Svømmehal på museum
Forfattere: Morten Mortensen
Tidsskrift: forumforidraet (2011-03-01)

## Svømmehal på museum

Tænk sig, hvis man kunne omskabe en svømmehal eller en idrætshal fra 1960'erne eller 1970'erne til et museum. Så kunne man virkelig formidle det tankegods og den virkelighed, der har ligget til grund for velfærdsstaten og idrætten. Det er enhver museumsinspektørs drøm at kunne overtage en bygning eller et anlæg straks efter, at de ansatte har forladt stedet, og få mulighed for at skabe et museum ud af de autentiske rammer. Men mindre kan også gøre det, og dette essay vil belyse nogle af de tiltag, man på museer og i kommunerne kan gøre, for at den fysiske kulturarv, som idrætsanlæg repræsenterer, bevares for eftertiden. Først en lille fortælling fra Greve som et eksempel på idrættens fysiske kulturarv.

## EN LILLE IDRÆTSHISTORIE FRA GREVE KOMMUNE

Jørn Bach blev i 1970 Greve Kommunes første borgmester. Den unge storkommune var blevet sammenlagt af de tre tidligere sognekommuner, Tune, Karlslunde-Karlstrup og Greve-Kildebrønde, en sammenlægning der ikke var gået fredeligt for sig, da ingen af de tre gamle sognekommuner ønskede at blive sammenlagt med hinanden. Inden Jørn Bach kunne sætte sig i borgmesterstolen, havde der været både en højesteretssag mod Indenrigsministeriet i protest mod sammenlægningen - anlagt af Jørn Bach i egenskab af  sognerådsformand  i  Karlslunde-Karlstrup  - og et ikke særligt kønt borgmestervalg med omstemning og brudte løfter.

AF MORTEN MORTENSEN

Jørn  Bach  og  den  nye  kommunalbestyrelse stod  over  for  mange  udfordringer.  Den  hastigt ekspanderende kommune manglede skoler, daginstitutioner og fritidsmuligheder til de mange tilflyttende  børnefamilier,  og  så  skulle  der  arbejdes på at få borgerne i de tre gamle sognekommuner til at opfatte sig som Greve-borgere med en fælles Greve-identitet. Jørn Bach mente at have det rette middel mod gammel traditionsbunden  sogneegoisme,  og  dette middel  var idrætten.  Han  havde  selv  som  ung  ansat  i  Københavns Idrætsanlæg og som aktiv badmintonspiller i Karlslunde Idrætsforening et indgående kendskab til livet i  en  idrætsforening.  Med baggrund i denne erfaring udtalte han flere gange, at idrætten og i særdeleshed idrætsforeninger var det fornemste eksempel på ægte nærde- mokrati, man havde, og at idrætten tillige var en af  lokalsamfundets  vigtigste  kulturaktiviteter . Jørn  Bachs  drøm  og  mål  var  derfor,  at  Greve Kommune  skulle  være  Danmarks  idrætskommune nummer et. Greve Kommune skulle være det dynamiske sted, hvor idrætten blomstrede. Der blev snart sat handling bag ordene, og i løbet 1970'erne blev der anlagt mange idrætsanlæg i Greve. Som en hovedregel blev der bygget en idrætshal og ikke kun en gymnastiksal, hver gang der blev bygget en skole. Det blev snart til mange haller, for i Greve byggede man næsten en skole om året. Fra 1970 til 1979 blev det til i alt otte skoler.

Greve Svømmehal med sin pyramideform blev i 1978 praktisk  placeret  ved  siden  af  Greve  midtby  center  og  Greve station. Kommunen havde også tænkt på energiforbruget, hvorfor taget var forsynet med solceller, der skulle producere strøm til svømmehallen. (Foto fra Greve Museum)

Men det største og mest prestigefyldte idrætsbyggeri  var  opførelsen  af  Greve  Svømmehal.  I den yderst livlige debat, der rejste sig, da planerne om en svømmehal blev offentliggjort, var der mange forslag om, at kommunen burde bygge tre mindre svømmehaller i henholdsvis Tune, Karlslunde og Greve. Til stor fortrydelse for borgerne i Tune og Karlslunde blev det i 1976 besluttet,  at  svømmehallen  skulle  ligge  tæt  ved rådhuset i Greve stationsby. Svømmehallen, der blev  Nordeuropas største, var dyr at opføre og dyr i drift. Jørn Bach plejede at sige, at den kostede det samme i drift som tre børneinstitutioner. Greve Svømmehal opfyldte snart sit formål og  blev  et  samlingspunkt  for  byens  borgere. Svømmeklubber opstod, og svømmesporten blomstrede, men også det øvrige kulturliv nød godt af de gode faciliteter. Svømmehallen rummede  mange  mødelokaler  og  fællesrum,  som blev brugt til kunstudstillinger og meget andet. Med tiden blev svømmehallen nedslidt, og den er netop i 2011 genåbnet efter en større renovering.  Meget  passende  er  pladsen  ved  svømmehallen navngivet Jørn Bach Pladsen (Jacobsen, 2007).

## MONUMENTER OVER DEN KOMMUNALE IDRÆTSPOLITIK

I dag står svømmehallen som et højdepunkt for -  og  monument over - den kommunale idrætsog  velfærdspolitik  i  Greve.  I  den  nye  storkommune var idrætten blevet symbolet på velstand og velfærd, midlet til at opnå fælles identitet for kommunens borgere og samtidigt det  flagskib, hvormed  kommunen  udadtil  promoverede  sig selv. Greve Svømmehal rummer således megen historie - især om hele den lange proces og de endeløse diskussioner, som gik forud for opførelsen af svømmehallen. Heldigvis er arkivalierne herfra for størstepartens vedkommende bevaret i kommunens arkiver.

Forhallen i Greve Svømmehal var i 1978 udformet efter tidens smag. Møde- og udstillingslokaler var med til at gøre svømmehallen til andet og mere end et sted for sportsudfoldelse. (Foto fra Greve Museum)

Idrætsanlægget vidner i sin indretning i det indre og i sin fremtrædelse i det ydre om datidens opfattelse af idræt og fritid. De æstetiske og praktiske løsninger i udformning af omklædningsrum, cafeteria, aktivitetsrum osv. har ikke været tilfældige valg, men er et resultat af den kommunale idrætsforståelse. Svømmehallen skal  også  ses  i  sammenhæng  med  den  byplanlægning, som politikere og arkitekter i den unge kommune anvendte og tænkte i. Placeringen af anlægget var også tænkt ind i Køge Bugt Planen og  således  en  del  af  den  forstadsudvikling  og -planlægning, der har præget hele det lange bybånd fra København til Køge. Greve Svømmehal er derfor en enestående og vigtig del af den forstadsudvikling og velfærdshistorie, der udfoldede sig efter 1945 omkring København. Svømmehalen er ikke blot en lokal kulturbygning, der kun  vedgår  borgerne  i  Greve  Kommune,  men skal  forstås  i  en  større  regional  sammenhæng. Der er tale om et stykke kulturarv, der skal bevares.

I alle landets kommuner findes der tilsvarende  idrætsanlæg og idrætsfaciliteter.  Spørgsmålet  er,  hvordan  det  står  til  med  bevaringen  af denne kulturarv.

## HVAD GØRES DER?

Ifølge  Planloven  har  staten  (Kulturarvsstyrelsen)  ansvaret  for  fredning  af  bygninger,  mens bevaring af bygninger og fysiske kulturmiljøer hører til de kommunale opgaver. Det er kommu- nernes  opgave  at  udpege  de  kulturmiljøer  og bevaringsværdige  bygninger,  der  skal  indgå  i kommuneplanen og de enkelte lokalplaner. Som regel er det fagfolk som byplanlæggere og arkitekter,  som - ofte i samarbejde med de lokale museer - udpeger de bevaringsværdige kulturmiljøer. Traditionelt har opmærksomheden i høj grad været centreret om fortidsminder, sten- og jorddiger og såkaldte kulturarvsarealer (arealer med  en  vis  sandsynlighed  for  arkæologiske fund),  og  arkæologien  har  en  lovgivning  i  ryggen, der giver mulighed for at stoppe bygge og anlægsarbejder, hvis man støder på fortidsminder undervejs.

Museer med ansvar for nyere tid og især perioden efter 1945, ser ofte misundeligt på arkæologernes muligheder og magt, når det kommer til bevaring af kulturarven, for modsat arkæologien har nyere  tid ingen lovgivning i ryggen, der giver  mulighed  for  at  stoppe  en  eventuel  ødelæggelse af bevaringsværdige bygninger og kulturmiljøer. Men det er ikke de eneste hindringer,  bevaringen  af  bygninger  og  kulturmiljøer fra idrætten står over for.

En hindring består i, at idrætten ikke har haft en særlig stor plads i de danske kulturhistoriske museers indsamlingsstrategier, hvilket meget kontant kommer til udtryk i det lille antal idrætseffekter, der findes på de danske museer. Museerne har med få undtagelser ikke fokus på den betydning, idrætten, ikke mindst efter 1945, har haft på en lang række områder af den lokale historie, og her står idrætsanlæg langt nede på listen over bevaringsværdige kulturmiljøer . Kulturarvsstyrelsen har fredet nogle få idrætsbygninger i Danmark, og en søgning på styrelsens base over fredede bygninger viser, at der er fredet  ca.  ti  bygninger  i  hele  Danmark,  alle  sammen  fra  før  1945,  bl.a.  Bellevue  Strandbad, Idrætshuset i København og KB-hallen i Frede- riksberg Kommune. Det er unægtelig ikke mange, når man tager i betragtning, at der ud af 4 mio. bygninger, i Danmark er 9.000 fredede bygninger,  og  350.000  bygninger  vurderes  at  have bevaringsværdi.

Indvielsen af Greve Svømmehal i 1978 blev en stor festdag. Ud over kommunens spidser, stort publikum og opvisninger i svømning og udspring spillede Greve Pigegarde. (Foto fra Greve Museum)

Blot to idrætsanlæg opført efter 1945 er fredede:  Det  drejer  sig  om  Kildeskovshallen,  opført  1966-72,  og  Idrætshøjskolen  Sønderborg, opført 1951.

En anden hindring er, at arkitekter og byplanlæggere i de kommunale tekniske forvaltninger for det meste anvender æstetiske kriterier, når et byggeri eller kulturmiljø skal vurderes bevaringsværdigt,  og  her  kommer  halbyggerier  fra 1960'erne og 1970'erne og klubhuse fra samme periode ikke engang i betragtning. Der er således stor fare for, at idrætsanlæg efter 1945 »falder  i  et  hul«  mellem  arkitekter  og  museer  og slet ikke kommer på tale, når der skal udformes kommunalplaner og lokalplaner.

Endelig  er  det  faktisk  også  en  hindring,  at idrætsanlæggene til stadighed er i brug og derfor skal leve op til nye krav om indretning og faciliteter og derfor ofte er genstand for renove- ringer  og  moderniseringer.  Forbedringerne  af de  eksisterende  idrætsanlæg  er  naturligvis  en nødvendighed  og  et  gode  for  idrætsudøverne, men samtidigt kan der ske en ødelæggelse af de historiske spor, som er uoprettelig.

## HVAD KAN GØRES?

Hvis ikke man kan omdanne en svømmehal til et museum over den kommunale idrætspolitik, hvad kan man så gøre? Vigtigst er det, at arkitekter  og  byplanlæggere  i  kommunerne  samt

Cuammahallnn daraaminarot museumsfolk gøres opmærksomme på den vigtige historie, idrætsanlæggene rummer. Da det er disse fagfolk, som arbejder med kommune- og lokalplaner, og dermed hvad der erklæres bevaringsværdigt, skal deres øjne åbnes for idrætsanlæggenes kulturhistoriske værdier. Et klublokale med ølskilte og pokalskabe eller en firkantet betonkasse af en boldhal fra 1970'erne fortæller en væsentlig historie, der er med til at give et område eller bydel dets særlige identitet og karaktertræk.

Svømmehallen var domineret af et stort rum med et 50 m langt bassin, der til dagligt var delt op i tre dele. Et 15 meter langt børnebassin på 0,9 meters dybde, et 21 meter langt motionsbassin på 1,3 meters dybde og et 25 meter langt motionsbassin på 1,8 meters og 4,5 meters dybde. (Foto fra Greve Museum)

Det er ikke nødvendigt at bevare en hel svømmehal,  man  kan  også  vælge  at  bevare  særlige facader og udenomsarealer eller frede enkeltelementer, eksempelvis et omklædningsrum eller brusekabine.  Det  vigtigste  er,  at  man  i  fremtiden kan se de historiske fysiske spor fra den vigtige kulturfaktor, idrætten har været. Heldigvis finder mange borgere, at det er vigtigt at bevare og synliggøre kulturarven - det viser mange undersøgelser. Det betyder, at oplysning og formidling af idrætsanlæggenes kulturhistorie vil blive modtaget  positivt  og  måske  endda  give  anledning til flere aha-oplevelser.

I  princippet har alle kulturinstitutioner - lokale såvel som nationale - et ansvar for, at idrættens historie indsamles, registreres og dokumenteres.  Danmark  har  tre  universitetsinstitutter, der  i  mange  år  har  produceret  spændende  og vigtig  historisk  og  sociologisk  viden  om  idrættens  samfundsmæssige  betydning,  ligesom  der rundt omkring i landet er mindre idrætsarkiver, der lokalt indsamler og registrerer idrættens historie. Udfordringen er at få formidlet al denne viden til kommuner og museer, så man også her får øjnene op for idrættens kulturhistorie. Foreningen Forum for Idræt, Historie og Samfund har som et af sine mål at arbejde for et dansk idrætsmuseum. Hvis der i Danmark fandtes et nationalt idrætsmuseum, der foruden udstillinger  og  samlinger  havde  museumsinspektører, der  forskede  i  idrættens  mangfoldige  historie, ville  der  være  en  platform,  som  kunne  tale idrættens  sag  kulturhistorisk  over  for  myndighederne. På samme måde som andre specialmuseer er fortalere for bevaring af deres specielle emneområde.  Et  idrætsmuseum  kunne  være bindeleddet mellem forskningsmiljøerne på idrætsinstitutterne  og  de  offentlige  myndigheder, et bindeled, der foruden formidling og indsamling kunne arbejde for beskyttelse af idrættens fysiske kulturarv på land og i by.

Museet kunne jo eksempelvis ligge i en nedlagt svømmehal…

## LITTERATURLISTE

Jul Jacobsen, P. (2007). »Greve Kommune - Danmarks idrætskommune nr. 1«. I: B. Ibsen (red). Nye stier i den kommunale idrætspolitik.