Lars Boje Sønderby Jensen (red.): Verdens forvaltere – med et gudgivet mandat (Credo, 2022)
Forfattere: Kasper A. Bergholt
Tidsskrift: dttk (26-06-2023)

## VERDENS FORVALTERE - MED ET GUDGIVET MANDAT LARS BOJE SØNDERBY JENSEN (RED.) CREDO, 2022 207 SIDER

## Anmeldt af Kasper A. Bergholt

I hele min levetid har man snakket om bæredygtighed - de senere år mere og mere - og end ikke en krig kan helt feje emnet af bordet. Derfor er det en yderst velkommen  bog,  Kristeligt  Forbund  for  Studerende (KFS) har udgivet under redaktion af Lars Boje Sønderby Jensen, der er KFSsekretær  for  videregående  uddannelser  i Østdanmark.

Bogens overordnede tema er bæredygtighed og forvalterskab. I denne sammenhæng handler det ikke kun om klima og miljø,  men  også  om  kemi,  virksomhedsdrift,  iværksætteri,  vegetarisme,  livsstil og  tid.  De  mange  forskellige  emner,  der ønskes behandlet, bliver i sidste ende også en  af  bogens  akilleshæle.  Det  vender  vi tilbage til efter en gennemgang af bogens bidrag.

Bogen indledes med et kort redaktionelt  forord,  hvorefter  Jens  Ole  Christensen,  sognepræst  og  mangeårig  klummeskribent i Kristeligt  Dagblad,  udfolder næstebegrebet  og  den  kristne  tanke  om næstekærlighed. Ifølge Christensen findes der  intet  »næstefrit  område«,  hvilket  betyder, at ethvert menneske er min næste. I  et  forsøg  på  at  undgå  derved  at  udvide næstebegrebet  i  det  uendelige  differentierer  Christensen  samtidig,  sådan  at  »et menneske  er  min  næste  i  den  grad,  det påvirkes  af  mine  valg«  (s.  13).  I  kraft  af sin placering forrest i bogen og sit yderst relevante  indhold  kommer  Christensens bidrag  til  at  udgøre  et  konstruktivt  fundament for bogens øvrige bidrag, der alle i  forskellig grad implicit trækker på hans næste-begreb.

Adjunkt, cand.theol., ph.d. Peter Søes redegør herefter under overskriften »Bæredygtighed, forvaltning og håb« for begrebet  bæredygtighed,  som  det  blev defineret i den skelsættende Brundtlandrapport  fra  1987,  og  som  det  anvendes  i FN's aktuelle verdensmål. Det er et fremragende bidrag, hvor Søes med et letforståeligt  og  velovervejet  sprog  viser,  at bæredygtighed hænger sammen med for- valterskab, næstekærlighed og det kristne håb  om  nyskabelse,  og  at  menneskets forvalteransvar indebærer en skærpet forpligtelse til at handle bæredygtigt. Undervejs inddrager Søes de danske teologer Ole Jensen og K. E. Løgstrup. Kristne med et stærkt eskatologisk håb indvender ofte, at eftersom jorden alligevel skal gå under, kan det ikke betale sig at forsøge at redde den,  men  Søes  afmonterer  fuldstændig den  slags  misforståelser  og  den  bagvedliggende  præmis  om  Guds  ringeagt  for den skabte verden. Søes taler tydeligt om, at evangeliet har konsekvenser, og at det er  en  synd  ikke  at  tage  bæredygtighedsog forvalteropgaven alvorligt. Der er desværre alt for langt mellem kristne teologer, der tør tale så tydeligt om noget så alvorligt.

Nils  Andersen,  landssekretær  på  Menighedsfakultetet, bidrager med en redegørelse for »Francis Schaeffers filosofiske og teologiske perspektiv på vores økologiske udfordringer«. Schaeffer (1912-1984) argumenterede apologetisk for, at et kristent  verdens-,  natur-  og  menneskesyn bedre  end  et  rent  naturvidenskabeligt ditto  sætter  os  i  stand  til  at  håndtere  de økologiske  udfordringer,  vi  står  overfor. I det kristne verdenssyn indtager mennesket en dobbelt rolle, idet det både ligner Gud og dyrene, nemlig som forvaltere og samtidig  som  skabninger.  Den  dobbelte rolle rummer  ifølge Andersen/Schaeffer  den  afgørende nøgle til at værdsætte skaberværket  og  interagere  med  det  på en bæredygtig måde. Andersen har skrevet en fin og letlæst redegørelse, men det havde styrket artiklen med en mere nuanceret og kritisk stillingtagen til Schaeffers pointer.  For  eksempel  mener  Schaeffer ifølge Andersen ikke, at man med et darwinistisk verdenssyn kan se det skønne i naturen (s. 57). Mon ikke mange darwinister  vil  stille  sig  kritiske  over  for  den påstand? Når man læser biolog og naturformidler Morten D. D. Hansens Insekternes bog (København: Politiken, 2022), får man i hvert fald indtryk af, at han forstår verden som et ganske skønt sted, selvom han er darwinist.

Pensioneret  seniorforsker,  ph.d.  Margrethe  Winther-Nielsens  bidrag  er  langt fra  så  letlæst  som  det  forrige.  Det  er  et informations- og fodnotetungt bidrag om klimaforandringer  og  CO 2 -aftryk,  men indeholder mange vigtige pointer. For eksempel fremhæver hun, at bæredygtighed ikke kun handler om klima, men også om kemi  -  rengøringsmidler,  sprøjtemidler, medicin og skønhedsprodukter. De gode pointer står dog i overhængende fare for at drukne i tekniske termer og referencer.

Herefter følger cand.scient.pol. og cand.mag. Mads Bøndergaard Kobbersmeds  politiske  og  økonomiske  perspektiv  på  bæredygtighed.  Han  konstaterer,  at  situationen  er  langt  værre,  end både  modeller  og  politikere  vil  have  os til  at  tro:  Selv  hvis  vi  på  nationalt  plan reducerer  vores  udledninger  med  70  %, udleder  vi  stadig  for  meget  CO 2 (s.  95). Det  er  skræmmende  læsning,  især  fordi nyere  undersøgelser  ifølge  Kobbersmed antyder, at viljen til gennemgribende forandring ikke er  til  stede  i  den  brede  befolkning.  Kobbersmed  introducerer  den engelske  økonom  Kate  Raworths  model for en verden i balance - en verden, hvor ingen  udleder  for  meget,  men  hvor  der heller ikke er nogen, der lever i fattigdom - og understreger til sidst, at den kristne har ubetinget pligt til at gøre det rigtige, uanset  om  det  nytter,  og  det  rigtige  er  i dette tilfælde at forvalte verden bæredygtigt (s. 109). Det er et både befriende og forpligtende perspektiv, og i det hele taget er  det  en  relevant  samtale,  Kobbersmed forsøger at initiere. For kan vi overhovedet løse den globale klimakrise, hvis ikke nogen (læs: vi) er villige til at gå ned i levestandard?

Manuel Vigilius, kommunikationschef i COWI, argumenterer dernæst for, at profitdrevne  virksomheder  løfter  et  vigtigt samfundsansvar, også når de fungerer på rent »sekulære« præmisser. Vigilius trækker  her  på  den  lutherske  kernesag  om kald og stand og udfolder det i en nutidig verden,  der  alt  andet  lige  ser  væsentligt anderledes ud end på reformationstiden. Vigilius  vil  omkring  mange  ting  i  sit  bidrag, og derfor bliver han nogle gange lidt for kortfattet og unuanceret, for eksempel når han i en bisætning kritiserer FN's verdensmål for at være for venstreorienterede (s. 128). Sådan et udsagn kræver bedre begrundelse. Vigilius påpeger videre, hvad han uden tvivl kan have ret i, at klimadebatten for nogle er blevet en næsten religiøs  kamp.  I  den  anledning  omtaler han  dog  hånligt  den  svenske  klimaaktivist  Greta  Thunberg  som  »den  kompromisløse,  klarøjede  Pippi-klon  og  børneprofet«,  der  kun  dyrkes  af  »unge  støtter, som endnu ikke  har  bedrevet  noget  i  livet, som vi kan se konsekvenserne af« (s. 132).  En  sådan  retorik  er  usmagelig  (og ubæredygtig, når det kommer til at skabe samtale på tværs af generationer) og hø- rer ingen steder hjemme i en bog, der skal tages seriøst. Det er mig ubegribeligt, at redaktøren har tilladt en så paternalistisk kommentar.  Man  kan  mene,  hvad  man vil om Thunberg, men hvorfor ikke anerkende, at hun og mange andre trods deres unge alder har været med til at sætte internationalt fokus på klimaspørgsmålet (hvilket i øvrigt afkræfter Vigilius' pointe om Thunbergs støtter), og så udnytte det som et springbræt til at tale om et kristent syn  på  bæredygtighed  og  ansvarlighed? Hvorfor  ikke  udnytte  den  religiøse  retorik, klimabevægelsen ofte anvender, som en  mulighed  for  at  forkynde  det  kristne evangelium  om  skaberværkets  værdi  og Guds  forsyn?  Det  ville  være  langt  mere konstruktivt (jf. i øvrigt Winther-Nielsens mere  klædelige  tilgang  til  Thunberg,  s. 72-73).

Efter  en  række  omfangsrige  artikler følger et ganske kort men yderst interessant  bidrag  fra  MSc  (cand.merc.)  Amar Raljevic,  der  opfordrer  lokale  kirker  til at  indgå i  mindre økonomiske initiativer med henblik på at blive mere økonomisk bæredygtige.  Sammenlignet  med  de  øvrige artikler er dette bidrag lige kort nok, men til gengæld er indholdet fremragende, fordi det er så konkret og så sjældent hørt. Der burde ikke være langt fra Raljevics konkrete eksempler til en applicering i kirkens daglige liv, drift og forkyndelse.

Bogens  redaktør,  cand.mag.  og  KFSsekretær Lars Boje Sønderby Jensen, forholder sig herefter etisk, filosofisk og teologisk til spørgsmålet om, hvorvidt det er forsvarligt at spise kød. Jensen er filosof, og det fornægter sig ikke. Hans argumentation er bygget op omkring en logisk dis- sektion af grundargumentet for etisk vegetarisme (at man skal være vegetar), og det ender med at blive alt for indviklet og komplekst.  Med  udgangspunkt  i  filosofferne  Timothy  Hsiao  og  Michael  Cronin argumenterer  Jensen  for,  at  kun  rationelle  væsener  (læs:  kun  mennesker)  har moralsk  værdi,  og  at  mennesker  derfor er mere fuldkomne end dyrene, står over dyrene og har ret til at bruge dyrene. Det er en meget bekymrende retorik. Faktisk har jeg svært ved at se, at denne forståelse af dyrene overhovedet kan forenes med et kristent  natursyn  (jf.  fx  Richard  Bauckham, Bible and Ecology (London: Darton, Longman  &amp;  Todd,  2010)).  Flere  steder  i de bibelske tekster beskrives menneskets skæbnefællesskab med dyrene og dyrenes iboende værdi for både Gud og mennesker (men  uafhængigt  af  deres  anvendelsesmuligheder, fx 1 Mos 2-3; 9,10; Sl 145,9), ligesom menneskets ophøjelse af sig selv til  noget  andet  end  en  skabning  forkastes  som  slet  og  ret  hybris  (Job  38-41). Jensen  fremfører  flere  argumenter  for, at  vegetarianisme  ikke  er  et  skabelsesideal, for eksempel at vi har nogle fysiske egenskaber,  der  ikke  giver  mening,  hvis vi ikke må spise kød. Desuden ligger det ifølge Jensen implicit i flere bibeltekster, at  mennesket spiste kød før syndefaldet. Jensens  grundlæggende  pointe  er  altså, at man ikke skal undgå kød af teologiske eller  etiske  grunde.  Det  spørgsmål,  som dog  desværre  ikke  behandles  udførligt, er, om man bør undgå kød af teologiske, etiske eller bare bæredygtighedsmæssige grunde (for et ja til det spørgsmål se fx kapitel 7 i Ulrik Nissens Kærlighedens ansvar (København: Eksistensen, 2022)).

Bogens næstsidste bidrag kommer fra en af Jensens kollegaer, cand.mag. og KFS-sekretær  Lisa  Rom  Boye,  der  skriver  om  bæredygtighed  i  relation  til  tid og forbrug og om glæden ved det simple. For Boye er målet ikke et simpelt liv i absolut forstand, men en bevægelse mod et simplere liv. Hun fremhæver i den forbindelse, at et simplere liv er forbundet med discipelskab og  taknemmelighed.  Selv små skridt kan være med til at ændre vores indstilling til livet og vores forbrug og derved  skabe  større  forandringer.  Boyes bidrag er et yderst relevant bidrag til en samtale,  som  vi  burde  have  på  alle  niveauer: både som individer, fællesskaber og kirke.

Til  sidst  har  dr.scient.  og  professor Peter Øhrstrøm en tidsfilosofisk introduktion til konceptet tid og en bæredygtig tilgang til tid på både kollektivt og individuelt  plan.  I  krydsfeltet  mellem  forskellige opfattelser  af  tiden  (subjektivt/objektivt og punktuel/durativ) kan bæredygtighed og forvalteransvar ifølge  Øhrstrøm  se ud på forskellige måder. Det er et meget teoretisk og tungt bidrag, som den tilsigtede læser ikke nødvendigvis forstår ved første  eller  anden  gennemlæsning,  og alene i kraft af sin sværhedsgrad kommer indlægget til at virke mindre relevant.

En af bogens store mangler er en passende  afslutning.  Øhrstrøms  tidsfilosofiske  refleksioner  udgør  ikke  en  tilfredsstillende afrunding, og læseren efterlades med en fornemmelse af, at noget må være gået tabt i trykken. Som epilog kunne man for eksempel have haft et redaktionelt efterord, en pastoralteologisk refleksion, en nyskreven  salme  om  bæredygtighed  og forvalterskab, en bekendelse af den vestlige kirkes synd, skyld og ansvar i relation til klimakrisen og en bøn om tilgivelse, eller bare en litteraturliste til brug for den, der gerne vil arbejde videre med emnet. Desuden  savner  bogen  en  redaktionel gennemlæsning.  Der  er  en  del  stave-  og kommafejl,  ligesom  litteraturhenvisningerne i de forskellige kapitler ikke er ensrettede.

Selvom  de  fleste  bidrag  er  relativt lange, sidder man som læser alligevel tilbage med følelsen af aldrig rigtigt at være kommet i dybden med de mange emner, bogen behandler. Måske havde det været bedre med et smallere fokus, der kunne udfoldes  mere.  For  eksempel  savner  jeg dialog med internationalt toneangivende økoteologer, for eksempel Richard Bauckham og Douglas Moo fra den evangelikale  tradition,  eller  Ivone  Gebara,  Cynthia Moe-Lobeda og  Sallie  McFague  fra  henholdsvis  katolsk,  luthersk  og  anglikansk tradition.  Ydermere  havde  det  været  ønskeligt, om de store teologiske tekster om klima,  bæredygtighed  og  forvalterskab -  pave  Frans' Laudato  Si' (2015)  og  de svenske biskoppers hyrdebrev om klimaet (2014/2020) - var blevet inddraget.

Bogen rummer heller ikke en egentlig kritisk  stillingtagen  til,  om  forvalterskabet  er  den  bedste  model  for  menneskets relation til skaberværket (tættest på kommer Andersens redegørelse for Schaeffers antropologi). Der kan gives værre modeller, det er klart, men forvalterskabstanken har også sine ulemper. For eksempel etablerer  den  et  ensidigt,  hierarkisk  forhold mellem Gud, mennesket og skaberværket, hvor  mennesket  meget  let  glemmer  sin egen skabthed og det horisontale forhold mellem mennesket og det øvrige skaberværk,  og  hvor  man  let  får  den  tanke,  at skaberværket vil gå i stykker, hvis ikke vi blander os.  Måske  trænger  vi  i  stedet  til at minde os selv om, at også vi er skrøbelige skabninger, og at vi derfor lever under de samme vilkår som det øvrige skaberværk. Måske er det mest bæredygtige simpelthen nogle gange at lade være med at blande sig i naturens gang.

Bogen må altså suppleres med anden litteratur og andre perspektiver, men det skal ikke fjerne fokus fra, at her er tale om en både relevant, nødvendig og tiltrængt bog, ikke mindst fordi den tør tale konkret om etik, samfundsøkonomi og ansvarligt forbrug. På mange måder står vi midt i et paradigmeskifte, hvor der i den offentlige debat (forhåbentlig) ikke længere er tvivl om, at alle fremtidsplaner og initiativer er nødt til at være bæredygtige. I den brede kirke har man i flere år været på sporet af, at kirken også må tænke bæredygtigt, klimavenligt og grønt,  og  forhåbentlig  kan denne bog være med til at sætte den traditionelt set mere konservative del af kirken på samme spor. For hvis ikke kirken - der bekender  troen  på  Gud  som  skaber  og elsker af denne verden, Kristus som frelser og forsoner for hele skaberværket og Helligånden som Guds levende nærvær i denne verden - skal engagere sig i denne verdens klima, hvem skal så?