Søren Kierkegaard og Poul M. Møller
Forfattere: G. Malantschuk
Tidsskrift: kierkegaardiana (1959-06-08)

## Søren Kierkegaard og Poul M. Møller

## af GREGOR  MALANTSCHUK

Mit Emne her angaar  kun en  enkelt  Side  af  Forholdet  mellem  Søren  Kierke­ gaard  og  Poul  M.  Møller.  Eller  for  at  sige  det  præcist:  jeg  kommer  hoved­ sagelig  kun  til  at  behandle et Punkt  ud  fra  de  mangfoldige  Forhold  mellem Kierkegaard og Poul Møller,  nemlig Spørgsmaalet: Hvorfor  har  Kierkegaard tilegnet  Poul  Møller  netop »Begrebet  Angest«?

Dette  Emne  har  forskellige  Forskere  prøvet  at  besvare;  mest  udførlig  har Professor  Frithiof  Brandt beskæftiget  sig med det.  Han  har  bl. a.  foretaget  en meget  omfattende  Analyse  af  Dedikationsudtrykkene,  men  han  er  dog  klar ler,  bliver  det  Spørgsmaal  tilbage,  hvorfor  netop  »Begrebet  Angest«  er  valgt

over, at selv naar man har givet Forklaringen paa de forskellige Tilegnelsesud­ tryk,  som  Kierkegaard anvender  for at karakterisere  sit  Forhold  til  Poul  Møl­ til at bære Tilegnelsen.

Brandt  siger  i  sin  Bog  »Den  unge  Søren  Kierkegaard«  følgende:  »Men hvorfor  fik  Poul  Møller  »Begrebet  Angest«?  Der  var  jo  bøger  nok  at  vælge imellem.  Kierkegaard  havde  udgivet  en  lang  række,  før  han  betænkte  Poul Møllers minde med en dedikation.  Er det tilfældigt,  som  man  siger,  at Møller fik  denne?  Jeg  kvier  mig  ved  at  tro  det,  saavist  som  man  kan  hævde  som grundprincip  for  kierkegaardforskning:  Alt  hvad  denne  mand  har  gjort,  har sin  gode,  men  ofte  skjulte,  mening.1

Brandts Begrundelse af, hvorfor Kierkegaard netop har valgt at tilegne Poul Møller  »Begrebet  Angest«,  er  følgende.  Idet  Brandt  støtter  sig  til  P. A. Heibergs og E. Geismars Undersøgelser,  fremhæver han Bogens  stærkt personlige Baggrund. Bogen skal bygge »paa Kierkegaards hændelser ved hans fald i foraaret  1836  og  hans  bestræbelse  for  at  rejse  sig  i  den  følgende  tid.«  Da  nu Brandt i  sin  Bog har  prøvet  at godtgøre,  at  Poul  Møller  har  haft  stor  Betyd­ ning for Kierkegaard netop  under Krisen  i  1836,  saa synes Forklaringen  paa, hvorfor  Dedikationen  blev  sat  paa  »Begrebet  Angest«  givet.  Brandt  skriver derom:  »Forklaringen  paa dedikationen bliver da  lige  til.  »Begrebet  Angest« er helliget mindet om den mand, der ved  sin mægtige basun  rev Kierkegaard ud af udskejelsesperioden, og som i den følgende vanskelige tid var hans stem­ nings forønskede genstand.«2

1  Frithiof  Brandt:  D en  unge  Søren  Kierkegard.  København  1929.  S.414.

Jeg er nu ganske enig med Brandt i, at det ikke er tilfældigt, at Kierkegaard tilegnede  Poul Møller  »Begrebet Angest«, men  jeg synes,  at  den  Grund,  som Brandt angiver, er temmelig tilfældig og ikke  tilstrækkelig overbevisende.  Ef­ ter min opfattelse er de mulige, men som oftest svært gennemskuelige person­ lige  Momenter  i  »Begrebet  Angest«  ikke  tilstrækkelige  til  at  begrunde  Til­ egnelsen af Bogen »Begrebet Angest«.

Jeg  vil  forsøge  at  give  en  anden  Forklaring,  som  vil  gaa  udfra  »Begrebet Angest«s  Idé;  jeg  vil  nemlig  vise,  at  det  var  Poul  Møller,  som  har  givet

Kierkegaard  Idéen  til  Bogen  »Begrebet  Angest«.

At Poul  Møller  har givet Kierkegaard  mangfoldige  Impulser  m. H. t.  hans Forfattervirksomhed, har allerede  adskillige paavist.  Jeg kan blot nævne Vilh. fra  er  belyst  udtømmende.  Man  har  paavist,  hvordan  Kierkegaard  ligesom dan  Kierkegaard  formaar  at  fylde  Poul  Møllers  Udkast  med  sine  Idéer,  ser »Om  at  fortælle

Andersen, K. Jensenius og Fr. Brandt. Men dette er et Emne, som endnu langt­ viderefører og uddyber visse Udkast om Ironien, Ahasverus og lignende. Hvor­ man  lettest  ved  at  sammenligne  Poul  Møllers  Fortælling: Børns Eventyr«3  med Kierkegaards videre Refleksion over dette  Emne i Papi­ rerne IIA 12.

Saa  vidt  jeg  forstaar  det,  beror  Poul  Møllers  Indflydelse  paa  Kierkegaard hovedsagelig  paa,  at  Poul  Møller  viser  den  opadstræbende  Student,  hvor  de brændende Problemer ligger. Poul Møller giver paa ingen Maade Kierkegaard færdige  Løsninger,  men  henleder  hans  Opmærksomhed  paa  visse  Problemer. Poul Møllers Styrke ligger i, at han for det meste i en aforistisk Form formaar

at give  Udtryk  for  de  Idéer,  han  har  faaet  fat  i  med  sin  digteriske  Intuition.

2  ibidem.  S.  415.

3  Efterl.  Skr.  V, 14-17;  Forkortelsen »Efterl.  Skr.« betyder: Efterladte  Skrifter  af  Poul  M. Møller.  Tredie  Udgave.  Kjøbenhavn  1 8 5 5 -5 6 .  Bd.  I-V I.

Poul Møller naaede ikke at udforme sine Tanker i  en,  som  han  kalder  »orga­ nisk  sammenhængende  Fremstilling«.  De  Idéer,  han  giver  Kierkegaard,  er nærmest intuitive Vink,  som kræver en videre Udformning.  Paa denne Maade kan man sige med Hensyn til Forholdet mellem Kierkegaard og Poul Møller, at Poul Møller giver Kierkegaard Idéer,  men  til  deres  fuldstændige  organiske Udformning maa Kierkegaard senere hente  Hjælpen  andetsteds.  Det vil  være en interessant Opgave paa en omfattende og fyldestgørende  Maade  at paavise, hvordan og paa hvilke  vigtige  Punkter Poul  Møllers  Person  og  Forfatterskab giver  Kierkegaard  Impulser  til  hans  videre  Arbejde  med  Problemerne  i  sin Helhed.  Men  her  vil  jeg  altsaa  begrænse  mig  til  det,  som  jeg  anser  som  det vigtigste  af Poul  Møllers Arbejder:  Afhandlingen om  »Tanker over Mulighe­ den af Beviser for Menneskets Udødelighed, med Hensyn til den nyeste derhen hørende Literatur.«4   Det er i denne Afhandling,  at Poul  Møller kommer med de Udkast og Idéer, som Kierkegaard virkeliggør i »Begrebet Angest«.

Denne  Afhandling  blev  læst  meget  grundigt  af  Kierkegaard;  Vidnesbyrd

herom kan vi finde i Kierkegaards Forfatterskab.  Før  jeg gaar over  til  at om­ tale Afhandlingens Idé, vil jeg derfor ogsaa nævne andre Impulser,  som Kier­ kegaard kunde have faaet fra denne Afhandling.  Følgende Impulser kan  paa­ vises udfra Læsningen af Afhandlingen.

Først angaaende Idéen om en ny Fremstillingsmetode. Poul Møller anbringer i  Afhandlingens  alvorlige  videnskabelige  Foredrag  et  lettere  Indskudsstykke. teressant  med  den  Episode,  Poul  Møller  har  lagt  ind  i  sin  Afhandling  om Sjælens Udødelighed i det sidste Maanedsskrift, maaskee vil en saadan Afløsen af  den  strængere  videnskabeligere  Tone med  lettere  Partier,  men  hvor  tillige

Kierkegaard siger derom i Dagbogsoptegnelsen  Pap.  II  A  17:  »Det er ret  in­ Livet langt fyldigere træder frem blive almdl.«  Paa dette Punkt henledte alle­ rede Professor Billeskov Jansen Opmærksomheden.5

Poul Møller kommer desuden med en Bemærkning, som ogsaa staar i Rela­ tion til Fremstillingsmetoden.  Han  anbefaler ved Bekæmpelse  af det modsatte Standpunkt at benytte sig af sin Modparts Fremstillingsform. Poul Møller siger derom:  »Over en videnskabelig  Form,  som  er  af den  Betydenhed,  at den bør ændses, kan hverken ubestemt individuel Følelse, eller  Troslæren i sin umiddel­ bare  Skikkelse  vinde  grundig  Seier.  For  at  beholde  Marken  maa  Sandhedens Aand paatage  sig  samme  Skikkelse  som  dens  Modstandere«.6   Virkningen  af denne Impuls kan ogsaa eftervises i Kierkegaards Forfatterskab.

^  Efterl.  Skr.  V,  38-140.

5  F. J.Billeskov  Jansen: I  grandi  romanzi  filosofici  di  Kierkegaard. (Studi  Kierkegaardiani. Morcelliana  1957.  p.  76  f.)

Jeg vil  nu gaa over  til  at paavise  visse  Idéer  fra  Poul  Møllers  Afhandling,

som man kan genfinde i Kierkegaards Forfatterskab.

Poul Møller siger et Sted i Afhandlingen:  »Nuomstunder er det øiensynligt Menneskehedens Opgave,  at  bringe  den  christelige  Traditions  Indhold  til  vi­ denskabelig Bevidsthed .  .  .«7   Dette  Programpunkt kommer netop til  at spille en afgørende Rolle i Kierkegaards Forfatterskab. En af de mest vigtige Sider  i hans Kristendomsfortolkning er den  strenge  videnskabelige  Klargørelse  af  de kristne  Grundbegreber.  Kierkegaard  konfronterer  Kristendommens  Indhold med  de  videnskabelige  Krav;  dette  gennemfører  han  med  fuldt  Overlæg,  og det betoner han  selv.  I  en  af  sine Udtalelser  derom  fremhæver  han  ligefrem, at  en  af  hans  Hovedopgaver  med  Hensyn  til  Kristendommen  bestaar  i,  »at løfte Christendommen heel og holden ind i Reflexionen.«8

Poul  Møller  forsvarer  i  sin  Afhandling  Følelsens  Rettigheder  i  Forhold  til den rene Tænkning. Imod denne »følelsesfri Tænkning« fremhæver Poul Møl­ ler  en  Tænkning med  »den  personlige  Interesse«.  Han  antyder  ogsaa  Adskil­ lelsen mellem de Videnskaber, som har den rene Tænkning som  Formaal, og de, som har en personlig Interesse. Men alt dette er jo den Position, som Kier­ kegaard derefter kommer til  at indtage, og som  frem  for alt danner Udgangs­ punkt  for  Kierkegaards  Udformning  af  det  vigtige  Begreb  Interesse.  Denne Position fører ham fremdeles til Adskilleisse mellem de objektive Videnskaber, og  de,  som  angaar  Eksistensen.  Denne  Impuls  bliver  altsaa  i  sin  videre  Ud­ formning til en fast Bestanddel i Kierkegaards Tænkning. Jeg vil blot supplere det sagte med Henvisning til, at den meget vigtige Optegnelse Pap. IV C  i oo kan staa i Relation til Impulsen fra Poul Møller.

Saa har vi  Poul  Møllers  temmelige udførlige  Behandling  af  Problemet  om de aprioriske og de empiriske Sandheder, hvoraf vi paa flere Steder finder Gen­ klang i  Kierkegaards Forfatterskab.  Saa vidt  jeg  kan  skønne,  saa  bærer  ogsaa den kendte Sætning om Muligheden af at  konstruere  » Tilværelsens  System«9 Præget af  at  være  inspireret  af  Afhandlingen.  Climacus  siger  derom  i  »Afsl. Uvid. Efterskrift«: a) et logisk System kan der gives; b) men der kan ikke gives noget Tilværelsens System.« Poul  Møller  udtaler  sig  saadan  derom:  »Tænk­ ningens  almindelige  Bestemmelser  lade  sig  virkelig  udvikle  i  en  saadan  dia­ lektisk Sammenhæng, at den ene Kategorie fører til den anden, og et apriorisk System af Bestemmelser for al Tilværelse lader sig ved denne Fremgangsmaade tilveiebringe...  Dermed er et Indbegreb af almeengyldige og nødvendige  Be­ stemmelser for alt Existerende udtalt, men ikke Nødvendigheden af den virke­ lig existerende  Verden  med  sin  uendelige  Bestemthed  efterviist.  Den  virkelig existerende Verden kan man kun kjende af Erfaring, og ingen Philosophie kan a priori bevise Nødvendigheden af den uudtømmelige Rigdom  af Bestemmel­ ser, hvormed den træder frem.«1 0  Supplerende dette siger han videre:  »Men det er  kun  Tilværelsens  Grundforhold,  der  ved  denne  Fremgangsmaade  kunne bringes  til  tydelig  Bevidsthed.  Det  hele  Universum  med  sin  Uendelighed  af Bestemmelser kan aldrig sammenfattes af aprioriske Tanker.«1 1  Her  ser  vi en paafaldende  Lighed mellem  Poul  Møllers og Kierkegaards  Synspunkter.  Hvis Stedet i  »Afsl. Uvid.  Efterskrift«  er influeret af Poul Møllers Afhandling,  kan det lette os Forstaaelsen af dette Sted, da vi  jo hos Poul Møller faar at vide, at hos  ham  falder  Logikken  sammen  med  Ontologien.

6 Efterl.  Skr.  V,  84.

* Efterl.  Skr.  V,  83.

8  Pap.  IX A  226.

Videre finder vi hos  Poul Møller  Fremhævelsen af Vigtigheden  af det sub­ jektive  Moment  ved  Erkendelsen.  Samme  Forhold  genfinder  vi  hos  Kierke­ gaard - blot i en forstørret Maalestok. Poul Møller siger derom:  »Al Erkjendelse gaaer ud paa det altid Værende, men under den sande Erkjendelse veed det  erkjendende  Subjekt,  at  det  selv  hører  med  til  det  altid  Værende.«1 2

Fremdeles vil jeg anføre, at ligesom der ikke kan herske nogen Tvivl om, at heden givet Kierkegaard  Indblik  i  den  kommende  Krise  paa Videnskabernes, Kunstens,  ja  hele  Kulturens  Omraade.  Naar  Kierkegaard  derefter  taler  om

Kierkegaards  Fader  var  med  til  at  præge  Kierkegaards  strenge  Syn  paa  Kri­ stendommen, saaledes har Poul Møller særlig ved Afhandlingen om Udødelig­ »Forvirringens Tid«, kunde han godt have faaet den Opfattelse fra Poul  Møl- ler.  Poul  Møller bruger  temmelig  stærke Ord  om  den  Opløsningens Tilstand, som efter hans Opfattelse vilde komme, idet han  stærkt fremhæver  Opløsnin­ gens moralske Side. Denne Side karakteriserede han med Udtrykket Nihilisme. Jeg  forstaar  det  saadan,  at  der  gives  en  klar  Forbindelseslinie  mellem  Poul Møllers Fremhævelse af den kommende Nihilisme  og Kierkegaards Kritik  af Kulturtilstanden,  som den  f.  E.  forefindes  i  »En  literair  Anmeldelse«  (1846), hvor Kierkegaard istedetfor Udtrykket Nihilisme anvender Ordet Nivellering.

9  S.  V.  VII,  88;  Søren  Kierkegaards  samlede  Værker  citeres  efter  1.  Udg.

Efterl.  Skr.  V,  63

11  Efterl.  Skr.  V,  96.

12  Efterl.  Skr.  V,  86.

Her  vil  jeg gerne  tilføje,  at  medens  man  almindeligvis  mener,  at  det  først var Turgenjeff,  som  i  Romanen:  »Fædre  og Sønner«  (1862)  gør  Nihilismen aktuel for den europæiske Bevidsthed, saa er Poul Møller den første, som giver en  meget  velbegrundet  Forklaring  paa  dette  Fænomens  Opstaaen  i  den  mo­ derne Tid.

Poul Møller taler om Tidens melankolske Islæt;  dette er igen kendte Toner hos Kierkegaard.1 3

Maaske kan vi bedre forstaa Kierkegaards Tale om den rette  Selvkærlighed og Selvrespekt, som Kierkegaard anvender i »Kjerlighedens Gjerninger«,  naar vi læser Poul Møllers udførlige Tanker derom i Afhandlingen.  Tilsidst kun to Bemærkninger,  for  at  vise,  hvor  grundigt  Kierkegaard  læste  Afhandlingen.  I »Enten-Eller«  taler Assessor Wilhelm om Selvmordet og om Caligulas Tung­ sind.  Jeg  kan ikke  se  andet  end  at  dette  Sted  er  Reminiscens  fra  Læsning  af Afhandlingen. Hos Poul Møller hedder det:  »Selvmorderne ere virkelig ogsaa de  meest conseqvente  Lærlinge af en  saadan  Skole;  enhver  eftertænksom Til­ hænger  deraf  synes  at  maatte  ønske  med  Caligula,  at  Menneskeheden  kun havde eet Hoved, for at han med eet Sværdslag kunde befrie den fra sin urime­ lige  Livsdrøm.«1 4   Hos  Assessor  Wilhelm  læser  vi:  »Hvis  han  ikke  var  Roms Keiser, vilde han maaskee ende sit Liv med Selvmord;  thi det er i Sandhed kun et andet Udtryk for den samme Sag, naar Caligula ønsker, at alle  Menneskers Hoveder sad paa een Hals, for med eet  Hug at kunne tilintetgjøre den hele  Ver­ den, og naar et Menneske af  liver sig selv.«1 5  Begge Steder genfinder vi ganske samme  Argumentation:  den  nihilistiske  eller  den  tungsindige  Livsindstilling fører konsekvent til Selvmord eller Mord.

13 Se  dertil  f.  Eks.  Efterl.  Skr.  V, 101  og  S.  V.  II,  171.

14  Efterl.  Skr.  V,  88.

1 5 S.  V.  II,  169;  med  »han«  menes  Kejser  Nero.

Lignende Tilfælde synes mig at forekomme i S. V. VII, hvor Climacus under sin Kritik af Hegel udtaler sig om denne Filosofis Devaluering af den Enkelte. Om hvilken Plads det enkelte Individ indtager i det hegelske System siges der, at Individet »immanent fatter sin egen Udviklings Nødvendighed, og da  atter objektivt lader sit eget Jeg skimle som et Fnug pa det Hele .  . .«  Individet bli­ ver  »Skimmel  paa  det  Uendeliges  immanente  Udvikling.«1 6   For  mig  staar denne Sætning som en Efterklang af lignende kritiske Udtalelser i Poul Møllers Afhandling.  Poul  Møller  siger  om  Individernes  Plads  i  Hegels  System:  de  er blot »temporære Former for Aandens med logisk Nødvendighed bestemmelige Proces. Ethvert endeligt Fornuftvæsen bliver efter den til Grund liggende Hypothes kun et  forsvindende Bølgeslag i Tænkningens  Ocean,  hvis  Undulation er bestemt ved en ufravigelig Nødvendighed.«1 7

Men nu til selve Hovedidéen i Afhandlingen.  Udtrykt ganske  kort kan det siges:  Poul Møller eftersøger en ny Begrundelse for Udødelighedstanken, efter at denne Tanke har tabt sin Gyldighed i den videnskabelige Bevidsthed.  Poul Møller  kommer  først  med  sine  egne  Forslag  til  Løsningen  af  dette  Problem.

Derefter giver han sig til at undersøge de Besvarelser, som nogle af hans Sam­ tids Forfattere giver.

Den første Del af Afhandlingen, hvor  Poul Møller kommer med egne Re­ fleksioner over Problemet, er uden Tvivl Afhandlingens vigtigste  Del.  Det er nærmest til dette Afsnit af Afhandlingen,  jeg vil holde mig.

Poul  Møller  anser  det  som  en  uomtvistelig  Kendsgerning,  at  den  gamle Lære om Sjælen  som  Substans  har  tabt  sin  Betydning,  og  at  heller  ikke  den hegelske  Filosofi har givet  nogen  positiv  Løsning.  I  den  Meningernes  Kamp, som opstod blandt Hegels  Fortolkere  angaaende  Sjælens  Udødelighed  i  dette System, tager Poul Møller klart det Standpunkt, at Hegels Filosofi netop mang­ ler en »sand Udødelighedslære«. Derom siger han:  »For det første tør jeg med den fuldkomneste Vished paastaae, at der i Hegels Værker ikke findes et eneste Sted,  hvor et sadant Begreb om Udødelighed  forsvares,  som  Christendommen lærer...«  Og videre:  det er  »...  let  for  Enhver,  som  nogenlunde  forstaaer  at læse imellem Linierne i Hegels Skrifter, at komme til fuldkommen Vished om, at denne  Philosoph  antager  Begrebet  om  den  personlige  Udødelighed  for  en Forestilling uden al Realitet.«1 8  Videre  siger  Poul Møller,  at Hegels  »Philosophie  har  ikke  den  foregivne,  men  kun  en  tilsyneladende  Overeensstemmelse med den christelige Traditions Indhold.«1 9

16 S.  V.  VII,  475.

17  Efterl.  Skr.  V,  72.

Maaske var dette et af de stærkeste Argumenter for Poul Møller til at udtale sig  kritisk  mod  Hegel,  naar  han  f. E. ironiserede  over  »Begrebets  egen  Selv­ bevægelse«2 0   hos  Hegel,  og  spørger  som  Kierkegaard  senere,  om  man  endog

tænker  noget derved.

For Poul Møller hører Tanken om Udødeligheden til de Momenter i Livet, uden hvilke intet normalt Liv kan trives. I sin Afhandling kommer Poul Møl­ ler derfor meget ind paa alle de negative Sider, som den manglende Udødelig­ hedstro vil bringe med sig.  Han viser meget udførligt disse negative Sider paa alle  Omraader  af  det  menneskelige  Liv,  som  Kunst,  Videnskab,  Religion  og Moral;  men  det  vil  føre  for  vidt  at  komme  ind  paa  det.

Vi vender os her til hans Spekulationer om Muligheden for en ny Maade at begrunde Udødelighedslæren  paa.  Han  siger:  »Men  der  vil  komme  den  Tid, da  fuld Overbeviisning  vil  gjenfødes  paa  en  anden Vei,  og  da  vil  den  foryn­ gede  Anskuelse  atter  blive  frugtbar  paa  livfulde,  gribende  Former  i  Digt  og Tale.  Men  Tidens  Gud  vender  sig  langsomt,  og  i  den  Mellemtid,  da  hans gamle Ansigt er bortvendt og det andet endnu ikke ret er kommet frem, hersker der nødvendiviis et Tusmørke. Under saadanne Catastropher er den gamle Form for Erkjendelsen betydningsløs, og den, der  skal  afløse  den, er endnu ikke ret kommen  til  Verden,  men  svæver  for  os  som  en  halv  usynlig  Skikkelse  med ubestemte Omrids.«2 1

I  sine Reflektioner  over dette  Problem  vil  Poul Møller  forberede Jordbun­ den for det nye, han aner, og giver sine Vink om, hvordan Læren om Menne­ skets oversanselige Realitet paa en helt ny Maade kan begrundes.

Poul Møller benægter Muligheden af en Bevisførelse, som det var gangbart i  de  gamle  Psykologier  om  Sjælen  som  Substans.2 2   Han  indprenter  paa  flere Steder,  at  ved  en  ny  videnskabelig  Fremstilling  af  denne  Tanke,  maa  denne Lære kun være til Stede som en usynlig Forudsætning og ikke som et udvortes Tilhæng til  Fremstillingen.  Han  kan  ogsaa  sige  det  pa  følgende  Made:  »Paa den anden Side lader der sig heller ikke føre noget andet Beviis for Udødelig­ hedsbegrebets Realitet,  end den  videnskabelige  Fremstilling  af en  Verdensan­ skuelse,  hvori det har  Krav  paa  sin  Plads  som et  Led,  der  ikke kan  undværes i  Systemet.«2 3   Eller:  »Ligesom  altsaa  Overbevisningen  om  Udødelighedsbe­ grebets Realitet  altid  hviler  i  en  Verdensanskuelse,  kan  der  heller  ikke  gives andet  Beviis  derfor,  end  den  organisk  sammenhængende  Fremstilling  af  en saadanVerdensanskuelse.«2 4  Og:  »En Philosophie har tilsidst intet andet Beviis end Evidentsen af dens fuldstændig udtalte Verdensanskuelse.«2 5

i« Efterl.  Skr.  V,  61 f.

19  Efterl.  Skr.  V,  73.

2 0

Efterl.  Skr.  V ,  69.

21  Efterl.  Skr.  V,  52.

22  Hvordan  den  gamle  Substans lære  er  levende  selv  i  vore  Dage,  se  hos  f.  Eks.  J.  W olfisberg,  S.  J.:  Veje  til  Sjælen.  København  1944.

Poul Møller paastaar videre, at ved Opbygningen af den nye videnskabelige Fremstilling af den nævnte  Lære, maa man  tage - for det første - Menne­ skeslægtens  aandelige  Erfaring,  men  -  for  det  andet  -  frem  for  alt  den kristne  Tradition  med  dens  Tro  paa  det  oversanselige,  og  tilsidst  Individets »Erfaring  af  høiere  Art«2 6   til  Hjælp.  Dette  sidste  mærkelige  Udtryk  kan  vi forstaa saadan, at Poul Møller mener, at Individet i sin  egen Bevidsthedskreds kan finde Overbevisningen om Tilværelsen af noget oversanseligt.  Derfor be­ mærker Poul Møller ganske rigtigt, at denne Overbevisning ikke kan bibringes en,  som savner  den  Erfaring.  Han  siger  om  dem,  som  venter  sig  et  udvortes Bevis, som kan leveres af anden, følgende:  »En Saadan tiltroer sig selv et ringe Bekjendtskab med sin egen  Overbeviisning,  da  han  troer,  at en  Anden  bedre end han selv kan gjøre Opdagelser i hans egen Forestillingskreds.«2 7

I  denne nye Verdensanskuelse maa  »baade Guds og Menneskets Personlig­ hed erkjendes i sin fulde Betydning.«2 8  Ved dette nye Forsøg paa en Psykologi venter  Poul  Møller,  at  man  vil  kunne  faa  Støtte  fra  det,  han  kalder:  »den sande Tradition, den normale Følelse og den sande Videnskab«.2 9  Han udtaler det ogsaa som sin Overbevisning, at det er ogsaa disse »tre forskjellige Magter, der  nødvendig i Tidens Løb maae beseire ethvert vildfarende System...«

23  Efterl.  Skr.  V ,  71.

24  Efterl.  Skr.  V,  75.

25  Efterl.  Skr.  V,  70.

26  Efterl.  Skr.  V,  69.

27 Efterl.  Skr.  V ,  59.

28  Efterl.  Skr.  V,  53.

29 Efterl.  Skr.  V ,  83.

Poul  Møller  var  klar  over,  at  han  ikke  formaaede  at  opbygge  denne  Ver­ densanskuelse;  den  stod  dog  for  ham  som  den  kommende  Opgave,  men  han hørte  til dem,  saadan  forstaar han det,  som  »stræbe dog at bygge  sig en  Ark, hvorpaa de kunne bjerge sig i Haab om bedre Tider.«3 0  En anden »alsidig eenlig Tænker«3 1  maatte forsøge sig ved Løsningen af denne Opgave.

Af det  fremførte  skulde  det  fremgaa  klart,  hvad  Poul  Møller  vil  med  det, han kalder sit  »Bidrag«  til  Løsningen.  Han  forventer  Muligheden  af  Opbyg­ ningen  af  en  Psykologi,  som  vil  svare  til  den  gamle  Substanspsykologi,  men denne Psykologi  skulde  opbygges paa en  helt  anden  Maade  og med  Hensyn­ tagen til helt andre Momenter.

Men Kierkegaard har netop i sin Psykologi, som den er fremstillet i »Begre­ bet  Angest«,  taget  mod  alle  de  Impulser,  som  Poul  Møller  anfører,  idet  han samtidig  supplerer  dem  og  uddyber  dem  paa  en  Maade,  som  sikkert  ogsaa vilde finde Anerkendelse hos Poul Møller.

Kierkegaard giver dermed  i  »Begrebet Angest«  Løsningen  af det  Problem, som  i  Poul  Møllers  Øjne  var  det  vigtigste.  Det  kan  klart  paavises,  hvordan Vigilius Haufniensis i »Begrebet Angest« - for at bruge Poul Møllers Udtryk - med  »den  frieste  Selvtænkning  reproducerer  og  udvikler  hele  Slægtens

Arvelod.«3 2  Denne Sætning faar en ligefrem Bekræftelse i V. Haufniensis Paa­ stand om, at Geniet »gjennemløber og oplever alt det Tilbagelagte, til han ind­ henter sig selv.«3 3   Geniet her er selvfølgelig først og fremmest Kierkegaard selv.

Men  »Begrebet  Angest«  er  bygget  fremfor  alt  paa  den  kristne  Tradition, hvor Troen paa det eviges Realitet er den bærende Grundvold. Naar V. Hauf­ niensis  i  »Begrebet  Angest«  ser  paa  Mennesket  under  dets  højeste  Bestem­ melse og det er, under Frihed og Ansvar, er dette en meget fin Maade at accen­ tuere Menneskets Udødelighed paa. V. Haufniensis fører heller ikke  noget di­ rekte Bevis for Sjælens Udødelighed - det kan heller ikke føres - men hele hans Opbygning af »Begrebet Angest«  hviler på én Forudsætning, nemlig det oversanseliges Realitet i  Individet eller  Troen paa Individets  Forankring i det oversanselige,  altsaa  netop  det,  som  var  Hovedsagen  i  Poul  Møllers  Fremstil­ ling.  Det er ogsaa meget betegnende,  at V.  Haufniensis  sidst i Skriftet paabe- raaber sig Poul Møllers Sætning om, at ved Fremstillingen af Tanken om Udø­ deligheden,  maa  »Udødeligheden...  være  tilstede  overalt.«3 4

30  Efterl.  Skr.  V ,  41.

31  Efterl.  Skr.  V ,  40.

32 Efterl.  Skr.  V ,  79.

33 S.  V.  IV,  373 f.

Et  meget  vigtigt  Synspunkt,  som  Kierkegaard  blev  opmærksom  paa  ved Poul Møller, og som Kierkegaard udnyttede  til det yderste  ved  Affattelsen  af »Begrebet Angest«  er Poul  Møllers Paamindelse om  at  »gjøre  Opdagelser«  i ens  »egen  Forestillingskreds«.  I  Kierkegaards  Sprog  hedder  det  derefter:  at kommer - og dette er meget betegnende - to Gange i Forhold til  »Begrebet Angest«.  En  Gang  i  Optegnelser  til  »Begrebet  Angest«  og  saa  i  det  Forord,

foretage »en Indenlandsreise indenfor sin egen Bevidsthed«. Dette Udtryk fore­ som oprindelig var bestemt til  »Begrebet Angest«.3 5   Mig bekendt har Kierke­ gaard ellers kun én Gang til benyttet denne Udtryksmaade,  nemlig i en Dag­ bogsoptegnelse.3 6

Poul Møller kalder den Erfaring, som en saadan Opdagelse kan give, for en »høiere Erfaring«, altsaa en Erfaring, som er højere end den, vi kan faa fra den udvortes empiriske Virkelighed. Ved Selvfordybelsen og Rejsen i sit eget Indre faar V. Haufniensis alt det psykologiske Materiale,  som  i saa  rigeligt  Maal  er samlet i  »Begrebet  Angest«.  Men  denne  Rejse  aabner  frem  for  alt  hans  Blik for det oversanseliges Rige, altsaa netop det, Poul Møller ventede sig af Opda­ gelserne  i  ens  »egen  Forestillingskreds«. »Begrebet  Angest«  opfylder  paa denne Maade de Krav, som Poul Møller stillede til den nye Psykologi.  I  »Be­ grebet Angest«  gives derfor psykologiske  Approksimationer til  det evige,  og det var det,  som var  Hovedproblemet  for  Poul  Møller,  (særlig  Metoden,  ved hvilken det nærmere skulde udføres).

I  sin  Afhandling  forsøger  Poul  Møller  dog  ogsaa  ud  fra  de  givne  Forud­ sætninger at opstille det saakaldte ontologiske  Bevis for Sjælens Udødelighed. Han prøver  her,  om  det  er  muligt  at  føre  en  direkte  Linie  fra  den  Enkeltes Eksistens til det oversanseliges Omraade, men Poul Møller maa dog indrømme, at denne Bevisførelse lader sig ikke gennemføre uden et Spring. Han siger der­ om:  »Saaledes have  vi  med  Føielighed  indladt  os  paa  en  Tankegang,  som  er den  eneste,  der  kunde  tænkes  at  føre  til  et  ontologisk  Beviis  for  Menneskets Udødelighed. Men en opmærksom Læser vil let have opdaget, at der er et stort Spring i Beviset... Hvis da Beviset skulde være aldeles tilfredsstillende,  skulde jeg,  ad  den ontologiske Vei,  kunne  komme  til  et  saa  fuldstændig bestemt  Be­ greb  om det endelige  Fornuftvæsen,  at  jeg med  apodictisk Vished  kunde  om­ bytte det med Begrebet Menneske; men hvo vil troe paa Muligheden af en saa lang  apriorisk Tankegang?  Indtil  da  Nogen  løser  denne  Opgave,  som  endnu Ingen  har  forsøgt paa,  negte  vi  dristig  Muligheden  af  at  føre  noget  apriorisk Beviis for Menneskets Udødelighed.«3 7

34  s.  V.  IV,  419.

35  Pap.  V  B  47,  13  og  S.  V.  V,  48.

36  Pap.  X I  2  A  171.

Også V. Haufniensis maa - trods de psykologiske Approksimationer i Ret­ ning  af  det  evige  -  indrømme,  at  det  eviges  Virkelighed  kun  kan  naas  ved Spring. Vi ser altsaa,  at V. Haufniensis indtager her samme  Position  som  Poul Møller.  Kierkegaards  stringente  Tænkning  maatte  bekræfte  Rigtigheden  af Poul Møllers intuitive Indsigt.

Søren Kierkegaard har altsaa  under Indflydelse  af Poul Møller  i  »Begrebet Angest« skabt en Psykologi af sin egen Art, som derefter staar i organisk Sam­ menhæng med hele hans øvrige Livsopfattelse. Dermed er ogsaa Begrundelsen givet,  hvorfor han netop har tilegnet Poul Møller  »Begrebet Angest«.

Til  sidst  blot  to  supplerende  Bemærkninger:  Søren  Kierkegaards  Psykologi er ganske nøje afgrænset fra andre Videnskaber. Som det er kendt, gennemfø­ rer  Vigilius  Haufniensis  i  Begyndelsen  af  »Begrebet  Angest«  en  meget  nøje Afgrænsning  ogsaa  fra  andre  Videnskaber.  Muligvis  har  Kierkegaard  ogsaa med Hensyn til  at distingvere  og  afgrænse  lært  en  Del  af  Poul  Møller,  som har gjort Kierkegaard opmærksom paa Distinktionens Betydning og er blevet Anledning til, at Kierkegaard søgte videre til andre Distinktionens Mestre som f. E.  Sokrates.  Deraf  vil  maaske  kunde  forstaas,  hvorfor  V.  Haufniensis  an­ bringer Mottoet om Distinktionens Betydning lige efter Dedikationen. I hvert Tilfælde er det påfaldende, at næsten Halvdelen  af  »Poul Møllers kortfattede formelle  Logik« indeholdt  »Øvelser  i  Destingveren,  Defineren  og  Classi-

ficeren.«3 8

Men Psykologiens Omraade staar altsaa klart afgrænset fra andre Videnska­ ber. Dette Omraades Omfang kan bl. a. klart anskueliggøres, hvis vi tager Be­ stemmelser:  Legeme,  Sjæl  og  Aand  til  Hjælp,  som  V.  Haufniensis  anvender dem i  »Begrebet Angest«. Vi opdager da, at V.  Haufniensis begrænser Psyko­ logien  til  kun  at  omfatte  den  legemlige-sjælelige  Syntese  med  Approksimati­ psykologiske  og  Aandens  Virkelighed.  Dette  Forhold  kan  endnu  bedre  illuoner  til  det  aandelige;  det  kvantitative  Spring  danner  Grænsen  mellem  det streres,  hvis vi  tager  andre  Begreber  til  Hjælp,  som  vi derefter  kan  fremstille skematisk saaledes:

37  Efterl.  Skr.  V,  64.

38  Carl  Berg:  Grundtrækkene  af  en  philosophisk  Propædeutik  eller  Erkjendelseslære,  tillige­ med  Poul  Møllers  kortfattede  formelle  Logik.  Kjøbenhavn  1839.  S.  133-70.

Legeme-Sjæl

Mulighed

Uvidenhed

Angst

Aand

Virkelighed

Viden

Tungsind

Psykologiens Omraade omfatter altsaa Legeme-Sjæl med Approksimationer til det aandelige, som dog er skilt med en Kløft fra disse. Psykologien har med Muligheden  at  gøre,  først  det  aandelige  er  Virkelighed.  Til  det  psykologiske ning  fra  Uvidenhed  til  Viden.  Hele  Psykologiens  Omraade  er  kendetegnet  i eksistentiel Forstand af Angst;  paa Aandens Omraade fortætter Angsten sig til Tungsind.  Tungsind  svarer  dermed  til  Angsten  paa  et  højere  dialektisk  Trin. At dette forholder sig saaledes, viser bl. a.  følgende Sted i  »Begrebet Angest«: »Angest har her  samme  Betydning som Tungsind paa  et  langt  senere  Punkt,

svarer Uvidenheden; Bevægelsen fra det psykologiske til det aandelige er i Ret­ hvor Friheden, efter at have gjennemløbet de ufuldkomne Former af sin Histo­ rie, i dybeste Forstand skal komme til sig selv.«3 9

Af det anførte ser man klart, at Tungsindet er en højere Form for Angsten. Angsten  er  altsaa  Aandens  første  Fremtrædelsesform,  Tungsindet  den  senere. Resultatet  af  mine  supplerende  Bemærkninger,  som  kan  begrundes  meget bedre, end det er gjort her, er:  »Begrebet Angest«  er i dialektisk Rækkefølge den  første  Bog  i  Søren  Kierkegaards  Forfatterskab;  i  kronologisk  er  det  jo egnet første Bog i den dialektiske Sammenhæng til den Mand, som satte ham

»Enten-Eller«. Med en vis Ret kan man derfor pastaa, at Kierkegaard har til­ i  Gang  med  sine  Idéer,  og  som  var  -  som  Kierkegaard  siger  -  »min  Begyn­ dens  Fortrolige«.  Kierkegaard  kalder  ogsaa  i  Udkast  til  Dedikationen  Poul Møller for »min savnede Læser«. Sikkert vilde Poul Møller som Læser i  »Be­ grebet  Angest«  have  opdaget  Virkeliggørelsen  af  hans  vigtigste  Idé,  og  han uden Tvivl være blevet glad overrasket over den gennemreflekterede, enestaaende og dybsindige Maade, paa  hvilken denne Idé blev udformet i  »Begrebet Angest«.

39  S.  V.  IV,  314.  I  N oten  dertil  siges  der:  »Herom kan  man  eftersee  »Enten-Eller«  (Kbhvn. 1843),  især  naar  man  er  opmærksom  paa,  at  første  D eel  er  den  Tungsindighed,  i  sin angestfulde  Sympathie  og  Egoisme,  der  forklares  i  anden  Deel.«