Danilo Kis og En grav til Boris Davidovic
Forfattere: Per Jacobsen
Tidsskrift: passage (2001-05-01)

## Danilo Kis og En grav til Boris Davidovic

## PER JACOBSEN

Efter  Stalins  brud med Jugoslavien  i 1948  blev  lan­ det  kastet  ud  i  en  politisk,  økonomisk  og  kulturel krise,  der tvang det til at  vende  sig  mod Vesten  og gradvis  åbne sig for  vestlig  indflydelse.  Op  gennem 195o'erne oversattes  vestlige forfattere, som indtil da havde  været anset for  dekadente eller  skadelige  og påvirkede på flere måder udviklingen af litteraturen. Men det socialistiske styre,  personificeret i Tito  var stadig et repressivt system med sine historieforfalsk­ ninger  og  sine  tabuer.  Som  "offer"  for  stalinismen proklamerede  regimet,  at  man havde gjort op  med stalinismen på trods af, at  Jugoslavien de første år ef­ ter  afslutningen  af  anden  verdenskrig  havde  været det  mest  gennemstaliniserede  land  i  hele  Østblok­ ken.  Opgøret med stalinismen havde først og frem­ mest manifesteret sig i  internering af  de  moskvatro kommunister, der havde støttet Informbureaus stærke  fordømmelse  af  Jugoslavien.  Et  lille  klip­ peskær på nogle :fa kvadratkilometer i Adriaterhavet Goli otok blev  brugt som en jugoslavisk Djævleø og blev  symbolet på et  jugoslavisk Gulag,  der i hense­ ende til brutalitet og umenneskelighed ikke stod til­ bage  for  Stalins  lejre.  Ved  noget  der  li gn ede et  de­ kret eksisterede stalinismen ikke mere i Jugoslavien. Enhver  omtale af Goli otok eller  partiets  stalinistiske fortid  og repressionen i al  almindelighed  blev  tabu­ iseret  og selv  det mindste  forsøg  på at b ry de tabuet blev  undertrykt og fik alvorlige  følger for  den,  der havde  prøvet på  det.  Så  længe  Tito  levede,  var  der næsten  ingen,  der  vovede forsøget.  Men i 1976  ud­ kom en bog,  der skulle føre til den største  litterære skandale i det socialistiske Jugoslavien,  som det blev sagt dengang. Bogen hed En grav ti? Boris Davidovil, dens  forfatter  var  den da  31-årige  Danilo Kis , der på det tidspunkt havde flere romaner og et par bind essays  bag  sig  og  allerede  re gn edes  for  en  af  de førende unge serbiske prosaister. Han var født i Su­ botica  i  Vojvodina  i  1935  som  søn  af  en  ungarsk­ jødisk far og en serbisk mor. Drengeårenes oplevel­ ser  af  forfølgelse,  og  tabet  af  faderen  under  krigen satte sig  dybe spor i hans forfatterskab.  Han havde, som i øvrigt mange jugoslaviske  forfattere,  en uni­ versitetsuddannelse  i  litteratur  og  var  især  påvirket af  fransk  kulturliv.  Efter  afslutningen  af  studierne blev  han  dramaturg  ved  avantgardeteatret  "Atelje 212"  i Beograd og blev senere knyttet til flere fran­ ske  universiteter.  Han  oversatte  fransk,  russisk  og ungarsk  litteratur  til  serbokroatisk,  og  var  som  es­ sayist og polemiker en  både skarp og brillant analy­ tiker. Hans bog, En grav til Boris Davidovi{ blev mod­ taget som en sensation. Blev tildelt flere fornemme litterære priser,  men også udsat for en voldsom kri­ tik  både  fra  det  politiske  etablissementet  og  fra  en stribe  af  kritikere og forfatterkolleger.  Det politiske sigte med bogen var  klart:  i syv beretninger, der for nogles  vedkommende  var  bundet  sammen  af  per­ sonsammenfald,  skildredes  historiens  ondskab  fra inkvisitionen  til  revolutionen,  der  æder  sine  e gn e børn. Uden at sætte navn på ondskaben handler for­ tællingerne  om  det  forkætrede  begreb  stalinisme. Og  for  at  ingen  skulle  være  i  tvivl om forfatterens holdning  til  fænomenet  og  til  det  jugoslaviske  de­ klarerede  opgør  med  stalinismen  havde  han  givet bogen undertitlen Syv kapitler af en fælles historie. Sta­ linisme som et system,  der ikke er  begrænset til en bestemt tid eller et bestemt land og slet ikke til en bestemt  person,  men  som  et  alment  fænomen  og derfor ikke noget man bare kan afskaffe med en po­ litisk  beslutning på det deklarative plan.  At det po­ litiske  system reagerede på  bogen var ikke noget at undre  sig  over.  Det,  der  stadig  gør  polemikken  fra dengang interessant er, at en del af litteraturens folk næsten reagerede skarpere og mere hadsk end poli­ tikerne  og  deres  medier.

Det  begyndte  med,  at  en  jounalist  sammen  med en fransk specialist i serbisk litteratur havde opdaget, at  nogle af  passagerne i afsnittet om den franske in­ kvisition,  var  afskrifter  efter nogle forhørsprotokol­ ler fra 1330. Opdagelsen var i virkeligheden ikke no­ gen opdagelse,  for Kis gør i det pågældende afsnit i En grav til  Boris  Davidovic selv  opmærksom  på,  at­ teksten er en oversættelse fra en latinsk inkvisitions­ protokol fra  vatikanets  bibliotek.  Men  lavinen  rul­ lede, og forargelsen var stor.  Der blev råbt plagiat, og kulturlivet delte  sig i to skarpt adskilte  lejre:  for og imod Kis Blandt de ihærdigste angribere var kri­ tikeren Dragan Jeremic, jugoslavisk litteraturs inter­ nationalt kendte enfant terrible, Miodrag Bulatovic og en anden kendt forfatter, Branimir Scepanovic.  Da polemikken havde løbet et par år gav Kis svar på til­ tale i form af en samling essays,  af hvilke to bringes her i oversættelse. Han havde valgt Rembrandts be­ rømte  maleri Anatomitimen som illustration  og  titel på bog, hvor han dels behandlede de litteraturteore­ tiske aspekter i debatten, dels henvendte sig direkte til  sine  modstandere. Kis' bemærkning i slutningen af fragmentet af Anatomitimen er  en direkte allusion til  de  to  forfatterkolleger.  Bulatovics  roman  om  de jugoslaviske  fremmedarbejdere  i  Vesttyskland, Fol­ kene  med fire fingre var  netop  udkommet  i 1975 og Scepanovics Munden fuld af jord var kommet i 1974.

Der har sikkert været brødnid og misundelse bag mange af angrebene på Kis, og hvis det  kun  havde drejet  sig  om  det, ville Anatomitimen ikke  havde været  så interessant  at  læse  så længe  efter,  og især ikke i udlandet.  Men Kis er i  sin  polemik  med sine modstandere kommet ind på litteraturteoretiske em- ner af almen interesse. En grav til Boris Davidovic blev skrevet på et tidspunkt, hvor  originalitet var en for­ fatters fornemste kendemærke og hvor dokumenta­ rismen som litterær metode stadig var relativt ukendt, selv om den argentinske forfatter Jorge Luis Borges,  der  nærmest  var  en  kultfigur i serbiske lit­ terære kredse i 1970' erne, som en del af sit litterære program  netop havde  dokumentarismen,  som  det i øvrigt  ses i  det  oversatte  fragment  af Anatomitimen. Et andet sted i bogen gør Kis yderligere opmærksom på, at  en af  serbisk litteraturs  sakrosante skikkelser, nobelpristageren  Ivo Andric i  et af  sine hovedvær­ ker, Travnikkrøniken (dansk titel Forvist til Bosnien) al­ lerede  i 1945 benyttede  den  selvsamme  metode uden  at  kritikeren  Dragan J  eremic,  der  førte  an  i kampagnen mod Kis , fandt  på at  sætte Andric på anklagebænken. Sammen med andre forfattere som Milorad Pavic og Borislav Pekic er Kis blevet kaldt den  serbiske  postmodernismes  første  generation. Den senere postmodernismes forhold til originalitet er kendt. Man kan se angrebene på Kis som den tra­ ditionelle  litteraturs  sidste  hverken  særlig  elegante eller  vellykkede forsøg  på at  bevare  en af  de  litte­ rære værdier, der havde været gældende gennem det meste  af  det 20. århundrede.  Flere  af  de træk,  vi i dag kalder postmodernistiske finder vi udtrykt Kis  ' billede  med  det  fyldte  glas.  Han  har  ikke  noget  i forvejen  forberedt  tema,  fortællingen  fortæller  sig selv,  når det rette  tidspunkt  indtræffer.

Tonen i Anatomitimen er  skarp,  usædvanlig  skarp til tider. Kis har kun haft foragt tilovers for sine an­ gribere og slutreplikken i det her bragte afsnit er ka­ rakteristisk. Kis var overbevist om, at han havde ret, og  at  hans  modstanderes  angreb  bare var bjæfferi, mens den nye tids litteratur  gik  videre.