Spor
Forfattere: Carlo Ginzburg
Tidsskrift: kok (1986-12-28)

## Carlo Ginz burg

## Spor

Indicie  -paradigrnets radder

"Gud er i  detaljen" G.Flaubert og  A.Warburg

I  det  falgvde vil  jeg  forsage  at  vise,  hvordan  der  på  humanvidenskabernes område i slutningen af  1800-tallet lige så stille fremkom en epistemologisk model  (et paradigme,  om man vil),' som hidtil  ikke er blevet  tildelt  tilstrzkkelig  opmzrksomhed.  Selvom  dette  paradigme aldrig  eksplicit  er  blevet  behandlet teoretisk,  er  det  i  virkeligheden overordentligt  virksomt.  En  analyse af  det  kan  måske medvirke  til  at bryde  det  dodvande,  som  modsætningen  mellem "rationalisme"  og

"irrationalisme " har skabt.

## I

1. Mellem 1874 og 1876 fremkom der i  "Zeitschrift fur bildende Kunst" en serie artikler om italiensk maleri. De var underskrevet af en ukendt russisk  forsker,  Ivan  Lermolieff; den tyske overszttelse var foretaget  af den  ligeledes  ukendte  Johannes  Schwarze.  Artiklerne  foreslog  en  ny metode til  tilskrivning af  gamle billeder  [tilskrivning: identifikation  af billedernes  ophavsmznd, OA], hvad  der fremkaldte modstridende  reaktioner  og livlige diskussioner blandt  kunsthistorikere.  Farst  nogle  år senere  kastede  forfatteren  den  dobbelte  maske,  han  havde  skjult  sig bag.  Det  drejede  sig i  virkeligheden  om  italieneren  Giovanni  Morelli (Schwarze er en overszttelse af  efternavnet,  Lermolieff nzsten et  anagram  over  det).  O kunsthistorikerne  taler  endnu  den  dag i  dag om 5 " Morelli-metoden "  .

Lad  os ganske kort  se, hvad  denne metode går ud  på. Museerne er fulde af  unajagtigt  tilskrevne malerier, sagde Morelli. Men  det er vanskeligt at fare hvert  enkelt  billede  tilbage  til  dets  ophavsmand:  meget ofte står man overfor vzrker, som er usignerede, måske er de overmalede  eller  i  dårlig konserveringsstand.  I  denne situation  er det  absolut nadvendigt at kunne skelne originaler fra kopier. Men for at gare dette (sagde Morelli) skal man ikke, som man plejer, statte sig på maleriernes mest  iajnefaldende  trzk,  dem  det  er  lettest  af  kopiere:  de  himmelvendte ojne hos Peruginos personer, smilet hos Leonardo osv. Man skal derimod undersoge de ubetydelige detaljer, dem som er mindst  påvirkede af de trzk, som var karakteristiske for den skole, maleren tilharte: oreflipperne og neglene,  fingrenes,  hzndernes og foddernes  form.  På denne  måde  afslorede  Morelli  orets  szrlige  form  hos  Botticelli,  hos Cosm6  Tura og  så  fremdeles: med  storste  nojagtighed  katalogiserede han de trzk, man kan finde i originalerne men ikke i kopierne. Og ved at  bruge  denne  metode  foretog  han  i  snesevis  af  nye  tilskrivninger  i nogle  af  Europas  forende gallerier.  Ofte  drejede  det  sig om  sensationelle tilskrivninger: Dresdner-galleriets Liggende Venus, som gik for at vzre  Sassoferatos kopi  efter  et  tabt  forlzg  af  Tizian,  identificerede Morelli  som  et  af  de  yderst  få vzrker,  der  helt  sikkert  stammer  fra Giorgiones egen hånd.

Trods disse  resultater  blev  Morellis metode  stzrkt  kritiseret,  måske på grund af  den nzsten arrogante sikkerhed,  hvormed den blev fremsat.  Den  blev  betragtet  som  mekanisk,  plumpt  positivistisk,  og  faldt efterhånden i unåde.3 (På den anden side er det ikke usandsynligt,  at mange  af  de  forskere,  som  talte  nedszttende  om  den, stiltiende  fortsatte  med  at  anvende  den  i  deres  egne  tilskrivninger.)  Den  fornyede interesse for  Morellis arbejder skyldes E.Wind, der opfattede dem som et ty~isk udtryk for en moderne holdning til kunstvzrker, -en holdning der sigter mod  nydelse såvel af  de enkelte  detaljer  som  af  vzrket  som helhed.  Ifolge  Wind  var  Morelli  blevet  irriteret  over  den  dyrkelse  af geniets umiddelbarhed, han havde modt i sin ungdom, hvor han havde forbindelse  med  romantiske  kredse  i er lin.*  Denne  fortolkning  er imidlertid ikke szrligt overbevisende, eftersom Morelli slet ikke beskæftigede  sig med  zstetiske  problemer  (det  bebrejdede  man  ham  faktisk senere); han arbejdede med przliminære problemer af filologisk karakter. I virkeligheden havde den metode, Morelli fremlagde, helt  andre og langt mere frugtbare perspektiver. Wind selv var, som vi skal se, lige så nippet til at opdage dette.

2.  "Sammenlignet med  andre kunsthistorikeres bager -skriver Wind -ser  Morellis temmeligt  mzrkvzrdige ud. De  er oversåede med illustrationer  af  fingre og  orer,  omhyggelige fortegnelser  over  disse karakteristiske småting, som rober en given kunstners tilstedeværelse på samme måde som en forbryder forrådes af  sine fingeraftryk . . . ethvert  kunstmuseum,  som  Morelli  studerer,  begynder  straks  at  ligne  et  kriminalmuseum .  . .  " Denne sammenligning har E.Castelnuovo meget overbevisende  viderebearbejdet.  Han  sammenstiller  Morellis  indicie-metode med  den, der  i  næsten  de  samme  år blev  tillagt  Sherlock Holmes  af hans skaber, Arthur  Conan Doyle.'  Kunstkenderen  kan sammenlignes med detektiven, der afslorer forbrydelsens (billedets) gerningsmand ud

fra  indicier,  som  de  fleste  slet  ikke  bemzrker.  Der  er  som  bekendt tallose eksempler på Sherlock Holmes'  skarpsindighed med hensyn til at fortolke spor i mudder,  cigaretaske osv.  Men  hvis man vil  overbevises om  det  rigtige  i  den  sammenstilling,  Castelnuovo  foreslår,  kan  man preve at se nzrmere på fortzllingen  The Cardboard Box (1892), hvor Holmes bogstaveligt talt  "morelliserer". Sagen begynder faktisk med to afskårne arer, -sendt med posten til en uskyldig kvinde. Og her har vi så connoisseuren i arbejde:

[Holmes] standsede, og da jeg  [Watson] så på ham, blev jeg  overrasket over at se ham stirre med en særegen anspændthed på kvindens profil.  Både  overraskelse  og  tilfredsstillelse  kunne  et  kort  ojeblik læses i hans ivrige ansigt, men da hun så sig omkring for at finde ud af, hvorfor han tav, var han igen lige så alvorlig, som han plejede at vzre . 8

Lzngere fremme forklarer Holmes for Watson (og læserne) den bane, hans tanker lynhurtigt gennemlob:

De  ved,  Watson,  som lzge, at der ikke er nogen del  af  menneskelegemet,  der  er  så  forskelligartet som  det  menneskelige 0re.  Hvert 0re er som regel noget helt for sig selv. I sidste årgang af  "Anthropological  Journal" vil De finde to små monografier, som jeg har skrevet om dette emne. Jeg havde derfor undersegt  arerne i zsken med en eksperts 0jne og havde omhyggeligt bemzrket mig deres anatomiske szrheder. Forestil Dem nu min overraskelse, da jeg ved  at se på miss Cushing opdagede, at hendes 0re svarede najagtigt til det kvindeare, jeg  lige  havde  undersagt.  Det  var  fuldstzndigt  udelukket,at  der kunne vzre tale  om  et  tilfzligt  sammentrzf.  Der  var  den  samme forkortelse af  pinna,  den  samme brede  krumning  af  den  ovre lap, den samme vinding af  den indre brusk. Det var, i alt vzsentligt, det samme @re./  Jeg indså naturligvis med det samme, at denne observation var yderst betydningsfuld. Det var indlysende, at offeret måtte vzre en kadelig slzgtning, og sandsynligvis en endda meget nær slzgtning . 9

- 10 3.  Om lidt  skal vi  se hvad denne parallellisme indebzrer. Men  forst kan  det  vzre  på  sin  plads  at  citere  en  anden  af  Winds  vzrdifulde iagttagelser:

Nogle  af  Morellis  kritikere  studsede  over  formuleringen:  "personligheden skal s~ges der, hvor  den personlige tvang er mindst."  Men på dette punkt ville moderne psykologi uden  tvivl  vzre på Morellis side: vores små, ubevidste gester  afslorer vores karakter  langt mere end en eller anden formel holdning, vi omhyggeligt har forberedt.  l'

..." Vi  kan  uden  videre  erstatte  det med  navnet  Freud.  Og faktisk henledte Winds bemzrkninger om Morelli forskernes12  opmzerksomhed Der  Moses  des

"Vores  små,  ubevidste  gester : generelle  udtryk  "moderne psykologi " på  en  lznge  overset  passage  i  Freuds  beramte  essay Michelangelo (1914). I begyndelsen af anden del skrev Freud:

Lznge for jeg  havde  kunne  hore  noget  om  psykoanalyse, erfarede jeg,  at en russisk  kunstkender,  Ivan Lermolieff, hvis forste  afhandlinger  blev  offentliggjort  på tysk  i  årene  1874-76, havde  fremkaldt en  omvzltning  i  Europas  gallerier,  fordi  han  reviderede  tilskrivningerne  af  mange billeder,  belzrte om hvordan  man med  sikkerhed kunne skelne kopier fra originaler og konstruerede nye kunstnerpersonligheder  ud fra de vzrker, der nu var blevet gjort fri af  deres tidligere  tilskrivninger.  Han  afstedkom  alt  dette ved  at se  bort  fra helhedsindtrykket  og de store  trzk i maleriet  og i stedet  fremhzve den  karakteristiske  betydning  af  underordnede  detaljer,  sådanne Småting som f  .eks. fremstillingen  af  fingernegle, oreflipper , glorier og  andre  ubeagtede  ting,  som  kopisten  undlader  at  efterligne,  og som  enhver kunstner dog  udfarer på  en  måde,  der  netop  er karakteristisk for ham. Det interesserede mig derfor at erfare, at der bag  det  russiske  pseudonym  havde  skjult  sig en  italiensk  lzge ved navn Morelli. Da  han  dode  i  1891 var  han  senator  i  kongeriget Italien. Jeg  mener,  at  hans  fremgangsmåde er  beslzgtet  med  den medicinske psykoanalyses teknik.  Også psykoanalysen  er vant  til  at fremdrage det  hemmelige  og  skjulte  ud  fra  disse  ubeagtede  trzk, som man ikke påskanner, ud fra betragtningens affald, -dens "refu13 se".

Essayet  om Der  Moses  des  Michelangelo udkom  til  at  begynde  med anonymt.  Freud  påtog sig forst  faderskabet,  da han  optog det  i  sine samlede vzrker.  Man har ment, at Morellis hang til at udviske forfatterens virkelige person ved  at skjule den bag pseudonymer,  på en eller anden måde også kom til påvirke Freud: og der er fremsat, mere eller mindre  tilfredsstillende,  formodninger  om,  hvad  dette  sammentrzf skulle betyde.14  Det er imidlertid sikkert, at Freud her, under anonyrnitetens  dzekke, på én  gang åbent og skjult,  fortalte om  den  betydelige intellektuelle  indflydelse, Morelli havde haft  på ham i en periode,  der lå lang tid far opdagelsen af psykoanalysen ("lange bevor ich etwas von der  Psychoanalyse  horen  konnte ... "). Man  har  forsogt  at  reducere denne indflydelse til essayet om Michelangelo alene eller mere generelt til de skrifter, hvis emner har forbindelse med kunsthistorien,  l5  men det er en utilbarlig begrznsning af perspektivet i Freuds egen bemzrkning: "Jeg  mener,  at  hans  [Morellis] fremgangsmåde er beslzgtet  med  den medicinske  psykoanalyses teknik."  Hele  Freuds  erklzring,  som  vi  har citeret ovenfor, sikrer i virkeligheden Giovanni Morelli en szrlig plads i psykoanalysens  tilblivelseshistorie.  Her  drejer  det  sig  nemlig  om  en dokumenteret  forbindelse,  ikke  om  én  man blot  gztter sig til, således som det er tilfzldet med starstedelen af  Freuds såkaldte  "forgzngere" eller  "forlabere" ; desuden fandt madet med Morellis skrifter som nzvnt sted i Freuds  "przanalytiske" fase. Vi har altså at gare med et element, som  direkte  har  bidraget  til  udkrystalliseringen  af  psykoanalysen,  og ikke  blot  med  en tilfzldighed, som  han bagefter  sammenlignede med sin egen opdagelse (således som  det  forholder sig med J.popper-"Lynkeus"' dram,  der  blev  indfajet  i  de  senere  udgaver  af Drommetyd16 ning) .

4. Far vi  forsoger at forstå, hvad  Freud kunne få ud af  at lzse Morellis skrifter, er det hensigtsmzssigt  at przcisere det tidspunkt, hvor lzsningen fandt sted. Tidspunktet, eller rettere tidspunkterne, eftersom Freud taler om to forskellige mader:  "Lznge far jeg havde kunnet hare noget om psykoanalyse, erfarede jeg,  at en russisk kunstkender,  Ivan  Lermolieff . . .  "; "Det interesserede mig derfor at erfare, at der bag det russiske pseudonym havde skjult sig en italiensk lzge ved navn Morelli. "

Man kan kun gisne om dateringen af det farste made. Som terminus ante  quem kan  vi  sztte 1895 (nemlig  det  år, hvor  Freud  og  Breuer offentliggjorde  deres Studien uber Hysterie) eller 1896 (hvor Freud  for farste  gang  anvendte  termen "psykoanalyse "). l7 Som terminus  post quem sztter  vi 1883. I  et  langt  brev  fra  december  dette  år  fortalte Freud nemlig sin forlovede, hvordan  han under et besag på galleriet i Dresden  "opdagede malerkunsten "  . Tidligere  havde  han  ikke  interesseret sig for malerier: nu, skrev han,  "har jeg  aflagt mit  barbari og er begyndt at beundre dem".18  Det er vanskeligt  at forestille sig, at Freud forud  for  dette  tidspunkt  skulle  have  falt  sig  tiltrukket  af  en  ukendt kunsthistorikers  skrifter;  derimod  er  det  helt  plausibelt,  at  han  skulle vzre begyndt at lzse dem kort tid efter brevet til forloveden om Dresdi ner-galleriet i betragtning af, at den farste samlede udgave af  Morellis essays (Leipzig 1880) drejede sig om de gamle italienske mestres vzrker i Munchens, Dresdens og Berlins gallerier. 19

Freuds  andet  made  med  Morellis  skrifter  kan  måske  dateres  med starre  najagtighed.  Ivan  Lermolieffs  virkelige  navn  blev  farste  gang offentliggjort  i 1883 -på titelbladet  til  en  engelsk  overszttelse  af  de essays,  vi  netop  har  omtalt;  i  genoptryk  og  overszttelser  efter 1891 (Morellis dadsår)  figurerede både navnet og pseudonymet Det er ikke udelukket,  at  Freud  på et  eller  andet  tidspunkt  fik  fat  på en  af  disse bager,  men sandsynligvis opdagede han ved  et rent  tilfzlde  Ivan  Lermolieffs virkelige  identitet,  mens han i september 1898 gik rundt  i en boghandel i Milano. I Freuds bibliotek, som opbevares i London, er der nemlig et eksemplar  af  Giovanni Morellis (Ivan Lermolieffs) bog Della pittura italz'ana:  studii  storico  critici -Le  gallerie  Borghese  e  Doria Pamphili  in  Roma,  Milano 1897. Anskaffelsesdatoen  er  noteret  på titelbladet: Milano, 14. september.21  Freud var kun en gang i Milano: i efteråret 1898. 22 Iavrigt  havde  Morellis bog en yderligere interesse for Freud netop på dette tidspunkt.  I nogle måneder havde han beskzftiget sig med forglemmelser: kort tid forinden var der i Dalmatien indtruffet den episode (som senere blev analyseret i Huerdagslivets psykopatologz'), hvor han forgzves havde forsagt at huske, hvem der var ophavsmand til Orvieto-freskerne.  Og både den maler  (Signorelli) og de forkerte,  som Freud  farst  kom  til  at  tznke  på  (Botticelli,  Boltraffio),  var  nzvnt  i Morellis bog. 23

Men hvad kunne lzsningen  af  Morellis essays betyde for Freud -for den unge Freud, der endnu var langt fra psykoanalysen ? Han fortzller det  selv:  De  fremlagde  en  fortolkningsmetode  baseret  på  affald,  på marginale  fakta,  der  blev  betragtet  som  afslarende  spor.  På  denne måde  lå  der  i  den  slags  detaljer,  man  almindeligvis  betragter  som betydningslase  eller  ligefrem  trivielle,  "lave",  "gemene "  , en  nagle  til menneskeåndens  mest  ophajede  produkter.  Morelli  skrev  ironisk  (en ironi, som må have glzdet Freud):  "Mine modstandere ynder  at fremstille mig som en person, der ikke forstår sig på kunstvzrkernes  åndelige  betydning,  og  som  derfor  Izgger  szrlig  vzgt  på  ydre  trzk, -hznders og  arers form  og  endog,  horrzbile dictu, så frastadende  ting som fingernegle.  "24  Også Morelli kunne have gjort krav på det Vergilcitat,  som  Freud  elskede  og  valgte  som  motto  for  Drommetydning: "Flectere si nequo Superos, Acheronta movebo" ["Mzgter jeg himlen ej at  rare,  jeg helvede  v ~ k k e r " ] . ~ ~ Hertil  kommer,  at  disse  marginale fakta ifalge Morelli var afslarende, fordi de reprzesenterede momenter, hvor  de  kulturelle  traditionen  kontrol  over  kunstneren  trådte  i  baggrunden og gav  plads  for  helt  individuelle  trzk,  "som unddrager  sig hans opmzrksomhed. "26  Det slående er her ikke så meget henvisningen til en ubevidst aktivitet -det var ikke så uszdvanligt i perioden  27 -men dette, at den inderste kerne i den kunstneriske individualitet blev identificeret med de elementer, der unddrager sig bevidsthedens kontrol.

5. Vi  har altså set, hvordan der aftegner sig en  analogi mellem Morellis,  Holmes' og  Freuds  metoder.  Vi  har  allerede  nzvnt  forbindelsen Morelli-Holmes  og  Morelli-Freud.  Det  ejendommelige  sammenfald mellem Holmes' og Freuds fremgangsmåder er på sin side blevet omtalt af  ~ . ~ a r c u s . ~ ~ Freud selv fortalte for avrigt en patient ("ulvemanden") om sin interesse for Sherlock Holmes'  bedrifter. Men i foråret 191  3 talte han på den  anden side beundrende om  Morellis tilskrivningsteknikker til  en  kollega  (T.Reik),  der sammenlignede psykoanalysens og Holmes' metoder.  I  alle  tre  tilfzlde  drejer  det  sig  om,  at  man  ud  fra  ofte uendeligt  små spor  får mulighed  for  at gribe  en dybere og ellers util-

(hos

gzngelig  virkelighed. Spor, -eller  mere  przcist : g ~ p t o m e r Freud), indicier (hos Holmes), billedtegn  (hos Morelli).

Hvordan skal man nu forklare denne tredobbelte  analogi? Svaret er ved  farste  ajekast  meget  enkelt.  Freud  var  lzge;  Morelli  havde  en medicinsk grad; Conan Doyle havde været  lzge, far han helligede sig litteraturen. I alle tre tilfzlde aner man en model, der stammer fra den medicinske  semiotik: den disciplin, der fortzller , hvordan  sygdomme, som ikke kan iagttages direkte, diagnosticeres ud fra overfladiske symptomer,  som  ofte  forekommer lzgmanden -f.eks.  Dr.  Watson -irrelevante.  (Det  bar  for  avrigt  bemzrkes,  at  parret  Holmes-Watson, den skarpsindige detektiv og den tykpandede lzge, var en fordobling af  en virkelig  person:  en  af  den  unge  Conan  Doyles grofessorer,  som  var beramt  for  sine uszdvanlige diagnostiske evner). Men  det  drejer  sig ikke blot  om biografiske sammenfald.  Mod  slutningen af  1800-tallet -mere przcist, i tiåret 1870-80 -begyndte et indicie-paradigme, baseret på semiotik, at vinde frem i humanvidenskaberne. Men dets radder var langt zldre .

## II

1. I tusinder  af  år var  mennesket jzger.  I labet  af  tallase jagter  lzrte mennesket at rekonstruere det usynlige byttes form og bevzgelser ud fra aftryk i mudder, knzkkede grene, ekskrementkugler,  tabte fjer, lugte, der var  blevet  hzngende  i  luften.  Det  lzrte at opspore,  at registrere, fortolke  og  klassificere  uendeligt  små spor  som  f.eks.  spyttråde.  Det lzrte  at  foretage  komplekse  mentale  operationer  med  lynets  hast,  i tztte buskadser eller i forrzderiske lysninger.

Generationer  efter  generationer  af  jzgere  udvidede  og  viderefarte denne vidensarv.  Der  er  ingen  sproglige kilder  at  lzgge ved  siden  af hulemalerier og  forarbejdede objekter,  men  måske  kan vi ty til eventyrene, som af og til viderebringer et -omend forsinket og fordrejet -ekko af  disse fjerne jzgeres  viden.  Tre bradre (hedder det i et orientalsk  event  r,  som  er  blevet  fortalt  blandt  kirgisere,  tartarer, jader, x 1 tyrkere ...) mader  en  mand,  der  har  mistet  en  kamel -eller,  i  en anden variant,  en hest.  Uden  taven  beskriver  de den  for  ham: den er hvid, blind på det ene aje, på ryggen bzrer den to lzderszkke, den ene fuld af vin, den anden af olie. De har altså set den ? Nej, de har ikke set den.  Så bliver  de  anklaget  for  tyveri  og  fart  for  en  domstol.  Og  her kommer  så bradrenes  triumf: i ét  nu demonstrerer de, hvordan  de ud fra  bittesmå indicier  har  kunnet  rekonstruere  udseendet  af  et  dyr,  de aldrig har set for deres ajne.

Det  er  indlysende, at de tre  bradre har  arvet en form for jagtviden (også selvom de ikke er beskrevet som jzgere).  Det  der karakteriserer denne  viden,  er  evnen  til  at  slutte  fra  erfarede,  men  tilsyneladende ubetydelige fakta til en kompleks realitet, som ikke kan iagttages direkte.  Man  kan  tilfaje,  at  disse  fakta  altid  ordnes  af  iagttageren  på  en sådan måde,  at de danner  en narrativ sekvens, hvis  simpleste formulering  kunne  vzre  "noget er  gået  forbi her".  Selve  forestillingen  om fortzlling (som noget forskelligt fra  trylleri, besvzrgelse eller  anråbe1 -se)32  opstod måske farste gang i et jzgersamfund  ud  fra  erfaringerne med  at  dechiffrere  spor.  Det  forhold,  at  de  retoriske  figurer,  som jzegersproget den dag i dag hviler på -del for helhed, årsag for effekt -lader  sig  fare  tilbage  til  metonyrniens prosaiske  akse  og  hårdhzndet udelukker metaforen, understatter  denne hypotese -som naturligvis er umulig at bevise.33  Jzgeren kan have vzret den farste til  "at fortzelle en historie", fordi han  alene var  i stand til  at lzse en sammenhzngende begivenhedsrzkke  ud  af  de  stumme  (men  ikke  usynlige) spor,  byttet havde efterladt.

At  "dechiffrere" eller  at  "lzse" dyrenes spor er metaforiske udtryk. Men  man  bar  prave  at  tage  dem  helt  bogstaveligt  som  en  sproglig fortztning af  en historisk proces, der -ganske vist  over  et meget langt tidsstrzk -farte til skriftens opfindelse. Den samme forbindelse formuleres, i form af  en ztiologisk myte, i den kinesiske tradition: Her bliver opfindelsen af  skriften tillagt en hajtstående  embedsmand, som havde observeret nogle aftryk af fuglespor i en sandet flodbred.34  Hvis man på den anden side forlader myternes og hypotesernes område til fordel for den dokumenterede historie, bliver man slået af de uafviselige analogier mellem det jzgerparadigme, vi  netop har beskrevet, og det paradigme, der implicit ligger i de mesapotamiske spåmzends tekster -tekster som er  affattet  fra  år  3000  f.K.  og  fremefter.35  Begge  forudsztter,  at  en minutias undersagelse af en ofte yderst gemen virkelighed kan gare det muligt  at  opdage  sporene  af  begivenheder, som iagttageren  ikke  selv kan erfare direkte. På den ene side: ekskrementer, fodspor, hår, fjer, -på den anden side: dyreindvolde, oliedråber i vand, stjerner, kroppens ufrivillige bevzgelser osv. Det er rigtigt, at den sidste gruppe i modszetni.ng til  den  farste  praktisk  talt  er  ubegrznset,  i  den  forstand  at  alt, eller  nzsten  alt, kunne blive  udgangspunktet for spådomme. Men  fra vores synspunkt er den vigtigste forskel en  anden: spådommen pegede mod fremtiden, mens j  zgerens dechiffrering angik fortiden  (eventuelt en fortid  som  kun  var  nogle få minutter  gammel).  Erkendelsesmåden var  dog  temmelig  ens i  de  to  tilfzlde; de givne  intellektuelle operationer -analyse, sammenligning, klassifikation -var  formelt identiske. Men naturligvis kun formelt: de sociale sammenhznge var fuldstzndigt forskellige. Det er iszr blevet fremhzvet , 36 hvordan skriftens opfindelse på grundlzggende måde przgede  den mesapotamiske spådomskunst.

Udover h0je herrers gængse fortrin blev guderne nemlig tillagt evnen til at  kommunikere  med  deres  undersåtter  via  skrevne  meddelelser -i stjernerne, på menneskelegemet, overalt, -og disse meddelelser var det spåmzndenes opgave at tyde (dette var en forestilling, som efterhånden skulle  blive  gruildlaget  i  det  flere  tusind  år gamle  billede:  "naturens bog".  Og bestemmelsen af profeti  som tydning af guddommelige tegn, indskrevet i virkeligheden,  blev  forstzrket af  kileskriftens piktografiske trzk; også denne skrift  betegnede,  som  spådommene,  ting via  andre ting. 37

Også et fodspor betegnet  noget, -et dyr, som er gået forbi. I forhold til  fodsporets,  det  materielt  oplevede spors, konkrethed  reprzesenterer piktogrammet  allerede et voldsomt  skridt frem på vejen mod intellektuel  abstraktion.  Men de abstraktionsevner, som er forudszetningen for indfarelsen  af  den piktografiske skrift, er dog på deres side minimale i forhold til dem, der krzves ved overgangen til fonetisk skrift. I virkeligheden levede piktografiske og fonetiske elementer fortsat side om side i kileskriften, ligesom den stigende fremhzevelse af aprioriske og generaliserende  trzk  i  den  mesopotamiske  spådomslitteratur  ikke  o  hzevede 8 den  fundamentale  hang  til  at  slutte  fra  effekter  til  årsager. Det  er denne  holdning,  der  på den  ene  side  forklarer,  hvorfor  det  mesopotamiske  spådomssprog  var  fuldt  af  tekniske  termer  fra  det  juridiske vokabular, på den anden side hvorfor der i de selvsamme tekster forekom fragmenter om fysiognomik og medicinsk ~emiotik.~'

Efter en lang omvej er vi  således kommet tilbage til semiotikken.  Vi genfinder  den  som  element  i  en  ejendommelig konstellation  af  discipliner  (men termen  "disciplin" er klart  nok en anakronisme). Det kan vzre fristende  at  skelne  mellem  på  den  ene  side  de  to  pseudovidenskaber, spådomskunst  og fysiognomik, på den anden side de to videnskaber, jura  og medicin,  og forklare sammenstillingens heterogeneitet ud fra dette samfunds store afstand fra os i tid og rum. Men dette ville vzre  en  overfladisk  konklusion.  I  det  gamle  Mesopotamien  var  der virkelig noget,  som forbandt  disse vidensformer (hvis man ser bort  fra spådom via  inspiration, som var  baseret  på oplevelser  af  ekstatisk karakter4'):  en holdning orienteret  mod analyse af  den slags individuelle tilfzelde, som udelukkende kan rekonstrueres via spor, symptomer, indi -cier. De mesopotamiske juratekster bestod f.eks. ikke af lovsamlinger og forordninger, men var diskussioner af konkret kasuistik.41  Man kan kort sagt  tale om et indicieparadigme eller et divinatorisk paradigme  [divinatorisk: som har med spådom at gare] rettet, alt efter karakteren af de forskellige vidensformer,  mod  fremtiden,  nutiden  eller  fortiden.  Mod fremtiden -s A   havde man spådomskunst i egentlig forstand; mod fortid,  nutid  og  fremtid, -så havde  man  den  medicinske semiotik  med dens dobbelthed af diagnose og prognose; mod fortiden -s A   havde man retsvidenskaben.  Men bag dette indicielle eller divinatoriske paradigme anes den måske zldste gestus i menneskehedens intellektuelle  historie: jzgerens gestus, når han sammenkrabet i mudderet undersager vildtets spor.

2.  Det vi  har sagt indtil nu, skulle forklare, hvorfor der i en afhandling om  mesopotamisk  spådomskunst  også  står  noget  om hvordan  man diagnosticerer  kraniebrud  ud  fra dobbeltsidet  skelen;4' og mere  generelt:  det forklarer, hvordan der i det historiske forlab opstod en konstellation  af  discipliner,  som  alle  byggede på dechiffrering  af  forskellige slags  tegn,  fra  symptomer  til  skrift.  Undervejs  fra  de  mesopotamiske kulturer  til  Grzkenland  zndredes  denne  konstellation  på grundlzggende måde, -i  forbindelse  med  fremkomsten  af  nye  discipliner  som historiografi  og  filologi,  og  i  forbindelse  med  at  de  zldre discipliner, f.eks.  medicinen,  erhvervede sig en  ny,  social og  epistemologisk selvstzndighed.  Menneskets  legeme,  sprog  og  historie  blev  nu  for  farste gang underkastet  en  fordomsfri  undersagelse,  som  af  princip  udelukkede forestillingen  om guddommelig indgriben. Denne  afgerende forvandling,  som  var  karakteristisk  for  polis-kulturen,  er  som  bekendt endnu den dag i dag en del af vores arv. Mindre selvfalgeligt er det, at et paradigme, der kan  defineres som  semiotisk eller indicielt,  spillede 43 en meget  vigtig rolle  i denne forvandling. Dette er  szrligt tydeligt  i forbindelse med den hippokratiske medicin, som definerede sine særlige metoder  ud fra overvejelser over det afgarende begreb om  "symptom" (semeion [heraf  termen semiologi/semiotik]).  Hippokrhterne hzvdede, at kun en opmzrksom observation og en yderst nojagtig registrering  af alle  symptomer  g0r  det  muligt  at  udarbejde  de  enkelte  sygdommes "historier ": sygdommen selv er uhandgribelig.  Denne understregning af medicinens  indicielle karakter  var  uden  tvivl  inspireret  af  den pytagoræiske Izge Alkmeons sondring mellem den guddommelige bevidstheds umiddelbarhed  o den  menneskelige  bevidstheds  gisnende,  "konjekki turale"  karakter. I  denne  negering  af  virkelighedens  gennemskuelighed  fandt  han en implicit  legitimation  af  det  indicielle paradigme, som  rent  faktisk var  yderst  udbredt  indenfor  mange forskellige handlingssfzrer . Lzger , historikere, politikere,  pottemagere, snedkere, samznd, jzgere, fiskere og kvinder -det var blot nogle af de kategorier, der  ifalge  grzkerne  virkede  på  den  konjekturale  videns  omfattende område. Dette område -der betegnende nok blev styret af en gudinde :om  Metis, Zeus' farste kone, der repræsenterede kunsten at spii i vand, -blev  afgrznset  med  termer som  "gisning",  "at gztte" (tekmor,  tekrnairesthag.  Men  som  nævnt  forblev dette  paradigme  implicit -fuldjtzndigt  overskygget af  den  prestigefyldte og socialt  mere  ophajede) :rkendelsesmodel , som Platon udarbejdede. 45

3.  Visse  dele  af  det  hippokratiske  "korpus" har  ikke desto mindre  en overraskende  defensiv tone,  som  fortzller, at diskussionen om  lzgevidenskabens usikkerhed allerede var begyndt at dukke op i det 5. århundrede f.  K. -en diskussion, som skulle vare ved, helt frem til vore dage. Diskussionens langvarige  historie  må sikkert  forklares ud  fra  det  forhold,  at  relationen  mellem  læge  og  patient -herunder  patientens manglende mulighed  for kontrollere lægens viden og magt -ikke  har zndret  sig  synderligt  siden  Hippokrates' dage.  Derimod  har  diskussionens termer zndret sig i labet  af  disse nzsten 2.500  år, i  takt  med den grundlæggende forvandling af begreber som  "stringens "  [ "rigore  "1 og "videnskab "  . Den afgarende czsur på dette område markeredes som bekendt med udviklingen af et videnskabeligt paradigme, der var baseret på -men også viste sig at overleve -den galileiske fysik. Selvom den moderne fysik ikke kan defineres som  "galileisk" (hvilket ikke betyder, at  den  forkaster  Galileo),  så er  Galieos generelle  epistemologiske (og symbolske) betydning  for  videnskaben  forblevet  intakt.47 Men  det  er naturligvis  evident,  at  den  gruppe  discipliner,  vi  har  kaldt  indicielle (heri  indbefattet  medicinen)  ikke  ganske  opfylder  de videnskabskriterier, som kan udledes af det galileiske paradigme. Det drejer sig nemlig i  udprzget  grad om kvalitative discipliner, hvis  objekt  er  individuelle tilfzlde,  situationer  og  dokumenter,  i deres  egenskab  a f individualiteter,  og netop derfor  har  de opnåede resultater  altid  en uundgåelig tilfzldighedsmargin: man behaver  blot  at tznke på den vzgt, konjektur  har  i  medicin  og  filologi,  for  slet  ikke  at  tale  om  dens  rolle  i profetier  (selve termen konjektur stammer fra  ådom oms kunsten).^^ Den galileiske  videnskab  havde  en  helt  anden  karakter,  den  kunne  have overtaget det skolastiske motto individium est ineffabile: om det individuelle kan man ikke tale.  Den eksperimentelle metode og anvendelsen af  matematik  hvilede  nemlig  på  kvantificering  og  på fznomenernes gentagelighed,  mens  det  individualiserende  perspektiv  pr.  definition udelukkede gentagelse og kun tillod kvantificering som et underordnet redskab.  Indpodningen  af  arkzologiske  metoder  på  historiografiens stamme, netop i labet  af  1600-tallet, pegede således på dennes fjerne oprindelse i indicielle discipliner, som havde været skjult i århundreder. Og dette udgangspunkt forblev uantastet, selvom stadigt tzttere bånd knyttede historieforskningen til socialvidenskaberne. Historie forblev en socialvidenskab suigeneris, uhjzlpeligt bundet til det konkrete. Selvom historikeren  ikke  kan  undgå  at  referere (eksplicit  eller  implicit)  til sammenlignelige serier af fznomener, er hans erkendelsesstrategi (såvel som  hans  udtryksmåde)  i  sit  inderste  vzsen  individualisercnde  (også selvom 'individet' eventuelt  er en social gruppe eller et helt samfund). I denne forstand kan historikeren  sammenlignes med  lzgen, der anvender sygdomsbeskrivelsens billeder, når han analyserer den enkelte pati-

ents  szrlige  sygdom.  Og  den  historiske  erkendelse  er,  som  lzgens,

indirekte, indiciel, konjektural. 49

har  antydet,  er  imidlertid  alt  for  skematisk. filologien, eller som  lige siden sin fremkomst  har vzeret

Den  modstilling,  vi Indenfor  de indicielle discipliners omrade var  der én -mere  przcist: tekstkritikken -atypisk i visse henseender.

Dens objekt  blev nemlig konstitueret  gennem en drastisk udvzlgelse af  pertinente  trzk -som med tiden skulle blive yderligere reducerede. Denne  interne  forvandling  i  disciplinen  hang  sammen  med  to  afgorende historiske czsurer: opfindelsen af skriften og af  bogtrykket.  Som bekendt  opstod  tekstkritikken  efter  den  farste opfindelse  (da  man besluttede at nedskrive de homeriske digte), og den blev konsolideret efter den  anden  (da  man  erstattede  de  farste,  ofte  hastigt  producerede, klassikerudgaver med  nogle  mere  pålidelige).50 Forst  blev  alle  de elementer,  der  vedrarer  mundtlig  fremforelse  og  gestik,  betragtet  som ikke-pertinente for teksten; senere også de elementer, der knytter sig til skriftens  fysiske  fremtrzeden.  Resultatet  af  denne  dobbelte  operation blev en stigende dematerialisering af teksten, som efterhånden rensedes for enhver sanselig reference:  selvom teksten nodvendigvis må have en 51 sanselig substans for at overleve, er den ikke identisk med denne. Alt dette  forekommer  os  indlysende idag, men  er  det  i  virkeligheden  slet ikke.  Man behaver  blot  at tznke på intonationens afgarende rolle i de orale litteraturer eller på kalligrafiens rolle i kinesisk lyrik for at indse, at det  tekstbegreb, vi  netop har omtalt, er forbundet med et kulturelt valg  af  umådelig  rzekkevidde.  Dette  valg  var  ikke  den  uundgåelige konsekvens af, at mekanisk reproduktion erstattede den manuelle, -det viser det interessante eksempel fra Kina, hvor opfindelsen af trykpressen ikke  oplaste  forbindelsen  mellem  litterzr  tekst  og kalligrafi.  (Vi skal straks se, at de figurative  "teksters" problem historisk er blevet stillet i helt andre termer. )

Dette fundamentalt abstrakte tekstbegreb forklarer, hvorfor tekstkritikken, der i vidt omfang forblev divinatorisk, var i stand til at udvikle sig i strengt videnskabelig retning, således  som det skete i labet af 1800Med en radikal  beslutning valgte den udelukkende  at beskzeftige sig med de tekstlige-trzk, som kunne reproduceres (farst manuelt, så -efter  Gutenberg -mekanisk).  Selvom dens objekt  var  individuelle 53 tilfzlde, lykkedes  det  den  på  denne  måde  at  undgå  humanvidenskabernes hovedproblem:  det kvalitative. Det er betegnende, at Galileo påberåber  sig  filologien på det  tidspunkt,  hvor  han  grundlagde  den moderne  naturvidenskab  gennem  en  lige  så  drastisk  begrebsmzssig reduktion. Middelalderens  traditionelle sammenligning mellem verden og en bog byggede på evidens, på begges lzselighed. Galileo understregede derimod, at  "den filosofi .. . som er skrevet i denne storslåede bog, der  til  stadighed  ligger  opslået for vore  ojne  (jeg  mener  universet) .. . tallet.

ikke  kan forstås, med  mindre  man forst Zarer  at forstå sproget  og  at kende  de  tegn [caratteri], som er skrevet  dér," dvs.  "trekanter, cirkler og andre geometriske figurer. "54  Såvel for naturfilosoffen  som for filologen er teksten en dyb, usynlig starrelse, som skal rekonstrueres hinsides  de  foreliggende  sansedata:  "figurer, tal  og  bevzgelser,  men  ikke lugte, smag eller lyde, somje tror blot  er ord [nomi], når de optreder losrevet fra  det levende dyr. "

Med  denne sztning udstak  Galileo en  tendentielt  anti-antropocentrisk  og  anti-antropomorfisk  retning,  som  naturvidenskaberne  aldrig siden kunne afvige fra. På vidensformernes geografiske kort  åbnede der sig  en  klaft,  som  med  tiden  skulle  blive  starre  og  starre.  Der  kan  i virkeligheden  ikke  tznkes en  starre modsztning end  den mellem  den galileiske fysiker, der var professionelt dav og ufalsom overfor smag og lugt, og så hans samtidige, lzgen, der nåede frem til sin diagnose ved lzgge oret  til hvksende  brystkasser, ved  at snuse til ekskrementer, ved

at smage på urin.

4. En af disse lzger var pave Urbano VIII's hofmedicus, Guilio Mancini fra Siena. Det fremgår ikke, om han kendte Galileo personligt: men de har sandsynligvis truffet hinanden, eftersom de begge fzrdedes i samme romerske kredse (fra  pavehoffet  til  Lincei-Akademiet) og havde fzlles bekendte  (fra  Federico  Cesi  til  Giovanni  Ciampoli  og  Giovanni  Faber).56 Nicio  Eritreo,  alias  Gian  Vittorio  Rossi,  har  givet  en  levende skildring  af  Mancini, hvor  han fortzller  om hans ateisme, hans uszdvanlige  diagnostiske evner  (detailleret  beskrevet  i  termer,  der  er  som hentet ud af en af spådomskunstens lzrebager) og om hans skruppellase forsag på at aftvinge sine klienter  malerier, hvilket han gjorde  "intelligentissimus"  .57 Mancini havde nemlig skrevet et vzrk med titlen Alcuni considerationi  uppartenenti  alla pittura  come  de  diletto  di un gentilhuomo nobile e come introduttione a quello si deve dire [Nogle betragtninger  over  maleriet  som  adspredelse for  en  adelsmand og som introduktion  til,  hvad  man  bar  sige], et  vzrk som  havde stor  udbredelse  i manuskriptform  (den farste, fuldstzndige, trykte udgave udkom for en snes år siden).58  Som titlen siger, henvendte  bogen  sig ikke til malere, men  til  adelige  amatarer, -til  de virtuosi, som  i  stadigt  stigende  tal strammede til  den  årlige  udstilling  af  zldre og moderne  malerier  på Pantheon,  d.  19. marts.59 Den  måske mest  originale del  af  Mancinis Considerationi -den der handler  om  "bedammelse  af  malerier", dvs. om metoder til at identificere falsknerier, til at skelne kopier fra originaler  osv.60 -ville  aldrig  vzre  blevet  skrevet,  hvis  ikke  dette  kunstmarked  eksisterede.  Det  farste  forsag  på  at  etablere connoisseurship (som  det  skulle blive kaldet  et  århundrede senere) kom  således fra en lzge, der var beramt for sine lynhurtige diagnoser, -en mand, som når han  traf  en  syg,  med  et  hastigt  blik  "quem  exitum  morbus  ille  esset På  dette  tidspunkt  i  fremstillingen  må  det vzre tilladt  at  betragte denne sammenkobling af lzgens og kunstken- habiturus, divanabat derens blik som mere end et tilfzldigt sammentrzf.

For vi  kommer nzrmere ind på Mancinis argumenter, må vi  fremhzve noget som han og de adelsmznd, Considerationi henvender sig til, -men også vi selv -er fzlles om, -en antagelse, som ikke fremstilles eksplicit,  eftersom den  (fejlagtigt) betragtes som  indlysende: nemlig  at der mellem et maleri  af  Raphael  og et af  dets kopier  (hvad enten det drejer sig om endnu et maleri, et stik, eller -i vore dage -et fotografi) består  en  uundgåelig  forskel.  De  akonomiske  konsekvenser  af  denne antagelse -at  et  maleri  pr.  definition  er  et "unicum",  umuligt  at 62 gentage, -er åbenlyse. Og connoisseurens fremkomst som social figur er forbundet med dette. Men antagelsen udspringer  af et kulturelt valg, som er alt andet end naturgivet, hvilket fremgår af, at det ikke anvendes overfor skrevne tekster. Maleriets eller litteraturens formodede evighedsvzrdi har intet med dette at gare. Vi  har allerede set, hvordan en rzkke historiske udviklinger rensede begrebet  om den skrevne tekst for en serie træk, der blev betragtet som ikke-pertinente. I maleriets tilfzlde har denne renselse ikke (endnu ikke) fundet sted. Derfor mener vi, at håndskrevne  eller  trykte kopier  af Orlando Furioso najagtigt  reproducerer den tekst,  Ariosto lavede; mens det forholder sig helt  anderledes med kopier af et af Raphaels portrztter.63

Kopiens  forskellige  status  indenfor  maleri  og  litteratur  forklarer, hvorfor  Mancini, i sin egenskab af  kunstkender, var ude af  stand til at anvende tekstkritikkens metoder, skont han i princippet  etablerede en 64 analogi mellem det at skrive og det at male. Men netop fordi han tog udgangspunkt  i  denne  analogi,  måtte  han  sage  hjzlp  i  nogle  andre discipliner, som var under opbygning.

Det  farste problem, han rejste,  angik  maleriernes  datering.  Til den ende,  hzvdede  han,  må man  opove  "en  vis  erfaring  i  at  genkende maleriets  mangfoldighed  indenfor  en  bestemt  tidsalder,  ligesom  oldgranskerne  og  bibliotekarerne  har  gjort  det  med  hensyn  til  bogstaver [caratteri], hvori de erkender skriftens tidsalder. "65 Dette  "at genkende . . . bogstaver"  hentyder  uden  tvivl  til  dateringen af  grzske og latinske manuskripter, hvis metoder i de samme år blev udviklet af  Vatikanets bibliotekar,  Leone  Allacci, -metoder  der  skulle blive  genoptaget  og videreudviklet  et  halvt  århundrede senere  af  palzografiens  grundlzgger abi il lo n.^^ Men  "udover  det,  der  er  szrligt  [la  proprieta]  for århundredet" er der -fortsatte  Mancini -"det, der er  szrligt for  den enkelte", ligesom  "vi ser  det  hos skriverne,  der kan genkendes ud  fra dette  tydelige szrtrzk."  Den  analogiske  forbindelse  mellem  skrift  og maleri,  der  forst  blev  antydet  på det  makroskopiske  niveau  ("tidsalderen",  "århundredet "), blev således genoptaget på det mikroskopiske, individuelle  niveau.  På  dette område kunne  en  Allaccis  proto-palzo- grafiske  metoder  ikke  anvendes.  Men  i  de  samme  år  forelå  der  et enkelt, isoleret forsag på at analysere individuelle  håndskrifter, ud fra et  uventet  synspunkt.  Lægen  Mancini  bemærkede,  idet  han  citerede Hippokrates, at det er muligt at slutte fra sjælens "operationer" til dens "impressioner ", som på deres side havde radder i  "dét, der er  særligt" for det individuelle legeme.  "Jeg tror, det er af denne grund og ud fra denne antagelse, at nogle af vort århundredes fineste ånder har skrevet og givet regler  for, hvordan  det er muligt  at erkende en persons intellekt og ånd ud fra denne persons skrivemåde og håndskrift. " En af disse "fineste ånder" var  sandsynligvis en  læge fra  Bologna,  Camillo  Baldi, som i sin Trattato come da una lettera missiva si cognoscano la natura e  qualitii  dello  scrittore [Afhandling om  hvordan  man  ud  fra  et  brev bedammer den skrivendes natur  og egenskaber]  havde  et  kapitel,  der må betragtes som den ældste europæiske tekst om grafologi.  Titlen på kapitel 6 i Trattato er: "Hvilke betydninger man kan uddrage af karakterens  form  [nella  figura  del  carattere] "  ; hvor  "carattere " betegnede "bogstavets form,  således som  det  er  skrevet  med  pen  på dokumentet. "67 Men  trods  de rosende ord, som er citeret ovenfor, var  Mancini ikke  interesseret  i  denne  spirende  grafologis  erklærede  mål, dette  at ville  rekonstruere de skrivendes fulde personlighed  ved  at slutte fra de skrevne  "karakterer"  til  den  psykologiske  "karakter" (synonymer, der endnu engang henviser  til en fjern, fælles disciplin).  Derimod  opholdt han  sig  ved  selve  den  nye  disciplins  forudsztning:  de  individuelle håndskrifters  forskellighed  og  dette  at  de  ikke  kan  imiteres.  Ved  at isolere  de  elementer  i  malerierne,  som  på  tilsvarende  måde ikke  kan imiteres, kunne  han nå det  mål, han havde  sat  sig: udviklingen  af  en metode,  som  gjorde  det  muligt  at  skelne  originaler  fra  falsknerier, mesterens  værker  fra  kopisternes  eller  elevernes.  Dette  forklarer  hans formaning om, at man ved hvert maleri skal kontrollere om man kan se mesterens sikkerhed, især i de dele som nedvendigvis udfares med beslutsomhed,  og som ikke egner  sig til imitation,  det er iszr hår, skæg,  ajne. Hårlokker er meget  besvzrlige  at imitere, hvilket  så viser  sig i kopien,  og hvis  kopisten ikke ansker  at imitere dem, så får de ikke mesterens perfektion.  Og disse dele af  maleriet er  som  pennestrag  og  snirkler  i  håndskrift,  der  krzver  mesterens sikkerhed og beslutsomhed.  Ligeledes bar man se efter de dristige og brillante  strag,  som  mesteren  tilfajer  på forskellige steder  med  en beslutsomhed,  der -ligesom  et pennestr~g -ikke kan  imiteres; for eksempel  foldekast  og  lysglimt,  som  afhznger  mere  af  mesterens fantasi og beslutsomhed end af sandheden om de fremstillede ting. 68

Parallellen mellem  at skrive og  at male,  som  Mancini  allerede  havde antydet i flere forskellige sammenhznge, bliver  her, som  det ses, genoptaget  fra  et  nyt  synspunkt,  der  er  uden  fortilfælde  (bortset  fra  en flygtig  antydning  hos  Filarete,  som  Mancini  ikke  kan  have  kendt),69 Analogien  understreges  gennem  anvendelsen  af  tekniske termer,  som var almindeligt pdbredte i samtidens afhandlinger om håndskrift, f.eks. 70 "sikkerhed "  , "strag "  , "snirkler". Også kravet om  "hurtighed"  [velocita]  har  samme  baggrund:  i  en  tidsalder  med  kraftig  bureaukratisk udvikling var  det,  bortset  fra elegance, netop pennefaringens  (ductus) hasti  hed, som sikrede en juridisk  kursivskrift succes på skrivernes marked. Generelt  er  den vzgt, Mancini  tillzgger de dekorative trzk, et vidnesbyrd  om grundig  beskzftigelse  med  hovedtrzkkene  i  de håndskriftmodeller, som blev  anvendt i Italien  fra slutningen af  1500-tallet til  begyndelsen  af  1600-tallet.~~ Studiet af  "karakterw-skriften viste,  at mesterens hånd fortrinsvis kunne identificeres i de dele af maleriet, som a) blev  hurtigst  udfart,  og  som  derfor  b)  tendentielt  fjernede  sig  fra virkelighedsfremstillingen (hårets snoninger,  foldekast,  "som mere  afhznger af mesterens fantasi og beslutsomhed end af sandheden om de fremstillede  ting").  Vi  skal  senere  vende  tilbage  til  den  rigdom,  der ligger  gemt  i  disse  udsagn, -en  rigdom  hverken  Mancini  eller  hans samtidige var i stand til at trzkke frem i lyset.

5.  "Karakterer".  Brugt  i  egentlig  eller  overfart  betydning  dukker  det samme ord op omkring 1620 i flere forskellige skrifter, -på den ene side hos grundlzggeren af  den moderne  fysik, på den anden side hos henholdsvis  palzografiens,  grafologiens  og  kunstforståelsens  foregangsmznd.  Naturligvis  var  der  kun  et  metaforisk  slzgtskab  mellem  de immaterielle  "karakterer",  Galileo lzste med  hjernens ajne i naturens bog,73  og dem som Allacci, Baldi eller Mancini dechiffrerede materielt på papir  og pergament,  på lzrreder eller  trzpaneler.  Men  termernes identitet  får  endnu  engang  den  indbyrdes  heterogeneitet  mellem  de discipliner, vi  har fart sammen, til et trzde frem. Deres grad af videnskabelighed  i  galileisk  forstand  aftog  hastigt,  efterhånden  som  man bevzgede sig fra geometriens universale  "szrtrzk" [proprieta] over de szrtrzk  i  håndskriften, "som  er  fzlles  for  et  helt  århundrede",  til maleriets -for  slet  ikke  at  tale  om  kalligrafiens -"helt  individuelle szrtrzk" .

Denne aftagende skala bekrzfter,  at den egentlige hindring for anvendelsen af  det galileiske paradigme havde at gare med, hvor centralt det  individuelle  element  var  placeret  indenfor  den enkelte disciplin.  I det  omfang  individuelle  trzk  blev  betragtet  som  pertinente,  svandt muligheden  for  strengt videnskabelig erkendelse ind.  En  forelabig beslutning om at se bort fra individuelle trzk var naturligvis ikke i sig selv nogen  garanti  for,  at  man  så kunne  anvende  fysiske  og matematiske metoder  (uden  hvilke  der  ikke  kunne  vzre  tale  om  at  overtage  det galileiske  paradigme  i  egentlig  forstand):  men  en  sådan  beslutning

udelukkede det i det mindste ikke på forhånd.

6.  På dette tidspunkt  var  der to  mulige  veje  at gå: enten  kunne man ofre erkendelsen af det individuelle element til fordel for generalisering (som kunne vzre mere eller mindre streng, mere eller mindre mulig at formulere  i  matematisk  sprog),  eller  man  kunne  forsage  at  udvikle, måske famlende, en  anden slags paradigme,  baseret  på videnskabelig erkendelse  af  det  individuelle  (men  det  var  en videnskabelighed,  som måtte defineres fra grunden af).  Naturvidenskaberne valgte den farste vej,  og  farst  meget  senere fulgte de såkaldte humanvidenskaber efter. Arsagen er indlysende. Tilbajeligheden til at se bort fra et givet objekts individuelle trzk er direkte proportional  med iagttagerens falelsesmzssige distance.  Der  var  et  sted  i Trattato di architettura, hvor  Filarete havde  hzvdet,  at  man  ikke  kan  konstruere  to  fuldstzndigt  identiske bygninger, -og havde sammenlignet dette med  "tartarernes fjzs, som alle ser ens ud, eller  etiopiernes  fjzs, som  alle er sorte, men hvis man betragter  dem najere,  så er  der",  trods  det  umiddelbare  indtryk,  "en forskel  midt  mellem  alle  lighederne" -men så understregede han,  at der findes  "masser af dyr, som alle er helt ens, f.eks. fluer, myrer, orme og  fraer  og  mange  fisk,  således at  man  indenfor  disse  arter  ikke  kan skelne den ene fra den anden. "74  Set med en europzisk arkitekts ajne var  selv helt minimale forskelle mellem to  (europziske) bygninger meget vzsentlige, mens forskellene mellem tartarers eller etiopiers  "fjzs" var ubetydelige og forskellene mellem to orme eller to myrer simpelthen ikke  eksisterede.  En  tartarisk  arkitekt,  en  etiopier  uden  kendskab  til arkitektur, en myre -ville have foreslået andre typer af hierarkier.  Den individualiserende  erkendelse er  altid  antropocentrisk,  etnocentrisk og på  anden  vis  specificerende.  Naturligvis  kunne  man  også  af  og  til anlzgge et individualiserende  perspektiv på dyr, mineraler  og planter, f.eks. i forbindelse med spådomme:75  farst og fremmest når det drejede sig om eksemplarer, der klart  afveg fra normen.  Teratologien  [studiet af  abnormiteter] var  som  bekendt  et  vzsentligt område indenfor  spådomskunsten.  Men  i  1600-tallets farste  tiår  blev  studiet  af  anormale fznomener underordnet  undersagelsen  af  normen,  profetien  blev  underordnet  den  generaliserende  erkendelse  af  naturen, -et  udtryk  for den,  også indirekte,  indflydelse, det  galileiske paradigme  udavede.  I april  1625 bliver  der i omegnen af  Rom fadt en kalv med to hoveder. Naturforskerne  fra  Lincei-Akademiet  interesserer  sig  for  sagen.  Den bliver  diskuteret  på  et  made  i  Vatikanets Belvedere-haver  mellem Akademiets sekretzr Giovanni Faber, Ciampoli (der begge, som nzvnt, var nzrt knyttet til Galileo), Mancini, kardinal Agostino Vegio og pave Urbano VIII. Det farste spargsmål, der stilles, er dette: skal den tohovede  kalv  betragtes  som  6t  eller  to  dyr?  Lzgerne  mener,  at  det  er hjernen,  der  adskiller  det  enkelte individ,  mens  tilhzngere  af  Aristoteles mener, det er hjertet.76  Man harer formentlig her i Fabers referat et  ekko  af  Mancinis  indlzg, eftersom  han  var  den  eneste  lzge,  der

- deltog i diskussionen. Ti1 trods'  for sine astrologiske interesser77  analyserede han  altså ikke  vanskabningens særtrzk for  at  tage  varsler  om fremtiden,  men  for  at  nå  frem  til  en  mere  przcis  definition  af  det normale  individ, -et  individ,  som  tilharte  en  bestemt  art,  og  derfor kunne betragtes som gentageligt. Mancini må have undersagt den tohovede kalvs anatomi med samme opmzrksomhed som dén,  han szdvanligvis  lagde  for  dagen,  når  han  betragtede  malerier.  Men  analogien med hans aktiviteter som connoisseur stoppede her. Netop en figur som Mancini reprzsenterede i en vis forstand forbindelsen mellem det divinatoriske paradigme  (Mancini som diagnostiker og connoisseur) og det generaliserende  paradigme  (Mancini  som  anatom  og  naturforsker). Forbindelsen, men også forskellen. Fabers przcise beskrivelse af dissektionen, o de ledsagende, minutiase kobberstik, som viste kalvens indre 8 organer, havde nemlig ikke -i modsztning til hvad man umiddelbart skulle tro -til hensigt at fastlzgge objektets "helt individuelle szrtrzk", men  netop  de  (naturlige,  ikke  historiske) szrtrzk, som  hinsides  det givne objekt er  "fzlles" for arten. Naturforskningens tradition, som var grundlagt  af  Aristoteles, blev  på denne måde  genoptaget og forfinet. På  Lincei-Akademiets våbenskjold  symboliserede lossens  skarpe  blik synssansen,  der  nu  skulle  blive  det  privlegerede  organ  indenfor  de discipliner, som  var  udelukket fra  at anvende matematikkens oversanselige aje. 79
7.  Blandt  disse  discipliner  var  også, i  det  mindste for  en  umiddelbar betragtning, humanvidenskaberne (som vi ville kalde dem idag). De var det  i  en  vis  forstand a fortiori -om  ikke  andet så på grund  af  deres stzdige antropocentrisme, således som den f.eks. helt troskyldigt kommer  til  udtryk  i  det  afsnit  fra  Filarete,  vi  omtalte  ovenfor.  Men  der gjordes  faktisk  forsag-på også  at  indfare  den  matematiske  metode  i studiet af  menneskelige forhold.80  De  politiske aritmetikere -som stod for de farste og mest vellykkede af disse forsag -valgte som deres szrlige objekt, forståeligt nok, dens slags menneskelige fznomener, der er mest determinerede i biologisk forstand: fadsel, avling, dad. Denne drastiske reduktion  muliggjorde en  stringent  forskning, -og  samtidig var  den tilstrzkkelig i forhold til det primzre formål: Forskningen skulle levere de absolutistiske stater et vidensgrundlag for beslutninger af militzr og beskatningsmzssig karakter,  og givet  disse  staters operationsmåde var behovet  udelukkende  af  kvantitativ  art.  Opdragsgivernes manglende interesse for det kvalitative farte imidlertid  ikke til,  at den  nye videnskab -statistikken -fuldstzndigt brod  forbindelsen med  de indicielle discipliners sfzre. Sandsynlighedsregningen sagte, som  det fremgår af titlen på Bernouillis klassiske vzrk (Ars conjectandi [Kunsten at gztte]) at give en  strengt matematisk formulering af  de problemer,  som  spådomskunsten -på en helt anden måde -havde beskzftiget sig med.81

Men  gruppen  af  humanvidenskaber  forblev  solidt  forankret  i  det kvalitative.  Ikke  uden  et  vist  ubehag,  iszr  for  medicinens  vedkommende. Trods de opnåede fremskridt forekom dens metoder stadigvzk usikre, dens resultater  tvivlsomme. Et  skrift som  Cabanis' La  Certezza della medicina, der udkom i slutningen af  1700-tallet,~~ erkendte denne manglende  stringens,  også  selvom  forfatteren  gjorde  sig  umage  for, trods  alt,  at  tilkende  medicinen  en  videnskabelighed sui generis. Der syntes at være  to  grundlzggende  årsager  til medicinens  "usikkerhed". For  det  farste  var  det  ikke  tilstrzkkeligt at  katalogisere  de  enkelte sygdomme og opstille dem i et ordnet system: den givne sygdom antog forskellige former fra individ til individ.  For det  andet var selve erkendelsen  af  sygdommene fortsat  indirekte,  indiciel:  det  levende  legeme var,  pr.  definition,  uden  for  rzkkevidde.  Man  kunne  naturligvis  give sig til  at  dissekere lig: men  hvordan  skulle man kunne slutte fra liget, der allerede var berart  af dadsprocessen, til det levende individs karakt e r i ~ t i k a ? ~ ~ Stillet overfor dette  dobbelte  problem  måtte man nadvendigvis indramme, at end ikke de medicinske fremgangsmåders effektivitet kunne bevises. Og konklusionen blev, at når medicinen ikke kunne opnå naturvidenskabernes szrlige stringens, skyldtes det,  at  den  ikke havde mulighed for at kvantificere -andet end som ren hjzlpefunktion; når  den  ikke  kunne  kvantificere,  skyldtes  det,  at  det  kvalitative,  det individuelle,  uundgåeligt var  til stede; og dette skyldtes på sin side, at det  menneskelige aje er mere  falsomt overfor de (eventuelt minimale) forskelle mellem mennesker  end overfor forskellene mellem klipper  og blade. Allerede i disse tidlige diskussioner om medicinens  "usikkerhed" finder man formuleringer af det, der i fremtiden skulle blive humanvidenskabernes centrale epistemologiske problemer.

8.  En  helt  forståelig  utålmodighed  springer  frem  mellem  linierne  i Cabanis' skrift. Trods de mere eller mindre rimelige indvendinger, man kunne rejse på det metodiske plan, var medicinen  alligevel, socialt set, en  fuldt  ud  anerkendt  videnskab.  Men  ikke  alle  de  indicielle  vidensformer opnåede en tilsvarende prestige i denne periode. Nogle af dem, som  f.eks. connoisseurship, der  var  af  temmelig  ny  dato,  indtog  en tvetydig position  i  udkanten  af  de  anerkendte discipliner.  Andre,  der var  tzttere knyttet  til  hverdagslivet,  faldt simpelthen  helt  udenfor.  At vurdere  en  hest  og  dens  sygdomme  ved  at  betragte  dens  haser,  at forudse et kommende uvejr på grundlag af pludseligt zndrede vindretninger,  at  forstå  et  fornzrmet  ansigtsudtryk  som  tegn  på  fjendtlige holdninger, -det var evner, man bestemt ikke kunne opave ved at lzse afhandlinger om hesteskoning, meterologi eller psykologi. Disse vidensformer var i hvert enkelt  tilfzlde mere omfattende end nogen skriftlig kodificering;  man  lzrte dem  ikke ved  at  lzse bager  men  via  levende ord  og gester, via  det  opmzrksomme blik;  deres grundlag var  subtil-

iteter,  som  ikke  kunne  formaliseres,  og som  ofte  ikke  engang kunne overszttes  til  ord;  de  udgjorde  en  delvis  fzlles,  delvis  forskelligartet vidensarv,  som  tilfaldt  mznd  og  kvinder  fra  alle  sociale  klasser.  Et subtilt  slzgtskab forbandt  dem: de udsprang  alle  af  erfaring,  af  konkret  erfaring.  Dette  var  deres  styrke,  men  også  deres  gramse:  disse vidensformer var  ude  af  stand til  at benytte  abstraktionens magtfulde og frygtelige instrument. 84

Dette  korpus  af  lokale  vidensformer, 85 uden  oprindelse,  erindring eller historie, havde skriftkulturen i nogen tid forsagt at give en præcis, sproglig  formulering.  Almindeligvis  var  det  blevet  til  blege,  fattige formuleringer.  Man behaver  blot  at tznke på den afgrund, der skiller fysiognomibagernes  skematiske  stivhed  fra  elskerens,  hestehandlerens eller  kortspillerens  fintmærkende og  fleksible, fysiognomiske skarpsindighed.  Det  var: vel  egentlig  kun  indenfor  medicinen,  at  den  skrevne kodificering af indiciel viden var rigtig vellykket (men forholdet mellem l z r d  og folkelig medicin  er en historie for sig, som stadig venter på at blive skrevet). I labet af  1700-tallet opstår der en ny situation.  Borgerskabet  går ind  i  en  sand  kulturoffensiv  og  tilegner  sig starstedelen af håndvzrkernes og bandernes  viden,  både  den indicielle  og  den  ikkeindicielle;  den bliver kodificeret, samtidig med at man intensiverer den omfattende akkulturationsproces, som  allerede  var  startet  (ganske vist under  andre former og med  andet indhold) under  Modreformationen. Denne  offensivs centrale  instrument  og  symbol  var  som  bekendt  den franske Encyclopkdie. Det  er  imidlertid  også nodvendigt  at  analysere nogle meget små, men sigende episoder, som f.eks. den, hvor en ikkeidentificeret  romersk  murer  viser  den  (ganske givet  forblaffede) Winckelmann, at den  "lillebitte flade sten" mellem  fingrene  på en statue, man havde afdzkket ved Porto d' Anzio, var  "spunsen eller proppen til en lille flaske. "

Den systematiske indsamling af den slags  "små indsigter" (som Winckelmann i en anden sammenhæng kaldte dem)86  blev grundlaget  for nyformuleringer  af gamle vidensformer på overgangen mellem 1700-  og 1800-tallet -fra kogekunst til  hydrologi og veterinzrvidenskab.  For  et stadigt stigende  antal læsere gik adgangen til bestemte typer erfaring i stadigt  stigende  omfang  via  bager.  Romanen  var  simpelthen  borgerskabets erstatning for og reformulering af  de gamle initiationsritualer -eller  deres  adgang  til  erfaring  slet  og  ret." Og netop  via  fiktionslitteraturen  fik  det  indicielle  paradigme  i  denne periode en  ny,  uventet succes.

9. Da vi  diskuterede det indicielle paradigmes mulige oprindelse blandt fjerne,  fortidige jzgere,  omtalte  vi  det  orientalske  eventyr  om  de  tre bradre, der fortolker  en rzkke indicier  og dermed bliver  i stand til  at beskrive  udseendet  af  et  dyr,  de  aldrig  har  set.  Dette  eventyr -eller

88 denne novelle -kom til Vesten via Sercambis samling af fortzllinger. Siden dukkede det op igen som ramme omkring en langt sterre samling noveller,  der blev  przsenteret  som en overszttelse fra persisk  til  italiensk, redigeret af armeneren Cristoforos. Samlingen udkom i Venedig i midten af  1500-tallet og bar titlen Peregrinaggio  di tre giovani figliuoli del re  di Serendippo [De tre unge kongesanner fra Serendippo og deres rejse i det fjerne].  I denne form blev bogen genoptrykt  adskillige gange og oversat -farst til tysk, derefter, i labet af  1700-tallet, til de europziske hovedsprog, båret af tidens orientalske mode.89  Historien om de tre kongesanner  fra  Serendippo blev  så stor  en  succes, at  den  i  1754 fik Horace  Walpole  til  at  mante  neologismen  "serendipity "  , der  skulle betyde  "uventede opdagelser, som skyldes tilfzldet  eller intelligens " og le  år far havde Voltaire lzst Peregrinaggio i en fransk overszttelse, og i tredie kapitel af sin roman Zadig indfajede han en bearbejdning af rammenovellen. Ved omskrivningen blev originalens kamel  til en tzve og en hest, som det lykkes Zadig at beskrive najagtigt ud fra nogle spor på jorden.  Anklaget for  tyveri  og bragt  for  dommerne beviser han sin uskyld  ved  at  gennemgå  det  mentale  arbejde,  som  havde  sat  ham  i stand til at portrzttere de to dyr, han aldrig havde set:

I sandet så  jeg spor af et dyr, og jeg forstod uden vanskelighed, at de stammede fra en  lille hund.  De  lange, svage furer henover  de små sandvolde  fortalte mig,  at  det  var  en  tzve med  hzngende patter, altså måtte den have fået hvalpe for ganske nylig . .  . 91

I  disse  og  de  efterfalgende  linjer  lå kriminalromanen  i  kimform.  De de to farste direkte, den

inspirerede Poe, Gabourieau og Conan Doyle -tredie formentlig indirekte. 92

Arsagerne til kriminalromanens  uszdvanlige succes er velkendte.  Vi skal senere diskutere nogle af dem. Indtil da kan man blot bemzrke, at kriminalromanen er baseret på en erkendelsesmodel, som på én  gang er meget gammel og helt moderne. Vi har allerede nzvnt, at dens oprindelse  ligefrem  fortaber  sig bagom  den  dokumenterede  historie.  Hvad angår  dens  modernitet,  er  det  tilstrzkkeligt  at  citere  det  sted,  hvor Cuvier lovpriser den nye palzontologiske videnskabs metoder og forde-

le :

. .

. den der blot ser aftrykket af en klavet hov, kan idag konkludere, at det dyr, der satte aftrykket, var dravtygger,  og denne konklusion er  lige så sikker som  enhver  anden fysisk  eller  moralsk  konklusion. Dette ene aftryk fortzller således iagttageren om tzndernes, kzbernes, hvirvelbenenes form på det dyr, der er gået forbi, -om formen på alle knoglerne i ben, kaller, bove og bzkken: det er et tegn, som 93 er mere sikkert end alle Zadigs spor tilsammen.

Måske et mere  sikkert tegn,  men  også et  tegn  af  fuldstzndig samme type.  Zadigs navn  var  blevet  et  symbol, -i  en  sådan grad  at  Thomas Huxley i 1880 ved nogle forelzesninger beregnet på at udbrede Darwins opdagelser anvendte udtrykket  "Zadigs metode" som betegnelse for den procedure,  der  er  fzlles  for  historie,  arkzologi,  geologi,  fysisk  astronomi og palzontologi:  nemlig evnen til at foretage retrospektive profetier.  Disse  discipliner, der er  fuldstzendigt gennemtrukket  af  diakroni, måtte kassere  det  galileiske paradigme  og  vende  sig til  det  indicielle eller  divinatoriske  paradigme  (og  Huxley  talte  eksplicit  om  spådomskunst  rettet  mod  f~rtiden).'~ Når årsagerne  ikke lader sig gentage, er der ikke andet at gore end at slutte sig til dem ud fra deres effekter.

## III

1. De  tråde, der  danner den foreliggende  undersogelse, kan  sammenlignes med  trådene i  et tzppe.  På dette tidspunkt  kan  vi  se,  at de er vcevet  t z t  og  ensartet.  Vi  kan  nu kontrollere monstrets sammenhzng ved  at  lade  blikket  glide  i  forskellige retninger.  Lodret:  så får vi  en sekvens af typen Serendippo-Zadig-Poe-Gaborieau-Conan Doyle. Vandret:  så  har  vi  en  figur  som  Dubos,  der  i  begyndelsen  af  1700-tallet sammenstiller medicin, connoisseurshz og identifikation af  håndskrift, 9jP ordnet  efter  faldende  pålidelighed. Og  endelig  diagonalt:  hvis  vi springer fra en historisk kontekst til en anden, ser vi  f.eks.  Gaborieaus detektiv Monsieur Lecoq febrilsk gennemstrejfe et  "uopdyrket, snedzekket  område", som  er  overstroet  med  forbryderspor,  et  område  han sammenligner med  "en umådelig, hvid side, hvorpå de mennesker, vi leder efter, har indskrevet ikke blot deres bevzgelser og trin, men o  så &amp; deres inderste tanker, -det håb og den frygt, der bevzgede dem," -og ved  hans  side  finder  vi  fysiognomibogernes forfattere,  babylonske spåmznd i  fzrd med  at  lme de meddelelser,  guderne  har  skrevet  i himlen og på jorden, neolitiske jzgere.

Tzppet er det, vi  alt efter sammenhzengen har kaldt  det  indicielle, det  divinatoriske  eller  det  semiotiske paradigme.  Det  drejer  sig klart nok  om  adjektiver,  som  ikke  er  synonyme,  men  ikke  desto  mindre henviser  de til  en fzlles epistemologisk model,  artikuleret  i forskellige discipliner,  der  ofte  er  indbyrdes  forbundne  via  lån  af  metoder  og noglebegreber.  Med  fremkomsten  af  "humanvidenskaberne " på over -gangen  mellem  1700- og  1800-tallet zendres  de  indicielle  discipliners konstellation  på  afgorende  måde:  der  fodes  nye  stjerner,  bestemt  til hastig undergang (som f.eks. frenologien)97  eller til stor fremgang (som f.eks. palzontologien), men frem for alle er det medicinen, der hzvder sig i kraft  af  sin sociale og epistemologiske prestige.  Det bliver medici- nen, som  alle  "humanvidenskaberne"  eksplicit eller  implicit  refererer sig til.  Men  hvilken  del  af medicinen? I midten  af  1800-tallet ser vi  et alternativ  trzde frem: på den ene side den anatomiske model,  på den anden side den semiotiske. I metaforen om "statens anatomi "  , som også Marx  anvender  i  en  vigtig  passage,98 ligger  en  bestrzbelse  på systematisk  erkendelse, -i  en  tidsalder  som  netop  havde  oplevet  hegelianismens, -det sidste, store filosofiske systems -sammenbrud. Men trods marxismens fortjenester endte humanvidenskaberne med i stigende omfang at overtage semiotikkens indicielle paradigme (dog med én  vzsentlig  undtagelse,  som  vi  skal  se).  Og  her  genfinder  vi  så  treenigheden Morelli-Freud-Conan Doyle, som var vores udgangspunkt.

2.  Vi  har  hidtil  talt  meget  bredt  om  det  indicielle  paradigme og dets synonymer. Tidspunktet er nu kommet,  hvor  vi  må skille tingene  ad. Det er 6n sag at analysere fodspor, stjerner, fzces (fra dyr eller mennesker), snue, hornhinder, pulsslag, snedzkkede marker eller cigaretaske, -noget ganske andet at analysere håndskrifter, malerier eller diskurser. Distinktionen mellem (livlas eller levende) natur og kultur er af grundlzggende betydning -og uden tvivl mere afgarende end de langt mere overfladiske og  historisk  foranderlige  distinktioner  mellem  de  enkelte discipliner. Morelli foreslog altså, at man indenfor et kulturelt bestemt tegnsystem som billedsproget skulle opspore de tegn, der havde syrnptomets  (og de fleste indiciers) ufrivillige karakter.  Og ikke blot  dette:  i disse  ufrivillige  tegn,  i  disse  "småting -en  kalligraf  ville  kalde  dem snirkler", -som  kan  sammenlignes  med  den  slags  "yndlingsord  og -fraser, de fleste mennesker bruger, hvad enten de taler eller skriver ... og som de indfarer i diskursen uden at ville det, dvs. uden at bemzrke det", -i disse tegn så Morelli de sikreste indicier på kunstnerens individualitet." På  denne  måde genoptog  og  videreudviklede  han  (måske ;den at vide det)loO de metodologiske principper, hans forgznger Giulio  Mancini  havde  formuleret  så mange  år forud.  Det  var  ikke  nogen tilfzldighed,  at  disse principper  kom  til  modning netop  nu.  På dette tidspunkt var der en mere og mere tydelig tendens fra statsmagtens side til  at  udave  kvalitativ  og forgrenet  kontrol  over  samfundet, og til  den ende benyttede  man et individ-begreb, som var  baseret -også det -på minimale, ufrivillige tegn.
3. Ethvert samfund er nadt til at kunne skelne mellem sine medlemmer; 101 men måden man gar  det  på, veksler  alt  efter  tid  og sted. Farst  og fremmest har man egennavnet: men jo  mere komplekst et samfund er, jo  mere  uegnet  er  navnet  til  utvetydigt  at  fastlzgge  et  givet  individs identitet.  Når  f.eks. eri mand i det grzsk-romerske Ægypten gik til en notar  for  at  blive  gift eller  for  at  foretage en eller  anden  finanstransaktion, så anfarte man ved siden af hans navn summarisk et par fysiske

fakta  og  angav,  om  han  havde  ar  eller  andre  szrlige  kendetegn. 102 Alligevel var der betydelig risiko for fejltagelser eller for at folk svigagtigt  udgav sig for hinanden. I sammenligning hermed havde en underskrift  på en kontrakt mange fordele: i slutningen  af  1700-tallet udgav abbed Lanzi en bog om connoisseurens metoder, Storia pittorica, hvori han  et  sted  hzvdede,  at  det  var  naturen  selv,  der  havde  gjort  det umuligt  at  imitere  håndskrift  med  henblik  på  "sikkerheden"  i  "det civile  (:borgerlige)  ~ a r n f u n d " . ' ~ ~ Men  også underskrifter  kunne  naturligvis forfalskes, og frem for alt var de uanvendelige, når det drejede sig om at kontrollere analfabeter. Trods disse svagheder havde de europziske samfund i mange århundreder alligevel ikke behov for mere sikre eller  mere  praktiske  identifikationsmetoder, -ikke  engang da problemets karakter radikalt var zndret med storindustriens fremkomst, med den dertil knyttede sociale og geografiske mobilitet,  og med dannelsen af  de  gigantiske,  byrnzssige  koncentrationer.  I  et  samfund  af  denne type -ikke blot i London og Paris -var det barnemad at slette sine spor og  dukke  op  igen  med  ny  identitet.  Alligevel  var  det  farst  i  det  19. århundredes sidste tiår,  at der fra flere forskellige sider og i indbyrdes konkurrence blev  fremlagt forslag til nye identifikationssystemer.  Baggrunden var klassekampens aktuelle udvikling: oprettelsen  af  arbejderbevzgelsens  Internationale,  undertrykkelsen af  arbejderoppositionen efter Kommunen, og zndringerne i kriminalitetens karakter.

Fremkomsten af kapitalistiske produktionsforhold havde medfart z n dret lovgivning -i England fra o.  1720,'04  i resten af  Europa nzsten et århundrede  senere  med  den  napoleonske  straffelov.  Ændringen var nadvendiggjort  af  det  nye,  borgerlige  ejendomsbegreb, og med de nye love  foragede  man  antallet  af  strafbare  forseelser  og  gjorde  straffene Lzngere. Tendensen til at kriminalisere klassekampen blev fulgt op med udviklingen  af  et  fzngselssystem  baseret  på  langvarige  indespzrrin$er.lo5  Men fzngslet producerer kriminelle. I Frankrig voksede antallet af   recidivister stat fra  1870 og fremefter,  og mod slutningen af  århundredet udg'orde de henved halvdelen  af  alle kriminelle, der blev stiligt tor  retten.lo6  Disse  års  voksende  vanskeligheder  med  at  identificere recidivisterne blev  i virkeligheden,  bevidst  eller ubevidst,  spydspidsen i . t omfattende  projekt,  der  skulle  sikre  en  generel  og  minutias  samrundskontrol .

For  at identificere recidivister var  det  nadvendigt  at bevise  a) at en 3erson var blevet damt tidligere, og b) at den person, man stod overfor far den samme, som var  blevet  damt dengang.''' Det  farste problem )lev  last  med  oprettelsen  af  politikartoteker.  Det  andet  var  vanskeigere . Man  havde  afskaffet  de  gamle  afstraffelsesmetoder,  som  m z r -rede eller lemlzstede den damte for livet.  Liljen, der var brzndt ind i Myladys skulder, fortalte d'Artagnan, at her var en giftblanderske som illerede  &amp;n  gang  var  blevet  straffet  for  sine  forbrydelser, -mens  to undvegne  straffefanger  som  Edmund  Dantés og Jean  Valjean  havde påtaget sig falske identiteter og var  genindtrådt som  respektable borgere  på den  sociale scene  (disse eksempler  er  tilstrzkkelige  til  at  vise hvilken  central  rolle,  den  kriminelle  recidivist  spillede  i  1800-tallets Borgerlig  respektabilitet  nadvendiggjorde  et  identificerende tegn, som var  lige så uudsletteligt, men mindre  blodigt forestilling~verden).~~~ og ydmygende end dem, man havde anvendt under 1' Ancien Regime.

Forslaget  om  at  oprette  et  kzmpemzssigt  fotografisk  arkiv  blev  i farste  omgang  forkastet,  fordi  det  rejste  ulaselige  klassifikationsproblemer:  hvordan  skulle man isolere de betydningsbzrende elementer i billedets  kontinuum?10g At  gå kvantificeringens  vej  forekom  mere  enkelt  og  stringent.  En  funktionzr  ved  przfekturet  i  Paris,  Alphonse Bertillon,  udviklede  fra  1879 og  fremefter  en  antropometrisk  metode (som  han  derefter  forelagde  i  forskellige  essays  og  monografier). 110 Udgangspunktet var  omhyggelige målinger af  legemet, og resultaterne blev derefter kombineret på den enkelte persons kort.  Naturligvis kunne  en  fejl  på  et  par  milimeter  fore  til  justitsmord,  men  den  mest alvorlige mangel ved Bertillons metode var noget ganske andet: den var helt  igennem  negativ.  Den  gjorde  det  muligt  i  selve  undersagelsesajeblikket  at skelne mellem to forskellige individer, men man kunne ikke bruge  den  til  at  bevise,  at  to  serier  identiske  data  henviste  til  én  og samme person."' Individualitetens irreduktible  flygtighed havde man jaget  på porten  ved  hjzlp af  kvantificering,  nu kom  den tilbage gennem vinduet.  Bertillon foreslog derfor, at man kombinerede den antropometriske metode med et såkaldt "ord-portrzt ", dvs. en verbal, analytisk  beskrivelse  af  afgrznsede legemsdele (nzse , ajne,  arer  osv. ), hvis sum så skulle genskabe billedet  af  den enkelte -og dermed muliggare identifikationen.  De sider med beskrivelser af  arer, som Bertillon frem112 l ~ g g e r ,   minder helt uimodståeligt  om  de illustrationer, Morelli i de selvsamme år indsatte i sine bager.  Måske var der ikke tale om direkte påvirkning, men man bliver alligevel slået, når man lzser, at Bertillon i sin egenskab af  grafologisk ekspert hzvder, at de indicier,  der afslarer en forfalskning,  er  den  slags szrtrzk eller  "idiotiske detaljer"  i originalen,  som  falskneren  ikke  kan  reproducere  og  derfor  altid  erstatter 113 med sine egne.

Som man vil  have forstået, var  Bertillons metode utroligt  indviklet. Vi  har allerede nzvnt de problemer, målingerne rejste. " Ord-portrzt -tet"  gjorde  blot  det  hele  vzrre.  Hvordan  skulle man  i  sin  beskrivelse kunne skelne mellem en fremstående, kroget nzse og en kroget, fremstående nzse? Hvordan skulle man klassificere et blågrant ajes schatteringer ?

I en monografi fra 1888, som senere blev revideret og udvidet, havde Galton  imidlertid  fremlagt  en  meget  enklere  identifikationsmetode, både hvad angår indsamling og klassifikation af data. Som bekendt var den  baseret  på  fingeraftryk.  Men  Galton  selv  var  ærlig  nok  til  at indramme at andre, både i teori og praksis, var kommet for ham.

Det  var  histologiens grundlægger  Purkyné, der  i  1823, i  sin monografi Commentatio de  examine physiologico  organi nisus et  systematis c ~ t a n e i , " ~ [Kommentar  om  den  fysiologiske  undersogelse  af  synsorganerne og hudsystemet], startede den videnskabelige analyse af fingeraftryk. Han opregnede og beskrev ni hovedtyper af linier i huden, men hævdede  samtidig,  at  der  ikke  eksisterede to  individer  med  identiske fingeraftryk.  Denne  opdagelses  praktiske  anvendelighed  overså  han, derimod  ikke  dens  filosofiske perspektiver,  som  han  diskuterede  i  et 116 kapitel  med  titlen De  cognitione  organismi individualis in genere. [Om erkendelse af  individuelle  organismer i  almindelighed].  Indenfor praktisk  medicin står erkendelsen af det individuelle helt centralt, sagde han, -tag blot diagnostikken: symptomerne præsenterer sig i forskellige former hos forskellige individer  og skal derfor kureres med forskellige  midler.  Af  den  grund  havde  visse  moderne  skribenter -som han ikke  identificerede -defineret  praktisk  medicin  som  "artem  individualisandi (die Kunst des ~ndividualisierens) " . 'l7 Men grundlaget for denne kunst  ligger i individets fysiologi. Purkyné,  der i sin ungdom havde studeret filosofi i Prag, genfandt her de mest centrale temaer i Leibniz' tænkning.  Individet,  "ens  omnimodo  determinatum"  [det  på  enhver måde determinerede væsen], har et saxpræg, som kan spores helt ned i dets  allermindste,  mest  umærkelige  karakteristika.  Dette  kan  hverken forklares ved henvisning til tilfzldet eller til ydre påvirkninger. Man må nodvendigvis forudsætte eksistensen af en indre norm eller  "typus "  , som 3pretholder organismernes  mangfoldighed  indenfor  den  givne  arts Trænser:  kendskab  til  denne  "norm  vil"  (fastslog Purkyné  profetisk) "åbne op  for  den  skjulte  viden  om  den  individuelle  natur. " l 1 ' Det lavde vzret fysiognornikkens fejl, at den m ~ d t e individernes mangfollighed med forudfattede meninger og forhastede gætterier: derfor havie  det  hidtil  været  umuligt  at  etablere  en  videnskabelig,  deskriptiv ysiognomik. Purkyné overlod  studiet af  håndfladens linjer til kiromanikkens  "tomme,  forfængelige  videnskab"  og  koncentrerede  sin  opnzrksomhed om noget langt mindre iojnefaldende: og i de linjer, som .r przget  ind  i fingerspidserne,  genfandt han individualitetens  skjulte rendetegn.

Lad os et ojeblik forlade Europa og tage til Asien. Også de kinesiske )g  japanske  spåmænd havde, i modsætning til deres europæiske kolle;er og helt  selvstændigt,  interesseret  sig for disse knapt  synlige linjer, ler gennemkrydser håndens hud.  I Kina, men frem for alt i Bengalen, ar det skik og brug at mærke breve og dokumenter med en fingerspids Lyppet i beg eller blæk,119  en praksis som formentlig havde baggrund i iivinatoriske  overvejelser.  Enhver  som  var  vant  til  at  dechiffrere  de nystiske  skriftformer  i  klippeårer,  i  fuglespor  eller  i  monstret  på  et skildpaddeskj~ld,'~~ ville  let  kunne finde på at betragte aftrykket af en snavset  finger  på en  eller  anden  overflade  som  en slags skrift.  I  1860 blev  Sir  William  Herschel,  der var  distriktskommiszr  over  Hooghly i Bengalen, opmærksom på denne skik, som var udbredt blandt lokalbefolkningen; han indså dens anvendelighed og tznkte på at anvende den for  at  få  den  britiske  administration  til  at  fungere  bedre.  (Sagens teoretiske  aspekter  interesserede  ham  ikke;  Purkynes latinske  afhandling, der allerede havde ligget ulzst i et halvt  århundrede, havde han aldrig hart  om.) Senere bemzrkede Galton retrospektivt,  at der netop var  et  stort  behov  for  et  effektivt  identifikationsmiddel -ikke  blot  i Indien, men generelt i de britiske kolonier: de indfadte var analfabeter, trzttekzre,  forslagne,  svigefulde  og -set  med  en  europzers  ajne -fuldstzndig ens.  I  1880 meddelte  Herschel i Nature, at man efter  17 praveår officielt havde indfart fingeraftryk i Hooghly-distriktet, hvor de nu havde vzret anvendt i tre år med de bedste resultater.121 Imperiets funktionzrer havde tilegnet sig bengalesernes indicielle viden og vendt den mod dem selv.

Herschels artikel  blev  Galtons  stikord, hans  udgangspunkt  for  gennemtænkning  og  systematisk  uddybelse  af  hele  spargsmålet.  Det  var således sammenfaldet af tre elementer, der muliggjorde hans forskning: En  opdagelse gjort  af  en rigtig videnskabsmand  som  Purkyné;  konkret viden  udsprunget  af  den  bengalesiske befolknings  dagligdag;  Hendes britiske  Majestzts trofaste  funktionzr, sir  William  Hershcel med hans politiske  og  administrative skarpsindighed.  Galton  hyldede  den  farste og  den  sidste.  Iavrigt  forsagte  han  at  påvise  racemzssige  szrtrzk i fingeraftrykkene, men uden held; han satte sig alligevel for at fortsztte undersagelserne blandt nogle indianerstammer  i håb om dér  at finde a 122 more monkey-like pattern, et mere abelignende manster.

Udover  at  levere  et  afgarende  bidrag  til  analysen  af  fingeraftryk, indså Galton, som nzvnt, også dens praktiske  perspektiver.  På meget kort  tid  blev  den  nye  metode  indfart  i  England,  og  derefter  mere gradvist  i  resten  af  verden  (et  af  de  sidste  lande,  der  gav  efter,  var Frankrig).  På denne måde fik ethvert menneske en identitet, en indivibemzrkede Galton stolt, idet han karakteriserede sin egen indsats med nogle ord hentet fra en hyldesttale,  som  en  funktionzr i  det  franske  Indenrigsministerium

dualitet, som man fuldt og fast kunne regne med -havde holdt for hans konkurrent, Bertillon. 123

Hvad der indtil for ganske nylig set med de britiske administratorers ajne havde vzret en udifferentieret masse af bengalske "fjzs" (for nu at bruge  Filaretes,  nedszttende  udtryk),  blev  med  ét  slag en  rzkke individer med hver sit særlige biologiske kendetegn. Og det var altså forholdet til  Staten og til  dens bureaukratiske  og politimzssige organer, der afstedkom denne mirakulase udvidelse af begrebet  individualitet.  Hver eneste  ene  indbygger  i  selv  den  mest  elendige  flzkke  i  Asien  eller  i Europa  kunne  genkendes  og  kontrolleres -takket  vzre  fingeraftrykkene.

4.  Det  indicielle  paradigme  blev  anvendt  til  at  udvikle  stadigt  mere forgrenede  og  subtile  former  for  social  kontrol,  men  det  kan  også bruges til  at sprede de ideologiske tåger, som i stigende grad indhyller den  fuldt  udfoldede  kapitalismes  komplekse,  sociale struktur.  Selvom kravet om systematisk erkendelse bliver svagere og svagere, er der ingen grund til at opgive totalitetsforestillingen. Tvzrtimod: at der eksisterer en  dybere  forbindelse,  som  kan  forklare  overfladefznomenerne,  dét bekrzftes i samme ojeblik,  man hzvder, at en sådan forbindelse  ikke lader  sig  erkende  direkte.  Hvis  virkeligheden  er  uigennemsigtig,  så findes der privilegerede zoner -tegn, indicier -som g0r det muligt  at dechiffrere den.

Denne forestilling, som udgar selve kernen i det indicielle eller semiotiske paradigme,  dukkede op i de mest forskellige erkendelsessammenhznge og kom  til  at przge humanvidenskaberne på afgorende måde. Bittesmå palzografiske ejendommeligheder  blev anvendt som spor, der gjorde  det  muligt  at  rekonstruere  kulturelle  brud  og  forvandlinger -med eksplicit henvisning til  Morelli,  der på sin side indloste  Mancinis tre hundrede  år gamle gzld til  Allacci.  Fremstillingen af  foldekast på florentinske  Quattrocento-malerier; Rabelais'  neologismer; troen på de engelske og franske kongers evner til at helbrede kirtelsyge, -ddt er blot nogle få eksempler på den slags bittesmå indicier, man fra tid til anden har trukket frem og betragtet som elementer, der afslarede mere generelle  fznomener: en social klasses, en forfatters,  et helt  samfunds ver124 densbillede. En  disciplin  som  psykoanalysen  blev,  som  vi  har  set, opbygget  på  den  hypotese,  at  tilsyneladende  ubetydelige  enkeltheder kunne  afslore  betydningsfulde  dybereliggende  fznomener.  Den  syste. matiske  tznknings  forfald  blev  ledsaget  af  den  aforistiske tznknings fremgang -fra Nietzsche til Adorno.  Selve termen  "aforistisk" er afslorende i sig selv. (Den er et indicium, et symptom, et tegn: man slipper ikke  ud' af  dette paradigme). Aforismi var  nemlig  titlen  på et  beromt vzrk af Hippokrates. I  1600-tallet begyndte der at udkomme samlinger af Politiske A forismer. Aforistisk litteratur  er, pr. definition, et forsag på at vurdere mennesket og samfundet ud fra symptomer, indicier: en menneskehed og et samfund, som er sygt, i krise. Og også  "krise " er en medicinsk, hippokratisk term.'26  Man kan let vise, at vor tids storste roman -Prousts  A la  recherche  du t e m p  perdu -er  konstrueret  på 1 7 basis af et stringent, indicielt paradigme.

5. Men kan et indicielt paradigme overhovedet vzre stringent?  Naturvidenskaberne~ kvantitative og anti-antropocentriske karakter fra Galileo og fremefter placerede  humanvidenskaberne i et ubehageligt  dilemma:

enten  måtte de  indtage  en svag videnskabelig position  og  opnå relevante  resultater,  eller  også måtte  de  stå i  en  stzrk position  og  opnå magre resultater.  I lobet  af  vort  århundrede lykkedes det lingvistikken, som  den  eneste  humanvidenskab,  at  befri  sig  for  dette  dilemma,  og derfor står den idag som et, mere eller mindre opnåeligt, ideal for alle de andre discipliner.

Men  tvivlen  melder  sig:  måske  er denne form for stringens  ikke alene uopnåelig, men også uonskelig for de vidensformer,  som er tzttest  knyttet  til hverdagserfaringen, -eller mere przcist: som er knyttet til  alle  den  slags  situationer,  hvor  faktorernes unikke  og  uerstattelige karakter er af afgorende betydning for de involverede personer. En eller anden definerede engang forelskelse som overvurdering af de marginale forskelle,  der  består  mellem  en  enkelt  kvinde  (eller mand) og alle  de andre.  Dette  synspunkt kan  udvides til  også at gzlde kunstvzrker  og heste.12'  I  situationer  som  disse  er  det  indicielle  paradigrnes  elastiske stringens (hvis man vil  tillade denne oxyrnoron) uundgåelig. Det drejer sig om vidensformer, som er tendentielt stumme -i den forstand at de, som nzvnt, ikke egner sig til at blive formaliseret, og ikke engang til at blive formuleret. Man lzrer ikke at blive connoisseur eller diagnostiker ved  udelukkende  at  praktisere  efter  de  foreliggende  regler.  I  denne form for  erkendelse  indgår  der (szdvanligvis)  elementer, der hverken kan måles eller vejes: tzft , et sikkert blik, -intuition.

Vi  er hidtil  omhyggeligt gået udenom  dette misbrugte udtryk.  Men hvis  man  vil  anvende  det  som  synonym  for  lynhurtig  fortztning  af rationelle processer, må  man skelne mellem lav og h0j intuition.

Deq gamle, arabiske fysiognomik var baseret på firasa: et komplekst begreb, som generelt betod evnen til at gå direkte fra det kendte til det ukendte, på basis af indicier.12' 'Yiirmen stammede fra sufiernes vokabular  og  blev  anvendt  til  at  betegne  såvel  mystisk  intuition  som  de former for  skarpsindighed, man f.eks.  tillagde  kong  Serendippos s0nner.130 Firasa  er i denne anden betydnin af  ordet  hverken mere  eller mindre end den indicielle videns organ. 13g

Grundlaget  for  denne  "lave  intuition"  er  sanserne  (som  den  også overskrider), -og den har derfor intet  at skaffe med den oversanselige intution, der indgår i det 19. og 20.  århundredes forskellige former for irrationalisme.  Den  er  udbredt  overalt  i  verden,  den  kender  hverken geografiske, historiske, etniske,  kons- eller klassemzssige grznser, -og ligger  derfor  hinsides  de  overordnede  erkendelsesformer,  der  er  de udvalgte fås privilegium. Den udgor en arv, som tilhorer de bengalesere hvis  viden  sir  William  Herschel  eksproprierede;  den  er  jzegernes,  somzndenes, kvindernes  arv.  Den  knytter  menneskedyret  meget  t z t  til alle de andre dyrearter.

Oversat af Peter Larsen efter "Spie.  Radici di un paradigmo indizario", in: CrZsi della ragione, ed. Aldo Gargani, Torino, 1979.

## Noter

- 1 Jeg anvender termen i den betydning, der foreslAs i T.S.Kuhn: The Structure of Scientifzc  Revolutions, Chicago, 1962, idet jeg  ser bort fra de przciseringer og distinktioner, forfatteren  efterhanden  har  indfort  (cf. Postscript -1969 i den 2. udvidede udgave af vzrket, Chicago, 1974, pp. 174 ff.).
- 2 Om Morelli, cf. forst og fremmest E. Wind: Arte e anarchie, Milano, 1972, pp. 52-75, 166-68 samt den bibliografi, der er optrykt  der.  Om  Morellis biografi kan  tilfojes  M.Ginoulhiac: "Giovanni  Morelli. La  vita", in Bergomum, XXXXIV,  1940, nr. 2, pp. 51-74; om den morelliske metode er indenfor de senere  A r   kommet R.  Wollheim: "Giovanni Morelli  and  the  Origins of  Scientific Connoisseurship", in On Art  and the Mind. Essays and Lsctures, London, 1973, pp. 177-201, -H.Zerner: "Giovanni  Morelli  et  la  science  d'art",  in Revue  de  l'art, nr. 40-41, 1978. pp. 209-15, -og G.Previtalz  " A propos  de Morelli", ibid.,  nr. 42, 1978, pp. 27-31. Andre bidrag er nzvnt i note 12. Der mangler desværre en samlet afhandling om Morelli, som analyserer de kunsthistoriske  skrifter,  men  ogsA  hans  videnskabelige  udvikling  som  ung,  hans forbindelser  med  det  tyske  miljo,  hans  venskab  med  De  Sanctis,  hans  deltagelse i  det  politiske liv.  For  s&amp;  vidt  angAr  De  Sanctis,  kan  man  se  det  brev, hvori Morelli foreslog ham som lzrer i italiensk litteratur ved den polytekniske lzreanstalt i Zurich ( F . De  Sanctis: Lettere  dall'esilio (1853-I860), ed. B.  Croce, Bari, 1938, pp. 34-38), samt  index'erne i de bind  af  De  Sanctis' Epistolario, som er under udgivelse p&amp;  forlaget Einaudi. Om Morellis politiske hverv kan  man  forelobig  Izse  de  hurtige  antydninger  i G.Spini:  Risorgimento e protestanti, Napoli, 1956, pp. 114,  261,  335. Om  den genlyd,  hans  skrifter gav i Europa, se hvad han skrev til  Minghetti fra  Basel, 22. juni 1882: "Den gamle Jakob  Burckhardt, som jeg besogte igar aftes, gav mig den mest hjertelige modtagelse  og ville  tilbringe hele  aftenen  sammen  med  mig.  Han  er et meget szrprzget menneske, bade i adfærd og tznkning, og du ville ogsA synes om ham, men iszr ville han tiltale vores Donna  Laura. Han fortalte mig om Lermolieffs bog, som om han kunne den udenad, og stillede mig i den anledning et vzld af sporgsmAl -noget der i ikke ringe grad smigrede min selvglæde. I morgen  skal jeg  igen vzre sammen med ham . .  . " (Biblioteca Communale di Bologna [Archiginnasio], Minghetti-dokumenterne, XXIII, 54).
- 3 R.Longhi  sammenlignede Morelli med den  "store" Cavalcaselle og fandt ham "ikke s A   stor, men  dog bemzrkelsesvzrdig": straks efter talte han imidlertid om  Morellis  "materialistiske . .  . hentydninger",  som  gjorde  hans  "metodik indbildsk  og  ubrugelig  i  æstetiske  sammenhznge"  ("Cartella  tizianesca"  in Saggi  e ricerche -1925-1928, Firenze, 1967, p. 234). (Om konsekvenserne af disse og andre lignende af Longhis vurderinger, cf. G.  Contini: "Longhi prosatore"  in Altri  esercizi  (1942-1971), Torino, 1972, p. 11  7.) Sammenligningen med  Cavalcaselle, som ikke falder ud  til  Morellis fordel, genoptages f.eks.  af

- M.Fagiolo  i G.C.Argan og  M.Fagiolo:  Guida  alla  storia  dell'arte, Firenze, 1974, pp. 97, 101.
- 4 Cf. Wind: Arte ... , op.cit.,  pp.  64-65. Benedetto  Croce talte derimod om  "de umiddelbare  og uforklarlige detaljers sensualisme" (La critica e la storia  delle artifigurative. Questioni  di metodo, Bari, 1946',  p. 15).
- 5 Cf. Longhi: Saggi .. . , op.&amp;.,  p.321:  "Morellis kvalitetssans er for ovrigt meget lidt  udviklet og fores ofte p&amp;  afveje gennem misbrug af  'connoisseurens'  enfoldige  handlinger ..  .  "; straks  efter  betegner  han  ligefrem  Morelli  som  "den middelmadige  og  uheldsvangre  kritiker  fra  Gorlaw"  (Gorlaw  er  en  ironisk "russificering" af  Gorle, et sted i nzerheden af  Bergamo, hvor Morelli-Lermolieff boede).
- 6 Cf. Wind: Arte . .  .  , op.cit., p. 63.
- 7 Cf. E. Castelnuovo: "Attribution" in Encyclopaedia  universalis, vol.  II,  1968, p.  782.  Mere  generelt  sammenligner A.Hauser i sin Le  teorie  dell'arte.  Tendenze  e  metodi della  critica  moderna, Torino,  1969, p. 97, Freuds  detektivmetoder med Morellis (se note 12).
- 8 Cf. A.  Conan Doyb: "The Cardboard Box" in The Complete Sherlock Holmes Short  Stories, London, 1976, pp. 923-47. Det citerede sted findes p. 932.
- 9 Cf. The  Complete ..., op.cit.,  pp.  937-38.  "The  Cardboard  Box"  udkom forste gang i The Strand Magazine, V, januar-juli  1893, pp.  61-73. Man har gjort  opmzerksom  p5 (cf. The Annotated  Sherlock  Holmw, ed. W.S.BaringGould, London, 1968, v01  II, p. 208), at der i samme tidsskrift nogle maneder senere blev offentliggjort en anonym artikel om detamenneskelige  0res forskellige former ("Ears: a Chapter on" in The Strand  Magazine, VI, juli-december 1893, pp.  388-91, 525-27). Ifolge udgiveren  af The Annotated ..., op.cit. p. 208, kunne artiklens forfatter måske vzere Conan Doyle, der saledes omarbejdede Holmes' bidrag til  "Anthropological Journal".  Men  det er sandsynligvis en ubegrundet  antagelse: forud for artiklen om  0rer var der, stadig i  "Strand Magazine"  (V, januar-juli  1893), offentliggjort  en artikel om  "Hands", signeret' Beckles  Wilson.  Hvorom  alting  er,  s&amp; minder  den  side  i  Strand,  der reproducerer  orets  forskellige former, p2 uimodstaelig  made  om  de illustrationer,  der ledsagede Morellis skrifter -hvilket bekrzefter, at beslægtede temaer var i omlob i disse ars kulturliv.

10

- Man kan alligevel ikke udelukke, at det drejer sig om mere end en blot og bar parallellitet.  En  af  Conan  Doyles  onkler,  maleren  og  kunstkritikeren  Henry Doyle, blev i  1869 direktor  for  National  Art  Gallery i Dublin  (cf. P.Nordon: Sir  Arthur  Conan  Doyle.  L'homme  et  l'ceuvre, Paris,  1964, p.  9.).  I  1887 modte Morelli Henry Doyle og skrev om ham til Sir Henry Layard:  "Hvad De fortzeller mig  om  galleriet  i  Dublin,  interesserer  mig  meget,  s i  meget  desto mere som jeg  i  London har haft lejlighed  til  at gore  denne brave  hr.  Doyles bekendtskab.  Han  gjorde  et  meget  fordelagtigt  indtryk  pfi  mig .  .  . men  ak, hvad  er  det  for  nogle  mennesker  man  normalt  finder,  i  stedet  for  folk  som Doyle, som  ledere  af  Europas gallerier  ?I" (British  Museum,  Add.Ms  38965, Layard  Papers, vol.  XXXV, c. 120 v). Henry Doyles kendskab  til den morelliske  metode  (et  kendskab,  som  var  helt  selvf0lgeligt  for  en  kunsthistoriker) fremgir  af Catalogue  of  the  Works of Art  in the National  Gallery of  Ireland (Dublin,  1890), som han redigerede, og hvori han anvendte (cf. f.eks.  p.  87) Kuglers hfindbog, der var blevet gennemgribende omarbejdet af Layard i 1887

11

under  Morellis  ledelse.  Den  farste  engelske  oversiettelse  af  Morellis  skrifter kom  i 1883 (cf. bibliografien  i Italienische  Malerei der Renaissance in Briefwechsel  von  Giovanni Morelli  und Jean  Paul  Richter -1876-1891, ed. J.  og G.Richter, Baden-Baden, 1960.) Holmes' farste eventyr ( A  Study  in Scarlet) blev trykt i 1887. Ud fra disse fakta fremgiir det, at Conan Doyle ved sin onkels mellemkomst kunne have haft direkte kendskab til  Morellis metode.  Men  det drejer sig om en  antagelse,  som ikke er nadvendig, eftersom Morellis skrifter bestemt ikke var det eneste sted, hvor man kunne finde ideer, som dem vi har forsagt at analysere.

- Cf. Wind:  Arte ..., o p d . ,   p. 62.
- Udover en enkelt henvisning hos Hawer (Le teorie ..., op.cit.,  p. 97. -originalen  er  fra 1959), se: J.J.Spcctor: "Les méthodes de  la  critique  d'art et  la psychanalyse freudienne" in Diogknes, nr. 66, 1969, pp. 77-101, -H.Damisch: "La partie  et  le  tout"  in Revue  d'esthétique, 2,  1970, pp. 168-88, -sammes "La gardien de l'interprétation"  in Te1 Quel, nr. 44, vinteren 1971, pp. 70-96, -samt R. Wollheim: "Freud and the Understanding  of  the Art" in On Art .  . .  , op.cit., pp. 209-210. 12
- Cf. S.Freud:  Der  Moses  des  Michelangelo, in S.Freud:  Gesammelte  Werke, vol. X , p. 185. R. Bremer: "Freud and  Michelangelo's Moses"  in American Imago, nr. 33,  1976, pp. 60-75, diskuterer  Freuds fortolkning  af  Moses uden at beskzftige sig med Morelli. Jeg har ikke haft mulighed for at læse K. Victorius: "Der  'Moses des  Michelangelo' von  Sigmund  Freud"  in Entfaltung  der Psychoanalyse, ed. A.Mitscherlich, Stuttgart, 1956, pp. 1-10.
- Cf. 4.Kofman:  L'enfance  da  l'art.  Unc interprátation  de  l'esthétique  freudiennc, Paris, 1975, pp. 19, 27; Damisch: "Le gardien ...", op.cit., pp. 70 ff.; Wollheim: On  Art.. .  , op.&amp;.,  p. 210. 14
- En undtagelse er Spectors fortræffelige essay, men han benzgter dog eksistensen af  en virkelig forbindelse mellem Morellis og Freuds metode  ("Les méthodes ..., op.cit., pp. 82-83). 15
- Cf. S.Frcud:  Drommetydning, Kbh. 1974, p. 82 (pi3  p. 87, note  angives  et senere skrift af Freud om hans forhold til  "Lynkeus").
- Cf. M.  Robert: La rivoluzione psicoanalitica.  La vita e l'opera d i   Freud, Torino, 1967, p. 84.
- Cf. E.H.Gombrich: "Freud e l'arte" in Freud  e la psicologia  dell'arte, Torino, 1967, p. 14. Det er mzrkeligt, at Gombrich i dette essay ikke nievner Freuds afsnit om Morelli. 18
- I.Lermolieff:  Die  Werke italienischcr Meister  in den Gabrien von Munchen, Dresden und Berlin, Ein kritischer  Versuch. A w   dem Rwsischen ubersetzt von Dr. Johannes Schwarze, Leipzig, 1880. 19
- G.  Morelli (I.  LermoliefJ:  Ztalian Masters in German Galleries, A  Critical Essay on the Ztalian Picturcs in the Galleries of Munich, Dresden and Berlin, oversat fra tysk af L.M.Richter, London, 1883.
- Cf. H.Trosman  og  R.D.Simmons: "The  Freud  Library",  in Journal  of  the American  Psychoanalytical  Association, 21,  1973, p. 672 (jeg  takker Pier Cesare Bori varmt for denne oplysning).
- Cf. E.Jones: Vita e  opere  d i   Freud, v01 I , Milano, 1964, p. 404 (org: Life  of Freud, vol. I , 1953).

- Cf.   Robert:  La  rivoluzione ... , op.cit.,  p. 144; Morelli(Lermo1ieJ: Della  pittura italiana ..., o p d . ,   pp. 88-89 ( o m   Signorelli), 159 ( o m   Boltraffio).
- Ibid., p. 4. 24
- Freuds  valg af  Vergil-verset  er blevet fortolket  pa forskellige  mader:  se W.Schoenau: Sigmund Freuds  Prosa.  Literarische Elemente seines Stil, Stuttgart, 1968, pp. 61-73. Den  mest  overbevisende tese forekommer mig at være E.Simons  (p. 72), ifolge hvilken mottoet  skal  betyde, at  den skjulte,  usynlige del  af virkeligheden er lige s&amp;  vigtig som den synlige del. O m   mottoets mulige politiske  implikationer, se  C.E.Schorskes fortræffelige  essay: "Politik og fadermord i Freuds'Drammetydning'",  in Kultur og Klasse, 49, 1984. 25
- Cf.  Morelli (Z.  Lermolieffl: Della pittura  italiana .  . .  , op.cit.,  p. 71. 26
- Cf. Richters nekrolog over Morelli  (ibid., p. xviii): "disse  saerlige indicier  (som Morelli  havde opdaget) ... som en given mester plejede  at  anvende vanemæssigt  og næsten ubevidst .  . . " . 27
- Cf.  hans introd&amp;tion  til A.  Conan Doyle:  The  Adventures  of Sherlock Holmes, A facsimile  of  the stories as they were first  published  in the Strand  Magazine, New  York, 1976, pp.  x-xi.  Se  iovrigt  bibliografien  bagerst  i  N.Mayer:  The seven  per cent  solution,  New  York, 1974 (det drejer  sig  o m  en  roman  o m Holmes og Freud, som har opnaet en ufortjent succes).
- Cf. The  Wow-Man by  the  Wow-Man, ed. M.Gardiner,  New  York, 1971, p. 146; T.Reik:  Z 1   rito  religioso, Torino, 1949, p. 24. O m  sondringen mellem symptomer  og indicier, cf. C.  Segre:  "La  gerarchia  dei segni", in Psicanalisi  e semiotica, ed. A .  Verdiglione, Milano, 1975, p. 33; A. T.Sebeok: Contributions t o   t h e   Doctrine  of Signs, Blopmington  (Indiana), 1976. 29
- Cf.  Conan  Doyle:  The Annotated ..., op.&amp;., vol.  I ,   indledningen  ( " T w o doctors and  a detective: Sir  Arthur Conan Doyle, John A. Watson, M.D.,  and Mr. Sherlock Holmes o f   Baker Street "), pp. 7 f f . ,   o m   John Bell, lægen som var inspirationen  til  Holmes-figuren. C f .  ogsa  A.Conan  Doyle:  Memories  and Adventures, London, 1924, pp. 25-26, 74-75.
- cf. A. Wesselofsky: "Eine Marchengruppe", in Archiv fur  slavische Philologie, nr. 9,  1886, pp. 308-9, med bibliografi. O m   denne fortællings videre skzebne, se  det folgende. 31
- Cf.   A.Seppilli: Poesia e magia, Torino, 1962. 32
- Cf.  R.Jakobsons beromte essay:  "Two Aspects o f  Language  and  two Types o f Aphasic  Disturbances",  in RJakobson  og  M.Halle:  Fundamentak  of Language, den Haag, 1956. 33
- Cf. E.Cazade  og  C.Thornas:  "Alfabeto",  in  Enciclopedia,  vol.  I ,   Torino, 1977, p. 289 (og se  ogsa   ti em ble:  La scrittura, Milano, 1962, pp. 22-23, hvor det  hævdes,  virkelig  paradoksalt,  at  mennesket  forst  laerte  at  læse  og  sa  at skrive).  Generelt  o m  disse  temaer,  se W.Benjamin:  " ~ b e r das  mimetische Vermogen" (manus, 1933), i n   A n g e l w  Novus, Frankfurt a.M., 1966. 34
- Jeg anvenderJ.Bottdros  fremragende essay  "Symptbmes,  signes,  écritures",  in Divination et rationaliti, Paris, 1974, pp. 70-197. 35
- Ibid., pp. 154 f f . 36
- Ibid.,  p. 157. O m  forbindelsen  mellem  skrift  og  spadomskunst  i  Kina,  cf. J.  Gernet:  " L a  Chine:  aspects  et  fonctions  psychologiques de  l'écriture", in L'icriture et la psychologie  des peuples,  Paris, 1963, isaer pp. 33-38. 37

- Det drejer sig om  "inferens", som Peirce kaldte  "presumptiv" eller  "abduktiv" og skelnede fra den simple induktion: cf. C.S.Peirce: "Deduzione, induzione e ipotesi", in Case,  amore  e  logica, Torino, 1956, pp. 95-110, og  "La  logica dell'abduzione", in Scritti  di  filosofia, Bologna, 1978, pp. 289-305. Bottéro insisterer derimod, i det citerede essay, p2 den mesopotamiske spadomskunsts "deduktive"  karakter  (som  han  kalder  det,  "faute de mieux", cf.  op.cit.,  p. 89). Det  er  en  definition,  som  utilborligt  forenkler,  næsten  fordrejer,  den komplicerede udvikling, som samme Bottéro ellers  sti udmzrket har rekonstrueret  (cf. ibid.,  pp. 168 ff.).  Denne forenkling  skyldes formentlig en restriktiv og ensidig definition  af  "videnskab", som faktisk dementerer den betydningsfulde analogi, han et sted papeger  (p. 132), mellem spadomskunst og en meget lidt  deduktiv  disciplin som medicinen.  Den  foreslaede parallel  mellem  de  to tendenser i den mesopotamiske spadomskunst og kileskriftens blandede karakter er en videreudvikling af nogle af  Bottéros iagttagelser  (pp. 154-157).
- Ibid., pp. 191-92. 39
- Ibid., pp. 89 ff. 40
- Ibid., p. 172. 41
- Ibid., p. 192.
- Cf. H.Dillers essay  i Hermes, nr. 67,  1932, pp. 14-42, især  pp. 20 ff.  Den modsztning, der her pilpeges mellem den analogiske og den semiotiske metode, korrigeres, nar man fortolker  den sidstnzvnte som en  "empirisk brug"  af analogien: cf. E.Melandri: La linea  e il  circolo.  Studio  logico-filosofico  sull'analogia, Bologna, 1968, pp. 25 ff. J.-P.  Vernants forsikring i  "Parole et signes muets",  in Dihation ..., o p d . ,  p. 19 om  at "det  politiske,  historiske, medicinske, filosofiske og videnskabelige fremskridt markerer et brud med den divinatoriske  mentalitet",  synes  udelukkende  at  identificere  den  sidstnævnte med  den  inspiratoriske  spadomspraksis  (men  cf.  hvad  den  samme  Vernant siger  p. 11 om  det  uloselige  problem,  som  rejser  sig,  fordi  de  to  spadomsformer,  den  inspiratoriske  og  den  analytiske,  eksisterer side  om  side  ogsa  i Grækenland).  En  implicit  afskrivning  af  den  hippokratiske  symptomalogi fremgar  af  p. 24. (cf.  dog Melandri:  La  linea ..., op.&amp;., p. 251, og iszr samme Vernants og Détiennes bog,  som nævnes i note 45). 43
- Cf. M. Vegettis introduktion  til Hippokrates  (Zppocrate):  Opere .  . .  , op.&amp;., pp. 22-23. Om  fragmenterne  fra  Alkmeon,  cf. Pitagorici. Testimonianze  e frammenti, ed. M. Timpanaro Cardini, vol. I , Firenze, 1958, pp. 146 ff.
- Om alt dette se M.  DEtiennes og  J.  -P.  Vernants meget omfattende undersogelser i Les  ruses  de  l'intelligence.  La  mftis des  grecs, Paris, 1974. Metis' divinatoriske  træk  bliver  fremhzvet  pp. 104 ff.:  men  cf.  ogsa,  om  forbindelsen mellem spadomskunst o i d e  opregnede vidensformer, pp. 145-49 (om somændene) og 270 ff.  Om  medicinen,  cf.  pp. 297 ff .; om  forbindelsen  mellem hippokraterne og Thukydid, cf. introduktionen i det  anforte værk af Vegetti, p. 59 (men  ogsa  den  citerede  artikel  af  Diller,  pp. 22-23). Forbindelsen mellem  medicin  og  historiografi  er  iovrigt  ogsa  blevet  undersogt  i  omvendt retning:  cf. A.  Momiglianos studie  i  "obduktion"  i  "Storiografica  greca",  in Rivista storica italiana, LXXXVII, 1975, p. 45. Kvindernes placering i metisfeltet  (cf.  Détiennes og  Vernants  værk pp. 20,  267) rejser  nogle  problemer, som vil blive diskuteret i den endelige version af det foreliggende skrift 45
- Cf. Hippokratcs (Zppocrate):  Opere .  .  . , op.cit.,  pp. 143-44.

- 47 Cf. P.K.Feyerabend: I problemi  dell'empirismo, Milano,  1971, pp.  105 ff. og sammes Contro  il  metodo, Milano,  1973, passim,  samt P.Rossis polemiske bemzerkninger i Zmmagini della scienza, Roma, 1977, pp.  149-50.
- 48 Coniector var  sandsiger. -Her og andetsteds bygger jeg  på nogle iagttagelser hos S. Timpanaro: Il  lapsw freudiana.  Psicanalisi  e  critica  testuale, Firenze, 1974,  men  s i  at  sige  med  omvendt  fortegn.  Kort  (og  forenklende):  Mens Timpanaro mii afvise psykoanalysen, fordi den er intimt forbundet med magi, forsoger jeg  at vise,  at ikke blot  psykoanalysen, men  ogsii hovedparten  af  de såkaldte  humanvidenskaber  er  inspireret  af  en  epistemologi  af  divinatorisk karakter  (hvad dette indebzerer fremgiir af sidste del af det foreliggende essay). I  det  anforte værk  pp.  71-73 fremhzever  Timpanaro iovrigt allerede magiens individualiserende  forklaringer og de individualiserende  trzek i to videnskaber som medicin og filologi.

49

- Om den hispriske erkendelses "sandsynligheds"  -karakter har M.  Bloch skrevet uforglemmeligt  i Apologia  della storia o  mestiere dello storico, Torino, 1969, pp. 110-22.  Om  denne  erkendelses  indirekte,  spor-baserede  karakter  har K. Pomian skrevet i " L'histoire des sciences et I'histoire  de I'histoire", in Annales  E.S.C., nr.  30,  1975, pp.  935-52, hvor  han  implicit  genoptager  Blochs overvejelser  over  betydningen  af  Maurinis  kritiske  metode  (cf. Apologia ..  . , op.cit.,  pp.  81 ff.). Pomians  skrift, der er rigt  pii skarpe iagttagelser,  slutter med  en  hurtig  fremstilling  af  forskellene mellem  "historie" og  "videnskab "  : blandt disse nzvnes ikke de forskellige vidensformers mere eller mindre individualiserende  holdning  (cf.  det  anforte  vzerk  pp.  951-52). Om  forbindelsen mellem  medicin  og  historisk  viden  cf. M.Foucault:  Microfiszica  del  potere. Znteruentipolitici, Torino, 1977, p. 45 (og se ovenfor, note 44); men cf., for et andet  synspunkt, G. -G.  Granger:  Pensie  formelle et  scicnces  de  I'homme, Paris,  1967, pp.  206  ff.  At  insistere  pi%  den  historiske erkendelses individualiserende  trzek  har  en  mistzenkelig  klang,  fordi  dette  alt  for  ofte  har  vEret forbundet  med forsag  p&amp;  at fundere  denne  erkendelse i empatia [indfolelse], eller  med  identifikation  af  historie  med  kunst  osv.  Det  er  indlysende,  at det foreliggende essay er skrevet i et helt andet perspektiv.

50

51

52

- Om  eftervirkningerne  af  skriftens  opfindelse  cf. J.Goody  og Z. Watt: "The Consequences of  Literacy", in Comparative Studies in Society and History, V , 1962-63, pp.  304-45 (og J.Goody:  The Domwtication  of  the  Savage  Mind, Cambridge,  1977). Se ogsh E.A.Havelock: Cultura  orale  e  civilt&amp; della  scrittura.  Da Omcro  a  Platone, Bari,  1973.  Om  tekstkritikkens  historie  efter opfindelsen  af  bogtrykket  cf.  EJ. Kenney:  The Classical Text. Aspects  of Editing in ths Age of Printed Books, Berkeley (Cal.), 1974.
- Croces sondring mellem kunstnerisk  "ekspression" og "udsagn" sammenfatter, omend i mystificerede termer, tekstbegrebets historiske renselsesproces, saledes som den er sagt aftegnet her. Denne sondrings udvidelse til at omfatte kunstarterne  i  al  almindelighed  (som  er  indlysende  set  fra  Croces  synspunkt)  er uholdbar.
- Cf. S. Timpanaro: La genesi  del  metodo Lachmann, Firenze,  1963.  På p.  1 bliver  indforelsen  af recensio prmenteret  som  det  element,  der  g0r  denne disciplin til videnskab, -en disciplin som for  1800-tallet  snarere var en  "kunst" end en  "videnskab", fordi den identificerede  sig med emendatio, det konjekturale.

- Cf. J.Bidezl aforisme, som Timpanaro gengiver i Il  lapsus ... , op.&amp;.,  p. 72.
- Cf. G.Galilei: Il  Saggiatore, ed. L.Sosio, Milano, 1965, p. 38. Cf. E.Garin: "La nuova scienza e il simbole del 'libro"', in La cultura filosofica  del Rinascimento italiano. Ricerche  e documenti, Firenze, 1961, pp. 451-65, som diskuterer  E.R.Curtiusl fortolkninger af  dette og andre steder hos Galileo ud fra et synspunkt, som er beslzgtet med det, der anlzgges i dette essay.
- Galilei: Il  Saggiatore, op.cit.,  p. 264. Om dette punkt, cf. ogsi J.A.Martinez: "Galileo on  Primary  and  Secondary  Qualities", in Journal  of  the History  of Behaviorial  Sciences, nr. 10,  1974, pp. 160-69. Kursiveringerne  i  Galileocitaterne er mine. 55
- Om Cesi og Ciampoli, se nedenfor. Om Faber, cf. G.  Galilei:  Opere, vol. XIII, Firenze, 1935, p. 207.
- J. N. Eritreo  (G.  V.  Rossg: Pinacotheca  imaginum illustrium,  doctrinae vel ingcnii  laude,  vi7orum ..  . , Lipsiae  (Leipzig), 1692, vol.  II,  pp. 79-82. Ligesom Rossi  ansi ogsi Naudé Mancini  for  overbevist  ateist  ("grand et  parfait  Athée"), cf. R.Pintard: Le  libertinage  Erudit  dans  la  premiere  moitd  du X  VIIe siecb, vol. I, Paris, 1943, pp. 261-62.
- Cf. G.  Mancini:  Considerazioni  sulla pittura, ed. A.  Marucchi, 2. vol.,  Roma, 1956-57. Mancinis betydning som  "connoisseur" er blevet fremhzvet af D.Mahon:  Studies  in Seicento  Art  and  Thcory, London, 1947, pp. 279 ff.  Rig  p i oplysninger, men  alt  for  reduktiv  i  bedommelsen  er J.Hess: "Note manciniane", in Munchener Jahrbuch  der bildenden Kunst, 3. serie, XIX, 1968, pp. 103-20. 58
- Cf. F.Haskel1: Patrons and Paintcrs.  A  Study  in the Relations Between Italian Art  and  Society  in  the  Age  of  Baroque, New  York, 1971, p. 126; se  ogsi kapitlet  "The Private Patrons" (pp. 94 ff.).
- Cfr. Mancini: Considerazioni ..  .  , o p d . ,   vol. I, pp. 133 ff. 60
- Cf. Eritreo:  Pinacotheca . . .  , op  .cit., pp. 80-81 (min kursivering). Lidt Izngere fremme (p. 82) beskrives en anden af  Mancinis diagnoser, der viste sig at vzre korrekt  (patienten var Urbano VIII) som "seu vaticinato, seu praedictio ". 61
- Det problem, som stik og graveringer rejser, er klart  nok helt  anderledes end maleriets problem.  Generelt  kan man bemzrke, at der idag er en  tendens  til at underminere det figurative kunstvzerks karakter af  "unicum" (tznk blot p i "multiples");  men  der  er  ogsi modsatrettede  tendenser,  som  fastslir  kunstvaerkets uigentagelighed (performancc art, sivel som body art, land art). 62

63

- Alt dette forudsztter naturligvis  W. Benjamin: "Kunstvzrket  i reproduktionsteknikkens  tidsalder"  (org.:  "L'zuvre d'art 2 l'epoque  de  sa  reproduction mécanisée", in Zeitschrift fur  Sozialforschung, 5, 1936), som dog udelukkende taler om figurative kunstvzrker.  Disses -og iszr maleriernes -"Einmaligkeit " modstilles de litterære teksters mulighed for mekanisk reproduktion i E. Gilson: Peinture  et  rEalitd, Paris, 1958, pp. 93 og iszr 95-96 (jeg takker Renato Turci for  henvisningen  til  denne tekst).  Men  for  Gilson drejer  det sig om  en  intern modstilling,  ikke  en  historisk,  sidan  som  det  forsoges  vist  i  dette  essay.  Et tilfzlde som De Chiricos  "egne falsknerier" viser hvordan det nutidige begreb om kunstvzrkets absolutte singularitet ligefrem begynder  at se bort fra kunstner-individets biologiske enhed.
- Cf.  L.Salernos  antydning  i Mancini:  Considerazioni ..., op.&amp;., vol. II, p. xxiv, note 55.

- 65 Cf.  ibid.,  vol.  I,  p.  134 (i  slutningen  af  citatet  korrigerer  jeg "pittura"  til "scrittura", hvilket meningen kraever).
- 66 Navnet  Allacci foreslas af folgende grunde. I et foregaende afsnit, der ligner det  citerede,  taler  Mancini  om  "bibliotekarer  og isaer  Vatikanets",  som er i stand  til  at  datere  gamle  skrifter,  bade  græske  og  latinske  (ibid.,  p.  106). Begge afsnit mangler i den korte version, den sakaldte Discorso dipittura, som Mancini  afsluttede for  13. november  1619 (cf. ibid., p. xxx; Discorso-teksten findes pp. 291 ff.; afsnittet om  "ricognizione delle pitture" pi3 pp. 327-30). Nu forholder det sig sadan, at Alacci blev udnaevnt  til  "scriptor" ved  Vatikanet i midten af  1619 (cf. J. Bignami Odier: La  bibliothi.que  Yaticane de Sixte IV  a Pie X I . . .  , Vatikanstaden,  1973, p.  129; nyere studier om Allacci opregnes pp. 128-31). Og pil  den  anden  side var  der  bortset  fra  Allaci  ingen  i  Rom,  der besad palaeografisk kompetence i graesk og latin af den type, Mancini nævner. Om betydningen  af Allacis palæografiske ideer, cf. E. Casamassima: "Per una storia  delle  dottrine paleografiche dal'umanismo a Jean  Mabillon",  in Studi medievali, serie I I I , V,  1964, p. 532, note  9, som ogsa papeger  forbindelsen Allaci-Mabillon. idet  han  for  den  tilhorende  dokumentations  vedkommende henviser til  en  fortsaettelse af  essayet, som  imidlertid  aldrig  er  udkommet.  I Allaccis brevsamling, som opbevares i  Biblioteca  Vallicelliana  i  Rom, er  der intet spor af forbindelser  mellem Allacci og Mancini; de faerdedes dog begge i samme intellektuelle  miljo,  hvilket fremghr af begges venskab med  G.V.Rossi (cf. Pintard: Le  libertinage .  .  . , op.&amp;. , p. 259). Om venskabelige forbindelser mellem Allacci og Maffeo Barberini for denne blev pave cf. G.Mercati: Note per  la storia di alcunc  biblioteche romane nei secoli X VI-XIX, Vatikanstaden, 1952, p. 26, note 1. (som nævnt blev Mancini denne paves livlæge).

67

- Cf. Mancini:  Considerazioni ..., op.&amp;.,  p. 107; c.Baldi: Trattato ..., Carpi, 1622, pp.  17, 18 ff.  Om  Baldi,  der  ogsa skrev om fysiognomik og spadomskunst,  se  de  bio-bibliografiske  bemaerkninger  i Dizionario biografico  degli italiani ( 5 , Roma, 1963, pp. 465-67), ed. M. Tronti (som, idet han g0r Moréris nedszttende vurdering til sin egen, konkluderer:  "man kan godt placere ham i oversigten over  dem, der  har  skrevet  om  ikke-eksisterende emner"). Det  bor bemærkes, at Mancini i Discorso  di pittura, som blev afsluttet for  13. november  1619, skrev: "... om det individuelle saerpræg i handskrift er der skrevet af den zdle And, hvis bog gar fra hand til hand blandt folk; han har sogt at vise og sige arsagerne ti2  dette saerpræg, ligesom han ud  fra skrivemaden  har sogt at give forskrifter  for  den skrivendes temperatur  og vaner, en forunderlig  og smuk  ting,  men  lidt  forceret  [astretta] " (cf. Considerazioni .  . .  , op.&amp;. , pp. 306-7;  jeg  retter  "astratta" til  "astretta" pa basis af  den Iaesning, der fremgar af ms (1698 (60) i Universitetsbiblioteket i Bologna, c. 34 r). Afsnittet rejser to problemer i forhold til den identifikation af Baldi, som er foreslaet her: a) den forste trykte udgave af denne Trattato udkom i Carpi i 1622 (dvs. i 1619 eller lidt for kunne den ikke cirkulere i form  af en  "bog som gar fra hand til hand blandt folk"); b) i Discorso taler  Mancini om en  "aedel and" [nobile spirito], i Considerazioni om  de  "fineste inder"  [belli ingegni].  Men  begge  problemer falder  vak i  lyset  af  bogtrykkerens  meddelelse  til  lzeserne i  forsteudgaven  af Baldis Trattato: "Da  forfatteren  skrev  denne  lille  afhandling,  havde  han aldrig  tænkt  sig,  at  den  skulle  offentliggores:  men  pa  grund  af  en  sadan afhandling, som sekretæren havde skrevet, og med mange skriftarter, bogsta-

ver og andre dele overgivet til trykning under sit eget navn, mener jeg at vzre i min gode ret  til  trykke  det  rigtige  vzrk så godt  som muligt, og dermed  zre den,  der  %res bor"  Det  er  klart,  at  Mancini  forst  kendte  "sekretzrens lille bog"  (jeg  har  ikke  kunnet  identificere  sekretzren).  og  senere  også  Baldis Trattato, der  desuden cirkulerede som manuskript  i en udgave,  der var  lidt forskellig fra den, som blev trykt  (man kan se dette manuskript, og andre af Baldis skrifter i ms 142 i Biblioteca Classense i Ravenna).

- p. 134. 68
2. Mancini:  Considerazioni .  . .  , op  .cit . ,
3. Cf. A.Averlino, kaldet il Filarete:  Trattato di architettura, ed. A.M.Finoli  og L.Grassi,  Milano,  1972, vol. I, p. 28 (men se generelt pp. 25-28). Dette afsnit fremhzves som et forvarsel om  den  "morelliske" metode i J. Schlosser Magnino: La letteratura artistica, Firenze,  1977, p. 160. 69
4. Se  f.eks. M.Scalzini: Il secretario ..., Venezia, 1585, p.  20: "... den  der vznner sig til  at skrive p&amp;  denne måde, mister  p A   kort  tid  håndens naturlige hurtighed og sikkerhed ... "; G.F. Cresci: L'idea ..  . , Milano, 1622, p. 84:  "men man kan blot forestille sig de trzk, som de dér  roser sig af i deres vzrker, at de g0r med ét  enkelt pennestrog med mange snirkler . .  .  " osv. 70

71

- Cf. Scalzini:  II  sccretario . .  .  , op.&amp;., pp.  77-78:  "Men lad  dem, der skriver meget langsomt med lineal og lak, hofligt fortzlle, hvor lang tid de ville vzre om at udfere arbejdet, hvis de var  i tjeneste  hos en  af  den slags fyrster eller herrer, som plejer  at skrive 40 til  50 lange breve på fire eller  5 timer, og de blev  kaldt  ind  i  kontoret  for  at  skrive?"  (polemikken  retter  sig  mod  nogle unavngivne  "pralende mestre", som  beskyldes for  at  udbrede  en  langsom  og besværlig kancelliskrift).
- Cf. E.  Casamassima:  Trattati de scrittura  del  Cinquecento  italiano, Milano, 1966, pp. 75-76. 72

73

- "...
- denne meget  store  bog,  som naturen til  stadighed holder  Aben  for  dem, som har ojne i ansigtet eller i hjernen" (citeret og kommenteret i E.Raimondi: Il  romanzo senza idillio. Saggio sui 'Promessi  Sposi', Torino, 1974, pp. 23-24).
- Cf. Filarete:  Trattato ..., op.cit, pp. 26-27. 74
- Cf. Bottlro:  Symptômes op.cit.,  p.  101, hvor  den lave forekomst  af  spådomme ud fra mineraler, planter og, i et vist omfang, dyr dog fores tilbage til disse  elementers  formodede  "formelle  fattigdom",  snarere end  til  den  mere enkle forklaring, som det antropocentriske perspektiv tilbyder. 75
- . .  .  ,
- Cf. Rerum medicarum Novae Hispaniae  Thesaurw seu plantarum  animalium mineralium  Mexicanorum  Historia  ex  Francisi  Hernandez  novi  orbis  medici primarii relationibus in  ipsa  Mexicana urbe  conscriptis  a  Nardo  Antonio Reccho . .  . collecta  ac in ordinem digesta a Zonanne  Terentio Lynceo .  .  . notis illwtrata, Romae,  161  1, pp.  599 ff.  (disse sider  er en  del  af  det  afsnit,  som Giovanni Faber har redigeret, hvad der ikke fremgAr af titelbladet). Raimondi har i Il  Romanzo ..., o p d . ,   pp.  25 ff. skrevet et fortrzffeligt afsnit om dette vzrk, hvis betydning han meget rigtigt understreger. 76
- p.  107, hvor  der med en henvisning til et skrift af Francesco Giuntino hentydes til Durers horoskop (udgiveren II, p. 60, note 483, przciserer ikke, hvilket skrift det drejer Lugduni, 1573, p. 269 77
- Cf. Mancini:  Considerazioni, op.&amp;., vol. I , af Considerazioni, sig om, cf. derimod F.  Giuntino: Speculum astrologiae, 4.

- Cf. Rerum medicarum ...  , o p d . ,   pp. 600-27. Det var Urbano VIII selv, der insisterede på, at den illustrerede  beskrivelse skulle trykkes: cf.  ibid., p. 599. Om denne kreds'  interesse for landskabsmaleri cf.  A.Ottai  Cavina:  "On  the Theme of  Landscape,  II:  Elsheimer  and  Galileo" in The Burlington  Magazine, 1976, pp. 139-44.
- Cf. Raimondis meget  suggestive essay  "Verso il  realismo"  i Z1  romanzo .  . .  , op.cit.,  pp. 3 ff. -også selvom han, i Whiteheads efterfolgelse, umådeholdent formindsker  modsztningen  mellem  de to  paradigmer,  det  abstrakt-matematiske  og  det  konkret-deskriptive.  Om  forskellen  mellem  de  klassiske  videnskaber og de bacon'ske cf. T.S.Kuhn: "Tradition mathématique et  tradition expérimantale dans le développement de la physique", in Annales E.S.C., nr. 30, 1975, pp. 975-98. 79
- Cf. f.eks.  "Craig's Rules of  Historical  Evidence, 1699", in History and  Theory
- -Beiheft 4 , 1964.
- Om dette tema, som her  blot  antydes, cf. Z.Hackings meget  omfattende bog The Emergence  of  Probability.  A  Philosophical  Study  of  Early  Zdeas  About Probability,  Znduction  and  Statistical  Znference, Cambridge, 1975. Nok  så nyttig  er M.Ferrianis oplysning i  "Storia  e  'preistoria'  del  concetto  di  probabilit5 nell'  et5 moderna", in Rivista  di  filosofia, nr. 10, februar 1978, pp. 12953. 81
- Cf. P.-J.-G Cabanis: La certezza nella medicina, ed. S.  Moravia, Bari, 1974. 82
- Cf.  om  dette  tema M.Foucault:  Naissance &amp; la  clinique, Paris, 1962 og Microfisica ... , op.&amp;.,  pp. 192-93. 83
- Cf. også min Il formaggio  e i vermi. Z1  cosmo di un mugnaio del '500, Torino, 1976, pp. 69-70. 84
- Jeg  genoptager  her,  i  et  lidt  andet  perspektiv,  nogle  betragtninger  fra Foucault: Microfisica . .  . , op.cit., pp. 167-69.
- Cf. J . .   Winckelmann: Briefe, ed. H.  Diepolder  og  W.  Rehm, vol.  II,  Berlin, 1954, p. 316 (brev af 30. april 1763 til G.L.Bianconi, fra Rom) og noten på p. 498. Hentydningen til den "lille indsigt" i Briefe, Vol. I, Berlin, 1952, p. 391.
- Dette gzlder ikke blot die Bildungsromanen. Ud fra dette synspunkt er romanen eventyrets sande arvtager (cf. V.Z.  Propp: La radici storiche dei racconti di fate, Torino, 1949). 87
- Cf. E.Cerulli:  "Una raccolta persiana di novelle tradotte a Venezia nei 1557", in Atti dell' Accademia  Nazionale  dei Lincei, CCCLXII, 1975, Memorie della classe di scienze morali ecc., serie VIII, vol. XVIII, fasc. 4, Roma, 1975 (om Sercambi, pp. 347 ff.).  Cerullis essay om Peregrinaggios kilder  og udbredelse skal kompletteres  for så vidt  angår novellens orientalske  oprindelse  (cf. ovenfor, note 31) og dens senere skzbne, via Zadig, i kriminalromanen  (se nedenfor). 88
- Cerulli  nzvner oversættelser  til:  tysk,  fransk, engelsk  (fra fransk), hollandsk (fra fransk), dansk (fra tysk). Denne opremsning må eventuelt kompletteres på basis  af  et  vzrk, jeg  ikke  har  haft  mulighed  for  at  se: Serendipity  and  the Three  Princes:  From  the  Peregrinaggio of  1557, ed. T.G.Remer, Norman (Okl.), 1965, som pp. 184-90 opregner udgaver og overszttelser (cf. W. S.  Heckscher: "Petites perceptions:  an Account af sortes Warburgianae", in The  Journal  of  Medieval  and  Renaissance  Studies, nr. 4, 1974, p. 131, note 46). 89

- Cf.  ibid.,  pp. 130-31, som  videreudvikler  en  antydning  fra  sammes  "The Genesis of  Iconology",  in Stil  und  dberlieferung in der Kunst  des Abendlandes, vol.  III,  Berlin, 1967 (Akten  des  XXI.  Internationalen  Kongresses fur Kunstgeschichte in Bonn, 1964), p. 245, note 11. Disse to essays af Heckschler, som er fulde af  oplysninger og henvisninger,  undersoger  baggrunden  for Aby Warburgs metode ud fra et synspunkt, som delvist er beslaegtet  med  det, der anlægges  i  det  foreliggende  skrift.  I  en  senere  version  vil  jeg  blandt  andet forfOlge det leibniz'ske  spor, som Heckschler antyder.
- Cf. Voltaire: Zadig ou la destinée, in Romans et  contes, ed. R.Pomeau, Paris, 1966, p. 36.
- Cf. generelt R.Méssac:  Le  'detective nouel'  et  l'infiuence de la pcnsée scientifiquc, Paris, 1929 (et  fremragende, omend  idag delvis foraeldet, vaerk).  Om forholdet mellem Perigrinaggio og Zadig, cf. pp. 17 ff. (og 211-12). 92
- Ibid.,  pp. 34-35 (fra G.Cuuz'er:  Rechcrches sur les ossements  fossiles ...  , vol.  I, Paris, 1834, p. 185). 93
- Cf. T.Huxley: "On the Metod of  Zadig: Retrospective Prophecy as a Function af  Science", in Science and  Culture, London, 1881, pp. 128-48 (det drejer sig om  en  konference  afholdt  året  far;  det  er Mkssac:  Le  'detectiue novel' . .  .  , op.cit.,  p. 37, der  henleder  opmærksomheden  p i  denne  tekst).  På  p. 132 forklarede Huxley, at  "selv i den begrænsede  betydning af termen 'divination' er det åbenbart, at den profetiske operations essens ikke har at gore med dens bagudrettede eller  forudrettede forhold  til  tidsforlabet,  men  i det  faktum  at den er en beskaeftigelse med  dét,  der ligger uden  for den umiddelbare  videns område; indsigt i dét,  der er usynligt for iagttagerens naturlige synssans." Og cf.  ogsa E.H.Gombrich: "The Evidence og  Images",  in Interpretation, ed. C.  S.singleton, Baltimore, 1969, pp. 35 ff. 94
- Cf. @B.Dubos): Réflexions critiques sur  la  poesie  et  sur @ peinture, vol.  II, Paris, 1729, pp. 362-65 (delvis citeret i Zerner:  Giovani Morelli .. . , op.cit., p. 215, noten). 95
- Cf. E.Gaboriau: Monsieur  Lecoq, vol. I: L'enquete, Paris, 18771°' p. 44. Pi p . 25 modstilles  den  unge  Lecoqs  "nye (jeune)  teori"  og  den  "gamle  praksis", som  er  knyttet  til  den  gamle  politibetjent  Gévrol, "det  positivistiske  politis mester",  der  standser  ved  det  umiddelbart iagttagelige  og  derfor  ikke  ser nogetsomhelst. 96
- Om  frenologiens  langvarige  folkelige  succes  i  England  (mens  den  officielle videnskab  efterhinden betragtede  den med  skepsis), cf. D.De  Giustino: Conquests of Mznd.  Phrenology  and  Victorian Social  Thought, London, 1975. 97

98

- "Min undersogelse mundede ud i, ... at  det borgerlige  samfunds anatomi må soges i den politiske akonomi" (K.Marx: Til kritikken af den politiske  0konomi, citeret efter Marx/Engels:  Udvalgte skrifter, vol. I , Kabenhavn, 1973, p. 355: det drejer sig om en passage af forordet fra 1859).

99

- Cf. Morelli:  Della  pittura .  . .  , op.cit.,  p. 71. Zerner har  i Giovanni Morelli, op.cit.  på  basis  af  denne  passage  hævdet,  at  Morelli  skelnede  mellem  tre niveauer:  a) den  givne  malerskoles  generelle  karakteristika;  b)  individuelle karakteristika,  som  afslores  af  hænder,  orer  osv.;  c) de  "ikke-intenderede" manierismer.  I virkeligheden falder b) og c) sammen: se Morellis henvisning til "de overdrevent skarpe laeg p A   mandehaendernes  tommelfingre", som g5r igen

- i  Tizians  billeder, "fejl"  som  en  kopist  ville  s0ge  at  undga ( L e  opere  dei maestri .. .  , op.&amp;.,  p. 174).
- Et ekko af de sider fra Mancini, som er blevet analyseret i det foreghende, kan have naet  Morelli via F. Baldinucci:  Lettera . .  . nella  quale  risponde ad  alcuni quesiti i n  materie  d i   pittura, Roma, 1681, pp. 7-8, og Lanzi (om  denne, cf. note 103). Mig bekendt citerer Morelli intetsteds Mancinis Considerazioni. 100
- Cf. L'idcntité. Seminaire interdisciplinaire  dirigé  par  Claude  Léui-Straws, Paris, 1977. 101
- Cf. A. Caldara: L'indicazionc dei connotati nei documenti papiracei  dell'Egitto greco-romano, Milano, 1924. 102
- Cf. L.  Lanzi:  Storia pittorica  dell'ltalia .  . .  , ed. M.Capucci,  Firenze, 1968, vol. I ,   p . 15. 103
- Cf. E. P. Thompson:  Whigs and Hunters.  The Origin of  the Black  Act, London, 1975. 104
- Cf. M.Foucault:  Surveillir  et punir.  Naissance  de la prison, Paris, 1975. 105
- Cf. M.Perrot: "Délinquance et systeme pénitentiaire en France  au X I X ~ siecle", in Annales E.S. C., nr. 30, 1975, pp. 67-91 (iszer p. 68). 106
- Cf. A.Bertillon:  L'idcntité des récidiwjtes et  la  loi de  religation, Paris, 1883 (uddrag  fra Annabs  de  démographie internationale, pp. 24 ff.); E.Locard: L'identification  des  récidivistes, Paris, 1909. Waldeck-Rousseau-loven, som dekreterede fzengsel for  forbrydere med mange tilbagefald og landsforvisning for  dem,  der  blev  vurderet  som  "uhelbredelige",  er  fra 1885, Cf. Perrot: Délinquancc ...  , op.cit., p. 68. 107
- Braendemærkning blev ophzevet i Frankrig i 1832. Greven af Monte-Christo er fra 1844, ligesom De  tre Musketerer; De Elendige er fra 1869. Listen over de undvegne  straffefanger,  der  befolker  den  franske litteratur  i  denne  periode, kunne  fortsztte:  Vautrin  osv.  Cf.  generelt L.Chevalier: Classi  lavoratrici  e classi pcricolosc.  Parigi nclla rivoluzione indwtriale, Bari, 1976, pp. 94-95. 108
- Cf. de vanskeligheder Bertillon påpeger i L'identité . . . , op.  cit., p.  10. 109.
- Om  Bertillon,  se A.Lacassagne:  Alphonsc  Bertillon.  ~ ' h o m m e , le  savant,  la pensée philosophique; E.Locard:  L'euwc d'Alphonse Bertillon, Lyon, 1914 (uddrag  fra Archives  d'anthropologie criminelle,  de  médicine ligale  et  de psychologie  normale et pathologique, p. 28). 110
- Cf. ibid., p. 11. 111
- Cf. A.  Bertillon: Identification anthropométrique.  Instruction signalétiques, ny udg.,  Melun, 1893, p. xlviii:  "Men dér  hvor  orets uovertrufne anvendelighed til  identifikation fremtræder klarest, er nar det i retten drejer sig om alvorligt at fastsla, at et eller andet gammelt fotografi  'tilborligt  kan siges at gaelde det individ, som er her til stede' (.  . .) det er umuligt at finde to ens orer og (. . .) hvis oret er identisk med  afbildningen er  det en nodvendig  og tilstrækkelig  betingelse for at afgore den individuelle identitet", bortset  fra de tilfzelde, hvor der er  tale  om  tvillinger.  Cf.  sammes Album, Melun, 1893 (som  ledsagede  det foregaende værk), tavle 60 b.  Om Sherlock Holmes' beundring for  Bertillon, cf. F. Lacassin:  Mythologie  d u  roman policier, vol. I , Paris, 1974, p. 93 (som ogsa behandler afsnittet om orer, jvf. ovenfor note 8). 112
- Cf. Locard:  L'ceuwe . .  .  , op.cit., 4. 27. Under Dreyfus-affzeren blev Bertillon, p&amp;  grund  af  sin  grafologiske kompetance,  radspurgt  om  det  beromte bordcreau's zegthed. Fordi  hans  udtalelse  klart  pegede p i  Dreyfus' skyld, blev hans ·113

- karriere ( h ~ v d e r biografierne  polemisk)  skadet:  cf. Lacassagne:  Alphonsc Bertillon ...  , op.&amp;.,  p. 4.
- Cf. F.Galton: Finger  Prints, London, 1892, med  liste over  tidligere  publikationer. 114
- Cf. J.E.  Purkynk:  Opera selecta, Prag, 1948, pp. 29-56. 115
- Ibid., pp. 30-32 116
- Ibid., p. 31. 117
- Ibid., pp. 31-32. 118
- Cf. Galton, op.&amp;.,  pp. 24 ff. 119
- Cf. L. Vandermeersch: "De la  tortue  a  I'achillée", in Divination ... , o p d . , pp. 29 ff.;J.Gernet: "Petits écarts  et grands écarts", ibid.,  pp. 52 ff. 120
- Cf. Galton, op.&amp;., pp. 27-28 (og cf. taksigelsen p. 4). p&amp;  pp. 26-27 henvises der til  et  fortilfzlde  uden  praktiske  konsekvenser  (en fotograf  fra San Francisco, som  have  tznkt  sig  at  identificere  medlemmerne  af  det  lokale  kinesiske samfund ved hjælp af fingeraftryk). 121
- Ibid.,  p. 169. Om  de  falgende  overvejelser,  cf. Foucault:  Microfisica .  . .  , op.cit., p. 158. 123
- Ibid., bp. 17-18. 122
- Der  henvises her  til L.  Traube: "Geschichte der Palaographie", in Zur  Palaographie  und  Handschriftenkundc, ed. P.Lehmann, vol.  I,  Munchen, 1965 (genoptryk af  udgaven fra 1909), (A.Campana har henledt opmzrksomheden p i  dette  sted  i  "Paleografia  oggi.  Rapporti,  problemi  e  prospettive  di  una 'corragiosa  disciplina"',  in Studi  urbinati, XLI, 1967, ny  serie  B, Studi  in onore  di  Arturo  Massolo, vol.  II,  p. 1028); A. Warburg:  La  rinascita  del paganesimo  antico, Firenze, 1966 (det farste essay er fra 1893); L.Spztzer: Die Wortbildung als  stilistisches  Mitte1  exemplifziert  an Rabelais, Halle, 1910; M.  Bloch:  Les  ro2( thaumaturges, Paris, 1924. Her  antydes blot  nogle eksempler, listen kunne fortszttes, cf. G.Agamben: "Aby Warburg e la scienza senza norne",  in Settanta, juli-september, 1975, p. 15 (hvor  Warburg  og  Spitzer citeres; p&amp;  p. 10 nzvnes ogsa Traube). 124
- Udover Aforismi  politici af  Campanella,  der  oprindeligt  udkom  i  latinsk overszttelse  som  en  del  af Rcalis  philosophia (De  politica in  aphorismos (digesta), cf. G.  Canini: Aforismi politici cauati dall'Historia d'ltalia  di M.Francesco Giucciardini, Venedig, 1625 (cf.  T. Bozza:  Scrittori politici  italiani  dal  1550  al  1650, Rom, 1949, pp. 141-43,  151-52). Og se  ogsi opslagsordet  "aphorisme" i Littrés Dictionnaire. 125
- Selvom  den  oprindelige  betydning  er  juridisk: for  en  hurtig  oversigt  over termens historie, cf. R. Koselleck:  Critica illuminista  e crisi dclla societd  borghese, Bologna, 1972, pp. 161-63. 126
- Jeg  vil  udvikle dette punkt  mere  fyldigt i den endelige version  af  det  foreliggende arbejde. 127
- Cf. Stendhal:  Souvenirs  d'egotisme, ed. H.Martineau, Paris, 1948, pp. 51-52: "Uaquemont]  forekommer  mig  at  vzre  et  uszdvanligt  menneske:  som  en connoisseur (forlad mig dette ord) er han i stand til  at se en god hest i et fire maneder gammelt fal, som endnu er usikker pa benene". (Stendhal undskylder overfor Izseren at han anvender et ord af  fransk oprindelse som connoisseur i den betydning, det havde faet  i England.  Cf. Zerners bemærkning i Giovanni 128

- Morelli, op.cit.,  p.  215,  note  4,  om  at  der  endnu  ikke  idag  ikke  findes  et fransk ord, der svarer til connoisseurship).
- 129 Cf. Y.Mourads meget  omfattende  og  skarpsindige  bog La  physiognomonie arabe et  la  'Kitab  Al-Firasa' de Fakhr Al-Din Al-Razi, Paris, 1939, pp. 1-2.
- 130 Cf.  den usaedvanlige haendelse, der tillægges Al-Shafi'i (9. Arh.), ibid., pp. 6061,' der  er  som  hentet  fra  en  af  Borges' fortaellinger.  Forbindelsen  mellem firasa og Serendippo-sonnernes  tapre bedrifter påpeges praecist  af Messac i Le 'detective novel' . .  .  , op.cit.
- 131 Cf. Mourad:  La  physiognomomie ...  , op.cit.,  p.  29,  som  opstiller  folgende klassifikation  af  de  forskellige slags fysiognomik, der findes  i Tashkopru  Zadehs afhandling (fra A r 1560): 1. videnskaben om modermærker; 2. kiromantik; 3. skapulomantik;  4. spAdom ved  hjælp  af  fodspor; 5. genealogisk videnskab  ud  fra  iagttagelse  af  lemmer  og  hud; 6. kunsten  at  orientere  sig  i arkenen; 7. kunsten  at finde kilder;  8. kunsten  at opdage de steder, hvor der findes  metaller;  9.  kunsten  at  forudsige  regn;  10. forudsigelser ved  hjaelp  af fortidige og nutidige hændelser:  11. forudsigelser ved  hjaelp  af  kroppens  ufrivillige  bevaegelser.  P A   pp.  15 ff.  forelaegger  Mourad  en  meget  suggestiv sammenligning, som vil  blive videreudviklet,  mellem den arabiske fysiognomik og Gestalt-psykologiens  undersogelser omkring perception  af individualitet.