Lægerne, maleren og de monomane
Forfattere: Vagn Lyhne
Tidsskrift: kok (1990-01-13)

Vagn Lyhne

## Lægerne, maleren og de

## monomane

I.

I  arene  omkring  1820  arbejdede  den  franske  medicin  intenst  p i 3 at udforme en ny  videnskabelig sjzlelzre, psykiatrien.  Som  i  intet  andet europzisk land havde kapitalismen i Frankrig  banet sig  vej over altomstyrtende,  konvulsiviske rystelser,  gennem  en  ubrudt  kæde  af  dramatiske, blodige  og  storladne  hzndelser.  Efter  kejserd~mmets  sammenbrud,  i nederlagets  tusmorke,  antog  erobringskrigene  skikkelse  af nationalt forrzderi, grusomt vanvid, der havde spredt hoveder, lemmer, kroppe af millioner af  unge mznd hen over Europas store ligklæde. S3 meget var tabt, s4 stor en udmattelse havde grebet det nye borgelige samfund, der uafviseligt var kommet for at blive. I overjordisk patos stillede de gamle besiddende klasser sig til radighed for den nationale genrejsning og skred beslutsomt til vzrket: Restauratioilen.

Det var en restauration, som defensivt bevzgede sig mod en retablering af kongemagt, kirke, aristokrati og  jordejendoms magt og position som for katastrofen i 1789, men som ogsa offensivt strzbte mod  udvikling af ny viden, nye midler til forstaelse og intervention mod de nye menneskelige og  sociale  problemer,  det  kapitalistiske  samfund  allerede  havde  gjort synlige, patrzngende.  For ejendommelige ting var under udvikling, ikke blot i samfundet, men i menneskene selv.

S3 tidligt  som  1793, midt  i revolutionens kaos, havde lzgen Philippe Pine1 iagttaget en ny kategori afsindige, der ikke som de tidligere kendte var  mzrket og svzkket p&amp;  forstand, rzsonneringsevne  og dommekraft,

~Géricault kom  og  besagte  mig  den  meste dag, onsdag.  Jeg blev vstet over hans optrzden: galskab!«

Eugéne  Delacroix. Dagbog 16.maj 1823

men  som under  opretholdelse af  deres fulde fornuft var  hjemfaldne til voldelige og morderiske handlinger, udbrud af edelæggelse og perversion. Ofte under indre heftig strid kastede de sig over selv deres kære, efter at de forgæves, for sent, havde segt at advare dem  om  anfaldets komme. Flere  af dem  havde  han  observeret  p2  sin  anstalt  Bicetre,  hvor  de pludseligt, uvarslet faldt over deres medpatienter og vogtere med ded og udslettelse som mål. Deres intelligens, forstand, hukommelse, sanseevne var  intakte,  deres  felelser,  passioner,  tilbejeligheder,  drifter  var  syge. Denne nye art afsindighed kaldte Pinel manie sans &amp;lire. Disse syge var ikke som tidligere tiders gale let genkendelige, ravende rundt i afmzegtig forvirring; de så ud og var uden for deres anfald som andre, men idet de i  ét nu  rettede  al  deres  kraft  og  forstand  mod  destruktion  og  ded, udgjorde de den sterste trussel mod samfundet.'

Problemet med disse fornuftige afsindige voksede i omfang og alvor, for i 1819  kunne Pinels elev og arvtager Jean-Etienne-Dominique  Esquirol forelzgge sine  observationer omkring  en  ny  art  vanvid, monomanien. Monomanien var, som ordet angiver, en afsindighed, der materialiserede sig på ét  afgrænset område, en partiel forrykthed,  der fandt sig veje under forstandens sikre ledelse. Men mens vanviddet med forstandsklarhed hos Pine1 naivt var  lænket til handlinger af  stor og pludselig voldsomhed og grusomhed og ydermere fgrst var  blevet  synliggjort, genstandsgjort for videnskabelig analyse af  det revolutionzere afsind selv, skaffede monomanien sig adgang til adfzrdsformer, interaktioner, mader at txnke, fele og agere p&amp;,  der var det borgerlige samfunds egne, selvfelgelige,  n~dvendige, hellige.  Intet  område  syntes  for  ophejet  og  ukrænkeligt,  religionen, ægteskabet, forældrenes  emhed  og  b~rnenes pietet,  fædrelandskrigen, kobet og salget pa markedet i alvor og lyst, venners festlige lag; intet for ubetydeligt,  samlerens  hejtidelighed, når han efterabede  skatmesteren,  den tællendes iver,  når  han  mumlede bogholderens kolonner, den  renliges ildhu,  når  han  tvættede sig p&amp; den  nye  borgerlige  hygiejnes bud.  Alle syntes de uden bestandigt  forsvar mod  den nye  sygdom, alle kunne de gribes indefra for endeligt at perverteres.

Pinels manie sans delire tronede som drabsmonomani, ved  dens hejre hånd sad det futile, umættelige  begær efter varer og genstande, kleptomanien,  ved dens  venstre  den  seksualitet,  der  havde  revet  sig  10s  fra zgteskab, troskab, og blu -nymfomanien og erotomanien. Nedad gik det mod alvorlige lidelser som pyromani, dipsomani, megalomani, dæmonomani, videre mod mere harmlese szerheder,  som privatborgeren var bærer af, tællemani, vaskemani, kværulantmani, samlermani, spillemani, undertiden holdt inden for socialt acceptable former, men  altid truende bevægende sig mod  undergangen i beszttelse,  forbrydelse. Men mens Pinels mordere og voldsmznd var menneskelige vilddyr, der snart gav sig til kende og kunne afsondres for samfundet for altid, var de monomane, som de bredte sig ud  over samfundet, en lurende fare, en snigende gift, for  selv for  det ovede blik  var  de yderst vanskelige at  spore, forslagent havde  de  ifort  sig  hver  mands  klzdning.  De  kunne  tale  og  skrive, konversere og arbejde med fornuft, og selv under langvarig observation nzgtede den sygelige defekt af  fslelseslivet at afslore sig. De lignede de andre,  de  mimede  de  andres  tanker  og  handlinger,  men  dage  og  A r tegnede det rids, der matte udlose udskillelsen, for de onskede  brændende og dog alt  for lidt. Som havde den uendelige Izngsel,  digterne besang, omsider fundet sin skikkelse, var en umadelig lidenskab stivnet i sit eget deforme, ensomme udtryk.  En ting  ville  de,  om  det  s A var  med  liv  og borgerlig lykke som pris.

Baret af Esquirols mzgtige autoritet blev monomanierne i de folgende Artier en formelig tvangstanke for de franske  medicinere og psykiatere, og snart  s4  ogsa  menigmand  monomane  overalt.  Ganske  heldigt  for videnskaben blev offentligheden i begyndelsen af  1820'erne  opskrzmt af en række gruopvækkende  forbrydelser, begAet med stor beslutsomhed og omtanke, men tilsyneladende savnende ethvert motiv. Blandt disse var en serie mord p A   tilfzeldige born, przget af den mest oprorende og groteske automatisme,  ligegyldighed  og  meningsloshed. Tilfzldet  Henriette Cornier var  et  af  de  mest  publicerede  og  kommenterede, godt  hjulpet  af  de uhyggelige omstzndigheder  i  forbindelse  med  mordet,  den  list og forstillelse, hvormed det lykkes hende at fa lov til at passe den lille Fanny et ojeblik, det lidenskabslose snit, der skilte hovedet fra kroppen, blodet, der  vzltede  fra  spædbarnets  torso  og  fyldte  natpotten  ved  sengen, moderen, der kom for at hente sin lille pige og blev modt med: Dit barn er dod, hovedet, der blev kastet ud p A   gaden og trillede ned i rendestenen, hvor  det var  ved  at blive knust under hjulene fra en vogn, faderen, der styrtede ud  af  sin butik og som det forste s A   hovedet  og samlede det op og kyssede og kærtegnede det.  Og ikke blot  kom  sAdanne uforklarlige mord  i bolger,  de fremkaldte nye  mord, der  aparte imiterede  allerede begaede. Netop Henriette Coniers udad truede med  at  udlose en sand epidemi.

I en rzkke artikler i det indflydelsesrige tidsskrift Archives générales de Mkdicine analyserede den unge Etienne-Jean Georget et stort antal mord og retssager i et forsog pa endeligt at fastslA monomanierne som videnskabelig kendsgerning og med krav om, at lovgivning og domstole tilstod disse ulykkelige afsindige  straffrihed  og overgav  dem til sindssygeanstalter- ne.  Georget var det store hi3b i fransk psykiatri og havde allerede i 1820 som 25-i3rig udgivet den vigtige De la folie, der året efter blev fulgt af De la physiologie  du  systerne  nervew  et  spécialement du  cerveau. Livfuld, brændende  optaget af  sit fag, manisk  arbejdende og med  en overlegen evne til at forarbejde store mængder kendsgerninger og give dem en ny, original formulering skrev han p i 3   disse år »to bind  p i 3   den  samme tid, som det ville tage for enhver anden at udtænke planene, som det hedder i  nekrologen.  Som  Géricault var  Georget  en  af de  unge  dade.  Han bukkede i  1828 under for lungetuberkulose efter i de sidste %r  ogsi at have lidt af »hypokondri«, datidens betegnelse for paranoia. Forfalgelsesforestillingerne havde utvivlsomt  en  rationel basis,  for  Georget  var  fra 1820 under stadige angreb for materialisme og gudleshed, ligesom hans urbane, men hi3rde udfald mod justitsen blev besvaret skarpt og klegtigt.'

De fem billeder  af  monomane, som Géricault  udfarte  omkring 1822, var i Georgets eje. Det samme gælder fem andre billeder, der har indgi3et i serien. De er muligvis gået tabt, ihvertfald har de ikke kunne spores. Det er  uvist  om  Géricault  har  været indlagt  p&amp; Georgets  afdeling p i 3   La Salpetrikre, der  overvejende var  en  anstalt  for  kvinder.  Men  det  synes sikkert,  at  billederne er  malet  pil  Georgets foranledning.  Georget  har antagelig  henvendt  sig  til  Géricault for  at  bede  ham  tilvejebringe -fysiognomisk orienteret -illustrationsmateriale  til en ny  udgave af De la folie i lighed med det materiale, som allerede Johann Kasper Lavater og Charles Bel1 havde prEsenteret, og i ædel kappestrid med Esquirol, der 3 var ved at fi3 udarbejdet plancher til sin bog Des maladies mentales. Men her var han kommet til den forkerte, for Géricault  havde aldrig været til sinds at optræde som redskab for nogen. Hvorfor da i denne sag, der for ham  var  sagen selv.  Her  fandt  han  til  sidst  det  motiv,  hvori  han  mest fuldstændigt kunne give skikkelse til det liv, der var hans. For sagen selv er arbejdets og værkets sandhed, »er som gennemtrængning af  virkeligheden og individualiteten enheden af  disse«. 4

II.

»At være fornuftig, faler jeg,  bliver for hver  dag mere min lod, uden

at jeg  dog af  denne grund holder op med at være den mest forrykte af alle fornuftige,  thi mit begær er stadig umætteli  gt... «

Brev til P.-J.  Dedreux-Dorcy 12. februar 1821

Théodore  Géricault  (1791-1824)  har  i  nogen  grad  sti3et  i  skyggen  af Delacroix,  der  optager  mange  af  de  temaer,  som  Géricault  forst  udarbejdede?  I  et  kort  liv  brændte  han  sig  op  og  efterlod  sig  dog  en betragtelig produktion, der som den forste i Frankrig afgorende bryder med de klassicistiske doktriner, og som i sit heftige udtryk er gennemstrommet af en voldsomt potenseret individualitet, der sætter sig igennem, uanset  omkostningerne. Udad  strommer denne livskraft i kunstneriske udtryk,  der  mest  har  karakter  af subversion,  i  tegning  efter  tegning, udkast, biileder,  figurer, der  gestalter stærke  og  muskulose  skikkelser, favnende hverandre i elskov, vold og dgd. Skræmmende oplgses noden, vanviddet  og  liderlighedens konturer  for  selvfolgeligt  at  antage  én og samme skikkelse.

Kendtest  er  hans billeder  »Rytterportræt af  M.D ...a eller  »Bereden jægerofficer fra den kejserlige Garde foretager attak«, 1812, »Den sarede kyrasser«, 1814, og  »Tommerfladen fra Medusa«, 1819, alle ladet med historisk betydning: Gardens sidste kraftanstrengelse 1812, Nederlaget og endelig  kannibalisme, blodbad,  sult  og  vanvid  p i  tommerfladen  efter »Medusas«  forlis som sindbillede  p3 den tilstand, en generation,  en nation var  efterladt i efter 1815.~ Mange af  hans billeder viser heste, væddel~b, jockeys  og boksekampe, for Géricault  var  som sin lærer, den vittige og indtagende Carle Vernet, sportsman og angloman, selv formuende, maske dandy, stærk, smidig og farlig som de lover og tigre, der optræder p4 hans billeder. Disse rovdyr var p&amp;  ingen made symbolske fremstillinger af den kapitalistiske entrepreneur eller b~rsmagnets færd gennem liberalismens jumgle,  men gled drommende over i den apparition og de fzerdigheder, der udmærkede de stærkeste og mest karismatiske medlemmer af society eller  beau  monde -adræthed,  elegance,  skonhed, ironi, wit? Andre billeder  viser  bevægende  henrettelser,  afhuggede  hoveder,  afsavede lemmer,  smidt  hulter  til  bulter  i  dissektionsstuerne eller  forradnende hjembragt fra hospitalet til kunstnerens atelier -naiure morte, der bærer vidne om den nye tids ligegyldighed over for afsjælede legemer, kroppen som blot og bart studieobjekt og middel. Atter andre viser tiggere, blinde, lamme gaet til bunds i storbyen London, eg mennesker og dyr i arbejde, skildret i et formsprog, der gor Gericault til en vigtig forlober for Courbet og realismen. Og endelig selvportrzetter,  sogende, nideslose, hallucinerede.

Géricaults liv  vekslede  tilsyneladende  mellem  perioder  med  uudtommelig energi og inspiration og tider med dyb modloshed. »Tommerfladen fra Medusae blev malet i en lykkelig periode, hvor han, efter  at have lade sig kronrage for dermed at markere at fra nu af ville han ikke være at se i selskabet, isolerede sig i sit atelier for at koncentrere al sin kraft og lidenskab om vzerket. I 1819 berettes om anfald af  forfalgelsesvanvid, og under et nzesten toarigt ophold i England 1820-21  forsagte han flere gange at bega selvmord. Han var ramt af, hvad datiden kaldte »den engelske syge«, spleen eller depression, en sygdom, der ifalge Georget var udl~st af  markedets feberagtige bevægelser, af  lediggang, nydelser  og sanseexcitation i  de  nye  storbyer8 Den  gamle  melankoli  tradte  i  sin urbane klædning frem som spleen, og begge blev indordnet som former for  monomani. For  i et dristigt forsag p&amp;  at tvinge  den nye  monomani igennem med vigtige samfundsmæssige konsekvenser hævdede Esquirol og  efter ham  Georget, at  den gamle ærværdige melankoli underkastet en mere dybtgilende videnskabelig undersagelse og refleksion afsl~rede sig  som  den  moderne  tids  monomani?  Men  mens næppe mange ville mistænke lzegerne selv for at vxre monomane i deres intense, talmodige udskillelse af objektet til analyse, klassifikation og  behandling,  var maleren i mange henseende deres lige, monoman som dem, selvmords-monoman, spleenetique.

## III.

De monomane, der optrzeder p3 Géricaults billeder,  er ikke typer, der henter  deres  eksistens,  deres  liv,  deres  bestemmelser  fra  arten  eller kategorien  monoman. Disse  mennesker  ejer  deres fulde individualitet, trzeder frem i deres udviklede historiske gestalt og griber netop i denne fuldt  udarbejdede  individualitet over i det almene, som farst det borgerlige samfund kunne frembringe. Tilbagelagt  er  en  Goyas  eller  en  Hogarts fremstillinger af  gale,  der  som  szere  og  pittoreske  menneskedyr  vælter rundt imellem hinanden p3 anstalterne,  Charles Bells truende,  jzttestærke urtidsmzend  i lænker. Gennemtrzngt af  kærlighed  til det, der var  mest hans eget, bzrer Géricaults  portrztter anklage og han mod de typiserende grafiske og fotografiske illustrationer,  der skulle begejstre lxgerne og publikum op gennem Arhundredet, og lader det tab af  humanitet se, der aldrig siden skulle forvindes.

De fem bevarede billeder i Géricaults  serie viser alle personer malet p5  en  mark  baggrund,  fremstillet  i  den  for  Gericault  karakteristiske bevzegeligt-transformerende  clair-obscur teknik. I et ajeblik bevæger de sig ud  af  market  og fanges i lyset, inden de glider  tilbage  i market  for

altid. De tre mænd er alle behersket af  lidenskaber, der vil  drive dem mod forbrydelsen.

Oldingen skxver til siden, betydningsfyldt drammende om Napoleons- krigenes  storhed,  om  felttog  og  slag  under  hans  hojstegne  feltherrekommando, kejserlige travesti, vraggods fra besættende længsler  drevet ind på anstalten her. På brystet hænger et bybudsskilt med nummeret 121, nummeret  på det kompagni, han anforer og opildner,  nummeret p i  den celle, der blev hans Ion.

Kleptomanen lettere forpjusket, men endnu elegant, smukke ojne, det ene  storre  end  det  andet,  belyst  og  lysende  afsoger  det  rummet,  for mennesker,  for  ting.  Skinnende  varer  i  glitrende  butikker,  bazarer, passager  riber ham  an, fortryllet  kærtegner  han  genstande,  der  hastigt gled  ind  under  frakken for  umærkeligt  at  gribes  af  lede, når  forst  han har nået sin bolig. Ligegyldigt kaster han dem fra sig i bunken i hjornet, snart må han atter afsted.

Bornevennen står langt fra sine smi, panden tårnhoj under baretten, ville dog blot  være sammen med bornene lidt, kobe dem bon-bon'er  og sjove  presenter,  hore  latter  fra  liv,  der  længst  er  gledet  bort.  Kikker

sorgmodigt derfra, længes mod dette, det ene.

Den spillegale kvinde glaner enfoldigt, munden som en skuffe fuld af savl.  Triste  dage,  alderdom  og  ensomhed  oplivet  af  lidt  selskab  om terninger, kortspil, krykken svinger, eller folger hun hypnotiseret nationallotteriets store hemmelighedsfulde bevægelse, der i et nu vil bade

hendes liv i lykke?

Og ildevarslende er kvinden, der lider af misundelsesmonomani,  af en eftertid kaldet »hyænen fra Salpetri2re.a  For mens de andres vanvid er bundet til en bestemt genstand, er hendes monomani kun monomani på skromt, ubestemt  truende breder  det sig ud  som grænselast  savn af  liv, der  er i andres eje. Heftigt  m i  hendes nag have været, voldsom hendes vrede, for samfundet har taget skridt til hendes indespærring. Med hojre oje halvt tillukket, borende blik, munden spidsende sig som fuglens næb, der snart vil snappe, synes hun beredt til handling, fikserende en genstand blandt  genstande i et tab uden  ende. Hojtidsfulde,  alvorlige, grundende fortæller  disse  monomane om  historisk  formet  begær,  om  længsler  og savn udviklet i livsforlob, der unddrager sig fysiognomikkens og psykiatriens snzevre kategoriseringer, om fortryllelsen fra vareverdenen, fascinationen af den militære magt og pomp, om den nye kærlighed til barnet, der endnu ikke har fundet sin form, og om lysten, der rugende strejfer om fra mål til mål.

Ene står de i morket.  Men i rummet er endnu  en til stede, den, der iagttager og maler,  Géricault  selv. I et selvportræt, malet da han var 1718 år, har  han  gjort  sig  selv  til  genstand  for  observation  i  et  lignende tomrum. Sidste skrig, sort kjole, fadermordere, det kunstfærdigt bundne, kridhvide halsbind over kalvekroset,  klædt til fest lofter han selvbevidst de pensler, der nu vil  feje ham  i udforelsen af  værket. Den rode mund, de rosa kinder, det blottede Øre, det tykke, friserede  har, de kraftige ojenbryn over ojnene,  mandelformede, skæve,  det hovmodige, hanlige ansigtsudtryk, alt varsler ulykke, vidner om en eksaltation, en drift, et hAb, der aldrig vil kunne rummes inden for det borgerlige liv. Denne unge mands ansigt er alt for levende og griber i sin tojleslose ekspression efter doden.

Feltheiremonomaizi

Kidnapningsmonomani

Kleptomani

Spillemani

## IV.

Om  få  uger  vil  revolutionen g i 3   hen  over  Europa.  Jules væggen  i  hans  værelse dodsmaske. Ikke derfor,  men fordi han ojner Géricault i den lange kzde af  levende og dode, der langsomt drager sig hen imod

Januar 1848. Michelet  skriver  p A sin  femte forelæsning. P A hznger Géricaults det, der skal komme, skriver han:

»Omkring 1823 fandt  der ved  indgangen til  operaballet en  bedrovet samtale  sted . . . mellem  en  af  mine  venner,  verdensmand,  uendelig spirituel kunstner, og en ung mand, en stor mand, der var  ramt i sit hjerte, og som syntes at  soge at  fremskynde dodens komme gennem sanselige nydelser . . . Min ven modte ham meget sorgmodig midt i den muntre skare: kvinderne i deres smukkeste balklæder, vognene, lysene; han  selv  var  i  stort  toilette,  gule  handsker,  men  allerede  meget forandret. Hans magtfulde bliks  uendelige blidhed var  veget  for  det bitre udtryk i den frygtelige maske, De alle har beundret. Det udtrykte stadig geni, men var  ikke lzngere kraftens udtryk, snarere en dodelig lidenskab efter at gribe denne flygtige verden, og i den dybe ojenhule falkens vilde blik.

Min ven, der holdt af ham, som i ham s A   Frankrig og kunsten i deres hojeste  udtryk,  forsogte  at  standse  ham  p&amp; dette  sted,  tiggede  og Forgzves. Trist, mork, kastede han sig ned i den tindrende

bonfaldt . . . malstrom . . .

Jeg  taler  om  dette  Arhundredes storste maler,  om  den  ulykkelige Géricau1t.a 10

Misundelsesmonomani

## Noter

Det grundlæggende arbejde om Géricault er Charles Clémemt's  G4ricault, der oprindeligt fremkom som artikelserie  i Gazette des Beawr-Arts 1867, samme ar udgivet  som  selvstændig  publikation.  Det lykkedes  Clément at  opstille  en kommenteret  fortegnelse over Géricaults værker,  der var spredt  for  aiie vinde. Alle senere arbejder bygger p3 de oplysninger, som Clément  fik  samlet, blandt andet fra personer, der havde kendt Géricault. Cléments artikler ejer den friskhed, som  nærheden  til  personer og  begivenheder  giver  og  gennemstr~mmes  af pionerens glæde ved at afmærke et territorium. Til denne artikel er, hvad maleren selv angar, iser benyttet Lorenz Eitner: Géricault. His Life and his Work, London 1983. Endvidere Léon Rosenthal:  G4ricault, Paris 1905  og Klaus Berger: Gericault und  sein  Werk,  Wien  1952. Til  billederne  af  de monomane  Margaret  Miller's grundige  og vederhæftige  »Géricault's  Paitings of  the  h a n e « ,   Jounial of  the Warbuig  and  Couriauld  Institutes,  Vo1.4., London  1941,  pp.151-163.  Vigtige psykiatrihistoriske  fremstillinger  er  Michel  Foucault's  to  smukke boger  om anstalter og fængsler m.m.m., Klaus Dorner's lærde Frankfurter-monster: Burger und Iwe, Frankfurt  a.M. 1969 og en mindre kendt, Robert Castel's  velskrevne og veldokumenterede: L'onlrepsychiatrique.  L'dge  d'orde I'aliénisme, Paris 1976.  Men generelt kan det anbefales at læse de gamle sjælelæger selv, for hvad psykiatrihistorikere  ofte destillerer  til  ukendelighed, havde  de  for vane  at  sige lige ud, involveret i bestandige fejder, som de var.

Selvportræt

1. »Man kan med rette beundre Lockes skrifter og dog alligevel erkende, at de antagelser, som han har om galskab, er meget ufuldstændige, idet han anser den  for  uadskillelig  fra  forstandsforvirring. Jeg  tænkte  selv  som  denne forfatter, da  jeg pil Bicetre genoptog min udforskning  at denne sygdom, og  jeg var  ikke  s3  lidt  overrasket  over  at  se  adskillige  afsindige,  som  p3  intet tidspunkt frembad nogen beskadigelse af forstanden, og som var behersket af en  art  raseriets  instinkt,  som  om  kun  de  affektive  kræfter  var  blevet beskadiget .. . Galskab  uden  forstandsforvirring  har  givet  anledning  til  et enestilende optrin i en fase af revolutionen, som man gerne ville slette ud af vores  historie.  Under  fængselsmassakrerne skaffede banditterne  sig  under k k k e  af  at  være  forrykte  adgang til  anstalten  for  afsindige Bicetre  under paskud af  at ville befri visse ofre for det gamle tyranni, som dette havde sagt at  lade indgil blandt  de afsindige; bevæbnede gar de fra aflukke til aflukke; de udsparger  de indsatte,  og de gar videre, hvis afsindigheden er ilbenbar. Men  en  af  de  indespærrede,  der  er  lagt  i  lænker,  tiltrækker  deres  opmærksomhed ved at tale fuld af forstand og fornuft og ved de bitreste klager. Var  det  ikke skændigt, at  man  holdt  ham  i jern,  og  at  man  blandede ham sammen med  de andre,  der var  afsindige? Han benægtede,  at  man  kunne bebrejde  ham  den  ringeste  urimelighed; det  var,  tilfajede  han,  den  mest oprarende uretfærdighed. Han anraber disse fremmede om at bringe en sadan undertrykkelse til ophar og om at blive hans befriere. Fra nu  af  rejser der sig i  denne bevæbnede  bande  en heftig vredesmumlen og skrig af  forbandelse mod forstanderen  for anstalten;  man  winger  ham  til at  komme  og aflægge regnskab for  sin handlemade,  og  alle sabler er rettet  mod hans bryst; man anklager ham for at gare sig til redskab for de mest  oprarende overgreb, og man byder ham forst at tie, da han vil retfærdiggare  sig: han paberaber  sig forgæves sin egen erfaring og opregner andre eksempler  p4 lignende afsindige, der pa  ingen made  er  i vildelse,  men  som er  meget  farlige p3 grund  af  et blindt  raseri:  man  svarer med  skældsord, og havde hans hustru  ikke udvist stort mod ved  s3 at  sige at  h k k e   ham  med  sit  legeme, ville han  adskillige gange været segnet gennemboret af  stad. Man beordrer, at den afsindige skal befries, og man farer ham derfra under forstærkede rab: vive la République! Synet af s3 mange bevæbnede mænd, deres stajende og forvirrende tale, deres ansigter blussende af vindunster, vækker den afsindiges  raseri; han griber med en  kraftfuld  arm  mod  sin  sidemands sabel, og  hvis det  ikke omgaende var lykkedes at gore sig til herre over ham, ville han denne gang have hzvnet den krænkede menneskehed. Den barbariske horde farer ham til hans indelukke og synes radmende at vige for retfærdigheden og erfaringens rast.« -Philippe Pinel: Tmité  médico-plrilosophique  sur l'aliénation  mentale ou la manie, Paris an IX (1801), pp.149-50 &amp; 153-55 (ed. Slatkine 1980).
2.  Georget blev optaget som sØn i Esquirols hus, og han dade i sin lærers arme. Georget gik i sin materialisme, hvor han lægger sig tæt op ad hjerneanatomiens egentlige grundlægger, frenologen Franz  Joseph  Gall, meget  for vidt  i forhold  til  de stramninger,  der beherskede  Restaurationen.  I  sine sidste ar

skrev han et andeligt testamente og indrémmede  Gud og Sjzlen den plads, der tilkommer dem. Han Ønskede, at dette testamente efter hans dØd  skulle f8 den videst  mulige udbredelse, hviiket det bl.a.  fik gennem den udfarlige, kærlige  og  anerkendende biografi,  Esquirol  skrev til  Michaud's Biographie Universelle. Georgets  artikelserie  i Archives  générales  de  Médicine er  et retspsykiatrisk  mesterværk, skrevet med klarhed, dynamik og taktisk forstaelse. Men ogsa her gik han, selv om han klogt indr~mmede flere af  de anklagede og damte i besiddelse af  tilregnelighed og viljens frihed, for vidt. Reflekterende kritiske formuleringer, der fra juridisk  hold direkte var blevet rettet  mod Georget,  skriver  Esquirol  i  sin  afhandling  »Mémoire sur  la  monomanie homocide«  1827:  »Gud forbyde, at vi  som forfægtere  af  materialisme  og fatalisme skulle udtznke og forsvare teorier, der er omstyrtende for moralen, samfundet og religionen. Vi  har ikke til hensigt  at gáre os til  forsvarere for misgerningen og forvandle de store forbrydelser til anfald af galskab; men vi mener, at  doktrinen  om  monomanien er noget  andet end forbrydelsen, der undskylder forbrydelsen« (cit. efter Castel, op.cit., p.180).

3.  Alexander Morison besagte i 1818 Esquirol og skriver i sin dagbog: »Han har wsten 200  gipsafst~bninger  af  afsindige personers  ansigter  og 600  hovedskaller« (Eitner,  op.cit., p.354). Morison udgav i 1843 Physiognomy of Mental Diseases, forsynet med mange instruktive litografier.
4.  G.W.F Hegel: Werke Bd.3, Phanomenologie des Geistes, Frankfurt a.M. 1970, p.304.
5.  Delacroix fik lov til at sidde model til en af figurerne p8 »T~mmerfladen fra Medusa«. Og  til  at  male  et  religiest  billede,  som  Géricault  havde faet  i bestilling som en trØstepræmie efter Salonen 1819, hvor staten ikke Ønskede at kØbe  hans maleri. Géricault signerede  n8digt vzrket.
6.  Den fantastiske historie om t~mmerfladen fra Medusa er i korthed: I 1816  gik fregatten La Mgduse i stille  vejr p3 grund ud for Senegal, fransk koloni. Skibet medfarte  kolonister,  soldater  og  videnskabsmænd, der  skulle  deltage  i  en ekspedition. Grundst~dningen skyldtes darligt sflmandskab, der faldt tilbage p8 kaptajnen,  en  inkompetent  aristokrat  indsat  af  Bourbon-regeringen. To dage  senere  matte  skibet  forlades,  og  efter  at  kaptajnen  og  de  fleste  af officererne i fejhed og klassehovmod havde skaffet sig plads i redningsbadene, blev 150 af de ialt 400 ombordværende stuvet sammen p8 en t~mmerflade, der i  hast  var  tØmret  sammen.  De  heldige  i  redningsbadene  lovede  at  tage tammerfladen pa slzb, et IØfte, der snart skulle brydes. Allerede den farste nat  dade  mere  end  10. Den  felgende  nat  drak  soldater  og  semænd  sig i fortvivlelse sanselost berusede  og gik  til  angreb  p8  de  officerer, der  delte skæbne med dem, et mytteri, der blodigt blev slaet tilbage. Den nzste morgen kunne man tælle 65 dØde. Sulten havde nu  faet sit tag, og mange kastede sig over  ligene.  Skibslægen  Henri  Savigny,  der  allerede  to  maneder  efter redningen  skulle offentliggØre sin  beretning  i Journal des Débats, f8  dage senere oversat i sin helhed i The Times, skriver: »En stor del af  os afslog ferst at rØre den frygtelige fØde; men til sidst ... s8 vi i dette skrækkelige  maltid vores

eneste beklagelige middel til at  forlænge livet; og jeg  foreslog . . . at vi  skulle terre disse blodende  lemmer for at gore dem mere udholdige for smagen.« Den  fØlgende  dag  tog  de  alle  del  i  maltidet,  og  da  forradet  af  vin  var sparsomt, matte de skibbrudne spæde op med hawand og urin. P8 sjettedagen var der kun 28 tilbage, og da de 13 heraf havde mistet forstanden  af  smerte og nØd, besluttede de ovrige at kaste dem i havet for at spare pa rationeme: »...de  havde  krav  pa  deres  del  af  rationeme  og  kunne  inden  de  dede konsumere  @re  flasker  vin . . . Tre  somænd  og  en  soldat  patog  sig  denne grumme henrettelse.  Vi vendte vore Øjne bort  og udgod blodige tarer over disse ulykkelige menneskers skæbne . . . « Efter  13 dage var  dette eksperiment »suwival of  the fittest« til  ende.  De  15 blev  reddet,  men  endnu  fem matte snart falge de 135.

Jeg vil ikke g8 nænnere ind p&amp;  de implikationer i denne beretning, ej heller p8 Géricaults  berflmte  billede, der pakalder sig sin egen udfarlige analyse.  Blot skal nævnes, at billedet i realiteten er en syntetisering,  en fuld udarbejdning af hele forlØbet p8 t~mmerfladen. Det indoptager tematiseringer fra adskillige udkast  og ogsa  afsluttede  billeder,  udfert  i forskellige  teknikker:  mytteriet, redningen og kannabalismen, sidstnævne i en rædselsvækkende, redningslos fremstilling i sortkridt, lavering og gouache.

Le  Radeau  de  la Méduse er  i  kæmpeformat,  491 x  716  cm,  og  i  denne panoramaet og dioramaets tidsalder sa en engelsk impressario mulighederne

i at udstille billedet for det store publikum. Maleriet blev i 1820 i »Egyptian Hall« p8 Picadilly i London set af 50.000, vel at mærke betalende, besØgende, der  fik  stukket  et  sjusket litografi i handen.  Formedelst  en  ekstra  sixpence

- kunne  de erhverve  sig  en 15 siders beskrivelse af  dramaet.  Géricault  indkasserede mellem 17.000 og 20.000 francs, en efter datidens malestok meget stor sum. Ved en senere forevisning i Dublin blev biiledet dog udkonkurreret af et M ~ n e Peristrephic  Panomma o f   the Medusa, et 10.000 kvadratfod stort lærred, der garneret med lys- og farveefekter og under orkestral afspilning af en art  sostykker rullede  forbi. T~mmerfladen drev videre med  en  lignende symbolværdi som Titanic i dag.
7.  De franske dandyer blev kaldt lions, de engelske tigers, altså PM's Lions and London Tigers, titlen p A   ex-kurtisanen Harriet Wilson's bog fra 1825.
8.  Uagtet  at  Georget  placerede  galskabens  %de i  hjernen,  var  han  af  den opfattelse, at den ikke primært var organisk betinget, men udl~st af faktorer af social og politisk art, der var særegne for de moderne samfund. Netop i det mest udviklede land, England, rammer den ryggeslose konsumption, ØrkeslØshed og sanseforfaldenhed, som rigdommen avler, de formuende selv i form af patologiske symptomer, der opfanger og potenserer  et samlet fysisk, psykisk og moralsk forfald. I samme bevægelse gar ogsa fattige under  i en  sjælelig nod, der er en refleks af rigdomsophobningen selv. Bestemte samfundsmæssige  former  manifesterer  sig  odelæggende  som  en  ubestemt  lede ved  livet. Georget skriver: »seh.mordet efter moden overvejelse, englændernes spleen, optrzder sædvanligvis i alderen fra 35 til 45 A r   hos personer, som har udtomt alle livets nydelser, eller som efter at have opnaet en vis velstand gennem et virksomt liv bliver lediggængere for at nyde frugterne. Mangelen p8 moralske idealer,  hvilken forer til  ateisme, til materialisme, til  foragt for tilværelsen, giver i hØj  grad  denne tendens  næring. Spleen optræder meget  hyppigere i England end i Frankrig: dette skyldes flere arsager. Hos englænderne er der et lidet antal betragtelige formuer og millioner af ulykkelige, der er henvist til tiggeri, to ekstremer, som bevæger sig mod samme mal, lede ved tilvzrelsen; de store og hasarderede handelsspekulationer m8 n~dvendigvis ofte ophidse sindsbevægelser,  der er mere eller mindre skadelige; endelig  ma umoralen, udskejelserne, der er s3 almindelige hos dem, i s r   i de hajere klasser, til sidst fornedre sjslen og  opslide kroppen og saledes drive mennesker  til  at  gore ende p3 dage, som nu kun er en pine . . . De syge, der er trætte af  alt, flygter fra samfundet, trækker sig tilbage i ensomhed, giver deres ideer frit 1 Ø b  og ender til sidst med at Ødelægge sig selv, hvis lægevidenskaben ikke kommer dem til hjælp.«  (E.  Georget:  De la folie.  Textes  choisis et  présentés  par  J.  Postel, Toulouse 1972, p.51).
9.  Esquirol  udtalte  bl.a.  dette  i  sagen  Cornier,  hvor  han  var  indkaldt  som sagkyndig. (Jfr. Georget: ~Discussion médico-légale sur la folie ou aliénation mentale«, II. article. Archives Générales de Médicine,  T.XI.  1826, pp.518 &amp; 527.) Henriette Cornier blev idomt livsvarigt tvangsarbejde. I sin pine fandt juryen  hende skyldig i drab, begaet med forsæt eller fri vilje, men svarede p3 rettens folgende  sp~rgsmal,  at drabet  var uoverlagt.  Dette  mærkelige kompromis mellem anklagemyndighedens og forsvarets synspunkter, mellem forbrydelsen som fri viljesbeslutning og forbrydelsen som resultat af  en indre

tvang, reddede la jiiie  Comier fra guillotinen.

10. Jules  Michelet: ~'Etudiant, (1877)  Paris  1970, p.110.  En  sætning  flyttet.  I julimonarkiets sidste fase, fa dage far denne forelæsning, hvorfra passagen er hentet, skulle være holdt, tvang regeringen Michelet til  at afbryde sin forelæsningsrække p3 College de France. Michelet lod sammendrag af  de forelæsninger, som af  politiske grunde ikke kunne afholdes, udkomme i hæfter. Forelæsningerne er i realiteten politiske pamfletter, hvor Michelet oparbejder aspekter af den franske historiske og kunsthistoriske udvikling for herigennem at levere intellektuelt og emotionelt materiale til, hvad han forstar som foikets eminent franske kamp mod monarkiet. P3 et tidspunkt, hvor interessen for og forst3elsen af  Géricault var beskeden, ser Michelet Géricault som den ffirste kunstner,  der  gØr  sig  fri  af  David-traditionen,  den  farste  moderne  maler  i Frankrig. Netop hans modernitet, hans opgØr med det udlevede og forstenede, gØr  Géricault  til vabenf~lle i den forestaende kamp.

Om Michelets ejendommelige d~dsunivers, se Roland Barthes' enestaende Michelet, Paris 1954.

- -Det, der bekymrer mig, er, at jeg er anklaget for tolv tyverier!
- -Ser man det. Tolv .. . d meget desto bedre  ...j  eg plxderer for monomani! . . .
- (Daumier)