Nicolas Bouvier: L'usage du monde
Forfattere: Arne Melberg
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

## Nicolas Bouvier: L'usage du  monde

## ARNE MELBERG

Nicolas  Bouvier  forlod  Geneve  i  juni  1953  for  sam­ men med vennen og tegneren Thierry Vernet at  be­ give sig ud på en rejse. De har penge til nogle måned­ er,  en  lille Fiat,  en  båndoptager,  kamera,  notesbøger. (Hvis man vil have et  glimt af hvordan det kan  have set  ud under  rejsen,  kan  man  klikke sig frem til Lau­ sarmes kunstmuseum, hvor der findes en dokumenta­ tion afBouvier  som fotografisk  kunstner:  www.ely­ see.ch). Rejsen bringer.  dem til Makedonien, Anatolien, Iran, Pakistan, Afghanistan.  Bouvier er  24 år/ da han Eegiver sig af sted, og det varer ti år inden han  bliver  færdig  med  bogen  om  sin  store  rejse, L'usage du monde (1963),  hvilket  kan  betyde  "bnig�n af  verden",  men  også har  en  klang  af  "knowhow"; detegner øjeblikket:  en årstid eller måned eller sim­ pelthen  et  klokkeslæt:  "Kandahar,  klokken  tre  om morgenen". Eller bare: "Lidt senere". Læseren tviv­ ler  om om denne tekst er· en fragmentarisk dagbog. Eller  måske  glimtvise  forsøg  på  at  rekonstruere  en rejse.  Eller  måske  en  collage,  hvor  hver  enkelt  del består  af  rejsens hvilepunkter,  men  hvor  helheden alligevel danner selve rejsen. Den sidste episode er lokaliseret til den afghanske grænse.  V i  læser  at fortælleren  efter  et  og et  halvt års rejse,  den  5. decem�er midt på dagen,  har  nået foden  af  Khyberpasset.  Der  standser  han  op,  løfter blikket fra grænseposten og betragter  landskabet: -¼----· &lt;}n-:fiades-0:vei:sat-til-engelsk-Søm-'Ehe-Way-of-the---Bjerget-gjorde-ingen-1:mødige-bevægelser:-Bet-steg-o· g·hvfre,l:e-,  - - ----� World (1992)  og  til  norsk  som Bruken  av  verden (2001). Den kan vel kaldes en klassiker i den fransksprogede rejselitteratur,  og  efter  min mening  er  det kun rejselitteraturens usikre position inden for "lit­ teraturen",  som har forhindret den i at blive regnet til  den moderne prosas poetiske mesterværker.

r Bouvier  improviserede  sig  frem  gennem  Asien med  småjobs  og  forsagelser,  som  bogen  formidler som episoder, billeder, glimt. Disse indledes som re­ gel med en  rubrik,  som meddeler  sted eller  måske navn,  mere  sjældent  en  datering.  Den  lange  rejse består ikke, i erindringen, af nogen episk eller kon­ tinuerlig fremadskriden,  snarere af afb ry delser i  tid. Beretningen handler  om  det der sker når  den rej­ sende  standser  op,  om rejsens  pauser  mere end om selve  rejsen.  Sporadisk  findes  der  også  kursiverede optegnelser fra nedskrivningens nu-situation,  "seks år senere". Rubriceringen af de forskellige episode­ billeder  markerer  ingen  fremadskriden,  og  her fin­ des  ikke  det  landkort,  som  rejsebeskrivelsen  ellers plejer at hjælpe os med. I stedet noteres det der ken- steg  endnu  mere, med  mægtige  afsatser, brede  skråninger, klippevægge, der  var facetslebne  som  juveler.  På  de  højdery gge,  der lå tættest på,  skinnede tårnene på de pathanske fæst­ ninger, som  om  de  var  gnedet  i  olie;  høje, lysegule  bjerg­ skråninger rejste sig bag dem og kammede over i skyggefulde dale, hvor  frit  svævende  ørne stille  forsvandt.  Derefter  sorte klippevægge,  som skyerne klæbede sig fast til som uld. På top­ pen,  tyve kilometer fra min bænk,  frådede sparsomt bevoksede højsletter  af  sol.  Luften  var  utrolig  gennemsigtig.  Stemmen rakte langt. Jeg hørte barneskrål højt oppe fra en gammel no­ madevej,  og en raslen af sten under hovene på de usynlige ge­ der genlød i hele bjergpasset som k ry stalklare ekkoer. Jeg sad helt ubevægelig det meste af en time og var beruset af dette apollinske landskab. Foran denne umådelige ambolt af  jord og klippe var det,  som om anekdotens verden ophævedes. Bjerg­ ets  omfang,  den  klare  decemberhimmel, den  lune  mid­ dagstemperatur,  vandpibens knitren,ja selv småmønterne,  der klirrede i min lomme,  blev til elementer i et teaterstykke,  hvor jeg havde kæmpet mig gennem alskens forhindringer og alli­ gevel formået at udføre min rolle for en vis tid (s. 373).

Bouvier  runder  så  dette  bemærkelsesværdigt frosne øjeblik  af  med at  konstatere  at  det  dog  ikke  består, at  "intet  af  den  slags  kan  man  tilegne  sig  for  be­ standigt":

Verden trænger ind i en som et vand og låner en sine farver for en  tid.  Trækker  sig derefter tilbage og  konfronterer  atter  en med  det  tomrum,  man  bærer  i  sig,  med  den  fundamentale utilstrækkelighed ved sjælen, som man nødvendigvis må lære at omgås, at bekæmpe, og som  R aradoksalt nok måske er vo­ res stærkeste drivkraft.  (s. 374)

Jeg  har  citeret  udførligt  for  at  give  indtryk ·af  hvad det  er  der  sker  når  Bouvier  standser  op. · Den  rette betegnelse  for  det forekommer  mig  at  være  et  be­ nådet  øjeblik  eller  en epifani, dvs.  en  slags  åbenba­ ring,  en  illumination med sakrale dimensioner.  Der er  naturligvis  tale  om  en  sekulariseret  epifani,  som går  over  i  filosofiske  refleksioner  over  livets  ube­ standighed og nødvendigheden af  moralsk at hånd­ tere den meningsløshed som afløser det øjeblik,  der jo skildres som mættet med mening. Bouviers benå­ dede  øjeblik  lades  imidlertid  ikke  blot  af  den  fore-\_\_\_\_\_\_  s\_t\_åe\_n�d�e�afs\_ked,  men i  lige  så  høj\_g.!:ra�d :!..l'! gået  forud:  Øjeblikket  er  en  pause  i  rejsenls  konti­ nuitet  eller  en  tilføjelse  mellem  rejsens  forskellige stationer.  Taget  på  ordet  består  hvert  lille  afsnit  i Bouviers  store  collage  af  pauser  og  potentielle  øje­ blikke, hvor hans prosa kan dvæle, præcist som hans unge jeg en gang standsede op på sin rejse.  Givetvis bevæger  Bouvier  sig  både  i  geografien  og  i  tiden. Ikke  så  fa  afsnit  skildrer  rejsens  genvordigheder,  i særdeleshed  når  han  og  kammeraten  forsøger  at  fa den  genstridige  Fiat  til  at  bevæge  sig  over  persiske og afghanske bjerge. I lige så høj grad er den episke bevægelse  afmonteret  til  løsrevne  situationer  mens rejsens  prosa  er  fragmenteret  til  poetiske  øjeblikke. Rejsen var, kan man antage, nok så prosaisk da den fandt  sted;  men  Bouvier  anstrenger  sig  for  at  kon­ struere  en  poetisk  holdning  til  skrivningens  erin­ dringsb�eder.  Rejsens  poesi  betinges  således  ikke bare af rejsen,  men lige så meget af erindringen;  og erindringen  manøvreres  af skrivningen.

Her  er  afslutningen  på  et  fragment  hvor  den  unge Bouvier holder pause:

Og så, efterhånden som nerverne slapper af og solen går ned, indtræffer denne overvældende træthed, denne lyst til at tage fat på og elske sit liv, der pludselig griber en, og som med en dybde, man normalt ikke er i kontakt med, frigør en voldsom livskraft,  man ikke ved, hvad man skal stille op med. Hvis det endnu var muligt for en at bevæge sine lemmer, ville man rejse si �  op og danse. Hjertet - denne følelsespumpe - falder snart til ro;  man kan mærke det slå trofast under ribbenene, denne store muskel, man har givet ny styrke.  (s. 269)

Dette  eksempel  peger, nøjagtigt  som  mit  første, mod det ophøjede sublime,  men i et fysisk register: Det han beskriver, genkender man som præludierne til  en  indsovning,  en  banal  situation  som  Bouviers erindringsarbejde lader med en dignitet som man :far lyst til at kalde eksistentiel. Enkle omstændigheder i et  fysisk  registen  et  hjerteslag  er  tilstrækkelig  for den  skrevne  erindring.  Eller  en  duft  eller  en  smag. Som nogle sider  længere fremme,  i  det sidste frag­ ment fra Iran, med overskriften "Balutchi-ørknen":

af�d!!:e�t.-Jd,!;! e �r.\_s., er "------------------------­

Natten var blå,  ørkenen var mørk og fuldstændig stille,  og vi sad i vejkanten, da en lastbil på vej fra Iran standsede foran os. Hilsener,  småsnakken. En af de mænd, der sad oven  på sæk­ kene, tumlede ned for at hilse på os, han holdt godt fast i en rejsetaske af kunststof. Han åbnede den og rakte hver af os en pakke cigaretter af mærket Ghorband, tynde, med bleg persisk påskrift  for  enden,  udsøgt  smag,  lidt  bitter  med  en  ypperlig aroma af sorg, slid og glemsel som Persien selv.  (s. 274)

L'usage  du  monde kan  læses  som  gentagne forsøg på at finde frem til disse poetisk benådede øjeblikke.

Her  er  den  eksistentielle dimension  nedtonet,  som den oftest er i  Bouviers  erindringsbilleder, der i ste­ det  forsøger at  koncentrere  et  billede,  hvor  den fremmede kultur så at sige er blevet integreret i den rejsendes fysiske erfaring. Når den unge Bouvier ry­ ger  sin  persiske  cigaret  inhalerer  han  en  kultur  og selve akten, rygningen, bliver et fysisk påtageligt bil­ lede af den rejsendes interaktion med det fremmede. Den  prosa,  han  skriver  om  dette,  sætter  tempoet ned  samtidig  med  at  den  rejsende  standser  for  at holde  pause.  Rejselitteraturens  store  tema  - mødet mellem den rejsende og det fremmede - koneentre- res i et prægnant øjeblik�'hvor den rejsende Bouvier opfyldes af det fremmede i takt med at skribentens prosa lades med poesi.

På dansk ved Max Ipsen

-L --------------�-----------,,

'

'

Alle franske :citater er oversat af Adam Ægidius ef­ ter  Nicolas  Bouvier: L'usage  du  mande, Droz,  Ge­ neve,  1999.