Anmeldelse af Conservative Parties and the Birth of Democracy
Forfattere: David Andersen
Tidsskrift: politica (2018-06-04)

## Anmeldelser

Daniel  Ziblatt, Conservative  Parties  and  the  Birth  of  Democracy ,  Cambridge University Press, 2017.

Ifølge flere forskere befinder vi os i en nu mere end 10 år gammel global, demokratisk recession, der fik yderligere vind i sejlene under finanskrisen med økonomiske kriser  og  stigende  populisme  til  følge.  For  at  forklare  nutidens demokratiske tilbageslag og sammenbrud drages hyppige paralleller til mellemkrigstidens Europa under Den Store Depression.

I den nye bog Conservative Parties and the Birth of Democracy giver Daniel Ziblatt et kærkomment indspark til den klassiske debat om årsagerne til demokratisk sammenbrud og overlevelse i mellemkrigstidens Europa. Ved hjælp af en lang række metodiske teknikker - navnlig en række afslørende historiske sammenligninger på basis af et imponerende arkivarbejde - viser han således, at konservative partier var essentielle for demokratisk overlevelse men også for succesfulde demokratiske transitioner i første omgang. Konservative partier, der var organisatorisk stærke, dvs. hierarkisk styrede med et korps af professionelle ansatte og et net af lokale, geografisk spredte afdelinger, var aktive medspillere i demokratiseringsprocesser i det 19. århundrede og første halvdel af det 20., der udvidede stemmeretten til arbejderklassen og kvinder og afgørende beskyttede det demokratiske system ved at opsamle vælgere blandt populistiske  højrefløjspartier  og  dermed  modvirke  radikalisering.  Det  gennemgående eksempel er England (se især kap. 4-5), men også lande som Holland, Belgien, Sverige  og  Danmark analyseres. Navnlig i Tyskland (se især kap. 8-9), men også i andre lande hvor demokratiet brød sammen i mellemkrigstiden såsom Spanien  og  Italien,  skete  det  modsatte.  Her  forhindrede  svagt  organiserede konservative partier prodemokratiske reformer ved at manipulere valg og sætte andre forhindringer op for lavere klassers legitime adgang til magten. Ligeledes manglede disse partier, i det omfang demokratiet alligevel slog rod, evnen til at aktivere nye skillelinjer, der kunne samle radikaliserede og traditionelle højrenationale.

Denne teori indeholder flere store bidrag til litteraturen. Her vil jeg nævne de, efter min mening, to vigtigste. For det første giver teorien en forklaring, hvor eksisterende  fejler.  Fx  ses  den  så  ofte  studerede  tyske  case  i  et  nyt  lys, der  afslører,  hvorfor  og  hvordan  befolkningen  og  den  gamle  elite  i  et  ellers rigt,  gennemindustrialiseret  land  i  starten  af  1900-tallet  havde  så  svært  ved at  komme overens med principperne og praksisserne i et demokrati. Bogens litteraturreview  (s.  16-21)  afviser  moderniserings-  og  ulighedsteori  samt  politiske  institutioner  som  alternative  forklaringer  ved  forbilledligt  at  påpege uforklarede cases og bruge disse som afsæt til at formulere ny teori. Teoriens udsagnskraft bestyrkes derudover af dens kontraintuitive budskab: Snarere end at agere som demokratiets fjende nr. ét spillede Europas agrare og økonomiske eliter - de gamle monarkiers gamle inderkreds - en væsentlig, positiv rolle i demokratiske transitionsprocesser og i den efterfølgende stabilisering af disse demokratier. Den udfordrer derfor ellers veletablerede teorier om borgerskabet og arbejderklassen som demokratiets fanebærere.

For det andet sætter teorien mellemkrigstidens demokratier og deres skæbne ind i en længere historisk sammenhæng startende ved den Franske Revolution i 1789. Konceptualiseringen af en 'stabil' ( settled ) og 'ustabil' ( unsettled ) demokratiseringssti, der stort set adskiller et Nordvesteuropa med gradvist stigende demokratiniveau fra et Sydøsteuropa med drastiske demokratiske fremstød og tilbagefald, forbinder 1800-tallets (mod)revolutioner med den politiske turbulens i årtierne efter Første Verdenskrig. Men endnu vigtigere leveres en forklaring på konservative partiorganisationers oprindelse med udgangspunkt i  denne historiske kontekst. Hvor parlamentarisme var institutionaliseret før universel stemmeret (til mænd) indførtes, havde konservative kræfter ikke eksklusiv adgang til statsapparatet og måtte i stedet opbygge en partiorganisation for at overleve. Dette affødte en stiafhængighed. I takt med at nye grupper blev inkluderet ved valg, havde konservative kun deres parti til rådighed til effektivt at sikre stemmeandele.

Ziblatts teori har dog også svagheder. Først og fremmest overvurderer Ziblatt  konservative  partiers  vigtighed  i  forhold  til  andre  sociale  grupper  og politiske partier. Han modbeviser ikke de etablerede bidrag hos Rueschemeyer, Stephens og Stephens (1992) og Ansell og Samuels (2014), som finder, at henholdsvis  arbejderklassen  og  borgerskabet  var  de  primære  kræfter,  der  på forskellige stadier fremprovokerede demokratiske reformer. Samtidig indikerer bogens undersøgelser ikke, at konservative generelt var fi rstmovers i noget demokratisk fremstød - de reagerede i stedet på andres krav om mere demokrati med modstand eller samarbejde (se fx s. 109-111 om Englands reformer og kriser, 1884-1906).

Dernæst underspiller bogen det teoretiske spørgsmål om, hvad der vil ske, hvis selv et relativt velorganiseret konservativt parti taber et af de første valg efter en transition. I Colombia - en af de cases Ziblatt støtter sig til som ikkeeuropæisk eksempel på sammenhængen mellem et stærkt konservativt parti og demokratisk stabilitet - brød demokratiet sammen i 1948 efter flere års bitter magtkamp mellem de Liberale og Konservative på grund af disse partiers brug af  patron-klient  forbindelser,  der  polariserede  snarere  end  samlede .  Som  i  flere andre latinamerikanske lande er det de stærkt organiserede partiers tætte forbindelser til statsapparatet, der undertiden har skabt gensidig mistillid mellem partier og fremprovokeret kupforsøg og borgerkrige - modsat forventningen i Ziblatts teori.

Mere generelt underspiller bogen den kombination af stærkt organiserede civilsamfund og statsapparater, som adskiller Nordvest- fra Sydøsteuropa og Europa fra resten af verden. Et sådant perspektiv kaster nyt lys over Ziblatts hovedcases. Fx var parlamentarisme generelt, men særligt i England, intimt forbundet med civilsamfundets styrke. Ligeledes var landadelens såvel som andre politiske kræfters adgang til statsapparatet begrænset af et autonomt bureaukrati, der fx udviklede sig i Skandinavien (og Tyskland) i 1700- og 1800-tallene. Dette er især problematisk for relevansen af Ziblatts teori i lande uden for Vesten, der gennemgående mangler (Nordvest)Europas forudsætninger inden for statsautonomi og civilsamfund. Her vil partier på begge fløje fortsat have incitament til at politisere kontinuerligt og om nødvendigt intervenere imod demokratiske valg.

Ziblatts bog leverer et vigtigt og velunderbygget bidrag til debatten om årsagerne til en succesfuld demokratisk udvikling og er derfor klart anbefalelsesværdig. For i går som i dag kan man lære, at alle signifikante interessegrupper, herunder også de afgående autokrater, skal have en stærk stemme i et nyt demokrati, for at en robust demokratisk transition kan komme i stand, og for at demokratiet kan overleve på længere sigt. Konservative partiers organisationsgrad kan også levere en plausibel forklaring på mere nutidige forskelle i demokratisk udvikling internt i grupperne af henholdsvis vestlige og ikke-vestlige demokratier, fx mellem Canada og USA eller Japan og Thailand. Men for at forklare  det  demokratiske  efterslæb  uden  for  Vesten  skal  man  nok  starte  et andet sted end partiorganisering, nemlig ved årsagerne til og konsekvenserne af civilsamfundsstyrke og statsautonomi.

David Andersen Institut for Statskundskab, Aarhus BSS Aarhus Universitet