Når historien er ude...
Forfattere: Martin Zerlang
Tidsskrift: kok (1986-04-28)

Martin Zerlang

## Når historien er ude . . .

## Kynisme o g  katastro feberedskab

Der  er opstået en  vis  tradition  for  at slutte århundrederne med  at slette historien.  Dommedag har kronede dage, når seklerne skifter. I forrige århundrede talte man om dekadence og undergang; nu proklameres  posthistorien.  I  medierne  er  apokalypsen  in,  i  moden  er survivor-udstyret med dynejakke, termobukser og månestavler et tegn i tiden. Man fornemmer lidt af det katastrofeberedskab, som i sidste du

j n de  siicle fik  Oscar  Wilde's Dorian  Gray til  at anske sig et jin globe.'

Dorian Gray's katastrofeberedskab  var tidstypisk. Den optimisme, som fik Faust til at strzbe og Phileas Fogg til at rejse jorden rundt på 80 dage, kom i krise i slutningen af forrige århundrede. Weltschmerz og spleen  havde ligget som en understram gennem hele århundredet, men kulminerede nu i undergangsstemning og katastrofeforventning. Når det sociale engagement lab ud  i sandet, og når de individuelle forhåbninger strandede, knzekkede sindet over i halve falelser, brudte stemninger, kedsomhed, melankoli -og tilsidst en kynisme, der kunne slå over i blodrus.  Katastrofen kom til at reprzsentere en helhed hinsides denne sindstilstand.

Ligesom falelseslivet gennem det 19. århundrede spaltedes i stemninger,  splittedes den  intellektuelle  bemestring  af livet  i  forskellige di~cipliner.~ Den politiske akonomi opdeltes i sociologi, akonomi og politik,  »det sociale« blev  konstrueret  som  en  rzekke  områder uafhzngige  af  akonomi  og  politik -såsom  hygiejne,  familiestruktur, seksualitet -men tilgzngelige for politisk intervention. Sociologiens konstruktion  af  »det  sociale« fungerede  som  et  middel  mod  social oplasning. Dens påstand om, at de sociale relationer og »de sociale bånd« blev indgået mellem individer og kunne opfattes som autonome i forhold til den akonomiske og politiske kontekst, havde i begyn-

»Toujours perdrix!«

(»Altid agerhane!«) Henri  IV

delsen,  dvs.  hos Auguste  Comte, et  optimistisk  przg.  Men  henimod slutningen af århundredet fik den et pessimistisk-defensivt przg, som åbnede for  katastrofelzngsler. Georg  Simmel, der  i  sine  sociologiske studier havde haft opmzrksomheden rettet mod de mikrosociale mekanismer, de sociale spil, etableringen af sociale bånd, når 2 er sammen, når 3 er sammen, når en fremmed kommer til staden, når man spiser sammen osv.,  endte, som eleven Ernst  Bloch udtrykte det, med at finde »det metafysisk absolutte« i de tyske skyttegrave.

Simmel  selv argumenterede  for sin  tilslutning til  1.  Verdenskrig med, at den gjorde det tyske folk til en enhed og helhed, skabte »en ny falt sammenhzng mellem den enkelte og nationen«. Han var blevet klar over, »i hvor haj grad man tidligere havde levet i det ikkehistoriske: enten som et dagnvzsen, idet man permanent, med små variationer opfylder hverdagens liv: sult, kzrlighed, arbejde og succes, glzder og lidelser i vor forgzngelighed; eller som en eksistens af

en hajere åndelighed, levede vi i det tidlasec3

I  sin Kritik  der  zyzischen  ~rnunJt* beskriver Peter  Sloterdijk 1. Verdenskrig som selve vendepunktet  i den moderne kynismes historie. For  de frivillige,  som  strammede  til  for  at lade  sig indrullere,  var krigsudbruddet  en  lykkestund,  et  lafte  om  »renselse«  og  »et  helt liv«. -I samme bog noterer forfatteren en rzkke tegn på kynisme og katastrofeberedskab  i  nutiden,  den  anden mellemkrigstid  som han dystert betegner  den.  Man kan  sztte spargsmålstegn ved  en så tilspidset karakteristik af nutidens åndelige klima. Også i de optimistiske og  politiske 60'ere og  70'ere havde  de tyske kulturkritikere  en forkzrlighed for elendighedsteori. Men proklamationen afposthistorien og postmoderniteten rejser uvilkårligt spargsmål som: Hvad er baggrunden for sammenbruddet i hidtidige forventningshorisonter? Hvad er konsekvensen af en samtidsforståelse, der betragter  samfundet som en flerhed af autonome, inkommensurable spil og samtidig betegner »katastrofen« som  erkendelsens  og  fornyelsens  sted? Er  tidsånden kynisk, resigneret,  adzkvat -eller en fiktion som også er »post«?5

## Posthistorie

Påstanden om posthistorien er for så vidt en opfordring til at leve og opleve historisk, til at involvere sig med nuet. Per Hnjholt a ~ c e ~ t e r e r , ~ at vi er »museumsdannende pattedyr«, men kritiserer lzngslen efter at flytte  ind  i  museet, jubelen  over  at genkende  de gårsdage, som statistik og alskens oversigter skzrer af lige bag os i utrzttelige resu- meer over vores tilvzrelse. Per  Aage  Brandt kritiserer  i  artiklen Tid. Nogle kulturanalytiske  ovenlejelser' kulturkritikken, hvis forhold til objektet  kendetegnes  ved  »mageligt  tilbagelznet  kontemplation«.  Over for  denne  brug  af  kritikken  og  historien  som  en  slags  helle  i  det labende  liv  sztter  han  »kulturanalysen«,  som  »er  en  hensynslas fremdragning af  (noget  af)  det,  der  foregår, selvom  fremdrageren deltager i det og ikke deltager i andet end dette«, og hvis ~forehavende går forud  for  såvel  affirmationen  som  negationen«.  Det  er  det gammelkendte problem, at historien som helhedskonstruktion synes at lukke sig, at  forhindre fortszttelse.

Når sejrherrerne skriver historien,  ender den som myte: »Der var engang .. . men nu er historien ude!« Men også den omvendte formel, tabernes  dram,  forvandler historien  til  en  myte:  »Der kommer  en dag,  når tiden  er inde!«  På den  ene side synes begrebet  historie at forhindre historisk tznkning, på den anden side synes tznkning uvilkårligt at tage form i fortzllinger, historier. I proklamationen af posthistorie er dilemmaet last ved at forbinde de to formler: historien  er ude, tiden er inde. Men harer man ikke et ekko af »den store historie« i disse samtidsdiagnostikeres annoncering af helhedsforklaringernes fald, de store referencers bortfald  og utopiens dad? Hovedargumentet for helhedsforklaringernes  fald  og historiens  afslutning  er -påfaldende nok -en historisk helhedsforklaring.

Allerede i 194OYerne gjorde Marc Bloch i sin Apologie pour  l'histoire ou métier d'histor2en8 opmzrksom på,  »at  civilisationer  kan  zndre sig. Det er i sig selv ikke utznkeligt, at vor civilisation en dag vil vende sig bort fra historien. Historikerne vil gare klogt i at tage denne mulighed i betragtning«.  Nu er muligheden  som sagt blevet erklzret virkelighed. Kulturen har kappet forbindelsen til historien; arkitektur, kunst, ideer  og politik  hzevdes at stå frit  i forhold  til  historien.  Ingen  kan lzngere forankre  interesser,  mål  og  midler  gennem  henvisning  til historien. Anything goes!

Den vestlige civilisation har legitimeret sin magt ved at fortzlle sin historie.  Modsztningen  mellem  Vesten  og  Resten  blev  fremstillet som en modsztning mellem  »varme« og »kolde« samfund,  historiske og historielase kulturer. Men nu, siger samtidsiagttagere, har den faustiske dram udviklet sig til et mareridt. Tidsånden har genkendt en arken af stål, beton og glas, og tidsånden  er skrzkslagen veget tilbage for

sig selv i den moderne me~alopolis -befolket af nomader -sit ~ ~ e j l b i l l e d e . ~

Men skyldes ubehaget ved historien, at den fremtvinger selvrefleksion? Eller skyldes oplevelsen af historielashed, at andre civilisationer er ved at overtage rollen som »varme« samfund? Eller drejer spargs- målet  sig  om,  hvorvidt  historisk  forklaring  uundgåeligt  stivner  i har  stillet  spargsmålet  i sin og svarer, at nsejrherrernesc nstore  historie« må udskiftes med  »spillernes« »små historier«.  Legitimeringen af det gammelkendte må erstattes med  sprogspil ud i det magtlegitimering? Jean-Frangois  Lyotard Viden og  det postmoderne  ~amJund'~ -ukendte.

Til  de  »store  historier«  regner  Lyotard  både  de  historier,  som »funktionalistisk«  legitimerer  den  vestlige kapitalismes  ekspansion, og de historier, som »kritisk« peger på et andet subjekt for historien: arbejderklassen, den oplyste intelligens, den tredje verden e.l. Fzlles for de to slags store historier er, at de sammenblander viden og magt i stedet  for  at  sztte  sig  selv  på  spil.  Ved  at  hzvde  en  privilegeret iagttagerposition uden for historien forhindrer de sig selv i at etablere et  forhold  til  nuet  og  derigennem  give  en  adzkvat  beskrivelse  af

»den postmoderne situation«.

Men  behaver  alternativet  til  »de  store  historier«  at  vzre  »små historier«? Leder posthistorikernes egen brug af historiske helhedsforklaringer  ikke  hen  til  den  tanke,  at  nstarre  historier«  var  et  mere rimeligt  alternativ?

## Tidsånd

Den  tyske  begrebshistoriker Reinhart  Koselleck har"  dateret  tidsåndens  tilblivelse  til  midten  af  1700-tallet,  »Oplysningstiden«.  Far denne tid dominerede en historieopfattelse, der enten var annalistiskfilologisk eller analogisk-eksemplarisk. Den definerede i overensstemmelse med antikke forbilleder historien som en skole, hvor man kunne blive klog uden skade. Man talte om historien som livets lzremester,  ohistoria  magistra  vitae«.  Historien  var  en  eksempelsamling, som kunne vejlede herskerne,  retfzrdiggare deres politiske handlinger og yde almindelig moralsk belzring. Som en sådan eksempelsamling bestod historien egentlig af flere historier -på tysk styrede ordet »Geschichte« ligefrem pluralis -og fungerede derfor som et smidigt fortolkningsinstrument gennem et par årtusinder.

Men  fra  midten  af  1600-tallet raber  introduktionen  af  begrebet en stigende opmzrksomhed på forskelle mellem historiske  epoker.  Der  blev  sat  stadig  flere  spargsmålstegn ved  det  »eki de historiske  »exempla«.  Og op gennem  1700-tallet

anakronisme1* semplariske~ vandt den moderne forestilling om historien frem.

Både som begivenhedsrzkke og som beretning blev historien  nu opfattet som én,  sammenhzngende, men samtidig åben proces. Den var orienteret  mod fremtiden, drevet af den verdsliggjorte guddom: fremskridtet.  Fortiden  var  altså kommet  på afstand,  fremtiden var kommet  inden  for  rækkevidde, og  man  måtte  tage  bestik  af situationen ud fra nutidige erfaringer. Efter den franske revolution opleveog under restaurationen var man så tidsbevidst, at  man (i 1818)  dekrete- des  alle  hidtidige  erfaringer  og  »eksempler«  som  forzldede -rede forbud mod historieundervisning i perioden  1  789-  18  15.

Hvis man ville vzre på hrajde med sin tid, »moderne«, måtte man lade sig vejlede af det fznomen, som fra midten af  1700-tallet blev almindelig kendt under navnet »tidsånden«. Tidsåndens talerrar var pressen, der i sig selv bidrog til at synkronisere historien. Hegel talte

om, at morgenavisen var ved at overtage morgenbrannens rolle.

Tidsånden blev opfattet som en ubranhrarlig magt, en art fortlabende dommedag, som stillede menneskeheden  (et andet af tidens store »entals«-ord)  over  for  tvangsalternativer -men  som også gav den mulighed  for  at kalkulere  i forhold  til  »udviklingen«. Den  blev  det medium, hvori den enkeltes forhold til omverdenen afgjordes.  1800tallets historiefilosofi  blev  en refleksion over tidsåndens drivkrzfter, retning  og  fremtrzdelsesformer. Wilhelm von  Humboldt fastslog i  sin ~ b e r die Aufgabe  des  Geschichtsschreibers (182  l), at »den historieskriver, som er navnet vzrdig, må fremstille enhver begivenhed som del af et hele eller, hvilket er det samme, må ved enhver begivenhed fremstille historiens form overhovedet«. I den tyske Geistesgeschichte blev tidsånden selve nraglen  til  forståelsen  af historien.  I  en  programmatisk udtalelseI3  hed  det:  Vi  rekonstruerer  »tidsånden  ud  fra  epokens forskellige objektiveringer -fra religion gennem litteraturen og kunsten til vaner og klzdedragter. Vi sager efter helheden bag genstandene, og forklarer  alle kendsgerninger  med  tidsånden«.

Den åbenhed og dynamiske helhed, som oprindelig kendetegnede de moderne begreber om historie og tidsånd, blev i denne nGeistesgeschichtea -såvel  som i den franske mentalitetshistorie, der ligeledes havde  sine  rradder  i  1800-tallets fin  de  sikcle -en  lukket,  statisk helhed. Opfattelsen af historien som helhedssammenhzeng havde åbnet  for  refleksioner  over  forholdet  mellem  historie  og  kultur,  men lukkede for disse refleksioner med begrebet om tidsånden som sluttet system. Det er denne forvandling af helheden til tvangssammenhzng, som de postmoderne samtidsiagttagere (Baudrillard, Perniola,  Lyotard m.fl.) reagerer på.  Indledningens  signalement af en kynisk  tidsånd ville de afvise som en tolkning, der netop fastholdt forestillingen om en sammenhmg mellem historie og kultur. I stedet ville de pege på den postmoderne filosofi som et udkast til en nragtern, illusionslras beskri- velse af, hvordan kulturen eller »ånden« står frit i forhold til historien som et åbent mulighedsfelt. Dermed forer diskussionen af tidsån- den ind i en erkendelsesteoretisk diskussion om erkendelsens vilkår.

## Erkendelsesteori

Den  klassiske erkendelsesteori har prioriteret  sikkerhed  hojere  end rzsonnement, har filosoffen Richard Rorty hzvdet.14 Ligesom Paul Fe--yerabend'5 har han karakteriseret erkendelsesteorien som et selvvalgt fzngsel, en opstilli  g af mure uden for hvilke tanken ikke må bevzge sig. Til disse mure 1 orer de tre kategorier, som også har begrundet Torsogene på at forankre kulturen og tidsånden i historien: reprgsentation,  realitet,  rationalitet.

Opstillingen af disse mure begyndte med ~escartes,'~ som fastlagde den moderne filosofis udgangsposition: jeget  der står adskilt fra omverdenen. Dette jeg,  som tvivler om alt, frigjorde sig i og med denne tvivl fra alle autoriteter og traditioner, men  bandt sig samtidig til i erkendelsen at oprette den sikkerhed og autoritet, som var forsvundet med  tabet af omverdenen. Det kom  til at svinge mellem kun  at tro sine egne ojne og at tvivle på sine egne ojne. Alle dets bestrzbelser sigtede mod at sikre overensstemmelse mellem de indre reprzsentationer og den ydre realitet.

Denne klassiske opfattelse af erkendelsessituationen er siden blevet kritiseret, og det er i-lyset af denne kritik, at Lyotards forestilling om

»de små historier« og »sprogspillene« må diskuteres.

Kritikken har  for  det  f0rste  rettet sig mod opfattelsen af erkendelsessubjektet som en tilskuer. Her går der en linje fra den klassiske tyske idealisme med dens refleksioner over dialektikken mellem fremmedgorelse og selvbevidsthed  til Marx og Freud.  Filosoffen, jeget,  arbejderbevzgelsen osv. får gennem fremadskridende oplysning indsigt i de mekanismer, som har fort til, at områder af realiteten er undslup-

pet reprzsentation og rationel bearbejdning.

For det andet har kritikken rettet sig mod opfattelsen af objektet for erkendelsen  som et objekt for beherskelse. Her er der blevet draget paralleller mellem Nietzsches,  Heideggers, Adornos og Horkheimers oplysningskritik,  deres kritik  af identitetstznkningen. Men mens Adorno og  Horkheimer  udformede  deres  oplysningskritik  inden  for  oplysningstraditionen, fortrzngte Nietzsche det forhold, at han i selve sin --kritik  gentog oplysningstankegangen.  Derfor forsvandt kategorierne realitet, rationalitet og reprzsentation hos ham i en magtteori,  hvor zstetikken  blev svaret på gyldighedsproblemet.

Endelig har kritikken -for det  tredje -rettet sig mod Segrebet om tegnet. Med Ferdinand de Saussures strukturelle lingvistik flyttedes perspektivet væk  fra den enkeltes bevidsthed  og hen  mod sproget som medium for fzllesskabet. Sprogtegnet var ikke bundet én-til-én hverken til den enkelte sprogbruger eller til det enkelte betegnede objekt. Saussure sammenlignede sproget med et spil, og Wittgenstein gik videre med sin teori om de mange »sprogspil«. Han gjorde gzldende, at tegnenes betydning kun kunne forstås gennem analyse af de forskellige kontekster, hvori de blev artikuleret. Det indebar på den ene side en  sprzngning af totalitetskategorien,  men  fastholdt  på den  anden side den »lokale« gyldighed for kategorierne reprzsentation, realitet, rationalitet.  Det  er  denne  teori,  som  Lyotard  tager  som  udgangspunkt  for  sin  alternative erkendelsesteori:  påstanden  om  at  viden fremgår af en kamp mellem forskellige, uforenelige og inkommensurable sprogspil,  en »agonistik«.

Kritikken  af den  klassiske erkendelsesteori  rettede  sig mod  dens partikulariserede reprzsentationsbegreb, dens individualiserede realitetsbegreb og dens beherskelsesorienterede rationalitetsbegreb. Men  med  Lyotards  »agonistik« vender  partikulariseringen,  individualiseringen og beherskelsesorienteringen  tilbage. De »små fortzllinger*  er  blevet  stikordet;  spargsmålet  om  gyldighed  er  blevet  et spargsmål om at tage stik hjem. Den enkelte »fortzller« eller »spiller« er ikke forpligtet i forhold til et kommunikationsfzllesskab. Hvor en Habermas taler om udveksling af erfaringer, taler Lyotard om udveksling  af  udfordringer.  Hvis  Lyotards  beskrivelse  skal  tages  for pålydende -hvad den skal ifalge Seyla Benhabib, der har påvist hvordan hans konkrete eksempler viser  en udviskning  af skellet mellem manipulative og  ikke-manipulative udsagn -så gzlder det for  udfordreren om at få modtageren  (modstanderen) til at give efter for udspillet, ikke om at få ham til at give ret i en erkendelse.

Wittgenstein  begrunder sin teori om de uensartede sprogspil ved en sammenligning med  de uensartede  bymiljaer. Modernitet rimer ikke sammen med totalitet: »Vort sprog kan betragtes som en gammel by; der er en snarklen af gyder og pladser, gamle og nye huse, og huse med tilbygninger fra forskellige tider; og alt dette omgivet af en mzngde nye forstzder med lige og regelmæssige gader og ensartede huse. (...) Hvor mange huse eller gader skal der til, far byen  er en by?« -Denne sammenligning mere  end  antyder,  at Wittgensteins sprogfilosofi  er bundet til en bestemt kontekst, århundredskiftets Wien. Lyotard taler om den pessimisme, som kendetegnede generationen fra denne tid, men også om, at et intellektuelt sargearbejde er fart til  ende. ~Lzngslen efter den forsvundne fortzlling er selv forsvundet  for  de fleste mennesker«.  I  stedet  har  videnskaben  nlzrt  dem realismens barske nagternhed«. Et rids over denne barske realitet vil vise, at Lyotards nagternhed mimer tendenser i tiden, reprzsenterer en erkendelsesmzssig tilpasning til dekonstruktionen af det klassiskmoderne verdensbillede, men nzppe en bestrzbelse på erkendelse af årsagerne til og de sandsynlige falger af denne dekonstruktion. Med Sloterdijk kunne man kalde denne nagternhed  »oplyst falsk bevidsthed« eller kynisme.

## Decentreringen globalt

Det postmoderne samfund er »post«, fordi det har mistet  en stabil placering i en hierarkisk orden. Tidligere frakendte de imperialistiske magter  de  kolonialiserede  »kolde«  samfund  en  »varm«  historie, fordi  en  sådan ville  rokke  ved  magtudfoldelsens  legitimering.  Nu frakender samtidsiagttagerne i de vaklende imperier sig selv en historie,  fordi  de ikke lzngere kan  forbinde deres  viden  med  en  central magtudfoldelse. Centrum har forskubbet sig og mangfoldiggjort sig -hvilket i diagnosticeringen af den postmoderne situation identificeres med fravzr af centre.

Oplevelsen af decentrering og dekonstruktion melder sig hver morgen, hvis man tznder for verden, radioavisen, der har udviklet sig til et gentagent attentat mod vaneforestillinger om historiens  drivkrzfter og retning. Stadig sker der forskydninger i de globale akonomiske og politiske strukturer. Den gamle opdeling i den farste verden som himlen,  den  anden  verden  som  helvede  og  den  tredje verden  som skzrsilden er ikke lzngere noget godt grundlag for en mental kortlzgning  af  magtstrukturerne og  det  internationale  system.  Den  fjerde verden er kommet til, den syvende himmel er forsvundet.

I  massekulturen  er  der ganske vist  et  boom  for  aggressive  eller nostalgiske  forsag på  restauration af Vesten  som verdens  centrum. Rambo tager revanche for Vietnam-krigen, mens Blixen sikrer den klassiske kolonialisme en symbolsk renzssance. ,Men mens verdensbillederne  pudses  af,  krakélerer den  verden,  de  reprzsenterer.  De farhen så udadelige diktatorer falder eller flygter, religiase bevzgelser i Polen og Iran bryder det politiske verdensbillede, lokale konflikter i Sydast-Asien og andre steder har afslaret en anden virkelighed end den, som traditionelt  organiseres  i almene, internationale  begreber som socialisme, liberalisme osv. Man kunne nzvne Kinas omlzegning af sin politiske kurs,  man  kunne nzvne apartheidsystemets  begyndende omlægning: overalt kan man iagttage en decentrering i forhold til de magtstrukturer og politiske kategorier, som tidligere holdt sammen på det internationale system. Det kunne lyde som et argument for de mange, inkommensurable »små historier«, men demonstrerer i  virkeligheden  nadvendigheden af en »starre historie«,  en historie, analyserer vekselvirkningen mellem Historien i de akonomisk-politiske centre og der som Eric R. Wolfs Europe  and  the people  without  history de mindre historier  i den kolonialiserede periferi.

## Decentreringen nationalt

Decentreringen er også slået igennem på det nationale plan. 0konomisk  har multinationaliseringen af kapitalismen  bidraget  til en forskydning  i  beslutningscentre -og  dermed  til  en  desorientering  af traditionelle forestillinger  om  samfundsindretningen. Fabrikken, virksomheden  og forretningen  er ikke lzngere holdepunkter  for forestillingsevnen i forsagene på at danne billeder af, hvordan samfundet hznger sammen. Uanskuelige akonomiske netvzrk, der krydser landegrznserne, og anonymiseret kapitalcentralisering i fonde, forsikringsselskaber, pensionskasser  mv.  er en yderligere  baggrund  for den såkaldte postmoderne tilstand. Men at slutte fra årsagssammenhznges  usynlighed  til  umuligheden  af  at  identificere  overordnede årsagssammenhznge kan ikke give nogen intellektuel tilfredsstillelse, omend nok en lettelse.

Tilsvarende  synes  begrebet  om  »magtens  implosion«  i  vid  udstrzkning at gzlde den personlige oplevelse af de politiske mekanismer  snarere  end  disse  selv.  I  Danmark  gav  omstillingen  fra  landbrugssamfund  til  industrisamfund  omkring  1960 anledning  til  en gennemgribende  politisering.  Under  den  nuvzrende omstilling  fra industrisamfund til informationssamfund foregår der en markant privatisering. Den  arbejdslase skal med jzvne  mellemrum  stemple sig ind i samfundet, men må i mrigt privat  sage at skaffe sig mening i livet.  Den,  som  gennem  arbejde  integreres  i  samfundet,  ser  det  i stigende grad  som et spargsmål om den enkeltes private initiativ.  I 6OYerne og  7OYerne gjaldt  den sociologiske og politiske  interesse de indbyrdes  relationer  mellem  samfundsklasserne.  I  80'erne går  det afg~rende  skel  mellem  dem,  som  er  integreret  i  produktionen  (af samfundet), og dem som ikke er integrerede. Oplevelsen  af at vzre »overfladig« og  »overkomplet«,  som  i  slutningen  af  forrige  århun- drede bredte sig blandt de intellektuelle, er i de seneste år blevet en masseoplevelse. Men selvom oplevelsen er privat, er problemet politisk, og selvom de traditionelle politiske magtstrukturer decentreres, dekonstrueres eller ~irnploderera, så er det ikke ensbetydende med, at  politiske  problemer,  sådan  som  en  Baudrillard  synes  at  mene, lader sig oplase i en blanding af karneval  og kynisk konformisme.17

## Decentreringen mentalt

De psykiske konsekvenser af den oplevede decentrering er i de senere år blevet tematiseret under overskriften narcissisme. Den moderne personlighedstype er diagnosticeret som narcissisten, hvis grundproblem er identiteten.  I  stadig  »oplevelseshunger« forsager  han  at udfylde sin  indre  tomhed;  hans  manglende jegstyrke  forhindrer  en  skelnen mellem subjektive processer og objektive forhold. Spejlkabinettet er hans tempel.  I den postmoderne filosofi ses individet ikke lzngere i billedet  af virksomhedsejeren, driftsherren, jeget  der strzber efter at blive  herre  i  eget  hus.  Som  »begzrsmaskine«,  som  »decentreret netvzrk af libidinase bindinger«  kan det synes som en opfyldelse af den socialistiske utopi om den ikke-individualistiske personlighedstype;'8 men  metaforer  som  »maskine«  og  »netvzrk« antyder,  at  en anden tolkning kunne vzre den tvangsmzssige tilpasning, nidentifikation  med  angriberen«.

Det anskueligste billede af den postmoderne personlighedstype finder man selvfalgelig i den såkaldte »hyperrealitet«, den mediemanipulerede,  massekulturelle  virkelighed.  Politikeren  Reagan's  citater fra skuespilleren Reagan's gamle  B-film er et spektakulzrt eksempel. Men  det  bedste  eksempel  på  »decentrerede  netvzrk  af  libidinase

bindinger« finder man i TV-serier som Dallas og Dollars.

Blandt de typisk postmoderne trzk i familierne Ewing og Carrington er oplasningen af den store sammenhzngende fortzlling i et netvzrk af små fortzllinger det mest iajnefaldende. Denne oplasning af af, at de to familier er szrt  fortidslase. Fortiden kommer kun ind som uventede  indbrud,  generende afbrydelser, en glemt  bror,  en  savnet trznger

det organiserende episke åndedrag i stakåndede episoder er betinget saster,  en  anden  far,  en  ukendt  stedmor.  Out of  nowhere fortiden sig på som nutid, som kilde til nye lyst- og lastgevinster.

Den  manglende fortid  er samtidig  baggrund  for  den  manglende karakterdannelse. De enkelte figurer er sammensat som affektmoduler, der aktiveres af de muligheder, som nuet byder på. Kun i kame- raets dvzlen ved ansigterne, når personerne er sat skak, når netvzrket kortslutter, når lzberne sitrer og ajnene glipper, fornemmer man lzngslen efter at vzre andet end objekt for impulser.

Når en J.R.  og en Alexis  er blevet heltene,  som seerne  elsker at hade,  er  det  fordi  de  som  zrkekynikere  accepterer,  at  nanything goes«. De erkender, at livet er et spil på liv og dad, en  »agonistik«. De trzder i karakter under den kyniske administration af den fortsat-

te katastrofe.

## En ny historie er

## begyndt

Den postmoderne filosofi har Bet en rolle i kulturdebatten, som kan minde om J.R.'s  i hverdagssnakken: den er blevet filosofien, som de fleste elsker at  hade. Det fortzller, hvor seismografisk  falsomt den har registreret den tidsånd, hvis eksistens den benzgter. Men det antyder også, at den -forenklet -kan ses som en tilpasning til det univers, der fremstilles i Dallas.  Der er den samme oplasning af den starre sammenhzng i  små fortzllinger,  den  samme fortidslase  hengivelse  til nuet, den samme portratering af mennesket i mikroprocessorernes billede,  den samme fremstilling af det sociale liv som en kamp om anerkendelse.

Der  er  tale  om  en  realistisk  filosofi  for  så vidt  som  der  er  sket afgarende  forandringer  i  forholdet  mellem  de  dimensioner  i  samfundslivet,  som  dzkkes af kategorierne akonomi,  politik  og  kultur. Men den bliver kynisk, når den drager den konsekvens, at forandringernes tid  er aflast af »den fuldendte tid«,  at historien  er ude.  Den har mobiliseret  al sin polemiske energi mod  de såkaldte »store fortzllingera -om videnshelten,  der arbejder hen mod den universelle fred, den akonomiske helt, hvis mål er akonomisk vzkst, den politiske helt,  der kzmper for det klasselase samfund. De er blevet legitimeringsfortzllinger, hzvdes det, som dels sikrer fortzlleren en mageligt tilbagelznet distance til sin egen tid, dels låser de historiske muligheder fast til en przetableret terroristisk-utopisk  helhed. Men den »intention mod totaliteten« (Lukács), som i 60'erne og 70'erne orienterede  opgaret  med  faktaregistrerende  positivisme,  snzver  kildekritik, autonomisering af de kulturelle udtryk osv., udlaste fortzllinger, som ikke kan sammenlignes med Lyotards karikerede billede af de »store fortzllinger~. Netop »intentionen mod helheden« skzrpede opmzrksomheden  mht.  det  anderledes,  det  marginaliserede,  brudfladerne, interferenser mellem  begivenhedshistorien  og »de lange tidsstrzksa historie.  Det var helhedsforestillingen, som aktualiserede problemer som småborgerskabets placering i forhold til den kapitalistiske  modernisering,  samtidigheden af uensartede,  ~usamtidigea tidsrytmer; tendenserne  til  etnocentrisme  og  anakronisme  i  fortolkningen  osv. osv.

Det tidehverv, som sages indkredset med begrebet om postmoderniteten og posthistorien,  har gjort andre problemer aktuelle, men jeg tvivler på, at man kan nå frem mod meningsfulde »svar«, hvis man som  udgangspunkt  vzlger  at  betragte  dem  som  små,  autonome »spil«. Man vil f 7 i   »kulturanalyser«, der er elegante,  stilfulde, zstetiske -men som i lzngden vil blive kedsommelige i deres adskillelse fra den historie, som trods alle proklamationer fortsztter. Som Henri IV sagde, da han til sidst havde %et nok af sin livret:  »Altid agerhøne!«

## Noter

1. Se  Ivo  Vidan,  »Anfange  im  Fin  de  siecle«  og  Hans  Ulrich  Gumbrecht  ~Posthistoire Now«, begge in Hans-Ulrich Gumbrecht og Ursula Link-Heer, Epochenschwellen  und  Epochenstmkturen im Diskurs der Literatur-  und  Sprachhistorie, Frankfurt am Main  1985.
2.  Se Eric R. Wolf, Europe and the People  without  History, Los AngelesILondon  1982.
3.  Se Barbara  Brand-Smitmans,  »Die doppelte  Helena. Alltag  und  Utopie zwischen Krieg und  Frieden  in Blochs Philosophiea, in Text + Kritik, Munchen  1985, særbind  om Ernst Bloch.
4. Peter Sloterdijk, Kritik  der pisehen  Ernunjt, Frankfurt am Main  1983.
5. Nogle forelebige bud  har jeg givet i essayet »En kedsom verden går sin gang«, Infrmation 29.1.1986  og kommentaren  »Et herreliv, et hundeliv«, Infonation 4.4.1986.
6. I  Praksis 5: Nuet  druknet i  latter, Herning,  1983.
7. Trykt i Litteratur  og samfund 35.
8.  Jfr.  også  Ulrich  Raulffs »Trage Strome der  Geschichte.  Die Annales E.S.C.:  eine andere Art der Historiographie~,  in Freibeuter nr.  17, 1983.
9.  Jfr.  Seyla Benhabibs »Episternologies of Postmodernism: Rejoinder to Jean-Francois  Lyotard«, in: New  Genan Critique, 33,  1984.
10.  Jean-Francois  Lyotard, Viden og det postmodem  samfund, Arhus  1982.
11. 1  1. I sin Ergangeru Zukunt. Zur Semantik geschichtlicher Zeiten, Frankfurt am Main 1979 -specielt kapitlet nHistoria  Magistra Vitae. ~ b e r die Auflösung des Topos im Horizont neuzeitlich bewegter Geschichtea.
12.  Jfr.  Ian Watt, The Rise  of the Novel, London  1970, s. 24.
13. Af  M.W.  Eppelsheimer,  citeret  efter  René Welleks  »The  Revolt  against  Positivisma  in: Concepts of CriticUm, New Haven 1967.
14. Richard  Rorty, Philosophy and  the  Mirror of Nature, 1979.
15. Paul Feyerabend, Erkenntnis&gt;rjeie Menschen, Frankfurt am Main  1981.
16. Her og i det felgende trækker jeg  på Seyla Benhabib,  anf. artikel.
17.  Jeg  henviser  til Nils  Gunder Hansens introduktion,  »Vesterlandets misere som fabel«, in Semiotik 3-4,  1981.
18.  Jfr.  Fredric Jameson, The Political  Unconrcious, London  1981, s. 125.