Kierkegaards Romaner
Forfattere: Niels Kofoed
Tidsskrift: kierkegaardiana (1955-06-08)

## Kierkegaards Romaner

En  anmeldelse  af dr.  phil. Aage  Henriksens  disputats

## ø /  N I E L S   K O F O E D

Søren  Kierkegaards  romaner  maa  betragtes  som  fuldgyldige  produkter af deres litterære samtid. De er frugter af den tyske spekulative æstetik, der i  trediverne  og  fyrrerne  trængte  ind  i  Danmark,  mirakuløst  formidlet  af Heiberg, der i sine skrifter uafladeligt syslede med formgivningens problem. Konflikten  mellem  stof og  form  var  debattens  hovedemne,  deri  var  intet nyt,  men  løsningen  af  dette  spørgsmaal  fik  chokerende  konsekvenser  for den nye digtning. Der findes flere stadier i den æstetiske begrebsudvikling, hvoraf to er vigtige:  det klassiske,  hvor  aanden  gaar op  i  materien;  her  er form og stof i  harmoni;  det  romantiske,  der betegner ideens  fremmarsch  i kulturen;  her  overvælder  aandens  fylde  det  sanselige,  ideen  foldes  ud  i spekulativ rigdom og kan ikke finde klart udtryk i formen. Da ideen ikke kommer til rette med virkeligheden, er dermed en frugtbar konflikt givet, og  det  romantiske  spil  om  striden  mellem  to  verdener  kan  begynde.  Den dialektiske  modsætning  mellem  idé  og  realitet  er  imidlertid  ikke  blot  et æstetisk,  men  tillige  et  eksistentielt  anliggende.  K.s  romaner  afspejler  pro­ blemet  i  dets  enkleste  udfoldelse:  den  refleksionslammede  digter,  ideens svorne  ridder,  skildres  i  sin  ufattelige  afmagt  overfor  livets  elementære krav.  Sammen med  troen paa kunstværket  som  en  levende organisme for­ svinder  evnen  til  at  give  værket  en  velafbalanceret  form,  og K.s  romaner er  netop  i  deres  kunstige  komposition  et  vidnesbyrd  om  det  revolutione­ rende  omslag,  der  indtræder,  hvor  den  kunstneriske  linie  følger  ideens udvikling snarere end livets  rytme.  Og naar disse  forudsætninger er  givet, forstaar man lettere, at skuepladsen for begivenhederne er flyttet fra virke­ lighedens  verden  ind  i  den  lidende  digters  bevidsthed.  Selv  lagde  K.  ikke megen iver  for  dagen  med  hensyn  til  de  æstetiske definitioners  gyldighed. »Selv den udførligste Theori er dog kun Fattigdom imod hvad Geniet i sin Ubiquitet let opdager.«  De æstetiske doktriner bekræfter  alene deres  værd gennem  værkernes  holdbarhed.

Dr. phil. Aage Henriksen har i sin fremragende disputats taget en række sen  omfatter  tre  skrifter:  Forførerens  Dagbog,  Gjentagelsen  og  SkyldigIkke  Skyldig?,  der  ikke  blot  ved  deres  episke  form,  men  tillige  ved  det beslægtede  indhold  danner  et  naturligt  grundlag  for  den  indtrængende

problemer vedrørende K.s romaner op til fornyet behandling.  Undersøgel­ psykologiske og æstetiske tolkning, som forfatteren vil meddele læseren.

Princippet i undersøgelsen er den grundige analyse af detaljen, men fore­ taget  under  hensyntagen  til  den  æstetiske  helhed  og  til  de  pseudonyme forfattere,  som  staar  som  deres  udgivere.  Udtrykket  æstetisk  helhed  defi­ neres som vagere og mindre forpligtende end begrebet struktur, der anvendt paa  digterværker er en  bestemmelse  af  en  noget  haandfast karakter.  Gen­ nem denne mikroskopering af stoffet søges værkernes grundlæggende egen­ skaber  erkendt,  uden  at  et  distraherende  sideblik  til  digterpersonligheden forleder  til  letkøbte  synteser.  Den  modsatte  bevægelse  er  udtrykt  i  det genetiske princip, hvor læseren følger værkets tilblivelse, efterhaanden som dets  enkelte  dele  forbindes  til  en  helhed.  Denne  organiseringsproces  maa læseren have forudsætning for at følge,  dersom værket skal kunne opfattes som  en  helhed.  Digteren  maa  skelne  mellem  læserens  normale og  specielle forudsætninger.  Det  er  dog  et  stort  spørgsmaal,  om  han  overhovedet  kan tage  hensyn  til  denne  vanskelighed  under  værkets  udarbejdelse.  Den  af I.  A.  Richards  fremsatte  distinktion  mellem  det  rigtige  og  det  forkerte kunstværk baseres  paa spørgsmaalet,  om  forfatterens private forudsætnin­ ger  indgaar  i  værket  eller  ikke.  Afgørelsen  af  dette  problem  synes  ganske vilkaarlig  i  forhold  til  læseren,  der  aldrig  kan  vide,  hvormeget  han  har tilegnet sig af en bog eller, om han er blevet smydt for noget, han eventuelt kunde have  forstaaet.  Richards  synspunkter  synes  da  ogsaa  mere  grundet paa  pædagogiske  end  paa  kritiske  betragtninger,  og  man  maa  holde  den store kunstner til gode, at han saa at sige altid forudsætter, at læserens intel­ lektuelle  og  humane dannelse  staar  paa  højde med  hans  egen.  De  private forudsætninger hos digteren er ofte værkets nerve, dets egentlige drivkraft, og dets indre tilskyndelse, som forfatteren dels ønsker at meddele dels søger at skjule -  netop fordi værkets sjæl ofte beror paa en privat forudsætning.

Den  associerende  forskning  tilstræber  gerne  en  objektivitet,  hvorom  den ikke  selv  nærer  store  illusioner.  Den  støtter  sig  i  saa  henseende  til  den paastand,  at  det  litterære  værk  ikke  blot  kan  opfattes  som  en  æstetisk helhed, hvis  enkelte dele skal kunne bringes  i indbyrdes overensstemmelse, men tillige som en menneskelig handling,  der er underkastet forkrænkelig­ hedens  vilkaar.  Paastanden  om,  at  K.s  romaner  er  rigtige,  faar  da  ogsaa ironisk bagvægt, idet forfatteren i disputatsens slutning antyder, at bøgernes hovedtanker  fører  direkte  tilbage  til  deres  ophav.  Naar  imidlertid  den formelle tilsnigelse, der ligger i den uklare bestemmelse af forholdet mellem det  rigtige og  det  forkerte  kunstværk,  er  elimineret,  maa  man  indrømme, at denne indskrænkning af observationsfeltet i psykologisk henseende giver en  ualmindelig  klar  belysning  af  værkernes  hovedfigurer.  Dertil  kommer den meget skarpsindige paavisning  af  den intellektuelle enhed,  der  aabner romanernes  filosofiske  perspektiv,  som  er  en  bestemmelse  af  frihedens væsen og dens forudsætninger i erkendelsesteoretiske overvejelser. Indkreds­ ningen  af  de  enkelte  begreber  er  gennemført  paa  grundlag  af  et  historisk materiale,  hvorigennem  ordenes  betydning  er  fikseret  med  al  den  omhu, som det har været muligt. Denne redegørelse for begrebernes indhold kom­ mer i høj  grad overblikket til  gode,  og den er gennemført med et impone­ rende opbud  af  citatsammenstillinger.

Udgangspunktet  for  undersøgelsen  er  en  bestemmelse  af  umiddelbar­ hedens bevægelse over endelig refleksion til  uendelig refleksion.  Forudsæt­ ningen for denne udvikling ligger i,  at bevidstheden træder ud af helheden og statuerer sig som et selv.  I  den uendelige refleksion er umiddelbarheden suspenderet,  og  herved  fremtræder  der  en  dialektisk  modsætning  mellem disse  begreber,  der  i  det  følgende  overføres  paa  æstetikkens  problemer  i beretningen  om Kleists  dybsindige dialog.  Kun  Gud,  som  er  helt  aand,  og marionetten,  som er ren natur,  har  absolut skønhed.  Overført paa  menne­ sket  vil  dette  betyde,  at  den  ynde  det  tabte  ved  syndefaldet  kun  kan generhverves  gennem  uendelig  refleksion.  Aage  Henriksen  paaviser,  at Kleists  ubesindige  spøg  bygger  paa  Kants  moralfilosofiske  værker,  hvori mennesket  fremstilles  som  tilhørende  baade  frihedens  og  naturens  verden. For øjeblikket befinder vi os i en tilstand af endelig refleksion, men gennem talrige lidelser vil det lykkes os at generhverve uskyldstilstanden i kraft af vilje og fornuft. I dette nye fornuftrige vil moralloven gælde ligesaa undta­ gelsesløst  som  en  naturlov.  Denne  lidt  utopiske  anskuelse  bygger  paa  den tro,  at  mennesket  ved  hjælp  af  uendelig  refleksion  skulde  kunne  ophæve syndefaldet ved  egen  drift og retablere  gudsriget paa jorden.  Hermed  var da kulturkrisens problem løst. Spørgsmaalet er nu dette, om grundlaget for den  nye  harmoni  er  af  dichotomisk  eller  af  trichotomisk  art.  Bestaar  har­ monien i en syntese af umiddelbarhed og refleksion, eller fremkommer den ved,  at  refleksionen  suspenderer umiddelbarheden?  Paa  slaaende vis  ridser forfatteren  grundmodsætningerne  op  mellem  en  syntetisk  og  en  analytisk problemstilling, men det synes,  som om Aage Henriksen viger en smule til side  for  de  opsigtsvækkende  konsekvenser  af  denne  konfrontation.  Ligger harmonien  i  midten,  i  foreningen  af  aand  og  natur,  som  Schiller  mener, eller  kan  aanden,  idet den  sætter  sig  selv,  negere udvortesheden?  K.  følger øjensynligt  den  i  dialogen  angivne  grundformel,  men  hans  romanfigurers forhold til virkeligheden er dog et fingerpeg i retning af, hvad der kan ske, naar fornuft og vilje  suspenderer umiddelbarheden.  Modsætningen mellem Schillers opfattelse af harmonien i midten overfor forestillingen om harmoni ved polerne svarer i store træk til den forskel mellem klassisk og romantisk kunstsyn,  som  er  skitseret i  begyndelsen  af denne  anmeldelse.  Den  roman­ tiske  formel  med  harmoni  ved  polerne  involverer  et  udviklingsbegreb,  i kraft  af  hvilket  abstraktionen  vinder  frem  paa  naturens  bekostning,  saaledes  som  man  ser  det  bekræftet  i  øjeblikkets  kunst.  I  billedet  af  drengen med  krykkerne  og  den  unge  mand  med  det  kunstige  ben  har  K.  selv digterisk antydet konsekvensen af det romantiske grundsyn. I K.s romaner skildres  derfor  bevægelsen  mod  uendelig  refleksion  som  en  art  approksi­ mation  -   aanden,  der  løsriver  sig  af  kødet,  fører  en  vaklende  eksistens. Aage Henriksen paaviser, at dette perspektiv klart er udfældet i Forførerens Dagbog,  hvor  den  reflekterede  forfører  overtager  Don  Juans  rolle.  Den gamle historie om  kødets  lyst  træder  igennem  ideen  ind  i  en  ny  fase,  idet den  dionysiske  nydelse  afløses  af  den  kyniske.  Genstanden  for  nydelsen ændres  tillige.  Don  Juan  nød  attraaens  tilfredsstillelse,  Johannes  nyder bedraget  og  troløsheden.  Den  raffinerede  omtydning  af  den  moderne forførers  vilkaar fører ind  i  det  interessantes kategori,  hvor Johs.  besegier sin  pagt  med  det  dæmoniske.  I  denne  fortræffelige  ekskurs  viser  Aage Henriksen,  hvorledes  ordet  interessant  dukker  op  som  en  ny  side  af  den æstetiske problemstilling. Det interessante er en ny prægning af det skønnes begreb.  Med  udgangspunkt  i  en  ungdomsafhandling  af  Schlegel  om  den græske poesi fremstilles litteraturens vækst som en udvikling, der er bestemt ved  overgangen  fra  umiddelbar  følelse  til  vilje  og  intellekt.  Digtningens tyngdepunkt flyttes fra skildringen  af det typiske menneske til det karakteriske,  individuelle  og  problematiske.  Betragtninger  af  beslægtet  art  gen­ kendes  hos  Novalis  og  Schopenhauer.  Det  er  fornøjeligt  at  følge  virknin­ gerne af denne opdagelse i den  danske litteratur,  hvor især Heiberg havde øje  for  betydningen  af  det  interessante  som  æstetisk  kategori.  Det  inter­ essante bestemmes da som confiniet mellem aand og natur. Det interessante begynder,  naar  lidenskab  forenes  med  viden.  Kritikken  af  Schlegel  sætter først  ind,  naar  han  hævder  med  Kant  i  ryggen,  at  denne  udvikling  kan fortsættes,  indtil  det  objektive  skønhedsideal  kan  indsættes  i  sin  fordums herlighed,  naar  blot  udviklingen  løber  linen  ud.  I  disputatsens  følgende afsnit  paavises  det,  at  Johs.  anvender  ordet  interessant  i  den  schlegelske betydning  og  har  indrettet  sin  eksistens  derpaa. Med  det  interessantes realisation træder nye motivskabende kræfter i bevægelse i forholdet mellem mennesker:  bedraget,  uoprigtigheden  og  den  subjektivt  reflekterede  angst, der er et spejlbillede af den substantielle. Den reflekterede nydelse erstatter den  umiddelbare  livsfylde.  Undersøgelsens  psykologiske  aspekt  overføres paa romanens hovedfigurer, der illustrerer de to endepunkter i det æstetiske polsystem.  Johs.s  forførelse  af  Cordelia  er  en  symbolsk  fremstilling  af aandens  sejr  over  den  umiddelbare  natur.  Friheden  underbinder  naturen, men for at naa dette maal maa den paradoksalt nok undergaa en metamor­ fose.  Johs.  forvandler  sig  gennem  en  baglæns  kryben  tilbage  i  naturens skød.  Formlen for denne retrograde bevægelse findes beskrevet i K.s dispu­ tats.  De  tolv  erotiske  situationer  -   actiones  in  distans  -   tjener  til  at  fast­ holde  det  dæmoniske  og  uhyrlige  i  skildringen  af  forføreren.  De  anslaar bogens  grundstemning  som  en  kynisk  munterhed,  der er en isoleret  side  af den geniale ynglings karakter. Kynismen er en refleks af den stille fortviv­ lelse.  Fortællingen  karakteriseres  af  Aage  Henriksen  som  et  troldspejl, hvori virkeligheden fortættes og forstørres til en karrikerende idé.

I  afsnittet  om  forførerens  antropologi  uddybes  den  spekulative  side  af forholdet mellem mand og kvinde. Her er kvinden betragtet som substans, manden  som  refleksion.  Da  det  er  forholdet  til  aand,  der  adskiller  de  to køn,  maa  hele  det  kendte  tankemønster,  legemets  og  sjælens  forhold  til aanden,  underkastes  en  antropologisk  analyse.  K.  gjorde  selv paafaldende lidt  ud  af  de  enkelte  bestemmelsers  definitoriske  indhold.  I  den  følgende ekskurs  søger  Aage  Henriksen  med  udgangspunkt  i  Begrebet  Angst  at indkredse betydningen  af  disse grundbegreber i K.s  filosofi.  Det  er  dispu­ tatsens  righoldigste  afsnit,  idet  der  foretages  en  kritisk  gennemgang  af forskernes stilling til problemets  løsning og en opgørelse over størrelsen  af K.s  gæld  til  hegelianeren  Erdmann,  der  i  sin  bog  Leib  und  Seele  (1837) underkaster inkonsekvenserne i Hegels antropologiske terminologi en ram­ mende kritik. Man vilde nødig undvære denne instruktive historiske vejled­ ning, selvom den maaske falder lidt udenfor undersøgelsens aktuelle ramme. K.s  intellektuelle  forhold  til  Erdmann  er  »den  talentfulde  benytters«. Udredelsen  tager  sit udgangspunkt  i  fænomenologien.  Naturen  bestemmes som inkarneret tanke, jvr. Schellings udtalelse:  Die Natur ist der sichtbare Geist. Men der erkendes i naturen en stræben efter at knægte udvortesheden. Denne  frigørelsestrang  genkendes  i  bevægelsen  fra  umiddelbarhed  mod uendelig refleksion. Sjælen er legemets enteleki:  livsprincip.  Sjæl og legeme bliver derved relative modsætninger, der forbindes i aanden. Aage Henrik­ sen  godtgør her,  at  den  principielle  forskel  mellem  Erdmann  og  Vigilius  i Begrebet  Angst  er,  at  aanden  hos  Erdmann  konsoliderer  sig  gennem  kon­ tinuerlig  udvikling,  mens  den  hos  Vigilius  manifesterer  sig  ved  et  spring dvs. gennem syndefaldet. Det springende punkt bliver da for Vigilius i hvor høj  grad  jeg'ets  udvikling  er  betinget  af  sjælens  og  legemets  tilstande  ogsaa  aandens  udvikling  dvs.  dens  grad  af  frihed  er  afhængig  af  sjælen. Det  er  ikke  menneskeligt  muligt  at  negere  udvortesheden  totalt.  I  logisk henseende betyder  dette  da,  at  tanken  ikke kan  forene  det  enkelte  og  det almene,  og  opgaven  bliver  derved  eksistentiel.  Disse  betragtninger  lader sig  vel  overføre  paa  Johs.s  tankegang,  men  sandheden  er  fortegnet  indtil karrikatur,  og  det  paavises,  at  problematikken  kun  er  tilstede  i  uforløst form.  Meget  sindrigt  bestemmer  forfatteren  forholdet  saaledes,  at  mens Don Juan vækker kvindens sanselighed uden at strejfe hendes  aand,  fordi han selv intet forhold har til aanden, saa vækker Johs, Cordelias'  aand dvs.

angst og syndsfølelse.  Idet hun faar friheden, mister hun den,  fordi den er bundet  i  Johs.s  vilje,  som  frigjorde  den.  Friheden  truer  med  at  opløse hendes  væsens  kerne.  Man  aner  her  et  paradoks.  Det  anføres  rigtigt,  at Johs.s  metode er uvederhæftig,  fordi  han  gør kønsmodsætningen  til  tilvæ­ relsens  dualistiske  princip.  Naar  han  hævder,  at  kvinden  er  substans  og manden  refleksion,  siger  forfatteren,  saa  er  princippet  ført  ud  over  sin grænse.  I  det  afsluttende kapitel  om  dagbogen  trækkes  hovedlinierne sam­ men  i  en  udredning  af  forholdet  mellem  illusion  og  virkelighed.  Bogens komposition  karakteriseres  som  et  litterært  arrangement,  en  systematiseret dagdrøm,  hvis  tilblivelse  er  en  frugt  af  de  forskellige  udgiveres  aktivtpassive  forhold  til  optegnelserne.  Alle  synes  at  flygte  for  ansvaret.  Man bemærker den  træffende karakteristik  af digterens  situation:  nøjsomheden i  forhold  til  virkeligheden.  Kunstneren  er  en  udvalgt,  fordi  han  besidder evnen  til  at  forandre  simpel  virkelighed  til  magisk  billede,  en  udelukket, fordi  hans  sind  slutter  sig produktivt  sammen  ved  den  første berøring,  og menneskeligt  kommer han  ikke  ind  i  den  virkelighed,  som  opfylder  ham. (disp.  p.  79.)  Formuleringen  er  præcis  og  klar,  men  den  gælder  ikke  i almindelighed.  Det  er  nok  især  den  romantiske  digter,  der  tvinges  til  ved egen  drift  at  udfylde  den  pinagtige  tomhed,  han  føler  for  tilværelsen  som helhed.  Der  findes  dog  eksempler  paa  digtere,  der  har  forsonet  sig  med eksistensen  udenom  ideen.

Det vil sikkert forekomme mangen læser, at der slaar noget af det nøgne begrebs kulde op af disse blade. Johs. besidder ikke saa lidt af den abstrak­ tionens grusomhed, som dels er prisen for et liv i ideens tjeneste, dels gennem det afskrækkende eksempel baner vej for tanken om bogens moralske sigte.

I  afsnittet  om  Gjentagelsen  afvindes  der  nye  bestemmelser  for  friheds­ problematikken.  Aage  Henriksen  søger  her  hold  i  det  personalhistoriske stof udfra den begrundelse, at anlæggets kerne synes tvetydig. Bogen karak­ teriseres  som  et  virvar  af  ufuldkomne  begrebsbestemmelser.  Psykologisk lader  romanens  figurer  sig  vel  forstaa,  »men  den  udtømmende  analyse  af ræsonnementerne fordrer, at det pseudonyme forfatterskab omkring Gjentagelsen  inddrages  i  undersøgelsen«  (disp.  p.  89.).  Der  skelnes  i  det følgende mellem græsk erindring og moderne gentagelse. Erindring betyder overgang fra individuelle sanseindtryk til almene forestillinger, mens gentagelsen er den omvendte bevægelse fra idé til virkelighed. Erkendelsens tvivl svarer  til  græsk  erindren,  den  etiske  tvivls  overvindelse  i  handlingen  er gentagelse.  Hvad  der  imidlertid  adskiller  hedensk  og  kristelig  filosofi  er øjeblikket,  der  betegner  evighedens  indtrængen  i  tiden.  Øjeblikket  er  det samme  som  frihedens  erhvervelse  gennem  syndefaldet.  Først  i  friheden bliver  gentagelsen  mulig. Derfor  gør  gentagelsen  lykkelig, erindringen ulykkelig  og  den,  der  handler,  bevæger  sig  med  tidens  og  livets  strøm, hvorimod  den  erindrende  erkender  sig  baglæns  fra  virkeligheden  ind  i tanken.  Gennem konturerne af dette nødtørftige referat anes problematiktens  praktiske  følger  i  de  to  hovedpersoners  liv.  Constantin  magter  ikke gentagelsen af sin teaterrejse til Berlin, og den unge mand giver op overfor en  genoprettelse  af  sit  elskovsforhold.  Der  er  dog  forskel  paa  de  to  ting. Hos  Constantin  er  der  tale  om  gentagelse  af  en  æstetisk  nydelse,  for  det unge  menneske  drejer  det  sig  om  en  etisk  gentagelse.  Her  synes  der  at raade nogen uklarhed i problemstillingen.  Til belysning af lidelsens betyd­ ning  inddrager  Aage  Henriksen:  Frygt  og  Bæven,  hvori  den  grundtanke forekommer,  at  de  sindsvage  genier  ikke  kan  erkende  deres  undtagelses­ tilstand  som  synd.  Denne  hjemsøgelse  rammer  det  unge  menneske,  der hævder,  at  hans  prøvelse  er  aldeles  transcendent,  og  at  hans  liv  derfor falder  udenfor  det  etiske.  Forholdet  mellem  Constantin  og det  unge  men­ neske  afspejler  i  et  filosofisk  plan  afstanden  mellem  tænken  og  væren,  og den antagelse,  at Constantin  selv  har  digtet  det unge  menneske,  falde  fint i  traad  med  fortolkerens  ideer  om  romanens  tilblivelse.  Ganske  vist  er fortællingen ironisk i sit anlæg, men det burde efter min mening fremhæves kraftigere, hvorfor der tillige ligger en dyb mening i, at det unge menneske overlever  sin  sjælekrise.

I  afsnittet  om  Skyldig-Ikke  Skyldig?  tager  forfatteren  sigte  paa  en belysning  af  dagbogen  fra  tre  sider.  Psykologisk  tager  undersøgelsen  sit udgangspunkt  i  misforholdet  mellem  de  ydre  hændelser  og  sjælekrisens formidable styrke.  »Det er i Quidam selv,  at tilværelsens jævne strøm  for­ vandles  til  højspænding.« (disp. p. 146.) Quidam  opsøger  katastrofen gennem  de  angstfyldte  muligheder,  der  fremstaar  som  et  produkt  af  en levende  digterisk  fantasi.  Det  er  stoltheden  og  selvhævdelsen,  der  holder baade  Quidam  og  det  unge  menneske  ude  fra  angeren.  Kærligheden  som lidenskab  er  blevet  dialektisk  for  den  nærværende  slægt,  siger  frateren, derfor  bukker  den  under  i  kampen  med  frihedens  lidenskab.  Quidam betoner  selv,  at  han  elsker  pigen,  hvilket  maa  anses  for  saare  tvivlsomt, da  hun  øjensynligt  ikke  paa  noget  tidspunkt  har  formaaet  at  vække umiddelbarheden i ham.  Indskudsst^kkerne karakteriseres som  »en demon­ stration  af  frihedskrisernes  grundtyper,  ordnet  efter  problemernes  trin­ højde«.  (disp.  p.  157.)  Aage  Henriksen  har  her  paa  overbevisende  maade paavist  den  tredelte  parallelkonstruktion  som  en  tro  afspejling  af  faserne i  krisens  forløb.  Kompositionen  fører  direkte  ind  paa  spørgsmaalet  om fiktionsvirkeligheden.  Bogen  er skrevet af frater Taciturnus,  der forsætligt har nedbrudt forestillingen om en realistisk illusion, for at begivenhedernes tyngdepunkt  kan  flyttes  fra  poesiens  umiddelbare  verden  ind  i  den  nye illusion, der baseres paa  mulighedens  fortætning  til ideel virkelighed. Derfor  er  dagbogen  ikke  en  selvstændig  helhed,  men  drager  sin  forfatter efter  sig  og  finder  først  hvile  i  forholdet  til  ham.  (disp.  p.  169.)  Ogsaa denne roman er ironisk i anlægget, den er dannet i forhold til eksperimentet.

Aage Henriksen genfinder den dialektiske bevægelse overalt.  I  disputat­ sens  originale  kapitel:  Helt  og  historiograf  er  tvetydigheden  omsat  i  for­ holdet  mellem  to  menneskelige  grundtyper: den  poetiske  helt  og  den ironiske  iagttager,  det  gode  kunstværk  er  bestemt  ved,  at  disse  personer forenes  i  forfatteren,  der  skaber  sit  værk  gennem  en  indirekte  passion. Kunsten  er  afsvalet  lidenskab  og  er  derfor  holdt  i  erindringens  kategori.

Aage  Henriksens  disputats  er  et  meget  velskrevet  og  aandfuldt  bidrag til tolkningen af K.s digteriske forfatterskab, og det bør fremhæves,  at det er en stor oplevelse at læse denne særprægede og betydningsfulde bog.  Den nøjagtige beskrivelse af detaljen har ikke betydet, at helhedssynet er bristet, og  den  opmærksomme  læser  har  en  klar  fornemmelse  af,  at  bogen  efter planen er blevet til aus einem Guss. Undersøgelsens  tre hovedlinier er  ført igennem  som  ved  en  geometrisk  konstruktion.  Stærkest  i  billedet  virker den  intellektuelle  linie:  den  filosofiske  tolkning  af  frihedens  problematik. Den psykologiske udredelse af hovedfigurernes  forhold  til pseudonymerne er  ligeledes  foretaget  med  et  nøgternt  blik  for  det  tvetydige  i  personernes eksistens, men her har efter mit skøn den principielle forestilling om dialek­ tikkens væsen i nogen grad forflygtiget det indtryk af angst og gru, som er eksistensinderlighedens  egentlige  kendemærke.  Digterens  ironiske  forhold til  sine  figurer  er  et  værn  mod oplevelsens bitre kval.  I  æstetisk henseende munder den sikre udredning af forholdet mellem illusion og virkelighed ud i  en  paavisning  af den  romantiske digters  nøjsomme  forhold  til  livet,  men det  burde  ogsaa  fremhæves,  at  de  kierkegaardske  helte  alle  er  besat  af naturgalskaben, som er en velholdt længsel efter handling og tro.

Det  er  mærkeligt  at  vide,  at  der  kun  optræder  to  personer  i  samtlige romaner: den lidende helt og den kølige eksperimentator, som oven i købet er een og samme person.  Denne klare udredning er disputatsens smukkeste resultat.  Men  den  er  ogsaa  et  vidnesbyrd  om  menneskeskildringens  fattig­ dom  i  de  behandlede  romaner.  Derfor  bør  det  fremhæves,  at  diskussionen om  disse  romaners  kunstneriske  værd  ogsaa  burde  foretages  i  et  mere almént  plan  gennem  sammenligninger  med  værker  af  en  anden  støbning. K.s  romaner  er  et  stort  skridt  paa  vejen  mod  genrens  opløsning.  Dostojevskis  roman:  Raskolnikov  omhandler  til  eksempel  ogsaa  undtagelses­ menneskets  problem.  Raskolnikov  begynder  med  mulighedens  eksplosive realisation i  studentens  uoverlagte handling som følge af en overlagt plan. Egentlig  er  mordet  paa  aagerkællingen,  som  et  udtryk  for  en  napoleonsk og hensigtsbetonet  bedrift,  komisk,  men  i  vore øjne  er  denne ideens  reali­ sation  dybt  tragisk  som  et  billede  paa  idémenneskets  ufattelige  afmagt overfor  virkeligheden.  Gennem  denne  fortvivlede  handling  naar  Raskol­ nikov over angeren ind i genfødelsen, der for ham bestaar i medmenneske­ lighed.  De  kierkegaardske  helte  giver  op  overfor  handlingens  og  angerens umiddelbarhed. Derfor bliver disse romaner en skildring af ideens sammen­ brud,  naar  den  fornægter  virkeligheden.  Kleists  grundformel  holder  ikke ganske stik.  Men intetsteds er dette sammenbrud skildret dybere og klarere i  al  sin  gru  end  her.