”Hvad er seks år som præst?”
Forfattere: Andreas Rasmussen
Tidsskrift: dttk (28-03-2019)

## »HVAD ER SEKS ÅR SOM PRÆST?«

## Sognepræst, cand.theol. Andreas Rasmussen

»Hvor længe har du været præst?« Spørgsmålet får jeg i  kirkedøren for nogle søndage siden. Det er et enkelt spørgsmål og svaret ligeså. Det er blot at henvise til antallet af år, der er passeret siden min ordination i Københavns Domkirke. »Seks år,« svarer  jeg  prompte.  Helt  uproblematisk. Samme kirkegænger spørger igen: »Seks år  -  hvor  meget  er  det  som  præst?«  Jeg tier et øjeblik. »Hvor meget er det?«, tænker jeg. Jeg tror egentlig godt, jeg forstår, hvor vedkommende vil hen. De andre ved udgangsdøren lytter også med nu. Hvad er  seks  års  præsteerfaring  egentlig?  Jeg kan  ikke  svare  på  stående  fod  og  returnerer  spørgsmålet  med  et  blodfattigt  og uklart,  men  dog  ærligt  svar:  »Tjo,  jeg  er ikke lysegrøn længere. Jeg vil heller ikke kalde mig garvet. Jeg er et sted derimellem.«

Men hvad er  der  egentlig  at  sige  om seks  års  præsteerfaring?  Hvordan  er  det muligt at gøre status?

Jeg  har  venner,  der  arbejder  i  NGOverdenen. De taler om »seksårsgrænsen«. Punktet, hvor man bliver så fortrolig med arbejdet og arbejdet så fortrolig med én, at søger man ikke nye udfordringer, ender man med at »sidde fast«. Da har man fundet sin niche, sit område som man behersker. Og har man først slået sig ned, er det svært at flytte på sig.

Et halvt dusin år har lært mig en del: jeg  kan  numrene  på  de  fleste  kernesalmer;  jeg  har  memoreret  indstiftelsesordene; jeg er fortrolig med kommandovejen til at melde ferie; jeg er ikke længere fremmed over for at sidde med efterladte; jeg kender efterhånden også de skrevne og uskrevne - regler for menighedsrådsarbejde  og  så  videre.  Men  er  disse  tillærte  kompetencer  en  måde  at  besvare spørgsmålet i døren »Hvad er seks år som præst?« I så fald er det et yderst utilstrækkeligt svar. I det følgende vil jeg forsøge at besvare spørgsmålet ad en anden vej; ikke via »færdigheder« men via mine refleksioner og erfaringer over dette at være præst.

## Vejen fra bænk til alter

Sneen væltede tungt ned over det juleklare Vesterbro i København ved min indsættelse  Lillejuleaften  2012.  Domprovsten måtte nær opgive at kæmpe sig vej gen- nem snedriverne, da han ankom til Apostelkirken.  Bygningen  ligger  godt  gemt. En  baggårdskirke  i  en  sidegade.  Placeringen samt arkitekturen røber en særlig kirkeforståelse. Da man rundt det forrige århundredeskifte begyndte at bygge i Saxogade, var det med en bevidsthed om, at kirken skulle være tilstede dér, hvor folk levede  og  boede.  Ikke  på  en  afsides  høj eller  på  en  fashionabel  plads,  men  midt i  armoden,  som  var  virkeligheden  dengang. Kirken skulle med andre ord være forankret i folks hverdag, hvor svær den end  så  ud.  Diakonien  sidder  simpelthen i  Apostelkirkens  mursten.  Dengang  som nu.  Dog  har  kirkens  arbejde  ændret  karakter i takt med, at levestandarden i nabolaget har forbedret sig markant gennem de seneste hundrede år. I dag har Apostelkirken  to  grupper,  som  kirkens  arbejde retter sig særligt imod: indsatte/tidligere indsatte samt flygtninge/indvandrere.

Indsættelsesgudstjenesten går i gang. Døren går op, og orgelet sætter i. Da jeg går  op  af  midtergangen  sammen  med provsten  og  det  øvrige  præstefølge,  ser jeg  også  en  gruppe  asylansøgere,  der  er mødt op for at  markere  højtideligheden. Det varmer virkelig. Og de er ikke alene. Sammen med dem sidder dele af den øvrige søndagsmenighed, engelsktalende migranter,  der  tilhører  en  international menighed,  som  holder  til  huse  i  kirken, venner og familie. Alle har trodset familiedomænets traditioner kort før jul og er mødt op for at vise deres glæde og opbakning til Apostelkirkens nye præst.

Jeg har selv siddet ved siden af dem i de foregående ti år. Mit ansigt er ikke nyt i  kirken. Jeg har været en del af Apostel- kirkens menighed al den tid, jeg har læst teologi på Københavns Universitet. Jeg er ikke et sekund i tvivl om, at jeg er blevet formet og dannet ligeså meget af at sidde på  kirkebænken  som  på  universitetets skolebænk. Det må ikke forstås som akademisk foragt. Jeg er glad og taknemmelig for min universitetsuddannelse og ville ikke være den foruden. Men min vej til præsteembedet  er  snært  forbundet  med min kirkegang på Saxogade. Jeg begyndte ikke at læse teologi med henblik på at blive præst. Min opvækst i en præstegård har heller ikke i sig selv ført mig i den retning. Min vej fra bænken op til alteret skyldes først  og  fremmest  noget  så  simpelt  som, at der var behov for endnu en præst i min menighed.  Det  diakonale  arbejde  samt den voksende menighed medførte et øget behov  for  gejstlig  betjening,  hvorfor  der oprettedes en lokalfinansieret præstestilling. Jeg tror, der findes mange veje - og mange fine veje - til at blive præst. I mit tilfælde var det kombinationen af det ydre kald og mit hjerte for baggårdskirken, der banede vejen. En vej jeg ikke troede fandtes. En uventet åbning, eftersom jeg under det  meste  af  min  studietid  havde  afvist tanken om at blive præst umiddelbart efter mine studier. Nok var det uventet, men mine  skridt  op  til  alteret  ved  indsættelsesgudstjenesten var ikke usikre. Jeg gik dem  med  ærbødighed  over  for  min  nye rolle i menigheden, men mest af alt gik jeg dem i taknemmelighed og glæde.

## Præstedyderne

I ugen op til min indsættelse læste jeg Homiletik - en introduktion i kyrkans förkunnelse af tidligere biskop i Svenske Kyrkan Martin Lönnebo. Jeg købte det praktiskteologiske  værk  antikvarisk,  da  bogen ikke længere er i trykken. Første udgave tryktes sågar før min fødsel. Den falmede hvide  farve,  de  mange  nussede  æselører og  skrivemaskine-fonten  vidner  alt  sammen om en udgivelse,  den  moderne  udvikling har kørt agterud. Og dog. Om end dette  værk  på  mange  måder  er  skrevet i  og  til  en  anden  tid,  vender  jeg  igen  og igen  tilbage  til  hans  indledende  kapitel om forkyndelsens redskab, præsten. I en situation, hvor stigende  præstemangel er en realitet, og Den Danske Folkekirke på ny må besinde sig på præstens vigtigste kundskaber, svarer Lönnebo sjældent klart: »Den moderna prästen behöver avgjort  mer  gedigna  teologiska  kunskaper än teologie kandidatexamen …« (Lönnebo 1984, 35). De mere gedigne teologiske kundskaber  sammenfatter  forfatteren  i de såkaldte »fem præstedyder« (1: Glæde og lydighed i embedet, 2: Ægte fromhed i kærlighed, tro og bøn, 3: Teologisk indsigt, 4: Personlig modning og 5: Kundskab og erfaring). Jeg vil med udgangspunkt i to  af  disse  reflektere  over  min  tid  som præst.

## Glæde og lydighed i embedet

Vidste man ikke bedre, kunne man tro, at jeg selv havde valgt prædikenteksten ved min  indsættelsesgudstjeneste.  Timingen virkede påfaldende. Det er altid Johannes Døberen, der 4. Søndag i Advent fører os over tærsklen til julehøjtiden. »Jeg er en, der  råber  i  ørkenen:  Jævn  Herrens  vej!« (Joh 1:23), læste jeg højt med en stemme, der  bævede  bag  den  nypibede  præstekrave.  Johannes  citerer  Esajas,  når  han skal forklare sig selv over for jødernes udsendte.

Denne  tekst  vil  altid  have  en  særlig plads  hos  mig.  Men  det  skyldes  ikke  så meget,  at  den  numerisk  set  var  min  første prædikentekst som præst. Det skyldes i  langt  højere  grad,  at  Johannes'  ord  er blevet centrale for min forståelse af præsteembedet. Jeg talte over temaet Johannes som den, der ikke peger på sig selv, men på en anden .  Ordene var bakket op af et billede  på  gudstjenestefolderens  forside. Jeg  havde  passende  valgt  Mathias  Grünewalds  mesterlige  Isenheimalter  med Johannes  Døberen,  der  med  en  overdimensioneret pegefinger retter tilskuerens fokus  op  mod  den  korsfæstede  Kristus. Fingeren  der  uselvisk  peger  væk  fra  sig selv. Jeg fortalte videre om hvordan dette altermotiv hang over Karl Barths skrivebord, og som han på sit dødsleje hævdede sammenfattede  hele  hans  teologi.  Barth afkodede  hele  Johannes  Døberens  selvforståelse  i  hans  kropspositur.  Fødderne er let spredte; en fod er rettet mod Jesus, den anden mod den, der betragter billedet. Og fødderne leder opmærksomheden op på Johannes' krop, men når vi ser op på Johannes' kropsholdning, så tvinges vi til at flytte blikket til centrum, til den korsfæstede. Er Grünewalds Johannes Døber ikke et akkurat udtryk for det kristne kald i  almindelighed og præstekaldet i særdeleshed?

»Det är inte jag som har prästembetet. Prästembetet  har  mig«  (Lönnebo  1984, 35), skriver Lönnebo. Disse ord har fulgt - og til tider for fulgt - mig, siden jeg læste dem første gang. At være bærere af dette embede er en art totalbestemmelse, som ikke kan rummes af professionsdomænet. Arbejdsbeskrivelsen er nyttig og skal agtes, men den rummer præstetjenesten, på samme  måde  som  mit  pas  rummer  min identitet.  Kun  i  formel  forstand,  kun  på skrift. At være præst er »at gå in i en objektiv kallelse och förena denna med sin egen personlighet och öde (red. skæbne) så att personen bliver »ett« med embetet« (Lönnebo  1984,  35).  Dette  er  min  paradoksale opgave som præst: Jeg skal være præst med alt, der er mig, og dog er jeg ikke selv subjekt for embedet.

Dyderne  er  ikke  oplistet  i  prioriteret rækkefølge.  Men  den  prominente  placering  af  præsteembedets  objektive  karakter  er  tankevækkende  og  næppe  et  tilfælde.  Kort  sagt:  embedsforståelsen  står forrest,  fordi  den  i  praksis  så  let  havner bagerst. Selv med min beskedne erfaring kan  jeg  -  uden  at  tøve  -  bekræfte  denne bevægelse.

Indrømmet, præstehvervet nyder måske ikke samme anerkendelse og respekt som tidligere. Men selv den moderne kirkelighed kan være frugtbar jord for selvpromoverende  præstelig  adfærd.  Trods traditions-  og  medlemstab  er  præsten stadig uhyre synlig. Man eksponeres som præst. Der er hvilende øjne overalt. Trods dommen om »de store fortællingers død« lader folk præsten få en taleret i deres liv, som  politikere  og  reklamefolk  kun  kan drømme om. Der lyttes med færre kritiske filtre  og  følgelig  med en større åbenhed. Man  kan  i  dén  grad  gøre  sig  gældende som præst.

Og denne personorienterede opmærksomhed er ikke noget, man skal føle hverken ubehag eller skam over at »tage« som præst. Det er snarere den mere eller mindre  udtalte  forventning  blandt  dem  på bænkene. Karisma - ikke i teologisk, men i  karaktermæssig forstand - er en præsts mest efterspurgte attribut i dag. Der efterlyses  »personlig  gennemslagskraft«,  »en der formår at brænde igennem«, »en medrivende formidler« - varianterne er mange, men de kan alle føres tilbage til et mål af selviscenesættelse. Vover man at kigge ud  i  fremtiden,  er  det  svært  at  forestille sig  andet  end  at  tendensen  varer  ved. Sandsynligvis med styrket kraft. Efter en grundig  analyse  af  mit  sogns  kommunikationsarbejde,  var  kommunikationsbureauets  konklusion  entydig:  præsternes synlighed på de sociale medier er et hovedindsatsområde. Et indsatsområde som ikke engang hører fremtiden til, men som må skrives på nutidens tabskonto af forpassede muligheder. En reminder om det uundgåelige:  Præstens  person  fylder,  og den kommer til at fylde alt mere.

Er  det  et  problem?  Kompromitterer det personorienterede fokus præsteembedet?  Ikke  nødvendigvis.  Jeg  er  ikke  for den upersonlige og karakterløse embedsudøvelse.  Forsvinder  personen  og  personligheden, er der ikke tale om »neutral embedsudøvelse«, men  tværtimod  om et  pastoralt  svigt.  Min  personlighed skal ikke bekæmpes som præst. Den skal forenes  med  det  objektive  kald.  Det  er  opgaven.  Og  denne  opgave  bliver  hverken mindre eller lettere med en øget opmærksomhed på min person. Det er en vanskelig  øvelse,  jeg  og  fremtidens  præster  går i møde. Hvordan håndtere det personlige fokus og embedets fokus som to forskellige ting? Evner vi at forstå den store be- vågenhed som et »periferiens rampelys,« eller dikterer lyskeglen vor selvforståelse? Formår vi som Johannes med vore personer og levede liv at pege uselvisk væk fra os  selv?  At  pege  mod  det  uoplyste  centrum?

Hvis  den  karismatiske  og  entreprenante præst synes at være den danske kirkeligheds  redningsmand,  vil  jeg  blot  tilføje, at præstens embedsforståelse aldrig har  været  vigtigere.  Lydighed  i  embedet er da først og fremmest at ikke tilrane sig embedets subjektposition.

Denne besindelse må gøres igen og  igen.  Jeg  taler  ikke  fra  et  triumferende standpunkt af egne erfaringer. Tværtimod.  Jeg kender særdeles godt fornemmelsen  af  den  form  for  embedsfuldkommenhed, som blikkene fra  bænkerækkerne og den ophøjede plads ved alteret kan give mig. Og det er for forenklet at  karakterisere  denne  fuldkommenhed som  forfængelighed  eller  opmærksomhedsyge. Fuldkommenheden viser sig mindst ligeså meget derved, at jeg forstår mig  selv  og  mine  ressourcer  som  embedets sine  qua  non .  Om  mine  evner  ultimativt  er  det,  jeg  soler  mig  ved,  når  jeg lykkes, eller pisken jeg rammes af, når jeg mislykkes, spiller egentlig ikke den store rolle. Begge dele afspejler samme syn på præstetjenesten.

Der findes dybest set kun ét embede. Kristi embede. Jeg er et redskab.

Jeg beder mig ind i denne erkendelse hver søndag morgen. Efter nogen tid som præst mærkede jeg, hvor hovedkulds jeg ofte  kom  ind  i  gudstjenesten.  Jeg  følte mig så underligt adspredt under klokkeringningen: praktiske detaljer  fyldte  mit hoved,  og  adrenalinen  pumpede  rundt  i kroppen over snart at skulle »på«. I ønsket om  en bedre gudstjenesteforberedelse skrev jeg en bøn, som i dag hænger med en tegnestift i dørkarmen mellem præsteværelse og kirkerum. Jeg beder den hver gang  som  det  sidste,  før  jeg  træder  ind foran alteret:

Herre, fra dig og ved dig og til dig er alle ting; din er magten og æren i evighed! Når vi fejrer gudstjeneste i dag, er lovsangen herfra blot fattige toner i sammenligning med universet og engleskarerne, som lovpriser dig.

Og dog var det til os, du steg ned; til os mennesker med vor halvhjertede lovsang. Du forenede dig med os, for at drage os til dig.

Herre, vi be'r dig: må vore ord og sang, bøn og bekendelse - i dag og alle dage være vort gensvar til dig, du som hele tiden giver dig selv hen for os.

Vi be'r ikke så meget om kraft for vor tjeneste, som vi be'r dig: gør os delagtige i din tjeneste for denne verden.

Du, som er den ene og sande tjener ved Jesus Kristus, vor Herre. Amen!

## Teologisk indsigt

Hvad er teologisk indsigt? Lönnebo afstår fra at gøre denne indsigt identisk med teologisk fagkundskab. »Guds og menneskets mysterium« er indsigtens grundlæggende sigte, og denne kan ingen give en akademisk redegørelse for. Men snart derefter tilføjer Lønnebo det berømte Men! : »Men sanningen är en och har alltid en faktasida« Uden denne for øje vil præsten før eller siden være overladt til åndelige vrang- forestillinger.  Præsten  bør  følgelig  være »kunskapsmässigt fackman och göra allt vad som står i  mänsklig  makt  för  att  nå teologisk insikt« (Lönnebo 1984, 40).

Det  er  muligvis  her  ved  denne  præstedyd, at jeg har mit største opgør efter seks  år.  Der  er  grund  til  selvransagelse. Det hører til skæbnens ironi, at denne tilståelsessag  kommer  fra  en  præst,  der  er uddannet i et system, der sætter en ære i at værne om de traditionelle teologiske discipliner.  Rygtet  om,  at  danske  Folkekirke-præster hører til de bedst uddannede fagteologer i verden, kommer ikke ud af det blå.

Sandheden  er  også,  at  jeg  føler  mig mere ramt som præst end som cand.theol. Jeg slår ikke mig selv i hovedet med min blå Nestle-Aland over, at mine sprogkundskaber ikke er, hvad de har været. Jeg kan også  fint  leve  med,  at  de  kirkehistoriske tidslinjer ikke længere står så skarpt. Teologisk  fagkundskab  er  for  mig  ikke  først og  fremmest  at  holde  universitetstiden  i trim. Der er et løbende »videnssvind« fra kandidateksamen, som jeg er ganske afklaret med og sjældent begræder.

Min  bekymring  er  af  mere  pastoralteologisk  karakter  og  kan  bedst  udtrykkes med et billede, jeg stødte på hos den nu  afdøde  præst  Eugene  Peterson.  I  sin bog The Contemplative Pastor skriver han om nødvendigheden af, at det er det samlede sind og det klare blik, der bør præge præsten. Peterson taler  om  præsten  som »den  beredte  harpunskytte«  efter  Herman  Melvilles  fortælling  om Moby  Dick (Peterson 1993, 24). På det kaotiske hav sejler kaptajn Ahab i jagten på den store hvide hval. Alle mand om bord arbejder energisk, med undtagelse af en, som gør absolut  ingenting.  Det  er  manden  med harpunen. Han står blot stille, beredt og afventende.  Melville  forklarer  det  stillestående  besætningsmedlem:  for  at  sikre harpunens nøjagtighed, må alle harpunskytter i denne verden handle på baggrund af lediggang og ikke af hårdt slid. Analogien er svær at overse. Præstens opgave er ikke at imitere sømændenes muskuløse aktivitet, men derimod at antage harpunskyttens  stilhed  og  opmærksomhed (Peterson 1993, 24-25).

Det sortner for mit blik, når jeg overfører dette harpunskytte-ideal på min og mange præsters  hverdag.  Selv  ikke  med den bedste vilje, får jeg enderne til at nå sammen. Der er tale om et fundamentalt mismatch.  Hvordan  jeg  end  vender  og drejer det, ender jeg altid ud med at have mere  tilfælles  med  den  virksomme  sømand end med den opmærksomme mand med harpunen.

Er  det  urimeligt  at  gøre  virksomhed og  opmærksomhed  til  hinandens  modsætninger?  Det  er  i  hvert  fald  en  nuanceløs  kontrastering.  Men  analogien  til »den beredte harpunskytte« er berettiget i  den  forstand,  at  den  blotlægger,  at  der påhviler  præsten  en  særlig  opgave,  som ikke  løses  med  knofedt,  men  derimod med fordybelse. Det vil sige den myreflittige præst kan være nok så aktiv og allestedsnærværende og dog svigte noget helt grundlæggende  på  én  og  samme  gang. »Præsten bør arbejde mere på dybet end i bredden«, som en sagde til mig engang. Og dertil kræves teologisk indsigt.

Hvordan er det kommet dertil, at fordybelsen lider åndenød? Hvorfor kan jeg genkende  mig  selv  bedre  i  sømandens kraftanstrengelse  end  i  harpunskyttens klarsyn?

En del af forklaringen har organisatorisk  karakter.  Præster i  dag har det ganske enkelt (også) som sin opgave at skabe fremdrift. Alle vil gerne have et godt hoved og et varmt hjerte hos en præst, men disse  gør  det  ikke  alene.  Der  skal  også pastorale  muskler  til.  Disse  kaldes  for »præsteressourcer«  og  kan  omsættes  til at  gennemføre  kirkens  forpligtelser  og lokale initiativer samt at give drømme og ambitioner ben at gå på. Altså, »ressource«  forstås  fortrinsvist  som man  power . Præster i dag er langt på vej lokomotiver, der trækker betydelige dele af kirkens arbejde. Modsat de fleste øvrige, der tager del  i  kirkens  arbejde,  får  præsten  endda løn for sin indsats. Det er vanskeligt at se, hvordan  denne  struktur  på  nogen  måde skulle tillade at se »den nødvendige lediggang« som en vital del af præstens virke.

I  egenskab  af  præst  sidder  jeg  med  i cirka  femogtyve  udvalgssammenhænge: børneudvalg,  lejrkomite,  Menighedsplejen,  sågar  et  gårdlaug  for  blot  at  nævne nogle  stykker.  Ikke  alle  mødes  lige  regelmæssigt,  og  nogle  er  kun  til  særlige lejligheder.  Der  er  ikke  et  eneste  af  udvalgene,  hvor  min  deltagelse  som  sådan er  ufrivillig.  Isoleret  set  kan  min  plads  i hvert udvalg uden videre retfærdiggøres. Er  de  mange  udvalg  dybest  set  ikke  et udtryk for, at der er liv i foretagendet? Et udtryk for et engageret lægfolk, som har forstået, at kirken ikke alene må tegnes af præsten? Og man kan gå skridtet videre: Er  arbejdet,  som  udgår  fra  disse  udvalg, ikke et tegn på et velkomment og forfri- skende syn på kirken? En kirke, som ikke udelukkende er sat i verden for at døbe og begrave dens medlemmer, men som også vil noget i perioden derimellem?

Jeg ønsker ikke at rulle tiden tilbage. Jeg  glæder  mig  over,  at  vi  er  forbi  den tid,  hvor  kirkerummet  kun  behøvede  at være  opvarmet  om  søndagen.  Men  foretagsomheden, som særligt præger dele af kirkelandskabet i Danmark, har sin pris. Aktivismens collateral damage er en forarmelse  af  præstens  teologiske  fordybelse. Man kan ikke både være sømand og harpunskytte på samme gang. Man kan ikke både sidde i femogtyve udvalg og samtidig tyde tidens tegn. Den gamle, stuelærde præstegårdsteologi er heller ikke uden omkostninger,  men  den  fastholder  i  det mindste  præsten  på  vigtigheden  af  selvstudier.  Sandheden  har  en  »faktaside«, som Lönnebo skrev det. Denne faktaside bør ikke blot få opmærksomhed, når alle andre  aktiviteter  er  afviklet.  Faktasiden er  derimod  af  afgørende  betydning  for »altid  fuldkomnere  at  danne  og  dueliggøre mig til dette hellige embede«, sådan som det lyder i præsteløftet.

Det skal nævnes, at der er strukturelle tiltag, der hjælper mig og andre præster, der  let  gribes  af  de  mange  gøremål.  Jeg har blandt andet årligt to læseuger, hvor min  kollega  dækker  ind  for  mig,  så  jeg har et fastdefineret tidsrum, hvor jeg kan fordybe mig i selvvalgt læsestof. Jeg har desuden været igennem et efteruddannelsesforløb med et fint udbytte.

Disse  tiltag  er  velkomne  og  vigtige. Men de forbliver sekundære. Det er først og sidst den enkelte præst, der må bestræbe sig på at danne og dueliggøre sig i det daglig - igennem bøger såvel som gennem det levede liv. Den organisatoriske udfordring er allerede beskrevet, men der findes  et  ligeså  så  presserende  spørgsmål, som er af mere personlig karakter: Vil jeg virkelig fordybelsen? De kirkeorganisatoriske forhold er måske ikke en medspiller, men de er helt afgjort en let syndebuk, når det  gælder  præstens  fordybelse.  Aldrig mærker jeg indboksens og excel-arkenes tiltrækningskraft  så  markant,  som  når jeg har en formiddag uden kalenderaftaler. Det er svært helt at afgøre, om det er hængepartiernes dårlige samvittighed, eller om det er, fordi det er lettere og mere ukompliceret  at  blive  ved  computeren frem for at åbne bøgerne. Men bundlinjen er den samme: fordybelse forudsætter en aktiv  beslutning  fra  min  side.  Den  kommer ikke af sig selv. Jeg skal vælge den.

## Epilog

Det er fjerde søndag i Advent og Lillejuleaften.  Der  lyder  en  summen  af  mange tungemål  i  bænkerækkerne.  Med  ét  ophører den. Døren går op, og orgelet sætter i. Menigheden rejser sig. Det gør jeg også. Ind  kommer  to  iranske  par  med  deres børn, der skal døbes. De ser glade ud, smiler og man kan se på dem, hvor stor denne dag er. Glæden er gengældt. Jeg sidder på en af de bagerste rækker og bemærker ved min  side  en  persisktalende  kvinde,  der tripper med fødderne. Det er rå, ufortyndet glæde i gulvhøjde. Det smitter, uden at det kan ses på mine fødder. Det er min seksårsdag som præst. Helt præcist. Jeg er hverken i kjole eller foran alteret, men fra kirkens agterparti overvældes jeg af den samme taknemmelighed, som fyldte mig ved min indsættelsesgudstjeneste. Jeg når at tænke »Jeg er privilegeret - det er det vigtigste at sige efter seks år«, inden jeg og den øvrige menighed stemmer i Op, thi dagen nu frembryder !

## Litteratur

Lönnebo, Martin. 1984. Homiletik - en introduktion  i  kyrkans  förkunnelse .  Arlöv: Berlings

Peterson,  Eugene  H.  1993. The  Contemplative Pastor . Grand Rapids/Cambridge: Wm. B. Eerdmans

## Forfatter

Andreas Rasmussen Apostelkirken, Vesterbro Sogn Saxogade 13 1669 Kbh V

pear@km.dk