Brevveksling
Forfattere: Ulrich Horst-Petersen, Knud Michelsen
Tidsskrift: passage (2001-11-01)

## ULRICH HORST-PETERSEN &amp; KNUD MICHELSEN

## Brevveksling

Den 24. april 2001

## Kære Knud.

Du har bedt mig læse din oversættelse af  Peter  Sloterdijks essay i forventning  om, formoder jeg, at det ville udløse en reaktion hos mig, som kunne muliggøre en dia­ log mellem os om de emner,  der  vel kun kan  siges at  blive strejfet i  det.  Om det kan blive tilfældet,  kan kun tiden - eller rettere sagt: din reaktion - vise.

Men i hvert fald: jeg har læst essayet - eller jeg skulle vist snarere sige: forsøgt at læse det, for at udtryksformen i sin egenvillighed udgør et selvstændigt problem, for ikke at sige en hindring for læsningen af teksten, er indlysende, uden at det dog er lige så indlysende hvorfor. Det vender jeg tilbage til.

Straks  i  begyndelsen  identificerer  Sloterdijk  begrebet  humanisme  med  en  vis græsk-latinsk skrifttradition. Det er der ikke noget nyt i, men det bliver det ikke rig­ tigere af. Holberg sagde, at hvis en lærer teologi, før han lærer at  blive menneske, bliver han aldrig menneske. Det samme kan siges med samme ret om græsk-latinsk skrifttradition,  hvad  Holberg  jo  også  gjorde  i  "Peder  Paars"  og  "Erasmus  Monta­ nus". Hverken i denne tradition eller for den sags skyld i kristendommen (hvad disse begreber  så dækker  over),  ligger  der nogen  som helst garanti for  menneskelighed, som ikke før dem begge findes hos menneskene selv. Dette bekræftes af det faktum, at spor af menneskelig rigdom, moralsk og æstetisk, findes længe før græsk-romersk kultur  (søjlen kommer fra Egypten!) og i helt andre kulturkredse. Det er heller ikke holdbart,  når  Sloterdijk et sted skriver,  at  humanitas  "i snævreste  og  bredeste for­ stand" er  "en følge af alfabetiseringen". Sprog er selvfølgelig ældre end alfabetise­ ring (DNA'et er for den sags skyld et sprog), og vi har malerkunst og skulptur længe før vi har litteratur og skreven filosofi, og det af en kvalitet som gør det svært ikke at  tale om et behov for det åndeligt gode hos mennesket,  som snarere er (med)år­ sag til alfabetiseringen end en følge af den. At alfabetiseringen tillige har helt andre, kulturelle og politiske, årsager er en anden sag, som også hører til sagen: problemet menneske.

Begrebet  humanisme  er  altså - i  det  mindste  i  Sloterdijks  forstand - for  så  vidt uheldigt, som det antyder muligheden af en art partidannelse på menneskelighedens vegne med en særskilt doktrin,  der så yderligere gøres eksklusiv ved at forudsætte særlige lærde kvalifikationer for medlemsskabet. Men herre du milde! - at børn og unge lærte latin og græsk før i tiden skyldtes, at det højere uddannelsessystem først og fremmest uddannede teologer og jurister - ikke "humanister". Da først naturvi­ denskaben og teknikken kom til, måtte man oprette både polytekniske læreanstal­ ter  og  real gymn asier  midt  i  den  såkaldte  klassiske  dannelses  storhedstid,  og  kend­ skab også til de emner blev  en betingelse for social opstigen. Og omvendt: fandtes der  større  græcist  og  latinist  end Thomas af Aquinas? Den omstændighed at  det gode, moralsk eller æstetisk, ikke er begrænset til en særlig kultur eller historisk pe­ riode, tyder snarere på, at det er begrebet i den nævnte forstand, der har sin histo­ rie,  og  at der ikke er nogen nødvendig forbindelse mellem at denne måske er slut, og menneskelighedens tilstand i virkeligheden.

Det betyder naturligvis ikke, at alt nu er godt, men at spørgsmålet om, hvad det vil sige i sandhed og godhed at være menneske, ikke kun kan stilles inden for ram­ merne af klassisk dannelse og kristendom. Det har det vel egentlig ikke kunnet si­ den Kant, og det har i hvert fald ikke kunnet stilles uden inddragelse af såvel histo­ rie som evolutionsteori og arvelighedslære siden henholdsvis Marx og Darwin.

Det,  der  til det yderste skærper betydningen af  dette spørgsmål og samtidig an­ fægter selve adkomsten til at stille det i dag, er, at demokratiet er gennemført i den økonomisk højest udviklede del af verden. At det demokratiske system i forhold til alle  tidligere  beherskelsessystemer  udgør  et  fremskridt  i  menneskelig  henseende, skal  man  måske  være  en  Heidegger  for at  bestride  betydningen af.  Og  man  skal være en Thomas Mannsk Naphta eller Chaim Breisacher - eller tidehvervsk teolog - for at fryde sig over det paradoks, der fremkommer netop i dette system, nemlig at fordi det er grundlagt på en teori om folkesuveræniteten, bliver spørgsmålet om, hvad det menneskeligt gode og sande er, om ikke tabu, så så vanskeligt at stille, fordi det har tendens til at bryde med lighedsidealet.

Sådan stiller Sloterdijk slet ikke problemet,  eftersom han ræsonnerer så upolitisk og uden hensyn til praksis, som om Tysklands upolitiske fortid og rent åndelige kul­ tur stadig bestod. Det spørgsmål han rejser, om barbari og humanitet, tæmning, op­ dræt og mulig genetisk manipulation, er jo netop først for alvor centralt i et demo­ krati, der ifølge hele sit åndelige grundlag er forpligtet til at tillægge alle statsborgere lige  rettigheder.  Det kan så dertil føjes,  at  det  erfaringsmæssigt kun er  i demokra­ tier,  at disse problemer  er blevet taget op  med den alvor,  der  tilkommer dem,  og kun der, at der indtil videre er fundet bare nogenlunde acceptable løsninger på dem. Tilbage står paradokset, der ikke kun gælder de af Sloterdijk berørte, men også om­ råder som ressourceforbrug, forurening, klimaændring osv.: mulige udviklinger som antyder,  at  netop  det  gode,  som  demokratiet  udgør,  kan  rumme  de  kræfter,  der undergraver godet. Den fatalitet, man kan se heri, er af specifik demokratisk natur. Den stiller for alle statsborgere spørgsmålet om, hvad det vil sige i sandhed og god­ hed  at  være  menneske.  Det  gamle  spørgsmål  er  ikke  blevet  overvundet  i  praksis, men stillet alment af praksis i demokratiet.  Og det prekære ved spørgsmålet bliver ikke mindre, snarere større af at viden samtidig spiller  så  vigtig en rolle  i  det gen­ nemførte velstandsdemokrati. Skulle de vidende ikke pr: definition netop være "hu­ manister"? Blasertheden truer.

Jeg vender tilbage til udtryksformen. At Sloterdijk ikke behandler alt emnet ved­ rørende,  i  essayet,  kan  man  ikke  kritisere  ham  for.  Derimod nok  at det  taler  i  en tone, som om han har gjort det. Der er en med læseren hersende, dekreterende tone i  det a la den fuldkommen humorforladte Nietzsche, som er og bliver ejendomme­ lig,  når emnet er humanisme, en umusikalitet der f'ar undladelsessynderne til at falde desto mere i øjnene,  eller fremhæver hvad der mangler:  som undladelsessynder.

Hvad skal det for eksempel til at skrive:  "Lektioner og selektioner har mere med hinanden at gøre end nogen kulturhistoriker har været villig og i stand til at indse ...  ",  når Gordon Childes teori om skriftsprogets opståen i dobbeltflodrigernes tem­ pler som middel til regnskabsførelse og social kontrol har foreligget i  mere end 50 år? Og hvad skal man stille op med en sætning som denne (samme afsnit): "At dom­ esticeringen  af  mennesket  er  det  store utænkte,  som  humanismen  fra antikken  til nutiden  lukkede  øjnene for - ",  når  hele Rousseaus filosofi kan - må - betragtes som  et  opgør  med  domesticeringen,  og  den  utopiske  tradition  (More,  Holberg, Voltaire) bliver meningsløs,  hvis ikke netop domesticeringens ødelæggende virknin­ ger  på  menneskeligheden forudsættes som det underliggende problem? Er det vir­ kelig nødvendigt at lægge flere hundrede års åndelig virksomhed ad acta for at frem­ hæve Nietzsches?

Som sagt: ingen kan bebrejde Sloterdijk, at han ikke har det hele med. Men hvor­ for skriver han så, som om denne viden er uden betydning, eller det er uden interes­ se at spørge til dens betydning? Den side af menneskeliggørelsen af verden som be­ står i tæmning,  ikke af mennesker men af magten,  optager ham overhovedet ikke. Hos ham skrumper det, han kalder humanisme, ind til noget småt: et akademisk spe­ ciale  der  afskaffes  af  en  praksis,  han  ikke  beskæftiger  sig  med.  Men  det  store  og skønne ved menneskeliggørelsen - magtens tæmning og menneskets frigørelse eller dog forsøget derpå,  drømmen derom,  om så i utopien - nævnes end ikke.  Natur­ retten forbigås,  hele den angelsaksiske  tradition for politisk kritik og  kontrol forbi­ gås,  og  når  han  nævner  tyske  ånder  af  statur,  er  det  hverken  Thomas  Mann  eller Helmuth von Moltke,  men Heidegger og Nietzsche ...

Mennesket ved ingen hvad er,  og  der  er  grund til at tro at  den,  der  starter  der, går  fejl.  Konrad Lorenz fortæller en morsom anekdote om en  "humanist" der en­ gang sagde til hans lærer,  at der dog  var forskel på  mennesket og  d yr et. "Med dy­ ret,  mener  De  da  amøben  eller  chimpansen?"  svarede  læreren.  Vor  d yr iske arv er måske ikke det dårligste grundlag for vor  menneskelighed.  Og omvendt:  "Lad os bare  være mennesker," siger vi,  eller:  "Det er meget menneskeligt!" - det vi me­ ner,  er  at det ikke er særlig godt,  i hvert fald ikke bedre end at de  fleste kan være med. På de betingelser er der ofte en stærk overbevisning om at vide,  hvad menne­ sket er. Sproget røber godt nok sagen,  hvilket stadig ikke betyder,  at Sloterdijk har ret,  når han skriver,  at "humanitas i snævreste og bredeste forstand" er "en følge af alfabetiseringen:'  Skulle det være tilfældet,  måtte vi holde op med at :fa børn. Det menneskeligt  normale  er  dobbelthovedet,  det  rummer  selv  betingelserne  for  sin egen lykke og  sin egen ødelæggelse,  for hvis vi kun havde været gode,  ville natu­ ren sikkert  for  længst  have  sløjfet  projektet.  Hvis  ordet  humanisme  skal  have  me­ ning, må det bestå i en aldrig afsluttet, altid foreløbig, men af god vilje båret stræben efter at kunne skelne mellem godt og skidt, værdifuldt og skadeligt, og i med samme gode vilje at "inddæmme Zuidersøen": bidrage til at betingelserne for,  at det øde­ l æggende ikke f'ar magt over os, altid er til stede og måske endda udformes så snildt, at  det  ødelæggende,  om  så  sig  selv  uafvidende,  kommer til at  bidrage  til  det  op- byggende,  lykkebringende.  Demokratiets problem er, at vi har frihed til at udfolde os i stik modsat retning, eller: at vi er frie og selv skal finde normen. Friheden frem­ hæver mangefold den enkeltes samvittigheds betydning og frister med alle sine ge­ vinster ved at glemme den.

Hjertelig hilsen

## 28. april

## 2001

## Kære Ulrich.

Når jeg bad dig om at reagere på Sloterdijks tekst, var det af flere grunde:  for det første fordi vi tidligere har drøftet, hvad humanisme vil sige, for det andet fordi du tidligere har skrevet en om ikke humanistisk traktat, så dog et forsvar for humanis­ men - jeg tænker på din bog Imod barbariet og sidst,  men ikke  mindst fordi teksten både  forekommer  mig  uh yr e  interessant  og  foruroligende,  men  samtidig så  uklar, hvad dens egentlige anliggende angår, at jeg håbede ad denne vej - altså gennem en brevveksling - at nå til større klarhed, måske ikke om hans anliggende, men om sa­ gen selv, humanismen og antropoteknikkerne - for nu at bruge dette lidt akavede ord.

Hvis vi  skal  følge  Sloterdijks  epistolografiske  tese,  har  vi  jo  ved  at  påbegynde denne brevveksling sådan set allerede begivet os ud i et klassisk humanistisk projekt. Mere interessant er det måske, at også Sloterdijks egen tekst trods dens egensindige retorik befinder sig inden for en klassisk humanistisk tradition, samtidig med at den, i  hvert fald tilsyneladende, anser denne tradition for passe. Hermed har jeg allerede nævnt den første  af  de  uklarheder,  som  teksten  for  mig  rummer,  og  som  jeg skal vende tilbage til.

I den forbindelse må jeg så også indrømme, at du med dit udspil hverken har gjort mig klogere  på denne uklarhed eller andre dunkelheder.  Derimod  præsenterer  du en ganske anden forståelse af humanismen, idet du mener, Sloterdijk i for høj grad gør den til en akademisk specialitet.  Din pointe er her,  at  menneskelighed og det gode  er  mere  omfattende  end begrebet humanisme,  hvad  der  jo  er  rigtigt,  vel  at mærke uden at man derfor - som du synes at gøre - kan sætte lighedstegn mellem humanisme og menneskelighed/  det gode.  Humanisme er ikke  blot  et begreb,  men også en tradition, og det er jo i  den betydning, Sloterdijk taler om den, i hvert fald i  sin  indledende  kædebrevshistorie.  Givetvis  har han så med denne  metafor en for snæver  opfattelse  af,  hvad  humanisme historisk  vil  sige,  idet  han  kun  inkluderer, hvad man især i Tyskland  forstår  ved humanisme - vejen fra de græske og  romer­ ske  forfattere  frem  til renæssancehumanisterne (som han ganske vist ikke  nævner) og den tyske nyhumanisme med dens eftervirkninger, altså primært en filosofisk, lit­ terær,  pædagogisk tradition. Eftersom din humanismeforståelse, i hvert fald delvis, i stedet  inclirekte  knytter  sig  til  den  mere  politiske  angelsaksiske  og  franske  oplys­ ningstradition,  er  du  og  han på forhånd på kollisionskurs,  men altså,  tror jeg,  ikke så  meget på grund af  en  forskellig  forståelse af,  hvad der  bredt  menes med huma­ nisme, men fordi I forholder jer til forskellige traditioner, og hvad det implicerer.

Med hensyn til forståelsen af,  hvad ordet humanisme dækker over,  skriver du,  at det må "bestå i en aldrig afsluttet, altid foreløbig, men af god vilje båret stræben ef­ ter at kunne skelne mellem godt og skidt, værdifuldt og skadeligt  ...  " Formuleret på den måde tror jeg,  Sloterdijk  er enig. Men i en ganske anden kontekst.  Det frem­ går  af  de  forskellige  (evolutions)historier,  I skriver.  Du  skriver  en  optimistisk,  der meget kort fortalt handler om vejen fra d yr et, "ikke det dårligste grundlag", til men­ nesket,  om  stadige  fremskridt  i  menneskelighed  ved  tæmning  af  magten,  menne­ skelig  frigørelse  og  udviklingen  af  demokratiet.  Sloterdijk  skriver  en  anden  mere pessimistisk eller dunklere historie, der handler om den antropogenetiske revolution, kommen-til-verden-akten,  hvor  mennesket bliver til ved at  mislykkes  som d yr ,  om husd yr enes indtog i menneskenes verden, domesticeringen af mennesket  selv,  hvor mennesket bliver sin egen vogter, om humanismen som tæmning, hvilket peger frem mod muligheden for opdræt via genterapi og andre antropoteknikker. For dig er der god humanistisk mening i historien. Det er der sådan set også for Sloterdijk. Også i hans historie skelner mennesket,  der bliver sin egen vogter, mellem godt og skidt, værdifuldt og  skadeligt,  men jo  ikke med henblik  på frigørelse eller  menneskelig­ hed i din forstand. I Sloterdijks billede af humanismen, som det oprulles her, findes det frie menneske egentlig slet ikke, kun vogtere, opdragelse og tæmning. Hvad der findes hinsides den humanistiske traditions horisont, er menneskeopdrættet, og hvad det indebærer,  netop dette er tekstens store uklarhed.

For  at  nærme mig  denne  vil jeg  først  vende  tilbage  til  det  paradoks,  at  teksten selv  er  udtryk  for den humanistiske tradition, den afsværger.  Det mærkelige ved at læse den er netop dette på en gang indforståede forhold til traditionen  (sådan som Sloterdijk  nu forstår  den!)  og  så dens radikale sætten sig  uden  for den.  Derved  op­ dager  man betydningen af at  befinde  sig  inden  for og  uden  for humanismens selv­ forståelse.  Er  man  indenfor,  bliver menneskets  frihed  og  evne  til  at  skabe  sig sine egne normer Gf. slutningen af dit brev) selvfølgelig, ja et antropologisk vilkår. Over­ skrides denne selvforståelse imidlertid, som hos Sloterdijk, ændres hele billedet re­ trospektivt. Billedet  af  det  frie  menneske,  der  skaber  sig  selv  og  sin  verden,  for­ vandles til  billedet  af  en  menneskeproduktion,  en  bedrift,  hvor  udvælgelsen  har været tæt sammenknyttet med evnen til at læse, og hvor der er et skel mellem op­ drættere og opdrættede. Bag lektionerne lå selektionerne som magten bag magten, som han siger. At Sloterdijk i den forbindelse har overset Gordon Childe, er muligt, men det afgørende må jo være den kontekst, denne h yp otese anbringes i. Og denne kontekst  er  her  en  tænkning  hinsides  en  humanistisk  selvforståelses  horisont,  en tænkning,  som gør antropoteknikkerne til ikke en afsporing af det humanistiske pro­ jekt, men  den  følgerigtige  forlængelse  af  det  eller  rettere  åbenbarelsen  af  dets skjulte dagsorden.

Ifølge  Sloterdijk  kan humanismen aldrig  gå videre  end tæmningen,  som i over­ ensstemmelse  med den nye  kontekst erstatter ordet dannelse:  "Med  tesen  [i  "Za­ rathustra"] om mennesket som opdrætter af mennesket bliver den humanistiske ho- risont sprængt, for så vidt humanismen aldrig kan og må tænke videre end til tæm­ nings- og opdragelsesspørgsmålet." Men kan  og må så Sloterdijk?  Oeg tænker  ikke på,  hvad andre mener om den sag, men hvad han vil tillade sig selv.) Vi bliver her igen mindet om tekstens dobbelte karakter. Ved netop at gå skridtet videre end hu­ manismen og ind på spørgsmålet om :fremtidig  opdræt  via  antropoteknikkerne bli­ ver  teksten uklar. Nok  tales  der  om  nødvendigheden  af  artspolitiske  afgørelser  og en artspolitisk kodeks,  men nogen  klar  stillingtagen hertil eller noget bud herpå f'ar vi ikke,  selv  om der insisteres  på formuleringen heraf.  Det er  tydeligvis  ikke  Slo­ terdijks sag.

Den berøringsangst, der her er tale om, hænger selvfølgelig - også - sammen med den særlige tyske historie, men den hænger først og :fremmest sammen med, at i og med Sloterdijk overskrider humanismen,  kan  han heller  ikke operere med værdier og forudsætninger inden for dens selvforståelse.  Og  hvorpå skulle en  stillingtagen så bero?  Findes uden for denne selvforståelse noget andet sprog end magtsproget, som  ikke just  e gn er  sig  for  et humanistisk foredrag  (men  nok  for  en  Zarathustras belærende prædikener)? I stedet gør han det kup at indføje Platon-teksten, der som et eksplosivt element inden for selve den humanistiske tradition forbereder spræng­ ningen af den.

Altså,  for  at  opsummere  Sloterdijks  tese:  Humanismens  selvforståelse  er  falsk. Dens projekt er et andet, end det udgiver sig for at være, nemlig et projekt i men­ neskeparkens, tæmningens og opdrættets te gn .  Det  har  Heidegger anet, Nietzsche gennemskuet og Platon åbent udtrykt. Fra at være et temmelig harmløst venskabs­ stiftende kædebrevsfænomen, der breder sig til en nationalborgerlig ideologi, :frem­ træder  humanismen  i løbet  af  teksten  som  en  menneskeproducerende  domestice­ rende instans, der har udbredt sit stadig mere omfattende herredømme.

På den baggrund kan jeg ikke være enig med dig i,  at hos  Sloterdijk  "skrumper det, han kalder humanisme,  ind til noget småt:  et akademisk speciale, der afskaffes af  en  praksis,  han  ikke  beskæftiger  sig  med."  Tværtimod  udvider  humanismen  sig nærmest til at fylde det hele. Og når han ikke nævner alt det, du  kalder  "det store og skønne ved menneskeliggørelsen", så er det jo, fordi også dette nødvendigvis er underlagt hans domesticeringsperspektiv.

Fundamentalt taler I forbi hinanden,  og med god grund, for du befinder dig in­ den for den tradition, han er i fuld færd med at omvurdere. Det forlener  som sagt hans tekst med en grundlæggende tvetydighed, som ligger i sagens natur. Hvordan fa  et  humanistisk  medjum  til  at  udtale  dødsdommen  over  humanismens  selvfor­ ståelse?

At Sloterdijk alligevel fremturer hermed svækker ikke tvetydigheden, men skær­ per den til en slags dæmoni.  For mig er der et sted tale om en dybt dæmonisk tekst, fordi  den  på  en  gang  fører  sit  undermineringsprojekt  så  konsekvent igennem  og samtidig efterlader læseren i et ingenmandsland - eller en arkivkælder! - hvor hu­ manismen,  som vi kender den,  fortoner sig for igen  at dukke  op  i  en  på en  gang dybt fremmed og foruroligende skikkelse.

Noget li gn ende kan man finde hos Foucault - jeg tænker på hans studier over til­ blivelsen af de moderne fængsler, psykiatriske institutioner og vores begreb om sek­ sualiteten,  alt .sammen ligeledes historier om overvågning og tæmning - men her i en afgrænset kontekst, der handler om den videnskabelige diskurs,  som hører mo­ derniteten  til. Det  dæmoniske  hos  Sloterdijk  er  netop  denne  manglende  afgræns­ ning, der også umuliggør en stillingtagen.

Skal man alligevel  formulere en stillingtagen,  kan  man  enten som du i det store og  hele  afvise  hans  præmisser  og  filosofiske  hjemmelsmænd,  eller  man  kan  lade spørgsmålet om præmissernes holdbarhed være uafgjort og prøve at finde grænsen for  det humanistiske projekt. Det er det sidste, jeg her  til slut  vil forsøge på,  og du vil her se,  at jeg i  vidt omfang følger din egen forståelse af det  menneskelige. Der­ imod kan jeg ikke følge din tendens til at identificere menneskelighed med huma­ nisme.

Den grænse,  jeg hentyder  til,  har  netop at  gøre med,  at menneskelighed og hu­ manisme ikke er det samme. Humanismen er for mig en ide om mennesket og  ver­ den,  en ide,  som sætter  mennesket  som den  øverste  instans  for,  hvad  der  vedrører såvel det egne anliggender som samfundets og naturens. At mennesket selv er et d yr , anfægter ikke dets sær- eller fortrinsstilling, så sandt som mennesket er udrustet med en fornuft,  der igen er  baggrunden  for  tilskrivningen af en række særlige rettighe­ der  og  et særligt ansvar.

Denne ide er  som  bekendt  bl.a. baggrunden for menneskerettighederne og  de­ mokratiet, de grundlæggende politiske størrelser i dag. Den har derimod ikke i sig selv  noget med menneskelighed at gøre. Menneskelighed findes  kun  som konkrete menneskelige følelser,  tanker  og  handlinger.  Al  tale  om menneskelighed eller  hu­ manitet i den humanistiske ides eller institutions skikkelse er derfor ideologi i Marx' forstand,  eller den er som hos Sloterdijk et led i tæmningen.

Eksistensen af menneskelighed skyldes ingen ideer eller systemer,  men den om­ stændighed  at vi ikke har  skabt  os  selv.  Den  er  det  samlede  udtryk  for  vores  ud­ rustning,  for såvel det gode som det onde,  såvel det høje som det lave. Når  vi alli­ gevel taler  om det umenneskelige,  skyldes det,  at mennesket som kulturvæsen kan overskride sine  naturlige  grænser  (i  modsætning  til  d yr et,  der  ikke  kan  blive  udy­ risk). Det umenneskelige omfatter derfor såvel meget høje idealer  (man kan fx stille sig  selv  umenneskeligt høje krav) som barbari.

Skal  vi overleve  som mennesker,  drejer  det sig  om,  at  vi bevarer  vores  menne­ skelighed.  Giver  vi os det  umenneskelige i  vold,  er  vi  færdige,  og  netop  antropo­ teknikkerne repræsenterer  en  form  for  selvskabelse,  der  viser  ud  over  vores  men­ neskelighed. De viser derimod ikke ud over humanismen og heller ikke demokratiet,  som  du jo selv  er  inde  på ved at pege på det  paradoks,  det rummer. Det betyder ikke,  at vi skal afskaffe demokratiet,  men at det ikke  kan bruges som grundlag for  en  stillingtagen til den  bioteknologiske  udfordring. I  den nylige  rap­ port  fra Etisk Råd om reproduktiv  kloning kan man da også se,  hvor  let en huma­ nistisk  og  demokratisk  argumentation  kommer  til  kort  over  for  den  udfordring, denne teknologi rummer.

Hjertelig hilsen

## Den r. maj 2001

## Kære Knud.

Du har klart fremstillet dunkelheden eller uklarheden hos Sloterdijk, nemlig at "tek­ sten selv er udtryk for den humanistiske tradition, den afsværger." Uenigheden mel­ lem os, eller rettere sagt: i synet på teksten, går såvel på den måde,  hvorpå den ud­ trykker sig, som på det den udtrykker.

Lad nu udtryksformen ligge. Indholdsmæssigt viser der sig en - uopløst - mod­ sigelse i  synet  på barbariet. I begyndelsen f'ar  vi at vide,  at kampen mod barbariet var et  sine  qua non for humanisten.  Dette synspunkt opgives på det  tidspunkt,  da Heidegger kommer ind i teksten,  og  via Nietzsche og  Platon ender  den,  som du ganske rigtigt skriver, i at tæmning af mennesker fra begyndelsen og frem til det, du kalder  "antropoteknikker",  ikke  er  en  "afsporing af  det humanistiske projekt, men den  følgerigtige forlængelse af det - eller rettere åbenbarelsen af dets  skjulte  dags­ orden."

Stærk tobak! Men synspunktet gennemføres jo ikke stringent.  Det siges på intet tidspunkt klart,  at den vesterlandske kultur nu har nået det (barbariske)  punkt, hvor tæmning af mennesker kun kan gennemføres ved kunstig genetisk selektion. Tvært­ imod strør forfatteren nærmest sand på i efterskriftet, og jeg i hvert fald sidder til­ bage  med  en  følelse  af,  at  det,  han  har  sagt - med  et  skuldertræk - er,  at  dette såmænd nok alligevel er uundgåeligt.  Det kan jeg med min bedste vilje ikke opfatte som  en  seriøs  "dødsdom  over  humanismens  selvforståelse"  - jo,  hvis  humanisme identificeres med humaniora, så måske.

Til  barbariet  hører  flirt  med  barbariet,  og  jeg  mener,  at  det er noget  i  den  stil, han her bedriver.  Det optager mig mindre, om man kan sige, at menneskelighed og humanisme er det samme. Det,  der  optager mig  med hensyn til Sloterdijk, er,  hvil­ ken moralsk legitimation en tale kan have, som på forhånd synes at frakende men­ nesker  muligheden  for  at  skelne  og  handle  efter,  hvad  deres  samvittighed  byder dem, eller ligefrem føre bevis for, at dette er udelukket.  Du siger, at "Eksistensen af menneskelighed  skyldes  ingen  ideer  eller  systemer,  men  den  omstændighed  at  vi ikke  har  skabt  os  selv" - men dermed overser  du  min pointe:  at det  kan  du med rette  først sige i  et  demokrati.  For  bare 200 år siden  ville  du ikke  have  kunnet for­ lade landsbyen uden en skudsmålsbog, og den fik du ikke, hvis ikke du var konfir­ meret. Ved konfirmationen lærte du, hvem der havde skabt dig, så du vidste, hvad du havde  at  rette  dig  efter. Nu kan  du  læse  Løgstrup frigjort fra  magtsproget  og værdsætte ham som fri ånd, og derfor kan du tro, at den fri ånd - og menneskelig­ hed - ikke har noget med systemer, love og institutioner at gøre.

Jeg ved ikke,  om jeg skriver inden for en tradition, respektive om en såkaldt hu­ manistisk tradition stadig eksisterer - jeg tror, du forveksler mit håb om, at menne­ sker  kan blive bedre, med en tro på at det vil ske. Min erfaring fra dengang da jeg i  praksis  arbejdede  med det,  du  kalder  "antropoteknikker" - jeg  var,  som  du  ved, forholdsvis centralt placeret under udarbejdelsen af flere betænkninger og lovforslag (  om Etisk Råd, det videnskabsetiske komitesystem, kunstig befrugtning m.v.) - var nok, at der ikke var megen argumentationskraft at hente i "traditionen", gængs etisk teori. Man bliver jo  nu engang ikke mere etisk af at vide alt om etik - så lidt som mere menneskelig af at vide alt om humanisme. Den store positive  overraskelse for mig var, at læger og forskere - og såmænd også folk fra medicinalindustrien - havde en højt . udviklet bevidsthed om deres forsknings etiske problemstillinger og selv øn­ skede en debat om dem: vel at mærke under den forudsætning at forskning og læge­ gerning  ikke på forhånd blev dæmoniseret som et forsøg på at tæmme mennesker. Jeg  vil  ikke  sige,  at  den  genetiske  forskning  ikke indeholder perspektiver,  som  er skræmmende, men jeg tror ikke på, at man ex cathedra ved deduktion af nogle prin­ cipper  i  gængs  teori  kan  regulere  en sådan  forskning.  Det  betyder ikke,  at  forsk­ ningen er uetisk,  men at gængs teori slet og ret er lige så lidt gyldig på dette om­ råde som I. Mosebog på evolutionens. Og det betyder ikke, at man ikke kan nå og fastsætte en fornuftig balance mellem forskningsfrihed og -begrænsning, hvis der er politisk  evne og  vilje  til det.  Om dine  formuleringer om at bevare  vor menneske­ lighed og ikke give os umenneskeligheden i vold der kan være til hjælp - det tviv­ ler jeg på. Så smukke de er - de angiver en ifølge sagens natur vag, overordnet vær­ disætning,  fra  hvilken  der  ikke  med  tvingende  nødvendighed  kan  deduceres  en konkret regulering. Jeg tror snarere, vejen kommer til at gå på en paradoksal knivs­ æg: at lovgivningsmagt og  forskermiljø kommer til at indse, at uforudsigelighed og ukontrollerbarhed må foretrækkes for  visse måske  engang  mulige indgreb (kunstig selektion).  Individuations- og  variationsprincipperne,  som  har  drevet  artsudviklin­ gen,  må bevares af  hensyn til arte 1:  selv. Artsinteressen må  blive egeninteresse,  om du vil.

For nu at sammenfatte: Sloterdijks essay er for mig ikke et behjertet forsøg på en filosofisk Auseinandersetzung  med visse tendenser i  moderne genetik, men snarere en art omvendt teodice. Den slags sætter meget lidt på spil,  for  det  foregår helt på egne præmisser. For  mig  har  demokratiet  og  kapitalismen  med  uhørt  radikalitet  i praksis for  alle stillet spørgsmålet om,  hvad det vil sige at være statsborger og ikke kun individ. Det springende punkt i diskussionen er mindre diagnosen end hvad der bærer  den:  jeg  ville ikke kunne  skrive  uden håbet om,  at mennesker selv indehol­ der de kræfter, der skal til for at holde barbariet i ave. Hvordan bevidstheden herom vækkes og holdes vågen, er demokratiets store fremtidsproblem.

Hjertelig hilsen

P.S. Jeg  tvivler på,  at man kan sige,  at fordi vi kan stille  "umenneskeligt" haje krav til  os selv,  kan høje  idealer  være  umenneskelige. Hvis man kan sætte sig et for højt ideal,  viser  det for mig snarere,  at man ikke ved,  hvem man er,  og hvordan situati­ onen er. Misantropen er  et  godt  eksempel, Erasmus Montanus et  andet.  Erasmus har jo ret, det er ikke idealet,  der er noget galt med, men ham. Han ved i så ringe grad, hvem han selv  er,  at han tror,  han kan blive  en anden - Erasmus  Monta:nus - ved hjælp af det. Men underneden er han stadig Rasmus Berg det hager landsbyen sig fast i  og  går derved også fejl af idealet,  men i  den stik modsatte retning:  deraf ko­ mikken.

## 5. maj 2001

## Kære Ulrich.

Der er en udtalelse af  Sartre,  som jeg altid har  været  glad for,  nemlig  denne:  "Det afgørende er ikke,  hvad  mennesket  er blevet gjort  til. Det afgørende  er,  hvad men­ nesket gør  ved det,  det er  blevet  gjort til."  Det kan måske lyde lovlig smart, men er jo  i  substansen,  hvad du  selv  mener  i  relation  til  Sloterdijk.  Du reagerer  mod hans fatalisme og påpeger, at han på intet tidspunkt klart siger,  "at den vesterlandske kul­ tur  nu  har  nået  det  (barbariske)  punkt,  hvor  tæmning  af  mennesker  kun  kan  gen­ nemføres  ved kunstig  selektion." Altså,  det afgørende er  reaktionen på  den opnåede indsigt,  og det virkeligt fatale er,  at den  udebliver.  Derved lader Sloterdijk hånt om den frihed,  der ligger  i indsigten,  men fraskriver sig dermed også moralsk legitima­ tion til at fælde dommen over  humanismen.

Som det fremgår af  mit forrige  brev  - og min tilslutning  til  Sartre,  kan jeg  ikke være  uenig i dette.  Hvad du kalder  flirt med barbariet er,  hvad jeg kalder dæmoni. Uenigheden består så i, at jeg et sted er mere optaget og  foruroliget  af analysen el­ ler  med  dit  ord  "diagnosen"  end  du,  og  at  jeg  ikke  kan  tillægge  demokratiet  den samme evne som du til at tackle de problemer, analysen rejser. Lad mig tage det sid­ ste  først.

Du har naturligvis ret i, at menneskelighed ikke  eksisterer i et tomrum, men også har noget med systemer, love og institutioner at gøre (også, for hvis mennesket selv indeholder de kræfter, der skal til for at holde barbariet i ave - et håb eller en over­ bevisning,  jeg  deler  med  dig - så  beror  det  akkurat  på  dets  forudsætning  som  et væsen,  der kommer i modstrid med sig selv,  hvis  det hengiver  sig til barbariet eller det  umenneskelige).  Jeg  er  således  enig  i,  at  demokratiet  ved  dets  frigørelse  fra magtsproget sikrer,  at  vores  menneskelighed  kan komme til udfoldelse.  Når jeg al­ ligevel ikke tillægger demokratiet den samme betydning som du, skyldes det, at de­ mokratiet med henblik på den bioteknologiske udvikling på forhånd er sat skakmat. Ud fra hvilke demokratiske principper skulle det på længere sigt være muligt at be­ grænse eller regulere en forskning, der som sit mål netop har at fremme smukke hu­ manistiske  formål,  fx sygdomsbekæmpelse? Det er for mig indlysende, at demokra­ tiet  ikke  kan  begrænse  forskningens  frihed,  måske  nok  midlertidigt,  men  ikke  på længere sigt.  Hertil  knytter  sig  et  andet  problem.  Forskningen  kommer  først,  de­ mokratiet  bagefter.  Ingen  demokratisk  politiker  havde  bedt  om  Dolly,  men  alle måtte tage stilling  til  Dollys  eksistens.  Derfor  må  grænsen  for  en  mere  vidtgående eksperimenteren  med  menneskets  arvelige  egenskaber  sættes  på  et andet  grundlag end humanismens og  demokratiets.

Du betvivler her,  at mine formuleringer  om at bevare  vores menneskelighed og ikke give os  det  umenneskelige  i  vold,  kan  være  til  nogen  hjælp.  Det gør  jeg  san­ delig  også,  men  den sammenhæng,  disse formuleringer  indgik  i,  var  nu  også mere møntet på at sætte skel  mellem menneskelighed og humanisme og mellem menne­ sket  som skabt og  som selvskabt.  Dette sidste skel  viser  hen til en religiøs kontekst, men  kan  også  hævdes  inden  for  en naturalistisk.  I  stedet  for  mennesket  eller  Gud sættes  her  den  natur,  vi  under  alle  omstændigheder  skylder  vores  eksistens,  som øverste instans. Jeg ser det som en tilslutning hertil, når du som mange andre frem­ hæver vores egen interesse i variabiliteten eller den manglende forudsigelighed, der knytter  sig  til  den  naturlige  selektion.  Vanskeligheden består  så i  det  forhold,  som Sloterdijk  er  inde  på,  at den  naturlige  selektion  i  vidt  omfang allerede  er  sat ud af kraft,  at  menneskeproduktionen  ikke  er  vores  civilisation fremmed.  Med antropo­ teknikkerne er der måske nok tale om et radikalt nyt skridt,  men det ændrer i sig selv  ikke  meget  ved  dette  grundforhold. Det  kan derfor  være  svært  at se,  hvorfor vi skulle standse foran dem.

Derfor består den reelle modsætning i dette spørgsmål for mig i spændingen mel­ lem en humanistisk og en religiøs antropologi.  Selv om der i den europæiske tradi­ tion  har  været  en  tendens  til  at  integrere  et  kristent  og  humanistisk  menneskesyn har denne spænding altid ligget bag og b ry der netop frem her. At den ikke interes­ serer  Sloterdijk,  siger  sig  selv,  men den interesserer mig,  fordi en religiøs  antropo­ logi  efter  min  opfattelse  bevidst  eller ubevidst ligger  som et  uudryddeligt  element bag alle  vores 'intuitioner' på dette felt.  Q"eg  bruger  bevidst dette ord i al dets vag­ hed og  uden at  specificere det.  Det er,  om  du  vil,  udtryk  for min åndelige naivitet og det,  der bærer min dia gn ose/analyse). Uden disse tror jeg fx slet ikke,  at vi ville kunne erkende problemstillingen. I sin argumentation for at afvise reproduktiv klo­ ning ville Etisk Råd derfor i mine øjne stå meget stærkere ved at nøjes med at hen­ vise til  disse  intuitioner  (hvad  de  indledningsvis  gør)  i stedet for at  begive  sig  ud i en længere etisk argumentation.  Som bekendt forudsætter det at argumentere rati­ onelt mod noget allerede en slags accept, og ligesom det ville være vanvid at argu­ mentere rationelt mod Auschwitz,  er det i mine øjne om ikke vanvittigt så udtryk for en fundamental misforståelse at argumentere rationelt mod antropoteknikkerne.

Det  siger  du på en  måde  selv  ved  at fastslå,  at "gængs  (etisk) teori slet og  ret  er lige så lidt gyldig på dette område som I. Mosebog på evolutionens."  I baghovedet har  du så en anden etik  af  mere  pragmatisk  art,  men lur  mig,  om den ikke  bygger på de intuitioner, jeg netop omtalte. Når du taler om, at mennesket  selv  indeholder de kræfter,  der skal til for at holde  barbariet i ave, ja, så  tænker  du vel netop på en samvittighed, der rummer disse intuitioner. At demokratiet skulle være betingelsen for at :fa øje på  denne  samvittighed,  er for  mig igen en overvurdering af demokra­ tiets  potentiale - og  en undervurdering af  tidligere tiders  muligheder for  at  tænke frit.  Holberg levede, skrev og publicerede jo også for over 200 år siden. Din tanke­ gang minder mig om Villy Sørensens gamle  tese:  at velfærdssamfundet ikke betød en fare  for  personligheden,  men  netop  muligheden for  at  den  kunne  udvikle  sig. Det forekommer mig, at demokratiet og velfærdsstaten her tillægges en lovlig spe­ kulativ idealitet.

Det fører mig ind på noget, som jeg efterhånden har fundet ud af er den egent­ lige  grund  til,  at  Sloterdijks  tekst  både  virkede  så  interessant  og  foruroligende  på mig.  Sagen er jo,  at antropoteknikkerne kun er del- og måske ikke den vigtigste  af et større scenario, der inden for demokratiets rammer iværksætter forskellige eks­ perimenter med tæmning og overvågning. Det såkaldte reality-tv er måske det ty­ deligste udtryk herfor, men noget li gn ende kan spores inden for forskellige terapier, managementkurser,  sportsgrene osv.  Tager  vi et fænomen som Big Brother, har  vi jo her et renlivet eksempel på en menneskepark,  en gruppe unge mennesker under konstant overvågning og underkastet et bestemt regelsæt. Selv om de befinder sig i en ekstremt frisat position - intet  arbejde,  ingen forpligtelser  og  med fuld  erotisk adgang til hinanden - er de alligevel hele tiden på hårdt arbejde  og hele tiden,  ja døgnet rundt underlagt en forpligtelse. Arbejdet og forpligtelsen er blot flyttet fra det ydre til det indre og fra den virkelige verden til en medieskabt. Trods eller netop i  kraft af det kunstige  arrangement er analogien til situationen med opdrættere  og opdrættede ikke svær at :fa øje på.

Når denne form for tv rummer så stor fascinationskraft,  skyldes  det selvfølgelig ikke, at det er underholdning - for det er dårlig underholdning - men at det er al­ vor,  at vi er tilbage i Paradisets Have med (kamera)øjet i det høje eller i et evoluti­ onært :fitnesscenter,  hvor  mennesket udfører  den øvelse,  der  består  i  at  skabe  sig (selv), og  hvor alt det, vi forbinder med et menneskes identitet og integritet sættes i  og  på spil.

Der var i  den netop afviklede serie nogle af deltagernes intuitioner, der fortalte dem, at de var på en gal galej. Det kan vi jo knytte et håb til!

## Hjertelig hilsen

P.S. Jo,  høje idealer kan  være umenneskelige.  Det  gælder  religiøse idealer, fx alle forsøg på Kristi efterfølgelse (hvor man stiller umenneskeligt høje krav til sig selv), og det gælder alle politiske  idealer,  der søges gennemtvunget  på tværs  af  en  be­ folknings ønsker. Du kan fx tænke på den nære sammenhæng mellem revolutionære idealer  og  barbarisk  realitet.  Eksempler  skulle  være overflødige,  men Robespierre kunne være et af dem.

Den ro. maj 2001

## Kære Knud.

En diskussion  som denne f'ar  aldrig  ende og  må dog have det, om  end ikke med et sidste ord.

Jeg har  forsøgt  at sammenfatte mit svar på dit sidste brev  i en række korte sæt­ ninger, der opsummerer mit standpunkt og sætter punktum finale! - for denne gang: Menneskeligheden er ikke truet, fordi den kristne kirke er truet.

Kristendommen kan være truet,  hvis  menneskeligheden  er truet:  hvis  man med kristendommen mener en forkyndelse, hvori budet om næstekærlighed er det altaf­ gørende.

Man kan tale om menneskelighed uden kristendom, men ikke omvendt.

YTT(

AMTTA

uftsargu-

irekte, at

-1i1.

...- Den kristne  kirkes store historiske  problem  var  menneskets  godhed,  ikke  arve­ synden: den accepterede den, og accepten dannede grundlag for institutionaliserin­ gen.

"Humanismen"s store historiske problem (: forstået som hos Sloterdijk) var sna­ rere arvesynden:  den var tilbøjelig til at overse dens mulighed.

Der  kan  ikke  i  kristendommen findes  "intuitioner"  for  afgørelsen  af,  hvordan mennesker aldrig må behandle mennesker - eller hvilke billeder de aldrig må danne sig  af det - som ikke har  deres rod i menneskets godhed.  Vi  kan  netop kun  være mennesker ved at være mennesker - hedninge eller kristne.

Den kristne kirkes magtesløshed i demokratiet er kristendommens chance.

Der  går  ingen  direkte,  logisk  tvingende  vej  fra  "intuitionerne"  til  bindende (lov)regler i  et sekulariseret samfund.  Diskussionen  må  der  føres  på fornuftsargu­ menter,  hvorved  jeg  vil  mene,  at  det  ikke  er  træffende,  direkte  eller  indirekte,  at sammenli gn e den moderne genetik med Auschwitz.

Hvad Sloterdijk  mangler - i sit essay - er  hverken  begavelse,  viden,  akademisk skoling eller  li gn ende,  men  en  mening  med at skrive det.  Havde  han vist rådvild­ hedens åbne menneskelighed,  kunne jeg have omfavnet ham. Nu  kan selv du ikke fa mig til  at se andet i det  end en træt akademisk  gebærde:  næsten det værste jeg ved.

Hjertelig hilsen