Europa og den antikke arv. Overleveringens nødvendighed
Forfattere: Jørgen Bæk Simonsen
Tidsskrift: passage (2004-12-01)

## Europa og den antikke arv

## Overleveringens nødvendighed

## ] ØR  GEN BÆK SIMONSEN

Vi skylder vores viden om fortiden en række kilder, der er blevet overleveret mere eller mindre tilfældigt. Den historiske kildekritik har påvist, at de kilder, vi har overleveret fra og om fortiden, ikke nødvendig­ vis  er  bedre  end  så  mange  andre, der  af forskellige årsager  er  gået  tabt.  Hvad  der  kommer  eftertiden til  kendskab har derfor intet med kvalitet at skaffe, men beror på mere eller mindre tilfældige omstæn­ digheder,  der  på  den  ene  side  bestemmes  af  den samtid, der gennem det overleverede kildemateriale kommer til vores kendskab og gør det muligt for hi­ storikere at argumentere for  bestemte kausale sam­ ;r;nenhænge i det historiske forløb, og  på den anden side  af  hvad  eftertiden  tillader  at  blive  bevaret  fra fortiden. 1 Mange historikere - og  det  gælder  også artiklens forfatter - har siddet  med kilder til belys­ ning af  et  bestemt  problem, der  henviser  til  kilder, der  uheldigvis ikke er  overleveret�  og  som  synes  at indeholde svaret på en del af det eller de spørgsmål, som  det  tilfældigt  overleverede  kildemateriale  ofte kun  delvist  belyser.  Det  er  imidlertid  historikerens lod. Det har det altid  været, og det vil det  vedblive med at være uanset det forhold, at mængden og om­ fanget af det overleverede  kildemateriale har  været voksende ned mod vor egen tid. 2

Den  syrisk-ortodokse historiker  Bar  Hebræus (1225-86) skrev i midten af 1200-tallet et stort anlagt værk om den kristne verdens historie fra skabelsen og  frem  til  hans  egen  tid. Værket  blev  skrevet  på syrisk-aramæisk, og blev siden oversat i en redigeret udgave til arabisk. 3 Bar Hebræus var født af jødiske forældre, men konverterede som  voksen til kristen­ dommen  i  den  syrisk-ortodokse  variant.  Han  fik med tiden en fornem professionel karriere og er en af den syrisk-ortodokse kirkes store personligheder. I den egenskab udarbejdede han sit historiske værk, der blev skrevet i det kalifat, som efterfølgere af pro­ feten Muhammad havde grundlagt i 632, og som gik til grunde, da mongolerne i 125  8 invaderede Bagdad og lod den sidste regerende abbasidiske kalif drukne i  Tigris. Det var derfor en kompliceret multikulturel, multisproglig og multireligiøs kontekst Bar Hebræus virkede i.

I moderne socialvidenskab tales der meget om, at det  moderne menneske skaber sin egen identitet, at det moderne menneske selv skaber sin sociale virke­ lighed, at den er konstrueret. 4 Det er uden tvivl rig­ tigt, og  tager  vi Bar  Hebræus  som  eksempel, synes det  som  om, den  antagelse/iagttagelse  slet  ikke  er så ny, som den bliver gjort til. I hvert fald giver Bar Hebræus udtryk for en li gn ende antagelse i sit store historiske  værk. Et  sted efter  en kort  beskrivelse  af profeten Muhammad og islam  skriver Bar Hebræus om det kalifat, der blev skabt efter Muhammads død i 632:

And there rose  among them philosophers, and mathematici­ ans, and physicians, who surpassed the  ancient  (sages)  in  the exactness of  their knowledge.  The only f oundations on which they set up their buildings were  Greek  houses: the  wisdom­ buildings  which  they  erected  were  great  by  reason  of their highly polished diction, and their  greatly  skilled researchers. Thus it happened that we, from whom they have aquired wi­ sdom through translators, all of whom are Syrians, have been compelled to ask for wisdom from them.5

Bar Hebræus gør i sit værk  gældende, at den viden de muslimske lærde i kalifatet gjorde brug af et me- get langt stykke ad vejen var en viden, de havde fra den antikke græske verden. Herfra var den gået i arv til eftertiden, de antikke værker var blevet oversat til syrisk-aramæisk for siden at blive oversat til arabisk.

Det  anførte  citat  er  interessant  af  flere  grunde. For det første fordi det viser, at den middelalderlige verden  var  sig  sin  historiske kontekst fuldt  bevidst. Middelalderens  lærde  her  personificeret af  de lærde, der havde  oversat de klassiske  græske  værker til  syrisk-aramæisk - vidste  godt,  at  den  historiske periode de levede og virkede i, var en del af et læn­ gere  historisk  forløb - i  modsætning  til  den  opfat­ telse, der blev gjort gældende af renæssancens lærde, der  gjorde  et  stort  nummer  ud  af  at  fremhæve,  at middelalderen  var  en  parentetis½  og  ligegyldig  pe­ riode mellem antikken og den samtid, der da var re­ næssancen. Derfor fik perioden mellem antikken og renæssancen bete gn elsen middelalderen, den periode der lå mellem de selvhøjtidelige renæssancelærde på den ene side  og \_  antikken på den anden side.

De lærde i renæssancen udtrykker ofte en næsten usmagelig  selvglæde, en  overbevisning  om, at  de sammenli gn et med middelalderens lærde - var både klogere  og  visere,  hvad  de  nu  næppe  var.  Renæs­ sancen er en  vigtig  og  betydningsfuld  historisk  pe­ riode  blandt  andet  af  den  grund,  at  den  satte  et opgør  med  den  kristne  katolske  tradition  i  gang, der ·fastholdt  menneskets  selvstændige  og  uafhæn-\_) gige plads i de;  historiske forløb. Den opfattelse blev fastholdt i  oplysningstiden, der pudsigt nok  betrag­ tede  sig  selv  som  mere  oplyst  end  nogen  periode tidligere  i historien. 6 Den opfattelse  er siden blevet almindeligt udbredt, og  mange i den moderne  ver­ den gør sig forestillinger om, at de lever i den bedste og  mest  oplyste  verden,  historien  nogen  sinde  har fostret. 7

1

Det  anførte  citat  af Bar  Hebræus  er  et godt  ek­ sempel  på,  at  mange  "samtider"  har  gjort  krav  på at  være  noget  særligt. Bar Hebræus gør  si g  ganske vist ikke til talsmand for, at han og  hans syrisk-ara­ mæiske samtid var andre  overlegen. I den sammen­ hæng  er  han  endog  meget  loyal  mod  den  antikke fortid,  der  af  ham  sættes  meget  højt. De  tanker  og de  synspunkter den rige  syrisk-aramæiske  litteratur gjorde  gældende,  havde  forbindelse  bagud  til  an-

-----r,

tikken, og det forsøger Bar Hebræus ikke  at skjule. Men han vil gerne  fastholde, at når  den syrisk-ara­ mæiske  eftertid - og  det  er  så  hans  arabisk-muslim­ ske samtid - har noget at bidrage med, så skyldes det blandt  andet  det  arbejde  den  syrisk-aramæiske  tra­ dition  gjorde  ved  at  oversætte  værker fra græsk til syrisk-aramæisk,  hvorfra  de  så  siden  blev  oversat  til arabisk. Bar Hebræus vil med andre ord ikke gøre sig og  sine  til  mere,  end  de  var.  Men  omvendt  vil  han meget  gerne  have,  at  den  indsats,  de  faktisk  havde gjort blev anerkendt - ikke mindst af den samtid, han selv  var en del af.

Interessant nok kan den samme uoverensstemmelse spores i Koranen. I det anførte citat af Bar Hebræus er det  den  syrisk-ortodokse  traditions  fortræffeligheder, der af eftertiden ikke til fulde synes at fa, hvad der til­ kommer den. I Koranen gøres samme argument gæl­ dende  omend i en lidt anden sammenhæng. I islams hellige  skrift  er  det  ikke  overraskende  Muhammad, der præsenterer det sande, det oprindelige og det gud­ dommeligt ufej lbarlige. Det hedder i Sura 4 vers 47:

Blandt dem, der er jøder, er der nogle, som flytter ordene fra deres  (rette)  plads og siger:Vi hører  og er ulydige - og: Hør uden at blive hørt - og Ra'ina, idet de fordrejer (ordene) med deres tunger og spotter religionen. Og hvis de havde sagt:  Vi hører og adlyder - og: Se på os, så havde det været bedre for dem og mere oprigtigt,  men  Allah har forbandet dem for deres vantros skyld, så at de ikke tror, undtaget lidet.  8

Der er i Koranen en række sammenhænge, hvor det fastholdes,  at  det  er  den  samme  Gud,  der  gennem det historiske forløb  har åbenbaret den samme reli­ gion  til  en  række  af  Gud  udvalgte  profeter, der  alle fik  den  samme  og  identiske  opgave:  at  formidle  til mennesket, hvad  Gud  vil  med  sin  skabning. Et �k­ sempel er Sura 6 vers 84-86:

(84) Og således var  Vor bevisførelse, som  Vi gav  Abraham mod hans folk,Vi ophøjer i rang, hvem  Vi vil, thi din Herre og  Al­ viis,Alvidende. (85) Og vi skænkede ham Isak og  Jakob. Hver af dem retledede  Vi. Og Noah retledede  Vi tidligere, og af hans efterkommere: David og Salomon og Job og Josef og Moses og  Aron. Og således belønner Vi dem, der handler godt. (86) Og (Vi retledede også) Zacharias ogJohannes ogJesus og Elias.

Alle hørte de til de retfærdige. (87) Og Ismael og Elisa og  Jonas og Lot. Og  Vi ophøjede dem alle over folkene.

På  den  måde  gøres  det  i  Koranen  gældende,  at Muhammads  åbenbaring  var  en  nødvendighed,  og nødvendigheden  begrundes  med  henvisning  til,  at blandt andet jøder  og  kristne  byttede  rundt på  or­ dene  og  dermed forfalskede den sande åbenbaring. Det hedder i Sura 3  vers 4:

(4) Han har åbenbaret dig Bogen med sandheden, som bekræf­ ter  det, som  var før  den. Og tidligere åbenbarede Han Toraen og Evangeliet som retledning for mennesket, og Han har  (nu) åbenbaret den (Bog), der adskiller (mellem sandhed og løgn).

Derfor bliver det i Koranen gjort klart, at Muham­ mad er profeternes segl (se Sura  33 vers 41) og Sura 7 vers 159  formulerer  det synspunkt, der gjorde det muligt for muslimske lærde at hævde, at islam er en religion for hele menneskeheden:

Sig: 0 Menneskehed, jeg er et sendebud til jer  alle fra Allah, hvem  himmelens  og jordens riger tilhører: der er ingen gud undtagen Ham9 -Han giver liv, og Han giver død.  Tro derfor på Allah  og Hans  sendebud, Profeten, den  rene, som  tror på Allah og Hans ord, og følg ham, for at I må være retledede.

Der  er  derfor  en  vis overensstemmelse mellem  på den ene side det  synspunkt  Muhammad formulerer i  Koranen, der gør gældende, at hans åbenbaring  er den endelige  og  den definitive, og  hvis  nødvendig­ hed  begrundes  i  det  forhold,  at  alle  tilhængere  af tidligere af  Gud fremsendte profeter har  forvansket og  forfalsket  den  sande  guddommelige  åbenbaring. Og  på  den  anden  side,  den  ret  hårde,  men  diplo­ matisk  formulerede  kritik  Bar  Hebræus  adskillige århundreder efter Muhammads død giver af de mu­ slimske lærde, der i deres arbejde ikke til fulde giver de syrisk-aramæiske lærde kredit for deres store og omhyggelige arbejde riied at oversætte først værker fra  den  klassiske  græske oldtid  fra  græsk  til syrisk­ aramæisk og derefter til arabisk.

Den ekspansion, der efter Muhammads død i 632 blev  sat  i  gang  af kaliffen Abu Bakr  (kalif  632-34), blev første skridt i et forløb, der sikrede kalifatet po- litisk kontrol over et enormt geografisk område, der strakte sig  fra Marokko i vest til det nordlige Indien i  øst  - og  som  med  tiden  også  førte  til  muslimsk tilstedeværelse i områder af det centrale Asien,  Vest.  og  Østafrika. Disse  områder  blev  ganske  vist  aldrig en del af kalifatet, men samhandel med det område, kalifferne  beherskede  i  kalifatets  storhedstid  i  700-, 800- og 900-tallet, fik til resultat, at store  grupper  i disse områder konverterede til islam og dermed blev en del af den islamiske verden. Den islamiske verden kom med andre ord til at dække områder, der tidli­ gere havde været underlagt meget forskellige politi­ ske systemer, og som derfor var præget af en meget forskellig  kultur, der alle  steder  var  med til at  farve den fortolkning af islam, der lokalt blev  udviklet. ro Den islamiske  verden kom til at dække områder, der talte et utal af sprog, og selvom centrale dele af Mellemøsten og  hele  Nordafrika  med  tiden  antog arabisk  som  sprog,  rummer  den  islamiske  verden fortsat  områder, der aldrig  blev  arabiseret. I et me­ get  stort  område af det centrale Asien  er det domi­ nerende sprog tyrkisk,  i  Iran  og  andre dele af Centralasien  er  det  forskellige  iranske  sprog,  der dominerer,  i  det  nuværende  Pakistan  er  urdu  det officielle  sprog,  omend  mange  andre  også  findes i  landets  forskellige  provinser,  og  i  Bangladesh  er det officielle  sprog  bengali. Længere  mod  øst  i  In­ donesien, i  Malaysia,  på  Filipinerne  og  i  Kina,  gør muslimerne  brug  af  helt andre sprog. Det skønnes, at  kun  cirka  tyve  procent  af  verdens  samlede  mu­ slimske befolkning i dag har arabisk som modersmål omend mange i den øvrige islamiske verden har lært sig sproget for at kunne  drive studier i blandt andet Koranen.n Den  europæiske  orientalske  tradition  har  væ­ ret  optaget  af  at  afdække, hvor  meget  Muhammad kendte til kristendommen. 12 Det er rigtigt, som på­ peget af bl.a. Edward Said i hans nu klassiske Orien­ talism,13 at orientalisternes interesse  for dette  er tæt knyttet til et opgør med den selvopfattelse, Koranen gør gældende fra Muhammad i ca. 610 modtog den første åbenbaring, indtil han i sommeren kort før sin død modtog  den sidste. 1 4 Det går  som  en  rød  tråd igennem Muhammads budskab, at han opfattede sig selv som udvalgt af den Gud, der gennem det histo-

'

,

I

I

Jøderne ti.

re pr

afvise han

esus.

h

roveaparten al berolkningen 1 del kautal, der Diev

skabt fra midten af 6o0-tallet, forblev kristne, selvom

riske  forløb  før  ham havde udvalgt en  række  andre

profeter  og  budbringere  for  at  gøre  menneskehe­ den,  i  skikkelse  af  de  lokale  samfund  disse  profeter og  budbringere tilhørte,  opmærksom  på, hvad  Gud ønskede af sin skabning. Koranen rummer en række beretninger  om, hvorledes  de  af  Gud  udvalgte  pro­ feter  og  budbringere  alle  blev  mødt  med  mistro  af deres samtid - et forhold der gentog sig, da Muham­ mad modtog sin første åbenbaring. På samme måde som tidligere profeter blev også Muhammad gjort til genstand  for  spot og  spe, og  også han  blev  latterlig­ gjort og hånet (se f.eks. Sura 25 vers 6).

Flere  steder  i Koranen dokumenterer, at  arabere, der  i  Muhammads  levetid  var  konverteret  til  enten jødedom eller kristendom, pure afviste den fortolk­ ning, han  gjorde  af sig  selv. Hans jødiske samtidige kunne ikke godtage, at islam skulle komme fra den Gud,  der  havde  valgt  jøderne  til  sit  folk,  og  hans kristne samtidige måtte afvise hans og Koranens for­ tolkning  af Jesus. Jesus  anerkendes}  Koranen  som en  af  flere  profeter  og  budbringere, men  ikke  som Guds  søn,  der  med  sin  opstandels�' havde  besejret døden  og  på  den  måde  gjort  det  muligt  at  tro  på ham  som  Kristus,  Guds  søn.  I  den  henseende  var islam fra sin fødsel dogmatisk på konfrontationskurs med både jødedom og kristendom, ganske som kris­ tendommen  ved sin fødsel dogmatisk  kom på kon­ frontationskurs  med  jødedommen.  Eftertiden  har med  mellemrum  fokuseret  på  denne  konfrontation og udlagt den som et resultat af islams iboende ag­ gressivitet,  rs et  synspunkt, der  ofte  fremhæves i  de­ batten og som historisk slet ikke er nyt . r 6

Den latente iboende konflikt, mellell1 på den ene side islam og  på den anden side de to ældre mono­ teistiske religioner, har under forskellige omstændig­ heder givet udslag i direkte politiske konfrontationer mellem personer og grupperinger med rod i de tre monoteistiske religioner. Men der har gennem histo­ rien  også  været  talrige  eksempler  på, hvorledes  de tre  religiøse  traditioner  og  de  mange  forskellige kulturelle  strømninger  de  tre  religiøse  traditioner hver for sig rummer - har udfordret hinanden intel­ lektuelt, både dogmatisk og filosofisk.

Hovedparten af befolkningen i det kalifat, der blev skabt fra midten af 600-tallet, forblev kristne, selvom Nar al-filema, der ogsa betyder visaommens rus, og hvor lærde ansat af den fatimidiske kalif oversatte områderne politisk blev underlagt et politisk system, der i voksende omfang funderede sig på islam. Der­ for  blev  en  lang  række  værker, der  i  virkeligheden ikke havde nogen direkte forbindelse til hverken is­ lam eller den politiske  elite, der  dominerede kalifa­ tet, oversat, først  og fremmest fra  s yr isk, hvortil  de var  blevet  oversat  fra  græsk.  Den  abbasidiske  kalif Ma'mun (kalif 813-33) hævdes i overleveringen r 7  at have sendt en delegation til Bilad al-Rum, den arabi­ ske  bete gn else for Det Byzantinske Rige, for der at indkøbe græske manuskripter, der siden blev oversat til  arabisk  i Bayt al-Hikma, Visdommens  Hus. Spredte kilder  hævder, at et  li gn ende initiativ tidligere  var blevet taget  af  velhavende  private,  og  derfor  er  det såre muligt, at den abbasidiske kalif blot profilerede sig  selv  og  det  politiske  system,  han  præsenterede ved  at  etablere Bayt  al-Hikma.rs En  af  de  personer, der  selv  arbejdede  som  oversætter, Qusta  ibn Luqa (død ca. 895), vides også at være rejst rundt i Lille­ asien  for  at  indkøbe  græske  manuskripter, som han siden  selv  oversatte.  r9  Men  uanset  om  det  nu  var kaliffen  personligt,  eller  det  var  efter  forbillede  af private  velhavere,  at  ideen  om  etablering  af  en  in­ stitution  blev  formuleret,  er  i  den  større  historiske sammenhæng næppe afgørende. I hvert fald blev der etableret  en  institution,  hvor  professionelle  sprog­ kyndige, ansat  af  den  kalifale  administration, fik til opgave at oversætte værker fra græsk til arabisk inden for alle videnskabelige traditioner - et vidnesb yr d om, at kalifatet fandt det af interesse at sikre, at værker fra andre  lærdomstraditioner  blev  oversat  til  det  sprog, der  blev  brugt i kalifatet: arabisk.

Bayt al-Hikma blev  formelt  lukket  under  kaliffen al-Mu'tawakkil  (kalif  847-61).  Han  og  mere  tradi­ tionelle  muslimske lærde  var  nervøse  ved  udsigten til,  at  de  debatter,  oversættelserne  af  græske  vær­ ker  i  forskellige  sammenhænge  gav  anledning  til, kunne  bruges  til  et  rationelt  angreb  på  flere  af  de dogmer, muslimske lærde havde formuleret gennem de  foregående  århundreder.  Men  det  forhindrede ikke  andre  i  at  forsøge  at  gøre  det  samme  andre steder. En  li gn ende  institution  blev  skabt  under  fa­ timiderne, hvor al-Hakim i  Cairo i  1005 etablerede Dar al-Hikma, der også betyder Visdommens  Hus, og hvor  lærde  ansat  af  den  fatimidiske  kalif  oversatte andre  værker  fra  græsk  og  syrisk  til  arabisk. 20 Me­ dens både Bayt al-Hikma og Dar al-Hikma blev skabt på initiativ af den  politiske  leder  af henholdsvis det abbasidiske  kalifat 2 r og det fatimidiske d yn asti,  blev en  række Dar al-'flm, Visdommens  Hus i  både  det  9. og  ro.  århundrede  opført  på  privat  initiativ  af for­ skellige velhavere. Der kendes desuden et betydeligt antal  biblioteker  i  en  række  forskellige  byer  i  900og  1000-tallet  bl.a. i  Mosul, i Bagdad, i  Shiraz  og  i Bas-ra. Fra begyndelsen af 1000-tallet blev der skabt li gn ende biblioteker i en række byer i det muslimske Spanien og i byer i det nuværende Marokko. 22

Dimitri  Gutas  er  den  forsker,  der  senest  har  ar­ bejdet  med  det,  der  i  den  videnskabelige  tradition bete gn es  som Haraka  al-Tardjama,  oversættelsesbevæ­ gelsen. Gutas  fastholder, at  de  mange  oversættelser, der kan dokumenteres at være gennemført i kalifatet i  800og  900-tallet  ikke  kan  sættes  i  forbindelse med  en  enkelt  person,  en  enkelt  lærd  eller  en  en­ kelt lokalitet. D�r blev i århundrederne, før kalifatet blev skabt, oversat værker fra græsk til andre sprog, og  ligesom  vi  under  det  abbasidiske  d yn asti  kan finde  eksempler  på,  at  enkelte  kaliffer  skulle  have tagetinitiativ til  dette, findes  der  i  den  sasanidiske overlevering  oplysninger  om, at allerede sasanidiske herskere skulle have taget  initiativ  til, at  græske  og indiske  værker 2 3 blev  oversat  til  pahlavi,  det  iran­ ske  sprog, der  var det officielle sprog i det sasanidi­ ske  rige,  der  gik  til  grunde, da  kalifatet  i  midten  af 63o'erne indledte sine militære angreb på både Det Sasanidiske Rige og på Det Byzantinske Rige. Men også i Det Romerske Rige, og senere i Det Byzan­ tinske  blev  talrige  værker  fra  oldtiden  oversat, ikke mindst til syrisk-aramæisk - og derfor er der grund til at  fastholde, at de mange oversættelser, vi kender til fra  800- og 900-tallet, snarere er et  udtryk  for, at det samfund i hvilket oversættelserne fandt sted, var et  samfund  præget  af nysgerrighed og interesse for, hvad fortiden havde beskæftiget sig med, og som var indstillet på at bidrage konstruktivt til fortsat udvik­ ling  af den  viden,  fortiden  havde  akkumuleret  og givet videre til eftertiden.

At oversætte en afhandling om et givet emne fra et  sprog  til  et andet  er  ikke  noget,  der  gøres uden videre.  Vi har  et  interessant  eksempel  på  det meget store og krævende arbejde det er, når en afhandling skal oversættes fra et sprog til et andet, ikke mindst når  oversættelsen  skal  ske  til  et  sprog  med  en  helt anden  grammatisk  struktur  end  det,  det  oprinde­ ligt  var  skrevet  på.  I  midten  af 800-tallet  bestilte en person ved navn Ali ibn Yahya al-Munadjdjim af Hunayn ibn Ishaq (808-873 eller 877) en redegørelse for, hvor  mange oversættelser der gennem tiden var udarbejdet af Galens medicinske afhandlinger. I det arbejde  kommenterer  han  kritisk  og  omhyggeligt de mangler tidligere oversættere, efter hans mening, havde gjort sig skyldige i - og kommer også med en række eksempler på, hvorledes tidligere oversættere havde misforstået Galen. 2 4

Oversættelserne  i 700-, 800- og  900-tallet er ud­ tryk  for  den  interesse  lærde,  også  i  disse  århund­ reder,  havde  for  at  stifte  bekendtskab  med  andres viden,  og  om  deres  interesse  for  at  arbejde  videre med problemstillinger inden for matematik, filosofi, medicin, astronomi og flere andre videnskaber. Det var  derfor  et  meget  bredt  videnskabeligt  spektrum, der  havde de  lærdes interesse, og  som  blev  gjort  til genstand  for  fornyede  undersøgelser  i  forbindelse med, at de  blev  oversat fra et sprog til et eller  flere andre. I den europæiske orientalistik  var der  mange førende  forskere  i  1800-tallets  slutning,  der  stædigt fastholdt,  at  arabernes  betydning  i  forbindelse  med oversættelsen af de antikke værker til syrisk og ara­ bisk, og de senere oversættelser fra arabisk til latin i det spanske område og på Sicilien, havde været uden originale  bidrag. Et  eksempel  er  at  finde  i  artiklen om Astronomi  og  matematik i  første  udgaven  af The Legacy of  Islam. Her skriver  Carra  de Vaux:

We must  not  expect  to find  among the Arabs  the  same  po­ werful genius, the. same gift of  scientific imagination, the same "enthusiasm",  the  same  originality  of thought  that  we  have among the  Greeks. The Arabs are  before  all else the  pupils of the  Greeks; their  science  is  a  continuation  of Greek  science which it  preserves, cultivates, and  on a  number  of points  de­ velops and perfects.  2 5

Vi har  i det her  anførte citat endnu et eksempel på, at  eftertiden  fortolker  fortiden  overlegent:  for  den europæiske  orientalist  Carra  de Vaux  var  araberne et Forla sk- al

...

eksen

- ...

uden  skabende  evner,  og  det  synspunkt  var  han langt  fra  alene  om. Omvendt  er  det  kendt  for  alle, at en meget stor del af vores kendskab til de antikke værker  skyldes  det  enkle  forhold,  at  de  i  kalifatets forskellige egne blev oversat fra græsk til syrisk-ara­ mæisk og til arabisk og herfra videre til latin. Derfor har kalifatet spillet en rolle, men  det forklares i den europæiske  orientalistik  ofte  ved  henvisning  til,  at mange  af  oversættelserne  blev  udarbejdet  af kristne arabere, og de eksempler der er på skabende geniali­ tet tilskrives ofte persiske muslimer. På den måde sik­ res det, at betydningen i sidste ende tilskrives menne­ sker, der  er forbundet med Europa - enten gennem tro  eller gennem sprog al den stund, at persisk er et indoeuropæisk sprog. Et af de mere maleriske eksem­ pler  på  denne  tendens  var  en  række  forelæsninger, den store franske orientalist Ernest  Renan (1823-92) afholdt  i  Paris  i  188o'erne  - og  som  gav  anledning til et skarpt svar fra en af den islamiske reformbevæ­ gelses  førende  skikkelser  i  slutningen  af  1800-tallet Djamal  al-Din  al-Afghani  (1838-97).  På  paradoksal måde er det samme debat, der  præger  store  dele  af Vesten  ved  begyndelsen  af  det  21. århundrede, hvor \_\_  eksempelvis  \_  \_Bernard  Lewis  vil  forklare fraværet og manglen  på  originalitet  i  den  moderne  muslimske verden  ved henvisning  til iboende, evige  og  uforan­ derlige  elementer  i den  islamiske  tradition. 26 Det danske  bogmarked  præges  af  samme  tendens  med bøger af Ralf Pittelkow; 2 7 af Helle Merete Brix,  Tor­ ben Hansen &amp; Lars Hedegaard 28 og  senest oversæt­ telsen  til  dansk  af  lbn Warraqs  næsten  ti  år  gamle bog i 2004. 2 9

Det  er  som  nævnt  næppe  muligt  at  give  en  en­ kelt  forklaring  på  de  mange  oversættelser, der  blev udarbejdet  i  kalifatets  østlige  del  i  700-,  800og 900-tallet  og  som  ved  begyndelsen  af  1000-tallet førte til, at  der  ikke  var flere  værker fra antikken at oversætte.  For  Europa  skulle  det  fra  1000-tallet  og frem  betyde  et  vigtigt  gennembrud  for  et  fornyet studium  af  den  antikke  tradition,  der  nu  blev  til­ gængelig takket  være oversættelserne fra arabisk til latin. I 1000, noo- og 1200-tallet blev et meget stort antal antikke  værker igen  oversat - denne  gang fra arabisk  til  latin. Ligesom  oversættelserne  fra  græsk til syriskaramæisk og til arabisk gav anledning til et betydeligt  antal  ko=enterende  nye  afhandlinger, hvor gamle problemstillinger  blev  gjort til genstand for  fornyede  analyser,  blev  de  latinske  oversættel­ ser i  de  efterfølgende  århundrede gjort til genstand for  bearbejdning  rundt  om  i  Europa.  En  række  af de  afhandlinger,  der  blev  oversat  fra  arabisk  til  la­ tin  var  fortsat  i  brug  i  midten  af  1600-tallet.  Det gælder  bl.a. ibn  Sinas  (død  1037)  store  medicinske Canon. lbn Sina er i den europæiske tradition bedre kendt som Avicenne, og andre store forfattere er på samme måde  kendt  under  deres  latinske  navne:  de medicinske  værker afRhazes  (død ca. 923) hvis ara­ biske  navn  var  al-Razi;  værker  om  astronomi  og matematik af Algorismus  (dødsår ukendt), hvis  ara­ biske navn var al-Khwarizmi; værker om matematik af  henholdsvis Alhazen (død 1039) med det arabiske navn al-Haytham og af Anaritius (død 922) med det arabiske  navn  al-Nayriqi  for  blot  at  nævne  et  par stykker.

Derfor  er  der  som  afslutning  grund  til  at  fast­ holde,  at  overlevering  er  en  nødvendighed  - uden overlevering af  værker fra fortiden vil en del af den fælles  menneskelige  indsigt  gå  tabt.  Overlevering er  en  forudsætning  for  den  fortsatte  menneskelige tolkning af den verden, vi er en del af - også selvom der  gennem historien er eksempler på, at  nogle har forsøgt at forklejne den indsats andre lærde har gjort for at sikre den nødvendige og  livgivende overleve­ ring.

## Noter

1. Jf. Sebastian  Olden-Jørgensen: Til  kilderne. Introduktion til  historisk  kildekritik, København: Gads Forlag 2001.
2.  Jf. Dorthe Gert Simonsen: Tegnets Tid, Fortid, historie og historicitet  efter  den  sproglige  vending, København: Museum Tusculanums Forlag 2003.
3. Jf. The Chronography of  Bar Hebraeus, translated from the S yr iac  by Ernest A.  Wallis Budge, 2 Vols. Oxford: Oxford University Press 1932 p. XVff.
4. Se f.eks. Mary Gergen &amp; Kenneth]. Gergen (eds.): So­ cial  Construction, London: Sage 2003; Steven Seidman: The Social  Construction  of Sexuality, New York:  Norton  2003; Linda R.  Weber  &amp; Allison  Carter: The  Social  Construction of  Trust, New York; Kluwer Academic 2003 og Kenneth J. Gergen: Social  Construction in Context, London: Sage 2001.

-

5. Citeret efter Budge,Vol. 1 p. 92.
6. Jf. Kirsten Hastrup: Vilje til Viden. En humanistisk Grund­ bog, København: Gyldendal 1999.
7.  Jf. eksempelvis  Francis  Fukuyama: The End  of  History and the Last Man, NewYork:The Free Press 1992.
8. Citeret  efter Koranen  med  dansk  oversættelse  og  noter  af A.S.Madsen, København: Borgens Forlag 1989.
9. Et  af de steder i Koranen der kommer tættest på ord­ lyden  i  den  trosbekendelse, de  muslimske  lærde  senere udviklede og som lyder: Der  er ingen  gud uden  Gud og Muhammad er hans sendebud.
6. IO.Jf. Ira Lapidus: A History of Islamic Societies, New  York: Cambridge University Press 1988; Eva Rosander &amp; David Westerlund  (eds.): African Islam  and Islam  in Africa, Lon­ don: Hurst 1997  og David Westerlund &amp; Ingvar Svanberg (eds.): Islam Outside the Arab vflårld, London:  Curzon 1999. u.Jf. Anne Sofie Roald: Tarbiya: Education  and  Politics  in Islamic  Movements  in Jordan  a,nd  Malaysia, Stockholm: Al­ mqvist &amp; Wiksell International 1994.
7. 12.Jf. Clinton Bennett: In Search of Muhammad, London &amp; New  York:  Cassell  1998.
8. 13.Saids  værk  kom  i  2002  i  en  dansk  oversættelse  ved Johan  Botofte  med  titlen Orientalisme. Vestlige  forestillinger om 0Fienten,Frederiksberg: Roskilde Universitetsforlag.
9. 14.Jf.  Michael  Cook: Koranen,  en  meget  kort  introduktion, København; Forlaget Vandkunsten 2003.
15.  Se  bl.a.  Helle  Merete  Brix, Torben  Hansen  og  Lars Hedegaard: I krigens hus. Islams kolonisering af Vesten, Beder: Hovedland 2003.
11. 16.Jf.Jørgen Bæk Simonsen: Islam med danske øjne, Køben­ havn:  Akademisk 2004.
12. 17.Jf. Encyclopedia of Islam, Vol. I, Leiden: E.J.Brill  1960  p. u41 (D. Sourdel). Herefter EL
13. 18.Jf.  El,  Vol. I  p.  rn33ff artiklen  om Baramika (D. Sour­ del).
14. 19.Jf. Lena Ambjorn: "Harakat at-targama. Den grekisk-ara­ biske  oversattningsrorelsen", i Dragomanen Nr. 5, Årsskrift
15. utgiven av Svenska Forskningsinstitutet i Istanbul och For­ eningen Svenska Istanbulinstitutets Varmer 2001 p. 46.
16. 20.EI,  Vol. II, Leiden: E.J. Brill  1965  p.  126f. Artiklen  om Dar al-Hikma (D. Sourdel).
17. 21.Ibn  al-Nadim  (død 995 eller  998) skrev  i  987-88  en bog  med  titlen Al-Fihrist, der  er  en  fortegnelse  over  de bøger på arabisk, der var tilgængelige i slutningen af 900tallet. Han  fortæller  et  sted, at  den  abbasidiske  kalif  al­ Ma'  mun i en drøm mødte Aristoteles. Mødet i drømmen skulle have  ansporet al-Ma'mun til at søge manuskripter om  bl.a. filosofi  i  Lilleasien. Kitab  al-Fihrist, ed.  Gustav Fliigel,  2 Vols. Leipzig  1871-72,  Vol. I p. 243.
18. 22.Jf.Yousset Eche: Les bibliotheques arabes. Publiques et semi­ publiques en Mesopotamie, en Syrie et en Egypte au moyen age, Damas: Institut  Francais de Damas 1967.
19. 23.Den arabiske litteratur har også eksempler på, at  vær­ ker  er  oversat  fra  indisk  til arabisk. Det  gælder  bl.a. dy­ refablerne om Kalila wa Dimna, jf. El,  Vol. IV  p. 503  (Carl Brockelmann). Det  menes  også, at  forlægget  til Alf layla wa layla, Tusind og Ben Nat kommer fra indisk litteratur, jf. EI,Vol. I p. 358:ff (E. Littmann).
20. 24.Ambjorn, anf.arb. p. 39 og 44.
25.  Citeret efter W Montgomery Watt: The Influence of Is­ lam  on Medieval Europe, Edinburgh: Edinburgh  University Press  1972  p. 30.
22. 26.Se f.eks. What went wrong? London:Weidenfeld &amp; Ni­ colson 2002.
27.  Se Efter 11. september. Islam  og Vesten, København: Cen­ trum 2002.
24. 28.Helle Merete Brix,  Torben Hansen og Lars Hedegaard: I  krigens  hus. Islams  kolonisering  af  Vesten, Beder: Forlaget Hovedland 2003.
29.  Se Deifor er jeg  ikke  muslim, København: Lindhardt  og Ringhof.

!