Spionage: videreførelsen af kærligheden med andre mål?
Forfattere: Frederik Stjernfelt
Tidsskrift: kok (2003-04-29)

## Spionage: videreførelsen af kærligheden med andre mål?

## Nogle noter om Len Deightons Bernard Samson -dekalogi

Hele afhandlinger kan skrives om eet digt; det er umuligt for mig her at gøre andet  end  at  kradse  i  overfladen  af  den  britiske  forfatter  Len  Deightons mægtige  tibindsværk  om  britisk field  agent i  Berlin  Bernard  Samsons oplevelser gennem firserne (der udkom 1983-96). 1

1. Dekalogien udgør en af kulminationerne på udviklingen af spionromanen som selvstændig genre under den kolde krig. Genren har naturligvis spirer inden da (Cooper, Kipling, Somerset Maugham, Ambler, Greene), men efter

| 1.           | Oversigt over Bernard Samson -dekalogien:   | Oversigt over Bernard Samson -dekalogien:   | Oversigt over Bernard Samson -dekalogien:   |
|--------------|---------------------------------------------|---------------------------------------------|---------------------------------------------|
|              | Titel                                       | Udgivelse Handlingstidspunkt                | Fortæller                                   |
| Berlin Game  | 1983                                        | forår 1983 (Fiona hopper af)                | BS                                          |
| Mexico Set   | 1985                                        | vinter 1983                                 | BS                                          |
| London Match | 1985                                        | forår 1984                                  | BS                                          |
| Winter       | 1987                                        | 1899-1945                                   | Impersonal                                  |
| Spy Hook     | 1988                                        | forår 1987                                  | BS                                          |
| Spy Line     | 1989                                        | sommer 1987 (Fiona hopper tilbage)          | BS                                          |
| Spy Sinker   | 1990                                        | sept. 1977- sommer 1987                     | Impersonal                                  |
| Faith        | 1994                                        | sommer 1987                                 | BS                                          |
| Hope         | 1995                                        | vinter 1987                                 | BS                                          |
| Charity      | 1996                                        | 1988                                        | BS                                          |

2.  verdenskrig  folder  genren  sig  ud  som  stabil  subgenre  i  populærlitteraturen.  Det  har  sikkert  den  socialhistoriske  forudsætning,  at  det  først  er under den kolde krig, de førende stormagter opretter konstante hemmelige tjenester (tidligere oprettedes sådanne i krigstilstand og nedlagdes bagefter, jvf.  det  berømte  udsagn fra  tyverne:  »Gentlemen do not read each others' mail«). Hertil kommer, at spionage i den kolde krigs topolede men verdensomspændende konfrontation fik en mere akut militær og politisk betydning end nogensinde tidligere - og således også vandt indpas den populære forestillingsevne.  Genren  stabiliserer  sig  ved  udspaltning  i  flere  undergenrer; een er den æventyrlige helteversion med Flemings James Bond som prototypen - med dens fascination af internationalt overklasseliv og med en konstant moderne ironi over for æventyrlighederne diskret placeret i mundvigen; en anden, med le Carré som prototype, er stik modsat en desillusionsroman, oftest set fra spionens 1. persons synsvinkel. Spionverdenens dobbelthed af hemmelig vidensindsamling motiveret af vidensmangel kunne i denne version af genren blive et fikserbillede, der på een gang var samtidskarakteristik og spejl for existentiel isolerthed og det dermed forbundne fortolkningsraseri. Spionen som hørende til samfundets »suveræne« sfære, med Carl Schmitts ord, står helt uden for almindelig lov og har derfor en række fascinerende  muligheder  og  undtagelsesforhold,  men  er  netop  af  samme grund ubodeligt ensom, må tie med sit forehavende og kan aldrig for alvor komme tilbage i varmen. Det er nærliggende, hvordan disse forhold kan allegorisere almindelig existentiel hjemløshed, og hvad dette angår er Bernard Samson  da  også  prototypisk:  en  feltagent,  hvis  engelske  overklasse-overordnede i MI6 ikke bare ser ned på ham, men konstant må mistænkes (cf. den tredje, fjerde, femte ... mand) for at have helt andre dagsordener end de officielle,  indimellem  med  rette.  Netop  når  man  begiver  sig  uden  for  det almindelige livs lovregulering, opstår nye suveræne muligheder, men samtidig  fordunkles  horisonten  af  en  uoverskuelighed  af  næsten  teologisk  art, hvor den dybeste politiske virkelighedsgrund aldrig lader sig nøjagtig eller endegyldigt bestemme.

2.  Den  »existentielle«  spionroman  har  som  nævnt  typisk  førstepersonsfortæller, således også her. 2 Det giver basalt mulighed for at skildre spionens forvirring in medias res ,  når mystiske udviklinger på ens egen side og lokkende  tilbud  fra  fjendens  opmudrer  det  skel  mellem  ven  og  fjende,  der  i første  omgang  overhovedet  var  spionageerhvervets  mulighedsbetingelse. Nødvendigheden af at stole på egen reaktions- og improvisationsevne i dette tågede univers deler spionromanen naturligvis med andre helte-romangenrer,  men  oveni  kommer  den  konstant  nagende  tvivl  med  hensyn  til  hele opgavens  realitet  og  karakter.    I  dekalogiens  store  format  udsættes  dette tema for stort orkester i en af de grundlæggende plotstrenge: Bernards hustru Fiona, der hopper af i første bind for at slutte sig til den østtyske hemmelige  tjeneste  -  til  Bernards  desperation.  Medens  han  muntrer  sig  med  en sumptuøs blondine Gloria på MI6 slider Fiona imidlertid i det, for fem bind længere henne sker endelig det, som læseren lidt forinden har anet: hun hopper, planlagt, tilbage efter at have lagt den østtyske kontraspionage i ruiner og vender hjem spækket med informationer. Bernard må naturligvis holdes i uvished om denne grandiose masterplan for ikke at komme til at afsløre den i handling, og han er derfor ikke bare et af de første ofre for konens afhopning, men et offer i anden potens: han narres til at tro at han mister konen og ydmyges i anden omgang ved at indse, at han kun har været et redskab i iscenesættelsen af en plan så omfattende, at hans egne små gøremål kun har haft karakter  af  at  bidrage  til  dens  troværdighed.  Førstepersonssynsvinklen muliggør naturligvis til overflod ironiens traditionelle register af virkemidler til  at  lade  utroværdigheder af forskellige grad ved førstepersonsfortælleren skinne igennem, og forlener hans affære med den unge blondine, altimens han fortvivlet passer sine og Fionas børn, med den desperate overspringshandlings  karakter,  samtidig med  at den  sår tvivl  om rigtigheden af hans standard-macho had til cheferne i tjenesten. Den fortvivlende eller ironiske oplevelse  af  at  være  en  blot  skakbrik  i  noget,  der  måske  er  et  uendeligt kompliceret spil og måske et enormt apparat af tilfældigheder - det er således  et  aspekt  af  den  existentielle  spionroman,  der  her  rendyrkes  i  widescreen.

2. For  en  større  diskussion  af  spionagens  og  spionromanens  strukturer  se  F.  Stjernfelt: »Manden der vidste for meget«, in Kritik 138 (1999).

Kun to af bindene i serien har ikke Bernard Samson som fortæller, og hver for sig kaster de også nyt lys ind over den existentielle spions dunkle enecelle. Winter er på mange måder en traditionel familieroman, men i storpolitisk setting, fordi den følger de to tyske brødre Winter, der ender på hver sin  side  i  2.  Verdenskrig  -  og  samtidig  redegør  for  Bernard  Samsons engelsk/tyske dobbeltbaggrund, så velegnet til spionage. Den strækker panoramaet  ud  og  detaillerer  bagtæppet  for  trilogiernes  koncentrerede  handling. Det tredje bind i den 2. trilogi har derimod en helt anden funktion. Også det har som Winter impersonal fortæller, som til gengæld lever sig ind i hovedet på nogle ret få hovedpersoner i dekalogien: Bernards overordnede Bret Rensselaer og den afhoppende kone Fiona. Deighton anvender her et greb,  han  også  har  brugt  som  ikke-spionforfatter  (i  krimikomedien Only When I Larf ):  beskrivelsen  af  samme begivenhedsrække fra flere synsvinkler. Det objektiverer begivenhedsrækken samtidig med at det subjektiverer enkeltsynsvinklen,  og  efter  5  binds  gradvis  indlevelse  i  Bernard  Samsons verden fungerer Spy Sinker på mange måder som en chokerende realitetsterapi.

3. En særlig side ved den existentielle spionroman er dens intrikate forhold til  kærligheden.  Heri adskiller den sig stærkt fra den æventyrlige spionroman.  Bond  er  pigernes  James  og  må  ironisk  drille  den  giftesyge  Moneypenny;  han  inkarnerer  playboyens  glitrende  overfladeliv,  hvor personers dybeste tilknytning fx. er champagnen Bollinger eller andre bestemte luxusvaremærker.  Den  existentielle  spionroman,  derimod,  er  sikkert  vor  tids maskuline kærlighedsroman. Hos Deighton flettes de to ting til og med som nævnt for alvor sammen i kraft af at Bernards kone - som senere hans elskerinde - er kolleger, men allerede uden dette særlige greb er der en stærk allegori  mellem  spionen  og  elskeren:  den  anden  parts  motiver  er  dybest  set uforståelige,  men  samtidig  drejer  alt  sig  om  at  kortlægge  dem;  troskaben henholdsvis utroskaben er et konstant nagende tema, ingen af de to stoler for alvor på deres egen part og er selv under stadig mistanke for at ligge i med fjenden. Standardkynismen i den hårdkogte thriller på den ene side og æventyrspionromanen på den anden er her borte:  i begge tilfældene kærlighed og spionage drejer det sig om emner, der ligger før personlighedens sikkerhed som borgerligt selvtilstrækkeligt individ og følgelig før enhver tryg kynisme. Hos Deighton forbliver man end ikke på allegoriens afstand af kærligheden, men de to temaer væves sofistikeret sammen: Fionas tilbagekomst kunne tilsyneladende synes at stille Bernard i en behagelig overskudssituation med to pragtexemplarer for hånden; som man kan gætte går det (nærmest) modsat. Fionas »forrædderi« (der jo ikke reelt var forrædderi over for tjenesten men reelt var det over for ham) har sat et skår i forholdet mellem dem, der ikke synes at kunne heles - selv ikke da Bernard sluttelig efter et stort og egenhændigt opklaringsarbejde får kortlagt den rette (?) sammenhæng bag den store plan (med andre ofre såsom Fionas søsters død) synes tilliden at kunne genoprettes.  Og  tillid  står  i  den  existentielle  spions  verden  frem  som  det afgørende gode, ude i suverænens verden, hvor faste love og regler ikke længere råder og legitimitetsovervejelser erstatter legalitetsditto.

4. Deightons værk står som nævnt i den »existentielle« spionromans tradition,  men  det  enorme,  ja  monstrøse  tibindsværk  udvider  tidsbilledet  til kollektivromanens kortlægning af et stort persongalleris skiftende forhold, komplet med familier og elskerinder osv. til de afgørende figurer i MI6 og i felten i Berlin (komplet med store skemaer over indbyrdes personforhold i de sidste bind) og udvider emnekredsen til politisk samtidsdiagnose. Efter alt  at  dømme  var  dekalogien  næppe  fra  starten  planlagt  som  sådan,  men faldt i de tre trilogier, hvoraf de første to adskilles af Winter , der som nævnt opridser  træk  af  Samsons  familie-  og  miljøbaggrund.  Efterhånden  som Deighton føjede trilogier til, faldt Muren og i de sidste bøger skrives Fionas dristige operation formelig ind som en af årsagerne til Østblokkens sammenbrud! I forhold til den klassiske, »rene« existentielle spionroman ( The Spy Who Came in from the Cold ), så inddrager dekalogen takket være sit format en lang  række andre genrer,  fx. bybeskrivelsen.  Deighton  er  en kender af Berlin, og dekalogien kan også læses som eet langt og forelsket portræt af denne grå bys våde cinema noir tristesse kombineret med verdenshistorisk brændpunktkarakter, hvor hver skiden flise får dybde af at den synes nårsomhelst at kunne udløse en verdenskrig.

Dekalogiens enorme format tillader også at udviklingen følges detailleret i  en  udstrakt periode. Det muliggør ikke bare for Deighton efterhånden at skrive  den  aktuelle  politiske  udvikling  ind  som  muligt  resultat  af  tildragelserne i værket; det tillader også at følge en anden af spiongenrens klassiske usikkerheder for fuldt udtræk: usikkerheden på konkrete figurer hos fjenden: østtyskeren Erich Stinnes, hvis afhopning og debriefing viser sig at være lige så kompliceret som Fiona Samsons spejlvendte. Det store format tillader,  at  læseren  lulles  tilstrækkelig  grundigt  ind  i  den  til  enhver  tid forhåndenværende fortolkning af fjendefigurerne, så at den pludselige omvending foregår med fuld effekt.

Dekalogien er først og fremmest den største existerende spionroman men den er samtidig et moderne kærlighedsdrama, et institutionsportræt (af MI6), en urbanistisk berlinerskitse, en kollektivroman, hvor klassikere som overklasse/opkomling  og  englænder/amerikaner  afhandles  i  bakhtinsk polyfoni, en storpolitisk samtidsdiagnose og meget mere. Dette forhold har vel  med dens  format at gøre, dens omfang. Små tekster kan elegant antydende  spille  på  mange  genrer  på  een  gang,  men  en  roman  af  dekalogiens monstrøse  format  kan  simpelt  hen realisere alle  disse  genrer  på  een  og samme gang og derved overskride perspektivet i den mere monogeneriske roman.

Mange kriminalforfattere har efterhånden taget springet fra populær- til finkulturel  status  -  også  fordi  mange  allerede  etablerede  forfattere  efterhånden har taget genren til sig. Spionromanen er måske hvad det angår en smule bagud; man kan dog nævne at den hos fx. Ian McEwan ( The Innocent ) også  tages  i  brug  som  en  genre  i  redskabskassen  blandt  andre.  le  Carré nævnes  naturligt  ofte,  når  man  skal  argumentere  for  genrens  adkomst  til seriøs litterær diskussion; for mig at se kandiderer Deighton fuldt på linje med ham (måske fulgt af Alan Furst). Det er ganske vist ved at være 6 år siden  vi  sidst  har  hørt  nyt  om  Bernard  Samsons  gøren  og  laden  frem  til 1988,  men  man  kan  næppe  udelukke,  at  Deighton  har  endnu  en  trilogi  i ærmet (fire år gik mellem trilogi to og tre). Beskrivelsen af selve Murens fald og  den  kolde  krigs  afslutning  må  være  den  ultimative  kraftpræstation  for den  spionroman,  der  blev  selve  den  kolde  krigs  egen  genre.  Man  venter spændt, men som altid i genren uden at vide om det er forgæves.

119