Noter til Trakl
Forfattere: Preben Major Sørensen
Tidsskrift: passage (2001-09-01)

## Livsløb

Han var født i 1887, søn af  en jernhandler,  opvok­ set under gode,  betryggende borgerlige forhold,  nr. 4  i  en  søskendeflok  på  seks.  Til lillesøsteren  Gretl har en række litteraturforskere,  psykiatere og psyko­ loger  (bl.a.  Spoerri  og  Goldmann)  på  baggrund  af allusioner i digtene sluttet at han havde et incestuøst forhold. - Trakl  var  et  indesluttet  og  mærkeligt barn.  Fotografier fra barnealderen viser ham som en pluskæbet, tætbygget lille forgræmmet dreng. Søsteren ser heller ikke for glad ud (  de li gn ede hin­ anden  som  eenæggede  tvillinger). Et  voksenfoto fremstiller  hende  som  en  mellemting  mellem  en vamp  og  en  tragedienne.  I  virkeligheden  var  hun elev af Ernst von Dohnanyi og synes at have haft en lovende  koncertpianistkarriere  for  sig  - men  hen­ faldt  ligesom  broderen  til  narkomani.  Begik selvmord  i 1917.  De  øvrige  søskende  virker - at dømme  efter  fotos,  breve  og andet  biografisk mate­ riale - påfaldende  normale.  - Allerede  i puberteten begyndte Trakl at eksperimentere med rusgifte. Han skrev  digte,  drak  og  tog  opium,  måske  fordi  han havde  skrevet  sig  Baudelaires  "Enivrez-vous  tou­ jours"  bag  øret.  Han  voksede  op,  drak  tæt  og  ind­ tog,  i  sin egenskab af  farmaceut,  en profession som skaffede  ham  adgang  til  de  gode  sager,  dygtige mængder opium,  kloroform og  kokain,  formentlig også både hash og meskalin. Søsteren delte hans in­ teresse for rusmidler. De tog til sig af retterne, men søsteren  giftede  sig  og  forsøgte  at  leve  et  normalt borgerligt liv, mens broderen forblev ugift. - Georg Trakls liv var, bortset fra beruselserne og bestræbel­ serne  på  at  blive  anerkendt  som  digter,  temmelig begivenhedsløst - indtil august 1914, da han meldte sig til fronttjeneste som sanitetsof:ficer. Ved fronten i Galizien.  Under  tilbagetoget  fra  Grodek,  hvor  det

## Noter til Trakl

PREBEN MAJOR SØRENSEN

var  gået galt for  den østrig-ungarske hær,  sad Trakl -uden morfin og uden forbindsstoffer og anden me­ dicin  fast i en lade bag fronten med 100 sværtsårede, heriblandt en officer med et blæreskud der  jog sig en pistolkugle gennem  hovedet  for øjnene af Trakl.  Det blev  for  meget for den h yp er­ sensitive  digter.  Han  løb  ud  i  mudderet  men  blev overmandet før han nåede  at skyde sig med sin tje­ nestepistol. Derpå  blev  han  overført  til  et  mili­ tærhospital i Krakow,  hvor  han blev  indlagt  på  den psykiatriske afdeling, til mentalobservation, hed det sig. Man må huske at hans handling i den militærju­ ridiske codex var at sidestille med desertering, hvor­ for  det  ikke  kan  undre  at  han  kort  efter  afgik  ved døden  under  uklare  omstændigheder,  angiveligt  af en  overdosis  kokain.  Man  har  formentlig ladet ham dø  for  at  undgå  den  pinlige  standret  og  dennes uundgåelige konsekvens. Journalens oplysninger er sparsomme. Hans navn er stavet forkert (af en polsk læge der  ikke  var rigssproget  voksent),  tidsangivel­ serne  unøjagtige.  Således  døde  en  af  det 20. år­ hundredes største  digtere,  i  en alder af 27 år,  efter­ ladende sig en sparsom men uhørt intens produktion og en deprimerende biografi. Hans eneste digtsam­ ling Sebastian  im  Traum udkom året efter hans død. Samme år udkom i tidsskriftet Brenners årbog de syv sidste  digte  Trakl  skrev  ved  fronten,  heriblandt  de berømte "Klage" og "Grodek".

## Digteren

I  modsætning til Benn er Trakl velgørende  fri af  sit intellekt. Det er beskæftiget, på bedste vis, med ska­ belsesprocessen,  integreret del  af den måske snarere end sideværts betragter (medvider). Ikke noget med at flanere ved siden af og causere over skabelsesproces­ sen; således som Gadam.er helst ser den moderne dig- ter:  digtende og tydende.  Det  er udtryk,  lige  på  og hårdt.  Ånden har gjort sine erfaringer - til fulde - ; som hos Kierkegaard, med hvem Trakl gennem Carl Dallago  var  blevet  gjort  bekendt,  må  et  åndeligt jordskred have fundet sted; og nu sl yn ges disse erfa­ ringer ud i tæt, hårdt komprimeret l yr ik - selv pro­ sal yr ikken  er  hinsides  overvejelsen;  refleksionen  er gået forud og har måttet indrømme sin utilstrække­ lighed  (  en  li gn ende  proces  kan iagttages  hos Rim­ baud og Mallarme) og det sidste stadium før guldets udvindelse nået:  "Da erglanzt in reiner Helle / Auf dem Tische Brot und Wein."

Det  i  intellektuel  forstand  oplysende,  i  essayets form t. eks.  - som hos Benn, Junger og Per Lange forekommer ikke hos Trakl. Han kunne have spildt megen kostbar kraft på denne subtile og raffinerede form, om han havde haft stunder; for det er tydeligt at  der  ikke  er  tale  om  nogen  bevidst  beslutnings­ proces.  Han var vel så tilpas forstyrret og  eksalteret det  meste  af  tiden,  at  han  med  modnet  intellekt (ubehjælpsomme filosoferinger forekommer nemlig i  hans  pubertære  dramatiske  forsøg)  ikke  orkede og i en skæbnesammenhæng heller ikke behøvede -

## "Grodek"

Arn Abend tonen die herbstlichen Walder Von todlichen Waffen, die goldnen Ebenen Und blauen Seen, dariiber die Sonne Diistrer hinrollt;  umfångt die N  acht Sterbende Krieger,  die wilde Klage Ihrer zerbrochenen Munder. Doch stille sammelt im Weidengrund Rotes Gewolk, darin ein ziirnender Gott wohnt Das vergoBne Blut sich, mondne Kiihle; Alle StraBen munden in schwarze Verwesung. Unter goldnem Gezweig der Nacht und Sternen Es schwankt der Schwester Schatten durch den schweigenden Hain, Zu griiBen die Geister der Helden, die  blutenden Håupter; Und leise tonen im Rohr die dunklen Floten des Herbstes. 0 stolzere Trauer!  ihr ehernen Altåre Die heille Flamme des Geistes  nåhrt heute ein gewaltiger Schmerz,

Die ungebornen Enkel.

at formulere en eller anden livsanskuelse. Hvad der er af  "metafysik" hos Trakl er den kristne kulturs di­ chotomi natur/uskyld  versus  refleksion/skyld.  Det er måske også netop forskellen på l yr ikeren og pro­ saisten,  at  mens  l yr ikeren,  den rene  l yr iker,  er  i  en stadig, mere eller mindre fast metrisk strøm, iagtta­ ger  prosaisten  (  og jeg taler  her ikke  om  forfatterne kun  om  digterne!)  denne  bestandigt  kritisk  over­ vågende holdning til værket; han er så at sige under hele  processen medvidende om processen(  og kom­ mer således Gadamers ideal, den samtidigt digtende­ tydende,  nær).  Hermann Broch er et oplagt eksem­ pel på denne type  prosaist,  også Kafka,  selvom han er så inderligt atypisk i enhver henseende. Her i lan­ det  er  Villy  Sørensen  eksponent for  denne  kritisk­ reflekterende  digtning;  den  er  næsten  uundgåeligt forbundet med et udtalt socialt engagement.  Tænk på Brochs Massepsykologi. Den slags tynger og kan i værste fald spænde ben for digtet. Man kan jo blive så fandens klog af at læse - og skrive! - alt det tan­ keværk,  men man blir ikke forløst.  Af alle Jungers subtiliteter  er  det kun Das  abendteuerliche Herz som er  digterisk  forløst.  Hans  øvrige  værker  løfter  sig højt over det  meste af den samtidige litteratur,  men intetsteds overgår han sig selv som i Das abendteuer­ liche Herz. Borges har også sine ups and downs, men hos ham er det bemærkelsesværdige at hans l yr ik er uforløst  (romantisk  ernnetynget,  for  lidt  ren  sprog­ lig  væren)  mens  hans  prosa,  sammen  med  Kafkas, hører til det 20. århundredes fornemmeste digtning (højt højt højt over Nobelprisniveauet).

Trakl var - som ren l yr iker - hinsides denne pro­ blematik.  Når  han  skrev,  skrev  han  digte,  dvs.  han avlede,  han  frembragte  organismer,  væsener,  der kunne bevæge  sig  af sig selv  og  havde  selvstændigt liv. Goethe  vover  jo  kun  lige  "dæmonisk"  at  lege med tanken i Faust, idet han lader Faust og Mephi­ stofeles skabe en  homunculus efter den gamle alky­ mistiske recept,  ligesom folkebøgernes  Doctor Fau­ stus gjorde det. Men hos typer som Trakl, Holderlin,  Keats,  Kafka,  leges  der  ikke  bare,  her gøres kunststykket  - mere fuldt  end  det  postuleres hos Goethe - og  det gøres færdigt, fordi det speku­ lative forarbejde forlængst er gjort og først og frem­ mest:  fordi  der  ikke  er  belærende  bagtanker,  intet budskab der skal ud.  Det er det afgørende for digt­ ningen,  at den holder sig fri af  præk.  Selv  der hvor Trakl er allermest oppe at køre med kristendo=en eller kristen mystik,  slår  han  om sig som en gal og det hele ender i reglen i en bragende dissonans,  den være  sig  ekstatisk  eller  formørket, jvf. l yr ikeren Friederich Georg  Jungers  (Ernsts broder)  bekla­ gende kommentar i  "Trakls  Gedichte":  "Er meidet alles, was in Glauben und Leben biirgerliche Gegen­ wart geworden ist,  und schliesst sich darnit  aus  der Gegenwart aus.  In dieser Gegenwart schweigt Gott. Seine  goldenen  Augen  offuen  sich schweigsam  iiber der Schiidelstiitte. Es  scheint,  dass  er schweigend und teilnamslos diese betrachtet."  Man møder den samme vilje til ikke at beslutte sig i traditionen men til at danne en ny: hos Webern, Schonberg og Berg; slægtskabet med  epokens  ekspressionistiske  digtere og  malere  er  tydeligt.  Og  det  er  selvfølgelig  ikke tilfældigt at Webern satte flere Trakl-digte i musik. Hos Trakl hentede Webern noget af sin :fineste Lied­ inspiration.  Disse ultrakorte eksplotioner,  disse små blændende glimt. Den melodiske bevægelse i "Wenn am griinende Hiigel / Friihlingsgewitter er- tont." gle=er man aldrig, har man een gang hørt den.  Her er slægtskab:  "Abendland" kunne Webern sætte i musik:  abrupt,  i  en pludselig og  brat,  ligeså hurtig stigen som falden.  Eller afslutningen på "Die Sonne":  som  en  række  hurtigt  på  hverandre  føl­ gende  fugleskrig,  varselskrig:  "Sonne aus :finstrerer Schlucht  bricht."  Ejendo=eligt  er  det  i  denne sammenhæng  at  måtte  konstatere,  at  Webern  var betydeligt stærkere forankret i den kristne tradition end  Trakl.  På den  anden  side  var  han  latterligt  føl­ gagtig fra 33 til 45,  hvor han ved et uheld blev skudt ned et sted i Wiens omegn af en amerikansk MP'  er. Hans  musik  var  forbudt,  og  alligevel  flyder  hans breve  over  af  begejstring  over  de  hurtige  sejre  på Østfronten  under  felttogets  begyndelse  og  tilsva­ rende  beklagelser  da det  går  i  den  gale  retning. Hvem ved hvordan Trakl ville have forholdt sig til det  vanvid,  hvis  han  havde  levet  længe  nok.  Hans generationsfælle Hanns Johst  begyndte  lovende,  li­ gesom Johannes R. Becher. Hanns Johst fandt imid­ lertid  overgangen  fra  ekspressionismens  pathos  til nationalsocialismens  let,  så  overmåde  let  at  han  ef­ ter Horst Wessels død  blev  Det tredie  Riges natio­ naldigter. Tilsvarende  blev  en  anden,  heller  ikke ueffen  kollega,  Johannes  R.  Becher  meget  tidligt medlem  af  det  kommunistiske  spartakistforbund, undgik med nød og næppe arrestation i 33, flygtede til Moskva og vendte med den sejrende, pl yn drende og  voldtagende røde hær tilbage  til Tyskland i  for­ året  45. Det  var  ham  der  skrev  DDRs  national­ h ymn e.  - Men  bortset  fra  det,  bestod  der  et  ejen­ dommeligt  og  tankevækkende  slægtskab  mellem grænsepsykotikeren Trakl og den udpræget tvangs­ neurotiske Anton Webern. Her var der tale om det der - sikkert med et forlængst obsolet udtryk - en­ gang kaldtes kongenialitet.

## Ekstatikeren

Trakl  var  i  sin  pure  ungdom ikke  bare  betaget  af Nietzsche,  han  var  også  en  ivrig  læser  af Jakob Boehme,  den store  skomager  (siden kom Eckhardt, Seuse  og  Tauler  til,  den  tysksprogede mystiks  rige­ ste  prydelser).  I  vuggegave f'ar han tilmed den  øst­ rigske barokarkitekturs ypperste frembringelser.  I en by som Salzburg f'ar nethinden ikke et øjebliks ro for den  gyldne  stråleglans  fra  de  hvidkalkede  og  kob­ ber- eller guldbehjelmede katolske barokkirker. De­ res  dunkle  indre  oplyses strålende  af  gløden  fra mestrenes altertavler  og  helgenafbildninger.  Og  be­ væger man sig videre ud i det gamle k. u. k. Oster­ reich-Ungarn er  det ikke  længe før  man  støder  på den slaviske ortodoksi og hvad den har frembragt af mystisk skønhed (store områder  i  det  gamle  habs­ burgske  rige  var  russisk-ortodokse.  Alle  disse  her­ ligheder  havde  den  unge  Trakl  for  øje,  mange  af dem daglig. Det ville være mærkeligt hvis så megen storslået religiøs  kunst  lod  et  ungt,  modtageligt menneske uberørt. Der  gik  ikke en dag uden at en messe blev  opført  i en af  de  mange  kirker.  De  kir­ kebesøgende  myldrer  ind  og  ud  af  kirkerummet mens  Mozarts  "Spatzenmesse",  Haydns  "Hellig­ messe", Schuberts sidste og store es-dur messe eller en  af  Bruchners  "dem lieben Gott gewidmet" bra­ ger løs. Der  kan ikke herske tvivl om at Trakl som ganske  ung  har  haft  stærke  religiøse  oplevelser  gerne  sammen  med  søsteren  Gretl,  som  jo  var  en glimrende musikalsk begavelse, samtidig med at hun åbenbart var erotisk  besat af sin bror - ja, og hvad så!? De mange forsøg på  at  bortforklare  søskende­ forelskelsen - i  værk som i liv - er i sandhed latter­ lige. Det er især  latterligt at fortolke kødet bort og lade ånden blive tilbage,  som en anden herligt ind­ dampet  guldklump,  og  man  må  indskærpe  enhver der ikke har indset dette at læse Walther Schubarts Religion und Eros.

Det er i den forbindelse - den religiøse - interes­ sant at betragte  Heideggers måde at forholde sig til Trakls digtning på (i Unterwegs zur Sprache). Den jo­ hannæiske  logosmystik,  som  kom til at  præge  øst­ kirken  prægede også Trakls  digtning  (påvirkningen fra Dostojekskij),  og helt upåvirket af påskeunderet har han næppe været, men en kristen, i betydningen bekendende kristen digter var han ikke. Det ekstatiske hos Trakl er nok af kristen oprindelse,  men snarere end en trossandhed er  det en mystisk oplevelse der nærer  ekstasen.  Typer  som  Swedenborg,  Blake  og Strindberg gik jo også meget op i de himmelske ting men var samtidig alle tre i nogen grad psyksisk afvi­ gende. Der  er  i  det  hele  taget  en  vidunderligt fly­ dende overgang mellem de store religiøse oplevelser

(omvendelse,  mystisk  ekstase  osv.)  og  det  rygende vanvid, og  her  er  det interessant at iagttage omfan­ get af mental opløsning. Malere som Hill ogJoseph­ son frembyder i deres præmorbide fase tydeligt psy­ kotiske træk, formale opløsningstendenser, perseveration  (tilbøjelighed  til  tils yn eladende  for­ målsløst at gentage en figur,  kopffiisser  osv.),  mens van Gogh i sin sidste flammefase nærmest s yn tes  at fuldb yr de en fortløbende udvikling i sit maleri. No­ get  li gn ende  gælder  i  litteraturen  Holderlin, når man ser bort fra nogle af de mere demonstrativt ba­ nale høflighedsvi gn etter fra  tårntiden. De  bratte  af­ b ry delser  og  underlige  springvise  udbrud i  de sene h ymn er  har  muligvis  forekommet samtiden at  være udslag af hans sindssyge. I dag - efter oplevelsen af mindst  to  kollektive  sammenbrud  - ser  vi anderle­ des på det. Frodings sene digte, dem han skrev efter det endelige sammenbrud i begyndelsen af 1900-tal­ let,  forekommer  os i  deres  blide famlen og  pludse­ lige l yn glimt  af  fremmede  billeeder  forbløffende moderne snarere end sindsygelige. Og når man tæn­ ker  på  hvad  der  foregik  i  Frankrig  fra  og  med 184o'erne (Nerval) og indtil århundredeskiftet: Bau­ delaire, Mallarme, Rimbaud, Lautreamont, kan man godt undre sig over at kun een af disse blev beæret med en dia gn ose og kom i behandling: Nerval. For­ resten efter eget ønske. Fordi han virkelig var i nød - hvad  han  jo  også  siden  demonstrerede  ved  at hænge sig i en lygtepæl en tidlig morgen på Mont­ martre.

Disse  franske  "symbolister"  (Nerval  var  det  vel knap) fik sammen med Holderlin stor betydning for Trakl.  Ligesom  dem,  der havde faet  en blodig,  af genta gn e  revolutioner  og  borgerkrige præget æra  i dåbsgave,  følte  Trak:l,  som  tilsvarende  levede  i  et stort,  måske  det  største,  sammenbrud,  sig  som  en poete maudit. Det var mindst lige så meget et kollek­ tivt sammenbrud der blev hans livs forbandelse som det var et psykotisk anlæg. De fleste ægte kunstnere er potentielle sindssyge. Og her er vi ved det sprin­ gende  punkt  en ejendommelighed  ved  Trakls skæbne som person og digter -: det for præmorbide psykotikere,  unge  i puberteten og  mange skabende karakteristiske  mediale  anlæg.  Disse  folk  er  ofte  i besiddelse af gaver som telekinese (  eksv. poltergeist- fænomenet),  telepati  og  præmomtlon. 1. verdens­ krig ventede om hjørnet, men hvor mange gik lige­ frem  og ventede  på  den  i  det  20.  århundredes  be­ gyndelse? (I øvrigt ejendommeligt at ingen kunstnere  eller  andre  medialt  anlagte  forudså  de drastiske ombryd..-iinger i  1989 og 91;  men det skyl­ des måske at de var af en mere lykkelig art - det er åbenbart katastroferne der tæller).

Trakl vidste alt om Vesterlandenes Undergang længe før  Spenglers  værk  kom  i  handelen;  det  var  i  22, samme  år  som Joyces Ulysses og  Eliots The  Waste Land blev  udsendt,  og  da  havde  Trakl  ligget  i  sin grav  i  7  år.  "Ihr  grossen  Stadte  /  Steinern  aufge­ baut  ...  "  Også Grodek var - udover at  være en øjen­ vidneskildring  sådan  et  l ynn edslag  i  et  fremtidigt forfærdelsens landskab.

I  psykiatrien  talte  man  engang  og  ikke  uden grund - om en forventningsneurose som en slags lil­ lebror  (  eller søster?) til angstneurosen. Angst er  der til  overmål  hos  Trakl  (angst  for  døden,  angstfyldt besættelse  af  døden  og  tilintetgørelsen)  men  også forventning, en skrækfyldt og eksalteret forventning om  kommende  katastrofer.  Kammer  denne  ople­ velse over er der ikke længere tale om en banal neu­ rose men om en  vaskeægte skizofren psykose. Den tyske psykiater Kraepelin udmøntede i begyndelsen af  århundredet  (det  2o'ende)  betegnelsen  "Welt­ untergangserlebnis" - på dansk ville vi sige følelsen af verdens nært forestående undergang - for et af de h yp pigst optrædende symptomer under initialstadiet af en skizofreni. Det hører ganske vist til sjældenhe­ derne at der  b ry der en verdenskrig ud i forbindelse med udbruddet af en individuel skizofreni, men hvis stjernerne står på den rigtige måde kan det hænde. Og det var måske hvad der  hændte da Trakl stod i flor  i  årene  op  til  den  1.  verdenskrig,  hvilket  im­ merhin ikke indicerer at Trakl  var  manifest psyko­ tisk,  blot at han,  som så mange skabende begavelser med det lille pift  af galskab der skal til for at :fa det helt store ud af det,  ejede profetisk gave.

Trakls digte bærer præg af at være undfanget i en tilstand  der  minder  om  ekstase. Den  opbrudte  syn­ taks,  ordnydannelserne  ("hiniiberstarben Liebende" - uoversætteligt!),  det  tæt  knyttede,  eksplosive  og hedt  glødende  billedsprog  (som  nogle  har  kaldt  et ciffersprog  på  grund  af  de mange gentagelser) hid­ rører fra et menneske der er ude  af sig  selv, som or­ det ekstasis betyder.  Og derfor åben, lagt blot for alt - både i tid og rum - indtrængende. En sådan mands sjæl  er  et  receptiv  for  kommende  begivenheder. Swedenborg havde også den evne, men han tilhørte en anden epoke. Blake skosede ham oven i købet for hans rationalisme.  Swedenborg  var Holbergs samti­ dige.  Han  så  i  1718  Karl.  d.  Xlls  død  en  kugle (nogle påstår en sølvknap) ramte kongen under  be­ lejringen af Fredrikshald. Swedenborg så en kiste og kongens  lig,  adskillelige  100  km fra  stedet hvor  be­ givenheden tildrog sig.  Siden så han, da han befandt sig  i Holsteen,  Stockholms  brand.  Han så  silhouet­ terne  af  byens  kirketårne  og  flammeskæret.  Men  i modsætning  til  Trakl  (  og  en  størrelse  som  Strind­ berg,  der  foregreb ekspressionismen og  det absurde teater med værker som Spoksonaten og Till Damakus) beholdt Swedenborg begge ben på jorden. For Trakl gik det  galt  til sidst.  Det  er  således ikke ufarligt  at være i besiddelse af sådanne egenskaber.

Der er en tæt, ofte fatal forbindelse mellem anlæg for den mystiske ekstase og synskhed. Trakl var ek­ statiker,  og  han  var  synsk.  Og  da  mennesker  ofte oplever  en  ejendommelig  vederkvægelse  ved  at blive  bekræftet  i  deres  værste  anelser,  måske  fordi anelsen,  selv  den  vageste,  giver  en  begrundet  for­ modning om at intet er helt tilfældigt,  bliver vennen Karl Borromaeus Heinrichs ord en fin karakteristik af  Trakl  og  hans  skæbne.  I  et brev,  påsken 1913,  til "broderen" Trakl  skriver  den  svært manio-depres­ sive og suicidale Heinrich: "Mit oder ohne Krieg, es werden so ernste Tage kommen,  dass  sich die Men­ schen nach einem Dichter umsehen werden. Dessen hin  ich  im  tiefsten  gewiss.  Gott  starke  Sie for  Ihre Sendung."

## Elis

Skikkelsen Elis møder  vi  i  digtet  "Elis" og  i  digtet "An  den  Knaben  Elis",  som  står  i Sebastian  im Traum. Navnet Elis forekommer  hos  Holderlin,  i hans Hyperion. Det er en lokalitet i Thrakien, og det er den aramæiske form af det hebræiske Elo (pl. El­ ohim), som forekommer i et af de 7 korsord:  "Eli, Eli,  lama sabhaktani?" Og endelig er der så fi gur en Elis Froblom,  som stammer fra E. T. A. Hoffinanns fortælling  fra Die  Seraphionsbriider: "Die Bergwerke zu Falun",  hvori  der berettes  om  en ung  skæbne­ tynget,  melankolsk  sømand,  der  er  gået i  land  og, efter at have erfaret om sin gamle moders død,  til­ skyndet af en mærkelig olding, der foregøgler ham alle J  ordindrets pragtmetaller og ædle stene, er ble­ vet bjergmand  i Falun-værkerne. Under en i drømme oplevet nedstigning i dybet (sic!), ledsaget af  den  gamle  bjergmand,  møder  han Jorddronnin­ gen, som bor i klodens indre. Dybet har karal&lt;:ter af Venusbjerget,  det er fuldt af metalliske blomster og planter  der  skyder  op  fra  et  ormemylder ·af  nøgne jomfrukroppe.  Han  påmindes  i  drømmen  af  den gamle  bjergmand  om  et  troskabsløfte  til  Jordens dronning, som denne påstår han har aflagt men som

"An den Knaben Elis"

Elis, wenn die Amsel im schwarzen Wald ruft, Dieses ist dein Untergang.

Deine Lippen trinken die Kiihle des blauen Felsenquells.

LaB, wenn deine Stirne leise blutet, Vralte Legenden

Und dunkle Deutung des Vogelflugs.

Du aber gehst mit weichen Schritten in die Nacht, Die voll purpurner Trauben hangt,

Und du regst die Arme schoner im Blau.

Die Dornenbusch tont, Wo deine mondenen Augen sind.

0, wie lange hist, Elis, du verstorben.

Dein Leib ist eine Hyazinthe, In die ein Monch die wåchsernen Finger taucht. Eine schwarze Hohle ist unser Schweigen,

Daraus bisweilen ein sanftes Tier tritt Und langsam die schweren Lider senkt.

Auf deine Schlåfen tropft schwarzer Tau,

Das letzte Gold verfallener Sterne.

Elis  Froblom  med  rette  :fraskriver  sig  ethvert kendskab  til.  I  dette  arketypiske  eventyrregi,  hvor der  selvfølgelig  også  forekommer  en sjælsveninde, der tilhører lyset og luften og er beskrevet som hans brud,  ender  Elis  Froblom,  trods  kraftig  modstand og et hæderligt forsøg på at opnå jordisk lykke sam­ men med sin udkårne,  med at være hjemfalden til dybet, skakterne, de underjordiske, ædelstensfyldte gruber og ikke mindst: til dronningen der bor i Jor­ dens  indre.  Elis drager til Falun og stiger  ned i dy­ bet,  ned i en skrækkelig  hoffinannsk fantasmagori, som selvfølgelig samtidig er  en udpenslet skildring af bjergværkerne i Falun, hentet fra en bog med tit­ len Reise durch Skandinavien. Hernede møder han så: ikke de metalliske planter og de nøgne jomfruer fra drømmen  men alskens hæslige  monstre,  søuh yr er osv.  Og det hele ender - for at gøre en længere hi­ storie  kort - gruelig  galt.  På sin bryllupsdag - han skal  giftes  med  den  dejlige  jordiske  pige,  som  har kaldt på ham i drømmen - forsvinder Elis ned i gru­ ben som i et andet Elverhoi, går til grunde under et bjergskred og findes først 50 år efter, forstenet,  men forenes med sin trofast ventende brud, der nu er en oldgammel  kvinde,  og  Elis'  forstenede  lig  synker sammen i en askehob.

Det er en regelret  katabasis,  en nedstigning i dy­ bet af de helt store, som da også har :faet en jungi­ aner,  Heinrich Goldmann,  til at skrive  en bog om Trakl og hans digtning med titlen Katabasis. Dybet, den  urmoderlige  klippe,  forsteningen,  den  gamle mand, sjælebilledet osv.  (  dette i øvrigt også for ro­ mantikken så karakteristiske  instrumentarium)  har sl yn get  sine  fangarme  om  en psykotisk disponeret ung digterbegavelse,  og  mange af Goldmanns tyd­ ninger  virker  da  også tilforladelige  nok,  men  hvad gør det til,  hvad gør  det fra? Jo,  det gør måske det til,  at  det  bliver  om  ikke  indlysende  så  dog  sand­ synligt,  at den vældige kraft der udlades i en skizo­ fren psykose for Trakls vedkommende delvis trans­ formeres og bruges til at tjene værket.  Trakls evne til  gestaltning,  til  helhedsdannelse,  samler  som  en linse  det  uheldssvangre  psykosenære  stråleskær  ånden så at sige overrumpler pathogenesen og tvin­ ger dem til form. Man må såvist have kaos i sig for at  kunne føde en dansende stjerne,  som Nietzsche siger,  men  det  skader  næppe  at  det  kosmosgestal­ tende logosprincip er til stede ved samme lejlighed.

## Krigen

Krigshelvedet  er  vel  sammen  med  det  totalitære diktatur  det  nærmeste  kollektivet  kommer  det  psy­ kotiske  sammenbrud.  Krigen,  som  den  har  været ført  siden  den  amerikanske  borgerkrig,  kulmine­ rende  med  den  1.  verdenskrigs  rituelle  massened­ slagtninger,  er  det  reneste  kollektive  vanvid,  hinsi­ des  enhver  moralsk  vurdering,  del  af  verdensgang og  skæbne,  uden  bortklaring.  Trakl  havde  i  sin narkotisk  provokerede  psykonære  tilstand, befin­ dende sig næsten konstant på grænsen mellem liv og død - gode  forudsætninger for at diagnosticere syg­ dommen. I grel modsætning til Ernst Junger, der jo må  siges  på  det  nærmeste  at  have  identificeret  sig med verdensgangen - og  vel at mærke være sluppet mirakuløst godt fra det, gik  Trakl rundt med blottet hjerne og flået brystkasse og tog  varsler. -Junger fik også  først  smag  for  herlighederne  som  rekonvale­ scent  (han blev flere gange hårdt såret under feltto­ get  i Frankrig;  modtog kun 22 år  gammel  "Pour  le merite", den højste tyske orden dengang.) Han snif­ fede  lidt  æter,  kloroform,  kokain  osv.  og  noterede pertentligt virkningerne  ned i sin dagbog.  Han havde nerver af stål og li gn ede på mange måder de pansrede insekter han som amatørentomolog med så stor  hengivenhed studerede.

Trakl  drog  i  krig - mindst  lige  så uegnet  til  den slags  som Rilke,  der latterligt anpriste krigsudbrud­ det i et  hult-pathetisk  digt om  krigsguden,  hvis an­ sigt  han  første  gang  ser.  Hele  bundtet  var  pinlige undersåtter der stillede sig til disposition for de syge stamherrers  indb yr des  slagsmål  om  landområder. Husene Habsburg, Hohenzollern og Romanoff flåede lunser  af kontinentet fra hinanden,  og til det formål bragte de  det  ene  storslåede  slagtoffer  efter det  andet.  Offerd yr ene  der  blev  anvendt  var  disse dumme undersåtter.  Skønt  alle - bydende  som  ly­ dende - var  vel slaver af tidsånden,  i  en uforståelig skæbnes  vold.  Dvs.  en  lo  disse  livsfarligt sindssyge, disse for alvor sindssyge kejsere op i deres åbne an­ sigter:  Stefan George, da han nægtede at skrive un­ der  på en pacifistisk  protest udsendt  af de gode vil- jers mænd med Romain Rolland som initiativtager, lydigt fulgt af den pæne borgerlige (men højt kunst­ nerisk  begavede)  Hugo  von Hofinannsthal.  George var nemlig af den formening, at den tyske flåde (  den groteske Wilhelms  fikse  ide)  trængte  til at :fa sig  et ordentligt  nederlag.  I  det  afgørende  øjeblik  viste den  elitære  og  autoritære  George  sig  som  manden med  den  klare  dømmekraft,  mens  hele  flokken  af socialister  og  anarkister  og  hvad  de  nu  kaldte  sig fulgte trop,  meldte sig :frivilligt og lod sig smadre på slagmarken.  Beruselsen,  krigsbegejstringen,  døds­ driften  som det  jo  var,  fraværet  af  den  nøgternhed som kunne have forhindret katastrofen,  var univer­ sel. Alle kastede sig  i skæbnens arme - på lige nær en størrelse som Stefan George, der betegnende nok var  den  store  inspirator  bag 20. juli  konspirationen mod  Hitler.  Stauffenberg  og  andre  af  de  officerer som  ledede  kupforsøget  havde  været  deltagere  i Georges "Munchener Kosmikerkreis", som en række  idiotiserede  historikergenerationer  har  fået galt  i  halsen.  George  var  aldrig  nazist.  Han  var  au­ toritær,  og han var, i lighed med de fleste af 20. juli konspiratorerne,  heller  ikke  demokrat. Han forlod i protest  over  Hitlers  magtovertagelse  i  33 Tyskland og  døde i Tessin i  Schweiz samme år. Det er sandt at nogle medlemmer af kredsen siden gik ind i DN­ SAP  og  blev  politisk  aktive.  Men  det  var  ved  Gud ikke noget George havde opfordret dem til. I åndens verden er det hierarkiske princip nødvendigt og har altid  været  det. Læreren  (guruen)  og  purohit'  en (huspræsten) viser vejen og besørger riterne.  I poli­ tik  har  dette  princip  længe  været obsolet og af alle anstændige anset for destruktivt.

Med krigen kom, og "de bedste", blomsten af na­ tionernes åndelige og  historiske adel gik til grunde i skyttegravene, i Øst som i Vest (kun et af "husene" overlevede  katastrofen:  huset  Windsor;  angelsak­ serne,  de  snusfornuftige,  de  nøgterne,  de  "civilise­ rede" tog sejret hjem). Da de kontinentale "kultur­ folk"  for  anden  gang  - i  39  - forsøgte lykken,  gik det  ligedan.  Efter  Sovjetimperiets sammenbrud  ser det ud til at  vi ikke engang kan :fa et rigtigt Ragna­ rok  længere.  Men det  paradoksale  i 1914 var at det var de følsomme og de sarte der var blandt de første til  at  melde  sig  under  fanerne.  For  resten  havde Georg  Trakl  og  Ernst  Junger  det  tilfælles, at  de begge  agtede  at  anstille  eksperimenter  med  døden. Trakl var den der gennemførte eksperimentet.

## Dramatis personæ

Figurerne  der  optræder  i  Trakls  digte,  Elis,  Seba­ stian,  Helian,  Kasper  Hauser,  Der  Knabe  Elis,  Die Schwester,  Der Monch, Die Monchinn osv. kan op­ fattes som digterens identifikationsobjekter. Der har været fremsat flere teorier,  som antyder konstrukti­ onen af  et  system,  en  bevidst  og  nøje  udtænkt  cif­ fer- eller lønskrift, snarere litteraturforskeres ønske­ tænkning end realitet. Digtere sidder ikke sådan og piller  med  tingene,  jo  nogle  gør  måske,  men  dem om det; Trakl tilhørte ikke kategorien. At fi gur erne der optræder i  værket og  gør det fortløbende lader sig opfatte som aspekter af en personlighed,  in casu Trakls, anser jeg for mere sandsynligt. - Den l yr iske digter  er  i  modsætning  til  den  prosaistiske  ikke  af­ hængig af skismaet mellem autorjeg og fortællerjeg. Ren l yr ik har intet at berette. Den er besværgelse og kulthandling  Gf.  Rilkes  udbrud  i:  "Requiem  filr eine  Freudin: "Gebrauche  her!  Wir  haben  nicht genug Gebrauche!"). Dens aktionsradius er det kos­ miske; den er beslægtet med alkymi og gnosis (Ner­ val,  de franske  s ym bolister);  den er i strengeste for­ stand  en  hermetisk  kunst,  til  nød  tilgængelig  for hermeneutik,  hvad  der  forklarer  Heideggers  opta­ gethed  af  Trakls  digtning.  Det  "dunkle"  hos  Trakl er af samme beskaffenhed som det dunkle hos Hol­ derlin,  den  anden  store  digter  som  Heidegger  an­ vendte  sin  fundamentalontologiske  undersøgelse  af sproget  på,  jf. Erlauterungen zu Holderlins Dichtung. Unterwegs  zur  Sprache er  sammen med Erlauterungen Heideggers store bidrag til en moderne æstetik. Bo­ gen er en samling essays om sproget. I det første for­ søges en tydning af digtet "Ein Winterabend". I det tyske "Erlauterung" indeholdes verbet lautern, altså klare,  lutre,  rense.  Når  Heidegger  benytter  sig  af verbet lautern,  altså klare,  er  det for  at  understrege sprogets  iboende  karakter af  tilsløring;  i denne  for­ stand er digtet en gåde der kan (eller skal) løses. Det skal  indrømmes  at  der  er  en  vis  empatisk  (hedder det vist) nænsornhed forbundet med Heideggers re­ spekt for  det  iboende,  svævende  og flertydige  som er det digteriskes kendemærke, og hermeneutikken, som han har  lært af fænomenologen  Husserl  (  efter min opfattelse en langt mere original begavelse  end Heidegger) klarer  og  raffinererer  på  alkymistisk  vis mangt og meget i et tæt digterværk, som f.eks. Hol­ derlins,  men  ofte  bliver  klaringen  uklar;  der  kom­ mer nemt noget mejeriproduktagtigt over metoden, der ender med at blive et mål i sig selv, en hymnisk kommentar eller en evindelig kattens lusken om den varme  grød.  Heidegger  siger  han  vil  vise,  zeigen, pege på. Men kunne han så egentlig ikke ligesågodt bare  lade  digt  være  digt.  I  sin  "klaring"  af  "Ein Winterabend" begår Heidegger det kunststykke helt  at  negligere  digtets  indlysende  kristne  s ym bo­ lik. Heidegger røntgenfotograferer digtet og afslører og tilslører  simultant,  i nøje overensstemmelse med sin fundamentalontologiske hermeneutik, digtet. Herved kommer han på paradoksal vis så tæt på her­ meneutikkens oprindelige teologiske funktion,  som det nu anstår sig for  en principielt nihilistisk tænker. Man har med noget ret reduceret folk som Heideg­ ger og Sartre til rene eftersnakkere af Søren Kierke­ gaard, uden dennes hovedanliggende, det kristelige, som i nogen grad omfatter  det evige,  som  hverken Heidegger eller Sartre indbefatter i deres tænkning. L'etre  et  le  neant er  såvel  som Sein  und  Zeit ligesom det  modsatte  af  dichotornien  timeligt-evige.  Det transcendente l yv es immanent - ikke som f.eks. hos Jaspers,  som  med  sit  begreb  "Das  Umgreifende" indrømmer sig til transcendensen,  eller som hos Ga­ damer,  der  begrænser  væren  til  alene  at  omfatte sproget.

Men for at vende tilbage til  det  paradoksale  fak­ tum, at  en principielt nihilistisk tænker som funda­ mentalontologen  Heidegger  giver  sig  i  kast  med ikke bare en fænomenologisk undersøgelse men en fundamentalontologisk fortolkning af et digterværk af en sådan kompleksitet:  så kunne det kun lade sig gøre fordi sproget er  så elementært betydningsfuldt i  digterværket.  Det  er  for  digteren  materialet  på samme måde som farve og linje  er det for maleren og tonerne for komponisten. Digtet har sig selv som genstand, og digtets sprog er som organerne, blodet, l ym fen og årerne i et legeme, organismens konstitu­ enter.  Derfor  kan  Heidegger  slippe  afsted  med  at benytte Trakls og Holderlins digte til at eksemplifi­ cere sin egen tænkning over sproget, derfor kan han belyse og opklare og antyde en tydning, der dog al­ drig  binder  sig  til  en  fortolkning  men  lader  digtet være i  fred for  selv  den allerforsigtigste  nærmen  sig en  betydni.. ..  g,  også  der  hvor  en  såda.--i  måtte  være indlysende  - altså  en  undladelse,  en  afståen  fra  at træffe  et  valg - og de,for valfartede jøden Paul Ce­ lan til nazisten Martin Heidegger - efter krigen for­ ståeligvis. De to fik sig en fin snak om sproget. Spra­ chgitter er titlen på  Celans  hovedværk.  Og  når man nu ved  at  hvert  ord  hos  Celan  har  en  konkret,  en bitterligt  konkret  såvel  som  en  abstrakt  betydning. Når man nu ved  at stjerne og aske optræder hos Ce­ lan som billeder på umuligheden af det at være bil­ leder,  af  det  at  være  rene  poetiske  elementer  efter det som tildrog sig i Tyskland og de tysk besatte om­ råder mellem 1938 og  1945, når man nu ved det, så kan man i sandhed kun undre sig over at denne  be­ synderlige samtale fandt sted.

Siden  blev  Celan  sindssyg  og  begik  selvmord  næppe fordi han  havde talt med Heidegger.  Snarere var hans sammenbrud udløst af et langvarigt ophold i  en nazistisk  koncentrationslejr.

Det  er  den  sproglige  sammenhængskraft  i  digtet ("Winterabend")  som  optager  Heidegger,  det  ver­ bale krystalgitter,  som det ikke er muligt at se bort fra. Men er det på den anden side muligt at se bort fra  digtets  kristne  symboler  og  kristne  symbolik? ("Brot und Wein"  er desuden  titlen på en af Hol­ derlins sene hymner.)  Digtet,  der  står i Sebastian  im Traum, lyder:

Wenn der Schnee ans Fenster fållt, Lang die Abendglocke lautet, Vielen ist der Tisch bereitet Und das Haus ist wohlbestellt.

Mancher auf der Wanderschaft Kommt ans Tor  auf dunklen Pfaden. Golden bliiht der Baum der Gnaden Aus der Erde kiihlem Saft.

Wanderer tritt still herein; Schmerz versteinerte die Schwelle. Da erglanzt in reiner Helle

Auf dem Tische Brot und Wein.

Påskens brød og ��'1 tnidt i �.nteren.  Den �Jdfarne der træder ind ad  husets  dør  og  hvis elendighed  er så  gevaldig,  at  den  f'ar  tærsklen  til  at  forstene  af smerte.  Den  vildfarnes  ulykke  rammer  den  livløse materie.  Det  kan  vel  dårligt  siges  tydeligere  hvad der her er på færde. Men det ser Heidegger bort fra. Han  nævner  begreberne  nadverbord  og  alter  men synes  kun at  opfatte  dem  som  elementer  i den dig­ teriske sammenføjning.  Hvad der kunne være sym­ boler  på  noget  oversanseligt  angår  ham  ikke.  Det vedkommer ikke hans  tænkning.  Hvad  var der  sket med Celan da han opsøgte filosoffen? Jeg hørte for år  tilbage  fra  en  som  havde  mødt  Celan  i  Paris  i tredserne,  kort før hans selvmord,  at han en dag på en cafe  med intens opmærksomhed var begyndt at følge mønstret på en kvindekjole  ved  et nabobord. Han stirrede  paralyseret  og  pegede  og  sagde  noget uforståeligt. Hvis  nu Celan  har forholdt sig på samme måde til Heideggers talende tale ("Der Spra­ che spricht") som han forholdt sig til det komplekse mønster  på den  pågældende  kvindes  kjole,  aner  vi måske omridset af en forklaring på den jødiske dig­ ters  fascination  af  den  nazistiske  filosofs  værk  om sproget:  et lurende vanvid, vildfarelsen i lab yr inten, som nok  var begyndt  i  hans  eget  hus  men  som  på besynderlig  vis  førte  til  den  heideggerske sprogmy­ stik,  der  hvor  udsigten  dødeligt  sløres.

Jeg  har  hørt  berette  om en atomfysiker,  der efter en længere  årrække  at  have  forelæst  over Einsteins generelle  og  specielle  relativitetsteori  pludselig  en dag indså at han i grunden ikke forstod teorien og i konsekvens heraf afbrød  sine forelæsninger.

Når fremmedheden er blevet total og intet andet end sproget,  talen lyder og  mennesket er gået ind i sit  billede,  når  alt  er  blevet  afbildning  og  verden er som  i  Trakls  allertættest  sammenføjede  og  næsten totalt  hermetiske  digte, kun  en  i  intet "udkastet værenshermeneutiker  kan tænke talende,  da er dig­ tet  fuldkomment,  fuldkommen  sluttet  om  sig  selv, da er  det totalt - men også fuldkommen lukket og lukkende  det  menneskelige  ude. En  sindssygs  klau­ strofobiske  verden.

I  et  brev  til Ludwig  von Ficker  skriver  Rilke  ef­ ter  at  have  læst Sebastian im  Traum: "Trakls Erleben geht wie  in Spiegelbildern  und fiillt  seinen  ganzen Raum, der unbetretbar ist, wie der Raum im Spie­ gel.  (Wer mag er gewesen sein?)".

## Gretl

Denne kærlighed (hvor broder og søster forenes i sort forrådnelse - "in schwarzer Verwesung") er sød men forfærdelig, svøbt i skam og skændsel. Gretl har uden tvivl været den aktive. Om hun har haft betænkelig­ heder melder historien intet om. Der haves intet om affæren  fra  hendes  hånd,  mens  hun  til  gengæld  er centralsolen,  en  sort sådan,  i  broderens mytologiske system og  giver ham rig anledning til at rive og flå i såret.  Søster,  tornebusk,  hule  hvor  ulve  bides  og kæmper. Det lyder ikke af nogen videre blid affære. Søster gifter sig i Berlin kort før krigsudbrud og bro- ders  død  i  Krakow.  Han  besøger hende  i Berlin  da hun ligger syg efter en abort. Han led forholdet igen­ nem af en rasende jalousi,  mens hun tog sig det let. Hun var som fjortenårig  en livsglad  pige, mens den nittenårige  broder  allerede  var  i  fuld  sving  med  at ødelægge sig selv. En del af Trakls  besættelse kunne være  den  påfaldende  lighed  i  træk  og  siden  også  i væsen.  Et kraftigt  narcissistisk  anlæg - muligvis  hos begge  har gjort fristelsen uimodståelig. At  et søskendepar af forskelligt køn muntrer  sig med hin­ anden i barndom og  tidlig ungdom er ikke i sig selv videre  opsigtsvækkende  og  langt  almindeligere  end de  fleste  (stadig!)  gerne  vil  tro.  Det  betænkelige  er den  hadkærlighed  der  udvikler sig  efter  at  Gretl  har været broderen utro - hvis man kan sige det på den måde. Et skizofrent anlagt menneske der svigtes af  sit eget spejlbillede in corpore er ilde stedt, og at Georg fik Grete med op på vognen i Wien, kunne meget vel have  været  en  hævnakt.  Hun  blev  hurtigt afhængig, og broderen var til enhver tid,  i sin  egenskab af far- maceut-studerende,  leveringsdygtig.  Efter  brode­ rens død synker hun dybere og dybere ned i fortviv­ lelse og  narkomani.  En aften til et selskab,  tre år  ef­ ter Georgs død,  et selskab hvori hun tilsyneladende har befundet sig vel, går hun pludselig ind i et tomt værelse og skyder sig.

Egon Schiele: Elskende. 1914

Der kan drages mange konklusioner om arten af en sådan  kærlighed.  Men at der var tale om  en tragedie kan der ikke herske tvivl om - og her slår  betegnel­ sen  "græsk"  for  en  gangs  skyld  ikke  til!  Søskende­ parrets incestuøse forhold trivedes side om side med broderens digtning og lader til at have leveret rigelig med inspiration  (  også  til  senere forskeres udlægning af broder-søsterfi gur en som et androgynt symbol - en udlægning  der  vel  ikke  er  helt  af vejen). I  dette tilfælde må det nok slås fast at liv og kunst har virket gensidigt og berigende på hinanden. Normalt virker adgangen til den private inspiration bag et kunstværk afmattende.  Og normalt er åbenlyst privat inspirerede kunstværker  af  ringe  æstetisk  værdi. Sandsynligvis fordi  tabuiseringen for  at  tale  med Freud  holder  for meget kathexis  bunden. Jung ville sige at en projek­ tion lægger for meget beslag på den energi  (  eller li­ bido) der skulle have  været  brugt på  kunstværket.  Men ingen regel uden undtagelser.  Tværtimod synes den  mørke  hemmelighed  i  haven  (  eller  parken)  at have frisat  kræfter,  som  måske  ellers  var  forblevet bundne.

I  begyndelsen af det 20. århundrede var incest en højst  upassende  perversion,  skønt  der  selvfølgelig, som vanligt, gjaldt andre regler for geniet end for det ganske almindelige menneske.  Talte man ikke også i sin tid om Byron og hans søster.  Og der blev ikke bal­ lade af den grund.  Til gengæld  var forholdet ikke et ofte optrædende motiv i hans digtning, hvis det over­ hovedet optrådte.

Situationen, forholdet mellem søskendeparret Trakl, fortæller noget om karakteren af det kollektive sammenbrud der stod for døren.  Alt strømmer op, alt sættes frit.  "Things fall apart; the center cannot hold; I Mere anarchy is loosed upon the world -." For det var  jo  det der  skete.  I  virkeligheden  var der tale  om en  potentiel  udvidelse  af  den  menneskelige  erken­ delse af mindst lige så stor betydning som fastlægge!- · sen  af artens  genom,  en  nedstigning  (katabasis),  en færd til  Orkus,  som vi  så roligt,  efter  at det tragiske søskendepar,  ikke  ganske  ulig  Orpheus  og Euridike, for længst er gået til grunde, kan begive os ud på som på  en anden turistrejse,  en åndelig  ganske vist,  men irnmerhin: et relativt risikofyldt foretagende.

Egon Sciele. Mand og kvinde. 1913