Where, man? - Whitman!
Forfattere: Svend Erik Larsen
Tidsskrift: passage (1999-01-21)

I

I

I

I

I

I

## Where, man? - Whitman!

Om "Crossing Brooklyn Ferry" 1

## SVEND ERIK LARSEN

Oveifart og overgang

Det  er  helt  klart  hvor  digtet  "Crossing  Brooklyn Ferry" foregår: mellem Long Island og Manhattan i USA på færgen fyldt med folk der  vender hjem fra jobbet.  Og de  mange opregninger  af konkrete ting og lokaliteter omkring Manhattan gør stedet tykt af stedsbestemt, sanseligt nærvær. Her er gader, skibe, master, tåge, måger, søfolk osv. - Men Whitman er mere på farten end på pletten·. Digtets oprindelige titel,  ,,Sun-Down Poem", havde således med tid at gøre,  en  overgangsfase  i  tiden  bestemt  af  naturens gang, men ikke et tidspunkt. Mulige associationer til symbolske klicheer  �m  livets  aften  og  forestillinger om romantiske panoramaer udnyttes dog ikke i dig­ tet. Så måske derfor fik digtet sin endelige titel med henvisning, ikke til tid men til en lokalitet, dog min­ dre knyttet til et afgrænset sted end til en overgang i rum, nu bestemt af samfundets og ikke af naturens gang:  transport  hjem  fra  arbejde,  væk  fra  hverda­ gens sociale rutiner og kun akkompagneret af natu­ rens  tidsrytme,  ,,flood-tide below me!" (v.  1).

nesker og et højeksponeretJeg, så sætter de først og fremmest  rum,  tid  og  subjektivitet  i  bevægelse. Whitman skriver ikke om noget der er, men om no­ get der bliver til. Til hvad vides ikke så nøje, og det kommer man kun til at  vide  ved at deltage i tilbli­ velsen og forme og formulere overgangene \_mellem faser  og  niveauer.  Trods Whitmans alenlange kata­ loger fortæller  eller afbilder hans  digtning ikke det de  benævner,  men deltager i  den proces de udgør. Det  har  han  læst  i  Ralph  Waldo  Emersons  "The Poet" (1841) og snuset til  hos Wilhelm von Hum­ boldt,  i  en  formulering  der  har  ekko  af  europæisk romantiks  tro  på  det  skabende  ord,  men  også  er samtidig  med den amerikanske pragmatisme og fo­ regriber  en  moderne  sproghandlingsanalyse:  ,,Ord er  også  handlinger,  og  handlinger  er  en  slags  ord" (Emerson 1981: 244). Grundtvigs 'ordet skaber hvad det  nævner'  kunne  han  jo  af  gode  grunde  ikke kende,  men  tankegangen kender han. 2

Socialt rum, naturligt rum; naturlig tid, social tid; fysisk rum og tid,  symbolsk rum og tid - kategori­ erne  blandes  og  overlejrer  hinanden.  Men  der  er ikke  tale  om  en  koncentration  i  tid  og  rum  til  et komplekst system som en art mytisk al-tid. Vi mø­ der  snarere  en opløsende mangfoldighed af  rumdi­ mensioner  og  tidsakser: ,,It  avails  not,  time  nor place"  (v. 20, 53-56). Også  afstand  ophæves:  ,,di­ stance avails not"  (v. 20, 56), og uden afstand er  vi stedløse. For afstand er jo rumlig udstrækning opfat­ tet  i  forhold  til  den  tid  vi  bruger  til  at  overskride den. Vores tilstedeværelse bliver porøs.

Selv  om Whitmans digte fylder tid og  rum med konkret stoflighed og massiv tilstedeværelse af  men- Det  skabende  ord  er  ikke  en  individuel  mep.  en national forpligtelse, idet nation for Whitman, især i  programskriftet  "Democratic Vistas" (1867/I871), ikke så meget er et sted men et princip:  det ameri­ kanske  de\_mokrati.  Digteren  skal  gennem  sine  ord holde  den demokratiske bevidsthed åben  i  rum  og tid, siger Whitman i besværgende gentagelser:

Den opløftende og overjordiske ide  om det ukendte og det uvirkelige skal fremføres med autoritet, fordi de er det kend­ tes og virkeliges legitime arvinger og mindst lige så store som deres ophav. [  ...  ] Som olien giver næring til flammen og flam­ men til himlen, således må velstand, videnskab, materialisme, . . ja endog det demokrati vi b ry ster os sådan af, uafvendeligt give næring til den højeste bevidsthed, sjælen.

(Whitman 1965: 538f)

i:

I

!

I'

1  I

11

Skønt Whitman er knyttet til et bestemt sted, USA, med hud og  hår,  næb og  klør,  ord  og  sansning,  er han samtidig  bestandigt  på  vej  væk  fra  ethvert  sta­ tisk udgangspunkt.  Det kendte åbnes mod  det ukendte;  det  er ikke  det  ukendte  der  reduceres  til det  kendte  i  en  fortsat  national  selvlegitimering. Han bevæger sig fra USAs natur og samfund mod et globalt fællesskab; fra den givne tid og det oplevede øjeblik mod fremtiden og den store samtidighed; fra det enkelte Jeg's køn, krop og bevidsthed mod et Du der  omfatter  alle  fra  det  enkelte  medmenneske  til den ganske menneskehed  (cf. Greenspan 1990), så­ ledes i digtet  "On Journeys": '---.

On journeys through the States we start, (Ay through the world, urged by these songs, Salling henceforth to every land, to every sea,) We willing learners of all, teachers of all, and lovers of all

På rejser gennem Staterne begynder vi, (Åhja, gennem verden, drevet af disse sange, sejlende fra nu af til hvert land, hvert hav,) vi der villigt lærer alt, lærer alt fra os, og elsker alt.

(Whitman r990:  r5)

Det er  Whitman der selv  skaber  dette  "we" i dig­ tet,  f.eks. i  det ene af  digtene  kaldt  "To  you"  hvor 'ord er handling':

Hvem du end er, nu lægger jeg min hånd på dig, så du kan

blive mit digt.

(Whitman r990:  r86)

Hele  bevægeligheden  udfoldes  i  en  flydende  reto­ risk  og rytmisk  sprogproces. Den  sørger  for at per­ spektivudvidelsen  er  brudløs  og  hverken  fremstår som en abrupt overgang, et diskontinuert spring, fra det  afgrænsede sted til det uafgrænsede kosmos el­ ler fra Jeg til Du,  eller primært fokuserer på et om­ fattende mål,  en  utopisk ide. Hele tiden fastholdes den konkrete opmærksomhed  på vejen derhen skridt for  skridt,  omend nogle gange med syvmileskridt.

Det er imidlertid ikke blot teksterne selv der vir­

ker ved deres materielle og sanselige fremadskriden;

den  erfaringdannelse  de  beskæftiger  sig  med,  hvor vidtløftig den end måtte være,  slipper aldrig fortøj­ ningen i en sansebåren ekspansionsproces. Whitman skriver ikke universalpoesi i en transcendental idea­ lismes  navn,  men  globalpoesi  der  indkapsles  i  en materialistisk idealisme eller romantisk naturalisme, hvis vi ved denne  størrelse  forstår  ,,  ...  et  ønske  om at finde det overnaturlige i det naturlige  eller,  med andre ord, at opnå en følelsesmæssigt tilfredstillende sammensmeltning af det virkelige og det uvirkelige, det iøjnefaldende og det mystiske"  (Fairschild 1961: 1):

I am with you, you men and women of a generation, or ever so many generations hence (v. 2r),

## men på denne betingelse:

I too had receiv'd identity by my body That I was I knew was of  my body and what I should be I knew I should be of my body (v. 64)

' J Digtene  er  derfor  ikke  præget  af  metaforiske  og symbolske  synteser,  hvor  de  integrerede  eler.genter forenes  i  en  fælles  betydning.  De  er  domineret  ilf metonymiske kombinationer,  hvor delelementer  si­ de.ordnes eller inds.ættes i helheder uden at miste de­ res eget, sanselige særpræg  (cf. Hollis 1983: ch. V):

The simple, compact, well-join'd scheme, myself disintegrat&lt;'! � , every one disintegrated yet part of  the scheme (v. 7)

Just as you feel when you look on the river and sky, so I felt, Just as any of you is one of a living crowd, I was one of a crowd,

Just as you are refresh'd by the gladness of the river and the bright flow, I was refresh'd,

Just as you stand and lean on the rail, yet hurry with the swi.ft current, I stood yet was hurried (v. 22-25)

Den  lyriske  prosa  og  prosaiske  l yr ik  holder  netop teksternes skabende og modtagende subjekter fast i den permanente overgangstilstand mellem de mod­ sætninger  i  rum,  tid  og  su ,h jektive  positioner  som formes  i  teksterne,  og  som  gøres  nærværende i  og med teksterne.

Den amerikaniserede polske greve Adam Gurow­ ski  noterer  om  USA  og  Whitman  i  sin  dagbog  i 1866: ,,Vi  er  i  en  overgangssituation,  siger  mange amerikanere, nogle af dem de mest ophøjede, origi­ nale og ægte amerikanske hjerter og hoveder. En af disse er digteren Walt Whitman" (cit.  efter  Green­ span 1990:  136). Notatet er skrevet oven på Borger­ krigen,  men  endnu  inden  den  første  efterkrigsud­ gave  af Leaves  of Grass kom  på  gaden  i 1867 og ,,Democratic Vistas" i 1867/1871. Det rummer ante­ bellum forestillinger om det genuint nationale,  men også  de  nationale  tømmermænds  behov  for  efter krigen  at  :fa  klare  og  styrkende  fortolkninger  af uvisse  forandringer  og overgange - deltager ameri­ kanerne i fremskridt, demokratiets fødsel, frihedens sejr,  naturprocessers  fremadskriden,  social  omvælt­ ning,  undertrykkelse, social opløsning, moralsk for­ fald,  sprogets  fornyelse  eller  hvad?  Det  er  i  dette åbne felt af  overgange Walt Whitmans digtning be­ finder  sig,  hvor  den  besværgende  sikkerhed  i  de store  fællessyner  holdes op mod det udsatte enkelt­ individ  der  skal  bære  dem:  ,,Jeg  vil ikke  sove  læn­ gere men rejse mig" (Whitman 1990:  28, cf. Whit­ man 1965: 516).

## Europa og det nationale sted

Der  er  selvfølgelig  ingen  tvivl  om  at  Whitman, trods  kosmologiske  armsving,  er  en  national  poet, der hymnisk svøber USA ind i ord der gør dette sted til  ikke  bare  hans  sted,  men  stedernes  sted,  f.eks. i digte  som  "By  Blue  Ontario's  Shore",  ,,Salut  au monde!", ,,Starting  from  Paumanok"  eller  "Our Old  Feuillage".  I  omfattende  kataloger  opremser Whitman  ekstatisk  USAs  mangfoldige  herligheder og  deres  forunderlige  og  forbilledlige demokratiske

enhed.

En sådan national stedsfølelse anslår andre strenge end den europæiske, f.eks. i H.C. Ørsteds opfattelse af  danskhed i 1836:

Hvori bestaaer da Danskheden? Først indbefatter den, som en­ hver  Nationalcharakteer,  alt det, som udgjør Menneskevæse­ net; men det som gjør denne Charakteer til den danske, er na- turligviis Summen af de Træk, som h yp pigere forekomme hos vort Folk end hos de øvrige. [  ...  ] Det danske Land har en ven­ lig Natur, det Store aabenbarer sig sjeldent der uden i Himmel og  Hav,  og  det  Skrækkelige  er  næsten  udelukt  derfra;  [  ...  ] Omgivet af denne Natur har Folket nu levet og udviklet sig i Aarhundreders lange Række: skulde da ikke en Samstemning mellem begge være kjendelig? Jeg tænker, man ikke vil nægte Dansken, at han er godmodig, munter, beskeden, utilbøielig til Vold og til Rænker, sjelden heftig i sine Lidenskaber.  [  ...  ] Vilde nogen spørge mig: hvorledes kommer man til at skrive ægte Dansk? vilde jeg omtrent give samme Svar, som hvis han spurgte mig: hvorledes bliver jeg ægte Dansk i hele mit Sind .og mit Væsen? Jeg vilde nemlig sige ham, følg din Natur med Fornuft: naar en Dansk, som er født og opdragen blandt Dan­ ske og har levet blandt dem, følger denne Forskrift, bliver han uden  videre  ægte Dansk;  kun  ved Kunstleri  afviger  han  fra Danskheden. (Ørsted r852: 50-53)

Mere end en opfattelse af hvad en nation og en na­ tionalkarakter er,  formulerer Ørsted en opfattelse af hvad et sted er,  det rette hjemsted. Det er oprinde­ ligt  og  naturgivet;  det  er i  harmoni  med et  folk og dets  sprog;  og  det  er  stabilt  og  afgrænset.  Begynd med grænsen,  man  ender  ved  centrum;  med  spro­ get,  man  ender  ved  landskabet;  med  landskabet, man  ender  ved folket;  med  folket,  man  ender  ved stedet.  Den  stabile  treklang  af  landskab,  menneske og sprog, der giver et sted en immanent identitet, er kernen i  det 19. århundredes europæiske nationali­ tetsforestilling,  også når den kritiseres.

Den  hviler  på  to  underforståede  forudsætninger. Den ene er at enheden af  de tre elementer  skyldes at  de under  et  er i  skarp  kontrast  til det fremmede og anderledes, til "Kunstleri", hvad enten det drejer sig om en anden nation eller den kulturløse og der­ med nationsløse vilde. Næh, rosen blusser kun i Da­ nas have,  indså Poul Martin Møller i det fjerne  Øs­ ten omkring 1820. Grækernes barbarer udgjorde et klart fjendebillede,  og John Dryden,  vist nok  som den første, lagde i renæssancen med udtrykket "the noble savage"  (cf. Fairschild 1961:  29) op til at sen­ timentalisere forskelligheden. Siden har denne blan­ ding  af  skræk  og  føleri  under  et  berøvet  det frem­ mede dets  selvstændighed og  legitimeret allehånde forsøg  på,  fysisk  eller  symbolsk,  at  reducere  det  til

,

!I

'1

il

!

I,

il

i!

'I

I

ii

I

det kendte eller at negligere det,  en problemstilling som hele den post-koloniale diskussion har givet ny aktualitet. Denne bevægelse er den stik modsatte af Whitmans der, som jeg citerede ovenfor fra "Demo­ cratic Vistas", fremhæver at det kendte og virkelige skal føde det ukendte og uvirkelige som er  "mindst lige  så  store  som  deres  ophav"  (Whitman  1965: 538).

Den  anden  forudsætning  er  at  denne  nationali­ tetsforståelse  fastholder  en  før-moderne  opfattelse af sted,  kendt  tilbage fra Aristoteles'  fysik:  alle  ting hører til på et sted,  deres rette sted,  i den kosmiske orden (cf. Aristoteles 1930, Lang 199;):'Slipper man en sten,  anfører Aristoteles  i sin  etik,  falder  den til jorden,  om man så  kastede den  10.000  gange  op  i luften  til  den  flyvende  Moerlille  (Aristoteles  1915: no3b). Ting er i hvile på det rette sted i kraft af de­ res  natur. Er  de  dog  i  bevægelse  i  forhold til  dette sted,  kan de være  bevæget af indre  tilbøjelighed  til forandring,  som  organismer,  og  er  så  på  vej  til  at være  i  hvile  på  et  andet  sted  der  nu  er  blevet  det rette. Eller de kan være påvirket af ydre faktorer, der stammer fra ting der selv kan forstås ud fra hvad der måtte  være deres rette  sted.  Ting  der  ser  ud  til  at være i  hvile,  kan altså være det forkerte sted. Be­ stemmelsen af det rette sted kræver derfor en viden­ skabelig håndsrækning.

Men uanset hvordan, så har mennesker, også ting, og især steder en skytsånd, en daimon eller en genius, der beskytter deres indre væsen eller særpræg, et in­ dre kompas der styrer dem mod de steder de hører til,  og som,  i  skikkelse af en genius loci, giver  steder et anlæg for at være de rette steder for  visse ting og ikke for andre (cf. Pauly 1910). En sådan stedsopfat­ telse  forudsætter  en  gensidighed  mellem  ting  og sted, mennesker og sted, der specificerer begge. En genius loci udtrykker denne gensidighed. Det danske landskab er til danskere, og danskerne er til det dan­ ske  landskab,  hævder  Ørsted,  og  det  danske  sprog giver  denne gensidighed kommunikativ form så den kan blive til fælles kultur.

Nu  er  den  europæiske  nationalismes  forestilling om en stabil og  århundredlang  syntese  mellem na­ tur,  folk  og  sprog  og  om  det  rette  sted  med  rod  i naturen jo en kulturel konstruktion. En nyttig kon- struktion,  må man tilføje, der tjener til at mobilisere kollektiv og individuel identitetsdannelse på bestemte  historiske  vilkår.  Den  forholder  sig  dog noget  vilkårligt  til  historiens  materielle  gang,  men virker så meget desto bedre,  netop fordi den myto­ logiserer.  For de europæiske nationer der er institu­ tionaliseret som nationalstater, er jo ikke enheder og slet ikke oprindelige,  men er rester af en række sam­ menbrudte imperier, sørgelige rester mente de fleste bare  3  o  år  før  Ørsteds  nationale  naturalisering,  da København  blev  bombet  og  kæden  sprang  af  det danske imperium. Enhedskonstruktionen holder sammen  på  resterne,  så  opløsningen  bliver  til  at bære.

Ejheller  den  klassiske  opfattelse  af  sted  er  i  trit med de faktiske forhold i jernindustrien. Ja,  faktisk hviler hele nationens sociale og økonomiske udvik­ ling og konsolidering med industrialisering, urbani­ sering og demokratisering på en radikalt anden op­ fattelse  af sted, tid  og  rum  end  den  som  den nationale  selvdefinition  promoverer.  De  moderne naturvidenskaber, efter Galileis opgør med Aristoteles  (Galilei  1962),  bombede  den klassiske  gensidighed mellem ting og sted lige så  effektivt  som  eng­ lænderne  København  og  nordstaterne  Atlanta  og sendte genius loci i  eksil.

For  det  første  indebar  det  naturvidenskabelige eksperiment at ting faktisk  blev  studeret bedst,  når de blev flyttet til et andet sted end deres rette sted: de blev sønderdelt, flyttet til laboratorium, udsat for variable eksistensbetingelser, blev smidt ud fra skævetårne  osv:  For  det  andet  medførte  formule­ ringen af naturlovene den opfattelse at ting er påvir­ ket på samme måde, uanset hvad slags ting de er, og uanset  hvor  de  er  i  universet.  Naturen  har  ingen rette steder, og i forhold til faldlovene  er der ingen­ ting der er mere natur end andet. En sten falder ikke mere naturligt end en colaflaske.

Et begreb om et abstrakt rum der, som hos Isaac Newton,  er  defineret som medium for  naturlovene uafhængigt af tid og tilstedeværelse af ting, erstatter begrebet om stedet og dets genius der garanterer en stabil  orden. På græsk og latin er de rumlige begre­ ber knyttet til steder, dvs. der hvor noget er til stede (topos,  chora,  locus)  eller  til  afstande  mellem  så- danne  steder  (dialeimma,  spatium).  Men  det  ab­ strakte  rum  er  ikke  knyttet  til  en  tilstedeværelse. Ting  har  derfor  ikke  et  rette  sted,  men  kan  an­ bringes på et  vilkårligt sted,  hvis  det  menneskelige subjekt ellers er i stand til at beregne og kontrollere naturlovene. Den praktiske konsekvens af det new­ tonske rum er at det ekspansive, individuelle subjekt placeres  i  centrum  og  der  eksperimenterer  med beregninger og kontrol. Når det abstrakte rum kon­ kretiseres  i  menneskelig  øjenhøjde  som  renæssan­ cens centralperspektiviske rum eller som den tekno­ logisk  beherskede  fysiske  natur,  er  det  derfor  to sider af sarrime sag, for dette rum frisætter mennes­ kelig  magt  til  at  danne og  opleve ting  på egne  be­ tingelser.

På den baggrund bliver naturhistorie og teknolo­ gihistorie et og det samme, mente Francis Bacon al­ lerede  i  1626,  og  noterede  at  mennesket  derfor  vil kunne  overskride  alle  steder ·  og  erobre  hele  den klode, som jo opdagelsesrejserne nyligt havde afslø­ ret størrelsen af:

Men den person der kender former opfatter Naturens enhed i substanser der er radikalt forskellige fra hinanden, og kan der­ for opdage og frembringe virkninger der aldrig før har været frembragt.  [  ...  ]  som  nogle  af de  opfindelser  der  allerede  er gjort, har været af  en sådan slags at ingen, før de var opfundet, ville være have faet den ringeste ide om dem; de ville hånligt have  anset  dem  for  umulige.  [  ... ]  Da  skal  vi  ikke  længere springe  omkring  i  små  cirkler  som  forheksede  mennesker, men skal i vores rækkevidde måle os med den ganske verden. (Bacon r994: r35, rr3)

For Bacon betyder  'former'  her  ikke essenser,  som f.eks.  den  form  som  Ørsteds  danske  landskab  har. 'Former' er  derimod de love,  naturlove,  der  gælder for  adskilte  legemers  indb yr des  påvirkninger.  Det sted  der  beskrives  her,  er  derfor  ikke  den  danske muld  hvor  Ørsted  tumler  rundt  i  små  forheksede cirkler med sine blide landsmænd, men i videste for­ stand  rummet  som  stedet  for  kombination  af  en uendeli"g mængde kendte og endnu ikke kendte eller opfundne  ting,  eksperimenternes  rum.  Den  poli­ tiske  enhed  der  rummer  disse  visioner,  er  ikke na­ tionalstaten,  men  den  ganske  klode.  Og  det  men- neske  der  er  aktivt  her,  lever  ikke af  rødgrød  med fløde og synger ikke efter Højskolesangbogen, men er  den kosmopolit der har :faet sin definition i  Op­ lysningstiden:,  synger  om  frihed,  lighed  og  broder­ skab  og  læser  op  af  den  amerikanske  uafhængig­ hedserklæring:  Dette  menneske  tænker  mere  på industrialisering, internationalisering og eksport end på Dybbøl Mølle, Dannevirke og de tabte her­ tugdømmer.

## "Whitman og  det nationale sted

Det  er  dette  eksperimenterende  menneske  Whit­ man er solidarisk med, og hvis sted han, især i "De­ mocratic Vistas" (1867/r871), ser som et USA der er forskelligt fra Europa,  en kontrast  der  trækkes  frem i  de  fleste  amerikanske  formuleringer  af  nationalt særpræg.  Det  ser  jo  umiddelbart  noget  selvmodsi­ gende ud: fællesskab baseret på et ekspansivt individ i  konstant bevægelse,  lokaliseret på  et sted der skal være alle steder. Det er en modsigelse. Og det er den der i hans  digte optræder som overgange på mange niveauer  og  flytter  opfattelsen  af  forholdet· mellem sted,  subjekt  og sprog til mere udsatte egne end de hjemlige  dalstrøg  og  flodbredder.  Hans  nationale begejstring  for  "disse  staters  ånd"  og  "vort  lands ånd"  (Whitman  1965:  512,  518) står  ganske  vist  på overfladen ikke tilbage for hvad europæiske chauvi­ nister kan mobilisere, og de sproglige guirlander der smykker hans nationale templer er  ikke  så forskel­ lige fra europæernes at det gør noget. Trods den ofte skarpe  markering  af  forskellen  mellem  Europa  og USA som afsæt for definition af amerikansk identi­ tet,  som f.eks. i Frederick Jackson Turners Frontier­ ideologi,  er  den  europæiske  nationalisme  jo  heller ikke fremmed som model for amerikansk tankegang og  principperne  for  American ·  Studies  (  cf.  Heller 1998,  Shumway  1998).  Og af  nogle  er  også Whit­ man  blevet  rullet  ind  i  Stars  and  Stripes (f.eks. Knapp 1993). Alligevel er der ikke meget europæisk ,,Her-har-hjertet-hjemme" nationalisme over Whit­ mans selvspejling i digte om "Nationernes nation", "Landenes land", ,,I enhver periode må et land føre an", ,,Ideen om fuldkomne og frie individer", ,,De­ mokrati  [  ...  ]  der  dækker  verden"  o.l.  (Whitman 1990:  266:ff).

Lad  mig,  primært  med  reference  til  "Crossing Brookl yn Ferry",  markere  nogle  modsætninger  til den  europæiske  treklang:  landskab,  sprog  og  folk. Digtets første verbum er  "see"  (v.  1),  der  giver alle muligheder  for  at  følges  op  af  et  panoramisk  vue over det nationale landskab: ,,Se dig ud en sommer­ dag", ,,Jeg ser de bøgelyse øer". Men Whitman har ingen panoramaer. Helt frem til v. 20 møder vi for­ trinsvis bevægelsesverber, der drejer sig om at over­ skride  stedets  grænser:  ,,cross",  ,,enter  the  gates", "follow",  ,,rushing",  ,,swirnming",  suppleret  med substantiver  som  "walk",  ,,passage",  ,,  the  pouring-. " th L°-11:\_ b k" . ""--� m  , ,, e Li:U.Ullg ae ,  og vi Lar  serveret  præpositionsforbindelser  som  "from  shore  to  shore", tidsangivelser som "swiftly", ,,years hence" og rum -:­ angivelser  som  "far  away".  Selv  verbet  "see"  har som  objekt  bevægelige  genstande: ,,Flood-tide". Det  mest  statiske  er  den  gentagne  bevægelse:  ,,re­ turning", ,,pouring-in/falling-back",  ,,flood-tide", "usual".  Og  er  man i ro,  så  er  man  i  ro  på  et  skib der  bevæger sig:  ,,Just as you stand and lean on the rail, yet hurry with the swift current, I stood yet was hurried"  (v. 25), ,,Be  firm,  rail  over  the  river,  to support those who lean idl y, yet haste with the has­ ting  current"  (v.  n3). Fokus er  ikke blot labile ste­ der,  men selve stedets labilitet. Der er ikke blot tale om  færgeoverfart,  men  der  er  fart  over  færgen  og over  feltet.

På et sådant vibrerende sted er alt en passage og al­ drig i hvile på sit rette sted. Der er ingen århundred­ gammel  rodfæstethed,  som  hos  Ørsted,  og  ingen udvikling eller  påvirkning fra fortid til fremtid, men "similitudes"  mellem  dem  (v.  8).  Derfor  er  stedets særpræg heller ikke knyttet til en oprindelig  natur­ groethed, men bliver til her-og-nu gennem dem der er  tilstede  og  bruger  det:

Saw many I loved in the street or ferry-boat or public assem­ bl y, yet never told them a word,

Lived the same life with the rest, the same old laughing, gnawing, sleeping,

Play'd the part that still looks back on the actor or actress, The same old role, the role that is what we make of  it, as great as we like,

Or as small as we like, or both great and small  (v.  81-85)

På ethvert tilfældigt tidspunkt hvor man er til stede, hersker  forskellighedens  uopløselige  og  modsatret­ tede  samtidighed.  Denne  tendens  ytrer  sig  i  Whit­ mans mange katalog-passager (  cf. Coffinan 1974) og i citatets to sidste vers:  vi kan gøre det ene eller det andet, og skønt de udelukker hinanden, kan vi også gøre  begge  dele  på  en  gang.  Det  rette  sted  er  det modsatrettede sted.  Whitman er derfor  mindre i et geografisk rum, et fysisk landskab, end i et socialt og symbolsk rum.  Ørsteds rum har  naturligvis også so­ ciale  og  symbolske  kvaliteter,  men  de  er  forankret på  et  materielt  sted.  Det  er  karakteriseret  som  det Georg Simmel kalder et eksklusivt rum: det kan kun rumme en af sin slags der har  suverænitet  over ste­ det  (Sirnmel 1968,: kap. 9), dvs.  kun  en  stat,  men godt flere trossamfund. Et sådant rum har  et orien­ terende fikspunkt og klare grænser bestemt af "slut­ ninger, tolkninger og  interpolationer" (ib.: 468), dvs.  grænser der er mere end blot fysiske.

Det er  på  disse betingelser Whitman skriver  (  cf. Boelhower 1984). Det særlige amerikanske  rum  er ikke-eksklusivt; der er ingen stabile fikspunkter, men  et  mylder  af  sprog  og  �ermed  fortolkninger.

Denne karakteristik omfatter  det nationale  land­ skab og det nationale territorium i bredere forstand i  Europa.  (Hverken  Ørsted eller  Whitman tænker i politiske  magtkategorier:  statsmagt,  internationale garantier  og  konventioner,  militær  osv.).  Det  givi;ie rum har  et  suverænt  folk  og  former  det  i  over � ns­ stemmelse  med  denne  eksklusivitet,  som  hos  Ør­ sted:  Danmark er for danskere,  fordi århundrederne har  formet dem således;  denne nation  har  landska­ bet som sit nødvendige fikspunkt og sproget som ga­ rant for  d ap skhedens grænser. Dette rum er grund­ iagetfor de·topografiske digtes stedsbeskrivelser. De ikke blot beskriver steder så de kan genkendes, men tolker  dermed  verden  som  en  orden  af  ting  på  de rette steder \_med en genius loci. Grundlaget skrider da den moderne storby ikke lader sig overskue som et sted i traditionel forstand,  uden dog af den grund at ophøre med at være et rumligt fænomen (cf. John­ ston 1984), hvorpå også landskabet som vedhæng til den  urbane  kultur  tømmes  for  stedsbundet  betyd­ ning  (cf. Lorsch 1983).

Derfor har den kategoriale skelnen mellem naturlige og menneskeskabte ting, mellem kendt og fremmed, ingen interesse. Alt og alle har indfødsret, blot de er til  stede  og  virker  i  deres  forskelligartede  mangfol­ dighed:

Just as you feel when you look on the river and sky, so I felt, [ ...  ]

Just as you are refresh'd by the gladness of the river and the bright flow, I was refresh'd, [  ... ]

Just as you look on the numberless masts of  ships and the thick-stemm'd pipes of steamboats  (v. 22-26)

Whitman har heller ikke nogen særlig forkærlighed

for  et oprindeligt sprog til nationale anliggender: et af  de  nationale  digte  hedder  "Our  Old  Feuillage", mens "Starting from Paumanok" vrimler med ord af blandet  sproglig  proveniens,  og  den  nationale  tros­ bekendelse  på prosa  hedder  "Democratic Vistas". I dette værk  hedder  det  direkte  at  "Amerika  har endnu ikke skabt noget af moralsk eller kunstnerisk værdi" (Whitman 1965: 517). Den bemærkning ville nok h � ve  fået  Ørsted til at blegne, havde det drejet sig om Danmark. Men Whitman ser det anderledes -hvilke muligheder giver det ikke! De stabile græn­ ser,  som  Ørsted trækker  op over for  det fremmede ,,Kunstleri",  er ikke  værd at hæfte sig  ved:

Thrive, cities - bring your freight, bring your shows, ample and sufficient rivers,

Expand, being than which none else is perhaps more spiritual,

Keep your places, objects than which none else is more lasting (v. 123-125)

Man kan  sige  at  Whitman  ophæver  selve  stedska­ rakteren  af  det  sted  han  henviser  til,  understreget  i sidste  citat  af  at  selv  når  han  henviser  til  et  fysisk sted,  er det spirituelt,  og byen opfordres paradoksalt nok til både at udvide sig og samtidig at holde på de mest varige steder og ting.

Konsekvent vender han derfor blikket mod frem­ tiden, mod et forestillet rum, et sted der endnu ikke er. Fortiden er blot et logisk nødvendigt eller filoso­ fisk  afsæt,  men  indeholder  hverken  et selvstændigt attraktivt indhold eller nogen determinerende kraft. Eller erindringen  er, som  i  "Crossing  Brookl yn Ferry",  en  baglæns  repetition  af  nutiden  (  afsnit  3). Heri ligger just chancen ,,  .  .  . til at øve lokalsamfund på alle niveauer i selvstyre, begyndende og sluttende igen  med  de  enkelte  individer"  (Whitman 1965: 504, 516). Nationen er vehikel for individets selvud­ foldelse. Folket er blot det fremtidige "sammenstyk­ kede  Amerika"  (ib.: 514), endog  kaldet  "America­ nos"  i  "Starting  from Paumanok"  (Whitman 1990: 18ff); de er ikke stoute vikinger der slår hårdt og op­ lyste bønder der  slår rod.

Nationen  og  dens  sted  er  derfor  hos  Whitman snarest et begreb, ,,a new standard" [  en ny standard] (Whitman 1965:  524), nemlig om en sted- og tidløs social tilstand, knyttet til det idealistiske, eviggyldige demokrati han ser  for sig som en fremtidig realitet, især i  "Democratic Vistas":

[Demokrati]  er  et  stort  ord  hvis  historie,  tror  jeg,  stadig  er uskrevet, fordi denne historie endnu venter på at blive ført ud i  livet.  [  ...  ]  Amerika  der  giver  sig  i  kast  med  at  danne  sit grundlag  [  ...  ]  ,  må nødvendigvis  forkynde sin egen nye stan­ dard[  ... ]

(ib.:  516, 524)

Også  Ørsteds  opfattelse  af  nationen  er  naturligvis baseret  på  en  forestilling  om  nationens  særpræg. Men riled referencen til landskabet forankres den på et  sted og  i en fysisk realitet  hinsides  hans  egne fo­ restillinger.  Landskabet  er  jo  den  samme  muld  og mose da det  var  Naturens store guddommelige Bog og  herremandens eller  kongens  besiddelse,  som nu da det på Ørsteds tid er blevet folkets historiebog og storbondens  ejendom.  Det  er  historiens  materielle makronbund,  uanset  hvilke  fysiske  ændringer  det undergår og symbolske projektioner det modtager.

Da Whitmans USA ikke er et sted, men et begreb om en nation,  knyttet til en ide om natur  (ib.: 537), kan  det  kun  konkretiseres  af  det  subjekt  og  i  det sprog  der  udtrykker  begrebet og  ideen,  ikke  af  det landskab og  de steder  der forankrer  det. Whitmans fremhævelse gennem hele "Democratic Vistas" af at den vigtigste opgave i den unge nation er at få gode forfattere og  god litteratur,  er  ikke  kun selvspejling

I

,111

li

'!

'

'i

I

''III

,

I,

I;

,

'

i!

I

og  kunstnermytologi.  Det har en undertone af des­ perat  ansvar.  For  som  fremtidig  tilstand  er  der  jo ikke andre lokaliseringer af  nationens særpræg,  end den der ligger i at de enkelte individer  bestandig gi­ ver det ord. Fremtidens. ,,new standard" ophører jo med at have og :fa værdi hvis  de  enkelte  individer, som  konkrete  og  kropslige  eksistenser  her-og-nu, holder op med at tale om den,  og omvendt f'ar den kun  realitet  herigennem.  Det  er  derfor  ordene  er handling hos. Whitman og gør fremtiden til "virke­ lig vision" (ib.: 516). Nutidens konkrete og brogede mangfoldighed,  kaldet  "stores  in  advance"  (v. 87), tolkes som  fremtidens  mulighedsrigd�� -men ikke som tilstedeværelse af fremmed "Kunstleri" der skal beskæres  som  hos  Ørsted.  Det  eksperimenterende og skabende individ der overskrider grænser, er vig­ tigere  hos  Whitman  end celebreringen  af  den  kol­ lektive  identitet  omkring  landsbyens  gadekær. Det er  for 1ille til Whitmans færge.

Derfor er sprog heller ikke det naturgroede natio­

nale selvudtryk, vokset op af  lige dele folkegrund og undergrund. Ejheller er det individets  suveræne selvudtryk, for det skal fungere i forhold til nutidens brogede forskellighed. Jeg'et er kun suverænt i for­ hold til  og på betingelse af et Du der repræsenterer alt  det der er  anderledes  (  cf.  Greenspan 1990, Hol­ lis 1983):

What thought you have of  me now, I had as much of  you - I laid in my stores in advance,

I consider'd long and seriously ofyou before you were born

(v. 87f)

Her  udveksler Jeg  og Du betydning  med hinanden formet  som tanker,  og  samtidig  konstitueres  Jeg  og Du derigennem fordiJeg'et i digtet  omsætter  gensi­ digheden  til  sprog  der  kan  ses og høres.  Tog  Jeg'et ikke ordet i digtet,  ville  Jeg'ets  foregribende indsats og  Du'  ets  tanke  jo  forblive  uerkendt,  eftersom  de sker før Du'et er født. Det .er denne dobbelte funk­ tion  sproget  skal  tjene:  at  udveksle  betydning  og konstituere subjekter på samme tid,  stærkt  udtrykt i ,,To you":

Jeg synger sangene til ære for ingen, ikke Gud, før  jeg synger sangene til din ære.  (Whitman 1990: 187)

Før  sproget  bringes  i  anvendelse  og  skaber Jeg  og Du og det sted de befinder  sig,  eksisterer  landskab, sprog og subjekter naturligvis som materielle fæno­ mener,  men  de  eksisterer  først  som  fælles  erfaring når digteren tager fat, og ophører omvendt når spro­ get standser. Det er hvad der holder  Jeg'et søvnløst. Brookl yn færgen sejler ikke bare i nat, men hver nat: ,,  [  alle  den  nye  nationale  virkeligheds  ingredienser er]  bebudet af min  stemme - jeg  vil ikke sove læn­ gere,  men  rejse  mig"  (ib.: 28, cf.  især  Greenspan 1990, men også Hollis 1983) s yn ger  Jeg'et i "Starting from Paumanok".

"Alt  sprog  befqrdrer  og  overfører  og  er  ligesom færger og heste godt til transport, ikke som gårde og huse til beboelse",  kunne Whitman læse i Emersons "The Poet" (Emerson 1981: 260). Det lugter både af hverdagsrealitet  i  sammenligningerne  og  af  vision  i sprogopfatteisen. Mens 'homestead' er til Ørsted, så er  'ferries'  til  Whitman,  Brookl yn Ferries.  Det  er denne sprogproces  som tilblivelsesproces  der  styrer forløbet i  "Crossing Brookl yn Ferry".

## Sansning og sprog

Thomas Mann siger det meget præcist i Felix Krull: ,,For så vidt ordet skal betegne handlinger, er det li­ gesom  en  fluesmækker  der  aldrig  rammer"  (Mann 1967:  47). Og heldi gv is:  at  ramme  vil  jo  her  være det  samme  som  at  slå  ihjel;  måske  endda  syv  i  et slag;  som· den  1ille  tapre  skrædder.  At  ordet  aldrig rammer, betyder at det aldrig overskrider forskellen mellem sprog  og  virkelighed,  men  bearbejder  den. Det er kun på denne  betingelse  ordet  er  med til at skabe  virkelighed.  Der  ligger  naturligvis  en  erken­ delsesteoretisk pointe gemt i denne urgamle reflek­ sion  over  sprogets  arbitraritet.  Men  der  ligger  også en historisk  pointe.  Og  det  er  den  der  er  relevant hos Whitman.

I The Image  of the  City  in  Modern Literature (1981) peger Burton Pike på at i løbet af det 19. århundrede skilles den reale by og den verbale by mere og mere fra hinanden. Pike udtaler sig  her  netop om en hi­

storisk  kendsgerning:  den arbitrære relation mellem

f

tegn og objekt har antaget former således at den lo­ kalitet  hvori tegnene bruges, byen, ikke producerer tegn der kan forankres i denne lokalitet. Denne ten­ dens gælder for mere end byen:  det gælder  for  den kultur der,  som det USA Whitman forholder sig til, formes  på  urbaniseringens  betingelser,  således  som også  "Crossing Brookl yn Ferry" vidner  om. En så­ dan  virkelighed  foreligger  ikke  bare  i  tid  og  rum som et genkendeligt sted, men udgør en permanent udfordring:  den  skal  hele  tiden  erobres i sproget af og for  de sprogbrugende subjekter.

Ved siden af  modsætningen mellem sprog og  vir­ kelighed på  urbaniseringens  betingelser,  er  også en anden klassisk modsætning virksom. Modsætningen mellem  et  sted  og  dets  fysiske  kvaliteter  og  gen­ stande på den ene side og  på den anden oplevelsen af  stedet i den bevidste eller ubevidste udvælgelse af hvad sanserne opfatter og farver med subjektive fo­ restillinger  og  værdier  (cf.  Bachelard 1958, Cook 1998, Gregory 1994, Tuan 1977). Vi kender  det fra vidneudsagn  til mentale  landkort.  I Whitmans til­ fælde skærpes modsætningen af at han vil give form til  et  fremtidigt  sted  der  ikke  har  anden  eksistens end i hans forestilling,  men dog  skal fyldes af  nuti­ dens  konkrete  sansede  realiteter  for  at  :fa  virkelig­ hedskarakter.  Mens  den  første  modsætning  drejer sig om forholdet mellem sprog og virkelighed, ved­ rører den sidste forholdet mellem omverden og iagt­ tagelse.  Whitman  gør  begge  modsætninger  d yn a­ miske ved at de medieres af et subjekt der bliver til i spændingen mellem dem.

,,Crossing Brookl yn Ferry" handler om denne til­ blivelse, og det er den der styrer digtets forløb. Det sker  i to faser med afsnit 5 som omdrejningspunkt. I  første  mister  den  sansede  omverden  gradvis  sine konturer og :far kun den form som det perciperende subjekt  giver  den,  og  subjektet  eksisterer  omvendt kun i  mødet  med  denne  omverden.  Anden fase  er styret  af  den  måde  dette  subjekt  bruger  sproget  på til  at give  denne verden  form.  Dermed f'ar  det selv eksistens  som  subjekt i  forhold til  et Du som spro­ get  henvender  sig  til.  Denne  eksistens,  bundet  til Du'  et,  er  den  eneste  form  for  eksistens  der  rækker ud over  den eksistens der  er knyttet til  en  øjebliks­ bestemt  sansning  af  omverdenen.  Den  første  fase bygger således op til den anden. Uden fokus på sub­ jektdannelsen bliver det svært at se at digtets ni dele overhovedet udgør et forløb.

Umiddelbart falder  et  forløb  ikke  i  øjnene,  selv om digtet handler om en overfart: de nummererede afsnit er af forskellig længde og kompleksitet; der er gribende gentagelser  og  digressive  omveje.  Kun en synligt. løb, et der har med udviklingen mellem sansning og

ikke nogen klar lineær fremadskriden,  men tilbage­ mere  overordnet  tematik gør et forløb Denne  tematik  er  her  jegdannelsen  mellem  erfa­ ringsdannelse og dialog,  udkrystalliseret i to delfor­ subjekt at gøre, og et der vedrører udviklingen mel­ lem sprog og subjekt.

1) sansning  og  subjekt: Digtet begynder  med en san­ seregistrering: ,,Flood-tide  below  me"  og  slutter med mental bevægelse "toward the soul" (v. 1 vs v. 132). Selv om sansningen ikke nødvendigvis er slup­ pet  et  sted  undervejs,  er  dens  fundamentale  eller selvfølgelige rolle i hvert fald blevet reduceret. Ven­ depunktet  indtræffer  midtvejs  i  slutningen  af  afsnit 5. Her  konkluderer  digtet  at sanseregistreringen  er overordnet . princip  for  erfaringsdannelse  og  men­ neskelig kontakt: kroppen alene giver fælles identi­ tet nu og i fremtiden  (v. 63-64). Al kontakt mellem Jeg  og  omverden og  andre mennesker foregår  gen­ nem sanserne.

Digtet  åbner  med  at  Jeg'  et ser  floden og  skyerne i  vest  og  anonyme  menneskeskarer.  Skønt  flod  og skyer personificeres,  ,,face to  face"  (v. 1-2), så  står Jeg'et for sig og observerer og er også på afstand af menneskene. De er  blot  "crowds",  og skønt i færd med en  rutine  er  de  lidt  fremmede,  ,,curious",  for Jeg'et og  kræver  "meditations" de  selv  ingen anel­ ser  har  om.

Men fra afsnit 2 til  slutningen  af  afsnit 5 rykker Jeg'et gradvis tættere på ting  og mennesker. Det er den  ene  udvikling  i  dette  forløb.  Nærheden  øges med  udvidelse  af  sanseregistret  fra  s yn til  følelser, hørelse,  den  fælles  tur  med  færgen.  Jeg'et  og  "the others" udgør et fællesskab. Afsnit 3  begynder m,ed en konstatering af at "distance avails not" og under­ streger at fortid,  nutid og fremtid bekræfter det san­ selige fællesskab,  og  parallelle sætninger fortæller at

1

11

11:

i

"Just  as  any  of  you"  ser,  føler,  står,  forfriskes,  gør Jeg'et  det  også.  ,,Others"  i  afsnit 2 er  blevet  til ,,you" i afsnit 3 og er dermed rykket næ;mere. San­ seiagttagelser fra sejlturen  og Manhattan. vælter ind over Jeg'  et i et langt huko=elseskatalog i afsnit  3. Erindringen ligger altså ikke uden videre  klar  i be­ vidstheden, men udløses først af det sansebårne fæl­ lesskab  og :far  sin  form  af  denne  nutidige  erfaring. Denne betingelse opsu=eres i indledningen til af­ snit  4:  ,,  These and  all else were to  me  the same as they are to you" (v. 49). Derpå stopper de konkrete iagttagelser:  ,,I  stop  here  to-day  and  to-night"  (v. 53). ·�.

Omverdenen er  gradvis  blevet  bygget  op fra en­ keltsansninger på  afstand,  knyttet til synet,  til mere omfattende sansninger, der gradvis  · har knyttet Jeg'et og andre mennesker og ting sa=en på tvæfS af  rum og tid, men med Manhattan og sejladsen som sanseligt  udgangspunkt.  Denne  helhed  bliver  da genstand  for  en  ny  slags  iagttagelse,  nemlig  reflek­ sion, der allerede er foregrebet i meditationerne i af­ snit 1 og i den gentagne overskridelse af tid og rum i fremtidssyn og erindring. Refleksionen slutter med konstateringen  af  kroppen  som  omdrejningspunkt; "I too receiv' d identity by my body" (v. 63). Og her kunne digtet for så vidt også slutte.

Men det gør  det ikke,  for  der  er  også  en  anden udviklingslinie der går på tværs af den første  (som, i  parentes bemærket,  ofte er den eneste man  note­ rer hos Whitman: fra omverdenserfaring til selvbe­ kræftelse). Sceneriet rulles op da der kun er en halv time til solnedgang (v. 2,  17). Det syn der åbner dig­ tet har kun en halv time at virke i,  så er det nat og Manhattan lukker og slukker for yderligere synsind­ tryk.  Nattemørket breder sig fra slutningen af afsnit 3  til  slutningen  af  afsnit  4,  fra  "twilight"  (v.  43) til mørket  standser  iagttagelsen  helt  (v. 53).  Sanse­ indtrykkene  bliver  således mere  og mere  usikre ef­ terhånden som kropskoncentrationen øges. Fra slut­ ningen af afsnit 3 bliver alting "di=er and dimmer"  og  "shadowy".  Lyset  fra  den  anden  side "Casting their flicker of black contrasted with  wild red and yellow light over the tops of the houses into the  clefts  of  the  streets"  (v.  48) - her  ser  man  ikke noget i lyset, men kun selve det springende kunstige lys i  nattemørket.  Så de sanseindtryk, Jeg og Du er fælles om  (v. 49), er yderst ustabile.

Denne tendens underbygges af at tids- og rumho­ risonten udvides fra faktiske sansninger til forestillinger  om  eller  erindringer  om  sansninger. Frimodigt projiceres sanseindtrykkene hinsides skumring og nattemulm ud i fremtiden, ja i al frem­ tid  (v.  21)  som gyldige for omverden og  fællesskab, og  de  kalder  erindring  frem  i  deres  billede.  Men også  erindringerne  balancerer  mellem  klare  sans­ ninger på den ene side:  mågerne  der  svæver  stille i luften,  sømænd,  master  osv.  (v. 23,  39,  40), og  på den anden side bevirker slørede og konturløse sans­ ninger  at Jeg'ets  øjne  er  "dazzled": himlens reflek­ ser i vandet, tåge, damp, lysglimt osv. (v.  30-35). Og går vi tilbage til de klare sanseregistreringer i digtets begyndelse, viser de sig at være knyttet til fænome­ ner der bestandig er i bevægelse, og at være "num­ berless" (v.  26).

Så  den  sikkerhed  hvormed  kroppen  anbringes  i centrum,  suppleres af at den omverden den er cen­ trum i,  mister sin konkrete karakter. Kroppen,  med spor  af  sansninger,  erindringer  og  ører  og  øjne,  er det eneste der er konstant: det er ikke omverdenens identitet  der  står  tilbage,  men Jeg'ets  identitet:  ,,I too receiv'd identity by my body".

2) sprog og subjekt: Set fra denne synsvinkel kan dig� tet  naturligvis  ikke slutte  ved slutningen af afsnit 5. Der er dannet et kropsligt subjekt uden omverden at anbringe  kroppen  i.  Digtets  sidste  del  handler  nu om-hvorledes dette subjekt skaber sig en  omverden gennem  sproget,  således  at  denne  igen  bliver  tilgængelig  som  konkret  fælleserfaring.  Også  dette forløb består af to  udviklingslinier. De går dog ikke på tværs af hinanden som før, men supplerer hinan­ den og kan derfor slutte digtet.

1

Det er først efter afsnit 5 at sproget optræder som en  anden  og  mere  omfattende  kontaktform  end. sansningen.  Her  begynder  sprogprocessen  som  ud­ viklingen af sansningen  slutter,  nemlig  diffust,  men arbejder  sig  derpå  frem  mod  præcision, altså  en modsat  udviklingen  i  forhold  til  sanseerfaringen. Sproget ·omtales  først  nærmest  negativt:  ,,blabb' d", ,,I dared not speak", ,,the frivolous word" (v. 72,  73,

76).3  Først derefter åbner sproget for en dialog:  ,,[I] Was  called"  med  om ikke  det  helt  rigtige  navn  så dog "my nighest name",  og sproget er  endnu  ikke fuldt  udviklet hos Jeg'et selv,  der  "never  told them a word" (v.  78, 81). Sidste skift før dialogen kan ud­ foldes helt,  er betragtningen af den melle=ennes­ kelig kontakt som rollespil (v. 84f,  no): ikke fælles­ skab ved parallelle og ensartede sansninger som i de første fem afsnit,  men som  dialogisk  udveksling.

Nærheden  i  sanseuniverset,  knyttet  til  kroppen, rejses som spørgsmål i afsnit  5:  ,,  What is it then be­ tween us?" (v.  54). Og svaret må være at det der er mellem os, er den krop der på den ene side giver en fælleserfaring,  og  på  den  anden  side  markerer  den distance der gør at Jeg og Du er sa=en, men hver for  sig,  i  hver  sin  krop - ,,I  too"  hedder  det,  men ikke "we": ,,I too had receiv'd identity by my body" (v.  63).  Nærheden  gennem  sproget  er  anderledes end gennem kroppen. Jeg og Du som kroppe udgør to  ensartede p � allelt eksisterende væsner,  mens de gennem  sproget  udgør  et  gensidigt  betinget  fælles,­ skab  i  en  proces.  Verbet  ændres  fra  "is"  (v.  54)  til ,,approach":  ,,Closer  yet  I  approach  you"  (v.  86), hedder det i afsnit 7, selv om vi har hørt at "distance avails not" (v. 20, 56). Afsnittet slutter med spørgs­ målet:  ,,  Who  knows,  for  all  the  distance,  but I  am as. good  as  looking  at  you  now,  for  all  you  cannot see me?"  (v.  91).  Det sted hvor Jeg'et kan se på en anden uden at kunne blive set,  er  netop  i  sproget, hvor Jeg'et ser Du'et ved at omtale det.

På  den  baggrund  fortsættes spørgsmålene i afsnit 8 i genoptagelse af de tidligere sansninger, kulmine­ rende i et afsluttende spørgsmål der genoptager dig­ tets  indledende  møde  ansigt-til-ansigt med  ting  og mennesker.  Spørgsmålet drejer sig  nu  om forståelse og betydningsudveksling,  ikke om sansning.

What is more subtl.e than this which ties me to the woman or man that looks in my face?

Which fuses me into you now, and pours my meaning into you?

We understand then do we not?

What I promis'd without mentioning it, have you not accepted?

J

What the study could not teach - what the preaching could not accomplish is. accomplishe'd, is it not? (v. 96-roo)

Trods de sidste linier går dialogen dog ikke her uden om sproget slet og ret, men betydningsdannelsen går ud over sproget. Spørgsmålene forudsætter jo nemlig at Du'  et  ved  hvad sprog  er - nævne,  studere,  lære, prædike osv. - for at kunne indse at betydningsdan­ nelsen er "more subtle" end sprog og dermed over­ skrider  det.  Men på den anden side falder ko=u­ nikationen  tilbage  i  sproget  igen,  i  og  med  hele fremstillingen kun  holdes  åben  ved at  være  formet som et spørgsmål. Enheden mellem Jeg  og Du rej­ ses  som  et spørgsmål  i  sproget,  den  sproglige form der netop rækker hinsides det spørgende subjekt og ud over sproget. Et spørgsmål beste=er jo hverken hvem  der  svarer  eller  svarets  art.  Derfor  er  det sandt: noget "more subtle" end denne situation fin­ des  ikke.  Sproget  hverken  benævner  eller  besvær­ ger,  når Whitman er bedst, men åbner.

I  afsnit 9 genoptager og gentager digtet katalog­ opremsningen  fra  erindringen  i  afsnit  3,  men  ud over tingene inddrager afsnit 9 også henvisningerne til  forholdet mellem Jeg  og  Du i rollespil,  sprog og kommunikation.  Kataloget giver  derfor  udtryk  for at der  er  en  sanseerfaring  hinsides  sproget,  men  at den netop må formuleres i sproget hvis den skal op­ stå  som fælles  erfaring  og  placere Jeg og  Du  i  den og  i  forhold  til  hinanden:  ,,Appearances,  now  or henceforth, indicate what you are" (v.  120). Katalo­ get henviser ikke til den virkelighed der er,  men er et  forsøg  på  at  erobre  virkelighed,  ikke  at  beskrive den.

Det er den ene udviklingslinie i forholdet mellem sprog  og  subjekt:  gennem  det  sprogbrugende  sub­ jekt  generobres  den  omverden  der  gennem  sans­ ningen gik op i  røg.  Den anden linie der  supplerer den  første, drejer  sig  om  fastlæggelsen  af  Du'  et. Digtet begynder med et observerende og autonomt Jeg på distance,  ,,I see",  og slutter med en anerken­ delse  af  et  Du  på  sa=e  niveau:  ,,  There  is perfec­ tion in you also" (v. 1 vs v. 130). Hvad sker der ind­ imellem?

Hvis man vil isolere  de forskellige  anvendelser  af Du i teksten, giver det et noget flimrende billede af Du'  ets identitet. Men ligesom sprogets rolle gradvis præciseres, gør Du'  ets identitet det også. Sproget gi­ ver  det  den  konturfasthed  som  sansningen  fratager det.  I  sansningen  er  hvad  som  helst  et  Du,  blot Jeg'et retter sin opmærksomhed imod det. Det yder ikke  modstand eller  holdet Jeg'et  fast,  men  er  blot et  forbigående objekt for Jeg'ets øre eller  øje.  I det korte afsnit r ændres det fra at være et vilkårligt og udskifteligt  sanseelement  til  at  være  en  imaginær tekstkonstruktion og fremtidsfantasi. Først er Du'  et identisk  med  "flood-tide"  (v.  1)  ,  med  "Clouds  of the West" (v. 2) og  med "Crowds o:( men and wo-" ( ) d O d . . �al men v.  3  ; erpa me en nnagmær samt epartner (v. 4,  5) og  endelig  med  en anonym fremtidig fær­ gerejsende  der  inkluderer  den  imaginære  samtale­ partner  (v.  5).  Du'et  bliver  med  andre  ord  hverken selvstændigt  eller  præcist  blot  af  at  blive  påkaldt mange  gange.  Det  er  indbegrebet  af  omverdenen som produkt  af Jeg'ets  sansning  og  fantasi.  En  ab­ strakt 3. person mere end en 2. person.

Du'  et forsvinder  og optræder slet ikke i  afsnit 2, hvor  3.  personsformer  som  "others",  ,,them"  og ,,all things" tager pladsen. Da disse 3. persons enhe­ der·  tranformeres til 2. persons Du i afsnit 3, er Du'  et klart  personificeret  til  at  være  en  af  massen  som både ser, hører og gør det samme somJeg'et og som kan tiltales,  men i  alle  tilfælde som  en  der  er  iden­ tisk  med Jeg'et,  en  hvis  erfaring  og  fortolkning  er den samme. Jeg  og Du  er  begge  generaliserede  og tilfældige,  sansende  mennesker  i  mængden.  I  afsnit 5 forenes  de  derfor  i  et  "us".  Denne  forening  sker det sted i teksten. hvor også kropsidentiteten slås fast som omdrejningspunkt for  Jeg'ets identitet, og Du'  et  er  her  indirekte  til  stede  i  det  gentagne  "I too".

Men i  afsnit  6  sænker  mørket  sig  ikke  blot  over sceneriet efter solen er  gået ned,  så sansningen slø­ res. Mørket falder også på  Jeg og Du: ,,It is not upon you alone the dark patches fall,/The dark threw its patches down upon me also" (v. 65f). Ligesom om­ verdenens konturer ikke længere kan trækkes op af sanseregistreringen,  kan Jeg'ets  og  Du'ets  ensartet­ hed,  der gør dem til et "we" eller "us", heller ikke afklares  blot  ved  at  de  kan  se  og  høre  hinanden. Kropsidentiteten  giver  ingen  fælles  forankring.  De er nu fælles om at være helt eller delvis usynlige for hinanden.

Det  er  derfor  ikke  den  fysiske  barriere  imellem des med sanseapparatet i konstateringen af  at  de  er ens. Problemet er nu deres selvforståelse:  tvivlen på at  de  har  opfattet  situationen  rigtigt  melder  sig  (v.

dem der er  vigtig,  og  som kan opfattes og  overvin­ 68) sammen med den mulige  ondskab  (v. 69f), den sproglige  afi:nagt  eller  fordrejning  (v. 72) og  med en lang  række  følelser  og  handlinger  der  ødelægger fællesskab.  Ud  af  denne  refleksion  over  hvad  der hindrer  fællesskab,  vokser  et "we"  (v. 126). Det. er ikke blot blevet til gennem passiv sansning af ting og mennesker,  men ved den  reflekterede  bearbejdning som  sproget  og  betydningsdannelsen  muliggør.  Og denne proces er g�nsidig:  Jeg'  et "fuses", trænger ind i,  Du'  et med sin "meaning", og det modsvares af at Du'et  "peruses",  gennemlæser, Jeg'et  (v. 97 vs  v 112); Jeg'et  har  forestillet  sig  det  endnu  ikke  fødte Du,  og  det  modsvares  af  at  Du'  et  forestiller  sig ukendte måder hvorpåJeg'et ser på Du'et (v. 88 vs v 112), f.eks.  som  en  poet  der  kan  'gennemlæses'. De er  begge garanter for hinandens endnu ikke ud­ foldede muligheder: Du'  et er den hinde der indhyl­ ler  sjælen  (v. 121), som træder når Jeg er i stand ,til at  forholde  sig  til  alle  Du'  er  som  det  sker  i  slut­ ningen (v. 130-32).

Jeg og Du er diskursive instanser,  nødvendige for hinanden  og  forskellige  fra  hinanden  og  omfatter dermed også de  steder  hvor Jeg og  Du lever. Byen apostrofe r es:  ,,Thrive, cities" (v. 123). Den samtidig­ hed af - forskelligartede ting og mennesker Whitman proklamerer som det nationale særpræg, f'ar dermed ikke kun en tematisk repræsentation i teksten,  men er  integreret  i  tekstens  diskursive  strategi.  Færgen har  sejlet fra Jeg  til  Du  og  dermed  gennem  hele Whitmans USA.

Men over for  dette  "we"  står  der  endnu  et  Du: Det

"we receive you with free sense at last" (v. 127). ·er  "the  dumb  [  ...  ]  ministers"  som  Whitman  i  en overbærende gestus tager til nåde i slutningen af af­ snit 9. Han ser dem endog som "beautiful" og med "perfection" (v. 126,  130), skønt det jo er dem hvis prædiken,  løfter og studeringer er  blevet afvist som banale  (v.  rno),  fordi  det  er  min  tolkning  - de netop blot omtaler fællesskab,  men ikke, som Whit­ man,  i  deres sprog skaber det. Men også de kan  nu integreres, simpelthen ved at blive integreret i Whit­ mans  diskurs  og  dermed  genskabt  som  et  nyt  Du: "we  use  you,  and do  not cast you aside - we plant you  permanently  within  us"  (v. 129). Nu er  både store  og små  ånder  blevet  del  af  fællesskabet  sprogets gensidige  udveksling  har  overvundet sans­ ningens og den umiddelbare erfarings begrænsning, ikke for  at  overskride  den,  men for  at  genindsætte subjekterne  i  den  i  den  komplekse,  ekspande­ rende,  qriftige  b y, det  sted  der  er  alle  steder  på  en gang. Som national poet er Whitman en urban poet.

Sprog,  subjekt,  sted

Det sproglige subjekt er i teksten bygget oven på det kropslige,  således at det kropslige  subjekts isolerede erfaring,  begrænset  af  kroppen  og  nattemørket  og dets flimrende lys, i sproget forankres som fælleser­ faring. Dette dialogiske syn på sproget er indeholdt i  det  jeg  henviste  til  ovenfor  som  Whitmans  "real vision" eller  som  romantisk  naturalisme. Hans  dig­ teriske  projekt  er  derfor,  sprogligt  og  ideologisk, langt mere i familie  med den tidlige,  til dels samti­ dige  amerikanske  pragmatisme (Charles  Sanders Peirce, William  James, Herbert Mead,  John Dewey) end med  europæisk  nationalisme og romantisk sprogopfattelse,  trods  overfladisk  lighed i  diktionen og  selv  om  man  fra  Emerson  kan  se  i  begge  ret­ ninger  (cf. note 2).

Whitmans  digte indskriver  altid  en  modtager,  et ikke-Jeg, som  betingelse for Jeg'ets dannelse  :  ,Jeg lægger  min  hånd på dig,  så du  kan  blive  mit  digt" Subjektet  befinder  sig  altid i en overgang mellem sig selv og en anden, og skaber derigennem,  uafladeligt,  det sted  hvor  de  begge  er eller  stræber  efter  at  være:  ,,[alle  den  nye nationale virkeligheds ingredienser er] bebudet af min stemme

(Whitman 1990:  186). - jeg vil ikke sove længere, men rejse mig" (ib.: 28). Derfor synger Whitman i "Song og Myselt'' ikke om Jeg'et, men synger det, dvs. skaber det ved at synge: ,, Jeg  fejrer  migselv,  og  synger  migselv"  (ib.: 29).

Det er i dette lys de to store kataloger  skal ses:  i afsnit 3  er  kataloget  en sansebaseret rekonstruktion af  erindringen der i sproget formes på nutidens be- tingelser,  men  ikke  beskriver  nutiden;  i  afsnit  9  er kataloget  en  verbalisering  af  det  betydningsfælles­ skab  der  i  afsnit  8  endnu  er  ubenævnt  (v.  99),  en indlemmelse af fremtiden (,,Flow on", ,,Frolic on", ,,men and women after me" osv. (v. rn1:ff)) på nuti­ dens betingelser, men ikke en beskrivelse af nutiden. Disse kataloger,  såvel som  Whitmans talrige andre, beskriver  ikke de foreliggende ting i deres sanselige og stedsbundne nærvær mens  Jeg'et omfavner dem. De skaber heller ikke tingene i tid og rum med ma­ gisk besværgende påkaldelse. Men de skaber de ek­ sisterende  tings  samtidighed  og  sameksistens  med hinanden og med os. Katalogerne er et eksperiment i at :fa greb om en verden der ellers flimrer væk, ikke en  beskrivelse  af dens  dagklare  tingslighed.  "Rea­ lisme foranlediget af realitetstab " ,  som Adorno siger om  Balzacs  tætte  tingsbeskrivelser  (Adorno 1973: 30). Katalogerne skal ses fra de diskursive processer, ikke omvendt.

Ikke  stedets  stabilitet  er  i  fokus,  men  dets  over­ skridelse,  ikke  det  fremmedes  reduktion,  men  dets tilstedeværelse,  ikke  sproget  som  suverænt  selvud­ tryk  eller  kollektivt  nationalt  medium,  men  som medium for subjektiv gensidighed. Det er  ikke den identitet  der  foreligger  der  er  i  centrum,  men  den identitetsproces der er mulig. Sammenhæng mellem sted, menneske og sprog er ikke givet, men skal ny­ formuleres. Hele tiden. For fuld fart. Overfart.

## Noter

1. Digtet læses efter Walt Whitman: Leaves of Grass. Ox­ ford: Oxford  University  Press  (The  World's  Classics) 1990,  129-134, optrykt efter den sidste udgave i 1891/92. Digtet udkom første gang i 2. udgaven fra 1856 af Leaves of Grass under titlen "Sun-Down Poem", skiftede navn til "Crossing Brookl yn Ferry" i 3. udgaven i 1860 og beholdt derefter  navnet,  mens  der  skete  mindre  tekstændringer undervejs til 1871 efter 4. udgave i 1867 og 5. udgave  i 1870. Endelig  version i 6. udgaven i 1881 og i  den sidste udgave i 1891/92. Om  variantapparat,  se Sculley Bradley e.a.  (eds.): Walt  Whitman. Leaves  of Grass. A  Textual vario­ rum  of the Printed Poems.  Volume 1: Poems, 1855-1856. New York: New York University Press 1980. 217-225. Jeg ci­ terer fra digtet  med  henvisning til  verslinie:  (v.  xx),  der svarer til  oversættelsen ved Karsten  Sand Iversen der fin­ des efter artiklen. Øvrige citater er oversat af mig.

,

I

!

'

'

i

I

2. I  de tre store afhandlinger om Whitmans sprog r e d e ­ gøres  d e r  for  p ar alleller  til  moderne  lingvistik  og  tale­ h andlingsanalyse  (Hollis  1983),  ligesom  vægten  på  kom­ munikation  frem  for ekspression i dannelsen af  det allestedsnærværend e Jeg fremhæves (Greenspan 1990),  og h ans  for h old  til  europæisk  rom an tik  og  nationalism e i sprogopfattelse  og  sprogbrug  trækkes fr e m sammen med påvirkningen fra Emerson (W ar ren 1990). Men ejendom­ meligt  nok  opridses  der in gen  p ar alleller  mellem  Whit­ man og den amerik an sk e pragmatism/pragmaticisme, der også har taget vejen om ad Emerson.

3. Måske  indholder  " h e arin gs"  og  " hearin g  of others" også  sprog,  men  d e t  er  selv e lydindtrykket der  er  afgø­ rende her til forsk e l fra "sig h ts" og "sig h t"{:v, 9, 12). Også "questionings"  rummer  muligvis  sproglig he d,  men  de ,,stir within me" (v.  59).

## Litteratur

Aristoteles (1915). Ethica Nicomechea.  The Works of Aristotle translated  into English 9. Oxford:  Oxford University Press. Aristoteles  (1930). Physica.  The  Works of Aristotle translated into English 2. Oxford: Oxford University Press.

Adorno,  T h eodor  (1973). Noten zur Literatur II. Frankfurt A.M.: Suhrkamp.

Bac h elard,  Gaston  (1958). La  poetique  de  l'espace. P ar is: Presses univ e rsitaires de France.

Bacon,  Francis  (1994). Novum Organum. Chicago:  Open Court.

Bo e lhower, William (1984). Through a Glass Darkly Ethnic Semiosis in American Literature. Oxford: Oxford UP.

Co:ffi:n an ,  Stanley  (1974). ,,Cross in g  Brooklyn  F e rry":  A Note  on t h e Catalogu e Technique in Whitm an 's  Poetry. Arthur Gold e n (ed.): vValt JiVhitman. New York: McGraw­ Hill.  61-71.

Cook, Albert (1998). Space and Culture. New Literary History 29.  551-572.

Emerson, RalphWaldo (1981). The Portable Emerson. New York: Viking Peguin.

Fairschild, Hoxie Neale (1961). The Noble Savage. A Study in Romantic Naturalism. New York: Russell &amp; Russ e ll.

Galilei,  Galeo  (1962). D/alogue  Concerning  the  Two  Chief World Systems. Berkeley: Univ e rsity of  California Press.

Greenspan,  Ezra  (1990). vValt  JiVhitman  and  the  American Reader. Cambridge: Cambridg e University Press.

Greenspan, Ezra (ed.) (1995). The Cambridge Companion to vValt  JiVhitman. Cambridge: Cambridge University Pr e ss. Gregory,  Derek  (1994). Geographical  Imagination. Oxford: Blackwell.

Hell e r,  Lee, E. (1998). Made in t h e U.S.A.: T h e Construc­ tion of Academic Knowledge and the Limits of National Culture. Poetics  T oday 19/3. 335-356.

Hollis,  C har les C ar roll  (1983). Language  and Style in Lea­ v e s of Grass.  Baton Roug e :  Louisiana State UP.

Johnston, John (1984). The Poet and the City. Athens:  The University of Georgia Press.

Knapp,  Bettina  L. (1993). vValt JiVhitman. New  York: Continu um .

Lang,  Helen  (1995). Aristotle's Physics IV,8. Journal of the History of Ideas 56/3. 354-376.

L ar sen, Svend Erik (1997a). Storbyen tværs ov e r Atl an ten. Anglofiles 971Io4. 12-19.

L ar sen,  Svend Erik  (1996). Naturen er ligeglad.  Naturopfat­ teiser i kulturel  sammenhæng. København:  Munksga ar d/ Rosin an te.

L ar sen,  Svend  Erik  (1997b).  Landskab, h jemstavn,  histo­ ri e .  K.  Elberg  &amp; J. Guldberg  (eds.): Hjemstavn. Odense: Odense Universit e tsforlag. 73-86.

L ar sen,  Svend Erik  (1997c).  La rue entre  ville  et  nature. Sv.E. L ar sen &amp; A.B. Petersen (eds.): La rue -espace ouvert. Odense: Od e ns e University Press. 14-63.

L ar sen,  Svend  Erik  (1998).  T he National Landscape - a Cultural  Europe an Invention.  A.  Odendaal  &amp;  M.  Palm­ b e rg  (eds.): Natioi'ial  Identity  and  Democracy, Cape  Town: Maibuy Cent e r  (i  trykken).

Lorsc h ,  Susan (1983). JiVhere Nature Ends. Literary Response to the Designification of Landscape. London/Toronto:  Asso­ ciat e d University Press.

Mann,  T h omas  (1967). Bekenntnise  des  Hochstaplers  Felix Krull. Frankfurt a.M.:  Fisc h er.

Pauly (19rn). Paulys Realencyclopiidie der classischen Altertums­ wissenschaft VII,1: G e nius. Stuttgart:  Metzler. 1155-1170.

Pike, Burton (1981). The Image of the  City in Modem Lite­ rature. Pr in ceton: Princeton University Press.

S h um way, David R. (1998). Nationalist Knowledges: Hu­ manities and Nationality. Poetics  T oday 19/3. 357-373.

Simmel,  Georg  (1968). Soziologie. Berlin:  Duncker  &amp; H um blot.

Tu an ,-Yi�EU--(1971). Space  and Place.  The Perspective of Ex­ perience. Minneapolis: T h e University of Minnesota Pr�ss. W ar ren, James Perrin (1990). vValt JiVhitman's Language Ex­ periment. University Park: Pennsylvania State UP.

Whitman, Walt (1965). Democratic Vistas. Leaves of Grass and Selected Prose. N e w York Holt, Rine har t and W in ston. 489-546.

Whitman, Walt (1980). vValt  JiVhitman.  Leaves of Grass. A Textual variorum of the Printed Poems.  Volume 1: Poems, 18551856. New York: New York Univ e rsity Press.

Whitman,  Walt  (1990). Leaves  of  Grass. Oxford:  Oxford UP.

Ørsted, H an s Christian (1852). Om Danskhed. Samlede og efterladte Skrifter 7.  København: A.F. Høst.  39-58.