Det lyriske epos
Forfattere: Adam Ægidius
Tidsskrift: passage (2004-01-29)

, og

ekstes

ı læn

ud-

epos

sin n

isk poesi

it kor

196)

l genreo

opfattes

som o

n derimo

d fra de

artikel v

iske tekst

Modernistisk poesi er karakteriseret ved tekster,  der leger  med  genreoverskridelser  og  -blandinger,  og som  ofte  opfattes  som  provokerende  og  traditions­ brydende, som  om  de  ikke  tilhørte  en bestemt genre,  men  derimod  var genreløse. Teksterne  læses sjældent  ud fra de nye genrenormer,  de rent faktisk indstifter.

I  denne artikel  vil jeg forsøge at placere en række modernistiske tekster i en genre,  jeg vil kalde for det lyriske  epos (cf.  litteraturlisten).  Som  det  vil  fremgå, mener  jeg,  genrekonstruktion  bunder  i  komplekse forbindelser mellem tekster, forfattere, litteraturhisto­ rie,  intertekstualitet,  m.m.  Teks\_terne,  der  er  skrevet af prominente digtere fra det 19. og 20. århundredes franske  litteratur,  har  været  underkastet  mange  for­ skellige analyser. Problemet er, at kritikernes sporadi­ ske  genreovervejelser  ikke har  givet anledning  til  en mere omfattende undersøgelse af genren som sådan.

Victor  Hugos  mesterværk La  Legende  des  siecles (1859) er givetvis det første markante værk i genren. Værket 750 sider på rimede vers - er  bygget op af "små epopeer"  (værkets  første  titel),  der  udgør  af­ sluttede  fortællinger.  De eksemplificerer hver sin hi­ storiske  periode,  som i  løbet  af  værket  sættes  sam­ men  til  en  storslået  beretning  om  menneskeheden fra  tidernes  morgen  til  dommedag.  Værkets  ambi­ tion,  skriver Hugo,  er

at  beskrive  menneskeheden  diakronisk  og  synkronisk  i  alle dens aspekter, gennem historien, fabler, filosofi, religion og vi­ denskab,  hvilket kan sammenfattes  i  en  eneste  umådelig be­ vægelse frem mod lyset (Hugo 1950:  3). 1

## Det l yr iske  e p os

## - en  "ny"  genre i moderne fransk litteratur

## ADAM ÆGIDIUS

Dermed  b ry der  han  med  en  lang  episk  tradition  i Frankrig,  idet  eposet  bliver  "flerfoldigt",  "demo­ kratisk" og  "diskontinuert"  (Millet 1995: 27).

## En  "falsk" epiclesis

Det l yr iske epos har flere af det klassiske epos' kom­ positoriske  træk.  Det  er  som  regel  bygget  op  af nummererede sange eller episoder, som ikke kan el­ ler  skal  læses  som autonome  digte.  Valery  Larbaud gjorde  opmærksom  på  dette  i  forbindelse  med  en forespørgsel om at publicere dele af Saint-John Per­ ses Anabasis:

Man kan ikke udelade nogen del af digtet: det skal enten ud­ gives  samlet eller slet  ikke  udgives.  Derfor kan der ikke blive tale om at publicere et fragment af det i tidsskriftet 'Intentio­ ner'  (Larbaud 1991:  143).

Det l yr iske epos er således ikke en digtsamling, men derimod et organisk værk, der kræver en kronologisk læsning.  Denne  organiske  værkopfattelse  kan  hen­ føres til forfatternes intentioner: Claudel ønsker fx at skabe en  " cy klus af sange", han er  "træt af fragmen­ tariske værker", og han ønsker at "skabe et helheds­ værk  over  en  længere  årrække"  (Claude! 1967: p. rn9of).

Et  klassisk  epos  begynder  med,  at  digteren  hen­ vender sig til sin muse eller en  guddom for at bede om hjælp til at komme godt igennem sit store  værk (Brunei 2003:  196). Denne kompositionelle dedika­ tionsfigur  kaldes på græsk for  en epiclesis. I  det l yr i­ ske  epos  transformeres  brugen  af  denne  figur.  I Sømærker (fransk: Amers, 1957) påkalder  digteren hverken  en  muse  eller  en  guddom,  men  derimod havet  som sin ledsager. Ifølge Brunel stammer denne påkaldelse snarere fra oden end fra det klas­ siske  epos,  og den bliver  derfor til en  "falsk" epicle­ sis (Brunel 2003:  196). Når Sømærker i  sin helhed er et  epos,  men låner påkaldelsen fra oden, får  det sta­ tus  af  et  "falsk  epos"  (p.  2oof),  der  har sine  rødder  i den l yr iske tradition.

Idet digteren i Sømærker hylder havet og ikke gud­ dommen, bliver  den "falske" epiclesis profan. Denne simple, men oprigtige hyldest af kosmos udvikler sig endvidere  til  en  regulær  komplementaritet  mellem poesien og kosmos:

Poesi for at akkompagnere rytmen i en recitation til ære for Havet.

Poesi for  at  assistere  sangen  til  en  vandring  rundt  i  om­ kredsen af Havet. [  ...  ]

Og det er en sang for havet som den aldrig er blevet sun­ get,  og  det  er  Havet  i  os  der  vil  synge  den  (Saint-John Perse 2003:  15).

Hugos La Legende  des  siecles indledes på li gn ende vis med  sangen  "Visionen,  som  denne  bog  stammer fra",  hvor  digterinstansen  forklarer,  at  han  "havde en  drøm,  hvor  århundredernes  mur  tonede  frem" (Hugo  1950:  8).  Denne  drøm  bliver  udgangspunkt for  digterens intention  om  at  fortælle  "menneskets bitre,  umådelige og  sammenstyrtede epos"  (p.  14).

Denne  "falske" epiclesis henvender sig  heller ikke til musen eller en guddom, men gør opmærksom på, at  selve  det  værk,  læseren stilles overfor,  har  været en konkret arbejdsproces, hvor bevægelsen fra ide til udførelse  har  krævet  en  stor  indsats.  Selvom  Gud nævnes,  er  Hugos  "falske" epiclesis moderne,  fordi det  er  digteren  selv,  som  ansvaret  for  værket  over­ drages til, og som dermed lovprises. Denne "falske" epiclesis i  form  af  den  mctapoetiske  hyldest  findes også hos Aragon (1963: 16ft), Glissant (1985: 169) og Al yn (1968:  45;  2002:  42),  hos  de  to  sidstnævnte endda med samme dedikation til havet.

## En legendarisk  verdensanskuelse

Leconte  de  Lisles Poemes  barbares (1862) er  ligesom Hugos La Legende des  siecles opbygget  af  "små  epo­ peer",  som  genfortæller  historieog  legendestof.

Leconte de Lisle inspireres af den nordiske mytologi, når han fx gendigter "Legenden om nornerne", som er  et  led  i  Leconte  de  Lisles omfattende skabelses­ beretning.  Legenden peger dog proleptisk frem mod værkets næstsidste miniatureepos,  "Menneskets ud­ slettelse",  for  nornerne  siger,  at  "timen  er  nær", hvor  menneskets  livsånde  vil  slukkes  (Leconte  de Lisle  1935:  55).  Som  hos  Hugo  skaber  Leconte  de Lisle en kronologisk progression fra menneskets my­ tehistoriske  oprindelse  i  tidernes  morgen  til  den dag,  hvor  mennesket ikke længere eksisterer.

Også Victor Hugo var inspireret af nordisk myto­ logi  og  historie.  Han  tager  i  en  af  sine  "små  epo­ peer"  i La Legende des  siecles udgangspunkt i det af­ snit  af  danmarkshistorien,  der  handler  om Knud  d. Store  (1014-35).  Faderen,  Sven  Tveskæg,  døde  un­ der  mystiske  omstændigheder,  der  gav  næring  til mange rygter  og  spekulationer.  Ifølge Jacques Tru­ chet,  der  har  redigeret  Hugos  samlede  værker,  var det  en  udbredt  opfattelse,  at  Sven  Tveskæg  blev slået  ihjel  af en  ukendt  gerningsmand  (Hugo  1950: 1167).  I  Hugos  l yr iske  epos  er  det  imidlertid Knud selv,  der  dræber  sin  far.  Efter  sin  død,  og  efter  at Århus' biskop under begravelsesceremonien er­ klærer  ham  for  "hellig"  (p.  136),  straffes  Knud  for fadermordet,  idet  han  i  det  hinsides  rammes  af  en konstant re gn af bloddråber.  Således  udnytter tJugo huller  i historien  og  skaber  en  legende  på grundlag af  rygtedannelse,  men  uden  at  fortællingen  bliver usandsynlig.  Ved  at  levere  en  morale  og  fabulere over Knuds skæbne i det hinsides mytificerer han hi­ storien.  En  legende  - jævnfør  titlen La  Ugeude  des siecles - består  netop  i  en  "historisering  af  en  myte og en mytificering af  Historien"  (Millet  1997:  118). Det  er  denne  legendariske  verdensanskuelse,  som det  moderne l yr iske  epos  gør  til  sit  episke  omdrej­ ningspunkt.

Efter  Hugo  og  Leconte  de  Lisle  forsvinder  de "små  epopeer"  med  de  afsluttede  fortællihger  fra det l yr iske epos.  Også i de efterfølgende l yr iske epo­ ser  refereres  der  til  historien,  myter  og  legender, men på en anden måde. Peguy henviser fx til Jeanne d'Arc,  Sainte  Genevieve  og  korstogene  i  middelal­ deren,  men  han  gør  det  for  at  drage  en parallel  til samtiden  (første  verdenskrig).  Historien  bliver  blot et  spejl for  en  særlig  sindstilstand  eller  for  moralske og religiøse problematikker,  der udfoldes i lange ly­ riske  passager  med  kun  f:a  egentlige  begivenheder. Det episke fungerer altså udelukkende som en over­ ordnet ramme for værket.  Det fremtræder symbolsk eller i fragmenter  og  rar  aldrig  status  af en narrativ udsigelse,  som  man  kender  fra Odysseen eller Ro­ landskvadet.

Victor Hugo

## Heroisme

Det  klassiske  epos  er  en  kronologisk  beretning  om en  ophøjet  heroisk  dåd,  som  ofte  er  bedrevet under en krig.  Da en krig etablerer klare  grænser  mellem to  folkeslag,  er  eposet  udtryk  for  en  partisk  udlæg­ ning af en krigshandling  (Brunei 2003:  143) og  kan på denne måde siges at konstituere et folks selvfor­ ståelse.  Dette  heroiske og  nationalistiske aspekt  går ikke  tabt i  det  l yr iske  epos.  Hugo,  der  på  udgivel­ sestidspunktet er i politisk eksil, tilegner Frankrig La Legende des siecles (Hugo 1950: 1), Peguy d yr ker fran­ ske helgener og  heltinder. I  Claudels Feuilles de Saints (1925),  der  som  titlen  angiver  handler  om  franske helgener,  er  episoden  "Sainte  Genevieve"  en  klar henvisning til  første  verdenskrig.  Sainte  Genevieve, Paris'  skytshelgen,  reddede  i  år  451  Paris  :fra  hun­ nernes  invasion.  Ifølge  Claudel  er  det  også  hende, der i 1918 atter redder pariserne fra undergang (Cla­ ude!  1967:  n39).  Når  Claudel  skriver:  "Prøv  at  se linien  derhenne  mellem  træerne,  Genevieve,  der, hvor  Barbarerne vil  dukke op"  (Claudel  1967:  637), skal  "Barbarerne" opfattes som de tyskere,  der lige­ som hunnerne i tidernes  morgen angriber Frankrig. Claudels  nationalisme  er  stærk,  og  krigen,  som  er kernen i det klassiske epos,  indgår således også i det moderne l yr iske  epos.

I det l yr iske epos er det imidlertid ikke kun hero­ er  og  helgener,  der  besynges.  Der  sker  også  en  ka­ nonisering  af selve  digterslægten.  I Feuilles de Saints kanoniserer  Claudel  egenhændigt  Paul  Verlaine  og Jacques Riviere  (1967:  599ff;  690),  uden  tvivl  fordi de begge er lige så stærkt optaget af den katolske tro som  han  selv.  I La  Legende  des  siecles hylder  Hugo Vergil,  Dante,  Petrarca,  Ronsard,  Voltaire,  Diderot, m.fl.  Og  Aragon  hylder  i Les  Poetes (Aragon  1969: 132) nogle  af de  digtere,  som  han  mener,  har  lidt martyrdøden for  poesiens  skyld:  Desnos,  der  døde i en  koncentrationslejr,  Majakovski,  der  begik  selv­ mord,  Lorea,  der  blev  m yr det  under  Den  spanske Borgerkrig,  Apollinaire,  der  blev  ramt  af en  granat under første verdenskrig og døde af sine  kvæstelser. Det l yr iske epos skaber således intet mindre end alle tiders digtergenealogi.

## Det eksotiske som poetisk modus

Ligesom det  klassiske epos (flliaden eller Rolandskva­ det) fremstår  det  l yr iske  epos  som  et  sammenstød mellem  den  vestlige  og  den  orientalske  kultur.  Den geografiske  distance  fra  det  velkendte  skaber  en  ek­ sotisme og etablerer en fremmedhed i forhold til den kultur  eller  det  folk,  som  synsvinklen  lægges  hos. Aragons Le Fou d'Elsa (1963) drejer  sig  om de krist­ nes  tilbageerobring af  Granada  sidst  i 1400-tallet, hvor  maurerne drives  på flugt.  Aragon  lægger  syns­ vinklen hos de muslimske maurere, der kæmper mod den  kristne overmagt, og han kritiserer kristen­ dommen og  det vestlige samfund med en allegorisk reference til det kapitalistiske samfund, som kommu­ nisten Aragon også  lægger  afstand til i  det virkelige liv. For Aragon (1963: 13) er Granadas fald lige så vig­ tigt som Trojas fald, som jo er flliadens omdrejnings­ punkt, men som også er hovedinspirationskilde i både det klassiske franske epos og i Aragons og Saint-John Perses  moderne  l yr iske  eposer (cf.  Rigolot  1987: 107).

Det l yr iske epos rummer ligesom det klassiske epos mange eksotiske elementer. I Orientalism (1978) frem­ sætter  Edward  Said  den  tese,  at  orientalismen  som begreb er en vestlig konstruktion. Han mener, at ori­ entalismen  er  en  særlig  diskurs,  som  vesterlændinge fører  om  et  ganske  stort  geografisk  område,  der  er særdeles  heterogent  på  sociale,  politiske  og  religiøse felter  (Said 1995:  50). Victor  Hugo  har  ifølge  Said forfattet  tekster  om  Orienten  uden  nogensinde  at have sat sine ben i denne verdensdel, men ved blot at læse bøger om den (p. 82f). Ideen om det orientalske skabes således rent tekstuelt, og det orientalske kom­ mer  til  at  fremstå  som  en  "metafor"  eller  en  særlig "tankegang"  (p. 101).  Forskellen  på  at have læst om Orienten  og selv  at have  været  der  kommer tydeligt til  udtryk  i dette citat  af den vidt  berejste Nerval:

For en person, som aldrig  har set Orienten,  [  ...  ]  er en lotus­ blomst stadig en lotusblomst. For mig er den ikke andet end et slags løg (citeret p. rnr).

Saint-John  Perse  har  ligesom  Nerval  afvist  denne form  for  orientalisme  i  sine  værker.  Det  ændrer imidlertid  ikke  ved det  forhold,  at  man i  fx Sømær­ ker konstant fornemmer netop en orientalisme! Perse er  tydeligvis fascineret af eksotisk flora og fauna,  samt af orientalske historiske,  mytologiske og religiøse mo­ tiver.  Hvis  man skal søge et  kompromis mellem det, at  man  opfatter  eksotiske elementer i  hans  værker, og hans pure afvisning af dette, kunne man tale om det  eksotiske  som  en  poetisk  modus.  I  den forbin­ delse kan man nævne en forfatter som Victor Sega­ len,  der  har  samme  opfattelse af  orientalismen  som Saint-John  Perse.  I  sit Essai  sur  l'exotisme plæderer han for en opfattelse af  orientalismen, der  modstri­ der  vestens diskurskonstruktion.  Han  kalder  denne form for  orientalisme for "andethedens æstetik" og forbinder  den  med  "det fremmede,  det  uhørte,  det uventede,  det  overraskende,  det mystiske,  kærlighed­ en, det overmenneskelige, det heroiske og endda det guddommelige"  (Segalen 1978:  82). Opfattet  som en "æstetik" bliver det eksotiske forankret rent tek­ stuelt i den poetiske tekst:

Og dette er timen,  oh levende kvinder! hvor brisen fra ha­ vet opgiver sin chance for den sidste indånding fra landjorden. Træet belagt med ringe, ligesom en slave,  åbner  sit brusende løvspring. Vore gæster farer  vild på skråningerne under deres eftersøgning af spor  pegende mod havet,  kvinderne  på efter­ søgning af lavendel,  og  vi selv,  vi  renser  os  i  aftenens  afvask­ ning  ... Ingen trussel på aftenens pande, anden end denne store himmel af hav med sneuglens hvidhed. Måne af pebermynte i Orienten.  Rød  stjerne  forneden  på  himlen,  ligesom  avls­ hingsten der har smagt salt. Og manden fra havet findes i vore drømme. Den bedste blandt mænd, kom og tag! (Saint-John Perse 2003: 88f).

Det eksotiske som poetisk modus består i et ordvalg, der  er  forbundet  med  fjerne,  geografiske  områder ("sneugle" og  "Orienten"),  sammenligninger,  �vis domæner  ligger  fjernt  fra  hinanden,  således  at  der opnås en  fremmedgørende effekt på læseren  ("lige­ som  avlshingsten  der  har  smagt  salt"),  suggestive beskrivelser,  der  ikke  giver  indtryk  af  et  sammen­ hængende, fænomenologisk  rum,  konkrete værdier sammenstilles  med  abstrakte  værdier  ("brisen  fra havet  opgiver  sin  chance").  Samspillet  af  disse  ele­ menter skaber selve den eksotiske effekt  og den po­ etiske modus,  der  består  i  "andethedens  æstetik".

På den ene side bevarer det l yr iske epos den kon­ frontation  mellem  den  vestlige  og  orientalske  kul­ tur, som det klassiske epos indeholder. På den anden side  indskriver  genren  det  eksotiske  i  den  poetiske udsigelse,  således  at  det  eksotiske  bliver  en  poetisk modus eller en "æstetik".  Denne måde at  behandle det eksotiske på udgør en genretransformation, hvor det  l yr iske  epos  tydeligt  adskiller  sig  fra  det  klassi­ ske.

## En deskriptiv metafor

Som  ovenstående  eksempel  viser,  er  det  poetiske sprog i det l yr iske epos h yp erbolsk, eklatant og far­ verigt,  og  det  er  ofte  vanskeligt at skille  narration, deskription og metaforer fra hinanden.  Cesaire ex­ cellerer ved at bevæge sig inden for dette uvisse pa­ radi gm e:

græsset får dønningernes lange alkoholiske bevægelse til  at  gynge for kvæget dette håbets blide skib stjernerne i deres aldrig sete rings indfatning vil skære aftenens orgelpiber over og  vil derefter sprede zmruaer coryanthesorkideer ud over den frugtbare udkant af min træthed (Cesaire 1956:  70)

Er dette uddrag en metafor eller en beskrivelse eller begge  dele  på  samme  tid?  En  sammenstilling  af  to forskellige  begreber  skaber  altid  en  metaforicitet, hvis  betydningen  ikke  er  synekdokisk  eller  litteral som  i  fx  "bogens  sider".  Derfor  vil  man  opfatte "håbets  blide  skib"  og  "aftenens  orgelpiber"  som metaforer.  Problemet  er imidlertid, at disse metafo­ rer  ikke  konceptualiserer  en  semantisk  interpretati­ onsramme. De visualiserer uden at generere egentlig betydning,  og  man  kunne  derfor  kalde  dem  for deskriptive  metaforer, dvs.  metaforer,  der  har  mistet deres  egentlige  metaforicitet.  De  deskriptive  meta­ forer præsenterer de metaforiske elementer, som om de  er  virkelige,  de  insisterer  på  den  konkrete  eksi­ stens af metaforens elementer, således at metaforici­ teten bliver minimal.  Der  skabes med andre  ord et

rum, et deskriptivt univers.

Ovenstående uddrag  er  i sin helhed  en  form for beskrivelse,  men det kan diskuteres, om det er mu­ ligt  at  forestille  sig  det  rum  og den  bevægelse,  som beskrivelsen  iscenesætter.  Denne  form  for  beskri­ velse  er  udtryk  for  det,  Hugo Friedrich  kalder  for "sansemæssig  irrealitet"  (Friedrich  1968: 85), nem­ lig  en  virkelighed,  som  skabes,  men  som  ikke  kan repræsentere den fænomenologisk konfigurerede verden, vi bevæger os i. Den sansemæssige irrealitet er  mest  tydelig  hos  Cesaire,  Glissant,  Saint-John Perse og Al yn .

## Formens hybriditet

En  af  de  måder,  det  l yr iske  epos  transformerer  det klassiske  epos  på,  kan  aflæses  i  den  poetiske  ud­ tryksform. Her er det tydeligt,  at genren er  opstået i  overgangen  til  den  modernistiske  æra.  Hugos La Legende  des  siecles (1859)  er  overvejende  skrevet  i klassiske  aleksandrinere,  men  det  frie  vers  opstår hurtigt derefter i fransk symbolisme. Bibelverset ("le verset"), der er en udvidelse af det frie  vers,  går fra to til flere linier og kan til tider være svært at skelne fra  prosa.  Peguy,  Claudel  og  Saint-John  Perse  er blandt de første til at indføre denne form i moderne poesi i  starten  af  1900-tallet.  Hvor  Pe gu y  og  Clau­ del har tydelige religiøse motiver, bruger Saint-John Perse bibelverset på  grund af dets sublime karakter. Hos  Saint-John  Perse,  Aragon,  Cesaire,  Glissant  og Al yn er der dog glidende overgange mellem rimede vers,  frie  vers,  bibelvers  og  prosa,  og  deres  tekster fremtræder  i  realiteten  som  hybrider  mellem  disse former.

De frie vers,  bibelverset og prosaen burde i prin­ cippet  ikke have  bindinger  af nogen art.  Imidlertid er  de  i  det  l yr iske  epos  bundet af rytme  og  klang­ virkninger,  men  uden  faste  metriske  mønstre  og rim. Bundetheden og den rytmiske afhængighed gi­ ver  sig  udslag  i  omvendte  ordstillinger,  som  dem man finder i rimede vers, hvor enderimets ordtvang kan påvirke versets s yn taks.  I  det følgende frie  vers "Que sais-tu du  dehors  toi  qui  n'as  meme  pas  de l'heure  ou  du  jour  certitude"  (Aragon  1963:  277) ville  "certitude" efter de normale syntaktiske regler placeres efter "pas". Imidlertid bliver verset rytmisk set bedre afbalanceret, når gentagelsen af de  to t'er i "certitude" placeres i slutningen af sætningen. Det rytmiske hens yn skaber  dermed  tekstens stilniveau, der  ikke  far  det  rå  hverdagspræg,  som  mange  mo­ dernistiske  tekster  kultiverer  i  det  20.  århundrede. Teksten  bliver  derimod  l yr isk  højstemt.  Det  l yr iske epos  giver  dermed  en  erindring  om  l yr ismens  op­ hav:  sangen  og  rytmen  (Maulpoix 2000:  294).  Den rytmeskabende  omvendte  ordstilling vidner ikke blot  om,  at  " ry tmen  er  selve  tankens  bevægelse", som  Emile  Verhaeren  har  udtrykt  det  (Marinetti 1909: 35).  Den er også et specifikt genretræk.

## Det stratifuerede lyriske subjekt

Det er  en  almindelig  opfattelse,  at  det  l yr iske  sub­ jekt er den,  der taler  i teksten, den, der eksplicit si­ ger  "jeg".  Det  l yr iske  subjekt  er  dog  langt  mere komplekst: Det taler gennem utallige instanser og er symboliseret  ved forskellige  figurer,  som det  agerer igennem.  Man kan sige,  at det er stratifueret.

I  Saint-John  Perses  tekster,  navnlig  i Exil, fore­ kommer  der  ofte  citerede  ytringer,  hvor  der  ikke står  eksplicit,  hvem  der  er  ansvarlig  for  dem,  men hvor læseren slutter,  at  det  er  fortælleren,  der  går  i dialog  med sig  selv.  Det  l yr iske  subjekt  stratificeres således  i  flere  forskellige udsigelsespositioner  Geget inden i citationstegnene og  jeget uden  for dem). At der  er tale om  det samme subjekt, understreges  af, at de  forskellige  instanser  bruger  de  samme  ord  og den  samme  stil.  Det  samme  gælder  i  de  tilfælde, hvor  de  talende  subjekter  er  navngivne.  De l yr iske udsigelsesinstanser  har  med  andre  ord  ikke  samme grad af selvstændighed som en romanperson.

Det  l yr iske  subjekt  er  symboliseret  ved  figurer som  "Prinsen"  (p. 97), "Den Fremmede" (p. 101), "Shamanen"  (p. 181), "H yr den"  (p. 184), "Digte­ ren" (p. 193), hvorved det tilføres en mytisk, naiv og ophøjet  karakter.  Undertiden  sammensmeltes  det s ym bolske  plan  med  udsigelsesplanet:  Når  "Trold­ manden  går  hen  til  sin  tids  mennesker  i  gader  og stræder  iført  dagligdagstøj",  er  det "måske  en  mor­ gen  magen  til  denne"  (p. 189). Her  er  "Troldman­ den"  symbol  på  digteren. Udsigelsesinstansen er knyttet til tekstens deiksis,  der  etablerer  tekstens  tid ("en  morgen"),  sted  og  modaliteter  ("måske")  og konfigurerer  deres  indb yr des  relationer  i  forhold  til den  talendes  jeg-her-nu-situation  ("denne").  Der gives  således  mulighed for,  at den talende,  altså ud­ sigelsesinstansen,  overværer  troldmandens  passeren.

Analogien mellem "Troldmanden" og udsigelses­ instansen  antyder,  at  udsigelsesinstansen  faktisk  in­ karnerer  denne  troldmand.  S ym boliseringen  bliver et  billede  på  udsigelsesinstansen,  der  projicerer  sig selv  over på konkrete instanser.  Det l yr iske subjekt er  derfor en kombination af  symboliseringer og ud­ sigelsesinstansens  stratificerede  stemmer.

Stratificeringen af det l yr iske subjekt understreges desuden  af  brugen  af  prosopopoiaen.  Denne  stilfi­ gur,  der  tildeler  d yr ,  ting,  begreber  og  fraværende eller  døde  mennesker  en  stemme,  bruges  h yp pigt hos  Hugo,  Peguy  og  Claudel,  hvor  orme,  havet, Gud og Dante taler. Det er dog tydeligt,  at det l yr i­ ske subjekt taler gennem disse stemmer. I "Ormens epope", der er en morbid skildring af livets forgæn­ gelighed, taler  ormen gennem  en  prosopopoia. Dens  magt  består  i  at  tilintetgøre  alt  levende  efter dets død ved at omdanne det til muldjord. Man kan sige, at det l yr iske subjekt taler gennem ormen, idet det  samme  kyniske  grundsyn  som  i  resten  af La Legende  des  siecles kan  spores  i  ormens  holdninger, nemlig det at al social rang og  det dennesides er un­ derordnet Guds straf og skæbnens  ironi:

Helten tror, han efterlader et glorværdigt slør over sin grav, ,Efter at han har dikteret historiens gang, Men det eneste, han kan  være sikker på,

Er, at han ender her hos mig. Det er min skyld, at mennesket fortvivler. Jeg ser  sønnen blive født,  og  jeg venter på faderen,

Mens jeg fortærer bedstefaderen  (p.  201).

I  den  efterfølgende  episode,  "Digteren  til  ormen", lægger  digteren  afstand  til  ormens  kyniske  indstil­ ling.  Dette  ændrer  dog  ikke  ved  det  faktum,  at det l yr iske  subjekt  kan  tillægges  ansvaret  for  både  or­ mens  og  digterens holdninger.  Den  sidste  episode fremtræder netop,  som om digteren ved,  at læseren ved,  at digteren  udtrykker  sine  holdninger  gennem ormens  tale.  Og  når  ormens  grundsyn  er  gennem­ trængt  af  så brutal  en  kynisme,  må  digteren  delvist tage sine ord i sig igen for ikke at blive stemplet som hensynsløs.

Den stratificerede identitet angiver det l yr iske sub­ jekts alteritet, således at den, der i traditionel forstand siger "jeg" i  digtet,  ikke har nogen  "central  kerne" (Maulpoix  1996:  151),  men derimod taler  og  hand­ ler gennem andre. Det l yr iske subjekt er således ikke en  konkret  instans,  man kan  pege  på,  men inkarne­ rer  selve  teksten.  Det  l yr iske  subjekt  er  summen  af tekstens  elementer,  af  dens  figurer  og  dens  udsi­ gelse.  Det  består  også  i  en  permanent  identitets­ søgen,  en proces, hvor subjektet stiller spørgsmål til sig selv, verden og tilværelsen (Rabate 1996: 66), og som  går  via  det  at tale gennem andre  instanser  og derigennem afprøve sin identitet. Digteren eller ud­ sigelsesinstansen står uforstående over for sig selv og forundres over sine poetiske evner, som når han fx i Perses Exil siger:

Og hvem er det dog,  der her i nat på mine fremmede læber mod min vilje har påbegyndt denne sang?  (Saint-John Perse 1982:  128).

## Præsentativets ontologiske status

Behovet for identitet manifesterer sig i det l yr iske epos i  en  særlig  poetisk udsigelseskonfi gur ation,  præsenta­ tivet.  Et  præsentativ  er  en  konstruktion,  man  bruger til  at  introducere nye informationer  (rhema) i diskur­ sen (cf. Rabatel 2001). På fransk bruger man c'est (det er), il y a (der  er) og voicilvoila (her er). I  Saint-John Perses Krønike bruger fortælleren præsentativet til at forsøge at fastholde  en identitet, og  når  fortælleren h yp pigt siger:  "Her er jeg  ...  " (Me voici eller Nous vo­ ici),  aktualiserer  han  sin  tilstedeværelse.  Præsentati­ vet, som i det l yr iske epos oftest forekommer i præs­ ens, indskriver det l yr iske subjekt eller andre udsigelsesinstanser i udsigelsens her og nu. Selve det at udtale ordene stadfæster fortællerens eksistens. At han  bliver  nødt  til  permanent at gentage  disse  ord, peger  på,  at  han  først  finder  sin  identitet,  når  han påkalder  sig den ved hjælp af  talen.

Præsentativet har dog også en anden specifikt po­ etisk  udsigelse.  Det  optræder  undertiden  i  særlige konfigurationer, hvor  det  gentages  excessivt, her hos Aragon:

Der er unge mennesker med hyacintøjne ude i marken

Der er hofmænd, der er klar til at gribe daggryet eller  en orkan for at lave et skærf deraf til fyrsten

Der er mennesker, der har brugt så mange dage på at polere deres ord, at de længe har været umulige at opnå enighed med Der er mennesker, der forundres af enhver blomstrende lyd, der kommer fra dem selv

Der er rejsende, der har sat sig ned for at få inspiration uden at blive grebet af den Der er  besatte mennesker,  der  ikke længere vasker  sig,  og som derfor har  mistet retten til at bede Der er sangere, der er så grimme, at de venter på, at en for­ bipasserende skal give deres digte en uslings legemsbygning Der er kvinder, hvis hænder og fødder er farvede Der er sindssyge mennesker, der siger ting, de ikke selv for­ står.  (Aragon  1963: 25)

Præsentativets tekstlin gv istiske  funktion  er  som  be­ skrevet  at  introducere  nye  elementer  i  diskursen. Når præsentativet gentages som ovenfor, introduce­ res der  nye  elementer i hver eneste sætning. De in­ troducerede  elementer  udfoldes  ikke  som  et  tema, der  kan  elaboreres  (  dvs.  som  en  klassisk  tema-rhe­ makonstruktion,  hvor  man  går  fra  det  ukendte  til det kendte), men forbliver rhematiserede,  således at man i hver sætning præsenteres for ny information. Dette  fremkalder  en  minimal  tekstkohæsion,  hvor hver  ytring f'ar  lov  til at stå alene.  Konfigurationen indskriver  sig  i  sin  helhed  heller  ikke  i  et  større tekstsegment,  der  kan  skabe  en  kohæsion  mellem konfi gu rationen og resten af  teksten.

I denne poetiske udsigelseskonfi gur ation introduce­ rer  præsentativet  nogle  elementer,  hvis  eneste  funk­ tion er, at de har eksistens. På grund af den minimale kohæsion fremkaldes der ikke et mimetisk rum, som er fælles for ytringerne. Hver enkelt ytring fremkal­ der  derimod  sit  eget  unikke  univers.  På  den  måde kan man sige,  at præsentativet i  disse  konfiguratio­ ner tildeler eksistens til noget i kraft af, at det bliver sprogliggjort.  Fænomenerne  tildeles  en  egeneksi­ stens, for opremsningen sættes ikke ind i en narrativ eller  mimetisk  kontekst.  Præsentativet  f'ar  dermed en ontologisk status.  Man kan sige, at præsentativet er den sproglige manifestering af, at poesiens væsen ifølge  Saint-John Perse  er  ontologisk:  "Poesien un­ dersøger væren!  For  al poetisk produktion er  onto­ logisk"  (1982: 453).

## Genrestilistikkens  force

Med hensyn til de nationalistiske, heroiske og ekso­ tiske temaer lægger det l yr iske  epos sig  som nævnt tæt op ad det klassiske epos. Forskellen, der gør det muligt at tale om to forskellige genrer,  ligger  i tek- sternes  udsigelse. De ovenstående analyser af speci­ fikke stilistiske træk er generelle for det l yr iske epos. Den analysemetode, jeg har anvendt, kan man kalde for "genrestilistik".  I  en  artikel  i Langue .franfaise plæderer  Dominique  Combe  netop  for  eksistensen af  denne disciplin. Han  undrer  sig  over,  at  interes­ sen  for  stilistik  og  genrer  hver  for  sig  er  øget  uden at  nogen  har  forsøgt  at  tænke  disse  to  domæner sammen  (Combe 2002: 33).  Man  finder  dog  flere sporadiske  forsøg  på  at  skabe  denne  "hybride"  di­ sciplin,  hvor de russiske  formalister,  Bakhtin,  Bally, Pierre Larthomas m.fl. har været foregangsmænd.

"Genrestillstikken" beror på en kompleks korrela­ tion  mellem langue og parole (Saussure),  primærog sekundærgenrer  (Bakhtin),  de  litterære  genrer  som "d yn amiske  konstruktioner"  i  et  historisk  system samt de sin gu lære  værker (Combe 2002:  46). Korre­ lationen  mellem disse  fænomener  gør  det  muligt at opfatte et  stilistisk  mønster  i  en  specifik genre. Men hvilke stilistiske  træk  er  væsentlige? Komplekse  tek­ ster indeholder jo mangfoldige stiltræk!  Combe gri­ ber  til  Jakobsons teori om dominanten, der går  ud  på, at  de  dominerende  stiltræk  i  en  eller  flere  tekster  er genreskabende, og at disse derfor vil springe i øjnene. Når dominanterne ændrer sig, transformeres genren. Dominanterne har indflydelse på litterturhi­ storiske forandringer.

Det  l yr iske  epos  har  transformeret  det  klassiske epos  ved,  at  genrens  dominanter har  ændret  form. Overgangen fra epiclesis til  en  "falsk" epiclesis og vi­ dere  til  en  metapoetisk  hyldest  demonstrerer  en sådan  transformation.  Det  samme  gælder  overgan­ gen  fra  vers  til  en  hybriditet  af  vers,  frie  vers,  bi­ belvers  og  prosa.  Det  eksotiske  går  fra  at  være  be­ stemt  af  vestens  diskurskonstruktion til  i det  l yr iske epos  også  at  være  en  poetisk  modus  indskrevet  i selve  udsigelsen. Præsentativets poetiske udsigelses­ konfiguration,  den  minimale  kohæsion  og  den  de­ skriptive metafor transformerer ikke hver sin domi­ nant,  men  indstifter  derimod  nogle  radikalt  nye  i genren.

## Biografisk genealogi

Genrestillstikken kræver dog visse forbehold. En sti­ listisk  dominant,  der  er  fælles  for  to  eller  flere  tek- ster,  skaber  ikke  nødvendigvis  en  genre.  Selvom genrestillstikken  opfatter  genrerne  som  d yn amiske, kan  metoden  virke som en  mekanisk  konstruktion, som  kritikeren  kunstigt  fremkalder  af  sammenlig­ nende tekstanalyser. Todorov  har kaldt denne form for genrekonstruktioner for "teoretiske genrer" (1970:  18). Dermed mener han genrer, som ikke har eksisteret  på  forfatternes  tid,  og  som  forfatterne hverken har forholdt sig til eller været bevidste om. Som eksempel herpå kan  gives de  middelaldertek­ ster,  som  kun  eftertiden  har  opfattet  som  genrer, såsom "det heroiske  epos"  (Schaeffer 1986:  187ft).

De  "historiske  genrer"  indskriver  sig  derimod  i forfatternes horisont som etablerede genrer,  eksem­ plificeret ved sonetten, eposet eller den klassiske tra­ gedie,  dvs. genrer,  som er  navngivne og alment ud­ bredte på det tidspunkt,  hvor  forfatterne skriver.

Det l yr iske epos er uden tvivl en "teoretisk" gen­ rekonstruktion. Meget  tyder  dog  på,  at  genren  har været  på  vej  til  at  blive  "historisk".  Digternes  be­ kendtskaber og møder med hinanden i det virkelige liv  (biografisk  genealogi)  og  deres eksplicitte  hen­ visninger til hinandens forfatterskaber  (intertekstuel genealogi) kan bidrage til at afteoretisere konstruk­ tionen og påvise en potentiel genericitet mellem de udvalgte tekster. Den biografiske genealogi, der dre­ jer  sig  om de  menneskelige  og  venskabelige  relatio­ ner mellem genrens forfattere, er ikke genreskabende som sådan. Disse relationer  tilhører den litterære  in­ stitution  (litteraturhistorien) og bør derfor ikke negli­ geres i overvejelserne  om en genre er  en  "teoretisk" eller  "historisk"  konstruktion.  I  det  l yr iske  epos  an­ går de følgende data nogle af genrens biografiske ge­ nealogier. Claudel  hævder, at  han har  overværet Hugos begravelse i 1885. Claudel og Saint-John Perse mødtes i Sydfrankrig i 1905, hvorefter  de korrespon '­ derede jævnligt indtil 1950. Ved Claudels død i 1955 skriver  Saint-John  Perse  en  hyldest  til  ham.  Saint­ John Perse besøgte Supervielle på en rejse i midten af 1920' erne,  og  i 1949 skriver han  et  brev  til  Supervi­ elle,  hvori  han  takker  for  et  hyldestdigt,  Supervielle har skrevet til ham, og  som denne publicerer året ef­ ter.  Glissant  sendte  personligt  et  eksemplar  af  sine første digte (deriblandt Les Indes) til Saint-John Perse, hvor han i hånden indskrev et bevis på sit "venskab"

til Saint-John Perse. Senere modtog Saint-John Perse  andre  værker  af  Glissant,  hvori  han  noterede sine iagttagelser  angående  teksten. Disse forhold kan  påpege  gensidig  indflydelse,  om  end  det  ikke kan påvises konkret.

## Intertekstuel genealogi: Dante

Den  intertekstuelle genealogi er det slægtskabs­ mønster,  som  forfatterne  skaber  mellem  hinandens tekster  via  eksplicitte  intertekstuelle  henvisninger. Navnlig Claude! hylder tekster inden for  det  l yr iske epos,  nemlig  Hugos La Legende des siecles og Vents af Saint-John Perse, som han helliger et helt essay. Des­ uden  gør  han  Pe gu y  (som  har  skrevet  en  bog  om Victor Hugo) til Hugos arvtager inden for moderne religiøs digtning. Leopold Sedar Senghor har næppe skrevet  l yr iske  eposer.  Han  trækker  dog  en  kraftig linie  mellem  Claude!,  Peguy  og  Saint-John  Perse, hvis  stilarter  han imiterer,  og  han  indsætter  sig  selv i  den samme tradition.

Både  Hugo,  Peguy,  Claudel  og  Saint-John  Perse var betagne  af  Dantes  epos Den guddommelige Ko­ medie. Ligesom Victor  Hugo  i  sin  tid fik Saint-John Perse i  1965 tildelt den ære at holde åbningstalen til den italienske mindehøjtidelighed for Dantes fødsel, som holdes en gang  hvert  århundrede.  I denne tale beskriver Saint-John Perse Dantes epos som "denne omfattende kommentar til menneskets krønike, som Komediens store  episke  oversigt  udgør"  (Saint-John Perse  1982:  454).  Dante  er  Perses  store  forbillede, men  hyldesten  kan  også  betragtes  som  en  poetolo­ gisk refleksion over hans eget  værk.  Når Perse om­ taler  Dante  som en af "de store migrantdigtere" (p. 457), placerer han sig derfor i denne tradition og pe­ ger,  en smule indiskret, på sig  selv  som mytisk dig­ terfigur på højde med Dante.

Claude! opfatter også Dante ud fra sin egen poetik, nemlig  som en inspireret,  klarsynet og  katolsk digter (Claudel 1967: 422f).  Fra  Gud  modtager  digteren ifølge  Claude! en  inspiration  til  at  udtrykke  "ting  af en  så  omfattende karakter,  at  kun hele  verden er  til­ strækkelig  for værket".  Et  epos  inkluderer  netop denne "omfattende" beskrivelse af verden. Når Clau­ de!  forklarer  Dantes  tekst  og  samtidig  insisterer  på dens  aktualitet  som  religiøs  tekst  i  det  20.  århund- rede, udvider han ligesom Perse sin forståelse for den genre,  inden  for  hvis  rammer  han  selv  ønsker  at skrive. Claude! skrider endda til samme handling som Hugo,  der i La Legende  des  siecles både skriver en idyl om  Dante  (Hugo  1950:  503)  og  en  sang,  som  han mener  Dante  skulle  have  medtaget i Den guddomme­ lige  Komedie: en  dommedagsvision,  der  tillægger  alle menneskehedens dårskaber pavens ansvar. Claudel in­ korporerer  nemlig en ode til  Dante - der  i øvrigt er dateret "København 1921" - i Feuilles de saints.

Endelig skal det nævnes, at Pe gu y i en samtale med sin  Lotte  ser  sin Eve (1913)  i  samme  intertekstuelle optik:  "Jeg  skriver  op  mod halvtreds vers hver  mor­ gen,  undertiden  hundrede.  'Eva'!  Hvilken  titel! Det bliver en ny flliade. Jeg siger dig: det bliver endnu større end Dantes 'Paradis "' (Louette 1968:  33).

Digterne  til  det  l yr iske  epos  inspireres  af  Dante, men  ikke  af  den  episke  poesi  i  Frankrig,  som  af mange  betegnes  som  en  fiasko. 2 Selvom forfatterne via  den intertekstuelle genealogi hævder  et  generisk tilhørsforhold  til  Dante  og  dermed  frasiger  sig  den franske tradition, indskriver de sig alligevel i den pga.

deres stærke franske nationalisme. Set ud fra et litte­ raturhistorisk perspektiv er det l yr iske epos en trans­ formation af det klassiske franske epos.

Sammenholder man den biografiske genealogi med den  intertekstuelle  genealogi,  opstår  der  mangfol­ dige  sammenhænge  både  mellem  digterne  af  det l yr iske  epos  og  mellem  deres  tekster.  Og  sammen­ holder man yderligere den biografiske og den inter­ tekstuelle genealogi med de tematiske og genrestili­ stiske træk (transtekstualitet), som analysen har fremdr ag et,  undgår man næppe en fælles genericitet. Det er  selve  kombinationen  af  biografi,  intertekstu­ alitet og  transtekstualitet,  der  gør  det  muligt  at  tale om en genre. Kombinationen af fællestrækkene på så forskellige niveauer bevirker, at genren er  tættere på at være en  "historisk genre" end en  "teoretisk" kon­ struktion i Todorovs forstand. Det eneste, genren har manglet  for  at  blive  "historisk",  er  en  adækvat  og konsistent  genrebetegnelse,  som digterne selv skulle have  brugt  til  at  karakterisere  deres  værk  med.  Det er  derfor  nærmest  kun  i  navngivelsesprocessen,  at genrekonstruktionen er  "teoretisk".

## Navngivelse af det  lyriske epos (I)

Såvel digtere som kritikere har forsøgt at  genrebe­ stemme  flere  af  de  tekster,  jeg  kalder  for  lyriske eposer.  De  har  kaldt  disse  tekster  for  "små  epo­ peer"  (Hugo),  "episk digt" eller  "epope" (Claudel 1965:  614,  616),  "epos  uden  helt"  (Paulhan  1992: n),  "mytisk epos" eller "historisk epos" (Raybaud 2002:  168) og  "poetisk  epos"  (Rigolot  1987:  n9). Deres analyser og beskrivelser af  genrens tekster er præcise,  men problematiske i  et  generisk  perspek­ tiv.  Når  Carol  Rigolot  mener,  at Sømærker er  et "poetisk epos", undlader hun at angive, hvilke an­ dre  konkrete  værker  der  kan indgå  i  genren.  De nævnte genrebetegnelser indgår i  studier,  der ikke har  et generisk  sigte,  men  er  rettet  mod  en  tekst­ eller forfatterskabsanalyse. Dette implicerer, at disse  genrebetegnelser  ofte  kun  dækker  over  en eneste  tekst,  og at  teksten  dermed  på  sin  vis bliver genreløs  (agenerisk).  Genrebetegnelserne  støtter  i de  nævnte  tilfælde  kritikernes  forståelse  af  tek­ sterne - hvilket ikke skal negligeres - men uden at kritikerne  konstruerer  en  egentlig  genre  med  alt, hvad  dette  indbefatter  af  tekstanalyse,  genrestili­ stik,  biografiske  og  intertekstuelle genealogier.

## Den genreløse tekst: illusion eller realitet?

Rent teoretisk er der konsensus om, at der ikke fin­ des  genreløse  tekster.  Todorov  mener,  at  "enhver tekstbeskrivelse  [  ...  ]  er  en  genrebeskrivelse"  (Todo­ rov  1970:  n),  ikke mindst fordi analysesproget lige­ som alt andet sprog indeholder generiske kategorier. Schaeffer afviser agenericiteten i og med, at alle tek­ ster  enten  "integreres" i en  specifik genre eller  "in­ tegrerer"  en  mangfoldighed  af  andre  genrer  i  sig (Schaeffer  1986:  204).  Enhver  tekst  har  således  en genericitet. Derrida tilslutter sig på den ene side den teoretiske  ekskludering af  agenericiteten,  idet  han hævder, at "der ikke findes tekster uden genre" (Der­ rida  1986:  264).  På  den  anden  side  mener  han,  at "genrens  lov"  indeholder  en  "kontra-lov"  (p.  254), som  bevirker,  at  en  tekst  ikke  "tilhører"  en  genre, men  kun  "deltager" i en  genericitet,  som ikke  nød­ vendigvis  kan  bestemmes  som  en  specifik  genre  (p. 264).  Derrida  analyserer  en  tekst  af Blanchot,  som skulle bevise denne kontra-lov  (at alle tekster  mod­ virker  et  genretilhørsforhold),  men  synes  at  gå  så langt  som til at  hævde,  at  teksten  er  genreløs,  og at den ophæver selve det  generiske. Hertil kunne man som Todorov hævde, at når Derrida beskriver Blan­ chots tekst,  beskriver han også dens genre.

Teoretisk  set  findes  den  genreløse  tekst  næppe, men  i  praksis  taler  kritikere  (  deriblandt  Derrida) ofte  om  tekster  uden  for  kategori.  Måske  skyldes dette,  at  mange  moderne  tekster  virker  singulære (autonome) og hybride (ubestemmelige), og  at  der i  moderne  litteratur  er  sket  en  sprængning  af  ho­ vedgenrernes normer. Men det kunne også skyldes, at  den  litteraturkritik,  der  har  arvet  post-struktura­ lismens  og postmodernismens  tankeform,  d yr ker tanken om den genreløse tekst. 3 Nutidens litteratur­ kritik forsøger  sjældent at betragte moderne littera­ tur  gennem  nye  genremønstre. 'Når  kritikeren  står over for en generisk indetermineret tekst, kaldes den genreløs,  så snart den  ikke tilhører en allerede navn­ given  genre.  Selvom  det i  praksis  synes  umuligt  at genrebestemme alle tekster, legitimerer dette ikke, a1 man kalder en række tekster  for  genreløse,  fordi  df eratul nelle

) ellet

el vor

- som  teksterne  i  genren  for  det  l yr iske  epos  er uden for den gængse kanon og ikke er "historiske".

## Navngivelse  af det lyriske  epos  (II)

For  at  navngive  en  genre  må  man  bestemme  dens dominerende  træk.  Navngivelsen  må  være  udtryk for et højt abstraktionsniveau således, at alle genrens tekster  dækkes  af  betegnelsen,  selvom  diversiteten inden  for en  given genre kan være stor. De tekster, jeg  henregner  til  det  l yr iske  epos,  sprænger  ram­ merne for det klassiske epos, men de vedbliver med at befinde sig inden for dets horisont. Når man ken­ der digternes genrebevidsthed og deres inspirations­ kilder, er det nærliggende at have termen 'epos' som kernen i genrebetegnelsen. Det episke har stadig sin plads i genren, om end på en moderne,  sprængt fa­ con. Imidlertid er  det nødvendigt med en term,  der udtrykker overskridelsen af det klassiske epos for at korrigere  for  selve  genretransformationen.  Beteg­ nelserne  'mytisk'  og  'historisk'  beskriver  ting,  som gælder for det l yr iske epos, men som på sin vis også kunne gælde for det klassiske epos.  'Uden helt' pas­ ser  på  nogle  af  teksterne,  men  'med  mange  helte' kunne  være lige så dækkende,  og  prædikatet  er  for snævert  til  at  omfatte  alle  genrens tekster.  'Poetisk' er  en  generel  term,  der  beskriver  genretransforma­ tionen præcist. Jeg vil dog foreslå termen 'l yr isk', da denne  term kan tilføje  en  betydning,  som det  neu­ trale  'poetisk' ikke  kan.

Med  'l yr isk'  kan man  referere  til  en  særlig  tradi­ tion,  l yr ismen,  der  er  en  tradition,  der  refererer  til Orfeus,  der  med  sin  l yr e  og  sang  fortryller  d yr og mennesker,  en  tradition,  der er forbundet med my­ ten.  Ligesom  i  Orfeusmyten  består  l yr ismen  i  en særlig attitude, som består i at rette blikket og stem­ men  mod  noget  guddommeligt  eller  sublimt,  at hylde kosmos, at sætte poesi lig med sang og musik og at være inspireret midt i sin  fortvivlelse. Det lyri­ ske subjekt  udspørger  sig  selv  og  søger  permanent efter  identitetsmæssige holdepunkter,  fordi  det  op­ lever en fragmenteret virkelighed  og  fremmed­ gørelse  (p. 135,  212). Det er derfor,  det benytter  sig af  udsigelseskonfi gu rationer  som præsentativet.  'Ly­ risk' gør på denne måde opmærksom på, at udsigel­ sen  i det  l yr iske epos er anderledes end i det klassi- ske epos, men understreger samtidig, at eposet stadig er  mytisk  og  beretter  mytehistorisk om mennesket i fortiden,  nutiden  og  fremtiden.  Egentlig  indeholder det  klassiske  epos  også  traditionelle  l yr iske  elemen­ ter  (gængse symboler,  metaforer,  metrik,  etc.),  men kernen i genren er det episke, ikke det l yr iske. Mod­ sat  genrer  som  den  prosa-poetiske  autobiografi  og den poetiske kronik, 4 hvor det burleske og  det  gro­ teske  hersker,  er  det  l yr iske  epos  fyldt  med  patos, uden at det dog for  en nutidig læser virker  for pate­ tisk. Genren forbliver nemlig modernistisk på grund af sin poetiske  udsigelse med deskriptive  metaforer, præsentativer og minimal kohæsion.

## Noter

1. Alle citater i denne  artikel er oversat af undertegnede, på nær citaterne fra Saint-John Perses Sømærker (2003).
2. Set med vore dages øjne er den episke poesi i Frankrig en  mislykket  genre  (  cf.  forordet  og  noterne  i  Voltaire, æuvres completes de  Voltaire, t.  2, La Henriade, Geneve,  Les Delices, 1970, pp. 11 og 213). Hverken Ronsards La Fran­ ciade (1572), Voltaires La Henriade (1728) eller  Chateaubri­ ands Les Martyrs (1809) er vellykkede, selvom de fremstår som genrens mest kendte værker og  indgår i store forfat­ terskaber.
3.  Et værk som L'Eclatement des genres litteraires au XXe siecle (Dambre &amp; Gosselin-Noat, 2001, Paris,  Presses  de  la  Sor­ bonne Nouvelle),  der  samler bidrag fra 26 forskellige for­ skere,  er  et  godt eksempel. Mange af bidragenes titler an­ giver en form for d yr kelse af agenericiteten:  "heterogeneite generique",  "gise de la fiction", "eclatement du theatre", "le roman etait-il bien  son genre.?\_",  "Des formes,  point de genres  .?\_",  "Bon  usage et subversion du  discours  l yr ique", "Le surrealisme fait-il du  genre.?\_",  "le  bon genre et les au­ tres", "les genres dans tout leur eclat", "Un 'fatras'  inclas­ sable", "la derive des genres", "le melange des genres", "la dissolution  autobiographique",  "violence  du  genre,  genre de  violence.?\_",  "l'insoutenable  indetermination  du  genre", "une pol yp honie des  genres" (minefremhævelser). Jean-Ma­ rie Schaeffers indledning i dette værk påpeger denne arv fra postmodernismen (p. 11).
4. Cf.  undertegnedes  artikler  "Den  prosa-poetiske  auto­ biografi", Passage -tidsskrift  for  litteratur  og  kritik, nr. 41, 2002, pp. 35-47 og "La chronique poetique - esquisse d'un genre litteraire moderne", Revue romane, nr. 39-1,  2004 (i tryk).

## Litteratur

So

Det lyriske epos

Alyn, M. (2002), Les Alphabets du Feu (Byblos, La Parole pla-

## Det l yr iske epos

ADAM AGIDIUS

ach, Institut Mémoires de l'édition contemporaine.

tions de "Poesia"

Al yn ,  M. (1968), Nuit maj e ur e , Paris,  Flammarion.

Al yn , M. (2002), Les Alphab e ts du F e u (Byblos, La Parol e pla­ net e ,  Le  Scrib e  e rrant), s.l.,  IDLivre.

Aragon, L. (1969), L e s Poetes (1960), Paris,  Gallimard.

Aragon,  L. (1963), Le Fou  d'Elsa, Paris,  Gallimard.

Cesaire,  A. (1956), Cahiers  d'un  r e tour  au pays  natal, Paris, Presence Africaine.

Claudel,  P. (1967), Corona  b e nignitatis  anni  dei (1915), F e u­ ill e s  d e saints (1925), in æuvr e poetique, Paris,  Gallimard (Pleiade).

Glissant,  E. (1994), Les  Ind e s (1955), L e s e l  noir (1960), in Poem e s  compl e ts, Paris,  Gallimard. PUF

Hugo, V. (1950), La Ugende  d e s  siecles (1859), Paris,  Galli­ mard (Pleiade).

Leconte de Lisle, C.-M. (1935), Poem e s barbar e s (1862), Pa­ ris, Alphonse Lemerre.

Peguy, C. (1948), Le  myster e des Saints Innoc e nts (1912), f-,a tapiss e ri e d e sainte  Gen e viev e  e t  de Jeann e d'Arc (1912), Eve (1913), in æuvr e s poetiques completes, Paris, Gallimard (Plei­ ade).

Saint-John Perse (1982), Anabas e (1924), Exil (1941), Vents (1946), Amers (1957), in æuvr e s complet e s, Paris, Gallimard (Pleiade).

Saint-John Perse (2003), Sømærk e r, Århus,  Husets  Forlag. Supervielle, J. (1996), La  fable du  mond e (1938), Oubli e us e memoir e (1948), Paris,  Gallimard (Pleiade).

## Kritik og anden litteratur

Brunel, P. (2003), Mythopoetique  des  g e nr e s, Paris,  PUF.

Claudel, P. (1965), æuvr e s en prose, Paris, Gallimard (Plei­ ade). vers, Cognac, Fata Morgana.

Combe,  D. (2002), "La  stylistique  des  genres", Langu e Jranrais e 135 :  33-49.

Derrida, J. (1986), "La loi du genre", Parag e s, Paris,  Gali­ lee.

Friedrich,  H. (1968), Strukturen  i moderne  lyrik, Kbh., Arena.

Larbaud, V. (1991), L e ttres a Adri e nn e Monnier e t a   Sylvia B e - ach, Institut Memoires de l'  edition contemporaine.

Louette,  H. (1968), Peguy  l e ct e ur  d e Dante, Paris,  Cahiers de l'  Amitie Charles  Peguy

Marinetti, ET. (1909), Enquet e sur l e vers libre, Milano, Edi­ tions de "Poesia".

Maulpoix, J.-M. (1996), "La  quatrieme personne  du  sin­ gulier", in D.  Rabate  (  ed) Figur e s  du  suj e t  lyriqu e , Paris, PUF.

Maulpoix, J.-M. (2000), Du lyrisme, Paris, Jose  Corti.

Millet, C. (1995), Victor Hugo: La Legende des siecles, Pa­ ris,  PUF.

Millet,  C. (1997), L e leg e ndaire  au XIX e siecl e :  Poesie,  my­ the,  verite, Paris,  PUF.

Paulban, J. (1992), Enigm e s de Pers e , Mazamet, Babel.

Rabate, D. (1996), "Enonciation poetique, enonciation ly­ rique", in D.  Rabate  (  ed) Figur e s  du  suj e t  lyriqu e , Paris, PUF.

Rabatel, A.  (2001), "Valeurs enonciative et representative des "presentatifs" c' e st,  il  y  a,  voicilvoila: effet point de vue et argumentativite indirecte du recit", R e vue d e semantiqu e et  pragmatique 9/ro :  43-74.

Raybaud, A. (2002), "Poesie-banyan,  poetique-rhizome  : Glissant (L e s  Ind e s), le  passage par  Perse (Vents)",  in Eve­ line  Caduc  (  ed) Posterites  d e Saint-John Pers e ,  Actes du  col­ loqu e d e Nic e 4,  5, e t  6  mai 2000, Faculte  des  Lettres  de Nice.

Rigolot, C. (1987), "Amers -a la recherche d'une poetique du discours epique", La R e vue d e s l e ttr e s modern e s, Saint-John  Perse r.

Said, E.  (1995), Orientalism :  Western  conceptions  of  the  Ori­ e nt, London,  Penguin Books.

Schaeffer, J.-M. (1986), "Du texte  au genre", in G.  Ge­ nette (ed) Theori e d e s  genres, Paris,  Seuil.

Segalen, V. (1978), Essai sur l'exotisme: une e sthetiqu e du di­ vers, Cognac, Fata Morgana.

Todorov,  T. (1970), "Les  genres  litteraires", Introduction a la  litterature  fantastique, Paris,  Seuil.

Présence Africaine.

(Pléiade).

mard (Pléiade).

ris, Alphonse Lemerre.

ade).

(Pléiade).

Kritk og anden litteratur

ade).

française 135: 33-49.

lée.

Arena.