Henning Fengers Kierkegaard
Forfattere: Povl Johs. Jensen
Tidsskrift: kierkegaardiana (1980-06-08)

## Henning Fengers Kierkegaard

## af POVL  JOHS.  JENSEN

Professor  Fengers  bog  om  Kierkegaard-myter  og  Kierkegaard-kilder  er  dedi­ ceret til  nu afdøde overbibliotekar, dr.  Helge Topsøe-Jensen,  og  jeg tror,  den har glædet denne lærde og skeptiske litterat, elev af Valdemar Vedel  og ven med Paul V. Rubow. Den er forsynet med det cartesianske motto De omnibus dubitandum est. Forfatteren kunde også have valgt det mere positive rubowske dictum  han  anfører  p.  8:  »Man  kan  ikke  holde  Kierkegaard  og  det  køben­ havnske  Aandsliv  1830-50  nær  nok  op  ad  hinanden.  Den  store  Digter  og Tænker lader sig ikke skille fra sin By, sin Samtid og sit Sprog.«

Ved  første  blik  er  de  ni  afhandlinger  om  den  unge  Kierkegaard,  der  her er  bragt  sammen,  uden  en  tydelig  systematisk  sammenhæng.  Overskrifterne ling;  Kierkegaard i konsultationsværelset;  Kierkegaards brevnovelle »Breve«; Hegel, Kierkegaard og Niels Thulstrup;  Søren Kierkegaards første kærlighed; Kierkegaard i Jylland sommeren  1840;  Onsdagsbrevene mellem Kierkegaard og Regine Olsen;  P. L . Møller, H. P. Holst og Søren Kierkegaard indtil  1843.

lyder:  Kierkegaard  som  historieforfalsker;  Kierkegaards  papirer  og  bogsam­ Og der sluttes  med  noget,  der  kalder  sig  en  afsluttende  ikke-teologisk  efter­ skrift.

Det,  der  holder  dem  sammen,  er,  at  disse  studier,  som  det  siges  i  bogens titel,  er  kildekritiske.  Til  det  vender  forfatteren  stadig  tilbage.  Og  hans  tesis er  denne  (p.  9),  »at  Kierkegaardforskningen  fra  begyndelsen  kom  ind  på  et gaard selv.«  Den  begrundes  i  første  afhandling,  som  er  en  glimrede oversigt over  alle  de  vanskeligheder,  der  skyldes  Kierkegaards  egne  konstruktioner,

galt spor,  og at  »fejlen«  til  en vis grad -   i høj  grad -  går tilbage til  Kierke­ tolkninger  og  efterrationaliseringer,  hans  bevidste  leden  på  vildspor.

Den anden afhandling har givet anledning til et intermezzo, som er ganske

Henning  Fenger: Kierkegaard-Myter  og  Kierkegaard-Kilder, 9 kildekritiske studier i de Kierkegaardske papirer,  breve og  aktstykker.  With  a  Summary  in  English.  Odense University Studies  in  Scandinavian  Languages  and  Literatures,  vol.  7.  Odense  Universitetsforlag  1976. 288 s.

pudsigt.  Forfatteren  taler  på  en  gang  anerkendende  og  lidt  sarkastisk  om H. P. Rohde, denne fortræffelige Privatgelehrter, som professor Fenger egent­ lig burde have en medfødt sympati for. Det drejer sig om citatet på titelbladet til  anden del af Enten-Eller:  Les grandes passions sont solitaires,  et les trans­ porter au désert, c'est les rendre à leur empire. Rohde prøver i sit værk Gaadefulde Stadier paa Kierkegaards Vej  (1974)  at bevise, at Kierkegaard har læst Chateaubriands  Atala  og  lige  så  vel  som  de  litterære  cirkler  i  København  i det hele taget har haft kendskab til Chateaubriands forfatterskab. Det er kendt nok, at Brandes sammenstillede første del af Enten-Eller med Atala og René. Men hvor udbredt har kendskabet til Chateaubriand været i Danmark på den tid?  Den højlærde litteraturprofessor mener støttende sig på Paul Kriiger, det var så som så.  Dog,  H.  P.  Rohde  (Aarhuus Stiftstidende  27.  dec.  1976)  duk­ ker som Vittor Eremita ned i et københavnsk mahognichatol, hvor han finder en poesibog, ført af en ung dansk pige omkring  1840, og her er det berømte citat  fra  Atala.  På  den  façon  lader vor  litteraturprofessor  sig  nu  ikke  slå  ud. For  hvad  er  det  for  et  chatol,  og  hvad  er  det  for  en  pige?  Han  går  til  sin oldemoders chatol (også mahogni), der har  været i slægtens eje siden Napoleons­ krigene, og finder (Aarhuus Stiftstidende  15.  jan.  1977)  i en hemmelig skuffe en  optegnelse  fra  1814.  Her  står  om  fætter  Andreas,  der  »talede  meget  om literaire Materier, men hverken Moder eller Jomfru Harpøth opfattede hvem Forfatteren  var  til  de  Smaastykker,  han  omtalede.  Om  jeg  fik  ret  fat  paa Navnet var det Sjatobriang, men det har jo lidet at sige, al den Stund det kun drejede  sig  om  verdslig  Litteratur.«  Jeg må  bekende,  jeg  ikke  kunde  modstå fristelsen til også at søge i min oldemoders chatol (kun egetræ) og gennemlæse en  gammel  poesibog  fra  fyrrerne,  desværre  uden  at  finde  hverken  Chateau­ briand eller Sjatobriang. Alligevel, litterature comparée er nu et rart fag.  (Jeg tager  for  resten  ikke  stilling til  spørgsmålets  realitet,  henviser  blot yderligere til  Weekendavisen  5.  maj  og  2.  juni  1978).

I  samme  afsnit  finder  man  væsentlige  bemærkninger  om  udgivelsen  af Papirerne.  Om  denne  siger  Rubow,  at  den  »nærmer  sig  til  at  være  et  blot Fotografi;  Formaalet  er  nærmest  at  erstatte  Originalerne  for  det  Tilfælde  at de  skulde  gaa  tabt!  Men  i  vore  Dage,  hvor  Kunsten  at  fotografere  Haandskrifter er drevet til  en høj  Fuldkommenhed,  synes saadanne Udgaver,  der er besværlige at læse og dog ikke  fortæller os noget om  Skriftbilledet,  at tabe i Kredit.  ...  En  rent  »diplomatisk«  Udgivelse,  som  af  Kierkegaards  Efterladte

Papirer,  er  kun  mulig,  hvor  Aktstykkerne  foreligger  i  en  omtrent  trykfærdig Stand,  Ellers  maa  man  dechiffrere!«   Det  er  formodentlig  lignende  tanker, der har været udgangspunktet for professor Fengers overvejelser. Han har ved tilfældige  stikprøver  fundet  den  fotografiske  gengivelse  i  Heiberg  og  Kuhrs udgave  mangelfuld.  Og  hvad  der  er  værre,  han  finder,  at  den  orden,  hvori Udgiverne bringer Papirerne, er  en pseudoorden:  læseren  føres  »på vildspor, så ingen mors sjæl kan se, hvor usammenhængende og problematiske Kierkegaards  optegnelser  i  virkeligheden  er.«  Hovedansvaret  for  ordningen  af  Pa­ pirerne er jo P. A. Heibergs. Han bragte, som Victor Kuhr siger »Oversigt og Orden i de ofte rent kaotisk foreliggende Papirer.«  For den filologiske, tekst­ kritiske  side  af  sagen  havde  i  al  fald  den  klassiske  filolog  Kuhr  udmærkede forudsætninger, han må have lært hos J.  L . Heiberg og A. B. Drachmann. Og sidstnævnte, den eminente tekstkritiker, der var rådgivende ved udgaven, vur­ derer den meget højt for dens principper og udførelse.  Alligevel kan det løbe en filolog koldt ned ad  ryggen,  når man  læser professor  Fengers argumenta­ tion for,  at den opfattelse af Kierkegaards  ungdomsliv, man kender fra P.  A. Heiberg, og som har spillet en overvættes rolle i Kierkegaard-litteraturen, har været med til at bestemme ordningen af Papirerne fra ungdomsårene. Og man kan kun  samstemme med  forfatteren  i  ønsket om  en  ny  undersøgelse af Pa­ pirerne ud fra moderne teknik, med hensyn til papirsorter, vandmærker, blæk­ typer etc.  Men efter en sådan undersøgelse kan man vel desværre i disse tider skyde en  hvid  pind.

Det,  der  har  optaget  undertegnede  mest  ved  læsningen  af  bogen,  er  den fengerske  teori,  at  man  i  Papirerne  finder  tydelige  vidnesbyrd  om  den  unge Kierkegaards  planer  om  en  brevnovelle,  kaldet  »Breve«,  måske  en  goethisk brev- og dannelsesroman  (p.  107).  Det er en teori af den art, at man simpelt hen  ikke  begriber,  ingen  før  er  kommet  på  dette.  Handlingen  skitseres,  med alt muligt forbehold, p. 99: »Helten, der oprindelig læste teologi i København for  efter  faderens  ønske  at  blive  præst,  opgiver  under  indtryk  af  naturviden­ skaben og dens livsfilosofi studierne,  bliver adjunkt, men begejstres så stærkt for teatret efter en  opførelse af Den første Kjærlighed, at han med et omrej­ sende teaterselskab drager til provinsen, Jylland og også kommer til udlandet, Tyskland.«  Jeg  nævner  en  enkelt  iagttagelse.  I  brevet  til  P.  W.  Lund  (Pap. I  A  72)  finder  man  en  lakune,  betegnet  med  ordene  nonnulla  desunt.  Intet kan vel tydeligere vise, at her er tale om et litterært manuskript. Det sammen­ holdes med I A 75:  »Saaledes som jeg har søgt at vise det paa de foregaaende Sider,  stode virkelig  Sagerne  for  mig.«  Det er den  berømte  optegnelse,  hvori man  finder  ordene:  »Det  gjælder  om  at  finde  en  Sandhed,  som  er  Sandhed for  mig, at  finde den Idee, for hvilken jeg vil leve  og døe.« Dette  aktstykke er  i  det  hele  taget  digtning,  kun  »den  litterært  farveblinde«  kan  overse  det, siger  Fenger  p.  81.  Men  værket  igennem  viser  han  hen  til  sin  hypotese  og underbygger  den  med  indicier.  Og hvis  der  er  hold  i  den  -   hvad  jeg tror  -, indebærer den  jo,  at  hele  den  næsten  autoriserede  opfattelse  af Kierkegaards ungdom bliver højst problematisk  (p.  108):  »Syndefald,  bordelbesøg,  uregel­ mæssig  altergang,  slægtens  forbandelse,  børnenes  død  før  eller  senest  i  det 34te  år  (Christi  dødsalder),  pælen  i  kødet,  den  hemmelige  note  og  mange andre  godbidder  ...  alt  det  fortaber  sig  i  den  litterære  romantiske  tradition. Som Chateaubriands  frivole  forhold til  den  fire  år  ældre  søster.  Som  Byrons formodede  blodskam  med sin halvsøster.«  »Tout  n' est  que  du  vent  et  de  la littérature.«  Forfatteren  er  naturligvis  ingenlunde  blind  for  alle  de  fortolk­ ningsproblemer,  der  rejser  sig,  når  man  nærmere  betragter  dette  væv  af  vir­ kelighed  og fiktion.

Men  jeg  går  over  til  spørgsmålet:  Var  Kierkegaard  i  sin  ungdom  hegelianer?  Samtiden var ikke  i tvivl,  ej  heller Drachmann,  Himmelstrup  eller Rubow -   Kierkegaard  svømmer  »i  den  spekulative Tankegang  som  en  Fisk i Vandet.«  Især disputatsen fremtræder som et værk, der bevæger sig i hegelske  tankebaner.  Nu  stiller  professor  Fenger  naturligvis  ikke  problemet  så stioner. Han, der jo især er berømt for sine bøger om Georg Brandes, har som gende en bog om Kierkegaards forhold til Heibergerne -  et værk, man ser hen

firkantet op.  Han  angriber det fra et  bestemt hold,  nemlig Kierkegaards for­ hold  til  Heiberg  og  den  heibergske  kreds.  Og  han  går  her  ud  fra  solide  ba­ bekendt også skrevet om The Heibergs  (1971), og han har i manuskript lig­ til  med  forventning.  Han  fremhæver et ikke uvæsentligt moment,  at Kierke­ gaard  skrev  sin  afhandling  Af  en  endnu  Levendes  Papirer  for  Heibergs  Per­ sens,  en  »Journal  for  den  speculative Idee.«

Men  jeg  vil  nøjes  med  nogle  mere  principielle  betragtninger.  Hvis  man tager  et  værk  som  J.  N.  Madvigs  Blik  paa  Oldtidens  Statsforfatninger  med Hensyn til  udviklingen  af Monarchiet  og  en  omfattende  Statsorganisme,  der handlingen er i sin stil og sin struktur hegelsk,  for Madvig var som  nær sagt

udkom i  1840, vilde man, hvis man i øvrigt intet kendte til Madvigs forfatter­ skab,  sige,  at her har man et fortræffeligt værk  i den  hegelske  tradition.  Af­ alle i  disse år  under indflydelse af den  store filosof,  »som vor Tid  med Stolt­ hed  kalder  sin.«  Han  var  nær  knyttet  til  den  heibergske  kreds,  hvad  man tydelig  ser  i  hans  anmeldelser  i  Maanedsskrift  for  Litteratur.  Fenger  taler  p. 104 med fuld ret om»heibergianeren Madvig.« Men med lige så stor ret siger Madvig selv i Livserindringerne (p. 93), at han aldrig har søgt en »overfladisk Tilfredsstillelse«  ved  at  tilegne  sig  det  hegelske  systems  formler  -   det  var, som han siger,  hans hele  natur  imod.  De  samme overvejelser  kan man gøre sig  med  hensyn  til  Kierkegaard.  Når  han  i  1850  ser  tilbage  på  disputatsen, udbryder  han  med  et  suk:  »O,  jeg  hegelianske  Daare!«  Og  vist  er  det,  at hverken  Kierkegaards  disputats  fra  1841  eller  Madvigs  nævnte  afhandling fra  1840 kunde tænkes uden den struktur, de låner hos Hegel.  På den anden side  er  det  ganske  berettiget,  at  professor  Thulstrup  i  sin  disputats  udfra Kierkegaards  forfatterskab  i  dets  helhed  prøver  i  magisterafhandlingen  at finde frem til det for Kierkegaard personlige bag den hegelske dragt.  Det er nu  engang  sådan,  som  Vilh.  Grønbech  lidt  drastisk  har  udtrykt  det,  »at  et menneske  kan  udtale  sin  egen  originale  sjæl  gennem  lutter  citater,  om  det skal  være.«  (Det  er  det  problem,  der  i  den  gamle  poetik  og  retorik  hedder accommodatio).

Man  har  her  to  hermeneutiske  holdninger.  Den  tekniske,  som  først  og fremmest opererer med sprog og genre, og den psykologiske, der ud fra bag­ klogskab  prøver  i  ethvert  udtryk  at  finde  det  personlige,  individuelle.  Den sidste  meget  tydeligt  eksemplificeret  i  Knud  Hansens  store  afhandling  fra 1954,  hvor Kierkegaard  skildres  alene  ud  fra  det  synspunkt,  at  han  »er  den sidste og yderste konsekvens af den middelalderlige skolastik med  dens angst for virkeligheden og dens forsøg på at finde et tilflugtssted i tankens verden.« Så får det være, hvad det vil, med Hegel eller ikke-Hegel, og samtidig mister forholdet  imellem  de  forskellige  pseudonymer  og  imellem  virkelighed  og fiktion sin betydning.  De to holdninger behøver ikke at stride mod hinanden. Jeg skal  ikke fordybe mig i dette, blot fremhæve professor  Fengers bemærk­ ning,  at  »hegelianismen  havde  grebet  tidens  gode  hoveder,  akkurat  som  i 1950erne  strukturalismen  og  i  1960erne  marxismen  optog  den  akademiske ungdom så stærkt, at den mistede evnen til at tænke uhildet.«

Fengers  tesis  er  denne,  »at  årene  1835-43,  altså  til  og  med  Enten-Eller, er  een  vældig  gæring,  i  hvilken  Kierkegaards  stillingtagen  til  den  hegelske filosofi  ingenlunde  er  afklaret.  Det  blev  den efter Enten-Eller,  altså  i  den store  produktionsperiode  1843-45,  og  først  med  Efterskriften  er  gæringen afklaret.«  At Enten-Eller bortset fra Forførerens Dagbog er »et svendestykke af en trofast heibergianer«  (p.  244), vil jo nok ikke alle skrive under på.

Brevnovellen  er  stadig  et  ledemotiv  for  Fenger.  Han  anfører  det  berømte sted  Pap.  II  A  347,  hvor  »Regina«  er en tilføjelse, og stilen  er  digterisk,  og ikke  mindst  hans  gennemgang  af  Jyllandsrejsen  1840  er  grundig  og  kritisk vel funderet. Hans tentative konklusion er, at Kierkegaard  »i  1841  har brudt med  det  gamle,  fortiden,  forlovelsen,  forehavendet  etc.  for  at  springe  ud  på de  70.000  favne  som  digter med  et  nyt,  stort værk.«  Man  kan vel  aldrig  nå nogen sikkerhed, når det gælder denne gæringsperiode, men så meget er vist, at  Fenger  med  sin  omhyggelige  kildekritiske  gennemgang  har  skudt  nogle

vældige brecher  i  Heibergs  og  Kuhrs  opstillinger.

Også  i  afhandlingen  om  onsdagsbrevene  gøres  en  energisk  kritisk  indsats, og med fuld ret indskrænkes det primære kildemateriale til brevene og billet­ terne  til  Regine  Olsen,  der  dog  »for  et  flertals  vedkommende  tillige  må  be­ tragtes  som  litterære  tekster,«  og  til  brevene  til  Emil  Boesen  fra  det  første Berlinerophold.

Den store afhandling om  P.  L .  Møller,  H.  P.  Holst  og Søren  Kierkegaard indtil  1843  er  en  af  de  mest  inciterende  i  bogen.  Det  er  en  brillant  demon­ stration  af  kendskab  til  alle  de  mindste  krinkelkroge  af  det  litterære  liv  i København i disse år. Nærværende recensent er langt fra ikke lærd nok til at følge  dette  spil  og  tier  beskæmmet.  Morsom  og  veloplagt  er  skildringen  og altid  væsentlig.

Den  ikke-teologiske  efterskrift  er  heller  ikke  kedelig.  Det  lægges  op  til teologerne at tage stilling til det i bogen fremførte.  Forfatteren taler med lidt dédain om teologer, men han må tilgive mig, at jeg mener, han har et meget fornuftigt  jugement,  når han  blandt deres  skare  fremhæver  med  agtelse per­ soner som Løgstrup og Sløk. Ganske alment siger han, at teologerne behandler kildematerialet nonchalant -  jeg ved ikke, om han undtager de netop nævnte. »Den  knugende,  forstemmende  barndom,  den  syndende  oldingefader,  hvis intime  konfessioner  skal  frelse  den  syndende  dandy-søn,  den  religiøse  ofring af  Regine,  den  uhyre  æstetisk-filosofisk-religiøse  produktion  1843-46,  den tornestrøede  og  paradoksale  kristendom,  der  ledte  frem  til  en  absurd  eksi­ stentialisme  i  åben  krig med  Statskirken  ...  alt dette kan  da  udmærket være sandt.«  Det  kan  også  være  delvis  sandt,  og  »for  en  ikke-kristen  -   jeg  er forlængst meldt  ud  af  Folkekirken,  -   er  der  heri  intet,  som  trækker blot  en tomme fra  i Kierkegaards  storhed,  fascination  eller  geni.«  Nu  er  det  at  for­ nægte dåben og kirken ved Gud ingen  kvalifikation,  og  forfatteren  synes  da også at ville vise, at han dog ikke er så ganske udenfor, han har i al fald haft hæderlige personer blandt sine  forfædre og slægtninge.  Han  fortæller,  hvor­ dan Kierkegaard har grebet ind i hans slægts historie.  Hvis teologerne  (dette lidt  ubestemte  fællesbegreb)  spørger  ham,  om  han  »har  noget  eksistentielt forhold  til  Kierkegaard  bliver  svaret:  ja  og  nej.«  Dette  elaboreres  så  noget, og det siges til slut, at man uden gran af ironi kan pastichere Paul V. Rubows hyldest  til  Chateaubriand  (fra  1938)  og  sætte  digteren  Kierkegaard  i  stedet for Hamlet og den franske vicomte.  Her vil  jeg blot gøre den supplerede be­ mærkning, at det for Rubow nok,  som  det hedder p.  8,  var  »et foryngelsens bad at drille,  ærgre  og  ærte  teologerne«,  men  at han  dog  samtidig var en  af vore kyndigste og lærdeste teologer -  hvad han i høj grad var sig bevidst.

Jeg slutter med en lidt gnaven iagttagelse.  At forfatteren, der misundelsesværdigt deler  sin  tilværelse  imellem  Frankrig og  Fyn  og  færdes  hjemmevant på  de  moderne  hovedsprog,  ikke  altid  er  rigtig  gode  venner  med  græsken

og latinen.