Teksten som problem i lingvistik, filologi og andre humanistiske videnskaber
Forfattere: Mikhail M. Bakhtin
Tidsskrift: kok (1995-11-27)

## Mikhail M. Bakhtin

## Teksten som problem i lingvistik, filologi og andre humanis  tiske videnskaber

ForsØg på en filosofisk analyse

## Oversætternes forord

Den  russiske sprog- og litteratlirforsker Mikhail M.Bakhtin  (18951975)  blev kendt i (let danskeforskningsmilj@  ilecl en nasten samtidig introduktion gennem Peter Madsen og Anker Gemzges arbejder om ham.'  Bukhtin er siden blevet brugtjlfttigt, iser af litterater, men hans arbejder har i overs~ttelse kun varet tilgangelige på  engelsk, tysk, ,fransk og senest svensk; han er aldrig blevet oversut til dansk.

Artiklen »Teksten som pmblem«  er et af Bakhtins sene clrbejder, oprindeligt nogle uf hans eksperimentelle notuter,fra 1959-61; men de blev,f@rst publiceret i 1976, +er hans dgd, i tidsskriftet Voprosy Literatury og sa igen tre år senere, efter nogen redigering, i bogen Estetika Slovesnogo Tvortjestva, forsynet  med udfgrlige noter. Det er denne senere udgave,'  vi har valgt at oversatte her.

»Teksten som problem« er den  fgrste  »rluizske« Bakhtin på  tryk, og det er med velberåd hu, at vi har valgt netop dette sene vark. Her blotIregges den organiske sanzmenhang nzellem de hovedtemaer, der interesserede Bakhtin gennem årtier og som tenderede mod en syntese affilologi og filosofi.  Bakhtin prasenterer  disse temaer som en .e~rlig og ny humanistisk disciplin, dannet i granseområdet iizellem lingvistik, ,/i1osoji.ek antropologi og litterut~iwidenskah. Ud over ut definere og uddybe sit  forskningsområde  samler Bakhtin i denne artikel sine hidtidige ideer omkring det dialogiske ord" og.forbinder dette begreb med begrebet tekst. Denne sidste term behandles ogsa af Bakhtin i den udvidede og bearbejdede udgave af bogen Problemy Poetiki Dostojevskogo.4 Alt dette g@r  »Teksten som prohlenz«  til et meget vigtigt va7rk for ,forståelsen af hele Bakhtin.

Som lmsere af Bakhtin p i  hans modersmil hui vi  fglt  et stigende behov  jor  en ov~rsattelse til dclnsk som skulle ligge t r ~ t på  origznalen ud fra  den betragtning, at der i hidtidige oversattelser til engelsk, tysk og fransk  ligger  for  megen tolkriirzg af vigtige begreber, ligesom vi har junclet  en del,[ejl. sile de^  I1ci.r vi i Vern W.McGees  engelske oilerswttelse, redigeret af Cuc~1 Emerson og Michael Holqvist5 og ulrnirzdelig anerkeridt soiiz (len bedste »engelske« Bakhtin, fundet  en delf&lt;;l. Ek,sempelvis er »hessubjektno« (»subjectless«)  oversat soiri »ohjectless« i  f l l g ende:  »Can one say that the compreherision o f a  language c ~ s a systern  is ohjectless and cornpletely rlevoirl c?f'dialogic  aspects?« (p. 111)."  Det er irilidlertid kun den der  forstår,  dvs. subjektet, der kan g@re  forstielsesprocessen dialogisk. Forståelseris  objekt er  jo  altid til ste(le,  jor  det er sproget .selil,  hvilket g@r  hele der~ engelske,formulering uf sp@rgsmiilet  meningslojs. Den hyppigst,forekommende  fordrejning  uf Bakhtin sker, nar oversmtteren prQver at polere  den hciXhtirisXe tanke. »Initially, helief reguiret1 only understandzng -interpretcition. This belief +i.r-,c~s brought to hear orz profane  texts (the study of lr~iiguage and so forth)« (p.  103).  Dette er, strengt taget, ikke en over-s~ttelse, men oversmtterens »tolkning« uf f~lgende to srrtrziriger: »Initially -heliex that reqrrire.5  urzderstanding -interpretation. Application of profane  texts (language teachilzg ancl so o n ) . ~ " Det er hvad Bakhtin har skrevet, iizeri selvf@lgelig  er det umuligt at Icse videre uden at bestemme sig for. I~vorclan  rnarz  vil forstå  disse  linjer. Bulihtin tvinger laseren til at reflektere  over sine  egne ord, han inddrager lmseren i en dialog med sig selv, og det er netop dette, der er formiilet  med hciris »i~fi&lt;,rdige« måde at skrive pi. »Frr.r.ciigg@relsen« er derfor den groveste fejl  en oversmtter liezrl   beg2 mor1 deri  bakhtinske originaltekst. Bukhtins »ufardige« fremstillingsform  her er ikke et hjmlpel@st  ror1 ufforvirrede tanker, men t v ~ r t i m o d resultatet af den dalznede litterat, den erfarne skribent og sprogvidenskabsmands rnurzgeårige s t r ~ h e n mod prmcisiolz.  Det er rnåske ikke en stilistisk  helstlbr,  ,fardig tekst, det er merl Buk1ltiri.s egne ord »eksperimentelle noterter«.  Men man kan ikke betvivle Bukhtiris beherskelse c 4  sit ~rlorlersmil eller I Z ~ L I I J evne til at udtrykke ngjagtigt det, han vil. Med den tilsyneladende »ufardighed« i de sene artikler laver Bakhtin et dristigt eksperiment i at leve op til sin egen dialog-teori og leverer den pcl  en ~zdpraget dialogisk, subjekt-kravende og hermed »laser~zvenlig« mclde.

A. Можно \_ ли говорить, что понимание языка KAK системы бессубъектно и вовсе лишено пиалогических

В. Первоначально вера, требующая только понимания истолкования. Обращение профанным текстам

(обучение языкам и т. л.).

Mere prmcist  omfatter vores betegnelse »ufardig«,f@lgende vmseritlige sproglige karnkteristikrr: Brrkhtins ordvalg kan til tider virke proi~okerende inkonsekvent ellrr tvetydigt, idet han bruger  forskellige  gloser om  fanomener, som i,figligt  sprog b ~ r vmre terminologiseret, dvs. prmcist  defineret og standardiseret: ikke-lingvistisWmetalingvistisk," ,fi)rfutter/autur, mening/betydning  etc. Han ovrrskrider tit,f?~gsprogets stilistiske granser og inddruger gloser med kirkeskzi~isk klang, som det er svart at gengive pcl  undre sprog; han organiserer kohr~.sionen p2  en siidan mclcle at koliarens ikke bliver entydig; h~rn hruger meget tit purentes, tcznkestreg, kursiv, og han bruger dem riled vidt  forskelligt formil (til  ut konkretisere, generalisere,  uddybe, uflede, omformulere, udvikle, gentage sin truzke osv.) -»og scl   videre« er i @vrigt  et uf Bakhtins ynrllingsudtryk, som han bruger  fur  at urzrlg~7 at smtte et definitivt punktum. Forl@bet  i hans tankegcrrig er mcingerettet  og ikke ensrettet; e n jzerne  ,f@lger  ikke  hinanden  i pmrz  rakkcfdlge, men koges sammen. Bcrkhtin  cirkler rundt  og  kornmer  tilbage ti1,forladte emner, s2 der grcirlvist, under,forudsatniq  uf lasere n.^ aktive samarbejde (dialog), skabes et helhedsbillede r4fhuns poljfone  vision, uden at der dog opncls noget sd  kurzstigt og,fi)r  ha~n forkasteligt  som et »slirtresultat«, et endegyldigt svcrr.

NB: 1995 rr 100-clret,fOr  Mikhail M.Bakhtins fqjdsel

Nina Meller Andersen Svetlana Klimenko Vores analyse må kaldes filosofisk fgrst og fremmest på gnind af overvejelser af negativ karakter: det er hverken en lingvistisk, en filologisk, en litteraturvidenskabelig eller nogen anden speciel analyse (unders~gelse). Derimod er de positive overvejelser ffllgcnde: vores undersflgelse bevaeger sig i grznseområderne, skellene og krydsningerne mellem rille de ovenfor naevnte discipliner.

Teksten (skriftlig og mundtlig) er det oprindeligt givne i alle disse discipliner og i det hele taget i den humanistisk-filologiske  tznkning (herunder også i den oprindelige teologiske og filosofiske tznkning). Teksten er den umiddelbare virkelighed (tankens og oplevelsens virkelighed). Det er kun derfra. at disse discipliner og denne tznkning kan udgå. Hvor der ikke er tekst, er der heller ikke noget objekt T o r   forskning eller tznkning.

'Underforstiet'  tekst. Hvis man vil forstå teksten bredt -som ethvert sammenhaengende tegnkompleks -så har også kunstvidenskaben (musikvidenskab, de bildende kunsters teori og historie) noget at g@re med tekster (kunstvzrker). Tanker om tanker, oplevelser af oplevelser, ord om ord, tekster om tekster. I dette ligger hovedforskellen mellem vores (de  humanistiske) discipliner og de naturvidenskabelige, selv om der heller ikke engang her er nogen absolutte, uoverskrideligc grznser. Den humanistiske tanke opstår som tanke om andres tanker, andres viljesytringer, manifestationer, ytringer, tegn, i hvilke guder (abenharinger) eller mennesker (herskernes love, forfzdrenes bud, anonyme sentenser, gåder osv.) giver sig til kende. Den videnskabelige cksakte »pastvang« for tekster og tekstkritikken  selv er senere fznomener, hvis man kan sige det sådan, (der er en hel omvzltning af den humanistiske  t~enkiling, inistillide~z~s opståen).  Fflrst troen, som kun krzver forståelse -,fortolkrzing. Brug af profane tckstcr (sprogindlaring osv.). Det er ikke vores hensigt at fordybe os i  de humanistiske videnskabers historie generelt eller i filologiens og lingvistikkens historie -vi er interesserede i det specifikke ved den humanistiske  tanke, dens indretning på andres tanker, meninger, betydninger osv., som er manifesteret og foreligger for forskeren alene i form af en tekst. Lige meget hvad der er undersflgelsens endemål, kan udgangspunktet kun vzre en tekst.

Vi vil kun beskzftige os med de verbule tekster, som er det oprindeligt givne i de pågaldende humanistiske discipliner -i  fØrste rzkke lingvistik, filologi, litteraturvidenskab n1.v.

Enhver tekst har et subjekt, en autor (talende eller skrivende). Forfatteridentitetens mulige typer, arter og former. Den lingvistiske analyse kan i det hele taget inden for visse rammer helt abstrahere fra forfatteridentiteten. Fortolkning af teksten som eksenzlxl (f.eks.  propositioner, syllogismer i logikken, sztninger i grammatikken, 'kommutationer' i  lingvistikken osv.). Imaginzre tekster (som eksempler og andre typer). Konstruerede tekster (til et lingvistisk eller stilistisk eksperiment). Overalt opstår der szrlige forfattertyper, der udtznker ekscmplcr og eksperimenterer med deres szrlige form for forfatteransvarlighed  (her er også et andet subjekt: den, der kunne sige sådan).

Problemet tekstens grienser. Teksten som ytring. Problemet tekstfunktioner og tekstgenrer.

To momenter, som bestemmer teksten som ytring: dens idé (intention)  og realiseringen af denne idé.  De dynamiske vekselvirkningsforhold mellem disse momenter, deres kamp -som bestemmer tekstens karakter. Dcres divergens kan vzre meget sigende. »Sidt« hos L.Tol~toj.~ Fortalelser og skrivefejl if~lge Frcud (udtryk for det ubevidste). Ændringen af  ideen i realiseringsprocessen. Ikke-opfyldelsen af den fonetiske hensigt.

Problemet det andet subjekt, som reproducerer (med det ene eller det andet formål, herunder forskningen) en tekst (den andens) og som skaber en rarnmetekst (kommenterende, vurderende, modsigende osv.).

Et szrkende for den humanistiske tankegang er, at der er to planer og to subjekter. Tekstologi som teori og praksis i den videnskabelige reproduktion af  litterzre tekster. Det tekstologiske  subjekt (tekstologen) og dets szregenheder.

Problemet iagttagerens synsvinkel (rum- og tidsmzssigt udgangspunkt) inden for astronomi og fysik.

Tekst soin ytring, der er inkluderet i talesamvzr (tekstkzde) i en given sfzre. Teksten soin en sierlig inoriade, som genspejler alle tekster (inden for rammerne) af en given meningssfrx're.  Den gensidige forbindelse af alle meninger (for så vidt de realiseres i ytringer).

De dialogiske forhold mellem tekster og inden for tcksten. Deres szrlige (ikke-lingvistiske) karakter. Dialog og dialektik.

Tekstens to poler. Enhver tekst forudsztter et almindeligt anerkendt (dvs. konventionelt inden for et givct kollektiv) tegnsystem, sprog (selv kunstens sprog). Hvis der ikke står et sprog bag teksten, så er det ikke nogen tekst, men et Egte naturfrenomen (ikke tegnfznomen), for eksempel et kompleks af naturlige skrig og stm, som ikke har sprogets (tegnets) repeterbarhed. Selvf~lgelig inkluderer enhver tekst (både mundtlig og skriftlig) en betydelig mzngde af forskelligartede, zgtc, naturlige momenter, der ikke er tegn, og som går ud over den humanistiske forsknings grznser (lingvistisk, filologisk og andre), men der tages også hensyn til dem (beskadigelse af manuskriptet, dårlig diktion osv.). Rene tekster findes ikke. Desuden er der i enhver tekst en rzkke aspekter, som kan kaldes tekniske (den tekniske side af grafik, udtale og lignende).

Det vil sige, bag enhver tekst står et sprogsystem. I teksten svarer alt genta- get og reproduceret, gentageligt og reproducerbart, alt som kan forekomme uden for den givne tekst, til dette sprogsystem. Men samtidig er enhver tekst (som ytring) noget individuelt, unikt og uigentageligt, og i dette ligger hele dens idé (det formål, hvortil dcn cr skabt). Det er det i den som har med zrlighed, sandhed, godhed, skflnhed, historie at gore. I forhold til dette aspekt er alt det gentagelige og reproducerbare materiale og middel. Dette går til en vis grad ud over lingvistikkens og filologiens gramser. Dette andet aspekt (denne anden pol) er karakteristisk  for selve teksten, men viser sig kun i situationen og tekstkzdcn (i talesamvzr inden for en given sfzre). Denne pol er ikke forbundet med sprogsysteinets (gentagelige) elementer (tegn), men med andre (uigentagelige) tekster via saxlige dialogiske (og, ved abstraheren fra forfatteren, dialektiske) relationer.

Denne anden pol er ulflseligt forbundet med forfatteridentiteten og har intet til fzlles med det zgte og naturlige enkelttilfzlde; den realiseres helt og holdent ved hjzlp af sprogets tegnsystem. Den realiseres af ren kontekst, skflnt den gror til med naturlige momenter. Alle grznser er relative (for eksempel, hvor skal man placere  en oplzsers stemmes klangfarve osv.). Ændring af funktioner bestemmer også cendring af grznser. Forskel mellem fonologi og fonetik.

Problemet det meningsmcessige (dialektiske) og dialogiske forhold mellem tekster inden for grznserne af en bestemt sfzre. Det szrlige problem teksternes historiske vekselvirkningsforhold.  Alt dette i lyset af den anden pol. Problemet den kausale forklarings gramser. Det er vigtigt ikke at rive sig los fra teksten (selv den mulige, den tznkte, den konstruerede).

Åndsvidenskab. Ånd (både ens egen og den fremmedes) kan ikke gives som ting (de naturlige videnskaben direkte objekt), men kun som tegnudtryk, realiseret i tekster både for sig selv og for den anden. Kritik af selviagttagelse. Men det er nodvendigt med en rig, dyb og fintfolende forståelse af teksten. Tekstteori.

Naturlig gestus i skuespillernes spil får tegnbetydning (som vilkårlig, spillet, underordnet rollens idé).

Et naturligt enestående tilfcelde (for eksempel et fingeraftryk) og tekstens meningsfyldte (signifikante) uigentagelighed.  Kun den mekaniske reproduktion af fingeraftryk er mulig (i hvilket som helst antal eksemplarer); den mekaniske reproduktion af en tekst er selvf~lgelig også mulig (for eksempel kopiering), men en tekstreproduktion af et subjekt (tilbagevenden til den, gentaget lzsning, ny udforelse, citater) er en ny, uigentagelig begivenhed i tekstens liv, et nyt led i den historiske kzde af talesamvzr.

Ethvert tegnsystem (dvs. ethvert sprog), lige meget hvilket snzvert kollektiv det stotter sin betingethed på, kan principielt altid dechifreres, dvs. overszt- tes til andre tegnsystemer  (andre sprog);  f~lgelig er der en fzlles logik i tegnsystemer, et potentielt faelles sprogcnes sprog (som selvf~lgelig aldrig kan blive et konkret sprog, et ud ai" mange sprog). Men teksten (til forskel fra sproget som system af midler) kan aldrig oversaettes fuldstzndigt, fordi der ikke findes en potentiel teksternes tekst.

Tekstens liv soin begivenhed, dvs. dens sande vzsen, udvikler sig altid p5 overgangen rnellern to hevidsthedcr, to subjekter.

Den humanistiske tznknings stenogram er altid stenogram af en szrlig type dialog: det indviklede vekselvirkningsforhold  mellem teksten (objekt for udforskning og overvejelser) og den skabte, indrammende kontekst (spergende, modsigendc osv.), hvori videnskabsmandens erkendende og vurderende tanke realiserer  sig. Dette er et mØde mellem to tekster -den fzrdige og den som skabes som reaktion på den, og er altså et mede mellem to subjekter, to forfattere.

Teksten er ikke en ting, og derfor kan man på ingen måde eliminere eller neutralisere den anden bevidsthed, modtagerens bevidsthed.

Det er muligt at gå til den fØrste pol, det vil sige til sproget -forfatterens sprog, genrens, retningens, epokens sprog, det nationale sprog (lingvistik) og endelig til sprogenes sprog (strukturalisnie, glossematik). Det er muligt at bevzge sig til dcn anden pol, til teksten som uigentagelig begivenhed.

Mellem disse to poler ligger alle mulige humanistiske discipliner, som udgår fra teksten som oprindelig begivenhed.

Begge poler er ubetingede: ubetinget er det potentielle sprogenes sprog og ubetinget er den eneste og uigentagelige tekst.

Enhver aegte, skabt tekst er altid personlighedens åbenbaring, som til en vis grad er fri og ikke forudbestemt af empirisk n@dvendighed. Derfor tillader den (i sin frie kerne) hverken kausal forklaring eller videnskabelig forudsigelighed. Men dette udelukker selvf~lgelig ikke en indre nedvendighed, en indre logik i tekstens frie kerne (uden hvilken den hverken kunne forstås, anerkendes eller have virkning).

Teksten som problem i de humanistiske videnskaber. Humanistiske videnskaber er videnskaber om mennesket i sin specificitet og ikke om et naturfznomen eller en ting uden stemme. Mennesket i sin specificitet udtrykker sig altid (taler), dvs. skaber en tekst (selv en potentiel). Der, hvor mennesket bliver studeret uden for teksten og uafhzngigt af denne, er der ikke l a g e r e   humanistiske videnskaber (menneskets anatomi, fysiologi osv.).

Teksten som problem i tekstologien. Den filosofiske side af dette problem. ForsØget på at studere teksten som 'verbal reaktion' (behaviori~me).~ Kybernetik,  informationsteori, statistik og teksten som problem. Problemet tekstens tingsligg~relse. Grznserne for en sådan tingsliggerelse.

Menneskets handling er en potentiel tekst og kan kun forstiis (som menneskets handling og ikke fysisk handling) i sin egen tids dialogiske kontekst (som replik, som idéposition,  som system af motiver).

»Alt det oph~jede og smukke« -dette er ikke en fraseologisk enhed i almindelig forstand; men en szrlig slags ekspressiv eller intoneret ordsammens~etning. Det er en reprzsentant for stil, for verdensanskuelse, for en mennesketype, den dufter af kontekster, i den er der to stemmer, to subjekter (det som ville kunne sige sådan for alvor, og det som parodierer det fØrste).  Separat betragtet (uden for sammensztningen) er ordene »smuk« og »oph@jet« fri for tostemmighed; den anden stemme indgår kun i ordsammensztningen, som hermed bliver til ytring (dvs. den får det talesubjekt,  uden hvilket der ikke ville vzre den anden stemme heller). Også et erikelt ord kan blive tostemmigt, hvis det bliver en forkortelse af en ytring (dvs. får en autor). Den fraseologiske enhed er skabt ikke af den i@rste, men af  den anden stemme.

Sprog og tale, sztning og ytring. Talesubjekt (generaliseret, 'naturlig'  individualitet) og ytringens autor. Skift mellem talesubjekterne og skift mellem de talende (ytringens autorer). Sprog og tale kan identificeres med hinanden, eftersom ytringens dialogiske grznser er slettet i tale. Men sprog og talesamv~r (som den dialogiske udveksling af ytringer) kan aldrig identificeres med hinanden. Absolut identitet mellem to eller flere sztninger er mulig (når man lzgger dem oven på hinanden som to geometriske figurer, falder de helt sammen), desuden må vi antage, at enhver sztning, selv en kompleks, i en ubegrznset talestrØm kan gentages et ubegrznset antal gange i fuldstzndig identisk form, men som ytring (eller del af ytring) kan ikke en eneste sztning, selv en s ~ t ning på et ord, nogensinde gentages: det er altid en ny ytring (selv et citat).

SpØrgsmålet  opstår: kan videnskab have noget med sådanne absolut uigentagelige individualiteter  som ytringer at gore; overskrider de ikke grznserne for en generaliserende videnskabs erkendelse. Selvf~lgelig kan den det. For det fØrste er udgangspunktet for enhver videnskab de uigentagelige tilfzlde, og hele vejen forbliver videnskaben forbundet med dem. For det andet kan og skal videnskaben, og f ~ r s t og fremmest filosofien, studere denne individualitet~ specifikke forni og funktion. Det er n~dvendigt at vzre helt bevidst om en konstant korrigering af krav om fuldstzndig udt~mmelse ved hjzlp af en abstrakt analyse (f.eks. lingvistisk) af en konkret ytring. Studiet af typer og former for dialogiske relationer mellem ytringerne og deres typologiske former (ytringens faktorer). Studiet af ikke-lingvistiske og samtidig ikke-indholdsmzssige (kunstneriske, videnskabelige osv.) momenter i ytringen. En hel sfzre mellem den lingvistiske og den rent indholdsm~ssige analyse; denne sfzre er tabt for videnskaben.

Inden for grznserne af en og samme ytring kan en sztning gentages (gen- tagelse, selvcitat, ufrivilligt), men hver gang er det en ny del af ytringen, eftersom dens plads og funktion i hele ytringen zndres.

Ytringen som helhed er formet som sådan af  ikke-lingvistiske (dialogiske) momenter, den er også forbundet med andre ytringer. Disse ikke-lingvistiske (dialogiske) momenter gennemtrznger også ytringen indefra.

Samtlige den talendes ytringer i sproget (personlige pronominer, finitte verbalformer, grammatiskc og leksikalske udtryksformer for modalitet og udtryk for den talendes holdning til sin egen tale) og talesubjektet.  Ytringens autor.

Ud fra ytringeiis ikke-lingvistiske mål er alt det lingvistiske kun et middel.

Problemet autor og de måder han er udtrykt på i et vzrk. I hvor hØj grad kan man tale om 'et billcde' af autor?

Vi finder (opfatter, forstar, fornemmer, foler) autor i ethvert kunstvzrk. For eksempel, i et maleri fØler vi altid dets autor (kunstneren),  men vi ser ham aldrig sådan, som vi  ser det, han har skildret. Vi foler ham (det skildrende subjekt) som rent, skildrcnde princip og ikke som noget skildret (noget synligt). I et selvportrzt ser vi selvfolgelig ikke den kunstner som har skildret det, vi ser kun kunstnerens  skildring. Strengt sagt er forfatterbilledet conrradictio in adjecto. Det såkaldte forfatterbillede er sandt nok et billede af en szrlig type, sorn adskiller sig fra andre billeder i et vzrk, men det er alligevel et billede, og det har sin autor, ham der skabte det. Billedet af fortzlleren i en  jeg-fortzlling, billedet af helten i selvbiografiske vzrker (selvbiografier, bekendelser, dagboger, memoirer og andre), den selvbiografiske helt og lignende. De bliver alle inalt og defineret ud fra deres forhold til forfatteren som menneske (som en szrlig genstand for skildringen), men de er alle skildrede billeder, som har deres autor, bzreren af det rene, skildrende princip. Vi kan tale om en ren autor til forskel fra den autor soin er delvis skildret, vist, soin indgår i v ~ r k e t som en del af det.

Problemet autor til den mest almindelige. standardiserede dagligdags ytring. Vi kan skabe et billede af enhver talende, vi kan fornemme ethvert ord, enhver tale som objekt, men dette objekt indgår ikke i  selve den talendes hensigt og opgave, og skabes ikke af ham som autor til sin egen ytring.

Det betyder ikke, at der ikke findes veje fra den rene autor til forfatteren som menneske -selvfolgelig findes de, og desuden går de ind i selve kernen, ind i selve menneskets dybde, men denne kerne kan aldrig blive et af billederne i selve vzi-ket.  Forfatteren som menneske er i det som en helhed, og i h~jeste grad, men han kan aldrig blive en integreret billedlig del af det (objekt). Det er hverken natura creatcr (den skabte natur), eller riatura naturata et creans (den avlede og skabende natur), men ren natura creans et non creata (den skabende og ikke skabte n a t ~ r ) . ~

I hvor h ~ j grad er rene, objektl~se, enstemmige ord mulige i litteraturen?

Kan et ord, i hvilket autor ikke h ~ r e r e 1 1   fremmed stemme, i hvilket der kun er ham og hele ham, blive byggemateriale til et litterat vzrk? Er en eller anden grad af ikke-bogstavclighed ikke en nØdvendig betingelse for enhver stil'?  Står autor ikke altid uderi,for sproget som materiale for det kunstneriske vzrk? Er enhver forfatter (selv den rene lyriker) ikke altid 'dramaturg'  i  den forstand, at han fordeler alle ord på fremmede stemmer, herunder også forfatterbilledet (og autors andre masker)? Måske er ethvert bogstaveligt, objektlgst, enstemmigt ord naivt og udueligt for den zgte kunstneriske skzbne. Enhver Egte, kunsrneriske stemme kan altid kun vxre en u~zclen stemme i ordet. Kun den anden stemme -et rentjOrhold -kan fuldt ud vzre objektlos, bogstavelig og ikke kastc en billedlig, substanliel skygge. Forfatteren er den, som kan arbejde ved hjzlp af sproget, mens han selv befinder sig uden for sproget, den som besidder den gave at kunne tale indirekte.

At udtrykke sig selv belyder at gØre sig selv til objekt for en anden og for sig selv ('bevidsthedens virkelighed').  Det er objektiviseringens fØrste trin. Men man kan desuden udtrykke sit forhold til sig selv som objekt (objektiviseringens andet trin). Herved bliver ens eget ord til et objektord (dvs. ikkebogstaveligt ord) og får en anden -også sin egen -stemme. Men denne anden stemme kaster ikke lcengere sin skygge (fra sig), fordi den udtrykker et rent forhold, og alt del objektiviserende og materialiserende i ordet bliver atleveret til den forste stemme.

Vi udtrykker vores holdning over for den, som ville tale sådan. I dagligdags tale finder delte sit udtryk i en let hanlig eller ironisk intonation (Karenin hos E.Tolstoj  lo), forbavset, uforsliende, sporgende, tvivlende, bekrzftende, forkastende, rasende, begejstret og så videre intonation. Dette er en temmelig primitiv og meget almindelig form for tosteinmighed i dagligdags tale, i dialoger og disputter om videnskabelige og andre ideologiske temaer. Det er ganske grov og lidet generaliserende tostemmighed, tit direkte personlig: en af de tilstedevzrende samtalepartneres ord reproduceres ined zndret accentuering. En lige så grov og lidet generaliserende form er forskellige slags parodisk stilisering. Den fremmede stemme er bcgrznset, passiv, og der findes ikke dybde og produktivitet (skabende, berigende) i stemmernes indbyrdes forhold. I litteraturen gzlder det for positive og negative figurer.

I alle disse former dukker bogstavelig og, kan man sige, fysisk tostemmighed op.

Mere indviklet  forholder det sig med autors stemme i drama, hvor den, sandsynligvis, ikke realiseres i ordet.

At se og forstå autor til et vzrk betyder at se og forstå en anden, fremmed bevidsthed og dens verden, dvs. et andet sub.jekt (»Du«).  Ved,fot-klaring er der kun én  bevidsthed, ét  subjekt; ved jbrståelsr. -to bevidstheder, to subjekter. Der kan ikke vzre et dialogisk forhold til objektet, derfor er forklaring fri for dialogiske momenter (bortset fra det foriuelt-retoriske). Forståelse er altid til en vis grad dialogisk.

Forskellige  typer og former for forståelse. Forståelse af tegneiies sprog, dvs. forståelse (tilegnelse) af  et bestemt tegnsystem  (f.eks. et bestemt sprog). Forståelse af et vzrk på et allerede kendt, dvs. allerede forstået, sprog. Fravzr i praksis af skarpe grxnser og overgange fra én  form for forståelse til en anden.

Kan man sige, at forståelse af et sprog som system er subjektles og helt fri for dialogiske momenter'?  I hvilken  grad kan man tale om, at sprog som system har et subjekt? Dechifrering af  et ukendt sprog: indszttelse af mulige ikke-definerede 'talende',  konstruering af mulige ytringer på dette sprog.

Forståelse af ethvert vzrk på et sprog vi kender godt (måske ligefrem modersmålet) beriger også altid vores forståelse af dette sprog som system.

Fra sprogets subjekt til vxrkernes subjekter. Forskellige overgangstrin. Subjektet i forskellige sprogstile (embedsmand, kobmand, videnskabsmand osv.). Autors masker (forfatterbilleder) og autor selv.

Socialt-stilistisk billede af  en fattig embedsmand, titulxrråd (Devusjkin, for eksempel). Et sådant billede er givet, s k ~ n t ved hjzlp af selvafsl~ring, som hun (tredje person) og ikke som du. Han er et objekt og et type-eksemplar. Til billedet  af  ham er der endnu ikke et zgte dialogisk forhold.

Tilnzrmelse af fremstillingsmidlerne til fremstillingsobjektet som kendetegn for realisme (selvkarakteristikker, stemmer, sociale stillejer, ikke skildring, men citering af  helte som talende mennesker).

Objektmzssige og rent funktionelle elementer i enhver stil.

Problemet at forstå en ytring. Netop for at kunne forstå er det nodvendigt fØrst og fremmest at etablere principielle og skarpe grznser for ytringen. Udskiftning af  talesubjekter, evnen til at bestemme svaret. Enhver forståelse er principielt  set et svar. 'Kannitverstan'."

Når der forsztligt (bevidst) er mange stillejer, opstår der altid dialogiske forhold mellem dem.'?  Man kan ikke forstå disse vekselvirkningsforhold  rent lingvistisk (eller endog mekanisk).

Den rent lingvistiske (og dermed den rent deskriptive) beskrivelse og definition af forskellige stillejer inden for rammerne af et vzrk kan ikke afslore deres meningsmzssige (herunder også kunstneriske) vekselvirkningsforhold. Det er vigtigt at forstå  den totale mening med denne dialog mellem stillejer ud fra forfatterens synspunkt (ikke som billede, men som funktion). Men når man taler om tilnzrmelsen af midlerne til fremstilling og fremstillingens genstand, så er det objektet, man forstår ved det skildrede, og ikke et andet subjekt (du).

Skildringen af en ting og skildringen af et menneske (hvis vasen det er at tale). Realismen tingsligger ofte mennesket, men dette er ikke en tilnzrmelse til ham. Naturalismen med dens tendens til kausal forklaring af menneskets handlinger og tankcr (dets meningsmzssige position i verden) tingsligg~r mennesket i  endnu h ~ j e r e grad. Den 'induktive'  tilgang, som  formodentlig er karakteristisk for realismen, tingslig&amp;@  i sit vzsen og forklarer mennesket kausalt. Stemmer (som tingsliggjorte sociale stillejer) forvandles herved bare til kendetegn for ting (eller symptomer på processer), dem kan man ikke lzngere svare, med dem kan man ikke lzngere diskutere, de dialogiske forhold til sådanne stemmer slukkes.

Skildringen af mennesket i  litteraturen som objekt og subjekt kan vzre af vidt forskellig grad (resp. autors dialogiske forhold til dem). I denne henseende er billedet af Devusjkin principielt forskelligt fra objekt-billeder af fattige embedsmznd hos andre forfattere. Og han er polemisk tilspidset mod de billeder, hvori der ikke findes et zgte dialogisk d~r. I romaner gives der szdvanligvis helt lukkede og fra forfatterens side opsummerede disputter (hvis der da overhovedet gives disputter). Hos Dostojevskij er der stenogrammer af uafsluttet og uafsluttelig  disput. Men også i det hele taget er enhver roman fuldt af dialogiske overtoner (selvfØlgelig ikke altid med dens helte). Efter Dostojevskij erobrer polyfonien hele verdenslitteraturen.

Hvad mennesket angår, er kzrlighed, had, medlidenhed, bevzgelse, og i det hele taget alt det emotionelle, altid til en vis grad dialogisk.

I det dialogiske overskrider Dostojevskij (resp. hans helte som subjekter) en vis grznse, og det dialogiske får en ny (hØjere) status.

Billedet af mennesket som objekt er ikke ren tingslighed. Man kan elske det, have medlidenhed med det osv., men det vigtigste er, at man kan (og skal) forstå det. I sk~nlitteratur (som i det hele taget i kunsten) ligger der selv på dØde ting (som har med mennesket at gØre) genskin af subjektet.

Tale forstået som objektets (og objektets tale krzver nØdvendigvis  forst5else -ellers ville det ikke vzre tale -men i denne forståelse er det dialogiske moment svzkket) kan vzre inkluderet i  den kausale kzde af forklaringen. Den objektlose tale (rent idemzssig, funktionel) forbliver i den uafsluttede genstand-orienterede dialog (f.eks. videnskabelig undersagelse).

Sammenstilling af ytringer i form af måleresultater i fysik.

Teksten som subjektiv refleksion af den objektive verden, teksten som et udtryk for bevidsthed, som reflekterer et eller andet. Når teksten bliver objekt for vores erkendelse, kan vi tale om refleksionen  af en refleksion. Forståelsen af teksten er bare en korrekt refleksion af en refleksion.  Gennem en andens refleksion til det reflekterede objekt.

Ikke et eneste naturi'znomen har 'betydning', kun tegn (herunder ord) har betydninger. Derfor begynder ethvert studie af tegn med forståelse, uanset hvilken retning det så senere har taget.

Teksten -det oprindeligt givne (realitet) og udgangspunkt for enhver humanistisk disciplin. Konglomerat af mangfoldige kundskaber og metoder, som kaldes filologi, lingvistik, litteraturvidenskab, videnskabsteori osv. Med udgangspunkt i teksten vandrer disse discipliner i forskellige retninger, fravrister forskelligartede stykker fra naturen, samfundslivet, Psyken, historien, forener dem snart med kausale, snart med meningsmzessige bånd, blander konstateringer med vurderinger. Fra henvisningen til det reelle objekt er det nØdvendigt at gå over til tydelig afgrznsning af genstandene for den videnskabelige undersØgelse. Det reelle objekt er et socialt (samfunds-) menneske, som taler og udtrykker sig med andre midler. Kan man finde en eller anden tilgang til mennesket og dets liv (arbejde, kamp), bortset fra gennem de tegn-tekster, som det har skabt eller er i gang med at skabe? Kan man iagttage og studere mennesket som et naturfznomen, som en ting? Menneskets fysiske ageren skal forstås som handling, men man kan ikke forstå handlingen uden for dens mulige (af os rekonstruerede) tegnudtryk (motiver, mål, stimuli, grad af bevidsthed osv.). På en måde tvinger vi mennesket til at tale (vi konstruerer dets vigtigste vidnesbyrd, forklaringer, bekendelser, tilståelser, vi fadigudvikler en virkelig eller en mulig indre tale osv.). Overalt er der en virkelig eller en mulig tekst og forståelsen af den. UndersØgelsen bliver til sporgen og samtale, dvs. til dialog. Vi spØrger ikke naturen, og den svarer os heller ikke. Vi stiller sp~rgsmål til os selv og organiserer på en bestemt måde iagttagelsen eller eksperimentet, for at få et svar. Idet vi studerer mennesket, sgger og finder vi overalt tegn og prØver at forstå deres betydning.

Vi interesserer os fdrst og fremmest for konkrete teksttyper og for teksternes konkrete livsbetingelser, deres indbyrdes forhold og indbyrdes handling.

De dialogiske forhold mellem ytringer, som også gennemtrznger de enkelte ytringer indefra, hØrer under metalingvistik. De adskiller sig grundlaeggende fra alle mulige lingvistiske forhold mellem elementer både i sprogsystemet og i den enkelte ytring.

Ytringens (talevzrkets) metalingvistiske karakter.

De meningsmnssige bånd inden for en ytring (selv en potentielt uendelig ytring, f.eks. i videnskabssystemet) har genstandsmaessig og logisk karakter (i ordets brede forstand), men de meningsmnssige bånd mellem forskellige ytringer f&amp; dialogisk karakter (eller, i hvert fald, dialogisk nuance). Ideerne er fordelt mellem forskellige stemmer. Stemmen, personligheden  er af enestående betydning.

De lingvistiske elementer er neutrale i forhold til deres fordeling på ytringer, de bevzeger sig frit uden at anerkende ytringens grznser og uden at aner- kende (eller respektere) sternmernes suverznitet.

Hvad er det så,  der definerer ytringens urokkelige grznser? Det er de metalingvistiske krcefter.

De ikke-litterzre ytringer og deres grcenser (replikker, breve, dagboger, indre tale osv.),  overfort til et litterat vzrk (f.eks. en roman). Her zndres deres totale mening. Andre stemmer genspejles nu i dem, og selve autors stemme går ind i dein.

To saininenstillede fremmede ytringer, som intet kender til hinanden, hvis de blot strejfer det samme tema (den samme tanke), indtrzder uundgåeligt i et dialogisk forhold med hinanden. De ber~rer hinanden på det fzlles temas, den fzlles tankes territorium.

Epigrafik. Genreproblemet vedr. de celdste inskriptioner. Inskriptionernes autor og adressat. Obligatoriske skabeloner. Gravskrifter ('Fryd dig').  Den dedes henvendelse til den levende, der går forbi. De obligatoriske skabelonagtige foriner for slcegtsmottoer, besvzrgelser, bonner osv. Former for lovprisning og forherligelse. Former ror bespottelse og skzldsord (rituelle). Problemet ordets forhold til tanke, til ~ n s k e , vilje og krav. Magiske forestillinger om ordet. Ordet soin gerning. Hele omvzltningen i ordets historie, da det blev til udtryk for ren (handlingsl~s) information (kommunikation). Oplevelse af ens eget og den andens tilstedevzrelse i ordet. Den sene forfatterbevidstheds tilblivelse.

Forfatteren til et littercer vzrk (roman) skaber et enkeltstående og helt talevzrk (ytring). Men han skaber det af forskelligartede, på en måde fremmede ytringer. Og selv autors direkte tale er fuld af bevidst fremmede ord. Ikke-direkte talen, når rorholdet til ens eget sprog er som til et ud  af flere mulige sprog (og ikke som det absolutte og eneste mulige sprog).

Fuldstzndige, eller 'lukkede',  ansigter i malerkunst (herunder også i portrztkunst). De viser et menneske fcerdiggjort, et menneske, som allerede er helt og ikke kan blive andet. Ansigter på mennesker, som allerede har sagt alt, (eller)  som, på en måde, er d@de.  Kunstneren koncentrerer sin opmzrksomhed på de fuldstzndigg~rende, definerende og afsluttende trzk. Vi ser et helt menneske og forventer intet mere (og intet andet) af det. Mennesket kan ikke laves om, fornys, gennemgå en metamorfose -dette er dets definitive (sidste og afgorende) stadie.

Autors forhold til det skabte indgår altid i billedsammenscetningen. Autors holdning er billedets konstruerende moment. Denne holdning er yderst indviklet. Det er utilladeligt at reducere den til ligefrem vurdering. Sådanne ligefrcmine vurderinger odelægger det kunstneriske billede. De findes ikke engang i god satire (hos Gogol', hos Sjtjedrin). For f ~ r s t e gang at se, for f@rste gang at erkende noget -betyder allerede at indtrzde i et forhold til det: det eksisterer ikke i sig selv og for sig selv, inen for en anden (dvs. to sammenstillede bevidstheder). Forståelse er allerede et meget vigtigt forhold (forståelse er aldrig tautologi eller dublering, fordi der allerede er to og en potentiel tredje). Tilstanden ikke at blive hØrt  og ikke at blive forstået (se T.Mann nedenfor). 'Jcg ved ikke'. 'Sådan var det, og desuden hvad kommer det mig ved' -er vigtige forhold. Bdelaggelsen af de med genstanden sammenvoksede ligefremme vurderinger og i  det hele taget ~delzeggelsen af forhold skaber et nyt forhold. En s~erlig form for emotionel-evalucrcndc forhold. Deres mangfoldighed og indviklethcd.

Autor må ikke adskilles fra billeder og personer, eftersoin han indgår i dem som en ubestridelig del af dem (billederne er tosidede og af og til tostemmige). Men forfatterhilledet kan adskilles fra personbillederne;  men dette billede er selv skabt aS Sorfatteren og derfor også tosidet. Ofte, i stedet Sor personbilleder, mener man p i   en måde levende mennesker.

De forskellige meningsmzssige planer, i hvilke personers og og autors tale ligger. Personerne taler som deltagere i det skildrede liv, de taler, så at sige, ud fra private positioner, deres synspunkter er på en eller anden måde begrzensede (de ved mindre end autor). Autor er uden for den skildrede (og i en vis forstand af hain skabte) verden. Han betragter hele denne verden fra h ~ j e r e og kvalitetsmassigt anderledes positioner. Endelig er alle personer og deres tale genstand for autors holdning (og autors tale). Men planet for persontale kan krydse planet  for autors tale, dvs. det er muligt at dialogiske forhold opstår mellem dem. Hos Dostojevskij, hvor personerne er ideologer, ender.  autor og sådanne helte (tankere, ideologer) på samme plan. Dialogiske kontekster og personernes og autors talesituation cr va'scntlig forskellige. Personernes tale deltager i de skildrede dialoger i vaerket og indgår ikke direkte i samtidens reelle ideologiske dialog, dvs. et reelt talesamvar, i hvilket vzrket i  sin helhed deltager og begribes (personernes tale deltager i det reelle talesamvax kun som element i vzrket som helhed). Imidlertid deltager autor i  netop denne reelle dialog og bestemmes af samtidens reelle situation. Til forskel fra den reelle forfatter el-  det af ham skildrede forfatterbillede berovet den direkte deltagelse i den reelle dialog (forfatterbilledet  deltager kun i denne dialog via vxrket som helhed), til gengzld kan det cleltage i  vxrkets sujet og I  den skildrede dialog med personerne ('autors' samtale med Onegin). Den skildrende (reelle) forfatters tale, hvis den eksisterer, er en principielt  sarlig taletype, som ikke kan befinde sig på samme plan som personernes tale. Netop den (den reelle forfattertale) afgØr varkcts cnhcd og dets sidste indholdsmassige instans, dets, om man så må sige, sidste ord.

V.V.Vinogradov definerer forfatterbilleder og personbilleder som sprogstille.jer;  forskellene på dem indskrznkes til sprog- og stilforskelle, dvs. til rent lingvistiske forskelle. Vinogradovs koncept dzkker ikke de  ikke-lingvistiske vekselvirkningsforhoId mellem dem. Men disse billeder (sprog-stillejer) i vzrket befinder sig jo ikke ved siden af hinanden som noget lingvistisk givet, de indgår her i en szrlig type dynamiske meningsmzssige forhold. Denne type af forhold kan man definere som dialogiske. Dialogiske  forhold har en specifik karakter. De kan hverken reduceres til rent logiske (end ikke dialektiske) eller til rent lingvistiske (kompositionelle-syntaktiske) forhold. De er kun mulige mellem hele ytringer hos forskellige talesubjekter (dialog med sig selv har en sekundzr og i de fleste tilfzlde kunstlet karakter). Vi  berØrer ikke her spØrgsmålet om termen  'dialog's  oprindelse (se Hirzel").

Der, hvor der ikke er ord, hvor der ikke er sprog, kan der heller ikke vzre dialogiske forhold; de kan ikke eksistere mellem genstande eller logiske stØrrelser (begreber, propositioner osv.). Dialogiske forhold forudsztter et sprog, men de findes ikke i sprogsystemet. De er umulige niellem sprogelementer. Det specifikke ved dialogiske forhold krzver en saerlig unders~gelse.

En snaever forståelse af dialogen som en af de kompositionelle taleformer (dialogisk og monologisk tale). Man kan sige at enhver replik i sig selv er monologisk (den mindste mulige monolog), men enhver monolog er en replik i en stor dialog (i et talesanivzr i en bestemt sfzre).  Monolog som tale der ikke er adresseret til nogen og ikke forudsztter noget svar. Tale kan vzre monologisk i forskellig grad.

Dialogiske forhold -det er (meningsmzssige) forhold mellem alle mulige ytringer i talesamvzr. Lige meget hvilke to ytringer vi sammenstiller på et meningsmzssigt plan (ikke som ting eller lingvistiske eksempler), vil de indgå i et dialogisk forhold. Men dette er en szrlig form for uforsztlig dialog (f.eks. udvalg af forskellige ytringer fra forskellige videnskabsmznd eller lzrde fra forskellige epoker om det samme sp~rgsmål).

'Sult, kulde!' -er en ytring udtalt af et talesubjekt. 'Sult!' -'Kulde!'  -er  to dialogisk sammenstillede ytringer udtalt af to forskellige talesubjekter;  her opstår dialogiske forhold, som ikke var der i f~rste tilfzlde. Det samme med to udvidede sztninger (udlznke et overbevisende eksempel!).

N å r man tager en ytring for at foretage en lingvistisk analyse af den, ses der bort fra dens dialogiske natur, man betragter den i sprogsystemet (som realisering af det) og ikke i talessamv~rets store dialog.

Talegenrernes enorme og hidtil uudforskede mangfoldighed: fra de upublicerede sfarer af indre tale til kunstneriske vzrker og videnskabelige traktater. Mangfoldigheden af  vulgzrgenrer (se Rabelais),14  intimgenrer osv. Etablering af  sproget sker i forskellige epoker i forskellige genrer.

Sproget, ordet, det er nzsten alt i menneskets liv. Men denne alt omfattende virkelighed med mange facetter er ikke n~dvendigvis objekt for kun en viden- skab, lingvistikken, og den kan ikke forstås kun ved hjzlp af de lingvistiske metoder. Objekt for lingvistikken er kun materiale, kun midler for talesamvzr, men ikke selve lalesamvzret, ikke ytringer i sig selv og ikke (dialogiske) forhold mellein dem, ikke former for talesamvzr og ikke talegenrer.

Lingvistikken undersoger kun  forholdene mellem  elementer  inden  for sprogsystemet og ikke forholdene mellem ytringer og ikke ytringernes forhold til virkeligheden og til den talende person  (autor).

I forhold til de reelle ytringer og til de reelle talende har sprogsystemet ren potentiel karakter. Og ordets betydning, så lznge den undersoges lingvistisk (lingvistisk scmaseologi), defineres kun ved hjzlp af andre ord fra det samme sprog (eller et andet sprog) i sit forhold til dem; forholdet til et begreb eller et kunstnerisk billede eller til den reelle virkelighed får det kun i ytringen og gennem ytringen. Sådan er ordet som objekt for lingvistikken (og ikke det reelle ord som konkret ytring eller del af den, del af den, og ikke middel).

Begynde med problemet omkring talevaerket som en primær realitet i talens liv. Fra dagligdags replik til mangebinds-roman eller videnskabelig afhandling. Vekselvirkningsforholdet mellem talevzrker i taleprocessens forskellige sfærer. 'Den litterzre proces',  kampen mellem meninger, den ideologiske kamp osv. Når to talevzrker, ytringer, bliver stillet over for hinanden, indgår de i szrlige meningsmzssigc forhold, som vi kalder dialogiske. Deres szrlige ilatur.  Sprogelementer inden for sprogsystemet eller inden for  'teksten' (i streng lingvistisk forstand) kan ikke indgå i dialogiske forhold. Kan sprog, dialekter (regionalsprog, sociolekter og  jargoner), sproglige (funktionelle) stillejer (lad os sige familizrdagligdags tale og videnskabeligt  sprog osv.) indgå i sådanne forhold? Kun hvis man betragter dem ikke-lingvistisk, dvs. kun hvis de transformeres til verdensanskuelse (eller nogle sproglige eller kommunikative oplevelser af verden), til  'synspunkter',  til  'sociale stemmer'  osv.

En sådan transformation udf~lrer kunstneren, når han skaber typiske eller karakteristiske ytringer hos typiske personer (selv når de ikke er personificerede og ikke har navn), en sådan transformation (på et lidt andet plan) udforer den zstetiske lingvist (Vosslers skole, iszr måske Spitzers sidste arbejde15). Ved sådanne transformationer får sproget en slags 'autor', et talesubjekt, en kollektiv udover (et folk, en nation, en profession, en social gruppe osv.). En sådan transformation betegner en overskridelse af grrenserne for  lingvistikken (i den strenge og przcise forståelse af denne). Er sådanne transformationer berettigede? Ja, de er berettigede, men kun under strengt definerede forhold (for eksempel i litteraturen, iszr i romanen, hvor vi ofte finder dialoger mellem 'sprog'  og sproglige stillejer) og kun under fomdsztning af streng og klar metodologisk bevidsthed. Derimod er sådanne transformationer utilladelige, når man på den ene side tager sproget som et ikke-ideologisk (og ikke-personligt) lingvistisk system, og på den anden side indsmugler den social-ideologiske karakteristik af  sprog og stilarter (delvis hos V.V.Vinogradov).  Dette sp~rgsmål er meget kompliceret og interessant (for eksempel i hvor h@; grad kan inan talc o 1 1 1  sprogets subjekt, eller en sproglig stilarts talesubjekt, eller om billedet af videnskabsrnandcn bag det videnskabelige sprog, eller om billedet af forretningsmanden bag forretningssproget,  billedet af bureaukraten bag kancellisproget osv.).

DC dialogiske forholds cgcnartede natur. Problemet indre dialogisme. Det skarpe skel mellem ytringer. Problemet det tostemmige ord. Forståelse som dialog. Vi nzermer os her sprogfilosofiens og i det hele taget den humanistiske tankegangs yderste kant, uberort land. En ny problematisering af forfatteridentiteten (den skabende personlighed).

Det givne og det skabte i taleytringer. Ytringen er altid kun genspejling el1e.r  udtryk for noget, som allerede eksisterer, er givet og fzrdigt, uden for den. Den skaber altid noget, der ikke eksisterede for den, noget absolut nyt og uigentageligt, og noget  som, udover det, altid har vzerdi (sandhed, godhed, sk~nhed osv.). Men noget skabt skabes altid af noget givet (sprog, et iagttaget virkelighedsfznomen, en gennemlevet folelse, selve det talende subjekt, det fzrdige i dets verdensaiiskuelse osv.). Alt givet forvandles til det skabte. Analyse af den enkleste dagligdags dialog ('Hvad er  klokken?' -'Den er  syv'.) Den mere eller mindre indviklede situation omkring sp~rgsmålet. Det er n ~ d vendigt at se på uret. Svaret kan vzre rigtigt eller forkert, det kan have betydning osv. Hvad slags tid; det samme sp~rgsmål stillet ude i rummet osv.

Ord og b~jningsformer som forkortelser eller reprzsentanter for virkelige eller mulige ytringer, verdensanskuelser, synspunkter osv. Muligheder og perspektiver, som ligger i ordet, de er egentligt uendelige.

Dialogiske grznser krydser hele området for levende menneskelig tzenkning. Den humanistiske tziiknings monologisme. Lingvisten er vant til at opfatte alt i en eneste isoleret kontekst (i sprogsystemet eller i en lingvistisk forståelse af teksten, ikke korreleret dialogisk med en anden, tilsvarende tekst), og som lingvist har han selvffllgeligt ret. Dialogismen i vores tzenkning om vzrker, teoricr, ytringer, i  dct hele taget i  vores tanker om mennesker.

Hvorfor er indirekte tale accepteret, men dens forståelse som tostemmigt ord ikke accepteret?

At studere &amp;t  givne i det skabte (for eksempel sprog, fzlles og fzerdige elementer i verdensanskuelse, virkelighedens genspejlede synspunkter osv.) er betydeligt lettere end at studere selve det skabte. Ofte indskrznkes hele den videnskabelige analyse til en afdzkning af alt det for vzerket givne, allerede forhåndenvzrende og fzerdige (det som ikke er skabt, men fundet af kunstne- ren som fzrdigt). Alt givet skabes på en måde på ny i det skabte, forvandles i det. Indskrznkelse til det, som i forvejen er givet og faerdiggjort.  Genstanden er fzrdiggjort, dc sproglige midler til dens fremstilling er fzrdiggjorte, selve kunstneren er givet, hans verdensanskuelse er givet. Og så ved hjzlp af de givne midler, i  lyset af den givne verdcnsanskuelse fremstiller den givne digter den fzrdiggjorte genstand. Men faktisk skabes bade genstanden og selve digteren, hans verdensanskuelse og udtryksmidlerne i  skabelsesprocessen.

Ordet, brugt i gaseojne, dvs. felt og brugt som noget fremmed, og det samme ord (eller et eller andet andct ord) uden giseojne. De uendelige niveaunuanceringer af det at vzre frenlmed (eller det at vzre ens eget) mellem ordene, deres iorskcllige afstande fra den talende. Ordene er fordelt på forskellige planer i forskellige afstande fra forfatterordets plan.

Ikke kun den indirekte tale, men forskellige former for skjult, halvskjult, spredt fremmed Lale osv.'%It  dette forblev ubrugt.

Når man i sprog,  jargoner  og stillejer begynder at hore stemmer, holder de op med at vaere potentielt udtryksmiddel og bliver aktuelt, realiseret udtiyk; en stemme er gået ind i dem og styrer dem. De er bestemt til at spille deres eneste og uigentagelige rolle i tale-(skaber-) samvzr.

Sprog og stilartcrs gensidige belysning. Forholdet til ting og forholdet til meni~zg, personificeret i ordet eller i et eller andet tegnmateriale. Forholdet til tingen (i dens rene tingslighed) kan ikke vzre dialogisk (dvs. samtale, uenighed, enighed, osv.). Forholdet til meningen er altid dialogisk. Forståelse er i sig selv dialogisk.

Meningens tingsligg~relsc., for at inkludere den i en kausal raekke.

En snzver forst2else af dialogisme som uenighed, polemik, parodi. Det er set udefra de mest tydelige, men grove formcr for dialogisme. Tiltro til det fremmede ord, zrefrygtig modtagelse (autoritzrt ord), det at vzre elev, det at lede efter og fremtvinge den dybeste mening, enighed, dens uendelige gradueringer og nuancer (men ikke logiske restriktioner og ikke rent genstandsmzssige forbehold), aflejring af mening på mening, stemme på stemme, forstzrkning ved hjzlp af sammensmeltning (inen ikke identificering), kombination af mange stemmer (korridor af stemmer), supplerende forståelse, overskridelse af det forståeliges grznser osv. Dissc szrlige forhold kan hverken indskrznkes til noget rent logisk eller noget rent genstandmzssigi. Her modes hele positioner, hele personligheder (personlighed krzver ikke ekstensiv afsl~ring -den kan vise sig i en lyd, afslores i et ord), nemlig stemmer.

Ordet (i det hele taget ethvert tegn) er interindividuelt. Alt sagt og udtrykt befinder sig uden for den talendes 'sjzl',  det tilhorer ikke kun ham. Ordet må ikke kun tilh~re den talende. Autor (den talende) har sin ubestridelige ret til ordet, men også tilh~reren har sin ret, og også de, hvis stemmer lyder i det ord autor har fundet på forhånd, har deres ret (alle ord tilhorer jo nogen). Ordet er et drama med tre deltagere (det er ikke en duet, rnen en trio). Dramaet udspilles uden for autor, og det er utilladeligt at  'introjektere'  (introjektion)  det i autor.

Hvis vi ikke forventer noget af ordet, hvis vi i forvejen ved alt, hvad det kan sige, så går ordet ud af dialogen og bliver tingsliggjort.

Selvobjektivering (i lyrik, i bekendelser osv.) som fremmedgorelse og til en vis grad overvindelse af sig selv. Når jeg  objektiverer mig selv, (dvs. sætter mig uden for mig selv), får  jeg mulighed for et aegte dialogisk forhold til mig selv.

Kun en ytring har et urniddeLDart Iorhold til virkeligheden og til det levende talende menneske (subjektet). I sproget er der kun potentielle muligheder (skemaer) for disse forhold (stedord, tids- og modalformer, leksikalske midler osv.).  Men ytringen bestemmes ikke kun ved sit forhold til genstanden og til det talende forfattersubjekt (og ved sit forhold til sproget som system af potentielle muligheder, det givne), rnen, hvilket er vigtigst af alt for os, den bestemmes ved sit direkte forhold til andre ytringer inden for graenserne af en given komunikations-sfi~re.  Udcn for dette forhold eksisterer ytringen ikke reelt (kun som tekst). Kun  ytringen  kan  vaere rigtig  (eller forkert), aegte, sand, (falsk), smuk, retfaerdig osv.

Forståelse af et sprog og forståelse af en ytring (inklusive det implicitte svar og dermed vurdering).

Vi er ikke interesserede i den psykologiske side af forholdet til (og forståelsen af) de fremmede ytringer, men i hvordan denne psykologiske  side genspejles i selve ytringens struktur.

I hvor hgj grad kan lingvistiske (rene) definitioner af sproget og dets elementer bruges til kunstnerisk-stilistisk analyse? Disse termer kan kun tjene som udgangspunkt for beskrivelse. Mcn de kan ikke beskrive, de kan ikke rumme det vigtigste. Det er jo ikke sprogsystemets elementer (enheder), som er blevet tekstelementer  her, men ytringsmomenter.

Ytringen soin ~neningsmm.rsigt hele.

Man kan hverken losrive forholdet til andres ytringer fra forholdet til en genstand  (det er  jo om den man er uenig, enig, i den man kommer i beroring med hinanden), eller fra forholdet til dcn talende selv. Det er en levende treenighed. Men det tredje moment er indtil nu normalt ikke blevet taget i betragtning. Men også der, hvor det er blevet taget i betragtning (ved analyse af den litterzre proces, af den publicistiske genre, af polemik, af kampen mellem videnskabelige meninger), er den szrlige natur ved forhold til andre ytringer som ytringer, dvs. meningsmæssige helheder, forblevet uafsloret og uudforsket (man har forstået disse forhold abstrakt, genstand-logisk, eller psykolo- gisk, eller endog mekanisk-kausalt). Man har ikke forstået den szrlige, dialogiske natur ved det gensidige forhold mellem meningsmzssige helheder, meningsmzessige positioner, dvs. ytringer.

Eksperimentatoren  udgel-  en del af det eksperimentelle system (i mikrofysik). Man kan sige, at også den, der forstår (modtageren),  udgor en del af den forståede ytring, tckst (mere przecist, en del af ytringer, af  dialogen mellem dem, hvori den, der forstår, indgår som en ny deltager). Det dialogiske inode mellem to bevidstheder i de humanistiske videnskaber. Den dialogiserende kontekst indraminer den fremmede ytring. For selv idet vi giver en kausal forklaring på en fremmed ytring, forkaster vi den. Tingsliggorelse af fremmede ytringer er et srerligt (falsk) middel til at modbevise dem. Hvis man forstår en ytring som en mekanisk reaktion, og en dialog som kzede af reaktioner (i deskriptiv lingvistik eller hos behavioristerne), så horer i samme grad sande så vel som falske ytringer, geniale så vel som talentlose vzrker, ind under en sådan forståelse (der vil kun vzre en forskel i de mekanisk forståede effekter, nytte osv.). Dette synspunkt, som er relativt berettiget, i  lighed med et rent lingvistisk synspunkt (trods alle forskelligheder mellem dem), berorer ikke ytringens vzesen som meningsmcessig helhed, meningsmzessigt synspunkt, meningsmaessig position osv. Enhver ytring przetenderer retfzrdighed, zgthed, skonhed, sandfzrdighed (billedlig ytring) osv. Og disse vadier ved ytringerne bestemmes ikke ved dercs forhold til sproget (som rent lingvistisk system), men af forskellige former for forhold til virkeligheden, til det talende subjekt og til de andre (fremrncde) ytringer (bl.a. til dem, som vurderer dem som zegte, skonne osv.).

Lingvistik har at gore med tekster, men ikke med vzrker. Det, som den siger om vzerkerile, bliver indsmuglet, dvs. det fremgår ikke af den rent lingvistiske analyse. Selvf~lgelig har selve denne lingvistik lige fra begyndelsen scedvanligvis  karakter af konglomerat og er mnttet med ikke-lingvistiske elementer. Mere enkelt sagt er rent lingvistiske forhold (dvs. lingvistikkens objekt) et tegns forhold til et andet og til flere tegn inden for sprogsystemets eller tekstens grznser (dvs. systein eller lineare forhold mellem tegn). Ytringernes forhold til den reelle virkelighed, til det reelle talende subjekt og til andre reelle ytringer; dvs. de forhold, der for f ~ r s t e gang gor ytringerne sande eller falske, smukke osv., kan aldrig blive  objekt for lingvistikken. Enkelte tegn, sprogsystemer eller tekster (som tegnenheder) kan aldrig vzre sande, eller falske, eller smukke osv.

Enhver stor og kunstnerisk verbal enhed er et meget indviklet niveauinddelt system af forhold. Ved et kunstnerisk forhold til sprog findes der ikke 'ingen~', stemmelØse ord. I ethvert ord er der stemmer, af og til uendeligt fjerne, anonyme, nzsten upersonlige (stemmer af  leksikalske nuancer, af  stilarter osv.), nzsten ikke til at få I j t   på, og stemmer som klinger tzt, naesten samtidigt.

En hvilken som helst levende, kompetent og upartisk  iagttagelse fra en hvilkcn som helst position, fra et hvilket som helst synspunkt bevarer altid sin vzrdi og sin betydning. Ensidighed og begramsning i et synspunkt (iagttagerens position) kan altid blive korrigeret, suppleret og transformeret (overfort) ved hjzlp af iagttagelser fra andre synspunkter. Blotte synspunkter (uden levende og nye iagttagelser) er frugteslese.

Pusjkins kendte aforisme om leksikon og beger."

Angående problemet dialogiske  forhold. Disse problemer er i bund og grund szeregne og kan ikke indskrznkes til hverken logiske, eller lingvistiske, eller psykologiske, eller mekaniske, eller nogen andre naturforhold. Det er en s a l i g   type af  ~neliinysmm.ssige  forhold, hvis medlemmer kun kan vEre hele ytringer (enten betragtet som hele eller potentielt hele), bag hvilke der altid står (og i hvilke der udtrykker sig)  et reelt eller potentielt talesubjekt, autor af givne ytringer. En reel dialog (dagligdags samtale, videnskabelig diskussion, politisk uenighed  osv.). Forhold mellem replikkerne i en sådan dialog er udefra set den tydeligste og enkleste form for dialogiske forhold. Men dialogiske forhold falder selvf~lgelig ikke sammen med forholdene mellem replikkerne i en reel dialog, de er langt bredcre, mere forskelligartede og mere indviklede. To ytringer, som ligger fjernt fra hinanden, både i tid og rum, og som intet ved om hinanden, viser ved meningsmzssig sammenstilling dialogiske forhold, hvis der inellem dem er bare den mindste meningsmzssige konvergens (selv om der kun er et delvis fzllesskab i tema, synspunkt osv.). En hvilken som helst historisk oversigt over et eller andet videnskabeligt sp~rgsmål (selvst~ndigt eller indeholdt i et videnskabeligt arbejde om det pagzldende sp~rgsriiål) producerer dialogiske san~n~enstillinger (af ytringer, meninger, synspunkter), også af ytringer fra videnskabsmznd, som intet kendte til hinanden og heller ikke kunne g@re  det. Det, at problemet er det samme, avler her dialogiske forhold. 'De  dodes dialoger' i skonlitteratur (Lukian, det XVII årh.). I overensstemmelse med litteraer specificitet gives der her en opdigtet situation af  et mede i det hinsides. Et modsat eksempel -den i komik ofte brugte situation med en dialog mellem to dove, hvor den reelle dialogiske kontakt er klar, men hvor der ikke er nogen meningsmzssig kontakt mellem replikkerne (eller der er en imaginzr kontakt). Nul-dialogiske forhold. Her afsl~res den tredjes synspunkt i dialogen (han deltager ikke i dialogen, men,forstGr den). Forståelse af hele ytringen er altid dialogisk.

På den anden side kan man ikke forsti dialogiske forhold forenklet og ensidigt, og det g@r man, når man indskrzenker dem til modsigelse, kamp, diskussion, uenighed. Enighed er en af de vigtigste former for dialogiske forhold.

Enighed er meget rig på nuancer og variationer. To ytringer, som er identiske i alle forhold ('Dejligt vejr!' -'Dejligt  vejr!'),  hvis  det virkelig er to ytringer, som tilhorer to forskellige stemmer og ikke en, er forbundet ved hjzlp af dialogiske,forhold af enighed. Det er en bestemt dialogisk begivenhed i gensidige forhold mellem to og ikke et ekko. Enighed kunne jo både vzere der og ikke vzre der ('Nej, vejret er ikke så godt' osv.).

Dialogiske forhold er således meget bredere end dialogisk tale i snzver forstand. Dialogiske forhold er også altid til stede mellem dybt monologiske talevzrker.

Mellem sproglige enheder, hvordan vi end forstår dem, og på hvilket sprogstrukturelt niveau vi end tager dem, kan der ikke vzre dialogiske forhold (fonemer, morfemer, leksemer, sztninger osv.). En ytring som talehelhed kan ikke erkendes som enhed af det sidste, h~jeste niveau eller plan i sprogstrukruren (over syntaksen),  fordi den indgår i en verden af helt anderledes forhold. (På et vist plan er det kun muligt at sammenstille en hel ytring med et ord.) En hel ytring er ikke mere en sprogenhed (og ikke en enhed af  'en talestrem' eller 'en talekzde'), men en enhed af  talesamvzr, hvor den ikke har betydning, men mening (dvs. en helhedside, der har forhold til værdi, til zgthed, sk~nhed osv., og som inkluderer vurdering og krzver responsforståelse).  Responsforståelsen af en taleenhed har dialogisk karakter.

Forståelsen af hele ytringer og de dialogiske forhold mellem dem har uvzgerligt dialogisk karakter (herunder også den humanistiske forskers forståelse): den, der forstår (herunder også forskeren), bliver selv en del af dialogen, skØnt på et saligt plan (afhzngigt af forståelsens og unders~gelsens retning). Analogt med inkluderingen af eksperimentatoren i det system han eksperimenterer med (som del af  det) eller af iagttageren i den verden han iagttager i mikrofysikken (kvanteteorien).  Den iagttagende har ikke nogen position uden jorden verden. han iagttager, og hans iagttagelse indgår som bestanddel i det iagttagede objekt.

Dette gzlder fuldt ud hele ytringer og forholdene mellem dem. De kan ikke forstås udefra. Selve forstielsen indgår som dialogisk moment i det dialogiske system og zndrer på en eller anden måde dets totale mening. Den, der forsrk, bliver uvzgerligt der2 tredje i dialogen (selvfØlgelig ikke i bogstavelig aritmetisk forstand, fordi der kan vzre et ubegrznset antal deltagere i den forståede dialog udover den tredje), men denne  'tredjes'  dialogiske position  er en helt szregen position. En hvilken som helst ytring har altid en adressat (der kan vzre mere eller mindre nzr, konkret, bevidstgjort osv.), hvis responsforståelse vzrkets autor sgger og foregriber. Dette er den anden (ikke i aritmetisk forstand). Men bortset fra denne adressat (den anden) forudsztter forfatteren til ytringen mere eller mindre bevidst en hgjeste overadressat (den tredje), hvis absolut retfzrdige responsforståelse forudsxttes enten i det metafysiske fjerne, eller i en fjern historisk  tid (smuthuls-adressat). I forskellige epoker og ved forskellige verdensanskuelser  får denne overadressat og hans ideelt rigtige responsforståelse forskellige konkrete udtryk (gud, den absolute sandhed, den upartiske menneskelige samvittighedsdom, folk, historiens dom, videnskab osv.).

Autor kan aldrig overgive sig og sit talevzrk helt, fuldt og endeligt til de forhåndenvzrende eller nxre adressater (selv de nxrmeste efterkommere kan jo tage fejl), og han forudsztter (mere eller mindre bevidst) en anden hojere instans af responsforståelse, som kan fjerne sig i forskellige retninger. På en måde finder enhver dialog sted på baggrund af en responsforståelse fra en usynlig tilstedevzrende tredje, som står over alle dialogens deltagere (partnere). (Se forståelsen af det fascistiske fangehul eller af helvede hos T. Mann som den absolute form for ikke at blive /]@t, som absolut fravzr af den tredje.'')

Den pågzldende tredje er overhovedet ikke noget mystisk eller metafysisk (skont han ved en bestemt verdensanskuelse også kan få et sådant udtryk), det er et konstituerende moment ved hele ytringen, som ved en dybere analyse kan opdages i den. Dette udspringer af ordets natur: ordet Ønsker altid at blive hprt, det sØger altid responsforståelse og standser ikke ved den mest nrerliggende forståelse, men bliver ved med at gro (grznsel~st).

For ordet (og f~lgeligt for mennesket) findes der ikke noget mere frygteligt end mangel på respons. Selv et i forvejen falsk ord er aldrig absolut falsk, og det forudsztter altid en instans, som vil kunne forstå og  retfxrdigg~re det, selv i formen:  'enhver anden ville også have lejet sådan i mit sted'.

Som Karl Marx sagde: kun den tanke som er udtrykt i ordet, bliver en virkelig tanke for en anden og kun derved også for mig selv."  Men denne anden er ikke kun den nxrmeste anden (den anden adressat): i sin sØgen efter responsforståelse går ordet stadig videre.

Det at blive hØrt er som sådan allerede et dialogisk forhold. Ordet Ønsker at blive hØrt, forstået,  besvarct og påny svare på svaret og således ad infinitum. Det indgår i dialogen, som ikke har nogen meningsmressig afslutning (men for den ene eller den anden deltager kan den vxre fysisk afbrudt). Dette svzkker selvf~lgelig på ingen måde ordets genstandmzssige, forskningsmzssige intentioner, dets koncentration om sin genstand. Begge momenter er to sider af samme sag, de er uleselig forbundet. Et brud mellem dem sker kun i et bevidst falsk ord, dvs. i et sådant ord som Ønsker at bedrage (et brud mellem genstandsmzssig intention og den intention at blive h ~ r t og forstået).

Ordet, dcr frygter den tredje og kun sØger midlertidig anerkendelse (responsforståelse af begrznset dybde) hos de nxrmeste adressater.

Kriterier for forståelsens dybde som et af de hojeste kriterier i den humani- stiske erkendelse. Ordet, hvis bare det ikke er bevidst legn, er bundlest. At vokse i dybde (og ikke i hojde og bredde). Ordets mikroverden.

Ytringen (talevzrket) som uigentageligt, historisk enestående og individuelt hele.

Dette udclukker selvffllgelig ikke en kompositionel-stilistisk typologi for talevzrker. Der eksisterer talcgeizrer (dagligdags, retoriske, videnskabelige, litterzre osv.). Talegenrer -det er typemodeller for opbygningen af en taleenhed. Men disse genremodeller adskiller sig principielt fra lingvistiske s ~ t ningsniodeller.

Sprogets enhedcr, som bliver studeret af lingvistikken, er principielt reproducerbare et ubegrznset antal gange i et ubegrznset antal ytringer (til det reproducerbare herer ogsi sztningsmodeller). Dog er hyppigheden af reproduktionen forskellig ved Porskellige enheder (hejest ved fonemer, lavest ved fraser).  Kun takkel vzre denne reproducerbarhed kan disse enheder udfylde deres funktioner s o 1 1 1   sprogenheder. Lige meget hvordan man definerer forholdene mellem disse reproducerbare  enheder (opposition, sammenstilling,  kontrast, distribution osv.), kan disse forhold aldrig vzre dialogiske, hvilket ville edeIzgge deres lingvistiske (sproglige) funktioner.

Enheder af talcsamvzr -hele ytringer -er ureproducerbare (selv om de kan citeres) og er forbundet med hinanden ved hjzlp af dialogiske forhold.

Oversat fra Estetika slovesnogo tvortjestva, redaktion og tilretteleggelse S. G. Botictroil.  Noteriir (nedenfor noterne  7-1  9)  e r  redigeret af oversmtterne p5 gruildlag af S. S. Averiilr~ev og S.G. Botjarovs noter i ovennavnfe  russiske udgave.

## Noter

- I.  Peter Madsen: Sen?iotik »g diulektik, KGbenhavn  1971 og Anker GemzØe: »Dialogen og den tragiske farce« i Poetik, 4. årgang nr. l ,   197  1.
2.  M.M. Bakhtin: Estcztikll  slovesnogo  ii~or[jestva, Moskva 1979.
3.  Vi har valgt at bevare deri direkte overszttelse af russisk 'slovo'  til dansk »ord«. da vi  finder den  mest tro inod originalteksteii  og vores Griske om at vzre s5 tzt pa denne som rnuligt. Det russiske ord  'slovo' kunrie ogsi overszttes til diskurs, ytririg,  vrerk, tale afhzngigt af  konteksten, men det kan altid, uden  fejltolkninger, oversnttes til ord. Det har den samme brede nuancering som den danske brug af ord, soin f.eks. i  den gr~iridtvigianske forestilling om det levende ord. Vi har fravalgt at kalkere ordet soin 'slovo'.  da det vil  give nogle fagsprogskonnotationer, som ordet ikke har p5 russisk.
4.  M.M. Bakhtin: Prohlen~y portiki Dostqjev.skogo, Moskva 1963 (org.  1979).
5. M.M. Bakhiin: »The Problem of the Text in Linguistics, Philology and the Human Sciences. An Experimcnl in Philosophical Analysiw in Speech Genres und Othcr

-

- Late Essays. A Selection of'Bci.klirin's Works ed. by Emerson, C. and M. Holquist, Austin, Texas 1986.
6.  ~Metalingvistike er af en af de sterste Bakhtin-overszttere, J.Kristeva, blevet oversat til translingvistik.  Vi  har valgt at bevare begrebet metalingvistik, vel vidende at det i  dag ogsi bruges i  en anden betydning, men denne ligger langt fra den bakhtinske forstiielse. Vi  finder, at der er for meget fortolkning i  translingvistik. Som det vil  fremgi af  artiklen  arbejder Bakhtin ogsa med begrebet ikke-lingvistisk.
- DDe har kun Dem selv i  tankerne -javel! Men hvad andre lider interesserer Dem ikke. Hvad den niand, som har vzret Deres zgtefzlle, har lidt og dsidt . .  . sidt .  .  .
7.  Ordspil  fra L. Tolstojs Anna Karenina: sidt . .  .

Aleksej A1eksandrovits.i talte si hastigt og så heftigt, at hans tunge slog klik, s i han ikke fik ordet stridt rigtigt frem, men  slejfede midten og sagde sidt.« fra E. Thomassens overszttelse, Kbh., 197  1, bd. 2, p. 1 10.

8.  »Bevidsthed som problem  i  adfzi-dspsykologi~ behandles  i  V.N.Volosjinovs: Freudianisme, Moskva  1927, iszr pp.3 1  f.
9. Fra Johannes Scotus Eriugena: Om opdeliilgen af naturei~. De tre begreber betyder:
- a. Den skabte natur = ting.
- b. Den fedte og skabende natur = (Spinoza) Platons ideverden  som findes i  Guds intellekt, og som bestemmer tingenes tilstedevzrelse.
- c. Den skabende og ikke skabte natur = Gud som alle tings irsag.
10. »Ja, her ser du altså din Ømme zgtemage, Ø m   som året efter brylluppet, fortzret af Izngsel efter at se dig igen -begyndte han med sin szdvanlige læspen og smagende på hvert ord; denne tonc, som han nzsten altid anvendte over for hende, skulle udtrykke hans spot over de mennesker. der virkelig havde grund til at tale sådan.«, Aiiiia Karenina, op.cit., bd. l ,   p.  132.
11. V.A. Sjukovskij: To sagn og  et til. 1831. Det tredje sagn er en genfortzlling på vers af en prosafortzlling af J. Hebbel: »Kannitverstan«, om en tysk håndværker, som  inder et ophold i Amstcrdam uden at kunne det hollandske sprog, på alle sine sp~rgsniiil fik et og samine svar: »kannitverstan« (jeg kan  ikke forstå Dem) og som tog dct for et personnavn, hvilket i  hans bevidsthed  skabte et fantastisk billede af personen  Kannitverstan.
12. Bakhtin brugte i  sin analyse Jevgenij  Onegin som eksempel p5 dialogstilleje i et vzrk, som bevidst benytter flere stillejer. Voprosy literutury i estetiki, pp.410-17.
13. R. Hirzel: Der Dialog. Ein literuturhistorischer  Versuch, bd.  1-2, Leipzig  1895.
14. M.M.Bakhtin: Tvortjeslvo Rable i nurodnaja kulrura srednevekovju  i renessarzsa (Rabelais'  forfatterskab  og folkekulturen i  middelalderen og renxssancen), Moskva 1965.
15. Sandsynligvis henvises hcr til bogen: Leo Spitzer: Romanische Literaturstudien 1936-56, Tubingen  1959.
16. Forskellige former for gengivelse af en andens tale (tjusjaja retj) i  russiske sprogkonstruktioner: spredt, skjult, tingsliggjort, erstattet og ikke-direkte direkte tale (om hvilket han skrev et stort, separat kapitel) blev detaljeret beskrevet af  V. N. Volosjinov allerede i  20'erne i Mumisrne  og sprogfilosofi.
17. Fra Pusjkins artikel ~Silvio Pellicios værk: Om menneskets forpligtelse«, 1836: »Hjernen er uudtØmn~elig i  ~idtxnkning af  begreber, ligesom  sproget er uudtgmmeligt i  ordkompositioner. Alle ord findes i  leksika, men beger som bliver til hvert minut er i  sig selv ikke gentagelse af leksika,« A.S.Pusjkin: Samlede v ~ r k e r 1-1 0,

Moskva-Leningrad  1964, bd. 7, p.472.

18. T. Mann: Dr. Fausrlrs, kap. XXV, Stockholm 1947,  p. 378 f. I samtale med Adrian beskriver Djzvelen helvede som en dyb, lydtæt kælder uden for Guds hØrevidde. Da Thomas Mann kommenterede dette i sin bog Die Entstehung des Dr. Faustus, skrev han oin Djxvelens beskrivelse,  at den »er utxnkelig, uden at man har den indre  erfaring om  Gestapokzlderen«, op.cit., Frankfurt  a.M. 1960, p. 75 (org. 1949).
19. Kildeangivelsen i originalen er uklar.