videre kan almengØres i en litte rær analyse. Skellet svarer nemlig til skellet mellem patienten og lægen, hvis opgave det er at bringe en kritiserende, censurerende instans i patienten til tavshed, for at lade en vegetativ, fri associationsvirksomhed træde  i  stedet.  Hvad  der  hidtil  har  ytret  sig  i forvrænget form, kan nu  gennem lægens spØrgsmå1 og tydninger gradvis komme til  syne, i  en proces, hvorunder  det  oprindelige indhold efterhånden brydes ned for at remplaceres af  en ny tekst, som far status af fhv. ubevidsthed. I denne proces er symbol og symboliseret mildest talt ikke identisk. Tværtimod viser et uendeligt  varieret  udtryksmateriale  sig  at  være  forklædninger for  en række fast genkommende grundstØrrelser: den infantile seksualitets stadier.

Pa  den  baggrund  lader  det  sig  også  antyde,  i  hvilken  grad Bonde Jensen låner autoritet fra en metode, han i  selve værket er ubemyndiget til  at anvende. Hvad der i psykoanalysen er adskilt, er hos ham sammenfgjet: den frit associerende virksomhed og  den  tydende,  kritiske  instans.  Mens  den  litterære  tekst  far status a f manifest  drØmmeindhold, veksler Bonde  Jensen  selv i sin analyse mellem  patient- og lægerollen. I det foregående eksempel  gik  hans  associationsvirksomhed  fra  den  korte  seng  via mellemledene Prokrustes, Theseus, Minotaurus, Tyr, Spanien og frem til  diktator,  men  kun  sengen  og diktatoren  fandtes i  Villy Serensens  tekst.  Hvad  der  styrer  den  mellemliggende  associationsgang  er  saledes ikke  den  fortrængte  seksualitet  hos  enten Villy  @rensen, for det er Bonde Jensen, der associerer, eller hos Bonde Jensen, for det manifeste drØmmeindhold er Villy @rensens,  men  derimod  Freuds  lære  om  den  infantile  seksualitet. De  tilsyneladende fuldstændig  tilfældige tankeforbindelser viser sig i  den  påfglgende udlægning allesammen at udspringe a f   teorien  om  Ødipalfasens fortrængte  fadermord  og  den  polymorft perverse seksualitet. Det tager sig ud,  som om vi  kontaktede det ubevidste,  men  det viser  sig, at  det ubevidste blot  er maske for det  altfor  bevidste:  Freud,  den  store  oprorer  mod  over-jeg'ets manipulationer,  er  nu  selv  blevet  installeret  som  over-jeg  og general-manipulator.  Skadeligt  uskadeliggjort.  Det  ubevidste  er hermed  blevet  den  lettest  tilgængelige,  mindst  kontrollable  og mest vilkarlige af  alle tekster.

## 5.   Psykoanalyse og ironi

Hvad der negligeres her og ofte ellers i anvendelsen af  psykoanalysen  indenfor  litterære  sammenhænge,  er  jo  at  psykoanalysen kun  er  sand,  for  så  vidt som  den  virker.  Og  dens  virkning  afhænger alene af, hvorvidt vekselvirkningen mellem læge og patient  kan  tilvejebringe hidtil  skjulte  lag  af  den individuelle erindring;  de  frie  associationer  skal  ikke  f ~ r e til  en  bekræftelse  af den  freudianske  teori,  men  til  berØringen  med  hidtil  fortrængte barndoms-erindringer,  og fgrst  via  diverse affekt-tilstande,  hvor fortiden  melder sig i nutiden,  er det, at psykoanalysen kan gribe personlighedsmodel-lerende ind.  Men  en  sadan  mulighed  foreligger  jo  overhovedet  ikke  i  forbindelse  med  en  litterær  tekst. Den kan ikke gØres til genstand for en psykoanalytisk erkendelsesproces,  for  den  er  selv  produkt  af en  sådan.  Eller  rettere: produkt af  en erkendelsesproces, der hævder sig som konkurrent til  den  freudianske.  Mens  psykoanalytikeren  m3  nedbryde  den manifeste  tekst  for  at  tilvejebringe  en  ny,  underliggende  tekst, si 3  findes der ingen anden vej til den digteriske teksts latente indhold  end dens manifestation,  og det er netop et anerkendt kriterium  for kvalitet,  at latent  og manifest,  symbol og symboliseret, tydning  og  erfaring  ikke  længere lader  sig  adskille. Heri  er der nu  ikke  noget  specielt  mystisk,  for  nfljagtig det  samme  gælder for en  vellykket psykoanalyse:  også  i  det  tilfælde er patientens individuelle biografi  smeltet ulØseligt  ind  i  en  freudiansk  model for  personligheds-udvikling,  si3  at  tydning  og erfaring  ikke  længere lader sig adskille, og den infantile seksualitets stadier:  oral, anal og Ødipal har  selv vundet  symbolkarakter.

Nu  star  det  jo  enhver  frit  for  at  mene,  at  den  freudianske psykoanalyse er en hvilken som helst digter langt overlegen, nar det gælder afdækningen af de faktorer, som bestemmer det individuelle bevidsthedsliv. Det rejser bare en række erkendelsesteo- retiske problemer  for en litteraturforsker, som ikke lØses  via  den kortslutning af  problemerne, som JØrgen Bonde Jensen foretager, nar han identificerer Villy Sorensen med Freud. Derved befinder man sig blot  i den paradoksale  situation, at lige meget hvad der falder ham ind under læsningen, kan han rose Villy SØrensen for at have  fundet  på det.

Det kunne lyde som om der ikke var grænser for, hvad Bonde Jensen kan finde pil.  Det er sadan set ikke tilfældet. Generelt er han mildest talt ikke så fornenlmelsesl~s, som de foregående sider har  ladet  ane.  Når  det  alligevel  forekommer  at  være  tilfældet, hænger  det  sammen  med  det  præg  af  ulykkelig kærlighed,  som hæfter  ved  Bonde  Jensens  mangeårige  beskæftigelse med  ViUy SØrensens produktion.

Det  er  ikke noget  tilfælde,  nar  han  i  en  bog,  der  handler  om Villy  Sorensens  skØnlitterære forfatterskab,  ikke  på  noget  tidspunkt forholder sig til den ironiske,  vittige atmosfære, hvori  alle Villy  Sorensens historier  lever  og  ånder.  Ved  at  tage  samtlige elementer lige  fra  handlingsgang  over  personkonsteilation til ordspil  gravalvorligt,  kommer  han  ikke  alene  til  gang  på  gang at gå  fejl,  men  også at blive helt  ufrivillig komisk.

Eksempelvis  i  udlægningen  af Skrigeren, hvor  det  hedder: »Hylet er flØjtets  komplementære  modsaetning. Hvor  flojtet  udtrykker  livsglæde,  udtrykker  hylet  angst  for  livet,  ja dØdsangst. Skriget bevæger  sig  imellem  dem  og  suger  dæmonisk  næring  af begge« (74).  Det  kunne Fifs broder  Steen ikke have sagt bedre.

Han dukker op igen og igen, helt  ekstremt  i  kritikken  af  kritikken af Blot  en drengestreg. Det var den daværende radiorådsformand som i  1960 protesterede mod, at historien  blev  læst op i  Danmarks radio:  »Det man  væmmedes over  var  sikkert  at  to drenge  saver  benet  af en  anden  dreng,  så han  dØr  af  det.  Det man kunne have  væmmedes over  er grunden  til  at  de gØr  detu (207),  skriver  Bonde  Jensen,  som  mener  at  hele  skylden  for miseren  piihviler  naturvidenskaben, som  i  forældrenes  skikkelse fortæller  bØrnene  om  bakterieangreb: »Hvis de  i  stedet  havde faet  at vide at sygdomskampen i onkelen var endt med  et beklageligt  nederlag  for  det  levende,  dyriske  ben,  så ville  de maske have fået sympati for det  dyriske ben  og  beskyttet  det  levende og kæmpet for det til det sidste« (208). Men  hvad skulle så alle de lærervikarer have gjort, som i 60'emes folkeskole brugte historien til  at skræmme uregerlige klasser  langt ind i et fascineret musehul? Radiorådsformanden synes at reagere mere træfsikkert på  historiens  effekt  end  Bonde  Jensen, selvom  resultatet  a f de tos kritik kommer ud  på ét: historien  får slet ikke lov til at eksistere. Den  samme mangel på sans for Villy  Sorensens sære ironi får også Jorgen Bonde Jensen til  henne i  slutningen  af  sin  bog at  forkaste  Villy  Mensens frodige fØrste fortællinger  til  fordel for de torre og  udspekulerede Formynderfort~llinger,  fordi han her kan se en  mening med de ordspil, som forekommer ham helt meningslØse i S ~ r e historier.

## 6. Alternativet

Ser man  nu disse problemer i  lyset  a f   Bonde Jensens Carlsbergbog,  som har undertitlen Et kØbenhavnsk drØrnrnebillede, så er det  karakteristisk  at  de  i  den  er  IØst,  fordi  de er  stillet  på  en anden måde.  Også her  drejer det  sig om et  stykke drornmeanalyse; blot analyseres drommene ikke udfra en freudiansk associationsmetodes  absolutering  a f modsætningen  mellem  latent  og manifest, men  i forlamgelse af  Walter Benjamins tese om tvetydigheden som dialektikkens stilstand: »Enhver epoke indeholder jo-ikke  blot  drØmmen om den naxte, men  den s ~ ~ e r i  dromrnen frem mod  sin opvågnen. Den bzrer  sin  egen  afslutning i s,ig og anvender -som allerede Hegel erkendte -list  for at nå  frem  til den.  Med  vare#konomiens  krise begynder vi  at erkende borgerskabets  monumenter som  ruiner  allerede  fØr  de er  faldet  sammenu  (3).  Udfra  den  fonidsætning analyseres  de arkitektoniske vidnesbyrd, som Carlsbergs  to grundkggere, den gamle og den unge  brygger Jacobsen, har  efterladt sig. Den  æstetiske  analyse af disse  forstenede drØmme  leder  ikke  alene  ud  i  den  makre strukturelle overgang fra borgerlig-kapitalistisk smådrift til  kapital-teknokratisk  stordrift, men  ser  den  samtidig individualiseret i  generationskonflikteme mellem  de to bryggere.

Den humoristisk  indforståede distance, som er forbundet med et  shdan synspunkt, kan  på  én  gang  lade  fænomeneme stå ved deres værd og oplØse dem i deres indre modsætninger, ogsh i en psykologisk  analyse.  Et  enkelt  eksempel  mh  gØre  det.  Det  er et brev,  som den gamle Jacobsen sender sin sØn Carl på hans 13års fdselsdag. I forvejen har Bonde Jensen fortalt om drengens opvækst, om  den  arv,  der  har  været  lagt  på  hans  skuldre,  lige fra  faderen  på  hans  fem  års f~dselsdag dgbte sit  nye  bryggeri Carls-berg,  og  om  den  nervØse  stammen, som t i l faderens  stigende  irritation  og  på  trods  a f alle  formaninger  og  kurrejser fulgte sqinnen livet igennem:  »Min kære Carl! Dersom Du havde været  en  rigtig flink og flittig Dreng i det sidste Aar, skulle hosliggende Uhr have været Din Ejendom idag. Nu kan jeg  ikke give Dig  det,  fordi  Du  ikke  har  fortjent  det.  Jeg  haaber  imidlertid, at  Du  vil  bestræbe Dig  for  at  fortjene det.  Derfor  vil  jeg  laane Dig det til at se paa og rette Dig efter paa Dit Værelse, men Du maa ikke bære det fØr  Du atter er rykket op til den Plads i Klassen, som Du tidligere havde. Din kærlige Fader Jacobsen« (42). Som  Bonde  Jensen  lakonisk  fastslår:  »Sådan tugter  man  ikke den man  elsker, sådan straffer man  kun  sig selv eller den hvori man ser sig selv« (43).

Med den problemstilling er  der samtidig åbnet for den anden metodiske hovedtilgang  i  Litterrer  Arkeologi:  den  interne  Iæsning  af formynderiets historie,  som  fortætter  sig  i  de  teoretisk anlagte  kapitler.  Til  grund  for  denne  læsning  ligger  en  række samfundsmæssige implikationer  omkring forholdet  mellem  subjektivt og  objektivt,  mellem  individ  og  samfund,  som  i  fgrste omgang skal tages op til  diskussion. Herved bliver  der  samtidig lejlighed til at profilere de skjulte modsætninger mellem Litter~r arkreologi og Carlsberg-bogen.

## III. SAMFUNDET

## 1.

## Bevidsthed og komposition

Mens det i Bonde Jensens konkrete tekstlæsninger aldrig er til at vide,  p A   hvilket tidspunkt historiemes tingsverden kan oplgse sig i seksual- og andre symboler, så udgår han i sin kompositionsanalyse  af Formynderfort~llinger  fra  fortællingernes  umiddelbare overflade, deres emne  og  dets kronologiske  tilh~rsforhold  U et tidspunkt  indenfor  de sidste 2000 års historie.  Her  opereres der ikke med  en  forfatter(u)bevidsthed, som  må  fremanalyseres via vidsthed,  som giver  sig  dybtgaende til  kende  i  et  ydre arrange- et  konstruktionsnet af  associationer,  men  en indlysende  klar  b * ment.

Gangen i bogen  sammenlignes af  Bonde Jensen med et herresving,  der  fØrst  slår  et slag  ind  i  fremtiden  med  det  skræmmebillede, som udmales i En  Glashistorie, hvorefter  det via middelalderfortællingen  om Frederik III bevæger  sig  tilbage  til  tidens begyndelse  med  legenderne  om Judas  og  om  Paulus,  for  derpA at  svinge ind  i  en  fornyet beskæftigelse med  nutiden  i Chefen, Skrigeren etc.  og  endelig  demonstrere  problemernes  mulige for1Øsning i den afsluttende Fremtidshistorie.

Denne kompositoriske  spiral,  fra  fremtid  via  nutid  ind  i  fortid  frem til  nutid  og ind  i  en  fornyet  fremtid, har Bonde Jensen valgt  i  sin  egen  fremstilling  at  rette  ud  i  et  kronologisk  ligelØb fra %r  et  og fremefter.  Det hænger  sammen  med bogens pastand En Fremtidshistolegenden  fremtræder  den  polaritet  i rendyrket  skikkelse,  som  resten  af  bogen  bevæger  sig  indenfor, indtil  den  oplØses  og  forlØses  i  den  afsluttende  fremtids-fortæl-

om, at legenden Om den onde Judas svarer til rie som  ideal  til  realitet. I ling.

I Jesus-skikkelsen,  hævdes det,  er  det  menneskelige fuldkomment  og  forbilledligt  realiseret:  »Han er  ikke  den  der  kun  vil kendes  ved  det  fastslået  gode;  han  fordØmmer  ingen  og  han  er ikke ensidig åndelig anlagt. Han e t t e r  ingen grænser for kærlighedens udfoldelse,  accepterer mors og @ns kærlighed, ludere og gale  menneskers  hengivenhed  og  han  har  forstand  p&amp;  penge  og vid  at  forn~denhederne  er  flere.  Han  er  et  stort  stykke  af  en materialist.  Samtidig  med  at  han  forkynder  at  ét  er  fornØdent« (26).  Som en modpol til denne ØnskedrØm, om hvem man  hverken kan vide, hvorfra han er kommet eller hvor han går hen, står Judas-skikkelsen,  hvis  Ødipalhistorie  kun  synes  altfor  velkendt og som er splittet  i  alle de forhold,  hvor  Jesus er samlet. Mens Jesus  ikke  skelner  mellem  åndeligt  og  materielt,  forstar  Judas det materielle  altfor  åndeligt  og det  Andelige altfor materielt.

Denne  opfattelse a f legenden,  hvis  nyhed  der  gores  et  stort nummer  ud  af  (her  er  det  ikke  kun  Sondemis,  men  ogsA  mig, der bliver dunket i hovedet),  medfØrer ganske vist nogle komplikationer,  fordi  Bonde  Jensen  ikke  p A noget  tidspunkt  gØr  det klart,  hvor  grænsen  gAr  mellem  Villy  Sorensens,  middelalderlegendens  og  evangelierne  Jesus-skikkelse.  Han  associerer  frit imellem de tre tekster, s&amp;  nar det om Judas hedder, at »Jesu dØd bogstavelig  talt  for  hans  skyld  fatter  han  ikke« (26), s3 m A det indrommes,  at  det  gor  jeg  heller  ikke.  Med  mindre  man  altså skal tage det Thomas Aquinas-motto  alvorligt, som Villy SØrensen nok så ironisk har anbragt over legenden: »O lykkelige skyld, som har gjort sig fortjent til s A   stor en genlØser&lt;~.~

I hvert  fald  spiller  den  stedfortrædende  frelse ogsA  en  fremtrædende rolle i Bonde Jensens  opfattelse af  En fremtidshistorie. Meningen  med  fortzellingen synes at være  den: i hovedpersonen Filius'  skzbne  gentages  de  Ødipale  hovedpunkter,  Mrneforbytningen,  samlejet  med  moderen  og  drabet  på  faderen,  som  også udgjorde hovedpunkterne i Judas'  historie. Forskellen er blot,  at mens  de i  Judas'  tilfælde  forte  til  splittelse,  dØd  og  ulykke, så danner  de  i  Filius' tilfælde  frelses-forudsætningerne for  grundlæggelsen  af  et  nyt  samfund:  »Hele historien  kan  læses som  en beretning  om  Guds  @n,  der  lader  sig  fode  som  menneske  og dermed  giver  sig  ind  under  n~dvendighedens  lov,  for  at  bryde den,  og  derfor udelukkes  fra samfundet og  siden  m A leve  som outsider  hos  den  gamle  hedenske  frihedskæmper  (ikke  f.eks. hos den gamle kristne  præst),  indtil han  vender  tilbage  med  sin plejefars  hjælp.  Forbogstaverne  i  Filip  Rose  og  Filius  Rose  er FR, der  indleder  ordet  frelser« (1  52).

## 2.  Objektivt og materielt

Sammenholder  man  nu  disse  psykologiske  polaritets-begreber med  Bonde  Jensens  freudiansk  inspirerede  udlægningsmAde, så er  det  ikke urimeligt  at stille  det  spØrgsmal, som  Bonde  Jensen selv stiller henne over midten a f sin bog:  »Med Lukacs ved hånden kunne man bebrejde Formynderfortallinger at de forvandler de  historiske  forhold til kulisser  for  en  indre,  moderne  problematik,  splittelsesproblematikken. Ja, man kunne sige at de overhovedet  forvandler  den  objektive  tingsverden  til  et  forråd  af rekvisitter  for den  psykologiske kunstudØvelse (. .  . ) Har  'virkeligheden'  selvstændig eksistens i  (for)  disse fortællinger? Savner disse  »kapitler  a f den  europæiske psykes  historie«  ikke  en forankring  i  den  objektive virkelighed? Forvandles  psyken  ikke til en monade med sin egen af  omgivelserne uafhængige udvikling?« (182).

Sådan som spqirgsmålene stilles indenfor rammerne af  Litterar arkaologi,  mener jeg  helt  afgjort de måtte besvares bekræftende. Det drejer  det her  ikke om, hvem  der  har det  rigtige synspunkt om  på  hvilken  måde  Bonde spqirgsmålene. Det gØr  han fgrst og fremmest ad to veje:  dels ved  at hævde fortællingemes  materielle  virkelighedsforhold,  dels  ved  at  hævde  et

på  Formynderfortallinger,  men Jensen  argumenterer  for  en  tilbagevisning a f andet objektivitets-begreb end det,  spØrgsmålene forudsætter.

Hvad fortællingernes materialistiske karakter  angår, så mener Bonde Jensen,  at den  er  »sikret ved  deres  karakter a f citatsamling, ved  deres  dokumentariske  karakter,  ved  deres  stadige forholden  sig  til  identificerbare  virkeligheder« (187).  Sp~rgsmAlet er,  hvad  man  kan  forbinde  med  ordet materiel i en  sadan sammenhæng.  Det  indgår  også  som klangbund  under  bogens  titel, Litterar  arkaologi,  »der på  én gang  er  en  metafor  for  bogens (Formynderfortællingenies)  tema  og  dens  teknik -og  for  behandlingen a f bogen -også i den  prægnante forstand at  arkæologi  er den videnskab der beskæftiger sig med  fortiden som den manifesterer  sig  i  de materielle  levn« (191).  Nu  vil  enhver,  der kender lidt til  arkæologiens historie, vide at den frernfor noget er de  grasserende  fantasteriers  historie.  Langt  fra  at  de  materielle levn  skulle  sikre  et  historisk  virkelighedsforhold,  synes  de,  såsnart arkæologen er færdig med at veje og måle, at forvandles til gasarter i helt IØsslupne  former for ballonfærd. Er der materialhistorisk  set  noget  som  helst  beroligende  ved,  at  en  forfatter  i udstrakt grad bygger sit værk op pa  abenlyse eller skjulte citater fra et 2000-Arigt tekstudvalg? Er det materielle ved et citat andet end  de  bogstaver,  som  går  igen,  mens meningen ændres  med konteksten?

SpØrgsmålet om  konteksten  kan  man  bedst  nærme  sig  via Bonde Jensens  anvendelse  af  ordet objektiv. Ligesom  begrebet materiel låner det sin underforståede hØje  værdi fra marxismens grundbegreber,  men  undergår  samtidig i Bonde  Jensens  anvendelse en  betydningsglidning, som  ikke efterlader meget  andet  af den oprindelige  mening end  reklameværdien. Snart  identificeres det  objektive  med  de  Økonomiske forhold (l83),  snart  med  et naturvidenskabeligt  virkelighedsbegreb (172),  og  snart  med  det forhold,  som  også  ordet  materiel  dækker:  at Formynderfortrellinger benytter sig a f   skjulte citater (19,187). Mens ordet i sidste tilfælde er positivt  ladet,  er det  i  næstsidste  negativt og i  f ~ r s t e snart positivt, snart negativt ladet, altefter om det er vendt polemisk  mod  Lukhcs eller ej. Under  aiie omskndigheder  står det i modsætning til  begrebet subjektiv, som altså snart bliver  en  betegnelse for alle fejikilders hjemsted, snart for den frie, etiske og verdens-forandrende handlen.  Via  betydningsglidninger  skabes der et  helt  overfladisk  legitimations-apparat  for Villy  Sorensens fortællinger, som ingen i virkeligheden kan være tjent  med.

## 3. Subjekt og objekt

Hvis  ikke  en  littemr  kritik  skal  ende  i  en  form for  skjult  moraliseren,  er  det  n~dvendigt at  klargore  sig  den  beiydningsglidning, som begrebsparret  subjektivlobjektiv undergår, når det flyttes fra en naturvidenskabelig til en humanvidenskabelig sammenhæng. Indenfor en naturvidenskabelig kontekst  er det subjektive underordnet  det  objektive: en fællesbetegnelse eller  en  restkategori for de perceptionsformer (f.eks. smag, lugt, farve) og tænkemader  (f.eks.  hensigtsforklaringer),  som  er  ugyldige indenfor  en objektiv  videnskabssammenhæng.  Omvendt  indenfor  humanvidenskabeme, hvor  det  objektive, hvis det  overhovedet  skal forbindes med  en  mening, må  opfattes som et særligt, selvstændiggjort  aspekt  af det subjektive. Mens det  subjektive indenfor  na- turvidenskaberne fgrer en bestandig vigende eksistens, s A   gælder det indenfor humanvidenskaberne om stadig at  reducere og oplese det objektive, som her er en betegnelse for det ubevidste eller menneskeskabt, dog har  faet  over- ferbevidste. Det,  som s k ~ n t menneskelig skikkelse.

De objektive historiske forhold er en betegnelse for de sociale omstændigheder, som subjektet ikke umiddelbart har bevidsthed om, for så vidt som de opleves udfra den individuelt begrænsede placering  i  samfundsklasse, -rum  og -tid.  Objektive er de blandt andet  fordi  de  ikke  kan  erkendes  efter  deres  formAlssammenhæng,  eller  fordi  individet  ikke  er  i  stand  til  at  identificere sig med deres formal, men  alene oplever dem som hæmmende eller fremmende i forhold til egne individuelle Ønsker og behov. Men objektive er de f ~ r s t og fremmest derved, at en formåls-analyse, som udspringer fra den individuelt begrænsede motiv-verden,  er ude af  stand til at orientere sig indenfor dette sociale rum. Det er de andfulde kortslutningers rum, hvor f.eks. Vietnam-krigen forklares som udtryk for splittelsen i det europæiske menneske, der

må anbringe det onde uden  for sig.

At forstå de objektive sociale forhold vil  ikke sige at tilskrive dem hensigter, som intet menneske i verden har, men  at erkende dem ad historisk vej, dvs.  at oplØse det tilsyneladende autonomt eksisterende i de arkæologiske lag af  formalssammenhænge, som har  dannet  det.  Udfra det  synspunkt vil  det  objektive altså vise sig som produktet a f hinanden krydsende eller overlejrende hensigter eller altsA:  som den  del  af fortiden, som fortsat eksisterer, og  i  den  forstand  som  et  aspekt  af  det  subjektive, menneske skabte. Et nærliggende eksempel p A en  objektivt set nogenlunde formålsl~s institution er landets stØrste arbejdsplads: universitetet -for en synkron analyse et fuldstændig uigennemsigtigt og menneskeopl~sende amfibium, der hgjst lader sig begribe via  en  historisk  erkendelse,  som  måtte  tage  sin  begyndelse  tilbage  ved middelalderens slutning for  derfra  at  slå ned  på  de  afggrende skred: f.eks.  ved  reformationen, ved  fomge århundredes begyndelse og slutning, og indenfor det  sidste årti.

Helt  kort  og  skematisk  kan  det  objektive i  en  historisk-sam- fundsmæssig sammenhæng siges at  bestå  af  tre  pdelementer: 1. produktionsforhold og -redskaber, 2.  det sociale og institutionelle hierarki,  3.  bevidsthedsformerne. Deres  indbyrdes forhold kan  anskueliggØres i  folgende figur:

Man kan  sige, at  de tre elementer fra  basis  og opefter  samtidig betegner faldende grader af  materialitet, med  bevidsthedsformen som den usynligste, mindst bevidste komponent (bevidsthedsform her  defineret som:  det  i  ens  væsen,  som  er ubetvivlet,  det  i ens måde at tænke, sanse og opleve på, som er så uvilkårligt, at man -med  urette -regner  det  for  almenmenneskeligt).8 Desuden  at ændringer i ét plan  næsten  altid er sammenkædet med  ændringer i  de  to  andre.  Og  endelig at  den  indbyrdes forbindelse imellem de tre udgØres  af  Økonomiske processer,  som det ikke giver mening  at  studere  isoleret,  men  nok  som  sammenfatningen  af de objektive historiske forhold.

Nu ville det rigtignok være en  fejltagelse, hvis man  indvendte, at det ikke ændrede det mindste i verdensmarkedets prisdannelse, valutakurserne eller udsvingene på oliepriserne i Rotterdam,  såfremt det  rent  faktisk lykkedes at  tmnge  frem  til  en  erkendelse af de  stØrrelser,  som  udvirker  de  skiftende  stigninger  og  fald. Indvendingen, som  bygger  på  den  underforståede forudsætning, at  det  objektive  er  identisk  med  de  sociale  forhold,  som  ikke lader  sig  ændre  (med  mindre  samfundet  som  helhed  ændres), hænger sammen med den fejltagelse, at det subjektive skulle være en betegnelse for det vilkårlige og foranderlige.  I den opfattelse mgdes  selvundervurderingen af  det  subjektive (som  alle fejlkild e r ~ udspring) med  selvovervurderingen (den frie, emanciperede handlings sted).

Som nævnt implicerer Litterrer arkreologi på afgØrende punkter en forblanding af disse to synspunkter, hvad der skal demonstreres  i  forbindelse med  behandlingen af  Villy  SØrensens En fremtidshistorie i det fØlgende hovedafsnit. Her  skal i fØrste omgang fremsættes en alternativ opfattelse a f   forholdet mellem subjekt og objekt, sådan som den efter min mening kan findes repræsenteret i  JØrgen  Bonde Jensens bog  om  Carlsberg. Der  skal fra  bogen fremdrages tre  eksempler  på,  hvordan objektive  samfundsmæssige modsætninger ulØseligt  indgår  i forhold, man  almindeligvis

plejer  at kalde private eller subjektive.

## 4. Et eksempel: bryggeren og hans sØn

Som fØr nævnt bygger Carlsberg-bogen ligesom Formynderfortrellinger på en generationskonflikt. Det betyder ikke, at  sociale og Økonomiske  sammenhænge privatiseres  ned  til  overkommelige intimsfæreproblemer, men tværtimod  at fader-s~n relationen gennemlyses og  stiliseres, så at generationskonflikten bliver  gennemgangsled  for en beskrivelse af  et  stykke kapitalistisk udviklingshistorie.  Det  abstrakte,  objektive  i  storkapitalens tilblivelse bliver ikke forflygtiget, men  konkretiseret.

For nu  selv at  blive  konkret:  konflikterne mellem  den gamle og den unge brygger Jacobsen udledes af  tre grundlæggende forhold. Hver især  kan  de relateres til  en  af  de tre grundst~rrelser, som indgik i den tidligere opstillede skema-model. Det fØrste forhold  har  at  gØre  med  bevidsthedsformerne,  det  andet  med  de sociale hierarkier, det tredie med produktionsforhold og -redskaber.  Alle  tre  stiliseres omkring kapital- og varerelationer, og ingen af dem lader sig behandle isoleret fra de to andre.

Det  fØrste konfliktforhold har  at gØre  med  en latent selvrnodsigelse i  den  gamle Jacobsen:  i  skæbne og livsstil personificerer han den typiske borger, der i kraft a f   flid  og talent har  arbejdet sig op til en selvstændig bedrift, en privat kapital, og dog opfatter han sin sØn ikke som individ, men som repræsentant for slægten. På den ene side appellerer han til sØnnens evner, flid og personlige  ansvar, på  den  anden  side ser han  intet  andet  formål med opdragelsen  end  faderens forherligelse: »Du staar nu  fuldt  ud- rustet  til LØsningen a f   Din Opgave, som m p p e  nogen yngre, end sige ældre, Brygger i  Europa  og med  en Interesse for Dit Kald, der berettiger  til  de skgnneste  Forhaabninger.  Og hvilket  Haab kan for mig være skonnere end det, at se det Maal, der fra min Ungdom har foresvævet mig, realiseret af  Dig« (44), som faderen skriver til  sonnen på hans  28-års fodselsdag.

Den indbyggede modsætning mellem feudalt og borgerligt, som kan spores overalt i faderens udfoldelser, helt ud i hans hellensk inspirerede  arkitektur,  resulterer  hos  sØnnen  i  en  lige  s4  selvmodsigende  blanding  a f total  underkastelse  og  dybt  fjendskab. I alt hvad han gØr  livet igennem, Ønsker sØnnen at efterligne faderen, men altså at efterligne ham ved  at udkonkurrere og overtrumfe ham.

Dette  konkurrence-forhold, som  nedbryder slægtsforholdet, hænger imidlertid sammen med den anden grundlæggende faktor: kapitalakkumulationen, som  frister til ekspansion  udover  det personligt  overskuelige. Livet  igennem har  faderen  set  sin  virksomhed  i  lyset  af   den  romantiske  enhedsfilosofis organiske verdenshele:  en  brygmester  må  i  sin  egen  person  overbinde  den arbejdsdeling, som bliver hans undergivne5 skzebne, og ikke alene have  evner  og  indsigt  i  samtlige  led  af  brygge-processen,  men ogs4 indenfor  videnskab, kunst  og politik.  Derfor  er  ikke  alene Qnnens  totale  uddannelsesprogram  anlagt  med  henblik  p4  at fremme den personlige universalitet, men faderen  har også fastsat en maksimumsgrzense for en ansvarlig, personlig og kvalitetsbetonet  Ølproduktion. De fØrste t i l l ~ b til åbent fjendskab imellem de to bryder da ogs4 frem i det Øjeblik sØnnen overskrider denne faderlige grænse på 65.000 tØnder.  Som Bonde Jensen  fastsl4r i forbindelse  med  de fglgende  generationskonflikter:  »Det var  to tidsaldre der stØdte sammen« (46), og det paradoksale er, at det i  sammenstØdet er  den  gamle tid  som må give tabt  for at vinde over  den  nye:  da  det  ikke  lykkes faderen  at  tvinge sgnnen  ned under grænsen for mådehold,  kaster han sig selv ud  i en uhæmmet konkurrence for ad den vej at holde sgnnen i  ave.

Forudsætningen  for at  denne ekspansion  kan komme  i stand, m4 imidlertid ikke alene soges i den tilsyneladende selvmodsigelse hos  kapitalen:  at  den  bliver  grundlagt  i  kraft  af individuelle evner,  flid  og madehold,  for derefter  at oplØse individet  i  tilfældighed og anonymitet. Den må også Mges i de teknisk-videnskabelige  nyvindinger  som  muliggØr  en  Øget  produktion.  Til  at udtrykke dette problemkompleks  samler Bonde Jensen sin fremstilling  omkring  gæringsprocesseme.  Det  drejer  sig  om  det  forhold,  at Ølbrygningen af  uforklarlige  grunde kunne  slå fejl, også efter  at  man  havde  overtaget  Pasteurs  opdagelser  vedrØrende rensning a f   gæret. Mens Pasteur antog, at  forureningen  i bryggeprocessen matte stamme fra udefra kommende forhold, opdagede en  af  Jacobsens  egne  forskere,  at  forureningen  stammede  fra gæret  selv.  Den  opdagelse stred  mod  hele  den  organiske  naturfilosofi, hvorpå  brygmesterens  livssyn  hvilede  og  fØrst  da  han opgav  sin  indædte modstand  mod  opdagelsen,  kunne  @lproduktionen skride ind i sin egentlig ekspansive fase:  »Det at de vilde, naturlige  gærarter  kunne  fremkalde  »sygdommea  i  Øllet  kunne J. C. Jacobsen ikke forlige sig med  og han betvivlede rigtigheden af  det.  Naturen  var  god.  Det  var  rimeligt,  som  Pasteur  anbefalede,  at beskytte  den  mod  angreb udefra,  men  at  den  i  sig  selv skulle  rumme mods~tninger der  under  givne  omstændigheder (~lgæringen) var destmktive måtte han afvise« (38).

Nu er det vel nok ikke nogen meget mindre betænkelig sag, at Bonde Jensen i stedet for naturens harmoni i gæringsprocesseme synes at  finde et  bevis pa  klassekampens  sandhed. Men  det  afgØrende i denne forbindelse er selve det forhold, at de konkrete, individuelle  og  private  konflikter  hvergang  viser  sig  at  pege  ud over  sig  selv  og  at  være  funktioner  af forskellige  former  for objektive samfundsmæssige modsætninger: modsætningen mellem feudalt og borgerligt,  modsætningen mellem borgerligt og kapitalistisk,  og  modsætningen  mellem  organismetænkning  og  positiv videnskab.  Det  spændende ved  Bonde Jensens fremstilling er, at han  ikke  forlods parodierer  faderens kærlighed  til  sgnnen,  men demonstrerer  hvordan  denne  kærliglied  i  sig  selv  kommperes af  de objektive modsigelser, som faren  i sin opdragelse og i sine konflikter er redskab for, uden  at vide af  det -og fordi han ikke ved  af  det.  Objektive  er de,  fordi  de  er ubevidste,  og ikke  fordi de skulle være eksterne i forhold til  hans egne  motiver,  for det er de ikke.

## 5 .   Tolkning og erfaring

P&amp;  denne baggrund  skulle det også  være muligt  at  tegne konturerne a£ en kritisk videnskab, som fundamentalt er a£ socialhiste risk  karakter.  Det  forholder  sig  jo sådan,  at  i  samme  ~jeblik skeiiet meiiem subjektivt og objektivt er sat, er det også allerede i færd med at blive nedbrudt, nemlig i det subjekt, som forsØger at erkende de objektive sociale forhold. Det afg~rende, ikke bare teoretiske,  men  også  praktiske  problem  er,  på  hvilken  måde denne erkendelse finder sted.

I en instruktiv artikel om dette problemfelt: »Historiens uensartethed.  Resumé om  historie  og  litteraturlæsning«,9 har  Peter Madsen foreslået fØlgende arbejdsdeling: mens socialhistorikeren og den  Økonomiske historiker lægger  vægt  alene på  skildringen a£ de  objektive  sociale  forhold,  s&amp;  bearbejder  forfatteren  den individuelt begrænsede oplevelse a f   disse forhold. Imellem de to parter  star  litteraturforskeren  som  den  formidlende instans:  . i forhold  til  litteraturstudiet gælder  det  om  at  finde  frem  til  de omstændigheder, der har været bestemmende for oplevelsen af   de sociale forhold, og ikke  blot  dem,  der  har  været  bestemmende for de sociale forhold selv«.1°

Det er  et  synspunkt som  her  skal gores  til  basis  for  en  nærmere bestemmelse. Det ligger jo  nemlig implicit i Peter Madsens fremstilling,  at  beskæftigelsen  med de  objektive,  Økonomisksociale forhold i sig selv tenderer mod  en objektivering, der risikerer at fremstille historiens gang som udslag a f   en  overmenneskelig,  autonom  mekanik.  En  sådan  forståelse a f de  objektive forhold  synes  at  ligge  til  grund,  når  Bonde  Jensen  i Litterrer arkreologi f.eks.  skriver, at »historien har  dog vist at den menneskelige faktor kan  spille ind i  den  Økonomiske proces,  den  har bl.a. i  mange  år  formået at  forhale det  kapitalistiske  systems snarlige sammenbrud«  (183). Herved grundmures mod%tningen meiiem subjektivt og objektivt og der bygges  videre på  den mystifikation  a f   kapitalens  bevægelser,  som  Marx  netop  brugte  sit hovedværk på at demaskere. Brugsværdiens forvandling til bytteværdi,  bytteværdiens  til  penge,  pengenes  til  merværdi  og  merværdiens  til  kapital  kan  hver  gang  tage  sig helt  okkult  ud,  men det  ufattelige  pedanteri,  som  leder  læseren  igennem  Kapitalen, gir dog netop ud på trin for trin at afsl~re de mystiske forvandlinger  som  menneskeskabte,  subjektivt  forstaelige  foregange.  At der i hælene på  Marx er kommet  en  hel  hær  af  kapitallogikere, er Marx ganske vist ikke selv uden  skyld i, for så vidt  som han havde en dæmonisk fornØjelse ved  at fremstille de kapitalistiske sammenhænge som tilsyneladende objektive foregange, i  bl.a.  en religiqist farvet metaforik.

Mens faren ved  den isolerede beskæftigelse med  de objektive sociale forhold  ligger i  elimineringen  af  det erkendende  subjekt selv,  så  synes  risikoen  ved  beskæftigelsen med  litteraturen  som udtryk for oplevelsen af  de sociale forhold at være undertrykkelsen af  den objektiveringsproces, som er forbundet med det kunstneriske  udtryk.  »Uden nØjere  studier vil  man  næppe komme  til erkendelse af  de grundlæggende linjer og kræfter i den historiske udvikling, men uden en vis personlig indforståethed med mennesker  i  andre  situationer  end  ens  egen,  vil  de  mennesker,  hvis handlinger  har drevet historien,  forsvinde  ud  af  den  og kun  historiens  gang vil  være tilbage«,ll  skriver Peter Madsen, og synes i  den  fØlgende fremstilling  at identificere  den  personlige  indforståethed,  som  ogsi3 kaldes  det  umiddelbart  f@lelsesma?ssige forhold,  med  den  kunstneriske  fremstilling.

Det er dog nok værd at fastholde, at selv den mest naive kunstneriske fremstilling forudsætter et radikalt skel mellem det urniddelbart fØlelsesmæssige forhold og forfatteren. Det ligger allerede i  den  litteratur-tekniske term:  den  objektive fortæller,  som  i  sin alvidenhed  kender  til  det,  intet  jordisk menneske  kender  til. Dette skel kan i f.eks. den selvbiografiske roman udvikles til helt uanede  grader  af  raffinement, som tilsyneladende  lader den  objektive fortæller totalt  forsvinde; men under alle omstændigheder afhænger  den  erkendelse,  som udfoldes,  ikke  af  i  hvor  h ~ j grad sociale  institutioner  kan  siges  at  være  udtØmmende  beskrevet, men  af de  funktionssamnenhænge  hvori  de  udtrykkeligt  eller underforstået indgår.  Erkendelsesgraden afhænger  blandt  andet af  modmtningen  og  forbindelsen  mellem  på  den  ene  side de fiktive personers oplevelse af  sig selv og deres omverden, på den anden  side  den  samlede  handlingsgang,  som  er  de  objektive forholds  udtryk  i  fiktionen.  Det  er  i  den  forbindelse vigtigt  at huske pA,  at de sociale forhold ikke kun er noget,  som individet stoder  på  udenfor  sig  selv  i  den  samfundsmæssige omverden, men at de fra begyndelsen  indlejres som subjektive bestræbelser i  kraft  af de  socialisationsprocesser,  som  styrer  individet  livet igennem  via  diverse  rosende  og  mishagsytrende  instanser.  Det objektive må  i  den  sammenhæng siges  at  være  den  del  af  det subjektive,  som  giver  sig  tilkende  gennem  adfærd,  snarere  end gennem meninger, gennem bevidsthedsformen, snarere end gennem  bevidsthedens  indhold.

Det drejer sig altsi ikke om to modsatrettede bestræbelser, som om beskæftigelsen med  de sociale institutioner fØrte ind i en stadig storre kollektivitet, mens beskæftigelsen med de kunstneriske udtryk mundede ud i det isolerede, enestående og usammenligneligt individuelle. Det kan udmærket være tilfældet, men må så  ogsa en  samlet  bestræbelse,  som  går ud på  at  oplede  og  erkende,  hvor  og  hvordan  socialiteten virker

regnes  for  fejludviklinger a f og  er.

I sin  artikel  om  »Humaniora  i  stØbeskeen«, som  beskæftiger sig  med  nogle  a f disse  emneomrader, foreslår Aage  Henriksen som et muligt, tværfagligt problemfelt afklaringen . a f autoritetsforholdet  mellem  det hverdagslige subjekt, som vælger  og overvejer, har erfaringer og meninger, og det teoretiske subjekt, som ved  metodens hjælp  skiller sig ud  af  sin  daglige virkelighed«.12 Her er skellet mellem subjektivt og objektivt altså formuleret som et skel i det individuelle subjekt, som et overordnings-underordningsforhold, der ikke uden videre er givet. Det er jo  for eksempel -som det i sin tid blev hævdet -meget vel muligt at erkende de objektivt kvindeundertrykkende mekanismer i det borgerligtkapitalistiske samfund og fortsat lade kvinderne lave te til reve lutionen.  Det  teoretiske  subjekt,  som  efter  teorien  skulle være overordnet, viser  sig  ofte som langt  svagere og betydeligt  mere indskrænket end det hverdagslige, der er al erkendelses provesten og kilde.

Det er i den sammenhæng jeg  gerne har villet fremhæve Bonde Jensens Carlsberg-bog  som, hvis ikke forbilledlig, så i hvert fald et eksempel til efterfØlgelse. Hvad bogen på overbevisende måde demonstrerer  er  jo, hvordan  de  objektive  sociale  forhold  er virksomme i selve den subjektive motivering, og den demonstrerer  det  i  en  praksis,  som  selv  nedbryder  modsætningeii mellem erkendelsen  af  de objektive forhold og den umiddelbare f~lelsesmæssige oplevelse af  dem.  Det  gØr  den  blandt  andet  derved, at den henter rammerne  for  en beskrivelse  af  et  epokalt  skred  fra den  sfære,  som  normalt  er  forbeholdt  det  kunstneriske  udtryk: den primære socialisations  rum, familieforholdet.  Her er meddelelsesform  og  erkendelsesform  identiske,  nemlig  i  kraft  af  den bevidste stilisering af  det konkrete  til  det  eksemplariske. Ved  at benytte sig af  fader-s~n konstellationen  i  stedet for af  abstrakter som feudal og borgerlig, lader det sig gØre at skabe erkendelsesformer,  som  på en  gang  forbinder  og  adskiller:  forbinder  f.eks. den  primære  og  den  sekundære socialisation  og samtidig  adskiller dem ved at vise dem som funktioner af  henholdsvis ældre og yngre  samfundsformer.  Det  skal  belyses  ved  hjælp  af et  sidste eksempel fra Carlsberg-bogen.

Situationen  udspiller  sig  et  godt  stykke  tid  efter  at  bruddet mellem far og @n er blevet definitivt.  I  flere år har de ikke talt med hinanden,  alene  garnmelfruen,  Carls  mor,  fungerer  endnu som  tilforladelig  go-between  imellem  de  to.  Det  er  sondag  og den  40-hige  Carl  sidder som brygmester og husfader med  kone og bØrn  ved det sædvanlige, overdådigt dækkede frokostbord, da der kommer  besked  om  at gammelfruen  kommer  på visit.  Igennem hele sin barndom har Carl været vant til hjemme i de prægtige,  romersk  udsmykkede  marmorsale  at  spise  vandgrØd  og klipfisk,  som  hans  far  anså  det  for  sgrnmeligt:  »Da man  opdagede at  gammelfruen  var  i  anmarch  beordrede  Carl  alle  assietterne  med  de lune  retter  og  det  hoje  pålæg  ned  under  bordet. Hans  mor  skulle  ikke  have  lejlighed  til  at  se deres  flothed  og plapre  ud  med  det  derhjemme.  Da gammelfruen  kom  ind  stod der  på  bordet  kun  et  yderst  spartansk  måltid  som  svarede  til den sparsommelighed, som J. C. Jacobsen var bergmt for at sætte pris  på« (48).

Situationen  er  ikke  bare  guld  værd.  Den  er  også  anskuelig, sprængfuld  af  skjulte modsætninger  og et kosteligt koncentrat  af Max Webers hovedværk om den protestantiske etik og kapitalismens ånd.

## 6. Den kritiske videnskab

I lyset  af  disse mellembestemmelser  skulle det også være muligt lidt  ngjere  at  definere  den  formidlerrolle  mellem  subjektivt  og objektivt,  som kan  tilkendes  en  kritisk-historisk  videnskab.

Til den ene side melder den sociale virkelighed sig i den kunstneriske  fantasi  som  produkt  af  den  individuelt-kropsbestemte, fysisk-sociale virkelighed. Til  den  anden side erkendes den  i sin almene objektivitet  via  intellektuel  abstraktion  fra alle individuelle begrænsninger. Den kritisk-historiske videnskabs opgaver m% da  ligge i til  den  ene side at erkende de kriterier,  som  ligger til grund  for  den  konkrete  kunstneriske  udfoldelse,  til  den  anden side  at  konkretisere  de  objektive  forhold  i  deres  historiske  bestemthed. Det drejer  sig ikke om  at tage lidt hist  og lidt her  og flikke det sammen  til  en  helhed,  men  om  at udfolde  den  tredie mulighed,  som  ligger i  en  anskuende  t~nkning.

Hvis  det lader  sig gØre  at udskifte  associationerne til  Vilhelm Andersen  med  en  tilknytning  til  Bonde-Jensens  Carlsberg-bog, kunne man meget vel sige at en anvendelig litterær metode er en historisk-biografisk.  I stedet for på forhånd at afvise den personfiksering, den hang til identifikation  med enkelt-mennesker,  som slår  én  imØde  fra  samtlige  massemedier,  hvad  enten  det  drejer sig om  ugeblade,  aviser eller TV,  så kunne  man  vælge  at anerkende  det  legitime i  behovet  ved  at  demaskere  det  individuelle som  de overindividuelle  kræfters  mØdested.

Af den taktik fØlger en række konsekvenser.  For det fØrste at den  biografiske  synsvinkel på ingen  måde, som tilfældet er med Carlsberg-bogen,  beh~ver at  være  bundet  til  den  sociale  magtpyramides top; den kan,  som Jytte Borberg har demonstreret det i  Eline  Besser-bØgeme,  med  lige  så  stor  socialhistorisk  gevinst knyttes  til  dens  bund.  For  det  andet  kan  litteraturhistorikeren ikke  uden  videre  forudsætte forfatteren  som  objekt  for  sit  studium.  Han  bor  klogeligt  vzre  forberedt  p&amp;, at  det  værk  han Ønsker at sætte sig ind i, kan være produkt af  en bevidsthed, som er  mere  omfattende end  hans  egen,  og  altsa  kan  vende  op  og ned  på  det indbyrdes forhold,  så  at læseren  i stedet for  subjekt bliver  objekt  for  den  erkendelse, forfatteren  har  udfoldet  i  sit produkt.  Heri  er  der  ikke  noget  mystisk,  for  så  vidt  som  den foreslåede tredeling mellem fantasi, kritik og intellektualitet ikke kan  opfattes  som  nogen  absolut  typologi.  Ligesom  det  stykke tilsyneladende virkelighed,  der  kommer  til  udtryk  gennem  den kunstneriske fremstilling, kan være tegnsprog for en hØjt kompliceret abstraktionsproces, sådan kan også de tilsyneladende mest blodlØse  abstraktioner,  for  den  læser  som  er i  stand  til  at  give begreberne krop, være af  indgribende prægnans. Under  alle omstændigheder drejer  det  sig  om  at  etablere  og  at  opfatte  det sprog  i  sproget,  som  er  den  uomgængelige forudsætning, hvergang  en  tidsalders  normalbevidsthed  og  -illusioner  skal  over- skrides.

## IV.  HISTORIEN

## 1.  Formynderbegrebet

Hvis det er rigtigt, at  der  med  kunsten som medium kan udfoldes former for erkendelse af  samme (eller altså st~rre) autenticitet som indenfor de humant-videnskabelige fag, så betyder det hermed  ikke,  at  kunstneren  er  hejset  op på  sin  g a d e  inspirations-piedestal  igen, men at han indgår som parthaver i et fælles foretagende. Han kan læses og lære fra sig, henrykke og kritiseres. Der kan argumenteres med ham og imod ham, hvis blot man er  opmærksom  på  ikke  at  gØre  en  indbyrdes  uenighed  til  et sp@rgsmål  om kvalitet.

Det  er  en  sådan  form  for  fundamental  ligestilling jeg  synes mangler i Bonde Jensens Litterer Arkeologi.  Den  kritiske fornuft er -ikke sat ud  af  spillet -men gjort til umyndigt tjenende legitirnations-instrument for ikke det fælles, men Villy Sorensens bedste.

UndersØger  man  Formynderfortrellinger på  baggrund  af det foregående hovedafsnits mere teoretiske bestemmelser, kan man jo  godt  danne  sig  et begreb om,  hvilket  udsnit  af  den  objektive historiske  virkelighed  der  indgår  i  disse  fortællingers  univers. Set i  forhold til  skema-modellens tre grundst~rrelser kan det om Formynderfortrellinger fastslås:  1. at  de  savner  relation  til  de historiske produktionsforhold  og -redskaber. Den  materielle virkelighed indgår generelt kun  som spejlfunktion i  forhold  til  den subjektive synsvinkel, hvorfra  næsten  alle fortællinger er fortalt. 2.  At  de historiske  bevidsthedsformer  alene  kommer  på  tale  i deres nutidige skikkelse, nemlig  som en  gennemgående polaritet mellem på den ene side en vågen-bevidsthed, som er gold, intellektuel  og  ude  af stand  til  at  forbinde  sig  selv  med  sine handlinger, og en drØmme-bevidsthed, som er fremmed, skræmmende og  mystisk-seksuel;  en  polaritet,  som  ogsa  kan  formuleres  som modsætningen mellem voksent og barnligt.  3. At  fortællingernes historiske ambition koncentrerer  sig om fremstillingen af  det sociale hierarki:  det er formynderforholdet i dets subjektive og dets objektive  skikkelse  der  er  målestok  for  den  psykens  historie, som Villy SØrensen har  angivet  som sin  bogs  emne.

SpØrgsmålet må så være, hvilken form for historicitet man kan tilkende formynder-begrebet. I den  sammenhæng er Bonde Jensen overordentlig fåmælt. I stedet for at unders~ge dets historiske funktion,  tager  han  det  straks  i  nutidens  overfØrte  betydning: »om en værge man mi3 værge sig imod, en autoritær personlighed eller  hyppigere en  upersonlig  autoritet« (l69), og  på  den  måde kan han hævde:  »Villy SØrensen graver  sig ned  gennem tiderne til  de ældste lag i den  skriftligt overleverede kultur  og gØr  gammelt  til  nyt  i  formynderbegrebet idet  han  afdækker  den  skjulte forbindelse  mellem  gammel  personlig  umyndighed  og  moderne anonymt formynderi« (170).

Sagen er jo,  at mens formynderbegrebet udmærket kan fungere som et kodeord til de sidste årtiers  samfundsdebat og til den ledelseskrise, som  har  gjort  sig  gældende p A alle  samfundets n i - veauer,  så er det  den dårligst  tænkelige n@gle  til  en forståelse af de sociale  magtforholds  historie.  Som  Bonde  Jensen  selv  gerne gor det, kan  man  slå op i ODS under  ordet formynder og læse: »person, som (i forældres sted) tager  sig af  en umyndigs (Økonomiske  og  personlige)  forhold«. Til  grund  for  ordets  historiske betydning  ligger  således  implicit  et  begreb  om  en  fundamental lighed mellem umyndig og formynder, som er forel~bigt suspenderet,  nemlig indtil myndighedsalderen  er nået.  Formynderen er ikke alene sat til at bestemme i andres sted, men han  er også bestemt  til  at  blive  sat  fra  styret,  når  hans  myndling  når  skelsår og alder.

Vælger  man  nu  at generalisere  over  fortidens magt-hierarkier udfra  dette begreb,  så kommer  man samtidig til at almengore en historisk  specifik bestemmelse. Ikke alene anfægtes overordningsunderordningsforholdet hermed  som  den  elementært  givne  samfundsrelation, skont den  dog har været  det indtil for relativt  nylig,  men  formynderbegrebet  1Øber  samtidig  fuld  af  en  underliggende,  ganske  revolutionær  bestemmelse,  nemlig  ideen  om  den universelle menneskelige lighed. P5 den ene side forflygtiges det, at formynderbegrebet  kun rummer historisk konfliktstof indenfor den  Øverste  lille  trekant  af  det  samlede sociale  hierarki,  nemlig de kongeligelhofadelige kredse,  hvor  formynderens usurpering  af magten kan anfægtes af den indbyrdes slregtsmssige lighed, som betyder:  den  lige  ret  til  potentielt  at  regere  over  alle  de andre. P&amp; den  anden  side  fortrænges det  ganske  afgorende faktum,  at ideen om en menneskelig lighed på tværs af  slægts-, klasse-, konsog raceforskelle, langt fra at kunne anvendes som en selvfolgelig, halvt bevidst malestok for historiske foregange, tværtimod repræsenterer en  kulturel  nyskabelse af  relativ ung dato. Kan den måske siges  at  være  kommet  til  verden  sammen  med  Paulus'  udlægninger af  relationen  mellem  Jesus  og  Kristus i  Det  ny  testamente,  så  er  kravet  om  en  samfundsmæssig  virkeligggrelse  af ligheden,  ikke  bare  i  Guds  rige,  men  i  denne verden  selv, ikke meget ældre end  den  franske revolution.

Af  formynderbegrebet  bliver  Bonde Jensen  således forf~rt  il at vende fuldstændig op og ned p&amp;  den historiske udvikling, idet han hævder at »dobbeltbilledet af  formynderen og myndlingen er det kunstnerisk  forarbejdede udtryk  for den faldne, den splittede, den  fremmedgjorte,  massemennesket« (171).  Når  han  urniddelbart  forinden  identificerer  dette dobbeltbillede  med  »bruddet på fællesskabet med  Gud og medmennesket«, så må det heroverfor hævdes, at det faktisk forholder sig lige omvendt. Jo længere man gAr  tilbage  i  tiden,  desto mere  ubetvivlelig bliver  overordningsunderordningsforholdet  eller  altså  forældre-barn  relationen  som den  generelle  samfundsmæssige bestemmelse.  Den  er  netop udtryk  for den hele, usplittede tilværelse, forud for bruddet med gud og medmenneske, hvad der også med al Ønskelig klarhed fremgår af  syndefaldsberetningen  i  1. Mosebog.  Faldet  består  netop  i at mennesket  tiltager  sig en  magt  og en indsigt,  som  alene tilkommer faderguden.  Og det udvirkes  blandt  andet fordi slangen hvisker  »formynderi« om barneforholdet  i menneskets Øre. Omvurderingen af  denne begivenhed fra forbryderisk  syndefald til fgrste etape i en fri handling, hvis endemål er retableringen  af  paradiset på  den emanciperede bevidstheds præmisser, fandt  da også fØrst for alvor  sted  i  lobet  af  det  18. århundrede,  som  skabte  fomdsætningerne for det borgerlige samfunds retfærdighedsbegreber.13

## 2. Genredefinitioner

Jeg  tror  ikke  på,  at  Villy  SØrensen  skulle være  uden  kendskab til  dette elementære forlØb. Når det  alligevel kommer til  at tage sig  sådan ud  i  Bonde Jensens  fremstilling,  skyldes  det,  at  Formynderfortallinger  med  djævlens vold  og magt skal gores til  alt muligt andet end det  de er. De skal være et stykke socialhistorie mere end 10 år for begrebet blev opfundet, de skal foregribe den dokumentariske  genre,  skont  deres  forhold  til  citatmaterialet  i ét og  alt  er  modernistisk;  de skal  endog  repræsentere  losningen på  romanens  krise,  udfra  den  præmis  at  de ikke  gØr  individet, men  individets  problemer  til  hovedperson for  fremstillingen. Hvor mange novelle- og digtsamlinger, leksika og stikordsregistre kan herefter ikke præsenteres  som losninger på romanens  krise. Der er ikke den vanskelighed, som ikke kan  ryddes af  vejen, når det gælder hævdelsen af Formynderfortallingers totale historiske holdbarhed; selv springet fra middelalder direkte til nutiden med udeladelse  a f samtlige de århundreder, hvor  alle afgØrende forandringer fandt sted samt det totale fravær af  kvindernes undertrykkelses-historie, lader  sig  bortforklare,  selvom  jeg  n ~ d i g vil forklare hvordan. Man kan ikke undgå at få fornemmelsen af, at Villy SØrensens fortællinger nu  en gang skal være (frem)tidssvarende,  ganske  uanset  om  der  så også skal holdes  ophØrsudsalg på ti  ars  litteraturvidenskabelige landvindinger.

Ind imellem Bonde Jensens mange, fantastiske vildskud mener jeg  også  der  findes  en  karakteristik  af  Formynderfortallinger, som  rammer  plet.  Den  stammer  fra  fællestitlen på  en  samling kvartsiders  historier,  som  ikke  har  været  optrykt  siden  Villy *rensen i  1961  offentliggjorde  dem  i  Vindrosen.  De  er  alle opbygget  som  uendeligt  formindskede,  ironisk-anekdotiske  udtræk  af  omfattende  begivenhedsforlØb, udfra  devisen:  .To unge mennesker havde så stor glæde af  at se på hinanden at deres Øjne voksede  og  blev  så  store  at  det  forekom  dem  mere  og  mere uoverskueligt at se hinanden i Øjnene.  Så skiltes de i stor rastlØshed  og  kunne  siden  med  deres  store  Øjne  gennemskue  altings forfængelighedc.14  Nar  Bonde  Jensen  foreslår at  Formynderfortcellinger rubnceres under samme fællesnævner som disse sakaldte genfortallinger,  så  mener  jeg  man  heri  har  en  mulighed  for  at komme frelst igennem det tætte minefelt af  litterære og alle mulige  andre  allusioner,  som  er  en  af  de mere  afskrækkende ting ved  Formynderfortadlinger.  Selv  opregner  Bonde  Jensen  ikke alene  alle  de  genrer,  Villy  SØrensen  har  taget  i  brug:  »Myte, eventyr, drØm, fabel, gåde, krØnike, brev, dialog, legende, prosadigt,  filosofisk  utopi«  (173),  men  også  diverse  forudsætninger indenfor  »historie,  religionsvidenskab, mytologi,  psykologi,  pædagogik,  biologi, sociologi, politik,  litteraturvidenskab  og  sprogvidenskab,  'futurologi7« (171) samt  tekstcitater  fra  »Bibelen og de græske  myter  over  Seneca og  Sveton til  folkeviseme, Silvio Piccolomini, Shakespeare og H.  C.  Andersen -og til  strengere videnskabelig litteratur« (172).

Nar  denne h ~ j s t barokke lærdomsopregning alligevel hqjst  er barok, hænger det sammen med, at den ikke skal tages s5 alvor- ligt. Det er rigtigt, at Formyrzderfortrellinger forudsætter en historisk  dannelse,  som  om  tyve  år  sandsynligvis  vil  tage  sig  helt dinosaurisk ud.  Men  dog ikke i hØjere grad end at  de fleste (af det mindretal), som har gennemgået et  samlet uddannelsesforl~b fra  fØr  13-skalaens  indfØrelse,  på  et  eller  andet  tidspunkt  har været  i  berØring med  samtlige fortællingemes associationsflader.

Det forholder  sig jo  ikke sådan, at Formynderfortrellinger gØr sin  læser  klogere  på  det  2000-årige  tekstudvalg, som  fortællingeme  forudsætter  bekendt.  Meningen  er  ikke,  at  man  skal  gå hen  og  gen-  eller  nylæse  de  pågældende  tekster  og  bruge  dem som tolkningsnggler. GØr  man  det, l ~ b e r man vild i en labyrint af   associationer, som Bonde Jensens egen fremstilling så udmærket  bevidner.  Hvad  der  forudsættes bekendt,  forudsættes  netop bekendt i sin traditionelle skikkelse, og det er med  den Formynderfortrellinger holder  historisk opgØr. Således gØres Paulus personligt ansvarlig for en seksualitetsopfattelse, som han delte med resten af  sin samtid, mens alle de træk, der skiller ham  fra hans forudsætninger, slet  ikke berØres.  Ligesadan fremdrages som repræsentant  for  den  feudale  magt  så  eksotisk  en  person  som Frederik  III,  der  velnok  er  en  af  de mindst  repræsentative kejsere, som overhovedet lader sig oplede, men  netop derved egner han  sig  fortrinligt  til  at  szKe  den  feudale  fader-kliché,  som  vi idag forbinder  med  middelalderen, i relief. Derfor  ville det også vzre helt  hen  i  vejret  at  rette  den  slags historiske indvendinger mod  fortællingerne.  Det  er  ikke  fortiden,  men  de  traumer  af psykologisk  og  social  karakter,  den  har  efterladt  i  nutiden,  der er  Formynderfortrellingers emne. Historien  er,  med  Villy SØrensens egen formulering, »ikke længer en betegnelse for det  der er sket,  men  for det  der  sker« (139). Hvad  der  holdes  rettergang over, er nutidens afinagt som produkt  af  fortidens fordomme, og så  er  det  af  mindre  betydning,  om  der  rettes  smed  for  bager, Paulus  for  dronning  Viktoria,  Frederik  III  for  Hilmar  Baunsgaard.  Der  fortælles  ikke  nogen  ny  historie,  men  de  gammelkendte genfortælles,  ironisk-anekdotisk, med  en  vrangvendt pointe,  som under den vittige overflade gØr  samlingen til, hvis ikke en tragisk, s&amp;  en hØjst  galgenhumoristisk bog.

Denne opfattelse af Formynderfort~llinger mener jeg  med  lethed kunne efterprOves på de tre legender, glashistorien, Skrigeren eiier Fuglen i jomfruham. Men jeg  foretrækker at eksemplificere den på den mindre indlysende Fremtidshistorie, som udgor  kulminationen  på Bonde Jensens fremstilling. Gennemgangen  kommer til  at samle sig om de fire  grundelememter i  @&amp;pus-myten: profetien,  forbytningen, faderdrabet og incesten, der er dem såvel Villy  Wrensens  fortælling,  som  Bonde  Jensens  udlægning  har som hovedemne. Påstanden er altså, at disse grundelementer indgar i Villy  Sorensens fortælling i deres traditionelle  skikkelse: de forudsættes bekendt,  men i virkeligheden transporterer  de betydningssammenhænge,  som  fortællingen  ikke  alene  er  ubekendt med,  men  som  også  giver  handlingsgangen  en  mening  ganske modsat  den,  Bonde  Jensen  læser  ud  a f fortællingen.  Konkret dokumenteres denne pointe  i  en  nærlæsning af  den beslutningsproces, som gennemspilies i opgoret meilem sonnen Fiius og hans præsident-fader.  Hvad  Bonde  Jensen her  opfatter  som den  frie, emanciperede handling udspring, ser jeg  som totalt determineret af de objektive sociale forhold, der i fortællingen er delvis iklædt mytisk skikkelse.

## 3.  Et  eksempel: Tronurvingen

Selve den Sorensen'ske genre: genfortlellingen, kan defineres som et resumé,  der i  sin koncentration  lægger vægten på det paradoksalt-sammenhængende, logisk-nodvendige i et tilsyneladende uigennemskueligt  kompleks  af  begivenheder.  Hvis  man  nu  fastholder,  at den menneskelige tilværelse er sammenvævet af  frihed og  nodvendighed,  så  ligger n~dvendigheden begravet  i  begivenhedsforlobet  og friheden i gennemskuelsen af  det, og de to modes i ordspillet,  som sprogligt formulerer det tvingende, men samtidig tvinger  læseren  til  at  le, -som  tilfældet er  med  de to elskende, der  ser  hinanden  så dybt  i ~jnene,  at  de sidenhen  kan  gennemskue altings  forfængelighed.

Om  forholdet  mellem  frihed  og  nodvendighed  handler En fremtidshistorie. Det lyder abstrakt  og det er det sadan set også. Forend  man  kan  gå ind  i historien,  er det  nemlig nodvendigt  at gØre sig klart,  at den bygger  på et sæt spilleregler, der er abstraheret  fra,  hvad  vi  plejer  at  opfatte  som  virkeligheden.  For  det fgrste  skal  vi  anerkende  muligheden  af en  samfundsmaskine, hvorefter  det  lader  sig  gØre  at  forudberegne det  enkelte menneskes skæbne og indrette  sig derefter.  Dernæst godtage, at individets  skæbne  kan  være  restlØst  og  tilfredsstillende  udt~mt, hvis der  er  sØrget  for dets  placering,  arbejdsmæssigt  og  k~nsligt; at man  altså har det godt, hvis man får det godt.  For det tredie at nogle  er bestemt  til  at  være  urmagere,  nogle til  marathonlØbere og  nogle  til  gadedrenge,  mens  en  anden  kan  være  bestemt  til  at slå sin far ihjel, gå i  seng med  sin  mor  og  ende  som præsident. Samt endelig at disse bestemmelser tilsammen kan rubriceres under begrebet wdvendigheden.

Kort  fortalt  handler  historien  om  to  gamle  arvefjender,  som har kæmpet om magten i landet. Den ene, som er præsident, har altsA vundet over den anden og indrettet et samfund efter de retningslinier, som fØr  blev  skitseret. Ved  historiens  begyndelse har han  fået en arving,  ved  hvis  fØdsel  den  store EDB-maskine har forudsagt de nævnte forfærdelige og forjættende kendsgerninger. Skrækslagen undfanger  præsidenten  den  idé at  slå to fluer  med ét smæk:  fØrst  og  fremmest  at  redde  sig  selv  fra  at  blive  slået ihjel  a f   sin  @n, men  samtidig at få udryddet  sin hovedmodstander, Filip Rose, som fortsat går rundt og mistænkeligg~r det nye regime  og  beskylder  »forudbestemmelsen« for  blot  at  være  en objektiv  forklædning a f præsidentens  private  interesser.  Ved  en manipulation,  som går ud på at forholde andre viden og forklæde egne motiver, lykkes det præsidenten at få Filip Rose til at overtage  sØnnen  Filius, som af  sin  nye  og  intetanende  far  opdrages

til  samfundsomvælter  og  åndelig  arving.

Mens præsidentens  system bygger  på  (ogsa hans  egen) hengivelse  til  en  bestemmelse,  som  er  truffet  på  hØjere  sted,  bygger Filip Roses på, at man skal bestemme alting selv og ikke lade sig noget  byde.  Resultatet  af de to  fædres manipulationer  bliver  en @n,  som  er  i  opposition  ikke  alene  til  sin  (sted)far,  men  også til  hele  det  omgivende  samfund, som han på grund  af  sit manglende  fØdselsnummer er  afskåret fra  at  komme  ind  i.  Jo ældre han  bliver,  des mere isoleret bliver  han,  og  da  det viser  sig,  at han også er afskaret fra at gifte sig med  den pige, han er blevet forelsket i, beslutter Filius sig for dels at sende sin elskede, Filia, et  afskedsbrev, dels  at skyde sig selv en kugle for  panden. Han får gjort det fgrste, men  afbrydes midt  i det andet a f   præsidentfruen Asta,  som er  kommet  for  at finde sin  sen  og  tror  det er en  helt  anden  end Filius. A f sorg over  hvor  darligt det  er  gaet Qnnen, har  Filip  Rose  nemlig netop  afslØret  hans identitet for alt  folket, som nu  stormer ind  for  at hylde arvingen.  I mellemtiden har mor og sØn  intetanende været i  seng med hinanden og er  blevet  overrasket midt  i  det  hele  a f   den  hjemvendende Filip Rose, som far et slagtilfælde ved synet og d ~ r . Derpå begar og&amp; præsident-fruen  selvmord, ligesom  kæresten  Filia  gØr  det,  ved modtagelsen  af  Filius'  afskedsbrev.  Og  sØnnen  selv  ender  med at  remplacere  sin  far  i  embedet  som  præsident, efter  et  opgØr pi 3   pistol, som om lidt  skal  omtales lidt  nærmere.

Om de to fædre hedder det i Litterrer arkreologi: »SØnnens  biologiske fader repræsenterer nodvendigheden, han er præsident og et med sit embede og derfor uden navn. Plejefaderen repræsenterer friheden« (140), skriver Bonde Jensen og det er ikke svært at gætte, hvem  han  holder  med.  Det  er  bare  underligt at han  gØr det. Ved  at placere sympatien hos Filius og hans plejefader placerer han den  hos de to,  som historien igennem  forbliver totalt uvidende om de objektive sociale forhold, de er marionetter for. Filip Rose dØr i en fuldkommen illusion om sin egen skæbne og præsidentens rolle i den; og da Filius til sidst får indblik i sammenhængen,  drager  han  en  række  konklusioner  af sin  indsigt, som klart  dokumenterer, at han  ikke har  forstaet et pluk  af  det hele.

Mens det aldrig går de to som de havde tænkt  sig, og  deres handlinger konstant  1Øber fulde af konsekvenser, de ikke havde forudset, så findes der inde i historien én person,  som ikke alene kender  hele  historien  fra  begyndelsen, men  ovenikØbet  far  den mØbleret om efter sit eget hovede. Det er præsidenten. Det viser sig jo,  at han ikke er mere ét  med  sit embede end at han prioriterer  én  ting hØjere end  alt andet:  sit eget liv. Og faktisk er alle historiens  indviklede  intriger  funktion  a f den  ene  hensigt  hos præsidenten: at få reddet sit eget skind uden at nogen bliver klar over, at det er det, han vil.

Alting tyder imidlertid på, at præsidenten ikke alene fØrer fortællingens fiktive personer bag  lyset, men også såvel dens fortolker  som  dens  forfatter.  Det  bemærkelsesværdige  er  jo,  at  den temmelig magre pointe kommer til at afsætte den ene mere vidtgående fortolkning efter den anden hos  alle præsidentens omgivelser,  som  dØr,  tager  deres  liv,  bliver  gale  eller  præsidenter, uden  at  ane  hvorfor  de  gØr det.  Således  ender  præsidentens dØdsfjende, Filip Rose, med  at anse ham for det mest uegennyttige og selvopofrende  a f   alle mennesker, og dØr a f hjerteslag i den overbevisning,  at han  alene bærer  al skyld, ikke alene for at det er  gået hans  plejesØn  så  dårligt  her  i  verden,  men  også  for  at sØnnen er endt med at ligge på gulvet og elske sin mor. Og hvad Filius  angAr,  så slutter han ikke alene med  at  kaste pistolen  og falde  præsidenten  grædende om  halsen,  men  begynder  også  at lave  om  på  hele  samfundet for  at  det  ikke  skal  gå  andre  som det er giiet ham selv, skont det aldrig ville være gået ham sådan, hvis ikke han af  fædrene var blevet forhindret i at leve i overensstemmelse med  samfundets indretning og sin egen bestemmelse.

## 4.  Fader og sen

Som  fØr  nævnt  er En  fremtidshistorie ikke  den  eneste historie, der handler om  fremtiden i Formynderfortadlinger. Det  gØr En glashistorie også.  If~lge Bonde  Jensen  er  forskellen på  de  to historier identisk med forskellen mellem nedvendighed og frihed: »Hvor perspektiveringen mod fremtiden i den fØrste (indledende) fremtidshistorie  er a f logisk art, er den i den sidste tillige a f etisk art.  Hvor  udviklingen  i  den  fØrste  så  at  sige  deduceres  ud a f nutiden og fortiden, fremgår den i den sidste tillige a f   en viljesytring med basis i udforskningen af  nutid og fortid« (17).

Denne opfattelse af  det  etiske som noget specielt kvalificeret, der  står  i  ekstraposition til  den  kendte historie,  skal  her  udsættes for en  lidt nØjere granskning. For læseren af En  glashistorie giver  det umiddelbart slet ingen  mening,  for historien  er  befol- ket  af lutter  mennesker,  der  bevæger  sig  i  »etiske«  kategorier og som uafbrudt  bebrejder  hinanden det forkerte eller roser  hinanden for det gode og rigtige, og hovedpersonen  selv er en yderst moralsk  anlagt  karakter.  Bonde  Jensens  særlige  brug  af ordet etisk lader sig kun forstå i lyset af  den centrale beslutningssituation  i En fremtidshistorie, der handler om den gamle eksistentialistiske  d r ~ m om  at  belure  friheden  i  dens  tilblivelses~jeblik. Meningen med den voksende isolation, som hovedpersonen  Filius udsættes  for  i  fortællingens  l ~ b , er jo  at  få  ham  drevet  derud hvor intet er  tilbage  og  derfor  intetheden  mirakulØst  slår om  i sin  modsætning:  friheden.  Det  sker  i  f ~ r s t e omgang,  da  Filius star med pistolen mod tindingen og skal til at trykke af, det gentager  sig i den felgende incest-situation,  men kulminerer i Filius' opgØr med  sin far, præsidenten.

Det  finder  sted  på  et  tidspunkt,  hvor  præsidenten  anser  det for  nogenlunde  sandsynligt,  at  Filip  Roses  d&amp;i  var  udtryk  for den  del  a f forudsigelsen,  som  gjaldt  drabet  på  faderen.  Derfor anser han det ogsA  for forsvarligt  at afslere for Filius,  at det  liv som han  har  troet  udenfor  normen  og  enhver  sandsynlighed,  i sandhed har været normeret lige fra begyndelsen. I ferste omgang nejes præsidenten  dog med at fortzelle ham,  at det ved hans fedse1 blev  forudsagt,  at  han  skulle  være  sin  fars  efterfelger:  »Din senere  stedfar,  Filip  Rose,  der  dengang  var  min  modstander, anede at du var forudbestemt til præsident  og forkyndte for folket  at  det  ikke kunne  g A rigtigt  til.  Af  angst  for at  folket  skulle vende sig mod dig, måtte jeg  afstå dig, Filius,  som var din mors og min  sterste glæde« (FF 251),  betror  præsidenten  ham  og udstafferer sig altså med det samme smukke motiv, som Filip Rose endte med  at tilskrive ham.  Hertil  indvender Filius,  at hvis han virkelig var forudbestemt til at blive præsident, hvorfor i alverden var  det  sti  nedvendigt  at  foretage en  forbytning, s3 at  han  blev skilt  fra  sin  mor  og  spØrger  truende:  »Troede  du  ikke  selv  på forudbestemmelsen,  var  du  bange  for  at  miste  din  magt,  hvis folket troede på Filip Rose?« (FF 252), og pludselig trækker han en pistol op af  lommen. Rædselsslagen svarer præsidenten,  at han ved  at  skille  Filius  fra sin  mor  netop  medvirkede  til  at  få den forudsigelse til at gå i opfyldelse, som Filius mistror ham for ikke at tro pa.

»Det blev  måske også forudsagt at jeg  nu  skyder dig en  kugle gennem  hjertet«  (FF 252),  råber  Filius,  hvortil  præsidenten  gis-

per:  .Ja -også det blev forudsagt«.

På dette sted  måtte man  nu  have ventet,  at hele  Filius' hidtidige  skæbne,  idet  der  pludselig  faldt  helt  nyt  lys  over  den,  var brudt op i ham og at han i raseri  over sit eget forkvaklede liv og Filias, Filips og præsidentfruens meningsl~se d ~ d havde tØmt hele magasinet i hjertet på krysteren, bedrageren og den virkelige morder, mens  han  råbte:  »Og bare  for at redde  dit  eget solle  skind planlagde  du  at  lade  min  far og  min  mor,  Øh,  jeg  mener  Filip og Filippa,  undgælde for den skæbne, som tilkom  dig!«.

Men  det  hverken  siger  eller  gØr  Filius.  Så meget  sØn  er han nemlig af  sin  stedfar,  at  hvis  det  er forudbestemt, hvordan  han vil  handle, vil  han bestemt  ikke handle sådan. I stedet for bliver han  sentimental  og  falder  den  mand  om  halsen,  som  han  ikke har  den  ringeste  grund  til  at  nære  Qnlige  folelser  overfor,  for s A   vidt  som  de to i hele  hans hidtidige  liv  ikke har vekslet mere end tre ord:  »Far!«, raber han Gud bedre  det grædende,  »og du troede at jeg  ville myrde dig!«  (FF 252).

Hermed er det værste overstået. Præsidenten kan tØrre sveden som 253). Men midt i den pafalgende kærlige omfav-

af   panden og sige pyhha:  »S5 var sandheden ikke s&amp; gnun jeg  troedea (FF nelse stivner Filius pludselig p5 grund af  et sidste problem.

Kan han  nemlig besynderligt  nok  finde  trØst i, at præsidenten altsa  under  alle  omstændigheder  har  troet  fuldt  og fast  på  forudsigelsen  (hvad han dog kun  har, for såvidt som han har anset den  for at være både blind  og dum),  så er den jo  for hans eget vedkommende logn, hvis ikke han myrder ham:  »Hvis jeg myrder dig, er du uskyldig i min mors dØd -og i andre kvinders dØd  og mærkelige forsvinden.  Men  hvis  jeg  ikke  myrder  dig,  s i  er  det din  skyld  altsammen,  og  så har  du  fortjent  at  d@,  for  s A   er du

morder« (FF 253).

Situationen  minder  til  forveksling  om  Hamlet,  der  står med draget sværd bag ryggen af  sin knælende onkel, men alligevel ikke kan  fa sig til  at bruge det; for dræber han  sin fars morder, mens han  ligger  og  angrer  ved  alteret,  sh  farer  onklen  jo  lukt  op  i himlen, og hvad er hele hævnen sh værd? P&amp;  samme måde kunne Filius  ogsa  have  stået og viftet  med  pistolen  resten  af sit  liv,  i evindelig tvivl  om hvorvidt  han  skulle skyde præsidenten  af  den ene eller hellere  af  den anden grund.  Hvis altså ikke præsidenten havde været  så venlig  at komme  ham  til  undsætning.

»Har jeg  ret?«, sp@rger  Filius  nemlig rethaverisk  præsidenten, som er parat  til  at give ham ret  i hvad  som helst,  bare han  ikke bliver skudt. »Og det er mig der selv bestemmer  om du skal leve eller d@?«  funderer Filius videre. »Ja, det er dig der bestemmer,« samtykker præsidenten.  »Men så er jeg  herre over forudbestemmelsen.  Og  så  er  jeg fri,&lt; triumferer  Filius,  skØnt  man  aldrig nogensinde  fØr  eller  siden har hØrt  om noget  menneske,  der var i  stand  til  at  skyde et  andet  for  en  sofisme5 skyld.  Muligheden for  at  rore ved  aftrækkeren  har han  i virkeligheden forspildt  for flere replikskifter  siden. Men bortset fra det, mangler han jo stadig  en  logisk  grund  til  ikke  at  skyde  præsidenten:  skyder  han ham  ikke,  er  han  herre  over  forudbestemmelsen,  men  skyder han ham, er han det vel ikke i mindre grad? Han kan skyde ham eller han kan lade være, det kan komme ud p&amp;  ét.  For alle andre end  for præsidenten,  som  er  sa  fornuftig  ikke  at  argumentere med  den  gale person  og  i  stedet hvisker:  »Filius, du  skal  blive fri for mig, hvis ikke du myrder mig.  Lad mig  afga som præsident i stedet for ved d @ i e n « (FF 253).

## 5.  Fiktion og forfatter

Mens  det  saledes  lykkes  prmidenten  at  klare  frisag  ved  hjælp af  et  par  ordspil,  er Filius  henvist  til  at  hævne  den  fortid,  han ikke  fik  hævnet  på  præsidenten,  på  hele  samfundet.  Fikseret  i den  overbevisning,  at  hans  livs  misere  skyldes,  at  alle  andre havde personnummer, mens han selv ikke havde noget, beslutter Filius,  at personnummer-undersØgelseme skal være frivillige. Da det vil  medfgre, at en masse andre sandsynligvis vil fa de samme problemer som han selv, må han ikke alene iværksætte et kæmpe skolebyggeri til de nummerlØse, men ogsa indf~re den lov, at alle skal have  lov  uhindret  at  forelske  sig  i  hinanden,  hvis  de  ellers to og to kan  blive enige om det.  Det  manglede egentlig bare,  at han ogsA udstedte en forordning om, at en mor med god samviti  seng med  sin  sØn,  hvis  blot  hun  ikke  ved,  han tighed  kan  g A er det.

At Fiiius  lovgiver  med  henblik  på  at alrnengØre sit  eget  særpræg, fremgår klart  nok  af,  at det er den ulykkelige kæriighedshistorie  med  Filia,  han  hele  tiden  har  i tankerne.  Man tvinges altsA  af  historien  til  at  stille det  sp@rgsmål,  om ikke hun  netop var  forudbestemt  til  at  dg?  Undersgger  man  omstændighederne omkring hendes selvmord, må det i hvert fald konstateres, at der i tiden mellem Filius skrev sit selvmordsbrev og indtil Filia modtog  det,  var  et  rimeligt spand  a f   tid  til  at underrette  hende om, at  han  stadig  var  i  live.  Selv  undlader  hun  på  ganske  samme måde at opsØge Filius,  d ~ d eller  levende, fgrend  hun  kaster  sig i  floden.  Hele  skildringen  af kærlighedshistorien  synes  da også at  dokumentere,  at  den  snarere  hØrer  evigheden  end  tiden  til: Filia  og Filius har  kendt  hinanden  lznge fØr  de fgrste gang mgdes,  de  er  romantisk  bestemt  for  hinanden  og  ingen  af  dem drgmmer  om  at  overtræde  de  love,  som  forhindrer  dem  i  den endelige forening.

Alting tyder  imidlertid  på, at der  her  er  tale  om  en  forudbestemmelse, som ikke tilfredsstillende lader sig forklare udfra fortællingens sammenhæng, men alene som et ubevidst arrangement fra forfatterens  side. Med  ubevidst  menes:  at  der  i  fortællingen selv  ikke  findes noget  tegn  på,  at det  skulle vzre en  selvmodsigelse,  når Filius  uddrager  en  samfundskritisk  indignation  af  sin romantiske  forelskelse. -Det  er  ikke  fØrst  og  fremmest  Filius, men hans forfatter,  som  er  romantikeren,  nemlig i  sin  skildring af  de tos  kzrlighed,  og  det  har  Filius  naturligvis  ingen  chance for at gennemskue. Han må tro sig i sin gode ret til  at fa pigen og  kan  ikke  vide,  at  Villy  SØrensen netop  har  indsat  ham i  en kærlighedshistorie, som  efter  sit  eget  væsen  er  afskåret fra  jordisk  opfyldelse.  SpØrgsmålet  er  altså  bare,  om  Villy  Sorensen selv ved  det.

P&amp;  lignende  måde kan læseren heller  ikke vide  sig sikker på, hvorvidt præsidentens  arrangementer er forfatteren  fuldt bevidst: når fortællingen  fra begyndelsen modstiller  Filip Rose  og præsidenten som repræsentanter for henholdsvis det frie valg og forudbestemmelsen,  er  ironien  så på  forfatterens  eller  alene p i  præsidentens  side,  når  præsidenten  ender  med  at  fremsti  som  det eneste frie individ, for så vidt som det hele fortællingen igennem lykkes ham  og ham  alene at styre frelst  igennem spillet  af  nØdvendighed og tilfældighed og at udnytte begge til sin egen fordel?

## 6. Ødipus-komplekset

Nar Bonde Jensen kan kalde det kludetæppe  af  et samfund, som Filius  ender  med  at indrette  i slutningen  af  En  fremtidshistorie, for  en  fuldgyldig  realisering  a f det  autoritetsfrie broderskab,  så kommer  det nok ikke så meget af  Filius' konkrete forordninger, hvorom  man  næppe  kan  sige andet  fornuftigt,  end  at  de  ligner en reduceret udgave af  det danske samfund. Det stammer snarere fra,  at  Filius  selv  slipper  uskadt  igennem  den  0dipus-historie, som i begyndelsen af  Bonde Jensens fremstilling endte med  Judas' selvmord. Som tidligere omtalt anser han En fremtidshistorie for at  være  en  generel  frelseshistorie  for  både  Judas,  Filius  og Freud.  Alting  tyder  imidlertid  på,  at  der  skal  mere  til  at  blive frelst  end  at  sige,  man er  det.  Det  er  ikke  enhver  der  siger Ødipus, Ødipus, som også har 1Øst sfinksens gåde.

En fØrste fonidsætning for at man med nogen ret kan tage myten  i besiddelse  m&amp;  være,  at  man  kan  forbinde  en  mening  med 0dipus' dobbelte forældrepar. Det kan man klart  nok ikke i En fremtidshistorie, hvor  såvel  forestillingen  om  faderdrabet  som samlejet med moderen hviler på et fuldstændig konventionelt  og

forvitret forældrebegreb.

Når det i den klassiske Ødipus-tragedie  giver mening at skelne imellem på den ene side de forældre, vi  plejer  at kalde vores far og mor:  dem som vi kender, som bar ernæret os og opdraget os og  dannet  den  konkrete  basis  for vores  voksne  eksistens, og på den  anden  side  de forældre, som  har  avlet  og undfanget  os,  så hænger  denne skelnen  sammen med  et  samfund, hvori  begrebet slregt udggr den gnindlæggende realitet. Og realitet vil i den sam- meilliæng sige, at  slægtsrelationen  var  stærkere end  den  personlige  relation,  at  stamme-identiteten var  virkeligere  end  den  individuelle  jeg-opfattelse,  at  blodet  var  sandere  end  bevidstheden. Om den begyndende  modsætning mellem disse to hidtil  samordnede stØrrelser handler Sofokles' Ødipus-tragedie, og om folgerne opbruddet  fra  en  slægtsbestemt,  nedarvet  identitet  handler af store dele af  de sidste 2000 års europæiske  historie.14

I dagens  samfund, hvor  det personlige  forældreskab fuldstændig  har  slået det  biologiske  af  marken,  når bortses  fra  juridiske grænsetilfælde  som  faderskabssager  etc.,  giver  det  heller  ikke umiddelbart  nogen  mening at basere en intrige på  en sådan dobbelthed eller modsætning,  med  mindre man  er i stand til  at fylde begrebet:  de biologiske  forældre,  med  en  anden,  fornyet  betydning. Men det er hverken En fremtidshistorie eller Bonde Jensens

udlægning  af  den  i  stand  til.

Hvis  man  i  fØrste  omgang  tager  incest-situationen: samlejet med moderen,  så hviler  den paståede smerte, som opdagelsen  af incesten skulle fremkalde, på aldeles konventionelle forestillinger. Der er for præsidentfruen Asta ikke den ringeste grund til at begå selvmord, efter at hun  har  opdaget  sin slægtsmæssige relation  til den  unge  mand,  hun  lige  har  haft  forn~jelsen af at  elske,  så meget mere som historien  netop selv gØr et stort nummer ud  af, at  den  foregår  i  et  samfund,  hvor  de sidste  rester  af arve-  og slægtsforestillinger er udryddet.  Hendes  reaktioner  er kun  begnbelige  p i   baggrund af  Sofokles'  tragedie.  Fru  Astas  ve-skrig låner helt fiktiv kraft fra Jokastes vanvittige rædsel over, at Ødipus insisterer på at afdække den skam, hun selv allerede kender.

For Filius' vedkommende har  samlejet  da også fremfor noget karakter  af  en  manddomsprØve;  han  er  dodpotent  og  foler  det som  selve  frihedens  Øjeblik, hvad  Bonde Jensen  giver ham  helt ret  i:  Filius  er  »blevet fØdt  påny -som mand.  Der er grund  til at frygte for hendes (Astas) liv som mor, -og andet liv har hun ikke  levet« (161).  Faktisk  forholder  det  sig  stik  modsat:  er  der noget  liv,  hun  ikke  har  levet,  er  det  livet  som  mor.  Men  når Bonde Jensen f ~ r s t har fået fingre i et symbol, er han uden  hensyn: moren har gjort sin pligt, moren  kan  d@. -Om incest er der under ingen omstændigheder tale. Havde Filius derimod kneppet englen Filia som han  knepper den ukendte dame, kunne vi have talt  om  tingene.

P5 lignende måde  forholder det sig med  faderdrabet. Overfor hvilken  instans i En  fremtidshistories univers  skulle  Filius have f ~ l t sig skyldig, ssfremt han havde skudt præsidenten? Fadermord er jo  ikke fØrst  og fremmest  drab  af  et menneske,  men  drab p5 en  betydning  som  er mere  værd  end  et menneskeliv  (at  adipus i  tragedien  engang på vej fra Delfi til Theben har slaet en mand ihjel,  er  fuldstændig i  sin  orden,  lige indtil  det  ~jeblik  hvor  det bliver  klart,  at manden  er hans fader).

Man kunne nu hævde, som Bonde Jensen gØr det i begyndelsen af  sin  udlægning,  at  præsidenten  repræsenterer  nodvendigheden og  at  det  er  hans  betydning.  Men  det er  tydeligvis forkert:  for det fØrste gØr præsidenten netop alt for at manipulere med forudbestemmelsen, så han  bliver  dens herre og ikke dens udtryk,  for det  andet  havde  Filius,  såfremt  han  havde  skudt  præsidenten, netop fuldbyrdet  nfidvendigheden, så den i stedet for at blive sat

ud  a f   kraft, havde hævdet sin gyldighed.

Som tingene går, må man  spØrge, hvad  man  overhovedet  kan forbinde med begrebet nØdvendighed, når den udformes som det fantastiske  pafund:  forudbestemmelsen.  Hvem  indenfor  fomllingens univers har bestemt, hvad der er forudbestemt? Ikke præsidenten, som henholder sig til,  hvad  der kommer  ud  af  spåmaskinen. Heller ikke spåmaskinen, som henholder sig til, hvad der bliver  puttet  ind  i  den.  Og  slet  ikke  det  individ,  hvis  skæbne skulle være bestemmende,  uden  at det selv hverken  kan  eller vil bestemme noget som helst: den enkelte får det netop som hanhun skal have  det.

Man  tvinges  således  til  at  gi%  bagom  historien  og  fastslå,  at den  som bestemmer,  hvad  der forud er bestemt,  ene og alene er forfatteren.  På  det  sted,  hvor  i sin  tid  guderne  var  placeret, har Villy SØrensen hemmeligt placeret sig selv. Men han har gjort det  som  en  vilkårlig, en  upalidelig  gud,  der  end  ikke er  i  stand til  at  holde  sit  ord.  OgsA  i  denne  sammenhæng  tærer En  fremtidshistorie på en fuldstændig fiktiv forbindelse til et mytisk mØn- ster,  her:  oraklet  i  Delfi.  En forudbestemmelse,  som  ikke  går i opfyldelse, er naturligvis ikke  nogen forudbestemmelse. At  anse den  for en  udvortes mekanik,  som man frit kan  vælge  om man vil  fglge eller  ej,  og ikke  som  identisk  med,  hvad  et  menneske inderst er og vil, er at berove forudbestemmelsen enhver mening. At mene,  som Fiiius  g@r  det,  at  præsidenten  ikke  er  skyldig i Filips,  Fdippas,  Fiiius',  Filias  og  Astas  skæbne,  såfremt  Filius skyder ham, er ren  galimatias: når det er g5et dem alle, som det er,  skyldes det under  alie omstændigheder præsidentens (og altså Villy  S~rensens)  behændige  manipulationer med  deres  liv  og uvidenhed.

Skal begrebet om den biologiske fader,  i modsætning til  ham, som har opdraget en, give nogen  mening i  en  nutidig  sammenhæng, må det knyttes til de træk hos et menneske, som netop ikke kan udledes  a f   dets arv og miljØ,  men  som har at gØre med  det individuelle  i  et  menneske,  som  det  ikke  automatisk er, men fØmt må blive. I den forstand er det ikke præsidenten, men tværtimod Filip Rose,  som måtte udstyres med egenskaben: biologisk fader. I sin egenskab  af  gammel kulturradikai og inkarneret o p rØrer  er  Filip  Rose  det  forbillede,  som  gang  på  gang  kommer skjult  til  udtryk  i  Fiiius'  egne handlinger.  Men  opgoret  mellem Filip og Filius kommer aldrig til udfoldelse, fordi deres indbyrdes relation  er forvirret  af,  at Filip er  Filius'  reelle far i enhver  nutidig betydning a f   ordet: den som han  har kendt siden sin fØdsel, som har opdraget ham og som er parat til at skippe alle sine principper  for  at  skaffe indpas  i  verden  til  den  dreng,  han  elsker som en far elsker sin  sØn,  og aldeles ikke som en stedfader,  der har overtaget sin arvefjendes yngel med henblik på at tilintetggre dets udspring.

Således  drukner  den oprindelige,  perspektivrige  intrige: to fædre, der vil  slå hinanden  ihjel ved  hjælp af  den  samme @n, i vilkarlighed, forvirring, ordspil og Øllebrgdsbannhjertighed. Eller aitsa:  i en uovervindelig schizzofreni, som projiceres ud  i et helt samfund.

At slå den far ihjel, som man kender,  er i virkeligheden ingen sag.  Det  lykkes endog for Hamlet. I arene efter  1968 udviklede det sig da ogsi3 til de rene  lystmord. Den slags drab finder nemlig  altid  sted i  en  hojere faderligheds  navn:  det var  de store o p rØrere,  Marx  og Freud,  der  ligitimerede blodbadet,  uden  at  nogen bemærkede, hvilke skrækindjagende  overjeg'er der i broderskabets  og  bevidstg~relsens  forklædninger  rykkede  ind  overalt, hvor de gamle forfaldt. Herom vidner  bedre  end noget  andet de spændende og perspektivrige Livsstykker, som fem fhv. ungdomsoprorere for nylig  har  udgivet.  Men  det  er en  anden  og  meget længere historie.

## V.  PARADIGMET

## 1.  Det ukendte tra

På baggrund af  den foregående fremstilling er det nærliggende at stille, hvis ikke sig selv, så i hvert  fald  mig det  spØrgsmi31,  hvordan  det  kan  gå  til,  at  én og  samme  person  skriver  to  b ~ g e r , hvoraf  den ene kan tilskrives en erkendelses- og underholdningsværdi,  som  i  alt  væsentligt  frakendes  den  anden.  Jeg  tror  ikke, at spØrgsmålet kan besvares uafhængigt af  emnerne.

En del af  forklaringen ligger jo  uden tvivl i, at Carlsberg-bogen efter alt  at domme er skrevet på  et  overskud, i en lakune under det  hårde slid med  Villy  SØrensens fortællinger. Den er lavet til lejligheden, nemlig Carlsbergfondets  100-års jubilæum,  og hviler pi3  en lykkelig blanding  af  en  i forvejen akkumuleret  viden og et

næsten  uopdyrket  stof.

Men det egentlige svar tror jeg  skal findes i en indbygget modsigelse  i  Villy  SØrensens  forfatterskab, som  Bonde  Jensen  har Ønsket  at  ophæve.  Det  har  at  gØre  med  Bonde  Jensens  gmndlæggende hensigt med Littermr arkreologi: via beskæftigelsen med Formynderfortrellinger  at  forene modsætningerne  ikke  blot  mellem  intern  og  ekstern  kritik,  men  også  mellem  de  to  sider  af Villy Wrensens  forfatterskab, som  efter  min  mening er uforenelige:  hans  fantastiske fortællinger og hans moral-filosofiske  pro-

duktion.

Det  var jo  ikke noget  tilfælde, at  kritikken  af  Bonde  Jensens opfattelse  af En  fremtidshistorie samtidig  kom  til  at  forme  sig som en  kritik  af historien  selv.  Kritikken  gik  ikke  ud  på, at En fremtidshistorie skulle være en i almindelig forstand  dårlig historie.  Personligt  synes  jeg,  det  er den  bedste  af  Formynderfortallingerne og har hvergang læst  den  med  lige  stor fom~jelse. Den har det  tilfælles  med  mange  andre  af  Villy  S~rensens fortællinger,  at den  benytter  et  mytisk  mØnster til  at trække  grundlaget væk  under  samtlige  implicerede  personer,  incl.  Bonde  Jensen. Det var ikke derom kritikken drejede sig, men om at det mytiske monster  selv  har  trukket  grunden  væk  under sin  forfatter,  sa at han er kommet til  at  sige noget,  han  ikke  havde  tænkt  sig, eller altså:  noget  som  ikke  er  tzenkt  til  ende.

For tolv  år siden  skrev  jeg  en  lille  athandling  om  dette  særlige,  grundlæggende  træk  ved  Villy  S~rensens  historier: at  de udfoldede sig efter en lovmæssighed, som på  sin vis suspenderede Villy  SØrensen selv, eller rettere:  halvdelen  af  ham.  At de havde karakter  af  et  autonomt  kompleks,  der  med  sit  særlige  ironisknihilistiske  anlægspræg  stod  i  skarp  kontrast  til  den  moralske, opbyggelige tendens, som prægede hans filosofiske forfatterskab.15

Det  er  en  opfattelse,  jeg gerne  vil  udbygge  lidt.  Dels  fordi jeg  stadig synes den står ved magt, dels fordi jeg  ikke mere synes, den gØr  det. Den passer på udviklingen i hans forfatterskab frem til  og  med  Formynderfortallinger,  men  den  passer  ikke  p A en del  af  det  forfatterskab,  som er kommet  til udfoldelse  siden. Nu som dengang  vil  jeg  til  at eksemplificere  min  opfattelse  benytte den  fortælling, som jeg  regner  for  forfatterskabets  ur-beretning eller  paradigme:  Det  ukendte tre.

Det  regner Bonde Jensen  den  på  sin vis  også for. Den  kunne efter hans  mening  godt  have  stået som optakt  til  hele  forfatterskabet. Han  anser den  for en foregribelse af  forsoningen mellem drift og  ånd.  Hvordan  han  når frem  til  det  resultat,  forstår jeg ikke. Hans egen udlægning drejer sig, så vidt jeg  kan  se, kun om driften. Han udnævner det ukendte træ til en fallos og dets blomsterkrone til en  sæd-udtØmning. SØnnens næse er et fallossymbol og det  er  de  snabelsko,  han  kravler  op i  træet  med,  også.  Når drengen er utilfreds med ikke at kunne komme til at »spille bold« i  haven,  er  det  fordi han  .hverken kan  komme til  at lege eller bolde«,  understreger  Bonde  Jensen,  som  også  fastslar,  at  når drengen  falder ned  og brzkker  sin  hals  om  efteraret,  er det  et andet  udtryk  for  »kastration  eller  radbrækning  af  lemmet  (hal- sen)~ (204-05).

Det er for mig ikke muligt at se Bonde Jensens formål med  at læse historien  så piccolwunifomt.  Selv  retter han ved  en  anden lejlighed  den  indvending  mod  visse  af  Villy  S~rensens historier, at  den  billedlige  fremstilling  ikke  er  autentisk,  men  &gt;i for  hØj grad blot  billede  på noget  andet,  som foreligger som et bevidsthedsfaktum  for  billedet« (229).  Det  m5  i  hvert  fald  gzlde  for Bonde Jensens eget vedkommende,  når han  remplacerer en  fortælling~ mangfoldige detaljer  med  et  fuldstændig monotont  genkommende bevidsthedsfaktum.  At udlzegge en fortzlling som Det ukendte  trE kan ikke bestå i  at slå op i et katalog over seksualsymboler, men at beskrive de funktionssammenhænge, hvori  fortællingens personer og konkrete miljo indgår.

## 2.  Et  eksempel: Gartneren og hans s@n

Ligesom En fremtidshistorie handler også Det  ukendte t r ~ om en generationskonflikt.  Faderen  er  kgl.  hofgartner  og  et  ualmindeligt  vellykket  eksemplar  af  slagsen. Fortzllingen gØr  ganske  vist nar ad hans store indsigt, men  dokumenterer dog via sin beskrivelse af  hans botaniske have,  at den ikke alene er stor, men også beror  på  en  lykkelig,  gengzldt  kzerlighed  til  tingene  omkring ham. Han elsker sine blomster  og sin sØn,  som  er udstyret  med fremragende anlzg for at efterfolge ham i hans embede.

Men i haven  står der alts5  dette ukendte  træ,  fra  hvis  blomstrende  krone  der  udgår  et  helt  vidunderligt  skzr, som  nzsten fordunkler  solen.  Imellem  dette trz og hele  den  Øvrige have  er der en klar modsætning, som den fØlgende historie uddyber til en fuldstændig  skizzofreni.  For  da  sØnnen  fØrst,  vejledt  af  sin  fine lugtesans, er klatret op i trzet, hverken vil  eller kan han komme ned igen, undtagen altså ved at d Ø   og genopstå i et nyt træ. Ikke alene fikseres såvel hans som faderens bevidsthed  totalt omkring hans nye  placering,  men  trzet  truer  også med  langsomt  at suge

alt  liv  ud  af  såvel havens Øvrige vækster  som af  faderen  selv.

Men hvad der for den gamle gartner  er hans  livs tragedie  og skam, er for  alle  andre en  sensation,  en  succes og en seværdighed.  Hele  fortællingen  igennem  kommer  folk  str~mmende til i hobetal  for  at  beundre  disse  fantastiske gevækster, om  hvis  tilblivelsesbetingelser  de  ikke  aner  det  ringeste.  Den  stadig  mere fortvivlede kamp mellem faderen og sgnnen forbliver en hemmelighed imellem de to,  som  ender  med  at  faderen,  efter to gange forgæves at have forggt at hente gnnen ned eller få ham knækket,  selv er en knækket  mand; historiens  tredie og sidste træ  udfolder  sig hinsides  enhver  normalbevidsthed:  er  opstået  af  graven  og blomstrer  et  sted  oppe i  den  syvende himmel,  mens  den deende  fader  selv futter  omkring  ved  træets  fod  med  vandkanden:  »HØr han  synger  endnu,  sagde han  til  alle  de mennesker der kom forbi, og de nikkede,  mens de så skråt ned  i jorden  og holdt  læberne tæt  mod  hinandeil«.17

Sådan  forstået  handler fortællingen  ikke  så meget  om  et forhold  mellem  to  mennesker,  som  om  et  forhold  imellem to bevidsthedsfunktioner  indenfor  det  samme  menneske.  I historiens slutsituation  har  der  fundet  en  total  adskillelse  sted  imellem på den ene side en grundigt isoleret, modernistisk  frigjort fantasiudfoldelse, pa den  anden en helt udtæret,  afmægtigt tjenende  intellektualitet.  Men  fantasi  og  intellekt  fremstår  ikke  som  alment eksisterende evner. De er slutprodukter af  en udviklingsgang, som fra begyndelsen rummer et mægtigt, differentieret potentiel.  Ligesom  det  ukendte  træ  kan  opfattes  som  den  rene  essens  af  den mangfoldighed af blomster,  som faderen har opdyrket i sin have, sadan er også faderens viden og indsigt forvandlet og koncentreret  til  ubevidst,  medfgdt talent  i  sonnens  vibrerende  lugtesans. Historiens  spænding  og  tragik  kommer  af,  at  bevidst  indsigt  og ubevidst  evne,  voksen  og  barn,  er  uden  sans  for  hinanden  og blindt  forlænger  deres  egen  forel~bige eksistens  ud  i  evigheden eller altså:  intetheden.

I den  forstand  fungerer Det  ukendte trre som  en  slags fingeraftryk af  Villy SØrensens totale produktion  frem til og med Formynderfortrellinger,  og  den  kan  efter  min  mening  udlægges  p A samme måde,  som  Josef  nede  i  Faraos fangehul  udlægger  sine som en forudbestemmelse af  gangen i Villy

medfangers dr~rnme: SØrensens forfatterskab.

I al profetisk  korthed:  de tre træer er de tre fantastiske  fortælling-samlinger, Srere  historier,  Ufarlige historier og Formynderfortrellinger. Det fgrste forsgg på at hente sØnnen ned er Digtere og  dremoner. Det andet  forsØg er Hverken -eller, og skizzofrenien  fuldbyrdes  i Formynderfortrellingers tilsyneladende  forsoning a f   modwtningerne. Mens Digtere og dremoner kan  ses som et  f o r s ~ g på  at  få frugtbargjort  den  kunstnermyte,  som  lever  sit hensynsl~se, nihilistisk  selvophævende  liv  i Srere  historier, s A   er Hverken -eller en  måde  at  forsone  de  samfundsmodsætninger pA,  som  så  ironisk  kværner  hinanden  ned  i Ufarlige historier. I Formynderfortrellinger er filosofien omsider  blevet fantasiens tjener.  Bogen  igennem vader  faderen  rundt  og vander  det ukendte træ , som  også dufter  bedØvende i  den  anden  og den  næstsidste af samlingens fortællinger. Her registreres de særeste, mest fantastiske og helt utrolige ting a f et  fuldstzndig passivt, goldt og afmægtigt  intellekt:  drØm  og  tydning  synes  ikke  længere  at  have noget  med hinanden  at bestille. Og det er svært ikke at se skråt ned  i  jorden  og  holde  læberne  tzt  mod  hinanden,  når  Bonde Jensen i  den  gamle gartners sted forsikrer, at han  netop i  de to fortællinger  kan  registrere  helt  suveræne,  hØjt  bevidste  former for kunstudfoldelse.

## 3. Villy SØrensen

Men slutningen p A Det ukendte trre er jo ikke slutningen p&amp;  Villy Sorensens forfatterskab. Der har i den senere del af  hans produktion  fundet  en  karakteristisk  forskydning sted, der nok  kommer tydeligst til udtryk i bogen  om Seneca, som i sin skildring a f forholdet  mellem  filosoffen  og  kejseren  i  en  vis  forstand  gentager generationskonflikten  mellem  gartneren  og  hans  sØn.  Men  med den forskel, at mens Det  ukendte trre er fortalt på en sådan måde, at  læserens  sympati  uvilkårligt  placeres  hos  sØnnen,  så er  sammenhængen og sympatien i Seneca på den fædrene side. Her som dér  ender  det  med  at  faderen må  bukke under  for sonnen, men i  sin  dØd  besejrer  Seneca netop Nero  og  er  for  længst kommet hinsides  den  konflikt, som  kejseren  livslangt fikseres a f .

Seneca kan da også godt opfattes som det fØrste egentlige eks- empel  i  Villy  Sorensens forfatterskab p2  den  forsoning mellem fantasi og  intellekt,  som  blev  antydet  i  forbindelse  med  Bonde Jensens Carlsberg-bog. Som Bonde Jensen gØr  det i generationskonflikten  mellem den gamle og den unge brygger Jacobsen, sådan  sØger  også  Villy S~rensen i  sin  skildring  a f lærer-elev  forbindelsen meilem Seneca og Nero at sammenfatte og stilisere hele den  antikke  samfundsudvikling  og  at  fremstille  Seneca  som  et paradigme,  der  tillige  omfatter  fremtiden.  Om  dette  forsØg  kan man have forskellige meninger, og for mit eget vedkommende er jeg  temmelig uenig med  det  meste af, hvad  Villy  SØrensen skiver  om antikken.  Men  det  hverken  kan  eller skal forhindre  mig i  at  sympatisere  med  bogen  som  helhed.  Læst  som  o p l ~ g til OprØr fra midten rummer den spændende perspektiver.

ForsØger  man  at  sammenligne Villy  Sorensens  position  med andre forfatteres af samme ry  og format, kan  man  jo  godt  f ~ l e sig  sl2et  a f den  særlige  modsætning mellem  offentlig  og  privat person,  som gØr  sig gældende for  hans  vedkommende. Han har ikke som en Blixen, en Rifbjerg eller en Reich arbejdet p2 at gØre sit eget liv til en offentlig myte. Alle kender de sære historier  og de moralske tanker, også selvom de ikke har læst nogen  a f   dem, men manden i midten smiler sfinksagtig til  laeren p i  billederne over forlagsannoncerne  for hans værker.

Det  kunne  se  ud  til,  at  Viily  SØrensens myte  skal  være  den: ingen myte at have. Det stemmer på sin vis ogsa meget godt overens med pointerne i de tre  fortælling-sarnlingers  tre  centrale udviklingshistorier:  Tigrene,  KØbrnanden  og  En  fremtidshistorie, som  foruden  hovedpersonemes  genert-oprigtige  gemyt  også  er fælles om at spille på navneligheden ikke alene mellem Fif, Filip og Filius, men også på den udtale af sit fornavn, som Viiiy SØren-

sen mgdte under sin ungdoms studieophold i Tyskland: Fili.lB

I alle tre historier  hersker der helt  ul~selige forviklinger mellem  det  at  ofre sig  og  det  at  svigte.  Alle  tre  handler  de  om  en udvalgt,  der  er  fedt  ind  i  familie- og  samfundsforhold, som  er ude af stand til  at forstå, endsige 1Øse såvel hovedpersonens som deres egne problemer.  Alle tre handler de om, hvordan  den udvalgte  bliver  en  udst~dt:  en  isoleret,  forfulgt  og  diskrimineret person,  der i udstØdelsen ofrer  sig selv som privatmand og dermed  ogsA  ofrer  de  menneskelige  relationer,  hvori  han  indgAr, for siden at vende tilbage som forloser for de mennesker og forbundet med den midte, hvoraf  han lod sig udstØde.

Hvor  meget  eller  hvor  lidt  det  nu  har  på  sig,  s A er det  jo  i hvert fald givet, hvis man gAr  ud fra de IæserundersØgelser, hvormed Bonde Jensen begynder sin bog, at den mand, som efter enhver  sociologisk og  litteratursociologisk målestok burde  anbringes  i  yderkanten  af den  finkulturelle  yderkant,  siden  Bonde Jensen  skrev  sin  bog  har  anbragt  sig i  midten  a f den  hjemlige offentlighed. Ma n kan være enig eller uenig med Villy SØrensen, men han står i dag indiskutabelt som den helt centrale skikkelse og foregangsmand for det kommende årtis samfundsdebat. Vejen frem går igennem ham. Det er ikke til at komme udenom.

## NOTER

Sidehenvisningem i  parentes  inde i teksten  henviser  til  fØlgende udgaver: JØrgen  Bonde  Jensen: Litterer  arkreologi.  Studier  i  Villy Sqirensetzs Formynderfortrellinger. KØbenhavn 1978.

- JØrgen  Bonde  Jemen: Carlsberg.  Et  kØbenhavnsk  drqimmebillede. KØbenhavn 1976.

Villy  SØrensen: Formynderfortrellinger. KØbenhavn 1964, (FF).

- I  JØrgen Bonde Jensen:  .Om Villy  SØrensen:  En  glashistorie., i Analyser  a f darisk  kortprosa, red.  af  JØrgen Dines  Johansen, 1972, Bd. II  s. 165-84.
- 2  Ebbe Sonderriis: Villy  Sqirertsen.  En ideologikritisk analyse. Arhus 1972, s. 132.
- 3 Claus Clausen: Digzere i jorhqir. KØbenhavn 1966, s.
- 30.
- 4 Det  drejer  sig  om  fØlgende  afhandlinger  indenfor  samme  temakreds som  den  nærværende: .Tekst og  historie.  Omkring  Ødipus  som  paradigme. i  KRITIK 35. .Tekst, historie  og  samfund -i  Karen  Blixens Sorg-Agre* i  KRITIK 41. .De forbyttede  bØrn.  Tekst,  historie  og samfund  i  Karen  Blixens En  Herregaardshistorie* i Blireniana  1978, red. af  Frans  Lasson. Samt  afhandlingerne  om  Augustin og  Gmndtvig i  min  bog Viljens former. KØbenhavn 1974.
- 5 Thorkild  BjØrnvig: Pagten. KØbenhavn 1974, s. 36.
- 6 Eksemplerne  kan  findes p A fgilgende sider i Bonde Jensens fremstiiling: 212,  204 og 91.
- 7 Formynderfortrellinger s. 100: . O felix  culpa  quae tantum  meruit  r e demptorem..
- 8 jf.  KRITIK 35, s. 37.
- 9 Historien  i  dansk, udg.  af  Dansklærerforeningen.  KØbenhavn 1978, s. 199-208.
- 10 Ibid. s. 201.
- l l Ibid. s. 199.
- 12 Aage Henriksen:  *Humaniora i stØbeskeen= i  KRITIK 46, s. 23.
- 13 Jf.  de  fdr omtalte afhandlinger  i  KRITIK 41, s. 10204 samt  i Blixeniana 1978, s. 59-68.
- 14 Vindrosen 1961, 111  250.
- 15 Jf.  KRITIK 35, s. 67-68.
- 16 Poul Behrendt:  .Det ukendte  træ. i KRITIK 3, s. 3-23.
- 17 Villy SØrensen: Srere  historier. KØbenhavn 1953, s. 91.
- 18 For ogsa selv at komme med et bidrag til  den ainagrammatiske galskab vil  jeg gerne  pasta, at mmat Filip  Rose  slet  ikke,  som Bonde Jensen foreslår (140-41), er dannet over tre græske ord og betyder hesteelsker eros, men at  Filip  Rose og Filius tilsammen spiller p i  den tyske udtale af Villy  SØrensen: Fili  Sore(n)@n.
- 10 Dansk og historie