Poststrukturalistisk litteratur
Forfattere: Peter Stein Larsen
Tidsskrift: kok (2005-05-02)

deskriptivt  fyld  og  udsættes  ikke  for svigtende  ræsonnement.  Bogens  toleddede  greb  -  offentlighedens  såvel  som offentlighedsmodellens utilstrækkelighed  og  Swifts  idiosynkratiske  udformning  af  satiren  -  er  fremstillet  uhyre overbevisende.

Min  eneste  indvending  er,  at  den type politisk offentlighed, Nexø hævder som realitet i tiden omkring den engelske borgerkrig, og som Habermas angiveligt ikke har blik for, i Nexøs fremstilling kun efterlader et  uhyre spinkelt  indtryk  af  at  være  ræsonnerende  (og  det  var  jo  netop  en  pointe). Nexø  henviser til engelsk forskning (bl.a. David Zaret: The Origins of Democratic Culture),  der  skulle  godtgøre eksistensen af en anden type offentlighed  end  Habermas'  repræsentative (hvilket for så vidt ikke er mærkeligt under det puritanske oprør). Denne debat  vedrører  også religiøst-teologiske problemkomplekser, siger Nexø og præciserer, at religion og politik kun dårligt kan adskilles i 1600-tallets og 1700-tallet England (p. 28-29). Og det er ganske vist. Men her er der for mig at se et problem.  For  hvordan  kan  noget  være  et ræsonnement, hvis det formuleres i religiøse vendinger? Så længe man argumenterer religiøst, ræsonnerer man ikke,  vil  jeg  mene.  I  stedet  agiterer man, og man bliver et bytte for egne og andres fantasmer, der forhindrer, at man  tænker  sig  om.  Det  er  med  god grund, at oplysningstanken ikke mindst er  en  tanke,  der  nedbryder  religiøse forestillinger.  Man  kunne  nu indvende, at  religion  blot  var  noget  ydre, en klædedragt for en politisk fornuft,  der gemte  sig  bag  tøjet.  Men  hvordan  kan man tale fornuftigt om noget i en ufornuftig  sprogdragt?  Man  kan  argumen- tere rationelt for et trossamfunds rettigheder,  men  man  kan  ikke  argumentere i kraft af  troen.  Og hvis ikke, hvad er da på spil? Jeg lader spørgsmålet stå - ledsaget af min i øvrigt uforbeholdne anbefaling af Nexøs bog.

## Peter Stein Larsen

## Poststrukturalistisk litteratur

Lars Bukdahl: Generationsmaskinen. Dansk litteratur  som yngst  1990-2004 , Kbh. 2005 (Borgens Forlag).

Lars Bukdahls Generationsmaskinen er det  hidtil  mest  omfattende  bud  på  en karakteristik af - med Bukdahls udtryk -dansk litteratur som yngst 1990-2004 . Værket har to teser, som ganske vist på typisk bukdahlsk vis vendes på hovedet, anfægtes, parodieres og erstattes af nye betragtninger  i den 544  sider lange fremstilling, men som alligevel fra start til slut udgør pejlemærker.

Den første tese består i, at dansk litteratur - i pagt med, hvad Poul Borum var  fortaler  for  i  bl.a.  »De  tre  punkterede cykler« (1979) og »Halvfemsernes litteratur?«  (1990) -  kan  karakteriseres ud fra  et  generationsbegreb,  hvor  man typisk ser et gennembrud for et par nye digtergenerationer pr. årti, og man efter denne logik bør operere med 1996 som et afgørende  år,  der  adskiller  to  litterære generationer. De to generationer benævnes  henholdsvis  »den  regelrette halvfemsergeneration« (1990-96) og »den kaotiske degeneration« (19962004).  Hvor  digterne  i den første periode skriver værker, der »søger at afgrænse  sig  køligt  og  monologisk«,  er der hos den seneste generation -udtrykt i  den  typisk bukdahlske på én gang  excentrisk  rablende  og  nuanceret indfølende  stil  -  tale  om,  at  »teksters finurlige  knopskydning,  enten  digressivt ud i det blå eller mere eller mindre stramt styret af en fiks idé, og i underordnet (især poetisk) forstand  som hvert  tekstelements  relative  frihed  og autonomi til at danne sin egen fantastiske  figur, sin egen distinkte miniatureoverflodbølge« (p. 501). Mens vi blandt den  første  generations  hovedrepræsentanter  finder  digtere  som  Solvej  Balle, Christina Hesselholdt, Helle Helle, Morten  Søndergaard,  Naja  Marie  Aidt og Line Knutzon, består feltet af digtere fra generationen efter 1996 af bl.a. Pablo Llambías, Jan Sonnergaard, Kaspar  Kaum  Bonnén,  Jens  Blendstrup, Peter  Adolphsen  og  Ursula  Andkjær Olsen.

Den anden hovedtese i Generationsmaskinen er, at  den nye danske litteratur  kan  opdeles  i  en  række  spor  eller grupperinger, af hvilke de vigtigste kaldes »profeter«  (Henningsen,  Edelfeldt,  Stochholm  m.fl.),  »encyklopædister« (Lyngsø, Søndergaard, Pryds Helle m.fl.), »vitalister«  (Hammann, Guldager, Aidt m.fl.), »pragmatister« (Dorph, Bang Jensen, Helle Helle m.fl.) og »vrøvlehoveder« (Knutzon, BeckNielsen,  Rohde  m.fl.),  der  (vistnok?) ifølge Bukdahl går i opløsning og blander  sig  med  hinanden  i  den  kaotiske degenerations periode.

I forhold til ovenstående kategorier kan der indvendes flere ting, og det skal i retfærdighedens navn siges, at Bukdahl  i  sin  lange  fremstilling  kommer  med  et  utal  af  forbehold,  undtagelser og reservationer i relation til sine egne typologiseringer. Begreber  som generationer, perioder,  gennembrud  og cæsurer som litteraturhistorisk kategoriseringsinstrumenter  er  afgjort  udtryk for  en  noget  reduktiv  optik,  idet  der  i alle tilfælde knyttes an til en forestilling om et enstrenget historisk forløb. At det er mere frugtbart, som vi f.eks. ser det i den russiske  formalisme  hos  Tynjanov, Skhlovskij og Bakhtin, at betragte litteraturhistorien  som  en  samtidighed  af mange forskellige strømninger, hvor nogle, som Roman Jakobson fremhæver,  kan  være  dominante,  er oplagt. Ligeledes  kan  det,  som  Hayden  White og andre forskere inden for New Historicism har anført, være  relevant at forholde  sig  kritisk  til  Bukdahls  skematiske historiefortælling med dens (naturligvis af Bukdahl omvendt valoriserede) evolutionistisk-metaforiske beskrivelse af ændringen af litteraturen fra  'regelrethed'  til  'kaotisk  degeneration.'  Mest  problematisk  er  dog  det generationsbegreb, som Bukdahl og Borum  opererer  med.  Ganske  vist  må enhver litteraturhistorisk fremstilling afgrænse sig,  således  som Bukdahl  gør det ved kun at fokusere på digtere med debut  inden  for  perioden.  Men  at  det skulle være muligt at forklare nybrud i litteraturen  med  udgangspunkt  i  de pensumlister for den læsning, som Forfatterskolen har udstukket for sine elever  (ca.  80  %  af  de  af  Bukdahls opregnede  digtere),  er  nok  ret  tvivlsomt.  Det  er  under  alle  omstændigheder  problematisk  at  betragte  forfatterskoleårgangenes  produktion  som  paradigmatisk  for  tidens  digtning,  ud  fra den  betragtning,  at  en  række  af  de vigtigste  litterære  værker,  der  har  tegnet  perioden  1990-2004,  stammer  fra ældre, allerede etablerede digtere såsom Nordbrandt,  Ørnsbo,  Thomsen,  Taf- drup, Høeck, Jac, Jens-Martin Eriksen, Laugesen, Grøndahl, Ib Michael, SkouHansen, Thorup, Willumsen, Svend Åge  Madsen,  Marianne  Larsen  og  Rifbjerg, og altså ikke tilhører »dansk litte- ratur som yngst«.

Bukdahls valg af etiketter (profeter, encyklopædister  etc.)  til  opdelingen  af de  unge  digtere  kan  ligeledes  antastes, idet  der  i  bogen  hersker  en  vis  forvirring, hvad angår grundlaget for  de opstillede  kategorier,  der  kan  vedrøre alt  fra  livstolkning (f.eks. encyklopædister) over udsigelsesforhold (f.eks. pragmatister) til genreforhold (f.eks. vrøvlehoveder = tidens dramatikere).

Til  trods  for  sådanne  problemer er det uomgængeligt, at Bukdahl med sine typologiseringer får trukket  pædagogisk frugtbare paralleller mellem tidens forfatterskaber,  og  skal  man  i  forlængelse heraf påpege den store gevinst ved Bukdahls bog, så er det naturligvis dens mægtige vingefang og omfattende research i tidens litteratur, hvor næsten 100  forfatterskaber  fra  dansk  digtning er  behandlet.  Det  kan  på  denne  vis danne  en  uvurderlig  basis  for  senere antologier  med,  kanoniseringer  af  og afhandlinger  om  litteraturen  omkring årtusindskiftet. Lad mig her blot nævne et  udvalg  af  fortræffelige  forfattere  fra det sidste tiår, som Bukdahls værk giver tiltrængte introduktioner til nemlig Kaspar  Kaum  Bonnén,  Lone  Munksgaard  Nielsen,  Jokum  Rohde,  Harald Voetmann Christiansen, Hans-Erik Larsen,  Mette  Moestrup,  Erik  Trigger Olsen,  Lone  Hørslev,  Daniel  Dencik, Christian Dorph,  Lars Frost, Janina Katz, Line Knutzon, Asger Stig Møller, John Bang  Jensen, Mikkel Thykier, Lars  Skinnebach  og  Tore  Ørnsbo.  For ligesom jeg i forbindelse med affattelsen af  en  bog,  der  hedder Digtets  krystal (1998)  og  handler  om  1980'ernes  digtning, kunne konstatere, at forskningslitteraturen om dette emne koncentrerede sig  om  ganske  få  digtere  med  Søren Ulrik Thomsen som en altoverskyggende nummer ét, påpeger Bukdahl  relevant  i  sin  bog,  at  de  litterære afhandlinger om 1990'erne hidtil næsten kun har beskæftiget sig med en lille  eksklusiv  kanon  bestående  af  de samme  fem  forfattere,  nemlig  Hesselholdt,  Hammann,  Balle,  Sonnergaard og Søndergaard. Og her udgør Bukdahls overflyvning af samtidslitteraturen  et  vigtigt  skridt  i  den  modsatte retning.

Som  værk  ligner Generationsmaskinen ikke  noget  som  helst,  man  har set  før  på  dansk,  og  bogen  åbner  på denne  vis  for  en  række  interessante, principielle  spørgsmål inden  for  dansk litteraturkritik og -videnskab. Man kan her hævde - med visse af Borums, Niels Franks og Marianne Stidsens essays som pendanter  -  at  Bukdahls  er  et  af  de første værker, der tager den fulde konsekvens af  et  poststrukturalistisk paradigme for litterær kritik. Hermed menes,  at  der  i  Bukdahls  værk  (og øvrige  kritik)  ikke  skelnes  mellem  litterær analyse, polemik, subjektiv stemningsrapport, æstetisk  vurdering og ekspressiv udladning, og at bogen er en bizar hybrid af litteraturhistorie, antologi, opslagsværk, encyklopædi, selvbiografi og litteraturpolitisk  kampskrift. Stilen i Generationsmaskinen svinger fra kølig og kritisk diagnose til excentriske lyrismer, eder og eruptiver, og årsagen til dette fundamentalt  heterogene  i  Bukdahls  kritik  er  naturligvis en opfattelse af, at skellene mellem alle ovennævnte stilarter,  diskurser  og  gen- rer er kunstige. Bukdahl stadfæster således  i  praksis  den  siden  1960'erne med  Derrida,  Barthes  og  Sontag  ofte gentagne pointe, at en objektiv, udtømmende og modsigelsesfri fortolkning af et  værk ikke gives,  og at en neutral og objektiv  position  som  kritiker  heller ikke eksisterer.

Den store positive effekt af Bukdahls  kritiske  projekt  er,  at  han formår at blotlægge en række af de mest fundamentale  fordomme,  som  man  i årtier  har  haft  inden  for  dansk  kritik, hvoraf  den  måske  allervigtigste  vedrører  spørgsmålet  om  parafrasens  rolle  i litteraturvidenskaben. Man har her siden New Criticism med Cleanth Brooks' A  W ell-Wrought  Urn (1947) anset  parafrasen  for  at  være  en  i  sin grundnatur værdiløs og bedragerisk gengivelse  af  en  teksts  'indhold',  hvor litterariteten,  de  formelle  træk  og  de æstetiske kvaliteter pr. definition ignoreres. I Susan Sontags »Against Interpretation« (1966) er Brooks karikerede beskrivelse  af  parafrasen  forstærket  i betegnelsen 'interpretation', der står som en  absolut  modsætning til  enhver form  for  sensitiv  og  formelt  bevidst æstetisk kritik.  Essensen er imidlertid, at  modsætningen  er  falsk,  og  at  der gives  parafraserende  fremstillinger  af tekster, der indeholder en overordentlig sensitiv fornemmelse for  en teksts stemning, betydende former eller - med Sontags udtryk - » how it is what it  is .«  Bukdahl  tager  her  tråden  op  fra Borums parafraserende-meddigtende og  impressionistiske  kritik,  som  bl.a. forekommer i den posthume essaysamling Kritisk alfabet , og der er i Generationsmaskinen et utal af  eksempler på, hvor fremragende Bukdahl kan være til at  indkredse  det  essentielle  i  en  teksts æstetiske  modus  ved  brug  af,  hvad  en del  kritikere  misforstået  ringeagtende omtalte  som  en  parafrase.  Om  digtet »Prinsessernes tiår« af Strunge får man f.eks. fra Bukdahl  følgende rapport: »Det  er  et  forbumlet  pele-mele  flower power-modernistisk ungdommelighed […] de indrømmer pligtskyldigt at være den totale punk- og fin de sièclekliché  »fødte  tabere  af  en  døende  tid«, men  det  betyder  heller  ikke  alverden, for de skal nok føde »prinsesser af et nyt tiårs inderlighed«, og i syner ser digterjeg'et mennesker træde ud i det samme forjættede, fælles helende tiår, der inden for digtets rum vedkendt bare er en projektion af den vældige, ungdommelige livsfølelse« (p. 31). Som man ser får Bukdahl det hele - en karakteristik af  såvel  det  tematiske  og  det  formelle, en  ironisk  og  argumenteret  vurdering, en lyrisk gendigtning og essensen af en totalfortolkning -trængt  sammen  i noget,  som  kan  kaldes  en  parafrase, men som i sandhed er meget mere.

Hvad angår de mere problematiske sider ved Bukdahls subjektivistiskimpressionistiske  kritikerposition,  kan man nævnte tre punkter. For det første er  der  en  tendens til at Bukdahls idiosynkrasier i en række tilfælde kommer til at skygge for den mere nuancerede og analytiske  vinkel  på  et  forfatterskab. Bogens  mest  prægnante  eksempler  på dette  er  Mads  Brenøe  og  Jan  Sonnergaard,  hvor  det  -  i  pressemæssig  sammenhæng effektfulde, men ret uigennemskuelige  -  skift  mellem  henholdsvis  begejstring og  påskønnelse og total  underkendelse  og  sarkasme,  som Bukdahls  anmelderi  beskrev,  er  kommet  til  at  præge  karakteristikkerne  af forfatterskaberne alt for voldsomt.  For det  andet  er  der,  hvad  det  litteraturhi- storiske angår, en række eksempler, hvor  lidt  for  ureflekterede  og  banalt subjektivistiske  påstande  får  lov  at  stå uimodsagt,  som  når  Bukdahl  taler  om »tressernes  og  halvfjerdsernes  skinhellige agitatorer« (p. 443), 1970'erne med »syndfloden  af  knæk,  bræk  og  bekendelse« (p. 118) og om 1980'ernes digtere som »sentimentale og religiøse« (p. 119). For det tredje er der en række litteraturteoretiske begreber såsom polyfoni, postmodernisme og fænomenologi, der kunne  være  klarere  defineret,  og  en række af Bukdahls yndlingsudtryk, som f.eks. »renfærdige«, »skamløse«, »langmodige«,  »halsstarrige«,  »forbumlede« og  »julelege«, der  lidt for  ofte vender tilbage i forfatterskabskarakteristikkerne.

At dette er tilfældet, skal dog ingenlunde  fjerne fokus fra,  at  Bukdahls værk i kraft af sit store vingefang, sine kompetente forfatterskabskarakteristikker,  sine  udfordrende  typologiseringer  og  sit  medrivende  drive  uden  tvivl vil udgøre en betydelig og uomgængelig platform  for  den  fremtidige  beskæftigelse med de sidste 15 års danske litteratur.

Christian Dahl

## Verdensånd til danske tunger

G.W.F.  Hegel: Åndens  fænomenologi , oversat af Claus Bratt Østergaard, Kbh. 2005 (Gyldendal).

Gennem de senere år er det danske bogmarked blevet begavet med en veritabel strøm  af  oversættelser  af  hovedværker fra den tyske idealisme. Det begyndte i

1995  med  oversættelsen  af  Schellings Om  den  menneskelige  friheds  væsen (1809)  og  er  siden  fortsat  med  blandt andre Fichtes Forsøg på en ny fremstilling af videnskabslæren (1797),  Kants tre  kritikker  samt Grundlæggelse  af sædernes metafysik (1785), Metafysikkens fremskridt (1797), foruden Hegels Retsfilosofi (1820), som udkom i efteråret. Dertil kommer Schopenhauers Verden som vilje og forestilling (1818),  der  i  skrivende  stund  er  under udgivelse, og endelig foreligger nu også Claus Bratt Østergaards med spænding ventede komplette oversættelse af selveste Åndens fænomenologi (1807), som  i  dén  grad  har  savnet  tilgængelighed på dansk.

Betegnelsen tysk idealisme dækker over den  generation af filosoffer  og videnskabsmænd, der ved det 18. århundredes  afslutning  var  vidne  til, hvorledes Kants kritiske filosofi epokalt forandrede  den  filosofiske  dagsorden, og  for  hvem  arven  fra  Kant  kom  til  at rumme en dobbelt opgave. Nogle mente som Fichte, at Kant havde nået de rette resultater, men uden tilstrækkelig begrundelse, andre at det nu gjaldt om at fortsætte Kants projekt ved at videreudvikle det inden for nye fagområder  som  teologi,  retslære,  statslære osv. Åndens fænomenologi er især skrevet med afsæt i den første opgave og er  først  og  fremmest  ment  som  en filosofisk  propædeutik,  der  skal  forberede  sine  læsere  på  den  anden  opgave, nemlig at tage videnskaberne filosofisk i  besiddelse. Filosofi og videnskab tænkes  således  i  tæt  forbindelse  til  hinanden, og målet for Hegels afhandling om åndens fænomenologi er dét Hegel kalder den absolutte viden. Grundlaget for denne absolutte viden søger Hegel i