INTRODUKTION
Forfattere: Kristian Handberg, Rasmus Kjærboe, Sofus Landbo, Simone Rasmussen, Oscar Schönström, Jesper Svenningsen
Tidsskrift: periskop (2025-12-04)

PERISKOP

PERISKOP

NR. 34/2025

FORUM FOR KUNSTHISTORISK DEBAT

TABTE SAMLINGER OG FORSVUNDNE VÆRKER

Periskop: Forum for kunsthistorisk debat Nr. 34, 2025

'Tabte samlinger og forsvundne værker'

Titel: Introduktion Forfatter(e): Kristian Handberg, Rasmus Kjærboe, Sofus Landbo, Simone Rasmussen, Oscar Schönström og Jesper Svenningsen Sidetal: 5-8 Dato: 04.12.2025

DOI:

10.7146/periskop.v2025i34.162504

## INTRODUKTION

## Tabte samlinger og forsvundne værker

Som kunsthistorikere er vi primært optaget af det visuelle: de genstande, kunstsamlinger og bygningsværker, vi kan møde med øjet. Det er derfor ikke overraskende, at det glemte og det tabte i kunsten har været et mere negligeret kapitel i  disciplinens  historie.  I  nærværende  nummer  er  fokus  netop  rettet  mod  det materiale, der på den ene og den anden måde er gået tabt for øjet, om det være sig konkrete værker, der ikke længere fi  ndes fysisk, eller kunstsamlinger, der er spredt for alle vinde.

Vi forventede historier om værker og samlinger, der er gået tabt på forskellig vis.  Men  bidragene  viser  overraskende  nok  også,  at  værker  og  samlinger  også kan være tabt på forskellige måder. Selvfølgelig kan en samling være tabt ved at være opsplittet og dens bestanddele tilintetgjort. Andre værker og samlinger er tabt, fordi vi simpelthen ikke har genfundet dem endnu, ikke har udpeget dem i mængden. Eller blot endnu ikke har indset deres historiske sammenhæng. Nogle samlinger er tabt, fordi de aldrig var mere end en mulighed. Nogle samlinger eksisterede, men var aldrig samlet i geografi  sk forstand. Noget er tabt for altid, meget kun tilsyneladende, andet kun forbigående.

De forskellige bidrag i dette nummer demonstrerer også de mange grunde til hvorfor, vi glemmer og taber disse genstande fra vores kunsthistoriske horisont. Det  kan  for  eksempel  være  kunsthistoriedisciplinens  egen  blinde  vinkel,  der favoriserer en bestemt værktype eller kunstnerisk identitet frem for andre. Vi ser også fl  ere eksempler på, at glemslen eller tabet er et resultat af en bestemt museums- eller kunstinstitutions prioritering - forståelsen af, hvad der er gale- riefähigt og  bevaringsværdigt  skifter  over  tid.  Nogle  gange  skyldes  tabet  også institutionens deciderede forsvinden - den struktur, organisation og bygninger, der engang holdt samling og værker sammen, er gået bort af den ene eller anden grund.  Men  disse  fravær  kan  også  skyldes  noget  så  simpelt  som  grådighed, hvilket tydeligt skinner frem i eksemplet om Guldhornene fra Gallehus, som blev omsmeltet for deres guldpris i 1802.

Studiet  af  tabte  samlinger  og  glemte  værker  ligger  i  et  krydsfelt  mellem kunsthistorie og andre former for historie om samlinger og museer. Der er åbenlyst en del arkivgranskning og andet historisk benarbejde at gøre for at udforske samlingernes historie, som fører ud af billedernes verden og ind i dokumenterne og efterladenskaberne. Ofte er de tabte samlinger selv præget af et indhold, som går på tværs af kategorier som kunst og noget andet - hvilket netop kan give en karakter, der er let at tabe og glemme. Bidragene viser med tydelighed, at tabte samlinger og glemte værker går gennem kunsthistorien og ikke er begrænset til førmoderne tider inden museerne og kunsthistorikernes tid. Der er forsvundne samlinger og tabt materiale fra de seneste årtier og udforskningen af, hvordan tabet har fundet sted, kan være et omfattende arbejde.

Bidragene har alle kerne i dansk kunsthistorie, fra rigets forskellige sammensætninger og relationer med omverdenen. At gøre nyt materiale kendt og føje nye  aspekter  til  dansk  kunsthistorie  kan  derfor  være  en  forhåbning  for  dette nummer, selvom meget fortsat vil være tabt og glemt.

Den hollandske maler Karel van Mander III's forsvundne kunstsamling fra 1600-tallet er emnet for Charlotte Christensens artikel, der stiller skarpt på de få overlevende genstande, vi kender til. Hofmalerens samling er 'tabt' ved at være opløst, indholdet sendt videre til andre samlinger, noget fi  ndes givetvis uidentifi   ceret i museumssamlinger, men det meste er velsagtens (i egentlig forstand) gået tabt. Christensen genfi  nder ikke bare samlingens genstande, men også den særlige logik, der gjorde sig gældende for sådanne samlinger på Christian IV's tid.

I  Julie  Foged  Kristensens  essay,  udfolder  hun  jagten  på  en  anden  kunstnersamling,  nemlig  tegneren  og  grafi  keren  Jacob  Fosies  glemte  grafi  ksamling fra  omkring  år  1700  blandt  de  mange  tusinde  grafi  ske  blade  i  Den  Kongelige Kobberstiksamling.  De  kan  kendes  ved  et  såkaldt  samlermærke,  skrevet  med blæk i billedernes margen. Samlingen har som en ituslået mosaik været spredt i alle hjørner af kobberstiksamlingens kasser, men forfatteren får nu samlingens kontur og fylde til at stå tydeligt frem.

Museernes varetagelse af samlinger kan således have stor betydning for den synlighed, men de er også bestemmende for hvilken betydningsramme, de læses ind i. I 1941 blev over 300 tegninger og akvareller af Jakob Danielsen fra Qeqertarsuaq  i  Grønland  udstillet  på  Statens  Museum  for  Kunst.  Kunsthistoriker Anna Vestergaard Jørgensen undersøger, hvorledes Danielsens værker i stedet endte i Nationalmuseets samlinger og hvordan receptionen af kunstnerens værk har været i Danmark.

En  helt  anden  grund  til  genstandes  glemsel  kan  være  at  samlingsinstitutionen ændrer sin praksis. 'Tag en Jorn med Hjem', kunne man læse i Gentoftes lokalavis  i  1977.  Kunstbiblioteket  Tranegården  stillede  nemlig  original  grafi  k til  rådighed  for  hjemlån.  Andre  af  hovedstadsområdets  storkommuner  tilbød ligeledes borgerne, at de kunne låne billedkunst med hjem på samme måde, som man kunne med bøger. Dog blev denne form for vidensdeling for bekostelig, og tiltaget var stort set afviklet i løbet af 1990'erne. Line Ellegaard trækker en spændende del af den danske velfærdsstats historie frem fra glemslen og undersøger indholdet af folkebibliotekernes kunstudlånssamlinger.

Samlingers  glemsel  kan  også  skyldes,  at  de  i  dag  fi  ndes  i  en  lidt  uventet kontekst.  Således  undersøger  Kristian  Handberg,  hvordan  dansk  kunst  under den kolde krig var et diplomatisk bindeled mellem Øst og Vest. Vi bliver introduceret  for,  hvordan  en  række  anerkendte  kunstnere  som  Victor  Brockdorff  , Palle Nielsen, Dea Trier Mørch og Per Kirkeby bidrog med værker til forskellige særudstillinger og biennaler fra 1950'erne til 1990'erne i det daværende DDR. De forskellige bidrag til udstillingerne blev i fl  ere tilfælde indkøbt af den østtyske stat og tilhører i dag Kunsthalle Rostock, der åbnede i 1969. Handberg analyserer, hvordan den glemte samling opstod, samt hvilke politiske ambitioner og udfordringer der var i løbet af dens tilblivelse.

En bestræbelse for at få genstandene ud til så mange som muligt kan således ende med at forårsage det modsatte. Noget lignende synes at være tilfældet for de lydværker, som kunstforeningen Ung Dansk Kunst udsendte i 1969, der med sit reproducerbare medie lydbånd, ellers lovede en vid udbredelse. Seks ud af de i alt ti bånd med lydværker af kunstnere associeret med Eks-skolen er i dag fundet og kan genhøres, mens resten i skrivende stund er forsvundne. Magnus Kaslov indskriver denne halvtabte værkserie i konteksten af de seks kunstneres praksis og  udfolder,  hvad  disse  værker  bidrager  til  i  forståelsen  af  gruppens  eksperimenter med formater.

De  nok  mest  kendte  forsvundne  kunstværker,  guldhornene  fra  germansk jernalder, er emnet for Christian Vinds afsluttende essay. Vind fortæller levende og medlevende om de steder og de hænder, som guldhornene passerede gennem. Fra kniplepigen Kirsten Svendsdatter i 1639 trak det første horn op af jorden, til begge horn blev klippet i stykker og smeltet om i køkkenet hos en københavnsk falskmønter.  Hornene  er  uigenkaldeligt  tabt,  men  lever  videre  i  upålidelige kobberstiks usikre linjer, i fantasien og erindringen.

I  tillæg  til  disse  artikler  bringer  nummeret  en  anmeldelse  ved  kunsthistoriker Peter van der Meijden af Dick Higgins, Alchemies of Theater: Plays, Score, Writings (2024).  Bogen  er  en  samling  af  multikunstneren  Higgins'  tekstbaserede og intermediale værker. Disse fl  ygtige værkformer relaterer sig til temaet omkring det, som er på grænsen til det tabte og forsvundne.