Tilværensens og dødens sprog
Forfattere: William H. Gass
Tidsskrift: passage (2001-05-01)

## Tilværelsens og dødens sprog

## WILLIAM H.  GASS

Danilo Kis  er født i  Subotica. I mine  vestlige  øren lyder  det  som  navnet  på  en  imaginær  by.  Men Subotica  ligger  i  Jugoslavien,  et  land,  der  engang blev sat sammen af småstykker som doktor Franken­ steins  berømte  eksperiment:  imponerende  når  det bevægede  sig,  men  hvor  hver  bevægelse  kun  blev foretaget med stort besvær. Kis døde, inden monste­ ret  begyndte  at fortære  sig  selv:  at  spise  sit  eget hjerte med sine egne tænder.

Subotica  ligger  så  tæt  ved  den  ungarske  og  den rumænske grænse,  at jeg let  kan forestille mig  den drive  ind over  et af de  to lande som en  sky:  et  du­ sin sprog, der blander sig med hinanden,  sprog,  der omordner  deres  vokaler,  så  de kommer  til  at  li gn e hinanden på sam.me måde, som politikere ændrer på deres  l oy alitetsforhold. "Den  historie,  jeg  vil  for­ tælle," begynder fortælleren i En grav til Boris Davi­ dovit:

er blevet til i  tvivl  og forvirring.  Der  er  blot  det  ulykkelige (nogle vil sige det lykkelige)  ved den,  at den er sand:  den er blevet nedskrevet af  hæderlige mennesker og pålidelige vidner. Men for at være sand i den forstand, som dens forfatter drøm­ mer om, skulle den have været fortalt på rumænsk,  ungarsk, ukrainsk eller  jiddisch - eller  rettere  på  en  blanding af disse sprog. Endvidere ville der givetvis nu og da ved en tilfældig­ hed - eller fordi tildragelserne var så dystre, fatale og ubestem­ melige -smutte et og andet russisk ord med i fortællerens be­ vidsthed,  det  være  sig  et  blidt eller  blødt  ord  som teljatina* eller  et hårdt ord som kinzal.** Hvis fortælleren  altså kunne komme frem til det uopnåelige grufulde øjeblik, da der her­ skede babylonisk forvirring, ville Hanna Kr zy zewskas ydmyge bønner og forfærdelige anråbelser lyde vekselvis på rumænsk, på  polsk,  på  ukrainsk  (som  om  hendes  død  udelukkende skyldtes en eller anden stor  og skæbnesvanger misforståelse), og lige før hendes dødsrallen og endelige ubevægelighed ville hendes talen i vildelse forvandles til en bøn for de døde, udtalt på hebraisk, tilværelsens og dødens sprog.

*Teljatina:  kalvekød.  **  Kinzal:  daggert.  O.a.  [Oversat  af Gunnar Nissen, Husets Forlag, 1983, p. 7.]

I Danilo Kis '  barndom skyllede hære og ideologier frem  og  tilbage  over  dette  land  med  brændingens brutale  regelmæssighed.  Da  han  var  lille  og  tilmed var jøde,  var han naturligvis under sådanne omstæn­ digheder  omgivet  af død og  lø gn e.  Der  var  håbets lø gn e og frygtens løgne,  kærlighedens løgne og ha­ dets løgne, kynismens lø gn e og troens lø gn e. Løgne var  som de blade,  bomberne blæste af træerne.  De kan udtrykkes på ethvert sprog,  selv gennem dødens rallen.  Hvilke te gn kan vise vejen, kan frelse en,  der er  fortabt  i  bedragets  skov?  Måske  kun en  uskyld, som låner øjnene en undren uden at besudle sjælen med tro. Danilo Kis'  roman Have,  aske (hans første roman  på  engelsk)  beskriver  de  tidligste  år  hos  en sådan dreng, der for at flygte fra små såvel som store rædsler  krydser  grænserne mellem  drøm,  dagdrøm og  virkelighed  som  en  flygtning fra  hver  enkelt  af dem.

Den næste af hans bøger, der udkom her, En grav til Boris Davidovi� er - selv om den kaldes en roman - en samling fortællinger,  der hver især handler om en  jødisk  revolutionær  indviklet  i  skæbnesvangre ontologiske såvel som politiske problemer. Graven i titelhistorien er  en cenotafi,  en tom  grav,  for Boris Davidovic har for mange personaer til at besidde en identitet  og  på  samme  måde  som  Empedokles hoppede ned i Etna kaster sig ned i en kedel med sydende  metal  og  forsvinder  uden  spor  som  en hjemsendt gud.

Boris  Davidovic  er født i  1891  eller  1893  eller 1896.  Uklarheden  er  præcis.  For  nogle  :fa  mønter kan et dokument forfalskes. Bureaukratier overlever på deres korruptions beskaffenhed. Boris Davidovic er  resultatet af  et  kortvarigt  møde,  og hans navn er aldrig helt stabilt. Han er også i kort tid kendt som Bezrabotnij, som Jacob Mauzer og som M.U. Zem­ ljanikov,  selv  om  B.D.  Novskij  er  hans  mest  an­ vendte  dæknavn.  Et  af  hans  pseudonymer  - B.N. Dolskij - opfattes  fejlagtigt  som  tilhørende  en  vis Podolskij. Han anvender utallige pseudonymer, især Parabellum,  Victor  Tverdohlebov,  Proletarskij  og N.L.  Davidovic.  På  samme  måde  som  hans  navn ('søn af David')  ikke  ligger  fast,  gør  hans beskæfti­ gelse det heller ikke, for i sit korte liv (hvoraf en stor del tilbringes i  fængsel) er han smugler,  slagterlær­ ling,  opvasker samt retssekretær,  og så sorterer  han artillerigranater  i  et  ammunitionsarsenal.  Han  er også havnearbejder, derefter ansat på en emballage­ fabrik  og  så  på  en  anden  fabrik,  der fremstiller ta­ pet.  I  Frankrig  arresteres  han,  mens  han  er  ved  at høste vin. Han er også fyrbøderassistent på et loko­ motiv, ingeniør,  pramdrager, journalist, agitator, terrorist,  skarpskytte,  soldat,  student,  politisk kom­ missær og diplomat - hver enkelt ting i en periode, der var kort som et øjeblik. Den ellers så komplette og grundige Granat-encyklopædi over revolutionen næv­ ner ikke et eneste af hans navne - en forsømmelse som Kis' 'historie' agter at råde bod på - og selv om hans død kan  fastsættes nøjagtigt til klokken 16 den 21. november  1937,  da  han  blev  forvandlet  til  en røgfane over den sydende kedel, blev han rapporte­ ret i live af den vestlige presse så sent som i juni 1956 - i Moskva, hvor han var blevet set lænende sig som en skygge op mod en af Krernls mure.

Davidovic - Dolskij - Novskij (hvem  han så  end virkelig er) - tilbringer  en  ganske  stor  del  af  sit liv på flugt,  i fangeskab eller fængsel,  på sanatorier og hospitaler, hvor han fik bragt sine nerver og forstand på ret køl, på flygtige  revolutionsavisers redaktions­ kontorer,  hvor han udfærdigede afsløringer  og  an­ klager. En uspecificeret ideologi siver igennem hans tilværelse som en uerkendt forureningskilde, da en­ hver politisk overbevisning i sidste instans er skæb­ nesvanger.  Det sprog,  der  mest fyldestgørende  be­ skriver dette liv,  er skiftevis politisk og religiøst. Der er kætterier og forfølgelsen af dem; der er anklager, undersøgelser, tilståelser, tortur, konfrontationer, forbrydelser,  forbrydere  og deres  efterforskere;  der er  forræderier,  mord,  attentater,  intriger,  sammen­ sværgelser,  mørklægninger,  nedrakninger,  insinua­ tioner,  påstande, frygt, mistanker, mistillid.

Vi  møder  ham  Bezrabotnij  Zernljanikov (hvem han så  end er) - hvor han lever på  gaderne, i lejligheder og i offentlige bade, hos en fjern slægt­ ning, et flygtigt bekendtskab: uden et navn, der kan attesteres,  uden  fast  adresse,  uden  varig stilling  og uden  en  identificerbar anskuelse,  selv  om  den  for­ modentlig  er  samfundsomstyrtende. Hvor  mange sandheder skal vi forestille os, at han har vendt ryg­ gen for at overleve? Hvor mange løgne har han væ­ ret tvunget til at bekræfte? Hvor ofte kan han have vidst,  hvad  der  var hvad - løgn  eller  sandhed,  be­ kræftelse eller benægtelse?

Dog kan dette liv,  der  er flygtigt  som  røg,  kon­ strueres ud fra netop  hullerne i dets kronologi,  dets blanke  sider  og  udraderinger,  ud  fra  ikke  længere tilgængelige  dokumenter,  ud fra mulige  falsknerier og ulæselige breve,  ud fra forræderes og fanatikeres edsvorne erklæringer, dybtborende videnskabs­ mænds fodnoter  og  den  belejligt  opfundne  søsters noget suspekte vidnesb yr d.

Denne  fremragende  fortælling  er  karakteristisk for Kis,  ikke blot på grund af dens tema  (i dette til­ fælde  jøder,  der ødelægges af deres sande lidenskab for retfærdighed),  på  grund af dens ironiske og dog virkelig gravalvorlige tone eller på grund af dens til­ syneladende  malplacerede l yr iske  stil,  der kan sam­ menli gn es  med,  at  en  sangfugl  synger  i  stormvejr, men lige så meget på  grund af fortællingens styrke­ prøve med historien - dens absolutte tillid til - og manglende tro på - tekster.

(Faktisk skrev jeg for flere afsnit siden, at Novskij, selv  om  han  helt  sikkert  var  død,  var  blevet  set  i Moskva 'lænende sig  som en skygge op mod en af Krernls mure'. Imidlertid skrev London Times [ifølge Kis' muligvis forudindtagede beretning] blot, at han var  blevet  set  'ikke  langt fra'  muren.  Avisen  skrev heller  ikke  ordet  'mure'  med  stort en  klar  anti­ kommunistisk forsømmelse. Skygger læner sig hel­ ler ikke,  de kastes,  eller de falder. Den  vildledende forklaring skulle have  været formuleret: 'set som en skygge,  der  blev  kastet på  en af Kremls Mure'. Det er  de  skadelige  ophobninger  af  den  slags  let  for­ vrængede detaljer,  som  undergraver  historiens  nøj­ agtighed  i  højere  grad  end  selv  dens  opdigtede kendsgerninger, dens ødelæggende forvrængninger, dens skandaløse udeladelser, dens hykleriske objek­ tivitet,  dens  falske  forestillinger  om  kausale  sam­ menhænge  og  dens  fordringsfulde  påstand  om,  at den evner at forklare noget som helst.)

Bag  borgesianske bekymringer  af  denne art lurer to  skræmmende  erkendelser.  Den  første  er,  at  be­ tydningen af individuelle hændelser - selv de der er af  katastrofeagtig  karakter  som  jordskælvet  i Lissa­ bon den  r. november  1755,  der  vristede  et digt  fra Voltaire, som et æble fra et træ,  og derefter fortsatte med at bekymre  ham under  udarbejdelsen af Can­ dide - ikke  er  at  re gn e for  andet  end  et  host  på  et hospital i  sammenligning  med  den  chokerende  be­ skrivelse  af  det,  der  viderebragte  jordskælvets  ræd­ sel til fjernere egne, end den skælvende jord selv var i stand til det, og væltede den ind i Candide. Forfær­ delige oversættelsesfejl ('en jomfru skal undfange'  i stedet for 'en ung  pige eller ung kvinde skal undfange'  for  at  citere  et  berygtet  eksempel)  fører til voldsommere ændringer af historien end den en­ kle,  forklarlige  sandhed.  Forfalskede  dokumenter, dygtigt  udførte  rettelser,  vildledende  tilføjelser  og begavede  udeladelser  kan  omdanne  begivenheder, ikke i deres eget virkelighedsfelt, men på den karak­ teristiske måde,  hvorpå de trænger ind i menneske­ nes tanker. Ydermere hører  tekster, fordi de tvety­ digt gentager sig  selv  hver  gang,  de læses,  og fordi de underkastes fortolkning  og  kommentarer,  til en mere  magtfuld  del  af  Tilværelsen  end  den  verden, der består af ikke-genfortalte  begivenheder, al­ drende mennesker og forgængelige ting.

Den anden,  triste  erkendelse  er,  at  med  mindre man konsekvent kan indsætte sig selv i en beretning, med mindre ens historie har en Historie, så kan man lige så godt ikke eksistere, så ubetydelige er nutidens normale  kræfter; og  dog, hvis  det  lykkes  en  at trænge ind  i  en  tekst  eller  blive  defineret  af  et  sæt dokumenter, så bliver man et fuldstændig andet væ­ sen;  ens  beviser  vil  komme  til  at  ligge  i  en  arkiv­ mappe, der li gn er ens grav. Bureaukrater vil polere en  medalje,  besmudse  en  anden,  eller  fratage  en begge to. Den by,  der :fik ens navn ved at fjerne en andens, vil med tiden genvinde sit tidligere navn. El­ ler  man  vil under tortur  sladre  om sig  selv, og  den fortælling vil ligeledes  blive vedhæftet ens sagsakter og blive ens identitet, ens adgangsbillet til historien. Og dog, hvad er historien andet end - i andre tider - andre øjne, der ordner dataene, så de passer til de­ res egen politik, og salter deres sorger med ens tårer og fremmer endnu en  falsk  sag? Hvis ens tekst for­ tjener en institutions interesse, en interesse hos dem, der  er stærkere, så  vil  ens sagsmappe blive tykkere, den vil ofte blive konsulteret, vil blive beskyttet, ef­ terli gn et  og  pudset som et gevær. Under disse om­ stændigheder er  berømmelse  lig  med  citeringsh yp ­ pighed.

Titelhistorien  i  Kis·  samling Encyklopædi  over  de døde er  baseret  på  den  slags  melankolske  betragt­ ninger. Den forestiller  sig,  at  der  eksisterer  en  bog over de døde for  betydningsløse personer, udarbej­ det af en religiøs organisation (noget der minder om mormonernes arkivaktiviteter,  som det bemærkes  i forfatterens  noter).  Efter  Den  Franske  Revolutions proklamation om,  at  alle  mennesker  var  lige  (hvil­ ket  var sandt nok,  når  det drejede sig  om lig),  arki­ verede  samfundsomstyrtende  skrivere  disse  'Sådan var  dit  liv'  -biografier  i  alfabetisk  arrangerede  kæl­ derrum  på  Det  Svenske  Kongelige  Bibliotek:  en tekstlig  katakombe  og et historisk Hades.  Som George Eliot bemærkede, skabes historien i virkelig­ heden af den myriade af små mennesker, der levede et skjult liv  og nu hviler i ubesøgte gravkamre. Geg har en mistanke om, at disse boglige rum efterli gn er og vender om på dem,  der er optaget af Nobelpris­ komiteen,  hvis  samling  selvfølgelig  mest  består  af tabere.)  (Dette  nekrologiske  selskabs  aktiviteter  er lige  så  hemmelige og  mangfoldige som Borges' nu berømte encyklopædister, hvis bøger skaber landene Tlon og Uqbar,  og hvis kendsgerninger er  så over­ bevisende forestillet,  at de begynder  at  erstatte  vo­ res  e gn e  udtørrede kompendiers  selvtilfredse sand­ heder.) (Faktisk virker mange af Danilo Kis' 'essays' og  :fiktionaliserede  erindringer,  som  om  de  kunne være skarpsindigt placerede parenteser i den argen- tinske mesters arbejde.) (I det Svenske Akademis ir­ ritable øjne er Borges selv en taber.)

Fortælleren,  der  er  lukket inde på dette støvede, råkolde  og  familiære  sted,  leder  der  efter  sin  nylig afdøde fars liv,  og da hun finder det - komplet som en  lagerliste  tager  hun  meget  koncentrerede  og hurtige notater, som gør det muligt for hende at ud­ arbejde  nærværende  fortælling,  en  erindring  om hendes rejse  til Underverdenen. Hele turen viser sig at  have  været  en  drøm - desværre med en filmma­ gers slutning - som tekstsamlingen antyder gennem montage og andre visuelle midler, men hvis såkaldte nonverbale oprindelse ikke overbeviser mig.

Inde i denne  genfortalte drøm er der et frysetør­ ret liv - faktisk  en hel liste over et menneskes kom­ men  og  gåen - og  som  alle  almindelige  liv  består dets  enkelte  hændelser  af  opsummerede  kendsger­ ninger. Det er et liv sammensat af forskellige kate­ gorier,  hvori en karakteristisk katastrofe er omgivet af typiske trivialiteter - begivenheder, der er  yderst almindelige  mens  hver  del  af  virkeligheden  er fyldt med eksempler på dette og hint,  som vil være stedvist  overbevisende,  men  symbolsk  omfattende: endnu en arbejdsdag, endnu en b ry llupsnat,  redska­ berne, blomsterne, den varme sol, lagnerne, kærlig­ hedens  og  arbejdets  kedsomhed,  altid  det  samme, skønt  også  forskelligt,  med  hensyn  til  mængden  af støv,  h yp pigheden  af  lidenskabens  lyde,  graden  af overraskelse hos bruden,  længden af en langtrukken frokost; hver eneste variabel, som livet på et hvilket som helst tidspunkt består af,  er  så almindelig som et  ord  hentet  lige  ud  af  ordbogen,  gentagelig  som cornflakes og de mange sætninger, som vi også gen­ tager  (god  morgen Al - hej  George - hvordan  går det, Frank?), men ingen i en kontekst,  hvor de gni­ der sig op ad hinanden (koldcreme og hud, iturevet skjorte,  diskusprolaps)  skaber  den  samme  stridula­ tion, den samme betydning, præcis det samme resul­ tat (  et allergisk udslæt, en undselig rødmen, et skrig af smerte og  et  skrig af fryd, eller en  strømmen  af blod til maven, når man føler frygt).

Når alt kommer til alt - og dette er, hvad jeg betragter som kompilatorens  vigtigste  budskab  så  gentages  intet  nogen sinde i menneskehedens historie; ting,  der ved første ø j ekast ser ud til at være de sanune, ligner knap nok hinanden, hvert individ er en s tj erne for  sig,  alt sker altid og  aldrig,  alle  ting gentager sig selv i det uendelige og er dog enestående.  (D et er grunden  til,  at  fo1fatterne  af det  storslåede  monument  over forskelligartethed, det vil sige Encyklopædi over de døde, under­ streger det specielle; det er derfor,  hvert eneste menneskelige væsen er helligt for dem. )  [ Oversat af Michael Henry Heim, New York: Farrar Straus Giroux, r989, p.  5r. ]

Eneståenhed i  et  så  mægtigt  ocean  af  ens  anderle­ deshed mister imidlertid sin  værdi,  for  hvad  er  det værd  at  have  så  mange  hønsetænder,  bortset  fra  at det  gør  det  muligt  for  tandlæger  at  skaffe  politiet identiteten  på  en,  der  er  død  under  mystiske  om­ stændigheder? Enestående kombinationer af de mest almindelige ord kan findes på selv nogle få linier: (I) blikkenslageren har tabt min gadedørsnøgle, (2) Tol­ fo,ers  fik  tvillinger  i  en  hurtigtkørende  Tip  Top­ taxa,  (3) Dollars slår Doughnuts med en kold næses længde  i  det  etbenede  sækkevæddeløb.  Den  liste over  kendsgerninger  og egenskaber,  mennesker  og begivenheder,  som  udgør  fortællerens  fars  liv,  er omhyggeligt udvalgt,  med meget mere, der  er ude­ ladt,  end  der  er  medtaget,  for  hvis intet  blev  ude­ lukket og ingen beslutning blev taget om,  hvad  der betød  noget,  og  hvad  der  ikke  gjorde  (for  hvert menneske vejer på historiens vægt - hvert enkelt er enestående som en lille  dråbe i et nys - og  det gør også hver eneste myre på skovturen, hver eneste lom i  søen,  hver  eneste sejlende  sky  og  hver  eneste brise),  så  ville selv  et  kort liv  være  en  endeløs op­ regning og  have en tyngde,  der  ville ødelægge  en­ hver vægtskål. Eneståenhed kræver mange tal og er en travl beskæftigelse.

Men selv om en mundfuld afkølet vin på kredit i kroen  måske  er  en  enestående  begivenhed,  hvad angår  vinens  hvedegule  farve,  egetræssmag  og  na­ sturtietunge  bouquet  der i  kombination  gør  den enestående,  når  man  tager  en  mundfuld  så  vil ingen listeføring kunne afvinde denne kendsgerning mere interesse,  med mindre interessen skulle ligge i beskaffenheden  af  beskrivelsen  af  en  sådan  mund­ fuld,  i  valget  af  det  øjeblik,  hvor  den  skulle  dukke op i  en  større fortælling,  og  i  den betydning,  som optegnelsen  som  helhed  da  kan  tillægge  vinens gyldne natur,  så vel som den følelse sprogets musik eller  åbenbaringernes  hastighed  kan  afføde  eller vinde  fra  et  billedsprog,  der  måske  kan  gøre  dens smag levende. Kort og godt så vil kun beskrivelsens stil  være  i  stand til at  bibringe  begivenheden  en værdi,  der  rækker  ud over selve eksistensen,  da det at eksistere er  ret  let  (alt  hvad  der  overhovedet er, har gjort det). Det er lige så let at være som ikke at være (for ikke at være er desuden den mildeste form for  udfoldelse).  Alligevel  er  det  kun :fa af  disse  ek­ sempler  fra  verdens  marskandiserbutik,  der  har  en eksistens,  som  er  realiseret i  sprog;  endnu  færre  er realiseret i sprog,  der varer ved, sprog, der lever gen­ nem den død,  det  beskriver;  sprog,  der  varer  læn­ gere end de slutninger,  det observerer og lovpriser; sprog som det,  Danilo Kis har udtænkt til den liste, der udgør denne biografi, og ligeledes den død, som historien antyder vokser som en giftig blomst op af selve livets jord,  selv lige nu hvor dette liv leves.

Den kendsgerning,  at min far, mens han arbejdede på Milisic Raffinaderi som løsarbejder, tog sirup med hjem, skjult under sin frakke, og dermed løb en stor risiko,  har den samme be­ tydning for Encyklopædi over de døde som angrebet på øjenkli­ nikken tæt ved vores hjem eller min onkel Cveja Karakasevic'  s bedrifter; han var født i Ruma og stjal alt, hvad han kunne, fra De Tyske Officerers Klub i Frankrigsgade nummer 7, hvor han var ansat som 'leverandør' ... Af sa1mne grund og for at følge deres programs logik (at der intet ubetydeligt findes i et men­ neskes liv, at  der  ingen rangorden er i  begivenhederne)  ind­ førte de alle vores børnesygdomme - fåresyge, halsbetændelse, kighoste, eksem - såvel som et angreb af lus og min fars lun­ geproblemer (deres  diagnose passer med dr. Djurovics: emfy­ sim på grund af megen ry gning). Men man finder også en of­ ficiel  meddelelse  på  Bajlonova-markedspladsens  opslagstavle med en liste over henrettede gidsler, der indbefatter nære ven­ ner og bekendte af min far: navnene på patrioter, hvis lig svaj­ ede i telegrafpælene på Terazije inde midt i Beograd; en tysk officers ord, da han forlangte at se hans Ausweiss på banegårds­ restauranten i Nis;  beskrivelsen af et  cetnik-b ry llup  i Vlaso­ tince,  hvor der  blev affyret geværskud hele natten igennem. ( 55 - 6 )

Imidlertid  er  det liv,  hvis  historie  berettes i  denne

fortælling,  opstået  af  den  verden,  hvori  vi antager, at det først blev udspillet,  gennem disse hemmelige encyklopædisters  sprog,  inden  det når frem til  dat­ terens forundrede  notater.  Der bliver  hvert lag om­ formet  ved  at blive  drømt  (for  disse  samvittigheds­ fuldt  udarbejdede  bind  er  ikke  'virkelige'),  hvorpå drømmen  ved  opvågningen  huskes  med  alle  dens tekster og til sidst omordnes og berettes for læseren.

Allegorien er nu klar, fordi den lidenskab, der til­ lægges  historieskrivernes  verden,  faktisk  forbindes traditionelt med romanens udvikling; romanen med dens  umættelige  appetit  på  kendsgerninger,  på  de mest ubetydelige detaljer og med dens lighedsprin­ cip,  dens  nyvakte  interesse  for  jævne,  almindelige mennesker og meget snart for deres jævne, alminde­ lige  dagligliv, deres  familiehistorier,  deres  kærlig­ hedsaffærer  og  ægteskab,  deres  held  i  forretninger, deres  sognepolitik,  deres  sovekammerkrige  så  vel som deres triste  hjemlige ro.

Solen  blinker altså  ikke  i  de  langsomt  drejende læderfødder tilhørende dem, der blev hængt op som kvægtyve  i  de skæve  pæle.  Det tillader  os  at slutte, at  deres  sko  må have  været  upudsede,  måske  slidte, muligvis i ruskind.  Beograd er stadig grå af gammel vane:  beskidt  himmel  og  beskidte  grå  mure,  våde grå gader, udslidte stenansigter og så videre, altså er der  intet,  som  blinker; rendestene,  der  er  grå  af langsomt løbende gråt vand, og regnen, der tager af, er  der  næsten  ikke  længere,  let  som tåge og  så  vi­ dere, derfor en atmosfære, der ikke skinner; grå kas­ ketter og flipper på vej ned ad den fugtige gade, grå frakker, ligeledes fugtige,  sod, der er ved at blive til en  våd,  grå  masse,  bombestøv  ligger  stadig  i  den våde  luft  og  er  for  våd  til,  at  den  kan  drive  væk, snart  en  let regn af støv  og  så videre;  denne møn­ string af gråhed er romanen,  der indfanger verden i ord,  som om det var nok,  som om  det var alt,  hvad det  drejede sig om.

Så ankommer læseren,  notatskriveren,  kritikeren, og  læser  på  grund  af  en  idiosynkratisk  interesse, fordi det hele på en eller anden måde er selvbiogra­ fisk Madame Bovary eller Moby Dick -c'est moi - og stiller det, som hver enkelt læser ved om teksten, op mod det, som hver enkelt ved om verden, og kigger på,  hvordan  de  to  grupper,  ligesom  katte,  kradser kendsgerningerne  frem.  Men  det  læseren  læser  er fiktion  (eller  det Danilo Kis siger  er blevet drømt i hans  historie),  og  det  læseren  ved  om  verden  er højst sandsynligt noget usammenhængende, ideolo­ giseret,  mangelfuldt og  egoistisk sludder.

Måske er den mest  betagende  fortælling  i  denne samling  en borgesiansk pseudohistorie, hvad  Kis kalder  'faktion' - et monster med et essay som krop og  et  stykke  skønlitteratur  som hoved  (undertiden omvendt). Den hedder 'Kongernes og tåbernes bog' (  en ikke særlig heldig titel ifølge min opfattelse), og den drejer sig om historien om  de  berygtede Zions ældstes protokoller, et dokument, som angiveligt skulle afsløre jødernes planer om verdensherredøm­ met.  I  Kis'  dygtige  hænder  bliver  denne  tekst  en skikkelse i en fortælling om intriger  og tredobbelte handler, som ikke er så meget forskellig fra historien om Boris Davidovic med hans mange besynderlige job,  hans  dæknavne,  hans  evige  fl.ytten  fra  sted  til sted; fordi en løgn,  som så mange ønsker at tro på, bliver til som en guddom eller en yeti eller en ska­ delig  samfundsmyte,  understøttet som den  er  af  li­ denskab, mådelig karakter og stor fattigdom i sjælen - man  kan  måske  sige,  den  er  som  Den  Russiske Revolutions lovede utopiske frugter, der allerede lå rådne  på jorden,  inden  træet  var  sprunget helt  ud, og  senere  blev  anrettet,  som  var  de  lavet  af  ædelt metal, til at beundre men ikke til at spise.

Det  er  vigtigt at  bemærke,  at  når  man  taler  om den traditionelle roman, sker det ofte ved at referere til  dens  personers  psykologi,  dens  handlings  møn­ ster,  dens  miljøers  nøjagtighed,  men  når  man  taler om  fiktion  skrevet  af Borges,  Calvino  eller  Kis,  er det ofte ideer, der dominerer  diskussionen.  En en­ kelt ide bestemmer ofte begivenhedernes løb,  afgør de imaginære agenters skæbne, fastlægger helhedens form. Den er eneste sol i systemet. Den slags fiktion bliver til betragtninger,  men ikke af  en Hazlitt eller en  Emerson,  der  måske  nok  skrev  for  at  demon­ strere  dybden  af  deres  følsomhed  og  deres  intelli­ gens som turister inden for et givet område, men af en ide, der leder efter sig selv gennem sine egne ek­ semplificeringer,  hvor  den  finder  sig  selv  realiseret på en eller anden måde i denne facet eller  hint as­ pekt,  som  om  den  var  det  lys,  som  ikke  kunne glimte  fra  den  langsomt drejende fod,  et  lys,  som heller ingen refleksion kunne finde i gadens pytter, så  dyster  var  den  såkaldte  dag,  hvor de  ophængtes sjæle  ikke  kunne  kaste  en  skygge,  og således søger det på denne negative måde at definere sig selv, ikke ved refleksionens fravær, men ved skrivningens nær­ vær. Vi kan imidlertid forestille os, at lyset faktisk til sidst fandt en kvindes spejl, da hun stod og pudrede sin næse i en smal opgang og  skulle  til at  gå op ad den smalle. mørke trappe. Hun skulle måske besøge sin elsker;  men det er noget underforstået, som kun var  interessant  i  tidligere  tider.  Vi  - postmoderne uddannede - ved, at  hun åbnede sin  pudderdåse for at  modtage  og  illustrere  og  holde  det  næsten  mi­ stede lys oppe - tekstens forfatter.

Hver af de ni historier, der udgør Encyklopædi over de  døde, beskæftiger  sig  med  teksters  beskaffenhed, forvanskning og deraf  følgende skæbne og den med­ førende fare for sindet, hjertets forvirring og fornedrelse  af  Staten,  der  alt  sammen  stammer  fra den  slags  forvanskninger  så vel  som  de fordele,  der tilfl.yder politikere og deres politistyrke.

Men ideer er ikke litteratur i højere grad end be­ mærkninger er det, eller for den sags skyld intriger, eller  mennesker,  eller ædle sandheder, eller hurtige løgne,  eller  Beograds  triste,  grå  gader;  og  jeg  vil ikke anbefale at  læse  Danilo Kis på grund af  dem, men heller ikke at læse Jane Austen. I Kis' tilfælde, hvor ideerne alligevel er inkonsekvent afledte, er det den  konsekvente  kvalitet  af  den  lokale  prosa,  der tæller.  Det er hvordan sangen opbygges sætning for sætning, og umådeligt store betydninger skabes. Det er  hans retoriks prægtige regalier,  der  fører  os frem til anerkendelsen af hans  betydning.  I hans tekst er staffage ikke staffage,  men selve suveræniteten. Der­ for er det ikke planen, så snørklet  som den end er i sin  konstruktion,  men dens næsten  fejlfri udførelse, der  gør en åndeløs og fremkalder beundring.

Copyright © William H. Gass

På dansk ved Kirsten Nielsen