Er Danmark et kristent land?
Forfattere: Mogens S. Mogensen
Tidsskrift: dttk (16-11-2023)

## ER DANMARK ET KRISTENT LAND?

Forfatter og foredragsholder, ph.d., Mogens S. Mogensen

## Fra Harald Blåtand til Mette Frederiksen

I de senere år er Danmark som et kristent land  blevet  et  diskussionsemne,  for  er Danmark et kristent land? Særligt påfaldende har det været, at politikere har været så optaget af emnet, at det flere gange er  blevet  skrevet  ind  i  regeringsgrundlaget, at Danmark er et kristent land, senest med  Mette  Frederiksens  SVM-regering. Hvorfor er det vigtigt for Mette Frederiksen at slå fast, at Danmark er et kristent land?

Går vi godt 1000 år tilbage i historien, proklamerede Harald Blåtand på Jellingstenen,  at  han  ikke  bare  havde  vundet Danmark og Norge, men også havde gjort danerne kristne. Hvorfor var det så vigtigt for Harald Blåtand at slå fast, at Danmark nu var et kristent land?

Spørgsmålet om Danmark som et kristent land er ikke kun et emne af akademisk  interesse  for  religionsforskere  og kirkehistorikere,  men  også  for  politikere

- og for alle os andre, der lever i det land, hvis befolkning ifølge Harald Blåtand blev kristne  for  godt  1000  år  siden,  og  som Mette  Frederiksen  i  dag  siger,  er  et  kristent land.

Derfor  er  der  al  mulig  grund  til  at overveje spørgsmålet: Er Danmark et kristent land? Og hvad vil det sige at være et kristent land? Og i givet fald, hvornår og hvordan  blev  Danmark  et  kristent  land? Og i hvor høj grad er det danske samfund et produkt af historien på dette område?

## Danmarks kristning

Forud for kong Harald Blåtands overgang til kristendommen og hans proklamation om,  at  han  havde  gjort  danerne  kristne, havde der været kontakt med kristne gennem  handel,  krig  og  mission.  De  første missionærer  var  ifølge  nogle  historikere keltiske kristne, som der dog ikke er mange  spor  efter. 1 Men  i  700-tallet  møder  vi angelsaksiske missionærer og fra 800-tallet  og  fremefter  frankiske  missionærer, som for eksempel den benediktinske munk Ansgar, der har fået titel af Nordens Apostel.

Om årsagen til, at Harald Blåtand forlod asa-troen og gik over til kristendommen, har der været delte meninger. Angiveligt  var  baggrunden  for,  at  Harald  lod sig døbe, munken Poppos jernbyrd.

Den  amerikanske  historiker  Bart  D. Ehrman analyserer i bogen af samme navn Kristendommens triumf i de første 400 år. Her peger Ehrman på den afgørende rolle, som de mirakler, som de kristne angiveligt udførte, spillede for kristendommens vækst fra omkring 20 tilhængere omkring år 33 til omkring 30 millioner tilhængere (svarende  til  50%  af  befolkningen  i  Romerriget)  fire  hundrede  år  senere  (Ehrman 2020, 146ff.).  Ehrman  konkluderer, at  »det  med  sikkerhed  kan  siges,  at  man troede,  at  kristne  udførte  mirakler.  Der er samstemmende beretninger, der viser, at  det  var  denne  tro  på  mirakler,  der  fik dem, der var udenfor, til at omvende sig til troen« (Ehrman 2020, 151). Var det også tilfældet for Harald? Havde han indset at »Hvide Krist« var stærkere end de gamle guder?

Andre  historikere  har  argumenteret for, at Haralds kristning af Danmark først og fremmest havde politiske årsager. Poppo, og de andre missionærer, repræsenterede ikke blot kirken, men i praksis også kejsermagten, og på én og samme tid var missionsarbejdet  derfor  både  et  kirkeligt og  et  politisk  projekt.  Kirkens  og  kejserrigets ekspansion faldt sammen. Otto den 1. (912-73) førte flere krige i kristendommens navn, og der var overhængende fare for,  at  han  skulle  bruge  hedenskaben  i Danmark  som  påskud  til  at  erobre  Danmark. Men ved at lade sig døbe fratog Harald kejseren dette ideologiske påskud til at angribe Danmark.

Der var altså ikke tale om en kristning fra neden, hvor flere og flere danere efterhånden blev kristne, indtil de udgjorde et flertal.  Det  var  derimod  en  kristning  fra oven,  hvor  kongen  bestemte,  at  danerne skulle  være  kristne  og  Danmark  et  kristent land.

Det  samme  princip  blev  fulgt  under reformationen i 1536, hvor det alene var kongen, der besluttede, at Danmark skulle være luthersk. I Augsburgfreden i 1555 og senere igen efter 30-årskrigen, som Danmark også deltog i, i Den westfalske Fred i  1648, blev det slået fast, at Cuius regio, eius religio ,  det  vil  sige:  »Den,  hvem  landet  tilhører,  hans  religion  skal  være  den herskende.«  Landets  religion  fulgte  altså statsoverhovedets religion.

Sammenhængen mellem statsoverhovedets religion og landets religion har vi en lille rest af i grundloven af 1849. Her slås det fast, at kongen skulle tilhøre den evangelisk-lutherske kirke, som blev Danmarks folkekirke, men heraf fulgte (og følger)  ikke  nødvendigvis,  at  alle  danskere var (eller er) kristne.

## Kristenhedssamfundet

Da Harald Blåtand omkring 965 blev døbt, fik Danmark et kristent overhoved, og blev dermed et  kristent  land  -  som  en  del  af den  europæiske  kristenhed  (på  engelsk Christendom ).  Den  amerikanske  kirkehistoriker  Alan  Kreider  har  kort  beskrevet kristenhedssamfundet således

- En fælles tro, ortodoks kristendom, som er den eneste accepterede religion.  Trods  forbud  mod  kætteri, overlever  præ-kristen  tro  og  praksis  dog  mange steder ved siden af den kristne tro og praksis (Kreider 1999, 92f.).
- Et  fælles  tilhørsforhold,  således  at medlemskabet  af  kirken  og  samfundet falder sammen. »People are Christians,  not  because  of  what they  believe  (which  may  wander wildly)  nor  because  of  how  they behave  (which  may  resemble  the absent Teutons more than the early  Christians),  but  rather  because they belong - and their belonging is  rooted in the primal realities of genes and geography« (Kreider 1999, 94).
- En fælles adfærd, som er »rooted in common sense, custom and Scripture, especially the Ten Commandments may be emphasized. Unlike the  early  centuries,  in  which  extended  catechism  study  prepared converts  to  live  Jesus'  teachings, in  Christendom,  Christian  behavior has come to reflect the common sense  of  the  host  societies«  (Kreider 1999, 96).

Verden  var  delt  op  i  den  kristne  verden, kristenheden, og den ikke-kristne, hedenske verden, og fra Danmarks kristning og fremefter hørte Danmark med til kristenhedssamfundet,  Corpus  Christianum,  og var som sådan et kristent samfund. Men efterhånden  blev  kristenhedssamfundet opdelt, først i en øst- og en vestkirke, og dernæst ved reformationen i en romerskkatolsk kirke og protestantiske kirker. Trods  disse  splittelser  bevarede  hele  det kristne  område  et  stærkt  præg  af  et  kristenhedssamfund.

Men  som  et  resultat  af  den  moderne missionsbevægelse  har  kristendommens tyngdepunkt forskubbet sig fra den gamle kristenhed mod syd og øst, således at to tredjedele  af  verdens  kristne  i  dag  lever uden for de gamle kristenheds-lande. Samtidig  har  sekulariseringen  alvorligt svækket kristendommens  stilling i de gamle kristenhedslande, og globaliseringen  har  ført  til,  at  disse  lande  er  blevet religiøst  set  meget  mangfoldige,  blandt andet  med  store  muslimske  mindretal (Jenkins 2002). I dag giver det derfor ikke længere mening at tale om én kristenhed med centrum i Europa, som i mange år har været med til at definere Danmark som et kristent samfund.

## Dåben

Tegnet  på,  at  befolkningen  i  Danmark  i årene  efter  Harald  Blåtand  var  kristne, var dåben. Dåben havde ikke blot kirkelig eller  teologisk  betydning,  det  vil  sige,  at barnet blev betragtet som kristent og som medlem af kirken, men fik i middelalderen også samfundsmæssig betydning, det vil sige, at barnet gennem dåben blev en del af det borgerlige samfund. Allerede i Jyske Lov fra 1241 står der i 1. bog par. 1: »Et barn skal tage arv, hvis det bliver døbt, og ellers  ikke«  (Fenger  og  Jansen  1991). Hermed slås det fast, at dåben er et fundament for samfundet, idet det siges, at et barn ikke kan arve sine forældre, hvis det ikke er blevet døbt. Det ville i praksis sige, at  barnet ikke blev regnet for at være en del af samfundet rent retsligt, før det blev døbt.

Dåbspligten  blev  først  ophævet  med indførelsen  af  religionsfrihed  i  1849,  og for  medlemmer  af  folkekirken  var  dåbspligten gældende helt frem til 1857 (Iversen 2008, 333). Denne sammenhæng styrkes  yderligere  i  pietismens  tid,  hvor  det med  konfirmationens  indførelse  i  1736 blev slået fast, at hvis man ikke var både døbt og konfirmeret, havde man ikke de fulde  borgerrettigheder  med  hensyn  til giftermål, beskæftigelse med videre (Iversen 2008, 327). 2

I  det  danske  kristenhedssamfund har der  været  et  næsten  totalt  sammenfald mellem folk og kirke, det vil sige mellem det at være dansker og det at være kristen, og reformationen indebar, at kirken blev kongens  religionsvæsen,  således  at  samfund og kirke blev to sider af samme sag (Iversen 2008, 326). 3  Det fremgår blandt andet af Peder Palladius'  (1503.1560) katekismeoversættelse,  hvor  der  står,  at »Jeg tror på den Helligånd, og at der er en hellig almindelig kirke til, som er kristne menneskers  samfund.«  Her  er  der  altså sammenfald mellem »en hellig almindelig kirke«  og  »kristne  menneskers  samfund (Iversen 2008, 326).

I  et  samfund,  hvor  alle  er  forpligtet på  at  være  kristne,  var  dåb  altså  en  borgerpligt.  Det  er  da  også  baggrunden  for den  tvangsdåb,  som  børn  af  baptister  i Danmark  i  slutningen  af  1830'erne  og  i begyndelsen af 1840'erne blev udsat for. For biskop Mynster, der stærkt forsvarede tvangsdåb af baptisters børn, var dåben af alle børn ikke bare vigtig, fordi dåb ifølge Confessio  Augustana  var  nødvendig  til frelse, men også af hensyn til samfundets stabilitet, som det var statskirkens opgave at bidrage til (Iversen 2008, 329).

For så vidt som alle landets borgere var døbte og dermed blev regnet som kristne, var Danmark helt frem til 1849, hvor dåbspligten ophørte, et kristent land, i betydningen et land, hvor alle var døbte.

Dåbsprocenten  i  Folkekirken  holdt  sig meget højt i de næste mere end 100 år, men fra midten af 1970'erne begyndte dåbsprocenten for alvor at falde. I 1990 blev 80,6% af de nyfødte barnedøbt, og dåbsprocenten faldt i  2022 til 52,4%. I Københavns Stift kom dåbsprocenten for første gang under 50% i 2007 og nåede i 2020 ned på 31,9% (Folkekirken 2023a). Selvom der til disse faldende  barnedåbsprocenter  skal  lægges nogle få procent i form af voksendøbte i folkekirken og døbte i andre kirkesamfund, så er tendensen klar.

Det  store  flertal  danskerne  er  stadig døbt  -  og  måske  derfor  at  betragte  som kristne. I en undersøgelse i 2021 svarede 82%, at  de  var  døbt  (i  folkekirken),  og  i den forstand er Danmark stadig et kristent land. Men medmindre der sker en radikal ændring, så vil om føje år under halvdelen af Danmarks befolkning være døbt. Og ud fra en forståelse af, at kristne er de døbte, så vil kristendommen blive en mindretalsreligion  -  om  end  stadigvæk  den  største religion i Danmark, og dermed stilles der spørgsmålstegn  ved,  om  Danmark  så  vil kunne betragtes som et kristent land.

## Statsreligion

Harald  Blåtands  beslutning  om  at  »gøre danerne  kristne«  betød  i  praksis,  at  kri- stendommen  blev  kongerigets  statsreligion,  ikke  nødvendigvis  samfundets  folkereligion.  Her  fulgte  kong  Harald  den tradition,  der  gik  helt  tilbage  til  Kejser Konstantin (285-337) i vest og Kejser Licinius (ca. 265-324) i øst, som i 313 udstedte et såkaldt toleranceedikt, der legaliserede kristendommen i Romerriget. I 380 blev  al  hedensk  afgudsdyrkelse  forbudt, og i 391 blev kristendommen den eneste tilladte religion i Romerriget (Nicolajsen 2015, 11f.).

Kristendommen fortsatte med at være det  danske  kongeriges  statsreligion  helt frem til  1849,  hvor  der  blev  indført  religionsfrihed.  Danmark var i disse mange hundrede år et kristent land i den betydning,  at  kristendommen  var  landets  officielle  religion.  Det  forhold  ændrede  reformationen ikke ved, men nu ændredes statsreligionen  fra  at  have  været  katolsk kristendom  til  at  blive  luthersk  kristendom.

I  hele  den  periode,  hvor  kristendommen  var  statsreligion,  var  alle  borgere tvunget til at være medlem af kirken. Og så sent som i Danske Lov fra 1685 blev det bestemt, at borgere, der konverterede til en anden konfession, blev landsforvist. I den forstand var Danmark - om man så må sige - med vold og magt ikke bare et kristent, men et luthersk land. 4

Siden  1849  har  kristendommen  ikke længere  været  statsreligion.  Tilbage  er kun, at Grundloven slår fast, at den evangelisk-luthersk kirke er folkekirke og som sådan understøttes af staten. Vi har religionsfrihed, men, som flere debattører har gjort opmærksom på, ikke religionslighed (Se fx Krarup 2001, 84-91). Luthersk kri- stendoms  fortsatte  fortrinsstilling  berettiger imidlertid ikke til at kalde Danmark et  kristent  (eller  rettere  luthersk)  land  i konstitutionel forstand.

## Statskirke og folkekirke

Mens reformationen ikke ændrede på kristendommens  status  som  statsreligion, indebar reformationen, at kirken mistede sin selvstændighed, idet den blev overtaget af kongen. I Kongelovens par. 1 slås det fast, at kongen skal følge den augsburgske bekendelse,  men  som  det  siges  i  par.  6: »Skall  og  kongen  eene  haffve  høyeste Magt  ofrver  al  Clericiet  fra  den  høyeste til  den  Laweste,  at  beskicke  og  anordne all Kirke og Gudstieniste …« Præster blev derfor kongens/statens embedsmænd (Himmelstrup og Møller 1970, 16f.).

Formelt  set  blev  statskirken  i  1849 erstattet  af  folkekirken.  På  folkekirkens officielle hjemmeside forsøger man - under overskriften »Fri af staten, bundet til staten« - at forklare det komplicerede forhold mellem stat og kirke på denne måde: »Den danske kirke er den første i verden, der kalder sig en folkekirke. Der kan gives forskellige  forklaringer  på,  hvad  forskellen  på  en  folkekirke  og  en  statskirke  er, men grundlæggende kan man sige, at det skal  signalere,  at  kirken  ikke  er  statens kirke, men folkets« (Folkekirken 2023b). Ifølge Grundloven var tanken den, at det ikke længere var staten, der skulle styre folkekirken, men at kirken skulle have sin egen forfatning, således at medlemmerne af  folkekirken  selv  kunne  styre  kirken. Par. 80: »Folkekirkens Forfatning ordnes ved  Lov«  (Himmelstrup  og  Møller  1970, 69) er dog aldrig blevet realiseret, hvilket betyder,  at  folkekirken  stadig  styres  af staten, det vil sige af folketinget, der vedtager lovene for kirken, og Kirkeministeriet, der administrerer lovene. Og dermed er  folkekirken  retsligt  set  stadig  statens kirke.

Det  er  undertiden  blevet  hævdet,  at staten kun tager sig af de ydre anliggender, mens kirken selv (hvem det så måtte være)  har  ansvar  for  de  indre  anliggender. Denne skelnen mellem indre og ydre anliggender er imidlertid ikke lovfæstet, men afhænger ene og alene af, om politikerne har forståelse for denne skelnen og i praksis vælger at respektere den. Ved en højesteretsdom  den  23.  marts  2017  blev det slået fast med syvtommersøm, at staten kan regulere alle folkekirkens forhold, både  de  indre  og  de  ydre  -  endda  uden først at høre kirkelige instanser. Den eneste begrænsning er, at det skal ske »inden for rammerne af det evangelisk-lutherske bekendelsesgrundlag«,  og  her  har  regeringen og lovgivningsmagten »et betydeligt  skøn med hensyn til, hvilke grænser det evangelisk-lutherske bekendelsesgrundlag sætter for en sådan regulering« (eLov 2017).

For så vidt som Danmark stadig har en form for kristen statskirke, så kunne man med en vis ret hævde, at Danmark - kirkeretligt set - også i dag er et kristent land.

## En luthersk samfundsmodel

Med  reformationens  indførelse  i  Danmark i 1536 var det ikke kun de kirkelige forhold,  som  blev  radikalt  ændret.  Det gjaldt også hele samfundsforståelsen. Nu skulle Danmark i hele sin opbygning være et luthersk samfund.

Det grundlæggende princip var toregimentelæren, hvis hovedpointe var, at Gud styrer hele menneske- og samfundslivet, men at han gør det på to forskellige måder. I det verdslige regimente, som handler  om  politik  og  økonomi,  skal  synd  og uret holdes nede, ja, straffes med magt og tvang, og det er kongens/statens ansvar. I det åndelige regimente, hvor kirken hører hjemme, skal ordet virke i frihed uden nogen brug af tvang, og det er også kongens/statens ansvar at sikre, at det sker. »Luthers skelnen mellem de to regimenter betyder altså ikke, at evangeliet er irrelevant for det verdslige regimente, men at evangeliet ikke direkte kan gøres til basis for politisk styre. Men både i det åndelige og det verdslige regimente er kærligheden det  styrende  princip.  Og  Luthers  etiske skrifter,  især  dem  om  økonomi,  viser,  at han ikke forestiller sig en politisk etik, der er  adskilt  fra  hans  etiske  undervisning« (Mogensen 2019, 281).

Jesu tale om næstekærlighed har ikke kun relevans i de nære interpersonelle relationer, men spiller også en rolle i politik, som professor Svend Andersen argumenterer for i sin fortolkning af Luther i bogen Macht aus Liebe :

Luther sagde, at er du fyrste - og dermed  politiker  -  er  folket  din næste.  Du  kan  ikke  kende  alle dine  undersåtter,  men  du  er  som magtudøver forpligtet på at udøve næstekærlighed. I et demokrati har hver enkelt af os magt og indflydelse og dermed mulighed for at øve  næstekærlighed.  Vi  kan  hver især  bidrage  til  at  indrette  sam- fundet, så mennesker har det bedst muligt. Et bidrag, vi ikke kun kan levere  som  enkeltpersoner,  men også gennem organisatorisk arbejde - nationalt og globalt (Lauritsen 2011).

De  lutherske  tanker  om  samfundets  kristelige indretning  blev konkretiseret i den Kirkeordinans, som Christian den 3. (1503-1559)  fik  Johannes  Bugenhagen (1485-1558)  til  at  udarbejde  i  1537,  og som skelner mellem Guds og kongens ordinans.  Guds  ordinans,  som  alene  hører Gud  til  og  derfor  ikke  står  til  at  ændre, er  »det,  at  vi  vil  have  Guds  ord,  som  er loven og evangeliet, retsindigt prædiket, sakramenterne  ret  uddelt,  børnene  vel oplærte, at de, der er døbt til Kristus, må blive  i  Kristus.  At  kirkens  tjenere,  skolerne  og  fattige  folk  må  forsørges  og  få deres føde«. Med Guds ordinans udvides »omsorgen  for  religion«  ( cura  religionis ) således  til  også  at  omfatte  undervisning af  børn og forsørgelse af fattige, der bliver  set  som  en  forudsætning  for  en  ret forkyndelse  af  evangeliet  og  forvaltning af  sakramenterne.  Den  anden  ordinans, som  er  kongens,  kan  godt  ændres,  men »skal  blot  tjene  Guds  sande  ordinans,  så alt  kan foregå sømmeligt og praktisk, så det  tjener  Guds  ord«  (Koefoed  og  Holm 2021, 87f.). Men, som nogle forskere har udtrykt det, kirkeordinansen »binder kongen til at skabe rammerne for Guds ordinans, der ikke blot omhandler at værne troen  selv,  men  også  troens  udfoldelse  i undervisning,  fattighjælp  og  økonomisk understøttelse  af  præster«  (Koefoed  og Holms 2021, 274).

Kirkeordinansen  har  fået  stor  betydning  for  samfundsudviklingen,  idet  den lagde en grundsten til det, der flere hundrede år senere blev til velfærdssamfundet, hvor staten og ikke kirken tog ansvar for  borgernes  undervisning,  socialhjælp med videre.  Og  i  den  forstand  kan  man med nogen ret hævde, at Danmark stadig har  en  luthersk-kristen  samfundsmodel. Men når det gælder toregimentelæren, så er den af politikerne i praksis blevet sekulariseret, således at de to regimenter ikke længere har noget med hinanden at gøre, og at det verdslige regimente (altså politik og økonomi) ikke længere har noget med Gud at gøre. I dag henviser politikere stort set kun til toregimentelæren som et argument for, at kristendom (eller religion) og politik  ikke  har  med  hinanden  at  gøre. På basis af toregimentelæren kunne man imidlertid  godt  argumentere  for,  at  den politik, der føres, må være informeret af kristen etik og specielt buddet om næstekærlighed. I hvor høj grad Danmark i denne  politiske  forstand  er  et  kristent  land, er det naturligvis vanskeligt at afgøre, da der vil være mange forskellige tolkninger af, hvilke politiske konsekvenser kristendom må have.

## Vækkelser

Med de  folkelige  vækkelser  i  det  19.  århundrede kommer der et nyt perspektiv på, hvad det vil sige at være kristen.

De folkelige og gudelige vækkelser mellem  ca.  1820  og  ca.  1950  har haft  stor  betydning  for  både  kirkens og kristendommens stilling i Danmark. Hvis man anlægger det moderne synspunkt, at enhver selv må vælge og stå  inde  for  sin  religion, blev danerne næppe kristne, fordi kongen besluttede det, hverken i 965, 1536 eller 1736. Såvel i reformationen som ved konfirmationens  indførelse  i  1736  mente kirkens  ledere,  at  danskerne  endnu  ikke  var  blevet  kristne,  hvad man så nu ville sørge for, at de blev. Det samme mente vækkelsesfolkene fra ca. 1850. Hvis vi accepterer, at  vækkelseskristne  er  kristne  i moderne,  subjektiv  forstand,  blev måske  en  tredjedel  af  danskerne »kristne« i perioden 1850-1950 (Iversen 2018, 82f.).

Allerede  i  pietismens  tid  begyndte  man at  indføre  et  skel  mellem  de  døbte.  Pietismens salmedigter Hans Adolf Brorson (1694-1764)  skriver  i  en  af  sine  salmer: »Af døbte vrimler stad og land, men hvor er troens brand?« (Den Danske Salmebog 2003 nr. 347 vers 2). For mange pietister var det ikke nok at være døbt for at være kristen,  men  man  måtte  også  være  omvendt.

Dette skel mellem omvendte og ikkeomvendte  blev  videreført  i  vækkelserne i  det  19.  århundrede.  Vi  møder  det  hos N.F.S.  Grundtvig  (1783-1872).  I  en  analyse  af  Grundtvigs  prædikener,  »N.  F.  S. Grundtvig og den såkaldt lystige kristendom«,  skriver  Ole  Nyborg  blandt  andet, at »De fleste mennesker, som lever i Danmark, er - også selv om de er døbte i den danske statskirke - ifølge Grundtvigs prædikener aldeles 'Uchristne', og de går mod den  sikre  fortabelse.  De  sande  kristne udgør i denne verden kun en meget 'lille Flok', og denne flok udgør ifølge Grundtvigs  prædikener  i  al  fald  langt  under  en tiendedel af de døbte. At være en sand kristen  er  i  Grundtvigs  prædikener  at  være et  medlem  af  'Christen-Folket'«  (Nyborg 2012, 38). Denne side af Grundtvigs forkyndelse - med skellet mellem de sande kristne og de ukristne - blev dog ikke videreført i den grundtvigske bevægelse.

Mest markant blev »skellet« fastholdt i  den del af vækkelsen, som blev til »Kirkelig  Forening  for  den  Indre  Mission  i Danmark«. I en tale i 1895 om »Genfødelse,  Omvendelse  og  Helliggørelse  i  deres indbyrdes forhold« siger Vilhelm Beck, at » Genfødelsen sker i Daaben og kun i Daaben. Derfor er Børnedaaben den naturligste Daab, netop fordi det er en Fødsel. Det  er  dog  naturligst  at  fødes,  medens man er lille og ingen Modstand kan gøre mod sin fødsel«. Men fordi de allerfleste af  de  døbte  mennesker  enten  bevidst  eller ubevidst har vendt sig væk fra Kristus og  i  praksis  er  blevet  vantro,  er  for  dem »en Omvendelse fuldstændig nødvendig, dersom  de  skal  frelses«.  Indre  Missions opgave er at forkynde Ordet for derved at kalde mennesker til omvendelse til deres dåbs nåde (Blauenfeldt 1918, 84-93).

I  denne  vækkelsestradition  fastholdt man altså skellet mellem de sande kristne og  dem,  der  kun  i  det  ydre  var  kristne, og  i  dette  vækkelsesperspektiv  var  -  og er - altså kun en mindre del af Danmarks befolkning (sande) kristne. Ud fra et vækkelsesperspektiv  er  Danmark  ikke  noget kristent land, da der altid kun har været et mindretal  af  befolkningen,  som  vækkelsesbevægelser vil betragte som omvendte.

## Kulturkristendom, kirkekristendom og karismatisk kristendom

Hans  Raun  Iversen,  der  har  været  lektor i  praktisk  teologi  ved  Københavns  Universitet,  tegner  i  en  artikel  i Ny Mission i 1999  et  billede  af  danskernes  forskelligartede  forhold  til  kristendom.  Her  skelner  han  mellem  kulturkristendom, kirkekristendom  og  karismatisk  kristendom. Kulturkristendommen  er  »et  overleveret værdigrundlag«: »Noget så vigtigt som 1) grundlæggende værdier, 2) menneskesyn,  3)  historiesyn,  4)  hjertesprog  og  5) ressourcer  for  kunstnerisk  udfoldelse  har 90%  af  danskerne  primært  fra  kristendommen« (Iversen 1999, 21f.). Og videre: »Kulturkristne står afvisende eller i hvert fald  fjernt  i  forhold  til  1)  troen  på  Jesus af Nazareth som Guds søn og menneskers frelser,  2)  accept  af  Bibel  og  bekendelse som forbindtlige udtryk for kristendom og 3) opslutning - uden anden grund end ønsket om at være med - omkring kirkens arbejde og gudstjenester« (Iversen 1999, 25).

Disse kulturkristne svarer ifølge Iversen  til  de  ikke  Kristus-troende  mennesker,  som  Grundtvig  delte  menneskesyn med, og som han i Nordens Mytologi fra 1832  kaldte  »Naturalister  af  Ånd«,  altså »mennesker, der delte den jødisk-kristne anskuelse af skabelse og syndefald, men som ikke kunne acceptere Jesus af Nazaret som frelser og genløser, men nok som et godt menneske og en stor profet« (Iversen 1999, 22).

Kirkekristne forstår  han  som  mennesker,  der  som  et  minimum  tror  på  Jesus som  frelser,  accepterer  Bibel  og  bekendelse som udtryk for kristendom og slut- ter  op  om  kirkens  gudstjenester  og  arbejde (Iversen 1999, 25). Om den tredje kristendomsform skriver Iversen: »Der er en brand, hvor kristendommen ikke blot brænder sig fast i det enkelte menneske, men  hvor  den  brænder  sig  vej  gennem mennesker, der strømmer over med vidnesbyrdet om kristendommens betydning i deres liv. […] Det er denne brandens kristendom,  jeg  her  kalder  karismatisk  kristendom « (Iversen 1999, 28f.).

Danmark  er  ikke  et  kristent land, hverken  i  betydningen  'kirkekristen'  eller 'karismatisk kristen', men som Iversen når frem til i sin artikel, så er de allerfleste  borgere  i  Danmark  præget  af  kulturkristendom. I disse år er der flere og flere danskere,  som  vælger  at  kalde  sig  selv 'kulturkristne', ikke som en bekendelse af deres personlige tro, men som en kulturel identitetsmarkør.  Et  markant  eksempel på  det  er,  at  selv  en  muslim  som  Naser Khader har udgivet en bog med titlen »Bekendelser  fra  en  kulturkristen  muslim« (Khader 2013). Derfor giver det efter min vurdering  god  mening  at  tale  om  Danmark som et kulturkristent land.

## Danskhed og kristendom

Professor  i  teologi  ved  Aarhus  Universitet, Peter Lodberg, konkluderer i sin bog om »Danskernes tro gennem 1000 år«, at » Kristendommen er blevet en så naturlig del af det at være dansk, at korset på Jellingestenen og i det danske pas af førende danske  politikere  ikke  bliver  betragtet som udtryk for tro, men som noget nationalt og kulturelt, der kendetegner det at være dansk. Derfor kan en jøde, muslim eller ateist efter deres mening godt have et dansk pas med Jellingesten og kors på indersiden.  Det  kristelige  er  sunket  til bunds i det nationale og anes kun i horisonten« (Lodberg 2016, 50f).

Det  vil  sige,  at  kristendommen  så  at sige er blevet nationaliseret, altså gjort til en del af den danske nationale identitet. At  være  dansk  indebærer  således  i  manges bevidsthed i en eller anden forstand at  være  kristen.  Ikke  nødvendigvis  kristen  i  betydningen  af  at  være  personligt troende  og  kirkeligt  praktiserende,  men snarere i  betydningen kulturkristen, der vedkender sig vores kristne kulturarv.

Sammenhængen  mellem  nationalitet eller danskhed og kristendom er i de senere år - især i forbindelse med indvandringen af et stort antal muslimer - blevet genstand for en ophedet debat i Danmark. Om den nære sammenhæng mellem det at  være  dansk  og  kristen  skrev  præsten Søren  Krarup  under  overskriften  »Hvad er  det  at  være  dansk?«  for  eksempel,  at »kristendommen  sætter  en  danskers  virkelighed som dansk« og peger på » kristendommens  tale  om,  hvad  det  er at  være menneske, det vil i Danmark sige at være dansker« (Krarup 2001, 22).

I  sangen  »Folkeligt  skal  alt  nu  være« fra  1848,  hvor  nationalitetsspørgsmålet var blevet meget aktuelt, skrev Grundtvig om, hvad der skulle til for at høre til det danske folk

Til et folk de alle høre, som sig regne selv dertil, har for modersmålet øre, har for fædrelandet ild; resten selv som dragedukker sig fra folket udelukker, lyse selv sig ud af æt, nægte selv sig indfødsret.

Men i dag stilles  der  spørgsmål  ved,  om man kan være rigtig dansk, hvis man er muslim. Underforstået, så er kristendom her blevet en del af den danske identitet. Flere  gange,  og  senest  i  2019,  er  Martin Henriksen, der var medlem af Folketinget for Dansk Folkeparti, citeret for at sige, at »Man kan ikke være ortodoks muslim og dansker«  (Kristensen  2019).  I  tråd  med det har Dansk Folkeparti fremlagt et udspil til en værdikamp under overskriften »Danmark skal være dansk - også om 100 år«, hvor der tales om »at styrke danskhed og kristendom i Danmark« (Dansk Folkeparti).

Hvis man fortsætter ud ad denne nationale tangent, så vil det være meningsløst at spørge, om det danske samfund er kristent, for Danmark vil så slet ikke være dansk,  hvis  det  ikke  samtidig  (i  én  eller anden forstand) er kristent.

## Civilreligion

I forlængelse af drøftelsen af sammenhængen mellem nationalitet og kristendom er det naturligt også at se på den herskende civilreligion  i  Danmark.  John  Coleman har beskrevet civilreligion på denne måde: »Civil  religion  is  a  special  case  of  the  religious  symbol  system,  designed  to  perform  a  differentiated  function  which  is the unique province of neither church nor state. It is a set of symbolic forms and acts which relate an as citizen and his society in world history to the ultimate conditions of his existence. Civil religion is, however, not always or usually clearly differentiated from church or from the state« (Citeret hos Warburg  2005,  128).  Det  betyder,  ifølge Margit Warburg, at vi kan identificere civilreligionen  »i  de  situationer  og  steder, hvor  borgerne  enkeltvis  eller  samlet  inddrager religion, når de dyrker nationen eller deres tilhørsforhold til nationen« (Warburg 2005a, 129).

Vi møder civilreligionen, når folkekirken danner ramme om særlige nationale begivenheder, for eksempel i forbindelse med  katastrofer  eller særlige festeller  mindedage.  Det  gælder  for  eksempel den  årlige  gudstjeneste  i  Christiansborg Slotskirke i forbindelse med Folketingets åbning og gudstjenesten i Holmens Kirke på Valdemarsdag (Warburg 2013, 9). Men vi  møder  også  civilreligionen  uden  for folkekirkens  rammer,  som  for  eksempel i  vores  nytårsritualer,  når  dronningen  i den  TV-transmitterede  nytårstale  afslutter  med  den  fælles  forbøn  »Gud  bevare Danmark«. Og når TV transmitterer DR's pigekors  afsyngelse  i  en  koncertsal  af Grundtvigs nytårssalme »Vær velkommen Herrens år«, hvor Gud påkaldes som den,  der  beskytter  vort  land  og  giver  os fred.  »Dette  fælles  nytårsritual  udøves i  måske over en million hjem i Danmark på samme tid. I løbet af de ti minutter, det varer, har vi fået bekræftet vores samhørighed med familie, venner, Danmark og kongehuset under Guds beskyttelse. Det er et stort dansk civilreligiøst ritual med en klar folkekirkelig sprogbrug og symbolik.  Det  er  statsligt  organiseret,  men  det har  bred  frivillig  opbakning«  (Warburg 2005b, 98).

Vi møder civilreligionen i det nye pas, som  blev  indført  i  1997,  hvor  der  er  en afbildning  af  den  store  Jellingsten  med Kristusfiguren.  »Billedet  i  passet  er  således  en  symbolsk  forening  af  borgeren (indehaveren  af  passet),  nationen,  kongemagten  og  kristendommen,  og  dermed  bliver  passet  et  dansk  civilreligiøst symbol« (Warburg 2005b, 99f.).  Endelig møder vi også dansk civilreligion i myten om dannebrog, det røde flag med et hvidt kors, der faldt ned fra himlen ved Tallin i 1219 og gav den danske hær sejr, og som også i dag er et civilreligiøst symbol (Warburg 2013, 42-44).

Den danske civilreligion er, som Warburg  gør  opmærksom  på,  ikke  en delmængde af  folkekirken,  idet  de  civilreligiøse  ritualer  også  foregår  uden  for folkekirken, men folkekirken (især via folkekirkens præster) er en hovedbidragyder til civilreligionen, og i det hele taget trækker dansk civilreligion i meget høj grad på referencer  til  kristendommen,  og  derfor kan man argumentere for, at Danmark civilreligiøst set - er et kristent land.

## Danskernes tro og praksis

En meget nærliggende måde at vurdere, om Danmark er et kristent land, er at undersøge den danske befolknings religiøse tilhørsforhold og dens tro og praksis. Når religionsdemografer skal beskrive den religiøse sammensætning i Danmark, kommer  de  i  rapporten Religion  i  Danmark 2020 frem til, at ca. 81% er kristne, 4,2-5,1%  er  muslimer,  0,6%  buddhister, 0,4% hinduer (Center for Samtidsreligion 2021). Ud fra disse religionsdemografiske tal vil man entydigt sige, at Danmark er et kristent land, men disse tal siger imidlertid mest om befolkningens religiøse bag- grund og ikke noget om danskernes tro og praksis.

Befolkningens  tro  og  praksis  bliver imidlertid belyst i den undersøgelse, som Folkekirkens Uddannelses- og Videnscenter i 2020 tog initiativ til, nemlig Religiøsitet  og  forholdet  til  folkekirken .  Når  det gælder  befolkningens  tro,  svarede  41% ja, 22% nej og 37% ved ikke, men det var ikke  nærmere  præciseret,  om  troen  på Gud var knyttet til kristendommen eller ej (Poulsen et al. 2021, 98). Adspurgt om de troede på reinkarnation, altså en tro, som er i modstrid med grundlæggende kristne dogmer, svarede 13% ja, 59% nej og 38% ved ikke (Poulsen et al. 2021, 102).

Når det gælder religiøs praksis, ved vi, at  medlemsprocenten  i  folkekirken  i  perioden 1989-2020 er faldet fra 89 til 74%. En stor del af faldet skyldes indvandringen,  idet  85%  af  befolkningen  af  dansk herkomst var medlem af folkekirken (Poulsen et al. 2021, 17). 82% svarede i 2021, at de var døbte (i folkekirken), og af dem af dansk herkomst var det 94%. Men i  perioden  1990-2019  er  dåbsprocenten faldet drastisk fra 80,4 til 55,6% (Poulsen et al. 2021, 89-92). 5  83% af alle bisættelser  og  begravelser  blev  i  2019  foretaget under medvirken af en præst i folkekirken (Poulsen 2021, 111).

77% af den danske befolkning havde i 2020 haft kontakt med folkekirken indenfor de seneste 12 mdr.: 56% i forbindelse med kirkelige handlinger, 43% ved besøg på kirkegården ud over begravelse, 22% i  forbindelse  med koncerter, foredrag og andre  kulturelle  arrangementer  og  13% gennem  deltagelse  i  søndagsgudstjenester (Poulsen 2021, 110f.).

Ifølge  undersøgelsen  troede  kun  et mindretal  af  danskerne  på  Gud,  hvilket må være en forudsætning for at kalde dem kristne, og kun hver ottende havde været til  gudstjeneste  inden  for  det  sidste  år, hvilket alt i alt peger på, at kristendommen står svagt i Danmark. Men undersøgelsen viser  også,  at  flertallet  af  befolkningen stadig har en lang række kristne traditioner, især knyttet til kirkelige handlinger, og  holder  fast  i  medlemskab  af  folkekirken.  Det  vil  sige,  at  Danmark  er  et  land præget af kristne traditioner, men ikke af udbredt personlig tro.

På  basis  af  undersøgelserne  i  denne rapport opdeler forfatterne befolkningen i  fire  klynger: en vedrørende ikke-tro, to vedrørende tro og én vedrørende tvivl.

- De ikke-religiøse udgør 33%. 99% af dem tror ikke på Gud, men kun 50% betragter sig som ikke-troende.  Kun  29%  af  dem  ser  sig  som overbeviste ateister, og  65%  af dem er stadig medlem af folkekirken.
- De tvivlende udgør 28%. 44% opfatter  sig  som  troende,  men  73% ved  ikke  om  de  tror  på  Gud,  og 89% af dem er medlem af folkekirken.
- De  aktive  religiøse  udgør  12%. 97% af dem ser sig som troende og 99% har en privat religiøs praksis. 71% af dem er medlem af folkekirken,  mens 12% tilhører en anden kirkelig retning og 7% tilhører en muslimsk organisation.
- De identitetsorienterede kristne udgør 27%. 100% af dem betragter

sig som troende og tror på Gud, og 92% af dem er medlem af folkekirken (Poulsen 2021, 144).

Ud fra denne undersøgelse af befolkningens  religiøse  tro  og  praksis  kan  man overordnet konkludere, at en tredjedel af danskerne  ikke  er  kristne,  godt  en  fjerdedel er tvivlere, som har forskellig religiøs  identitet,  mens  godt  en  fjerdedel  af befolkningen  har  en  klar  identitet  som kristne. 6

## Kristen kultur - kristne værdier

Uanset  hvad  undersøgelser  af  vesteuropæeres - og dermed også danskeres - religiøse tro og praksis viser, så er hvert af de vesteuropæiske  lande  -  og  dermed  også Danmark - et kristent  land.  Det  er  konklusionen på den engelske historiker Tom Hollands bog Dominion. The Making of the Western Mind fra 2019.

To live in a Western country is to live  in  a  society  still  utterly  saturated  by  Christian  concepts  and assumption.  This  is  no  less  true for Jews or Muslims than it is for Catholics or Protestants. Two thousand years on from the birth of  Christ,  it  does  not  require  a belief that he rose from the dead to  be  stamped  by  the  formidable -  indeed  inescapable  -  influence of Christianity. Whether it be the conviction  that  the  workings  of conscience  are  the  surest  determinants  of  good  law,  or  that  the Church and state exist as distinct entities, or that polygamy is unac- ceptable, its trace elements are to be found everywhere in the West. Even to write about it in a Western language  is  to  use  words  shot through with Christian connotations.  'Religion',  'secular',  'atheist': none  of  these  are  neutral.  All, thought they derive from the classical  past,  come  freighted  with the  legacy  of  Christendom.  Fail to  appreciate this, and the risk is always of anachronism. The West, increasingly empty the pews may be,  remains  firmly  moored  to  its Christian past (Holland 2019, xxv).

Holland  argumenterer  gennem  bogens godt 500 sider overbevisende for, at kristendommen gennem 2000 år har sat sit (indtil  videre)  uudslettelige  præg  på  de vesteuropæiske samfund, og dermed også på Danmark. De helt grundlæggende værdier  i  Vestens  kultur  -  og  dermed  også  i Danmarks kultur - har alle deres rod i kristendommen. Som eksempel nævner han blandt andet, at »Humanism derives ultimately from claims made in the Bible: that humans are made in God's image; that the Son died equally for everyone; that there is  neither  Jew  nor  Greek,  slave  nor  free, male  nor  female«  (Holland  2019,  523). Holland er fuldt ud klar over, at borgerne i  Vesteuropa  ikke  i  nær  så  høj  grad  som tidligere er troende kristne, men »the retreat  of  Christian  belief  did  not  seem  to imply any necessary retreat of Christian values« (Holland 2019, 517).

Dermed er  vi  tilbage  til  de  første  afsnit  af  denne  artikel.  Da  Harald  Blåtand gjorde  danerne  kristne  og  indlemmede Danmark  i  den  vesteuropæiske  kristenhed,  blev  der  påbegyndt  en  tusindårig proces, der har sat sit helt afgørende præg på det danske samfund, så man også i dag - i henseende til kultur og værdier - kan kalde Danmark et kristent samfund.

## Afslutning

Harald  Blåtand  hævdede  på  Jelling-stenen, at han gjorde danerne kristne, men blev Danmark dermed et kristent land, og i  givet  fald  i  hvilken  forstand  blev  Danmark  dermed  et  kristent  land?  I  2022 slog den nye SVM-regering i sit regeringsgrundlag fast, at Danmark er et kristent land.  Men  hvilken  betydning  Mette  Frederiksen  og  hendes  kolleger  lagde  i  den betegnelse, kan vi kun gisne om, da mulighederne er mange.

Som denne undersøgelse har vist,  så kan der ikke være nogen tvivl om, at kristendommen  gennem  historien  på  afgørende vis har været med til at forme det danske samfund og det danske folk. Samtidig  er  det  også  et  faktum,  at  Danmark de  seneste  år  er  blevet  stærkt  præget  af sekularisering, som religionssociologiske undersøgelser  har  vist,  og  af  en  indvandring, der har gjort Danmark til et etnisk og  religiøst  set  mere  mangfoldigt  samfund.  Men  som  undersøgelsen  også  har vist,  så  afhænger  svaret  på  spørgsmålet, om Danmark er et kristent land, af, hvilket  perspektiv  man  anlægger,  og  hvad man lægger vægt på.

## Noter

- 1 Mads Lidegaard argumenterer i bogen Da danerne blev kristne for, at mange daner, måske flertallet, var blevet kristne, før Harald Blåtand hævdede at have kristnet danerne. Han henviser til alle de muligheder, som danerne havde for at møde kristendommen: »… hjemvendte legionærer fra romerhæren, hjemvendte fra folkevandringerne, hvoraf mange udgik fra Norden, hærtagne slaver, hjembragte hustruer, vidtberejste købmænd, der havde mødt den nye tro og var blevet grebet af den, angler, der vendte hjem fra de danske dele af Britannien og måske ikke mindst troende arianere fra de mange germanske kongeriger mod syd, der alle havde antaget denne særlige form for kristendom« (Lidegaard 1999, 76). Men faghistorikere som fx Niels Lund (Lund 2013, 175f.) har imidlertid peget på, at der ikke er empirisk belæg for Lidegaards teorier.
- 2 Først når man var blevet konfirmeret, kunne man få en skudsmålsbog og med den i hånden søge arbejde.
- 3 I løbet af oplysningstiden kom der enkelte dispensationer fra dåbspligten, men de betød, at de ikke-døbte ikke kunne nyde de fulde borgerrettigheder.
- 4 Det var først fra oplysningstiden og fremefter, at der undtagelsesvis kunne gives tilladelse til at tilhængere af andre trossamfund (reformerte og katolikker) og religioner (jøder) kunne få lov til på særlige vilkår at opholde sig i riget.
- 5 Ud over mennesker, der er døbt i og medlem af folkekirken, er der naturligvis også en lille procentdel, der er døbt i og medlemmer af kirker uden for folkekirken.
- 6 Dertil kommer en ottendedel, som falder uden for disse tre grupper.

## Litteratur

- Andersen, Svend. 2010. Macht aus Liebe. Zur Rekonstruktion einer lutherischen politischen Ethik . Theologische Bibliothek Töpelmann, Vol. 49. New York &amp; Berlin: De gruyter.
- Blauenfeldt,  Louis.  1918. Under  Vilhelm Becks Talerstol. Tolv af hans Foredrag . København: Lohse.
- Center for Samtidsreligion. 2021. Religion i  Danmark  2020 . tidsskrift.dk/rid/ issue/view/9016/1368.
- Dansk Folkeparti. Danmark  skal være dansk  -  også  om  100  år .  danskfolkeparti.dk/medie/Antiislamisering\_ udspil.pdf. Set 1/4/23.
- Den danske salmebog. 2003. København: Det Kgl. Vajsenhus' Forlag.
- Ehrman, Bart D. 2020. Kristendommens. Triumf . København: Forlaget Eksistensen.
- eLov. 2017. »HØJESTERETS DOM afsagt torsdag  den  23.  marts  2017«.  Djøfforlag. www.elov.dk/afgoerelser/ hoejesteret/dom/23-03-2017/sag1592016/. Set 5/4/23.
- Fenger, Ole og Chr. R. Jansen. 1991. »Jyske lov på nutidsdansk«. I Jyske Lov i 750 år . Viborg:  Udgiverselskabet  ved  Landsarkivet for Nørrejylland. wayback-01. kb.dk/wayback/20101108104641/ www2.kb.dk/elib/mss/holmiensis/ tekst.htm. Set 1/5/23.
- Folkekirken. 2023a. »Dåb i folkekirken«. www.folkekirken.dk/omfolkekirken/folkekirken-i-tal/daab. Set 1/5/23.
- Folkekirken. 2023b. »Kirke og stat«. www. folkekirken.dk/om-folkekirken/kirke-og-stat. Set 1/5/23.
- Holland, Tom. 2019. Dominion. The Making of the Western Mind . London: Little Brown.
- Himmelstrup, Jens og Jens Møller. 1970. Danske forfatningslove 1665-1953 . København: J. H. Schultz Forlag.
- Iversen, Hans Raun. 1999. »Kulturkristendom, kirkekristendom og karismatisk kristendom. Kristendomsformernes baggrund og samspil i folkekirken«. I Jørn  Henrik  Olsen, Kulturkristendom og kirke. Ny Mission nr. 1 , 6-43 . Frederiksberg: Unitas Forlag.
- Iversen, Hans Raun. 2008. Grundtvig, folkekirke og mission. Praktisk teologiske vekselvirkninger . København: Forlaget Anis.
- Iversen,  Hans  Raun.  2018. Ny  praktisk teologi. Kristendommen, den enkelte og kirken . København: Eksistensen.
- Jenkins, Philip. 2002. The Next Christendom. The Coming of Global Christianity . Oxford: Oxford University Press.
- Krarup, Søren. 2001. Kristendom og danskhed. Prædikener og foredrag . Højbjerg: Hovedland.
- Kreider,  Alan.  1999. The  Change  of  Conversion and the Origin of Christendom . Eugene, OR: Wipf &amp; Stock Publishers.
- Kristensen, Caroline. 2019. »Martin Henriksen:  'Man  kan  ikke  være  ortodoks muslim  og  dansker'«. Politiken ,  den 22. marts.
- Lauritsen, Thorsten Asbjørn. 2011. »Hvem gælder  næstekærligheden«. Kristeligt Dagblad , den 25. januar.
- Lidegaard,  Mads.1999. Da  danerne  blev kristne .  København: Nyt Nordisk Forlag Arnold Busck.

- Lodberg,  Peter.  2013.  »Religionsskiftet  i Skandinavien. Nye bud på et gammelt problem«. Historisk Tidsskrift , 102(1): 170-176.
- Lodberg, Peter. 2016. Danskernes tro gennem  1000  år .  København:  Kristeligt Dagblads Forlag.
- Nyborg, Ole. 2012. »N.F.S. Grundtvig  og  den  såkaldt  lystige  kristendom«. Dansk  Tidsskrift  for  Teologi  og Kirke , 39(1): 37-50.
- Nicolajsen,  Jeppe  Bach.  2015.  »Kirkens konstantinske fangenskab. Aktuel problemstilling og kritisk begrebsafklaring«.  I  Jeppe  Bach  Nicolajsen (red.), National  kristendom  til  debat , 9-19. Fredericia: Kolon.
- Poulsen, Jais; Astrid Krabbe Trolle; Maiken Friischman Larsen og Bjarke Schønwandt Mortensen. 2021. Religiøsitet og forholdet til folkekirken 2020. Bog 1 - Kvalitative studier . København: Folkekirkens Uddannelsesog Videnscenter.
- Warburg, Margit. 2005a. »Gudspåkaldelse  i  dansk  civilreligion«.  I  Morten Thomsen  Højsgaard  og  Hans  Raun Iversen (red), Gudstro i Danmark , 125141. København: Eksistensen.
- Warburg, Margit. 2005b. »Dansk civilreligion i krise og vækst«. Chaos: dansknorsk  tidsskrift  for  religionshistoriske studier. Nr. 43: 89-108.
- Warburg, Margit. 2013. »Gud bevare Danmark.  Dansk  civilreligion  i  det  store og det små«. I Margit Warburg, Signe Engelbreth  og  Laura  Maria  Schütze (red.), Civilreligion i Danmark. Ritualer, myter og steder ,  7-53. Aarhus: Forlaget Univers.

## Forfatter

Mogens S. Mogensen mogensen@intercultural.dk