Karaktermord i 10’ernes danske skønlitteratur
Forfattere: Rikke  Andersen Kraglund
Tidsskrift: passage (2021-07-12)

'

## Karaktermord i 10'ernes danske skønlitteratur

Forestil dig, du læser en roman, som følger din livshistorie, fortæller om dine nederlag, svigt og problemer - og hvor en litterær karakter bærer dit navn. Det lyder måske som gengivelsen af et mareridt, men det var et typisk scenarie i 10'ernes litteratur, der var fuld af virkelige begivenheder og karaktermord. Flere af 10'ernes skønlitterære værker vakte mediedebat, idet de litterære karakterer trådte frem som privatpersoner og beskrev, hvordan det var at se deres egen historie fortalt på en krænkende måde. Der blev spurgt til grænser for forfatteres frihed til at inddrage virkelige personer, og forholdet mellem den kunstneriske frihed og retten til privatliv blev vurderet.

Debatten	 omkring	 selvbiografisk	 skønlitteratur	 var	 allerede	 fremtrædende	 i 00'ernes litteraturdebat, men som noget nyt fyldte diskussionen ikke kun i medierne,	men	også	i	litteraturen	selv,	hvor	refleksioner	om	skriveprocessen	ofte	blev	en del af værkerne sammen med etiske og moralske spørgsmål i forhold til at fortælle sin families, fjenders og venners historie og sætte sit eget liv i scene. 1 I 2020 udgav Kaspar Kaum Bonnén bag om min far , der sætter ord på denne tendens i samtidens litteratur:

Jeg tror ikke at litteratur skal være opbyggelig, men når man udstiller sine nærmeste, uden at dække det bag	fiktionens	slør,	ligger	der	et	særligt	ansvar. Når man fortæller sin historie, tager man de andre som gidsler i sit eget projekt. Man retter pennen frem og glemmer at den er et sværd, og beder læserne tage del i drabet. (Bonnén, 85-86)

Som	 inspirationskilde	 til	 de	 selvbiografiske	 skildringer	 i	 skønlitteraturen	 fremhævede	flere	forfattere	Karl	Ove	Knausgårds Min Kamp (2009-11), der var en af samtidens mest kontroversielle romaner i Skandinavien på grund af forfatterens ambition om at beskrive sit eget liv uden at lade sig begrænse af hensynet til sine nærmeste: 'jeg bestemte meg for å skrive en roman hvor jeg ga helt og fullstendig faen og bare fortalte det som det var' (VI, 946). Sjette bind fra 2011 handlede netop om værkets modtagelse og de etiske problemstillinger, Knausgård oplevede undervejs i skrivningen og udgivelsesprocessen, da romanens fortællinger gjorde ondt på den nærmeste familie.

I	denne	artikel	vil	jeg	vise,	hvorledes	00'ernes	selvbiografiske	tendens	udviklede sig til etiske og moralske tømmermænd i 10'ernes danske litteratur og igangsatte forhandlinger af normer og værdier, ansvar, skyld og skam i forbindelse med vidnesbyrd i skønlitteratur. Med en præsentation af karaktermord som ramme for denne	tendens	belyses	indledningsvis	nogle	af	karaktermordets	definerende	træk og kendetegn i samtidskulturen. Dernæst studeres karaktermordet i litteraturen med særligt fokus på referencen til virkelige personer, overskridelse af privatlivets fred og det skamfulde portræt. De etiske dilemmaer ved at inddrage virkelige personer præsenteres dernæst med en række karakteristiske eksempler fra 10'ernes skønlitteratur, men vises også som en forhandling ved landsretten, hvor domstolen i 2013 måtte afveje den kunstneriske ytringsfrihed over for retten til respekt for privatliv, da en fiktionskarakter lagde sag an mod Gyldendal. Artiklen påpeger, at der er behov for at medtænke, hvor forskelligt karaktermordet optræder i og uden for litteraturen, idet den selvbiografiske skønlitteratur ofte  etablerer  en  mere  tvetydig  udsigelse,  end  mediernes  dækning  og  rettens ord har givet indtryk af.

## Karaktermord

Flere af 10'ernes skønlitterære forfattere fremhæver selv det grænseoverskridende ved at indskrive andres liv i deres værker, og de knytter denne skrifthandling til mord, hævn og jalousi, som når Matilde Walter Clark bruger billedet af at 'korsfæste' eller 'sømme' sin far 'fast med sproget' (Clark, 135), når Søren R. Fauth skildrer voldsfantasier om at skyde konens elsker 'først i den ene skulder / så i den anden / så i testes / til sidst gennem hovedet' (Fauth, 124), når skriften 'forvandler moren til et monster' hos Jesper Stein (Stein, 167-168), eller når pennen bliver et magtfuldt våben hos Bonnén (Bonnén, 86). Jeg har derfor valgt at kalde denne tendens i 10'ernes litteratur for karaktermord, hvilket åbner til en bredere kulturel kontekstualisering, idet udtrykket 'karaktermord' typisk er en betegnelse, man anvender i en politisk, retorisk og psykologisk kontekst.

Karaktermord er en markant tendens i samtidens kultur og kommunikation, hvor personlige angreb er særligt tydelige på sociale medier. Det er især politikere og berømtheder i pressens søgelys, der rammes, men karaktermord opleves dagligt for dem, der indgår i mediernes debatter. Den meget personbårne og stadigt mere konkurrencefokuserede diskurs i politik har også ansporet til karaktermord, men karaktermordet er ikke et nyt fænomen, det har eksisteret til alle tider. I Routledge Handbook of Character Assassination and Reputation Management (2020) refererer de bl.a. til antikkens Rom, hvor Cicero (106-43 f. Kr.) modtog følgende råd af sin bror, da han søgte at blive konsul: 'det ville heller ikke skade at minde dem om, hvilke skurke dine modstandere er og tilsvine dem ved enhver lejlighed for en livsstil med forbrydelser, seksuelle skandaler og korruption' (Icks et al., 1). Karaktermord henviser både til processen (selve karakterangrebet) og resultatet , der vil være ødelæggelsen af et omdømme eller en negativ udstilling af en anden person.	Blandt	karaktermordets	definerende	træk	fremhæves,	at	det	er	intentionelt, det er offentligt, og der vil ofte være anvendt stigmatisering og stereotyper, der vil være en appel til moral, en fremstilling af tabuer og en blanding af sandhed, løgn og fornærmelser (Icks et al., 2).

Udtrykket karaktermord kommer fra det engelske character assassination , dannet af character i betydningen 'ens gode navn og rygte' og assassination som 'drab og mord', hvilket netop betoner angrebet på andres historie, karakter og omdømme. Man	kan	definere	'karakter'	ved	at	adskille	det	fra	de	relaterede	betegnelser	'temperament' og 'personlighed' (Icks et al., 11). Hvor 'temperament' er tæt knyttet til ens natur og opdragelse, og 'personlighed' udtrykker et mere samlet billede af en person, så har 'karakter' et moralsk element og er forbundet med en vurdering af en persons opførsel. En god karakter er blevet relateret til værdier som ærlighed, venlighed	og	ydmyghed,	men	definitionen	af	gode	og	dårlige	karaktertræk	er	ikke universel. Den ændrer sig historisk og kulturelt og er også knyttet til forventninger til  køn. Hvor 'karakter' primært handler om de træk, en person har, handler omdømme i højere grad om en offentlig vurdering og dom. Ens omdømme kan blive konstrueret, men også ødelagt i medierne og andres fortællinger, hvilket også gør sig gældende for et karaktermord i litteratur.

Når der begås karaktermord i en politisk kontekst, er intentionen med angrebet ofte	let	at	se.	Karaktermordet	vil	være	en	flerstrenget	proces,	og	den	udspiller	sig	i relation til fem komponenter: 'the Attacker, the Target, the Medium, the Audience, and the Context' (Icks et al., 16). Angriberen laver et bevidst attak på en andens omdømme og historie i et forsøg på at skabe en offentlig reaktion af vrede, affekt og dom, der skal underminere målets sociale status, og her vil det være særligt interessant at se nærmere på motivationen for angrebet og de valgte strategier bag dette. Målet ,  for  et  klassisk karaktermord i medierne, vil ofte være en prominent og berømt person, der både kan få ødelagt sit offentlige omdømme og sin 'sociale kapital'. Det valgte medie vil være et kommunikationsmedie, der fx kan være trykt eller	digitalt,	bestå	af	tekst,	billeder	og	videoer,	være	envejs	eller	flervejs,	og	man kan spørge, hvilke effekter man vil opnå med valget af medie? Skal budskabet fx kunne spredes viralt? Karaktermordet vil desuden være adresseret og videregivet til et publikum , som angriberen forsøger at overbevise og påvirke. Modtagerne kan vælge at tro på eller afvise beskyldningerne, og de har en magt i forhold til, om karaktermordet skal få en effekt og virkning. Den sidste faktor er den kontekst , som karaktermordet foregår i. Sociale normer og kulturelle og historiske traditioner påvirker forståelsen af angrebet og forhandles via sagen.

Når vi går til skønlitteratur, vil angriberen, målet, mediet, publikummet og konteksten være mere tvetydig og kompliceret. Afsenderen er ikke så enkel at fastslå, idet  der  kan  være  forskelle  mellem  angrebet  fra  karakter,  fortæller  og  forfatter, hvorved forfatteren kan udtrykke en anden holdning og gå bag om ryggen på sin karakter - også selvom de deler samme navn. Målet kan ligeledes være forandret, idet personen, der er udsat for et angreb, ikke nødvendigvis bygger på en enkeltperson, men	kan	være	skabt	ud	fra	flere	forskellige	personer	og	have	delvist	fiktionaliserede træk. Angrebet kan desuden virke vidt forskelligt, alt efter om det opleves i bogens sammenhæng og fortolkes i lyset af skønlitteraturens måde at etablere dybde og flertydighed	fx	ved	brug	af	metaforer	og	intertekstualitet,	eller	det	indgår	sammen med epiteksten via forfatterinterviews, kronikker, blogindlæg mv. Publikummet eller læserne kan også opleve angrebet meget forskelligt afhængigt af, hvor tæt de er på forfatteren og den angrebne person. Det er lettere for litteraturforskere og anmeldere at tale for den kunstneriske frihed end for det menneske, der ser sin personlige historie udstillet. Konteksten for værkets karaktermord kan desuden ændre sig markant i relation til, hvor og hvornår værket udgives.

Jeg	vil	foreslå	følgende	definerende	træk	og	kendetegn	for	et	karaktermord	i litteratur. For det første findes	 karaktermordet	i	værker,	der	refererer	til	virkelige personer, der vil kunne genkendes enten i offentligheden eller i deres privatliv. For det andet vil  de nulevende og afdøde modeller med stor sandsynlighed ikke have ønsket at se deres karakter inddraget, og man vil derfor kunne diskutere, om det er en overtrædelse af deres privatliv. I disse værker vil der ofte indgå private samtaler, breve,	biografiske	oplysninger	om	andres	liv,	private	billeder	og	livshistorier. For det tredje vil  portrættet af disse karakterer være negativt og ofte knyttet til noget skamfuldt og til forældreopgør, skilsmisser og historier om utroskab, incesttemaer, mobning,	misbrugshistorier	og	svigt,	men	man	finder	også	karaktermord	på	politikere, større grupper og systemer. For det fjerde vil de etiske dilemmaer ved at skrive og udgive personlige historier om ens nærmeste ofte være inddraget i værkerne selv og til tider være brugt til at performe en etik og legimitere sin fortælling. Karaktermordsmotivet	er	tit	forbundet	med	metarefleksioner	som:	Hvordan	vil	omgivelserne reagere? Hvordan vil medierne? Er det i orden at afsløre familiehemmeligheder? Skal de berørte læse værket, før det udgives? Skal man vente med at skrive den personlige historie, til de beskrevne er døde? Kan man inddrage de berørtes version og	stemme?	Og	hvordan	vil	ens	nære	opleve	historien,	hvis	den	indgår	sammen	med fiktionaliserede	historier	og	personer? For det femte vil karaktermordet ofte foregå på	flere	platforme.	Det	skønlitterære	værk	vil	afføde	en	respons	i	medierne,	i	interviews med forfatteren, i anmeldelser og i forskning af værkerne, der kan forstærke det første karaktermord, men som også kan vække nye karaktermord og angreb fra dem, der følte sig krænket af det første.

## Tendens i samtidens skønlitteratur

Spørgsmålet	om	karaktermord	er	selvfølgelig	oplagt	ved	biografier,	men	det	er	primært skønlitteraturen, der er i fokus i denne artikel. Til tider vil inddragelsen af virkelige personer være meget direkte med angivelse af navne og tilhørsforhold, andre	gange	vil	den	indgå	i	mere	fiktionaliserede	former,	og	navnene	vil	være	anonymiseret, som det kendes fra nøgleromaner. For de mennesker, der ufrivilligt indgår i andres værker, opstår problemet dog ikke kun i de tilfælde, hvor offentligheden kan	finde	frem	til	ens	person	ved	værkernes	angivelse	af	navn.	Det	kan	være	tilsvarende ulykkeligt, hvis ens omgangskreds kan genkende ens historie i en mere fiktionaliseret	 udgave	 og	 ad	 denne	 vej	 få	 adgang	 til	 noget	 hemmeligt,	 privat	 og skamfuldt,	man	selv	har	ønsket	at	beskytte.	I	'Appropriating	Others'	Stories:	Some Questions about the Ethics of Writing Fiction' (2000) fremhæver Claudia Mills, at man som forfatter kan skade andre ved at bruge dem som materiale i ens bog ved 1) offentligt at skade deres omdømme eller ved 2) at skade deres privatliv. Skaden på ens offentlige omdømme kan kun ske, hvis portrættet er negativt, og hvis man bliver genkendt som modellen bag portrættet. Mills mener til gengæld ikke, at der kan	voldes	seriøs	skade	på	ens	privatliv	og	ære	via	et	fiktivt	portræt:	'because	most fiction	is	not	widely	enough	read	by	those	who	personally	know	both	the	author and her circle of acquaintances' (s. 198). I det sidste tilfælde mener jeg, at der er sket en ændring, siden Mills skrev sin artikel i 2000. Hun har ikke taget højde for, hvor	nysgerrige	læsere	er	i	relation	til	det	biografiske	materiale,	og	samtidig	har	de sociale	medier	gjort	det	langt	lettere	for	læsere	at	finde	frem	til	forfatterens	og	de involverede personers historie.

Man kan spørge, hvorfor referencerne til virkelige personer er blevet så fremtrædende i samtidslitteraturen? Blandt de forskere, der har arbejdet med de etiske	dilemmaer	ved	at	inddrage	andres	privatliv	i	fiktion,	er	Robert	McGill.	I	bogen The Treacherous Imagination (2013)	fremhæver	han,	at	samtidens	selvbiografiske bølge	er	blevet	styrket	af,	at	læsere	ønsker	at	trække	linjer	til	en	selvbiografisk historie	(McGill,	3).	Han	taler	ligefrem	om	et	biografisk	begær	i	samtiden,	en	bekendelsestendens og en appetit for skandaler (s. 11). Blandt de typiske spørgsmål i forfatterinterviews og ved litterære arrangementer er således spørgsmålene om, hvorvidt en ny roman er baseret på sande fortællinger og inddrager virkelige personer. Det er selvfølgelig ikke nødvendigvis suspekt at bruge en andens liv som materiale i ens værk. Nogle gange kan det tværtimod opleves som en gave og en ære. Det	kan	også	være	en	måde	at	bevare	folk,	man	elsker,	for	eftertiden.	Der	findes flere	bøger,	der	handler	om	sorgen	ved	at	miste	et	nærtstående	familiemedlem, og læsningen af disse fortællinger kan både opleves som en form for terapi for forfatteren og læseren. Det behøver dog ikke kun være de ukærlige portrætter, der overskrider privatlivets grænser. Problemstillingen opstår, når andres personlige breve, dagbøger og livshistorier anvendes, uden at den berørte har haft mulighed for at give tilsagn.

Forfatterens	liv	er	dog	helt	uundgåeligt	sammenflettet	med	andres,	med	families,	venners	og	kæresters	historie,	hvilket	gør	det	svært	at	skrive	selvbiografisk	uden at inddrage disse. I Paul John Eakins 'The unseemly profession. Privacy, inviolate personality, and the ethics of life writing' (1999) beskrives privatlivet som en slags fælles ejendom ['co-property'], idet vores historier og liv er tæt forbundne (s. 169). Når	der	anvendes	selvbiografisk	materiale,	bliver	det	som	oftest	også	en	biografi over andres liv. Men det er ikke altid, ens nærmeste ønsker at give samtykke til at få deres historie fortalt, og særligt ikke, hvis denne historie indeholder livets mere skyggefulde sider. Så karaktermordene i samtidslitteraturen rejser spørgsmål om, hvordan	man	beskytter	de	mennesker,	der	ikke	vil	indgå	i	andres	fiktion?	Har	man altid ret til at fortælle sin egen historie og dermed inddrage andres, eller er vores livshistorier også en form for privat ejendomsret?

Når forfattere skriver om fælles oplevelser og samtaler, kan det etablere en afstand, der kan gøre ondt på de berørte. For familien kan det være svært at læse en

1 2

skildring af deres fælles historie på grund af den distance, der nødvendigvis må være i skriveprocessen. Forfatterne bliver ikke længere blot deltagere i en kærligheds- og familierelation, men observatører til vigtige begivenheder i deres liv, og det kan virke følelseskoldt og illoyalt over for deres nære.

## At tage til genmæle

Et	familiemedlem,	der	klager	over	sin	inddragelse	i	et	fiktionsværk,	vil	i	medierne ofte udstilles som lidt latterlig og smålig i forhold til det væsentlige kunstværk, og mange afstår fra at beskrive deres krænkelse, idet deres udsagn vil øge opmærksomheden	på	deres	biografiske	historie:	'when	people	feel	aggrieved	by	fiction	seeming to depict them, usually they are not eager to draw attention to the problem and risk further disseminating the injurious representation' (McGill, 12). Men i 10'erne begyndte ofrene for karaktermord i højere grad at tage til genmæle. I Norge, hvor konsekvenserne af 'virkelighedslitteraturen' for alvor kom i fokus efter udgivelsen af Min kamp ,	trådte	flere	personer	frem	ved	nye	udgivelser.	Marianne	Bang	Hansen beskrev i Aftenposten , hvorledes hun manglede en mulighed for at blive hørt og en etik, der beskyttede hendes privatliv, da eksmanden, forfatteren og forlagsredaktøren	Geir	Gulliksen	ifølge	hende	havde	omarbejdet	deres	fælles	historie	til	fiktion med romanen Historien om et ekteskap (2015): 'Livshendelser gjennom kjærlighetsliv,	utroskap	og	skilsmisse,	som	de	fleste	av	oss	ønsker	å	beholde	som	private,	er	i mitt	tilfelle	blitt	offentliggjort	via	en	skjønnlitterær	roman.	Som	kunst.	Og	jeg	kan ikke gjøre noe med det.' Hun undrer sig over, at hun som psykolog og forsker er underlagt strenge retningslinjer for, hvad hun må skrive og udgive om andre mennesker, mens forfattere synes at gå fri:

Min erfaring er ikke unik. Kunsten gir rom for utlevering av de nære relasjoner. Bare kall det	for	kunst,	og	det	er	ikke	rom	for	etiske	refleksjoner.	Helt	umulig	å	beskytte	seg	mot. Det	finnes	ingen	argumenter	imot.	Og	tar	man	til	motmæle	bekrefter	man	bare	historiens innhold. Man bliver offeret som setter seg selv sjakk matt. (Hansen) '

En lignende pointe har Mills, der spørger, hvorfor de etiske overvejelser om at inddrage andres liv har fyldt så lidt i skønlitteraturen, når fx journalister i høj grad må forholde	sig	til	dette:	'Why	the	comparative	neglect	of	the	profession	of	fiction	writing, when so many other professions have been submitted to moral evaluation?' (s. 195). Man kan selvfølgelig ikke direkte sammenligne de brud på privatlivets fred, der	kan	skabes	i	journalistikken,	med	de	overskridelser,	der	forårsages	af	fiktion, idet	fiktion	sjældent	skal	opleves	direkte	informativt,	men	i	højere	grad	vil	åbne til	en	større	flertydighed.	Mills	har	alligevel	ladet	sig	inspirere	af	nogle	af	de	etiske overvejelser, som Judith Andre har haft i relation til at passe på andres historier i sundhedsvæsenet. I rapporten 'Swapping Stories: A Matter of Ethics' fremhæver Andre, at det er afgørende, om folk ønsker, at deres historie bliver fortalt, og om den er sagt i et fortroligt rum og med tavshedspligt. Mills spørger, om man kan overføre nogle af disse overvejelser til litteraturen, og om den nære relation til venner og familie indeholder en form for indforstået tavshedspligt?:

'

Although	friends	or	family	members	seldom	ask	us	for	explicit	promises	of	confidentiality,	this	is	only	because	confidentiality	is	so	much	taken	for	granted	that	no	promise need to be given. We view our intimate relationships as enjoying certain protections: our homes, our families, our friendships provide protected zones in our lives where we can be who we want to be without fear of subsequent exposure or disclosure. Authors who expose family secrets, even those who simply publicize the quiet textures of everyday family life, may seem to transgress certain boundaries that appropriately protect intimacy. (Mills, 202)

Mills betoner, at skønlitteraturen har en væsentlig værdi for den indsigt og æstetiske nydelse,	den	vækker,	og	den	selvbiografiske	skønlitteratur	er	umulig	uden	brug	af andres historie, men jo mere materiale man bruger i strid med almindelige etiske hensyn, jo sværere bliver det at retfærdiggøre brugen. Forfattere har ifølge Mills ikke en særlig licens til at skade andre, hverken ved at skade deres offentlige omdømme eller vække smerte. Forfattere har heller ikke en særlig licens til at invadere andres privatliv og bryde deres fortrolighed. Forfattere er som alle andre først og fremmest mennesker, der må respektere deres relationer til dem, de er omgivet af og skriver om (ibid. 205).

Gulliksen svarede i Morgenbladet , at han ikke ville indgå i en debat om litteratur, der gjorde skønlitteraturen udleverende og spekulativ: 'For meg som forfatter er det utenkelig å skrive noe for å ' ta et oppgjør med' det ene eller det andre, eller for å få det siste ordet i en sak. Tvert imot, jeg synes det er betenkelig at så mange tror at det hjelper å fortelle sin egen vonde historie i en roman.' Samtidig fremhæver han, at det er umuligt at skrive god litteratur uden at tage udgangspunkt i noget som er 'vigtig/akutt/uløselig for forfatteren', og at skrivningen altid er forbundet med erfaringer (Gulliksen).

Når	selvbiografiske	og	biografiske	fortællinger	er	udgivet	under	mærkater	for fiktion	som	'roman'	og	'digtsamling',	er	det	som	ofte	også	ment	som	en	beskyttelse af de pårørende, men det kan ifølge McGill til tider få den modsatte effekt, idet fortællinger dermed løsrives fra en relation til sandhed: 'In fact, the violation is often double-edged: people are wounded by the invasion of privacy entailed in the details	that	are	true,	while	they	are	equally	hurt	by	what	seems	false,	or	'fictionalized' (s. 3). Hvis ens liv stadig forbindes til værket, selvom navne og fortællinger er transformeret	og	fiktionaliseret,	kan	man	risikere,	at	ens	fiktive	dobbeltgængere udfører langt mere grænseoverskridende handlinger for at styrke det dramaturgiske plot, og det er umuligt for andre at skelne. Det sker dog påfaldende ofte, at forfattere	 netop	henviser	til	fiktionsmarkøren,	når	de	skal	forklare,	hvorfor	det er etisk forsvarligt, når de inddrager andres livsfortællinger. De kan pege på, at personerne	er	opstået	ud	fra	flere	forskellige	personer	og	ikke	blot	den	enkelte, der fejlagtigt føler sig gået for nær, og at der er sket en transformation i værket, der gør	det	til	noget	andet	end	den	selvbiografiske	historie.	Men	en	genremarkør	på	et titelblad kan naturligvis ikke garantere, at man ikke sårer eller krænker de mennesker, man har været nær. Nære relationer til forfattere vil også til tider se mere af deres eget liv i fortællingens portrætter, end det var intenderet fra forfatteren, så det er ikke kun forfatternes intentioner, men også omgivelsernes udsagn, der er

1 3

1 4

med	til	at	rette	opmærksomheden	mod	karaktermord,	når	den	selvbiografiske	linje ikke er angivet i værket selv eller i parateksten.

## En sag for retten

Det sker meget sjældent, at skønlitteraturens etik diskuteres i en retssal, selvom de berørte ofte truer med at gå i retten. Derfor vakte det også stor mediebevågenhed, da Østre Landsret i 2011 skulle vurdere forfatteren Nielsens (Das Beckwerks) roman Suverænen (2008) i henhold til krænkelse af retten til privatliv, rettighedskrænkelse og injurie. Sagen var anlagt af performancekunstneren Thomas Skade-Rasmussen Strøbech, der bl.a. reagerede mod, at hans billede blev brugt på bogens forside, og at	flere	personlige	oplysninger	indgik	i	romanen	uden	hans	samtykke.	I	stævningen fra 2009 står der bl.a.: 'De sagsøgte tilpligtes at anerkende, at anvendelse af sagsøgers navn og billede i selve værket ' Suverænen' og i markedsføringen heraf var	uberettiget.'	Forlaget	og	forfatteren	Nielsen	vandt	sagen,	og	det	fik	Strøbech til at udtale til Information , at Gyldendal havde vundet retten til hans identitet, og at dommen var et ' carte blanche til at skrive hvad som helst om hvem som helst', mens	hans	advokat	anførte,	at	'dommen	med	sin	totale	frifindelse	af	både	forlag og	forfatter'	havde	'reduceret	hans	klient	til	fiktion'	(Sørensen).	Domsafsigelsen havde dog en større kompleksitet, idet den trods alt ikke åbnede for, at man med Strøbechs ord 'må skrive hvad som helst om hvem som helst' (Pold), og i Strøbechs senere	film	om	retssagen I am fiction (2012) bliver det da også klart undervejs, at retssagen var en performance og et fælles projekt for Nielsen og Strøbech. 2 Men lad os	se	på	et	uddrag	af	dommen	og	dens	fortolkning	af	fiktion	og	kunstnerisk	ytringsfrihed over for retten til respekt for privatliv:

Efter bevisførelsen har landsretten fundet, at Suverænen ikke er et dokumentarisk værk, men	at	hele	bogen,	herunder	også	de	første	27	sider,	er	fiktion. '

Da	Helge	Bille	Nielsen	imidlertid	har	forklaret,	at	fiktionen	tager	afsæt	i	reelt	eksisterende personer og ting, og da der på en række angivne punkter utvivlsomt er sammenfald mellem forhold vedrørende sagsøgeren, Thomas Skade-Rasmussen Strøbech, og bogens person med navnet Thomas Skade-Rasmussen Strøbech, har landsretten fundet, at der uanset	at	værket	er	fiktion	-	må	tages	stilling	til,	om	bestemmelsen	i	EMRK	(Den	Europæiske Menneskerettighedskonvention) artikel 8, fører til, at grænsen for den kunstneriske ytringsfrihed er overskredet. (domstol.dk)

I den første passage fremgår det, at retten har afgjort, at Suverænen ikke er et dokumentarisk	værk,	men	at	hele	bogen	er	fiktion.	Med	den	formulering	ser	vi,	at domstolene giver en art enten-eller-distinktion, der ikke tager højde for litterære hybridformer	som	autofiktion.	Selvom	værket	bestemmes	til	at	være	fiktion,	betyder det dog ikke, at hele værket anses for at bestå af opfundne dele. Man slår fast, at	fiktionen	godt	kan	have	referencer	til	virkelige	personer,	og	man	ser,	at	der	er sammenfald mellem sagsøger og bogens karakter. Bemærk her, at retten måske lidt overraskende henviser til Helge Bille Nielsen for at fastslå, om der er virkelighedsreferencer, hvilket både skaber en art 'intentionel fallacy', men også en komisk effekt, da Helge Bille Nielsen er en afdød person, hvis navn Nielsen har stjålet. Hermed er retten med til at støtte en form for 'karaktermord', men også med til at give et spøgelse en afgørende stemme.

I	og	med	man	i	retten	finder,	at	der	er	virkelighedsreferencer,	kan	grænsen	for den 'kunstneriske ytringsfrihed' altså være overskredet, og man henviser til EMRK artikel 8, der handler om 'Ret til respekt for privatliv og familie', hvor der står: 'Enhver har ret til respekt for sit privatliv og familieliv, sit hjem og sin korrespondance'.	Men	ved	frifindelsen	af	forlag	og	forfatter	lægger	man	både	vægt	på,	'at Suverænen i	det	hele	er	fiktion',	og	at	de	oplysninger,	som	Strøbech	ønskede	at	beskytte, er af 'mindre følsom karakter, eller allerede offentligt kendt', hvilket får dem til at konkludere, at 'hensynet til den kunstneriske ytringsfrihed vejer tungere end hensynet til Strøbechs ønske om at beskytte oplysninger af privat karakter'. Man kan ud fra disse formuleringer se, at dommen er en balancering mellem to rettigheder - retten til respekt for ens privatliv og retten til at kunne bruge sin kunstneriske ytringsfrihed. Retten til kunstnerisk ytringsfrihed relaterer til artikel 10 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention og til grundlovens § 77. I artikel 10 står der bl.a.: 'Enhver har ret til ytringsfrihed' og i § 77: 'Enhver er berettiget til på tryk, i skrift og tale at offentliggøre sine tanker, dog under ansvar for domstolene.' Ytringsfriheden er altså ikke absolut og ubegrænset. Man står til ansvar over for domstolene og er begrænset af andre love, som man kan blive straffet for. Som der står i Grundloven:

Alle borgere kan udtrykke det, de vil. Man kan sige, skrive eller på anden måde udtrykke sine tanker offentligt. Men samtidig må man også tage ansvaret for det, man siger eller skriver. Lovgivningen sætter nemlig grænser for, hvad man kan tillade sig at sige eller skrive offentligt. Hvis man f.eks. er meget grov og fornærmer et andet menneske offentligt, kan man risikere at blive stævnet i en injuriesag. '

Artikel 10 nævner ligeledes, at der bl.a. er restriktioner af ytringsfriheden for at 'beskytte andres gode navn og rygte eller rettigheder' og 'for at forhindre udspredelse af fortrolige oplysninger.' Strøbech har også anlagt sag om injurier:

Under sagen har Thomas Skade-Rasmussen Strøbech gjort gældende, at han i Suverænen er taget til indtægt for anvendelse af racistiske ytringer og sympatitilkendegivelser over for medlemmer af en tysk terrororganisation, og at dette udgør en retsstridig krænkelse af hans person. Landsretten bemærker herom, at de udtalelser, som Thomas Skade-Rasmussen	Strøbech	her	har	henvist	til,	utvivlsomt	er	tillagt	en	fiktiv	person.	Udtalelserne findes	derfor	ikke	at	krænke	Thomas	Skade-Rasmussen	Strøbech.	(domstol.dk) '

Landsretten afviser i dette uddrag, at der kan være tale om injurier, idet de racistiske ytringer	'utvivlsomt	er	tillagt	en	fiktiv	person.'	Men	hvordan	kan	man	udtale	sig skråsikkert om det? Er retten den rette instans til at afgøre, hvorvidt 'Thomas' er en fiktiv	person	i	romanen,	og	hvad	er	i	givet	fald	begrundelsen?	Og	vil	man	ikke	kunne opleve	injurier,	hvis	man	ser	sin	person	fiktionaliseret	og	tillagt	tanker	og	motiver, man ikke deler, eller usympatiske handlinger, man ikke har begået? Afvisningen af injurier viser, hvor svært retten har ved afgørelser vedrørende skønlitteraturens mere tvetydige former, der skaber et større rum for skøn og tøven. I Suverænen er der intertekstuelle referencer til H.C. Andersens Kejserens nye klæder , når Nielsen og Rasmussen som to bedragere bærer rundt på en tom kasse og udstiller demokratiets nøgenhed. Retssagen var med til at udstille, at domstolene heller ikke er klædt på til disse afgørelser, hvor kunsten og skønlitteraturen bryder ind i virkeligheden, og	de	møder	en	fiktiv	karakter,	der	sagsøger	i	rollen	som	den	indignerede	privatperson. Suverænens efterliv i retten var med til at skabe en større ramme for den kunstneriske ytringsfrihed, men dens skuespil viste samtidig, hvor afmægtig den enkelte er over for beskyttelsen af sit privatliv.

I Nielsens værker er der ofte en væsentlig forskel mellem bøgernes første og anden udgave, idet sidstnævnte inddrager de reaktioner, der har været på værket, når det er blevet bragt ud i verden, og dets skygge har vist, hvorledes usynlige grænser forhandles,  og  nogen  bliver  suveræne,  mens  andre  ekskluderes.  Nielsens  forfatterskab	er	blevet	brugt	som	et	oplagt	eksempel	på	Jon	Helt	Haarders	definition	af en	kulturel	strømning	i	samtiden,	der	betegnes	'performativ	biografisme',	og	som er præsenteret i bogen af samme navn fra 2014. Haarder forstår performativ biografisme	ud	fra	tre	centrale	karakteristika:	For	det	første	bringer	forfatternes	brug af virkelige personer læseren 'på tærsklen mellem kunstreception og omverdensreaktion'. For det andet kan denne interaktion skabe diskussioner, der etablerer 'et	kredsløb	af	energi',	der	kan	indgå	i	nye	værker.	Og	for	det	tredje	betyder	brugen af virkelige mennesker, at de kan fortsætte ud over værkets grænser i nye sammenhænge og 'vende tilbage, hjemsøge ' (Haarder, 12). Karaktermord kan ses som en del af og som en konsekvens af denne tendens, men med en særlig betoning af de etiske	problemstillinger,	der	opstår,	når	virkelige	personer	inddrages	i	fiktion.

## Autofiktion og den etiske tilgang

De	 selvbiografiske	 romaner	 beskyldes	 ofte	 for	 at	 bruge	 genreangivelsen	 'roman' som et skalkeskjul for at beskytte forfatteren og forlaget mod retsforfølgelse for injurier.	Det	skyldes	bl.a.,	at	fiktion	ofte	er	blevet	forstået	som	opfundne	fortællinger og verdener, hvor det ikke giver mening at tale om referencer til den virkelige verden.	I	den	litterære	tradition	for	autofiktion	er	henvisningen	til	såvel	selvbiografi som roman dog ikke selvmodsigende udsagn, men peger på en særlig genre, der er tvetydig.	Når	en	roman	defineres	som	autofiktion,	inviteres	læseren	til	både	at	læse værket	som	fiktion	og	nonfiktion	samtidigt.

I  1975 forsøgte Philippe Lejeune i Le Pacte autobiographique at  afgrænse selvbiografien	over	for	romangenren.	Han	fremhævede,	at	man	i	selvbiografien	finder en form for pagt mellem forfatter og læser, hvor man forstår, at forfatter, fortæller og hovedkarakter er den samme, mens man i romanen ser en adskillelse af disse. Derudover	vil	selvbiografier	ofte	konfirmeres	på	titelbladet	med	genreangivelser som	'Min	livshistorie'	eller	selvfølgelig	'Selvbiografi'.	Ifølge	Lejeune	vil	læseren her kunne forvente, at teksten refererer til den virkelige verden og giver en autentisk beretning om forfatterens liv (Wagner-Egelhaaf, 1). Men allerede i 1977 udfordrede	forfatteren	Serge	Doubrovsky	denne	definition	ved	at	udgive	værket Fils , hvor forfatter, fortæller og hovedkarakter hedder det samme, mens titelbladet fortæller, at	det	er	en	roman.	På	bagsiden	kaldte	Doubrovsky	værket	autofiktion.	Han	insisterede på, at værket var en roman med æstetiske ambitioner, samtidig med at han ville forpligte	sig	på	at	skrive	om	virkelige	begivenheder	og	altså	'fiction	of	strictly	real events' (Dix, 2).

Et	væsentligt	element	i	Doubrovskys	adskillelse	af	autofiktion	og	selvbiografi	er det	æstetiske	arbejde	med	værkets	tidslighed.	Med	et	brud	på	selvbiografiens	ofte mere kronologiske form er det muligt at skabe opmærksomhed om værkets konstruktion	og	invitere	læseren	til	at	fortolke	og	reflektere	over,	hvorfor	vidt	forskellige tidsperioder er sat sammen. Samtidig anvendte Doubrovsky teknikker og stiltræk,	man	typisk	forbandt	med	fiktion,	som stream of consciousness , perspektivskift, åben	kausalitet	og	brug	af	symbolik	(Dix,	3).	Desuden	skildrer	autofiktion	ifølge Doubrovsky	ofte	en	ukendt	person,	mens	selvbiografier	typisk	handler	om	berømte mennesker.	I	en	autofiktion	er	man	af	denne	grund	ikke	bundet	til	at	gengive	biografiske	historier,	som	offentligheden	kender.	Det	skaber	en	større	frihed	til	at	udforske ens identitet og eksperimentere med ens fortælling.

Hvor	genrediskussioner	om	autofiktion	har	fyldt	meget,	så	har	litteraturteorien grundlæggende været mere tilbageholdende over for de etiske dilemmaer i skønlitteraturen trods deres plads i samtiden: 'Given the frequency with which autobiographical	fiction	is	viewed	as	unethical,	it	might	seem	surprising	that	there	has been virtually no serious study of the subject' (McGill, 12). I stedet foregår meget af	debatten	i	medierne,	hvor	de	berørtes	anklager	let	flytter	fokus	væk	fra	det	æstetiske ved kunstværket. De færreste litteraturteoretikere har lyst til en al for moralsk litteraturlæsning, og nykritikkens dogmer om at passe på affektive og intentionelle fejlslutninger lever stadig sammen med den gamle forestilling om, at den kunstneriske frihed står over normer og moral som i William Faulkners berømte udsagn i Paris Review i  1956:  'The writer's only responsibility is to his art. He will be completely ruthless if he is a good one … If a writer has to rob his mother, he will not hesitate; the 'Ode	on	a	Grecian	Urn'	is	worth	any	number	of	old	ladies'	(Castro,	1).	Ved	at	studere det etisk problematiske kan læsningerne let på forhånd fremstå moraliserende, men de etiske dilemmaer er blevet et væsentligt element i værkerne selv, og man overser en stor del af værkernes tematik, hvis man undviger de etiske problemstillinger.

Blandt de få skandinaviske litterater, der har arbejdet med de moralske dilemmaer	ved	inddragelsen	af	virkelige	personer	i	fiktion,	er	Marianne	Egeland,	der	i 'Frihet, likhet og brorskap i virkelighetslitteraturen' (2015) netop er interesseret i at	studere	den	selvbiografiske	litteratur,	hvor	'perspektivet	[…]	ligger	på	den	underlegne parten i det asymmetriske forholdet mellom forfatterne og deres personer' (s. 227). Hun fremhæver, at der mangler respekt og anerkendelse for de ufrivillige romankarakterer, 'når forfattere, forlag, anmeldere og publikum forsvarer den enes rett til å innta den andres liv og identitet', og at man savner en mere 'solidarisk bror- og søsterskapsfølelse' (s. 230, 233). Sammen med Norsk faglitterær forfatter- og oversetterforening har hun siden været med til at lave en etisk tjekliste,	som	forfattere	og	forlag	kan	lade	sig	inspirere	af	ved	nonfiktion,	så	de også kan begrunde kontroversielle prioriteringer og blive mere bevidste om deres ytringsansvar. De skriver:

1 8

I  etiske	avveininger	må	forskjellige	hensyn	veies	opp	mot	hverandre.	Her	finnes	få	endelige svar. Hvem som er den svake part og trenger beskyttelse, og hva som er å forstå som maktkritikk, kan ofte diskuteres. Forfattere har selv makt i kraft av språkførhet og tilgang	til	offentligheten.	Definisjonsmakt	kan	bruges	til	å	belyse	overgrep	og	løfte	frem glemte historier. Men den kan også bruges til å påføre skade. Ytringsfrihet medfører derfor ytringsansvar. (s. 1) '

Man må derfor spørge, hvilke begrundelser der er for at offentliggøre særligt følsomme	oplysninger	om	andre	mennesker?	Om	det	har	offentlighedens	interesse	eller bliver for privat og udleverende? De fremhæver, at man må være særligt varsom med at udlevere børn og unge, men det kan også være psykisk sårbare eller folk, der af en eller anden grund vil få særligt svært ved at udtrykke sig i debatten og få deres egen version frem. Samtidig er det vigtigt, at forlaget vurderer, om forfatteren selv kan overskue konsekvenserne af det sagte, hvilket man diskuterede i forbindelse med Yahya Hassans debut.

Lesley Neale fremhæver i 'The Ethics and Intentions of Writing Family' fra 2017, at en afdød person på nogle måder er en ekstra sårbar og udsat person, fordi man efter sin død ikke kan forsvare sig selv. Hun er optaget af, hvordan man ansvarsfuldt kan skrive om en afdød person uden at gøre for megen skade og med respekt og forståelse for den andens kampe. Hun foreslår, at man forsøger at skabe et større rum til	etisk	refleksion	i	værket	selv	ved	at	anvende	litterære	teknikker,	der	peger	på,	at man	ikke	nødvendigvis	kender	den	fulde	sandhed.	Man	kan	fx	inddrage	flere	forskellige personers perspektiver for at vise en relationel etik, man kan fremhæve, at det kun er ens egen version ved at tydeliggøre ens fortællermæssige valg og dermed give indblik i,  at  historien er åben for fortolkning: 'Such questioning and authorial commentary on the writing process, within a narrative, may constitute uncertainty, yet position the reader	to	view	the	work	as	a	writer's	insight,	not	definite	truths'	(s.	117).

Karakteristisk	for	10'ernes	selvbiografiske	skønlitteratur	er	som	sagt	netop	en markant	brug	af	metakommentarer,	hvor	forfatterjeget	reflekterer	over	de	etiske dilemmaer,	skriveprocessen	har	sat	dem	i.	Ofte	'performer'	forfatterne	deres	etik	i værkerne ved at begrunde eller motivere deres brug af andres betroelser og ved at diskutere med andre personer, om de skal anvende eller udelade detaljer i historien som her i Leonora Christina Skovs Den, der lever stille :

- Jeg er ret sikker på, at det er tid til at skrive den her bog, uanset hvad omkostningerne er, sagde jeg. - Jeg tror ikke bare det handler om, at min mor lige er død. Min historie føles afgørende at få skrevet, både for min egen og andres skyld. […] '

-	Men	du	kommer	til	at	fiktionalisere	det	hele	i	en	eller	anden	forstand,	ikke? Hun havde ret. Jeg ville blive nødt til at trække historier frem og lade andre ligge. Sådan måtte	det	være	for	alle,	der	skrev	selvbiografisk,	uanset	hvor	meget	de	hævdede	at	skrive sandheden. (s. 46-47)

Et	typisk	træk,	som	man	henter	fra	selvbiografien,	er	brugen	af	det,	James	O'	Rourke har kaldt 'Legitimising narrative', hvor fortælleren fremhæver sine gode intentioner og et 'shadow narrative', hvor man fortæller om ens ubehag ved at skulle såre andre med sin fortælling (s. 6), som her i Jesper Steins Rampen : 'Jeg skammer mig.	Og	er	flov	over	at	fortælle	det.	Flov,	fordi	jeg	stadig	føler,	at	det	er	synd	for hende, både at det skete, men også at jeg nu udstiller hendes elendighed. Men det skete jo' (s. 167). I Rampen har	Stein	fiktionaliseret	historien	ved	at	skrive	kapitler fra morens vinkel og med hendes indre monolog, hvilket både kan være med til at give et mere følsomt portræt af hende og udvise en respekt for den andens stemme, men det kan også være endnu en overskridelse, idet man tager stemmen fra moren. Således kan inddragelsen af farens breve også både give den anden vinkel og overskride privatlivets grænser.

Værkerne sætter ofte spørgsmålstegn ved deres egen historiske sandfærdighed, hukommelsesproblemer fremhæves, følelser af fortrydelse skrives frem, og vi inddrages i forfatterens egne forhandlinger i forhold til at dømme og repræsentere andre som her i Bonnéns bag om min far :

Jeg har i den sidste tid haft en trykkende fornemmelse over at skrive tekster om min far […] '

Alligevel er det umuligt at lægge manuskriptet i skuffen og vente med at tage det frem til han engang er gået bort. Konflikterne	ligger	boblende	under	overfladen.	[…] Når man skriver har man magten: Sådan er min far, skriver jeg.

Et menneske der har formet mit liv gennem sit fravær.

Også	kunsten	er	et	område

hvor fordrejning er en del af sandheden. (Bonnén 2020, 68)

Meningen med denne artikel er ikke at hylde eller fordømme denne tendens i 10'ernes litteratur, men give plads til de kontekstuelle diskussioner omkring disse værker og vise, hvorledes etik og moral blev forhandlet mellem forfattere, læsere, jurister og forlag og ofte blev en væsentlig tematik i værkerne selv.

## Inspirationen fra norsk litteratur. Karl Ove Knausgårds Min kamp

Blandt de skønlitterære værker, der deltog i denne debat om kunstnerisk frihed, var Knausgårds romanserie Min kamp , der netop blev udgivet i overgangen mellem 00'erne	og	10'erne	og	fik	utrolig	stor	betydning	for	en	række	udgivelser	i	10'ernes danske litteratur. Både ved udgivelsen af første bind i 2009 og ved udgivelsen af sidste og sjette bind i 2011 reagerede dele af familien ved at skrive læserbreve, der handlede	om,	hvordan	det	var	at	indgå	som	figur	i	en	roman	uden	at	have	givet samtykke til dette. 3 Min kamp blev  anklaget for at være både et etisk og juridisk overgreb, og man reagerede mod værkets genrebetegnelse. Min kamp er ifølge familien ikke 'en roman', men rummer en farlig blanding 'av virkelighet, fantasi og usannheter', hvilket gør det både 'umulig for en leser eller anmelder å separere' og yderst vanskeligt for 'berørte levende eller døde personer å forsvare seg'. Men når Min kamp er genrebestemt af forlaget og forfatteren som en roman, så er det

1 9

ikke i forståelsen af værket som et opfundet univers med opfundne karakterer og begivenheder, men for at pege mod den romantradition, værket er en del af, hvilket har at gøre med dens æstetiske ambitioner, men også med dens henvendelsesform. Værket	er	ment	til	at	vække	læserens	refleksioner	på	en	anden	måde,	end	hvis	man læser faglitteratur, idet læseren i langt højere grad selv skal fortolke værkets samlede udsagn og fx bemærke forskelle mellem hovedkarakter, fortæller og forfatter, værkets symbolik, intertekstuelle forbindelser og dobbelteksponerede former.

For selvom Knausgård som forfatter deler navn med sin hovedperson og sin fortæller, markeres der forskelle i Min kamp , idet forfatter, fortæller og hovedperson ikke deler samme indsigt, forståelse og erfaringer. Der er ofte en forskel mellem den	skrivende	forfatters	blik	og	holdninger	og	fortælleren	og	karakteren	Karl	Oves, og forfatteren bruger ofte disse forskelle i fortalt tid og fortælletid til at udstille sin egen blindhed og skam og gå bag om ryggen på sig selv. Læseren inviteres ofte til at forstå en hændelse på en anden måde end karakteren, idet man i situationer tit kan	gennemskue	langt	mere	end	Karl	Ove,	fordi	man	med	autofiktionens	brudte kronologi har fået viden om, hvad der siden kommer til at ske, eller som voksne læsere kan forstå en hændelse anderledes end barnet eller teenageren. Vi skal altså ikke alene holde os til barnets eller teenagerens unuancerede blik på faren, men inviteres via romanformen til at se kompleksiteten i dette portræt, når vi genkender farens	lighed	med	Knausgård	som	voksen,	ser	flere	scener,	der	bekræfter	en	sårbarhed og længsel, hører om morens kærlighed til ham eller forstår, hvad alkohol kan gøre ved et menneske. Det var særligt det mørke portræt af den temperamentsfulde far,	der	fik	Knausgårds	familie	til	at	reagere.	Men	det	er	barnets	portræt.	Hvem	var faren?	Det	spørgsmål	stilles	langt	mere	indirekte	og	bliver	mere	komplekst	og	flertydigt ved brug af romanens virkemidler.

I	første	bind	får	man	eksempelvis	adgang	til	Karl	Ove	som	15-årig	og	Karl	Ove, der som voksen må rydde op i dødsboet efter sin alkoholiserede fars død. Hvorfor er netop disse to tidsepisoder sat sammen? Det er de, fordi forfatteren vil vise os en forbindelse. Faren døde, fordi han forlod familien. Det indledte hans smerte. Karl Ove	er	den	eneste,	der	bor	sammen	med	faren	i	denne	periode	op	til	bruddet.	Han aner farens utroskab og kommer hjem en dag og ser faren i sorg. Han bemærker farens forgrædte ansigt, men han kan ikke rumme denne krakelering og skynder sig væk fra huset. I den umiddelbare og eksplicitte historie om sønnens vrede mod sin far ligger en anden fortælling i skygge. Sønnens skyldfølelse over ikke at kunne hjælpe faren, da han så, at han var i problemer. Sønnen, der kun kunne se på, at faren drak sig ihjel, men ikke redde ham fra det. Når familien i deres læserbreve slår ned på bøgernes angreb og karaktermord på faren, er det sandt, men der er mere kompleksitet, skyld, ansvar og kærlighed i billedet af faren i forfatterens samlede fortælling, når romanens implicitte og tvetydige modus inddrages.

## Karaktermordet på sig selv og sit eget projekt

Blandt de danske værker, der åbent tilkendegav en inspiration fra Min kamp , var Pablo Llambías	selvbiografiske	sonettrilogi Monte Lema , Hundstein og Sex Rouge (2011-13): 4

## '

I toget på vej til foredrag: Jeg læser Karl	Ove	Knausgårds: Min kamp . Jeg er rystet over, hvor godt det er. Hans nådeløse portræt af faren […]. (ML, 74)

Monte Lema , Hundstein og Sex Rouge består af intet mindre end 1135 sonetter, og som i Min kamp skal det enorme omfang give indtryk af autenticitet, idet forfatteren synes at have skrevet løs som en art automatskrift uden at lade sig begrænse af for mange æstetiske idealer til skønlitteratur. Llambías har dog valgt at bruge en sonetform med 14 linjer og denne forudbestemte form skaber en kontrast til dagbogsformens manglende tæthed. Sonetten er en klassisk skønform i litteraturen, men i de tre bøger fremhæves bestandigt et brud med æstetiske idealer knyttet til digte og skønlitteratur i det hele taget. Bøgerne lægger op til et karaktermord på projektet og værkets æstetik, hvilket bl.a. fremgår tydeligt i titler som: 'Disse sonetter skramler derudad' (ML, 28), 'Jeg har fuldkommen mistet troen på denne dagbog' (ML, 221), og 'Jeg er nu så monstertræt af disse sonetter' (H, 280). Med hjælp fra forfatterjeget i de tre bøger er det ret nemt at sige, hvilke kvaliteter sonetterne ikke har: 'Se, siger denne tekst, / her er det, at den er så rædselsfuld, / så selvoptaget og	så	dårlig,	som	den	/	er.	Her	kan	man	sætte	fingeren	på	det'	(ML,	66).	Llambías betoner selv, hvor prosaiske og trivielle sonetterne er, og viser deres lighed til den udskældte knækprosa.

Som hos Knausgård er der et tydeligt karaktermord på forfatteren selv, der skildrer det skamfulde, man sjældent deler med andre, som sin ensomhed, angst, sociale forbi og sin frygt for ikke at være god nok. Der er ikke tale om et ophøjet lyrisk jeg med særlige indsigter i tilværelsens dybere lag. I sonetterne opleves en mand, der er bange, græder, har manglende lyst til sex, er afhængig af computerspil, registrerer sin krops forfald og deler sin frygt for at give problematiske sider videre til sine børn. Men først og fremmest udfordrer værkerne et tabu om at tale om psykisk sygdom. Så Llambías overholder tydeligvis ikke centrallyrikkens credo om at undgå private referencer. Man skal ikke være i tvivl om, at man læser et skamfuldt portræt af forfatterskolerektor og digter Pablo Llambías: 'Her er ikke noget digter-jeg. Her er	rent	/	biografisk	jeg	smasket	ud	over	/	alle	siderne'	(ML,	69),	og	han	leger	med tanken om, at sonetterne vil kunne få ham fyret (H, 20).

Som i Min kamp er der samtidig utallige referencer til virkelige begivenheder og personer, der skal udfordre og provokere og skabe det førnævnte kredsløb af energi, så værkets modtagelse kan skrives ind i de senere bind: 'I tiden efter vil mine indstik blive / voldsomt interessante. Hvordan tackler / jeg al denne furore' (H, 150). Konteksten omkring sonetterne får stadig mere plads undervejs i værkerne, og man kan følge, hvorledes de påvirkes af deres modtagelse og kritik fx med sonetterne 'Leonora Christina Skov hænger mig ud i en artikel i Weekendavisen ' (ML, 70), og 'Lektor Hans Hauge vrænger på Facebook' (SR, 317). Flere af disse inddragelser af kendte personer bliver karaktermord, som når der fx står, at Skov ikke er en seriøs og vægtig udfordrer, der fortjener at blive taget alvorligt (ML, 72). I forhold til  karaktermordet på andre, er værket dog hårdest at læse for de tætteste relationer og særligt de tidligere kærester, der i sonetterne er anonymiseret som 'L',

'T' og 'K', men som sandsynligvis vil kunne genkende sig selv. De kan læse de ærlige skildringer af tvivl på kærlighedens eksistens og den indre monologs mere grænseoverskridende tanker om, at 'L' ikke er god nok at være kæreste med, idet hun ikke er så intelligent som jeget selv. I sonetterne viser Llambías, hvorledes vi bestandigt evaluerer os selv og bliver socialt regulerede i lyset af, hvordan andre mennesker ser os. Det gælder også i positionen som rektor for Forfatterskolen. Hvad kan lade sig gøre i relation til de studerende? Hvor går grænsen mellem rektorrollen og det private i dette job? Ved at gå tæt på konteksten om sin skrivning blev sonetterne også et forsøg på at tydeliggøre forhandlingen af litteraturens muligheder og det enkelte menneskes frihedsgrader i samtiden.

Tematiseringen af samfundets sociale reguleringer trådte ligeledes frem i Llambías' roman Natteskær (2017),	der	i	højere	grad	er	fiktionaliseret	og	ikke	handlede om Pablo Llambías, men en universitetslektor, der kommer til at leve i et voldeligt forhold. I fortællingen indgår en beskrivelse af hovedkarakterens fyring efter at have gjort tilnærmelser til en studerende. Denne studerende beskrives i bogen som præget af præstationsangst, og efter en undervisningstime, hvor han har bedt hende tale, står der: 'Hun siger noget, der ryster mig. Hun siger, det er magtmisbrug. Hun siger, jeg burde have tænkt på vores forhistorie. Magtmisbrug? Forhistorie?' (s. 97). Spørgsmålene inviterer her til, at læseren tager stilling både til situationen	og	forhistorien	om	lektorens	flirten	med	den	studerende	til	en	fest. Blandt de læsere, der tog stilling, var Nanna Storr-Hansen, der med overskriften 'Det	var	#ikke	mig,	der	fik	min	rektor	fyret'	(2017)	i	et	opslag	på	Facebook	tog	til genmæle over for portrættet i Natteskær ,	som	hun	genkendte	som	en	fiktionaliseret version af sig selv: 'Da Pablo Llambías nye bog, Natteskær , udkom i sommer, havde jeg tre uger med angst. En bog, som efter sigende handler delvist og relativt skæv-vredet om hans sidste tid på Forfatterskolen' (Storr-Hansen). I indlægget beskriver Storr-Hansen sin version af de begivenheder, romanen skildrer, og hun gengiver, hvor nedbrydende det var at læse et indirekte portræt af sig selv og selve sagen. Dette indlæg blev et af de første eksempler på forhandlingerne omkring #metoo i Danmark, og debatten omkring Natteskær viser,  hvorledes karaktermordet i selve værket ofte vil føre til nye karaktermord, når de ufrivillige karakterer svarer igen.

## Forsvar, hævn og forældreopgør i 10'ernes litteratur

Til	dem,	som	er	blevet	offer	for	et	usympatisk	portræt	i	fiktion,	siger	man	til	tider	lidt nonchalant,	at	de	bare	kan	skrive	deres	egen	fiktion,	men	hvis	man	ikke	selv	er	forfatter, kan det være svært at vinde oprejsning på kunstens præmisser (McGill, 199). I Skandinavien er der dog eksempler på, at man har forsøgt netop dette i en erkendelse	af,	at	fiktionens	æreskrænkelser	sjældent	er	en	sag	for	domstolene.	I	Norge	skrev Vigdis Hjorths søster juristen Helga Hjorth romanen Fri vilje (2017) som modsvar til Vigdis Hjorths Arv og miljø (2016) og som en forsvarstale mod, at hun sammen med sin familie var blevet brugt som levende model i en historie med incestanklager, hvilket hun oplevede som en integritetskrænkelse. I Sverige udgav et tidligere ægtepar hver deres version af forholdet i Ebba Witt-Brattströms Århundradets kärleks- krig (2016) og Horace Engdahls Den sidste gris (2016), og i Danmark udkom Louise Østergaards roman Ord (2014) om forholdet til Yahya Hassan, hvor hun beskriver sin oplevelse af at være indskrevet i Hassans debut. Østergaards roman bliver en art forsvarstale for deres forhold, men romanen er samtidig grænseoverskridende i sin skildring af psykisk sårbarhed, og den bliver et karaktermord på dem begge. Når et værk skrives i skyggen af en anden udgivelse, vil man i medierne ofte møde anklager om at have udnyttet det første værks succes med en form for hævnlitteratur, hvilket Østergaard også måtte forsvare sig imod (Christensen 2014).

Hævn er i det hele taget et tema, der diskuteres både i og uden for disse værker, hvor levende modeller indgår. I 2020 udgav Søren R. Fauth langdigtet Moloch. En fortælling om mit raseri ,  der  står  som  en  art  vredesskrift  over  konens utroskab. Foruden sin skildring af en dræbende jalousi og en erindring om deres tidligere kærlighed er værket et voldsomt karaktermord på konens elsker 'K', hvis breve inddrages sammen med fortællingen om deres møder. Værket udfordrer her til en 'livsverdensreaktion' og en moralsk dom over det grænseoverskridende ved projektet med den truende retorik: 'så skyder jeg ham med lyddæmpet riffel' (s. 124) og inddragelsen af den anden mands sms'er. Her kan man som læser let føle sig medskyldig  i  karaktermordet.  Karaktermordet  indebærer  også  etiske  dilemmaer  som forsker, idet man ved at belyse de etiske problematikker kan komme til at skabe endnu mere opmærksomhed omkring de berørtes liv. Det sås fx i forbindelse med Min kamp , hvor litteraturteoretiker Kjersti Aarstein i medierne blev kritiseret for, at hun i sin afhandling Vold og visjoner i sjette bind av Karl Ove Knausgårds Min kamp fortolker de spor i romanen, der pegede mod, at farens død kunne være et mord (Rem).

Karaktermord  forekommer  ofte  efter  afsluttede  kærlighedsrelationer,  men  i 10'erne	blev	det	endnu	mere	udtalt	at	finde	karaktermord	i	fader-	og	moderopgør, hvilket man bl.a. så i Yahya Hassans YAHYA HASSAN (2013),	Asta	Olivia	Nordenhofs det nemme og det ensomme (2013), Maja Lee Langvads Hun er vred (2014), Kaspar Kaum Bonnéns ind til min mor (2016) og bag om min far (2020), Thomas Korsgaards Hvis der skulle komme et menneske forbi (2017) og En dag vil vi grine af det (2018), Leonora Christina Skovs Den, der lever stille (2018), Mathilde Walker Clarks Lone Star (2018), Malene Lei Rabens Fruen (2019) og Jesper Steins Rampen (2020). Dette forældreopgør er selvfølgelig ikke enestående for 10'erne, men det blev en markant tendens i 10'erne, der er fortsat ind i det nye årti med blandt andre Glenn Bechs Farskibet (2021) og Christian Dorphs Jeg slog min far ihjel (2021). 5

Som optakt til udgivelsen af YAHYA HASSAN (2013) deltog Hassan i et interview,	der	fik	titlen	'Jeg	er	fucking	vred	på	mine	forældres	generation',	hvilket	blev en afgørende overskrift for samtidens forfattere, der skrev sig op imod den smerte og de svigt, de havde oplevet i barndommen. Ikonisk blev Yahya Hassans indledende digt 'Barndom' med de fem børn på række, der står og venter på farens afstraffelse  (s.  5).  Som  interviewet  med Yahya Hassan tilsiger, så var opgøret ikke kun ment mod hans egen fars svigt, men hele den generation, han var en del af. Vreden og frustrationen var primært vendt mod de skygger, forældrenes svære vilkår og historie bragte med sig. En tilsvarende fortælling om at blive svigtet som barn og leve i skyggen af forældrenes fortid fornemmer man i den næsten samtidige tegne-

2 4

serietrilogi Desertør (2014), Kakerlak (2015) og Dansker (2016) af Halfdan Pisket. Denne historie er vist fra faren James Piskets synsvinkel og er blevet til i et forsøg på at forstå faren og samtidig give indblik i gæstearbejderes liv og vilkår, da de kom til	 Danmark	i	60'erne	og	70'erne.	De	tre	bind	følger	faren,	fra	han	flygter	fra	sin militærtjeneste i Tyrkiet, bliver gæstearbejder og pusher i Danmark, og til han i sin alderdom søger at blive anerkendt som dansk statsborger, hvilket også udstiller den danske	stat	og	flygtningepolitik:	'DENNE	GANG	VED	JEG	GODT	HVILKET	ÅRSTAL KVINDERNE	VANDT	VM	I	HÅNDBOLD'	(2016,	149).

I  forlængelse af disse generationsopgør blev et afgørende tema i litteraturen, hvordan man kunne tage vare på forældrenes historie, og dette motiv sås også i nonfiktion.	I	Peter	Øvigs Min mor var besat (2019) er forfatteren opmærksom på, at han ikke kan fremstille moren på en balanceret måde, idet han har vanskeligt ved at  føle  empati med hende. For at moderere den ubalance søger han fortællinger fra andre familiemedlemmer og venner, han søger aktindsigt i hendes psykiatriske journaler, og disse kilder skal vise en større kompleksitet og et mere nuanceret portræt af moren, men også af depression og det at være barn af en psykisk syg kvinde. Øvig har i sin researchproces dog svært ved at få adgang til morens journaler, idet aktindsigten skal være i patientens interesse, og overlægen spørger derfor: ' ' Hvad tror du, at din mor ville have sagt til, at du skriver en bog om hende?' Tankerne raser gennem mit hoved. Det er mest sandsynligt, at min mor intenst ville have hadet den bog, jeg kommer til at skrive, men det er næppe et befordrende svar' (s. 51).

Min mor var besat viser  via  interviews,  at  familiehemmeligheder  sjældent  er unikke, men en del af alle familier og har stor betydning for en historisk forståelse af det sociale liv. At fortælle om disse hemmeligheder giver en væsentlig indsigt i familiebånd og traumer og kan have en form for terapeutisk effekt for skribenten, men også for læsere med samme erfaringer, og bringe en ny indsigt i de sociale normer i en historisk periode. De involverede ville nok have ønsket, at hemmelighederne var forblevet hemmeligholdte. Det rejser igen spørgsmålet om, hvem der har retten til at fortælle andres historier. Hvorfor er disse fortællinger i givet fald væsentlige at få frem? Paul John Eakin spørger i 'The unseemly profession', om der også kan være noget positivt ved at overskride privatlivets fred: 'In turning to consider the ethics of relational autobiography, I want to ask whether there is not also a private good, even a private necessity, to be weighed against the other's right to privacy (s. 171). Han svarer, at fortællingen kan være et forsøg på empati, et forsøg på at forstå de tilhørsforhold, man har i livet. Han mener derfor ikke nødvendigvis, at overskridelsen af en andens privatliv behøver være uforeneligt med en respekt for den anden persons integritet (s. 176).

## Udgang

I artiklen har jeg introduceret termen karaktermord i forbindelse med 10'ernes selvbiografiske	skønlitteratur. 6 Karaktermord er tidligere blevet beskrevet i en politisk kontekst, hvor intentionen med angrebet er klart, idet angriberen forsøger at ødelægge en andens omdømme og påvirke og overbevise et publikum. I skønlitteraturen er det ikke muligt at tilgå karaktermordet på samme måde på grund af skønlit- teraturens	flertydige	udsigelse,	hvor	ordene	ikke	kun	skal	læses	direkte	informativt og bogstaveligt som i en offentlig debat, men også er skrevet for at vække læserens refleksioner	på	en	særlig	måde,	idet	man	kan	blive	inviteret	til	at	sammenligne	adskilte scener, forskellige tider, modstridende karakterers udsagn og motiver og inddrage	viden	fra	troper,	figurer	og	intertekstuelle	referencer.	Disse	skønlitterære	træk ved	autofiktion	er	dog	i	flere	af	samtidens	mest	læste	danske	værker	trådt	i	baggrunden til	fordel	for	en	inspiration	fra	det	dokumentariske,	og	den	flertydighed,	der	ofte	prises i	skønlitteraturen,	er	forsvundet	i	flere	fortællinger,	hvor	vreden	og	forurettelsen	ikke modsvares, og hvor hensynsløsheden kun gælder andre og ikke forfatteren selv.

Men der er også en række værker, hvor afsenderen eller angriberen ikke nødvendigvis er så enkel at bestemme, idet forfatteren kan tale bag om ryggen på sit tidligere jegs angreb, som vi så hos Knausgård. Målet for angrebet kan desuden være mere tvetydigt,	 idet	 forfatteren	 kan	 have	 inddraget	 træk	 fra	 flere	 forskellige	 personer, som Gulliksen fremhæver efter kritikken af Historien om et ekteskap , og i relation til mediet er det vigtigt at tage højde for, at der er forskel på måden, karaktermordet optræder i selve de skønlitterære værkers tvetydige udsagn og i parateksten. Selvom skønlitteraturens karaktermord har andre træk, kan det dog stadig ramme hårdt for de ufrivillige karakterer, og de er begyndt at træde frem i medierne og har formidlet den	smerte,	10'ernes	selvbiografiske	tendens	har	vakt.

Domstolene fælder som sagt meget sjældent domme om injurier ved skønlitteratur, og taler man i medierne, forøger man let problematikken ved at trække endnu mere opmærksomhed mod sin historie. Det rejser en række etiske dilemmaer, idet det kan diskuteres, om skønlitteraturen altid står i en større sags tjeneste, der berettiger overskridelsen af den indforståede tavshedspligt hos venner og familie. Forskning i karaktermord åbner for, at man både studerer, hvorledes de etiske dilemmaer kommer frem i de skønlitterære værker selv, og hvordan etikken er omtalt i medierne og forhandles i forhold til de berørtes opråb, hvilket giver et blik for de konfliktfyldte	og	kontrasterende	ønsker	i	relationen	mellem	forfattere/forlag,	læsere	og de berørte karakterer. Litteraturen skal kunne give vidnesbyrd om det traumatiske og forfærdelige og ikke blive til skønmalerier for at skåne andre, men 10'ernes litteratur viser os, at disse fortællinger kan have store omkostninger.

## Noter

- 1 For	en	nærmere	undersøgelse	af	autofiktion	og	den	selvbiografiske	skønlitteratur	i	00'erne,	læs fx Stefan Kjerkegaards Den menneskelige plet (2017), Jon Helt Haarders Performativ biografisme (2014), Hans Hauges Fiktionsfri fiktion (2013), Poul Behrendts og Mads Bunchs Selvfortalt (2016) og Passage s temanummer om 00'ernes danske litteratur (2010).
- 2 Filmen I am Fiction (med den danske titel Identitetstyveriet )	blev	vist	på	CPH:DOX	4.	november 2012.	En	nærmere	analyse	af	denne	gives	i	artiklen	'Offervilje.	Om	ret	og	rimelighed	blandt venner	og	fjender	og	om	at	komme	og	dømme	levende	og	døde	i	Max	Kestners	film I am fiction ' (Jacobsen, Kraglund og Nielsen (2013)).
- 3 Jeg	har	tidligere	skrevet	en	mere	udfoldet	analyse	af	karaktermord	omkring	Karl	Ove	Knausgårds Min kamp i	artiklen	'Karaktermord,	angreb	og	selvanklager	omkring	Karl	Ove	Knausgårds Min kamp ' (i Rhetorica Scandinavica (under udgivelse)).

- 4 En mere tilbundsgående analyse af Monte Lema , Hundstein og Sex Rouge har jeg skrevet til antologien Samtidslyrik (2015). Nogle af analysens pointer er hentet fra denne.
- 5 I årtiet inden så man det fx i Morten Sabroes Du som er i himlen (2007), Kristian Ditlev Jensens Det bliver sagt (2001), Erling Jepsens Kunsten at græde i kor (2002) og Kim Leines Kalak (2007). De	tre	sidstnævnte	inddrager	et	incestmotiv,	der	også	fik	en	fremtrædende	plads	i	10'ernes	litteratur i Frankrig, hvor Vanessa Springoras Le Consentement (2020) og Camilla Kouchers La Familia Grande (2021) har inspireret en #MeTooIncest-bevægelse.
- 6 Karaktermordet er ikke et nyt fænomen, men en afgørende tendens i 10'ernes litteratur, der også vil kunne bringe nyt lys over litteraturhistoriens tidligere eksempler. Tænk blot på Leonora Christinas anklager i Jammers minde (1674), eller tænk på Tove Ditlevsens værker, der i 10'erne hentes frem på ny og prises for værkernes ærlighed, deres nærværende og sanselige skildringer af hverdagslivet og deres udstilling af parforholdets og ægteskabets skyggesider.

## Litteratur

Aarstein, Kjersti Irene (2018): Vold og visjoner i sjette bind av Karl Ove Knausgårds Min kamp (Doktoravhandling), Universitetet i Bergen.

Andre, Judith (1992): 'Swapping Stories: A Matter of Ethics', i Medical Humanities Report , Center for Ethics and Humanities in the Life Sciences, Michigan State University, Winter 1992, s. 2.

Behrendt, Poul (2006): Dobbeltkontrakten. En æstetisk nyskabelse , København: Gyldendal.

Behrendt, Poul (2019): Fra skyggerne af det vi ved. Kunst som virkelighedsproduktion ,  København: Rosinante.

Behrendt, Poul og Mads Bunch (2016): Selvfortalt. Autofiktioner på tværs: prosa, lyrik, teater, film , København: Dansklærerforeningens Forlag.

Bonnén, Kaspar Kaum (2016): ind til min mor , København: Forlaget Vandkunsten.

Bonnén, Kaspar Kaum (2020): bag om min far , København: Forlaget Vandkunsten.

Castro, Joy (2013): 'Introduction: Mapping Hope', i Joy Castro (red.): Family Trouble. Memoirists on the Hazards and Rewards of Revealing Family , Lincoln: University of Nebraska Press, s. 1-14.

Christensen, Jeppe Krogsgaard (2014): ''Det handler om følelser, der vinder over fonuften'', i Berlingske 21. januar 2014.

Clark, Mathilde Walter (2018): Lone Star , København: Politikens Forlag.

Das Beckwerk &amp; Gyldendal ([2008] 2015): Suverænen , København: Gyldendal.

Dix,	 Hywel	 (2018):	 'Introduction:	 Autofiction	 in	 English:	 The	 Story	 so	 far',	 i	 Hywel	 Dix	 (red.): Autofiction in English , London: Palgrave Macmillan.

Eakin, Paul John (1999): 'The unseemly profession. Privacy, inviolate personality, and the ethics of life writing', i How Our Lives Become Stories: Making Selves , Ithaca: Cornell University Press.

Eakin, Paul John (2001): 'Breaking Rules: The Consequences of Self-Narration', i Biography 24. 1, s. 113-127.

Egeland, Marianne (2015): 'Frihet, Likhet og brorskap i virkelighetslitteraturen', i Edda 15, s. 227-242.

Fauth, Søren R. (2020): Moloch. En fortælling om mit raseri , København: Forlaget Vandkunsten.

Gulliksen, Geir (2016): 'Historien om en roman', i Morgenbladet 28. oktober 2016.

Haarder, Jon Helt (2014): Performativ biografisme. En hovedstrømning i det senmodernes skandinaviske litteratur , København: Gyldendal.

Hansen,	Marianne	Bang	(2016):	'Jeg	var	gift	med	en	forfatter.	Der	findes	ingen	etik	som	beskytter mit privatliv', i Aftenposten 19. oktober 2016.

Hassan, Yahya (2013): YAHYA HASSAN , København: Gyldendal.

Icks, Martijn et al. (2020): 'Introduction', i Martijn Icks et al. (red.): Routledge Handbook of Character Assassination and Reputation Management , New York: Routledge.

Jacobsen,	Louise	Brix,	Rikke	Andersen	Kraglund	&amp;	Henrik	Skov	Nielsen	(2013):	'Offervilje.	Om	ret og rimelighed blandt venner og fjender og om at komme og dømme levende og døde i Max Kestners film I am Fiction ', i Passage 70, s. 63-80.

Kjerkegaard, Stefan (2017): Den menneskelige plet. Medialiseringen af litteratursystemet . København: Dansk-lærerforeningens Forlag.

Knausgård (14 berørte familiemedlemmer) (2009): 'Klassekampen, Schiøtz og Knausgård', i Klassekampen 3. oktober 2009.

Knausgård, Bjørge (2011): 'Hilsen fra onkel Gunnar', i Fædrelandsvennen 16. november 2011.

Knausgård,	Karl	Ove	(2009-2011): Min kamp 1-6.	Oslo:	Forlaget	Oktober.

Kraglund, Rikke Andersen og Henrik Skov Nielsen (2015): 'Fiktion for retten', i RetorikMagasinet 98, s. 18-20.

Kraglund, Rikke Andersen (2015): 'Udsat på hjertets bjerge', i Peter Stein Larsen og Louise Mønster (red.): Dansk Samtidslyrik , Aalborg: Aalborg Universitetsforlag, s. 97-120.

Kraglund, Rikke Andersen (under udgivelse): 'Karaktermord, angreb og selvanklager omkring Karl Ove	Knausgårds Min kamp ', i Rhetorica Scandinavica .

Langvad, Maja Lee (2014): Hun er vred. Et vidnesbyrd om transnational adoption , København: Forlaget Gladiator.

Lesley, Neale (2017): 'The Ethics and Intentions of Writing Family', i Vitae Scholasticae 34. 2, s. 110-126. Llambías, Pablo (2017): Natteskær, København: Gyldendal.

Llambías, Pablo (2011-2013): Monte Lema , Hundstein og Sex Rouge , København: Gyldendal.

McGill, Robert (2013): The Treacherous Imagination ,	Columbus:	The	Ohio	State	University	Press.

Mills,	Claudia	(2000):	'Appropriating	Others'	Stories:	Some	Questions	about	the	Ethics	of	Writing Fiction', i Journal of Social Philosophy 31.2, s. 195-206.

Nordenhof,	Asta	Olivia	(2013): det nemme og det ensomme , København: Basilisk.

O'	Rourke,	James	(2006): Sex, Lies and Autobiography: the Ethics of Confession , Charlottesville: University of Virginia Press.

Pisket, Halfdan (2014-2016): Desertør , Kakerlak , Dansker , København: Forlaget Fahrenheit.

Pold,	Valdemar	(2020):	'Fiktionens	juridiske	grænser',	Opgave	til	kandidatfaget Karaktermord ved Rikke Andersen Kraglund, Aarhus Universitet.

Raben, Malene Lei (2019): Fruen. En datters historie og kærlighed og frihed , København: Gyldendal.

Rem, Tore (2018): 'Dette utgjør neppe etisk vanntett argumentation', i Morgenbladet 9. november 2018.

Skov, Leonora Christina (2018): Den, der lever stille , København: Politikens Forlag.

Stein, Jesper (2020): Rampen , København: Politikens Forlag.

Storr-Hansen,	Nanna	(2017):	'Det	var	#ikkemig,	der	fik	min	rektor	fyret',	https://www.idoart.dk/ blog/det-var-ikkemig-der-fik-min-rektor-fyret.

Sørensen, Rasmus Bo (2011): ''Nu ejer Gyldendal mit liv'', i Information, 18. marts 2011.

Wagner-Egelhaaf,	Martina	(2018):	'Introduction:	Autobiography/Autofiction	Across	Disciplines',	i Martina Wagner-Egelhaaf (red.): Handbook of Autobiography /Autofiction , Berlin: De Gruyter.

Østergaard, Louise 2014: ORD , København: People's Press.

Østrem,	Olav	(2009):	'Forfatteren	går	fri',	i Klassekampen 24. september 2009.

Øvig, Peter (2019): Min mor var besat , København: Gyldendal.