Opdragelsen, læsningen og kønnet hos Rosseau
Forfattere: Anne Scott Sørensen
Tidsskrift: kok (1996-04-23)

## Anne Scott SQrensen

## Opdragelsen, Izsningen og k~nnet hos Rousseau

I de senere 5rs litteratur- og kulturkritik har der ikke mindst under indflydelse af den dckonstruktive balge været sat fokus på begrebet lzsning ud fra mange forskellige synsvinkler: hvad lzser vi, hvordan lzser vi, hvorfor laiser vi? Ja, selve begrebet l ~ s n i n g har bredt sig som en generaliseret beskrivelse af cn (post)moderne måde at forholde sig til sin omverden på, og l~csningen er oinvendt blevet anskuet som et kulturelt fzenornen, forankret i vores individuelle som kollektive dannelseshistorie, i moderniteten og opbruddet herfra. Som en konsekvens heraf er læsning også blevet et aktuelt pzedagogisk og moralsk emne, her iblandet sp~rgsmål som forskellige genrers og mediers rolle, b ~ r n s og unges l~sekompetencer m.v.

Diskussionen er imidlertid ikke så ny endda. En af de forste, som b e s k ~ f tigede sig med dette kompleks, og som relaterede det eksplicit til moderniteten som vilkår, var J.J. Rousseau i Elnile -ou de I'éducation fra 1762.'  Eller måske skulle  jeg netop her eksplicitere, at det er sådan,  jeg i det fØlgende vil »l=se« det vzrk, der netop for 200 år siden udkom forste gang p i   dansk.' I den mellemliggende tid har det fgrt et rigt efterliv i utallige genfortolkninger, for nylig bla. af så autoritative fortolkcre som .T. Derrida, P. de Man og M. Jacobus. Det er blevet lzest som et vzerk, hvor det moderne menneske og den moderne kgnskai-akter  mere end noget andet sted er blevet kodificeret gcnnem forestillingen oin den naturlige opdragelse; men også som et forf~rerisk vairk, der leger med sin h e r ,   og hvis status og betydning har vmet omstridt. På én gang en videnskabeligt anlagt afhandling og en rornanagtig jeg-fortzlling synes det selv en uudt@mriielig kilde til ny-lzsninger, hvilket Rousseau da også selv nairmest paranoisk forudså i sit forord.

## Rousseau som naturvejleder

I slutningen af  1700-tallet omsattes oplysningens projekt i en omfattende opdragelseslitteratur, der bidrog til at designe det moderne, sekulariserede men- neske inellem natur og kultur. Rousseau  skabte med Emile det autoritative udkast, som alle senere daiinelseskoncepter og pzdagogogiske strØriininger langt ind i det  19. århundrede tog afszt i. IfØlge forfatterens egen opfattelse, så er Emile da også én  af de fØrste bØger, som systematisk beskzftiger sig med »den kunst at danne mennesker«,' som han skriver i forordet -en indtil da forsØmt opgave, også inden for oplysilingslitterat~~ren, der med undtagelse af J. Locke kun havde beskzftiget sig med opdragelsen so111  et folkeretsligt problem, som en del af naturretten. Det er en fors@nimelse, sorn Rousseau sztter sig tor at råde bod på i sin afhandling, sorn haii kalder den, med de såvel systematiske betragtninger som praktiske anvisninger.

Allerede i forordet stØder vi ind i de for vzrket og for Rousseau s5 karakteristiske paradokser. For hvordan kan opdragelsen vzrc en kunst og samtidig PØlge »naturens vejledning«?Wg hvordan kan en videnskabelig afhandling vzre bade systeinatisk og praktisk? Når den i ~ v r i g t snarere viser sig at vzre en fiktion, lagt i munden p2 Rousseaus talcr~r Jean-Jacques, der qua fornavnet fremstår som e11 del af, inen netop ikke som helt identisk med sin forfatter. Denne fortzller er mentor for vzrkets titelfigur Emile og beretter om hans opvzkst og udvikling fra dreng til mand (1. -4. bog) og om hans m@de  med kvinden Sophie (5.  bog). 15.  bog kalder Rousseau da også med en dobbeltbundet retorisk gestus sit v ~ ~ i - k for en roman. »Skildringen af den menneskelige natur er i sig selv en ganske kgn roman« siger han,' for i nzste omgang allerede på foi-liånd at håne dem, der matte dnske at afvise bogen som en fiktion. GØr han her på den ene side kunsten til naturens legitime fortolker, så gØr han den samtidig til trick,  til snyd; en dobbelt omvendingsfigur (kiasme), som han flere gange vender tilbage til, og hvorigennem han tilsyneladende ophzver sine egne udsagn, Inen samtidig g@]opinzrksorn p2, at dannelse, opdragelse og lresning er samnienv;cvede kulturelle konfigurationer.

Allcredc fra de fØrste sider i vzrket fremst%-  naturen som både årsag til og virkning af opdragelsen, både urgrund og niål for opdragelsen. Igennem hele vzrket såvel sorn i sit Øvrige forfatterskab lzgger Rousseau da også mange forskellige spor ud ined hensyn li1 naturbegrebets status, idet han snart taler om »naturtilstanden« som historisk-antropologisk  tilstand, snart taler om »den menneskelige natur« soni antropologisk szdeskildring, snart taler om nnaturens formål« som en nioralfilosofisk kategori, i lighed med I. Kants senere udlzgning af dette begreb, og endelig taler om »naturens bog« og om at lzse »naturens bogstav« i noget, der kunne opfattes som en ren tegnteori. Rousseau-forskere strides om betydningen heraf. Er der tale o 1 1 1  forskelli,  ne naturbegreber, er der tale om en tilstrzbt flertydighed eller om en dyb ambivalens? Tror Rousseau på naturen, eller gØr han ikke'?

Sprogfilosoffen Derrida har i  sin analyse set varket og hele Rousseaus forFatterskab i lyset af dcn vestlige dualisme mellem det, han kalder nzrvzrets ontologi, dvs. troen på storrelser som sandhed og identitet, over for fravzrets realitet, dvs. tvivlen p5 de samme kategorier. Han mener, at Rousseau iizrmest på trods forsgger at skrive nxrvzret frem i sin doktrin 0 1 1 1  natur, oprindelse og spontaneitet, mens P. de Man i sin fortolkning rietop Izgger vzgt på det, han kalder dcn allegoriske tale hos Rousseau og beskriver som en stadig uafgjorthed vedr~rendc selve sprogets evne til at rcpr~~senterc, f.eks. naturen.Den nykantianske filosol-  Cassircr formulerer det p5 den irlide, at Rousseaus naturbegreb ogsa in; ses soin en kri~isk kategori, som det sted, hvorfra han skaber er1 idealkategori, en etisk-moralsk norm, der kan reprzsentere de sande vzrdier eller ineniieskets  sande ansigt.7

I denne forstand lader Ro~~sseau sin mentor og fortzller i Enzile blive en slags moderne »naturvejleder«, som M. Jacobus har formulcrct det;xhan  ffllger ikke bare naturens ve-jledning,  men fremstår omvendt som den, der så at sige bliver sat til at fortzlle naluren (barnet Emile), hvad den ikke ved om sig selv, og dermed samtidig helzrc laseren om, hvori denne natur består, og netop i denne omvendte forstand bliver hans opdragclse til c 1 1  ikke-opdragclse, til en »naturlig« opdragelse!

## Opdragelse til frihed

Milel for Rousseaus opdragclse cr det naturretslige rneririeske forstået som det frie menneske, den idcelle samfundsborger. Del frie menneske definerer han som det menneske. der Iiar sig selv som mål, og som er identisk med delitt mal, det i senere kantiansk forstand sclvberoendc menneske, der kender sit eget vmd. Hail vil vzre den bedst egnede samlundsborger~ er tankegangen, idct han retlcdt af fornuften frivilligt vil indga i samluridspiigten og dermed bebziie overcnsstemiilelsen mellein sit eget og almenvellets bedslc.

Det er derror Emile i forste omgang Prelm  til pubertelen  isoleres fra andre mennnesker i en sand Robisonade-tilvzrelse med mentoren som eneste selskab og Kobiizson Cru,soc som eneste lzsestof. Det er mentoren, der tilrettelzgger hans mode med naturen og med naturen i hain selv, så det frembyder nctop den optimale udfordring, der bestyrker ham i hans egen formåen, og det bliver denne 'naturlige'  crfariiigsdaniielse, der bliver hans åndelige drivkraft.

Den naturlige opdragelse handler altså p i   ingen måde om en simpel aflresning af barnets umiddelbare behov, ciidnu mindre om en laden sti  til over for disse, inen derimod om en indlevelse i de moralske naturlove og en naje tilrettelzeggelse af  opdragelsen herefter. Udgangspunktet for opdragelsen er den uskyldstilstand, som barnet fodes ind i, og målet er opnielsen af den menneskelige frihed, som Rousseau definerer som en slags uskyld af hojere grad, det vil sige en tilstand, hvor individet så at sige er i fuld besiddelse af sig selv, er sit eget formål.

Midlet er paradoksalt nok den sofistikerede tilrettelaggelsc, som gØr friheden li1 c 1 1   illusion, og som giver mentoren en naesten uindskrznket inagt, idet han dog selv samtidig bliver reduceret til en voyeur til Emiles livsudfoldelse. Med til programmet horer, n1 Emile fØrst sent Ixrer at lzse og skrive, da m@det med skriftsproget og litterariteten også er et mode med kulturen og dermed med den mulige forfØrelse v z k  fra det naivt  selv-identiske grundlag, hvor kunnen og villen er sammenfaldende. Sproget og litteraturen er nemlig indgangen til fantasien og begzret og dermed faren for at ville noget, inan ikke kan. Noget, som Emile skines for helt frem til puberteten, der, som Rousseau siger det, er menneskets anden f ~ d s e l . Thi fflrstc gang fodes vi som artsvzsncr, anden gang som k@nsvzsner.

Denne anden f ~ d s e l i puberteten til ungdommen reprmenteres I  vzrket ved Sophies indtrzden, idet den fortzlles som en historie om pigen, der blev til kvinde. Det bliver Sophie, og dermed det kvindelige, der fra ungdommen kommer til at bzre k~nnet, for at Einile, og dermed det mandlige, kan fremstå som identisk med det menneskelige og som hzvet over konnet. Soin K. Gleilte9  så  przcist har formuleret det, så får Rousseau her etableret en dobbelt diskurs, som der allerede ligger en lang tradition for i den vestlige filosofi: på dcn ene sidc en diskurs om  det alment menneskelige, på den anden en diskurs om k~nnet. De to diskurser kan så at sige ikke bringes på samme formel, idet de gensidigt udelukker hinandcn.

## Opdvugelse til sk@nhed  og smag

»Sophie inå vzre kvinde som Emile er mand«"' er det indiskutable udgangspunkt for Rousscau, idet han taler mod ligheden og for forskellen soin den eneste mulighed for at opnå balance mellem kgnnenc i respeklen for begge parters lige vzrd.

I bestr~belseil på at dokumentere dette synspunkt sammenfatter han den sammenlignende anatoinis og psyko-fysiologiens resultater"  i f~lgende to sentenser: »I alt hvad der ikke szrlig angår kØnnet er kvinden udstyret som manden«, hvorimod »I  alt hvad der angår k@nnet  finder man overalt hos kvinden og hos manden s5vel overensstemmelser som forskelligheder«.12  Rousseau konkluderer  hzederligvis:  »Vi ved  ikke, hvor  langt disse  forbindelser kan strzkke sig«, men kun at »I alt hvad de har fzlles er de lige; i alt hvori de er forskellige kan  de ikke sammenlignes«."

»Hic Rhodus, hic salta«. Her er det så, at Rousseau ligesom den ber~mte h ~ r f ~ r e r Hannibal springer med en cirkelslutning. som lyder: Der er ingen forskel, og dog u d g ~ r k~nnet hele forskellen. Han indr~mmer altså usikkerheden, men gØr  den samtidig til  en begrundelse for opdragelsen,  ligesom Freud  150 år senere gØr  nejagtigt den samme usikkerhed til en begrundelse for den videnskabelige psykoanalyse. Den »naturlige« kvinde hos Rousseau, den »normale« hos Freud må formes/kultiveres frem samtidig med, at alt det, der karakteriserer hende, må tilskrives naturen.

Rousseau  og Fseud  starter da samrrie sted, nemlig  i forplantningen.  Da Rousseau skriver Iznge fØr psykoanalysen og dens revolutioner på seksualområdet, så undlader hail blufzrdigt at eksplicitere sagen. Så meget desto stzrkere virker derfor den grundsztning, han udleder heraf: »Den ene bor vzre aktiv og stcerk, den anden passiv og svag; den ene må nØdvendigvis bide ville og kunne; deri anderi kan n ~ j e s ined at gØre svag modstand«.I4 Når provokationen heri fØrst har lagt sig, så begynder nian imidlertid at undre sig, dernzst begynder man også at digte. For hvad i alverden mener han med, at den anden »kan nØjes med at gØre svag niodstand«. Umiddelbart er det rent nonsens alene af den grund, at der mangler et scetningsled, for at det overhovedet kan kaldes en argumentation. Den eneste mulige måde at få sztningskonstiuktionen til afgive mening på er at indtznke 'the missing link' i en argumentationskzde?  der ville lyde nogenlunde sadan her: »da det er kvinden, der niå f; manden til både at ville og kunne«, hvilket faktisk indebzrer, at hun på forhånd har sanktioneret handlingen."

I stedet for den store voldtzgt (som Rousseau tvetunget dels ford~mmer, dcls betvivler muligheden af]  har vi altså den lille eller den sin~ulerede voldt z g t .  At denne IØsning på gåden er rigtig bliver vi  siden bekrtcftet i. F.eks. siges &amp;t,  at &gt;&gt;Kvindens  ikreste middel til at opflamme denne kraft består i at gØre så meget modstand, at kraftudfoldelse bliver n@dvendig«.lh Og igen: &gt;&gt;For at den angribende skal blive srjrherre, inå den angrebnc tillade angrebet eller endog krzve det«." Og endelig: »Den s~destc folelse for den sejrende mand er da denne: tvivlen om hvorvidt det er svagheden der viger for styrken, ellcr om det er en frivillig hengivelse. Kvindcn er altid så listig, at hun lader denne tvivl forblive uopklaret mellem hende og ham«.'"

Til forskel Ira Freud, der lastholder psykoanalysens naturvidenskabeligt empiriske grund. gØr  Rousseau ikke det store nuiiimer ud af at tildcekke sit spring, tvzrtimod så gØr han det Pr~ekt  il en pointe: »Bemzrk hvorledes vi ved at tale om det fysiske uiii~erkcligt fores over til det sjzlelige, og hvordan kzrlighedens s~deste love lidt efter lidt vokser frem af kgnneiies brutaleste forening«."  Hvis man ikke har fået det forinden, så får inan soin lzser her bel z g  for, at  vi sam~idig er gledet fra en bestcinmelse af kvinden til en freniskrivelse af en bestemt seksual~konomi, nemlig udskydelscns @kononli,  der da også scncre som seksualpxdagogik foreskrives Sophie samtidig med, at den allerede er tillagt hende som kvindelig forfØrelse.

Heri ligger imidlertid også indbygget det paradoks, der er den egentlige motivering for den kvindelige opdragelse. Det, der nemlig p i   den ene sidc krrever, at kvinden vzkker det mandlige begrer, det krzver på den anden side, at hendes egen »ubegrrensede attrå« tzinines. For at udfordrc manden til både at kunne og ville in2 hun i samme gestus, som hun forfØrcr, selv fremstå som begzrslØs. Det er dog ikke mindst kgnsaktens andens side, dens karakter af formering, der fØrer til dette dilrmn-ia. Mens kvinden nemlig altid vil vrere sikker på sit ophav og sit afkom, så har manden aldrig denne sikkerhed. Eller rettere så har han ikke anden sikkerhed, end den hun kan give, eller som han kan tiltage sig genncm kontrol over hende. Som moder skal kvinden kunne stå inde for bernene over for manden. Hun må kunne garantere ham sit ophav (som f@dt  af en kvinde) og sin ophavsret (som far til sine bern), og dertil krzves hendes absolutte dyd.

Af  k~nsakten udleder Rousseau deil grundlreggende besteinmelse  af kvinden, at det er hendes opgave at vzre rnanden til behag, dvs. at vzre ham til nydelse og nytte som henholdsvis mage og mor. Ikke mindst det sidste bliver vigtigt for :

»Af kvinders omsorg er in~cndencs f ~ r s t e opdragelse ~itl~zengig; af kvinders opdragelsc athrenger ogsi deres opl-Ørsel,  deres lidenskaber, deres smag, deres forn~jelser, ja,  selve deres lykke. Altså b@r  kvindernes hele opdragelse indrettes med  henblik på inrendene. At behage dem \ilttre dem nyttige, blive elsket og =ret  af dem, at opdragc dein i ungdommen, passe dem so111 voksne. trØste dein, g ~ r e dem livet behageligt og hyggcligt -det er kvindernes pligt til enhver tid, og det er det man b@r  Irere dem lige fra barndominen.«"'

At manden altså i alle måder er afhrengig af kvinden bliver i en tautologisk ringslutning til bevzggrunden for at gØrc hcndc afl~rengig af ham. Bagved dette ligger den provokei-ende tanke, at det er kvinden. der tager vare på drengens udvikling til mand, dvs. hans tilegnelse af n~askulinitet. Det kan hun, i f ~ l g e Rousseau, kun ved at fremkalde den gennem et ikke bare komplementrert, men også afhzngigt udspil, gennem sin (afhxngigc) feminitet. Det er her den måske vigtigste bevzggrund for Rousscaus strenge hzvdelse af srerarten og de adskilte sfitirer ligger. For den maskuline identitet beror på et billede af kvin- delighed, designet til at reflektere hans maskulinitet. Det krxver dels, at et sådant billede er tilgengeligt for ham, dels at han kan distancere sig fra det og underlzegge sig det.

Som fØlge af sin besternmelse af k@nsforholdet, begrundet i kensaktcn, indfØrer Rousseau p5 den ene side koketteriet, p i   den anden side blufzerdighedent skan~fØlelsen  soin dct kvindeliges to absolutter. At balancere in el len^ koketteriet og skammen er ifvlge Rousseau kvindens store udfordring og opdragelsens vxsentligste opgave. Det begreb som mere end noget andet bliver tildelt n~glcn til  dette dilemma er »sk~nheden«. Det er gcnnem den, kvinden holder iuanden fanget, men det er ogsi gennem den, hun fremstår som et ideal for begge kon. SkØnhcden bestemmes rieriilig som en ydre afspejling af den indre sledelighed eller sjzlsgodhed. Den udmlerker sig vcd at ligge s i   tzt på naturen som muligt uden at vrere natur. Denne skelnen er samtidig noglen til Rousseau selv og til hans bestemmelse af det kvindelige som en gåde eller er1 forskel fra sig selv -i modsztning til maskulinitctens gennemsigtige identitet.

SkØnheden er iialge Rousseau et udtryk for den kvindelige »smag«, der omvendt også 11ii  sikres gennem opdragelsen. For »genneni smagen åbner sjxlen sig un~zrkeligt h r   furestillingerne om det s k ~ i l n c på alle 01nrr"lder og dernzst for de nioralske begreber som står i forbiridclse dermed«."  Smagen giver altsi adgang til »dct sk@nne«, til kunsten. der har samine kvalitet som naturen, idet den netop tilnzrrnes sig og fortolker dennes moralske principper. Hos Rousseau etableres der en langt mere direkte forbindelse mellem skonhedcn og det skgnne end senere hos Kant, idet kvinden  sclv Premtrzder soin kuilstvzrk. som tilnzermet natur."  Det bliver da ogs5 rorklaringen på, hvorfor hun ikke anses for sclv at kunnc eller skulle drive det vidcrc end til de såkaldt naturlige talenter. Idet huri nerillig soni kropslig gestalt bliver til »den skØnne« kan hun ikke selv stå i noget ydre forhold til »det sk@nne«.

Ved at gØre det til kvindens egentlige besternmelse at behage henviser Rousseau hende til den vceren andre, cller rettere til at synes frem for at vsre, hvilket han i 1. bog afviste som en ikke-eksistens for Eniile. Det er som en kompensation for dette tab af egenbestemthed, at Rousseau indforer den kvindelige  »list« svrii et redskab, hvormed hun kan gØre sig til herre over manden. Med skonheden kan hun Iregge ham for sine fodder, og riled listen kan huri styre ham, uden at det synes."  Sådan forestiller Rousseau  sig ihvertfald den indre balance, der rnodsvarcr den ydre del-og-hersk-overenskomst, efter hvilken kvinden stiller sig tilfreds med at herske over hjemmet.

Trods disse bestemmelser, der henviser kvinden til en stadig selvbesejring, som udmontes i en lang rzkke forskrifter for pigens opdragelse, hvoraf den mcst provokerende nok er anvisriingen på at vicnne sma piger til afbi.ydelse1og tvang, så 18ber det som en rod  trad genrieni 5. bog om kvinderi Sophie, at man(d) alligevel aldrig rigtig kan vzre sikker på, hvor han har hende. Hendes eget begzr truer hele tiden med at bryde frem, eller rettere så truer hun hele tiden med at forsvinde, at implodere så at sige, og hver gang står denne trussel i forbindelse med den kvindelige litteraritet -dvs. lzsningen og skriften.

## Litteraritet og kvindelig .forf@reLse

Ernile er fyldt af frustrerende eksempler på denne farlige forbindelse mellem kvinden, sproget og imaginariteten. F.eks. den pige, der helt går op i  den beskzftigelse at skrive O'er deri omvendte vej på sit linned, mens hun ellers nzgter at lzse og skrive; eller den pige, der er opslugt af sine dukker og glemmer sulten for fantasien; eller Sophie, der fortaber sig i Fenelons roman Télémnche og truer med at overtage historien. Disse historier peger på et fravzr, en intethed, som samtidig er cn sclvtilstrzkkelighed, der helt truer med at sztte det identiske princip, som Rousseau har opstillet for Emile/manden/sit vzrk helt ud af spillet.

En af disse n~glehistorier er den mundtligt overleverede fortzlling om, hvordan henholdsvis en lille dreng og en lille pige klarcr den udfordring at få stillet deres lyst til en bestcmt rct under et måltid uden direkte at bede om den. Drengen, der gerne vil have k ~ d , men ikke er blevet budt, beder i  stedet om saltet og afsl~rer derved, at han ingen ked har. Pigen derimod peger på alle de retter, hun  allerede har fået og gentager hejt: »Det har jeg  spist af, og det har jeg  også spist af« etc., for så at lade tavsheden tale for sig selv, mens hun springer den begzrede ret over og derved afslplrer, at hun gerne vil have den også. Mens drengen leser problemet ved at udtrykke et erstatnings~nske, så leser pigen problemet uden at benzvne sit Ønske, nemlig ved en remse-agtig, lydlig rytme, der standses, hvorved selve czsuren henleder opmzrksomheden på det, hun netop ikke siger -overlcvcringen meddeler os stadig ikke, hvad det var, pigen Ønskede, og dct vzkkcr nysgerrighed, skaber fortzlling.

Hvad drejer da alt dette sig om? Den foi-fzngelige pige illed O'erne holder op, da hun  ser sig selv i  spejlet og opdager, at hun fremtrzder uskgnt, og derefter lzrer hun sig hurtigt bade at lzse og skrive. Den pyntesyge pige med dukken beskzftiger sig med fantasmatiske forklzdninger, og den listige pige afsl~rer ikke sine lzngsler. Alle sammcn efterlader de en tvivl, en usikkerhed med hensyn til deres egentlige jeg eller begxr, ligcsom de sår tvivl om sproget. mens de omgiver sig så megct mcrc med magtfulde tegn. De er i den forstand alle ckscmplcr på den kvindelige  forfgrelse og forskellige udgavcr af Sophie. Men de har endnu ikke lxrt deres lektie så effektivt som hun.

Sophies forK@relsesevne  ligger i, at hun til perfektion har Izrt at skjule, at der er en forskel. Hendes maske er så perfekt, at ingen ser den som sådan. Hun er så at sige blevet ét  med de dydige miner, de naturlige attituder og de behagelige inanerer i en indstuderet spontancitet, og hun kan derfor udspille forskellen uden, at den henviser til noget, dvs. opildne det maskuline b e g ~ r uden at tilkendegive nogen lyst selv. Hun bliver så at sige selv til tegn, idet hun behersker tegnencs verden, Inen samtidig også selv lader sig beherske af dem som objekt for det maskuline blik. Hun er derved placeret på rettc sted i historien, som Christine Garbe har formulerer det,I4  men åbner ogsi for en andcn historie, neiiilig historien om den kvindelige erotiks ekstravagante farlighed.

## En  forf'grers r~zanual eller en  forbryders  album?

Med et udtryk af Mary Jacobus2'  kan Einilc lreses som en forforers manual. Emile er udsat for en dobbelt forf@relse  af Sophie og sin mentor, Sophie forferes af fortxlleren, Rousseau forf~rer os og forfores selv af sin egen fortaelling. Ja, en dydig lzsning af vzrket cr faktisk umulig -for alle andre end en Eniile, dcr kun har lzst Robinson Cru.soe. Hele vzrket bliver en farlig excess udi nydelsen ved at bedrive seksualpzdagogik, mens det forklzder sig som dydig sublimering. Det udg@r  derved den selvsamme fare, som forfatteren tilskriver kvinden, litteraturen og sprogct.

Historien om Sophie er liistorien om den kvindelige narcissisme gjort til h ~ kunst. Det er en historie om fo~-fØrelsc som tegn, og det er deri skiftevise tilslgring og afslgring heraf, dcr forener Sophie og fortzllcrcn over for den naive Ernile. Sophie er det levende, dynamiske paradoks. Med sin naturlighed  er hun det fuldendte kunststykke, og i tilslaringen  af kunsten er hun naturens eget billede. Natur cller kunst? En hybrid'?  Vi ved del ikke, og derfor bliver hun cn metafor for forskellen selv, en metafor for kØnnet.

Det cr i hvert fald én  af de pointer, som Garbe i sin analyse af vzrket nar frem til. Men rilaske skulle inan snarere som dekonstruktionisterne de Man og B. Johiison2%pfatte  denne retoriske bevzgelse som en allegori. Som argumentet lyder i Johnsons analyse af ct nogenlunde samtidigt billede »Theory« fra 1779 af maleren og kunstfilosoffen J. Reynolds -udf~rt på loftshvzlvingen i the Royal Academy of Art som en kvindelig figur, svzvende med let adskilte ben på en sky og med en pergamentrulle i hiinden, hvorpå der står »Theory is the kiiowledge of what is truly  Nature« -så er hun et rent tegn, et såkaldt tomt tegn, som det faktisk krzver en kenders forudsztningcr at kunne ailzse. Men samtidig cr den kvindelige figur hos såvel Reynolds som Rousseau et dynarniseret  tcgn, der er på spil overalt i den samtidige kunst og kultur,

j

og som kan fyldes med betydning af tilskuere eller lzsere, alt efter forudsztninger. FØrst med romantikken bliver kvinden i f ~ l g e Johnson et fastlagt tegn, en metaforisk fremstilling af kulturens andet. Miske er det derfor, at Sophie kan blive ved at udfordre såvel sin fortzller, som sin forfatter -og os nutidige lresere, henover 200 års mere eller mindre fastlagte lzseskemacr? For lader vi os ikke forfore af Sophie igen. om ikke andet så glimtvis?

Som Garbe siger, så bliver historien om Sophie også til  en historie om, hvordan der skabes fortrelling eller snarere om, hvad maskulin narration er for iiogct. På et tidspunkt er Sophie ved at 10be af med historien  sorii en sygehistorie, da hun fortaber sig i roriianlzsning. Det far hun, som vi ved, ikke lov til, men det er Sophie, der gentagne gange hjulpet af fortzllereri ved at opildne, udskyde og provokere det niaskuline begzr redder historien, dvs. skaber plot. Hun er det mandlige begzrs og med det fortzllingens priiiius motor, men selv uden hverken bcgzr eller narration. Hun er og forbliver et 0 -et mystisk og dragende rum uden nogen tidslig dimension og derfor uden egen historie. På én  gang en koncentrisk, autoerotisk althed og en bcgrznset, selvbcgrznsende intethed.

Men hvad er så forklaringen p : , at Sophie f ~ r s t optrzder i 5. og sidste bog ar vzrket? Ja, en oplagt forklaring kunne vzre, at Rousseaii f ~ r s t undervejs har udviklet sin idé  om den konsspecifikke opdragelse, at den f ~ r s t posthumt er blevet  gjort til en hovedidé i  vzrket. En anden kunne vzre, at netop dette lader det kvindelige fremsti som en andethed, som deri forskel, der skrives udfra, men soin selv fc$rst  afslores til sidst.'7

Undervejs henviser Rousscau gentagne gange til deri gåde. det lorekommer ham at vare, at drenge er fgdt af inddre, og den frygt, som udspringer heraf, nemlig at de skal lade sig feminisere. L~sningen gives fdrst med 5. og sidste bog i form af pigens opdragelse til som hustru og modcr at eksponere den maskuline identitet. Ja, nian kan måske ligefrem sige, at Rousscau lader det vzre feminiteten, der f ~ r s t truer og dernzst giver inening til maskuliniteten, sivel som den hele fortzlling. Det er så at sige den, der skaber narrationen eller plottet ved i sin negativerede form at frerilsta som »forbryderen« i denne ikkeroman. og det er den, der dernzst i sin rorklarede positivitet kan fremstå som »forbrydelsens« opklaring. Denne drejning g@r  pludselig pigeopdragelsen til eksperimentets hjdrnesten og bogen om Sophie til hovedsagen.

Som sidan svarer strukturen godt til det, der i nyere narratologi er blevet sagt om forholdet mellem kdn og narration.'Qet, jeg her har kaldt udskydels e n ~ okonomi, gpres til  cn riarrativ begzrsstruktur, hvori den riiaskulint konnoterede  lzsriing styres af  bevzgelsen mod  den finale opklaring, hvorfra der kan foretages en fortolkende lzsning bagud. Også Garbe2Vizvder,  at der kan foretages en sådan analogi mellem det maskuline begzr og vores normer for narration, der begge strzber mod forlosning og vidensbeherskelse.

Men tror vi på den givne lgsning i Emile? Rousseau gjorde det ikke selv. I hvert fald begyndte han på et aldrig fuldlgrt fragment om Emiles og Sophies videre skzbne, hvor Sophie lader sig forfgre, mister sin dyd og går mod bunden, mens Emile flakker om i verden."' Som et tankeeksperiment i forlzngelse af Garbe, så har vi her begyndelsen til den uafsluttede, måske uendelige historie, hvori det kvindelige tager hovedrollen, og hvori mange siden Rousseau har deltaget i  en forgzves bestrzbelse på at lukke historien.

Vzrket handler med sine paradokser og ambivalenser tilstræbt eller ej om manglen på éntydighed,  n z r v a   og identitet. Ordene viser sig altid at dzkke over noget andet og mere og kan aldrig bringes til helt at f ~ j e sig sammen i én betydning. Sproget er ligesoili Sophie ikke identisk med sig selv, tvzrtimod så udggr det en stadig forskelssztten. Det afstedkommer den paranoia, der gennemstrØinmer hele vzrket som en forudgribelse af at blive miskendt. Men mistror Rousseau sproget, så tror han s i   meget desto mere på tegnet, idet han hengiver sig til dets magt. Alt bliver til tegn, og tegnet bliver alt som et middel til både at Izse og foreskrive kvinden og naturen i én  og samme retoriske gestus, og refererer det ikke til en objektiv, dvs. empirisk konstaterbar sandhed, s i   er det i besiddelse af en egen realitet, en indre ineningsfylde."  Det er derine inagt, Rousseau hengiver sig til i sin rablcnde fabuleren over opdragelsen. Som den af Rousscau selv skabte myte fortxller, så blev vzrket til i en nzsten uafbrudt energiudladning over seks dggn.

## Skabelsesmyte og monsterdiskurs

Skzvhederi mellem Emilc og Sophie og deres plads i historicn ligger allerede i konstruktionen af mcntoren  som fortzller. Om denne rolle siger han selv, at han betragter sig som Einiles c,reatrlrr. »Det er mig som har gjort ham til rnenneske«"  siger han med et ordvalg, der senere inimes af naturvidenskabsmariden i Mary Shelleys monsterroman Frcrlikenstein (1816).  Som Frankensteins inoilsier -og som Adain i Edens Havc -skal ogsi Einile have en livsledsagerske ved sin side, der fgrst gennem hani trzder ind i historien.

Den feminisiiske filosof  S. Kofinan  sammenligner direkte teksten  med »Genesis«, her p : engelsk:

»I1 is not good for man to be alone; I shall make I'or him  a companion similar to him« (»Genesis«).

»It is not good that man be aloi-ie.  Emile is a man; we promised him a companion; now wc must give her to him« (nEmile«)."

Det er altsi også om bibelske skabelsesmyte i  dens moderne iklzdning som (naturvidcnsskabs)niandens dram om at skabe liv og ideen oni, at kvinden skabes som mandens livsledsager.

Der er imidlertid flere vigtige forskellc mellern Rousseaus og Mary Shelleys skabelseshistorie. Nemlig, at det hos Rousseau handler om at forme det levende materiale og om at udlede naturens moralske love, mens det hos Mary Shelle;.  handler oin at fremkalde liv af  materien og udnytte naturens fysiske love. Hos Rousseau trzder teknologien ind som en maskinmetaforik, der dakker over dcn naturlige opdragelses karakter af sofistikeret isceneszttelse, en frivillig tvang, hvorigennem mentorens vilje bliver til podens onske. Det kan tolkes, som oin det her drejer sig om den type eksperiment, som videnskabshistorikeren  M. Foucault har kaldt selvets teh~ologi. Men det er i  s i   fald stadig en teknologi, der står i den gode naturs tjeneste og falder heldigt ud. Der er umiddelbart ingen monsterdiskurs.

Eller er der? Vi s i   jo,  hvordan den kvindelige forferelse og tegneksistens antog monstras karakter. Og Sophie unddrager sig nctop den selvets teknologi, som Emile underlagges, ved slet ikke at have nogen forhistorie, endsige meritor. Soni et af Rousseaus mange finurlige paradokser, så opdrages Emile med tegnets forskel fra sig selv gennem mentorens 'snyd'  og udvikler sig derved til fantastisk realist, mens Sophie opdrages direkte efter bogstaven og derved udvikler sig til realistisk  fantast. Hvor Emile indoptager det sociale og bliver identisk med det, da tilpasser Sophie sig det, uden at vi ved, hvad hun txnker. Med alle de ydre begrarisninger, huii tillzgges, så indrammes hun faktisk en storre integritet. Det cr da også den inistanke, Rousseau nzrer til hende. hvorfor han desto hårdere pålagger hende at lyde manden og autoriteten. Det bliver altså ved at undvige nientor-teknologien,  at Sophie bliver farlig, inens Emile underlagt denne netop bliver ufarlig. Og dét  er unzgtelig en anderledes monsterdiskurs end den, vi moder i Frankenstein.

Mentor-konstruktionen cr sorn allerede Mary Wollstonecraft, Mary Shellcys moder, påpegede i A Vindic~tio~z (?f the Right.~ qf Woiizan (1792),  ikke nogcn uskyldig konstruktion, da det er dr@mmen om at erstatte den kvindelige evne til at skabe liv, der nzrer den (selv om Rousseau retfadigvis g@r  opmzrkson~ på, at hans mentor også erstatter dcn biologiske far).

Den har hos Rousseau også en anden side, som handler om at skabe et billede af en mflnsteropdragelse, hvorfra moderskabet kan kritiseres og kontrolleres. Det er nemlig madrene, som Rousscau henvender sig til helt fra forste linie, og som han også lader sin fortzller tale til med et dobbelt sigte. Dels for at belcere de modre, som forfort af tidens mode og storbyliv fors@rnmer  moderskabets »hellige«, dvs. nalurlige m ligt er.'^ Dels for at give rad og vejledning til den »k=rlige moder«, der ensker at drage behØrig omsorg for sine (drenge)b~rn.?'

Skrzkvisioncn er for Rousseau den situation, hvor medrene svigter deres opgave sorn medre (hvilke1 ifdlge Rousseau netop er ved at ske, i hvert fald i byerne), maskuliniseres og dermed ophdrer incd at vare maskulinitetens spejl. Den egenlligt monstrese trussel kommer derfor Ira udviskningen af konsgrxnserne, hvilket igen er motiveringen for hans kenspolitiske strategi: scerart og de adskilte sfcerer.

Er det forskellens og distancens kollaps, han allermest frygter. så er det dog samtidig den, han allerrilest lnnges efter -og til stadighed gennemspiller i sin fiktion, soin  jeg  ovenfor har vxret inde p : . I en vis forstand bliver mentoren da også selv til en moder, der lader sig ferniniserc og soin moder-mentor fremstår sorn den listige teknologiske forfárer, der selv unddrager sig kontrol. Og det giver unzgtelig igen monsterdiskursen en ny drejning som ferniniseret maskulinitet.

Gurbe inddrager i sin analyse den hypotese, at Rousseau skriver sig ind i den maskuliniseringsb@lge,  som slog ind over Europa i kdlvandet p5 de borgerlige revolutioner som et opggr med det, der opfattedes som et femiriiseret adelsvzlde, og som bla. tog institutionel form af de rilange kaffehuse og klubber for mcend, men ikke mindst logebcvxgelsen, som v x   en slags modpol til de kvindedominerede saloner. Rousseaus udfald mod de parisiske saloner og specielt salonvzrtindcn Ninon de Lenclos3(' kan lzses ind i denne sarilmenhxng soin en kamp mod p : den ene side salonens emancipatoriske kvindesyn og på den anden side den indre feminitet i individet og kulturen. Garbes synsvinkel gQr  det oplag1 at drage paralleller  til den aktuelle k~nsdebat om moderoffentlighed. feminisering af kulturen og den ny-maskuline modoffensiv, men dcm vil jeg  dog lade ligge her.

## Enzile i Danmark

Som Olaf Carlsen. cler har skitseret Emiles receptionshistorie i Danmark, hxvder for perioden frem til omkring 1900. s5 ser det ud til; at vxrket helt frcm til i  dag overv-jende er blevet Iortolket tematisk soin en behandling af opdragelsen og i mindre grad retorisk.?' Dog har varkets samtidige Ixsere haft en udprceget sans for dets erotiske kvaliteter, og de lzste det -1kvinder  som mxnd -også som en roman-agtig fort~elling.

Inden Emile blev oversat til dansk var den hjemlige diskussion omkring vzrket relativt afdzmpet og overvejende negativ, idet Rousseau blev opfattet som en politisk radikal, som det var farligt at lade ungdommen stifte bekendtskab med. Overszttelsen, der kom i 6 bind fra 1796-99, bidrog imidlertid til at gØre Rousseau til en af de mest populzre, om end stadig omstridte, forfattere i den danske litterzre offentlighed omkring  1800. Medvirkende hertil var, ifolge Carlsen, ikke mindst oversztteren Werfels indsats, idet han inddrog en rzkke tyske pzdagogers kritiske kommentarer til den tyske overszttelse og selv bidrog med en slags anti-kritik til forsvar for Rousseau, hvori han pointerede, at om end Rousseau kunne kritiseres for bestemte holdninger og udtryk, så måtte forfatteren vurderes på vzrkets helhed og banebrydende ideer. Han lagde dermed op til en debat, som fortsatte hele vejen op gennem det  19. århundrede og i perioder kunne dele den danske offentlighed i to lejre -pro et contra.

I nogle miljØer blev Rousseau i takt med overszttelserne af hans ~ v r i g e vzrker henover århundredskiftet genstand for en nzrmest kultagtig dyrkelse. Det var f.eks. tilfzldet i dele af de aristokratiske og borgerlige milj~er, der også havde sikret udgivelsen af Emile ved at subskribere, heriblandt statsmanden og aristokraten Schimmelmann og salonvartinden Friederike Brun. Det er miljoer, som jeg kender til fra et stgrre, nordisk projekt om den nordiske salonkultur i perioden  1780-  1  850.3S En af de ting, som vi diskuterer inden for dette projekts rammer, er, om konnene har lagt noget forskelligt i denne Rousseaudyrkelse og måske også har last f.eks. Emile forskelligt. Lad mig imidlertid her slutte med at citere en af de tidlige, mandlige fans, nemlig et brev fra Ernst Schimmelmann til vennen August Hennings. der i ~vrigt senere skrev en biografi (på tysk) om Rousseau:

»Jeg har lzst slutningen af denne Bog om igen. Himmel, hvilket r~rende Maleri! Hvor jeg var ude af mig selv under Lzsningen! Det har nzsten helbredt mig for min Misanthropi. Jeg var rykket  1000 Aar bort fra iiiin Tidsalder. Jeg fandt den vise Mentor lige saa lykkelig som sin Elev. Beskuelsen af en saadan Elskov kan lyksaligg~re. Blot at Icese Skildringen deraf har nzsten tilfredsstillet mit Hierte. Jeg vil tage den med mig. Sof i e ~ hulde Billede bor tilegnes i Vor Ensomhed. Deres gzstfri Sjzl vil give det Husrum.«3y

Over for en sådan begejstring ihukomnier man uvilkårligt Rousseaus egne advarsler mod lasningens farer i Enzile, ligesom der senere er blevet advaret mod at lzese ham, ligesom b ~ r n og unge i dag bliver advaret mod mediernes og iszr visse genrers forf@relse,  ligesom .  .  .

## Noter

- l .   Der er her citeret efter Jean-Jacques Rousseau: Brzile -eller onz opclrcrgelsen. bd. 1-3, Kbh. 1962 (org.  1762; herefter forkortet Emile).
2.  J.J. Rousseau: Emil --eller om Opdragelsen uf J.J. Rous.~euu, Borger i Genf  Oversat uffransk og udgiven ined T~.dxklu~zds Opdragel.sesre\~isorer.~ og e11 Deel Dcinske oplysende, hestemmendc og rettende Anrnarkninger, 6 bind, Kbh. 1796-  1799. Det er i  i r   200 i r  siden, J.J. Roussea~is Emile begyndte at udkomme i  den f ~ r s t e danske overslettelse, der ogsi indeholdt det af Rousseau efterladte fragment til en fortsxttelse »Emile «g Sophie -eller de Ensomme. Et fragment« (6. bog). Den danske oversztter, J. Werfel, har foruden en udgave p i  originalsproget benyttet en tysk overszttelse ved C.F. Cramer. Denne tyskc udgave indeholdt kritiske kommentarer ved en rzkke fremtradcnde tyske piedagoger som J.H. Campc, F.G. Resewitz, M. Ehlers og E.clir. Tiapp, som Wcrfel oversatte til den dariske udgave og desuden supplerede med en omfattende anti-kritik til forsvar for Rousseau. Disse tilfejelser ~idgor en hel bog i bogen, i  sig selv vzgtigt Insestof, der vidner om den overvejende pzdagogiske interesse, soni værket aff@dtc  i sin samtid. Desuden har forlæggeren, Sebastian Popp, ladet subskriptionslisten indgå, hvoraf det fremgår, at flere af samtidens prominente personer, heriblandt statsinanden Ernst Schimmelrnann og salonvzrtinden Friederike Brun, har tegnet sig.
3.  Op.cit., bd  l , p .  10.
4.  0p.cit.
5. Op.cit., bd. 3, p. 90.
6.  Paul de Man: Blii~dness and Insight. Essays i r 1   the Rheloric of Corntenzporar);  Criricisnl, New York 197  1 .
7.  Ernst Cassirer: Rousseau, Kant, Goethe, Hamburg  199 1 (org.  1939).
8.  Mary Jacobus: Rornanticisrn, Writing and Sexucil D~jj%r-c&gt;tlce, Oxlord  1989.
9.  Karen Glente: Mennesket og Kvinden: Oin oply.nlingen, tlant~elsen og kantlet, Kbh. 1992.
10. Op.cit., bd. 3, p. 5.
11. Den spekulative konsfilosofi  og opdragelseslitteratureri  indgik i  sidste halvdel af 1700-tallet i  den strØm af nye disciplirier med indbyrdes flydende grmser, ud af hvilken den [noderne videnskab tog forn-i.  Alle forsagte de at definere mennesket over for naturen  p i   et tidspunkt, hvor det som sek~ilariseret subjekt var blevet et erkendelsesteoretisk problem, men  hvor det endnu ikke var muligt al tznkc det uden for sit naturgrundlag eller et tclos. LGsningen p2 dette dileinma blev en l&lt;@nsbestemmelse, dcr knyttedc kvinden merc til naturen, manden incre til kulturen, og der opstod en rcekke sidediscipliner  til kundskaben «m menneske[, som tog sig af kundskaben  om konnet -dvs. kvinden, for det var hende der kom til at bære kennet. Foruden den spek~ilative k@nsfilosofi  var det f.eks. sierantropologien, den  iriedicinske antroplogi og psyko-fysiologien, alle forl~bere for gyn~ekologien, den moderne lnre om kvinden og kbnnet per se. Frem for at vzre en selvf@lgelig,  religiost bctonet reference blev naturen  nu ekspliciteret,  sat p5 begreb og tildelt en ny rolle som dcn instans, der skulle erstatte Gud som det yderste  bevis. Den moderne naturvidenskab var selv blevet den ny  religion. Ikke mindst det kvindelige k@n  blev blotlagt af det videnskabelige blik »g dissekeret af deri anatomiske kniv, og det blev i i ~ i 'dc hirde videriskaber', der  idl lagde de fysiske naturlove i  (seksual)inoral og kvindelighedsdoktrin, og son-i tildeltes den k~illurelle definitionsmagt. En inagt, soin

ikke mindst de medicinske videnskaber og gynakologien har bevaret frem til i  dag parallelt illed Freud og psykoanalysen,  sådan som det beskrives hos Claudia Bonegger: Die  01-rl~zung der. Gc.scIllechter. Die  Wisserzschufterz vom Mrnscrher~  urzd tlus Weib 1750-1800, Frankfurt og New York  1991.

12. Op.cit., bd.3,p.5.
13. Op.cit., bcl.3,p.6.
14. Op.cit., bd. 3, 12.  6.
15. Cliristinc Garbe: Die  'weibliche ' Li.st in? 'rr~iir~rzlichen' Text. Jean-Juc.ques Rousseuu i11  der~enzinistisclicri  Kritik, Weimar  1992.
16. Op.cit., bd. 3, p. 7.
17. Op.cit., bd.3,p.g
7. IS.  Op.cit., bd.3,p.9.
19. Op.cit., b d . 3 , ~ . 10.
20. Op.cit., bd. 3, p.  16.
21. Op.cit., bd. 3, p. 16.
22.  Her ïienkes der isler p i  de antropologiske vzrker. Immanuel Kant: »Beobachtungen iiber das Gefuhl des Schonen  iri id  Erhabenene og »Anthropologie in pragnialischer Hinsicht«. Werke: Schrlffer~ :ur  Anthropologie, Ge.scl~ichtsphilosophie, Politili und Piidogogik, bd. 6, Darmstadt 1975 (org.  1764 og 179811  800).
23.  Op.cit., bd. 3, p. 45.
24.  0p.cit.
25.  0p.cit.
26. Barbara Johnson: Tlle Wuke c?j'Deco~~st~-ctctioti, Blooinington  1993.
27. Jvf. ogsa Freuds freinstillirig af barnets psyko-seksuelle udvikling godt  150 ar senere, hvori det kvindelige  rrenistir som en afvigelse fra normen
28. Diskussionerne orii forholdet mellein kan og begxr, fortrelling og lzsning er glimrende fremstillet af Hans Henrik Moller: »Der var engang -aspekter af nyere narratologi« in Eddu I,  1993, pp. 33-44.
29.  0p.cit.
30. 6. bog i  dcn forste danske udgave.
20. 3 1. Jvf. P. de Man op.ci1.
32. Op.cit., bd. 3, p. 77.
33. Sarah Kofmanii: &gt;)Roussea~i's Phallocratic Entis« in H~vj)uthi vol. 3, no 3, 1989, pp.  123-  136. Ivi. ogsil aiideii tidligcrc feininistisk  kritik, P.eks.  hos J3arb;ir:i  Dudcn: »Das Schline Eigentuin. Zus EIcrausbild~ing dcs burgerlichen Fra~ienbildes an der Wende vom  18. zuin  19. Jahrh~indcrtx  in K/IIS~LLC]L 47,  1977.
34. Op.cil., bd.  I .   p. 23.
35. Op.cit., bd.  1. p. 9,13.
36. 0p.cit.. bd. 3, p. 46. 80.
37.  Olaf Carlsen har i Kou.s.secu~ og Bunrnut.k. Et Pmtltr~qogili-  og Lmi.tlornshi.rfor.isk Lmngdesnit til Relysnin,? u/Kori.v.scuus  iririjlydclsc~ ptra  Ba~z.sk Pcr.tltrgogik  til o. 1900, Aarli~is  1953 gennemg%et  den danske reccptionshistorie frem  til  omkring 1900, hvori han, so111  ~~ridertitlcn angiver, islier har konceritrcret sig «in den piedagogiske Rousseau-diskussion. Ililris koinrnenlarcr  til den periode, han dzkkkcr, er, at det i  dct hele taget overvejende er som pxdagogisk  vlierk, E17zilc er blevet Iiest i  Daninarl&lt;.  Jcg har ikke systeinatisk genneingilet receptionshistorien med henblik p : at nfdi~kke andre in~iligc lzsiiing.straditio11er,  ineri det cr ogs;  niit bud, al det l'firsl  er se111 i  del 20. irli~iiiclrede, 21 Etriile bliver I~csl 1illeix1.L -hide Iiei~lljeiiiiiic og i  lidlaildet.

38. Projektet »Nordisk salonkultur -et korriparativt studie af nordiske sal«nmilj@er ca. 1780-1850«  er st@ttel  af Nos-h i  1994-96.  Gruppen bag projektel, som ledes af undertegnede fra Odense Universitet, består af 9 forskere fra Danmark, Norge, Sverige og Finland.
39. Ernsl Schimilielmanns brevveksling med ungdornsverinen August Hennings Lettt-('.r  d e s  decl.x  A n ~ i s et 7   Dannenzarc, der refererer li1 titlen p2 et andet af  Rousseaus vzi-ker Lettres de deux ctnznn.r. Habiinns cl'une petite  Ville au pic&lt;d.r des Alpos, som inlidlertid blev lanceret under titlen .lulie. 011 la noitvelle H4loi.se (1761). Brevvekslingen blev f@rst  udgivet som ~Rousseausk Inleri@r fra Danmark« i  tidsskriftet ML(seunl i  189  1  erter begge brevskriveres d@d og er her citeret efter Olaf Carlsen Rousseuu og Dcinnzrirk 1953, p. 39.