Kierkegaard og »Forordnet Alter-Bog for Danmark«
Forfattere: Skat Arildsen
Tidsskrift: kierkegaardiana (1980-06-08)

Alterbog

I. Forordnet Alter-Bog for Danmark (1830)  er en  liturgisk håndbog til  brug for  præsten  i  den  danske  evangelisk-lutherske  kirke  ved  udøvelsen  i  embeds medfør af kirkelige handlinger i og udenfor kirkebygningen. Håndbogen inde­ holder  for  hovedpartens  vedkommende  fællesbønner  (»Kollekter«)  og  ud­ valgte  afsnit  af  N.T.s  brevlitteratur  (»Epistler«)  og  af  dets  historiske  beret­ ninger  (»Evangelier«  og »Lektier«), alle til brug på kirkeårets søn-  og hellig­ dage.  -   Sådanne  udvalgte  bibel-  eller  skriftstykker,  bestemt til  oplæsning ved kirkelige  gudstjenester,  kaldes  i  den  protestantiske  kirke  »Perikoper«,  en  be­ tegnelse,  som  ikke  anvendes  i  den  romersk-katolske  kirke.  -   Desuden  inde­ holder  håndbogen  bønner,  som  læses  dels  fra  prædikestolen,  dels  fra  altret ved gudstjenesten eller ved kirkelige handlinger i og udenfor kirkebygningen, endvidere  formularerne  for  »den  kirkelige Velsignelse«,  for  forvaltningen  af sakramenterne  dåb  og  nadver,  for  udførelsen  af  brudevielse  og  begravelse, til  slut Jesu lidelseshistorie og reformatoren Martin  Luthers Lille  Katekismus.

Da  håndbogen  anvendes  dels  i  kirken  ikke  blot  ved  altret,  men  også  på prædikestol  og ved  døbefont,  dels  udenfor  kirken,  er  bogens  titel  ikke  umid­ delbart  forståelig.  Den  har  da  også  sin  egen  historie.

Efter  reformationen  i  Danmark 1536  savnede  præstestanden  stærkt  en uniform og  let  håndterlig  håndbog til  kirkeligt  brug.  For  at  afhjælpe  savnet udarbejdede  den  evangeliske  kirkes  store  danske  organisator,  Sjællands  bi­ skop  Peder  Palladius  (1503-60)  en  håndbog,  der  udkom  første  gang  1556, og  som  har  dannet grundlaget  for  den  danske  gudstjeneste  i  over  400  år.  Originaludgavens  hovedtitel  var  »Søndagers  Oc  hellige  dagers  Episteler  oc Euangelia met Collecter/oc  andet at  bruge vdi  Christi Naduere  effter  Ordinantzens  lydelse.  Petrus  Palladius.  Prentet  i  Meydeborgk  hoss  Hans  Walter M.D.LVI«.  -   Selve  navnet  alterbog  var  endnu  ikke  dengang  fastslået,  da Peder  Palladius  forkastede  den  katolske  benævnelse  for  ritualbøgerne,  »Ma-

## Kierkegaard  og »Forordnet  Alter-Bog  for  Danmark«

af SKAT  ARILDSEN

nuale«  og  »Missale«, og selv var  i tvivl,  om  bogen skulde kaldes Kollektbog eller  Evangelistarium eller  A.*  Det  sidste  navn  sejrede  og  findes første gang lecter / oc andet at bruge vdi Christi Naduere,/ effter Ordinantzens  lydelse.  D.

på  udgaven  1574  (og på  alle  senere  udgaver),  hvis  hovedtitel  lyder:  »Alter­ bogen.  Det  er  Søndages  oc  Hellige  dages  Episteler  oc  Euangelia  met  Col­ Petrus  Palladius  Prentet  i Kiøbenhaffn/aff Matz Vingaard/ 1574.«  -

Peder Palladius'   A.  udkom sandsynligvis i ca.  15  udgaver i forskellige skik­ kelser  og  var  i  brug  fra  1556,  indtil  den  afløstes  af  den  ny  forordnede  A. 1688  med  fortale  af  Sjællands  biskop,  Hans  Bagger  (1646-93).  Også  denne A.  udkom  i  forskellige  skikkelser  og  i  en  række  udgaver,  således  den  her omtalte udgave i  1830.

II. SK  ejede Forordnet  Alter-Bog  for  Danmark ,   1830  (291  sider  8°)  (Ktl. nr.  381),  der  både  med  hensyn  til  tekst  og  typografi  kom  til  at  sætte  spor  i hans religiøse arbejder.  Kun een gang i hele forfatterskabet nævner han A.en som sådan. I Øieblikket nr.  4  (dateret 7.  juli  1855)  hævder SK, at alle forslag til  afhjælpning  af  den  forhåndenværende  religiøse  tilstands  jammerlighed som for eksempel en ny salmebog,  en  ny  A.,  musikalsk gudstjeneste osv.  alt­ sammen  er  »forgjeves«  (SV  XIV,  172).

Anderledes derimod i Pap. I  »Nogle Bemærkninger angaaende Grundtvigs Kirke-Theorie«  fra  28.  maj  1835  omtaler  har  ræsonnerende  nogle  undersø­ gelser i  A.-en vedrørende  det apostolske  symbol  (»den  apostolske Trosbeken­ delse«),  som  skyldtes  Grundtvigs  våbendrager,  den  fanatiske  og  stridbare lærde teolog, magister Jacob  Christian  Lindberg  (1797-1857),  (Pap.  I  A  60, p.  26  f.,  28,  30.  Cf.  Kaj  Baagø: Magister  Jacob  Christian  Lindberg ,   1958, p.  132,  184  ff.  og 206  ff.).

Under et kortvarigt Berlinerophold  i maj  1846  gør  SK  en  udateret opteg­ nelse  om  tidens  almindelige  tale  om  døden  »  en  pludselig  og  en  hurtig  Død er  det  Ønskelige«.  Han  nævner  i  den  forbindelse  »den  gi.  Kirkebøn«  om  at bevares fra  »en brad  Død«.  SK glemmer,  at dette specielle ønske ikke findes i  kirkebønnen,  men  i  »Bøn  paa  Bededage«.  Udgiverne  af  SKs  Pap.  i  1.  ud­ gave, P.  A.  Heiberg og V.  Kuhr forøger fejlen ved henvisning til  » ...  AlterBog...«,  som  i  Bøn  paa  Bededage,  Litaniet  og  Bøn  »imod  Pestilentse  og andre Plager«  -  de to sidste bønner er  jo  »Kirke-Bønnen«  i egentlig forstand uvedkommende  -   bruger  udtrykket  »brad  Død«  (Pap.  VII,  1   A  145, For­ ordnet Alter-Bog for Danmark ,  1830, p.  223,  229,  237). -  SK har støttet sig til  hukommelsen, som altså her har svigtet, hvad kildestedet angår. Udtrykket »en  brad  Død«  findes  i  »Fredags  Bøn  efter  Prædiken«  i Evangelisk-kristelig Psalmebog 1823  (p.  611)  (Ktl.  nr.  195-197),  som  han  jo  ejede  i  udgaverne 1807,  1823  og  1845, og som de  forannævnte udgivere af Pap.  altså ikke har undersøgt.  Med  andre  ord:  A.-en  kommer  slet  ikke  i  betragtning  her.

Af  hensyn  til  den  fulde  forståelse  af  SKs  benyttelse  specielt  af  alterbogsperikoperne  vil  følgende  bemærkninger  ikke  være  overflødige: Pap.  giver i  rigt  mål  oplysning  om  SKs  typografiske  tilrettelægning  af  sit  forfatterskab, hensigtsmæssigt  og  skønsomt.  Intet  er  tilfældigt,  alt  gennemtænkt,  han  for­ syner  sine  trykmanuskripter  med  de  fornødne  instruktioner  til  bogtrykkeriet, en  enkelt  gang  til  faktoren  (Pap.  VIII,  2  B  125,  3,  p.  228),  ellers  altid  til sætteren.  Det altovervejende  flertal  af  instruktionerne  drejer  sig  om  bogtryk­ ket,  anvendelsen af A.-en  og petitskriften.  Han  noterer  i  en  udateret  instruk­ tion  for  sætteren  1847/48: »Evangeliet  aftrykket  efter  Alterbogen  og  med dens  Skrift«  (Pap.  VIII,  2  B  123,  5,  p.  224).  Det  formuleres  også  således: »Sættes med den Skrift som bruges i Alterbogen« eller »... med saadan Skrift som  i  Alterbogen«  (Pap.  VIII,  2  B  31,  2  p.  84;  B  71,  3  p.  123;  B  71,  5 p.  124).  Eller:  »Det aftrykkes med  saadanne Typer som i Alterbogen«  (Pap. VII,  1   B  177,  1   p.  358;  B  192, 26 p.  368).  Fremdeles mere kortfattet:  »Sættes som i Alterbogen«  (Pap. VIII,  2 B  32, 2 p.  89;  B  36, 4 p.  97;  B  37, 2 p. 98; B  50,  1   p.  105;  B  50,  7  p.  106;  B  53,  1   p.  108;  B  54,  1   p.  109;  B  55,  1 p.  110;  B  59,  1   p.  114;  B  71,  23  p. 127).  Eller  kort  og  godt: » ...  som  i Alterbogen«  (Pap. VIII,  2  B  91,  1   p.  199;  B  91,  5  p.  200;  B  123,  7  p.  224; B  123,  8  p.  224).  Af  hensyn  til  den  psykologiske  forståelse  af  SKs  typogra­ fiske  tilrettelægning  her  specielt med brugen  af A.-en  vil  det også  være nød­ vendigt at nævne hans anvendelse af petit-skriften i hans forord til de religiøse arbejder.  Instruktionerne  til  sætteren  lyder  på: » -   det  trykkes  med  (den) mindst(e)  mulige  Petit«  (Pap.  IV  B  159,5  p.  343;  VI  B  125,4  p.216;  VII, 1   B  192, 3  p.  364;  VIII,  2  B  119,3  p.  219;  B  120,3  p.  221;  B  121, p.  222; B  125,4  p.  228;  VIII,  2  B  171,7  p.  268;  X  5   B  61  p.  270;  X,  5  B  133 p.  335;  B  135,1  p.  336;  B  136  p.  337;  B  137,2  p.  337).  -   SK  kan  også udbede  sig:  »...  med  den  allermindst  mulige  Petit«  (Pap.  X,  5  B  26,1  p. 237).  Ja,  han  kan  endog  ønske  sig  »...  den  finest mulige  Petit«  (Pap.  VIII, 2  B  71,34,  p.  129).

A.-ens  skrift  er  »mager  fraktur«,  det  tekniske  udtryk  for  den  populære betegnelse,  »gotisk  skrift«,  som  iøvrigt  omfatter  flere  forskellige  typer,  og hvis  udbredelse  er  begrænset  til  de  germanske  lande.  De  angelsachsiske  og lyser  det  religiøse  forfatterskab  tilfulde,  ja,  mere  end  det,  idet  dette  udviser, at  A.-en  her  finder  langt  større  anvendelse  både  tekstlig  og  typografisk,  end dende oplysninger om SKs typografiske instruktioner til bogtrykkeriet, hvilket må tænkes  suppleret  med  mundtlige  aftaler  med  samme.  A.-en  kom  således

romanske  lande kender  ikke  nævnte  skrift.  Hvad  Pap.  antyder  spredtvis,  op­ Pap.  lader  formode,  Disse  giver  følgelig  ikke  udtømmende,  men  kun  vejle­ til  at  spille  en  i  SKs  og  i  sammenligning  med  andres  religiøse  arbejder  ene­ stående  rolle.

Hvordan udnytter SK nu A.-en i det religiøse forfatterskab? I  To  opbygge­ lige  Taler (maj  1843)  anvender  han  for  første  gang  A.-ens  episteloverskrift til  nytårsdag  (Gal.  3,  23-29)  uden  tekstcitation  (SV  III,  20;  A.,  p.  22),  men med denne indledt med episteloverskrift til 4. søndag efter påske (Jak.  1,  1722)  (SV III, 45-46;  A., p.  87-88). Om A.-s-frakturen minder foruden nævnte episteloverskrifter  smudstitel,  prædikernes  titel  og  overskrifterne  (»Bøn«) (SV III,  19, 45). -  I Tre opbyggelige Taler (okt.  1843)  efterfølges hans egen formulerede overskrift til samtlige taler af henvisning henholdsvis til epistlen til  6.  søndag efter påske  (1.  Peter 4,  7- 12)  og til epistlen til  16.  søndag efter trinitatis  (Efes.  3,13-21),  alle  uden  tekstcitation  (SV  III,  303,  318,  328;  A., p.  96,  149-150).  Smudstitel  også  her  i  A.-s-skrift  (SV  III,  295).  -   I Fire opbyggelige  Taler (dec.  1843)  findes  atter  en  ny  konstellation.  Overskriften til  de  3  første  taler  er  skriftsteder  henholdsvis  fra  G. T.  (Job  1,20-21),  fra A.-ens  epistel  til  4.  søndag  efter  påske  (Jak.  1,17-22),  som  afgiver  tema  til de  2  mellemste  taler,  de  2  første  taler  med,  den  3.  uden  tekstcitation,  men med  henvisning  til  skriftstedet  i  A.-s-perikopen.  Den  4.  tale  med  selvformu­ leret overskrift efterfølges af det tilsvarende skriftsted citeret  (Lk.  21,19)  (SV IV,  9,  25,  41,  59;  A.,  p.  87-88).  Smudstitlen  her  i  samme  skrifttype  som

ovenfor  (SV IV,  1).  -

l  To  opbyggelige  Taler (marts  1844)  bærer  begge  taler  forfatterens  egen overskrift  med  henvisning  henholdsvis  til  N. T.  (Lk.  21,19)  og  til  A.-s-peri­ kopen til  1.  søndag  efter  jul  (Lk.  2,33-40)  (SV  IV,  83,  107;  A.,  p.  20-21). Smudstitlen  som  ovenfor  (SV IV,  77).  -

Ny variation  i Tre  opbyggelige  Taler (juni  1844):  først  et  skriftsted  som overskrift med henvisning til  G. T.  (Prsed.  21,1)  så  frit  formuleret overskrift med støtte i N. T. (2. Kor. 4,17-18), til slut et skriftsted fra N. T.  (Joh. 3,30), som  overskrift  og  citat  (SV  IV,  139,  158,  179).  Smudstitlen  som  ovenfor (SV IV,  131).  - I Fire opbyggelige Taler (aug.  1844)  bærer alle taler frit formulerede overskrifter  som  tema,  de  to  mellemste  henholdsvis  med  henvisning  til  2.  kor.. 12,7  og  med  citation  af  2.  Tim.  1,7  begge  fra  N.T.  (SV  V,  87,  117,  138, 168).  Smudstitel som ovenfor  (SV V,  79).  - l  Tre Taler ved tænkte Leiligheder (april 1845)  angiver overskrifterne kun talens  anledning  (skriftemål,  brudevielse,  begravelse)  uden  skrifthenvisning eller  citation  (SV V,  201,  234,  261).  Smudstitel  som  ovenfor  (SV V,  193).  - SKs  variationsteknik  når  et  foreløbigt  højdepunkt  i Opbyggelige  Taler  i forskjellig Aand (marts  1847), som falder i  3  indbyrdes vidt forskellige kom­ ponerede  afdelinger.  Den  første  afdeling,  »En  Leilighedstale«  har  som  over­ skrift:  »Ved  Anledning af  et  Skriftemaal«,  men  til  tema:  »Hjertets  Reenhed er at ville  Eet«,  bygget over Jak.  4,8  (SV VIII,  131  ,135,  153).  Anden  afde­ ling,  »Hvad vi lære af Lilierne paa Marken og af Himmelens Fugle«, udviklet i  tre  taler,  bygget over  evangeliet  til  15.  søndag  efter  trinitatis,  Mt.  6,  24-34 citeret  med  indledningsformular  (angivelse  af  teksten)  og  teksten  in  extenso nøjagtig efter A.-s-perikopens ortografi og typografi (SV VIII, 291-292 tekst; A., p.  147-48;  SV VIII,  292  ff.,  317  ff.,  336 ff.  -  div.  taler).  Tredie afdeling, »Lidelsernes  Evangelium«,  består  af  syv taler,  hvoraf  en  enkelt har  selvkom­ poneret tema, de øvrige alle  nytestamentlige  skriftsteder  som  tema  (SV VIII, 433  ff.,  357,  371,  390,  407,  451,  467).  Om  A.-s-skriften  minder  her  smuds­ titel,  afdelingsbetegnelserne  og  hovedtitlerne  (SV  VIII,  123,  129,  285,  349, 125,  131,  287,  af hovedtitlen  kun  ordene  »Tre  Taler«,  351).  - SK  gør  en  helt  ny  anvendelse  af  A.-en  i Kjerlighedens  Gjernmger (sept. 1847).  Bogen  består  af  »Første  Følge«  og  »Anden  Følge«.  »Første  Følge« falder  i  8  afsnit,  hvoraf  de  5   er  forsynet  med  overskrift  og  skriftsted,  2  kun med overskrifter og  1   blot med skriftsted.  »Anden  Følge«  består af  10 afsnit, 5  med overskrift og skriftsted, 5  kun med skriftsted. Overskrifterne er nytesta­ mentlig  farvede  og  homiletisk  formulerede.  Bogens  smudstitel  og  hovedtitel og  overskriften  »Bøn«  samt  alle  overskrifter  og  skriftsteder  er  trykt  med A.-ens  fraktur  i  forskellige  størrelser,  overskrifterne  som  A.-ens  indledningsformularer  til  perikoperne,  skriftstederne  som  selve  perikoperne  (SV  IX,  12, 13,  27,  57,  76,  109,  157,  177,  200;  239,  257,  280,  300,  318,  341,  358,  375, 389,  405).  - Nye  beviser  på  SKs  variationsteknik  f  rembyder C  briste  lige  Taler (april 1848), som består af 4 afdelinger, hver opbygget på sin egen facon med hen­ syn  til  temaets  formulering  og  anvendelsen  af  skriftsteder  fra  G. T.  og N. T. Bogens smudstitel og hovedtitel, samtlige afdelingsbetegnelser og titelbladene, nemlig »Hedningenes Bekymringer«,  »Stemninger i Lidelsers Strid«, »Tanker som  saare  bagfra  til  Opbyggelse«  og Taler  ved  Altergangen  om  Fredagen er  trykt  med  A.-ens  fraktur  (SV  X,  11,  111,  189,  285,  13,  113,  191,  287). »Hedningenes  Bekymringer«  indledes  efter  en  kort  bøn  med  evangeliet  til 15. søndag efter trinitatis, Mt.  6,24-34, trykt efter A.-ens perikope, men uden A.-ens  højtidelige  indledningsformular  til  tekstens  oplæsning  og  uden  kilde­ angivelse og tillige  uden  evangeliets versinddeling,  altså på  flere punkter  en friere  behandling  end  den  fuldtro  gengivelse  af  samme  perikope  i  talen, »Hvad vi lære af Lilierne paa Marken og af Himmelens  Fugle«  (SV X,  1819;  SV VIII, 291-292;  A., p.  147-148). -  Talen falder i 7 afsnit, alle indledt med  en  selvvalgt  overskrift  og  et  udsnit  af  nævnte  evangelium  (sidstnævnte trykt i A.-ens fraktur  (SV X,  24,  35,  50,  62,  75,  86,  98).

I  de  følgende tre afdelinger af Christelige Taler ,   hver  for  sig  ligeledes  ind­ delt  i  7  afsnit,  men  forskellige  i  udformning,  møder  vi  først  A.-s-frakturen igen  i  overskriften  »Bøn«  i  »Taler  ved  Altergangen  om  Fredagen«  (SV  X,

295,  309,  317,  327,  337,  347,  357).

Nye  omend  mindre  variationer  findes  i  »Lilien  paa  Marken  og  Fuglen under  Himlen«  (maj  1849).  Titlen  her  er  blevet  forenklet  i  sammenligning med titlen i Opbyggelige Taler i forskjellig Aand (SV XI,  7;  VIII,  287).  Her som der findes temaet til de  3  taler  i  evangeliet til  15.  søndag efter trinitatis, Mt.  6,24-34,  gengivet  efter  A.-ens  perikope  som  i Christelige  Taler med nøjagtig  samme  tre  udeladelser,  men  med  mindre  skrift  end  perikopens  (SV XI,  13-14,  VIII,  291-292;  X,  18-19;  A,  p.  147-48).  -

I Sygdommen til Døden (juli  1849)  gør  SK  en  ren  typografisk anvendelse af A.-s-frakturen i forskellig størrelse ikke blot i  smudstitel og hovedtitel  (SV XI,  129,  131),  men  også  i  overskrifterne  til  1.  og  2.  afsnit  (ibid.  141,  211) og  i  overskrifterne  til  1.  afsnits  underafsnit  A-B-C  og  2.  afsnits  underafsnit A-B  (ibid.  143,  153,  160;  213,  243).  Derimod  er  overskrifterne  til  under­ afsnittenes  underafdelinger  trykt  med  en  mindre  fraktur  end  nævnte  (ibid. 143,  145,  148,  161,  174,  215,  224,  234,  247,  252,  264).  -

Mindre  påkrævet  har  SK  fundet  sin  yndlingsskrift  i  »Ypperstepræsten  Tolderen  -   Synderinden«, Tre  Taler  ved  Altergangen  om  Fredagen (nov.

1849),  hvor  den  kun  finder  anvendelse  i  titelbladsdetaille,  småord,  tema  og

skriftsteder  (SV XI,  275,  277,  279,  281,  291,  293,  301,  303).

Samme typografiske  anvendelse  af A.-s-fraktur  i  forskellig  størrelse  som  i Sygdommen til Døden genfindes i Indøvelse i Christendom (sept.  1850)  såvel i  smudstitel og hovedtitel som i overskrifterne til  diverse afsnit  (SV XII,  7, 9, 13, 15,  21,  23,  37,  39,  54,  76,  82,  87;  91,  93,  97, 102, 105, 144, 167, 169,  173).  -

A.-s-frakturen  benyttes  også  i En  opbyggelig  Tale (dec.  1850)  i  smudstitel og hovedtitel  samt  i  småordene  »Mindet«  og  ordet  »Forord«  (SV  XII,  287, 289, 291, 293). -  Det samme gælder To Taler ved Altergangen om Fredagen (aug.  1851)  i  smudstitel  og  til  en  forandring  kun  i  hovedtitlens  sidste  4  led samt i dedikationen  »En Ubenævnt« og i 2X2 overskrifter (SV XII, 307, 309, 311;  315,  317,  327,  328).  -

I  skriftet Til Selvprøvelse (sept.  1851)  genkendes frakturen i smudstitel og hovedtitel  (SV XII,  337,  339),  i indholdsangivelsen  og i skriftstedsangivelsen på blanksiderne som indledning til de  3  taler.  (SV XII,  343,  345,  391,  409). Men temaet til talerne,  »Hvad der fordres for til sand Velsignelse at betragte sig i Ordets Speil?«  endvidere »Christus er Veien« og endelig »Det er Aanden der  levendegjør«  er  fra  henholdsvis  epistlen  til  5.  søndag  efter påske,  Jak.  1, 22-27;  lektien til Kristi Himmelfartsdag, Ap.G.  1,1-12;  og lektien til pinse­ dag, Ap.G.  2,1-12.  Alle  3  er trykt som A.-s-perikoper med fuld  indlednings­ formular,  men  i  mindre  frakturstørrelse  end  i  A.-en,  endvidere  med  strøget versinddeling  og  ubetydelige  ortografiske  ændringer  i  alle  3  perikopegengivelser, og for Jakobsbrevets vedkommende tillige en verbal ændring (SV XII, 351,  393, 411).

I  det sidste religiøse skrift, Dømmer selv (forfattet  1851-52, udgivet  1876) -   med  smudstitel,  hovedtitel,  småord og overskrifter i  fraktur -   er  temaet  til talen,  »Værer derfor ædru«, direkte fra N. T.  (1. Peter 4,7), hvorimod temaet til talen, »Christus som Forbilledet« er evangeliet til  15. søndag efter trinitatis, Mt.  6,24-34,  gengivet  in  extenso  efter  A.-perikopen  med  fuld  indledningsformular, men uden A.-ens frakturstørrelse, uden versinddeling, med ubetyde­ lige  ortografiske  ændringer  og en  rent verbal  udeladelse,  altså  i  al  beskeden­ hed en ny og friere variation i hans perikopebenyttelse (SV XII, 433, 487-88; A.,  p.  147-48).  -

Ikke  uden  interesse  er  dedikationerne  i  SKs  religiøse  forfatterskab.  Dette består af  18 skrifter, hvoraf kun 9 er forsynet med dedikationer, 7 til faderen,

1   til  »Hiin  Enkelte«,  nemlig  læseren af  hans  religiøse  arbejder,  og  1   til  »En Ubenævnt«,  nemlig SKs  forhenværende forlovede Regine Olsen  (SV III,  13, 299;  IV,  5,  135;  V,  83,  197;  XII,  291  (faderen)  -   VIII,  132  (»Hiin  En­ kelte«),  -   XII,  311  (»En  Ubenævnt«)).  Dedikationerne  til  faderen  består  af flere  led,  alle  i  forskellige  skriftarter,  men  A.-s-frakturen  er  bortset  fra  eet tilfælde altid  genkendelig  (SV V,  197).

SK  har  ejet  en  ualmindelig  forkærlighed  for  A.-en  personligt,  homiletisk og typografisk. Han gør en selvstændig og omfattende anvendelse af den lige fra  perikopeoverskrifter  og  perikopetekster  til  enkeltcitater  og  henvisninger hertil.  Han  udvikler  sig  fra  en  traditionsbunden  til  en  lidt  friere  citation  af teksten,  således  fx.  hans yndlingstekst  fra Mt.  6,24-34  om  Markens  Lilie  og Himlens  Fugle,  som han citerer in extenso hele 4 gange i sit religiøse forfat­ terskab  (SV VIII,  291-292;  X,  18-19;  XI,  13-14;  XII, 487-488).  Han gør suverænt  brug  af  A.-s-frakturen  i  forskellige  størrelser  og  styrkegraden  alt  i forhold  til  det  tilsigtede  mål  opbyggeligt  såvelsom  pietetsbestemt.  Det  cen­ trale,  det  dybest  personlige  i  hans  dedikationer  udtrykkes  med  A.-s-fraktur, kendelig  og  skelnelig  fra  dedikationens  øvrige  led.  Typisk  er  således  hans dedikation  til  »Hiin  Enkelte« (»En  Leiligheds-Tale «,  1847,  SV  VIII,  132). Endvidere  hans  sidste  dedikation  til  faderen (En  opbyggelig  Tale ,   1850)  og til  »En Ubenævnt« (To  Taler ved Altergangen  om Fredagen ,   1851,  SV XII, 291,  311).  A.-s-typografien  er ham  et  uundværligt pædagogisk hjælpemiddel i  hans  homiletiske  sigte.  Hvor  stor  betydning  A.-en  end  har  i  hans  religiøse forfatterskab, står den dog ikke øverst med hensyn til udgangspunkterne herfor:

| Bibelen:   | S gammeltestamentligeskriftsteder nytestamentlige skriftsteder   | 3 48   |
|------------|------------------------------------------------------------------|--------|
| A.-en      | J anførte perikoper citerede perikoper                           | 3 9    |
| originalt: | frit formulerede temaer (exclusive Sygdommen til                 | Døden) |
|            |                                                                  | 16     |

Hvorfra har SK fået ideen til  brugen af A.-en?  Det vil  her være naturligt at sammenligne  hans  religiøse  forfatterskab  med  J.  P.  Mynsters  (1775-1854) prædikensamlinger,  som  han  ejede  (Ktl.  nr.  228-234).  Her  kommer  kun  to samlinger  i  betragtning:  1) Prædikener af  J.  P.  Mynster,  Første  bind.  Tredie oplag,  1826).  -   Andet  bind,  2.  oplag,  1832.  (Ktl.  nr.  228).  Begge  bind  var senere oplag af de såkaldte berømte  »Spjellerup-Prædikener«  (1810)  og deres fortsættelse  fra  hans  første  årrække  som  kapellan  ved  Vor  Frue  Kirke  i  Kø­ benhavn  (1815).  Her  er prædikenens  overskrift  og teksten,  over hvilken  der prædikes,  samt  det  i  almindelighed  angivne  prædikentema  trykt  i  mager fraktur,  mindre  end  A.-ens,  men  større  end  selve  prædikenens  skrift.---2) Prædikener paa alle Søn- og Hellig-Dage i Aaret af J. P. Mynster. Bd.  1-2, tredie oplag,  1837  (Ktl.  nr.  229-30).  Her  er  ingen  citation,  kun angivelse  af perikopen.  Men  derimod er prædikenens  titel  (overskrift)  og tema  trykt  som A.-ens  perikoper.  Mon  det  er  herfra,  at  SK  har  fået  ideen  til  sin  opfindsomt varierende  anvendelse  af  A.-en?

Som tidligere  nævnt har  SK med flid ladet  alle  forordene til  sine religiøse arbejder  trykke  med  petit-bogstavskrift  for  derigennem  symbolsk  og  indly­ sende for øjet at placere sig selv og sine arbejder.  Hvad han siger om enkelte af dem, gælder vistnok dem alle:  Bogen »er Intet for sig selv og ved sig selv«, »en  Overflødighed«,  der  kun  ønsker  at  forblive  i  det  skjulte,  »ubetydelig«, »en Ubetydelighed«, som kun begærer at gå ubemærket sin gang for at finde »hiin  Enkelte«,  læseren.  (SV  V,  85;  III,  15;  VIII,  289;  III,  301;  IV,  81). Han benævner sine  religiøse  bøger  »Taler«,  ikke prædikener,  fordi han  ikke har  myndighed  til  at  prædike;  »opbyggelige  Taler«,  men  ikke  taler  til  op­ byggelse, fordi han ingenlunde fordrer at være lærer, ja, hans bestandige ønske er kun at være glemt  (SV III,  15;  IV,  137).  »Hiin Enkelte«  er  »min Læser«, »hiint velvillige Menneske, der læser høit for sig selv, hvad  jeg skriver i Stil­ hed, der med sin Stemme løser Skrifttegnenes Fortryllelse ...«  (SV VIII,  132; III,  301),  »hiin  Enkelte  ...  der  i  Villighed  læser  langsomt,  læser  gjentagent, og som læser høit -  for sin egen Skyld«  (SV VIII,  133).  Da vil lasseren stær­ kest få  indtryk af,  »at Du har  ene med Dig selv at gjøre,  ikke  med mig,  der jo  er  »uden  Myndighed«,  ei  heller  med  Andre,  hvilket  vilde  være  Adspre­ delse«  (SV XII,  341).

Denne gentagne opfordring til læseren skal  stilles i  relation  til  SKs syn på Bibelen  som  »helligskrift«,  som Guds og Kristi ord,  som  den  af Helligånden melige  autoritet,  hvis  myndighedsbestemte  fordringer  specielt  i  N. T.  kræver bogstavelig opfyldelse.  Med  dette  in  mente  forstår  man  med  henblik på  SKs

inspirerede  skrift,  som  den  urokkelige,  uomtvistelige  og  ukritisable  guddom­ brug af  A.-en,  at  han  også på  denne  som  på  andre  måder  tilstræber  et  mod­ sætningsforhold,  et  spændingsforhold  i  højeste  potens  mellem  Gud  og  men­ neske til udløsning af den tilsigtede opbyggelighed. Den højtidsmættede stemning  under  den  kirkelige  gudstjeneste  når  datidens  præst  i  en  for  nutiden ukendt  salvelsesfuld  tone,  præstelig  diktion  og  i  langsomt  højtideligt  tempo oplæste  teksten  af  A.-ens  perikoper,  og  hin  tids  gennemgående  dybere  og fastere  religiøst  forankrede  andægtige  kirkegænger  fulgte  med  i Evangelisk -kristelig Psalmebog' s samling af kollekter, epistler og evangelier, der var trykt med  samme  bogstavskrift  som  A.-ens,  blot  med  mindre  afstand  mellem linierne  end  i  denne, -   den  stemning  søger  SK genskabt ved  sin  indstændige opfordring  til  »hiin  Enkelte«  om  langsom  og  gentagen  højtlæsning  af  sine taler,  altså  også  og  især  af  de  taler,  hvis  tekst  var  perikopetekst,  ja  endog trykt  som  A.-ens  perikope.  Et  moment  af  stor  psykologisk  virkning  må  her ikke forglemmes:  religiøs højtlæsning i datidens stuer,  der ikke som  nutidens var  overfyldte  med  møbler  og  tæpper,  kunde  give  et  ekko  mindende  om kirkerummets  under  gudstjenesten.

Selvfølgelig er SKs  stilling som  forfatter til  det  religiøse  forfatterskab  som udtrykt  i  alle  de petittrykte  forord  gældende  for hele denne gruppe arbejder, og selvfølgelig er det hans mål med de til hans  rådighed  stående virkemidler overalt at appellere til  den andagtssøgende læsers følelse,  erkendelse og vilje. Men i  fuld  forståelse  af  hans  alsidige  variationsteknik  er  det  i  denne  forbin­ delse A.-en,  interessen samler  sig om, hvorfor  faktorerne i opbyggelsesproces­ sen  kan  anskueliggøres  på  følgende  måde:

d » &lt; 8 g C L .

1.  stadie SKs  forord:  petit.  SK  »Uden  Myndighed«. Instruction  til  læseren.
2.  stadie A.-ens,  specielt  perikopens  myndighed. Læserens  langsomme  gentagne  højtlæsning.
3.  stadie  Spændingsforholdet  Gud / menneske.

4. stadie Resultat:  opbyggelse.

Opbyggelsens  sjælstilstand  beror  her  på  følgende  faktorer:

d • 8 ë Ph

auditivt

visuelt

æstetisk

Læserens  højtlæsning ekko som i kirkerummet

A.-s-skriften

## g %

epistlens,  lektiens  eller  evangeliets  gennem  Alterbogsperikopen formidlede  myndighed.

Spændingsforholdet  Gud-menneske.

Erkendelsen:  Tilegnelsen  af  det højtlæste  stof.

Viljen:  Viljens  aktivisering  til  bogstavelig  opfyldelse  af perikopens  myndighedsprægede  fordringer.

Nærværende  undersøgelse  af  SKs  benyttelse  af  A.-en  viser,  hvor  stor  betyd­ ning  han  tillagde  den  i  sin  religiøs-pædagogisk-psykologiske  målsætning  og er  således  et  bidrag  til  forståelsen  af,  hvorledes han  udtrykte  sine  tanker  i  sit religiøse forfatterskab. Undersøgelsen er tillige et bidrag til  belysning af hans typografiske tilrettelægning af  sine  religiøse  arbejder  og vidner  ikke blot om hans  udprægede  skønhedssans,  men  også  om  hans  fintmærkende  forståelse for  samhørigheden af  det æstetiske  og det religiøse.

Sandsynligvis  har  SK  anskaffet  sig  A.-en  ved  sin  indtræden  i  november 1840  i  Det  kgl.  Pastoralseminarium  eller  under  dette  kursus  og  utvivlsomt brugt  den  på  prædikestolen  til  oplæsning  af  teksten,  over  hvilken  han  præ­ dikede  dels  til  sin  egen  øvelse  1841  i  Holmens  kirke  under  sit  kursus  på nævnte  seminarium,  dels  »til  demis«,  altså  prøveprædiken  1844  i  Trinitatis kirke.  Også senere har han haft brug for A.-en,  når han med  års mellemrum prædikede, således  1847  og  1848  i Vor Frue kirke ved  skriftemål  for fredags altergang og  1851  i  Citadelskirken i København.

Måske har han under sin prædikenforberedelse læst teksten højt for sig selv af A.-en og derigennem erfaret den opbyggelige værdi deraf, som man kunde tænke sig, at han også har villet delagtiggøre sine læsere i,  når  han omspredt i sit religiøse forfatterskab (1843-51/52)  i forordene opfordrer »hiin Enkelte« til  højtlæsning for sig selv af det opbyggelige stof.  Men et problem er det, at han i  dette  forfatterskab  på  ialt  18  numre  ejendommeligt  nok  kun  4  gange, 1843,  1847,  1851  og  1851/52  (SV  III,  301;  VIII,  133;  XII,  341,  431)  ind­ stændigt  opfordrer  læseren  til  solohøjtlæsning.  Måske  ligger  forklaringen  i hans litterære variationsteknik. Interessant vilde det være at vide, om SK måske også  brugte  A.-en  til  personlig  opbyggelse,  eventuelt  på  helligdage,  når  han ikke gik  i kirke.  Utænkeligt  er  det vel  heller  ikke,  alt  taget  i  betragtning,  at A.-en  har  betydet  mere  for  ham  end Evangelisk-kristelig  Psalmebog trods fællesstoffet  i  begge  bøger,  nemlig  samlingen  af  perikoper,  lidelseshistorien og  bønnerne.

## LITTERATUR

I.  Engelstoft,  C.  T.: Liturgiens  eller  Alterbogens  og  Kirkeritualets  Historie  i  Danmark, 1840, p. 1 ff. Ny  Udgave af  Danmarks  og Norges  Kirkeritual ,  udg.  af  A.  Krogh,  1855,  pp.  III  ff. P. Pailadius: Danske  Skrifter ,  udg. af  L.  Jacobsen,  bd. 3, 1916-18,  p. 306 ff. (309-10, 326-338). P.  Pailadius Den  ældste  danske  Alterbog 1556,  udg.  efter  1.  udg.  af  L.  Jacobsen, 1918,  pp. 11-12,  33,  37-40,  41. Jacobsen,  L.: Dansk  Sprog,  Kritik  og  Studier , 1927,  pp. 172  ff. Koch,  Hal,  and  Kornerup,  Bj.: Den  Danske  Kirkes  Historie  IV, 1959,  pp.  82-83. II.  Hansen,  Guillamore,  P.: S.  Kierkegaard  og  Bibelen , 1924,  pp.  9 -1 1 . Jansen,  Billeskov, F.  J.: Studier  i  S.  Kierkegaards  litterære  Kunst, 1951,  pp.  58  ff. For  SK's  æstetiske  sans,  se Rohde,  H.  P.:  »Om  SK  som  Bogsamler«  i Fund  og  Forskning VIII,  1961,  pp.  79  ff.  (106).