Anmeldelse af Tullio Federico Lobetti: Ascetic Practices in Japanese Religion
Forfattere: Jørn Borup
Tidsskrift: rvt (2016-03-11)

## Anmeldelse

TULLIO FEDERICO LOBETTI, Ascetic Practices in Japanese Religion , Routledge 2014, 169 sider.

Giver det mening at anvende begrebet askese i en japansk kontekst? Hvad er asketernes socio-religiøse rolle? Er der et underliggende tema inden for japansk askese, der kan anvendes og give inspiration til lignende fænomener også udenfor en japansk kontekst?  Det  er  de  ambitiøse  spørgsmål,  antropologen  T.  F.  Lobetti  stiller  sig  og forsøger at besvare. For at foregribe den endelige evaluering heraf: Det lykkes godt, og det giver mening også i en religionsvidenskabelig kontekst.

Bogen indeholder definitions- og begrebsanalyser, empiriske eksempler og teoretiske  overvejelser.  Sidstnævnte  læner  sig  op  ad  en  'philosophy  of  the  body'  og  en fornuftig  insisteren  på  tværkulturel  sammenligning.  Efter  en  forskningshistorisk redegørelse for askesebegrebet i dets jødisk-kristne univers vender Lobetti sig først mod theravada- og mahayana-buddhistiske samt tantriske kontekster, før forskellige japanske  begrebers  fænomenologiske  relevans  diskuteres.  Ikke  mindst  begrebet shugyō er centralt som samlingspunkt for asketisk praksis, med gyōja som den mest arketypiske asketrolle, i den litterære betydning 'person, der praktiserer (religion)'. Især den esoteriske buddhisme er tæt knyttet denne asketiske praksis, og filosofien om at 'være Buddha i dette liv' ( sokushin jōbutsu ) knytter derfor an til også at identificere praksis med ontologi. En praksis-lære, som typisk er udfoldet i esoteriske retninger  som  tendai  og  shingon-buddhisme  tilstræber  rituel  identitet  med  Buddha: 'Mens  jeg  gør  dette,  er  jeg  Buddha'  (22),  men  kendes  i  øvrigt  også  blandt  zenbuddhistiske doktriner, ikke mindst med ideen hos den kendte buddhist-præst Dogen (1200-1253) om at gøre enhver handling til en kōan (ritualiseret dialog med henblik på oplysning). I første omgang defineres asketisk praksis som 'methods aimed to trigger the body's potentiality for power in order to achieve a wide range of results' (ibid).

Lobetti kategoriserer forskellige rum for askese, 'modes of ascetic practice'. Det kan være konkrete asketiske handlinger, der 'lånes' uden for konteksten, men hvor de enkeltstående ritualer ikke nødvendigvis er inkorporeret i det asketisk-religiøse univers,  fx  ved  shintoritualer  ( matsuri ),  firewalking  ( hiwatari )  eller  sværdklatring ( hawatari ),  En  ' mode '  kan  være  inden  for  organiseret  religion,  som  når  pilgrimme bevæger sig til Ontake-bjerget for at deltage i 'kold praksis' ( samugyō ) ved fx at stå i længere tid under iskolde vandfald ( takigyō ). Eller det kan være del af den organise- rede religion, hvor askesen får sin doktrinære mening per se, som når yamabushiasketer  fra  shingon-skolen  begiver  sig  ud  på  organiserede  pilgrimsprocessioner  i Dewa Sanzan-bjergene som en kosmologisk vandring i de shingon-buddhistiske 10 eksistensriger med faste, ofringer og bønner. Det kan være zen-buddhisternes rōhatsu -ritual, hvor munkene sidder en uge i træk i dyb meditation uden søvn eller sekulær adspredelse. Især den sidste ' mode '  er  bundet  op på handlinger, der intenderer mod konkrete krops- og sindseffekter med selvtranscendens som endemål, men også med renselse, meritskabelse og kraftopnåelse som ingredienser. Askesen er knyttet til buddhistisk soteriologi, men den er også dennesidig og fænomenologisk genkendelig fra andre religioner.

Askesen kan praktiseres af lægfolk, der som individer eller del af en gruppe deltager for at opnå konkrete indsigter eller goder. Men det er de professionelle asketer, der  bruger  askesen  som  del  af  en  institutionaliseret  praksis,  typisk  udfoldet  ved tendai-munkene på Hiei-bjerget, der som del af en overgangsrituel periode på 1000 dage blandt andet periodisk udøver daglig maraton-pilgrimsfærd og undervejs via streng afholdenhed undergår en symbolsk genfødsel. Netop en sådan villighed til 'a certain degree of pain and the employment of a bodily hermeneutic to interpret the variety of sensations arising from the encounters of body and physical pain' (118) er for  Lobetti  en  væsentlig  'asketisk  konstans'.  Han  er  derfor  skeptisk  overfor  Gavin Floods insisteren på, at atleter ikke kan være asketer, da askesen (ifølge Flood) skal forstås som et ritualiseret udtryk for en internaliseret tekst fra en veldefineret (tekst) tradition. Lobetti mener ikke, at dette er tilfældet i en japansk kontekst, hvor religiøse doktriner ikke nødvendigvis danner ramme for (men kan være i et dialektisk forhold til)  asketisk  praksis,  der  desuden  cirkulerer  blandt  forskellige  religiøse  grupper  og traditioner. Dette synes som et argument, der også kan være gældende i andre kontekster - og netop fokus på praksis som primært aspekt er en af bogens fortjenester.

Lobetti frasiger sig dog ikke lærens betydning og tilskriver ligesom Flood 'kosmologiske religioner' status som askesens hjemsted par excellence, ikke mindst fordi der hos disse ofte er idealer for asketen til ontologisk progression i et soteriologisk perspektiv. Askesen bliver da som shugyō en 'quest for the perfect body' (s. 127), da kroppen (i modsætning til en 'død tekst') er en ''perfectible' entity that can ascend from being ordinary matter to something purer and holier' (119). En sådan erkendes dog  for  alvor  først  i  døden  (som  de  selvmumificerede  yamabushi-munke  konkret fortolkede det), eller symbolsk som en overvindelse af døden og den forgængelige krop.  Zen-buddhistisk satori eller  esoterisk  buddhistisk  'buddha  i  dette  liv'-idealer har derfor både soteriologisk og ritual værdi for de enkelte asketer og for det socioreligiøse  symbolsystem,  hvor  både  den  permanente  og  den  momentale  askese  betragtes  som  legitime  praksisformer.  Der  er  således  en  parallel  mellem  asketens  fysisk-rituelle 'reversal of the body', den institutionelle progression og asketernes sociale transformation.

Lobettis konkluderende askesedefinition er da: 'a structured and defined process of  reversal  of  the  flow  of  the  body,  resulting  in  the  ontological  progression  of  the body of the practitioner, and having as a consequence the production of power' (s. 136). Alle andre former for askese er således variationer over denne typiske askese. Mens atleten træner for at løbe stærkere, træner asketen for at blive bedre (119). Der er derfor også ifølge Lobetti markant forskel på disse; men de er sammenlignelige, da de deler karakteristika. En sådan forståelse af askese giver således mulighed for både at  bibeholde  en  prototypisk  askese  og  (via  familielighedsprincipper)  at  bibeholde andre  traditioner,  der  måtte  være  mere  eller  mindre  prototypisk  asketiske,  hvad enten disse er sportsarrangementer eller shinto fester. Dette diskuterer Lobetti dog ikke, og det er lidt ærgerligt, at hans ellers meget indsigtsfulde og empirisk velfunderede bog ikke slutter med et mere opsamlende, teoretisk kapitel.

Jørn Borup, lektor, ph.d.

Afdeling for Religionsvidenskab, Institut for Kultur og Samfund, Aarhus Universitet