Interview med klimaminister Martin Lidegaard
Forfattere: Redaktionen Politik
Tidsskrift: politik (2013-09-11)

## Interview med klimaminister Martin Lidegaard

Den danske regerings ansigt i de internationale klimaforhandlinger  er  klimaminister  Martin  Lidegaard. POLITIK har haft lejlighed til at interviewe ministeren  om  udsigterne  til  en  ny  klimaaftale  i 2015 og nytten af hele FN-processen, der indtil nu ikke har leveret en samlet klimaaftale. Martin Lidegaard har tidligere, da han var direktør i den grønne tænketank Concito, udtalt sig opgivende om FN-processen, som han tilbage i 2010 konstaterede var kørt ubehjælpeligt fast.  Siden  har han fået et mere positivt syn på FN-processen, som ministeren dog samtidig vurderer ikke kan stå alene. FN-processen skal understøttes af direkte handlingsorienteret samarbejde mellem lande, som skal bidrage til at sikre, at de globale reduktionsindsatser ikke går i stå, mens verdens lande forsøger at forhandle sig frem til en samlet klimaaftale i 2015.

POLITIK: Hvorfor har vi stadig brug for FN-sporet med alle COP-møderne, når det efter 20 år stadig ikke har kunnet levere en global aftale med reduktionsforpligtelser for alle stater, der kan bremse den globale opvarmning?

Martin Lidegaard: Det er forståeligt, at FN-sporet for mange kan virke nyttesløst, men det er det ikke. FN-sporet er det eneste forum, vi overhovedet har, der ansvarliggør stater, og det er det eneste forum, hvor staterne faktisk er blevet enige om reduktionsforpligtelser. Og det nytter noget. Selvom det er små skridt, der bliver taget - så bliver der dog taget nogle. Over 90 lande har indtil videre givet deres bud på en reduktionsindsats i kraft af deres forpligtelser fra COP15 i København. Selvom de ikke er juridisk bindende, så er det væsentlige politiske tilkendegivelser. FN-sporet er samtidig det eneste forum, der har den legitimitet  og  de  institutionelle  rammer,  der  var  nødvendige for, at verdens lande under COP17 i Durban i 2011 kunne blive enige om et mandat til en færdigforhandling af en global aftale i 2015, hvor samtlige lande skal have juridisk bindende reduktionsforpligtelser fra 2020. Og så må vi ikke glemme, at FN-sporet er det eneste, der indeholder tilsagn om mobilisering af den klimafi  nansiering, som gør det muligt at gennemføre klimatiltag i ulandene i et omfang, der står mål med udfordringerne. Så på trods af forhandlingernes træghed må vi acceptere, at der bare ikke fi  ndes et alternativ med samme globale rækkevidde. Men det står også klart, at det klassiske FN-spor ikke kan stå alene. Vi har også brug for at påvirke de enkelte lande, inden de drager til klimatopmøder, og derfor arbejder vi i mit ministerium også direkte med en række vækstøkonomier med det formål at bidrage med danske erfaringer på  energiområdet  og  påvise,  at  den  grønne  omstilling hverken er dyr eller besværlig.

POLITIK: Hvilke  faktorer  bevirker,  at  der  ikke  er  sket grundlæggende fremskridt i klimaforhandlingerne?

Martin Lidegaard: Jeg er ikke enig i, at der ikke er sket fremskridt  i  klimaforhandlingerne.  Foruden  enigheden fra  COP15  om,  at  den  globale  gennemsnitstemperatur ikke må stige mere end 2 grader i forhold til det førindustrielle niveau, så har mere end 90 lande indmeldt reduk- tionstilsagn, og ilandene har forpligtet sig til at bidrage med 100 mia. USD i klimafi  nansiering årligt fra 2020. Og så blev man jo på COP17 enige om, at man senest i 2015 skal indgå en global aftale med bindende reduktionsforpligtelser for alle lande fra 2020. Det går fremad, om end langsomt. Når det er sagt, så er det klart, at der er mange interesser på spil internationalt, som medfører udfordringer for, at alle verdens lande kan blive enige om at tilslutte sig en juridisk bindende aftale med et tilstrækkeligt ambitionsniveau. Selvom man mange steder efterhånden har fået øjnene op for, at den grønne omstilling betaler sig - også økonomisk, så ligger der stadig en barriere for mange i, at omstillingen ofte kræver investeringer her og nu.

POLITIK: Du har tidligere udtalt dig opgivende om FNsporet, som du tilbage i 2010 hævdede var kørt fast. Hvad har fået dig til at ændre din opfattelse af COP15-resultatet fra efteråret 2010 til i dag? Og hvordan adskiller situationen efter COP17 sig fra opløbet til COP15, hvor der også indgik en plan for en internationalt bindende aftale for alle lande?

Martin Lidegaard: De internationale klimaforhandlinger går for langsomt, det er der ingen tvivl om, og hvis ikke landene fi  nder en hel anden vilje til forhandling og forandring frem, bliver det meget svært at nå målsætningen om to grader. Men det er ikke det samme, som at forhandlingerne er gået i stå. Uanset at man ikke på COP15 fi  k den klimaaftale, som mange havde håbet på, og uanset at der i tiden efter COP15 var en slukøret stemning, også hos mig, så ændrer det ikke ved, at der er sket en række fremskridt, som jeg allerede har nævnt. Det, der for mig adskiller sig fra processen op til COP15, er, at man nu ikke  blot  er  enige  om,  at  der  skal  indgås  en  ny  klimaaftale,  men  også  at  den  skal  indeholde  forpligtelser  for alle lande. Derfor mener jeg også, at forhandlingerne skal understøttes og drives frem i alle relevante fora og ved direkte handlingsorienteret samarbejde mellem lande. Det gør  vi  fra  dansk  side  gennem  det  vi  i  mit  ministerium kalder  handlingssporet  -  og  som  dækker  over  en  sammenhængende strategisk samarbejdsindsats i forhold til en  række  vækstøkonomier  og  tematisk  dansk  støtte  til fremme af bl.a. vedvarende energi og energieff  ektivitet og udfasning af subsidier til fossile brændsler.

POLITIK : Klimaforhandlingerne  arbejder  nu  frem  mod en ny stor aftale, COP21, der afholdes i 2015 i Paris. Det er målsætningen, ligesom det var tilfældet med COP15 i København, at alle verdens lande skal blive enige om en global og juridisk bindende aftale, der skal træde i kraft fra 2020. Hvordan forhindrer man en gentagelse af sammenbruddet fra COP15, og hvorfor skulle der være grund til at tro, at det lykkes denne gang?

Martin Lidegaard: Selvom det ikke er en garanti for succes, så har vi simpelthen ikke råd til at fejle. Samtidig ser jeg  tegn  på  fremskridt  ude  i  verden.  Præsident  Obama annoncerede i sin tale i juni, at man fra amerikansk side nu vil tage ansvar for klimaforandringerne i form af en sammenhængende klimaplan. I Kina er man begyndt at tænke i  forøget  energieff  ektivitet  og  vedvarende  energi. Faktisk efterspørger man fra kinesisk side danske kompetencer,  og  så  sent  som  i  juni  besøgte  jeg  Kina,  hvor jeg underskrev en ny samarbejdsaftale mellem Danmark og Kina med fokus på energieff  ektivitet. På netop dette område  kan  danske  erfaringer  afhjælpe  mange  af  de energiudfordringer,  Kina  står  over  for.  Så  det  gør  mig fortrøstningsfuld, at mange af de store aktører er ved at gøre deres hjemmearbejde i form af nationale politikker, der kan udgøre grundstene til internationale forpligtelser. Men det er også sådan, at der stadig er nogle, der spiller Sorteper, fordi mange lande stadig tror, at bekæmpelsen af klimaforandringer er dyr. Men hvad der forekommer dyrt nu, kan på længere sigt vise sig at være billigt, også politisk. Luftforureningen i de kinesiske storbyer kan for eksempel forventes at medføre store politiske omkostninger, da den kinesiske middelklasse vil lægge mere og mere pres på de kinesiske politikere og kræve handling.

POLITIK: Hvordan måles succes ud over indgåelse af en global aftale?

Martin Lidegaard: Det vigtigste for mig er, at alle lande kommer med denne gang. Ellers kan det simpelthen ikke lade sig gøre at nå 2-graders-målsætningen. Aftalen bør være fl  eksibel, så ambitionsniveauet for reduktioner kan opskaleres senere. Der er stadig økonomisk krise mange steder - derfor er det utopi at tro, at alle lande vil forpligte sig til deres maksimale ambitionsniveau allerede i 2015. Derudover bør den være eff  ektiv og omfatte reduktionsforpligtelser  for  alle  store  udledere,  både  i-  og  ulande. Den bør også indeholde et spektrum over forpligtelser, dvs.  at  den  selvfølgelig  bør  tage  forbehold  for  landenes udvikling - men det er vigtigt, at alle er med.

POLITIK: Hvilken rolle spiller EU og Danmark i forhold til at sikre, at COP21 bliver en succes?

Martin  Lidegaard: EU  er  en  af  de  mest  progressive kræfter i klimaforhandlingerne. Dels går EU selv foran ved at påtage sig bindende forpligtelser under den anden forpligtelsesperiode af Kyotoprotokollen, dels ligger EU også i front, når det handler om at tilvejebringe klima- fi  nansiering  til  ulandene.  Kombineret  giver  det  et  godt udgangspunkt for at lægge en ambitiøs linje i klimaforhandlingerne og for en konstruktiv dialog med både i- og ulande. Men der er stadig behov for mere ambition fra EU's side. Det gælder dels i forhold til reduktionsindsatsen, hvor Danmark længe har været fortaler for et 'step up' til en udledningsreduktion på 30 pct. i 2020 i forhold til 1990-niveauet, men det gælder også på klimafi  nansieringssiden. Fra dansk side presser vi på for at opretholde og  styrke  den  ambitiøse  linje  i  EU,  og  vi  vil  presse  på for, at forhandlingerne om den nye aftale i 2015 hurtigst muligt kommer til at dreje sig om substans. Med hensyn til klimafi  nansiering så har vi fra dansk side taget teten, og vi afholder i slutningen af oktober et stort og højt profi  leret klimafi  nansieringsmøde. På mødet vil prominente ministre  fra  i-  og  ulande  sammen  med  toneangivende fi  nansielle institutioner drøfte, hvorledes vi får løftet og mobiliseret  yderligere  private  investeringer  til  klimatiltag. Denne dagsorden er af høj prioritet for Danmark, da fremdrift  inden  for  klimafi  nansiering  er  nødvendig  for fremdrift i alle forhandlinger frem til COP21. Vi er fra dansk side også i tæt dialog med Frankrig som COP21vært, der har tilkendegivet at ville invitere en række nøgleparter, herunder Danmark, til uformelle drøftelser om arkitekturen i den nye aftale. Vi vil også bruge kræfter på at styrke og benytte vores interessefællesskab og dialog  med  progressive  lande  uden  for  EU,  herunder  ikke mindst i Cartagena-dialogen, den uformelle kreds af progressive i- og ulande, som mødes et par gange om året og koordinerer tæt i forhandlingerne. Danmark vil lægge sig i selen for at være i front i alliancebygningen mellem u- og ilande.

POLITIK : Klimaforhandlingerne  er  nu  opdelt  i  to  spor: 1) et spor, hvor landene forhandler om den globale aftale, der skal træde i kraft i 2020, og 2) et spor, hvor landene forhandler om, hvad man kan gøre frem mod 2020. Hvad er udsigterne til at opnå reelle fremskridt i det andet spor?

Martin Lidegaard: Under COP18 i Doha fi  k EU i samarbejde med alliancen af små østater sat et vigtigt fi  ngeraftryk på aftalen, nemlig at man i 2014 skal identifi  cere tiltag til at øge ambitionsniveauet før 2020, og 2014 er af fl  ere parter udråbt som 'ambitionsåret'. Der er en række begivenheder  i  2014,  der  giver  næring  til  disse  forhåbninger,  bl.a.  off  entliggøres  IPCC's  femte  hovedrapport, der  gennemføres  en  evaluering  af  ambitionsniveauet  i Kyotoprotokollen,  og  så  har  FN's  generalsekretær,  Ban Ki-moon, annonceret at ville samle verdens ledere til et møde om klima i september 2014. Under det konkrete forhandlingsspor, der beskæftiger sig med indsatsen før 2020, er der foruden et fokus på at få nye og øgede re- duktionstilsagn et særligt fokus på International Cooperative Initiatives eller 'internationale samarbejdsinitiativer'. Der er tale om globale eller regionale initiativer, som ofte iværksættes uden for FN-sporet, men hvor FN-processen kan spille en rolle dels i forhold til at holde politisk fokus på initiativerne, dels ved at bringe de rette aktører og eksperter sammen og holde et overblik over mulige initiativer og de reduktioner, de leverer. Det kan for eksempel dreje sig om initiativer til at hjælpe lande med at fj  erne deres støtteordninger til fossile brændsler, til at udbrede vedvarende  energi  eller  øge  energieff  ektiviteten.  Det  er min vurdering, at sådanne initiativer kan få en væsentlig betydning  i  perioden  frem  til  2020,  hvor  de  også  kan bidrage til, at fl  ere lande kan få en fortrolighed med de grønne løsninger, som vil give dem mod på at påtage sig nye eller øgede reduktionstilsagn.

POLITIK: COP19 skal holdes i Polen i år. Polen er i EU et af de mindst grønne lande, og Polen og Danmark har i EUsamarbejdet ikke altid været enige, fx om håndteringen af ikke-brugte, tildelte kvoter under Kyoto Protokollen. Hvad forventer du af COP19 i Polen?

Martin  Lidegaard: Værtsrollen  drejer  sig  ikke  mindst om at skabe rammerne for et velafholdt møde. COP19 er derfor en god mulighed for Polen til at vise sig selv frem som et land, der tager klimaforandringerne alvorligt og er med til at drive forhandlingerne frem op til den globale aftale i 2015.

POLITIK: Hvorfor er det vigtigt at inddrage virksomheder i FN-processen, og hvordan kan man gøre det?

Martin Lidegaard: Kampen mod klimaforandringerne er en god forretningsmulighed for de private investorer og virksomheder, der forstår at respondere på efterspørgslen efter  løsninger  og  produkter,  der  relaterer  sig  til  udledningsreduktioner eller klimatilpasning. Fra off  entlig side kan vi fremme og imødekomme de private aktørers store engagement ved at sikre regulering og rammevilkår, der skaber incitamenter til for eksempel at gennemføre energieff  ektiviseringer  eller  investeringer  i  klimaløsninger  i ulandene. Det er bl.a. også derfor, jeg har inviteret både off  entlige  og  private  aktører  til  det  store  klimafi  nansieringsmøde i oktober i København. Samarbejdet mellem de off  entlige og private sektorer udgør et vigtigt element i forhandlingerne om fi  nansieringen af den globale aftale i 2015 og drøftelserne om udformningen af Den Grønne Fond.

POLITIK: Klimapolitik er et meget komplekst område politisk, økonomisk, juridisk, etisk og samfundsmæssigt. Hvilke globale, nationale og lokale tiltage uden for FN-systemet ser du som de vigtigste for at reducere udslippet af drivhusgasser tilstrækkeligt?

Martin Lidegaard: De internationale klimaforhandlinger kan selvfølgelig ikke stå alene. Regeringen har fokus på at skabe reduktioner på kort og mellemlangt sigt gennem konkret handlen. Hvis man ser på, hvem der kommer til at bruge mere og mere energi i verden, er det klart, at de store og voksende ulande er afgørende. Det er her, at langt den største del af verdens reduktionspotentialer skal fi  ndes. Danmark har sat fokus på at fl  ytte en mindre andel af toneangivende landes klima- og energipolitik ved at styrke vores faglige samarbejde med netop de lande, som kan drage nytte af danske erfaringer og kompetencer - og vel at mærke, hvor det giver størst eff  ekt. Energieff  ektivi- tet er for eksempel et fokusområde i en del af regeringens bilaterale  samarbejde  med  toneangivende  vækstøkonomier som Kina, Vietnam, Sydafrika og Mexico. Det er bilaterale  samarbejder,  der  går  i  dybden  og  trækker  på danske klima- og energipolitiske kompetencer, herunder i forbindelse med indfasning af vedvarende energi, udbredelse af fj  ernvarme og energieff  ektivt byggeri. Samtidig med at vi målretter indsatser i nogle af de vigtigste lande, fokuserer vi også på de afgørende indsatsområder på tværs af ulandene. Et eksempel på en innovativ indsats på tværs af ulandene er Danmarks partnerskab med bl.a. Verdensbanken, som har fokus på udfasning af fossile brændselssubsidier.  Der  er  meget  godt  at  gøre  for  klimaet  i  det danske handlingsspor,  og  det  er  klart,  at  vi  vil  arbejde progressivt videre med det, samtidig med at vi arbejder på, at tingene skal udvikle sig i FN-sporet.