Anmeldelser - anden del
Forfattere: Forskellige Forfattere
Tidsskrift: kierkegaardiana (1980-06-08)

Emanuel Skjoldager:

HVORFOR  BLEV  KIERKEGAARD  IKKE GRUNDTVIGIANER

(Søren  Kierkegaard  Selskabets  Populære Skrifter  X V I),  Reitzel  1977,  123  pp.

Spørsmålet hvorfor SK ikke ble grundt­ vigianer  kan  lyde  temmelig  overflødig for  den  som  leser  historien  baklengs. Man  ville  heller  spørre:  Var  det  overhodet  næn  grunn  til  at  han  skulle  ha blitt  det? Et  ytre  fellesskap  i  miljø  inklusive  Peter  Chr.  Kierkegaards  plasering  som  den  enes  bror  og  den  annens  våpendrager  -   tilsier  ikke  i  seg selv noen dyperegående forståelse mellom utpregede personligheter og selvsikre  tenkere  som  SK  og  Grundt­ vig. Heller ikke det felles utgangspunkt:  protesten mot datidens kirkelige Establishment,  er  nok  når  bevegelsen forøvrig  går  i  så  markert  ulike  retnin­ ger som hos de to. For eftertiden er det både klart og innlysende at  Kierke­ gaard  umulig  kunne  ha  sluttet  seg  til det  grundtvigske  parti  og  samtidig  ha presentert  seg  som  Søren  Kierkegaard.

For  en iakttager ca. 1835 var  det imidlertid  meget  som  tydet  på  at  stu­ dent  Kierkegaard  i  sin  famling  efter personlig  identitet  var i ferd  med  å følge  i  sin  eldre  brors  fotspor  og  gli inn  i  kretsen  omkring  Grundtvig  og Lindberg.  Selv  om  han  ikke  gav  klart uttrykk  for  å  ha  tilegnet  seg  »den  kir­ kelige Anskuelse«, var han iøjnefallende fengslet av den uforferdende Grundtvig,  mannen  fra  dimissprekenen og  fra  »Kirkens  Gienmæle«.  I  en  viss forstand  er  det  Grundtvigs  utvikling:

i  retning  av  et  mer  optimistisk  syn  på mennesket,  av  en  sterkere  betoning  av menighetens  kollektiv,  av  en  stigende opptatthet av det verdenshistoriske perspektiv  osv. som  får  svelget  til å åpne seg  mellom  de  to like meget  som Kierkegaards utviklingsretning.  Lest fra det  20.  århundre  er  historien  likefrem nok. Kierkegaard kunne umulig bli Grundtvigianer  fordi  de  to  beveget  seg i  ca.  150  graders  vinkel  bort  fra  hver­ andre.  Men  sett  i  samtidighetens  situasjon biir  problemet allikevel interes­ sant  nok.

Sogneprest Skjoldagers studie over emnet  er  en  utvidelse  av  et  foredrag  i Søren Kierkegaard Selskabet høsten 1976. Det  gir en oversikt over det viktigste  materiale  til  emnet  og  kom­ menterer dette kyndigt og innsiktsfullt. Noe egentlig forskningsbidrag gjør  det  ikke  krav  på  å  være,  og  over­ raskende synsmåter skal man ikke vente  seg.  Efter  korte  biografiske  skis­ ser  og  en  redegjørelse  for  Kierkegaardfamiliens  forhold  til  Grundtvig,  gjennomgås SKs prinsipielle opgjør med G. i  »Efterskriften«  og hans mer indirekte i »Indøvelse«.  Så  kommenteres  satsen »Menneske  først  ...«  hos  G.,  samt  SKs forestilling om  det  personlige  Guds­ forhold.  Og  så  dennes  begrep  om  »At nøies  med  at  være  Menneske«  i  talene om liljene på marken, hører med  (uten at  dette  avsnitt  egentlig  er  nyttiggjort for en sammenligning  med  G.). G.s rolle  i  »Øieblikket«,  SKs  awisning  av hans reformprogram i svaret til dr.  Rudelbach  samt  et  behørig  materiale  fra Papirerne  er  også  gjenstand  for  kom­ mentar.

Boken  kan  være  nyttig  både  som  en innføring  i  emnet  og  som  en  oversiktlig  materialsamling.  Det  jeg  mest  sav­ ner,  er  en  antydningsvis  integrasjon  av SKs  mellomværende  med  Grundtvig  i hele  hans  identitetsproblematik.  I  hvil­ ken  utstrekning  udøser  f. eks.  grundt­ vigianisme  og  hegelianisme  beslektede reaksj  onsmekanismer hos ham? Til hvilken  grad  opplever  han  den  myn­ sterske  og den grundtvigske kirkelighet som  parallelle  utfordringer?  Det  fore­ kommer  meg  at  Skjoldager  til  dels  (f. eks. i sin gjennomgåelse av »Ind­ øvelse«) konstaterer anti-grundtvigsk polemik i sammenhenger hvor det egendig  dreier  seg  om  noe  mer  sam­ mensatt.

En og annen leser  vil  vel  også  efter­ lyse  noen  aldri  så  små  kritiske  bemerkninger til SKs  Grundtvig-bilde.  Men man  kan  jo  selvsagt  søke  til  Weltzer eller  Toftdahl  hvis  man  ønsker  litt  ba­ lanse  i  bildet.

Per  Lønning

Søren  Gorm  Hansen:

H.  C.  ANDERSEN  OG  SØREN  KIERKEGAARD I  DANNELSESKULTUREN Forlaget  Medusa,  208  s.

Det er Søren Gorm Hansens mål at be­ skrive, hvordan vort lands to mest berømte  forfattere  forholdt  sig  til  hin­ anden og måtte gøre det under de kon­ krete  historiske  omstændigheder  og  i særlig  grad  under  de  foreliggende  sociale  betingelser,  dvs.  overfor  embeds­ mandsklassen  og  dens  litterære  institu­ tion,  hvormed  menes  det  litterære  to­ neangivende  lag.

Derfor  begynder  bogen  med  en  ana­ lyse  af  embedsmandskulturen.  Det  er den,  der  også  har  fået  betegnelsen dan­ nelseskulturen. Det  er  tyveåret183  5-5 5 det  drejer  sig  om,  og  denne  periode betegnes  som  »den  forvitrede  enevæl­ des  og  det  opkommende  borgerskabs periode  og  begges  grundlag  i  den  accellererende  kapitalisme.«

Det  er  den  samme  periode  Kresten Nordentoft  i sin  sidste  bog  betegner som  »Overgangsperioden  mellem  ene­ vældens statisk-hierarkiske, lukkede, overskuelige  samfund  og  liberalismens og demokratiets dynamisk autoritets­ nivellerende,  ekspanderende  formation: Danmark mellem feudalisme  og  kapi­ talisme«. (Søren Kierkegaard. Bidrag til  kritikken  af  den  borgerlige  selvop­ tagethed,  1977,  s.  75).

Begge  de  to  fremstillinger  er  litte­ rærsociologiske projekter og har da også en hel del fælles. Men Søren Gorm Hansen  er  ikke  tilfreds  med  sin  mod­ part, hvis fremstilling forekommer ham i  alt væsentligt  at være en  »abbreviatur af  SKs  egne  formuleringer  og  ikke  om en  begribelse  af  hvad  der  i  dybere  for­ stand  får  SK  til  at  reagere  som  han gør.« Og  det  er  netop,  hvad  S.G.H. stiler  imod.  Han  skriver  henimod  slut­ ningen: »Jeg ønsker at placere SKs kritik  af  sin  samtid  i  en  samfundsfor­ ståelse, der ... er tænkt  i dialektisk materialistiske  kategorier«  (s.  194).

Dannelseskulturen  er  en  sådan  kate­ gori, semifeudalisme og kapitalisme ligeså.  Men  opgaven  består  nu  ikke  i blot  at  indrangere  de  pågældende  per­ soner  -   i  dette  tilfælde  Andersen  og Kierkegaard -i sådanne kategorier. Det  ville  være  som  at  putte  dem  i  en æske  og  sætte  etikette  på.  For  det  er som sagt dialektiske kategorier der tænkes i. S. G. H. bebrejder således Nordentoft,  at  han  ikke  tænker  dialek­ tisk  og  f. eks.  ser  Kierkegaards  konser­ vatisme  som  en  holdning  ret  og  slet, hvor  han  burde  have  opfattet  den  som »en  i  absolutistisk  kultur  udkrystallise­ ret  holdning.«

Hele  dannelseskulturen  er  ifølge  S. G. H.  udkrystalliseret  i  en  periode,  der er  formet  af  overgangen  fra  absolutis­ me  til  liberalisme,  dvs.  af  overgangen fra  feudalisme  til  kapitalisme.

Både  Kierkegaard og  Andersen  er under presset af disse fundamentale kræfter. Men de reagerede på forskellig måde,  betinget  af  deres  forskellige  op­ rindelse. Kierkegaard befandt sig i ung­ dommen  som  en  fisk  i  vandet  i  den heibergske  kreds,  mens  proletarbarnet H. C. Andersen følte sig usikker overfor de  strenge  smagsdommere  og  den  to­ talitet de afspejlede. Han ytrer sig, særligt  i  romanerne,  i  dannelseskultu­ relle  vendinger,  men  det  ville  dog  ikke rigtig  lykkes  for  ham  at  blive  akcepteret af det toneangivende laug. Det kommer  adskillige gange til udtryk. Således  havde  Andersen  engang  i  1838 under nogle Thorvaldsen-festligheder læst  et  digt  højt  til  ære  for  den  store kunstner.  Han  skriver  herom  i  et  brev til  Henriette  Hanck: »Heiberg  var  el­ lers  den  første,  jeg  talte  med,  og  han sagde,  djævelsk, som kun han kan være det: 'De havde en Hast saa ingen fulgte  med,  og  Digtet  kunde  vist  me­ get  faa  begribe,  men  det  gør  jo  intet. Sand  Poesi forstaaes ikke  af  mange.' Jeg  hadede  ham  i  dette  Øjeblik.«

Andersens  forhold  til  dannelseskul­ turen var emotionelt motiveret, Kierke­ gaards  var  gennemreflekteret.  Han  ind­ så,  i  hvert  fald  i  sine  senere  leveår,  at kristendommen var blevet en vare. Han skriver  om  »det  gejstlige  Plattenslager Laug,  som har bemægtiget sig  'Firmaet Jesus Christus' og under Navn af Christendom  har  gjort  brillante  Forret­ ninger.« Og  han  skriver  i  Papirerne: »...  Dette  Medium  af  Frækhed, Tidens Fordring, Penge, Penge«  (VII, I A  77).

Hertil  føjer  Gorm  Hansen disse  ord: »Det  er  altså  set  igennem  SKs  etiske briller ...  publikum  selv,  der  er  det egentlige  onde,  ikke  den  kapitalistiske vareproduktion, og derfor byttes der osse  om  på  penge-  og  varefetichisme. SK  registrerer  standssamfundets  udvik­ ling til klassesamfund og  påviser de nye magtkampe som gør sig gældende,« og, »da  den  klasse  som  manifesterer sig  stærkest  og  som  altså  er  den  væ­ sentligste  drivfaktor  i  den  enevældige stats  ophør  er  det  liberale  borgerskab, er  det  naturligvis  det  SK  retter  skytset imod  -   i  egenskab  af  klasse.«

Men  Søren  Gorm  Hansen  fortsætter sin  tankegang  om  at  Kierkegaard  har

byttet om på penge- og varefetichismen med  disse  ord: »K.  ser  ikke  pengefor­ holdet  som  en  følge  af  vareforholdet, og det er netop det skridt som mangler for  at  en  materialistisk  anskuelse  kan blive  den  grundlæggende  ...«

Forfatteren  har  med  andre  ord  ført Kierkegaard  lige  til  marxismens  tær­ skel  og  er, ud  fra  sine  egne  forudsæt­ ninger aldeles  konsekvent.  En  kritik  af tankeforløbet  måtte  blive  en  kritik  af og  et  opgør  med  marxismen,  men  no­ get  sådant  ligger  uden  for  en  litterær anmeldelses  rammer.

Peter  P.  Rohde (t)

George  ].  Stack:

ON  KIERKEGAARD:  PHILOSOPHICAL

FRAGMENTS

Nyborg:  F.  L0kkes  Forlag  and  Atlantic Highlands,  N . J.: Humanities  Press 1976. 125  pp.

Despite  its  title,  this  book  is  not  an introduction  to  or  commentary  upon Kierkegaards Philosophical  Fragments but is instead a discussion of the funda­ mental philosophical themes which underlie and inform Kierkegaards writings. According to the author, these are the Existenzkategorien of choice, concern,  qualitative  change,  possibility and actuality, becoming, repetition, etc.; in  short,  the  key  notions  of  his philosophical  anthropology.

The  Preface  describes  Kierkegaard' s 'phenomenology'  of  human  existence and  provides  a  background  and  brief introduction to these categories. Chapter  one  discusses  these  categories in greater detail, making some re­ ference  to  their  historical  antecedents, particularly  in  the  thought of Aristotle. Chapter  two  deals  with  Socratic  irony and  the  way  in  which,  by  turning  the individual  in  upon  himself,  it  can  be used  to  overcome  even  existential  ni­ hilism.  Chapter  three  connects  Kierke­ gaard' s  aesthetic  mode  of  being  with philosophical  and  literary  romanticism and argues that the values of the aesthetic  perspective  must  be  taken  up or  preserved  in  authentic  ethical  exist­ ence.  The  next  chapter  focusses  on  the notion of concern in Kierkegaard' s thought and argues that it is this which enables the individual to make the 'leap'  or  'pathos-filled  transition'  by which he  escapes the nihilistic impasse or  mere  aestheticism  and  enters  upon meaningful  personal  existence.  Chapter five  attempts  to  argue  that  this  'leap' is  not  irrational  by  noting  certain  im­ portant similarities between Kierke­ gaard and Aristotle, particularly in their accounts  of  choice.  The  final  chapter provides a further discussion of a number  of  earlier  themes  and  argues that  man' s  unique  possibilities  can  be understood  only  in  terms  of  what  is here called his primal  'potentiality-for' or  'oughtness-capability.'

Though primarily expository and historical,  this  work  challenges  certain recent  views.  For  example,  it  presents Kierkegaards anthropology as the logical  development  of  Aristotle' s  me­ taphysical  and  ethical  views  and  thus opposes Olafson' s claim that  Kierke­ gaard, and existentialism for that matter,  should  be  seen  as  a  reaction  to Aristotle. Similarly, it opposes Abbagnano' s claim that Kierkegaard' s concept  of  possibility  is  entirely  nega­ tive and points out, rightly I think, that it  also  includes  the individual' s capacity for  self-transformation.

Unfortunately, this is a curiously uneven  book.  It  deals  with  very  im­ portant issues,  draws interesting and illuminating parallels, reveals much sound  scholarship  and  even  erudition, and  represents  a  real  contribution  to the understanding of Kierkegaard' s philosophical  anthropology,  its  under­ lying categories and, behind these, their history.  One  the  other  hand,  many  of its sentences are needlessly obscure, malformed  and,  in  some  cases,  simply unintelligible.  A  number  of  important references  are  missing  and  the  citation of  works  in  the  footnotes  is,  to  say  the least,  haphazard.  And  there  are  other more  serious  faults.  For  example,  the allegedly key notion of 'oughtnesscapacity' or 'potentiality-for' is said to come  from kunnen but  no satis­ factory  explanation  is  offered  and  only two  brief Journal references  are  cited. The argument of this book is im­ portant  but it  deserves  a better  and more  clearly  written  exposition.

Alastair  McKinnon John  W.  Elrod:

BEING  AND  EXISTENCE  IN  KIERKE­ GAARD'S  PSEUDONYMOUS  WORKS Princeton,  N ew   Jersey,  Princeton  University Press,  1975,  pp.  291  + x.

There  is  ample  evidence  of  a  certain flourishing  of  Kierkegaard  scholarship at  the  moment:  and  this  book  is  not only  one  such  piece  of  evidence  but also  one  of  the  best  examples  of  such scholarship.  It  is  a  work  of minute and careful  research,  based  on  a  thorough study of the whole Kierkegaardian oeuvre  and  as  such  shows  a  very  nicely chosen  and  clear  perspective  on  that cluster of problems which make up  the task of  Kierkegaard interpretation. I want  to  begin  with  this  commendation not  in  any  crude  attempt  to  balance some  critical comments  with  I shall make  later  but  to  emphasize  the  real worth  of  his book. On  some  points I  am  not  sure  that  I  agree  with  Pro­ fessor Elrod and there are some matters which I feel he has not adequately clarified; but  there  is a  basic  under­ standing of Kierkegaard which is nothing less than beautifully perceptive and  accurate.  Thus  it  is  one  of  Profes­ sor  Elrod' s  main  contentions  that  on­ tology is a fundamental interest of Kierkegaard.  This  seems  to  me  as  im­ portant  for  the  understanding  of  Kier­ kegaard  as  it  is  certainly  true,  however much in scholarship both past and present  he  has  been  described  as  only 'a kind of philosopher'  or a philosopher malgre  lui.  The  second  basic  thesis  of the book is that K. developed an ontology  in the pseudonymous writings on the self. Finally, Professor Elrod wants  to  maintain  that  this  ontology is  the  unifying  principle  of  K' s  many descriptions  of  the  three  stages  which are  to  be  found  in  the  pseudonymous authorship.  With  such  a  definite  thesis it  might  be  thought  that  this inter­ pretation  would  lack  sensitivity  to  the complexity  of  K.,  but  this  is  not  so. For  Professor  Elrod says  very clearly that  K.  is  a  thinker  who still  eludes us. In  a  word,  then,  he  wants  us  to  ap­ preciate  K.  as  a  thinker  who,  just  like Augustine,  was  struggling  with  funda­ mental philosophical problems precisely because his Christian vocation laid upon this obligation of intellectual clarification  and  quest.

Before  considering  the  detail  of  the argument  it  is  worth  asking  what  kind of interpretation is offered in this book. Quite early in his argument Professor  Elrod  makes  it  clear  that  he regards  K.  as  essentially  Kantian  in  his outlook.  Kierkegaard  sees  the  Hegelian ontology  as  threatening  the  essentially human  experience  of the ineluctable ought  and  is  therefore  moved  to  work out  his  own  ontology  (p.  18).  A  little later  K.' s  view  of  possibility  as  ethical is said to be derived from Kant' s under­ standing  of  the  moral  power  of  pos­ sibility (p.  57) and  K.' s  metaphysical justification  of  ethics  by  the  a  priori nature  of  freedom  is  similarly  said  to have  been  learned  from  Kant  (p.  75). This  seems  to  me  interesting  and  suggestive  and  I  entirely  agree  that  there are  important  similarities  between  K. and Kant. However, I rather think that there  was  more  to  K.' s  dissatisfaction with  Hegel' s  ontology  than  a  Kantian desire to defend the categorial im­ perative.  True,  Kant  himself  was  no simple  moralist; and  when  he  speaks of 'Glaube' in the Critique of  Pure Reason he  shows  something  more  pro­ found  than  the  moralism  of Religion within the limits  of Reason alone. Even so,  just  as  the  young  Hegel  was  not content  to  rest  in  a  Kantian  emphasis on  morality  neither,  to  my  mind,  was the  young  K.  One  other  general  point can be mentioned here -  the distinction between K.' s philosophy and his Christian  faith.  First,  let  me  point  out what  seems  a  formal  inconsistency  in Professor Elrod' s  argument.  On  the one hand,  he  says  that  K.' s  understanding of Christianity and his ontology are formally distinct  (pp.  19-20.  Cf. p.  65) but  he  then  goes  on  to  say  that  K.' s use  of  the  term  'soul'   is  religious  and not  metaphysical (p. 38). I am  not suggesting  that  there  is  a  simple  con­ tradiction  in  what  Professor Elrod  says. Far from it;  for the discussion on p.  38 is very largely concerned with the semantic  problem  of  K.' s  use  of  the term  and  the  difficulty  of  elucidating its technical sense. However, if his later argument  is  right  then  it  seems  to  me impossible to maintain his earlier point.  Moreover,  I  do  not  think  it  is possible  to  do  so  because  not  only  is K.  indebted  to  the traditional  Christian anthropology even to the extent of adopting  the  dualism  which  has  more frequently  than  not  been  characteristic of  the  metaphysical  theology  but  it  is also  true  that  this  is  very  evident  in such pseudonymous works a s Postscript.

It  is  high  time  now  to  expound  the argument of the book  and to comment on  the  substantial  points  it  raises.  The book  is  in  two  parts,  Part  1   with  K.' s ontology and Part 2 with the rela­ tionship  between  the concepts  of  being and existence. It opens  with a very brief  but  clear  and  eminently  sensible exposition of his 'methodological foundations'  and  proceeds  to  a  sketch of  the  ontology.  The  self  is  a  five-fold synthesis and its being constituted equally by a dialectical process, a movement from immediacy to au­ thentic  existence,  which  movement  is both expressive of  and governed by this  five-fold  structure.  Professor  Elrod points  out  that  in  K/s ontology  neither God  nor  nature  is  an  element  and  he adds  that for  K.  'the  God-question  is an existential question not an ontologial question' (p. 70 n.).  He  com­ pletes  his  account  of  the  ontology  by expounding  K.s  understanding  of  self as  spirit  and  here  shows  K.s  debt  to Nineteenth  Century  German  Idealism for his  concept of spirit. When the self is  an  undifferentiated  soul-body  unity its consciousness is immediate and there  is  no  self-conscious  unity.  Spirit emerges  as  the  freedom  that  is  selfconscious.  This  exposition  of  the  na­ ture of  the  human  being, Professor Elrod  reminds  us,  is  not  to  be  identi­ fied with the kind of progression which is envisaged in the doctrine of the stages. Part 2 is  intended to be an exposition  of  the ethico-religious ex­ istence of man, how an existing individual  becomes  ethico-religious  by accepting the ethical  task of self-under­ standing.  Steering a course between the Scylla  of Barthianism  and  theCharybdis of Existentialism  Professor Elrod  shows how  K. saw the individuals ethical task as implicit  in his  structure and the relation between the two levels of Religion  and  the  structure  of  the  self. The  conclusion  of  the  book  is  a  very sketchy  characterisation  of  K/s  thought as  a  Christian  philosophy.

From this  summary of the discussion it  will  be  obvious  that  the  argument is very interesting on several levels. There  are,  first  of  all,  many  detailed points  here  fully  discussed  which  have received  little  or  no  attention  before. The most obvious example is the notion of spirit, the treatment of which will  enable  readers  to  appreciate  very well  the  intricacy  of  the  connections between  K.  and  German  Idealism;  but the  most  instructive  thing  I  found  in the argument was the emphasis on continuity.  I  have  two  things  in  mind here  -   first,  the  emphasis  on  the  con­ tinuity  between  the  stages  and between Religion A and Religion B and second­ ly,  the  general  emphasis  on  the  con­ tinuity  between  ethics  and  religion  in K/s  thought.  It  is  too  often  assumed that  K/s  doctrine  of  the  stages  is  to be viewed  as  the  description  of  a  series of unrelated options or levels of spiritual  existence  and  similarly  there is  too  an  assumption  that  he  drove  a wedge between ethics and religion. The part  of  the  argument  which  stimulated my  interest  most  and  has  given  me greatest food for thought is the tantalisingly brief conclusion.  I  am sure that  Professor  Elrod  is  right  in  main­ taining  that  K.  produced  a  Christian philosophy;  but  I  am  not  very  happy with the way in which he argues his case. In the first place, in view  of  what  I  have  said  above  about his  excellent  appreciation  of  continuity it seems odd that the scope of the argument  is  limited  to  the  contention that  K.  unified  moral  philosophy  and Christology.  Secondly,  I  think  that  this particular  unification  is  less  significant than  the  general  point  about  the  rela­ tion  of  religion  to  the  futility  of  our moral  efforts.  It  was  this  kind  of  thing which  made  Wittgenstein  so  apprecia­ tive  of  K.  whose  extravagance  in  ex­ pression was  otherwise so distasteful to  him.  Furthermore,  I  cannot  accept the  limitation  of  the  spheres  of  philo­ sophy and theology which Professor Elrod  adopts  when  he  says (p. 259) that  K.  has  transcended  the  distinction between  philosophy  whose sphere is the  self  and  theology  whose  domain  is the  person  of Christ  and  his  work. Now  he  may  argue  that  this  kind  of limitation  is  implied  by  his  terms  of reference  in  this  study.  That  does  not seem to me to be the case;  for -  to our delight  and  profit  -   he  has  wandered beyond the self to talk of that to which the  self  is  related.  At  times  this  has indeed  contributed  to  the  difficulty  of the  book.  It  must  be  said  that  it  is  a book  which  exemplifies the  inherent difficulty  of  exposition  -   how  to  say what  a  thinker  means  without  lapsing into  his  language.  Twentieth  Century ontology,  however,  is a  creature  that has suffered the sea-change of Lin­ guistic  Analysis  and  both  its  language and its philosophical style are very different from those of the 19th Century. I must conclude quite abruptly for  the  simple  reason  that  reading  this interesting  and  useful  book  yields  an abundance  of  reflection  too  rich  for  a mere appraisal and the purpose of commending  the  book  to  the  attention of  all  who  have  the least  interest  in  K. In a production of such a distinguished Press it  is  unusual  to  note  misprints such a 'principle' for 'principal' (p. 180)  and  the  constant  mis-spelling  of 'Reidar'   as  'Reider' .

].  Hey  wood  Thomas

Bernd  Hennmgsen:

DIE  POLITIK  DES  EINZELNEN. STUDIEN  ZUR  GENESE  DER SKANDINAVISCHEN  ZIVILTHEOLOGIE Ludvig  Holberg,  Søren  Kierkegaard,

N.  F.  S.  Grundtvig.

Gottingen,  Vandenhoeck  &amp;  Ruprecht. (Stu­ dien  zurTheologie  und  Geistesgeschichte  des Neunzehnten  Jahrhunderts  Band  26),  200  s. 1977.

Det  foreliggende  skrift,  der  er  udgivet med  støtte  af  Fritz  Thyssen  Stiftelsen og har været forelagt  som disputats ved  Ludwig-Maximilians - Universität  i München,  er  et  dristigt  forsøg  på  at skabe  en  skandinavisk  dvilteologi.  Det noget  usædvanlige  begreb  går  tilbage til den  romerske  litteratur og findes mest konsekvent  formuleret hos  Cæsars samtidige Marcus Terentius Varro. Han skelnede,  når  han  skulle  begrunde  be­ grebet,  mellem genus  mythicon ,  og  det forekommer  naturligt  nok, genus  phy -sicon ,  der  straks  er  mindre  indlysende, og  endeligt genus  civile ,  der  defineres som »Theologie  der  Völker«,  hvilket forekommer tåget. Fænomenet  Theologia  betegnede  i  det  gammelromerske den  fælles  tro,  som  alle  borgere  kunne enes  om  at  participere  i.  Men  det  var fortid  allerede  på  Varros  tid,  og  begre­ bet  havde  derfor  mistet  sin  oprindelige betydning.  Det  betegnede  i  al  almin­ delighed noget, alle borgerne kunne enes  om,  og  det  gør  det  til  en  vis  grad stadigvæk.  Det  engelske common sense er det, der dækker bedst. Men det tyske og  mere pompøse  »politisk kultur«  må med for at omkredse begrebets omfang.

Det  er  altså  en  lige  så  spændende som  vanskeligt  tilgængelig  sfære,  for­ fatteren  begiver  sig  ind  i.  Hans  græn­ sedragning  kan  da  også  gøres  til  gen­ stand for visse tvivl. Han taler om  »hin enkelte«,  men  også  om  velfærdssam­ fundet.  Hvorledes  kan  de  gå  i  spænd? Han taler om en conditio humana scandinavica ,  men  de  anførte  repræsentanter  for  denne  conditio  er  alle  dan­ ske,  eller  skal  vi  sige:  en  dansk-norsk og  to  danske.  Det  er et  spinkelt grund­ lag for en skandinavisk dvilteologi. Hvad  vil  en  nordmand  sige  til  at  få begrebet  belyst  uden  at  nævne  Ibsen, en  svensker  sige  til  at  man  ikke  har plads til en Almquist, en Frederika Bremer,  en  Strindberg  eller  en  Soderberg? Men  lad  det  være! Man  kan  i hvert fald betragte bogen som et forsøg på  at  etablere  en dansk dvilteologi. Og så  senere  hen  finde  at  den  fremviser visse  lighedspunkter  med,  hvad  nordmændene  og  svenskerne  har  præsteret. En  vis  hældning  i  retning  af  nazismen har været et særtræk i Sverige, som for­ bandt  det  med  Finland  i  trediverne  og i  krigstiden,  men  afgørende  skilte  det fra  Norge  og  Danmark,  en  hældning, der  fornemmedes  stærkt  inden  for  of­ ficerskredse  og  endda  inden  for  konge­ huset.  Sådanne  fænomener  er  for  ud­ talte  til  at  kunne  ignoreres  i  en  civil­ teologisk  analyse.

Fremstillingen  af  de  tre  danske  eks­ ponenter  for  den  linje,  forfatteren  har lagt  eller  ment  at  kunne  iagttage,  er betragtet  hver  for  sig,  ypperlig  og  in­ citerende. Der  er rigtignok  betydelig forskel  på  udførligheden.  Holberg  fyl­ der  ca.  40  sider,  Kierkegaard  ca.  70  og Grundtvig  15 sider! Det er altså temmelig  utvetydigt,  hvor  forfatterens egentlige interessefelt  ligger.  Behand­ lingen  af  Kierkegaard  er  da  også  in­ teressant, men vanskelig, undertiden, kunne  man  synes,  unødigt  vanskelig.

fald  er  det  gavnligt  at  have Kierkegaards  værker  ved  hånden  som en  kommentar  til  Bernd  Henningsens

I hvert dybsindige  skrift.

På  Kierkegaard  passer  bogens  titel som  hånd  i  handske:  »Die  Politik  des Einzelnen«.  Synspunktet  uddybes  side 152, hvor kategorien  »den enkelte«  be­ tegnes  som  »der  Fundort  seiner  Kate­ gorien«.  Her  griber  forfatteren  imid­ lertid  ind  i  en  tankegang  som  B.  gør gældende i anden del af  »Enten-Eller«, hvor han fastholder, at fritænkeren ind­ ser,  at  det etiske lettest  forflygtiges, når man  åbner  døren for den historiske uendelighed. Bernd  Henningsen  cite­

rer  så:

»Og  dog  ligger  der  noget  Sandt  i hans  Adfærd,  thi  naar  ikke  Individet til  syvende  og  sidst  selv  er  det  Absolute,  saa  er  Empirien  den  eneste  Vei, der er ham  anvist, og den Vei har med Hensyn til Udløb den samme Egenskab som  den  Flod  Niger  med  Hensyn  til Udspring,  at  Ingen  veed,  hvor  det  er.«

Helt  bortset  fra  det  betænkelige  i  at nymer,  så  behøver  man  kun  at  læse

gøre Kierkegaard ansvarlig for syns­ punkter, der fremsættes af hans pseudo­ nogle  linjer  videre  for  at  finde  påstan­ den  imødegået:

»Er  jeg  anviist  Endeligheden,  saa  er det  en  Vilkaarlighed  at  blive  staaende paa  noget  enkelt  Punkt.  Ad  den  Vei kommer man  aldrig  til  at  begynde,  thi for  at  skulle  begynde maatte man være kommen  til  Enden,  men  dette  er  en Umulighed. Naar Personligheden er det Absolute,  da  er  den  selv  det  archime- diske  Punkt,  fra  hvilket  man  kan  løfte Verden  ...  Kun  som  den  Enkelte  er han den Absolute, og denne Bevidsthed vil  frelse  ham  fra  al  revolutionair  Ra­ dikalisme«.  (1.  udg.  II,  238).

Og den  »revolutionaire Radikalisme«, B.  hentyder  til,  det  er  de  bevægelser som Tscherning, Hiort Lorenzen og Lehmann  satte  i  gang.  Altså  liberalis­ men og nationalliberalismen. Det bliver svært  at  etablere  Kierkegaard  som  en erfaringsfilosof eller fornuftsdyrker i Holbergsk  forstand.  Men  om  Holberg ved  vi  dog,  at  Kierkegaard  læste  hans komedier  eller  så  dem  på  scenen  og frydede sig  over  dem (hvorimod  de Moralske Tanker og Epistlerne var ham  ukendte,  eftersom  de  ikke  forelå i nogen tilgængelig udgave). Men Grundtvig  der synes ikke at  have været  nogetsomhelst  af  Grundtvig, som Kierkegaard  har  læst  med  nogensom­ helst  glæde.  Vi  har  kun  et  par  uærbø­ dige  bemærkninger  i  Papirerne  (»mig tykkes Grundtvig er et Vrøvl«, »Grundtvigs  ølnordiske  Skænkestue«), og  at  ville  se  den  grundtvigske »folkeånd«  sammen  med  Kierkegaards  ka­ tegori »den Enkelte« og Holbergs »mediokritet«  er  noget,  man  kun  kan knække halsen på. Men hvis man havde udeladt de tre kapitler om de foreslåede civilteologer  og  ladet  sig  nøje  med  det første  kapitel  om  Skandinavien,  kunne man  nok  erklære  sig  enig  med  forfat­ teren  i,  at  der  her  var  skabt  grundlaget for en fællesnordisk  demokratisk  be­ tonet social humanisme, baseret på »ideen  om  solidaritet  mellem  frie  individer«, der i sine konsekvenser  ville føre frem  til den  skandinaviske  vel­ færdsstat.

Peter  P.  Rohde (f)

DIE W AHRNEHMUNG DES MENSCHEN

Gerolf  Schultzky: BEI  SØREN  KIERKEGAARD

In  der  Serie:  Neunzehntes  Jahrhundert. Forschungsunternehmen  der  Fritz  Thyssen Stiftung.  Band  28.  -   1.  Auflage.  Göttingen: Vandenhoeck  und  Ruprecht,  1977. 245  S.

Vorliegende Untersuchung, die 1975 als  Dissertation  vom  Fachbereich  Ev. Theologie  der  Universität  Mainz an­ genommen  worden  war,  behandelt  das Thema »Mensch« in Kierkegaards Schriften und  Tagebüchern. Sie fügt sich  dem  Reigen  der  Forschung  über Kierkegaards Anthropologie -Ver­ ständig  gewichtig  ein.  Das  Buch  ist  in vier grosse Bereiche  aufgeteilt.  Nach einer Einführung in die Zielsetzung und  die  Methode  der  Arbeit  wird  der eigene  Problemstand,  wie  er  sich  aus der  Auseinandersetzung  mit  der  Kier­ kegaardforschung (vor allem mit H. Diem, E. Hirsch, H. Fahrenbach,  J. Holl,  J.  Sløk  und  M.  Theunissen)  er­ gibt, beschrieben. Der zweite Teil (»B«  dient  der  Ergründung  des  The­ oriecharakters von Kierkegaards  An­ thropologie mit den Schwerpunkten: Kierkegaards »Wissenschafts-  und  Sy­ stemkritik«,  seine  Dialektik  und  seine Form der »indirekten Mitteilung«. Teil  »C«  zeigt  die  »Geltungsdimensio­ nen«  von  Kierkegaards  Anthropologie auf.  Teil »D« führt  dann  schließlich vom  »Zur  -   Sprache  -   Kommen  des Menschen« (wichtigste Formulierung des  Autors!) zum  »Zur  -   Sprache  Kommen  des Christen« bei Kierke­ gaard.

Nach  den  vielseitigen  Bemühungen besonders skandinavischer und deut­ scher Forscher, Kierkegaards Auffas­ sung  vom  Menschen der  philosophi­ schen  und theologischen  Anthropolo­ gie nutzbar zu machen, gehört  Mut dazu, das Gesamtwerk Kierkegaards einschließlich  der »Papirer« nach  an­ thropologischen Bezügen auszuleuch­ ten. Ganz treffend kann daher Schultzky in der Einführung sagen, daß Kierkegaards »Art der Darstel­ lung«  es  schwierig  macht,  seine  Arbeit »anthropologisch  auszuwerten«  (S.  11), da  es  kein  generelles  Theoriebild  bei Kierkegaards gibt.  Insofern muß -  über eine  bloße  Kierkegaard  Aneignung hinaus, ja gegen eine solche -ein »komplexes und doch überschaubares Bezugssystem als metatheoretisches Modell  an  Kierkegaards  »Zur  -   Spra­ che  -   Bringen  des  Menschen«  heran­ getragen werden (S. 13). Selbstver­ ständlich  hat  das  Bemühen  um  eine tiefere  Sinngebung  für  das  Werk  eines großen  Denkers  immer  Vorrang  vor einer Darstellung aus  Gründen der Ak­ tualität.  Letztere  kann  aber  auch  von geistesgeschichtlicher Bedeutung sein und  Frucht  bringen.  Wenn  das  Erfas­ sen anthropologischen Gedankengutes bei  Kierkegaard  letzten  Endes  aus  der allgemeinen  und  daher  immer  aktuel- len Frage nach dem  Menschen  ver­ ständlich  wird,  dann  wäre  nach  Mei­ nung  des  Rezensenten  ein  »metatheo­ retisches  Modell«  immer  zugleich  auch ein ^'j^ermheoretisches Modell. Das »Zur  -   Sprache  -   Kommen  des  Men­ schen« durch  die  Existenzdialektik  z. Beispiel wie das »Zur  Sprache  Bringen  des  Menschen«  durch  die  in­ direkte Mitteilung sind dann richtig diesem  modellhaften  Bezugssystem  ein­ zufügen.

Zu  den  großen  Hauptteilen  »B«  bis »D«  ist  Folgendes  zu  bemerken:  Kier­ kegaards »Wissenschaftskritik« (con­ tra Naturwissenschaft) und »System­ kritik« (vor  allem  contra  Hegels  phi­ losophischem System) werden als Symptom der den Menschen treffenden gegenwärtigen  Krisis  unter  Rückgriff auf  die  »Papirer«  sorgfältig  herausge­ arbeitet  (vgl.  »B  1.1«).  Der  Ausdruck »Systemkritik« ist deshalb etwas  un­ glücklich,  da  er  in  der  deutschen  Ge­ genwartssprache eine starke gesellschafts-kritische Komponente trägt, während  Schultzky  hier  ja  vor  allem Kierkegaards  Kritik  gegen  Hegels  Sy­ stem meint. Treffend ist Schultzkys Folgerung  aus  des  Climacus  Auseinan­ dersetzung mit  Hegel,  daß,  wenn  näm­ lich ein  »System des Daseins«  als etwas Abgeschlossenes gegeben wird, dann der »anthropologische Einwand« zuzugleich  ein  »theologischer«  sein  muß (S. 80,  vgl.  SV2  VII, 107; »theologi­ scher«  von  Schultzky  besonders hervor­ gehoben!). »Das  System widerspricht hier  also  der  Erfahrung der Verborgenheit Gottes  vor  dem  Menschen  und seiner  Freiheit  diesem  gegenüber«  im Sinne  der  qualitativen  Verschiedenheit von Gott und Mensch  (S.  80;  vgl.  auch die  sorgfältige  Behandlung  zur  Frage der  »Intersubjektivität«:  S.  133  f.).

Er ist folgerichtig, daß Schultzky dann von der Analyse der Kierkegaardschen Systemkritik zur Analyse der Einleitung  zum  »Begriff  Angst«  über­ geht (»B 1.2«),  wo  sich ja Vigilius Haufniensis  mit  der  Hegelschen  Philo­ sophie auseinandersetzt, um »Grenz­ überschreitungen« auf wissenschaft­ lichem  Gebiet  zu  vermeiden:  Die Ana­ lyse der Angst gehört in das Gebiet der Psychologie!  usw.  (vgl.  S.  85).  G.  Malantschuk  leitet  den  Autor  in  die  Me­ thode  und Praxis des beobachtenden Psychologen  Kierkegaard  ein,  wie  die­ ser  psychologisch  experimentierend  am Menschen  arbeitet  und  die  diesbezüg­ lichen Erkenntnisse schriftstellerisch verwertet. Der Zusammenhang von un­ mittelbarer Selbsterfahrung und der daraus  abgeleiteten  Deutung  ist  rich­ tig erkannt. Daher  Schultzkys  Folge­ satz: »Das  Charakteristische  an  Kier­ kegaards  Zur  -   Sprache  -   Bringen  des Menschen  ist aber, daß  es trotz des hohen  Abstraktionsniveaus  seiner  Exi­ stenzanalysen«  (im  Druck  hervorgeho­ ben!) »dennoch seine Anschaulich­ keit«  (im  Druch  hervorgehoben!)  »je­ derzeit  zurückgewinnen  ...  kann« (S. 92).  Das »Zur  -   Sprache  -   Bringen der  Angst  als  Lebenswirklichkeit« ist daher  weniger  eine  »umfassende  Schil­ derung des psychischen  Phänomens der Angst« (S. 93  f.) im  Sinne  der  Stüt­ zung  einer generellen  Anthropologie -   Theorie  als  vielmehr  die  »Sichtung und Deutung von den prinzipiellen Möglichkeiten  der  Sünde  her«  -   und diese wieder als mögliche Existenzweisen des Menschen  (S.  94). Es  folgen dann  -   S.  94-97  -   Hinweise  auf  die Bedeutung  der »Kategorie« im »Be­ griff  Angst«,  wo sie nach Schultzky meist eine »Erklärungsfunktion« hat, zuweilen  der  »Lebensorientierung«  wie auch in  anderen Schriften Kierkegaards dient.  Der  Bedeutung  der  »Kategorie« hätte  ein  eigener  Abschnitt  gewidmet werden können!  Zu fragen ist, ob Kier­ kegaards  Programm  der  »Existenzwis­ senschaft«  (Übersetzung Schultzkys von »Existentiel  -   Videnskab«,  Pap.  IV  C 100)  im  »Begriff  Angst«  wirklich  nur »eine Theorie der Lebensorientierun­ gen als  (Deutung von Existenzweisen)« darstellt.  Jenes  gründet  sich  zwar  auf Erfahrungsweisen  der  eigenen  Person, öffnet aber den Weg über den Vorgang des subjektiven Erlebnisses zu einer gegen  Hegels  Begriff  der  Wirklichkeit gewandten neuen Wirklichkeit der Glaubensgewißheit.  Das  Sich  -   Gewiß -   Werden  des  Subjekts  mit  der  Mög­ lichkeit der Glaubenserfahrung hat nach  Meinung  des  Rezensenten  mehr als  nur  »ontisch-noetischen  Charakter« (vgl.  S .  98).

Mit dem 2.  Abschnitt des Teiles »B«,  dem  Poblem  der Dialektik ,  wird ja  genau  diese  Linie  gezogen:  »Dialek­ tik hat  als  solche  also  eine  verweisende Funktion: sie  verweist  auf  den  Glauben«  (im  Druck  hervorgehoben!)  »als die  der  Wahrheit  des  Menschen  ange­ messenere  Existenzweise«  (S.  103). Das wird in weiteren fünf Unterabschnitten ausgeführt (S. 105-115). Ihnen  folgt der  3.  Abschnitt von Teil  »B«  über die »indirekte  Mitteilung«  als  »Weise  des Zur-Sprache-Bringens des Menschen bei  Kierkegaard«,  zweifellos  die Kunst, die Kierkegaard vollendet als Form sprachlicher  Kommunikation  und  im Dienste des  »Aufmerksammachens«  auf das  Christliche  beherrschte  (vgl.  beson­ ders  den  3.  Unterabschnitt,  S .  122-130 mit  dem  schön  beschriebenem »Verdoppelungs«-Effekt der Mitteilung durch  den  Existierenden  Selbst!).

Im  Teil  »C«  wird  das  Problem  der (qualitativen)  Dialektik  und  der  »indi­ rekten  Mitteilung« wieder  aufgenom­ men  (Vgl. S. 139), jetzt  im Span­ nungsfeld »Climacus  -   Anticlimacus« mit  der  Begründung  des  existentiellen Wahrheitsbegriffes im christlichen Sinne. Kierkegaards Selbstprädikation »das  Korrektiv«  wird  sorgfältig  in  die Lebensgeschichte des Großen Dänen eingefügt und nach der Grundintention hin  ausgeleuchtet.  Es  ist  besonders  er­ freulich,  daß  -   vorbereitend  auf  den Teil  »D«  -   die  Schriften  Kierkegaards, die  sonst  von  den  Forschern  nicht  in den  Vordergrund  gestellt  werden  wie die »Zwei kleinen ethisch-religiösen Abhandlungen  von  H. H.«  (1849),  auf die Frage nach der eignen, Kierkegaardschen  Kompetenz  -   Einschätzung hin  abgeklopft  werden,  um  damit  den Schnittpunkt der verschiedenen Dimen- sionen des »Zur-Sprache-Bringen  des Menschen«  bei  Kierkegaard  zu  zeigen. Das  Durchspielen  der  Möglichkeit  ei­ nes persönlichen, auch märtyrerhaf­ ten, Konflikts  mit  dem Bestehenden wird  sich  bei  Kierkegaard  ab  1849  bis zum  Lebensende  immer  deutlicher  zei­ gen. Ein »Zur-Sprache-Bringen des Christen«  kann  daher  in  der  (Noch-) Anti-Climacus-Schrift »Einübung im Christentum«  (1850)  gut  nachgewiesen werden.  Dies  geschieht  einmal  in  der Kunst der  »indirekten Mitteilung«, um entscheidend  auf  das  Christliche  auf­ merksamzumachen,  dann  aber  die  Ver­ dopplung  der  Mitteilung,  die  dann  auf die  Bestimmung  des  (göttlichen)  Mit­ teilenden  Jesus  Christus  selbst  zurück­ geht im Glaubenserlebnis innerhalb der Situation  der  Gleichzeitigkeit.  Das  ist gut  herausgearbeitet:  »Sowohl  Christus als auch der ihn Bekennende, ihm Nachfolgende,  verwickelt  den  ihm  Be­ gegnenden  in  Widersprüche«  (S.  191). Damit  wird  aber  im  Reduplikations­ schema der Kontrast  deutlich:  Die  ein­ zig  absolute  Grenze  des Menschenmög­ lichen  ist  Christus,  da  er  als  Mensch zur  Sprache  kommt  und  zwar  in  der indirekten (Selbst)-Mitteilung, damit aber wieder in der Differenz zur Wirk­ lichkeit  des  Angesprochenen.  Das  er­ gibt aber, wenn man  den Verfasser recht  versteht,  den  theologischen  Sinn der »indirekten Mitteilung«. Sie ist existentiell  notwendig  und  bedeutsam für  eine  theologische  Anthropologie.

Schultzkys  Buch  deckt  neue  Zusam­ menhänge  von  Anthropologie  -   Aussagen  Kierkegaards  auf.  Das  macht  es wertvoll. Der Satzstil ist zuweilen etwas langatmig,  was  aber  durch  prägnante wettgemacht wird.  Leider  ist  das  grundlegende  Buch von  Kresten  Nordentoft  »Kierkegaards dem Formulierungen wieder Psykologi« (Kbh. 1972!) mit wertvollen  Kapitel  IV  »Den  antropo­ logiske Model«  (S.  114-158)  nicht her­ angezogen  worden.

W.  v.  Kloeden

Klempe,  E.  D.: STUDIES  IN  THE  PHILOSOPHY

OF  KIERKEGAARD

The  Hague:  Martinus  N ijhoff,  1976. 79  pp.

Professor Klempe's volume attempts much  and  he  almost  delivers.  First,  he attempts to correct several misinter­ pretations of Kierkegaard's thought, then  to  analyse  and  clarify  some  of  his central  concepts  and  finally to set forth and  defend  an  unorthodox  intrepretation  of  Kierkegaards  philosophy.  We

will  comment  on  each  in  turn.

First, Klempe sets  forth the criticisms he irrelevance,

which H. J. Paton made in The Modern Predicament (1955), and then proceeds to show their illogic  or  misunderstanding.

The second project involves a number of  issues.  First,  Klempe  in  basic  agree­ ment  with  Holmer  and  Swenson,  at­ tempts  to  show  that  the  'paradox'   of faith  enunciated  by  Kierkegaard  is  a matter  of  values  and  behavior  and  not a  matter  of  the  square  of  opposition.

This  movement  (leap) is  not  a  con­ tinuation  or  even  fulfillment  of  pre­ vious  values,  but  is  rather  the  actuali­ zation of new values which are discontinous with those previously held, and from that point of view, para-

doxial.

The  next  issue  raised  by  Klempe  is resolved  in  terms  very  like  the  above. Discussing Kierkegaard' s  ethical theory, Klempe maintains that the proper exegesis of 'an existential system is impossible' would  include the claim that  'no  norms  may  be  established  to which all behavior must conform.' This is because, 'There is no immediate ethical relationship between one in­ dividual and another.' One really wonders what to make of this. Is  that  last  assertion  compatible  with the wonder Kierkegaard expresses about what it is  to pray and  what does it mean to get married -  two immediate relations,  one  religious  and  the  other ethical,  if  ever  there  were  immediate relations?  Then  too,  we  have  to  go  on to  the Works  of  Love.

Perhaps Klempe himself has in­ advertantly  shown  us  the  way. First, one  is  not  certain  that  the  ethical  is simply a matter of rule-making or legislating 'for another' (p. 36). Is ethics  really  legislating  'for  another?' Not  if  we  believe  Kant  and  Kierke­ gaard.  It  is  just  possible  that  Klempe finds difficulties in  Kierkegaard just because he misconceives ethics as legislating  'for  another.'

In the essay  on 'Kierkegaard  and Religious  Statements' Klempe  criticizes the positivistic analysis  of Ayer and the and of supposition.  This  he,  in  turn,  applies language analysis of the Flew MacIntyre volume by means Collingwood' s  theory  of  absolute  pre­ to explicate, all too briefly, Kierke­ gaard' s theories about  religious  state­ ments.

Questioning whether Kierkegaard was  a  traditional  theist,  Klempe  argues that Climacus' references to  God  or the Eternal  are  not  really  about  any transcendent  being  but  are  rather  re­ ferences about human beings, their passions,  values  and  commitments.

However, one wonders if the account 'theism' etc. is not overdrawn and whether Klempe has rendered the term 'traditional  theism' sufficiently precise, and  one  wonders  why  it  is  supposedly denied  by  Climacus.  The  argument  is not  convincing.

This is a tough and penetrating appraisal  of  Kierkegaard  and  deserves serious  examination.

Robert  L.  Perkins

Teddy  Petersen: KIERKEGAARDS  POLEMISKE  DEBUT. ARTIKLER  1834-36  I  HISTORISK SAMMENHÆNG Odense  1977,  181  pp. (Odense  Universitetsforlag).

Fandtes Kierkegaards Forfatterskab ikke,  vilde  næppe  nogen  i  vore  Dage tillægge nogle  Avisskriverier og  Stu­ denterforedrag fra Midten af  1830' erne, skrevet  af  en  kvik  stud.  theol.  Betyd­ ning.

Nu  har  selvfølgelig  alt,  hvad  Kier­ kegaard  har  skrevet  og  foretaget  sig, Interesse for Forskningen, men  ikke lige  stor  Interesse.

Lektor  Teddy  Petersens  Udgivelse  af den  ganske  unge  Kierkegaards  Artikler og  Foredrag  samt  af  dem,  han  polemi­ serede  imod,  og  hans  forbindende,  op­ lysende og karakteriserende Text og lærde  Noter,  er  fortjenstfuld.  Hist  og her  kan  man  ganske  vist  faa  Furer  i Panden  af  den  ungdommelige  Selvsik­ kerhed  hos  Udgiveren,  og  man  kan  ir­ riteres  over  den  nymodens  Akademi­ kerjargon;  men  det  er  dog  kun  Skøn­ hedspletter  paa  en  ganske  nyttig  Pu­ blikation.

Havde  Udgiveren  typografisk  gjort Forskel  paa  de  udgivne  Texter  og  den

forbindende  Text,  vilde  han  have  ind­ lagt  sig  endnu  en  Fortjeneste.

N.Th.

Andrew  J.  Burgess: PASSION,  'KNOW ING  HOW ,'  AND UNDERSTANDING:  AN  ESSAY  ON THE  CONCEPT  OF  FAITH Missoula,  Montana:  Scholars  Press  1975. xv  + 132  pp.

This  essay  explores  some  of  the  im­ plications  of  Kierkegaard' s  'Faith  is  a happy  passion'  by  treating  the  passion of faith as,  in  the  language  of  con­ temporary  analytic  philosophy,  a  dis­ position.  It  is  thus  able  to  show  the crucial connection between religious practice  and  the  content  of  faith  or,  in Kierkegaard' s language, between its 'how'  and  its  'what.'  It  also  offers some suggestions concerning the nature of  religious  knowledge  and  the  pos­ sibility of meaningful dialogue between sceptics  and  believers.

The  contents of this book  reflect these  closely  related  aims.  Chapter  one discusses  the  conflict  between  passion and  reason  as  set  forth in  Descartes, Hume,  and  Spinoza  and  the  critique of  the  resulting  'traditional  view'  of the emotions in Ryle, Bedford, and Peters.  Chapter  two  introduces  Kierke­ gaard' s  (actually,  Climacus' )  distinction between  the  'how'  and  the  'what'  of faith,  examines  this  distinction  in  the light  of  some  of  the  accounts  of  pas­ sion  and  reason  cited  above,  and argues that  Climacus  is  justified  in  speaking of  the  'mutual  fit'  of  the paradox  and the passion. Chapter three explores some of the possibilities of a dis­ positional  analysis  of  knowledge  using the 'knowing how'/'knowing that' distinction  with  particular  reference  to the  views  of  Schmidt,  Braithwaite  and, perhaps surprisingly, Kai Nielsen. Chapter four reports the debate between  MacIntyre,  Winch, et.  al. and concludes with a discussion of the concept of passionate faith. Chapter five  provides a further discussion  of the concept of dispositional analysis and some interesting and suggestive remarks  about  the  relations  of  Kierke­ gaard  and  Wittgenstein.

This  essay  does  not  provide  any  de­ tailed discussion of the texts setting forth  Climacus'   'how'/ ''what'  distinc­ tion.  Neither  does  it  offer  any  particu­ larly  new  or  striking  interpretations  of the views of the various linguistic analysts  here discussed. It  does  how­ ever do something which is much more difficult  and, for  the  moment  at  least, perhaps  more  important.  It places both Kierkegaard and the analysts against the  background  of  Cartesian  and  postCartesian  philosophy  and  shows  how, thus  considered,  each  can  be  used  to shed  light  and  illumination  upon  the other. These  relations are interesting and important and Burgess has ex­ plored  them with  both  skill  and  under­ standing.

Alastair  McKinnon

## »CORSAREN«

M.  A.  Goldschmidts  årgange  genudgivet ved  Uffe  Andreasen.  Det  danske  Sprog-  og Litteraturselskab og  C. A. Reitzels  Boghandel. Bd. 1-6,  Kbh. 1977-79.

Velkendt  er  det,  at  »Corsaren«  kom  til at spille  en -  for  stor -   Rolle  i  Kierke­ gaards  Liv.  De  fleste  kender  dog  kun dette Ugeblad af Omtale, ikke af Selvsyn.

I  sig  selv  er  det  da  fortjenstfuldt,  at Goldschmidts  Aargange,  de  eneste  der tydning,  nu  bliver  genoptrykt -   og paa bedre  Papir  end  de  sjældne  og  altid

politisk  og  litterært  havde  en  vis  Be­ ukomplette  Originaludgaver.

»Corsaren«  var  et  Oppositionsblad  i Enevældens lille København, vendt mod  Kongemagten  og  den  konserva­ tive  Regering,  men  ofte  lige  saa  kri­ tisk  mod  den politiske  Opposition, Na­ tionalliberalismen.

Ofte  er  de  mange  smaa  og  større Artikler  ganske  fornøjelig  Læsning  for Nutidslæsere,  der  har  Tingene  paa  Af­ stand.  For de angrebne var det dengang mindre  morsomt,  og  alene  derved,  at Angrebsformen,  ofte  ledsaget  af  elen­ dige  Karrikaturtegninger,  dengang  var uvant,  har  Bladet  haft  vanskeligt  ved at  blive  taget  alvorligt.  Dets  Betydning blev,  saa  vidt  jeg  kan  skønne,  stærkt overvurderet baade af Goldschmidt selv  og  af  Kierkegaard.  For  en  nutidig Læser er  Bladet ofte vanskelig  Læsning paa  Grund  af  de  mange  Underfundig­ heder og Hentydninger til nu forlængst glemte  Personer,  Skrifter  og  Episoder i  den  politiske  og  litterære  Verden.

Et  Kommentarbind  vilde  være  øn­ skeligt,  men  kræve  Aaringers  Arbejde med  Studium  ikke  mindst  af  den  sam­ tidige  Dagspresse,  som  i  Almindelig­ hed  ikke  just  kan  kaldes  inspirerende Læsning.  Der  er  dog  planlagt  et  Re­ gisterbind.

I de første fem Bind omtales Kierkegaard ikke ofte. Angrebene begyndte  først  i  Januar  1846.  I  Slut­ ningen  af  Aaret  opgav  Goldschmidt  at skrive  og  redigere  »Corsaren«  og  den begavede,  men  gemene  P. L. Møller forlod  Damark  for  heldigvis  aldrig  at vende  tilbage.

Da  Kierkegaards  Disputats  udkom  i September 1841,  blev  den  bemærket med en Notits i Bladets Nr. 49 og med en  studentikos,  anstrengt-vittig  Anmel­ delse  i  Nr.  51,  hvortil  kom  en  redak­ tionel  Tilføjelse.

»Enten-Eller« blev anmeldt  i Bla­ dets  Nr.  129  (10.  Marts  1843).  Værket var udkommet  20.  Februar samme Aar, saa  man  kan  ikke  undres  over,  at  An­ meldelsen ikke bærer Præg af, at Goldschmidt har læst det, men højst bladret deri.  Victor  Eremita  kaldes  ganske  vist en »Aandsaristokrat«, »en mægtig Aand«, »en  usædvanlig  Aand«;  men ligegyldigt  hvorledes disse  Udtryk  er mente, indeholder Anmeldelsen intet andet  end  opstyltet  Snak.

»Stadier  paa  Livets  Vei«  gav  i  1845 Bladet  Anledning  til  en  Notits.

6.  Maj 1845  skrev  saa  Redaktør  M. L.  Nathanson  (under  Mærket  »-n«)  i Berlingske  Tidende,  som  dengang  var en Avis med ringe Udbredelse, en yderst  velmenende,  men  indiskret  An­ meldelse  af  »Tre Taler ved  tænkte Leiligheder«  og  »Stadier  paa  Livets  Vei«. Nathanson -  der i  sin Tid  havde staaet i  Handelslære  hos  Kierkegaards  Fader -   skrev  bl. a.,  at  »Mag.  Kierkegaard  ... har  ...  i  de  senere  Aar  udfoldet [en] Skribentvirksomhed, dersom man  tør troe  Rygtet,  der  vel  ikke  tager  Feil  i at erklære ham som Forfatter til »Enten-Eller«  og  den  Række  Skrifter, der  aabenbart  derivere  sig  fra  samme Haand.«

Omgaaende kom Kierkegaard med et Indlæg  i  »Fædrelandet«  (9.  Maj  1845, optrykt  SV,  2.  Udg.,  XIII,  455-458). Han  var  øjensynligt  ikke  klar  over,  at Nathanson  skrev  under  Mærke,  i  den Avis  han  redigerede.  Egentlig  benæg­ tede  Kierkegaard  ikke  den  rigtige  For­ modning,  men  søgte  at  tilsløre  Fakta.

»Corsaren«,  der  ikke  lod  nogen  Lej­ lighed  gaa  fra  sig  til  at  stikle  til  det konservative, overvejende merkantilt prægede  »Berlingske  Tidende«  og  dets Redaktør,  var  samme  Dag  paa  Pletten (i  Nr.  242),  og  denne  Gang  paa  Kier­ kegaards  Side:  »Da  'Berlingske  Tiden­ de'   har  fundet det passende at navngive den  ubekjendte  Forfatter  af »EntenEller«  og  »Livets  Stadier«,  saa  maa  det ogsaa  være  os  tilladt  at  nævne  Forfat­ teren af  »Kj  ærlighed i Valby«  [og flere fiktive  Lystspil]  ...  Det  er  nemlig  Hr. Grosserer  Nathanson.  Samme  Herre  er ligeledes  Forfatter  af  det  næste  Stykke, der  bliver  udpebet  paa  det  kongelige Theater.«

Ikke  nok  med  det.  I  »Corsaren«  Nr. 245 (23. Maj 1845) støttede Bladet Kierkegaard  med  en  for  Tilfældet  op­ digtet  »Udskrift  af  'Corsarens'   Vidne­ kammers  Protokol«, der  fortjener  at ci­ teres  i  sin  Helhed:

»Magister  S.  Kierkegaard  contra: »Berlingske«.

I  nærværende  Sag,  som  af  velædle Magister  Kierkegaard er anlagt  mod »Berlingske«,  fordi  denne  paa  en  ædel Maade  har  rost  en af  Citanten ikke skreven  Bog,  og  for  at  have  fremstillet hans Sprog ligesaa blomstrende  som vore  Finanser  og  vor  Smørproduktion, hvorfor  Citanten  søger  sig  tilkjendt  en passende  Æresopreisning  og  de  brugte Udtryk  mortificerede  -   kj  endes  saale-

des  for  Ret:

Den af Indstævnte, »Berlingske«, udtalte  Ros  over  den  af  Citanten  ikke skrevne  Bog,  bør  død  og  magtesløs  at være og ikke  i  nogensomhelst tænkelig og  utænkelig  Maade  komme  denne  til Skade  paa  gode  Navn  og  Rygte.  -   For sit i denne Sag udviste Forhold bør Ind­ stævnte  bøde  en  Dragt  Prygl  til  lige Deling  mellem  sin  egen  og »Aftenbladets«  aandelige  Fattigkasse.«

Saadanne Notitser gør  »Corsaren«  til unge Goldschmidt  forstod  i  mange  Tilfælde, at

fornøjelig Læsning; men den særligt i den følgende Tid, ikke holde  Bladet  paa  dette  Plan.

6. November 1845 udgav Gold­ schmidt  sin  store  Novelle  »En  Jøde«, som  Kierkegaard  læste  med Sympati og  Anerkendelse,  hvilket  han  gav  Ud­ tryk for overfor Forfatteren, da de mødtes  paa  Gaden.  Ved  denne  Lejlig­ hed var det, at Kierkegaard første Gang hævdede  P.  L.  Møllers  nære  Tilknyt­ ning  til  »Corsaren«.  Goldschmidt  pro­ testerede  og  søgte  forgæves  at  benægte Forholdet.

Kort efter vedkendte P. L. Møller sig dog  offentligt  i  Erslews  »Almindeligt Forfatter-Lexicon«  (Bd.  2, 406)  at have bidraget til  »Corsaren«  med  »adskillige Kritiker  og  Digte.«

Kierkegaard var altsaa paa rette Spor, og  27.  Dec.  1845  faldt  hans  afgørende Slag offentligt i »Fædrelandet« (op­ trykt  SV,  2.  Udg.,  XIII,  459  ff.)  under Pseudonymet  »Frater  Taciturnus«,  som hævdede  »ubi  spiritus,  ibi  ecdesia:  ubi P. L.  Møller,  ibi »Corsaren«,  og  bad om  at  maatte  blive  udskældt  i  Bladet som  andre  ordentlige  Mennesker  var blevet  det.

Bladet  efterkom  hans  Ønske,  der  fik kegaard,  for  Goldschmidt  og  for  P.  L.

en  saa  voldsom  Effekt  baade  for  Kier­ Møller.

Hele  Forløbet  af »Corsar-Af  færen« er detailleret skildret i Elias Bredsdorffs Bog,  der  samtidig  er  kommet  i  en  ny Udgave,  anmeldt  her.

Medens  SK  som  nævnt  kun  omtales forholdsvis lidt  i  de  første  fem  Bind  af »Corsaren«,  startede  Smædekampagnen 1846  og  fortsatte

mod  ham  i  Januar langt  hen paa  Aaret.

Den  begyndte  ret  harmløst  med  en længere Redegørelse for, hvorledes »Frater  taciturnus« til  »Fædrelandet«s Redaktion  skulde  have  meddelt,  at  P. L.  Møller  selv  til  SK  havde  røbet  sig som  den  egentlige  Redaktør  af  »Cor­ saren« (Nr. 276); men  derefter tog man  fat  med  Karrikaturtegninger,  kor­ tere  og  længere  Artikler,  ikke  uvittige, dog  stadigt  mere  nærgaaende,  mistol­ kende og fordrejende, underlødige, simple  og  perfide.

SK  fik  at  mærke,  hvad  det  vil  sige at være et Geni i  en Købstad. De tone­ angivende litterære og kirkelige Kredse ignorerede  ham saa vidt muligt, og Goldschmidt  kendte  -   som  unge,  be­ gavede  Mennesker  dengang  som  nu  ikke Begrænsningens Kunst i sin Kam­ pagne,  fortsatte  blot  ud  over  al  Rime­ lighed.  Paa  SK  gjorde  det  et  voldsomt Indtryk.  Havde  SK  levet  i  vore  Dage, hvor  slige  Smædekampagner  er  blevet almindelige, vilde han formodentlig have  forstaaet,  at  det  eneste  værdige Svar  paa  den  Slags  er  Tavshed,  og  at giver enhver offentlig  Reaktion blot Angriberen  en  ufortjent  Ære.

Baade  Sprog-  og  Litteraturselskabet og  Forlaget  fortjener  Paaskønnelse  for sit Initiativ med Genudgivelsen af Goldschmidts  Aargange  af  »Corsaren«.

Niels  Thulstrup

Elias Bredsdorff: CORSAREN,  GOLDSCHMIDT  OG KIERKEGAARD

Corsarens  Forlag,  Kbh. 1977,  140  pp.

Bredsdorffs  fortræffelige  lille  Bog  om gaard behøver antagelig ingen nærmere Præsentation,  da  den  er  velkendt  siden han  i  1941  og  i  den  stærkt  udvidede

»Corsaren«, Goldschmidt og Kierke­ Udgave  i  1962  lagde  den  frem  for  Of­ fentligheden.

I  denne  nye  Udgave  er  der  foretaget en  let  Revision,  især  under  Hensyn  til de  nye Udgaver  af Goldschmidts Breve

og  Kommentaren  til  hans  Erindringer.

Bredsdorff giver baade en redelig Fremstilling  og  Karakteristik  af  Uge­ bladet,  og  han  tilstræber  i  sin  Vurde­ ring  af  »Corsar-Af  færen«  at  skifte  Sol og  Vind  lige.  Man  maa  nok  indrømme Bredsdorff,  og  Goldschmidt,  at  Kierke­ gaard  var  vanskelig  at  stille  tilfreds.

Niels  Thuls  trup EXISTENS  OCH  TRO.  FRÅN  SOKRATES TILL  SIMONE  DE  BEAUVOIR Bo  Cavefors  Bokforlag.  Lund  1977.

Benkt-Erik  Benktson: 394  sider.

Forfatteren blev i 1948 dr. theol. i Lund på  en  afhandling  med  titlen:  Den  na­ turliga teologiens problem hos Karl Barth.  Senere  har  han  bevæget  sig  in­ den for problematikken omkring Barth, Gogarten,  Bultmann  og  er  fanget  ind af  Søren Kierkegaard og en lang række tænkere,  der  med  større  eller  mindre ret  kan  regnes  for  eksistentialister,  de være sig filosoffer eller teologer, kristne eller  ateister  eller  religiøse  af  en  type, der hverken kan tages til indtægt for et klart  kristent  eller  ateistisk  standpunkt.

Som  allerede  undertitlen  lader  for­ mode,  forsøger  bogen  at  spænde meget vidt, fra Sokrates til Sartres  kendte ven­ inde  og  medarbejder  Simone  de  Beauvoir,  f. 1908,  vel  bedst  kendt  fra  sin store,  prisbelønnede  roman  »Mandari­ nerne«, 1954,  lidt  af  en  nøgleroman om  Sartre  og  Camus;  men  hun  er  også forfatter  af  en  række  filosofiske  vær­ ker, især  om  den angst, der er det »fremmedgjorte« menneskes  lod  i  en verden som vor.  Vi præsenteres for Sokrates,  Augustin  o.s.v.,  men  dvæler særlig  ved  Pascal,  Hegel  og  den  ældre Schelling,  frem  for  alle  Kierkegaard  og så  på  meget  fremtrædende  plads  Dostojefski  og  Nietzsche,  hvorefter  følger de velkendte navne  fra  såkaldt eksi­ stens-tænkning som Jaspers, Heideg­ ger, Marcel, Sartre, Camus og ikke mindst  den  nævnte  Simone  de  Beau­ voir, overraskende også Tillich, død 1965  og  den  berømte  Dietrich  Bonnhoeffer, henrettet af nazisterne april 1945.

Dette  må  imidlertid ikke  opfattes, som  om  disse  og  mangfoldige  andre tænkere  behandles  i  kronologisk  ræk­ kefølge; tværtimod kan man  snarest sige.  Lidt  uvenligt  sagt  rodes  de  rundt mellem hinanden. Forfatteren røber overvældende  belæsthed,  men  han  er åbenbart  selv blevet sådan  tynget af den  uhyre  stofmængde,  at  han  ikke ev­ ner  at  give  et  blot  nogenlunde  klart overblik,  skønt  arbejdet  er  opdelt  i  en ret lang række underafdelinger  med oftest  nogenlunde  rammende  overskrif­ ter.  Sjældent  har  jeg  læst  en  bog,  hvor jeg  i  den  grad  har  følt  savnet  af  et navneregister for  ikke  at  tale  om  et sagregister.  En  ekstra  vanskelighed  er det  så,  at  vi  normalt  ikke  får  ordentlig besked om, hvor de mangfoldige citater er  at  finde.  Ved  første  gennemlæsning er  det  yderst  svært  at  få  om  også  bare lidt  af  et  overblik,  men  jo  mere  man arbejder  med  bogen,  des  klarere  bliver dog  dens  anliggende.

Selvfølgelig  er  det  svært  i  et  sådant vildnis  af  opfattelser  at  finde  nogen­ lunde  »acceptable«  stier.  Et  vist  fore­ løbigt  overblik,  dog  nærmest  som  en introduktion,  får  vi  i  et  ret  kort  afsnit, der  hedder »existentialisme  og  essen­ tialisme«.  Er  eksistensen  forud  for  væ­ ren  (essentia),  som  især  Sartre  hævder, eller er essentia, som f. eks. Platon mente,  det  egentlige  og  primære,  og eksistensen  derefter  et  fald,  et  tab  af den sande væren. Men tro endelig ikke, at  vi  hermed  når  klarhed.  En  mand som Camus, der jo  trods  alt stod  Sartre ret  nær,  kan  tale  om,  at  kravet  »gå  til kun  giver  mening,  hvis  der  i revolt« jeget  er  noget  uforanderligt  at  bevare.

Men kunne man så ikke opdele eksi­ stens-filosofferne i kristne og ikkekristne  og  så  muligvis  dele  de  kristne efter  trossamfund?  Nej,  mener  Benktson,  det  giver  i  alt  fald  ikke  klarhed. Alle steder behandles jo de samme problemer.  Og  hvem  hører  egentlig  til i  troens  eller  i  ateismens  verden?  Den berømte  Ivan  Karamasoff  i  Dostojefskis  roman  var  jo  faktisk  ikke  helhjer­ tet  gudløs.  Og  nu  den  store »ateist« Nietzsche,  der  forkynder  Guds  død  og trodser  på  det  som  en  befrielse,  kan  af en  så  kyndig  forsker  som  Heidegger karakteriseres  som  »der leidensehaftlich den  Gott  suchende  letzte  deutsche  Philosoph«.  Eller  Heidegger  selv?  Benktson  anvender  nærmest  urimelig  megen kraft  på  at  godtgøre,  at  denne  visselig ikke  fornægtede  alt  oversanseligt.  No­ get lignende gælder Camus. Og vil man modsætningsvist stemple  Jaspers  som kristen, kommer  man  for  alvor galt af  sted.

Bedre  er  det  ikke,  om  man  prøver at  inddele  eksistentialisterne  og  deres mister.  At  Camus  bekender sig  og  »sin kendt,  og  selveste  Simone  de  Beauvoir

»slægtninge« i optimister og pessi­ Sisyfos«  som  optimist,  turde  være  vel­ forsikrer,  at  Sartre  ingenlunde  repræ­ senterer »en fortvivlelsens filosofi«.

Men  selvfølgelig  mærker  man  forskel på,  om  man  forankrer  sit  livssyn  i  kri­ sten gudstro, eller man  søger andre veje.  Forøvrigt  har  da  også  forfatteren selv  jan.  1977  holdt  et  foredrag  i  Upp­ sala om  »Brytningen mellem kristen og ateistisk  existentialism«.

Og  så  til  sidst: Skal  man  i  få  ord angive arbejdets hovedsigte, må det være spørgsmålet om menneskets »   fremmedgørelse«, »   Entfremdung«, »alienation«.  Man  bør  ikke  jage  bogen igennem;  så  forvirres  man  bare.  Den skal læses langsomt  med tid til at dvæle.  Så  giver  den  udbytte omend  og­ så  forvirring.

N. H. Søe (f)

Paul  Gürtler:

DER  PHILOSOPHISCHE  WEG HEINRICH  BARTHS

Transzendental begründete Existenzial­ philosophie  als  Basis  für  das  ökumenische Gespräch.

Schwabe  et Co  Verlag.  Basel,  Stuttgart.  1976.

291 sider.

Heinrich  Barth,  1890-1965,  var  19281960  professor  i  filosofi  i  Basel  og  så­ ledes  1935-62  kollega  af  sin  berømte broder  teologiprofessoren Karl Barth. De  stod  faktisk  ikke  hinanden  særlig fjernt,  omend  Heinrich  B.  efterhånden mindede  mere  om  prof.  Emil  Brunner i  Zürich.  Han kan vel især kendetegnes ved to ting: dels var  han  udpræget eksistensfilosof,  men  ikke  på  Heideg­ gers  linje,  idet  han  sagde  bestemt  nej til  en  eksistensfilosofi,  der  udvikler  en i  sig  selv  hvilende  og  altså  mod  trans­ cendensen lukket menneskelig onto­ logi;  dels  var  han  livet  igennem  kirke­ lig  kristen.  Et  hovedproblem  blev  da for  ham  forholdet  mellem  filosofisk  og teologisk  erkendelse.  De  to  hører  ulø­ seligt  sammen,  men  man  kan  ikke  på­ vise en sådan samhørighed mellem dem,  at  man  fra  den  ene  erkendelses­ form kan nå til den anden, hverken idet filosofisk erkendelse stræber  mod  en slags  kroning  eller  fuldendelse  i  troen (intellectus  quaerens  fidem) eller  om­ vendt,  idet  troen  søger  sin  fuldendelse i  filosofien.

Bogen  her  er,  som  titlen  antyder,  en redegørelse for H. Barths filosofiske vej,  hvor  Platon,  Aristoteles,  Augustin og  ikke  mindst  Kant  og  nykantianismen  er  afgørende,  men  hvor  han  også har  søgt  at  lære  noget  om  ægte  men­ neskelig eksistens gennem studie af Kierkegaard,  ikke  mindst »Gjentagelsen«.  Et  fyldigt  referat  af  bogen  skal ikke  her  gives.  Dels  ville  det  føre  ind på spørgsmål, der ligger et Kierkegaard-studium  meget fjernt, dels har jeg i Kierkegaardiana VII (1968, s. 236  .ff)  ret  udførligt  anmeldt  det  ar­ bejde »Erkenntnis  der Existenz«,  der blev  H.  Barths  sidste  og  et  sammen­ fattende udtryk for hans opfattelse, for­ uden  at  Jørgen  Pedersen,  lektor  i  mid­ delalderlig  filosofi  og  teologi,  samme­ steds har anmeldt »Philosophie der Erscheinung.«

Skulle  jeg  tilføje  noget  til  det,  jeg skrev  i  1968, måtte  det  være en under­ stregning  af,  hvor  ivrigt  H.  Barth  fast­ slår, at  den teologiske erkendelse af Guds  åbenbaring  i Kristus ikke  pri­ mært giver os en  »lære«, men alt drejer sig om et møde med Jesus som Kristus. Men  dette  betyder,  at  de  teologiske  og de  filosofiske  begreber  i  sidste  instans er  inkommensurable.  Lærer vi  f. eks.  af Kant,  hvad  filosofisk  set  mennesket  er som  personlighed,  kan  vi  ikke  derfra nå  frem  til,  hvad  det  er  at  være  et Guds  barn.  Derfor  er  begrebet  »forudforståelse«  problematisk.  En  antropolo­ gisk  ontologi,  om  den  så  aldrig  så  me­ get  er  smykket med  »eksistensfilosofisk tematik«, kan ikke åbne for den kristne tro.  Faktisk  bliver  der,  om  jeg  ser  ret, hos H.  Barth ikke organisk plads  for et grundtvigsk  »Menneske  først«.

Men  dette  betyder  så,  at  H.  Barth vel  kæmper  dygtigt med problemet om det rette forhold mellem  filosofi  og teologi.  Men  han  når  ikke  til  en  klar og  definitiv  løsning.  Kan  det  imidler­ tid være anderledes? Har ikke Karl Barth  ret  i,  at  teologen  som  teolog  kan lære  en  masse  af  forskellige  filosoffer, men  han  finder  ingen,  hvem  han  hel­ hjertet  kan  tilslutte  sig?  Eller  burde  en anmeldelse  af  en  bog  som  denne  ende med en opfordring til  at arbejde videre med  det  grundproblem,  som  H.  Barth næppe  fik  løst? H.  Barth  er  i  hvert fald  mere læseværdig,  end man vistnok rigtig  har  opdaget.  Men  han  kræver meget af sin læser.

N. H. Søe (f)

Petty,  M.  ].,  tt . and  ed HEGEL'S  PHILOSOPHY  OF SUBJECTIVE  SPIRIT 3  vols.  Dordrecht,  Holland  and  Boston: D. Riedel  Publishing  Company  1978, clvii  and  174  pp.,  677  pp.,  502  pp.

This  monumental  three  volume  work is a massive contribution to Hegel studies  for several  reasons. The primary reason  is  that  it  is  the  first  GermanEnglish  parallel  text  edition  of  any  of Hegel' s  work  except  the  'Preface'  to the Phenomenology ,   translated  by Wal­ ter  Kaufmann  (New York:  Doubleday, 1965).  Although  this  latter  is  not  an independent  work,  it  has  been  treated independently  numerous  times.

The  second  reason  is  the  inclusive­ ness  of  the  edition,  for  it  contains  the parts  of  the Encyclopedia  of  the  Philo­ sophical  Sciences devoted  to  the  first of the three major  divisions of the philosophy  of  spirit  as  well  as  all  the relevant material devoted to anthro­ pology, phenomenology and psychology in  both  its 1830  and  the  1845  texts, the draft of his projected book on subjective spirit, a lot of  previously unpublished material including the only complete  version of the Berlin Phenomenology of  1825.

The third reason for the work' s significance  is  the  unbelievable  histor­ ical  and  philosophical  erudition  Prof. Petry  has  poured  into  the  introduction and  notes.  The  first  volume  contains his introduction which  is 157 pages long,  a  considerable work in itself. The introduction  contains  major  discussions of empiricism, structure, system, an­ thropology, phenomenology, psycho­ logy,  the sources of Hegel' s  thought, the  conditions  and  interrelations  of the texts and a consideration of Hegel' s language.

It  is  perhaps  the  first  concept  which is  most  important  to  Petry  and  he  has certainly made one important con­ tribution  to  our  understanding  of  He­ gel' s  concept  of  the  empirical.  Petry' s comprehension of the concept in Hegel was previously manifested in his edition  of Hegel' s  Philosophy  of  Na­ ture (London  and  New  York, 1970, 3  vols.).  This  work  was  as  sound  in erudition as the  present  though the format  was  quite  different. The  Philo­ sophy  of  Subjective  Spirit as  a  facing page  translation  while  the Philosophy of  Nature is  a  straightforward  trans­ lation.  Also,  many  of  the  notes  in  the latter  are  in  German  while  the  present volume' s  notes  are  entirely  in  English except for titles. Another  significant point is that Petry' s introduction to the Philosophy  of  Nature is  more  con­ cerned  with  the  inner  relation  of  the philosophical structure and the em­ pirical data  while in the Philosophy of  Subjective  Spirit he  is  more  con­ cerned  with  what  I  can  only  call  the fate of  the  empirical content of Hegel' s Philosophy  of  Subjective  Spirit among his  students  and  critics.

In  the Philosophy  of  Nature Petry first  discusses the  relation of  Hegel' s concept of the Encyclopaedia as a system  to  other  concepts  of an encyclo­ paedia. This is not only historical erudition  at  its  best,  but  it  is  also  a contribution  to  the  elucidation  of  the notion.  Petry  maintains  that  the  dated­ ness  of  the  scientific  material  in  He­ gel' s Encyclopaedia in  no  way  infers that the philosophic structure of knowledge  is  outmoded  or  irrelevant. However, many critics have moved from  the  outmodedness  of  the  science (an empirical question) to the ir­ relevance of Hegel' s structure and method (a philosophical issue). The move  is  an  obvious  nonsequitur.  Petry was  attracted  to  the  concept  of  nature because  it  is  distinct  from  the  logical categories and is the presupposition for consciousness. Furthermore, his discussion  is  free  from  epistemological concerns. The  Philosophy  of  Nature is a  systematic  survey  of  the  whole  range of  the  natural  sciences  as  known  at  the time. It is in this sense somewhat comparable with Asimov' s An  Intel­ ligent Man's Guide  to Science. Still there is  more  and  that  more  is  the logical and systematic scheme of hierarchies  into  which  Hegel pours  the empirical date. When he published this work  Petry was convinced that having placed  the philosophy of  nature in its historical context  through the massive  notes  he  appended,  it  would make an ideal  approach to an appraisal of  the  system  itself.

Petry analyzed  the concepts of levels, modern

hierarchies and spheres in philosophy  of  science  to  point  up  significant analogies in Hegel' s Philo­ sophy  of  Nature. He  appeals  to a large number  of  authors:  Tisza,  Harre,  Na­ gel,  Bohm  and  J.  W.  Addison.  Petry' s views seem quite controversial, and there  is  enough  substance  to  them  to provoke  a  new  and  fresh  examination of  Hegel' s  philosophy  of  nature.

The approach to empiricism, or rather  Hegel' s  empiricism,  in  the  pre­ sent  introduction  is  rather  the  attempt to  assess  the  empiricism  of  Hegel  and the  failure  of  most  of  his  followers  to appreciate  this  element  of  his  thought. Even  to  talk  about  Hegel' s  empiricism has  an  odd  ring  to  it,  but  numerous  of his  critics  were quite engaged with  this element  of  his  thought.  Petry  begins with  a  long  quotation  from  J.  F.  Herbart  which  bears  repeating:

The  empiricism  of  the  Hegelians  is not, of course the ordinary naive empiricism  of  the  collectors,  obser­ vers  and  experimenters,  nor  is  it  the bewildering empiricism poured  forth in  the  pretentious  oratory  of  Schelling and  his school. It is  an  em­ piricism  that  is aware  of  its  faults, and which openly and candidly admits its inner contradictions! Hence  its  instructiveness,  hence  its constituting  the  proper  and  dispens­ able  introduction  to  metaphysics. (Vol.  1,  p.  ix)

This  quotation  sets  the  basic  tone  of For Petry,  empiricism  is  an  essential  part

this section of the introduction. of  'the basic methodology of Hegelian­ ism.'  This  view,  of  course,  runs  contrary to many interpretations and criticisms of  Hegel,  and  thus  Petry' s view  should  be  thoroughly  examined. If  he  and  Herbart  are  correct,  then  a lot  of  Hegel  scholarship  is quite  in­ correct.

First in this context, we should examine  Hegel's  rejection  the  subjectobject  opposition  as  the  starting  place for  all  modern philosophies.  This  entré into  empiricism  is  quite  different  from Hegel' s and  so  may  account  for  the neglect  of  Hegel' s  views  of  empiricism by  many. (How  is  that  for  an  ironic understatement?)  From  this  it  follows that  the  status  of  commonsense  'em­ piricism'  is  not  the  necessarily  funda­ mental  starting  point  for  philosophy.

Hegel  begins  with  the  'soul'  in  the Aristotelian  sense  and  his  philosophy can  be  construed  as  an  attempt  to  up­ date  him.  Although  Hegel  has  some approving  remarks  about  the  French materialists (and  Condillac  especially) he  pointed  out  that  his  own  point  of departure is far  removed  from  postCartesian philosophy. Hegel begins with  the  rich  empirical  content  of  the sciences with which most men are infatuated,  and  he  was  a  master  of  the empirical  content  of the sciences of  his day.  However,  he  does  not  stop  there, for  he  attempts  to  relate  the  sciences dialectically, hierarchically and tele­ ologically  to  principles  not  inherent  in the empirical matter itself. In other words,  Hegel  attempts  to  go  beyond the  empirical  data  to  the Notion.

It is just at this point that his followers  ride  off  in  all  directions  and usually  hoist  themselves  on  their  own petards.  First,  perhaps  none  of  Hegel' s followers had the  command of the sciences ,  in  the  present  instance,  em­ pirical  and  rational  psychology,  that  he himself had. Thus most of the favorable comment  on  the  scientific  aspects  of his system is amateurish. Next the relation of the abstractions of the Logic to  the  purely  contingent  and  historical level  of  scientific  knowledge  has  not to  this  day  been  settled.  Third,  there is the ever  popular question of the relation  of  the Phenomenology to  the system.  That  question  has  provoked  a flood  of  ingenuity.  All  three  of  these issues appeared in the subsequent history of Hegelianism because, one suspects,  the  master  was  not  as  clear  as he  should  have  been.

This quagmire of questions, ab­ stractions and misunderstandings led Feuerbach and Marx in the right direction, according to Petry, and makes  them  the  best  and  most  nearly correct  of  his  interpreters.  Their  inter­ pretation  in  Hegel's  system  may  not have  been  correct,  but  by  attempting to  focus  attention  on  that  component they  hindered  the  withdrawal  of  He­ gelianism into complete fantasy and intellectual  sterility.

It is strange that Petry did not mention  Kierkegaard  in  this  context. Although,  to  be  sure,  Kierkegaard  was not particularly interested in the sciences  and  what  is  usually  called  the empirical, there are at least two reasons Petry  would  have  done  well  to  have discussed  him.  First,  Kierkegaard  had a deep appreciation of the concrete and particular which is finally the subject of the sciences. The  sciences pull  in  two  directions:  the  minute  ex­ amination of the particular and the broad  abstractions  of  'scientific  laws.' If  the  Hegelian  view  of  science  was  in any sense successful, it is  because  it managed to achieve an explanation (however  limited  it  may  seem  to  us) of  this  tension.  This  pull  does  not  be­ come a theme in Kierkegaard' s writings and  so  it  is  usually  said  that  he  had no  appreciation  of  science. Still,  few have  had  a  deeper  appreciation  of  the concrete individual' s self, philosophi­ cally conceived. It is the sustained effort to  comprehend  the  concrete  individual that  led  to  his  'psychology,'  and  it  is precisely his views of the self that make mention  of  him  in  Petry' s  introduction to this book  even  more appropriate than the mention  of Feuerbach and Marx.

The  second  reason  Petry  would  have done well to mention Kierkegaard in this context  is  that  his  epistemology  is  far more empirical than that of either Feuerbach  or  Marx.  It  is  just  his  sense of the empirical qualified with a skeptical  aversion  for  abstractions  and mystification  that  saved  him  from  the gross  unrealities  of  'species-being'  and the  numerous  abstractions  and  myth­ ological  personifications  of  capitalism, communism  and  class-consciousness  whatever  that  is.

Though Kierkegaards  works  are  full of terms which have no empirical referent,  he  is  quite  aware  of  the  fact. It  is  his  struggle  with  this  realization that  led  to  his  most  sustained  criticism of traditional theology and was one major  component  in  his  view  of  para­ dox.  He  did  his  best  to  present  the empirical  brackets  on  many  traditional terms in his thought and the same skeptical abrasiveness  toward  the  ab­ stract led him to avoid further in­ ventions.  There  is  a  remarkable  em­ pirical  restraint  in  Kierkegaard  that  is much  more  appealing  to  modern  taste than the  numerous  non-referring  ab­ stractions of  Hegel  or Feuerbach  or Marx.

This  review  has  been  dominated  by Petry' s  introduction  and  praise  that  is not excessive about  the  erudition of his  notes.  Hegel' s  work  has  not  been reviewed  for  it  seemed  inappropriate to  review  work  by  a  man  dead  almost one  hundred  and  fifty  years.  Still,  two brief  comments  seem  called  for.

First, A  Fragment on the Philosophy of  Spirit was  first  published  in  1961 by Friedhelm Nicolin in Hegel Studies, Bd. 1, ss, 9-48. In his introduction, Nicolin  gives  a  complete  account  of Hegel' s intentions and frustrations, first  expressed  in  1811,  regarding  the working  out  of  his  psychology.  How­ ever,  the  crucial  point  may  be  that  in 1820  he  expressed  in  the Philosophy of  Right a  desire  to  fully  elaborate  his doctrine of spirit. Whether  what  he had in mind was a book as large as the Philosophy of Right is questionable, but  for  internal  reasons  it  appears  that these  fragments  were  written  just  after the Philosophy  of  Right. Petry  specu­ lates  that  had  Hegel  finished  the work, 'the overall context of Hegel' s political philosophy would have been much more widely understood, and the general nineteenth and twentieth century conception of his thought would  certainly  have  been  different.' (Vol.  1,  155)

It  may  be  too  bold  to  suggest  that these  laudable  results  would  have  occured  if even these fragments had  been known particularly  in  view  of  the  fact that  so  much  was  available  to  give  the lie  to  many  misconceptions.  Still,  the passages  about  the  racial  and  natural varieties  of  man  (pp.  112-113)  could conceivably have had some positive effect  against  some  of  the  more  un­ savory  forms  of  nationalistic  and  racial pride. Also  Hegel' s  claim that racial variety  is  related  to  the  physical  dif­ ferentiation  of  the  earth  is  quite  a  far cry  from  what  many  have  thought  to be  his 'idealism.'  This  view  is  con­ siderably  expanded  in  the  introduction to  the  'Lectures  on  the  Philosophy  of World  History'  recently  translated  in full  by  H.  B.  Nisbet  with  an  introduc­ tion  by  Duncan  Forbes (Cambridge: Cambridge  University  Press,  1975).

The  second  comment  is  in  regard  to the  summer term  notes of  1825  on the notes,

'Phenomenology of Spirit.' These com­ ments, derived from student show  that  Hegel  was  himself  consider- ably  exercised  by  the  relation  of  the Phenomenology  of Spirit (1807)  to the phenomenology  of  the Encyclopeadia. Michelet  was  the  first  to  note  the  dual treatments  of  phenomenology  and  the problem of their relations.  Petry' s  brief discussion (Vol. 3, 359-362) will satisfy neither those who think that there is  no  problem  in  this  matter  nor  those who think it can be talked away. Petry' s  rather  common  sense  mediation seems  the  only  sane  solution  (middle p.  191).

Finally,  I  stand  in literal  awe of  any­ one  who  can  make  such  clear  English prose  from  such  diffuse (and  all  the other  nasty  things  one  can  say  of  He­ gel' s) prose. The  sources of support for  the  undertaking  are  also  to  be  con­ gratulated  for  their  contribution  to  the (all  too  slow)  progress of knowledge.

Robert  L.  Perkins

Navikas,  Joseph  L.: CONSCIOUSNESS  AND  REALITY: HEGEL'S  PHILOSOPHY  OF SUBJECTIVITY

The Hague:  Martinus Nijhoff,  1976.  284 pp.

This is an excellent  commentary  of Hegel' s Phenomenology and  will  be  of use  to  graduate  students  in  their  first course  on  that  work.  The  experienced Hegelian  will  find  it  illuminating  and controversial alternately.  The  book  is quite different from  Quentin  Lauer' s A  Reading  of  Hegel' s  Phenomenology of  Spirit (New  York,  1976),  for  Lauer sticks  much  closer  to  a  reconstruction of  the  turns  of  Hegel' s  argument  than Navikas,  for  the  latter  is  much  more like  a  commentary.  Lauer  attempts  to 'let  Hegel  talk  for  himself'  and  uses a large number  of  quotations while Navikas  attempts to render a thirdperson  comment  and  summary.  Both books are excellent and have their distinctive  merits.

My  major difficulty with reading Navikas'   book  is  with  his  statements and  views  regarding  the  question  of  a presuppositionless  beginning in Hegel' s philosophy.  I  would  tend  to  agree  that it  is  at  least  difficult  to  have  a  pre­ suppositionless beginning in philosophy, i. e.,  that  Hegel' s Phenomenology is  not 'radically  presuppositionless' (p. 34). As Kierkegaard emphasized, philosophy must begin with  a  decision  to  begin to philosophize and to begin with this (consciousness in  Hegel) rather than that  (for  instance,  sense  data).  Still,  it seems that Navikas can make his point without  undercuting  the  fundamental thrust of Hegel' s phenomenological method. Navikas writes: 'In other words,  Hegel  assumes  that  only  acts  of consciousness  can  really  constitute  the subject  matter  of  philosophical  activity and  that sense-certitude  can function productivity in isolation.' (loc. cit.) That is  all  well  and  good,  and  so Kier­ kegaard  and  Navikas  are  correct:  He­ gel' s  philosophy  has  presuppositions.

Still,  as  Hegel  began  the Phenomen­ ology , did he have to begin it as he did? Could  he  not  have  taken  up  whatever subject  matter  consciousness  presented, examine it and move on to other subjects. Conceivably he could have begun with the mapping of social consciousness  and  later  taken  up the cognitive  considerations  with  which  he actually began. In other words, the phenomenological  method  could  have begun  elsewhere and yet have been inclusive.  In  this  sense  the Phenomen­ ology does  not  have  a  necessary  and absolute beginning, i. e., a presup­ position.

However,  there  is  a  price  to  pay  for claiming  he  could have  done things otherwise, and it would still have been a Phenomenology  of  Spirit. That  price is  the  absoluteness  and  necessity  of  the initial  move,  of  the  internal  develop­ ment  and  of  the  conclusion.  It  is  just here  that  the  crux  of  interpreting  the Phenomenology seems to lie: if a phenomenological philosophy is nec­ essary  and  absolute,  and  Hegel  seems to  claim  that  it  is,  how  is  the  absolute­ ness and necessity given in the phenomena  without  their  being  pre­ supposed? If the necessity is in the phenomena, how is it known? Or better, if the necessity is in the phenomena, how could anyone not know  it?  Is  the  necessity  a  datum  of the  phenomenon?  If  it  is  claimed  that the  necessity  is  there  only for  us, one wonders  how  such  a  claim  could  be supported  or  denied.  There  are  a  lot of  questions.

In other words, when Navikas claims that the Phenomenology has  presuppositions,  his  challenge  does  not  take into  account  the  very  openness  of  the phenomenological method itself, and the  problems  that  openness  infers  for the  necessity  and  absoluteness  of  the phenomenological  method  and  its  re­ sults. Instead  of  criticizing  Hegel  for having presuppositions, Navikas should have  argued,  that  given  the  openness of  the  phenomenological  method,  the presuppositions,  whatever  they  are  and however  many  there  are,  are  necessary for any exercise whatsoever of that method.  Navikas  criticizes  Hegel  for having presuppositions when he thought he did not. Navikas  should have criticized  Hegel  for even thinking he  could do  without  presuppositions. Kierkegaard  is  closer  to  the  mark  than Navikas  is.

One  other  point,  briefly.  The  sub­ title  promises  more  than  is  delivered. The book does not present Hegel' s philosophy  of  subjectivity;  it  is  a  com­ mentary  on  the  major  moves  of  the Phenomenology.

Robert  L.  Perkins

Hermann  Noack:

DIE  PHILOSOPHIE  WESTEUROPAS IM  ZWANZIGSTEN  JAHRHUNDERT 2. Aufl.,  Basel  1976,  399  pp. (Schwabe  und  Co.).

Hermann  Noacks  Oversigt over den vesteuropæiske Filosofi  i  dette Aarhun­ drede,  der  udkom  første  Gang  i  1961, og  som  med  Rette  har  vundet  betyde­ lig  Udbredelse,  er  i  den  nye  Udgave blevet  revideret  og  forøget  med  Ka­ pitler  om  den  franske  Strukturalisme, om  Pragmatismen  og  om  Frankfurter­ skolen.

Mest vellykket forekommer det store  Afsnit,  der  begynder  med  Nietzsche  og  som  videre  handler  om  Livs­ filosofferne,  som  de  kaldes.  Med  ikke ringe  Udbytte  læses  ogsaa  Kapitlet  om Dilthey og Historismen. Mindre til­ trækkende er Fremstillingen af Nykantianismen, Fænomenologismen og Nic.  Hartmann,  ligesom  Bogens  sidste Afsnit  om  den  nyeste  Filosofi  og  Pseudofilosofi.  Med  Interesse  læses  Frem­ stillingen  af  Udviklingen  fra  Eksistens­ dialektik  til  Eksistensfilosofi,  hvor  na­ turligvis ogsaa Kierkegaard nævnes; men, som Forfatteren af den sympatiske Bog  selv  sagtmodigt  siger,  er  det  ikke andet  og  mere  end  en  introducerende Oversigt.

N.Tb.

Wolfgang  Stegmüller:

HAUPTSTRÖMUNGEN  DER  GEGEN­ WARTSPHILOSOPHIE,  EINE  KRITISCHE EINFÜHRUNG

6.  AufL,  Bd.  I- II,  742 + 566  pp. Stuttgart  1976  (Alfred  Kröner  Verlag).

Stegmüllers  oprindelige  Oversigtsværk fang, saa den nu er en veritabel Haandog

er  fra  Udgave  til  Udgave vokset  i  Om­ bog,  selv  om  Loyalitet  mod  de  indbyr­ des meget forskellige Filosoffer skarpt  Blik  for  deres  Svagheder  moti­ verer Undertitlens  Udtryk »eine kri­ tische  Einführung«.

Medens  Kapitlerne  i  Bd.  I  om  Brentano,  Husserl,  Scheler,  Heidegger,  Jas­ pers,  Nic.  Hartmann,  Rob.  Reininger, Paul Håberlin, Empirismen og Wiener­ kredsen  er  saa  godt  som  uændrede  fra tidligere  Udgaver,  er  de  sidste  Kapitler i  første  Bind,  om  nutidig  analytisk  Fi­ losofi  og  om  Wittgenstein  betydeligt bearbejdede.

Skønt Forf.s Interesse for Viden­ skabsteori er fremtrædende, mest i Vær­ kets  sidste  Bind,  skriver  han  dog  for­ trinlige  Afsnit  om  Sprogfilosofi  og  an­ den  samtidig  Tænkning.  De  sidste  tre Kapitler,  om  »Evolution  des  Kosmos«, »...  des  Lebens«  og  »...  des  Wissens«, er  meget  læseværdige,  men  ikke  saa gennemarbejdede  som  de  foregaaende.

Opmærksomheden kan især henledes paa  Forf.s  skarpe  Kritik  af  Heidegger, som  han  kalder  en  Taskenspiller.  Paa Kierkegaards  mulige  Indflydelse  ofres kun  faa  Linier.

Værket  indeholder  fortrinlige  biblio­ grafiske  Oplysninger.

N.Th.

»HISTORISCHES  WÖRTERBUCH  DER PHILOSOPHIE«

Herausgegeben  von  Joachim  Ritter  und Karlfried  Gründer,  Bd. 3 u. 4, Basel  u. Stuttgart  1974-76,  1272  og  1470  Sp. (Schwabe  u.  Co.  Verlag).

Efter  Joachim  Ritters  beklagelige  Bort­ gang  3.  August  1974  har  Prof.  Karl­ fried Gründer  paataget  sig  den  van- skelige og betydningsfulde Opgave som Hovedredaktør  at  videreføre  »Histori­ sches Wörterbuch der Philosophie«, der  nu  er  naaet  til  og  med  Bogstav  K.

Til  Værket  er  knyttet  mere  end  900 Forfattere,  14  Redaktører,  en  halv  Snes videnskabelige  og  flere  administrative Medarbejdere.  Udarbejdelsen  er  lagt  i meget  faste  Rammer.  Det  kan  saaledes nævnes,  at  Artiklernes  Disposition  er standardiseret  endog  i  Detailler;  men skønt hele Staben er stor -  og EDB an­ vendes i udstrakt Grad, er det ikke muligt  at  udsende  mere  end  et  Bind hvert andet  Aar.  Til  Sammenligning kan nævnes, at Statens humanistiske Forskningsraad  forestillede  sig  det  mu­ ligt  med  en  Stab  paa  ca.  8  pct.  af  den her nævnte at udarbejde og udgive den planlagte  to-sprogede  Kierkegaard  En­ cyclopædi  af  nogenlunde  samme  Om­ fang som Ritters Værk paa mindre end den  halve  Tid.  Saadanne  Forestillinger kan  man  vist  kun  fremsætte,  hvis  man er  totalt  blottet  for  elementært  Kend­ skab  til  leksikalsk  Arbejde.

Her  skal  ikke  gives  nogen  udførlig Omtale  af  Værket  -   det  maa  vente  til det  er  afsluttet  -   men  blot  nævnes,  at dette overordentligt grundige Værk ogsaa  for  Kierkegaard-Forskningen  er af  væsentlig  Betydning,  ikke  blot  til en  bedre  Forstaaelse  af  enkelte  Begre­ ber,  men  ogsaa  derved  at  Læseren  her i  præcise  Formuleringer  kan  faa  Kend­ skab  til  den  filosofiske  Tradition,  som Kierkegaard havde et saa dialektisk Forhold  til.

TRE  Theologische  Realenzyklopädie, herausgegeben  von  Gerhard  Krause  und Gerhard  Müller,  Bd.  1-3.  Berlin  -  N ew  York

1976-78  (Walter  de  Gruyter).

+ Abkürzungsverzeichnis.

Den  hæderkronede »Realencyklopädie für  protestantische  Theologie  und  Kir­ che«,  der  under  Redaktion  af  Albert Hauck  blev  afsluttet  i  24  Bind  i  1913 i  sin  3.  Udgave,  har  haft  og  har  stadig sin  faste  Plads  i  mange  Studereværelser som  et i flere  Maader  uovertruffent Lærdomsværk, hvis  mange yderst grun­ dige Artikler oftest er Resultatet af det,  som  i  vore  Dage betegnes  Primær­ forskning.

Mellemkrigsaarene og i Efterkrigsaarene fremkom flere theologiske Lexica  af  ret  betydeligt  Omfang,  som bl. a.  »Religion  in  Geschichte  und  Ge­ genwart«.  De  repræsenterer  hver  paa sin Maade de vekslende theologiske Generationer: 1. Udgave af »RGG« var præget af Liberaltheologien,  2.  Ud­ gave  af  den  dialektiske  Theologie  og 3. Udgave,  der  blev  afsluttet  1965,  af Bultmann-Epigonerne. Hverken dette Værk  eller det tilsvarende katholske »Lexikon  für  Theologie  und  Kirche« der  som  Opslagsværk  er  langt  lettere og  hurtigere  at  benytte  end  »RGG«  har  dog  kunnet  erstatte  Haucks  ældre Værk.

Først  nu  har  man  vovet  sig  i  Lag Værk,  der  skal

med  at  udarbejde  et være  denne Teologgenerations  encyklo­ pædiske  Standardværk.

Ifølge  Planen  skal  Værket,  hvis  Forkortelse er fastsat til  TRE,  fylde  25 Bind  paa  hvert  800  Sider,  og  det  skal udkomme med 6 Hefter aarligt.  5  Hef­ ter udgør  et Bind.  Dvs 150 Hefter udgives  i  Løbet  af  25  Aar.

Hidtil  er  udkommet  en  meget  om­ fattende Forkortelsesliste i et separat Bind  og  Bindene 1-3 (Aaron  -   Ari-

stotelismus).

I  Redaktionens  Forord  siges,  at  den skarpe  Adskillelse  mellem de  theologiske Discipliner, som tidligere blev opretholdt,  er  i  Færd  med  at  blive  af­ løst af en voksende Forstaaelse for Theologiens Sammenhæng.  Denne Ten­ dens  vil  det  nye  Værk  styrke.  Dertil kommer,  at  Resultaterne  af  mere  end 60  Aars  Forskning  naturligvis  skal  op­ tages i et encyklopædisk  Værk som TRE. Videre var Haucks Værk ensidigt domineret af tysk Theologi, medens det theologiske  Klima  nu  er  internationalt.

Imidlertid er det selvfølgelig ikke Hensigten blot at sammenfatte den hidtidige Forsknings Resultater,  men at  føje  ny  til.  Heller  ikke  kan  et  Værk af denne Art i vore Dage skrives ud fra en selvtilstrækkelig »protestantisk« Holdning,  som  var  selvfølgelig  før  før­ ste  Verdenskrig.  De  økumeniske  Be­ stræbelser har ikke været forgæves. Videre  betones  Theologiens  Samhørig­ hed  med  Kirken,  og  denne  Samhørig­ hed viser  sig  bl. a.  deri,  at  de  store  Ar­ tiklers  enkelte  Afsnit  skrives  i  Samar­ bejde mellem flere Forfattere. Den Helhed,  som  det  er  Encyklopædiens  Maal at  fremstille,  skal  saaledes ikke være en udvortes Sammenstilling  af Fakta og Tolkninger,  men  en  organisk  sammen­ hængende  Helhed.

Det  er  høje  Maal,  Redaktionen  har sat  sig  for »Theolgische  Realenzyklopådie«,  og  kun  ukyndige  i  Udarbej­ delsen  af  saadanne  Værker  kan  undre sig  over,  hvor  bekostelig  og  langvarigt det  er.

Af  de  indtil  nu  foreliggende  Bind kan  man  danne  sig  et  foreløbigt  Ind­ tryk.  Dette  er,  at  Redaktionen  ingen Ulejlighed  har  skyet  for  at  faa  de mest sagkyndige  til  at  skrive  Artiklerne,  og at  disse,  skønt  ikke  monografisk  ud­ tømmende,  dog  tilfredsstiller  de  For­ dringer,  som  med  Ret  og  Rimelighed kan  stilles.

For Kierkegaard-Forskningen har Værket  især  Betydning  ved  de  store Artikler  om  Tænkere  som  Abaelard  (I, 7-17),  Anselm  af  Canterbury  (II,  759778)  og Aristoteles  (III, 726-796)  samt om  Begreber  som  bl. a. Analogi (II, 625-650),  Apostel  (III,  430-483).  Saa­ danne  Artikler  er  simpelthen  mønstergyldige.

Engang fuldført vil »Theologische Realenzyklopadie«  blive  et  Monument, paa  Trods  af  Samtidens  udbredte  theo­ logiske Forvirring og videnskabelige Forfald.

Niels  Thulstrup