Ordenens parti
Forfattere: Jørgen Holmgaard
Tidsskrift: kok (2005-05-02)

kunne ønske sig at en opstramning var blevet  foretaget.  For  selv  om  bogen  er rig på eksempler og ekskurser, da savner man alligevel at Dines Johansen også havde anlagt en mere konfrontativ strategi  i  forhold  til  nogle  af  de  andre aktuelle  verserende  bud  på,  hvad  den litterære diskurs er. Dines  Johansen er mere  konstruktivist  end  dekonstruktivist,  og  det  er  i  og  for  sig  befriende. Ikke  desto  mindre  ville  en  mere  gennemgribende kritisk refleksion over, hvad der rør sig inden for fiktionsteori, kognitiv  semantik  og  narratologi,  samt evt.  et  udblik  til  den  systemisk  funktionel  lingvistik  have  styrket  argumentet.

Ligeledes  kunne  en  sådan  kritisk reflektorisk diskussion måske også have åbnet og afklaret et andet problem, som ligger  og  lurer  i  baggrunden.  Selvom Dines Johansen henter sine eksempler i litteraturen  og  udvikler  sine  begreber og pointer i tæt sammenhæng hermed, kan man ikke lade være med at spekulere  i,  om  det  nu  egentlig  er  det  litterære han har fat i, eller om det ikke er en  mere  generel  mimetisk  diskurs  hvilket han jo også næsten selv foreslår, da  han  beskriver  den  litterære  diskurs (p.91). Der er nemlig ikke umiddelbart noget  i  vejen  for  at  de  generelle  argumenter og pointer også vil kunne gennemføres på andre medieringsformer film, teater, mundtlige fortællinger, mv. I  bund  og  grund  er  det  selvfølgelig  et spørgsmål  om  ord,  men  netop  fra  et semiotisk synspunkt, kunne man ønske at det var blevet afklaret.

Dette forbehold skal dog ikke afholde  nogen  fra  at  kaste  sig  over  en maraton-læsning af værket. Tværtimod ønskes man god tur. Den er god og sund for både hjerte og hjerne.

## Jørgen Holmgaard

## Ordenens parti

Frederik Stjernfelt og Søren Ulrik Thomsen: Kritik af den negative opbyggelighed , Kbh. 2005 (Vindrose).

De  morsomste  passager  i  denne  bog findes  i  fodnote  52  til  Frederik  Stjernfelts bidrag. De skildrer bl.a. »den unge kapitallogiske Nils Gunder Hansen med Poul  Bundgaard-briller  og  om  muligt endnu  længere  hår«  (p.  217).  Håret  er ikke  kun  længere  end  brillerne,  men formentlig også længere end Stjernfelts eget, der findes omtalt en halv side før. Begge  var  aktive  i  ASO  (Anarko-Syndikalistisk Organisation), hvis slagmark især  lå  på  Christianshavn.  Den  senere universitetslektor  Stjernfelt  som  fremstiller af propagandaplakater, den senere Berlingske-redaktør Gunder Hansen som plakatopklæber.

I en anden del af byen, i den endnu mere kongelige Frederiksstad, finder vi på  samme  tid  -  vi  er  i  slutningen  af 1970'erne - bogens anden forfatter, digteren  Søren  Ulrik  Thomsen.  Han  er også engageret i en anarkistgruppe, denne dog ved navn ORA.  I den foreliggende bog er ASO og ORA nu mange år  efter  blevet  forenet.  Ikke  under  en fusioneret anarkismes plakater,  men som  velpublicerede  fortalere  for,  hvad man kunne  kalde  et  'ordenens  parti'  i kunst-  og  kulturverdenen.  Af  bogens  i alt  syv  essays  står  Stjernfelt  for  de  fire første, Søren Ulrik Thomsen for de tre sidste.

Stjernfelts overgang fra anarkismen til ordenens parti startede allerede i de vilde  ungdomsår.  Den  blev  bl.a. befor- dret af »den store rødskæggede såkaldte »Multi-Bent«« (p. 219), der ledsaget af et kobbel blodtørstige 'køtere' og en 'kohorte' af unge knægte trænet i fjernøstlige  kamparter  slog  sig  op  som 'ordensmagt'  i  de  ejendomme,  anarkisterne  med  deres  slumstormeraktioner havde gjort til områder, der var 'befriet' fra kapitalens  kløer.   Stjernfelts senere interesse for den tyske filosof Carl Schmitts teorier om 'undtagelsestilstanden' og volden som statsfunderende går tydeligvis tilbage til oplevelserne af den  rødskæggede  Multi-Bent  og  hans køtere.  Stjernfelt  gyser  stadig  ved  tanken om at møde dem en mørk nat.

Den  biografiske  indfaldsvinkel  og refleksion  er  imidlertid  mest  fremtrædende  i  Søren  Ulrik  Thomsens  del  af bogen.  Det  hænger  sammen  med,  at den langt hen er en personligt funderet fremstilling af, at det er kunstnerisk og intellektuelt  legitimt  at  være  kristen. For  ham  har  læren  fra  de  anarkistiske ungdomsår i slutningen af 1970'erne tilsyneladende  uden  hjælp  fra  MultiBent  og  hans  køtere  -  været,  »at  man ikke  skal  deponere  sine  transcendenslængsler  i  det  politiske,  men  [...]  hvor de hører hjemme, nemlig i kirken, som altså  i  en  slags  containerfunktion  indkapsler det metafysiske, så vi for resten af  pengene  kan  føre  en  politik,  der arbejder  på  at  mindske  årsagerne  til ulykke  (sult  og  bolignød  og  smitsom sygdom,  f.eks.)  i  bevidstheden  om,  at den  dermed  hverken  fjerner  lidelsen eller gør mennesket lykkeligt, eftersom lidelse og lykke er størrelse, vi må forholde os til i andre registre end det politiske.  En  politik,  der  arbejder  for  at gøre samfundet bedre uden at tro, at det nogensinde kan blive et paradis  ...« (p. 118).

Det  er  klar  tale;  det  er  også  klart nok tænkt. Hvis  man ser  bort  fra  den kristne  konklusion,  som  er  Thomsens personlige, tydeligt eksistentielle tilvalg, knytter containermetaforen  om det  transcendente  an  til  en  grundlæggende accept af rationalitetens grænser. Intellektuelt er der dermed forbindelse til  Thomsens  kunsttænkning.  I  begge regier drejer det sig om »at kunne tolerere  den  produktive  spænding  mellem mening og ikke-mening« (p. 148). I kunsten krystalliserer denne spænding sig i formen , og formen er i Thomsens optik nødvendigt forbundet med værket ,  den afgræsning og afslutning af det processuelle,  hvorfra  struktur  og  form  overhovedet  kommer  til  veje.  Men  denne værkopfattelse, der har gode aristoteliske  rødder,  kritiserer  han  avantgardismernes dyrkelse af processen, af ikke-mening, af automatskrift, af diverse performancekoncepter etc. Deres tilstræbte opløsning af værket får den ironiske konsekvens, at man for at kommunikere  til  et  publikum,  som  jo ikke kan undværes, må indføre et ekstra lag  af  manifestagtige  forklaringer  på, hvad der egentlig er meningen med den ikke-mening, som processualiteten skal demonstrere.

Denne formtankegang har for Thomsen  også  en  kristen  dimension. Kirkeligt  er  han  højkirkelig,  d.v.s.  tilhænger  af,  at  de  kirkelige  handlinger udføres  efter  en  formfast  liturgi,  der trodser  tidens  forandringer  og  de  personlige investeringer, som trosudøverne måtte have. Bekendelsesprædikanter er ikke  hans  kop  te.  Han  fortæller  om mange  former  for  gudstjenester  i  forskellige  trossamfund,  han  har  besøgt  i Europa og USA. Måske mindre interessant for den verdslige læser, men allige- vel lidt interessant,  når  han  påviser slående  paralleller  mellem  aktører  og aktivitetstyper  på  det  religiøse  og  det kunstneriske felt. Ideen om, at kunsten er  blevet  en  sekulariseret  kulturs  'religion',  får  her  kød  på.  De  udfylder beslægtede  funktioner  med  at  gestalte spændingen  mellem  mening  og  ikkemening,  mellem  det  rationelt  begribelige og det, der undslipper. I sidste ende mellem form og det, der formes, repræsentation  og  det,  der  repræsenteres.

Denne  problemstilling  findes  som bekendt også i sprog og videnskab. Her er  det  dog  ikke  -  i  hvert  fald  i  første omgang - som problemet med at finde en  'container'  til  transcendensen,  men som  problemet  med  repræsentationssprogenes  -  både  de  'naturlige'  og  de videnskabelige - karakter og eventuelle grænser. Hermed er vi inde på det felt, der i bogen skulle være Stjernfelts.

Hvor Thomsens essays er tempererede og sprogligt sprøde, maler  Stjernfelt  med  den  store pensel. I Stjernfelts verdens-  og  filosofihistorie  skete  der noget rigtig  grimt  efter  Kant:  »Med Hegel  kommer  en  konsekvenssvanger ide  således  ind  i  verden:  mennesket skaber  historien«  (p.  37).  I  den  meste filosofi-  og  kulturhistorie betragtes det normalt som et fremskridt, da den forestilling faldt, at verdens indretning var gudsgivet  -  »den  bedste  af  alle  verdener«, som Voltaire i Candide satirisk spottede  Leibniz,  forestillingens  sidste store  forsvarer  i  filosofihistorien  -  og for så vidt uforanderlig. Det var i Europa tanken om samfundet som menneskeskabt  og  som  historisk  foranderligt,  der  tog  over.  Fra  Hegel  dog  med den vigtige tilføjelse, at de menneskeskabte forandringer ikke altid var over-  og  gennemskuelige,  i  hvert  fald ikke her og nu.

Disse skift  i tænkningens moderne historie  synes  Stjernfelt  ikke  at  bryde sig  om,  skønt  de  vel  begge  siden  så nogenlunde er blevet alment accepteret som kendsgerninger. Ingen forskere eller  politikere  -  bortset  fra  de  mest formørkede fundamentalister - betragter  mere  samfundsindretningerne  som gudsgivne.  Omvendt  indrømmer  alle vel  også,  at  selv  de  mest  magtfulde agenter på verdensscenen  trods  allehånde  moderne  styringsredskaber  og militære ressourcer  endnu  ikke  er  i stand til at kontrollere verdens politiske og  økonomiske  udvikling  med  nogen høj grad af sikkerhed. Blot det efterlods at  forstå,  hvad der historisk allerede er foregået, forekommer mere end vanskeligt. Så filosofferne på den franske revolutions  tid  havde  trods  alt  fat  i  erkendelser,  der  kom  for  at  blive  stående. Stjernfelts  historieskrivning  må  undre. Måske ved han slet ikke, hvad han selv skriver. Så er man  naturligvis  undskyldt.

Værst af det, der kom til, da arven efter  Kant  skulle  forvaltes,  var  dog  i følge Stjernfelt Hegels negationsbegreb.  Hvor  noget  tidligere  havde  værdi ved at være »skønt, sandt og godt«,  som Stjernfelt  repeterer  med  en  antik  og klassicistisk formel, fik selve negationen i Hegels fodspor status  som produktiv. Det er det, bogens titel sigter til,  og  som  Stjernfelt  har  sat  sig  for  at kritisere; negere. Næst efter Hegel finder  han  negationstænkningens  mest virulente smittekilde liggende i den tankefigur i det tidlige 20. århundrede, der som alternativ til »traditionens« værdier og  repræsentationssystemer  begyndte at henvise til livet selv . Altså det levede liv,  ikke  beskrivelsen  af  livet.  Kroppen selv, ikke fremstillingen  af  kroppen. Kort, det ikke-repræsenterbare. I Stjernfelts fremstilling generaliseres denne 'negatoriske' henvisning til livet selv til at være på færde næsten overalt, hvor negationen har en plads i tænkemåden. Vitalisme og livsfilosofi er i følge Stjernfelt ikke tankestrømninger i  forrige  århundredeskiftes  idehistorie, men  generelle  pestilenser,  der  fra  at have huseret i dele af filosofien og floreret  i  avantgardens  æstetik  nu  som versunkenes Kulturgut er  sevet  ned  i  alle dele af samfundslivet og efter 1968, det fatale år, er blevet »et spontant forståelsesmønster«  (p.69)  for  praktisk  taget alle. Fra statsministeren over Ulla Tørnæs  og  ned  til  sønnens  matematiklærer, der med henvisning til moderne  pædagogik  erklærer  ikke  at ville rette sønnens regnefejl, der følgelig får  lov  at  blive  stående  på  række  og geled i regnebogen. Han kunne nemlig tage mental skade af at få at vide, hvad der  er  'skønt,  sandt  og  godt',  mener læreren ifølge fremstillingen.

Det er klart, at der er rigtig mange bad guys i  dette verdensbillede. Listen omfatter  selvfølgelig  kongerækken  af filosofiens  negativitetstænkere,  Hegel, Nietzsche,  Heidegger  og  dens  senere franske  adepter,  fra  Sartre  -  forskelle ufortalt - til Derrida, Foucault og poststrukturalisterne, foruden naturligvis det 20. århundredes avantgardetænkere og -kunstnere  af forskellig  art.  Den omfatter Hegel-inspirationen til marxismen, følgelig også Lukács, frankfurterskolen, Adorno, Marcuse og alt andet i den boldgade på tværs af indbyrdes forskelle. Så omfatter den endvidere alle de socialkonstruktivistisk  tenderende  dele af  amerikansk  tænkning,  hvortil  nega- tivismens smitte  på sin vis jo  ligeledes har  bredt sig. Ja, selv  de russsiske formalister bliver indlagt i dette efterhånden næsten globale selskab.  De mente nemlig 'negativistisk', at det kunstneriske  sprog  bygger  på,  at  normalsproget og dets sædvanlige standardbetydninger bliver 'negeret' (!).  Listen er  længere,  pladsen  tillader  ikke  den detaljerede gengivelse.

Listen over good guys er til gengæld langt  mere  overskuelig.  Den  omfatter filosofisk 'den østrigske tradition' i skikkelse  af  Brentano,  samfundsvidenskabeligt  de  østrigske  liberale  økonomer. Humanvidenskabeligt Peirce, Husserl, Ingarden og Cassirer. Strukturalisterne påberåbes, men påberåbelsen skurrer.  Saussures  tanke  om tegnets arbitraritet  -  interessant  behandlet  i Jonathan Cullers bidrag til  dette  nummer af K&amp;K - dømmes nemlig ude. Af Peirces tre tegnfunktioner trækkes den ikoniske  frem  fra  en  -  forstår  man  ufortjent skyggetilværelse. Den symbolske nævnes ikke. Underforstået: den har fået næsten hele opmærksomheden. På sin  vis  rigtigt.  Det  er  jo  stort  set  det, strukturalismen  -  fra  Saussure  til  den psykoanalytiske  yderpol  Lacan  -  har været optaget af.

Det  er  sådanne  steder  hos  Stjernfelt,  hvor  man  mærker  bunden.  Eller rettere: manglen  på bund. For hvad er strukturalismens  sprogopfattelse  uden tegnets  -  grænsefænomenerne  ufortalt -  grundlæggende arbitraritet?  Er  sproget -  ifølge strukturalismen - egentlig en samling mimetiske ikoner og sprogsystemet kun en løselig ordning af dem? Nej.  Er  den  ikoniske  funktion  ifølge Peirce  relativt set  vigtigere  end  den symbolske?  Nej.  Og  hvordan  hænger det  egentlig  sammen  med  Stjernfelts erklærede kærlighed til formen på  den ene  side  og  på  den  anden  side  hans ikoniske  præferencer  og  hans  overalt meget tydelige opfattelse af, at der er et grundlæggende  enkelt,  uproblematisk korrespondensforhold  mellem  tegn  og betegnet, mellem repræsentation og repræsenteret,  mellem  formen  og  det formede? Det hænger slet ikke sammen.

Begynder  man  således  at  bore  lidt de  steder,  hvor  den  indre  konsistens  i tanken  skulle befinde  sig  -  tankens faste form -  ser man, hvor løs i fugerne den er. Der er ingen form. Eller rettere: Der  er et  enkelt  helte-skurkeunivers idiosynkratisk  bygget  over  to  lister:  de gode og de onde. For begge listers vedkommende  er  fremgangsmåden name dropping og kort karaktergivning (+/-). Der argumenteres ikke, og størrelser så forskellige  som  Georg  Lukács,  Søren Gericke, fluxusbevægelsen, Ernst Jünger  og  den  sagesløse  menige  »negativist«, der lalleglad går frit omkring på Nørrebro,  havner  i  samme  afdeling  af den  idehistoriske  sortbog.  Her  og  der foretages en  hurtig skitse  af  mulige hyperabstrakte ligheder, men ofte bliver det  ved  antydninger  af  ind-  og  underforståede forbindelser mellem fænomener,  der  har  lige  så  lidt  eller  lige  så meget med hinanden at gøre  som Schopenhauer  har  med  Søren  Gericke eller med en gedeost fra Gudhjem.

Men man må vist hellere end gerne imponeres, når hammondorglet spiller. Med mild hånd udstrør forfatteren indforståede referencer til en pæn mængde faggebeter på videnskabernes vide felt. Forfatterens kompetencer er omfattende og dybe, forstår man. Eksempelvis  i  note  37,  der  henviser  til  Brouwer og  hans  matematikfilosofi,  »hvor  livsfilosofien  pludselig  stikker  sit  uforvek- slelige  hoved  frem«  (p.213).  Med  den slags  håndbevægelser  bliver  overlegenheden demonstreret. Og de seriøse problemer samtidig vinket af. Her matematikkens og symbolsprogenes grundlæggende  repræsentationsspørgsmål,  som  siden  det  tidlige  1900-tal  og Brouwer  har  givet  søvnløse  nætter  til generationer  af  kloge  og  gjort  religion til  hvermandsløsning  blandt  matematikere:  en  thomsensk  container  til  at indkapsle  netop  det,  der  næsten  ikke kan undgå at gøre  ondt  i  hovedet,  når man  tænker  det  skarpt  og  grundigt igennem.  Men det gør Stjernfelt så heller ikke.

Med  religionens  containerfunktion er vi tilbage ved Søren UIrik Thomsens essays. Og da slår det, at der i Thomsens container med dens ædruelige og åbent bekendte rationalitetstranscendens tankemæssigt  er  mere  »skønt,  sandt  og godt«,  end  der  er i Stjernfelts  plethora af  blinde  pletter.  De  er  i  forvejen  så store som tekopper, men med flid udsætter han dem her ydermere for den forstørrelse til intethed ,  han hele tiden snyder  sine bad  guys i  næsen  for  at bedrive.

Der  er  ikke  kun  forskelle  mellem bogens to dele og forfattere, der er også egentlige modsigelser. Digteren  giver ganske vist  i  nogen  grad lip service til Stjernfelts kampagnelinie. Også på Thomsens  sider  pipper  negativ-ordet engang imellem frem med den negative farvning,  som  skal  til  for  polemikkens skyld. Men det er kun perifere paradeøvelser ude på ramperne. Alt hvad han i øvrigt  skriver,  er  direkte  informeret  af digterens praktiske erfaring med, hvad sproget kan og ikke kan. Med negativitet,  med  ikke-mening  som  meningens folie.  Kort  sagt  med  alt  det,  som  hos Stjernfelt  står  skrevet  op  i  den  sorte bog.  Avantgardeaversionen  er  de  dog enige  om,  skønt  på forskellig  vis  og  af lidt forskellige grunde.

Men det forbliver en indbyrdes hemmelighed mellem dem, at man ikke behøver  gå  mange  linier  ind  i  Søren Ulrik Thomsens digtning for at stå frontalt over for det faktum, at »livsfilosofien  pludselig  stikker  sit  uforvekslelige hoved  frem«  (p. 213):  »vinen suser i kroppen kroppen suser i natten«, »Ja, kroppen er lykke, men/  [...] kroppen  støder  mod  ting  mens  den/leder efter sig selv/ så er krop ingen krop/ så er  krop  ingenkrop«,  »her  er  min  krop« og »kroppen der vendte i luften/ fuld af triumf« - for blot at citere et lille antal steder  i City  Slang (1981).  Kort,  en  i teksterne  stadig  og  stædig  -  i  denne bogs  terminologi:  livsfilosofisk,  vitalistisk  -  refereren  til  kroppen  som  den 'virkelige' instans hinsides ordene.

Siden de unge anarkister huserede i de royalt klingende  bydele  er noget sket. Slut er alle anarkistiske  slumstormerdrømme,  og ind er  kommet drømme  om  doktorringes  funklen  og fascinationen  af  messehaglerne  i  funktion  under  forvaltningen  af  sakramenterne. Fra anarki til ordenens parti. Men andet er  dog  det  samme.  Dengang skrev  Søren  Ulrik  Thomsen  digte,  og det gør han stadigvæk. Stjernfelt brugte pennen og den store pensel som propagandaens plakatmand. Det gør han også stadigvæk.

192