Selviagttagelse i Georg Trakls digtning
Forfattere: Anders Klinkby Madsen
Tidsskrift: passage (2001-09-01)

I

"Hvem  kan  han  have  været?",  udbryder  Rainer Maria Rilke i et  brev  fra  1915  om  Georg  Trakl ef­ ter at have læst hans digt-cyklus Sebastian im  Traum. Brevet blev sendt til  Georg Trakls ven Ludwig von Ficker,  som forestod digtenes udgivelse efter Trakls død i  1914,  og Rilke beskriver  deri  videre sin ople­ velse  ved  læsningen  af  digtene  som  "grebet,  for­ bavset,  anende  og  rådløs"  for,  som  han  skriver: "Trakls  oplevelse  går  som  i  spejlbilleder  og  fylder hele  hans  rum,  der  er  ubetrædeligt  som  rummet  i spejle."

Hvor  Rilke  i  sin  kommentar  fastholder  en grundlæggende  undren  over  for  selve  digtningen hos  Georg  Trakl,  har  andre  ofte  læst  hans  opake digte som såkaldt vanvidsdigtning og forsøgt at for­ klare dem med reference til Trakls omfattende for­ brug af alkohol og narkotika,  som han som farma­ ceut  havde  både  viden  om  og  adgang  til.  Der  er heller ikke nogen grund til at tvivle på, at al digte­ nes  dunkle  undergang  har  forbindelser  til  Trakls stadig mere formørkede syn på sit liv og sin tid, som han vedholdende forbander i sine breve.  Det bety­ der  imidlertid  ikke,  at  digtene  er  autobiografiske  i nogen banal forstand, således at livet forklarer digt­ ningen,  men  nærmere  at  digtningen  er  et  særligt felt for erfaring og selverfaring i det poetiske sprog. De  intime  sammenhænge  og  overløb  mellem  de fremmedgjorte og fragmenterede objekter, som digtene  fremstiller,  og  de  ekstremt  hermetiske  og ensartede beskrivelser af objekterne, der tegner en bestemt synsmåde, gør det relevant og påtrængende at spørge til digterens identitet forstået som det per­ spektiv,  der trænger sig på i digtenes sproglige erfa­ ringsmåde.

## Selviagttagelse i  Georg Trakls digtning

## ANDERS KLINKBY MADSEN

Dette  spørgsmål  er  blevet  besvaret  psykobiogra­ fisk med Trakls stofinisbrug og hans incestuøse for­ hold til  søsteren  Gretl,  men det biografiske  portræt er om noget et forsøg på at skitsere et liv efter dets begivenheder og på at definere et menneske  ifølge dets  egenskaber,  og  Trakls  digte  nedbryder  dette billede.  Livsfortællingens  empiriske  portræt formår tilsyneladende  at  udvikle  stadig nye  erfaringer  om digteren  Trakl  for  hver  biografisk  kendsgerning, men stillet over for digtningen, kan disse kendsger­ ninger ikke skjule, at de bliver inden for deres egen erfaringskreds.  Den  forklaringskraft,  der  tilskrives de biografiske kendsgerninger som årsager,  etable­ rer  ikke  en virkningsrelation til digterne,  men  for­ taber  sig  i  fortolkninger,  der  kredser  koncentrisk om dem selv.

Et  forsøg på at  overskride den  biografiske erfa­ ringskreds blev  gjort  få  år  efter  Trakls død  i  1914 Innsbruck-tidsskriftet Der Brenner, der  havde  trykt mange  af  hans digte.  Efter  Første  Verdenskrig  var tidsskriftet  stærkt  præget  af  forskellige  former  for religionsfilosofi og eskatologi, og det mindesmærke over  digteren,  som  denne  Trakl-menighed  plejede, handlede  især  om  en  metafysisk  erfaring  i  digtene, der blev  taget til indtægt for  kristelig  mystik og re­ ligiøse  visioner.  Forestillingen  var  her,  at det opake i  Trakls digte  repræsenterede  en forudanelse i form af  en slags profetisk  tegn,  der  på  den ene side pe­ gede frem mod, men på den anden side også kun var læseligt fra det hinsides.

Begge disse tilgange, den biografiske og den meta­ fysiske,  der har  været  dominerende  i Trakl-receptio­ nen, bevæger sig inden for esoteriske erfaringskredse, som paradoksalt undviger det i udgangspunktet for­ melle  spørgsmål  om  den  sproglige  erfaringsmåde  i digtningen.

## II

Georg Trakls  lille forfatterskab består af  digtsamlin­ gerne Gedichte fra 1913, de posthumt udgivne Samm­ lung 1909 og Sebastian im Traum, som Trakl selv nåede at  færdiggøre  i  sit  dødsår 1914, nogle  dramaer  og prosastykker  og  yderligere  en  række  digte,  hvoraf en stor del blev trykt i Der Brenner. Hovedværkerne er  klart Trakls sene digte.  Det vil sige Gedichte,  Se­ bastian im Traum og de sidste digte fra Brenner. Såvel de tidlige lbsen-inspirede drama-fragmenter, hvoraf nogle senere blev undsagt af Trakl,  som de tidlige, traditionelt  metrisk  opbyggede  digte  præget  af  en gængs  dekadenceæstetik  er  markant  forskellige  fra det Holderlin-inspirerede senværk og  uden  de  sene digtes mesterligt styrede voldsomhed.

Såvel de  abstrakte elementer  fra antik  og  kristen mytologi som de konkrete fragmenter af et landskab fremstår  sideordnede  i  Trakls  sene  digte,  der  ikke skifter  mellem  et  refleksivt  og  et  observerende  ni­ veau,  hverken er tankedigtning eller oplevelsesdigt­ ning,  men konfi gu rerer et billede af en særegen ver­ den,  der ikke umiddelbart kan fravristes et tematisk spor.  De  mytologiske  figurer  i  digtene står  udenfor myternes  ontologi  og  er  indsat  i  et  denaturaliseret landskab, hvor  den  genkommende  beskrivelse  af råddenskab ikke betyder  organisk opløsning,  der er en del af et biologisk kredsløb,  men derimod en til­ stand  af  løsrivelse  og  isolation,  som  spejler  de  my­ tologiske figurers placering uden for deres kontekst. I  denne  strofe  fra  digtet  "Sebastian  i  drømme" fra samlingen af samme  navn  har Trakls  ophobning  af stof  fra  myter  og  legender  sin  særegne  form:  "Sjæ­ lens  fred.  Ensom  vinteraften, /  Hyrdernes  mørke skikkelser ved den gamle dam; I Småbarnet i hytten af halm; o hvor sagte/ Sank ansigtet ned i den sorte feber. I Hellige nat."

Drøm  og  virkelighed,  eller  nærmere  drømmens særlige realitet,  der  er omdrejningspunktet for "Se­ bastian  i  drømme,"  er  en  genkommende  fi gur i Trakls  digtning.  Normalt  er  drømmens  sprog  defi­ neret ved det vågne livs rationelle sprog,  ved logos, men det poetiske sprog i Trakls digte udgør ikke no­ gen freudiansk drømmetekst. Drømmen  er  hos Trakl et billede  på netop ikke  at sove  og på ikke  at vågne i logos. Hvor nattens drømme normalt  bliver set  gennem dagens rationalitet,  så er  drømmen hos Trakl  blevet  til  en  slags  søvnløs  tilstand,  hvor  man er  vågen  i  drømme.  I  denne  verden  uden  modbil­ lede,  der  i  Trakls  digte  fremskrives  som evindelige nætter uden dage,  bevæger det poetiske sprog sig på grænsen af en form for  afasi og den psykiatriske kli­ niks fragmenterede mumlen,  og hans digtning er for en umiddelbar betragtning præget af evindelige gen­ tagelser af de  samme  motiver  i ensartede konstruk­ tioner.  Således  er  verberne  i  digtene  næsten  altid "falde,"  "synke"  og  ··udslukke,"  substantiverne  som oftest "nat" og "aften,"  "skygge" og "stjerne," "vand" og "træer" og de h yp pige farver "blå," "rød," "brun" og "sort" bøjes i alle det tyske sprogs adjektiviske for­ mer.

I  det  jeg-løse  digt  "Sebastian  i drømme" er  per­ spektivet,  som altid hos Trakl,  umiddelbart en gåde. Det er nærmest umuligt at gøre sig et sammenhæn­ gende  billede  af, hvem  der  ser, og  hvem  digtets stemme  tilhører.  Søvnens og drømmens vanvid  be­ skrives  ikke  blot  som  den  sovendes,  "Så  at  i  gysen et mørkt vanvid sank fra den sovendes pande",  men er  selve  strukturen  i  digtets  komposition.  Beskri­ velse,  oplevelse og refleksion adskilles ikke i digtet, og deres flertydige sammenhænge fremstår som dig­ tets drøm om Sebastian i drøm. Enkeltdelene rar så­ ledes deres egen realitet,  der ikke kan opdeles i for­ skellige spor,  men  som  krydser  hinanden i  et  rum, hvor man ikke kan adskille objekt og betragter eller årsag  og  virkning.  De mytologiske figurer  og  frag­ menterne af et landskab udgør en konstellation,  der både  beskriver  og  definerer  rummet, og  på  den måde bliver det jeg-løse digt reelt til en radikal sub­ jektivering,  hvor  det  perspektiv,  som formen frem­ stiller,  ikke  kan  skelnes  fra  digtets  indhold.  På  den baggrund kan man sige,  at den anden side af mono­ tonien  i  Trakls  meget  begrænsede  beskrivelsesregi­ ster er en særdeles forfinet  variation af relationerne 'mellem elementerne  i  digtene,  og at  det  netop  er disse forbindelsers yderlighed nærmere end enkelte­ lementernes  betydningsmæssige  kvaliteter  hver  for sig,  der karakteriserer digtene.

I Trakls forfatterskab kan man lokalisere en mar­

kant  forandring af  verset,  som finder  sted  omkring Sebastian  im  Traum. Allerede  enkelte  digte  fra Ge- dichte, især "Psalm" og "Helian", afviger fra de me­ trisk  rimede  vers,  som  Trakl  tidligere  har  skrevet, men fra Sebastian im  Traum bliver  dette  brud  til  et mere generelt princip. Specifikt angår denne foran­ dring forholdet mellem perioderne i digtene, der er udspændt mellem  sætninger  og  vers,  og  herunder forholdet mellem periodernes rytme og de ekstremt frekvente sætningstegn,  der tenderer mod at  bryde denne rytme.

Trakls  vers er  gennem hele forfatterskabet karak­ teriseret ved at hælde mod prosaen,  men med dig­ tene  fra Sebastian  im  Traum stiger  den  syntaktiske kompleksitet markant med kombinationer af ord fra uforenelige kategorier, omvendte ordstillinger og en stadig  oftere  anvendelse  af  semikolon,  der  gør  de rent  grammatikalske  betydningsforhold  flertydige. Sætningernes  forløb i  versene,  der  tidligere i forfat­ terskabet  som  regel  sammenfører  de  to,  således  at der er en afsluttet sætning per vers, forskydes, sådan at det første ord i et vers ofte efterfølges af punktum som  den  foregående  sætnings  afslutning.  Denne brug af  punktering og  semikolon står  i  et  særdeles spændingsfyldt forhold til rytmen i Trakls digtning, som  gennem  hele  forfatterskabet  benytter  sig  af rimstrukturer. Disse rim bliver efterhånden forskudt ind i versene som halvrim og klangmæssige affinite­ ter,  der  imidlertid obstrueres af tegnsætningens iso­ lering af  enkeltord og perioder på tværs af versene. Dette spil mellem enkeltdele og perioder er tydelig i  digtet "Ved mosen"  fra Sebastian  im  Traum.

Vandreren i den sorte vind; sagte hvisker det tørre siv I mosens stilhed. På den grå himrn.el Følger et træk af  vilde fugle;

Tværs over dystre vande.

Opstand. I forfalden hytte Opflagrer råddenskaben på sorte vinger;

Forkrøblede birke sukker i vinden.

Aften i forladt krostue.  Hjemvejen omgiver Græssende hjordes blide tungsind,

Natlig åbenbaring: tudser dukker op af  sølvblankt vand Umiddelbart er der to forskellige måder at læse dig­ tet på: en, der betoner rytmen på bekostning af sæt­ ningstegnene,  og  en,  der  så  at  sige  betoner  sæt­ ningstegnene  på  bekostning  af  rytmen.  Læser  man digtet  op,  kan  man  enten  vælge  den  elegant  fly­ dende udgave eller den hakkende staccato. Disse to læsemåder - eller nærmere denne dobbelte læsning - gælder også for halvsætningerne efter digtets ko­ loner og semikoloner,  der på samme tid knytter sig deskriptivt  til  det  foregående  og fremstår  isolerede som bevægelser, der tegner flugtlinier gennem såvel landskabet  i  digtet  som  gennem  digtets  billede  af dette  moselandskab.  Således  begynder  digtets  be­ skrivelser  bestandig  på ny  i  stroferne,  der  ikke  be­ væger sig mod en helhed,  men sa=enstiller frag­ mentariske billeder i stadig friktion mellem sammenhæng  og  adskillels.e  omkring  sætningsteg­ nene og de blanke mellemrumsbjælker.

## III

Man kan  med  filologen  Norbert  von  Hellingraths betegnelser  beskrive  forskydningen  i  Trakls  vers som fra glatte Fiigung i  den første del af digterværket til harte Fiigung i  den sidste del. De to begreber be­ tegner  to  idealtypiske  former  for  sammenføjning mellem  de  enkelte  elementer,  som  de  ko=er  til udtryk i henholdsvis ordenes,  de fonetiske tonegan­ ges og i lydenes rytme. Hellingrath var manden bag den  første  filologisk  korrekte  og  revurderende  ud­ gave  af  Friedrich  Holderlins  sen-værk,  der  indtil først i det 20. århundrede var udgrænset som en gal mands  værk  i  henhold  til  en  sejlivet  vanvidsmyte, der gennem hele det 19. århundrede knyttede sig til Holderlin. Det var først med Stefan George-skolens genopdagelse  af  Holderlin  omkring 1910, Georg Trakls  og  Rainer  Maria Rilkes  læsning og  inspira­ tion af digteren samt Norbert von Hellingraths ud­ givelse, at Holderlin begyndte at :fa en ganske anden status  end  rollen  som  en  mærkelig  marginaldigter, hvis liv og  værk blev  ødelagt af vanvid. Man ved at Trakl  blandt  andet  intenst  læste  Holderlins  digte omkring 1913, hvortil skiftet i hans stil kan bestem­ mes, men det var selvsagt ikke i Hellingraths udgi­ velse,  der  først  kom i 1914. Formodentlig var  det i Paul Ernsts - længst forældede - udgave fra 1905, at Trak! gjorde sin Holderlin-læsning.'

Hvorom alting er, så beskriver Hellingrath i for­ bindelse med  Holderlins såkaldt pindariske stil "harte Fiigung"  som den form for sammenføjning, hvori:  "det enkelte ord selv  er taktisk enhed,  i glat [sammenføjning] underordner billedet eller en tan­ kemæssig  sammenhæng  sig  derimod  flere  ord." Tænker man her på Trakls måde at isolere enkelte ord i versene og opb ry de billedernes sammenhæng, så svarer hans sene digtning på mange måder til Hel­ lingraths bestemmelse af  "harte Fiigung".  Og Hel­ lingrath  fortsætter:  "I  det  syntaktiske  den  samme modsætning:  her  [glatte  Fiigung]  det  letteste  og mest  smidige,  der  [harte  Fiigung]  forbavsende  sæt­ ningssammenføjninger: anacoluthon [brud midt i en sætning  der lader begyndelsen  ufuldendt], snart prædikatløst  henstillede  ord  i  hvis  korthed  en  sæt­ ning  er  sammentrængt,  snai·t  vidtspændte perioder, der  to,  tre  gange  begynder  på  ny  og  dog  afbryder overraskende: blot aldrig den logiske sammenhængs modstandsløse følge,  til  stadighed  pludselige  skift  i konstruktionen og modstrid med metrikkens  perio­ der."2

Hvor  Holderlins  digte  især  arbejder  med  disse forskydninger  omkring  elegier  og  ode-formen,  og spændingsforholdet  i  høj  grad  står  mellem  de  en­ kelte ord og versene, så er det i Trakls digte især den nævnte spænding mellem sætninger og vers, der gør sig  gældende.  Som man  kan  se det i  "Ved mosen" bliver de syntaktiske skift stadig voldsommere i dig­ tet indtil det uransagelige skift i de sidste vers, hvor "Græssende hjordes  blide  tungsind"  pludselig  b ry ­ der til den groteske natlige vision. Digtet hænger for en  betragtning  rytmisk  sammen  omkring  en  gen­ kommende  endelse,  der  gør  det  muligt  at  læse  de enkelte strofer i bølger, som med mellemrum anslår det rytmiske motiv i endelsen -en. For en anden be­ tragtning forpurres denne læsning imidlertid af dig­ tets fuldstændige mangel på konjunktioner, der ikke sammenbinder billederne allegorisk, men sidestiller dem  parataktisk  ved  det,  man  kunne  kalde  sæt­ ningstegnenes "harte Fiigung".

Parataksis  hos  Trak!  gælder  dels  for  ordene,  de sproglige billeder, syntaksen og i det hele taget dig- tenes  formelle  konstruktion.  I  forlængelse  af  Hel­ lingraths begreber kunne man tale om,  at det para­ taktiske er knyttet til  "harte Fiigung" som modsæt­ ning  til  h yp otaksis,  der  hører  sammen  med  den "glatte Fiigung".  Men den parataktiske form er ikke kun  en  formel  struktur  på  digtenes  mikro-niveau. Den har  også at  gøre  med den  sproglige  erfarings­ måde, som digtene mere generelt fremstiller. Hvor h yp otaksis  underordner elementerne i  en  logisk og stabil betydningsstruktur, så stilles de på række i pa­ rataksis,  der kompilerer elementer fra tilsyneladende heterogene sfærer,  og  derved  tømmer  elementerne for deres traditionelle  mening ved at løsrive og iso­ lere  dem fra deres  kontekst.  Men samtidig indskri­ ver den parataktiske form en anden mangfoldighed af  betydninger  inden  for  det  nye  felt  af  spring  og flugtlinier,  som  skabes  ved  de  bratte  og  pludselige forskydninger i digtenes poetiske sprog.

Det mytologiske stof  i Trakls  digte  udgør  ikke no­ gen metafysik. Tværtimod foregår der en nivellering af  de mytiske figurer med digtenes brokker af land­ skab, således at der pludselig ikke er tale om nogen ontologisk  forskel  mellem  helgener,  d yr eller  en  i digtene genkommende brønd og dens mørke vand. Såvel det hinsidige som det dennesidige fragmente­ res  og  fremmedgøres  hinsides  logos  i  det  poetiske sprog,  der  netop  ikke  er  en  udlægning  af  verden ifølge evangeliet,  men har sin egen hårde bogstave­ lighed, som løsriver og selvstændiggør såvel det ab­ strakte  som det konkrete i en omfattende dissocia­ tion,  der  ikke  blot  betegner  verden allegorisk,  men peger tilbage på digtenes eget perspektiv og på dig­ teren som  både subjekt og  objekt for denne sprog­ lige  erfaring.  Den mest markante  konsekvens  af lo­ gos'  sammenbrud  i  det  parataktiske  er  netop,  at grænsen  mellem  iagttagelse  og  selviagttagelse  gen­ nemb ry des: I Trakls parataksis står der ikke længere "jeg"  som  en  betegnelse  for et centrum. Det  cen­ trale perspektiv  er opbrudt og  oplevelsen - og her­ under  selvoplevelsen  kan  kun  konfigureres  side­ ordnet med  tingene, som  horisontale spejlinger omkring semikolonets gennembrudte akse.

Det var denne oplevelse,  som Rilke formulerede i  sit  brev  til Ludwig von Ficker:  "Trakls oplevelser går som i spejlbilleder og fylder hele hans rum, der er ubetrædeligt som rummet i spejle." I denne sam­ menhæng er  Rilke  interessant,  fordi  hans  digtning på samme måde  som Trakl bærer præg af en stærk Holderlin-inspiration, men  på  en  ganske  anden måde  end  Trakls.  Efter  at  have  læst  Norbert  von Hellingraths  Holderlin-udgave  skrev  Rilke  i  1914 digtet  "An  Holderlin",  der  står  som  en  stilistisk cæsur i forfatterskabet, og som med direkte hilsen til den gamle tårndigter markerer et skift til den hol­ derlinske  "harte  Fiigung".  Det  stilistiske  og  intel­ lektuelle  mesterskab,  der  ligger  i  Rilkes  suveræne beherskelse  og  præcision  i  den  digteriske  form,  er imidlertid meget fjern fra Trakl,  hvis digte ofte lig­ ger  tæt  på  et  betydningsmæssigt  sammenbrud,  og som på ingen måde har Rilkes stringens. I en vis for­ stand er Trakl ingen mester, i hvert fald ikke på den måde som Rilke er det, men det er netop den me­ get ustabile og  voldsomme  form hos Trakl,  der  gi­ ver  digtene  deres intensitet.  Derfor  er det også pa­ radoksalt når eksempelvis Martin Heidegger :fremlæser en filosofisk metafysik hos Trakl. Ganske vist findes der i Trakls digte et væld af mytiske mo­ tiver  fra eksempelvis Sebastian-myten,  kristendom­ men og :figurer inspireret af forestillingen om at leve i  en sluttid, Endzeit, der  er  en overgang  til en gud­ dommelig  tidsalders  genkomst,  men  det  er  kun  i Heideggers filosofi at disse elementer kan sammen­ føjes til en enhed. I digtene :fremstår de for det me­ ste som dunkle gåder, og tager man Trakls æstetiske form  seriøst,  er  det  netop  disse  gådefulde  steder  i digtningen, der stiller en udfordring  for  forståelsen, som ikke uden videre lader sig ophæve  i en filoso­ fisk afklaring.

## IV

I  Martin  Heideggers  såkaldte Erorterung  von  Georg Trakls  Gedicht sammensætter han  en række  verseli­ nier fra forskellige steder i Trakls digtning.  For Hei­ degger taler versene ikke ud af digtene, som man jo skulle mene ville være deres  "sted" først og  frem­ mest,  på tysk  deres Ort, og  der  hvor  en Erorterung ville begynde. Derimod skriver Heidegger, at "hver stor digter digter kun ud af et eneste digt" , 3 og der­ for  kan han  på  denne måde  arbejde  sig  frem mod Georg Trakls digtes digt. Trakls digtning er for Hei­ degger  "das Lied  des Abgeschiedene",  det bortgan­ genes sang, og digtenes "sted" er for Heidegger der­ for "die Abgeschiedenheit", i Trakls digte såsom  "Elis",  "broderen" eller "dren­ på broderen,  der følger ham." 4 Det vil for Heideg­ reelt ophæves i en enhed,  der er foreningen af digbortgangenheden. Heidegger fremhæver her nogle af spejlingsfigurerne gen"  fra  "Sebastian  i  drømme",  der  alle  er  tidlige døde,  altså  bortgangne.  Heidegger  skriver:  "Den digtende bliver først til digter, for så vidt han følger hin  "vanvittige",  der  tidligt  døde  bort,  og  som  fra bortgangenheden gennem sine skridts vellyd kalder ger  sige,  at  digtenes  tilsyneladende  mangetydighed teren  med  den  bortgangne.  Kort  sagt  :fremlæser Heidegger  et  subjekt  i  Trakls  digte  som  digteren, der  indstifter  væren  på  et  højere  niveau  end  den umiddelbare flertydighed i digtene, ja, at denne fler­ tydighed er digtenes "sang" og "vellyd" på vej mod foreningen med den bortgangne.

I  digtenes  kontekst,  og  ikke  i  filosofiens,  er  det imidlertid svært at fastholde denne forsoning. Sam­ tidig  med at Trakls  digte  bruger  forskellige mytiske :figurer,  der  for filosoffen  peger  i  retning  af  en me­ tafysik,  forbliver  perspektivet i  de  enkelte digte  ra­ dikalt anti-metafysisk.  Digtenes spejlingsfigurer teg­ ner  en negativ  identitet,  der er  meget  forskellig  fra den  forestilling  om  en  ankomst,  der  ganske  para­ doksalt  ligger  i  Heideggers forestilling  om  forenin­ gen med det bortgangne.  Det, der kendetegner dig­ tene, er ikke en bevægelse væk fra det jordiske mod en  udfrielse  i  et  hinsides,  men  derimod  en  radikal nivellering af elementer fra normalt uforenelige om­ råder. En nivellering, der også omfatter digtets per­ spektiv og i denne forstand digtets subjekt, hvis op­ levelse  ikke  danner  et  overblik,  men  er  sideordnet tingene.  Den væsentligste indvending mod Heideg­ gers Trakl-læsning  som mod de biografiske  og kri­ stent-eksegetiske er netop,  at ingen af dem bekym­ rer  sig  om  denne  form  i  digtene,  deres  parataksis eller  "harte  Fii gun g",  som  både  er  der,  hvor  man kan se en markant udvikling i Trakls forfatterskab, og som er grundlaget for den  erfaringsmåde,  Trakl udvikler i sine sene digte.

Ser man nærmere på digtet "Timesang" fra Sebastian im  Traum f'ar  man  et  indblik  i  den  synsmåde,  som Trakls digte gestalter. Øjnene i digtet beskrives ude­ fra og digtets blik kan hverken trænge igennem dem eller se fra deres perspektiv.  Der er til stadighed tale om dobbelte blikke, hvor digtets blik ser på  et  an­ det  blik,  der  ser.  Anden strofe lyder:  "Purpurrød brast de velsignedes mund. De runde øjne / Spejler forårseftermiddagens  mørke  guld,  /  Skovens  bryn og sorthed, aftenangst i det grønne; / Måske usige­ lig  fugleflugt,  den  ufødtes  /  Sti langs  dystre  lands­ byer,  ensomme  somre  igennem /  Og  ud af  forfal­ dent  blåt  træder  stundom  det  udlevede."  Øjnene  i denne  strofe  spejler  ikke  blot  "skovens  b ryn og sorthed"  og  andre  'af  fragmenterne  i  landskabet, men også det spændingsforhold mellem distance og nærhed, der ligger indfoldet i Trakls digtning.  For­ årseftermiddagen er således ikke beskrevet fra et øje der  kan overskue landskabet, men derimod set re­ flekteret på  panoramisk  afstand i  "de  runde  øjne", hvis blik forbliver gådefuldt. Digtets blik kan ikke se gennem disse øjne, men kun se det fjerne landskab klaustrofobisk  nært  og  usammenhængende  i  disse fremmede øjnes minimale  spejlflade.  Samtidig  for­ bliver livet bag øjnene fremmed og uigennemtræn­ geligt for digtets blik, og det abrupte billede "aften­ angst i det grønne" henstår prædikatløst i parataksens ingenmandsland og kan både læses som en tilstand  i  de  nævnte øjne  og som en beskrivelse af digtets bliks syn af landskabet i øjnene og øjnene i landskabet.

Ligesom drømmene i mange af Trakls digte henstår blikket i "Timesang" ligeledes dobbelt i et spejlfelt, der  omfatter  såvel  digtets  motiv  som  dets  modus. Beskrivelserne af de depersonaliserede figurers blikke  eller  drømmesøvn er samtidig karakteristik­ ker  af  selve  funktionsmåden  i  digterens  poetiske sprog,  der  ikke  betegner  tingene fra  et stabilt cen­ trum, men fremstiller billedet af et centrumløst sub­ jekt, som ikke er defineret ved sine egenskaber, men derimod ved  sin  placering  på linie  med  fi gur erne i digtenes parataktiske rækker. Denne decentrering er blevet læst biografisk med henvisning til beretninger om skizofreni,  vanvid og de  narkotiske  stoffers  de- lerium hos individet  Georg Trakl,  født i Salzburg i 1887; selvm yr det  i  Krakau  i 1914. Men at  digtene stammer  fra Trakls  omtumlede  liv  betyder  ikke,  at de er skabt i dets  billede.  T værtimod kan man sige, at  Trakls  heftige  biografi  har  sit  modbillede  i  dig­ tene, der netop ikke er en umiddelbar udskrigelse af smerten og voldsomheden, men derimod vidner om en  stor  bevidsthed  og  koncentration  om  digtenes form.

Mange  af Trakls digte  foreligger  i  op -til  fem  og seks forskellige udgaver og selv efter antagelsen af et manuskript fortsatte han sine genskrivninger og ret­ telser, og i sine breve  til Kurt Wolf Verlag bad Trakl om, at den tidligere udgave af digtet blev strøget, og den nye  udgave  sat i  dens  sted.  Det  er generelt for de  forskellige  gennemskrivninger,  at  de  tenderer mod stadig mere komprimerede udgaver af digtene med forkortelse  og  isolering  af  de enkelte billeder, hårdere sammenføjninger i syntaksen og opbrydning af perspektivet i de  digte,  hvor  der i den første ud­ gave har været ansatser til et centralt l yr isk jeg. Kort sagt mod parataksis.  Således også i det ovenfor cite­ rede  digt  "Ved mosen",  der  her  er  gengivet  i  den tredje udgave,  som blev  trykt  i Sebastian im  Traum. Digtet foreligger i fire udgaver, der bevæger sig fra en lang udgave på  seks strofer  med en mere  konsi­ stent beskrivelse af denne mose til den citerede ud­ gave,  hvor  digtets  blik  er  blevet  fordoblet gennem "Vandreren  i  den  sorte  vind",  der  står  og  blafrer  i den  første  strofe,  som  en  af  digtningens  gådefulde spejlingsfi gur er.

Trakls  bevidsthed  om  formen  og  forskydningens forfinelse,  hvormed de sene  digte  er  skrevet,  peger på  spændingsforholdet  mellem  orden  og  voldsom­ hed.  I  et  tilsyneladende  paradoks  er  det  de  første, metrisk opbyggede digte med et centralt perspektiv, der fremstår som monoton og kontrastløs mumlen af motiver  hentet  fra  en  gængs dekadence-æstetik. Disse digtes rimede allegorier over døden forandres fuldstændig i de sene digtes særprægede univers, der ikke fremstiller en oplevelse af at være uden for ver­ den som et iagttagende øje, men derimod en bevæ­ gelse  ned i tingenes afgrund, hvortil mytologiernes halvguder også er styrtet. I Trakls sene digte er det ikke en afstand til tingene, der bliver beskrevet i det poetiske sprog, men derimod en oplevelse af at være forsvundet  ned  mellem  tingene  og  befinde  sig  på deres niveau.

I  et  af  sine  breve  til  vennen  Erhard Buschbeck skriver Trakl:  "Man ser og ser - og de ringeste ting er uden ende.  Og man bliver jo fattigere, des rigere man bliver."  Denne  forestilling  om,  at  tingene  har en afgrund,  hvori man selv kan forsvinde, og at sy­ net  ikke  blot  beriger  subjektet,  men  også  berøver det, har klare ligheder med såvel "Stundenlied" som mange af Trakls øvrige digte.  Men den parataktiske form  bliver  her  digterens  mulighed for  at  navigere og  gøre  sig  digtningens  æstetiske  erfaring  af  dette mentale  natlige  landskab.  Det  er  gennem  denne forms mangfoldige spejlinger, at digtene konstruerer et rum som en nat i natten, hvor betydningerne ikke bestandigt flygter i afgrunden, men netop fastholdes i  deres flygtighed inden for digtenes felt.

V

Georg Trakls digte reduceres til monotoni og genta­ gelse, hvis man læser efter et indhold, som kommu­ nikeres af formen. Deraf myterne om den vanvittige digtning, der i det biografi.ske portræt fortolker dig­ tenes  æstetiske  form  som  en  kommunikativ  brist, som kan føres tilbage til digteren Trakl. I denne op­ fattelse ligger et paradoks mellem digtenes styrke og fascinationskraft  og  deres  indholdsmæssige  udlæg­ ninger,  som  både  den  kristent-eskatologiske,  den psykobiografiske  og  Heideggers metafysiske Trakl­ læsning  på  hver  deres  måde  forsøger  at  overvinde ved at  indskrive  digtene i  en stabil betydningsmæs­ sig  sammenhæng,  der  virker forklarende tilbage  på digtenes  fremmedhed,  radikalitet  og  kunstkarakter. Når  det  kommer  til  stykket  virker  dette  nærmere som et forsøg  på, for Heideggers vedkommende, at overvinde en afstand mellem Trakls digte og filoso­ fien ved at indskrive filosofi.ens erfaringskreds i digt­ ningen,  hvor  det  egentlige  behov  i  en  forståelse  af digtene  ville  være deres indskrivelse i filosofien,  de­ res  form  og  kunstkarakter inklusive. Det er  derfor  i forbindelse  med  Georg  Trakl ikke  nogen  kliche  at tale om formens primat i digtningen i den forstand, at man hos Trakl ikke kan skelne betydende fra be- tydet,  ikke de parataktiske  brud fra et indhold.  Det skoleagtige  emblem  "formalisme"  har  i  den  sam­ menhæng intet at gøre med,  at Trakl sidst i sit for­ fatterskab udviklede  en  form,  der  betyder  en  over­ skridelse  af  den  erfaringskreds,  som de tidlige digte befinder sig  i.  Tværtimod  ligger  den  litterære  erfa­ ring i  læsningen af Trakls digte netop i muligheden for at opleve formgivningen og dermed skabelsen af et perspektiv,  der ikke  skelner mellem objekt og be­ tragter, men som indfører et horisontalt niveau,  hvor oplevelse og selvoplevelse er sidestillede og den dia­ lektiske ping-pong mellem jeg og verden ophævet. I Trakls  parataksis er  det  området mellem tingene  og perspektivet,  der  bliver kortlagt som digtenes felter, hvor subjektet ikke længere kan adskilles fra sin iagt­ tagelse, og hver det, der iagttages, ikke kan skilles fra den,  der iagttager.  Dette  ingenmandsland, der  nor­ malt  forbindes  med  goldhed  og  vanvid,  bliver  hos Georg Trakl til netop det sted,  hvor der kan digtes.

Digtoversættelse  er  ved  Morten Just  Thomsen. Øvrige oversættelser ved  foifatteren.

## Noter

- r. Bernhard Boschenstein:  "Motivwanderungen  in Trakl.s Gedichten",  in:  Heinz  L.  Arnold  (Hrsg.): Tekst+Kritik, 4/  4a, Munchen r985, ss. 45.
2. Norbert v. Hellingrath: Kunstcharakter der Holderlinschen Ubertragungen, ss. n3. Min oversættelse.
3. Martin Heidegger: "Die Sprache im Gedicht. Eine Eror­ terung von Georg Trakl.s Gedicht", in: Unterwegs zur Spra­ che, Verlag Gunther Neske, Stuttgart I959, s. 37. Min over­ sættelse.
4. Heidegger,  op.cit., s. 73.  Min oversættelse.

## Litteratur

Bernhard  Boschenstein: "Motivwanderungen  in  Trakl.s Gedichten",  in:  Heinz  L.  Arnold  (Hrsg.): Tekst+Kritik, 4/  4a, Munchen r985.

Georg Trakl.: Dichtungen  und Briefe, Walther Killy  (Hrsg.), Otto Milller Verlag.  Salzburg r969.

Martin Heidegger: Unterwegs  zur  Sprache, Verlag  Gunther Neske, Stuttgart r959.

Norbert  v.  Hellingrath:  "Kunstcharakter  der  Holderlin­ schen Ubertragungen" (r9n) in: Der George-Kreis: Bine Au­ swahl  aus seinen Schriften.

Verlag Kiepenhauer &amp; Witsch, Koln/Berlin r965. Otto Basil: Trakl, Rowohlt, Hamburg r965.

Egon Schiele. Selvportræt med sort vase.  r9II