Marianne Gaarden: Prædikenen som det tredje rum (Anis, 2015)
Forfattere: Leif Andersen
Tidsskrift: dttk (05-07-2017)

## Prædikenen som det tredje rum Marianne Gaarden Anis, 2015 161 sider

## Anmeldt af Leif Andersen

Danmark  bliver  ikke ligefrem overøst med  bøger  i  prædikenlære.  Men  nu  har Marianne Gaarden, tidligere sognepræst og  nu  teologisk  konsulent  i  Helsingør stift, udgivet en udmærket indføring i den homiletiske  forsknings  status: Prædikenen som det tredje rum, Anis 2015. Den er centreret om det arbejde, som ligger bag hendes ph.d.

Gaardens metode er empirisk; og deri adskiller den sig fra den meste homiletiske  forskning.  Hun  har  gennemført  en række kvalitative og statistiske undersøgelser  af  såvel  prædikanters  som  tilhøreres erfaring af prædikenen, sådan som den er blevet holdt, og sådan som den er blevet hørt.

Prædikenen  som  det  tredje  rum er  en glimrende  indføring  i  de  vilkår  og  baggrundsovervejelser,  der  må  ligge  bag  ethvert forsøg på at drive empirisk teologi. Den er præget af en klar forståelse for de svagheder,  der  ligger  i  enhver  empirisk model (fx forskerens fristelse til arbitrær verifikation  af  sine  forudfattede  meninger).  Og  læseren  inddrages  i  de  overvejelser, hvorudfra vanskelighederne søges løst.  Ikke mindst i disse metaafsnit viser Gaarden sin metodiske styrke.

I Prædikenen som det tredje rum gives god  indføring  i  kvalitativ  forskning  og det  kvalitative  forskningsinterview.  Ikke mindst er det spændende at følge den erkendelsesproces,  at  det  oprindelige  undersøgelsesdesign  måtte  justeres  hen  ad vejen, fordi de indledende pilotprojekter undersøgte! »Havde jeg fulgt min oprindelige  problemformulering,  var  jeg  endt et forudsigeligt sted, fordi jeg agerede inden for et forudsat paradigme« (47).

Gaarden blotlægger i sin undersøgelse den  erfaring,  som  de  fleste  prædikanter har  gjort  sig:  at  tilhørere  går  hjem  med vidt forskellige prædikener! Ikke blot adskiller  de  enkelte  tilhøreres  udbytte  sig fra  hinanden;  det  adskiller  sig  også  fra den intention, hvormed prædikenen blev holdt. Herudfra præsenteres det kommunikationsteoretiske  (eller  med  Gaardens eget  udtryk: kommunikationsteologiske ) vilkår,  at  prædikenens  mening  hverken dannes  ved  præstekontorets  skrivebord eller  i  tilhørerens  eget  sind,  men  i  det tredje rum imellem prædikant og tilhører.

Stort set alle de prædikanter, hun interviewer, giver udtryk for denne erfaring -og omtaler den som en vanskelighed, de stræber efter at løse! For de stræber stadig efter at  blive  forstået. Og Gaardens egen forudfattede  antagelse  var  da  også,  at prædikenreception primært måtte handle om at forstå prædikenens budskab, og at derfor  prædikantens  opgave  var  at  gøre sig forståelig.

Men denne antagelse forlader hun i løbet af forskningsprocessen - af tre grunde,  der  alle  gentages  adskillige  gange  i løbet af bogen:

1. Empirien  viser,  at  folk  får  noget helt  andet  ud  af  prædikenen  end det, prædikanten havde til hensigt at sige.
2.  Evangeliet er netop ikke en statisk sandhed,  som  eksisterer  på  forhånd. Meningen opstår i det tredje rum og ejes hverken af prædikanten eller af tilhøreren.
3. Efter the  linguistic  turn har  vi  jo alligevel  måttet  opgive  den  naive forestilling  om  en  objektiv  sandhed, om det privilegerede perspektiv.

Den for Gaarden specielle position består da  i,  at hun opgiver prædikantens  intention  om  at  blive  forstået  (»kaster  hånd- klædet  i  ringen«, Efterskrift s.  151)!  At tilhørere  går  hjem  med  vidt  forskellige prædikener, er slet ikke en vanskelighed, der skal løses, men er tværtimod prædikenens skabende, dynamiske rum.

Den  hensigt at blive »forstået« er ifølge  Gaarden,  uanset  hvor  subtil  eller hvor  bastant  en  udgave  den  fremtræder i,  alligevel blot et forsøg på at videreføre den gamle transfer-model, der håbede på at  kunne  overføre  mening  uændret  fra taler til tilhører. Prædikanten må i stedet indstille sig på at være medvandrer og teologisk reflektor.

Læst ud fra sit eget teologiske ståsted er bogen upåklagelig, vil jeg tro. Læst ud fra  mit  teologiske  ståsted  er  den  noget mere  problematisk.  Den  udgør  i  sig  selv et  eksempel  på  svagheden  ved  empirisk teologi:  at erfaringsmaterialet  begynder at overskrive den forståelse af evangeliet, som prædikanten forsøger at videregive: at »overlevere først og fremmest, hvad jeg også selv har modtaget« (1 Kor 15,3).

Gaarden  gennemgår  udmærket  den historiske udvikling fra en dialektisk homiletik over New Homiletics til Other-wise preaching - den udvikling, der netop over tid  forsøgte  at  afvikle  »transfermodellens« naivitet og manipulation af tilhørerne. Og selv, når for eksempel New Homiletics anerkender, forudsætter og knytter til ved tilhørernes anderledes erfaringshorisont, må den anses for at være uetisk, fordi den stadig ønsker, at tilhøreren skal følge forkynderen hen til det mål, prædikanten har sat for forkyndelsen. Den udgår dermed i virkeligheden fra en mindre udtalt, men ikke desto mindre intakt transfermodel - og bliver derfor manipulerende.

Enhver prædikant, som lever efter the linguistic  turn, må kunne følge Gaarden næsten hele vejen. Men det er netop dette sidste skridt, der er fatalt. For opgøret med det dialektiske og med »Guds Ord teologien« er her så fuldstændigt, at ethvert kerygma bliver  meningsløst. Forkyndelse anses i sig selv for et overgreb mod tilhørernes autonomi.

Gaarden undrer sig, efter at have refereret  sine  interviews  med  præster,  der indser denne vanskelighed: Hvorfor tager de så ikke den teologiske konsekvens og opgiver den naive forhåbning at gøre sig forstået? For man kan alligevel ikke styre den mening og det budskab, tilhøreren får med sig hjem.

Mens  de interviewede præster ser dikotomien  mellem  idealet  og  virkeligheden som et problem, der så langt som muligt gerne skulle overvindes, så tager Gaarden dette sidste afgørende skridt og ser det ikke som et problem, men som en frisættelse, ja som et aspekt af selve evangeliets væsen.

Gaarden opstiller kun to mulige alternativer: Enten fastholder prædikanten sit forsøg  på  at  »blive  forstået«;  og  dermed har  man altid forskrevet  sig  til  en  eller anden  form  for  »transfermodel«  og  vil således gøre sig til herre over kommunikationen og styre den - eller også finder man  sin  plads  som  dialogpartner,  blot som én af flere stemmer, og opgiver dermed sit  manipulerende  stræb  efter  at  få tilhørerne til at »forstå evangeliet«.

Men når nu Gaarden igen og igen efterlyser  en  teologisk  refleksion  over  den empiriske erkendelse, at præstens intenderede budskab lander så vidt forskelligt hos  tilhørerne,  er  det  lidt  mærkeligt,  at bogen faktisk ikke selv giver noget bud på en  sådan  teologisk  refleksion.  Den  siger blot,  at  teorien  og  teologien  må  bøje  sig for empirien og fænomenologien.

Den  giver  et  meget  værdifuldt kommunikationsteoretisk bud;  men teologisk siges  der  derudover  faktisk  ikke  andet, end at evangeliet må »inkarneres« i »det tredje  rum«,  den  i  situationen  opståede meningsdannelse.  Der  er  intet  bud  på, hvordan man så skal forstå eller forvalte det at  forkynde, det  at  proklamere et  kerygma. Prædikanten  skal  bare  tage  til efterretning, at han/hun er en »teologisk reflektor«,  hvorudfra  tilhøreren  så  kan danne sig sin egen hørte prædiken. Men at dette udgør et teologisk problem, er bogen mærkeligt blank overfor.

Fordi erfaringen bør være bestemmende for teorien (og det er en hovedpointe i bogen), og fordi erfaringen af det subjektives  betydning  er  koblet  direkte  på the lingusitic  turn (at  objektivitet  principielt ikke er mulig) , så  bliver  det  i  virkeligheden, teologisk set, ikke længere muligt at indvende mod nogen tilhørers tolkning af evangeliet, at »det der er faktisk ikke kristendom«.

I  det hele taget bliver, så vidt jeg kan se det, dette altoverskyggende teologiske problem  faktisk  kun  strejfet  i  en  enkelt fodnote  (note  240):  »At  meningen  ikke kontrolleres  af  prædikanten  indebærer selvsagt ikke, at alle meninger er lige teologisk gyldige eller rigtige.«

Hvorfor  »selvsagt«?  Det  er virkelig svært at få øje på, hvad vi kan have dette »selvsagt«  i,  hvis  evangeliet  (sådan  som Gaarden slår fast igen og igen) slet ikke er en statisk sandhed, der eksisterer på forhånd, men altid bliver til i (»inkarneres i«) situationen.

Hvordan stiller prædikanten sig til den tilhørers udbytte, der - ud fra tilhørerens egen  erfaringshorisont  -  i  prædikenen har hørt opbakning til selvretfærdighed, egoisme, chauvinisme, racisme? Det forekommer jo! Men når man ikke har og ikke ønsker at have nogen »Guds Ord teologi«, og evangeliet ikke bygger på nogen statisk sandhed, hvordan vil man så bære sig ad med at sige: »Det dér er altså forkert. Det er ikke kristendom«?

I  praksis  vil  Gaarden  også  selv,  antager  jeg,  forbeholde  sig  ret  og  pligt  til  at sige  om  denne  eller  hin  forvridning  af kristendommen: »Det dér er ikke genuin kristendom; sådan taler evangeliet ikke.« Men er det så ikke i virkeligheden langt mere manipulerende, hvis man principielt ikke vil vedgå en teologisk position og en merviden om, hvad kristendom er og ikke er, men i praksis alligevel har en mening om, hvad der går an at lade gælde for kristendom, og hvad der ikke går an? Denne vanskelighed følges slet ikke til dørs.

The linguistic turn har længe ikke været  nogen  nyhed.  Vi  lever  i postpostmoderniteten. Det er længe siden, at postmodernitetens og socialkonstruktivismens billedstormende, rebelske kraft klingede ud, og den rene subjektivitet endnu kunne anses for en holdbar position og levemåde.

At  intet  menneske  har  fuldkommen og  objektiv  indsigt  i  den  evige  sandhed, er evident - men at misforståelse ikke har samme valør som forståelse, så at der heller ikke skulle kunne tales approksimativt om  sandheden,  eller  at  det  ikke  bør  tilstræbes, turde være lige så evident. Dette drøfter jeg blandt andet i min Teksten og tiden - en midlertidig bog om forkyndelsen, Kolon 2006, kap. 7 (den er anført i Gaardens litteraturliste, men ikke i øvrigt diskuteret).

Det er ganske sandt, at forestillingen om  at  eje  det  privilegerede  perspektiv, den direkte adgang til objektiv sandhed, er  endeligt  uddød  sammen  med  modernismen. Den er naiv, den er dårlig teologi, og man kan ikke tale om troens genstand uden at tale ud fra et troende subjekt, med al  den  fejlbarlighed,  det  indebærer.  Deri har Gaarden ganske ret.

Men  at  prædikanten  dermed  skulle »kaste  håndklædet  i  ringen«  og  opgive forsøget på at gøre sig forstået, det er en helt unødvendig  og  fatal konsekvens. Og så  vidt  jeg  læser Prædikenen som det tredje rum, ligger da også bagved en postteistisk forståelse af Gud selv: »Gud sker« (145);  »The  antithesis  of  divine  and  human actions is false. In the act of faith the initiative is reversed: God takes over, leading human beings into In/finite time and space, which is God « (33, citat af Chris A. M. Hermans, min fremhævelse).

I  metode  ligger  Gaardens  undersøgelser ikke langt fra den noget større undersøgelse, der under navnet Projekt God Forkyndelse (GF)  blev  gennemført  cirka samtidigt  (Gaardens  undersøgelse  blev gennemført i årene 2011-2014; GF i 2014). Begge bygger på statistiske og kvalitative undersøgelser af prædikanters såvel som tilhøreres erfaringsmateriale.

Det  kunne  være  interessant  at  lægge Prædikenen som det tredje rum eller Gaar- dens artikler ved siden af God forkyndelse -  projektrapport  med  analyser,  konklusioner, vurderinger og anbefalinger (begge udgivet 2015!) og så gennemgå punkt for punkt, hvor de metodisk adskiller sig fra hinanden.  Det  burde  denne  anmelder sikkert selv have gjort; men jeg er for lidt dreven i empiriske og kvalitative undersøgelser og deres parametre.

Men morsomt er  det,  at  den  tilgang, Gaarden  præsenterer  som  nybrydende, i  tid  falder  sammen  med en tilsvarende, noget  større  undersøgelse  -  som  ganske vist  ikke  forstår  sig  selv  som  »empirisk teologi«,  men  snarere  som  det  Gaarden kalder en uholdbar »Guds Ord teologi«.

En klar ulempe ved undersøgelsen Projekt  God  Forkyndelse var,  at  den mestendels foregik i et kirkeligt forholdsvis lukket, kulturelt rum, hvor den skeptiske  tilhører  eller  den  voldsomt  uenige tilhører sikkert har været en sjælden fugl. Om Gaardens undersøgelse på det punkt er faldet heldigere ud, skal jeg ikke kunne sige; men et af hendes parametre er faktisk »den kritiske tilhører«.

Men det er interessant, at en empirisk undersøgelse faktisk også kunne gennemføres ud fra position, der vel kan gå for en udgave af »Guds Ord teologien«. Det viser antageligt,  at  heller  ikke  denne  teologi , selv  om  både  dens  kritikere  og  dens  tilhængere  måske  ville  have  forsvoret  det, har været upåvirket af the linguistic turn.