Idræt og velfærd i et historisk perspektiv. En fortælling om gensidig afhængighed
Forfattere: Else Trangbæk
Tidsskrift: forumforidraet (2011-03-01)

BRUG

»Brug hovedet - stem Socialdemokratisk«: Plakaten kan illustrere den øgede forståelse for idrættens samfundsmæssige betydning (udlånt af DIF's arkiv)

HOVEDET

## Idræt og velfærd i historisk perspektiv

En fortælling om gensidig afhængighed

39

## INDLEDNING

Velfærdsstaten  og  den  danske  velfærdsmodel har gennem de seneste år været sat på den politiske dagsorden. Nogle påpeger, at der må skæres i velfærden, ikke mindst fordi vi lever længere, mens andre mener, at vi i højere grad skal flytte byrderne fra det offentlige til civilsamfundet eller markedet. Trods uenigheder er der dog relativ  stor  enighed  om,  at  fastholdelse  af  velfærdsstaten er vigtigt, men at den må revurderes.

Som begrebet velfærdsstat vil blive benyttet her, handler det om det offentlige - stat og kommunes - sikkerhedsnet under befolkningen, og kernen er de klassiske dyder som frihed, lighed og  tryghed.  Socialrådgiver  og  socialdemokrat Lena Vedel-Petersen 1   har  i  1961  beskrevet  det meget smukt:

»Det  vi  kalder  velfærdsstaten  er  det  gode familielivs  glæder  og  de  dermed  følgende forpligtelser ført over på samfundet. Det er fællesskabets  manifestation,  der  hviler  på respekten  for  det  enkelte  menneske.  Ikke kun respekten for den stærke. Velfærdsstatens  tanke  er  solidaritetens  tanke  -  ingen skal med eller uden egen skyld gå til grunde eller føre en kummerlig tilværelse.« (her citeret  fra  Christiansen  og  Petersen,  2003,  s. 142)

Netop  den  solidariske  tanke  er  kernen.  Velfærdsstat eller velfærdssamfund, som her er benyttet  som  synonymer,  beskriver  de  logikker, der  er  udviklet  som  et  miks  af  socialpolitiske idealer og økonomiske og samfundsmæssige realiteter,  og  som  skaber  et  billede  hos  borgerne om,  hvad  vi  kan  forvente  af  offentlig  støtte.  I Danmark og de øvrige skandinaviske lande har staten i højere grad end i andre europæiske lande været involveret i finansieringen og organiseringen af de velfærdsydelser, der findes for bor- gerne.  I  Danmark  udføres  hovedparten  af  de sociale velfærdsopgaver af staten eller kommunerne og ikke af enkelt individer, familier, kirken  eller  landsdækkende  velfærdsorganisationer.  Og  det  er  nok  her,  der  for  tiden  sker forandringer. Historikeren Søren Kolstrup påpeger, at den decentrale statsstruktur i Danmark og det skarpe skel, der har været mellem land og by, medfører, at det er »bydende nødvendigt at analysere den danske velfærdsstats rødder ud fra såvel det civile samfunds niveau som et kommunalt  og  statsligt  niveau«  (Kolstrup,  2003,  s. 97).

I 13  fortællinger  om Velfærdsstaten søger  forskerne at forholde sig til velfærdsstatens rødder ud  fra  nysgerrigheden  om  hvornår  velfærdstaten opstod, og hvad der drev den. Var det forandringer på strukturniveau eller aktørniveau? Og kan man tidsfastsætte et gennemslag? Men uanset, hvordan der argumenteres, er der dog ganske stor enighed om, at gennemslaget sker efter 2. verdenskrig. Historikerne Niels Finn Christiansen og Klaus Petersen giver i bogen bud på centrale faser i udviklingen af det, man kan kalde velfærdsstaten ud fra en analyse af socialdemokratiets  betydning.  Første  fase  handler  om det  socialpolitiske  reformkompleks  1891-1907, hvor de blandt andet ser på socialdemokratiets rolle  i  perioden  inden  partiet  i  1901  fik  parlamentarisk  indflydelse.  De  kommuner,  hvor  socialdemokratiet  alene  eller  sammen  med  Det Radikale Venstre fik flertal, kom til at fungere som en slags laboratorier for den senere socialog velfærdspolitik på det statslige plan. Forfatterne påpeger, at der var tale om et bredt felt af sundhedspolitik,  skolepolitik  og  socialpolitik, der  var  inddraget  i  de  politiske  initiativer,  og dertil  kom  en  begyndende  kulturpolitik.  Sammentænkningen  af  disse  fire  politikområder lagde kimen til lokale velfærdsstrategier. I an- den fase, som rækker frem til 1950'erne, påpeger forfatterne, at statsmagten opnåede en legitimitet i samfundet hos stort set alle samfundsklasser. En vigtig forudsætning var her erhvervelse af demokratiske rettigheder i 1915 for kvinder og tyende. Dertil kom periodens kriser og den økonomiske liberalismes manglende løsning af samfundets problemer samt den omfattende sociallovgivning. En sociallovgivning, der var baseret på ideen om alle borgeres sociale rettigheder og ideen  om  »det  sociale  minimum«.  Men  forfatterne  reserverer  dog,  ligesom  andre  forskere, velfærdsstatsbegrebet  til  efter  2.  verdenskrig, idet områderne sundheds-, uddannelses-, socialog kulturpolitik her lidt efter lidt tænkes sammen  til  en  helhed  (Christiansen  &amp;  Petersen, 2003, s. 137-143).

## HVAD HAR DET SÅ MED IDRÆT AT GØRE?

Den organiserede idræt, ofte kaldet den frivillige idræt, er i dag en central sektor mellem stat/ kommune,  marked  og  civilsamfund.  Som  Kolstrup  påpeger,  betyder  det  skarpe  skel,  der  i Danmark  har  været  mellem  land  og  by,  at  civilsamfundet har en afgørende rolle. Idrættens organisationer er vokset ud af tre bevægelser siden 1860'erne: skytte-, gymnastik- og idrætsbevægelsen. Især gymnastikbevægelsen var knyttet til landområderne, ligesom sporten primært var knyttet til byerne. Land/by problematikken har i dansk idræt haft afgørende betydning for organisationsudviklingen, og vi skal helt hen til efter 2. verdenskrig, førend der i Danmark bor flere  mennesker  i  byerne  end  på  landet.  Men uanset forskelle mellem udviklingen på land og i  by  må  idrætten i bred forstand ses som led i det  moderne  velfærdssamfunds  opbygning  fra begyndelsen  af  det  20.  århundrede.  Det  er blandt andet sket gennem idrættens bidrag til »det  moderne  ordensprojekt«  med  opbygning af  foreninger  og  sociale  netværk  og  relationer. Ligesom statsmagten, ifølge Niels Finn Christiansen,  fik  legitimitet  i  mellemkrigstiden,  fik idrætten det også. En legitimitet, der har haft afgørende betydning for idrætsbevægelsens udvikling og de love, som siden har knyttet idræt og  det  offentlige  stadig  tættere  sammen.  Fra 1930'erne kom stat, kommune og idræt for alvor til at samarbejde og indgik herefter i et vist afhængighedsforhold,  hvilket  blandt  andet  medvirkede til, at Danmark i 1948 fik en tipslov. En stor del af overskuddet herfra skulle gå til idrættens hovedorganisationer. I 1968 fik Danmark en fritidslov,  som  rummede  kommunal  støtte  til idrætten,  primært  idrætsforeningerne.  Loven blev  i  1990  fulgt  op  af  en  folkeoplysningslov, som støttede  det  kommunale foreningsarbejde bredt. I 1985 fik Danmark en lov til fremme af eliteidræt, og institutionen Team Danmark blev oprettet med det formål at fremme eliteidræt på en social og samfundsmæssig forsvarlig vis . I 2004 blev loven revideret, og især to forhold blev ændret i relation til den tidligere lov. For eksempel kunne atleter under 15 år nu opnå støtte, hvilket de ikke kunne med loven i 1985, og det blev tilladt, at kommunerne kunne involvere sig i udviklingen af eliteidrætten med støtte fra Team Danmark. 2  Populært sagt kan man sige, at idrætten er kommet på offentlig støtte blandt andet legitimeret via den store frivillige indsats i sek-

AF ELSE TRANGBÆK

41

toren.  Samspillet  mellem stat,  kommune og civilsamfund har udviklet en norm hos befolkningen om det naturlige i en vidtrækkende støtte til idræt, især foreningsidræt.

Hvis man foretager en sammenligning mellem idræt og andre sektorer såsom fritids-, kultur- og socialsektorer, er der flere områder, hvor idrætten adskiller sig. Den væsentligste forskel er, at idrætten på trods af stor offentlig støtte ikke har været underkastet specifikke krav. Netop denne forskel har betydet, at idrætten opfattes som en autonom bevægelse, forstået som et område med hel eller delvis uafhængighed af offentlige myndigheder. Hvor den offentlige støtte til idrætten således stort set har været givet uden egentlige krav,  har  de  offentlige  institutioner  gennem  de seneste år i større og større omfang bedt idrætten om hjælp til løsning af velfærdspolitiske problemstillinger.  Afhængigheden  er  blevet  gensidig.

Jeg vil i artiklen reflektere de normer og forventninger, der har været og er styrende for den politiske  tænkning  i  relation  til  idræt  og  velfærdspolitik. Dertil kommer, at jeg vil argumentere for, at diskussionen af idrættens autonomi bør erstattes af dialog om og analyser af graden af  den  gensidige  afhængighed.  Men  først  kort om forskning i idræt og velfærd.

## FORSKNING I VELFÆRD I RELATION TIL IDRÆT

Forskning i velfærdsstaten har især koncentreret  sig  om  velfærdsideologens  kerneområder, som er social tryghed, sundhed, uddannelse og demokrati. Derimod har det, der knytter sig til det kulturelle og ikke mindst den frivillige sektor, været glemt. Størstedelen af velfærdsforskningen  har  været  foretaget  af  samfundsvidenskabelige forskere, og først senere har humanister  og  historikere  meldt  sig  på  banen (Rüdiger,  1997).  Men  med  inddragelse  af  ci- vilsamfundet  får  kulturområdet  mere  betydning, idet her dannes vaner og adfærd i den sociale  omgang  mellem  befolkningen.  Stat  og kommune efterspørger i øget omfang viden, der kan understøtte kultur-  og  fritidslivet  i  løsningen af centrale og afgørende samfundsmæssige problemer  såsom  folkesundhed  og  integration. Forskning i idræt og velfærd har siden 1990'erne været i vækst, men især efter årtusindeskiftet har der således været gennemført en del forsknings-  og  udredningsprojekter  med  fokus  på idrættens  mangeartede  betydninger  i  relation til den offentlige sektor.

Jeg vil måske lidt polemisk argumentere for, at forholdet mellem idrætten og samfundet er blevet en fortælling i tre afsnit om gensidig afhængighed. Idrætten har noget at »sælge«, som velfærdssamfundet har brug for. De tre afsnit er:

-    Det moderne ordensprojekt og sportskritikken
-    Ordensprojektet som norm
-    Det postmoderne idrætsprojekt

Der er ikke tale om klare afgrænsninger og ej heller ligelig vægtning i min beskrivelse af de tre  afsnit.  Når  vægten  primært  er  lagt  på  det moderne ordensprojekt, skyldes det blandt andet, at det er der, de afgørende forudsætninger blev skabt for den gensidige afhængighed.

## DET MODERNE ORDENSPROJEKT OG SPORTS  KRITIKKEN

Der opstod i slutningen af 1800-tallet og frem til 1. verdenskrig mange initiativer, der skabte forudsætning  for  den  moderne  velfærdsstat.  Borgerlig opdragelse og kristen filantropi fungerede blandt andet støttet af en frygt for væksten i arbejderbevægelsen  -  nationalt  og  internationalt (Christiansen &amp; Petersen, 2003, s. 138).

Idrætten  voksede, som  nævnt,  i løbet af 1800-tallet ud af forskellige bevægelser (gymnastik,  skydning,  idræt/sport)  og  med  forskellige begrundelser, men alt sammen stort set båret af frivillighed og engagement. Tilsammen blev bevægelserne  en  del  af  det  moderne  ordensprojekt, idet der var en forventning til, at idrætten (her en samlebetegnelse) bidrog med borgerlig normdannelse, opdragelse til demokrati og sundhedsadfærd gennem ro, renlighed og regelmæssighed  (Jørgensen,  1997).  Hermed  skulle idrætten medvirke til at sikre ensartethed i befolkningen . Den del af befolkning, som var i fokus,  var  den  »farlige«  ungdom.  Først  senere blev børn, voksne og ældre for alvor en del af idrætsbevægelsen.

I  slutningen  af  1800-tallet  var  der  på  det strukturelle og samfundsmæssige plan store forandringer.  Der  var  blandt  andet  befolkningsvækst, begyndende industrialisering og flytning til byerne med store hygiejniske udfordringer til følge. Gennem idrætten var der mulighed for at tilegne  sig  en  god  social-  og  sundhedsadfærd. Idrætten kom til at indtage forskellige roller i relation  til  civilsamfund,  stat  og  kommune,  afhængig af om den var knyttet til gymnastikken på landet eller sporten i byerne. Tilliden til det, som  jeg  meget  overordnet  vil  betegne  som  to kulturer, var forskellig.

På landet fik højskolerne og skytte- og gymnastikforeningerne  en  afgørende  betydning.  Den 12. februar 1861 blev »Centralkomiteen for Oprettelse  af  Skytteforeninger«  dannet  med  det formål at kvalificere de unge mænd til deltagelse om nødvendigt i landets forsvar. I forlængelse af den samfundsmæssige målsætning blev centralkomiteen allerede fra 1866/67 optaget på finansloven (Trangbæk, 1987, s. 83). Hermed fik skytteforeningerne i modsætning til andre områder  af  den  begyndende  organiserede  fritidsaktivitet  mulighed  for  at  understøtte  arbejdet økonomisk. Sammen med skytteforeningerne på landet fik højskolerne stor betydning for det fol- kelige engagement i frivilligt foreningsarbejde, som  dannede  rammen  om  gymnastik  og  skydning. Højskolerne bidrog med tre-fem måneders kurser for unge, der herefter kunne drage hjem som delingsførere til deres lokalområde - oftest på landet - og undervise i gymnastik. En forudsætning herfor var udviklingen af faciliteter.  I løbet af 1880'erne blev der bygget øvelseshuse i landets skyttekredse, oftest på frivillig basis. Således  var  der  i  1888  127  øvelseshuse,  et  antal der i 1905 var oppe på 678 (Trangbæk, 1987, s. 87-90). Ud over at øvelseshusene blev benyttet til gymnastik, rummede de også andre aktiviteter som foredrag og socialt samvær, og dermed blev de et centralt bindeled i dagliglivet for den lokale  befolkning.  Resultatet  af  arbejdet  omkring  gymnastikken blev, at  der  blev  skabt  en norm om, at en gymnast var et godt og ærligt menneske. Således kan det aflæses i de mange annoncer, hvor gårdmændene søgte karle og piger,  idet  de  gerne  ville  have  en  gymnast,  der havde været på højskole.

Hvor den kollektive gymnastik på dette tidspunkt havde stor appel til unge af begge køn på landet, havde idræts- og sportsbevægelsen i byerne med de individuelle og mere udfordrende øvelser og anderledes normsæt større appel til mænd. Her blev blandt andet arbejderklassens mænd trænet i borgerskabets klassiske normer, såsom god omgangstone og adfærd, ro, renlighed og  regelmæssighed.  Hvor  gymnastikken,  som nævnt, blev tillagt gode normer, udløste sport og idræt kritik. I løbet af 1920'erne voksede således en sportskritik frem mod konkurrencer, totalisatorspil,  alkoholindtagelse  i  idrætsforeninger  m.m.  Hvor  skyttebevægelsen  på  grund  af dens nationale og demokratiske symbolværdi allerede fra 1866/67 havde modtaget støtte fra staten,  skulle  det  vise  sig  vanskeligt  for  idrætten (her DIF) at opnå samme legitimitet og dermed Idræts-Ledernes Onske-Drømme ved Nytaar P BC leve?

Orla Nord:

At Bane-

rytternes

Klub raaber

Hurra for D-8 C

Kr Middelboe: At

Sportsjournalisterne

han siger.

Johs. Larsen:

At Løberne

kun modtager

økonomisk  støtte.  Idrætten  blev  i  højere  grad knyttet  til  adspredelse,  som  ikke  på  samme måde  blev  anset  som  nyttigt  for  samfundet (Trangbæk, 1987).

Hvor tilliden til gymnastikken var blevet opbygget på landet, udviste flere således mistillid til idrætten. For eksempel angreb arbejderidrætten  Dansk  Idræts-Forbund,  som  de  kaldte  for »Den borgerlige idræt«, for at give de unge en borgerlig  opdragelse  og  pacificere  arbejderne, som angiveligt blev trukket væk fra aktiv deltagelse i den sociale frigørelseskamp. I en kronik i Social-Demokraten den  26.  og  27.  april  1932  om »Kulturens demokratisering« berørte socialminister K.K. Steincke blandt andet sin holdning til tiden og idræt  ten. Han talte her om tidens overfladiskhed og hæsblæsende sensationsjageri, der med reklamens magt griber ind »paa alle Omraader,  selv  paa  noget  saa  fjerntliggende  som  den personlige Legemskultur, Idrætten.«

Der  var  langt  fra  den  opfattelse  af  idrætten som led i en forsimpling af kulturen, som Steincke  gav  udtryk  for,  til  idrættens  selvopfattelse. Idrættens  ledere  fandt,  at  de  gav  unge  mennesker en god opdragelse med vægt på sundhed og socialt  fællesskab.  I  forbindelse  med  kritikken tog overlæge Knud Secher ordet i flere artikler. Han konkluderede blandt andet, at staten ikke forstod  idrættens  nytte,  og  han  opfordrede  til økonomisk  at  støtte  idrætten  i  ungdomsarbejdet. På DIF's årsmøde i 1932 fremlagde DIF en undersøgelse, der skulle vurdere, om det kunne betragtes som skadeligt for en idrætsmands civile karriere at være idrætsstjerne. Undersøgelsen viste blandt andet:

»…at de Idrætsmænd, som i deres Ungdom havde sat en rekord, alle indtog respektable Stillinger.  De  havde  vist,  at  de  Mænd,  der sætter nok ind i en Sag som unge, ogsaa formaar at gøre det, naar det gælder det prak-

»Idræt-Ledernes Ønske-Drømme ved Nytaar«: Året 1936 var også et år, hvor mange kritiske røster havde givet idrætslederne noget at tænke over og drømme om. (udlånt af DIF's arkiv)

tiske Liv. Af mange hundrede Mestre og Rekordtagere  var  tre  blevet  straffet  senere, men dette kunne dog næppe lægges Idrætten til Last.« (Trangbæk et al., 1995, s. 148) De nøgterne facts af undersøgelsen var, at ud af 297 rekordindehavere sad 281 i gode og respektable  stillinger,  mens  13  var  døde  og  tre  var straffet for tyveri.

Kritikken havde en sådan karakter, at Dansk Idræts-Forbund  i  oktober  1933  udgav  skriftet »Dansk Idræts-Forbund og dets kritikere«,  som de Arbejdslases indeholdt en beretning om idrætsarbejdet og en imødegåelse af kritikkens centrale temaer. Dansk Idræts-Forbund  involverede  sig  herefter  på  forskellig vis markant i det forebyggende sundhedsog  sociale  arbejde,  måske  ud  fra  en  idealistisk synsvinkel, men nok også som en bevidst strategi for at imødegå kritik udefra. Således skal nævnes DIF's  arbejdsløshedsprojekter  i  1930'erne.  Arbejdsløsheden  i  Danmark  toppede  i  1931  med 31,7 % ledige. I 1933 var en tredjedel af alle organiserede arbejdere arbejdsløse, og i vinterhalvåret 1932/33 var hver anden arbejder ofte ledig. Arbejderidrætsklubberne mærkede ledigheden ved en stagnation og tilbagegang i medlemstal. En arbejdsledig udtrykte det på denne måde: »Med mine tretten kroner om Ugen i Socialhjælp er der ikke Raad til at staa i Klub«. Dansk IdrætsForbund fulgte sagen op, idet DIF's formand Holten Casten  schiold så det som en vigtig opgave at enga  gere idrætten i dette store samfundsmæssige problem. Han mente, at idrætten havde noget, som kunne »gavne og fornøje« de arbejdsløse i »deres tvungne arbejdsløshed« (Trangbæk et al., 1995, s. 147-162). Når idrætten og DIF engagerede sig så meget i disse initiativer, var det ud fra viden om, hvad idrætten ideelt set kunne udrette, og ud fra et ønske om at hjælpe med at give de arbejdsløse et tilbud i dagligdagen. Hvor Steincke  havde  udtrykt  manglende  tillid  til  sporten, vendte stemningen sig i løbet af 1930'ene, hvilket blandt andet kan ses af socialdemokratiets valgplakat med billede af en headende fodboldspiller og med teksten »Brug hovedet Stem socialdemokratisk.« Men man skal ikke undervurdere initiativernes betydning i DIF's strategi for at bevidstgøre politikerne om, at idrættens fremme var en samfundsopgave,  og  at  staten  indtil  nu  havde svigtet idrætten med manglende økonomisk opbakning. En opbakning, der først kom efter 2. verdenskrig.

DIF lod i 1930'erne fremstille et oplag af standardplakater til bekendtgørelse af tilbud om idræt for arbejdsløse. (udlånt af DIF's arkiv)

Hvor aktiviteterne på landet kunne udfoldes i de mange nye øvelseshuse, blev det i byerne skolernes  gymnastiksale  og  de  nye  idrætsanlæg, der  blev  rammen  om  idrætten,  og  her  hvilede opførelsen ikke kun på frivillighed. Således har historikeren  Morten  Mortensen  i  sin  ph.d.-  af  handling Idræt som kommunal velfærd dokumenteret,  hvordan  blandt  andet  borgerrepræsentationen  i  København  tog  initiativ  til  en  idrætspark.  Også  i  borgerrepræsentationen  var  der dog tvivl om idrættens sunde og opdragende po- tentialer. Men socialdemokraten Frederik Borgbjerg, der var fortaler for idrætten, argumenterede således:

»De unge mennesker får noget andet ud af sporten:  kraftigere  benmuskler,  bedre  lunger, de bliver friskere og kraftigere i alle retninger. Det er sikkert en stor sum velvære og både fysik og åndelig styrke, der tilføres folk gennem sporten. Noget af det glædeligste i vor tid er netop den stærkt stigende interesse for sport og legemsøvelser, og det vil sikkert  gå  nutidens  slægt  meget  ilde,  hvis ikke  denne  interesse  er  der.«  (Mortensen, 2003, s. 168)

Resultatet af kommunens involvering tolkes af Morten Mortensen som et led i en socialliberal strategi  (s.  174).  København  fik  i  1911  Københavns Idrætspark, som bestod af en hal med tilskuerpladser, og i 1912 kom der et stadion til.

Under 2. verdenskrig steg antallet af idrætsaktive voldsomt. DIF tog initiativ til, at tipning kunne indføres. Idrættens indsats blev således kvitteret med tipsloven i 1948, der var inspireret af  tipslovene  i  Sverige  og  Norge.  Pengene  til idrætten gik direkte til hovedorganisationerne som et rådighedsbeløb uden krav til og kontrol af  pengenes  anvendelse,  mens  fordelingen  til øvrige formål skulle godkendes i Finansministeriet. Idrætten var kommet på støtten - staten og den frivillige idræt var blevet gensidigt afhængige. 3

## ORDENSPROJEKTET SOM NORM

## - OG IDRÆT FOR ALLE

I løbet af 2. verdenskrig var der som sagt kommet mange nye medlemmer til i idrættens foreninger på land og i by. De store samfundsmæssige ændringer med en bevægelse fra landbrugsland til industrisamfund i de første årtier efter krigen betød store sociale og økonomi- ske ændringer for befolkningen, måske især for kvinderne,  som  i  stort  omfang  kom  ud  på  arbejdsmarkedet. Fra 1960'erne kan man tale om, at velfærdspolitikken blev lanceret som en strategi,  hvor  de  forskellige  politiske  delområder (sundhed,  social,  uddannelse  og  kultur)  blev tænkt sammen som en helhed.

Hvor der i de tidligere perioder havde været vækst i gymnastiksale og badmintonhaller, blev der nu bygget idrætshaller til afløsning af den traditionelle  gymnastiksal.  Hallerne  var  velegnede til mange aktiviteter, og det betød, at mange aktiviteter, som hidtil primært havde været udendørs i sommerhalvåret, kunne rykke indenfor og blive dyrket hele året. Hallerne blev også et nyt og vigtigt samlingssted for lokalområdets unge mennesker.

Idrætten  havde  siden  1930'erne  vist,  at  den rummede  vigtige  samfundsmæssige  betydninger for befolkningen. Morten Mortensen dokumenterer i sin afhandling, hvorledes tre forskellige kommuner støttede idrætten. I en mentalitetshistorisk analyse når han frem til, at idrætsforeningerne meget tidligt mødte genklang i det politiske system og tidligt blev knyttet til positive  symboler.  Han  forklarer  den  store  støtte, som  blev  tildelt  uden  afgivelse  af  autonomi, med  den  fremherskende  mentale  forståelse  af idræt. Mortensen opstiller nogle centrale kategorier,  som  har  afgørende  betydning:  frivillighed,  kammeratskab  og  » de  unge  væk  fra  gadehjørnerne «. Dertil kommer idrættens autonomi, forstået som at idrætsforeningerne er uden for det  offentliges  kontrol  og  indblanding.  Som nævnt vil jeg argumentere for, at denne diskussion om autonomi er mere akademisk end reel. Det interessante er en forståelse af den gensidige  afhængighed,  som  hele  tiden  har  knyttet idrætten  sammen  med  civilsamfund,  stat  og kommune og langt hen også til markedet. 4

Udgangspunktet for fritidsloven i 1968 var revision  af  loven  om  ungdomsundervisning.  Det var  første  gang,  at  man  for  alvor  begyndte  at inddrage ungdoms- og idrætsforeningerne i lovgivningen. Ønsket var et bedre fritidsfællesskab for børn, unge og ældre uden for hjemmets rammer. Resultatet blev fritidsloven i 1968. Kommunerne kunne nu godkende såkaldte »interessegrupper«, som samlede børn og unge under 18 år  til  aktiviteter  af  interessebetonet  karakter, såsom idræt og musik. Hermed blev foreninger ligestillede. Kommunen skulle nu betale alle udgifterne til lokaler, faciliteter og løn, og staten skulle refundere en del af lønudgiften. Fritidsloven  blev  af  nogle  kaldt  verdens  bedste.  Siden har loven undergået enkelte justeringer og omfordelinger  mellem  tilskudsmodtagerne.  Samspillet mellem det offentlige og de frivillige foreninger  havde  via  det  moderne  ordensprojekt skabt  en  bevidsthed  om  idrættens  bidrag  til »det gode liv«. Ingen politikere stillede grundlæggende spørgsmål ved tilskudspolitikken.

Fra 1960 og de følgende årtier voksede idrætten  til  en  bevægelse,  der  blev  udbredt  til  alle befolkningsgrupper, og idrætsforskning og -analyser begyndte at blive sat på skinner. 5  Idrætsbegrebet blev udvidet med begreber som motion  og  fysisk  aktivitet.  Hvor  foreningerne  ikke meldte sig på banen til at opsamle det stigende behov, meldte nye »udbydere« sig på bevægelsesmarkedet.  Kommercielle  fitnesskæder  bød sig til, ligesom oplysningsforbundene i stigende grad  satte  gymnastik  og  bevægelseskultur  på programmet.  Dertil  kom,  at  kommunerne  selv tog  initiativer  til  projekter,  der  omhandlede idræt  for  arbejdsløse  og  andre  grupper  med særlige problemstillinger af betydning for samfundsøkonomien og den enkelte borger. I denne sammenhæng indgik idrætten, ligesom i 1930'erne, aktivt i forskellige typer af partner- skaber. For at tilfredsstille borgernes behov og forventninger kom udviklingen af en stadig voksende projektkultur til at hvile på gensidig afhængighed.

## DET POSTMODERNE IDRÆTSPROJEKT

Det postmoderne projekt må netop karakteriseres ved projektkultur. De nye lovgivningsmæssige  udfordringer,  især  med  strukturreformen  i 2007, har på det kommunale niveau skabt efterspørgsel  efter  idrættens  muligheder  for  at  bidrage til  »det  gode  liv«.  Som  et  udtryk  for  en erkendelse  af,  at  idrætsfeltet  i  dag  består  af mange bidragydere til løsning af centrale samfundsmæssige  opgaver,  vil  jeg  blot  nævne,  at Kulturministeriet i sommeren 2007 tog initiativ til at nedsætte et breddeidrætsudvalg. Udvalget bestod af personer fra idrættens organisationer, kommuner  samt  ministerier, dertil kom, at Dansk Fitness &amp; Helse Organisation, som repræsentant for de kommercielle centre, var inviteret  med.  Udvalgets  rapport  taler  således  også om  »det  udvidede  idrætspolitiske  felt«.  Kommissoriet var omfattende, men rummede blandt andet en analyse af idrættens samfundsmæssige betydning,  hvor  tiltag  omkring  såvel  forebyggelse  som  integration  var  efterlyst.  Som  udgangspunkt for  arbejdet  meddelte  ministeriet, at »det forudsættes, at udvalgets forslag kan finansieres  inden  for  de  nuværende  rammer  på området« (Kulturministeriet, 2009, s. 12). Udvalgets arbejde resulterede i 42 forslag og ideer til initiativer. Efterfølgende afsatte Kulturministeriet og Nordea-fonden i samarbejde 20 mio. kr., som  kunne  søges  af  kommunerne.  Resultatet blev, at syv kommuner blev udnævnt til breddeidrætskommuner, der gennem to år skulle følge op på nogle af de forslag, som breddeidrætsudvalget  fremkom  med.  Det  udvidede  idrætsfelt, det  udvidede  idrætsbegreb  og  samarbejde  på

tværs mellem mange interessenter har vist sig nødvendigt for, at idrætten på afgørende vis kan bidrage  til  løsning  af  velfærdssamfundets  problemer.

## AFRUNDING

Denne  fortælling  har  taget  udgangspunkt  i dansk idræts udvikling og forandringer i relationen mellem det offentlige og idrætten. Samværet og aktiviteterne i idrætsforeningerne var med til at fremme »det gode liv«. Idrættens organisationer og foreninger var således med til at skabe et billede af, hvordan de menneskelige relationer burde være i det ideelle velfærdssamfund. I forlængelse  af  Lena Vedel-Petersens  definition  af velfærdsstaten vil jeg påstå, at idrættens relation til  samfundet  kom  til  at  hvile  på  en  solidarisk tanke. En solidaritet, der forudsatte en gensidig afhængighed. Hvor normen om, at den gode borger kunne dannes gennem såvel gymnastik som idræt, blev dokumenteret og praktiseret i det moderne  ordensprojekt,  blev  denne  norm  af  afgørende betydning for den voksende støtte, der tilflød idrætten fra stat og kommune via lovgivningerne.  Således  kom  støtten  til  at  bygge  idrætsfaciliteter tidligt. Hvor staten via  Tipsloven fokuserede på støtten til organisationerne, kom Fritidsloven og senere Folkeoplysningsloven til at støtte den lokale idræt. Stat, kommune og idræt var  for  alvor  blevet  gensidigt  afhængige.  Med den voksende idrætsdeltagelse af  nye  målgrupper blev idrættens potentialer for løsning af en bred palet af velfærdspolitiske opgaver synlige. Idrætsforeningerne kunne via de mange frivillige løse disse et stykke hen ad vejen, men andre spillere meldte sig på banen, og de ville have del i det enorme marked, hvor borgere og det offentlige  efterlyste  samarbejde.  Dialogen  mellem  foreninger og stat og kommune blev her udviklet til nye partnerskaber, som her illustreret med pro- jekterne  i  de  syv  breddeidrætskommuner.  Partnerskaber, der hviler på samarbejde, gensidig afhængighed og en grundlæggende solidarisk tanke.

Jeg  har  med  artiklen  ønsket  at  inspirere  til dialog om den gensidige afhængighed, der har udviklet  sig  mellem  idrætten  og  samfundet. Gensidighed kan betragtes som en kerneværdi i civilsamfundet på lige fod med frivillighed, skriver  forfatterne  til Civilsamfundets  ABC ,  som  i skrivende stund er under udgivelse (Lund &amp; Meyer, 2011). De uddyber, at »i modsætning til markedet  hviler  civil  gensidighed  ikke  på  pengerelationer mellem køber og sælger, forbruger og producent. Der er heller ikke tale om formelle  rettighedsrelationer«.  Det  er  netop  denne form for gensidig afhængighed, der har udviklet sig som en norm omkring idrættens relation til stat  og  kommune.  Når  talen  om  autonomi  har fyldt mest i de mange analyser af idrættens relation  til  samfundet,  hviler  det  primært  på  den enkle  forudsætning,  at  den  økonomiske  støtte har været givet uden egentlige krav eller kontrakter.  Men  historien  beretter  om  en  relation mellem  idrætten  og  samfundet,  der  hviler  på normer om hjælp til  selvhjælp,  frivillighed  og en gensidig afhængighed.

## LITTERATURLISTE

Christiansen,  N.  F.  &amp;  Petersen,  K.  (2003).  »Socialdemokratiet og den danske velfærdsstat«. I: K. Petersen (red.) 13 historier om den danske velfærdsstat . Odense: Syddansk Universitetsforlag.

Ibsen, B. (1995). »Tipsloven«. I E. Trangbæk et al. Dansk idrætsliv, bd.1-2. Gyldendal 1995.

Idræt  for  alle.  Breddeidrætsudvalgets  rapport  baggrund og analyse (2009). Kulturministeriet.

Jørgensen, P. (1997). Ro, Renlighed, Regelmæssighed.  Dansk  Idræts-Forbunds  og  sportens  gennembrud ca. 1896-1918. Odense.

Kolstrup, S. (2003). »Kommunen - velfærdsstatens spydspids«. I: K. Petersen (red.) 13 historier om  den  danske  velfærdsstat. Odense:  Syddansk Universitetsforlag.

Lund, A. B. &amp; Meyer, G. (2011). Civilsamfundets ABC. Fonde og foreninger i krydsfeltet mellem stat og marked . Under udgivelse.

Mortensen, M. (2003). Idræt som kommunal velfærd. Mentalitet, velfærd og idrætspolitik i København, Ballerup og Skive 1870 - 1970. Københavns Universitet.

Rüdiger,  M.  (1997).  »Velfærdsstatens  fravær«. Den jyske historiker , 75/76.

Trangbæk,  E.  (1987). Mellem  leg  og  disciplin, Gymnastikken  i  Danmark  i  1800-tallet .  Auning: DUO.

Trangbæk, E. et al. (1995). Dansk Idrætsliv ,  Bd. 1-2. København: Gyldendal.

## NOTER

1. Lena Vedel-Pedersen var en af de første markante socialrådgivere, der stillede sig til rådighed som talerør og rådgiver  for  ressourcesvage  og  udsatte  befolkningsgrupper. Se Dansk Kvindebiografisk Leksikon, www.kvinfo.dk.
2. Lov om eliteidræt 1. juni 2004.
3. For videre læsning om lovgivningen se B. Ibsen, »Tipsloven«, i Trangbæk et al.,1995, bd. 2, s. 35-49.
4. Jeg har undladt her at fokusere på markedets rolle, men tidligt spillede det private ind i forhold til støtte til idrættens aktiviteter, til bygning af haller og anlæg m.m.
5. Således  kom  der  samfundsmæssige analyser fra Idrætsforsk  på  Gerlev  Idrætshøjskole,  og  universiteterne  begyndte at undervise og forske i de humanistiske og samfundsvidenskabelige områder med fokus på blandt andet idrættens samfundsmæssige betydninger.