Metonymien i moderne lyrik
Forfattere: Peter Stein Larsen
Tidsskrift: kok (2003-10-22)

## Metonymien i moderne lyrik

Hvad enten man betragter de retorisk eller de fænomenologisk orienterede litteraturteorier, har en gennemgående tendens været, at metaforen altid har været tilkendt højere status end metonymien. Den lave vurdering af metonymien har resulteret i, at den stadig i dag ignoreres i de fleste afhandlinger om litterært billedsprog, 1 og hvad angår metonymiens rolle inden for lyrik glimrer denne stort set ved sit fravær i den eksisterende forskning. Det følgende er derfor et forsøg på to ting. For det første at give et rids af og et par voteringer i forhold til metonymiens rolle i den litterære kritik frem til i dag. Og for det andet med udgangspunkt i en række tekstlæsninger at argumentere for den tese, at metonymien ikke er den underordnede variationsfigur, som den igennem det meste af retorikkens historie har været betragtet som, men at den derimod spiller en central rolle inden for moderne lyrik.

1. I  dansk  sammenhæng  kan  man  blandt  de  mange  afhandlinger  om  litterært  billedsprog nævne Thomas Bredsdorff: Med andre ord , Kbh. 1996; Mia Graae: Når ørknen blomstrer. Edith Södergran i lyset af tre metaforteorier ,  Kbh 1999; Carsten Madsen: »De fragmentariske billeder««, in Madsen: Om læsning. Kierkegaard, Kafka, Mallarmé og Jacobsen , Århus 1995;  Peer E. Sørensen: Udløb i  uendeligheden ,  Kbh.  1997;  Isak  Winkel  Holm: Tanken i  billedet. Søren  Kirkegaards  poetik ,  Kbh.  1998;  Dan Ringgaard: Den poetiske lækage ,  Kbh. 2000; Ole M. Høystad: Bildeunivers eller bilde av universet? Per Højholts poetiske praksis , Oslo 1998; Lis Møller: »Om figurativt sprog«, in Møller (red.).: Litteraturanalyse, Odense 1995 og Atle Kittang: »Det billedmessige«, in Per Krogh Hansen og Jørgen Holmgaard (red.): Billedsprog , Kbh. 1997.

Billedsprogsdiskussionerne  i disse  spænder her fra  dem,  der  har  et  strengt retorisk udgangspunkt - f.eks. Høystad  - til dem, der vægter det fænomenologiske - f.eks. Kittang -  med  en  klar  overvægt  for  de  retorisk  orienterede  studiers  vedkommende.  I  visse  af afhandlingerne forsøges traditionerne kombineret. Det gælder f.eks. hos Møller, Bredsdorff og Graae, hvor de to sidste bl.a. forsøger at kombinere Paul de Mans nyretorik med den kognitive semantik. Hvad angår teoretiske udgangspunkter i forhold til læsningen af forskellige  digteres  værker,  leverer  Sune  Agger  i  »Billedsprog  og  erkendelse«,  in ibid.nr.1 (1999), en række interessante refleksioner over, hvorledes bestemte metaforteorier korresponderer  med  poetiske  strategier  inden  for  specifikke  forfatterskaber.  Kun  en  enkelt dansk  artikel  beskæftiger  sig  helt  specifikt  med  metonymiens  rolle,  nemlig  Jørn  Erslev Andersen: »Dryssende roser - om spor i J.P . Jacobsens skrift«, in Erslev Andersen: Dryssende  roser .  Essays  om  digtning  og  filosofi ,  Århus  1988.  Her  læses  J.P .  Jacobsens  »Der burde have været Roser« (1882) som en tekst, der »grundlæggende set er metonymisk orienteret«, loc. cit., p. 90. Som et kuriosum, der understreger, at bestemmelsen af, hvad man skal forstå ved det metonymiske, langtfra altid er nogen enkel sag, kan det nævnes, at Lis Møller fremhæver den samme prosaskitse af J.P . Jacobsen som et eksempel på en tekst, der »er metaforisk«, loc. cit., p. 170.

## Metaforisk dominans

I The Rule of Metaphor har  Paul  Ricœur  opridset  to  forskellige  typer  af metaforer:

»'the  physical  metaphor,  that  is,  one  in  which  two  physical  objects (whether animate or inanimate) are compared'; and 'the moral metaphor, in  which  something  abstract  and  metaphysical,  something  from  the moral order, is compared with something physical'«. 2

Betragter vi Ricœurs distinktion i forhold til den moderne lyriks historie, er det oplagt, at to forskellige dominerende teorier om det figurative sprog kan ses i samklang med ovenstående to metafortyper.

Den sidstnævnte - kombinationen af  abstrakt og konkret substantiv kan i vid udstrækning knyttes tilbage til romantikkens symbolæstetik, hvor det sproglige billede ses som et erkendelsesorgan, der åbenbarer på forhånd givne sammenhænge mellem ideer og former, der kan sanses. Centrale formuleringer  er  i  denne  sammenhæng  Goethes  teori  om  symbolet  som  det organiske  sammenfald  mellem  indhold  og  udtryk  og  Coleridges  bestemmelse af »imagination«-begrebet som en evne til via det poetiske billedsprog at  forsone  modsatrettede,  uharmoniske  kvaliteter:  »det  almene  med  det konkrete; ideen med billedet;  det individuelle med  det repræsentative«. 3 I moderne  æstetik  videreføres  en  lang  række  analoge  begrebsdannelser  spændende fra Eliots forestilling om »objective correlatives« 4 over den  jungianske psykoanalyses »arketyper« til Gaston Bachelards idé om »the essential  newness  of  the  poetic  image« 5 -  en  sådan  forestilling  om  det  poetiske billede som bærer af en eller anden dybere indsigt i en metafysisk/religiøs funderet sandhed.

Inden for  de  poetologiske  formuleringer  er  tendensen til  at  opvurdere den abstrakt-konkret-sammensatte metafor også særdeles dominerende. Hos Paul la Coul tales der om, hvordan:

2. Paul Ricœur: The Rule of Metaphor , London 1994 (org. 1975), p. 58 f.

3. S. T. Coleridge: Biographia Literaria (org. 1817). Citeret efter Carsten Madsen, loc.cit., p. 127 (se note 1).

4. T. S. Eliot: The Sacred W ood , London 1960 (org. 1920), p.100

5. Gaston Bachelard: The Poetics of Space , Boston 1994 (org.1958), p.14.

»Digteren genopretter den tabte Inderlighed mellem Ord og Ting. Mange Midler dertil er lagt i hans Hænder, men intet mægtigere end Billedet, der gør Abstraktionen konkret. Af Tingen, du ikke kan gribe, opstår en ny Realitet, som på en Gang er Stof og Følelse i den inderligste Omfavnelse.« 6

I Inger Christensens essayistik tales der om »hemmelighedstilstanden, hvor indre og ydre verden befinder sig sammen, som om de aldrig havde været skilt  fra  hinanden«,  og  om  at  »sammenkæde  eller  sammensmelte  ord  og fænomen.« 7 Og hos Søren Ulrik Thomsen i En dans på gloser hører man om et  poetisk billedsprog, der er knyttet til et  metafysisk orienteret, eksistentielt projekt. Det poetiske billede er noget, der »bliver ved med at hjemsøge mig og trygle om forløsning, men som ikke kan forløses ved at blive opsuget i nogen tilgængelig diskurs«. Metaforen kan dog, fortælles det, åbenbare sig som  en  mediator  mellem  sjælelige  og  fysiske  forhold,  som  når  Thomsen pludselig undfanger en formulering, der kan udtrykke en uudsigelig oplevelse af f.eks. en ildebrand i Titansgade på Nørrebro: »en ildebrand, frygtelig rød / et organ krænget op i himlens klinik.« 8

Når man taler om symbolæstetikkens videreførelse i det 20. århundredes poesi, er det naturligvis vigtigt at bemærke, at der, sideløbende med troen på, at ånd og materiale, betydning og gestalt eller ydre og indre gennemtrænger  og  kongruerer  med  hinanden,  også  er  en  skepsis  til  stede.  Når  Isak Winkel Holm - og noget tilsvarende gælder for Carsten Madsen i »De fragmentariske billeder« - påviser Kierkegaards placering i spændingsfeltet mellem en »idealistisk forsoningsæstetik og en moderne negativitetsæstetik,« 9 er det naturligvis på ingen måde et forhold, der kun gælder for Kierkegaard. Betydningsoverskuddet  i den  sanselige  form  korresponderer  ikke  uproblematisk med et entydigt abstrakt begreb, og der opstår en sprække mellem former og begreber. Mistilliden til overensstemmelsen mellem sanselig form og  begreb  finder  måske  sit  tydeligste  udtryk  i  den  stilistiske  figur,  som Thorkild Bjørnvig har kaldt en »dissonantisk abstraktets genitiv«. Figuren består i, at det abstrakte og det konkrete led i en genitivkonstruktion er sat sammen i et »dissociativt kradst sammenstød«. 10 Eksemplerne fra lyrikhistorien er mangfoldige - spændende fra den internationale symbolismeæra med Baudelaires »det ondes blomster« ( Fleurs du mal ), Rilkes »skæbnens billige vinterhatte«  og  Y eats  »hjertets  hæslige  marskandiserbutik«  og  frem  til  de seneste års danske digtning med  Søren Ulrik Thomsens »poesiens privathospital«, Morten Søndergaards »forstandens elektriske stol« og Lars Bukdahls »inspirationens  rynkede  bryn«.  Figuren  er  i  Bjørnvigs  fortolkning  et  desperat signal om, at en forsoning mellem den moderne materielle virkelighed og de åndelige værdier på ingen måde er en selvfølgelighed. Fra at den oprindelige romantiske symbolæstetik opererede med faste referencer til absolutte værdier,  forstås  det  moderne  billedsprog  som  en  slags  erkendelsesinstrument, der kan diagnosticere civilisationens krise. Og metaforen har bl.a. ud fra denne logik sin status som den moderne lyriks mestertrope.

6. Paul la Cour: »Fragmenter af en Dagbog«, her citeret efter Heretica. En antologi , redigeret af Ole Wivel, Kbh. 1962, p. 62.

7. Inger Christensen: Hemmelighedstilstanden. Essays , Kbh. 2000, p. 42.

8. Søren Ulrik Thomsen: En dans på gloser , Kbh. 1996, p. 49f.

9. Isak Winkel Holm op cit., p. 33 (se note 1).

10. Thorkild Bjørnvig: »Abstraktets genitiv« (org. 1972), optrykt i: Virkeligheden er til. Litterœre essays , Kbh 1973, p. 247.

Med hensyn til den anden type af metaforik, som Ricœur nævner, altså den hvor man finder en sammensætning af to konkrete led, er oprindelsesstedet i udpræget grad den såkaldte interaktionsteori, som den formuleres i I.A. Richards The Philosophy of Rhetoric .  Richards lægger her ikke skjul på,  at  en  central  inspirationskilde  for  interaktionsteorien  er  surrealismen, hvorfor også en af Bretons formuleringer om poetisk billeddannelse står i centrum i Richards diskussion:

»At sammenligne to genstande, hvis egenskaber ligger så langt fra hinanden som muligt, eller på anden vis at sammenstille dem på en pludselig og slående måde, det forbliver den højeste opgave, som poesien kan aspirere til.« 11

Man bemærker, hvordan der ikke længere tales om indsigt i metafysiske tilværelsesdimensioner, men om »objects«, der konfronteres med det formål at sprænge vante forestillingsrammer og skabe »striking fashion« og »disparity action.« 12 Metaforens aura og status er dog på ingen måde forladt, og dens erkendelsesmæssige  potentiale  vurderes  højt.  Kernepunktet  i  Richards metaforteori  er  nemlig,  at  to  vidt  forskellige  betydningssfærer  fusioneres eller konfronteres på en sådan måde, at der opstår en tredje, ikke-før-realiseret betydning.

Man finder mange steder i moderne digtning den surrealistiske forestilling om, at essensen af det poetiske er det Lautreamont'ske »uventede møde mellem  en  symaskine  og  en  paraply  på  et  operationsbord«.  Hos  Hugo Friedrich tales der om, at man i lyrikken »tvinger en irreal forening frem«, 13 og hos Jørgen Sonne lyder en poetologisk refleksion med en lignende sæku- lariseret  optik  på  digtningen  som  et  specialiseret  håndværk:  »digtet  skal være således beskaffent at det taler om to eller helst tre ting på én gang.« 14

11. I.A. Richards: The Philosophy of Rhetoric , Oxford 1936, p. 123 f.

12. Op. cit., p. 123.

13. Hugo Friedrich: Strukturen i moderne lyrik , Kbh. 1987 (org. 1956), p. 10.

Ser man på den danske digtning, hvad angår udviklingen af en konkret forankret,  toleddet  metaforik,  er  eksemplerne  talrige.  Man  kan  her  blot betragte værker inden for den ekspressionistisk-surrealistiske linie i dansk lyrisk modernisme spændende fra Johannes V. Jensens Digte 1906 og Tom Kristensens Fribytterdrømme (1920)  over  Rifbjergs Konfrontation (1960), Ørnsbos Digte (1960)  og  Sonnes Krese (1963)  og  frem  til  Carsten  René Nielsens Cirkler (1999) og Tore Ørnsbos Kronologi i trappeform (2001) .

I  alle  de  hidtil  nævnte  eksempler  på  diskussioner  af  billedsprog  er  én ting  imidlertid  karakteristisk,  nemlig  at  der  tales  overordentlig  meget  om metaforer, men stort set ikke om metonymier.

Hos Ulla Albeck affejes metonymien kort med følgende replik: »Metonymien er stadig levende som sprogligt Fænomen, men i kunstnerisk nyskabende  Funktion  hører  den  mest  den  ældre  Litteratur  til.« 15 I  den  mest udbredte  nordiske  indføring  i  lyriklæsning,  Kittang  &amp;  Aarseths Lyriske strukturer lyder beskrivelsen af metonymien: »I våre dager blir de metonymiske  bildene  forholdsvis  sjelden  brukt  i  lyrisk  diktning,  og  de  gangene  de forekommer, eier de av og til et visst retorisk og stivt preg.« 16 I Steffen Hejlskov Larsens toneangivende billedsprogsrefleksioner fra 1960'erne  og 1970'erne afskibes metonymien  med en bemærkning om, at »i moderne stilforskning« »opfattes  metonymi  og  synekdoke  som underafdelinger af metaforen.« 17 Og i de seneste års mange studier af det figurative sprog inden for dansk lyrik er det en helt typisk og relevant kommentar, der kunne gælde for  de  fleste  afhandlinger,  når  Poul  Behrendt  i  en  anmeldelse  af  Thomas Bredsdorffs  Nordbrandt-bog, Med  andre  ord (1996)  påpeger,  at  glosen »metonymi« kun optræder ét sted i værket. 18

## Metonymiens genkomst

Enkelte undtagelser er der dog fra ovennævnte negligering af metonymien i dansk litteraturkritik. Det drejer sig i første omgang om de litterater, der allerede i 1960'erne - bl.a. Hans Jørgen Schiødt i Kommunikation og litte- ratur (1967) og Hans-Jørgen Nielsen i eksempler (1968) -  havde øje for den afhandling, der om nogen har været banebrydende for de litteraturteoretiske overvejelser  over metonymien fra dette århundrede, nemlig Roman Jakobsons »To aspekter af sproget og to typer af afatisk forstyrrelse« (1956). 19

14. Claus Clausen: »Jørgen Sonne«, in Claus Clausen: Digtere i Forhør , Kbh. 1966, p.111.

15. Ulla Albeck: Dansk stilistik , Kbh. 1963 (org. 1945), p. 123.

16. Atle Kittang &amp; Asbjørn Aarseth: Lyriske strukturer , Oslo 1998 (org. 1968), p. 95.

17. Steffen Hejlskov Larsen: »Metafor«, in Gyldendals Litteraturleksikon , Kbh. 1974, p. 151.

18. Poul  Behrendt:  Anmeldelse  af  Thomas  Bredsdorff: Med  andre  ord, Kbh.  1996,  in Weekendavisen 9. februar 1996.

Før Jakobsons afhandling finder man  i vid udstrækning en reduktionistisk  forståelse  af  metonymien  som  en  trope,  der  med  let  gennemskuelige betydningsforskydninger - især hvad angår kausalforhold - har til formål at forhindre redundans i tekster. I den retoriske tradition fra Quintilian over Pierre Fontanier til Heinrich Lausberg og Ulla Albeck træffer man med små variationer en liste over den halve snes  typer af substitutioner, som metonymien kan betegne, såsom 'årsag for virkning', 'stof for ting', 'rum for dets indhold', 'fremtrædelse for essens', 'tegn for det, som det betegner', 'egenskab for person eller ting', 'ejer for ejendom', 'kropsparter for bevidsthedstilstande  forbundet  med  dem'  samt  'tid  for  deres  karakteristika  eller produkter'. Der er i forbindelse med denne logisk opremsende præsentation af metonymi-begrebet en klar tendens til at påpege metonymiens - modsat metaforens - hyppige optræden i dagligdags sprog. Og dette har haft som konsekvens, at man har anset metonymien for at være lettere at danne og tyde, hvorfor den i forhold til metaforen er blevet anset for et mindre interessant objekt for litterær analyse.

I Roman Jakobsons strukturelle lingvistik omstødes den klassisk retoriske  forståelse  af  metonymien  som  en  slags  mindre  fin  underafdeling  af metaforen fuldstændigt, idet de to troper i stedet  anskues i en binær opposition  mellem  det  Jakobson  betegner  som  henholdsvis  »lighedsfigurer«  og »nærhedsfigurer«.  Der  bliver  hermed  tale  om  en  kolossal  betydningsudvidelse i Jakobsons metonymi-metafor-forståelse, idet disse to 'mestertroper' i Jakobsons ræsonnement  ses som fundamentale aspekter ved menneskelige aktiviteter  af  mange  forskellige  arter. 20 Det  gælder  to  former  for  afatiske forstyrrelser, hvor evnen til henholdvis en paradigmatisk-selektiv og en syntagmatisk-kombinatorisk orientering knyttes sammen med henholdsvis det metaforiske  og det metonymiske. Det er tilfældet for freudianske psykiske forsvarsmekanismer som symboldannelse, der forbindes med det metaforiske, og forskydning, der ses i relation til det metonymiske. Det drejer sig om de  billedkunstneriske  stilarter  surrealisme  og  kubisme,  der  anskues  som baseret  på  henholdsvis  metaforiske  og  metonymiske  principper.  Og  det gælder  endelig  for  litterære  stilarter  og  genrer,  hvor  termerne  poesi  og romantik/symbolisme kædes sammen med det metaforiske, mens prosa og naturalisme/realisme forbindes med det metonymiske.

19. Dansk oversættelse in K&amp;K 78 (1996). Optrykt i Per Krogh Hansen og Jørgen Holmgaard (red.): Billedsprog (se note 1).

20. Man  kan  i  denne  sammenhæng  bemærke,  at  meningen  og  betydningen  af  begrebet metonymi  ekspanderer  omvendt  proportionalt  med  antallet  af  såkaldte  'mestertroper'. Mens Jakobson som nævnt opererer med to sådanne, finder man som eksempler på andre moderne opvurderinger af metonymien bl.a. Kenneth Burke: A Grammar of Motives , New York 1945 og Harold Bloom: A Map of Misreading , New York 1975, i hvilke der for begges vedkommende tales om »four master tropes«, nemlig »metaphor, metonymi, synechdoche,

and irony«, jfr. Burke op.cit. p. 503.

I  forhold  til  Jakobsons  paradigme  repræsenterer Paul de Mans diskussioner af metaforen og metonymien på én gang en viderereførelse og en kontrast.  Hvad  angår  kontinuiteten  i  forhold  til  Jakobson,  holder  de  Man  ligesom i øvrigt Jacques Lacan, der overfører begrebsparret til sin psykoanalytisk orienterede tænkning - fast ved forestillingen om den binære modsætning mellem de to troper. I direkte opposition til Jakobson er derimod de Mans altgennemtrængende nihilistiske optik. Paul de Man angriber i Allegories of Reading (1979) den klassiske vurdering af metaforen over metonymien ved at fremhæve metonymien som den sande vej til erkendelse, mens metaforen  repræsenterer  forblændelse  og  metafysisk  spilfægteri.  Metonymien bliver i de Mans dekonstruktivistiske ræsonnement - parallelt til allegorien - et modtræk til den falske nærværsmetafysik, som siges at klæbe til metaforen, idet metaforens høje status bl.a. er blevet begrundet med, at den repræsenterer noget autentisk, at den peger på skjulte slægtskaber eller korrespondancer mellem ting i verden, og at den giver os en højere grad af sandhed end den, det normale diskursive sprog kan formidle.

Mellemstationen i forhold til de to  ovenstående positioner - altså henholdvis Jakobsons optimistisk-pragmatiske relatering af metonymi-metafordikotomien til alverdens fagområder og  de  Mans illusionsløse dekonstruktion af den samme binære modsætning som logocentrisk - er det måske mest tekstanalytisk skarpe bidrag til diskussionen af metonymiens rolle i litteraturvidenskaben Gérard Genettes  essay »Metonymi hos Proust« fra Figures III (1972).

Genette har som Stephen Ullmann i Style in the French Novel (1964) og Paul  de  Man  i Allegories  of  Reading taget  sit  udgangspunkt  hos  Marcel Proust,  idet  denne  digter  eksplicit  har  fremlagt  en  række  betragtninger vedrørende metaforens særlige kvaliteter sammenlignet med metonymien. 21 En kerneformulering i Genettes læsning af et stykke fra På sporet efter den tabte tid (1913-27):

»Langt  fra  at  være  antagonistisk  og  uforenelige  støtter  metafor  og metonymi sig til hinanden og fortolker hinanden, og at give sidstnævnte, hvad der tilkommer den, skal ikke bestå i at opstille en konkurrerende liste  herover  som modstykke til listen over metaforer, men snarere i at vise tilstedeværelsen og virkningen af deres »co-eksistens«-forhold inden for den samme analogirelation: metonymiens rolle inde i metaforen .« 22

Genettes pointe er essentiel i forhold til stort set enhver tekstanalyse. Man kan  i  en  mængde  litterære  tekster  -  som  Genette  gør  det  hos  Proust  påpege, at de digteriske billeder, som vi normalt kategoriserer som metaforer, er kontekstuelt opladede eller - som Genette udtrykker det - at der ofte ligger en »spatialt, temporalt« eller »psykologisk« motiveret nærhedsrelation til grund for »det metaforiske forestillingsarbejde«. 23

Skal man problematisere Genettes argument, er det oplagt, at det forholder sig enklere med det, vi kalder 'spatial og temporal nærhed', end med den diffuse størrelse, man kan kalde 'psykologisk nærhed'. Lad mig give to centrale eksempler fra dansk prosa, i forhold til hvilke Genettes argument er en  lysende  klar  -  men  tekstanalytisk  set  absolut  ikke  uproblematisk  øjenåbner. Det første er fra Blichers Brudstykker af en Landsbydegns Dagbog :

»Et plaisant Vejr! Solen staaer op saa rød, som en brændende Glød! det ser ret curieux ud, naar den saadan skinner igjennem de hvide Træer; og alle Træerne see ud, som de vare puddrede [..]« 24

Vi møder her den tolvårige Morten Vinge, der efter i dagbogens første afnit at have været latinskolelev nu er blevet kammertjener. Han har skiftet miljø til den elegante og forfinede franskinfluerede hofkultur på herregården, og Blichers genistreg er selvfølgelig, at han lader dette skift afspejle sig totalt i fortællerens sprogbrug. Morten Vinge labber herregårdskulturen (»plaisant«, »curieux«), i hvis centrum den elskede Frøken Sophie optræder, i sig. Og den ubehjælpelige og  naive unge mands totale verdensfortolkning  afspejler  sig raffineret i det billedsprog, han mobiliserer i sin ekstatisk opløftede tilstand, idet det figurative sprog refererer til objektet for hele hans længsel: Solen sammenlignes  med  »en  brændende  Glød«  (altså  kakkelovnen  i  herregårdstuen), og om træernes sne bruges en metafor, der om nogen udgør essensen af den franske hofkultur: »puddrede«. Der er i et og alt - helt i samklang med Genettes  Proust-læsning  -  tale  om  metaforer  og  sammenligninger,  der  er kontekstuelt motiverede. Eller sagt på en anden måde: om metonymier.

21. Paul  de Mans diskussion  af Proust i Allegories of Reading knytter sig tæt til Genettes tekstanalyse. Men hvor Genette taler om, hvordan »metafor og metonymi« støtter »sig til hinanden  og  fortolker  hinanden«  og  indgår  i  et  »'co-eksistens'-forhold«,  er  det  de  Mans pointe, at der er tale om en apori mellem det, teksten postulerer (altså metaforens primat), og det, der i virkeligheden foregår i teksten (altså at det metonymiske dominerer). De Mans argumenter lægger sig tæt op ad den pointe, der går igen i det meste af hans nyretoriskdekonstruktivistiske kritik, nemlig at der forekommer diskontinuitet mellem på den ene side sprogets grammatiske og referentielle funktion og på den anden dets performative og retoriske funktion. I forhold til denne fremstillings overvejelser over metonymiens rolle i moderne lyrik er det oplagt, at de Mans argumenter kunne knyttes til alle mine tekstlæsninger, idet der aldrig i den foreliggende forskning eksplicit peges på det metonymiskes betydning i de forfatterskaber, der bliver berørt, mens der som nævnt tales usandsynligt meget om metaforer i forbindelse med moderne digtning.

22. »Metonymi hos Proust«, i dette nr. af K&amp;K , p. 10.

23. Loc. cit., p. 11.

24. St.  St.Blicher: Brudstykker  af  en  Landsbydegns  Dagbog (org.  1824),  in  Blicher: Hosekræmmeren og andre noveller , Kbh. 1955, p. 127.

Det næste eksempel er indledningen til H.C. Branners »De blaa Undulater«:

»Nils var bange for Katrine. Naar han legede paa Vejen kom hun tit hen og drillede ham, somme tider slog hun ham skønt han ingen Ting havde gjort hende. Hun kom gravalvorlig hen og smækkede en flad Haand ind i Ansigtet paa ham saa det gnistrede, bag Gnisterne stod hendes hvide trekantede Fjæs, et alvorligt Katteansigt med to store Øjne midt i.« 25

I passagen ser man en typisk Branner'sk personbundet synsvinkel, som er knyttet til den bløde og forsvarsløse niårige Nils, der er paralyseret og fascineret  af  den  jævnaldrende,  hårde,  aggressive,  forsømte  og  utilpassede Katrine.  Med  en  række  klassiske  impressionistiske  virkemidler  -  såsom fænomenologisk apperception (»en Haand lige i Ansigtet saa det gnistrede«), ikke-logisk ordstilling (»hun bare saa paa ham«), talesprogsfarvning (»trekantede Fjæs«) og knap parataks - mimes den stakåndede, hektiske og rykvise omverdenssansning og  det  nødtørftige  sanseberedskab  hos  den  chokerede dreng. Men så kommer der pludselig en metafor, der bryder totalt med den personbundne synsvinkel: »et alvorligt Katteansigt med to store Øjne midt i«, og meningen er selvfølgelig klar fra Branners side. Med et billede - der altså rækker ud over bevidsthedsuniverset hos den niårige personalfortæller fra begyndelsen af afsnittet - klargøres ved fortætning, destillation og selektion i ét enkelt billede Katrines dominerende adfærdsmønster: det stivnede, det kolde og det uberegnelige.

Spørgsmålet om en kontekstuelt opladet og motiveret metaforik, altså en metonymisk modus, er imidlertid ved Branners moderne - med Erich Auerbachs  udtryk  -  »multipersonelle  synsvinkel«  straks  mere  kompliceret  end ved Blichers jegfortæller. For godt nok er »et alvorligt Katteansigt med to store Øjne midt i« ikke metonymisk set i forhold til den spatialitet og temporalitet, som omkranser novellens vigtigste personbundne optik, altså Nils', men betragter vi derimod metaforen i relation til den overordnede forfatter- bevidsthed i  novellen,  kan  den  i  allerhøjeste  grad  siges  -  med  Genettes udtryk - at have »psykologisk nærhed« i forhold til det »metaforiske forestillingsarbejde«. For netop dyr (fisk, fugle, mus, katte etc.) er i Branners tidlige forfatterskab det faste stof, som de klare pædagogiske metaforer og sammenligninger gøres af som en konsekvens af hans biologisk-evolutionistiske og kausalt-psykoanalytisk  funderede livssyn. Og »Katteansigt«-billedet forbinder  i  fortællingen  en  lang  række  betydningselementer  rundt  omkring  i novellen  på  såvel  realplan  (de  blå  undulater)  som  billedplan  (Nils'  hoved sammenlignes med »et Æg« etc.).

25. H.C. Branner: »De blaa Undulater« (org. 1939), in De blaa Undulater , Kbh.1957, p. 5.

Så konklusionen er  -  som det også ligger i Genettes kerneformulering om, at »metafor og metonymi« støtter »sig til hinanden og fortolker hinanden«  -  at  kategoriernes  grænser  er  glidende,  dvs.  at  det  samme  udtryk udmærket på én gang kan betragtes som en metafor og en metonymi afhængig af, hvilken optik disse betragtes udfra. Der er i de fleste prosatekster tale om et kontinuum, hvor graden af  metaforisering og  metonymisering  varierer, men begge tendenser er oftest tilstede.

## Metonymisk lyrik

Modsat  prosagenren,  med  særlig  vægt  på  Proust,  er  spørgsmålet  om  det metonymiske inden for  moderne  lyrik  meget  lidt  berørt.  Man  synes  i  det meste  lyrikteori  at  have  stillet  sig  tilfreds  med  refleksioner  med  udgangspunkt i begrebet »metafor«. I sit klassiske kulturkritiske essay Menneskets fordrivelse  fra  kunsten lancerer  Ortega  y  Gasset  udtrykket  »metaforernes højere  algebra« 26 som  et  kendetegn  ved  moderne  lyrik  og  billedkunst.  Og man ser - helt i overensstemmelse med Jakobsons henføring af metaforen til den  lyriske  genre  og  strømningerne  romantik  og  symbolisme  -  hvordan adskilllige behandlinger af moderne lyrik i deres beskrivelser af det metonymiske forholder sig ekskluderende, som når Morten Nøjgaard karakteriserer den eksperimenterende lyrik med udgangspunkt i et fokus på »dristigheden« i  den »semantiske afstand mellem grundord og billedord«, 27 eller når Hugo Friedrich taler om den moderne digtning billedsprog som ét, der pr. definition udelukker det metonymiske:

»Poesiens ældste midler, sammenligning og metafor, håndhæves på en ny måde,  der  tvinger  en  irreal  forening  frem  af  det  tingsligt  og  logisk uforenelige.« 28

26. Ortega y Gassét: Menneskets fordrivelse fra kunsten, Kbh. 1945 (org. 1925), p. 41.

27. Nøjgaard, Morten: Litteraturens univers , Odense 1976, p. 77.

I  det  følgende  vil  jeg  derfor  anstille  den  tese,  at  Jakobson,  Nøjgaard, Friedrich m.fl. ganske vist har ret i, at metaforik med en høj grad af »disparity  action«  er  udbredt  i  modernistisk  lyrik,  men  at  denne  »dristighed« langtfra sker på bekostning af det metonymiske. Tværtimod er det metonymiske  en  helt  central  integreret  del  af  det  lyrisk-modernistiske  figurative sprog. Som et eksempel på dette kan man betragte en tekst, der om nogen normalt henregnes til det, som bl.a. Hans-Jørgen Nielsen har betegnet som »metaformodernisme«, nemlig Rifbjergs »Jern« fra Konfrontation .

Digtet starter med at konstatere, at de vante begreber ikke slår til, når det gælder forsøget på at beskrive en følelse, der rører sig i det lyriske jeg:

»Uden fladt at tale om angst, ikke engang broangst må man nævne respekt, nervøs beskedenhed, ironisk forsvarspræget indstilling til større stålkonstruktioner broer, kraner, drejeskiver stålbygningsstilladser og frem for alt overdimensionerede mudderpramme, ganske vist et stykke på afstand omgivet af gråduft, sumpduft og omkranset af skovllyde tandhjul, opdykket jernfortid guflende i det ukendte mareridt, henter længst udsvedte drømme, gumlende host af fortid, nattevåde opløste sengetæpper og smagen af jern i munden mens feberen er højest, muddermaskinefølelse af uafrysteligt konsistensfedt.« 29

En læsning af ovenstående kunne hævde, at digtet repræsenterer metaforens triumf. I digtets lange rablende associationsstrøm søger det lyriske subjekt dækning for en psykisk angstpræget tilstand, der ikke lader sig udtrykke i nogen vanlige diskurser. Og automatskriften synes til sidst at falde til ro i kraft af, at den perfekte metafor eller »the objective correlative« - svarende til  Thomsens en »ildebrand, frygtelig rød / et organ krænget op i himlens klinik« - åbenbarer sig: »muddermaskinefølelse / af uafrysteligt konsistensfedt.«

28. Friedrich op. cit., p. 10 (se note 13).

29. Klaus Rifbjerg: Konfrontation , Kbh. 1960.

Der er imidlertid argumenter for, at det er forkert at betragte »Jern« som et  digt,  i  hvilket  metaforen  er  det  centrale  element.  Forløbet  i  digtet  kan anskues som en metonymisk struktureret associationskæde med en betydningsglidning fra begreber (l. 1-5) over konkrete genstande (l.6-10) til sansningen af et afgrænset rum med en arbejdende muddermaskine (l.11-14) og endelig til traumatiske angstfantasier i forbindelse med sygdom (l.17-22). Og for  hver  eneste  af  de  mange  elipser,  som  strofen  består  af,  kan  man  konstatere,  at  relationerne  mellem  de  sidestillede  led  er  funderet  i  artsfællespræg (typer af  angst  og krisetilstande  eller  monstrøse moderne maskiner) eller spatial nærhed (havnebassinet og sengelejet). Derudover kan tekstens komplekse  synæstetisk  prægede  poetiske  billeder,  der  i  traditionel  terminologi  kunne  benævnes  metaforer,  i  vid  udstrækning  karakteriseres  som metonymier med udgangspunkt i den klassiske retoriks  underopdeling  af disse i kategorier som: 'årsag for virkning' (»skovllyde«), 'rum for dets indhold'  (»sumpduft«), 'stof  for  tingen'  (»jernfortid«)  eller  'egenskab  for  ting' (»opløste  sengetæpper«).  Metaforerne  i  »Jern«  er  kort  og  godt  opbygget  af metonymier,  og  man  kunne  polemisk  hævde,  at  'metonymimodernisme' ville være et lige så rammende begreb i relation til et digt som ovenstående, da man næppe finder mange andre tekster, der rummer en så stor koncentration af metonymier som dette danske konfrontationsmodernistiske digt.

Man  kunne  i  forbindelse  med  Rifbjergs  digt  argumentere  for,  at  den metonymiske tendens kan ses i forlængelse af den tidlige 1960'er-digtnings dyrkelse af det fragmentariske og konkret sansede i en poetik, hvis udgangspunkt  er  et  opgør  med  den  heretiske  digtnings  metafysiske  helhedstænkning.  Og  man  kunne  pege  på,  at  Rifbjerg  (f.eks.  i  Amerika-digtene  fra Konfrontation ) er en vigtig eksponent for bruddet med en europæisk orienteret Baudelaire-tradition med en patosladet, religiøst farvet metaforæstetik til fordel for en amerikansk Whitman-tradition med en mere sækulariseret metonymisk baseret poetik, hvorved Rifbjerg altså kan ses som en forløber for sentresserdigtere som Laugesen, Tùrell og Høeck, der dyrker den amerikanske avantgarde fra 1950'erne og 1960'erne.

Alligevel er det spørgsmålet, om modsætningen mellem sensymbolisme og konfrontationsmodernisme er så skarp, som man i diverse polemiske litteraturkritiske essays har forsøgt at få den til at se ud, idet man kan pege på, at der jo også hos digtere som la Cour, Sarvig, Bjørnvig og Gustava Brandt forekommer et stofligt orienteret billedsprog og en sanseforankret tilværel- sestolkning med inspiration fra imagismen og surrealismen. 30 Som et argument for, at den sensymbolistiske danske tradition måske ikke placerer sig så langt fra Rifbjergs konfrontationsmodernistiske billedsprogsæstetik og altså på  ingen  måde  er  anti-metonymisk,  kan  man  betragte  sensymbolismens vigtigste repræsentant i 1980'er-digtningen, nemlig Pia Tafdrup. En central tekst fra Når der går hul på en engel er »Sår« :

»Uden ord glider dagen gennem kroppen og langs væggen vokser feberlandskabet frem

hænder bærer lugten af sygdom med sig og kvalme dampe af ensilage slår ud gennem lugen fra barndommens silobrønde og fylder den fugtige luft

eller det varme blod fra hønen

blot et enkelt slag mod hjørnet af skuret blot et enkelt slag og hønens hoved dingler dybt fra kroppen

kun få stænk på hånden

feberhånden karlen med den flækkende finger altid skal han røre ved mig altid skal han trykke mig ind til sig før han sætter mig op på hesten.« 31

Tafdrups digt er som Rifbjergs konstrueret som en associationsstrøm, hvor kæden af metonymisk forbundne led bevæger sig i retning af et fortrængt barndomstraume. I glidningen fra de poetiske billeder af nutidens tilstand af fysisk og psykisk svækkelse og ubehagelig lugt som følge af sygdom (»langs væggen vokser / feberlandskabet frem«, »hænder bærer lugten / af sygdom«) til barndommens ubehagsfølelse og traumatiske oplevelser af magtesløshed (»kvalme dampe af ensilage«, »feberhånden / karlen med den flækkende finger«) er der, som man ser, ikke skyggen af den surrealistiske metaforæstetiks »uventede møde mellem en symaskine og en paraply på et operationsbord«, men klare  og  veldefinerede,  kausalt relaterede,  metonymiske  forbindelser. Og i den sidste del af den traumatiske bevidsthedsstrøm er forbindelsen mellem  slagtningen  af  hønen  og  det  seksuelle  overgreb  ligeledes  funderet  i metonymiske nærhedsrelationer inden for »feberlandskabet«, dvs. barndommens landmiljø, hvor karlens hånd med »den flækkede finger« indgår i begge scenarier.  Vi ser altså i Tafdrups digt nøjagtigt som i Rifbjergs, at tekstens få, men centrale metaforer -»feberlandskabet« og »feberhånden« - i et og alt er opbyggede af metonymier.

30. Peter Stein Larsen: Modernistiske outsidere , Odense 1998, p. 20 og p.197.

31. Pia Tafdrup: Når der går hul på en engel , Kbh. 1981.

Vil man videre vurdere forestillingen om metaforens primat over metonymien i modernistisk lyrik, kan man med fokus på de to ovenstående digte gøre  endnu  en  interessant  iagttagelse.  En  række  ofte  citerede  -  af  bl.a. Genette, de Man, Culler og Lis Møller - formuleringer af Proust om det særligt  kvalificerede,  »evigtgyldige«  ved  det  metaforiske  kan  her  hævdes  at komme til  kort.  Proust  anfører  med  hentydning  til  metonymien,  at  »man kan i en beskrivelse lade de genstande, der optrådte på det beskrevne sted, følge efter hinanden i én uendelighed«, hvorved det metonymiske altså fremstilles som en værdi- og meningsløs proces, mens han i forbindelse med det metaforiske taler om, hvordan man tager to genstande eller sanseindtryk og »lukker  dem  inde  i  en  skøn  stils  kæderinge.« 32 Men  vender  vi  tilbage  til eksemplerne fra Rifbjerg og Tafdrup ser vi, at der på ingen måde er tale om, at associationskæderne finder hvile, dvs. at der signaleres ro hos det lyriske jeg, i det øjeblik den 'gode metafor' - såsom »feberhånden« og »muddermaskinefølelse  af  uafrysteligt  konsistensfedt«  -  har  manifesteret  sig.  Begge digte fortsætter nemlig med opremsninger, og det bliver ikke den komplekse metaforiks 'evige stil', der vinder, dvs. bliver digtets bedste og sidste svar på, hvordan det psykiske traume, som teksten kredser om, kan formuleres, men derimod  den  hudløse  kontekstuelt  bundne  talesproglige  formulering:  »Er man underst?« (Rifbjerg) og  »altid skal han trykke mig ind til sig / før han sætter mig på hesten« (Tafdrup), lyder de sidste formuleringer i de to digte. 33

32. Marcel Proust: På sporet efter den tabte tid (bd.7) (1913-27), Kbh. 1994, p. 193.

33. For en grundigere læsning af de to digte samt en placering af teksterne inden for forfatterskaberne henvises der for »Jern«'s vedkommende til Finn Brandt-Pedersen: Modernisme og pædagogik , Kbh. 1966, Torben Brostrøm: Klaus Rifbjerg , Kbh. 1970 og Lis Møller: »Konfrontation«, in K&amp;K 40 (1981), og for »Sår«'s vedkommende til Peter Stein Larsen: Digtets krystal , Kbh. 1997 og Finn Stein Larsen: »Stiksår og mobiler«, in Anders Østergaard (red.): Vandmærker , Kbh. 1999.

At det metonymiske er en uadskillelig del af det metaforiske i store dele af  den  modernistiske  lyrik,  og  at  metaforen  kan  betragtes  som  et  afledt særtilfælde af det metonymiske, som Umberto Eco i The Role of the Reader (1979) samt flere af de omtalte Proust-baserede studier foreslår, bevirker dog naturligvis ikke, at der ikke er tekster, hvor henholdsvis det metaforiske og det metonymiske er mere eller mindre fremtrædende. Et centralt eksempel på dette er Tom Kristensens »Det blomstrende Slagsmaal« (1920) og BrobyJohansens »FORAARET KOMMER TIL CAFEEN« (1922) - to digte, der måske udgør det mest prototypiske eksempel på Bloom'sk »anxiety of influ34

ence«, vi har overhovedet inden for dansk lyrik.

Kristensens  digt  er  et  stykke  klassisk  lyrisk  modernisme,  der  er  konstrueret  med  et  »realplan«  -  et  værtshusslagsmål  -  og  et  »billedplan«  -  et mytisk-eksotisk  »sommergrøn  Ø«-eksteriør  med  »Guder«,  »Sole«  og  »vilde Blomster«. Det billedsproglige stof er hele vejen igennem struktureret således, at der er metaforisk korrespondance mellem elementer fra realplan og billedplan:  »Et  grønt  Billard« er »en  sommergrøn  Ø«,  billardkuglerne er »Sole«, spillerne er »Guder«, slaget på den ene spillers mund er en »Valmue«, slaget i øjet er »en Stedmoderblomst« etc.

Helt anderledes med Broby-Johansens digt, i hvilket digteren - samtidig med at han bruger  præcis samme  motiv  som Kristensen - har  begået det mest udprægede eksempel på overførsel af malerkunstens kubistiske æstetik til digtningen, som man finder på dansk. Man kan på denne vis også se en klar overensstemmelse med Jakobsons tese om, at det metonymiske knytter sig  til  kubismen,  mens  det  metaforiske  forbinder  sig  til  surrealismen  (og ekspressionismen). For betragter vi herefter det figurative sprog i »FORAARET KOMMER TIL CAFEEN«, ser vi, at det i et og alt er metonymisk eller synekdokisk  struktureret.  Der  er  ingen  »disparity  action«  af  den  art,  der forekommer mellem Kristensens real- og billedplan, idet de romantisk-idylliske naturbilleder, som optræder i digtet er knyttet metonymisk til digtets handling via den unge blomstersælgende pige, der træder ind i cafeen:

TRETTEN ÅRS BLOMSTERSÆLGERSKE KOMMER ALLE HENDES LINIER ER ELLIPSER RUMMETS TERNING BLIR ROSENRØDME STILHED EVIGGRØNNER / BLÅREGNER

BJERG / TRÆ / SØ

34. For en grundig behandling af »FORAARET KOMMER TIL CAFEEN« og spørgsmålet om, hvorvidt Broby-Johansens digt er et »svar« på Tom Kristensens cafédigt »Det blomstrende Slagsmaal« henvises der til Finn Klysner: »Digteren Broby - mellem romantik og revolution«, in Olav Harsløf (red.): Broby -  en central outsider , Kbh. 2000, p. 115.

Og fokuserer man på resten af digtet, er metonymierne inden for underkategorierne  årsag-for-virkning  (»GASBLEG  STØVLUFT«,  »GULVETS  MØGGRØNNE KVADRAT« og »BILLARDETS SPINATFALMEDE AF PERSPEKTIVET  BRAT  TILSPIDSEDE  FIRKANT«)  og  egenskab  for person (»GULT OVAL-ANSIGT GRINER«, »DRUKKEN RÆBER«, »ZINNOBER  FALDER  BAGFRA  OVER  BUESKULDRE«)  altdominerende  i billedsproget.

Et  interessant  spørgsmål  melder  sig  afsluttende,  når  vi  betragter  Kristensens  metaforisk  funderede  billedsprog  i  forhold  til  Broby-Johansens metonymisk  konstruerede,  nemlig  i  hvor  høj  grad  disse  variationer,  hvad angår brugen af troper, kan opfattes som betydningsbærende. Når Lis Møller opsummerer den af bl.a. Paul de Man profilerede modsætning mellem de to troper  med  begreberne  » sandhed,  essens,  sammenhæng,  helhed,  nødvendighed og bestandighed - versus fremtrædelse, partikularitet, tilfældighed og tidsbundethed « 35 er der naturligvis kun sagt noget om, hvordan det kan forme sig i meget generelle tilfælde. For i Kristensens tilfælde har vi jo et digt, hvis modus er så gennemsyret af ironi, at ingen ved deres fulde fem vel ville hævde, at der var tale om nærværsmetafysik og tro på helhed, mening og  bestandighed  i  de  dissonantiske  korrespondancer,  som  det  poetiske billedsprog skaber mellem fulde billardspillere og guder. Derimod er der i Broby-Johansens tekst - som flere analyser har påpeget 36 - langt mere patos og efterslæb fra dansk romantik, end man kan finde noget sted hos Kristensen. Men i disse slutninger er der ikke noget nyt. I hvert fald ikke set i forhold  til  to  af  de  bedste  bidrag  til  diskussionen  af  det  billedsprogliges betydning i digtningen af Lis Møller og Atle Kittang, hvor der gøres forsøg på at bygge bro mellem en retorisk og en fænomenologisk vinkel på det figurative sprog. Møllers klare, korte og præcise formulering af sagen lyder: »Det figurative  udtryk  er  udspændt  mellem  billede  og  sprogspil.  At  analysere figurativt sprog kræver derfor en flerfoldighed af læsestrategier.« 37

## Metonymien og interaktionsteorien

Efter  at  vi  har  konstateret,  at  det  uden  besvær  lade  sig  gøre  at  betragte modernistisk poesi,  som en  type af digtning,  der er konstrueret  ud  fra et metonymisk  paradigme,  står  ét  spørgsmål  tilbage,  som  også  blev  rejst  i starten  af  dette  essay,  nemlig  hvorfor  der  ikke  eksisterer  nogen  litteraturteori, der diskuterer moderne lyrik med udgangspunkt i metonymibegrebet. Mit svar  på dette  spørgsmål lyder  ganske enkelt, at den  vigtigste  såkaldte metaforteori, der forholder sig specifikt og adækvat til modernistisk poesi, nemlig den såkaldte interaktionsteori, i lige så høj grad er en metonymiteori. Dette kan verificeres, hvis man går til New Criticisms to centrale kilder til denne  teori,  nemlig  I.A.  Richards The  Philosophy  of  Rhetoric (1936)  og Cleanth Brooks The Well Wrought Urn (1947).

35. Lis Møller: »Om figurativt sprog«, in Møller (red.): Litteraturanalyse, Århus 1995, p. 172.

36. Der henvises foruden til Klysners ovennævnte artikel til Erik A. Nielsen: Modernismen i dansk lyrik 1870-1970 , Kbh. 1976 og Peter Stein Larsen: Modernistiske outsidere , Odense 1998.

37. Lis Møller, loc.cit., p. 158.

I  Richards'  to  essays  om  metaforer,  »Metaphor«  og  »The  Command  of Metaphor« fra The Philosophy of Rhetoric, er  det  bemærkelsesværdigt, at det aldrig defineres entydigt, hvad der tales om for sproglige størrelser, når Richards lokaliserer »disparity action«, »tension« eller »interaction« inden for et digts billedsprog. En ting er imidlertid klar, nemlig at hovedeksemplerne, som Richards bygger sin  interaktionsteori  på,  er  lyriske  tekster,  hvor  det, som kaldes »tenor« og »vehicle«, ikke er  et  enkelt ord, men derimod en hel gruppe af ord, der ordner sig i metonymiske relationer. Hos Cleanth Brooks udbygges Richards interaktionsteori, og dette sker vel at mærke - modsat andre, der har forholdt sig til Richards' interaktionsidé såsom pragmatikeren Max Black 38 og de kognitive lingvister Georg Lakoff &amp; Mark Turner 39 -inden for et æstetisk orienteret nærlæsningsparadigme. En nøgleformulering hos Brooks lyder:

»Alle de mere subtile følelsestilstande kræver nødvendigvis metaforer for at  kunne  udtrykkes,  har  I.A.  Richards  vist.  Digteren  må  arbejde  med analogier.  Men  metaforerne  behøver  ikke  at  ligge  på  samme  plan  eller være forbundet. Der er en konstant gliden frem og tilbage mellem planerne, nødvendige overlapninger, diskrepanser, modsigelser.« 40

Hvad der interesserer Brooks er begrebet »planer« samt den »gliden«, de »diskrepanser«,  de  »modsigelser« eller - med Richards udtryk - den »interaktion«, der kan foregår imellem disse. Og som hos Richards er det en implicit præmis i forståelsen af et figurativt sprog, hvor »metaforerne« ikke behøver »at ligge på samme plan«, at de billedsproglige komponenter organiserer sig i forskellige  betydningssfærer  eller  »planer«,  inden  for  hvilke  de  enkelte  er knyttet sammen i metonymiske forbindelser.

38. Max  Black:  »More  about  Metaphor«,  in  Andrew  Ortony  (ed.): Metaphor  and  Thought , Cambridge 1993.

39. George Lakoff &amp; Mark Turner: More than Cool Reason, Chicago 1989.

40. Cleanth Brooks: Poetisk struktur (eng. org. The Well Wrought Urn (1947)), Kbh.1968, p. 16.

Følger vi Richards' og Brooks' teoridannelse om »interaktion« og »billedplaner« ind i dansk litteraturkritik, er klassikeren Steffen Hejlskov Larsens »Om billedstrukturer i dansk lyrik« (1966) en viderebearbejdning af Brooks' »plan«-koncept,  hvor  Hejlskov  Larsen  med  udgangspunkt  i  læsning  af  en række danske digte - spændende fra J.P . Jacobsen over Jæger og Sarvig og frem til Benny Andersen og Borum - påviser, hvordan alle disse digteres tekster er opbyggede af bestemte »planmønstre« eller »billedstrukturer«. Og igen dominerer begrebet »metafor« helt, mens det på intet tidspunkt anføres, at det metonymiske er et grundelement i »plan«-begrebet. At det forholder sig således,  kan  man  sandsynliggøre ved at betragte en række  tekster fra  den danske lyriske modernismetradition.

Et første eksempel stammer fra en hovedaktør i det, som Hans-Jørgen Nielsen karakteriserede som »metaformodernisme«, nemlig Jess Ørnsbo. Vi kan  her  -  med  Richards,  Brooks  og  Hejlskov  Larsens  udtryk  -  i  næsten enhver tekst af denne digter fremlæse »disparity action« imellem to billedplaner, som det f.eks. kan ses af indledningen til det lange digt »Balladen om dem der blev i byen« fra Digte :

»Høfligt banker toget på svellerne som en gæst der er ved at komme for sent Søndagen i små ryk og stationer og stadigt mere koncentrerede madpakker forskyder sig udad Hvilke mænd solbrændte som stegte æbler guder af bronze ophængt i loftet i alt for små stropper som pølser i en skorsten Nu demonstreres kunsten at stå ikke at have noget skarpt i lommerne og tilsyneladende ikke at se på hinanden Med et sidste ryk falder flokken sammen mod den sidste i rækken en fedtet kogebog der klapper i« 41

41. Jess Ørnsbo: Digte , Kbh. 1960.

En New Criticism-inspireret vinkel på digtet, som den Richards og Brooks er ophavsmænd til, vil pege på, at der i digtet er tale om et »billedplan«, hvor »pølser«, »stegte æbler«, »koncentrerede madpakker«, »en fedtet kogebog« etc. tilsammen danner en betydningssfære omfattende madvarer, affald fra forbrug,  fordøjelse  og  kropsafsondringer. Effekten  i  digtet  beror  på,  at  »realplanet«, altså beskrivelsen af de menneskelige aktiviteter i storbyen »interagerer« med dette billedplan, idet der hermed skabes noget tredje, der ikke ligger i hverken »storbymenneske-planet« eller »konsum-affalds-planet«, men  alene  i  konfrontationen  mellem  dem.  I  den  dissonantiske  sammenføring  af  tekstens  betydningssfærer  eller  »planer«  kommunikeres  en  oplevelse  af,  hvordan  anonymisering,  fremmedgørelse og tilintetgørelsen af de menneskelige drømme om sammenhæng, mening og identitet er et altdominerende vilkår.

Til grund for ovenstående fortolkning ligger en række af New Criticisms fortolkningsmæsssige  grundpræmisser.  For  det  første,  at  det  enkelte  poetiske billede skal ses i lyset af digtets helhedsstruktur, hvorved der forstås et samspil mellem bestemte »billedplaner«. Og for det andet, at såvel den retoriske skelnen mellem bogstaveligt og billedligt udtryk som mellem forskellige troper, såsom comparatio (»som pølser i en skorsten«), synekdoke/metonymi (»koncentrerede madpakker«) og metafor (»en fedtet kogebog / der klapper i«) er af helt underordnet betydning for forståelsen af teksten.

Hvad angår den sidste præmis, er det bemærkelsesværdigt, at det essentielle  træk  ved  Ørnsbo-digtets  figurative  sprog  er  det  metonymiske.  Dette kan  dels  konstateres,  hvis  man  ser  på,  hvorledes  bestemte  metonymiske kategorier optræder overalt i digtet. Det gælder f.eks. 'tid for dens karakteristiske  træk'  (»søndagen  i  små  ryk«),  'attributter  for  personer'  (»koncentrerede madpakker forskyder sig«) og 'fremtrædelse for essens' (»hvilke mænd [...] ophængte i loftet«). Men det fremgår også af den måde, hvorpå digtets »konsum-affalds-plan« er komponeret, idet det her er gennemskuelige associationer  og  kausale  sammenhænge,  der  videreforgrener  de  ovennævnte metonymisk  funderede  forbindelser  mellem  digtets  »realplan«  og  »billedplan«. F.eks. kan »en gæst der er ved / at komme for sent« og »en fedtet kogebog« spatialt klart forbindes i et middagsselskabsscenarie, i forhold til hvilke ingredienserne »pølser«, »stegte æbler« og »koncentrerede madpakker« også knytter sig metonymisk.

Ørnsbos digt er dog - uanset hvor ekstrem dets nihilistiske dyrkelse af det idiosynkratisk sansede og det fragmenterede er - i sit billedsprog et relativt  traditionelt  digt.  Man  betvivler  aldrig,  at  New  Criticisms  dogme  om billedsprogets rolle som en organiserende og enhedsskabende faktor i teksten holder stik. Og årsagen til dette er, at »realplan« og »billedplan« er overordentlig klart definerede i digtet.

Modsat denne type digte finder man en række af tekster, der er langt vanskeligere  tilgængelige  for  enhver  hermeneutisk  manøvre,  nemlig  digte  i hvilke  det  er  svært  eller  umuligt  at  identificere  et  »realplan«.  Klassikeren inden for denne digttype er Rimbauds »Marine« (1871), hvor et »landplan« og et »vandplan« er filtret ind i hinanden. Og af highlights i den danske tradition  kunne  man  nævne  Sarvigs »Modne«  (1943), Malinowskis  »Myggesang« (1958), Strunges »Krystalskibet« (1982) og Lene Henningsens »Velsignelse« (1992). Sådanne digte betegnes ofte som visionære, fordi deres præg af at handle om mange ting på én gang giver dem et drømmeagtigt, uvirkeligt og særdeles fascinerende præg. En elegant poetisk  beskrivelse af fænomenet fra den keltiske poet Medbh McGuckian lyder: »En serie bevidstheder slås i en bunke / den ene oven på den anden, uden arrangement.« 42

Det kan derfor synes passende at slutte denne sondering i metonymiens rolle i moderne lyrik hos en digter, der med sine digte placerer sig hinsides enhver klassisk retorisk forestilling om bogstaveligt og figurativt sprog, nemlig  Simon Grotrian,  idet denne  digter om  nogen betegner en yderposition inden for nyere dansk poesi, hvad angår et komplekst og hermetisk billedsprog. Et digt fra Magneter og ambrosia med titlen »Elskov« lyder:

»Kroppen er en kube om de mørkehvide sætninger og bierne i overtal en billedskrift, der parres med den vertikale summen trækker blomster ud af øregange, danser fra min åbne mund og blæsten føjer sirligt lagener til.« 43

I  digtet tales der efter Sonnes, Brooks' og Hejlskov Larsens opskrift om tre ting på én gang: Der er ét billedplan, der omhandler aktiviteten omkring en summende bikube. (»kube«, »bierne i overtal«, »summen«, »blomster«), ét der beskriver et erotisk forløb (»kroppen«, »parres«, »min åbne mund«, »lagener«), og ét der drejer sig om poetisk skabelse (»mørkehvide sætninger«, »en billedskrift«). Der er tydeligvis efter New Criticisms paradigme tale om en - med Kittang  &amp;  Aarseths  udtryk  -  »vibrerende  balanse«  i  »spenningsforholdet mellem likhet og ulikhet«. 44 Og  den  »disparity  action«  eller  »tension«, 45 der forekommer i vekselvirkningen mellem tekstens betydningssfærer, bunder i, at de tre forestillingsområder - bikuben, seksualakten og skabelsesprocessen - på den ene side er vidt forskellige og indbyrdes i modstrid med hinanden, og på den anden side har visse fænomenologiske fællestræk, idet det i alle tilfældene drejer sig om hektiske, voldsomme og intensive aktiviteter.

42. Medbh McGuckian: Det sprog Fergus taler i drømme, Århus 1996, p. 4.

43. Simon Grotrian: Magneter og ambrosia , Kbh. 1996.

44. Kittang &amp; Aarseth, op.cit., p. 79 (se note 16).

45. Richards, op.cit., p. 125 (se note 11) .

Men  ellers  må  man  sige,  at  digtets  fascinationskraft  ligger  i,  at  det  er hermeneutisk utilgængeligt, samtidig med at det besidder en uomtvistelig skønhed eller med Bachelards udtryk »imaginær strålekrans«, 46 som et resultat  af  at  billedsproget  virker  strukturerende  og  enhedsskabende.  Og  her kommer så spørgsmålet om, hvorledes dette kan forklares, og svaret er så vidt jeg kan se, at Grotrians digts centrale poetiske greb er dets metonymiske organisationsprincip.

Det metonymiske kan i »Elskov« påpeges på tre forskellige niveauer. For det første kan vi - som i tilfældet med Ørnsbos digt og andre »planstrukturerede« tekster - registrere, at de enkelte billeder i digtet skabes via spatiale forskydninger, dvs. metonymier inden for hver af de tre »billedplaner«. For det andet kan vi - parallelt til digtene af Rifbjerg, Tafdrup, Broby-Johansen, Ørnsbo og et utal af  andre  digte  - forklare det  tilsyneladende  hermetiske eller med  Friedrichs udtryk »sansemæssigt irreale« 47 billedsprog  med udgangspunkt i, at der forekommer en række klassisk metonymiske operationer i relation til kategorierne 'form for essens' (»kroppen er en kube«), 'stof for ting' (»mørkehvide sætninger«), 'årsag for virkning' (»vertikale summen«) og  'egenskab  for  ting'  (»billedskrift«).  Og  endelig  behøver  vi  ikke  at  læse digtet  med afsæt i de modernistisk-nykritiske begreber »interaktion«, »disparity  action«,  »dissonans«  og  »planstruktur«  og  med  fokus  på,  at  digtets komplekse »visionære  metaforer« skal pege på det uudsigelige, den 'tragiske abstraktion' 48 eller den »tomme transcendens«. 49 Tværtimod kan alle digtets betydningselementer  også  læses  inden  for  ét  spatialt-metonymisk  paradigme. Motivet -  den forrådnede insektomsværmede krop som objekt  for kultiske handlinger - kendes således fra mange primitive folkeslag, og man kan da heller ikke udelukke, at der i »Elskov« ligger en allusion til den parallelt beskrevne scene fra William Goldings Lord of the Flies (1968).

Med disse punktlæsninger i dansk lyrisk modernisme - spændende fra Tom Kristensen og Broby-Johansen over Rifbjerg og Ørnsbo og til Tafdrup og Grotrian - skulle vi være ved vejs ende, hvad angår den konklusion, som jeg har forsøgt at underbygge. Denne lyder i sin korthed, at det er en fejlagtig forestilling, at metonymien - som det hævdes i de mange bidrag til diskussionen af det billedsproglige fra Ulla Albeck, Hejlskov Larsen og Kittang &amp; Aarseth  til  de  seneste  års  talrige  afhandlinger  -  hovedsageligt  optræder  i ældre litteratur, mens den i nyere digtning har udspillet sin rolle. Tværtimod kan det metonymiske ses som et helt essentielt træk ved moderne lyrik, og en læsestrategi, der har dette in mente, vil uden tvivl kunne virke i retning af en mere nuanceret forståelse af det poetiske billedsprog og dermed af digtningen som helhed.

46.

47.

Citeret efter Isak Winkel Holm op. cit., p. 56 (se note 1).

Friedrich,  op.cit., p. 52 (se note 13).

48. R.N. Maier: Paradies der W eltlosigkeit

, Stuttgart 1964.

49. Friedrich, op.cit., p. 87.

75