Historien, traditionen og arbejdererindringen
Forfattere: Ib Bondebjerg
Tidsskrift: kok (1979-08-19)

## Ib Bondeb  jerg

## Historien, traditionen og

## arbejdererindringenl

den borgerlige kultur og arbejderkulturen  i

Om (1itteratur)historien

## HISTORIEN, DAGLIGDAGEN OG ERINDRINGEN

I  den marxistiske historieopfattelse har der bade traditionelt og i nyere tid -bl.a. fra agenopdagelsena: af  marxismen i universitetsmajgerne fra slutningen af  6O'erne -gjort sig tendenser gældende, der i deres fors~g på at overskride bade den platte empirisme og den  spekulative idealisme i  den  borgerlige historieopfattelse  har forholdt sig tii  historien ved  at  sgge at  afdække stærkt abstrakte og objektive-logiske træk i den historiske udvikling. I  deres mest ekstreme og rene form har disse tendenser f ~ r t til  en a-historisk, abstrakt  kategorisering  af historien,  men  i  deres  intention  har disse tendenser ikke som helhed været meningsl~se eller forkerte, men  peger  tværtimod pa  noget  centralt i  den materialistiske historieopfattelse: fors~gene på at trænge igennem den umiddelbare, konkrete og mangfoldige historiske overflade og afdække en række  væsenstræk  i  den ~konomiske, klassemæssige og bevidsthedsmæssige historie.

Men en sadan tilgang, der p A   den ene side er n~dvendig i den samlede strukturering a f   lange historiske forl~b, hvis f.eks. periodiseringen skal ramme  de  steder, hvor  de mere  dybtgående ændringer optræder, bliver p3 den anden side for udvendig og utiistrækkelig, nar man primært sØger at bearbejde bevidstheds-, kultur-  og  litteraturformer, der  måske nok  kan  ses  i  lyset  af  mere abstrakt  udledte historiske væsenstræk, men  som  f ~ r s t og  fremmest  i allerh~jeste grad er komplekse fortolkninger og bearbejd- ninger a£ den  subjektivt  erfarede,  historiske  dagligdag.  Det  er ikke mindst forholdet mellem denne mere overordnede, objektive historiske udvikling og den subjektivt erfarede dagligdag, der må stå  i  centrum  i  en  materialistisk litteraturhistorie, og  som  netop kan  d z s e s  i  de  litterzre tekster  som  historien  afsetter.  Fiktive og  erindrende tekster  giver  som  erfaringsberetninger udsagn  om kompleksiteten, uensartetheden, usamtidigheden,  modsigelseme  i den konkrete historiske virkelighed, og muligvis endda om de faktiske eller Ønskede alternativer -de muligheder og potentialer som a£ den  ene  eller  den  anden  grund  ikke  blev  fuldt  udfoldet  eller ikke satte sig dominerende igennem i historien. Det er imidlertid ikke meningen her  at fortsztte i et historiefiloso£isk spor eller at fremkomme med generelle metodiske bemzrkninger  om historien og  dagligdagen i  almindelighed, det  der skal  fokuseres på er  de undertryktes historie og deres erindring om og fortolkning af  d e res  egen  historie,  såiedes som  den kommer  til  udtryk  hos  arbejderklassen i det borgerlige samfund.

Når man  skal  skrive  en  litteraturhistorie  på materialistisk grundlag, så rejser det ikke bare det grundlzggende problem at få den historiske analyse til at bevzge sig ned fra en generel udviklingsskematik og f&amp; den til at opsuge og strukturere den konkrete ~~ocialhistoriske erfaringsverden, men  det  rejser  naturligvis  ogsii et  omfangs-  og  stofproblem  i  forhold til  den  traditionelle, overleverede litteraturhistorie, der i sidste instans hznger sammen med et andet syn pil historien og litteraturen. Selve den klassemzssige og  socialhistoriske vinkel på historien og litteraturen  flytter vzgten fra ~keglens top«, den litterzre k b o n  til  ~keglens brede foda, de udgrznsede traditioner. Udtrykket &gt;keglens  topa og dens ~brede fodu, der er et billedligt udtryk hentet fra Troels Lunds forord til Dagligt  liv  i  Norden, hvor  han argumenterer for at flytte vzgten fra historien om de store strukturer, personer og begivenheder og ned i &gt;historiens  understr~m«, det mere trzge, daglige liv i arbejde, familie og fritid osv., kan for så vidt overfgres polemisk på den  traditionelle  litteraturhistorie  (og  historieskrivning)  i  to  bet yd~inger:~ på den ene side angiver &gt;keglens  topa den fokusering, der  i  den  traditionelle litteraturhistorie er på rzekken  af  centrale forfattere og værker, en perlerække,  der i stØre elier mindre grad fremtræder i  deres  eget lys som en ække æstetiske, kulturelle og ideologiske udtryk,  der bærer  deres  egen historie  med  sig,  mens ~keglens brede fod*: da angiver det sociale rum, de historiske forhold  og  den  konkrete  dagligdag og  erfaring  som  al  kunst  er  et produkt a f og  et  sammentrængt  forsØg på  at  tolke -under  påvirkning af  bestemte klassemæssige indflydelser og interesser. Men i denne betydning er akeglens brede fod*: ganske fraværende i det meste a f den traditionelle litteraturskrivning, og det samme gælder i  en  endnu hØjere  grad for den anden polemiske brug af  billedet, som  i  denne sammenhæng er den  centrale:  her er  akeglens top« den kanon som er udskilt fra et kolossalt kultur-  og bevidsthedsrum som et udtryk for hvad den herskende kulturalliances ideologer  har  betragtet  som  den  litterære  histories  essens,  mens  akeglens  brede  fod&lt; her  udtrykker  det  forhold  at  denne essens  som regel hverken medtænker  hvad  der rent faktisk har været ideologisk  styrende for langt stgrstedelen a f afolketa, altså det faktiske kultur-  og  litteraturforbrug,  og  massekulturens  betydning  f.eks., eller forholder  sig til  det problem  at der eksisterer  flere ansatser til  alternative,  undertrykte  kultur-  og litteraturformer  under  den herskende aliiances.

## Litteraturhistoriens  historiel4shed

Den  traditionelle  litteraturhistories  manglende  fundering  p5  et bredere klassemæssigt og socialhistorisk afklaret  kulturbegreb,  og den  deraf  f~lgende fremstilling a f litteraturen  som  svævende i et lukket ideologisk rum elier som bestemt direkte a f den herskende alliances kulturbehov,  den manglende inddragelse a f massekulturens produkter  og den kapitalistiske bevidsthedsindustri,  der i stigende  grad  har  overlejret  den  traditionelle  litteraturproduktion, og  den  politisk  bestemte  afsnØring  af  de  undertrykte  kulturers tekstlige udtryksformer -alt dette peger p2 den traditionelle litteraturhistorie~  reelle historielØshed. De  er derfor  især pil disse tre punkter en alternativ materialistisk litteraturhistorie må sztte ind, dels for at gengive den litteraturhistoriske kanon sin rette historiske dimension, og dels for at modvirke det tab af  historisk bevidst- hed og erindring, som a f denne vej truer den undertrykte kultur og som er en lille brik i forklaringen af  arbejderklassens tilsyneladende  integration  og  af arbejderkulturens  og  arbejderlitteraturens vanskeligheder  ved  at  slå igennem  som  alternativ kultur og som en  kultur  for også  den  klasse  som  den  er et produkt af . Denne fortrængning a f arbejderkulturen og -litteraturen fra den traditionelle  litteratur-  og  kulturhistorie  er  naturligvis  ikke  årsagen  til den  tilsyneladende  integration a f arbejderklassen man  ofte  taler om. D e n er blot  et udtryk for en faktisk  social, politisk og kulturel  opsugnings-  og  integreringsproces,  som  i  et  vist  omfang  har ændret  arbejderklassens kulturformer  og institutioner gennem  de sidste  hundrede  år, og som  også i arbejderklassen har  f ~ r t til  en modsætning  mellem  ~keglens tope  og  ,dens  brede foda, og som i  et  vist  omfang  betyder,  at  ogsi  arbejderklasens  egen  historieskrivning  er  toppens  legitimering  overfor  sin  egen  fod.  Megen forskning  i  arbejderbevægelsens  historie  er  forskning i  organisationernes og den  generelle udviklings historie og ikke i den konkrete,  modsigelsesfyldte dagligdag  og erfaringsverden  i  arbejderklassen,  og det samme gælder i mange tilfælde de officielle, legitimerende  parti-  og foreningshistorier.  I den  slags tekster  er  den kollektive  erindring  stivnet,  og ligesom  den  type  erindringer (jvf. nedenfor)  der  er  skrevet  af  arbejder-bureaukrater,  er  historien ikke fremstillet som en læreproces, men  som en opstigningshistorie, -i  de officielle tekster har institutionen  blot erstattet det isolerede individ som legitimeringens brændpunkt.

Overfor  denne  massive  historielgshed  og  historiefortrængning eller  legitimerende  brug a f historien  står den  egentlige  arbejderlitteratur  og de egentlige arbejdererindringer som et muligt alternativ.  OgsA  de  erindringer  og  den  fiktion  der  knytter  sig til  arbejderklassen  er  naturligvis  en  fortolkning  af historien  og  indeholder  derfor  også  legitimeringstræk,  fortrængninger  osv.,  men samtidig er stoffet så righoldigt og modsætningsfyldt så det -læst i sammenhæng med en mere abstrakt kortlægning a f historien og i dialog med andre klassers produkter -afgiver vidnesbyrd om den levede dagligdag og om  erfaringsdannelsen  i forskellige lag af arbejderklassen (landarbejdere,  tyende,  ufaglærte,  faglærte,  arbej- dere  i  sma  håndværksprægede  virksomheder,  arbejdere  på  storindustrielle  arbejdspladser  osv.)  også  de  dele  af  denne  hverdag, som måske er tolket væk i den officielle historie. Arbejderklassens erindring og fiktion er alt&amp; en vigtig kilde til den socialhistoriske og  socialisationsmæssige beskrivelse af  arbejderklassen  i det borgerlige samfund og dermed  til beskrivelsen af alternative bevidstheds- og kulturformer.  Det er imidlertid også vigtigt her at undga ~arbejderrismena  og  romantiseringen  af  arbejderkulturen.  I  sin umiddelbare  fremtrædelsesform og ofte ogsa i sit væsen er arbejderkulturen historisk bestemt af  en dyb elendigggrelse og infiltreret a f elementer fra  den  borgerlige og smaborgerlige ideologi og levevis, dvs. den springer ikke ud af historien som et umiddelbart anskueligt alternativ -men bag dette ligger ogsa emancipatoriske værdier  og  perspektiver, bade  i  arbejderklassens  kampformer, organisering og kommunikationsformer  og i deres levevis.

## ARBEJDEROFFENTLIGHED OG ARBEJDERKULTUR

Den grundlæggende udforskning af  det man kunne kalde arbejderoffentlighedens og arbejderkulturens generelle udviklingsformer og konkrete historiske fremtræden både i dens social- og kulturhistoriske perspektiv  og i dens socialpsykologiske og bevidsthedsmæssige perspektiv  er bilde  i  Tyskland  og England  drevet  langt længere frem end herhjemme. Den ældste tradition  knytter sig til den engelske  arbejderbevægelse og forskningen  om  den,  idet  Engels allerede  i  1844 udgiver Die  Lage  der  arbeitende  Klasse  in England, hvor  han med bredt  empirisk materiale sØger  at belyse den engelske  arbejderklasses sociale  forhold  og  levevis,  og  denne forskningstradition  er taget op i efterkrigstiden, f.eks.  i den fremragende  bog The  Uses og  Literacy (1957) af Richard  Hoggart, der  indeholder  en hverdagsnær,  erfaringsrig beskrivelse af  arbejderklassens  oprindelige  familieog  boligfællesskabskultur,  men som  sØger  at  beskrive  denne  kulturs  sociale  nedbrydning,  dels gennem udflytning til forstæderne, dels gennem den kapitalistiske kulturindustris  stadig stærkere indflydelse på arbejderkulturen og dermed svækkelse af den. En bredere indplacering af  arbejderkulturen i en historisk og klassemæssig sammenhæng sker i Raymond Williams studie Culture and Socieiy 1780-1 950 (1  958), hvor han ligeledes, som vi skal vende tilbage til, fors~ger at etablere et me- get bredt kulturbegreb.

Hvor den engelske forskning præges af  en mere empirisk orienteret  beskrivelse  af  arbejderkulturen  præges  den  tyske  forskning af  en række forskellige mere teoretiske  retninger.  I forlængelse af Frankfurterskolen,  men  med  en  overskridelse  af dennes  kulturpessimisme ligger  Negt  og  Kluges  bog Offentlighed og  erfaring (1972) der er et omfattende fors~g på i en meget abstrakt og fragmentarisk stil at sammenfatte arbejderklassens bevidsthedsformer, faktiske  undertrykkelse  og emancipationsmuligheder  i forhold  til den  borgerlige  offentlighed og den  traditionelle  borgerlige  kultur og dennes begyndende forvandling  til  en produktionsoffentlighed under  indtryk  a f den  stigende  kapitalistiske  påvirkning  af alle klassers  livssammenhæng.  Endelig  griber  bogen  også  fat  i  forholdet  mellem  arbejderklassens behov  og erfaringer  og forholdet til  arbejderbevægelsens organiseringsforsØg,  dvs. forholdet mellem den faktiske arbejderoffentlighed og den proletariske  offentlighed, som Negt  og Kiuge ganske vist  ikke giver opskriften p5 (!), men som fremtræder som den række  af  processer,  hvorigennem arbejderklassen  må frig~re sig.  De  samme problemstillinger  som  hos Negt og Kiuge kan man finde hos mere entydigt socialpsykologisk orienterede  arbejderkulturforskere  som  Peter  Bruckner,  bl.a. i den vanskeligt tilgængelige,  men meget  inspirerende  bog Kapitalismens socialpsykologi (1972) og det  samleværk han er medudaver  af  under  titlen Das  Unvermogen der Realitat (1974).3

En  meget  frugtbar  overvindelse  af  den  £rankfurter-teoretiske jargon  og abstraktion,  der endnu  przger  dele af  de ovenfor  omtalte boger,  findes hos dels Wolfgang Emmerich, der med en stor 2-binds  antologi  under  titlen Proletarische  Lebenslaufe.  Bd. 1 (1740-1914), Bd. 2  (1914-1945) dels fremlægger et meget  righoldigt  udvalg  af arbejdererindringer og dels fors~ger at etablere et  mere  omfattende begreb  om  arbejderkulturens  udtryksformer og tekster og at sætte dem ind i en kulturhistorisk  udviklingssammenhæng.  En lignende  kombination af historiske,  konkrete  iagttagelser  i arbejderklassens udvikling, i dette tilfælde den engelske arbejderbevzgelse fra  1792 til  1  848, og f o r ~ g på at udvikle en mere  generel  beskrivelsesramme  for  de  mader  hvorigennem  arbejderklassen udvikler  sin kamp  og sin bevidsthed, finder vi hos tyskeren  Michael  Vester  i Die  Entstehung  des  Proletariats  als Lernprozess (1970)  (oversat til dansk på GMT) hvor han forsØger  at  afdække forholdet mellem  de historiske betingelser og tilpasningsbehov  og de  kollektive  kamp-  og l~reprocesser, der  aftegner  sig i arbejderbevzgelsens måde at organisere sig på og deres teoris udviklingsgrad.

Det er tanken her fgrst at knytte an til den meget generelle udviklingsmodel  Michael  Vester  siden  har  udviklet  for  den  vesteuropziske  arbejderklasse og  give  et  rids  af  arbejderoffentlighedens  og  arbejderkulturens  udviklingshistorie,  idet  jeg også  her trzkker  på  det  forskningsarbejde der  er  gjort  i  forhold  til  den danske arbejderkultur  af  en gruppe tilknyttet Projekt dansk litteraturhi~torie.~ I forlzngelse af  dette vil der så med  udgangspunkt i  Wolfgang Emmerichs teori ske en opstilling af  en  typologi for arbejdererindringerne med  konkrete tolkningseksempler fra Danmark.

## Et  alternativt  kulturbegreb

I en artikel fra  1976, ,Hvad  Goethe er for borgeren, er solidariteten  for   arbejderen^,^  forsØger Vester, i forlængelse af  sin bog fra  1970 og de engelske arbejderkulturforskeres resultater, dels at opstille et  bredt,  alternativt  kulturbegreb,  der  skal angive i  hvilken forstand arbejderkulturen adskilier sig fra den borgerlige kultur, og dels forsgger han at give en meget skematisk oversigt over hovedfaserne i arbejderkulturens udviklingshistorie fra tidligt i det 19. årh. frem til i dag. Der er to centrale pointer i det alternative, samfundsrelaterede kulturbegreb  Vester  opstiller.  For  det  fØrste polemiserer  Vester  mod  det  borgerlige  kulturbegrebs tendens til at basere sig på det kunstneriske og intellektuelle arbejde og dermed måle en klasses eller et samfunds kultur i form af  det antal vzrker  det  frembringer.  Et  sådant  kulturbegreb  udtrykker  den besiddende og herskende klasses interesse i at reducere og identificere det kulturelle arbejde med en individuel udviklings- og ska- belsesproces  og  samtidig  fortrænge  de  bredere  forudsætninger  i samfundet, dets institutioner og hele den livssammenhæng, der udgØr  det  egentlige  fundament  for  dette  arbejde.  Derfor  definerer Vester  da også (under  henvisning til  Raymond  Williams)  kultur som  livssammenhæng, livsmade  (&gt;a whole way  of  lifee) hvorved han ikke primært  tænker p3 kunst og intellektuelt  arbejde, heiler ikke  på ydre  tegn  på livsmåde,  som f.eks. tØj,  bolig  og forbrug, fritidsbeskæftigelse osv.,  men  derimod  på de ,alternative  forestillinger  om sociale relationers  natura, hvor han meget kort resummeret peger på individualismen som den borgerlige kulturs fundament og kollektivismen og solidantetsideen som arbejderkulturens. Konkluderende siger Vester:  ,Vi  kan nu se, hvad der korrekt forstas ved  arbejderklassekultur. Det  er ikke proletarisk  kunst  eiler radhuse eiler en  særlig sprogbrug, det er derimod  den grundlæggende kollektive  idé og de institutioner, holdninger,  tænkemåder og intentioner,  der f~lger af  denne.&lt; Det betyder  naturligvis ikke at kunst  og intellektuelt  arbejde i ~vrigt og alle mulige andre udtryk for og resultater af  arbejderkulturens grundlæggende idé  ikke er  centrale,  nien  blot  at de ikke  er det  konstituerende for denne kultur, og at sådanne udtryk må være mindre omfattende og mere selvmodsigende i det Øjeblik  denne idé  ikke gennemsyrer et samfunds livsmåde -på den anden side er netop  dette  modsigelsesforhold karakteristisk for arbejderkulturen, der er en kampkultur, en overgangsform. I det ~jeblik  arbejderkulturens grundlæggende idé  gennemsyrer samfundet så er arbejderkulturen ophævet og gledet over  i  en klasselØs,  socialistisk kultur,  hvor  de modsætninger der  vil  optræde i  kulturen er af  en  anden natur.

Dermed er vi fremme ved den anden vigtige pointe hos Vester som er, at arbejderkulturen  som livssammenhæng og som kunstnerisk  og intellektuelt  udtryk  i det borgerlige  samfund  nok  er en alternativ  kampkultur,  men  at  den  naturligvis  ogsa  som  undertrykt  kultur  ikke har kunnet eksistere i en så at sige &gt;rene og afsondret form, men i sine kampformer har været præget af  at måtte  udtrykke  sig  gennem  lante  ideologier  og foreliggende  sociale strukturer.  Historisk  set  betragter  Vester  imidlertid  arbejderkulturens  udvikling  som  en  bevægelse  fra  en  oprindelig  mere  auto- nom, hel mod-kultur,  under arbejderklassens  og arbejderbevægelsens opkomstfase, over en stadig mere tvivlsom institutionalisering og frem  mod  en delvis integrering  i  det  herskende  system, hvor arbejderkulturen  delvis ophzves eller omdannes,  og delvis bliver en restkultur. Som illustration af dette refererer Vester ganske kort hovedpointerne i en unders~gelse tyskeren  Bernd  Rabe har foretaget a f generations-forskellene  i et tysk  arbejderkvarter  domine ret  af  So~ialdemokratiet.~ Hos  de tre  generationer  af  aktive  socialdemokrater kunne Rabe konstatere eksistensen af  3 historiske lag af erfaringer  og bevidsthed  om  ~arbejderkulturu, der  afspejler  udviklingen  fra  omkring  århundredskiftet til  Bvelfzrds-demokratieta:  hos den leldste generation en typisk kollektiv proletarisk subkultur orienteret mod  et politisk,  socialt  og ideologisk fzllesskab, men alligevel passivt  og afhængigt af  et  lederskab; hos den midterste  generation, som havde krisen  i  30'eme, den fatale udvikling under  Hitler  og genopbygningen af  det tyske  Bdemokratia efter krigen som erfaringer konstateredes en mere individualistisk, pluralistisk  og  socialharmoniserende  ideologi,  hvor  arbejderkulturen  altså helt  er forsvundet fra  overfladebevidstheden.  Endelig konstaterer  Rabe så eksistensen af  en ny  flertydig bevidsthed hos den  yngre  og  yngste  generation af  socialdemokratiske  arbejderb ~ m , der dels er przget af  en vis resigneret accept af  den integrerede velfzrds-arbejders  rolle, men også przget af  protestpotentialer, der ganske vist  dels kan antage præg af  eskapisme via  kulturindustri og ánsker  om opstigning, men også kan antage mere progressive  former  i  protest  mod  midtergenerationens  harmoniseringsideologi.

Hvad  Vester  fØrst  og fremmest Ønsker at pointere overfor den der historisk  vil  udforske  arbejderkulturen  er at den ikke kan reduceres til  en  abstrakt  fzlles enhed,  ligesom  arbejderklassen heller  ikke  kan  det, men  at  den  er en  ,heterogen social storrelse -bade hvad  dens objektive  situation og dens subjektive mentalitet angåru  og  at  man  i  beskrivelsen  af  bevidsthedsformer  og  sociokulturelle  værdimgnstre  må sondre mellem disses vzsen og deres fremtrædelsesform.  Hvad  der  f.eks.  umiddelbart  kan  fremtræde som resignation  eller som de ofte konstaterede  ~autoritaxea f o r e stillinger  i  arbejderklassen kan  for  en  nærmere  betragtning vise sig at være et udtryk for et ngdtvungent socialt forsvar og derfor hurtigt forvandle sig til sin modsatte fremtrædelxsform  i en given sit~ation.~ Forskningen i  den  undertrykte  kultur  må  derfor nØje undersgge  forholdet  mellem  subjektiv biografi, kollektive  erfaringer og objektive sociale processeru.

## Arbejderkultureru udviklingshistorie

I et forsgg på at etablere et strukturelt grundlag for diskussionen af arbejderkulturens mere objektive, sociale udvikling giver Vester en skematisk oversigt over arbejderkulturens ændring siden begyndelsen a f 18-tallet, idet han opererer med  3 væsensforskellige  hovedfaser, der afiØser hinanden gennem en langstrakt gradvis proces. Hans fasemodel har en generel gyldighed for udviklingen i en del vesteuropæiske, kapitalistiske lande, men da bemærkningerne især er mØntet på den mere fremskredne kapitalisme i England og Tyskland gØr der sig en vis forskydning gældende når faserne skal overfØres  på  danske  f o r h ~ l d . ~ Den fØrste  fase kalder  Vester  for Utopismen, og  peger  dermed  ph  den  tidligste  konstitueringsfase for  arbejderklassen,  fasen  hvor  klassen  bliver  til  ,fur sich«  og damer sit  eget  autonome modsamfund, der  indeholder aspekter af   en bred,  frig~rende klasseorganisering, ganske vist  med  utopiske forventninger, men  næret  af  en uforsonlig konfrontation med det  borgerlige  samfund,  der  betragtede  arbejderklassen  som  et fremmedlegeme. Denne fase,  der  i Danmark f ~ r s t opsthr  sidst  i 18-tallet, og som man kunne betegne som den spontane arbejderkulturs  og  den  revolutionære  reformismes  fase,  karakteriserer Vester som f~lger:

.De tidlige  arbejderforbund  og  -fællesskaber  var  ikke  blot  i England ofte modmagter, der snarere uafhængigt var udgrænset fra og stod over for det herskende system som en fremmed hær -bestandig truet i sin eksistens af  politiske forbud og opslidende strejkebevægelser. Men ved  siden af  opstod der samtidig en særegen arbejderkultur,  der udtrykte sig i fællesskaber, kooperativer, arbejderpressen og mange andre indretninger. Disse au- tonome institutioner var ikke blot  udsprunget af  n~dvendigheden eller  af  arbejderklassens behov  for  opdragelse, oplysning, kultur, sport og underholdning. De indeholdt også momenter af noget, der pegede ud  over kapitalismen, af  en socialistisk emancipation. De autonome institutioner,  hvor solidariteten  blev materialiseret,  kunne  også  opstå,  fordi  der  under  den  klassiske kapitalisme i det  19. årh. næsten ikke var nogen social- og opdragelsespolitik, og mediepolitik næsten udelukkende i form af censur.  I  disse  huller  satte  arbejderkulturen  ind,  ganske  vist ofte med utopistisk opskruede krav.«

Det er imidlertid karakteristisk for den danske utopisme-fase, ikke alene at den satte sent ind, men  også at den mere massive bearbejdning  af  livssammenhængens forskellige områder  ikke havde den  samme bredde  som  eksempelvis i England  og at det ikke er en  utopisk  radikal  ideologi der  dominerer, men  en revolutionær reformisme. Det hænger givetvis sammen med  at den danske kapitalisme udviklede sig mindre brutalt og mere evolutionært, uden en militant borgerlig revolution, men gennem en småborgerlig bevægelse, og at arbejderklassen  i denne mindre brutale kapitalismeudvikling netop ikke i samme forstand blev  udskudt af  den borgerlige offentlighed som et fremmedlegeme.

Den  bredere  organisering  og  institutionalisering  af arbejderklassens  livssammenhæng  satter  således  fØrst  senere  igennem  i Danmark, nemlig med  et teoretisk opspil i  10'erne  og realiseret i praksis i 20'eme, men da netop ikke i form af  den mere spontane og  autonome modkultur, men  i form  af  den  mere  styrede lejroffentlighed, som er Vesters betegnelse  for  den næste fase, der i England  og Tyskland  setter  sig igennem  i  1860'erne og  1870'erne, men som altså fØrst er markant i Danmark efter århundredskiftet. Det karakteristiske for lejrfasen er, at der nok vedblev med at  eksistere  en  særegen  arbejderoffentlighed, ja,  endog  at  denne kunne ekspandere, men  at den, selvom den kunne forstå sig selv som  arbejdernes eget  forum og  som medium for  en  selvskndig arbejderkultur, dog blev underlagt en række normer og regler, der udsprang a f   den stigende politiske, sociale og ideologiske bergring med  den  borgerlige  offentlighed. Arbejderbevægelsen var  fra  da af  ikke bare  et  ~fremmedlegemea, men noget  der skulle integreres  og langsomt  blev  det.  Det  afstedkom med  tiden  en elitær og bureaukratisk  styring  af arbejderoffentligheden, gennemsyret  a f taktisk-pragmatiske hensyn, der fgrst satte sig igennem i den politiske  bevægelse,  siden i fagbevægelsen, men under  stgrre spektakel,  og  sidst  i  den  snævrere  kulturelle bevægelse.  Vester  mener hele  denne  drejning  hænger  sammen  med  bevægelsens  ændrede klassegrundlag -i  fØrste omgang dog et  skifte i  det  sociale lag i arbejderklassen selv:

~Arbejderbevægelsen st~ttede sig nu i hØjere og h~jere grad p A fagarbejderlagene, der  var  mere  stabile, hvad  lgnindkomst og socialisation angår. Kooperativ-, kultur-, sports- og oplysningforbundene selvstændiggjorde sig og mistede dermed også  det omfattende  kulturelt-emancipatoriske  program  til  fordel  for mere borgerlige  struktur momenter. Men  samtidig fortættedes og  konsolideres  arbejdersubkulturen  til  et  omfattende  socialt fænomen. OgsA  kampforbundene gennemlgb en lignende institutionalisering~og specialiseringsproces,  idet de totalwmfundsmæssige og socialistiske perspektiver faldt fra  hinanden. [. . .] Denne institutionalisering og fragmentering af  kampen mellem klasserne svarede til den klassiske, institutionelle og kategoriale adskillelse,  som  det  borgerlige  samfund etablerede meiiem  offentlighed  og  privathed,  meiiem  arbejde  og  fritid,  osv.  Den kunne  derfor  ikke  ophæves  blot  viljesmæssigt. Alligevel  Ødelagde den proces, hvor  organisationerne blev  til  mal i sig selv og  socialismen  til  fraser,  ikke  arbejdernes  sammenhold:  der blev  immervæk  tilfredsstillet  så  mange  af &gt;hele mennesketsa forskellige  behov i lejrens mange institutioner, at deres loyalitet til hinanden og deres forbund, der var blevet bureaukratiske og defensive, blev ved med at være stor.&lt;

Det  er  netop  denne  fase  der  i  Danmark  sætter  ind  i  20'eme i praksis og som i begyndelsen af  30'erne får en offensiv og teoretisk  formuleret  karakter  igennem  Bomholts  bog  Arbejderkultur

(1932)  og  formuleringen af  et  mere  klassebetonet litteratursyn, både i Socialdemokratiet  og til venstre for det. Et sAdant offensivt kultursyn kunne imidlertid ikke i længden harmonere med den integreringsproces der  var  igang og  i  1935 brØd  lejrtænkningen og arbejderkulturforestillingen sammen, i  det  ydre  begrundet  i  verdenskrisen og den  fascistiske trussel. Det er karakteristisk at der på dette tidspunkt sker en vis internationalisering, der bringer udviklingen i Danmark p A   niveau med de Øvrige landes (selvfØlgelig med særtræk for de lande, hvor  en stærk fascistisk bevægelse tog magten). Vester mener nemlig at lejrfasen internationalt set strækker  sig til begyndelsen a f 30'erne, men  mener samtidig at det er karakteristisk  at  der  ganske  vist  eksisterer en socialt  (og  ideologisk)  set  selvstændig og  massiv  arbejderoffentlighed, men  at den allerede var  politisk  neutraliseret. Det er  i hvert fald et karakteristisk træk ved den danske forestilling om arbejderkultur og dens forhold  til  den  faktiske  arbejderkultur  og  arbejderoffentlighed: samtidig med at arbejderoffentligheden  udvides som en forbrugs-, fritids-, oplysnings- og kulturbevægelse gennem oprettelsen af nye arbejder-institutioner,  ofte  uden  noget  markant anti-borgerligt sigte, og samtidig med at (især) den Socialdemokratiske  bevægelse og  fagbevægelsen  indledte en  ~integrationslinjea  s A   opstod  forestillingen om  arbejderkulturen som  en  radikaliseret lejrtænkning, ganske vist  uden  en  egentlig politisk  og ~konomisk kritik  a f deil socialdemokratiske arbejderoffentlighed,  men med et radikalt perspektiv på en indsnævret del af  livssammenhængen: den subjektive og moralske bevidstheds- og normdannelse og de kulturelle-æstetiske udtryks- og samværsformer. Den socialdemokratiske forestilling om arbejderkultur  (der ikke bare var et dansk fænomen) var et  udtryk  for  en  socialistisk  klasseetik, der  måtte  £remstå idealistisk  fordi  den  var  politisk  amputeret  og  uden  modspil  til  den omstrukturering af  livssammenhængen der var ved  at vokse frem gennem en stadig mere indgribende industrikapitalistisk udvikling og socialstatslig regulering. Denne udvikling blev i det store hele stgttet af de stærke grene i arbejderoffentligheden:  partiet og fagbevægelsen -og den lille sekteriske opposition omkring DKP var i  den forbindelse kun en meget  lille klods om benet.

Erkendelsen a f   denne arbejderkulturteoris og den allerede halvillusoriske  lejroffentligheds  begrænsede  muligheder  overfor  den samfundsmæssige udvikling lå imidlertid ikke fjernt i den socialdemokratiske  arbejderoffentlighed -pil  afgorende punkter  brod en  pragmatisme allerede  igennem  i  20'erne, og i  1935 slog man om til en bred  og folkelig linje -Danmark og kulturen for folket -der afspejlede en afg~rende udvidelse a f   Massegrundlaget i retning  a f småborgerskabet og mellemlagene. Den  fase som  sætter ind  efter  midten  a f 30'erne kalder Vester  for  den  institutionelle integrationsperiode, dvs.  den  store  borgerliggfirelse a f arbejderklassen fra midten af  30'erne og frem til velfærdssamfundets krise i  60'erne og 7Werne, hvor en ny  og forelobig sidste fase ny  konfrontation måske  kan  anes gennem  en regeneration  a f   arbejderkulturen og arbejderlitteraturen  og den politiske og faglige opposition. Overgangen fra lejrfasen til den institutionelle integrationsfase afspejler sig i en lang rzekke af  Bomholts og Socialdemokratiets  tekster  fra  midten  af  30'erne og  op i  50'erne,O måske dog morsomst  i en artikel Bomholt skrev i det offici~se 6-binds værk Danmark  i fest  og  Glrede  under  overskriften  &gt;Folkets festerc. I denne artikel  forsØger Bomholt at placere forestillingen om  en mrlig arbejderkultur -som han på dette tidspunkt er ved at forlade -ind i en sammenhæng, hvor den på den ene side ses som en forlængelse og forvandling af  den gamle agrare (småborgerlige) fællesskabskultur (bondefamilien, det religiose fællesskab, andelsog hØjskolebevægelsen) og på den anden side ses i en frontstilling mod  den  nye  kapitalistiske  massekultur,  som  den  besejres  af. I begyndelsen af  artiklen kastes et nostalgisk, erindringspræget  lys tilbage på den gamle agrare kultur, der kan minde om den besknvelse  Bomholt  senere giver  i  sine egne erindringer. Bomholt ser bondekulturen,  og  i  det  hele  taget  den  forkapitalistiske livssarnmenhæng udenfor storbyerne som præget af  et ikke abstrakt, ikke tidsligt opsplittet fæilesskab med  sammensmeltning a f   arbejde, familie og fritid til et lukket, men ganske vist også statisk hele. Derefter  beskriver  han  hvorledes  den  tekniske  og  samfundsmæssige udvikling  slog  denne  livssammenhæng i  stykker, men  hvorledes der gennem arbejderklassens udvikling skabtes en rzekke nye, so- lidariske og  kollektive  samværs- og organisationsformer. Pointen i  artiklen er imidlertid  at  denne fgrste arbejderkultur  ikke kunne holde til den fortsatte samfundsmæssige udvikling, der efter Bomholts  mening  (i  1936) ikke  længere gav  grundlag for en Massebetonet  kampkultur.  Bomholts egentlige perspektiv  i  artiklen er udviklingen af  en ny,  bred,  demokratisk folkekultur, på basis  af det eksisterende samfund og den eksisterende borgerlige offentlighed:  heri  opsuges så arbejderkulturen, idet det er den kapitalistiske massekultur, der udgØr den latente fare:

.For ret  at  forstaa Foreningens vanskelige Stilling i  denne de brede KulturstrØmningers Epoke bedes man endnu engang betænke, hvilken Rolie f.eks. Film og Radio spiller. F i e n   samler hver Aften -dette skrives Anno  1936 -ca. 60.000 Tilskuere.  Radioen  leverer 5.000 Sendetimer pr.  Aar  til over en  halv Million Modtagere. Og baade Film og Radio rækker i Massevirkning ud  over Foreningernes afgrænsede Felter. [ . .] Baade Film og Radio, -de mekaniserede Kulturmidler -virker i en anden Retning end  de  gamle Foreningsfester med  deres glade Grundtone af  Kammeratskab. Naar Billedet springer frem paa det hvide Lærred, er der mØrkt  i Salen, og den enkelte er ene med  Syn og Fantasi -ene med  de aggressive Suggestionskræfter.  Og  paa  samme  Maade  med  Radioen:  den  kræver  Enere, der uden Forberedelse lader sig delagtigggre i ~nzeste Nummer paa  Programmetu.  Radioen  [Ører  fra  Foreningen  tilbage  til Hjemmet: Arbejdsmanden og Haandværkeren nyder deres Frokost  (eller  Middag)  til  Orkestermusik fra  Restaurant  Wiwex, og om  Aftenen, naar Avisen  er læst, er der Tale af  Statsministeren,  et  HØrespil  af  Leck Fischer .  .  . [.  . .] De  nye  Massemidler indlemmer saa at sige hele Befolkningen i een Forening .  .  . [. . .] Adskillige Foreninger maa,  hvad  Underholdning angaar,  give  op  i  Konkurrencen  med  Underholdningsindustrien, der har Millioner til Raadighed og bestandigt sØger at sætte ny Rekord .  .  . «l0

På længere sigt blev det da også den socialdemokratiske  bevægel- ses politik  at demokratisere adgangen til den eksisterende borgerlige  kultur,  ikke  at  deltage  i  en  ideologisk  og materielt  funderet kulturkamp,  men  netop  dette  problematiske  aspekt  af  udviklingen,  dvs. institutionaliseringen  af klassesamarbejdet  på  alle  niveauer står ikke i centrum hos Bomholt, der har et bestemt ideologisk  legitimeringsbehov i  artiklen, men  det  er netop  dette aspekt Vester  trækker  frem  i  sin  beskrivelse  af  den  institutionelle  integrations-fase. Mens forholdet indtil midten af  30'erne især var det, at arbejderoffentligheden  blev presset  udefra  og herigennem  kunne  opbygge  en  vis  lejrmentalitet  baseret  på  solidaritet  mod  de ydre  fjender, så viscer integrationsperioden  en modsat logik:  den solidaritet  som opbygges er  ikke længere lejrens, men  en bredere klassemæssig, som  også i praksis slår ud  i en deformering af  lejrens  oprindelig  mere  klassespecifikke institutioner  og  målsætninger:

&gt;Mens integrationen  i &gt;lejr«-perioden så at sige greb ind  i 1 Ø n arbejdersubkulturen  ude  fra  og  stadig  muliggjorde  en  indre samh~righedsf~lelse blandt  l~narbejderne,  så opstod  der  med overgangen  fra  den  liberale  kapitalisme  til  den  oligopolitiske eller -om man vil -monopolitiske kapitalisme en ny fase i arbejderforbundenes fremmedg~relse fra deres medlemmer. Kooperativerne blev kapitalistiske  virksomheder [.  . .l. Arbejdemes sociale  selvhjælpsforbund  blev  definitivt  fortrængt  af  store kapitalistiske  forsikringsselskaber  eller af statens sociale sikringssystem.  Kultur-  og  fritidsforeningerne degenererede  til  vedhæng  til  en  industri, der forvaltede dem  på massemediebasis  i dels privat,  dels statsligt regi.  For at undgå himmelråbende sociale  eller  Økonomiske  ngdtilstande  og  utilfredsheder  overtog statsapparatet flere  og  flere  funktioner, der  sigter  på  at  gribe udlignende ind i sociale, Økonomiske og kulturelle forhold, primært  for  at  styrke  kapitalismen,  sekundært også for  at  styrke de arbejdende lags  sociale situation  og rettigheder.«

Den dende  udvikling  af

integrationsfase  Vester beskriver her med afsæt i den begynsocialstaten  i  30'eme er  også  synlig i  Dan- mark  med  Stauning-regeringens  kriseregulerende reformisme  i 30'erne og den stierkere vægtning af  socialstatslig regulering. Men en  mere  omfattende  og  gennemgribende  udvikling  i  den  retning Vester  antyder  hgirer  ikke typisk  30'erne til.  Den  virkelige kapitalistiske  totalisering  af  livssammenhængen og dermed  integrationen a f arbejderoffentligheden  og arbejderkulturen  sætter  i  Danmark  font ind  i  50'erne med  det  såkaldte  22.  industrielle  gennembrud~  og udviklingen af  velfærdssamfundet. Men udviklingen bærer jo  samtidig kimene i sig til en modsat udvikling frem mod en ny konfrontation, der er blevet stadig tydeligere i 70'eme både fagligt,  politisk  og  kulturelt -uden  at  den  nye  opposition  dog grundlæggende har formået at bryde  det borgerligt-demokratiske kulturhegemoni Socialdemokratiet  opbyggede  under  den  kolde krig  og  i  60'ernes  velstands-eksplosion.  En  nyudviklet  arbejderkultur har endnu lang vej igen som kampkultur og forholdet mellem  arbejderklassen  og  de  nye  mellemlag  er  et  stadig mere  påtrængende allianceproblem.

## ARBEJDERKULTUR  OG ARBEJDERERINDRING

De begreber  som Vester i sin artikel gØr til ngigleord for udforskningen  af  arbejderkulturen,  nemlig forholdet  mellem den  subjektive  biografi  eller  den individuelt  formidlede  bevidsthed  og erfaring,  de kollektive  erfaringer  som  de kommer  til  udtryk  i  arbejderklassens fælles  livsvilkår,  kampe  og  organisering  og  de  mere &gt;objektive&lt;  politisk-sociale processer kan også betragtes som n@lebegreber i en bestemmelseaf de forskellige typeraf erindrende og fiktive tekster i arbejderkulturen. For overskuelighedens skyld skal der  her  udelukkende tales  om  arbejdererindringemes status i  arbejderkulturen, men  den typologi der kan opstilles her har også i en vis udstrækning gyldighed for arbejderlitteraturen i almindelighed, i det omfang begge teksttyper  kan ses som en speciel politisk kamplitteratur, der især forarbejder arbejderklassens erfaringer og hvis  sigte er et  politisk-didaktisk.  I sin bestemmelse  af  arbejdererindringens  idealtypiske  form  peger  Wolfgang  Emrnerichl1  på at den som modsætning til i hvert fald den senere historisk udviklede udgave a f   den borgerlige autobiografi  kan ses som en eksem- plarisk  beskrivelse -ikke blot  af  et  individ  men  en  klassetype -og  at  det  eksemplariske  peger  vzk  fra  en  subjektiv-psykologisk interesse  over  i  retning  af  en  kollektiv-typisk  interesse,  der  med et  didaktisk  perspektiv  beskriver  sammenhzngen  mellem  individ og samfundlindivid -klasse. De er med et udtryk fra Kirsten Harrits12 so~ialisatioll~historier om internalisering  af  samfundsskabte normer og udvikling af  emancipatorisk modstand. Således Emmerich:  ~Arbejdererindringer fortæller ikke  ,det  yndige, skØnne, det dulmende og harmoniserende, der kan findes  under  selv de mØrkeste kår«, således som Hebbel13 ville det. Snarere oplyser de deres  egne  klassefzller  om disse  forhold, belerer dem og retter  en appel til  dem  om  at  forstå sig selv  som  subjekter for  deres egen historie.  Idet  de  skildrer  den  IØnarbejdertilværelse, som  de har erfaret på deres egen krop og den politiske lzreproces, der er vokset  ud  af  disse  erfaringer, så muligg~r  de og&amp;  på deres side udviklingen a f   en politisk  lzreproces.«14  I  de bedste a f   arbejdererindringer kommer denne politiske tendens ikke bare til udtryk som morale og efterrationalisering, men fremtrzder også via en proletarisk  ironi,  humor  og sanselighed, der mobiliserer  andet end  logikken og den politisk-sociale klassebevidsthed.

Forholdet  mellem den borgerlige autobiografi og den proletariske kan ikke bare reduceres til et simpelt modsztningsforhold mellem individualisme  og  kollektivisme,  mellem  tilpasnings-  og  oprØrshistorier,  for  også  i  den  borgerlige  autobiografi  er  individet  naturligvis i en eller anden forstand beskrevet i forhold til samfundsmzessige  stØrrelser, og  også  i  den  borgerlige  autobiografi  finder man oprØr og kritik  i et indirekte eller direkte klassem~ssigt perspektiv.  Men  i den borgerlige  autobiografi er individet  aldrig dialektisk forbundet  med den samfundsmzssige praksis:  i den tidlige borgerlige  autobiografi  står det  borgerlige  individ  som  den  suverzne hersker, på markedet, i familien i sine folelser (f.eks. Ewalds erindringer)  det  borgerlige  individ  er  et  oprØrsk,  den  borgerlige klasse en klasse i gennembrud -men forholdet mellem denne individuelle  suverznitet  og  den  samfundsmzssige  baggrund  er  ikke tematiseret bevidst  og forholdet mellem disse to storrelser bliver i stigende grad uigennemsigtigt med kapitalismens problematisering af det suverzne individ. For individet i arbejderklassen kan individualismen og den individuelle udvikling ikke i samme grad lØsrive  sig fra den  samfundsmzssige praksis (og f.eks. fortabe sig i f~lelser og intimsfære) fordi arbejderens socialisation er umiddelbart  forbundet med  en klassemzssig, social og synlig  undertrykkelse  og  en  direkte  arbejdsmzssig  forbindelse  med  samfundets mere materielle sider. GAr  forholdet mellem individet og de mere objektive sociale processer og klassemzssige forhold op i limningen i arbejdererindringen, så kan  det skyldes to ting:  dels  at den erindrende er for  stærkt præget  a f sin undertrykkelse og således ikke bevidsthedsmzssigt formår at overskue og sammenfatte sine livserfaringer, eller at den erindrende rent faktisk har lØsrevet sig individuelt fra sin klassemzssige baggrund og dermed legitimerer sin individuelle historie ud  af  den kollektive samrnenhzng via sine erindringer.

## Arbejdererindringens  typologi

Arbejdererindringerne er  altsA  ikke  entydige, men  dermed  er  vi ovre i  typologiseringen  a f denne  type  tekster.  En typologisering a f   arbejdereringer må både tage hensyn til de lagsspecifikke erfaringer  der  udtrykkes  (landarbejdere, håndvzrkere,  byarbejdere, faglzrte,  ufaglzrte,  kvindelige  arbejdere  osv.),  den  erindrendes socialisationsforl~b  og  sociale  placering  ved  nedskrivningstidspunktet  (er  det  en  salmindeligu arbejder der fortæller, er det en der  tilhØrer  en  klassebevidst  avantgarde,  er  det  en  arbejderbureaukrat,  er det en arbejderforfatter osv.),  og endelig naturligvis  den  &gt;ideologi«  og  ~litterzreu  teknik der kommer til udtryk i erindringen. Udfra  en rzkke a f   disse hensyn, der  endnu ikke er blevet  sammenfattet i en teori om  arbejdererindringen har  Wolfgang  Ernrnerich fors~gt at  opstille  3  hovedtyper  a f erindringer, hvortil der, som Kirsten Harrits også gØr det, nok bØr  lægges en 4.

1. For det fØrste peger han p&amp;  den type arbejdererindringer  (de egentlige  arbejdererindringer i  snzvrere  forstand)  der  stammer fra  arbejdere,  der  aldrig er  tradt  markant  frem  i  offentligheden (hverken  den  borgerlige  eller  proletariske), som  altså hele  dees liv har fastholdt en normal, gennemsnitlig arbejdertilværelse. Som

noget  karakteristisk  for  disse erindringer  kan  der peges  på  at de sjzldent er skrevet på eget initiativ udfra en bevidst politisk intention,  men  oftest  er fremkaldt  af  andre  (intellektuelle i  eller  uden for  arbejderbevzgelsen,  ledende  folk  i  arbejderbevzgelsen  etc.) der har  bearbejdet  et enten mundtligt  eller skriftligt forlzg. Med den usikkerhed der kan ligge i bearbejdningen,  så er det den type erindringer  der  fremstår  mest  umiddelbart  som  kilder  til  indsigt i den  umiddelbare  bevidsthed  i forskellige lag af  arbejderklassen på givne tidspunkter i den historiske  udvikling. Deres ideologi og teknik er ikke totalt homogen, men tendensen er at den erindrende forholdsvis  ustruktureret  og  kun  styret  af  en  nogenlunde  kronologi  og  uden  stØrre  bevidsthed  på  det  formulerede plan om den samfundsmæssige  sammenhzng  sgger  at  gengive  hovedbegivenheder  i  sit  eget  liv.  Vzgten  ligger  på en  kvantificerende  beskrivelse  af  en  undertrykkelse,  som  den  erindrende tydeligt nok  reagerer  mod, men forholdsvis resigneret.  De  er således ofte skrevet udfra  en  forholdsvis  ringe  politisk  bevidsthed,  men  tit  med  en ganske hØj  bevidsthed  om  den umiddelbare faglige interessekamp og forholder sig kun indirekte eller spredt til kollektive, organiserede modforestillinger eller fremadrettede utopier. Emmerich taler om at de er skrevet udfra  et offerperspektiv,  det er ikke s3 meget et historisk  subjekt som et objekt for undertrykkelse  der taler her og  mØjsornmeligt  forsØger  at  sammenfatte sine  erfaringer.  Disse erindringer er et meget centralt kildemateriale,  fordi de udtrykker noget  om  den faktiske  arbejderkultur  hos  den menige  arbejder  i IØbet  a f   den historiske  udvikling, og trods  offerperspektivet  indeholder  de ikke bare en elendighedskultur,  men også positive vzrdier og potentialer. En rzkke af  de erindringer der i tid rzkker tilbage til midten a f 18-tallet, f.eks. samlet i Oluf Bertolts (red.):  Tre danske arbejderes livserindringer (1925) der har tre mandlige arbejdere  som  fortzllere  (en  landarbejder,  en  sgmand  og en byarbejder)  og den  tilsvarende  kvindelige pendant Raske fjed.  Ti arbejdende  kvinders  livserindringer,  udgivet  anonymt  i  1925,  afspejler på engang den voldsomme fysiske og åndelige undertrykkelse i den tidlige arbejderklasse for organiseringen og de begyndende ændringer med arbejderklassens organisering. De afspejler det  modsætningsfyldte materiale der dannede den socialdemokratiske arbejderbevægelse, men også en lurende radikalisme, der hos visse af  personerne mod slutningen slår ud  i en begyndende politisk kritik  af  den bevægelse de har været en del a f   som mere eller mindre aktive.

- 2). Den anden type arbejdererindringer  Emmerich peger på er den han beskriver  som den klassebevidste, organiserede arbejders erindringer,  hvadenten det så drejer sig om en socialdemokratisk, syndikalistisk-anarkistisk  eller  en  kommunistisk  orienteret  arbejder.  Det  er  omkring  denne  type  arbejdererindringer  Emmerich fremkommer  med  en  række  mere  programmatiske,  ideal-typiske formuleringer af  hvorledes arbejdererindringen kan indtage en aktiviserende plads  i arbejderkulturen, idet han som eksempel tager Ludwig Tureks fremragende erindringer Ein Prolet erzahlt (1929). Man kan i denne type erindringer finde en række genkommende træk hvor erindringen fremstår som en komponeret beskrivelse af en læreproces i modsætning til den  1. types fragmenterede gengivelse  a f et  livsforlob, man  kan  tale  om  et  meget  reflekteret  forhold mellem fortid, nutid og fremtid, om et meget bevidst politiskdidaktisk  perspektiv  og om et  forsog på at uddrage  og fremhæve de iboende  kamp-  og modstandsaspekter.  Erindringsperspektivet er  såiedes  ikke  blot  offerets  eller  det  lidende  objekts,  ikke blot den mere passivt berettendes, men et kæmpende subjekts, der gennem  sin biografi tolker  og bearbejder kollektive erfaringer. I forhold  til  den  forste type erindringer,  hvor den erindrende  ikke har markeret sig offentligt, så er der som oftest her tale om arbejdere der  nok  er  forblevet arbejdere, men  som også er trådt frem  som foregangsmænd  og  taleror  og  som  ganske  ofte  har  indtaget  en oppositionel rolle.

Et af  de mest tydelige eksempler på dansk på denne type erindringer er Christian Christensens barndomserindringer: En rabarberdreng vokser op og Bondeknold og rabarberdreng, som er skrevet  med  baggrund  i den spontane og radikale arbejderkultur hos det kobenhavnske by- og pjalteproletariat  omkring århundredskiftet,  men  som  også på  baggrund  af  Christensens  syndikalistiske ideologi  og  ledende  rolie  i  den  syndikalistiske  bevægelse  er  til-

- rettelagt  som et lærestykke om syndikalismens r~dder i  arbejderklassens  umiddelbare  sammenhold og  solidaritet.  Hele  bogen  er struktureret som  et  indædt,  men  også humoristisk-satirisk opggr med  det  borgerlige og  småborgerlige samfund (2.  binds  beskrivelse  af  b~nderne) og dets institutioner: fattigvæsen, politi, skole, kirke  osv.,  og bogen  igennem  trækkes en  skarp modkultur  op -ikke  uden  idealiserende toner -men dog med  indgående beskrivelse  af de  elendige  boligforhold, arbejdsforhold,  familieforhold osv. Hos Christensen kommer den fase af  arbejderkulturen Vester kaldte for  Utopismen  til  udtryk,  omend påvirket af  Christensens isolation  i  1950'erne da  bogen blev  nedskrevet.
- 3).  Den  tredje  hovedtype  Emmerich  nævner er  skrevet  af  arbejderbureaukraten,  dvs. den  socialt opstegne arbejder,  der igennem en karriere i arbejderoffentlighedens institutioner (evt. kombineret med en videregående intellektuel uddannelse) er nået frem i  spidsen  af  det  faglige  og  politiske  apparat  og  dermed  også er trådte ind i et forhold til den borgerlige offentlighed, der kan være af  en mere eiler mindre integreret art. Det er langt den hyppigste form for B arbejdererindringc,  hvis det overhovedet kan benævnes sådan, fordi det jo  er indenfor  genren  &gt;kendte folks memoirerc. Den  erindrende  har  ofte fjernet  sig så  langt fra  arbejderklassens normale  hverdagssammenhæng, at  de  erfaringer  der  fremlægges ikke  er  arbejderklassens som  sådan, men en  række  tolkede officieile begivenheder og deres baggrund, evt. krydret med den mere private  side af  de  offentlige personer -dvs.  det er  en type erindringer  der illustrerer Vesters tese om den institutionelle integration af  arbejderkulturen og udviklingen af  et bureaukratisk-hierarkisk  system. Hvis de egentlige arbejdererindringer  kan kaldes for socialisationshistorier, så er  disse erindringer oftest legitimationshistorier,  hvor  en  dialektik meilem  den  subjektive historie  og  et samfundsmzessigt  perspektiv  fra  og  med opstigningstidspunktet former sig som en individuel karrierehistorie. Man kan ofte i disse erindringer  se et  karakteristisk  brud  mellem  afsnittene om  barndommen og afsnittene om  det  voksne liv,  et  brud  der  svarer til overgangen fra de mere umaskerede, konkrete klaseerfaringer til maskepien og rollespillet i den borgerlige offentlighed og arbejder-

offentligheden. Typiske  eksempler er:  C.  N.  Hauge: Erindringer 1870-1924  (I937), Ernst  Christiansen: Men  det  gik  anderledes (1960),  Richard  Jensen: En omtumlet tilv~relse (1957) og Johs. Kjærb~l: Modvind og medbØr (1  959).

- 4). Der kan som nævnt peges på en 4. type som Emmerich ikke nævner,  nemlig  arbejderforfatterens  erindringer,  og  som  en  speciel underkategori  også den socialistiske intellektuelle erindringer. Det er karakteristisk  for disse at den erindrende  ganske vist ikke i  egentlig forstand  er  arbejder længere, altså også er steget ud  af klassens  normale  hverdag  og  livssammenhæng, men  modsat  arbejderbureaukraten medf~rer det ikke i samme grad en fortrængning a f   klasseerfaringerne og klassetilhØrsforholdet,  tværtimod udgØr disse  oprindelige  klasseerfaringer  netop  det  grundlæggende materiale i forfatterens arbejde.  For arbejderforfattere som NexØ og Herdal f.eks.  er erindringerne da heller ikke legitimationshistorier,  men  begrundelseshistorier,  hvor  forfatterrollen  sættes  ind  i en  bred,  subjektiv  og  socialhistorisk  sammenhæng med  et  klart politisk-didaktisk  sigte, der ligger i forlængelse af  det fiktive forfatterskabs retning.  Og både hos NexØ  og Herdal tematiseres det problematiske  forhold  mellem  forfatterindividet  og  klassekollektivet  eksplicit. Kirks erindringer Skyggespil (1953) er et eksempel på den  socialistiske intellektuelles erindringer:  de er komponeret som  en  historie  om  en stigende social erkendelse der leder  frem mod valget af  et socialistisk klassestandpunkt,  men sager også på en  næsten  nostalgisk  vis  at  knytte  trade  bagud  til  og  begrunde denne udvikling frem til en standpunkttagen for arbejderklassen i en  bred,  subjektiv  og  socialhistorisk  sammenhæng med  et  klart humanisme trækkes tråde bagud  og frem gennem bondekulturen, hvis  værdier  og  normer  tydeligvis  faxinerer Kirk,  men  hvis  sociale udvikling kritiseres, via de proletariserede husmænd og landarbejdernes resignative, hæmmede klassebevidsthed og frem mod frisættelsen  a f en  proletarisk  klassebevidsthed.  Hvor  man  i  de egentlige arbejdererindringer  kan tale om en beskrivelse af  et individuelt  udviklingsforlØb, der  samtidig  afspejler  klassens  historie,  så  er  Kirks  udvikling  ganske a-typisk,  naturligvis,  for arbejderklassen,  men  Kirk  sØger  netop  at  objektivere  sine  erfaringer

gennem  omfattende  socialhistoriske  beskrivelser  og  opbygningen

af  et stort klassetypisk persongalleri.

Endnu et særligt kompliceret eksempel er Julius Bomholts erindringer  På vej  til  livet (1  954), Vinterlys (1956), Himmerigs  d ~ (1956), Svalerne (1957)  og DØgnflue  og  evighed (1958).  Som social type  repræsenterer Bomholt  på engang det typiske  socialdemokratiske arbejdermilj~ (barndomshjemmet  ved Silkeborg) således som det tog sig ud  i det Vester kalder for lejr-fasen i perioden  omkring århundredskiftet med  den  etablerede  og velafgrænsede  arbejderoffentlighed,  der  endnu  var  i  opposition  og udvikling,  ikke  spaltet  og  integreret; samtidig  er han  eksemplet på arbejderen  der  via  uddannelse  svinger sig ud  af  klassen,  men  som intellektuel  sØger at gØre sig til  ideolog for netop  den type arbejderkultur han  har  rØdder  i,  indtil  arbejderbureaukratens  skæbne indhenter ham. Dertil kommer at Bomholt også markerer sig som socialdemokratisk  forfatter  fra  og  med  40'eme.  Men  Bomholts erindringer  er  ikke  nogen  individuel  karriere-  og  legitimationshistorie,  det  er  derimod  nok  den  mest  indgaende  beskrivelse  af den  faglærte,  organiserede,  socialdemokratiske arbejderkultur  vi har. BØgerne sØger igennem en meget bred socialhistorisk skildring at  begrunde  den  reformistiske ideologis D naturgroethed a, dvs. dens forbundethed med  en bred og gammel folkelig kultur. I den forstand er bogemes legitimering af  en bevægelses historiske rolle.

Arbejdererindringerne udgor et righoldigt og hidtil næsten overset  materiale  i  den  humanistiske  forskning  og undervisning  selvom  de netop  placerer  sig meget  centralt i  et perspektiv  hvor  det drejer  sig om at reaktualisere og drage nytte af  historien i litteraturundervisningen. Sammen  med  arbejderlitteraturen  og  tekster fra forskellige sektorer  af  arbejderkulturen u d g ~ r de en vigtig del af den  historiske og kulturelle  tradition  som  hidtil  er blevet  undertrykt,  men  som  er meget  vigtig  i  undervisningen  fordi  denne undertrykte  kultur  dels  konkret  begrunder  kritikken  af  den borgerlige kultur,  dels kan  give anledning til formidlingen af  alternative kulturforestiilinger  og kulturværdier.  Det er blot  et  af  de områder hvor den  intellektuelle må være sig sin  historiske  rolle bevidst  hvis hadhun vil overvinde sin rolle som kustode.

r

## NOTER

- 1 Artiklen  er  en  bearbejdning  af  et  oplæg  holdt  ved  Dansklærerforeningens m d e   om  »Danskfagets historiske  side« på  Sostrup kloster d. 2.4. november  1978, hvor  jeg  bl.a.  repræsenterede  Projekt  dansk  litteraturhistorie.
- 2  Dette forord er optrykt i HUG!  nr. 8, der er et temanummer  om »Det daglige  liv«.
- 3  Peter  Bruckners  bidrag  »Den  æstetiske  opdragelse  i  arbejderbevægelsen« er optrykt på dansk i Poetik nr. 25.
- 4  Gruppen  består  af  Gunhild  Agger,  Ib  Bondebjerg,  Anker  Gemzee  og Olav  Harslof  og  felgende  værker  er  under  udgivelse  (in  print):  Agger &amp; Gemzee: Arbejderkultur. En  antologi. Bd. 1 1870-1924,  Bondebjerg &amp; Harslef: Arbejderkultur. En  antologi. Bd. 2  1924-1948,  og desuden har Ib Bondebjerg individuelt skrevet: Proletarisk offentlighed 2. Arbejderoffentlighed og  arbejderlitteratur  i  Danmark 1924-1939.  Alle tre beger udkommer på forlaget Medusa i 1979.
- 5  Trykt på dansk i Kultur &amp; Kfasse nr.  31.
- 6  Bernd  Rabe: Zur  Soziologie  zweiter  Abteilungen der  SPD  in  einem Arbeiterwohnbezirk, refereret  i  den  nævnte artikel  af  Vester,  s.  12-13.
- 7  I  Kjeld  Schmidts  artikel  »Den  såkaldte  integration« fra Vindrosen, nr. 213  1970 refereres  f. eks.  en  engelsk  undersegelse af  arbejderne på en bstamt  bilfabrik  i  England,  der  konkluderede  at  arbejderne var  samarbejdsvillige  og  ikke  gik  ind for omvæltninger.  Kort efter underagelsens  offentliggorelse  udbrod  der  et  voldsomt  miliiiant  oprm  mod  ledelsen.
- 8  Den  sidste  del af  artiklens  afsnit  II  er en  lettere  bearbejdet  gengivelse af  et  uddrag  fra  kap.  3  i  min  egen  i  note  4  nævnte  bog Proletarisk offentlighed 2.
- 9  En  række af  de Vigtigste er gennemgået  i min ovenfor nævnte bog kap. 5 og 6, samt  hos Carl Erik Bay: Socialdemokratiets  stilling  i den ideologiske debat  i mellemkrigstiden (GMT, 1973).
- 10 Bomholts iartikel  her  citeret  efter Kulturproblemer (Gyldendal,  1945) S.  103-104.
- 11 Proktarische  Leberzslaufe bd.  1, s.  23,  jvf.  også Kirsten  Folke Harrits udmærkede  bearbejdning  af Ernmerichs  teorier  i  artiklen  »Arbejdererindringer  soan  kilde til  arbejderklassens kultur og levevis« (i Meddelelser  o m  forskning i  arbejderbevregelsens  historie, nr.  9  1977).
- 12 jvf.  ovenfor  nævnte artikel.
- 13 Jvf. den ovenfor nævnte  bog af  Emmerich, s. 23,  min  overszttelse.
- 14 Hebbel,  Friedrich (1813-1863) tysk  dramatiker der  skrev historiske skæbnedramaer og borgerlige tragedier.