Engelsk socialrealisme reenacted. Slaget ved Orgreave (nu og dengang)
Forfattere: Janna Lund
Tidsskrift: periskop (2018-05-30)

PERISKOP  NR. 19  2018

82

janna lund

## Engelsk socialrealisme reenacted

## Slaget ved Orgreave (nu og dengang)

On 18 June 1984 I was watching the evening news and saw footage of a mass picket at the Orgreave coking plant in South Yorkshire in which thousands of men were chased up a field by mounted police. The image of this pursuit stuck in my mind and for years I wanted to find out what exactly happened on that day... 1

Sådan fortæller den engelske kunstner Jeremy Deller (f. 1966) om baggrunden for værket The Battle of Orgreave (2001), der er en genopførelse af et sammenstød mellem strejkende minearbejdere og politiet tilbage i 1984. Kunstværket er med andre ord blevet til under indtryk af nyhedsdækningen, fordi hændelserne fra 1984 har brændt sig fast i hans bevidsthed. Dellers værk er derfor interessant at se nærmere på i genfortællingens perspektiv. For hvad sker der i genfortællingen reenactment'en - af en faktuel historisk begivenhed, der fortsat kan regnes som en relativt ny hændelse?

Den amerikanske professor i teaterog performancestudier Rebecca Schneider har i Performing Remains (2011) lavet en bredt funderet undersøgelse af, hvilke problemstillinger living historyog reenactment -bølgen inden for kunst og kultur italesætter; det være sig overvejelser omkring, hvorvidt man kan genopføre  uden  at  fortolke,  forholdet  mellem  deltagerne  og  tilskuerne  samt  deltagernes bevæggrund for at medvirke - for at fremhæve nogle punkter i hendes analyse.  I  indeværende  artikel  vælger  jeg,  under  inspiration  fra  Schneiders arbejde, at åbne for en diskussion af Dellers storstilede, og meget diskuterede, reenactment The Battle of  Orgreave gennem refleksioner over værkets fortid, nutid - og fremtid. Indledningsvist skal det historiske forløb om sammenstødet

&lt;

Jeremy Deller: Battle of Orgreave , 17. juni, 2001. © Martin Jenkinson Image Library. Gengivet med tilladelse fra DACS/Artimage 2018.

mellem politi og minearbejdere kort skitseres, hvorefter værkets tilblivelse og afvikling samt kunstkritikkens reception præsenteres. Dette vil være afsættet for  en  undersøgelse  af  reenactment  som  medie.  Det  søges  gjort  gennem  en receptionshistorisk analyse af Dellers værk samt i overvejelser omkring, hvilken betydning reenactment'en har haft erindringsmæssigt - både kollektivt og for de enkelte deltagere. På den måde ønsker jeg at komme frem til en diskussion af,  hvad  genopførelsen kan siges at tilføre vores oplevelse og reception af den historiske begivenhed.

Det  skal  kort  bemærkes,  at  jeg  ikke  selv  har  oplevet  reenactment'en,  men skriver artiklen på baggrund af værkets dokumentariske version The Battle of Orgreave Archive (An Injury to One is an Injury to All), 2001, der indgår i Tate Moderns samling, hvor jeg har set det udstillet. Værket fungerer som et slags arkiv, hvori der bl.a. indgår en dokumentarfilm af Mike Figgis, som indeholder optagelser fra selve reenactment'en. 2

Reenactment som  begreb  og  metode  indebærer  en  diskussion  af  forestillingen  om  autenticitet  i  forhold  til  det,  der  forsøges  genskabt.  I  nærværende artikel  lægger  jeg  mig  op  af  Schneiders  overbevisende  enkle  formulering  om umuligheden i, at man i nutiden kan genskabe en tro kopi af fortiden:

Reenactment is not one thing in relation to the past but exists in a contested field  of  investment  across  sometimes  wildly  divergent  affiliations  to  the questions of what constitutes fact. Clearly, the inevitable errors in (contested) authenticity mean that even though a reenactive action might 'touch' the past as any 'again' can be said to do, that touch is not entirely co-identical to the past nor itself unembattled. It is both/and - not one thing. 3

## Forløbet, der ledte til slaget ved Orgreave

Forløbet  forud  for  sammenstødet  mellem  politi  og  minearbejdere  i  1984  er kompliceret. Den siddende premiereminister Margaret Thatcher og regeringen udfordrede  fagforeningernes  magt  i  de  gamle  statsejede  industrier,  herunder stål- og kulminerne i Wales, Yorkshire og Kent, ved at introducere nye markedskræfter, der betød lukninger og dermed massefyringer af minearbejderne. Dette resulterede i, at tusindvis af minearbejdere fra de ramte områder gik i strejke. 4 Under ledelsen af Arthur Scargill  stod  National  Union  of  Mineworkers  for  at organisere strejkerne, og de sørgede for, at minearbejderne dagligt flyttede deres protestaktioner til nye lokaliteter, hvorfor politiet stod forholdsvis magtesløse. Dette blev ved, indtil Scargill udvalgte Orgreave som sted for en stor demonstration. Han tilskyndede offentligt alle strejkende til at tage til minebyen, hvorved politiet denne gang var forberedt på mødet med demonstranterne. 5  Protestaktionen ved Orgreave kulminerede i et voldsomt sammenstød mellem de strejkende og politiets styrker, der fra begge sider var mødt talstærkt op.

Thatcher, og med hende regeringen, havde igennem længere tid i medierne fået minearbejderne til at fremstå som en 'enemy within'. 6  Minearbejderne, der var  modstandere af statens reformer, havde ingen intentioner om at skabe et voldeligt sammenstød, men var grundet den negative presseomtale på forhånd udpeget til at være skurkene. Det blev en magtkamp mellem den traditionelle arbejderklasse,  repræsenteret  af  venstrefløjen  og  fagforeningerne,  mod  den siddende  højrefløjsregering,  der  var  fortalere  for  entreprenørskab  og  de  frie markedskræfter. 7  Regeringen var opsat på at 'vinde' slaget over de strejkende minearbejdere. 8  På demonstrationsdagen var der på de strejkendes side mødt 5.000-6.000 personer op, mens politiets styrker bestod af mellem 4.000 og 8.000 betjente. 9  På de strejkendes side var det imidlertid ikke kun minearbejdere, der deltog, for også folk udefra sluttede sig til. Heriblandt mere voldelige typer og provokatører, der ikke var bange for at kaste sten mod politiet eller at opfordre de strejkende deltagere til at gøre det. 10   Mediernes efterfølgende udlægning af begivenheden var meget ensidig; minearbejderne blev fremstillet som aggressive og voldelige - det hævdedes eksempelvis, at politiet først havde indsat de beredne  styrker,  efter  at  de  strejkende  havde  kastet  med  sten,  hvilket  senere viste sig ikke at være sandt. 11

Strejkerne sluttede ikke med sammenstødet i Orgreave, men fortsatte over en længere periode - fra marts 1984 til marts 1985. En tæt afstemning blandt fagforeningsfolkene afgjorde til sidst, at konflikten - og hermed strejkerne - blev afblæst.  De  mange  økonomisk  hårdt  pressede  minearbejdere  vendte  herefter tilbage til deres arbejde. 12

## Et 'voldeligt' sammenstød som kunstbegivenhed

Jeremy Deller tager i mange af sine værker fat i konkrete og aktuelle problemstillinger, ligesom han ofte samarbejder med og/eller involverer andre i forhold til at gennemføre sine kunstprojekter. Det kan være kunstnere, musikere eller udvalgte befolkningsgrupper fra et lokalområde. Dette var eksempelvis tilfældet i Speak to the Earth and it will tell you (2007-17), hvor Deller undersøgte hverdagen for beboerne i flere kolonihaveforeninger i den tyske by Münster. 13  I 2007 fik  haveforeningerne  udleveret  en  indbundet  bog,  hvori  de  i  en  tiårig  periode skulle føre dagbog. I forbindelse med afholdelsen af Skulptur-projekt Münster i 2017 blev bøgerne indsamlet og udstillet, og de indgår nu i et åbent arkiv. Også i projektet Folk Archive er afsættet almindelige mennesker og deres hverdag. Som titlen antyder, er Folk Archive en samling bestående af artefakter, der er indsamlet eller givet til arkivet af englændere og irere, og som indgår på forskellige udstillinger. Indsamlingen til arkivet startede i 1999 og er blevet til i samarbejde med kunstneren  Alan  Kane. 14 Folk  Archive dokumenterer  således  eksempler  fra populærkulturen - og giver et antropologisk indblik i det nutidige samfund. The Battle of Orgreave er imidlertid nok det mest kendte værk, som Deller har lavet på baggrund af forskellige befolkningsgruppers levede erfaringer.

Det er ikke kun Deller, der har viderefortalt historien om konflikten mellem fagforeningen  og  premiereminister  Margaret  Thatcher;  begivenheden  indgår eksempelvis  i  film  om  hende  som Margaret (2009)  og The  Iron  Lady (2011), ligesom konfrontationen også indleder filmen Billy Elliot (2001). Foruden filmmagere har også rockgruppen Dire Straits ladet sig inspirere af sammenstødet:

The blue line they got the given sign The belts and boots march forward in time The wood and leather the club and shield Swept like a wave across the battlefield 15

Konfrontationen har efterfølgende fået stor bevågenhed i den offentlige britiske bevidsthed. Dellers værk The Battle of Orgreave talte således også ind i en allerede eksisterende diskussion og bearbejdning af begivenheden. Forberedelserne til  genopførelsen  forløb  over  lang  tid,  fordi  Deller  forud  for  gennemførelsen forsøgte at studere konfliktens hændelsesforløb nøje. Et arbejde, der var yderst omfattende, idet han bevidst valgte at undgå mediernes udlægning som kilde. 16  I stedet interviewede han et udvalg af de dengang deltagende strejkende minearbejdere, ligesom ansatte ved politiet også blev hørt for derved at opnå den nuancering af konflikten, der i høj grad havde været fraværende i pressens dækning. 17 Det skal bemærkes, at Dellers genopførelse langtfra var så omfattende som den faktiske historiske begivenhed, om end mere end 1.000 personer var engageret i  at reenacte 'slaget' mellem arbejderne på den ene side og systemet - repræsenteret af politiet - på den anden side. At skabe en nøjagtig kopi var imidlertid heller ikke målet. I stedet ønskede Deller som udgangspunkt en mere mangesidet udlægning af begivenhedsforløbet end det, nyhedspressen havde præsenteret. Som Howard Giles - planlæggeren af reenactment'en - formulerer det:

Accurately recounting The Battle of Orgreave is almost as difficult as reconstructing  other,  more  ancient  fights.  Memories  fade  and  'veterans'  have different perspectives on timings and the order in which things happened.

Add  to  this  the  political  'spin'  from  both  sides,  including  police  attempts to  portray  what  happened  as  a  fully-fledged  riot  [...]  and  it  becomes  very difficult. 18

Det var ikke kun i konfrontationens omfang, at Dellers værk adskilte sig fra den historiske begivenhed. Sammenstødet - nu som en kunstnerisk iscenesættelse - mellem politi og minearbejdere, der blev gennemført den 17. juni 2001, udspillede sig ikke på den oprindelige placering, men i nærheden af denne, og området var blevet afspærret, så det var muligt for publikum at overvære genopførelsen, men ikke at komme ind på selve området. De deltagende var til dels mange minearbejdere, og dels nogle af de politimænd, der også var involveret i konfrontationen tilbage i 1984. 19  Foruden dette deltog adskillige medlemmer fra forskellige historisk interesserede foreninger, der ofte laver living-history og andre lignende genopførelser af historiske bataljer. Herved kom 're-enactors to work alongside veterans  of  a  recent  confrontation  [...]'. 20 Mens  Deller  således  foretog  justeringer på den store skala i forhold til sin iscenesættelse, blev små, stemningsskabende detaljer som isspisning og fodboldspil bibeholdt i reenactment'en på trods af gråvejr, fordi det tilbage i 1984 havde været en varm sommerdag, hvor minearbejderne netop havde spist is og spillet fodbold op til konfrontationen. 21 Samme udtryk for stemningsskabende nøjagtighed finder man også i brugen af teaterblod som resultat af nærkampene mellem de to stridende parter. 22

Reenactment'en  forløb  i  flere  faser  -  den  første  på  marken  i  nærheden  af minen, hvor de to grupperinger var placeret frontalt over for hinanden. Her var der  et  par  udfald  mod  de  strejkende,  bl.a.  fra  det  beredne  politi,  hvorefter  den demonstrerende mængde genopførte den paniske situation, som udfaldet oprindeligt havde medført. Minearbejderne forsøgte at trænge igennem de skjoldbeskyttede politimænds linje. Personen, der spillede Arthur Scargill, gentog også fagforeningsmandens  oprindelige  provokation  af  politiet  ved  at  løbe  helt  hen foran skjoldlinjen og råbe ad dem. Mod slutningen af reenactment'en mindskedes mængden af minearbejdere, fordi mange af dem tilbage i 1984 var gået ind i byen for at hente mad og drikke, hvilket - som dengang - gav politiet en overtalssituation, som de med held benyttede sig af. Efter et par fremrykninger overtog politistyrken området, der lå i umiddelbar forbindelse med minen, og minearbejderne flygtede ind i byen. Her kom den sidste del af reenactment'en til at udspille sig, primært mellem de skjoldbeskyttede politimænd til fods og de strejkende. 23

Man kan også afslutningsvis notere sig nogle yderligere ændringer i forhold til det historiske forløb, som Deller foretog i sit værk. Eksempelvis det faktum, at minearbejderne flygtede ned over de omkringliggende togskinner, hvilket blev valgt fra af sikkerhedsmæssige grunde. Reenactment'en sluttede, da politiet fik tvunget minearbejderne ud i udkanten af byen. I virkeligheden havde konfrontationen varet omkring otte timer, men dette blev i reenactment'en komprimeret ned til at vare omkring to timer for at bevare intensiteten. 24

Jeremy Deller: Battle of Orgreave , 17. juni, 2001. © Martin Jenkinson Image Library. Gengivet med tilladelse fra DACS/Artimage 2018.

## kunstkritikerens slag

Der er ingen tvivl om, at The Battle of Orgreave har sat sig sine spor i kunstkritikken. Mange har forholdt sig til værket, og kritikerne er umiddelbart også gået i dybden med Dellers projekt. Generelt kan man sige, at næsten alle, præcis som i denne artikel, har valgt først at formidle de historiske omstændigheder, der lå forud for værkets tilblivelse, hvorefter de forholder sig kritisk til de tematikker, reenactment'en problematiserer. Mange kritikere er begejstrede i deres vurdering  af  Dellers  projekt  og  betoner  det  som  et  godt  eksempel  på  politisk  kunst. Kunstneren Dave Beech skriver i sin anmeldelse af værket, at: 'Deller's choice of Orgreave as the template of a work of political art is impeccable.' 25  Andre, som eksempelvis  kunsthistorikeren  Lars  Bang  Larsen,  fremhæver  det,  fordi  det  er et godt kollektivt værk: '[...] but more than anything else, the Battle of Orgreave redux was a great day for collective authorship.' 26  Larsen - og mange andre med ham - roser også værket, fordi det skriver historien på ny, og nu fra de strejkendes synsvinkel.  Som  kritikeren  Will  Bradley  beskriver  værkets  historieudlægning: '[W]e'd see [...]  with hindsight how full, violent power of the state was used, indefensibly, in defence of its own political and economic interests.' 27 Men de fleste er tavse i forhold til det faktum, at dette kun er én side af historien. Eksempelvis skriver skribent for Art Journal Robert Blackson i en artikel om reenactments, at '[b]y allowing the miners' memories to control the course of the reenactment, Deller's  performance  provided  languishing  mining  communities  a  way  to  act outside the historical script determined for them by the government and media'. 28 På trods af at Blackson andetsteds sætter spørgsmålstegn ved, hvis historie reenactments kan være med til at fremlægge, ytrer han sig ikke om, hvilken betydning The Battle of Orgreave har for fx de ikke-strejkende minearbejdere. 29

Deller  selv  var  tydeligvis  helt  bevidst  om  denne  problematik  omkring, hvis  perspektiv  genopførelsen  projicerede.  I  stedet  for kun at  benytte  sig  af medlemmer fra foreninger for genopførelser af historiske begivenheder valgte han, som sagt, at involvere minearbejdere og politifolk, der deltog i den faktiske begivenhed. 30  Selvom man kan argumentere for, at han dermed forsøgte at sikre værket  autenticitet,  da  det  følelsesmæssige  engagement  på  den  måde  kunne blive  en  mere  naturligt  integreret  del  af  reenactment'en,  er  dette  valg  blevet kritiseret. Tilbage i 2006 konstaterer Claire Bishop:

Although the work seemed to contain a twisted therapeutic element (in that both miners and police involved in the struggle participated, some of them swapping roles), The Battle of Orgreave didn't seem to heal a wound so much as reopen it. Deller's event was both politically legible and utterly pointless: It summoned the experiential potency of political demonstrations but only to expose a wrong seventeen years to late. 31

At The Battle of Orgreave var så meningsløst, som Bishop udtrykte det i sin første kritik af værket, retter hun dog op på i Artificial Hell fra 2012. Heri laver hun en mere dybdegående analyse af værket, hvor hun omtaler det som 'The Epitome of  Participatory Art' og fremhæver flere kvaliteter ved værket, bl.a. mødet og samarbejdet mellem arbejderklassens minearbejdere og middelklassens reenactors. 32   I tillæg til dette påpeger Bishop også, at Deller på en gang forener den betændte  historieformidling  med  en  slags  byfest  med  hornorkester,  legende børn  og  markedspladsstemning  med  popmusik  i  pausen  mellem  de  to  'slagscenarier'. 33

Bevidstheden om den historiske hændelse tilbage i 1984 er ikke et følelsesmæssigt lukket kapitel, og Bishops første kritik synes derfor at ramme ved siden af. Historieskrivningen pågår fortsat - kontinuerligt - og den er Dellers værk så at sige et forsøg på at intervenere i. Den entydige fortælling set fra begivenhedens samtid, som den blev fremlagt i medierne dengang, kan således ved hjælp af et andet og måske mere kritisk blik via genopførelsen informere nutiden og fremtidens historiefortælling bredt, og hermed også nå ud til andre, der måske ikke ellers ville have stillet spørgsmålstegn ved nyhedsdækningen. Netop ved at vælge en så omfattende iscenesættelse lukker kunstværket sig heller ikke om sig selv. Det er heller ikke kun Deller, der har beskæftiget sig med konflikten. I disse år  kæmper  minearbejder-aktivister  stadig  for  at  få  politiets  og  efterretningstjenestens  rolle  undersøgt,  hvormed  de  kan  få  en  mere  nuanceret  fortælling om den historiske begivenhed. 34  Også engelske forskere forsøger at finde hoved og hale i konflikten; senest har ph.d.-stipendiat Steven Daniels ved University of Liverpool fremhævet, at politiets ledelse i South Yorkshire havde instrueret politimænd i en 'fælles' fortælling om begivenhedernes forløb, inden de efterfølgende blev afhørt for at klarlægge slagets gang. Daniels pointerer også, hvor svært de forskellige interesseorganisationer, som forsøger at finde klarhed og få rejst en undersøgelsessag af politiets rolle, har det; sagsakterne bliver eksempelvis ikke offentligt tilgængelige før i 2072. 35

Nogle kritikere, som eksempelvis Pablo Lafuente, er af den opfattelse, at det er  en  kvalitet,  at  'veteranerne'  deltager,  fordi  deltagerne  hermed kan 'reflect on their own social or political conditions'. 36  Også kritikeren Michele Robecchi kommenterer indirekte positivt på Dellers valg ved at konstatere, at kunstneren forstår,  hvilke  risici  og  konsekvenser  det  fører  med  sig  at  involvere  'ordinary people' i  sine  værker. 37   'Veteranerne'  kommer i The Battle  of  Orgreave til  at fungere som en slags kulturarbejdere, der formidler deres egen historie på ny dette sker i '[a] kind of cathartic, interactive theatre whose accuracy and effectiveness is nonetheless dependent on the mediated accounts of witnesses...'. 38

Kunsthistorikeren Alice Correia forholder sig til deltagerne fra de historiske foreninger, og hun roser Deller:

Deller  attempted  to  position  the  re-enactors  beyond  factoids,  by  bringing them face  to  face  with  people  they  were  pretending  to  be.  In  doing  so,  he demonstrated that the past and the present are intertwined and that, in order to  fully  understand the intricacies of the past, re-enactment performances must go beyond simulacra to include critical engagement. 39

Som det fremgår af det ovenstående, forholder mange af kritikerne sig positivt til Dellers The Battle of Orgreave. Endvidere kan det konkluderes, at mange tager fat  i  de  samme  problemstillinger,  som  kritikerne  dermed  indirekte  bekræfter hinanden i at være de vigtigste.

## Minearbejdernes historieskrivning

Kritikkernes reaktioner på Dellers reenactment peger på nogle af de problemstillinger,  som  værket  italesætter,  hvilket  vi  skal  se  nærmere  på  i det  følgende.  Flere  af  problemstillingerne  hænger  sammen  eller  overlapper hinanden,  men  for  overskuelighedens  skyld  vil  jeg  prøve  at  behandle  dem enkeltvis.

Formålet med at tage fat i den historiske begivenhed synes indlysende; at give et mere sammensat billede af hændelsen end det, der dengang blev fremlagt i medierne. I modsætning til eksempelvis et nyklassicistisk historiemaleri opbygget  omkring  heroiske  kompositioner  og  situationer  fungerer  genopførelsen  over  tid;  det  er  ikke  et  fastfrosset  øjeblik,  men  et  forløb  med  vekslende udsving af intensitet og handlingsbegivenheder. I tillæg til dette bytter Deller også om på rollefordelingen, idet tidligere minearbejdere optræder som politimænd og omvendt. Hermed udvisker han grænserne for helte- og skurkerollen. I dokumentarfilmen om reenactment'en udtaler Deller selv, at det ikke handler om at hele sår , men om, at minearbejderne ikke skal skamme sig over det skete. Filmen  viser  både  'veteraner',  der  har  lagt  begivenheden  bag  sig,  men  også

nogle af de strejkende, der tydeligvis stadig er prægede af oplevelsen. En af disse henvender sig  til  Thatcher,  i  tilfælde  af  at  hun  skulle  se  optagelsen,  og  siger: 'Drop dead!' Deller er åbenlyst interesseret i at klarlægge hændelsesforløbet, jævnfør  artiklens  indledende  citat,  og  han  søgte  gennem  indsamlingsfasen  at skaffe sig indsigt i forskelligt kildemateriale og interviewe flere deltagere. Deller har selv oplevet fremstillingen af sammenstødet mellem de strejkende og politiet  i  nyhedspressen, men han var ikke konkret involveret i konflikten. Deller forsøger med andre ord at 'male' et nyt historiemaleri, som kan være med til at  afbilde  én  anden  fortolkning  af  historien.  Inden  for  rammerne  af  en  reenactment synes dette muligt, fordi 'kunstrammen' tillader et kritisk blik, også over  autenticiteten  i  forhold  til  at  gentage  og  genskabe  virkeligheden  en  til en. 40   Endvidere gives der med reenactment'en som medie mulighed for at lave flere tidslige nedslag i forløbet fremfor at udvælge et motivisk klimaks fra den bedste synvinkel, som et klassisk historiemaleri ifølge professor i kunsthistorie Christine  Ross  ville  repræsentere. 41 Dellers  'historiemaleri'  i  form  af  reenactment'en af begivenheden bliver et kritisk standpunkt fra et særligt ståsted (kunstens),  der  holder  fortællingen  om  Orgreave  åben  i  forhold  til,  hvordan begivenheden skal udlægges. 42

En anden vigtig problemstilling vedrører samarbejdet mellem kunstneren, 'veteranerne'  og  de  udenforstående  aktører  fra  de  forskellige historiske foreninger. For hvis integritet er vigtigst at bevare? Er det Dellers, i og med at han er kunstneren bag værket? Eller skal det hele foregå på minearbejdernes præmisser, fordi det er deres historie, der forsøges genfortalt? For Deller har det haft stor betydning, at minearbejderne bakkede op om projektet. Som han formulerer  det:  'I  would  never  have  undertaken  the  project  if  people  locally felt it was unnecessary or in poor taste.' 43   Dette kan indirekte tolkes sådan, at det for Deller var vigtigt at respektere og bevare minearbejdernes integritet, og at projektet på en måde også bliver en form for styrkelse af deres position; de skal ikke længere opfattes som en 'enemy within'. Deller giver minearbejderne mulighed for at 'male' deres historiemaleri; 'folkets stemme' bliver omsat til en reenactment, men ved at inkludere de mere professionelle reenactors, der er vant til at udkæmpe historiske slag, kan begivenheden mere officielt indgå som en del af den engelske historie. 44

Dagen  før  reenactment'ens  gennemførelse  var  der  arrangeret  en  øvedag, hvormed der var mulighed for eksempelvis at træne kampsituationer. Her var der 'slåskampe' mellem de stridende parter, der syntes at være på grænsen til at være virkelige, og der gik rygter om, at 'a small number of the real miners were applying too much gusto to their roles at the rehearsals [...]' 45 Dette peger på, at nok kan arrangementet have haft en form for helende effekt, men det har også vakt mindre konstruktive eller destruktive følelser hos nogle af deltagerne, der måske ikke var tilsigtede, som Bishop netop også pointerede.

Som det blev  påpeget  i  afsnittet  om  tilblivelsen  af The  Battle  of  Orgreave , berører Dellers værk et yderst interessant område i forbindelse med, hvordan man udlægger historien , her forstået som en historisk begivenhed. Kan sådan en udlægning fremstå autentisk ved hjælp af de virkemidler, som en reenactment indeholder? Inden for det museologiske felt diskuteres det ofte, hvilke konsekvenser en levendegørelse af historien har, og der er både indædte modstandere og begejstrede tilhængere af denne praksis. Fortalerne argumenterer bl.a. for, at  beskuerne i højere grad bliver involveret i historiefremlæggelsen og måske ligefrem bliver deltagere og derved får mere direkte 'adgang' til begivenheden. 46 De mere professionelle reenactors søger ofte at tilstræbe en høj grad af autenticitet og ønsker at gøre det hele som dengang ,  selvom de godt ved, at det ikke er  muligt. 47 Deller  problematiserer  living  history,  fordi  aktørerne  ofte,  ifølge ham, ikke har en indgående indsigt i den historiske begivenhed, de opfører. Som han selv udtrykker det: 'But often their performances have no social or political context [...] It's not about why those men are fighting each other, especially when they are from the same country.' 48  Hermed italesætter han den kritik, der ofte er forbundet med living history. Nemlig at det ikke nødvendigvis medfører en forståelse  eller  bevidsthed  om  historien, bare fordi  man  deltager  i  eller  overværer  en  reenactment  af  en  historisk  episode. 49 Flere  af  medlemmerne  af  de historiske foreninger var, ifølge Deller, bange for minearbejderne. De havde en forestilling om, at den måde, hvorpå minekonflikten var blevet udlagt i medierne tilbage  i  1984,  var  den  rigtige  -  og  måske  kunne  gentage  sig.  Intentionelt  var reenactment'en altså også en udfordring for de udenforstående deltagere, der ikke havde været involveret i sammenstødet. Deller ønskede at udfordre deres opfattelser ved at lade dem slås med og mod 'veteranerne'. 50

## Erindringens metamorfose

Slaget  ved  Orgreave bygger  på  erindring.  Et  begreb,  der  ikke  gør  receptionen af værket The Battle of Orgreave mindre kompliceret, fordi erindring altid er i bevægelse, forstået på den måde, at når man bevæger sig i tid, vil ens erindring af fortiden langsomt ændre sig, som Howard Giles også påpegede i det tidligere citat. Antropologen Paul Connerton taler om forskellige kategorier af erindring, hvoraf én betegnes som den personlige .  Den  er  personlig,  fordi  den  er  baseret på og refererer til den enkeltes erindring - og dermed også noget individuelt, som  ingen  andre  som  sådan  har  adgang  til. 51 Man  husker  forskellige  detaljer tydeligere end andre, nogle elementer glemmer man helt, bevidst eller ubevidst, ligesom  man  i  oplevelsen  af  andre  beslægtede  begivenheder  måske  overfører eller sammenføjer ting, der slet ikke har fundet sted. Man 'konstruerer' eller genfortæller erindringen om begivenheden løbende. Dellers personlige minde om sammenstødet under strejken dannede baggrund for hans engagement og udvikling af selve kunstværket, men i praksis blev reenactment'en til på baggrund af mange andres personlige erindringer om, hvad der var sket. Det hele blev til et kludetæppe af minder, og på baggrund af dette opført. Dels for og med mange af  sammenstødets  tidligere  deltagere  (der  også  har  lagt  historier  til),  dels  for de tilskuere, hvoraf flere sikkert har relation til de to kæmpende parter eller til konflikten på anden vis. Hertil kommer også 'kunstverdenen' og living historybranchen - om end deres erindring om begivenheden eller mangel på samme jo som sådan ikke får nogen reel betydning i forhold til selve reenactment'en.

I modsætning til andre reenactments af historiske hændelser - eksempelvis den amerikanske borgerkrig eller vikingekampe herhjemme - så tager Deller fat i  en  fortid,  der  ikke  ligger  langt  tilbage.  Derfor  spiller  erindringens  metamorfose måske netop også en særlig betydning, forstået på den måde, at hvor living history-branchen ofte knytter an til nedfældede kilder - som selvfølgelig bliver fortolket og genopført i et særligt perspektiv - så var tilblivelsen af kunstværket The Battle of Orgreave en proces, der forløb parallelt med, at erindringen også stadig  var  under  dannelse  for  de  involverede  parter.  Når  en  minearbejder  i indsamlingsfasen af dokumentation om slaget fortæller Deller om sin personlige oplevelse af tiden op til og under konflikten, så bliver det til et forankringspunkt i arbejderens erindring. Men når han så - måske først et år senere - deltager som enten politimand eller 'sig selv' i kunstværket, bliver hans minde sandsynligvis igen transformeret, hvilket sikkert vil ske igen, hvis han en dag går på museum og oplever det dokumentariske værk udstillet. Reenactors af historiske slag og begivenheder tilkendegiver ofte, at de med deltagelse i living history-events får mulighed for at rejse i tiden, men i tilfældet med The Battle of Orgreave får man i høj grad også mulighed for at rejse i og med erindringen. 52  Det vil nok især være for de involverede parter og deltagere, at der sker en konkret metamorfose, men sikkert også for tilskuerne. Selvom erindring konkret foregår i det enkelte individ, lever det enkelte individ ikke kun som sig selv, men indgår i forskellige sociale rammer på baggrund af delte værdier, oplevelser og fortællinger såsom familien, nabolaget, generationen osv. Dellers reenactment vil derfor også langsomt kunne indgå i den sociale erindring om slaget ved Orgreave - det, som Connerton på  baggrund  af  Maurice  Halbwachs  betegner  vores  fælles  (grupperelaterede) erindring. Med værket videreformidler Deller minearbejdernes viden og genaktiverer erindringer - både personlige og sociale - om begivenheden. 53

Professor i litteratur Aleida Assman bygger også videre på Halbwachs med begrebet kollektiv erindring ,  der ligger tæt op af den sociale erindring. Om den kollektive  erindring  skriver  hun:  'Such  a  memory  is  based  on  selection  and exclusion, neatly separating useful from not useful, and relevant from irrelevant memories. Hence a collective memory is necessarily a mediated memory. It is backed up by material media, symbols, and practices […]'. 54  Den kollektive erindring er en samlende betegnelse for forskellige former for erindring - i relation til det sociale, politiske, nationale og kulturelle (osv.) - og den kan overleveres fra en generation til den næste. Den kulturelle erindring er baseret på biblioteker, arkiver,  uddannelsesinstitutioner  og  museer. 55   Dellers  værk  opererer  derfor på flere niveauer af erindring; dels den personlige, dels den sociale og også den kulturelle, i og med at projektets arkivalske materiale indgår som et værk på det engelske museum Tate.

## konklusion - reenactment på godt og ondt

Deller ønsker med The Battle of Orgreave at fremstille en anden side af minestrejken end den, medierne præsenterede i 1984. Deller 'reclaimer' fortidens (og  mediernes)  udlægning  og  erindring  af  minekonflikten  og  skaber  en  slags moderindring til  denne ved at fokusere på den officielle histories eksklusioner. Med erindringsperspektivet for øje vil den fortidige  historietælling  om  slaget over tid forvandles; således at når der tales om slaget, refereres der til forfortiden; tiden før genopførelsen af begivenheden, hvor fremstillingen i nyhedsmedierne havde været entydig. Mens selve reenactment'en i stedet kan betragtes som en begivenhed, der nyligt er overstået. Og som virker lige nu ved også at pege ind i fremtidens fortællinger. 56  Når reenactment'en kommer til at præge vores kulturelle og kollektive erindring om konflikten ved Orgreave, både før, nu og i fremtiden, er det vigtigt at være opmærksom på, at man ikke kan gentage noget uden at fortolke det, som også Rebecca Schneider påpeger. 57

Dellers intention med kunstprojektets æstetisering synes ved første øjekast at være en afbalanceret genfortælling, en form for socialrealistisk sympatiaktion, med åbenlyse nedjusteringer i forhold til omfanget. Dellers værk bliver medvirkende til at præge den kollektive erindring om hændelsen, og derfor er Alieda Assmanns kritiske spørgsmål særligt relevante i forhold til Dellers projekt: 'What is included and what is excluded from the construction of the collective memory? And what are the political consequences of such choices in the present and for the future?' 58  Deller giver med reenactmenten nye stemmer mulighed for at komme til orde og dermed præge den kollektive erindring. Men i forhold til deltagernes involvering - og eftervirkningerne ved dette - er det et forholdsvist ukendt land, Deller bevæger sig ind i i forbindelse med genopførelsen af slaget. Han kan ikke på forhånd forudsige eller kontrollere deltagernes følelser under genopførelsen; han ved ikke, hvordan det vil føles for dem at rejse tilbage i fortiden, eller hvad det  vil  sætte  sig  af  spor  fremadrettet,  ligesom  han  heller  ikke  kan  forudsige, hvilke konsekvenser det får for lokalmiljøet efterfølgende. Det er vigtigt at have for øje, når man vælger at levendegøre en begivenhed som kunstværk, hvor to lokale befolkningsgrupper (kun opdelt på grund af deres profession) igen skal bekæmpe hinanden, for som Schneider formulerer det: 'To what degree is a live act then as well as now ?' 59 For vil The Battle of Orgreave , som Bishop også spørger til, nærmere åbne et sår fremfor at hele det? Der ligger en mulighed for at genbesøge den historiske konfrontation igennem Dellers værk, der har potentialet til  at  virke  forsonende  eller  mæglende,  men  som  måske også kan genaktivere glemte eller undertrykte negative følelser. Deller selv, hvis sympati jo tydeligt ligger hos de strejkende, tager ikke stilling til dette mulige efterspil af værket, men overlader det  i  stedet  til  deltagerne  selv  og  værkets  beskuere  at  komme overens med konfrontationen, både den oprindelige og iscenesatte. Deller giver dermed sit publikum chancen for at møde slaget (på ny) præcis på samme måde, som han også i sin tid mødte hændelsen på TV, blot vil han sikkert mene, at det - nu i kunstværkets ramme - sker i et mere nuanceret lys. Dellers projekt har derfor en del ubekendte faktorer og uforudsigelige elementer - både før, under og efter selve værkets opførsel - som rejser etiske problemstillinger ved reenactment som medie til at videreformidle en historisk  begivenhed  som  kunstværk.

Der er ingen tvivl om, at det er umuligt at lave en genopførelse, der var en tro kopi af episoden i 1984. Dellers valg i forhold til at forkorte tidsforløbet og skabe en mere intens reenactment fjerner netop værket fra at være en genopførelse af den virkelige begivenhed. Værket kommer dermed nærmere til at virke som en følelses- eller stemningsmæssig iscenesættelse; et dramatisk stykke teater. Teater  giver  ifølge  Schneider  mulighed  for  at  skabe  en  mimetisk  maskerade, hvor man kan arbejde med mulige afskygninger af det manierede i kopien. 60  Men med kopien kan der i det genopførte skabes et kritisk perspektiv til originalen. Nuancerne og de historiske fakta, der ligger til grund for genopførslen af slaget, forsvinder måske i reenactment'ens tumult, men det er på baggrund af dette, at der gives mulighed for, at den kollektive erindring om slaget metamorfoserer; at der trækkes nye forgreninger ind i den nutidige og fremtidige historiefortælling. The Battle of Orgreave fungerer derfor som et flygtigt, om end omfattende, øjeblik, der sker i nutiden og trækker spor ind i fremtiden.

## ABSTRACT

The article 'English social realism re-enacted - The Battle of Orgreave (now and then)' is  taking  inspiration  from  the  professor  in  theatre  and  performance  studies  Rebecca Schneider's study of living history and the re-enactment wave in Performing Remains from 2011. Based on Schneider's publication, the article opens a discussion of Jeremy Deller's comprehensive and much debated re-enactment, The Battle of Orgreave (2001). Initially the historical circumstances surrounding the clash between police and striking miners is introduced, after which the making of the piece and its execution is presented. Following this, the reception of Deller's work in art criticism is deliberated, which forms the vantage point for a discussion of re-enactment as a medium for art. This is done through a critical examination of the reception history of Deller's piece, along with thoughts on what impact the piece has had from the perspective of memory - both for the collective and for the individual participants in the piece. Finally, the article raises a discussion of what reenactment can be said to contribute to our experience and reception of historical events.

## NOTER

- 1 Deller, 2002, p. 7.
- 2 Se yderligere på http://www.tate.org.uk/art/artworks/deller-the-battle-of-orgreave-archivean-injury-to-one-is-an-injury-to-all-t12185, sidst besøgt 24.08.17.
- 3 Schneider, p. 56.
- 4 Larsen, 2001/2002, pp. 66-69.
- 5 Deller, 2002, p. 11.
- 6 I den videodokumentation, der indgår som en del af værket The Battle of Orgreave Archive… , er der lydoptagelser, hvor Thatcher omtaler minearbejderne som 'the enemy within'.
- 7 Correia, 2006, p. 95.
- 8 https://www.theguardian.com/politics/2017/may/18/scandal-of-orgreave-miners-strikehillsborough-theresa-may, sidst besøgt 15.08.17.
- 9 Se http://en.wikipedia.org/wiki/Battle\_of\_Orgreave, sidst besøgt 02.08.17. Der er ingen offentliggjorte kilder, der præciserer det nøjagtige antal politimænd, der deltog i 1984, derfor det noget upræcise tal.
- 10 Deller, 2002, p. 19.
- 11 Corris, 2007/2008, p. 21.
- 12 http://en.wikipedia.org/wiki/UK\_miners'\_strike\_(1984-1985), sidst besøgt 03.08.17.
- 13 Frangenberg, 2007, p. 21.
- 14 Smith, 2006, pp. 1-4.
- 15 Fra sangen 'Iron Hands' på albummet On Every Street udgivet af Dire Straits i 1991.
- 16 Wagner, 2007, p. 89.
- 17 Nogle af disse interviews er publiceret i The English War Part II , som Jeremy Deller sammen med Artangel fik udgivet efterfølgende. Til denne publikation hører også en cd med interviews. Foruden dette kan man også i værket The Battle of Orgreave (An Injury to One is an Injury to All) (2004) få et indblik i baggrunden for begivenheden via en tidslinje og andet dokumentarisk materiale.
- 18 Giles, 2002, p. 24.

- 19 De deltagende 'veteraner' var fundet gennem annoncer i de lokale aviser og mund-til-mundmetoden. De fik betaling for deres deltagelse i reenactment'en. Disse oplysninger stammer fra mailudveksling med Jeremy Deller.
- 20 Deller, 2002, p. 7.
- 21 Correia, 2006, p. 97.
- 22 Correia, 2006, p. 98.
- 23 Giles, 2002, pp. 24-33.
- 24 Correia, 2006, p. 100.
- 25 Beech, 2001, p. 38.
- 26 Larsen, 2001/2002, p. 66.
- 27 Bradley, 2001, upag.
- 28 Blackson, 2007, p. 33.
- 29 Blackson, 2007, p. 31.
- 30 Der deltog ca. 200 veteraner og omkring 800 personer fra reenactment- og living historyforeninger, http://www.jeremydeller.org/TheBattleOfOrgreave/TheBattleOfOrgreave\_Video. php, sidst besøgt 09.09.17.
- 31 Bishop, 2006, p. 182.
- 32 Bishop, 2012, p. 33.
- 33 Bishop, 2012, pp. 32 ff.
- 34 https://www.theguardian.com/politics/2017/may/18/scandal-of-orgreave-miners-strikehillsborough-theresa-may, sidst besøgt 15.08.17.
- 35 https://theconversation.com/new-files-add-weight-to-calls-for-battle-of-orgreaveinquiry-85697, sidst besøgt 18.12.17.
- 36 Lafuente, 2004, p. 2.
- 37 Robecchi, 2004, p. 126.
- 38 Mendelsohn, 2006, p. 15.
- 39 Correia, 2006, p. 103.
- 40 Schneider, p. 13.
- 41 Ross, 2012, p. 3.
- 42 Schneider, 2011, p. 7.
- 43 Deller, 2002, p. 7.
- 44 Bishop, 2012, pp. 33 ff.
- 45 Farquharson, 2001, upag.
- 46 Se eksempelvis Goodacre, Beth &amp; Gavin Baldvin, 2002, p. 13.
- 47 Schneider, p. 45.
- 48 Slyce, 2003, p. 76.
- 49 Lowenthal, 1998, p. 168.
- 50 Slyce, 2003, p. 76.
- 51 Connerton, p. 22.
- 52 Schneider, p. 50.
- 53 Connerton, pp. 36 ff.
- 54 Assmann, p. 55.
- 55 Assmann, p. 56.
- 56 Schneider, p. 37.

- 57 Schneider, p. 16.
- 58 Assmann, p. 67.
- 59 Schneider, p. 37.
- 60 Schneider, p. 89.

## LITTERATUR

- Assmann, Aleida: 'Transformations between History and Memory' in Social Research , vol. 75, nr. 1, Collective Memory and Collective Identity , forår 2008, pp. 49-72.
- Beech, Dave: 'Jeremy Deller: Orgreave, South Yorkshire' in Art Monthly , nr. 248, 2001, pp. 37-39.
- Bishop, Claire: 'The Social Turn: Collaboration and its Discotents' in Artforum , nr. 6, februar 2006, pp. 179-185.
- Blackson, Robert: 'Once More ... With Feeling: Reenactment in Contemporary Art and Culture' in Art Journal , nr. 66, forår 2007, pp. 28-40.
- Bradley, Will: 'Jeremy Deller' in Christina Ricupero og Paula Toppila (red.), Social Hacker, NIFCA, Helsinki, 2001, upag.
- Connerton, Paul: How Societies Remember , Cambridge University Press, Cambridge, 1991.
- Correia, Alice: 'Interpreting Jeremy Deller's 'The Battle of Orgreave'' in Visual Culture in Britain , vol. 7, nr. 2, vinter 2006, pp. 93-112.
- Corris, Michael: 'The World as a Stage: Tate Modern, London' in Art Monthly, nr. 312, december/ januar 2007/2008, p. 21.
- Deller, Jeremy: The English Civil War Part II , Artangel, London, 2002.
- Deller, Jeremy: 'Orgreave: the strike and its background. An interview with David Douglas' in Jeremy Deller (red.), The English Civil War Part II , Artangel, London, 2002.
- Farquharson, Alex: 'Jeremy Deller' in Frieze Magazine , nr. 61, september 2001, tilgængelig på https://frieze.com/article/jeremy-deller, sidst besøgt 02.08.17.
- Frangenberg, Frank: 'Jeremy Deller Speak to the Earth and it will tell you ' in sculpture projects muenster 07 , Skulptur Projekte Münster 07, Walther König, Köln, 2007.
- Giles, Howard: 'The Battle of Orgreave from a tactical point of view' in Jeremy Deller (red.), The English Civil War Part II , Artangel, London, 2002, pp. 24-33.
- Goodacre, Beth og Gavin Baldvin: Living the Past: Reconstruction, Recreation, Re-enactment and Education at Museums and Historical Sites , Middlesex University Press, London, 2002.
- Lafuente, Pablo: 'Art on Parade' in Art Monthly , nr. 280, 2004, pp. 1-4.
- Larsen, Lars Bang: 'Jeremy Deller: The Battle of the Return', in Artext , nr. 75, 2001/2002, pp. 66-69.
- Lowenthal, David: The Heritage Crusade and the Spoils of History , Cambridge University Press, Cambridge, 1998.
- Mendelsohn, Adam E.: 'Be Here Now' in Art Monthly , nr. 300, 10, 2006, pp. 13-18.
- Robecchi, Michele: 'Jeremy Deller', in Flash Art , nr. 37, november/december 2004, p. 126.
- Ross, Christine: The Past is the Present; It's the Future Too , Continuum International Publishing Group, 2012.
- Schneider, Performing Remain - Art and war in times of theatrical reenactment , Routledge, London, 2011.
- Slyce, John: 'Jeremy Deller: Fables of Reconstruction', in Flash Art International, vol. 46, nr. 228, 2003, pp. 74-77.
- Smith, Dan: 'Folk Art?' in Art Monthly , nr. 299, sommer 2006, pp. 1-4.
- Wagner, Renate: 'Jeremy Deller - The Battle af Orgreave' in Inke Arns og Gabriele Horn (red.), History Will Repeat Itself , Revolver, 2007, p. 89.