Dantes Komedie mellem samtid og fremtid
Forfattere: Ole Meyer
Tidsskrift: passage (2004-12-01)

## Dantes Komedie mellem samtiddog fremtid

## OLE MEYER

På et uvist tidspunkt  omkring år  1307-rn  sætter den italienske  eller rettere  florentinske  forfatter,  politi.­ ker  og  filosof Dante  (eller  Durante) Alighieri  (eller Alagherij)  sig  for  at  skrive  et  fortællende  digt  om en  rejse i det hinsides, foretaget  og  fortalt om  af en jeg-person der synes svær at skelne fra den empiriske forfatterperson. Måske skulle værket oprindelig have omfattet 33  sange  eller  kapitler, men  muligvis  fordi stoffet  var  så  rigt,  endte  det  med  at  blive  på hund,.. rede:,  treogtredive  for  hvert  af  de  tre  dødsriger, plus en indledende sang.

som betegnelser for  forskellig  episk  stil. Hvis Ænei­ den var en "tragedie", måtte Dantes eget værk  være det  modsatte,  og  da  han  ikke  så  godt  kunne  kalde det "roman", et  ord som  for  ham  betegnede  noget andet  eller tredje, nemlig ridderromaner på prosa blev det altså til Komedie. Eiler helt præcis: Comedia som han selv kaldte den; det  med Divina, Guddom­ melig, fandt man først på i  midten  af  1500-tallet, et kvart årtusinde og en hel epokes  efter.

"Alle  romaner  til  alle  ti.der  beskæftiger  sig med jegets gåde", hævder Milan Kundera i et interview, t-gengivet i  hans Romankunsten, der  kom  på  dansk  i ,, 1987.  Således  betragtet  er  også Dantes Comedia en roman, snarere end et epos som sit for- og modbil­ lede,  Vergils romersk-klassiske Æneide.

Betegnelsen  Komedie kan  forvirre, men  må nok i  hove��agen  forklares  ved  at  Dante  var  klar  over at  han  var  ved  at  skrive  noget  nyt,  der  vanskeligt ·  lod  sig  beskrive  ud  fra  gængse  begreber. I  et  gan­ ske  vist  omstridt  brev  til  sin  beskytter  Cangrande della  Scala,  forklarer  Dante  (  eller  måske  en  anden, ,omtrent  samtidig  forfatter)  at  der  er  to  grunde  til navnet: dels ender værket godt  (i Paradiset) efter  at være  begyndt  ondt  (på  vej  mod  Helvede),  dels  er. dets  stil  iklce  enartet "tragisk" og  ophøjet  som  hos ,  eposdigterne Vergil  og  Ovid  (begge  bruges  flittigt i Komedien), men  mere  blandet og  stedvis "ydmyg" .(  den  latinske  tekst  er  oversat  og  kommenteret  af '-'  Hanne Roer  i  tidsskriftet Det  tredje  årtusind, 1997). Herved følger brevet mere eller mindre de  antikke genrebetegnelser som man forstod (  eller misforstod) dem  i  middelalderen,  der  ikke  kendte  til  tragedie eller komedie som  teaterformer, men opfattede det At  den  middelalderlige  ridderroman  på  vers  eller prosa, fortalt monofont enstrenget i tredje person og domineret af rask ydre handling, ilcke er en roman i Kunderas eller Bakhtins forstand, skal ikke  opholde os  her.  Hvordan  imidlertid Komediens fortælleform og hele tone adskiller sig fra eposet, kan illustreres af forskellen  mellem  Dantes  indledning  og  begyndel­ sesversene i, her ikke Vergils Æneide, men den mere overskuelige  passage  der  indleder  kollegaen  Ovids Metamorphoses eller Forvandlinger, i  Otto  Sten  Dues oversættelse:

Forvandling fra gammelt til nyt er  jeg kaldet til at berette, Guder, støt mig deri - thi mit kald har I jo forvandlet - og lad mit digt nå i havn fra verdens skabelsestider i ubrudt sang, til det når den dag, der er vores egen,

- hvorefter  fortællingen  går  i  gang, uden  at  fortæl­ ler-jeget  sidenhen  gør  sig  bemærket. Til  sidst  duk­ ker forfatter-jeget selv  op  i  den korte epilog 6g gør status over  sit  værk: nu har  han skabt noget der  vil bestå så længe som selve Romerriget og den latinske kultur - og det vil sige evigt, antydes det. Men i øv­ rigt er den  samtid der fortælles i  og fra, fraværende fra  det meste af fortællingen, eller  i  det mindste fra dens overflade.

Emnet er fortiden, og denne fremstår som afslut­ tet og afklaret,  i  uanfægtet forbindelse med nutiden eller  samtiden. Der  er  ingen plads  til  reflekterende læserhenvendelser  eller  tematiseringer  af  fortælle- d situationen bortset  altså  fra  formler  som  denne anråbelse af højere magter, der genfindes tilsvarende hos  Romer  og Vergil  ("Muse,  fortæl mig  om man­ den  ...  "),  og  som  også  Dante  pasticheagtigt  mimer et par  steder, med  brug  af  det klassisk-mytologiske inventar. I en vis forstand er alting allerede både sket og forstået,  og  opgaven er blot den at formidle  det skete til nutiden i en så glimrende form som muligt. Vi kender tilsvarende fra vores  egen officiøse barok­ digtning.

Helt  anderledes  lyder  Dantes  egentlige  fortæller­ stemme,  fra  begyndelsens Nel  mezzo  del  cammin  di nostra vita:

Midtvejs på vores vandring gennem livet befandt jeg mig i n�ørke, dybe skove, forvildet fra den vej jeg burde følge. Hvor tungt og plagsomt er det sted at skildre: så vildt og ufrernkormneligt at tanken genføder frygten som jeg dengang følte! Selv døden er vel næppe mere bitter; men for at tale om hvad godt jeg fandt der, må jeg først skildre andet som jeg mødte. Hvordan jeg kom derind, er svært at sige, så meget tynged søvnen mig dengang jeg forlod den sande vej, og kom på vildspor. Men da jeg stod ved foden af  en bakke og var begyndt at stige op fra dalen der havde snøret hjertet stramt af rædsel, da så jeg op, og så at højens skuldre stod klædt i morgenlyset fra planeten der viser vejen for enl1Ver hernede  ...

Fortællingen har her  et dobbelt fokus  i  tid  og sted, hvor  vi  både  er  i  skoven dengang sammen med det fortalte person-jeg, og i  fortællesituationen nu sam­ men med det jeg,  der  prøver  at bringe  orden i  det oplevede: og det er jo  altså  svært,  fortælles  der.  Så­ danne metalitterære passager har hverken hjemme  i epos eller ridderroman, og gav også problemer for de middelalderlige kommentatorer -kendtest Boccaccio - hvis retoriske litteraturteori ikke nemt kunne hånd­ tere  en  fordobling  af  fortællerjeget  og  en  sondring mellem  dette  og  forfatterpersonen. Med  andre  ord: det  der for os i  dag  som vante  romanlæsere  fremstår somfoifatterperson -fortælle1jeg -fortalt jeg, begreber vi nok har lært ikke at blande sammen.

Komedien. foregår  kort  og  godt  iklce  som  eposet i  en  given  omend  mytisk  fortid  der  skal  forbindes sømløst  med  en  kollektiv  nutid,  men  et  andet  og mere  foruroligende sted: i  en påtrængende nær-tid, hvor den  indre  og  ydre ·verden ikke  nemt lader  sig skille  ad,  og  hvor forbindelsen mellem fortæller-je­ get  og  en  kollektiv  omverden  ilcke  er  given,  men problematisk.  Vi befinder  os  med andre  ord i noget der kan gøre krav på at  være  den første  europæiske jeg-roman:

Hvordan jeg kom derind, er svært at sige  ...

- og  endnu  sværere  er  det at komme  ud, for "sko­ ven" er ilcke et realistisk fastsat sted som man af egne kræfter kan bevæge sig ind og ud af: snart er der tale om en skov, snart  om et pas og snart om en dal ved foden af  et  uopnåeligt,  solbeskinnet bjerg  (som før blot var en bakke  eller høj).

Er  vi  i  en  drøm?  Snart  efter  er  vi  vist  snarere  i et  eventyr,  idet  vandreren  møder  tre  truende,  men mærkeligt tavse  d yr ,  der  spærrer  vejen for  ham:  en både forførende og truende los, en rasende hanløve og  en  glubsk  hunulv. Her  har  kommentarerne  na­ turligvis haft travlt: de betyderVellyst,Vrede og Svig, siger nogle. Nej, Umådehold, Hovmod og Griskhed siger andre.Jamen også Dantes florentinske partifjen­ der,  den  franske  kongemagt  og  pavemagten  under skurken Bonifacius VIII, hævder atter andre. En mo­ derne læser  vil måske  fredsommeligt  give  dem  alle ret,  men  snarere se  for  sig  den  indre  scene  \_!!vor lossen fremstår  som  en  tricksteragtig  skygge  den ville  ileke  væk fi'a  mine  øjne - mens løven  og  ulven genkalder eventyrets truende trold/far og heks/mor. Hvad  d yr ene  nu  end  er  i  sig  selv  eller  for  andre, jager  de  jeg-personen  ned  mod  dybet,  indtil  han møder  hjælperen Vergil,  der  bryder  fortællingens tavshed  og sætter talen i  gang. Han står for Fornuft

i

l

l.·

. ;

l

og Videnskab,  siger  nogle. Samt  ikke  at forglemme Rom og erindringen om det legitime Kejserdømme, fremhæver andre, og har sikkert ikke uret. Men først og sidst er han konkret og sanseligt til stede som den første stemme der lyder i det fortalte rum: så hæs som en  der længe havde tiet, og som kort efter  angiver den retning rejsen  skal tage.

Således blir  fortællingen til for læserens øjne, som en  taleeller  skrivehandling  der  først  ophører  godt og  vel r4.ooo verselinier  senere,  når  personen/for­ tælleren  Dante  skuer Gud, hvorved  al mennesketale og -skrift må  ophøre.  Vejen derhen går, fortæller Ver­ gil,  gennem  de  tre  dødsriger  Helvede,  Purgatorium ("Renseriet", betyder ordet egentlig), og Paradis. Og som læseren  erfarer, går  vejen  også gennem en  tale­ og skrivehandling, som vi til stadighed mindes om af fortælleren.  På  moderne,  man  fristes  til  at  sige  mo­ dernistisk vis, er Komedien en metalitterær fortælling der reflekterende fremlægger sin egen tilblivelse.

## II.

Mange  har  siden  middelalderen  illustreret Kome­ dien. Kendtest i  dag er måske Gustave Dores stik fra midten  af  r8oo-tallet. Ved første helvedssang ser  vi Dante  i en hulvej i  vildnisset, med fødderne  viklet ind i tjørneranker mens han skuer ængsteligt tilbage over højre skulder. Flot er det, og følelsesstemningen i  den  indledende  scene  er  også  ramt,  men  billedet f'ar  dog  kun  fat  på  et  plan  af  fortællingen,  nemlig datidshandlingen.

Langt  mere  af  tekstens  kompleksitet  kommer til udtryk på første side af et middelalderligt folio-hånd­ skrift, Thott  4n, der  befinder  sig  på Det kongelige Bibliotek.  Udtryksmidlerne  er  fremfor  alt  et  sam­ spil mellem tekst  og billede, og mellem forskellige billeder.  Øverst  på  siden  ser  vi  jeg-fortælleren:  en mand der sidder tænksomt, måske drømmende, med hånden  under  kinden og  forestiller  sig  det  som  den følgende tekst  skal  handle  om: nederst på siden  ser vi  ham  igen,  men  nu  som  fortalt  jeg-person  i  en ophidset  positur  med  spredte  ben  og  hævede,  bø­ j  ede arme som for at afværge en trussel, nemlig fra de  tre (noget  udviskede)  d yr der  befinder  sig  på en  ujævnt  bugtende  diagonal opad  fra  venstre  mod højre.  Det  er  selvfølgelig  tekstens bjerg  eller  høj, yderligere markeret ved et enkelt træ. Ovenover dy­ rene, til højre, anes en hjælper i skikkelse af en vær­ dig vismand, med vandrerhat ligesom jeg-personen, der peger forklarende ned på scenen. Delt over ved en streg som stod han på  et kateder eller li gn ende, synes  han kun  delvis  at høre til i  samme  billedrum som den handling han kommenterer. Det er oldtids­ digteren Vergil, der udefra  (  eller indefra om man vil, fra jeg-personen selv) gør sin entre i teksten med sin pegende  og  forklarende  hånd. Han  kommer  for  at lede en kollega, den  vildfarne Dante, fra mørket op mod højere erkendelse, og dermed sætte ham i stand til sidenhen - foroven - at  fortælle  historien om sin vandring.

Gustave Dore: Illustration til Helvede,  Sang I. Paris r86r

-Det samlede billedlige  udsagn er langt mere kom­ plekst  end  hos  Dore,  og  svarer  mere  til Dantes  for­ tællemåde. Billeder samspiller d yn amisk med tekst og fremviser  som en  heilJ.ed  flere  niveauer  eller  udsigel­ sesplaner, markeret ud fra  en  rumligt og grafisk  arti­ kuleret billedkode. Den  svenske  kunsthistoriker  Sven Sandstr6m taler i sin  afhandling om  Giottos  murma-

1.

Det Kongelige Bibliotek, ms. Thott 4'u  fol. rr,  T oscana  (?)  ca. r400. Foroven en indledning,  i midten Komediens tekst, omgivet af tæt kom­ mentar. Alle bevarede middelalderlige eksemplarer af Komedien er se­ nere  afskrifter, fra  r33o'erne  og frem; fra Dantes  egen hånd  er  i dag intet bevaret.  Thott-håndskriftet starruner fra geheimeråd Otto Thotts (1703-85) bogsamling og kom derfra i Det Kongelige Biblioteks eje; hvornår  og  hvorledes  det  er  kommet  til Danmark, vides  ikke  med sikkerhed.

Yderligere 3-4  andre håndskrifter  viser en  lignende kontemplativ fortæller.figur,  halvt indenfor og halvt udenfor i forhold til fortællingen, ligesom også kommentatoren Vergil er det.

leri om levels ef unreality, mens tyskeren Klaus Kriiger, der  har  studeret  andagtsbilleder  fra  første  halvdel  af 1300-tallet, bruger det måske endnu  mere  rammende udtryk Diskontinuitiit der Realitiitsgrade, altså om det fæ­ nomen at et billede fremstår som et komplekst udsagn af  flere billeder der refererer til forskellige tider, steder og virkelighedsplaner  - som regel i forskellig skala, og ofte men ikke altid adskilt af rammer, der både adskil­ ler  og  forbinder  inden for samme storkomposition.

Det Kongelige Bibliotek,  Ine. 1334,Venezia 1494

Ophøjelsen  af Komedien til  "Guddommelig" fandt  sted  i  senrenæs­ sancen. Her ses frontispicen til en udgave fra kort før 1500,  hvor første sangs flertydighed er  reduceret  til pompøs entydighed: øverst troner ikke  fortælleren, men  Gud selv, som  var der tale om et kristent epos og ikke  en jeg-roman. Selve  det indrammede  billede  viser dog stadig tilbage  til  gotisk  tradition, gennem  den  simultane  fortællemåde,  det manglende  eller  kun  antydede  perspektiv, personernes  formelagtige kropssprog samt anvendelsen af tekst 'i billedfladen. Der synes at være tale om en gengivelse af en håndskriftsillustration, overført til tryk og forsynet med en renæssanceportal.

Denne  billedlige  udtryksform  udvikles  i  gotikken for  igen  at  gå  tabt  under  renæssancen,  hvor  man som  bekendt  priviligerer  et  perspektivisk  konstru­ eret  rum, renset for  tekst  (forløbet  mod  et  enheds­ rum kan f.eks. anskueligt iagttages hos Filippo Lippi fra første  halvdel  af  1400-tallet,  i  forhold  til gotiske

'

.

I.

Dore: Illustration til Helvede sang 2:Vergils beretning tiljegpersonen om sit  møde  med  Beatrice  i  Limbo  gengives  som. en selvberoende idyllisk scene, der kun peger ud over sig selv ved at Beatrices hævede hånd og pegefinger angiver en retning opad.

forgængere  som  Duccio, Bernardo  Daddi  m.fl.  fra omkring Dantes tid). Hermed udelukkes også sam­ spil mellem tekst  og billede som i vores egne kalk­ malerier, eller  altså  f.eks. i Thott 4rr.

Hvad  der  vindes  ved  perspektiv  og  rumlig  krops­ lighed  modsvares  af  et  tab  i  kompleksitet  idet  et billede  ikke  længere  har  lov  at  rumme  mere  end en tilstand  og  et  billedrum  ad  gangen.  Og  således :fremdeles  i  flere  århundreder  efter, endnu  hos  den virtuose  senromantiker Dore: Intetsteds  i  sine  i  alt 132 illustrationer  til Komedien prøver han at kombi­ nere to fortælleniveauer, jævnfør  også hans enstren­ gede :fremstilling af den fortalt-fortalte scene i anden helvedssang  med  den  mere  komplekse  :fremstilling man endnu finder hos Botticelli kort før år  1500.

Men  som  enhver  tegneserielæser  ved  i  dag,  kan billeder en  masse  mere, hvis  man  sætter  dem sam­ men! Ganske vist skal vi frem mod 1900-tallet, må- Det Kongelige Bibliotek,  Inc.1332 (Comedia di DantheAlighieri, Firenze 1481), træsnit efter tegning (nu tabt) af  Sandro Botticelli  (92 bevarede tegninger til Komedien er senest udgivet  afThe Royal Academy, Lon­ don:  Botticelli's Drawi11gsfor the Divine Comcdy, London 2000). Illu.stra­ tion til  anden helvedssang:Vergil fortæller Dante at  han er udsendt af Beatrice  for  at føre  ham  fra  skoven  igennem  Helvede, hvis port  anes foroven til højre: PER ME (SI Vi'l NELLA  CITTII  DOLENTE): 'Igennem mig (går man ind i  den forpinte by)'. Bevægelsen og fortælleretningen  i billedet  går  opad  :fra  venstre  mod  højre,  og  man  kan  bemærke  den næsten tegneserieagtige fortælleteknik:  Beatrice er i 'anførselstegn', for­ talt  afVergil, ligesom anbragt i en taleboble uden for det handlingsplan hvor de to vandrere befinder sig.  Den komplekse kombination af flere tider  og  planer er usædvanlig for  renæssancekunstneren Botticelli og peger  tilbage på middelalderhåndskrifter af Komedien. De tre  eller  fire tidsplaner er kun delvis underordnet samme rumkomposition, og per­ spektivet er ikke gennemført. Også personernes udseende, klædedragt og gestik går tilbage til en ældre middelalderlig tradition, som det f.eks  .. ses afThott-håndskriftet.

ske  med  en  lille  afstikker  omkring  Blake,  før  der atter  er  eksempler  på  det  der  forbinder  sig  med Dante. Frem til  1800-tallets  slutning  med Rodin  og hans Helvedsport, og til vor tid med kunstnere som Robert Rauschenberg med hans flerlagede kollage­ grafik.  eller  briterne  Peter  Greenaway  &amp; Tom  Phil­ lips' visuelt og tekstligt baneb ry dende 'videoisering' af de første otte helvedssange: A TV Dante fra 1989, med  bl.a.  Bob  Peck  som  Dante  og  John  Gielgud som Vergil, omgivet af  autentiske kommentatorer fra videnskabshistorikeren  Olaf  Pedersen  til  dantisten Kenelm Foster, O.P.

Det såkaldt Manessische Liederhandschrift, ca. 1300.  Billedet viser den blinde minnesanger Reinmar von Zwe(te)r der dikterer til to skrivere. Ud over det klart ikke-perspektiviske men ekspressive skalaforhold er der formentlig  også  tale om  forskellige  tidsplaner: en  tekst  blev som regel først nedfældet på en vokstavle (t.v.), og først siden overført til det mere holdbare men dyrere papir eller pergament (th.: det er tænkeligt at der  på  den  åbne  skriftrnlle skulle  have  været et tekstcitat, som ikke er  blevet  udført).

2-3 andre billeder fra samme håndskrift viser andre digtere i samme positur, således  kendtest Walther  von  der Vogelweide, der sidder som han  selv beskriver  det  i  et  berømt  digt:  1if eime steine,  und  dahte [= deckte]  bein  mit  beine,  ...  : dar 1if sazt  ich  den  ellen  bogen.,  ic/1  hete  in  mine han/ gesmogen daz kinn.e und ein min wange dvs. på en sten med benene over kors, og med hovedet skråt  støttet i hånden mod knæet ... I sam­ menhængen tyder  det på kontemplation  eller  digterisk inspiration. I andre håndskrifter, også enkelte af Komedien, synes stillingen snarere at udtrykke drømmesøvn, med kraftigt bøjet hoved.

(f·���::c::"�,2�Æti,;�  � -,�,.·-�=,A..--�.1:.tt,;,:j:\_!��i1.:::

Thott 411, såkaldt  historiseret  initial med  fortælleren inden i det in­ dledende N(el mezzo del cammin di nostra vita). I et par andre hånd­ skrifter  har figuren en  åben  bog i hånden. Pennetegningen på (noget medtaget)  guldbaggrnnd  skulle formentlig have været farvelagt, men dette er kun  udført 2-3 steder i håndskriftet. Arbejdsgangen med at illustrere et håndskrift foregik i tre eller fire tempi: først gav en redak­ tør  eller  skriver  besked  til  en  illuminator  om hvilke  tekststeder  der sknlle  illustreres, dernæst  blev  der  udført  en  pennetegning, som  her, og en såkaldt miniator  gik i gang med at  lukke  porerne i pergamen­ tets  læderhud  på  de  flader  der  sknlle  forsynes  med  guld  eller  andre farver.Dette skete ved at påføre en belægning af rød mønje eller blysalt (minium, herafbetegnelse miniature, der altså ikke har med formatet at gøre ) - et formentlig i længden invaliderende arbejde!. Først derefter kunne der eventuelt blive tale om og råd til at forsyne billederne med guld- eller  farvebelægning, som  en  ny; måske tilrejsende håndværker tog sig af.  Det Kongelige Bibliotek, håndskriftssamlingen.

## III.

At udforske jeget vil også sige at udforske sproget, og reflektere  over  dets, funktioner. Efter  at have  forsøgt sig  som teoretiker - torsoen De Vitlgari Eloquentia el­ ler Om Folkesproget som Litteratursprog blev  ikke  fuld­ endt - fandt Dante i Komedieii en form, hvor filosofisk refleksion  over  sproget  og  udsigelsen  kunne  forenes med både poesi  og  episk fremdrift i en  mangfoldig­ hed af stemmer.

Komediens sprog·er allerede et polyfont romansprog, i fortællerstemmens refleksioner over ordene og deres grænser  såvel som  i  spillet  på  de  forskellige udsigel­ sesniveauer, adskilte  og  dog  forbundne i  tid og  rum. Noget li gn ende finder  vi på  dansk  først hos Ewald i hans Levnet og Meeninge r , næsten 500 år efter Komedien.

I

Mangfoldigheden er sproglig såvel som stoflig, og teks­ ten er gennemgående ikke stilistisk egal og homogen som  i  et  epos, hvor  de  fortalte  personstemmer  ten­ derer  mod  at  flyde  sammen  med fortællerstemmens sprogtone. Hos Dante karalcteriserer personerne i vid udstrækning  sig  selv gennem  deres  handlinger  og stemmer, adskilte fra fortællerstemmen.

Basis  for  det  hele  er  talesproget,  det  folkesprog som Dante  valgte  at  skrive  på  i  stedet  for  på  latin, hvorved han så godt som skabte det senere italienske fællessprog. Noget af det frapperende ved teksten er dens  ligefremme  anskuelighed,  visuelt  og  sprogligt. Med J. L. Borges' ord: "En roman fra vor tid kræver fem eller seks hundrede sider for at :fa os til at kende nogen, hvis  vi da kommer til  at kende ham. Dante har  nok i  et  enkelt øjeblik". Således, i  et  glimt, be­ skrives en forhærdet adelig ågerkarl i Helvede (sang XVII, vv. 74-75), i det øjeblik han holder inde med at tale  :

Her vrænged han og rakte tunge, hvorpå han slikked sig om snuden som en okse.

'--Og sådan vrisser i Purgatoriet en frelst fattig synder, ,·· . kolerikeren Marco  Lombardo  indsvøbt  i  sin  vredes sorte  og sviende røg  (sang XVI, vv. 136-38):

- Hør, det forstår jeg ikke;' sagde han: "Driller du? Du taler jo toskansk- hvor  kan du påstå du aldrig har hørt tale om Gherardo? ...

(  og  ja:  det  er  stadig  samme versemål, .elleve-stavelses.,­

verset,  der  følger  talesprogets  rytme  og  markeringer! Men den slags ru og ekspressive linier bliver sjældne fra og med Petrarca i den følgende  generation).

Og  således  iler  de  salige  sjæle  mod  jegpersonen  i Paradisets  lyshimle  (sang V, vv. 100-05):

Som fisk i dammens stille, klare vande straks stimler sammen når man kaster noget de tror er føde til dem:  sådan så  jeg nu mer end tusind flammeomrids ile imod os, og fra hver og en lød ordene: "Se, en der vil forøge vores kærlighed!"

Hvad  det  overordnet  drejer  sig  om  i Komedien, er just  kærlighed  i  alle  dens  former,  forvirrede  såvel som klarsynede. Men facit er ingenlunde fremlagt på forhånd, når  vi sammen  med vandreren/fortælleren oplever  de  enkelte  historier  gennem  personernes egne stemmer, der  kan  være  ganske forførende og anfægtende.  I  anden  helvedskreds  fortæller  således synderinden  Francesca Polenta da fumini om hvor­ dan hun og hendes svoger Paolo blev lokket til æg­ teskabsbrud med hinanden - og det uden at de seiv, mener hun, kunne  gøre for det  (sang V, vv. 127:..38):

- "Vi læste i en bog en dag, uskyldigt,

om Lancelot, hvor kærligheden greb ham; vi var alene, aned intet uråd. Og læsningen tvang vores øjne sammen mer end en gang, og fik os til at blegne, indtil et enkelt sted fik os besejret: vi læste om hvordan det smil der lokked modtog et kys fra så berømt en elsker da kyssed han fra hvem jeg aldrig skilles, min mund, imens hans hele legem sitred. En kobler blev den bog, og han som skrev den;

vi læste ikke mere i den den dag:'

og  jegpersonen  Dante  besvimer,  ramt af pieta, med-følelse.  Som  man  fornemmer,  handler  dette om læsning, og kort forinden er  der flere antydede henvisninger til den høviske kærlighedstradition og den digtning der er forbundet med den. (Situationen med ridderromanen om Lancelot, Arthur og Guene­ vere er i øvrigt fanget i Rodins marmorgruppe Kys­ set, som kan ses på  Gl yp toteket. Går  man rundt om parret, ser man i mandens venstre  hånd  bogen, som han  er  ved at give slip  på).  Overfor  en  sådan  pre­ ciøs, nærmest  koket  forførerisk  stemme -hvis fa­ tale  selvforelskelse  nok  mærkes i ordvalget -står en anden forfatter, Vergils roligt rationelt-filosofiske udlægning af kærlighedens væsen, da de to vandrere holder et hvil  midtvejs på Purgatorie-bjerget, hvor de frelste syndere renser sig for den synd de nåede at tage afstand fra i tide (sang XVIII, vv. 16-38):

"Vend blot," sagde han, "forstandens skarpe øjne mod mig, og du skal se hvor de tog fejl som vil lede andre, skønt de selv er blinde: Sindet, som jo  er skabt parat og villigt til kærlighed, bevæges let af alting der lover lyst, blot lysten vækkes i det. Og jeres opfattelsesevne henter et indtryk fra den ydre, sande verden og udfolder det i jer, hvorved sindet blir vendt mod det. Hvis  sindet, vendt, tillige blir draget, er det kærlighed: Naturens, som da på ny med lyst vil knyttes til jer. Og ligesom ilden altid stiger opad, fordi dens væsen er at søge op mod det element hvor den er mest bestandig, vil sindet som er grebet, nu bevæges - begær er jo  bevægelse i ånden indtil det når sit mål,.  og glædes ved det. Da falder det til ro; og heraf fremgår hvor meget sandheden er skjult for dem der anser al kærlighed for god og rigtig; måske fordi de anser selve stoffet den dannes af, for godt - men alle aftryk er ikke gode, selvom vokset er det."

Og  endelig  lyder  til  slut  fortællerens  på  en  gang befriede  og  anfægtede  stemme, da  vi  i  det  øverste paradis skuer det som egentlig ikke kan skues, endnu mindre  fattes  og  langt  mindre  udsiges,  nemlig  den tre-enige  Gud  og  den  kærlighed  der  forener  ham med alt det skabte, himmellegemerll:e såvel som for­ tæller  og  læser  (sang XXXIII, slutversene):

Hvor svagt er sproget her, hvor blegt mod tanken, og denne i sig selv så svag mod synet at 'svag' er alt for  svagt et ord at bruge! Evige lys, der hviler i dig selv  kun, der indser selv dig selv, og selv blir indset: med indsigt elsker, elskes, ses og ser du! Og i dit eget kredsløb, født og spejlet i dig og af dig, som jeg ivrigt fulgte en stakke\_t stund m�d  dødelige øjne, så jeg med et, i lysets egen farve, malet i cirklen, vores  eget billed, som blikket dykked i så dybt det kunne.

Som man forgæves vil med passer, formler beskrive  cirklens kvadratur og finde dens regel og begyndelse, således unddrog det syn jeg så sig ord og tanke: jeg ville gribe billedet og passe det ind i cirklens form, men kunne ikke - thi pennens fjer er ilcke engles fingre da stråleglansen gennemtrængte sjælen og lod den blive et med det den ville Den høje fantasi kan ingen ord nå; men drift og vilje blev i mig bevæget, så jævnt som hjulet drejes, af den kærlighed der driver solen og de andre stjerner.

Amor che  move  il sole  e  /'altre  stelle: her er vi ikke kun ved sprogets grænser men også ved grænsen for den menneskelige opfattelsesevne overhovedet. Og heraf den endelige sprogrefleksion, udtrykt tre-leddet i pas-· sagens  første  terzin  der  modstiller sproget,  tanken og synet - det vil sige betegnelsen for tingen, oplevelsen af  tingen,  og  tingen  selv, og  gør  afstanden  mellem dem til en pointe. I den før citerede anden terzin fra Komediens begyndelse  ses  samme  tema; blot  gælder tingen  eller  oplevelsen  her  ikke  himlen,  men  den forvildede skov, lig  med jeg'  ets indre kaos:

Hvor tungt og plagsomt er det sted at skildre: så vildt og ufi:emkommeligt at tanken. genføder frygten som jeg dengang følte!

Rækkefølgen er anderledes: fra tegnet el. skildringen over tanken el.  erindringen  til  tingen  el. stedet selv, men  tankemodellen  er den  samme:  afstanden  mel­ lem ting, tanke og tegn. Muli gv is er der en forbindelse til  middelalderlig  sprogfilosofi  eller Gramatica  specu­ lati1m, hvor man støttet til Aristoteles opererede med en  tre-leddet  tegnmodel  der  skelner  mellem modus essendi (tingen selv, i dens være-form, f.eks. aktiv el­ ler  passiv, sam- eller fortidig), modus intelligen.di (den måde  'hvorpå vi  opfatter  tingen før  vi  giver  den  en betegnelse)  og modus significandi (den måde hvorpå tingen be-tegnes i et tegnsystem).

Eiler  på  ganske jævnt  dansk:  når  vi  siger Tak for sidst, det  var hyggeligt, ved vi nok godt at en ting kan være  hvordan  'det'  faktisk  var,  en  anden  hvordan

i

I . ·.

vi  vælger  at  huske  'det' ,  og  en  tredje  hvordan  vi udtrykker  'det'  i  forhold  til  en  sproglig  og  social konvention. Selve  den treleddede model kan måske minde om C. S. Peirce's triangulære tegnteori, forskel­ lig fra  Saussures toleddede signifiant-signifie, og det er ikke  utænkeligt  at  der  er  en  forbindelse, måske  via filosoffen  Duns Scotus, som Peirce havde studeret.

I filosofi.historien taler man om Modi og Modistae ('modister'),  og  en  fremtrædende  sådan modista var vores middelalderlige landsmand Boethius de Dacia eller  Bo  fra  Danmark,  hvis  teser  var  blandt  dem der blev ramt af den famøse fordømmelse ved Paris' biskop Etienne Ternpier i 1277. Ifølge den italienske forsker  Maria  Corti  skulle  Dante  have været stærkt påvirket  af  Boethius  i  sin  ungdom,  for  så  siden  at måtte  tage  afstand; den  fordømte  men  forføreriske Odysseus-skilckelse i seksogtyvende helvedssang skulle endda  være et idealportræt af denne radikale og  ubekvemme  tænker, som  Dante  kan have læst i smug og ikke kendt navnet på.

Det  passer  nok  ilcke  helt,  af  grunde  som  det  vil føre for vidt at komme ind på her. Men den der vil - - vide  mere, kan  opsøge  de  samlede  afhandlinger fra det første skandinaviske Dante-seminar: Perspektiv på Dante I: København  1999, redigeret af Christian Kaat­ mann og Ole Meyer (Det Kongelige Bibliotek, 2001), hvori  Hanne  Roer  tager  emnet  under  behandling. I  samme  bog  skriver  bl.a.  Stig  Ramløv  Frandsen om  Dantes  forhold  til  Vergil,  Leonardo  Cecchini om  allegorien  i Komedien, Jesper  Hede  om  filosofi og  teologi,  Line  Henriksen  om  Dante  i  moderne anglofon poesi - og  så  videre, med flere. I mit eget indlæg, samt i den følgende artikelsamling Perspektiv på  Dante  II:  Stockholm 2001, udg. Anders  Cullhed, Stockholm 2004, findes  uddybning  og dokumenta­ tion til navne og synspunkter i denne artikel.

Seminarerne  arrangeres  af Skandinavisk  Dante­ netværk, stiftet i 1999, hvis  hjemmeside  findes  på www.kb.dk/  guests/  natl/  dan  te,  hvor  der også  er links til andre Dante-steder. I denne sammenhæng kan  det  særlig  nævnes  at  en  rælcke  ældre  og  ny­ ere illustrationer til Komedien er gengivet på www. italnet.nd.edu/Dante/images og (betalingssitet) www.muvi.org.MID  (det  virtuelle  Dante-museum Museo iconografico  dantesco). Gustave  Dores  illustra­ tioner er desuden gengivet smukt i Ebbe Kløvedal Reichs genfortælling af Komedien, Billeder og  fortæl­ linger  fra  Dante:  Den  Guddommelige  Komedie, 1991, og  Rodins Porte  de  l 'Enfer med Kysset, Tænkeren m.m. kan studeres i sin helhed såvel som i detaljer fra  skitser  til  form  på  Musee  Rodins  hjemmeside www.musee-rodin.fr

Endelig  skal  det  nævnes  at Komedien er  udkom­ met på nudansk, med noter, indledning og littera­ turliste: Dantes Guddommelige Komedie, på danske vers af  Ole Meyer, Multivers 2000, 3. udgave 2004. Cita­ ter  ovenfor er herfra.

i