Jørgen Kjærgaard og Peter Weincke: Liturgi. Grundbog til folkekirkens gudstjenester og kirkehandlinger, Bind 1-3 (Eksistensen, 2022)
Forfattere: Henrik Højlund
Tidsskrift: dttk (13-06-2024)

## LITURGI. GRUNDBOG TIL FOLKEKIRKENS GUDSTJENESTER OG KIRKEHANDLINGER, BIND 1-3 JØRGEN KJÆRGAARD OG PETER WEINCKE EKSISTENSEN, 2022 608/473/172 SIDER

## Anmeldt af Henrik Højlund

Indenfor knap 25 år er der udgivet særdeles  vægtige  bøger  om  liturgiens  historie og  betydning  og  med  særligt  udblik  til den  danske  højmesses  historie.  Jeg  tænker især på tobindsværket skrevet af Ole Brinth,  Helle  Christansen,  Henrik  Christiansen og Marianne Christiansen, Højmessen i den danske folkekirke . Og så Bent Flemming Nielsens bøger, først en større bog om højmessens historie fra urkirke til middelalder, På den første dag . Og så nogle år  senere  den  kortere,  mere  oversigtlige bog fra oldkirke til nutid, Højmessen - Historie  og  teologi .  Det  føltes  alt  i  alt  godt dækket ind med både det historiske, teologiske og praktiske. Og ikke desto mindre er der udkommet endnu et værk, som rummer alle tre temaer og nu i noget, der ligner et altomfattende værk.

Der  synes  ikke  at  være  det  mindste oversete hjørne i dette trebindsværk. Hver en sten er vendt. Her kan man hente oplysning om omtrent alt, hvad man måtte ønske sig, med tanke på det, der har bragt os  frem  til  det  sted,  vi  befinder  os  i  nu, med alle  former  for  liturgisk  kirkehandling, lige fra gudstjenestens liturgi til alle de  sideløbende  kirkehandlinger,  såsom konfirmation, vielse, begravelse, præsteordinationer osv. Og i øvrigt alt dertil hørende,  såsom  liturgiens  musik,  inventar, genstande, tekstiler, farver osv.

I  det  tykke  bind  1  får  vi  den  to  tusind år lange  gudstjenestehistorie, inklusive kirkeåret, kirkemusikkens og de  enkelte  kirkehandlingers  historie.  I bind 2 får vi indblik i liturgiens mening, den  nuværende  1992-gudstjenesteform, kirkeåret,  liturgiens  musik,  de  enkelte kirkehandlingers form, liturgiens rum og til sidst lidt om liturgiret og kirkeret. Bind 3 serverer et lille leksikon for os, plus litteraturhenvisning og lidt andet.

I  første  bind  om  liturgiens  historie lægges  der  selvfølgelig  ud  med  nytestamentlige  ansatser  til  gudstjenestelig  liturgi.  Undtagelsesvis  er  forfatterne  ret beskedne, hvad den del angår. Der er der mere at  hente  i  for  eksempel  Hans  Olav Okkels  bog  om  gudstjenestens  bibelske baggrund (som de da også henviser til i den alenlange litteraturliste i bind 3).

Men bortset fra det får vi fra og med Didaké en meget detaljeret gennemgang af  hele  det  store  og  mangesidige  forløb med gudstjenestens historie.

Den ortodokse kirkes liturgi har som bekendt  dybe  rødder  i  det  oldkirkelige gudstjenesteliv, som vi bliver bragt grundigt  ind  i,  også  med  detaljer  om  (og  billeder af) bygningernes betydning for gudstjenesteformen.  Ligesom  også  liturgiens  musikalske  udvikling  får  et  meget omfattende, detaljeret fokus gennem hele bogen. Det er tydeligvis ikke uden grund, at den ene forfatter til trebindsværket er musiker, Peter Weincke, som i mange år var  organist,  samtidig  med  at  han  også har forsket i musikvidenskaben og skrevet en doktorafhandling om kirkemusik.

Hans detaljerede gennemgang af kirkemusikkens historie  er  kolossalt  omfattende,  helt  ned  til  detaljegengivelse  af nodeudvikling,  samt  et  væld  af  tekniskmusikalske  betegnelser.  Jeg  synes  nok, at det alt i alt fylder for meget. Det får en vægt  i  liturgiens  historie,  som  virker  en smule overdrevet. I bind 2 er der et helt kapitel om liturgiens musik, som for mig at se havde været tilstrækkeligt, med nogle opsummerende tilføjelser fra de mange og lange historiske gennemgange af samme tema i bind 1.

Men det omfattende fokus på musikken kan selvfølgelig tilregnes det særligt lutherske, med tanke på hvad Luther har sagt  om  musik.  Luther  citeres  således flere gange, så man bliver klar over, hvor højt han værdsatte musikken. For eksempel følgende: »Jeg mener ligeud, og tøver ikke med at slå fast, at ud over teologi er der  ingen  kunst,  der  kan  sidestilles  med musik; den alene frembringer hvad ellers kun teologien kan, nemlig beroligelse og glæde.  Det  er  grunden  til  at  profeterne ikke gjorde brug af anden kunst end musik.  Da  de  udtrykte  deres  teologi,  gjorde de  det  ikke  med  brug  af  geometri  eller aritmetik  eller  astronomi,  men  i  musikalsk form, så de forbandt teologien med musikken  og  forkyndte  sandheden  gennem salmer og sange« (Bind 2, s. 39).

Der  er  et  væld  af  interessante  iagttagelser  i  liturgihistorien,  og  i  tillæg  får læseren også undervejs en række prædiken-eksempler. Hvilket også understreger forfatternes sans for den del af gudstjenesten.

Vi  får  også  en  lang  række  originale tekster fra de forskellige tiders forklaring af  og  information  om  gudstjenesternes forløb.

Alt i alt bliver man klar over, at uanset  lang  afstand  og  betydelige  forskelle på  gudstjenester,  så  er  der  i  vore  dages gudstjenesteform  nogle  grundlæggende momenter, som har sine tydelige rødder i gudstjenestens oprindelse. Selv en gudstjenesteform, som den vi har i valgmenigheden  Aarhus  Bykirke,  som  mange  nok ville anse for at være ren og skær nutidig, har sin grundform fra tidligste tider.

Det  betyder  imidlertid  ikke,  at  der ikke også er væsentlige forskelle, som kan få  stor  betydning  for  gudstjenesternes virkning. Forfatterne opsummerer meget fint gudstjenesteeffektens forskel på henholdsvis ortodoks, romersk og protestan- tisk  gudstjenesteform:  »Den  ortodokse liturgi er som en ankomst- og afgangshal […] hvor man selv er om bord i kirkens skib på evighedens hav […]. Den katolske messe er som en åndelig bjergbestigning […]  hvor  det  hellige  kan  beskues  i  nadverens  kulminationspunkt  […].  De  protestantiske  liturgier  er  som  udbytterige biblioteksbesøg, samvær med den hellige skrift,  hvor  man  undervises,  opbygges, læres og næres af Kristus selv i ord, musik og sakramente« (Bind 2, s. 41).

Fra  og  med  reformationen  indskrænkes den fortsatte liturgihistorie til at dreje sig om den danske liturgihistorie. Forståeligt nok, ellers ville det kræve langt mere end  et  10-binds  værk,  hvis  man  skulle hele  verden  rundt  med  samme  detaljeringsgrad. Og hensigten med hele værket er nok også mest af alt at bringe forståelse for, hvorfor vi er der, hvor vi er med den danske gudstjeneste i dag, inklusive meget  konkret  vejledning  i,  hvordan  man gennemfører dagens gudstjeneste.

Historien fra reformationen og videre frem  har  ligeledes  mange  interessante detaljer, helt frem til allernyeste tid, hvor det gennem de sidste par århundreder har knebet gevaldigt med at finde takt og tone med en fælles gudstjenesteform. Eller der var i hvert fald konstant nye forsøg på ændringer  i  gudstjenesteformen,  alt  mens den  egentlig  var  meget  fastlåst,  med  få ændringer. Med en vis ret kan man sige, at det første større skridt siden 1685 blev taget med 1992-ritualbogen. Her blev der i virkeligheden genåbnet en række elementer med rødder i liturgiens ældre historie, med  for  eksempel  nadverliturgien  (som også først her blev bragt ind som en fast del af gudstjenesten!) og med gammeltestamentlige læsninger som en fast del af hver søndagslæsning.

Forfatterne har nogle gode refleksioner om nutidens tab af gudstjenestens betydning.  »Den  egentlige  krise  skyldes måske dybest set, at gudstjenestens selvfølgelighed forsvandt i takt med, at dens funktioner fornemmedes som irrelevante. Velfærdssamfundet indebar  økonomisk tryghed og råd til adspredelser; trøst og ny  inspiration  kunne  man  få  hos  lægen, på apoteket eller i de nye supermarkeder« (Bind 1, s. 292). Og ligeledes: »Forankringen  i  traditionen  og  fødekæden  fra  kirkens gudstjeneste til hjemmets liturgi er i det 21. århundrede gradvist gået i opløsning på grund af sekulariseringen af det religiøse,  og  som  følge  af  modernitetens individualiserede, åndelige pluralisme. Det  moderne  velfærdssamfund  skiftede uden  dybere  eftertanke  børneaftensangen Jeg  er  træt  og  går  til  ro ud  med  den mere materialistiske Jeg er så glad for min cykel , som fjernsynets børneprogrammer introducerede i 1994« (Bind 1, s. 590).

Men noget tyder på, at forfatterne ikke kender de dybere grunde til gudstjenesteudløbet.  De  dybere  grunde  er  forbundet med  grundlæggende  teologi.  Hvor  man måske  med  en  vis  ret  kan  opfatte  deres værk  som  et  ihærdigt  forsøg  på  også  at genoplive gudstjenestesansen og -glæden, stikker det igennem her og der, at de til gengæld mangler en dybere teologiskåndelig sans, som det der altid til syvende og sidst gør forskellen på, om gudstjenester trækker folk til eller fra, og dét - efter min mening - endog uden at gudstjenesteformen spiller en afgørende rolle.

Jeg påstår ikke, at der en masse leveres svag teologi gennem bindene. Tværtimod,  de  teologiske  forklaringer  af  liturgihistorien  og  gudstjenester  og  kirkelige handlinger er både grundige og læseværdige. Men nogle få steder bliver man klar over, at forfatterne alligevel tilhører den afgørende bibel- og trosbekendelsessvækkede  kristendom.  Når  de  for  eksempel  i forbindelse  med  den  teologiske  udlægning af begravelsesritualet skriver følgende om sidste udsagn ved begravelsen »af jorden  skal  du  igen  opstå«:  »De  levende kan lade deres døde hvile i den forvisning om at have fred under Guds lysende ansigt  og  åsyn,  som  velsignelsens  ord  tilsiger« (Bind 2, s. 362). Med andre ord: Alle bliver frelst.

Det samme kommer i spil i et udsagn om dåben: »Er et menneske ikke indenfor Guds rækkevidde uanset om det er døbt eller ej? Jo, ubetinget! Men dåben gør det tydeligt, at Gud er forpligtet på det menneske,  der  er  døbt«  (Bind  2,  s.  287).  Og ligeledes  samme  bibelfortynding  i  den teologiske  forklaring  til  vielsens  ord  »til døden skiller jer ad«. Det skal ikke forstås som et uomtvisteligt ja  til  at  holde  sammen til døden skiller ad.

Og desværre er det samme i spil, når det  handler  om  det  radikale  liturgiske skridt i 2012, da der blev åbnet for vielse af to af samme køn. Forfatterne er besynderligt kortfattede om - og tilsluttende denne ellers  meget  vidtgående  ændring, som i den grad er forbundet med teologisk forandring.

I  forlængelse  af  dette  har  det  slået mig, at der måske også er en forbindelse mellem  ovennævnte  og  så  forfatternes allerførste sætning i bind 1: »Kristendom er først og sidst liturgi. Gudsforholdets og troens  ytring  og  praksis«  (Bind  1,  s.  9). Ligesom  det  også  i  begyndelsen  af  bind 2 kan lyde sådan her: »Liturgi er således i eminent forstand praktisk teologi« (Bind 2, s. 16). Det kan være, jeg overfortolker, men det lugter af en kristendom, som lader troen leve i sit eget, afgrænsede rum, hvor den lever bedst og mest. I stedet for, at en helt afgørende del af et troende menneskes gudstjeneste på en vis måde finder sted fra mandag til lørdag, altså hver dags tjeneste for Gud, hele ugens og livets daglige  gudskontakt,  gudsdimensionen  hen over alle dele af ens liv.

Men det skal dog ikke forstås, som at alle forfatternes refleksioner om  liturgiens  mening  peger  den  vej.  De  leverer andre,  fine  refleksioner  over  gudstjenestens  mening.  For  eksempel  denne  gode begrundelse for liturgiens faste, gentagne form:  »Liturgiens  givne  form  modvirker formløshed  og  vilkårlighed,  og  værner menigheden  mod  overraskelser,  sensationslyst og egenrådighed« (Bind 2, s. 42).

Og det får mig til at runde af med at sige, at jeg trods min førnævnte kritik af nogle  teologisk  fundamentale  ting,  alt  i alt anbefaler trebindsværket meget som et umådeligt  oplysende,  indsigtsfuldt  værk om liturgiens historie og betydning. Man kan med al mulig god grund have det stående  som  oplysningsværk,  uden  at  man behøver  at  læse  det  fra  ende  til  anden. Der er mere end nok at tage fat i og blive klogere af i mindre bidder både bagfra og forfra og alle steder undervejs.