Forsøgs- og udviklingsprogrammer i dansk idrætspolitik
Forfattere: Bjarne Ibsen
Tidsskrift: forumforidraet (2012-03-01)

I 2006 udmøntedes et satspuljeforlig i en allokering af 40 mio. kr. til 'idrætsprojekter for vanskeligt stillede, overvægtige børn'. Billedet og indgår i Annette Michelsen la Cours Ph.d.-afhandling fra 2010 om Idrætsforeningernes velfærdspotentiale. En sociologisk analyse af sammenhængen mellem velfærdspolitik, social kapital og socialt entreprenørskab i 21 idrætsprojekter for vanskeligt stillede børn. (Fotograf Lone Simonsen)

## Forsøgs- og udviklingsprogrammer

i dansk idrætspolitik

## INDLEDNING

I flere årtier bestod idrætspolitikken i Danmark primært af to spor. For det første den kommunale støtte til idrætsforeningerne samt anlæggelse og drift af idrætsfaciliteter, der stilles gratis til rådighed for foreningerne (eller kommunens refusion af hovedparten af foreningernes udgifter til benyttelse af egne eller lejede lokaler).  For det andet statsstøtten til de frivillige idrætsorganisationer (DIF, DGI, DFIF m.fl.) og en række statslige  institutioner  (Team  Danmark,  Anti-Doping Danmark m.fl.) fra Dansk Tipstjenestes overskud (i dag Danske Spil) (Ibsen &amp; Eichberg 2012).

Selvom  lovgivningen  bag  de  to  hovedspor  i idrætspolitikken  er  revideret  mange  gange,  siden Tipsloven blev vedtaget i 1948 (i dag 'Lov om visse spil, lotterier og væddemål'), og vedtagelsen af Fritidsloven (i dag Folkeoplysningsloven) tyve år  senere,  er  de  grundlæggende  principper  for, hvordan idrætsforeninger og idrætsorganisationer støttes  næsten  de  samme:  Lovbestemt  offentlig støtte  til  frivillige  foreninger  og  organisationer uden specifikke krav til midlernes anvendelse.

De seneste knap tyve år er disse to hovedspor i idrætspolitikken imidlertid blevet suppleret af et sidespor, der ganske vist ikke har større betydning i økonomisk forstand, men alligevel har så stor opmærksomhed, at både idrætsorganisationer, kommuner og en del foreninger i høj grad indretter sig derefter. Det drejer sig om forsøgsog udviklingsprogrammer og -puljer.

Forsøgs- og udviklingsprogrammer kan defineres som

'lovgivningsmæssigt udbundne, centralpolitisk besluttede og forvaltede midler, der ved siden af de almindelige bloktilskud fordeles til  amter,  kommuner,  frivillige  organisationer, virksomheder m.fl. efter særskilt aftalte principper' (Anker et al. 2001).

Denne artikel tager sigte på at belyse denne del af dansk idrætspolitik i et historisk-sociologisk perspektiv.  Først  analyseres  den  historiske  udvikling i denne del af idrætspolitikken. Dernæst analyseres og diskuteres, hvilken betydning de mange puljer og projekter har haft. Og til sidst diskuteres svaghederne men også potentialerne i den følgeforskning, som er en integreret del af pulje- og projekt-politikken.

## FORSØGS- OG UDVIKLINGSPROGRAMMER I DANMARK

Udbygningen af velfærdsstaten  igennem  1950' erne og 1960'erne var præget af en forestilling om,  at  samfundets  problemer  kunne  løses  ved statslig  planlægning  under  inddragelse  af  den nyeste forskning og ekspertise på området. Oprettelsen  af  Socialforskningsinstituttet  (i  dag Det Nationale Forskningscenter for Velfærd) var bl.a. et led i denne forestilling.

Igennem  1960'erne  opstod  der  langsomt  en reaktion på denne 'top down politik' præget af centralisme og ekspertstyring. I første omgang i  det  civile  samfund. De første projekter - primært med støtte fra private fonde - så dagens lys  i  slutningen  af  1960'erne,  og  de  voksede  i antal  igennem  1970'erne.  I  begyndelsen  talte man  ikke  om 'forsøg'  men  om 'alternativer'. 1960'erne og 1970'erne var på mange områder 'alternativernes  årtier'  med  alternative  samlivsformer,  nye  behandlingsformer  (for  eksempel  for  stofmisbrugere),  ledelsesformer  (bl.a. kollektive  ledelsesformer),  produktionsformer, skoleformer  (for  eksempel  lilleskolerne),  pædagogik  (bl.a.  arbejds-  og  projektpædagogik), boformer  (eksempelvis  forskellige  former  for beboer-  og  aktivitetshuse)  og  samfundsformer, mv. (Hegland 1990).

Disse 'alternativer' havde på mange områder de samme kendetegn og problemer. De opstod typisk  lokalt  og  forholdsvis  spontant  som  en reaktion mod det bestående; de var ikke organiseret  'fra  oven'  eller  på  baggrund  af  store teoretiske  og  strategiske  overvejelser);  de  fik hurtigt  det  'bestående'  på  nakken;  de  havde problemer med at forklare sig udadtil (fordi det at skabe alternativer kræver, at alle kræfter anvendes indadtil); og de skabtes ofte på et urealistisk grundlag. I denne begyndelsesfase var forsøgene en legeplads for det ekstra og det nye, og det var adgangen til ressourcer for de, der havde mod og lyst (Adamsen og Fisker 1990, Adamsen 1992).

I slutningen af 1970'erne begyndte det offentlige at få øjnene op for potentialerne i forsøgsog  udviklingsprojekter.  På  den  ene  side  vakte forsøgene opmærksomhed og på den anden side var  velfærdsstaten  og  samfundets  indretning under kritik. Forskellige steder i centraladministrationen  begyndte man at indsamle informationer  om  og  registrere  forskellige  forsøg,  give konsulentbistand  og  yde  økonomisk  støtte  om end i beskedent omfang (Hegland 1990). Under Undervisningsministeriet  blev  det  første  store offentlige  forsøgsprogram  etableret  allerede  i 1977  til  bekæmpelse  af  ungdomsarbejdsløsheden (som senere udviklede sig til den egentlige daghøjskolebevægelse).

Fra begyndelsen af 1980'erne blev forsøgene en  del  af  en  udviklings-  og  omstillingsstrategi (Adamsen  1992).  Da  Ritt  Bjerregaard  i  1980 blev  socialminister  introducerede  hun  eksperimenter  og  nytænkning  som  et  middel  til  opblødning i  den  etablerede  forvaltningsstruktur og til at ændre den professionelle rolle hos social- og sundhedsarbejdere (Adamsen 1992), og samme  år  blev  Socialstyrelsens  forsøgsudvalg (SOFUS) oprettet.  Da  firkløverregeringen  blev dannet i 1982 fulgte den nye socialminister, Palle Simonsen, det op med et ønske om et tættere samarbejde mellem de frivillige organisationer og  de  centrale  myndigheder,  og  samme  år  fik han indført en forsøgsparagraf i bistandsloven. Året  efter  blev  'Kontaktudvalget  til  frivillige organisationer  og  sociale  netværk'  oprettet, bevillingerne  til 'SOFUS'  blev  forøget,  og  fra 1980-1988 bevilgedes ca. 60 millioner kr. fra Socialstyrelsens  forsøgsudvalg.  Samtidig  støttede mange private fonde forsøg på det sociale område  (Sygekassernes  Helsefond  og  Egmont  H. Petersens fond).

AF BJARNE IBSEN

1980'erne  var  de  store  forsøgsprogrammers årti. Inden for folkeoplysningsområdet blev der igangsat et stort forsøgs- og udviklingsprogram,  det  såkaldte  10-punktsprogram,  som  fra 1985  til  1988  uddelte  110  millioner  kr.  til  448 lokale  forsøgs-  og  udviklingsprojekter.  Idéen med 10-punktsprogrammet var bl.a. at medvirke til opbygning af fællesskaber omkring familien, landsbyen  eller  bydelen.  I  1987  blev  et  endnu større program til udvikling af folkeskolen, det såkaldte 7-punkts-program, iværksat - derunder også  forsøg  med  skolen  som  lokalt  kulturcenter. Fra dette program blev der fra 1987 til 1990 fordelt ca. 400 millioner kr. Begge programmer gav støtte til mange lokale idrætsprojekter. På det sociale området oprettedes Det sociale udviklingsprogram  -  SUM  -  der  tog  sigte  på  at forebygge sociale problemer ved bl.a. at styrke de lokale fællesskabers muligheder for at løse problemer i fællesskab ved at inddrage befolkningen i lokalområdet. Fra 1988 til 1991 brugte dette program ca. 350 millioner kr. på ca. 1600 forsøgs- og udviklingsprojekter.

Fælles for alle forsøgsprogrammerne var sigtet,  at  borgere  i  deres  lokale  miljøer  skulle finde sammen om at gennemføre innovative forsøgsprojekter inden for en bred central styring (Qvortrup 1991). Det karakteriserede endvidere programmerne, at de blev evalueret, og evaluering blev generelt udviklet og institutionaliseret parallelt med forsøgsprogrammerne. For eksempel  oprettedes  Udviklingscenteret  for Voksenundervisning og Folkeoplysning, der blev en af de varmeste fortalere for forsøgsstrategien.

## FORSØGS- OG UDVIKLINGSPROGRAMMER I IDRÆTTEN

Denne udvikling satte også sit præg på idrætspolitikken. I 1985 nedsatte daværende kulturminister Mimi Stilling Jakobsen et breddeidrætsudvalg, der bl.a. fik til opgave at

'overveje foranstaltninger, der kan forbedre vilkårene for de idrætsligt set dårligt stillede grupper af befolkningen, herunder mennesker - især ældre - uden særlig idrætserfaring, arbejdsledige og mennesker med skiftende arbejdstid, gæstearbejdere og unge med socialt  vanskelige  vilkår,  samt  mennesker, der bor i det indre af store byområder, handicappede og familien som samlet bruger.'

Året  efter  kom  udvalget  med  en  betænkning, hvor man bl.a. foreslog, at

'der  afsættes  midler  til  en  aktivitetspulje til  udvikling,  omstilling  og  forsøg,  (for)  at der gives mulighed for at nyskabe, ændre og udvikle fritidsvirksomhed, som er i overens- stemmelse med de lokale behov. Puljen skal således anvendes til såvel støtte for nye initiativtagere  som  til  etablerede  foreningers nytænkning' (Kulturministeriet 1987).

Hverken dette eller andre forslag blev fulgt op af konkrete ændringer i idrætspolitikken trods flere  politiske  initiativer.  Idrætsorganisationerne  var  primært  interesseret  i  flere  penge,  og dette ønske fik de opfyldt, da lotto blev indført i 1988. Det resulterede i en stærk forøgelse af den statslige  støtte  til  organisationerne,  som  dog var betinget af, at pengene skulle anvendes til at styrke breddeidrætten. I bemærkningerne til loven blev det imidlertid præciseret, at idrætsorganisationerne skulle afsætte midler til forsøg og  udvikling  af  breddeidrætten,  og  at  andelen skulle fastlægges i samråd med Kulturministeriet.

Kulturministeriet har siden da brugt en del af ministeriets  andel  af  tips-  og  lottooverskuddet til at oprette puljer til særlige formål. I 1995 var der således puljer for 'Udvikling, omstilling og forsøg', 'Idræt i storbyen' og 'Flygtninge og asylansøgere' (Kulturministeriet 1996).

Det største  og  kendteste  af  disse  forsøgs-  og udviklingsprogrammer  inden  for  idrætten  er 'Det Idrætspolitiske Idéprogram'  (IPIP), der blev oprettet i 1998.  Af kommissoriet for programmet fremgik, at det var regeringens 'udspil i forhold til den brede, folkelige idræt og en udmøntning af de forslag, der i 1987 blev lagt frem i betænkningen om breddeidrætten i Danmark' (Kulturministeriet 1998).

Programmet  var  inspireret  af  modellen  for uafhængige  og  sagkyndige  'fonde',  som  dengang fandtes på en række områder af kulturlivet,  og  foreslået  i  den  idrætspolitiske  analyse 'Idrættens tredje vej'.  Da Ebbe Lundgaard afløste Jytte Hilden som kulturminister i 1996 blev idéen ændret til et forslag om oprettelsen af en idrætspolitisk  fond  med  i  alt  100  mio.  kr.  om året,  som  skulle  stå  for  iværksættelsen  af  nye initiativer  på  det  idrætspolitiske  område.  Det lykkedes ikke Ebbe Lundgaard at realisere forslaget,  men  i  1998  formåede  hans  afløser  som kulturminister,  Elsebeth  Gerner  Nielsen,  at  få tilslutning til en mindre ambitiøs udgave af den foreslåede fond i udgave af Det Idrætspolitiske Idéprogram.

Formålet  med  programmet  var  at  udvikle idrættens  kulturpolitiske  dimension  og  styrke mangfoldigheden, kvaliteten og ytringsfriheden i dansk idrætsliv. Programmet fik oprindelig stillet 75 millioner kr. til rådighed over en treårig periode  fra  august  1999  til  udgangen  af  2002. I  begyndelsen  af  2002  besluttede  den  nye VKregering  imidlertid,  at  programmet  skulle  ophøre før forsøgsperiodens udløb. Officielt som et led i en sanering af råd, udvalg og programmer, men reelt for at behage idrætsorganisationerne, som ikke brød sig om den rolle, IPIP havde fået i idrætspolitikken. Efterfølgende bevilgede kulturminister  Brian  Mikkelsen  5  millioner  kr.  til afviklingen  af  programmet  i  løbet  af  2002,  så det samlede beløb til de mange projekter endte på 60 millioner kr.

Selvom  det  overordnede  formål  med  IPIP var  at  fremme  den  kulturpolitiske  dimension i  idrætten, så havde hver tredje af de støttede projekter  sociale  og  sundhedsmæssige  mål.  26 af  de  i  alt  150  støttede  projekter  tog  sigte  på 'idræt og integration for børn, unge og voksne med anden etnisk baggrund', og 14 var målrettet  'idræt  for  idrætssvage/foreningsløse  unge'. Det var bl.a. projekter med titler som 'Tarzan i Hobro', 'Motion og sundhed - en fed idé', 'projekt  Kosovo',  'Indvandrere  i  foreninger  i  Aalborg', 'Streetsport' og ' Ishockey for muslimske piger' (Ibsen 2002).

Det  karakteristiske  for  disse  forsøgs-  og  udviklingsprogrammer  i  1980'erne  og  enkelte  i 1990'erne var,

- s at det var store og brede programmer, hvor man i højere grad lagde vægt på forsøg og nytænkning end fremme af specifikke mål,
- s at  udmøntningen  af  programmet,  især  fordelingen  af  midlerne,  var  overladt  til  et udvalg eller en komité, der i princippet var uafhængig af ministeriet (typisk bestående af eksperter på det pågældende område og repræsentanter for organisationer),
- s at sigtet med programmet som regel var efterfølgende lovgivning og forvaltning på området (for eksempel tog 10-punktsprogrammet  sigte  på  en  ny  lovgivning,  der  skulle erstatte Fritidsloven)

Derfor var store evalueringer også en integreret del  af  programmerne;  det  vil  sige,  at  der  blev afsat midler til evaluering af hele programmet.

## KOMMUNITARISTISK STYRINGSIDEAL

Denne  forsøgs-  og  udviklingspolitik  med  store forsøgsprogrammer  var  led  i  en  betydelig  decentralisering af den offentlige sektor. Dels ved at staten overlod en række opgaver til kommunerne, dels ved at de offentlige institutioner fik en betydelig selvbestemmelse, og visse opgaver blev  overdraget  til  private  og  frivillige  organisationer.  Samtidig  blev  den  statslige  bureaukratiske regel- og detailregulering afløst af nye ledelses-  og  organiseringsprincipper.  Decentralisering  kan  imidlertid  tage  forskellige  former. Forsøgs-  og  udviklingsprogrammerne  var  led  i et decentraliseringsideal, der kan betegnes som kommunitaristisk (afledt af det engelske ord for lokalsamfund: community) (Ståhlberg 1998).

Det  kommunitaristiske  organiseringsideal  er kollektivistisk orienteret, hvor de vigtigste styringsidealer  er  selvstyre  og  brugerdemokrati. 1 Dette ideal ligger bl.a. bag indførelsen af skoleog  institutionsbestyrelser,  oprettelsen  af  beboerhuse, og det ligger bag de ovenfor beskrevne forsøgs-  og  udviklingsprogrammer  i  1980'erne, der bl.a. tog sigte på at styrke de lokale fællesskaber.

Det kommunitaristiske organiseringsideal finder vi dog især i reglerne for den offentlige støtte til de frie skoler og folkeoplysningen, der giver borgerne mulighed for at etablere og tilslutte sig en forening, en aftenskole eller en fri skole i overensstemmelse med livssyn, pædagogiske  idealer  eller  lokale  traditioner  og  ønsker. En forudsætning for dette er, i henhold til dette ideal, at de fri organisationer - foreninger som institutioner  -  har  en  betydelig  frihed  til selv at bestemme, hvem der kan være medlem, hvilke  værdier  organisationen  skal  bygge  på, hvilke  metoder  den  vil  anvende,  hvordan  den skal ledes, og hvordan pengene skal bruges.

I lovgivningen for støtte til kultur- og fritidsforeninger, i daglig tale benævnt som Folkeoplysningsloven,  er  dette  princip  udmøntet  i  en række  bestemmelser  om,  at  kommunen  skal respektere den enkelte forenings egenart (dvs. dens  aktiviteter,  formål  og  idégrundlag),  hvordan aktiviteterne tilrettelægges, hvem foreningen  benytter  som  leder  og  instruktør,  hvordan den kommunale støtte anvendes osv. (Folkeoplysningsloven). Inden for denne forståelse er det endvidere et centralt princip, at det er deltagerne selv (forældrekredsen i den frie skole, deltagerne  på  aftenskoleholdet  og  medlemmerne  i foreningen), der så at sige evaluerer og kontrollerer, og derfor har man modsat sig bestræbelser på ekstern kontrol og evaluering efter eksternt fastlagte kvalitetsnormer.

ÆNDRING I FORSØGS- OG UDVIKLINGSPOLITIKKEN Op  gennem  1990'erne  voksede  de  offentlige midler  til  udviklings-  og  forsøgsprogrammer. Mellem 1994 og 1997 administrerede Socialministeriet således puljer for i alt 1.374 millioner kr., altså betydeligt mere end der blev brugt på forsøgsprogrammerne  i  1980'erne.  De  mange penge  dertil  kom  fra  den  såkaldte  Satsreguleringspulje,  som  består  af  et  beløb,  der  tages fra overførselsindkomsterne (især det beløb der udbetales til pensionister), og i stedet anvendes på konkrete socialpolitiske tiltag for de samme grupper  (personer  på  overførselsindkomster) (Bogason et al. 1995).

Men  forsøgsstrategien  ændrede  karakter,  så forsøgs-  og  projektmidlerne  i  højere  grad  tog sigte på at forbedre indsatsen på bestemte områder og at effektivisere den offentlige service. 1980'ernes store forsøgsprogrammer blev afløst af  mere  specifikke,  afgrænsede  og  målrettede puljer.

Det samme er også sket i idrætspolitikken. Da IPIP  blev  nedlagt  troede  både  DIF  og  DGI,  at det nu var slut med forsøgspuljer. Men de blev slemt skuffede.  I 2003 afsatte Kulturministeren 24 millioner kr. til programmet 'Børn og unge i bevægelse',  som  efter  ansøgning  blev  fordelt til  en  række  såkaldte 'fyrtårnsprojekter',  hvor samarbejdet mellem idrætsforeninger, skoler og SFO'ere var i fokus.

I Integrationsministeriet oprettede man i 2006 en pulje på 3 millioner kr. til 'Unge nydanskeres deltagelse i idræts- og foreningslivet' og en pulje på 4 millioner kr. til 'Integration gennem deltagelse i idræts- og foreningslivet'. Socialministeriet var også på banen i 2005 - i samarbejde med Kulturministeriet - med en kampagne for at få flere ældre til at dyrke idræt og motion.

De samme to ministerier gik i 2005 sammen om en pulje til idræt for vanskeligt stillede børn Dillodot or fro st idoteorniot i Wikorn for vonchoint ctillodo på  i  alt  40  millioner  kr.  Formålet  med  puljen var at 'sikre, at vanskeligt stillede børn i højere grad involveres i idrætsforeningernes tilbud'.

Billedet er fra et idrætsprojekt i Viborg for vanskeligt stillede, overvægtige børn, og indgår i Annette Michelsen la Cours Ph.d.afhandling fra 2010 om Idrætsforeningernes vel  færdspotentiale. En sociologisk analyse af sammenhængen mellem velfærdspolitik, social kapital og socialt entreprenørskab i 21 idrætsprojekter for vanskeligt stillede børn. (Fotograf Lone Simonsen)

I 2009 oprettede Kulturministeriet med støtte fra  Nordea-fonden  en  pulje  til  breddeidrætskommuner på i alt 20 mio. kr. Puljens formål var i  2010  og  2011  at  afprøve  Breddeidrætsudvalgets forslag til fremme af idræt for alle. 36 kommuner søgte  om  at  komme  i  betragtning,  men kun syv fik en bevilling.

Den seneste pulje, der blev annonceret i juni 2012, er en pulje under Social- og Integrationsministeriet  til 'Idræt  for  udsatte  grupper'  på  i alt  20  millioner  kr.  Formålet  med  puljen  er  at fremme,  at  idræt  for  socialt  udsatte  bliver  en del af idrætsforeningernes tilbud i stedet for at være aktiviteter isoleret fra det almindelige foreningsliv (pressemeddelelse fra Social- og Integrationsministeriet den 20. juni 2012).

I  et  notat  til  breddeidrætsudvalgets  rapport 'Idræt  for  alle',  der  blev  offentliggjort  i  2009, blev den samlede statslige støtte til statsadministrerede  idrætsrelaterede  puljer  opgjort  til 60 millioner kr. i 2008, hvoraf hovedparten var finansieret  af  satspuljemidler.  Dertil  kommer en række puljer, som ikke primært tog sigte på idræt, men som også kunne søges til idrætsformål (Kulturministeriet 2009, s. 446-450).

Forsøgs-  og  udviklingstankegangen  smittede også af på lovgivningen. I flere love er der indført en forsøgsparagraf. Det gjaldt bl.a. Folkeoplysningsloven,  som  i  1991  afløste  Fritidsloven, hvor den såkaldte 5 pct. pulje blev indført. Af de samlede midler til støtte af folkeoplysning skulle mindst 5 pct. gå til forsøg og udvikling, som foreninger og aftenskoler kunne søge om støtte fra til nye aktiviteter og projekter. Paragraffen blev indført som en følge af erfaringerne med 10-punktsprogrammet (beskrevet ovenfor). Selvom 5 pct.  puljen  er  afskaffet,  er  kommunerne stadig forpligtet til at afsætte et beløb til udviklingsarbejde inden for folkeoplysningsområdet, og mange kommuner har deciderede forsøgspuljer, som foreningerne kan søge om støtte fra.

Idrætsorganisationerne lod sig også inspirere af  forsøgs-  og  puljestrategien.  DGI  havde  i  en periode en  'Aktivitetspulje for lokalforeningerne' og en 'Prøv selv pulje til børn og unge', mens  DIF  inviterede  idrætsforeningerne  til  at søge om støtte fra den såkaldte 'UFO-pulje' og fra  mere  specifikke  puljer  til  minisport,  idræt for flygtninge mv. Siden er disse puljer forsvundet og afløst af centralt bestemte udviklingsprojekter,  som  ansatte  i  organisationerne  står  for. Samtidig  har  organisationerne  i  stigende  grad indrettet sig på at få del i de centrale puljer. For eksempel har DGI organiseret sig derefter med en særlige afdeling for forsøg og projekter, DGI Lab,  og  landsdelsforeningerne  måles  bl.a.  på, hvor mange penge de henter ind fra fonde, kommuner og statslige puljer.

Denne  anden  bølge  i  forsøgs-  og  udviklingspolitikken adskiller sig fra de store forsøgs- og udviklingsprogrammer ved at den enkelte pulje

- s er meget mindre end de store puljer fra 1980'erne (ofte få millioner kr. men i nogle tilfælde dog helt op til et halvt hundrede millioner kr.)
- s tager sigte på at realisere centralt bestemte mål
- s lægger mindre vægt på 'forsøg' og mere vægt på at 'udvikle området' (til det som staten ønsker)
- s administreres  i  ministeriet,  hvor  fordelingen af pengene også typisk sker
- s ikke tager sigte på efterfølgende lovgivning, og
- s ofte  ikke  evalueres  overordnet,  dvs.  at  der primært stilles krav om, at projekterne kan dokumentere, hvad de har gjort for pengene, og kun hvis de selv ønsker det, gennemføres  en  egentlig  evaluering  af  projektets virkning. I nogle tilfælde er der gennemført overordnede evalueringer, man da som regel ved en opsamling på projekternes erfaringsopsamlinger  og  dokumentationer  for  projektets forløb.

Muslimske kvinder spiller bordtennis (Foto: Scanpix/Mahmud Hams)

## NY FORM FOR STATSLIG DECENTRALISERING: NEW PUBLIC MANAGEMENT

Denne  ændring  i  pulje-  og  projektpolitikken igennem de seneste tyve år er præget af mere liberale og økonomisk orienterede styringsidealer i det offentlige. I daglig tale benævnt som New Public Management. NPM tager udgangspunkt i en kritik af den traditionelle offentlige sektor for at være for centralistisk, bureaukratisk og ineffektiv, dvs. det er i princippet også en  reaktion  på  centralisme  i  gammeldags  forstand. I stedet tilstræber NPM - når den fremlægges af sine fortalere - en fleksibel, resultatorienteret og omkostningseffektiv  offentlig sektor. Der er tale om en ny tænkemåde, som fra slutningen af 1980'erne bredte sig til hovedparten af den offentlige sektor, og de relationer den har med private og frivillige aktører (Selle 2001, s. 175, Wijkström et al. 2004). Ud fra denne  tankegang  er  det  mindre  afgørende,  hvem der står for opgaven, hvis kvalitet (defineret af det offentlige) og pris er i orden i sammenligning med andre, der byder sig til. Dette indebærer bl.a.,

- s at  den  traditionelle  centraliserede  organisering og opgavevaretagelse  erstattes af eller  suppleres  med  decentralisering,  privatisering,  udlicitering,  kontraktstyring  og konkurrence  på  ydelser  mellem  offentlige udbydere, private firmaer og frivillige, nonprofit organisationer,
- s at brugerne får mulighed for at vælge - og fravælge - mellem alternative valgmuligheder, så demokratisk kontrol erstattes af markedskontrol, og
- s at regel- og detailstyring erstattes af mål- og resultatorientering  efter  eksplicitte standarder og kvantitative indikatorer (Klausen &amp; Ståhlberg 1998).

I  Danmark  har  NPM  primært  vundet  indpas  i den måde, som den offentlige sektor selv tager sig af, organiserer og styrer offentlige institutioner,  mens  egentlig  privatisering  med  privat  finansiering af tjenesteydelser samt udlicitering af opgaver, som det offentlige har ansvaret for og derfor også finansierer, kun i mindre omfang er slået igennem. Ændringerne i forsøgs- og udviklingspuljerne kan imidlertid ses som en konsekvens af NPM-idealerne.

Inden  for  denne  fortolkning  af  hensigten  med forsøgs- og udviklingspuljerne er der altså tale om en decentralisering. Men ser man nærmere på programmerne og deres styring kan man også tolke pulje- og projektpolitikken som en ny form for central styring (Qvortrup 1991). Formelt initieres og ledes projekterne decentralt, men samtidig opretholdes en stærk central styring:

- s Ansøgningerne om økonomisk støtte er ofte ekkoer  af  centrale  bureaukraters  formuleringer.
- s En lille  gruppe  bestemmer,  hvem  der  skal have støtte.
- s Den hidtidige regelstyrede kontrol er erstattet af en central evaluering.

Ud fra denne synsvinkel er strategien et blødt statsligt styringsredskab på politikområder, der er overladt til kommunerne og organisationerne uden specifikke anvisninger på, hvordan målene skal  opnås,  dvs.  det  centrale  statslige  niveaus forsøg på at påvirke kommunerne og andre aktører,  så  den  lokale  udmøntning  af  politikken stemmer overens med landspolitiske mål.

De  styringsmæssige  potentialer  i  forsøgs-  og udviklingspuljerne ligger dels i de økonomiske incitamenter  dels  i  signalværdien  af  programmet. Målt i kroner og ører er disse programmers betydning marginale, selvom de kan have stor betydning på specifikke områder. Programmernes  væsentligste  betydning  er  givetvis  deres indvirkning på den faglige og politisk-ideologiske diskurs, og det er måske grunden til, at der ofte  er  så  meget  fokus  på  disse  programmer  selvom de økonomisk fylder så lidt i det samlede regnskab (Anker et al. 2001).

## HVILKEN BETYDNING HAR PROJEKTERNE?

Hvilken  betydning  har  forsøgs-  og  udviklingsprogrammer  og  de  mange  projekter  haft  for idrætten?  Er  de  idrætssvage  grupper  blevet mere idrætsaktive? Har projekterne givet inspiration til nye metoder og organiseringsformer? Har nye koncepter for tilrettelæggelsen og organiseringen af idrætsaktiviteter vundet indpas? Har erfaringerne fra projekterne resulteret i ny lovgivning?  Har  de  mange  forsøg  skabt  en  ny diskurs  for  idrætten  og  idrætspolitikken?  Det ved vi ikke ret meget om, men et forskningsprojekt på Center for forskning i Idræt, Sundhed og Civilsamfund på Syddansk Universitet forsøger at kaste lys over nogle af disse spørgsmål.

I  det følgende vil jeg nøjes med at samle op på,  hvad  en  række  evalueringer  af  forsøgs-  og udviklingsprogrammer samt projekter inden for  idrætten  viser.  De  seneste  ti  år  har  forfatteren til denne artikel haft ansvaret for evalueringen af flere idrætspuljer, bl.a. evalueringen af  Idrætspolitisk  Idéprogram  (Ibsen  2002)  og evalueringen af  puljen  til  idræt  for  vanskeligt stillede børn (Ibsen et al. 2012), samt en række projekter hvoraf de fleste var finansieret af en forsøgs-  og  udviklingspulje.  Bortset  fra  Idrætspolitisk  Idéprogram  har  alle  puljer  og  projekter taget sigte på at fremme fysisk aktivitet for fysisk inaktive børn eller voksne eller fremme deltagelse i idræt for socialt udsatte eller vanskeligt stillede børn og unge. Det karakteriserer også de fleste af de evaluerede projekter, at de har  haft  som  formål  at  fremme  et  samarbejde (partnerskab) mellem idrætsforeninger og kommunale institutioner. Som bilag til denne artikel findes en oversigt over de forsøgs- og udviklingsprogrammer og de projekter, som analysen bygger på. Omfanget af denne artikel tillader ikke en større analyse af, hvad disse evalueringer har lært os om puljer og projekter. Jeg vil derfor nøjes med at trække nogle af de konklusioner op, som går igen i de fleste af evalueringerne.

For det første lykkes det sjældent for projekterne  at  nå  de  opstillede  mål  for  rekruttering af  fysisk  inaktive,  overvægtige,  socialt  udsatte eller  anden  målgruppe,  som  projektet  er  målrettet. Mange af projekterne får en pæn tilslutning, men det er ofte børn eller voksne, der ikke tilhører  den målgruppe, projektet primært tog sigte  på.  I  moderne  projekt-management  gør man meget ud af at opstille  mål  og  succeskriterier. Det er sjældent, at projekterne opfylder disse kriterier for et succesfuldt projekt.

For det andet er det svært at påvise, at målgruppen (for eksempel fysisk inaktive og svært overvægtige) har opnået en væsentlig effekt af deltagelsen i de fysiske aktiviteter (for eksempel øget fysisk aktivitet, vægttab mv.). Det skal dog siges, at det er ganske få af de evaluerede projekter, hvor dette er undersøgt på en pålidelig måde (for eksempel ved fysiske test eller objektive målinger af fysisk aktivitetsniveau).

For det tredje stopper mange af projekterne, når  bevillingen  fra  den  statslige  pulje,  fonden eller  en  anden  ekstern  kilde  hører  op,  og  erfaringerne  fra  projektet  forsvinder  hurtigt.  Projekterne er i de fleste tilfælde så afhængige af en betydelig ekstern støtte, at de kun fortsætter, hvis det lykkes at få projektet integreret i den almindelige drift i foreningen, organisationen eller kommunen, eller det lykkes at skaffe en ny bevilling fra ekstern side. Og det sker meget sjældent.

For det fjerde kommer det tilstræbte partnerskab  mellem  idrætsforeninger  og  kommunale institutioner,  som  har  kendetegnet  de  fleste  af de evaluerede projekter, sjældent til at fungere som tilstræbt. Det er især svært at skabe et ligeværdigt samarbejde mellem de forskellige foreninger og institutioner. I nogle tilfælde svigter rollefordelingen  (for  eksempel  når  kommunale institutioner ikke formår at rekruttere overvægtige børn til de hold, som idrætsforeninger har oprettet (se evalueringen af det fynske projekt Grib Chancen)). I andre tilfælde får foreningerne  en  sekundær  rolle  i  aktiviteter,  der  foregår på skolen eller SFOen (se bl.a. evalueringen af projekt Skolesport). Og som regel bliver partnerskabet  ikke  en  integreret  og  prioriteret  del  af foreningen,  institutionen  eller  kommunen.  Det lever  i  kraft  af  enkelte  personers  engagement deri, og eksisterer så længe, der er ekstra midler til samarbejdet. De overordnede mål for projekterne svarer ofte ikke til foreningernes mål og selvforståelse. Projektet eksisterer så at sige i  yderkanten af 'moder-organisationen', men er ofte ikke prioriteret særligt højt, og er kun 'tålt', så længe det ikke koster organisationen noget.

Men selvom de fleste af projekterne ikke lever op til egne mål og succeskriterier, vurderer såvel 'projekt-ejerne' som deltagerne som regel projektet  meget  positivt.  Selv  i  tilfælde  hvor projektet nærmest har været en fiasko.

Der er flere mulige forklaringer på, at projekterne  har  vanskeligt  ved  at  opnå  sine  mål.  En plausibel forklaring er, at projekterne tager sigte på at rekruttere børn og voksne, som er mindre fysisk aktive og dyrker mindre idræt end befolkningen i gennemsnit gør, og det er derfor i mange tilfælde  en  meget  større  opgave  at  gøre  disse grupper interesseret i idræt.

Derfor  er  målene  og  succeskriterierne,  som projekterne  opstiller  i  ansøgningen,  ofte  urea- listiske.  Dels  fordi  ansøgerne  undervurderer vanskelighederne ved at rekruttere idrætssvage og motionsuvante grupper. Dels fordi ambitiøse mål gør projektet mere interessant for dem, der deler pengene ud. En projektejer fortalte under en samtale om projektet, at ministeriet, som organisationen søgte om penge fra til et projekt, havde bedt ansøgeren om at forhøje de forventede mål for projektet, hvis de skulle gøre sig håb om at få en bevilling.

Men projekterne har også svært ved at leve op til egne og andres forventninger, fordi de som regel er for små og for kortvarige til at få en væsentlig effekt. Projekter får typisk en bevilling for et til maksimalt tre år. Det tager ofte tid, at få  nye  organiseringsformer (for eksempel samarbejde  mellem  en  forening  og  en  kommunal institution) til at fungere; at få kontakt til og tillid  fra  den  målgruppe, som projektet er rettet mod; og at få aktiviteterne for målgruppen til at fungere, så deltagerne har lyst til at fortsætte. Derfor er det også et problem, at der efter alt at dømme sker så lille en overføring af erfaringer fra tidligere projekter til nye projekter, som kunne have hjulpet dem til en bedre start. Flere af de evaluerede projekter ligner til forveksling hinanden, men i flere tilfælde kendte de involverede i det nye projekt knap nok et tilsvarende projekt, selvom det blev afsluttet få år inden.

## FORSKNING I 'NATURLIGE EKSPERIMENTER'

Det er som nævnt en integreret del af pulje- og projekt-konceptet,  at  projekterne  skal  evalueres. Det var det før evaluering for alvor vandt indpas  i  den  offentlige  forvaltning.  I  de  store forsøgs-  og  udviklingsprogrammer  i  1980'erne og 1990'erne gik evalueringerne ud på at blive klogere på, hvad man havde lært af de mange 'alternativer':  nye  aktiviteter,  nye  metoder  og nye  organiseringsformer.  I  den  anden  bølge  af mere  målrettede  puljer  og  derunder  hørende projekter,  har  formålet  i  højere  grad  været  at undersøge, om projektet levede op til sine succeskriterier, dvs. nåede sine mål.

Desværre er udbyttet af de mange evalueringer af de seneste ti års puljer og projekter ofte alt for lille. Det skyldes bl.a., at ministerierne, som  administrerer  disse  puljer,  ikke  tillægger evaluering større betydning. Og det har måske baggrund i det forhold, at politikerne ikke ønsker at afsætte midler dertil. Derfor overlades det ofte til projekterne, som puljen har støttet, selv at evaluere projektet eller at rekvirere en ekstern  evaluator  til  opgaven.  I  nogle  tilfælde samles der efter puljens afslutning op på de forskellige erfaringer og evalueringer af de forskellige puljer. Men der er sjældent en overordnet evalueringsstrategi for puljen.

De samlede ressourcer, der bruges på evaluering af de forskellige projekter i en pulje, vil som regel være rigeligt til en grundig undersøgelse, men midlerne dertil bruges ganske enkelt forkert på en række forholdsvis små og ukoordinerede evalueringer af de forskellige projekter, som det er vanskeligt efterfølgende at benytte til en samlet evaluering af de mange projekter.

Mange  af  evalueringerne  lægger  endvidere for meget vægt på at måle 'effekt' på bekostning af de pædagogiske, kulturelle og organisatoriske sider af projektet, der kan bidrage til at forklare,  hvorfor nogle projekter lykkes, mens andre ikke gør. Effektanalyserne er endvidere mangelfulde, fordi de af ressourcemæssige grunde som regel bygger på selvrapportering fra deltagerne.

Der gennemføres stort set heller ikke undersøgelser af den langvarige virkning af en pulje eller et projekt, selvom forankring af de igangsatte aktiviteter tillægges stor betydning i formålet for puljerne. For eksempel om en gruppe af  fysisk  inaktive,  der  er  kommet  i  gang  med motion i et nyt projekt, fortsat er fysisk aktive to  år  efter,  at  projektet  stoppede.  Og  man  har heller ikke interesseret sig for, i hvilken grad et forsøgs- og udviklingsprogram eller et vellykket projekt har skabt 'ringe i vandet' i form af nye aktiviteter, metoder, organiseringsformer og diskurser på området. I det hele taget bliver disse programmer  og  projekter  sjældent  analyseret ud fra en kulturanalytiske, organisationssociologisk eller politologisk synsvinkel.

Endelig  foretages  der  meget  sjældent  systematiske komparative analyser af projekterne og deres virkning. Derfor er det vanskeligt at vurdere  effekten  eller  betydningen  af  forskellige aktiviteter,  metoder  eller  organiseringsformer, dvs. om en type af indsats er bedre eller dårligere end andre typer af indsatser.

Forsøgs-  og  udviklingsprojekter  -  når  de  er bedst  -  kan  betragtes  som  'naturlige  eksperimenter'  til  forskel  fra  de  mere  designede  interventioner,  som  er  blevet  et  ideal  i  dele  af forskningen. I dag gennemføres meget interventionsforskning, som opfylder mange idealer for god forskning, men som alligevel ofte ikke fører til  ret  meget  nyt.  Bl.a.  fordi  interventionerne ofte er velkendte og afprøvede (forskerne foretrækker som regel interventioner, som med stor sandsynlighed har en effekt), og fordi de store og  nytænkende  interventioner  kræver  mange penge, som det er svært at få finansieret som led i forskning. Omvendt findes en masse spændende 'naturlige eksperimenter' i de mange projekter, som statslige puljer og private fonde støtter, men  som  desværre  sjældent  bliver  undersøgt særligt  grundigt.  Kvalificeret  forskning  i  samfundsmæssige  'naturlige'  eksperimenter,  som forsøgs- og udviklingsprogrammer i bedste fald er, kunne være meget mere værdifuld end den traditionelle interventionsforskning.

På  Realdanias  konference  om  'Civilsamfun- dets  filantropiske  stemmer'  den  21.  maj  2012 fremlagde Mattthew Bishop, der er erhvervsredaktør på The Economist, det synspunkt, at de store fonde i højere grad end det offentlige er i stand til at støtte nye, ikke-afprøvede og 'risikable' løsninger på samfundets problemer. De løsninger, der bliver en succes, kan så overtages af det offentlige. Det er bl.a. den rolle som fonde som Lokale- og Anlægsfonden og Realdania har inden for kultur- og idrætsfaciliteter, de fysiske rum samt byudvikling. Samme rolle burde forsøgs- og udviklingsprogrammerne i højere grad have.  Men  det  forudsætter  selvfølgelig,  at  der forskes i dem på en meget grundige måde, end de mange små evalueringer giver mulighed for.

## AFSLUTNING

Forsøgs-  og  udviklingsudviklingsprogrammerne opstod som en reaktion på centralisme og ekspertstyre  i  en  tid,  hvor  det  sprudlede  med  alternativer  i  det  civile  samfund.  Det  var  -  i  retorikken i det mindste - et skifte fra 'top down' til 'bottom up', som man i dag vil udtrykke det. Forsøgs- og udviklingspuljerne er en blanding af såvel en 'fra neden' tendens og en 'fra oven' tendens: De alternative og skæver ideer, nye initiativer  og  tværgående  projekter,  der  i  1960'erne og  1970'erne  spirede  frem  'fra  neden',  blev  i 1980'erne hjulpet på vej af en modernisering af den offentlige sektor med effektivisering, rammestyring, afbureaukratisering, privatisering, iværksætterstimulering,  selvforvaltning  og  decentralisering. Forsøgsprogrammerne blev en ny form for 'blød' styring, da den centrale planstyring smuldrede.

Men i takt med at programmerne og puljerne er blevet mindre, mere målrettede og kortvarige har de mistet deres væsentligste værdi: at støtte eksperimenter  og  at  afsøge  alternative  løsninger på samfundets udfordringer. I stedet er pul- jerne blevet politiske markeringer på områder, hvor der ikke er politisk vilje til for alvor at gøre noget. Man har nu i mere end 15 år oprettet den ene pulje efter den anden til fremme af idræt for  grupper,  der  ikke  er  idrætsaktive,  uden  et eneste  forsøg  på  at  omsætte  erfaringerne  fra disse mange forsøg i lovgivning.

På den ene side er der behov for, at der i højere grad gives mulighed for at eksperimentere. På den anden side må det kombineres med et mere bevidst politisk sigte med forsøgs- og udviklingsprogrammerne,  dvs.  en  mere  systematisk forskning i disse eksperimenter og en plan for, hvordan disse kan bruges i en udvikling af politikken på det pågældende samfundsområde.

## LITTERATURLISTE

Adamsen, L. &amp; Fisker, J. (1989). 'Forsøg og tværgående analyser'. I: Bøgh, C. &amp; Olsen, C.B. Lokalsamfundsforskning - tendenser og perspektiver . SIKON, 1989.

Adamsen L. &amp; Hertz. E. (1992). Selvhjælpsgrupper  indenfor  SUM-programmet  og  tilgrænsende områder: En sammenfatning af forskningsmæssige resultater . Kbh.: Akademisk Forlag.

Anker, J.,  Munk A., Koch-Nielsen, I. og Raun, M. (2001). De sociale puljer - en tværgående analyse af Socialministeriets puljemidler . København: Socialforskningsinstituttet.

Bogason, P., Friis, C. S., Hulgård, L., Rasmussen, E.,  Sehested,  K.,  Smed,  J.,  Sørensen,  E.  (1995). 'Kommunalt demokrati - set fra neden'. I: Kommunernes Jubilæumsfond: Perspektiver for kommunestyrets udvikling. Prisvinderne i kommunernes jubilæumsfonds priskonkurrence om det lokale demokrati. København: Kommuneinformation.

Etzioni.  Amitai  (1988). The  Moral  Dimension. Toward A New Economics . The Free Press.

Etzioni,  A.  (red.)  (1995). New  Communitarian thinking.  Persons, Virtues,  Institutions  and  Communities .  Charlotteville  and  London:  Lawrence &amp; Wishart.

Hegland, T.J. (1990). 'SUM-programmet. En historisk-sociologisk baggrundsanalyse'. I SUMsummarum. Tidsskrift for social udvikling. Nr. 1. 1990.

Ibsen,  Bjarne  (2002). Evaluering  af  Det  Idrætspolitiske  Idéprogram .  København:  Institut  for Idræt.  Københavns  Universitet,  og  Institut  for Forskning i Idræt og Folkelig Oplysning.

Ibsen, B. &amp; Eichberg, H. (2012). 'Dansk idrætspolitik. Mellem frivillighed og statslig styring'. I:  Eichberg.  H. Idrætspolitik i komparativ belysning - national og international .  Syddansk Universitetsforlag.

Ibsen, B., Jespersen, E.; Støckel, J.T., Fehsenfeld, M. &amp; Nielsen, L.B. ( 2012). Idrættens outsidere Inklusion  eller  eksklusion  af  vanskeligt  stillede børn og unge i idræt . Evaluering af puljen til idræt for  vanskeligt  stillede  børn  og  unge .  Movements 2012: 9. Institut for Idræt og Biomekanik. Odense: Syddansk Universitet.

Klausen, K.K. &amp; Ståhlberg, K. (1998). New Public Management i Norden. Nye organisations- og ledelsesformer  i  den  decentrale  velfærdssta t.  Odense: Odense Universitetsforlag.

Kulturministeriet (1987). Betænkning om breddeidrætten  i  Danmark :  Betænkning fra  Kulturministeriets  Breddeidrætsudvalg.  Betænkning  nr. 1094.

Kulturministeriet  (1996). Idrættens  tipsmidler, bind 1 og bind 2.

Kulturministeriet (1998). Kommissorium Idrætspolitisk Idéprogram .

Kulturministeriet (2009). Idræt  for  alle.  Breddeidrætsudvalgets rapport - baggrund og analyse.

Qvortrup, L. (1991). Kedsomhedens tidsalder. Odense: Odense Universitetsforlag.

Selle, P. (2001). 'Privatisering som tidsskel?' I: Henriksen,  L.S.  og  Ibsen,  B.  (red.). Frivillighedens udfordringer - nordisk forskning om frivilligt arbejde og frivillige organisationer. Odense: Odense Universitetsforlag.

Ståhlberg,  K.  (1998).  'Utvecklingspolitiken  i finländska  kommuner.  Vad,  var  och  vem?'  I: Klausen, K.K. &amp; Ståhlberg, K.. New Public Management  i  Norden.  Nye  organisations-  og  ledelsesformer  i  den  decentrale  velfærdsstat .  Odense: Odense Universitetsforlag.

Wijkström,  F.; Einarsson, S. og Larsson, O. (2004). Staten och det civila samhället. Idétraditioner och tankemodeller i den statliga bidragsgivningen till ideella organisationer . Socialstyrelsen og Handelshögskolan i Stockholm.

Wolfe,  A.  (1989). Whose  Keeper?  Social  Science and  Moral  Obligation .  University  of  California Press.

Bilag: Forsøgs- og udviklingsprogrammer og projekter, som Center for forskning i Idræt, Sundhed og Civilsamfund har evalueret

| Puljer                                                           | Evalueringsrapport                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                  |
|------------------------------------------------------------------|-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------|
| Idrætspolitisk Idéprogram. Kulturministeriet                     | Bjarne Ibsen (2002). Evaluering af Det Idrætspolitiske Idéprogram. Institut for Idræt, Københavns Universitet, og Institut for Forskning i Idræt og Folkelig Oplysning.                                                                                                                                                                             |
| Puljen til idræt for vanskeligt stillede børn. Kulturministeriet | Bjarne Iben, Ejgil Jespersen, Jan Toftegaard Støckel, Michael Fehsenfeld og Louise Bæk Nielsen (2012). Idrættens outsidere - Inklusion eller eksklusion af vanskeligt stillede børn og unge i idræt. Evaluering af puljen til idræt for vanskeligt stillede børn og unge. Movements 2012: x. Institut for Idræt og Biomekanik. Syddansk Universitet |
| Projekter                                                        |                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                     |
| Motion og Kost på Recept i Københavns Kommune                    | Roessler, Kirsten Kaya; Bjarne Ibsen; Bengt Saltin and Jan Sørensen (2007). Fysisk aktivitet som behandling. Motion og Kost på Recept i Københavns Kommune. Syddansk Universitetsforlag.                                                                                                                                                            |
| Gå i Gang. DGI.                                                  | Karsten Østerlund (2010). Gå i Gang. Slutevaluering. Movements 2010:4. Institut for Idræt og Biomekanik. Syddansk Universitet.                                                                                                                                                                                                                      |
| København - en by i bevægelse. Københavns Kommune.               | Lise Specht Petersen og Bjarne Ibsen (2009). København - En by i bevægelse. Evaluering af Københavns Kommunes motionsstrategi. Movements 2009:7. Institut for Idræt og Biomekanik. Syddansk Universitet.                                                                                                                                            |
| Modelprojektet børn og unge i bevægelse i Fyns Amt. DGI Fyn.     | Jan Toftegaard Støckel (red.) (2008). Parallel leg eller integreret leg. Partnerskaber om børn, leg og bevægelse. Evalueringsrapport. Movements 2008: 2. Institut for Idræt og Biomekanik. Syddansk Universitet.                                                                                                                                    |
| Børn og bevægelse på Bornholm. DGI Bornholm.                     | Støckel, Jan Toftegaard (2007). Rapport for evaluering af 'Modelprojekt børn og unge i bevægelse på Bornholm'. Center for Forskning i Idræt, Sundhed og Civilsamfund. Syddansk Universitet.                                                                                                                                                         |
| Fritid til bevægelse. Århus Kommune.                             | Malene Thøgersen (2006). Fritid til bevægelse. Evalueringsrapport. Center for Forskning i Idræt, Sundhed og Civilsamfund. Syddansk Universitet.                                                                                                                                                                                                     |

| Rend og Hop -Vi si'r stop. Varde Kommune.        | Ole Lund (2009). Rend og Hop -Vi si'r stop. Et sundhedsprojekts bestræbelser på at skabe bedre betingelser for det sunde liv i Varde Kommune. Evalueringsrapport. Movements 2009: 1. Institut for Idræt og Biomekanik. Syddansk Universitet.   |
|--------------------------------------------------|------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------|
| Sunde vaner fra barnsben. Vejle Kommune          | Pernille Andreassen (2010). Evaluering af 'Sunde vaner fra barnsben'. Movements 2010: 7. Institut for Idræt og Biomekanik. Syddansk Universitet.                                                                                               |
| Multiminen. Greve Kommune.                       | Thomas Gjelstrup Bredahl (2012). Slutevaluering af Greve Kommunes udviklingsprojekt 'Multiminen'. Movements 2012: 1. Institut for Idræt og Biomekanik. Syddansk Universitet.                                                                   |
| Grib Chancen. Idrætspolitisk Forum Fyn.          | Bjarne Ibsen, Louise Kamuk Storm og Simon Madsen (2012). Evaluering af projekt Grib Chancen. Movements 2012: 13. Institut for Idræt og Biomekanik. Syddansk Universitet.                                                                       |
| Go Active. DGI Byens børne- og ungeprojekt.      | Bjarne Ibsen (red.). Go Active - Større tilgængelighed til idræt for børn påVesterbro. Movements 2010: x. Institut for Idræt og Biomekanik. Syddansk Universitet.                                                                              |
| Bevæg dig sund og glad. Esbjerg Kommune          | Louise Kamuk Storm, Simon Madsen og Bjarne Ibsen (2011). Evaluering af 'Bevæg dig sund og glad'. Movements 2011: 5. Institut for Idræt og Biomekanik. Syddansk Universitet.                                                                    |
| Skolesport. Dansk Skoleidræt, DIF og TrygFonden. | Rasmus Bergmann og Jan Toftegaard Støckel (2012). Skolesport - organiseringen af et bæredygtigt bevægelseskoncept. Movements 2010: x. Institut for Idræt og Biomekanik. Syddansk Universitet.                                                  |

## NOTER

- 1 Det kommunitaristiske samfundsideal er selvbestemmende fællesskaber baseret på stærke moralsk bånd. Dette samfundsideal blev formuleret i USA i 1980'erne som en reaktion mod og en stærk kritik af såvel den rettighedsbaserede  velfærdspolitik  som  dens  liberalistiske  modsætning (se bl.a. Wolfe, 1989 og Etzioni, 1988 og 1995).