"Det løser sig selv". Skandinavisk idrætslederes indstilling til ligestilling
Forfattere: Ulla Habermann, Laila Susanne Ottesen, Berit Skirstad, Gertrud Pfister
Tidsskrift: forumforidraet (2006-07-01)

## »Det løser sig selv« (?)

## Skandinaviske idrætslederes indstilling til ligestilling

Af Ulla Habermann, Laila Ottesen, Gertrud Pfister og Berit Skirstad

»Det er en stor begivenhed i sumpen, og derfor  dansede  som  smålys,  hen  over mose og eng, alle lygtemænd og lygtekoner - der er også hunkøn, men de er ikke i omtale.« (H.C. Andersen)

At »hunkøn ikke er i omtale« vidste også H.C. Andersen, da han skrev sin fortælling med det mærkelige navn » Lygte-mændene er  i  byen,  sagde  Mosekonen«. Andersen nøjedes  med  tørt  at  konstatere  fakta.  Vi forsøger i denne artikel at kaste lidt mere lys over sagen.

Artiklens forfattere har i fællesskab været involveret i et større forskningsprojekt » Kvinder på toppen«. Målet var at dokumentere  og  analysere  årsager  til  kvinders underrepræsentation  på  ledende  poster  i idrættens verden. Projektet har sideløbende  været  etableret  i  Tyskland,  Norge  og Sverige  (Habermann,  Ottesen  og  Pfister 2003, Pfister, Habermann og Ottesen 2004; Pfister,  Ottesen og Habermann 2005; Habermann &amp;  Ottesen  2004,  Habermann 2004;  Habermann  2005;  Skirstad  og  Rimeslåtten 2005, Pfister 2004 a,b,c, Pfister &amp; Doll-Tepper 2004 og 2005, Pfister, DollTepper &amp; Radtke 2005). 1

Ligestillingsproblematikken  er  tydeligvis  et  provokerende og »følsomt« emne i Danmark,  nærmest  på  linie  med  emner som religion  og  seksualitet!  I  forbindelse med projektet fik vi en del telefoniske henvendelser  ved  udsendelsen  af  spørgeske- maerne. Mange mente, at det var en forældet problematik som ville løse sig selv på lang sigt. Flere af de mandlige ledere, som havde modtaget et spørgeskema, følte ikke videre lyst til »endnu engang at blive udstillet som den skyldige part«, som de udtrykte det. I spørgeskemaerne var der mulighed  for  at  skrive  kommentarer,  og  det benyttede en del respondenter sig af for at påpege, at de ikke mente, at der var tale om et »problem«, og at der ikke var nogen forhindringer i deres forening. Det blev påpeget, at en barriere for ligestilling måske ligefrem var vores (forskernes) holdning » at der åbenbart er nogen, der tror der er eller skal være forhindringer« og at » det ikke er vigtigt, om det er mænd eller kvinder, bare det frivillige arbejde bliver gjort « .

Når vi i metodeundervisning i Danmark har  taget  projektet  op,  er  især  de  unge kvindelige studerende blevet vrede. Da vi fremlagde  dokumentationen  for,  hvor  underrepræsenterede  kvinderne  faktisk  er  i idrættens  ledelse,  var  det  imidlertid  ikke selve  resultatet,  som  provokerede  dem, men derimod vores analyse, som inddrog såvel historiske som strukturelle forklaringer.  De  unge  kvinder  holdt  fast  i  deres »postmoderne« identitet, som anlægger individuelle valg som eneste forklaring. Vores synsvinkel blev kaldt for gammeldags rødstrømpeagtig, og vi blev frarådet fortsat at »prædike« om sådanne »gammelfeministiske«  synspunkter.  Sådanne  oplevelser og holdninger har forskningskollegaerne i de  øvrige  lande  ikke  givet  udtryk  for.  Vi har derfor ofte undret os over de tilsyneladende meget forskellige reaktioner på ligestillingsproblematikken i de skandinaviske lande.  Hvorfor  er  der  disse  forskelle,  og hvordan  kommer  de  til  udtryk?  Kan  forskellene  også  aflæses  i  forskningsresultaterne  i  de  svenske,  norske  og  danske  undersøgelser?

## Ligestillingspolitik i Skandinavien

Oftest betragtes lighederne i de skandinaviske lande som værende langt større end forskellene, dette gælder ikke mindst, når vi ser  på  velfærdssystemerne.  Med  Esping Andersens  typologi  betegnes  velfærdssystemerne i Sverige, Norge og Danmark under et som »en socialdemokratisk velfærdsmodel«  (Esping Andersen  1990).  Det  vil sige institutionaliserede, universalistiske velfærdsstater,  hvor  staten  spiller  en  stor rolle, hvor alle uanset status og økonomi er garanteret  velfærdsydelse  og  hvor  kun  få velfærdsydelser varetages i privat regi.

Den  skandinaviske  velfærdsmodel  udmærker  sig  ved  at  være  baseret  på  ideen om lighed mellem kønnene (Leira 1992). Vi ser da også i de skandinaviske lande, at kvinderne gennem hele det forrige århundrede  langsomt  er  blevet  integreret  i  det politiske, sociale og økonomiske velfærdssamfunds  forskellige  sfærer. 2 Lewis  taler om, at en »dual breadwinner model« dvs. en  toforsørgerfamilie  med  både  mand  og kone  som  lønarbejdere  er  kendetegnende for  de  skandinaviske lande (Lewis 1992). Hvor  kvinders  status  er  transformeret  fra en  afhængig  husmor  forsørget  af  manden til  en  økonomisk  uafhængig  lønarbejder. Anttonen kalder ligefrem den skandinavi- ske model for en kvindevenlig velfærdsstat (Anttonen 1999). Anttonen diskuterer dog ikke, om ligheden reelt er blevet realiseret og hvad kvindernes dobbeltrolle har betydet? Tilsyneladende forsvandt »den forsørgerafhængige husmor« fra de skandinaviske  velfærdsstater,  men  toforsørgerfamilien betød et dobbeltarbejde, hvor det langt hen  ad  vejen  stadig  var/er  kvinderne,  det påtager  sig  ansvaret  for  husarbejdet.  Det betød og betyder stadig, at kvinderne prioriterer anderledes mellem erhvervsarbejde, familieliv/hjem,  og  deres  egen  fritid  end mændene  gjorde  og  gør  (Fasting  1988, Bonke 2002).

Kradser man i overfladen på den skandinaviske  model  og  studerer  de  tre  lande nærmere træder nogle forskelle frem både på velfærdssystemerne og ikke mindst på velfærdspolitikken/-kulturen. I  sammenligning  med  de  andre  skandinaviske  velfærdsstater,  er  Danmark  mere  social-liberal og mere decentraliseret, men stadig baseret på nogle universelle principper (Kaspersen og Ottesen 2001). I denne artikel vil vi afgrænse os til, at illustrere forskellene ved at se nærmere på de tre landes officielle ligestillingspolitik samt ved at sammenholde ligestillingspolitikken i idrættens hovedorganisationer  i  hhv.  Danmark,  Norge og Sverige. I forlængelse heraf vil vi undersøge  holdninger  og  handlinger  blandt de frivillige ledere, som de fremgår af vore egne forskningsdata.

I Ligestilling  som  diskurs  og  praksis spørger Anette  Borchorst  og  Drude  Dahlerup, hvorfor den danske ligestillingspolitik og -debat tilsyneladende er gået i stå i dag,  mens der i  de  øvrige  nordiske  lande foregår en omfattende ligestillingsdebat og betydelig  politikudvikling  på  feltet  (Borchorst &amp; Dahlerup 2003, s.9). På baggrund af ny-institutionel teori besvarer Borchorst spørgsmålet  i  en  sammenligning  af  den danske ligestillingspolitik med den norske og  svenske.  Borchorst  karakteriserer  den danske ligestillingspolitik gennem de sidste 30 år, som værende mere snæver i sin politiske dagsorden, mere svag i sin organisatoriske kapacitet og havende en reaktiv strategi  i  modsætning til  både  Sverige  og Norge (ibid. s.53). I Danmark har Ligestillingsrådet alene skullet tage sig af alle ligestillingssager, hvilket har svækket det danske  ligestillingsarbejde  i  sammenligning med Sverige og Norge, hvor ligestillingsarbejdet  blev  opdelt  i  flere  institutioner med ansvar for henholdsvis politisk-administrative, juridisk håndhævende og debatterende opgaver (ibid. s.56). I Danmark har ligestillingsområdet i modsætning til Sverige  og  Norge  været  lavt  prioriteret,  dvs. det har fået tildelt en perifer betydning i de politiske partiers programmer. Det skyldes ifølge  Borchorst,  at  de  danske  politiske partier (i modsætning til i Sverige og Norge)  ikke  har  haft  egne  kvindeorganisationer, og at der derfor hverken har været interesse for at rejse sagen internt i partierne eller konkurrence partierne imellem om at præge ligestillingsdebatten udadtil (ibid. s. 56). Når Borchorst karakteriserer den danske  ligestillingspolitik  som  »reaktiv«  så betyder det, at den betoner kønnenes lige muligheder,  mens  en  proaktiv  politik  i højere grad prioriterer reel lighed. Det norske og svenske ligestillingspolitik er præget af en proaktiv ligestillingsstrategi, der har medført, at man aktivt har arbejdet med strukturforandringer og positiv særbehandling for at rette op på ulighederne (s.60).

Danmark  var  som  det  eneste  nordiske land  medlem  af  EF  fra  1975-95,  og  den danske ligestillingspolitik var på den baggrund mere influeret af EF-reguleringen og indirekte  af  udviklingen  i  de  kontinentaleuropæiske  medlemslande  end  de  øvrige nordiske lande. Mens danske kvinders po- litiske og sociale medborgerskab så mindre godt ud i skandinaviske sammenligninger, lå Danmark i spidsen på langt de fleste områder blandt medlemslandene i EF. Denne målestok for dansk ligestillingspolitik har uden tvivl været en afgørende faktor for, at behovet for yderligere ligestillingsinitiativer  har  virket  mindre  påtrængende  (ibid. s.54-55).  De  nyeste  tal  viser,  at  Danmark med 36,9% kvinder i parlamentet (ved folketingsvalget i 2005) sagtner bagud i forhold til Sverige (45,3% kvinder ved valget i 2003) og Norge (38,2% kvinder ved valget i 2001). 3

Udviklingen i de nordiske lande er også blevet  stimuleret  af  internationale  organisationer  og  især  FNs  kvindekommission fra  1946.  FN  var  den  første  organisation, som anbefalede mainstreaming, dvs. integration af kønsperspektiver i al politikudformning,  inspireret  af  metodens  anvendelse i Sverige (ibid. s.54). Mainstreaming som ligestillingspolitisk tilgang bredte sig internationalt  i  løbet  af  1990erne,  men  i Danmark skete det først i begyndelsen af det nye årtusinde (Lehn m.fl. 2003 s.145). Ifølge Europarådet betyder mainstreaming » At  integrere  ligestilling  i  al  politik  og planlægning, således at ansvaret for at tage  ligestillingsmæssige  hensyn  lægges  ud til  dem,  der  arbejder  med  politikudformning, planlægning og administration « (Council of Europe 1998, Lehn m.fl. 2003 s.145). I 2001 vedtog den danske regering en omfattende mainstreaming politik, som blandt andet medførte, at kulturministeren (som er idrættens ressort minister) i 2002 bestilte  en  undersøgelse  af  kvinders  repræsentation  i  idrætsorganisationernes  ledende organer. 4 Denne undersøgelse dokumenterede en klar underrepræsentation af kvinder  på  alle  niveauer  inden  for  idrættens organisationer, dog med  forskelle idrætsorganisationerne imellem. Kulturmi- nisteren har i 2005 varslet, at han vil tale med  organisationerne  om,  hvordan  situationen kan bedres. Hermed er bolden spillet  over  på  idrætsorganisationernes  banehalvdel,  og  måske  kan  denne  analyseproces  føre  til  at  en  beslutnings-  og  forandringsproces bliver sat i gang?

## Danmark

Som  omtalt  har  dansk  ligestillingspolitik været mere snæver i sin politiske dagsorden, mere svag i sin organisatoriske kapacitet og har haft en reaktiv strategi i modsætning til både Sverige og Norge. Sådan kan man  også karakterisere  Danmarks Idræts Forbunds (DIF) ligestillingspolitik. 5

Igennem 1970-80erne voksede kvindernes idrætsdeltagelse markant, og en gruppe kvinder fra den organiserede idræt fandt, at kvindernes rolle i idrætten måtte sættes under debat. De tog initiativ til det første seminar  om  »Kvinder  og  idræt«  i  1982 (Trangbæk 1995 s. 147). En af deltagerne på seminaret tilskyndede DIF til at afholde et kvindeseminar. I 1983 blev der afholdt et sådant i Idrættens Hus. Som en udløber af seminaret  blev  arbejdsgruppen  »Kvinder og idræt« nedsat, og året efter blev der ansat en ligestillingskonsulent. Ligestillingspolitikken har været organisatorisk svag internt i DIF. Kvindeudvalg og ligestillingspolitik har i perioder (efter pres) været sat på dagsordenen, mens ligestillingsudvalgene er opløst, ligestillingskonsulentens stilling er nedlagt og ligestillingsarbejdet integreret (opslugt) i det øvrige idrætspolitiske arbejde. Den reaktive strategi kan også genfindes i idrættens programerklæringer, hvor de lige muligheder understreges, mens der sjældent har været fokus på strukturer og aldrig har været ønske om kvoteordninger. Else Trangbæk har karakteriseret DIFs ligestillingspolitik før 1996 på følgende måde: » Mange initiativer var blevet sat  i gang, den kvantitative vækst af satsningen var ikke en udpræget succeshistorie. Ændringerne her var ganske små« (Trangbæk 1995 s.148). Mens de organisatoriske ændringer  var  små,  fremhæver  Trangbæk samtidig nogle kvalitative bevidsthedsmæssige ændringer, der bidrog til kvindernes personlige kompetencer bl.a.  som idræts- og mødeledere. Denne strategi ses tydeligt manifesteret i DIFs kurser »Kvinder kan, vil og tør« gennemført for og af kvinder. Grundideen i kurserne var en tankegang  om  »empowerment«,  der  skulle styrke kvinderne i idrættens verden.

DIFs  ligestillingspolitik  afspejler  således den generelle danske ligestillingspolitik, der i praksis er baseret på en strategi, der  kombinerer  et  individuelt  aktørperspektiv med  et liberalt valgperspektiv. Idrættens autonomi i Danmark viser sig via fravær  af  politisk  indblanding  fra  statens side meget markant i antallet af idrætsorganisationer. De tre danske organisationer står i modsætning til de svenske og norske enhedsorganisationer.  Selv  om  strukturen på  andre  områder  betyder,  at  organisationerne holder hinanden i skak, så har det på det  ligestillingspolitiske  felt  ikke  virket fremmende med flere idrætsorganisationer, måske snarere tværtimod?

## Norge

På mange måder ligner ligestillingspolitikken i Det Norske Idrettsforbund (NIF) den ligestillingspolitiske  historik  i  Danmarks Idræts Forbund, men der er dog væsentlige forskelle.

I  Norge har der heller ikke været kvindeudvalg gennem tiden. Ligesom i de øvrige nordiske lande kom ligestilling på dagsordenen i 1970-80erne, ikke mindst initieret af Det internationale Kvindeår i 1975.

Kønskvotering  blev  foreslået  første  gang på »Idrettstinget« i 1980, men forslaget gik ikke igennem. I stedet blev der vedtaget en femårsplan for at oplære kvinder til ledere. I 1984 blev der nedsat et kvindeudvalg, og der  blev  ansat  en  kvindekonsulent  (Skirstad  2005).  I  årene  fra  1985-87  og  igen  i 1988-90 blev der vedtaget handlingsplaner for  ligestilling.  Ganske  som  i  Danmark blev NIFs kvindeudvalg opløst og kvindekonsulentens stilling nedlagt i 1994. Kursusvirksomheden i NIF har på tilsvarende vis været præget af empowerment perspektivet med kurser, der i indhold og sågar titlen »Kvinder kan, vil og tør« var sammenfaldende med de danske kurser (ibid.).

En forskel er, at der i Norge har været en politisk  strategi,  der  med  krav  om  kvoteordninger har haft betydning for det organisatoriske/strukturelle  område  i  idrætten. I Norge blev der vedtaget en ligestillingslov i 1978, og i 1981 fik loven en bestemmelse (§ 21) om, at begge køn skulle være repræsenteret  i  alle  offentlige  udvalg  og komiteer. I 1988 blev loven skærpet således, at mindst 40% af medlemmerne i alle offentlige udvalg og komiteer skulle være mænd eller kvinder. Da NIF er en frivillig og ikke en offentlig organisation, er den ikke direkte underlagt  denne  lovgivning. NIF har alligevel valgt at lægge sig tæt op ad loven i sin egen lovgivning, idet »Lov for  Norges  Idrettsforbund  og  Olympiske Komité« indeholder en paragraf om kønsfordeling (§ 2-4): » Ved valg/oppnevning av representanter til ting, samt medlemmer til styre, råd, og utvalg i NIF og NIFs organisationsledd skal der vælges kandidater/representanter fra begge kjønn. Sammensetningen skal være forholdsmessig i forhold til kjønnsfordelingen i  medlemsmassen, dog slik at det skal være minst to representanter for hvert kjønn. Det gjelder ikke råd og utvalg m.v. som består av 3 eller færre medlemmer. Idrettsstyret kan når det foreligger  særlige  forhold  gjøre  unntak  fra denne bestemmelsen« (NIF 2003). NIF har således haft en bredere politisk dagsorden, og på trods af nedlæggelserne af kvindeudvalg og -konsulentstilling, har der været en stærkere  organisatorisk  kapacitet  og  en mere proaktiv strategi end i Danmark.

## Sverige

Ikke  overraskende  er  der  store  ligheder mellem  norsk,  dansk  og  svensk  ligestillingspolitik i idrætten. Det gælder specielt 1970-80erne, hvor kvinde- og ligestillingsspørgsmålet for alvor sættes på dagsordenen.  Empowerment perspektivet var også fremherskende  i Riksidrotts  Förbundets (RF) kursusvirksomhed, fx i kurset »Kvinnor tager ledningen«. Med hensyn til ligestillingspolitikkens organisatoriske kapacitet og en proaktiv strategi ligner den svenske politik den norske. Også i Sverige har den  generelle  svenske  ligestillingsstrategi blandt  andet  i  betænkningen  » Varannan Damernas« (SOU 1987, s. 19) haft en afsmittende  effekt  på  idrætspolitikken.  På årsmødet i 1989 vedtog RF en »Idrottens jämställdhetsplan inför 90-talet«, der inden 1995 skulle opfylde en række mål:

»Inom rådgivande och beslutande organ på  alla  nivåer  skall  kvinnor  och  män vara  representerade  med  minst  40%. Valberedningar på alla nivåer vilka väljs från och med 1989 skall bestå av lika  antal  kvinnor  och  män.  Andelen kvinnliga och manliga tränare skall senast  1995  motsvara  könsfordeleningen bland aktiva inom respektive idrott. Andel  kvinnlig  personal  på  högre  befattningar, typ konsulent, generalsekreterare  och  liknande  skall  uppgå  til  minst 30% år 1995« (RF 1995).

Figur 1: Andel kvindelige medlemmer og kvindelige ledere i idrætsorganisationer i Skandinavien. (procentpoint.)

|         | Kvinder som medlemmer   | Kvinder som ledere   | Forskel   |
|---------|-------------------------|----------------------|-----------|
| Danmark | 41%                     | 31%                  | - 10%     |
| Norge   | 39%                     | 34%                  | - 5%      |
| Sverige | 40%                     | 28%                  | - 12%     |

Habermann, Ottesen &amp; Pfister 2003, Habermann 2004, Skirstad &amp; Rimeslåtten, 2005.

Dette er dog ikke sket, og debatten og initiativerne  er  nærmest  gået  i  stå.  Dog  har man i hovedbestyrelsen i RF en fordeling af  mænd  og  kvinder,  der  svarer  til  medlemstallet.  Forskellen  på  den  svenske  og norske politik er, at den svenske ikke har indført  kvotering  men  kun  mål,  som  det bør tilstræbes at opfylde. I 2005 har RF udarbejdet  en  ny  »Idrottens  jämställdhetsplan«, men strategien fra 1995 er fulgt op således, at der ikke er indført kvoter men blot  henstilles  til,  at  der  stræbes  efter  at nå  kønsfordelingen  fra  1989-planen  (RF 2005).  Forskellen  på  den  svenske  og  den danske ligestillingspolitik er, at målsætningerne eksisterer og fremhæves, at ligestilling aktivt sættes på dagsordenen, og at der arbejdes  med  de  strukturelle  problemer  i Sverige.

I det følgende vil vi med basis i vore empiriske data se, om vi kan finde indikationer  på  denne  forskellighed  mellem  Danmark  og  de  øvrige  skandinaviske  lande. Desuden vil vi undersøge, om der er forskelle i mænds og kvinders opfattelse af ligestilling.

## Profil af skandinaviske idrætsledere

Billedet  af  de  nordiske  idrætsledere  viser så mange fællestræk, at vi fristes til at tale om en »nordisk profil« i idrættens ledelse.

For det første slæber ligestillingen mellem kønnene inden for den nordiske idræts ledelse betragteligt efter idrætsorganisationernes egne målsætninger på området. Mænd og kvinder dyrker ganske vist idræt i lige høj grad, men flere mænd end kvinder  er  medlemmer  af  idrætsforeningerne. Selvom der tages højde for dette, er kvinderne i forhold til deres medlemsandel underrepræsenterede. Som det ses af figur 1, er  andelen  af  kvindelige  medlemmer  i idrætsorganisationerne cirka 40% i alle tre lande, mens kun en tredjedel af lederne er kvinder. Dertil kommer, at andelen af kvindelige ledere bliver større, jo  længere »ned« i organisationen man kommer, samt at  det  generelt  er  mændene,  som  sidder tungt  på  de  strategiske  formandsposter, medens sekretærposten gerne overlades til kvinderne.

I  Norge  er  differencen  mellem  andelen kvindelige medlemmer og kvindelige ledere halvt så stor som i Danmark og Sverige. En forklaring er, at man i Norge som nævnt har  gennemført  kønskvotering  i  bestyrelserne i idrættens organisationer. I Sverige har man gennemført kvoteringen i hovedbestyrelsen.  Ingen  af  delene  er  tilfældet  i Danmark, hvor man i hovedbestyrelserne i gennemsnit finder 10% kvinder. 6

For  det  andet er  idrætsledernes  baggrund ganske ens i de tre lande. Over halvdelen af både mænd og kvinder er mellem 40-60 år. 1/3 af lederne i Danmark og Nor- ge og 1/4 af de svenske ledere er under 40 år gamle, og i denne aldersgruppe er der flest kvinder. Derimod er der flest mænd blandt de +60-årige ledere. Hovedparten af lederne er gift/samboende, mange har hjemmeboende børn og langt de fleste er i arbejde og  har  en  arbejdende  ægtefælle.  Idrætslederne lever således fuldstændig op til forventningerne om to-forsørgerfamilien.

Den  typiske  idrætsleder  har  en  højere uddannelse (mest kvinder), mange har ledende stillinger i arbejdslivet (mest mænd). Spørgsmålet er, om det kræver erfaring med ledelse i erhvervslivet at blive valgt  til  en  (højere)  lederpost  inden  for idrætten.

Også indkomstmæssigt ligger de nordiske idrætsledere på linje. Det er helt almindeligt  med en husstandsindkomst på over 400.000 kr.  (mest  mænd). Til  gengæld  er der i alle tre lande en lav andel af arbejdsløse  blandt  idrætslederne  (ca.  2%).  Arbejdsløse, som kan siges at have god tid, er underrepræsenterede i materialet i forhold til  arbejdsløshedsprocenten  i  Danmark  på ca. 5,8%, i Norge på ca. 4,7% og i Sverige på 6,5% (Kilde: de respektive landes Statistiske Bureauer). Dertil kommer, at relativt få  af  idrætslederne  har  en  anden  etnisk baggrund end den skandinaviske.

Det er tydeligt, at nordiske idrætsledere er meget aktive mennesker. De anvender en del tid på selv at dyrke sport, typisk 3-5 timer om ugen. Dertil kommer, at der i gennemsnit går 4-5 timer om ugen til de frivillige  lederaktiviteter.  Der  er  ingen  forskel på,  hvor  megen tid kvinder og mænd anvender på at dyrke idræt, men det ser ud til, at mænd anvender noget mere tid på det frivillige  arbejde,  end  kvinder  gør.  Det  kan skyldes to ting dels, at kvinderne anvender/ prioriterer  deres  tid  andre  steder  (i  hjemmet) og dels, at det er mændene, som sidder på de mere tidskrævende lederposter.

Tiden  til  det  frivillige  lederarbejde  går overvejende  fra  samværet  med  familien, men det er oftest  er  mændene,  som  siger dette, ligesom det typisk er mændene, som har mulighed for at anvende en del af arbejdstiden  til  det  frivillige  arbejde.  Sidstnævnte  forhold  kan  have  sammenhæng med,  at  mange  mænd  har  lederjobs  i  arbejdslivet, hvor de kan disponere mere frit over deres tid.

Det frivillige arbejde koster også i form af, at man må give afkald på andre interesser  (ingen  forskel  på  kønnene)  og  samværet med venner (mest kvinderne). Desuden  tages  der  er  del  tid  fra  husarbejdet. Det er klart kvinderne, som hyppigst angiver  denne  mulighed.  Her  findes  sandsynligvis  en  del  af  forklaringen  på,  at  mænd oftere påtager sig frivilligt lederarbejde inden for idrætten.

Men ikke nok med det. Idrætslederne er også aktive på andre områder. Omkring en tredjedel er aktive i andre frivillige organisationer (udover idrætsforeningen), det gælder  for  lidt  flere  mænd  end  kvinder. Dertil kommer, at de regelmæssigt hjælper slægt, naboer, venner eller kolleger. Denne omsorg omfatter bl.a. havearbejde og reparationer  (som  oftest  tilfalder  mændene) samt telefonkontakt,  pleje  og  besøg  (som mest udføres af kvinderne) (Habermann og Ottesen 2004).

## Holdninger til ligestilling

Vi har spurgt de nordiske idrætsledere om deres holdning til ligestilling, og her kommer forskellene mellem landene langt tydeligere  frem.  Den  overordnede  holdning til hvorvidt ligestilling er et vigtigt spørgsmål for forbundet og for idrætten fører til spørgsmålet om, hvorvidt der bør være flere kvindelige ledere inden for idrætten.

Godt  og  vel  halvdelen  af  de  danske idrætsledere, men mere end to tredjedele af lederne fra Norge og Sverige mente, at ligestilling er et vigtigt spørgsmål for organisationen  og  for  idrætten  som  helhed.  I Danmark og i Sverige er de to køn relativt enige om dette. Hvorimod der i Norge er en  signifikant  forskel  mellem  kønnene, idet  kvinderne  er  markant  mest  utilfredse med tingenes tilstand.

Figur 2: Andel af idrætslederne som er enige i følgende holdninger til kønsfordelingen i bestyrelser og udvalg (pct.)

| Holdning blandt kvinder og mænd                                   | Danmark n = 1632   | Danmark n = 1632   | Sverige n = 437   | Sverige n = 437   | Norge n = 385   | Norge n = 385   |
|-------------------------------------------------------------------|--------------------|--------------------|-------------------|-------------------|-----------------|-----------------|
| Kønsfordelingen i bestyrelser og udvalg Den er god nok som den er | kvinder 40         | mænd 39            | kvinder 20        | mænd 25           | kvinder 26      | mænd 45         |
| Den skal ændres, så kvinder bliver mere ligeligt repræsenteret    | 33                 | 41                 | 68                | 57                | 62              | 42              |
| Ved ikke                                                          | 27                 | 20                 | 13                | 17                | 11              | 13              |

Dernæst er det interessant, hvordan svarene fordeler sig på holdningen til, om der bør være flere kvindelige ledere inden for idrætten. I Norge og Sverige holder de fleste på denne hest. I Sverige er det tilmed stort set alle (87%) både mænd og kvinder, som  har  erklæret  sig  enige  i,  at  der  bør være flere kvindelige ledere. Her er næsten tale om politisk »overkorrekthed«. I Danmark derimod ser vi dels en mere afslappet holdning, idet 58% af lederne erklærer sig enige i at der bør være flere kvindelige ledere,  men  overraskende  har  flere  mænd (63%) end kvinder (54%) denne holdning. 7

I  mere  specifikke  spørgsmål  viser  den samme tendens sig. Der er markante forskelle mellem landene, men også forskellige holdninger hos mænd og kvinder. Et eksempel er bestyrelsens sammensætning (se figur 2). De danske idrætsledere er i langt højere  grad  end  de  svenske  og  de  norske enige i, at bestyrelsernes kønssammensætning er »god nok som den er«. Både mænd og kvinder i Norge og Sverige går ind for ændringer, men kvinderne i markant højere grad  end  mændene.  I  Danmark  er  der  til gengæld flest mænd, som går ind for ændringer i bestyrelsernes sammensætning. I Danmark  går  næsten  lige  mange  ind  for status quo som for ændringer. Mange, hver femte mand og hver tredje kvinde, har ikke taget stilling til problemet (har svaret ved ikke). I Norge og Sverige ønsker et »flertal« ændringer af bestyrelsernes kønssammensætning,  og  langt  færre  markerer  sig som »ligeglade« (ved ikke).

## Forhindringer for ligestilling

Vi har spurgt idrætslederne, hvilke forhindringer for ligestilling mellem kønnene de kunne se inden for idrætten. Vi havde tre indgange til dette. Dels forhindringer, som har at gøre med den enkeltes valg, f.eks. at kvinder  selv  vælger  ikke  at  være  ledere. Dels  relationelle  forhindringer,  f.eks.  at kvinder  ikke  opfordres  til  lederposter,  og dels strukturelle forhindringer, f.eks. at der ikke  er  tradition  for  kvindelige  ledere.  Et samlet blik på, hvorledes disse forhindringer opfattes, viser en klar rangorden, som giver forrang til individuelle valg, dernæst relationer og endelig strukturelle forhold.

Individuelle  valg: I  alle  tre  lande  blev egne valg anset for at være en meget væsentlig  grund  til,  at  kvinder  ikke  bliver idrætsledere i så høj grad som mænd. Den forhindring, som klart scorer højest, er at kvinder prioriterer familien højere (end lederjobbet).  I  Danmark  har  58%  denne holdning, i Sverige 43% og i Norge 47%. I Danmark  og  Norge  er  flere  kvinder  end mænd  enige  heri,  og  i  Sverige  er  det mændene, som har denne holdning.

35%  i  Danmark  og  Sverige  men  kun 18% af de norske idrætsledere er enige i, at kvinder nøjer sig med at arbejde på det lokale  foreningsniveau. I  Danmark  er  det mest kvinderne, som står for denne holdning, i Sverige og Norge er de to køn ret enige  om  dette. At  kvinderne  »nøjer  sig« kan måske skyldes, at kvinder har for lidt selvtillid. Det mener i hvert fald omkring 30%  af  de  nordiske  idrætsledere.  I  Danmark  og  Sverige  er  det  klart  kvinderne, som står for denne holdning, mens de norske mænd og kvinder enige.

I forlængelse heraf mener omkring 30% af de nordiske idrætsledere, at kvinder selv vælger ikke at ville være ledere. Men holdningen  er  i  alle  tre  lande  langt  mere  udbredt  hos  mændene  end  hos  kvinderne. Supplerende spørgsmål understreger, at kvinder ikke nødvendigvis holder sig tilbage,  og  at  lige  mange  mænd  og  kvinder (ifølge eget udsagn) gerne påtager sig opgaver  i  bestyrelsen,  tager  ordet  på  møder og  i  forsamlinger  og  gerne  underviser  på kurser. Kun meget få (under 5%) mener, at kvinder ikke har tilstrækkelig erfaring som ledere.

Relationer/magt: Ser vi på de relationelle  forhindringer,  er  der  markant  forskel mellem de tre lande. Bortset fra kvindernes prioritering  af  familien  tillægges  de  rela- tionelle  forhindringer  i  Norge  og  Sverige lige så stor og sommetider mere vægt end det  individuelle  valg.  I  Danmark  er  langt færre enige i de udsagn, som handler om relationer. Det drejer sig om magt i organisationerne, om at mænd ikke opgiver deres positioner, at konkurrencen med mændene er for hård, eller at kvinder ikke opfordres til at være ledere.

Her  finder  vi  langt  større  tilslutning  i Norge og Sverige end i Danmark. For eksempel er der kun 54% af de danske ledere men hele 87% af de svenske og 75% af de norske, som mener, at mænd har mest magt inden for idrætten . Ligesom der er markant flere norske (31%) og svenske (36%) end danske (18%) idrætsledere, som mener, at mænd ikke er tilbøjelige til at opgive deres positioner . I Norge og Sverige er det som hovedregel  kvinderne,  som  understreger, at  relationelle  forhold  forhindrer  ligestilling. I Danmark er mænd og kvinder, i den udstrækning de overhovedet finder relationelle forhold relevante, mere enige.

Endelig er der udsagnet om, at kvinderne savner egne - og egnede netværk . Næsten ingen (5%) danske idrætsledere er enige i dette, mens omkring hver femte af lederne i Norge og Sverige har denne opfattelse, og det er her klart kvinderne, som er mest  enige.  Et  opfølgende  udsagn  om,  at kvinder bør støtte andre kvinder i forbundene,  deler  ligeledes  vandene.  21%  af  de danske idrætsledere mod 78% af de svenske og 66% af de norske har denne opfattelse. Også her er det især kvinderne, som går ind for dette.

Struktur: De  strukturelle  forhindringer lider en mere krank skæbne. I Danmark er der  forholdsvis  få,  som  overhovedet  tillægger  dem  betydning.  Flere  i  Norge  og Sverige gør det, men den store opbakning til,  at  organisationens  struktur  eller  samfundets organisering er den største forhin- dring, findes ikke. Der er oven i købet stor enighed om, at idrætsforbundene satser på både mænd og kvinder (økonomisk, materielt  og  træningsmæssigt), og at kvinder i lige så høj grad som mænd får støtte til at stille  op  til  ledende  poster  (når  de  vel  at mærke vælger at gøre det).

Figur 3: Hvad skal der gøres? Andel af idrætslederne som går ind for følgende handlingsstrategier for ligestilling (pct.)

| Strategier                      |   Danmark | Sverige   |   Norge |
|---------------------------------|-----------|-----------|---------|
| Kvinder må selv gøre en indsats |        73 | 73        |      60 |
| Handlingsplaner                 |        26 | 47        |      45 |
| Vedtægtsændringer               |         4 | 12        |       9 |
| Kvotering                       |         2 | 7         |      11 |
| Mainstreaming                   |         5 | -         |      36 |

Men får organisationerne ikke skylden, så klandres massemedierne for, at de ikke giver tilstrækkelig opmærksomhed til kvinders idræt. Kun hver tredje af de danske  idrætsledere,  13%  af  de  svenske  og 22% af de norske er enige i, at medierne deler  deres  opmærksomhed  ligeligt  mellem mands- og kvindeidræt. Kvinderne er mest kritiske i deres holdning overfor medierne.

## Handling for ligestilling

I forlængelse af ovenstående er den logiske slutning, at kvinderne selv må gøre en indsats for  at  ændre  på  forholdene, hvis de altså overhovedet skal ændres. Det mener næsten 3 /4 af  idrætslederne  i  Danmark  og Sverige og 60% i Norge (se figur 3). Der er dog generelt lidt flere mænd end kvinder, som går ind for denne løsning.

Dernæst er der en del tiltro til, at handlingsplaner for ligestilling kan gøre en forskel.  De  to  køn  er  stort  set  enige,  men handlingsplaner som strategi får langt større tilslutning i Norge og Sverige end i Danmark.  Resten  af  forandringsstrategierne  i form  af  vedtægtsændringer,  kvotering  og mainstreaming,  får  ikke  stor  opbakning hverken  hos  mænd  eller  kvinder.  Undtagelsen er, at mainstreaming får meget stor tilslutning blandt norske idrætsledere, som også i højere grad går ind for kvotering.

## Diskussion af forskelle og ligheder

Den typiske nordiske idrætsleder har altså en meget ensartet profil i Danmark, Norge og Sverige. De forskelle vi finder mellem mænd og kvinder og landene imellem afspejler for det meste forskelle i befolkningen som helhed. Men dette til trods bliver ligestillingsproblematikken  opfattet  markant forskelligt i de tre skandinaviske lande.

Danmark skiller  sig  ud  som  det  land, hvor  interessen  for  ligestilling  tilsyneladende  er  mest  »afslappet«  eller  »ligegyldig«.  Danske  idrætsledere  mener  f.eks.  i langt mindre grad end deres skandinaviske kolleger,  at  kønsfordelingen  i  bestyrelser og  udvalg  bør  ændres,  så  kvinder  bliver bedre repræsenteret. Hvis det endelig skal være, er mændene generelt mest indstillet på ændringer til fordel for kvinderne. Danske  kvinder  ønsker  måske  i  langt  mindre grad  end  deres  nordiske  søstre,  at  blive promoveret ind i lederjobs? Ligeledes ser danske idrætsledere kvindernes egne valg, som  de  væsentligste  forhindringer,  hvorimod relationelle forhold og især strukturelle  barrierer  tillægges  langt  mindre  betydning. Dertil kommer, at en ret stor gruppe ikke ved, hvad de mener om sagen - eller måske er de ligeglade? Faktisk har omkring hver 5. af de danske idrætsledere ikke  nogen  holdning  til,  om  der  skal  flere kvinder  i  bestyrelser  og  udvalg.  Der  er markant flere med en »ved-ikke«-holdning end  i  Sverige  og  Norge.  I  Danmark  er mænd  og  kvinder  i  høj  grad  ens  i  deres holdninger, idet der i 10 ud af 14 udsagn ikke  er  nogen  signifikant  forskel  mellem kønnene.

I  Sverige kan  man  næsten  tale  om  en »politisk korrekthed« i holdninger til ligestilling både blandt mænd og kvinder, men holdningen har ikke medført en større ligestilling. Og i Norge kan man spore en mere markant feministisk holdning til problematikken  især  blandt  kvinderne,  og  her  har kvoteringsordningen faktisk  medført  en større  ligestilling  og  tilsyneladende  også en mere markant bevidsthed om problematikken. I både Norge og Sverige er der større forskel mellem kønnene end i Danmark, og kvinderne er især i meget højere grad opmærksomme på relationelle og strukturelle forklaringer som magtforhold og traditioner end de danske kvinder.

Også på det politiske niveau genfindes udsagn  om,  at  ligestilling  er  noget,  kvinderne  selv  kan  vælge  til  eller  fra.  I  maj 2003 udtalte den daværende danske minister for ligestilling Henriette Kjær i dagspressen, at eventuel uligestilling må være et privat anliggende: » Det handler jo om at diskutere, hvem der tager opvasken, henter børnene, laver mad og ordner tøj« (Bruun

## Noter

1. I Danmark, Norge og Sverige er der tale om identiske undersøgelser.
2. F.eks.  var  kvinderepræsentationen  i  det  danske Folketing  i  1918  4  kvinder,  svarende  til  2,9%.  I 1968 var der 19 kvinder, svarende til 10,9% og i 2001 var der 67 kvinder, svarende til 38,3%.
3. F.eks.  var  kvinderepræsentationen  i  det  danske Folketing  i  1918  4  kvinder,  svarende  til  2,9%.  I 1968 var der 19 kvinder, svarende til 10,9% og i

2004 s.  211).  Samme  minister  skrev  i  en kronik i 2003 i Politiken at, » Jeg har fuld tillid til, at det enkelte menneske kan styre sin  tilværelse  i  samspil  med  sin  familie. Det skal staten ikke blande sig i «. Marianne Bruun ser ligestillingsministerens holdninger, som kendetegnes af en aflysning af fællesskabets  ansvar  for  strukturelle  uligheder og af en privatisering af ligestillingskampen, i modsætning til en ligestillingspolitik,  der  bliver  betragtet  som  et  velfærdsproblem og som et politisk anliggende (Bruun 2004 s. 211, 216).

Så når både de unge danske kvindelige studerende  og  de  frivillige  idrætsledere fastholder  deres  tilsyneladende  »postmoderne« identitet med individuelle valg som eneste forklaring, er det også et udtryk for en politisk holdning og en politisk kultur, hvor  strukturelle  forklaringer  hidtil  ikke har haft meget plads. Med mainstreaming politikken  ikke  mindst  på  det  kultur-  og idrætspolitiske  område  kan  der  være  ændringer på vej? Alt i alt stemmer vores resultater godt overens med analysen af forskelle og ligheder i ligestillings- og idrætspolitikken  i  de  skandinaviske  lande.  Især den norske case viser,  hvordan  reguleringer som kvoteordninger også har en positiv effekt på holdninger til ligestilling, eller er det måske omvendt?

2001 var der 67 kvinder, svarende til 38,3%. Inter Parliamentary Union, www.ipu.org

4. Pilotundersøgelsen blev udført på Institut for Idræt,  Københavns  Universitet  af  forskerteamet bag  projektet  »Kvinder  på  toppen-  om  kvinder, sport  og  lederskab«.  Pilotprojektets  formål  var »ved dokumentation /kortlægning af kønnenes repræsentation at skabe en platform og et styreredskab  for  mainstreaming  som  organisationsudvik-

- ling med særligt henblik på styrkelse af demokratiet i idrætsorganisationerne.«
5. Vi har i denne sammenhæng ikke set på DGIs ligestillingspolitik  og  heller  ikke  draget  sammenligninger mellem de to forbund.
6. Der er dog store forskelle mellem organisationerne og deres kvindeandel i hovedbestyrelsen - i 2003

## Litteratur

- Anttonen, Anneli, »Civil Society, Genus and the Welfare  State«.  Paper  på  konferencen:  » Civil  Society between  Market  and  State« (Stockholm,  februar 1999).
- Bonke, Jens, Tid og velfærd . Socialforskningsinstituttet 02:26 (København 2002).
- Borchorst,  Anette  &amp;  Dahlerup  Drude, Ligestilling som diskurs og praksis (Frederiksberg 2003).
- Bruun, Marianne, Femkamp - om nordisk feminisme (Viborg 2004).
- Doll-Tepper,  Gudrun  og  Gertrud  Pfister  (red.), Hat Führung ein Geschlecht? Genderarrangements in Entscheidungsgremien des deutschen Sports . Konferenceproceedings (Køln 2004).
- Doll-Tepper, Gudrun, Gertrud Pfister, Deena Scoretz og  Christian  Bilan, Sport,  Women &amp;  Leadership (Køln 2005).
- Esping Andersen, Gøsta, The Three worlds of welfare capitalism (Cambridge 1990).
- Fasting, Kari, Kjønnsroller og idrett (Oslo 1988).
- Habermann,  Ulla,  Laila  Ottesen  og  Gertrud  Pfister, Kvinder på toppen - om kvinder, idræt og ledelse. Første delrapport: Kortlægning (Institut for Idræt, Københavns Universitet 2003).
- Habermann, Ulla, Kvinnor på Toppen - om kvinnor, idrott och ledarskap. Första delrapport: Kartläggning (Sköndals Institutets Forskningsavdelning 2004).
- Habermann, Ulla og Laila Ottesen, »Omsorgskapital i idrætten.« I: Dansk Sociologi nr.2 (Tema: Idræt og køn) 2004.
- Habermann, Ulla, Kvinnor på Toppen - om kvinnor, idrott  och  ledarskap.  Andra  delrapport:  Resultat från survey . (Sköndals Institutets Forskningsavdelning 2005).
- Kaspersen, Lars Bo og Laila Ottesen, »Associationalism for 150 Years and Still Alive and Kicking: Some Reflections on Danish Civil Society«. I: Critical  Review  of  International  Social  and  Political Philosophy , vol. 4, nr. 1, 2001.
- kortlægningen var der i DIF 10%, i DGI 22% og i DFIF 0%.
7. Det kan der dog være flere grunde til, men det vil kræve mere detaljerede undersøgelser dels på forskellene mellem DIF og DGI, da sidstnævnte har en højere repræsentation af kvinder og dels af forskelle mellem specialforbund.
- Leira, Arnlalug, Welfare states and working mothers: the Scandinavian experience (Cambridge 1992).
- Lehn,  Signe  m.fl., Mainstreaming  som  ligestillingsstrategi - muligheder og faldgruber. I: Anette Borchorst og Drude Dahlerup, Ligestillingspolitik som diskurs og praksis (Frederiksberg 2003).
- Lewis, Jane, »Gender and the development of welfare regimes«. I: Journal of European Social Policy , 2, 1992.
- Pfister,  Gertrud,  Ulla  Habermann  og  Laila  Ottesen, Kvinder på toppen - om kvinder, idræt og ledelse. Anden delrapport: En komparativ analyse af internationale  tendenser (Institut  for  Idræt,  Københavns Universitet 2004).
- Pfister, Gertrud og Sabine Radtke, »Biographien von männlichen  und  weiblichen  Führungskräften  im deutschen Sport« I: Doll-Tepper, Gudrun og Gertrud  Pfister  (red . ), Hat  Führung  ein  Geschlecht? Genderarrangements in Entscheidungsgremien des deutschen Sports (Köln 2004a), s. 143-212.
- Pfister,  Gertrud,  »Frauen  in  Führungspositionen  theoretische Überlegungen im deutschen und internationalen  Diskurs«.  I:  Doll-Tepper,  Gudrun  og Gertrud  Pfister  (red . ), Hat  Führung  ein  Geschlecht? Genderarrangements in Entscheidungsgremien des deutschen Sports (Köln 2004b), s. 7-48.
- Pfister,  Gertrud,  »Frauen  in  Führungspositionen  des Sports - internationale Tendenzen«. I: Doll-Tepper, Gudrun og Gertrud Pfister (red . ), Hat Führung ein Geschlecht?  Genderarrangements  in  Entscheidungsgremien des deutschen Sports (Köln 2004c), s. 49-63.
- Pfister, Gertrud, Gudrun Doll-Tepper og Sabine Radtke,  »Women Taking  the  Lead«.  I:  Gudrun  DollTepper, Gertrud Pfister, D Scoretz og Christian Bilan (red.), Sport, Women &amp; Leadership. Konference proceedings (Köln 2005), s. 27-57.
- Pfister,  Gertrud,  Laila  Ottesen  og  Ulla  Habermann, Kvinder på toppen - om kvinder, idræt og ledelse. Tredje delrapport: De første resultater fra spørge-

skemaundersøgelsen (Institut  for  Idræt,  Københavns Universitet 2005)

Riksidrotts Forbundet, Tiden hjälper till - men räcker inte! Om jämställdhetsarbete inom idrotten (1995). Riksidrotts  Forbundet, Idrottens  jämstalldhetsplan (2005).

Skirstad,  Berit  og  Anne  Kristi  Rimeslåtten, Norske

## Hjemmesider

www.nif.dk

www.rf.se idrettsledere. Foreløpig utrapportering (Oslo 2005).

Statens  Offentliga  Utretninger,  » Varannan  damernas«.  Slutbetänkande  från  utredningen  om  kvinnorrpresentationen (Stockholm 1987).

Trangbæk,  Else  m.fl., Dansk  idrætsliv, bind  2:  Velfærd og fritid 1940-96 (København 2005).

www.dif.dk www.ipu.org