Anmeldelse af Karen Marie Mortensen: Karl Jaspers liv, samtaler og tænkning.
Forfattere: Anders Klostergaard Petersen
Tidsskrift: rvt (2015-11-20)

## Anmeldelse

KAREN MARIE MORTENSEN, Karl Jaspers liv, samtaler og tænkning , Aalborg Universitetsforlag, Aalborg 2014, 165 sider.

I forlængelse af sin bog om Hannah Arendt, Skabt til at begynde , fra 2008 fattede Karen  Marie  Mortensen  interesse  for  Arendts  mentor  og  betydelige inspirationskilde, Karl  Jaspers.  Hendes  aktuelle  bog  er  tænkt  at  skulle  råde  bod  på,  at  Jaspers  i  den danske kulturdebat i over 50 år er blevet forbigået. Det er ganske vist rigtigt, som KMM i sit forord gør opmærksom på, at der eksisterer både et Österreiches Karl Jaspers Gesellschaft og  et  nordamerikansk Karl Jaspers Society North America ;  men heller ikke  internationalt  kan  man  i  modsætning  til,  hvad  KMM  antyder,  tale  om  nogen større, aktuel interesse for Jaspers. Godt nok har han fået opkaldt en asteroide efter sig, og ved universitetet i Oldenburg holdes en årlig Jaspers-forelæsning om Fragen der  Zeit ,  ligesom  der findes et  Jaspers-arkiv,  idet  universitetet  i  2009  opkøbte  hans arbejdsbibliotek  af  universitet  i  Basel  -  Jaspers  var  æresborger  i  Oldenburg,  hvor også den psykiatriske del af sygehuset er opkaldt efter ham. Og så har Universitetet i Heidelberg  en  årlig Karl  Jaspers-Vorlesung .  Men  trods  alle  disse  forsøg  på  at  holde hans navn og værk i hævd, er det i dag småt med en egentlig interesse for Jaspers.

Bogen består, som også KMM pointerer, primært af citater og tætte gengivelser af udvalgte dele af Jaspers' forfatterskab. Det giver den et mosaikpræg, som nok introducerer til Jaspers, men ikke bidrager med nogen helstøbt tolkning af hans værk og filosofi. Det er ærgerligt; men KMM skal dog have tak for overhovedet at have begået denne bog og derved bidraget til i nogen grad at afbøde den glemsel, som er blevet hans filosofi til del også i den danske offentlighed. Foruden en nyttig kronologi over Jaspers' liv og en sammenstilling af hans hovedværker består bogen af otte hovedafsnit  samt  en  afslutning.  Det  er  dog  ikke  helt  let  at  følge  bogens  struktur,  da  flere afsnit  har  en  tematisk  overlappende  karakter  og  flere  steder  i  sprog  og  stil  har  et mere essayistisk og nogle gange prædikende præg. I det første afsnit stiller KMM det indlysende spørgsmål, hvorfor man skal læse Jaspers, og peger i den sammenhæng på, hvordan en række af de spørgsmål, Jaspers stillede (skyld, medansvar, nationalisme, internationalisme og globalisering), har 'været fortrængte og betændte i den danske offentlighed de seneste 15 år'. Det er jeg ikke enig i, ligesom det heller ikke forklarer, hvorfor Jaspers' filosofi de seneste 50 år i vid udstrækning har været glemt. Det sidste kunne hænge sammen med, at netop denne type filosofi bundet, som den er, til en bestemt overvejende tysk filosofisk sen-moderne tradition virker altmodisch i forhold til et filosofisk paradigme, der siden begyndelsen af 1960'erne har haft den sproglige vending som forudsætning. Derpå følger afsnit om tankespor i et liv (II); grundtanker hos Jaspers (III); ensomhed, grænsesituationer og kommunikation samlet  under  overskriften  psykologi  (IV);  en  yderligere  drøftelse  af  grænsesituationer; Jaspers og Heidegger (V); Jaspers og Arendt (VI); offentlige samtaler (VII); en selvstændig diskussion af atombogen og menneskets fremtid; og endelig religionsfilosofi (VIII). Alle afsnit er forsynet med en række korte underafsnit.

Selv om KMM igennem bogen forsøger at belyse Jaspers' forfatterskab, hans 'filosofiske tro', ved hjælp af Grundtvigs tanke om mennesket først og det, hun kalder Løgstrups skabelsesteologi, fremstår sammenstillingen overfladisk og ikke synderlig oplysende. Den tjener til at drage en parallel mellem på den ene side Løgstrups og Tidehvervs gensidige diskussion og på den anden side Jaspers' drøftelser med henholdsvis Heidegger og med Bultmann, hvor Jaspers' religiøse 'universalisme' imidlertid begrundes i hans baggrund i en liberalteologisk tradition. Det sidste kan i høj grad også diskuteres og bør under alle omstændigheder nuanceres, medmindre man synes,  det  er  klargørende  at  betegne  hele  den  dagsordensættende  tysksprogede, protestantisk  teologiske  tradition  fra  1850'erne  og  frem  til  1917  som  liberalteologi. Det sidste peger på et generelt problem. Bogens intenderede modtager er uklar. Er det den bredere offentlighed, er den sine steder for indforstået i både stil og indhold og forudsætter en modtagerkreds med indgående kendskab til en filosofisk og teologisk tradition (se fx s.17.19f.37.142). Er den omvendt henvendt til denne læserskare, kommer den til kort ved overfladiskhed, utilstrækkelig problembevidsthed og kendskab til den mere filosofi-, kultur-, og teologihistoriske kontekst for forfatterskabet. Eksempelvis nævnes Alfred Weber en passant som kultursociolog (s. 19); men man får  intet  at  vide  om  den  betydelige  indflydelse,  han  øvede  på  Jaspers'  tænkning, ligesom det vel også havde været rimeligt at gøre opmærksom på, at hans broder var Max Weber, som omtales anderswo i bogen. Sammenligninger er for nonchalante og man kommer ikke i dybden med drøftelsen. Det er ærgerligt.

Til svaghederne hører også en noget patosfuld og psykologiserende skrivestil (fx s.  20,  hvor  det  om  Jaspers  fortælles,  at  han  døde  på  sin  hustrus  90  års  fødselsdag: 'Måtte de end gennemleve mange trængsler sammen, så fik de dog den nådegave at dele et langt liv med hinanden'), ligesom jeg har ladet mig irritere af en række forsøg på  at  parallelisere  begreber  og  tanker  hos  Jaspers  med  nutidige  fænomener.  Det bliver overfladisk, fordi der ikke tages hensyn til de meget forskellige bevidstheds-, kultur- og socialhistoriske vilkår (se fx s. 23.31.81). Ærgerlig er også manglende korrekturlæsning  og  overholdelse  af  dansk  ortografi  og  grammatik.  Talord  under  ti skrives konsekvent med tal; orddelinger er idiosynkratiske; der skelnes ikke mellem præpositionel og adverbiel brug af ord som fx udenfor, indenfor og overfor; bogen igennem optræder komposita delt (loyalitetserklæring [s. 113], finansvirksomhed [s. 114], resonansbund [s. 120], mellemdistanceraketter [s. 123], helvedsforestillinger [s. 144], engangskarakter [s. 145f. - her skrevet både i to og et ord]; og dette er kun få

eksempler); der er mange stave- og grammatiske fejl (s. 26.29.44.63.87.92.121.127 - ja, bogens titel mangler genitiv apostrof), ligesom Tertullians værk De testimonio animae (Om sjælens vidnesbyrd) bør gengives på latin eller dansk, men ikke på tysk (s. 149). Disse  svagheder  falder  ikke  kun  tilbage  på  forfatteren,  men  også  på  forlaget,  som ikke har ydet fornøden redaktionel bistand.

Det mest sælsomme er imidlertid KMMs manglende kendskab til Jaspers' aksetidstænkning. Det er det punkt, som de sidste 20 år har påkaldt sig betydelig både international  og  dansk  opmærksomhed  (se RvT 60).  I  modsætning  til,  hvad  KMM skriver,  at  det  er  Hannah  Arendts  tænkning, som '… i dag giver en væsentlig tilskyndelse til at genopdage Jaspers' (s. 106), er det hans begreb om aksialitet og aksetid. Det er den, som har fået en række førende tænkere til at vende sig mod Jaspers, som ofte, men dog ikke helt korrekt, hævdes at have stået fadder til begrebet. Det havde også i  KMMs drøftelse  været  oplagt  at  tage  emnet  op  (særligt  s.  122.131f.), ligesom den upræcise tale om Jaspers' liberalteologisk prægede universalisme derved kunne have fået en tiltrængt historisk nuancering (jf. s. 138). Det var netop ikke universalisme;  men  en  tænkning  funderet  på  en  forestilling  om  aksetid,  som  hos Jaspers omfattede en række eurasiske kulturer i perioden fra 800-200 f.v.t., og hvor han søgte baggrunden for, hvad der skulle udgøre det moderne Europas fundament. Derfor er det også ubegribeligt, at KMM ikke til Jaspers' hovedværker regner Vom Ursprung und Ziel der Geschichte fra  1949, som slet ikke omtales, ligesom hun heller ikke  henviser  til  den  centrale  tekst  fra  1946 Vom  europäischen  Geist ,  der  oprindelig blev holdt som foredrag ved Recontres Internationales de Genève i september 1946, men som samme år blev trykt af Piper Verlag i München som selvstændig udgivelse. Her finder  man  en  afgørende  baggrund  for  Jaspers'  religionsfilosofiske  tænkning,  som samtidig viser tilbage til den tidlige Jaspers. Gør det så Jaspers aktuel? Det tror jeg ikke. Ser man bort fra begrebet og den bagvedliggende ide om aksetid, er der ikke meget, som i aktuel forskning står tilbage fra Jaspers' tænkning om det aksiale. Dertil var den for bundet af en i dag bedaget filosofisk sammenhæng og et politisk, ideologisk  engagement for Europas genfødsel efter en krig, som havde lagt det datidige Europa i ruiner, kulturelt og socialt. I den situation manede Jaspers til ny besindelse på den europæiske fortid som forudsætning for en åndelig genfødsel. Helt personligt vil jeg gerne tilslutte mig denne opfattelse, i fuld bevidsthed om, at den kan kritiseres for kulturkonservatisme og elitisme. Men jeg erkender også, at en kulturelitær position som Jaspers' er vanskelig at gøre umiddelbart plausibel i vore dage.

Som fremgået er jeg kritisk over for KMMs bog. Jeg er sympatisk indstillet over for  intentionen;  men  jeg  synes  ganske  enkelt,  der  kommer  for  lidt  ud  af  det.  Her gælder Ovids ord: Ut desint vires tamen est laudanda voluntas (selvom kræfterne ikke slår til, bør den gode vilje roses).

Anders Klostergaard Petersen, professor MSO, cand. theol., Religionsvidenskab, Aarhus Universitet