Hvordan går det med idrætten, kulturarven og visionen om et idrætsmuseum?
Forfattere: Else Trangbæk
Tidsskrift: forumforidraet (2013-03-01)

Gymnastik- og Idrætshistorisk Samling (GIS) har som et af de få steder i landet idrætshistoriske genstande (Rigsarkivet)

Hvordan går det med idrætten, kulturarven og visionen om et idrætsmuseum?

## INDLEDNING

Overskriftens  spørgsmål  lader  sig  ikke  enkelt besvare. Der er på mange måder tale om en sørgelig,  men  også  lidt  mærkelig  fortælling  med mange  paradokser.  Siden  midten  af  1980'erne har der været taget mange initiativer til at forske i, indsamle, registrere og formidle viden om idrættens  samfundsmæssige  rolle  og  betydninger herunder også initiativer til et idrætsmuseum. Men de, som står med nøglen til, at noget kan ske - idrættens hovedorganisationer - melder fra hver gang på grund af økonomi og argumentet om, at det ikke er deres sag. Men hvis sag er det så? Hvem tilhører idrætten? Idrættens hovedorganisationer eller den danske befolkning? Og  hvem  har  så  ansvaret?  Egentlig  burde  det være en opgave for Nationalmuseet at formidle viden om den måske største folkelige bevægelse i  Danmark.  Således  tog  museet  da  også  i  1972 sagen op med udstillingen 'For sportens skyld' i Brede. Udstillingen blev dog ikke den forventede succes. Udstillingen kom måske 10 år for tidligt, idet idrætten først i løbet af 1970'erne for alvor fik tag i den brede befolkning i de lokale miljøer. Det er derfor måske heller ikke så underligt, at det er der, hvor idrættens kultur og værdier bliver udfoldet og udforsket hver eneste dag - i de lokale miljøer - at indsamlinger og udstillinger har fyldt mest. Således har der gennem årene  været  idrætsudstillinger  på  lokalhistoriske  museer  og  arkiver  blandt  andet  i  Esbjerg, Herlev, Odder, Vejle, Horsens, Odense, Aalborg, Søllerød og mange flere, ligesom Kvindemuseet i  Aarhus i 1998 havde udstillingen: Kvindeliv Idrætsliv. Seneste lokale initiativ var på Greve Museum, hvor udstillingen ' Hvad er målet? Idræt i Danmark før og nu. ' blev åbnet oktober 2011.

Udstillingen var udviklet af museumsinspektør Morten Mortensen, som det var lykkedes at samle effekter, fotos og film, hvilket gav en god udstilling  baseret  på  den  eksisterende  forskning. Udstillingen illustrerede på trods af det begrænsede omfang et sammenhængende billede  af  idrættens  udvikling  i  Danmark,  hvor det lokale, nationale og globale perspektiv var med til at skabe refleksioner og debat om idrættens  kulturelle  værdier,  betydninger  og  rolle som identitetsskabende 'medspiller'.

I  brev  til  kulturminister  Uffe  Elbæk  af  18. december 2011 opfordrede jeg til,  at  der  blev arrangeret et møde på Greve Museum, hvor ministeren og idrættens organisationer kunne mødes til en debat om bevaring og formidling af idrættens kulturelle arv. Formålet var ikke, at der skulle etableres et idrætsmuseum i Greve, men derimod - med inspiration fra udstillingen - at diskutere to overordnede problemstillinger: Hvorfor bevaring af idrættens kulturelle arv og et idrætsmuseum?  Og  Hvordan  kommer  vi  i  gang? Initiativet  skal  ses  i  forlængelse  af  de  mange tidligere initiativer - alle dog uden synlige resultater. Mødet blev afholdt den 7. marts 2012 med repræsentanter fra idrættens organisationer og andre centrale parter. Ministeren var repræsenteret via Kulturstyrelsen som de ansvarlige  på  museumsområdet. Resultatet af mødet blev, at der som mange gange før var enighed om vigtigheden af at bevare og formidle idrættens kulturelle arv, men at den økonomiske opbakning fra idrætten side ikke var mulig. Det blev endvidere besluttet at etablere en gruppe, som kunne holde visionen omkring bevaring og formidling af idrættens kulturarv i live. På opfordring  fra  én  af  idrættens  hovedorganisationer blev  der  efterfølgende  ansøgt  Kulturministeriet om at 'finansiere omdannelse af udstillingen til en vandreudstilling' for hermed at ' medvirke til at sætte en debat i gang om idrættens kultur og værdier. ' 1 Ambitionerne  fra  tidligere  forsøg  på at skabe et egentligt idrætsmuseum var nu ble- vet  kraftigt  reduceret  til  en  vandreudstilling. Et seriøst initiativ, som blev anset for realistisk, men som også sluttede med et afslag.

Jeg vil i det følgende gennem tre cases illustrere de første initiativer, der har været siden midten af 1980'erne med henblik på at reflektere status omkring bevaring af idrættens kulturarv,  oprettelse  af  et  idrætsmuseum  og  den historiske  forskning  omkring  idræt.  De  tre cases rummer tilsammen de centrale visioner, muligheder  og  udfordringer,  som  har  været frem til  i  dag.  Det  er  ikke  her  muligt  at  give en fyldestgørende status, men det eksisterende materiale rummer gode mulighed for både speciale og ph.d.-afhandling.

## CASE 1: VISIONER - BRANDING OG KONKURRENCE

I  løbet  af  1970'erne  undergik  idrætsuddannelserne  i  Danmark  store  forandringer.  Hvor uddannelserne  tidligere  havde  været  præget af  naturvidenskabelig teori  kom humanistisksamfundsvidenskabelig teori og metode med på banen. Udviklingen i befolkningens idrætsdeltagelse steg kraftigt i den periode, og dermed opstod der behov for at forklare og begribe de mange 'nye' betydninger på såvel individ- som samfundsniveau  (Poulsen,  2009).  De  udviklings- og forskningsmiljøer, der især var aktive på  området,  var  Gerlev  Idrætshøjskole,  Institut for Idræt, Odense Universitet og Danmarks Højskole for Legemsøvelser. Det var fra disse miljøer,  at  aktive  historikere  og  sociologer  i 1984  stiftede  Dansk  Idrætshistorisk  Forening -  Krop  og  Kultur.  Ved  foreningens  stiftende generalforsamling gav historikeren Ole Lange foreningen følgende råd: ' Undgå alle forsøg på monopolisering  og  usund  rivalisering,  som  altid opstår, når noget nyt opstår' (Lange, 1985). Rådet skal ses, som et af flere råd/advarsler, som blev formuleret på baggrund af den store interesse, som var knyttet til den gryende humanistisk - samfundsvidenskabelige forskning. Foreningen tog Ole Langes råd alvorligt og sikrede sig, at alle aktive forskningsmiljøer på området var med i foreningens ledelse, ligesom foreningens  aktiviteter  blev  spredt  ud  over  hele  landet. Foreningen blev oprettet med det overordnede formål, at 'øge bevidstheden om samspillet mellem idræt og samfund - krop og kultur ' og foreningen blev en naturlig og central medspiller i arbejdet med forskning og formidling af idrættens kulturelle arv. Foreningen har siden oprettelsen hvert år udgivet en årbog, og den første årbog  rummer  interessant  læsning  omkring interessen  for  den  kulturelle  arv.  I  bogen  byder idrættens hovedorganisationer foreningen velkommen og udtrykker, at fokus på historien og idrættens kulturelle værdier er meget vigtig.  Generalsekretær  i  Dansk  Idræts-Forbund Emanuel Rose konkretiserer det blandt andet således: ' Også tankerne om et idrætsmuseum er naturligvis værd at gøre noget ved' (Rose, 1985). At museumssagen fyldte meget i forskningsmiljøernes interesse i at deltage i den rivende udvikling illustreres af notat fra møde i Kulturministeriet den 22. august 1984. Ministeriet havde fået ansøgninger fra fem forskellige initiativer og skriver om formålet med mødet:

AF ELSE TRANGBÆK

'Formålet med mødet var at opnå en gensidig orientering om, hvilke planer man for tiden arbejder med af hensyn til under en eller anden form at sikre materiale af idrætshistorisk værdi for eftertiden. Det kan dreje sig om planer om oprettelse af et idrætsmuseum, et idrætsarkiv, et idrætshistorisk værksted  eller  en  udstillingsvirksomhed  med idrætshistoriske emner.'  2

Departementschef  i  ministeriet  J.  Harder Rasmussen nævnte blandt andet, ' at et eller flere af projekterne før eller senere kunne gå i retning af den nye museumslov, således at der blev tale om statsanerkendelse  og  statstilskud. '  Der  blev  på mødet redegjort for følgende projekter:

- -Forstander  for  Viborg  Gymnastikhøjskole Arne Knudsen redegjorde for Idrætsmuseet i  Viborg  som  allerede  var  oprettet  den  3. august 1984 som en selvejende institution
- -Forstander  for  Gerlev  Idrætshøjskole  Ove Korsgaard gjorde rede for arbejdet på Gerlev  Idrætshøjskole  med  et  idrætshistorisk værksted
- -Lektor  Jørgen  Poulsen,  Institut  for  Idræt, Odense Universitet fortalte om det arbejde, der  foregik  ved  instituttet  med  hensyn  til idrættens kulturhistorie
- -Forstander for Vejle Idrætshøjskole Ole Worm  og  arkivar  Jens  Topholm  berettede om den idrætshistoriske udstilling på Vejle Kulturhistoriske Museum/Byhistorisk arkiv i maj/oktober 1984
- -Adjunkt  Else  Trangbæk  og  projektleder Preben  Breds,  Danmark  Højskole  for  Legemsøvelser (DHL) redegjorde for arbejdet på DHL og om de tanker, der lå bag Projekt Danmarks Idrætsmuseum, der foreløbig havde modtaget en bevilling på 250.000 kr. ved 34. uddeling af idrætstipsmidlerne.

Herefter redegjorde de tre store idrætsorganisationer  (DIF,  DDGU,  DDSG&amp;I)  for  deres  en- gagement i indsamling og bevaring. De gjorde dog klart, at ingen af organisationerne ønskede at binde sig til ét projekt og ej heller til at deltage i finansieringen. Netop organisationernes manglende ønske om at binde sig til ét projekt og til diskussion om finansiering af initiativerne skulle vise sig at være helt centralt for kommende initiativer. Harder Rasmussen fulgte op med, at svare, ' at ministeriet ikke agter at kanonisere, men at man kan blive nødt til at velsigne nogle af projekterne og holde velsignelsen borte fra andre.' Herefter opfordrede han til, at projekterne blev koordineret, og at en repræsentant fra hvert af projekterne satte sig sammen med et  par  repræsentanter  fra  museumsverdenen og forsøgte at nå frem til en eller anden form for retningslinje. Han mente også, at det burde gå hurtigt og ' helst i løbet af efteråret .'

I  idrætshistorisk  årbog  1985  er  de  nævnte projekter beskrevet. I praksis var der kun tale om fire projekter, da Institut for Idræt, Odense Universitet  principielt  ikke  havde  en  ansøgning, men som nævnt på mødet var interesseret i at medvirke til forskning på feltet.

På opfordring fra Harder Rasmussen afholdt repræsentanter fra de fire projekter tre møder i november 1984 og et i januar 1985, hvorefter der  den  22.  januar  1985  fremsendes  brev  til Kulturministeriet  med  forslag  til  løsning  af museumsproblemerne  på  såvel  kort  som  længere sigt.  Der  var  generel  enighed om, at der sættes fokus på registrering og indsamling, idet det anses som en forudsætning for et museum på længere sigt, og det nævnes, at ' Med DHL's interesse for en central registrering vil det være naturligt fortsat at placere denne opgave her. ' Med hensyn til de museale genstande må der senere tages stilling til dette, dog påpeges det, at ' Ting bør i  størst  mulig  udstrækning  bevares  i  tilknytning til deres lokale oprindelsessituation, men der kan være behov for samling af mere almene genstande. '  Her  påpeges  det  i  brevet,  at  Viborg især  er  interesseret  i  løsning  af  den  opgave. Alle fire projekter påpeger betydningen af formidling, og at der i videst muligt omfang skal knyttes forskning til. På den korte bane anbefales det, at de fire projekter arbejder videre og indhøster erfaringer, som på lang sigt kan blive ' realiseret som en satellitmodel. ' Ideen var, at

' der findes en central institution, hvortil knyttes 3-4 regionale centre. I samarbejde skal disse løse både specifikke opgaver men også have indbyrdes fællestræk (f.eks. forskning og formidling). Et tæt samarbejde  skal  ske  med  lokalhistoriske  museer, men  regionscentrene  skal  være  betydeligt  mere end blot udbygget lokalhistoriske museer.'

De fire initiativer illustrerer den brede interesse, der var for at være en del af udviklingen. Kun to projekter - Viborg og DHL - satsede indledningsvis på et egentligt museum. Udvalget gjorde klart, at det ønskede ' at de opstillede opgaver løses i fællesskab efter en vis arbejdsdeling. ' Måske havde de lyttet til Ole Langes råd om, at nye områder har en tendens til at udløse usund rivalisering.

## CASE 2: ET FORSØG PÅ SAMLING

Daværende rektor for DHL, Ivar Berg Sørensen arbejdede  aktivt  for  at  få  sagen  sat  på  skinner.  I  brev  af  21.  august  1985  henvendte  han sig således til de tre storkøbenhavnske hovedstadskommuner  for  at  vække  deres  interesse for  sagen.  Københavns  overborgmester  Egon Weidekamp svarede allerede 29. august 1985, at han for Københavns vedkommende ikke på nuværende tidspunkt kunne frigøre midler til projektet. Derimod ville han undersøge, om der var mulighed for, at kommunen kunne stille egnede lokaler til rådighed for opbevaring af genstande. Ivar Berg Sørensen arbejdede ufortrø- dent videre på sagen og henvendte sig i marts 1986  til  amtsborgmester  Per  Kaalund  med forslag  om  at  nedsætte  en  initiativgruppe  til etablering af et idrætsmuseum i Danmark. Per Kaalund fulgte op og indbød den 30. juni 1986 myndigheder og institutioner til at lade sig repræsentere  i  initiativgruppen,  som  fik  Brøndbyborgmester Kjeld Rasmussen som formand. Initiativgruppen skulle vurdere mulighederne for at etablere behovet for et idrætsmuseum i Københavnsområdet, herunder præcisere mulighederne for at  kunne påtage sig landsdækkende opgaver, opgøre lokalebehov og lokalisering i København, ligesom den skulle vurdere de juridiske forhold og finansiering.  3  Efter fire møder og sekretariatets arbejde blev der den 5.  oktober 1987 afleveret en betænkning med forslag.  Betænkningen  diskuterer  forskellige museumsmodeller, ligesom der er opregnet lokalebehov på kort og lang sigt samt forslag til placering. Af redegørelsen fremgår det, at også Danmarks Olympiske Komite har taget initiativ til  en  særlig  indsamling af effekter og kilder, knyttet til Danmarks deltagelse i de Olympiske Lege med henblik på oprettelse af et egentligt olympisk museum. Inden færdiggørelse af gruppens arbejde blev der afholdt møde mellem projektet i Viborg og det nye initiativ i København. Det fremgår af rapport fra mødet 3. juni 1987 i  Viborg,  at  mødet  ' var  præget  af  stor  gensidig åben og imødekommenhed '.  Idrætsmuseet i Viborg kunne meddele, at det havde ' indstillet sin virksomhed til kun at foregå på bestyrelsesplan på grund af manglende tilskud fra Viborg kommune og amtskommune .' Deltagerne i mødet foreslog, at der blev oprettet et ' Idrætsmuseernes Fællesråd ',  som skulle varetage den ' landsdækkende funktion  af  idrætsmuseumsvirksomhede n.'  Der blev på mødet udtalt, at ' denne konstruktion menes at kunne opnå Idrættens Fællesråds accept .' 4

Betænkningen blev sendt i høring hos Københavns  amt,  foreningen  af  kommuner  i  Københavns  amt,  Idrættens  Fællesråd,  Københavns Universitet, Statens Museumsnævn samt Tuborg Fonden. Samlet rummer høringssvarene opbakning  til  ideen,  en  generel  vilje  til  at  deltage  i bestyrelse/repræsentantskab, men  ingen opbakning  til  finansiering.  Idrættens  Fællesråd, som den helt centrale part i sagen holdt møde den 13. marts 1989. Ole B. Thomsen fra initiativgruppen  redegjorde  her  for  forslaget,  hvor han  præciserede  at:  ' De  offentlige  myndigheder afventer  idrættens  stilling,  og  projektet  kan  kun gennemføres, hvis idrættens organisationer er villige  til  at  træde  ind  og  til  at  yde  økonomisk  tilskud til  etablering  og  drift.' 5   Statens  museumsnævn havde således formuleret, at det ' ønsker en  afklaring  og  samordning  af  dette  og  andre idrætsmuseumsinitiativer. De landsdækkende idræts  organisationer  må  tilkendegive  et  markant økonomisk  engagement  i  en  given  løsning. ' 6 Formand  for  Dansk  Idræts  Forbund,  Kai  Holm, spurgte,  hvad  der  skulle  forstås  ved  ' Markant økonomisk  engagement ',  og  Ivar  Berg  Sørensen svarede ' i størrelsesordenen 50 øre til 1 kr. pr. aktivt medlem ', mens Ole B. Thomsen fremhævede det beløb, som var anbefalet i betænkningen på kr. 75.000 fra organisationerne. Kai Holm, DIF mente nok, at der kunne blive tale om hjælp til etablering, men ikke til drift. Leif Mikkelsen, DDGU påpegede, at der måtte være tale om et landdækkende museum og ikke et ' københavnsk egnsmuseum.' Dette  initiativ  sluttede  stort  set her  med  mangel  på  økonomisk  opbakning  fra idrætten og den fortsatte dialog om det lokale kontra det nationale.

## CASE 3: TO AMBITIØSE INITIATIVER

Det  Idrætshistorisk  aktivitetscenter,  som  var et  samarbejde  mellem  Vejle  museum/Vejle By  historiske  Arkiv  og  Den  jyske  Idrætsskole, etablerede  i  1988  en  permanent  udstilling  på Idrætsskolen.  Historikeren  Arne  Rahbek  var allerede i 1986 blevet ansat som projektleder af aktivitetscentret. Og som så mange gange tidligere blev jubilæer anledning til indsamling og udstilling. Således blev i 1988 på Vejle Stadion lavet  en  udstilling  i  forbindelse  med  Dansk Boldspil Unions 100 års jubilæum. Med denne udstilling  fik  projektet  således  en  landsdækkende  karakter.  Indsamlingerne  fortsatte,  og projektet havde nu fået navnet Sportsmuseet. I 1991 stillede kommunen lokaler til rådighed for det, som nu blev døbt Danmarks Idræts- og Sportsmuseum, som officielt blev åbnet i 1993. Museet  havde  store  planer  om  eksperimentarium i Idrættens Hus i Vejle. Museet standsede i  1994  indsamlingerne grundet dårlig økonomi, men også fordi der nu blev arbejdet på nye planer i København. I 2003 opgav man helt i  Sportsmuseet i Vejle, og de indsamlede genstande blev spredt, idet noget blev givet tilbage til  giverne  eller  til  nationalmuseet  og  lokale museer (Poulsen, 2005).

En arbejdsgruppe i Odense med daværende sportschef  for  TV2  Morten  Stig  Christensen fremkom  i  1992  med  Visionen  om  Danmarks Sports  Museum.  Ideen  udsprang  af,  som  de skrev, at sporten, ' selvom den er landets største kulturfaktor  og  i  det  hele  taget  er  verdens  største folkelige bevægelse for tiden, ikke har sit eget nationale  samlingssted. '  Gruppen  havde  allerede  på  dette  tidspunkt  udarbejdet  en  'konceptfigur', der gik lidt videre end de tidligere initiativer  ved  at  integrere  mere  traditionelt museum med test dig selv afdelinger, prøv det selv - f.eks. at løbe om kap med verdensatleter. Derudover skulle der være biograf, bibliotek, events m.m. Visionen blev fastholdt, men projektet fik meget hurtigt en national karakter og Danmarks Studie- samlinger Biograf Café

Natiónale Idrætsmuseum Model for museumskoncept. (Foto: Prospekt om Danmarks Nationale Idrætsmuseum)

blev en del af de mange ideer frem mod København  som  Kulturby  1996.  Der  blev  nedsat  en arbejdsgruppe,  hvor  gruppen  fra  Odense  var repræsenteret,  idrættens  organisationer  (DIF, DDGU, DFIF, TD) ligesom Jannik Johansen fra Eksperimentarium var med. Med visionen var munden taget helt fuld - der var nu tale om et 100 millioner kroners projekt. Arbejdsgruppen fik  gennemført  et  'feasibility  study'.  Etnolog Laila Ottesen, Center for idrætsforskning blev valgt som leder af studiet og fik til opgave at udarbejde idegrundlag for museet og en præsentationsplan for dets udstillingsvirksomhed. Dertil kom, at der på baggrund af analyser blev præsenteret  forslag  til:  placering  og  fysiske rammer,  budget  for  anlæg  og  drift,  finansiering, organisation og driftsform og ejerforhold. Arbejdet blev gennemført og drøftet med relevante fagfolk, ligesom studieture blev gennemført. 7  Projektet blev diskuteret i en kreds med idrættens  organisationer  og  nogle  af  de  store fonde  i  Danmark,  som  bakkede  projektet  op under forudsætning af, at de to store idrætsorganisationer: DIF og DGI, støttede med 1/10 af projektet ca. 10 millioner kroner. Desværre lykkedes det ikke for de ellers så stærke formænd i  dansk idræt, Kai Holm og Leif Mikkelsen at samle de fornødne midler. Et stort tænkt og ambitiøst projekt, som ville kunne have stået for noget helt unikt såvel nationalt som internationalt blev hermed 'begravet.'

## VISION OG ANSVAR?

For at holde visionen kørende har idrætshistorisk  forening  spillet  en  central  rolle.  Der  har været skrevet artikler i  årbøgerne  med  fokus på  at  sikre  kulturarven  og  skabe  basis  for  et moderne museum. Foreningens udgivelse 'Digitale bevægelser' fra 2005 rummer spændende bidrag til en modernisering og nytænkning af historieformidlingen. Et nyt netværk - Netværk for Folkelig Idrætshistorie - blev præsenteret.  Ideen  bag  netværket  var  at  etablere  et projekt,  der  skulle  skabe  overblik  over  spændende og ukendt materiale og gøre det levende og synligt. Dette skulle ske

' dels ved opbygningen af et netværk bestående af relevante forskningsmiljøer på universitetet, arkivsamlinger og folk med rødder i det folkelige arbejde, dels ved opbygningen af en hjemmeside med databaser  og  adgang  til  tekster,  billeder  og  film. Derved skulle idræts- og oplysningshistorien sættes i spil på en moderne, teknologiformidlet måde, der samtidig tog hensyn til de - om man vil - folkelige traditioner på dette felt, nemlig det aktivitets- og lokalforankrede.' (Madsen, 2005)

I  november 2007 blev der fulgt op, idet foreningen i samarbejde med Institut for Litteratur, Kultur og Medier ved Syddansk Universitet og Odense Kommune/Stadsarkivet havde taget initiativ  til  konferencen  'Idræt,  Kulturarv  og digital formidling'. Idrætshistorikere og andre eksperter på områder som samtidsdokumentation og museumsformidling drøftede her initiativer, der kunne sikre idrætshistorisk materiale  for  eftertiden.  På  konferencen præciserede museumsinspektør  Lykke  Pedersen, at der måtte sikres dialog mellem det lokale og nationale, som skal gå hånd i hånd. Hun påpegede endvidere  at,  ' Basisarbejdet  kræver  foruden  en stor  pose  penge  et  engageret  team  af  forskere  og formidlere, der arbejder langsigtet og ikke kun går efter den hurtige succes. Denne del af arbejdet er tvingende nødvendig, men i mange tilfælde yderst vanskeligt at rejse penge til.' (Pedersen, 2007)

Allerede i 2008 følger Bo Vestergård Madsen op med artiklen 'Nye tider og nye mål'. Han skriver bl.a., at 'Et nyt mål for foreningen vil i fremtiden  -  ud  over  at  sætte  dagsorden  med  det  nye

(DGI)

Tage Carlsen

(DFIF)

Kai Holm

(DIF)

в --.

Plolm

at være en overvældende succes.

Organisationernes tilsagn. (Foto: Prospekt om Danmarks Nationale Idrætsmuseum)

tidsskrift - være at arbejde aktivt for et 'Idrættens Historium' eller 'Idrættens Videns - og Oplevelseshus', hvor drømmen om et dansk idrætsmuseum, - arkiv og - eksperimentarium omsider kan få vinger.' (Madsen, 2008)

De  mange  og  ikke  gennemførte  initiativer blev i ovennævnte målsætning fusioneret til en ny vision, der kunne sikre, at idrættens kultur ville blive gjort tilgængelig, levende og nærværende, ligesom den skulle sikre den forskningsmæssige forankring.

Lad mig afslutningsvis samle op ved at give bud på to væsentlige forhold, som skal løses, hvis visionen skal lykkes, samt derudover reflektere hvem der har ansvaret for, at Danmark får et idrætsmuseum.

For det første: Hvor der fra midten af 1980'erne skete en stigning i forskning i idrættens historie  som  grundlag for såvel videnskabelig som folkelig formidling, er situationen i dag en anden, hvor engagementet i fortidsforståelsen er  skrantende  og  delvis  afløst  af  sociologiske forklaringer, ofte uden historisk bevidsthed. Et idrætsmuseum ville kunne fungere som en vigtig platform for formidling af en alsidig idrætsforskning med fokus på idrættens kultur, værdier og også på idrættens mere mørke sider som doping, overtræning, pengenes magt etc. Som Lykke Pedersen fremhæver, er engagerede forskeres langsigtede arbejde en forudsætning for succes,  og  her  har  universiteterne  en  central rolle.

For  det  andet : Forudsætning  for  forskning  er indsamling  og  bevaring  af  kulturarven  samt  registrering  af  denne. Kulturarven  behøver  ikke at være samlet på et sted, men den skal være tilgængelig. Som eksempel på tingenes tilstand vil jeg blot nævne, at den vel nuværende største  enkeltstående  samling  -  den  olympiske samling - som har været benyttet ved mange forskellige  lejligheder.  Samlingen,  som  er  opbevaret  i  kælderen  Idrættens  Hus  i  Brøndby, blev delvis vandskadet under de store regnskyl i 2011, hvilket fortæller om et af de store problemer: ansvarlig opbevaring. Dertil kommer, at  samlingen  fra  Vejle  blev  delvis  spredt,  og enkelte ting afleveret til Nationalmuseet. DHL samlingen  blev  afleveret  til  Nationalmuseet, hvor begge samlinger stadig står i containere, som ikke umiddelbart er tilgængelige.

I  indledningen  stillede  jeg  spørgsmål  til hvem,  der  bærer  ansvaret  for  idrættens  kulturarv. Da jeg mener, der er tale om en nationalopgave  må  det  politiske  ansvar  placeres  i Kulturministeriet og herfra overdrages til for eksempel  Nationalmuseet.  Dertil  kommer,  at idrættens  hovedorganisationer  naturligvis  må på banen med opbakning, og måske skulle man her  overveje  det  tidligere  forslag  med  støtte med 1 kr. pr. medlem.

Jeg har valgt at afslutte med at citere artiklen: Nu  skal  Danmark  have  et  sportsmuseum  i AVISEN.DK den 23. november 2011 af Kristian Østerby Jepsen, hvor man kunne læse følgende: ' Norge har det, Sverige har det, Finland har det, men i Danmark har man endnu ikke et museum for sport og idræt. Derfor vil flere af landets stærkeste  idrætsorganisationer  nu  arbejde  for,  at danskerne kan få fortalt idrættens historie i lyd, billeder og effekter '.

' Jeg synes, der bør være et sportsmuseum i Danmark. Halvdelen af danskerne dyrker sport, og vi fortjener  et  museum,  så  vi  kan  fastholde  og  formidle den viden, vi har om idrættens betydning i samfundet ' siger direktør i Team Danmark Michael Andersen til Newspaq. Han mener, at det er en statslig opgave at rejse penge til et museum og henviser til, at det i andre lande er et statsligt anliggende. Danmarks Idrætsforbund, som ligger inde med både effekter og viden på området, er enig: ' Det er en idé, som har været rejst tidligere, og vi mener, at det må være et offentligt ansvar at etablere et museum. Initiativet må derfor komme fra det offentlige, som også må betale ' siger Steen Dahl Pedersen, kommunikationschef i Danmarks Idrætsforbund.

Hos Danmarks største parti, Venstre, er man interesserede i at finde penge til et sportsmuseum.

' Jeg synes, det er en god idé. Jeg vil gerne love, at jeg rejser det for ministeren, så vi kan få knyttet parterne sammen. Det er ministeren, som skal stå i  spidsen  for  det,  fordi  det  er  ham,  der  sidder  på flæsket og flertallet, men jeg vil gerne arbejde for det her ' siger Venstres idrætsordfører, Martin Geertsen. Han mener, at man med fordel kan udvide  finansieringsdelen,  så  man  inddrager private  aktører.  Socialdemokraterne  er  også med  på  ideen.  Partiets  idrætsordfører,  Flemming Møller Mortensen, foreslår, at man finder penge til  finansieringen  via  tips-  og  lottomidlerne,  som idrætsorganisationerne årligt modtager. Kulturministeriet oplyser, at man ønsker et  konkret  udspil  fra  politiske  kollegaer  og idrættens verden, før man går ind i sagen.

Mine  breve  til  Kulturministeren  i  december 2011  og  august  2012  var  tilsyneladende  ikke konkrette nok til, at ministeriet gik ind i sagen. Men måske skulle der forsøges endnu engang og her i 2013 sidder der en ny minister for bordenden. Så hermed er opfordringen givet videre - visionerne er der.

## LITTERATURLISTE

Lange. O. (1985), Den glemte historie. Bemærkninger til et godt nyt initiativ - og et par advarsler. I: Jørgensen, P., Rasmussen, O.C. og Trangbæk, E., Idrætshistorisk Årbog 1, (12). Syddansk Universitetsforlag.

Madsen,  B.V.  (2005):  I  virkeligheden  startede historien… om NFI. I: Madsen, B.V. og Skovgaard, T., Idrætshistorisk Årbog - Digitale bevægelser idræt, historie og formidling , (9-19). Syddansk Universitetsforlag.

Madsen, B.V. (2008): Nye tider og nye mål - et essay om Dansk Idrætshistorisk Forening- dengang og i fremtiden. I: Madsen, B.V., Mortensen, M.,  Storm,  R.,  Poulsen,  A.L.  og  Wøllekær,  J., Idrætshistorisk Årbog - Krydspres sport, medier og udøvere , (73-78). Syddansk Universitetsforlag.

Pedersen, L. (2007): 'Idrætten på museum? Om Nationalmuseets indsamlingspolitik og samtidsdokumentation'. Lokaliseret på: http://www.forumforidraet.dk/arrangementer/egne-arrangementer/idraet-kulturarv-og-digital-formidling. aspx.

Poulsen,  A.L.  m.fl.  (red.).  (2009): Forskning  i bevægelse. Et nyt forskningsfelt i et 100-årigt perspektiv. København: Museum Tusculanum.

Poulsen, P.P. (2005): Idrætshistorie som kulturarv. I: Madsen, B.V. og Skovgaard, T., Idrætshistorisk Årbog - Digitale bevægelser idræt, historie og formidling , (47-54). Syddansk Universitetsforlag.

Rose, E. (1985): En stor og vigtig indsats. I: Jørgensen,  P.,  Rasmussen,  O.C.  og  Trangbæk,  E., Idrætshistorisk Årbog 1,  (17).  Syddansk  Universitetsforlag.

## (ENDNOTES)

- 1 Brev  af  2.  august  2012  til  Kulturmister  Uffe  Elbæk  fra Else Trangbæk.
- 2 Notat fra møde den 22. august 1984 om visse idrætsmuseumsprojekter.  Ministeriet  for  Kulturelle  anliggender  1. kt.j.nr. 925.117/84.
- 3 Betænkning  om  oprettelse  af  Idrætsmuseum  i  Københavnsområdet,  Danmarks  Højskole  for  Legemsøvelser 1987, 34 sider og 3 bilag.
- 4 Rapport fra møde den 3. juni 1987 vedr. landsdækkende idrætsmuseumsfunktion.
- 5 Bilag til referat af 13. marts 1989.
- 6 'Referat af Høringssvar til betænkningen om Idrætsmuseum i Københavnerområdet' af 23. maj 1989.
- 7 Danmarks  Nationale  Idrætsmuseum,  København  april 1994, 159 sider.