Arbejderlitteratur - proletarisk litteratur - socialistisk litteratur
Forfattere: Ib Bondebjerg, Anker Gemzøe
Tidsskrift: kok (1982-02-25)

I b   Bondebjerg &amp; Anker Gemme:

## Arbejderlitteratur -proletarisk litteratur -socialistisk litteratur

Historis  k-  teoretisk indledning

Ifolge den litteraturhistoriske  kildeforskning  fodes begrebet arbejderlitteratur i det revolutionært urolige Frankrig gennem udgivelsen af antologien ~Poésies Sociales des Ouvriersa fra 1843. Herfra vandrer det  nogle årtier senere til  Karl  M a n  fodeland Tyskland  gennem  en  oversættelse  af  antologien  under  titlen »Die Arbeiterdichtung im Frankreich.~ Begrebet og fænomenet opstår altså her i sin allertidligste fase samtidig med den industrielle arbejderklasse og den faglige og politiske bevægelses begyndende  konstituering.  I denne  tidlige  fase  henviser  det  forholdsvis uproblematisk til en kampbetonet brugslitteratur -oftest sange -skrevet af arbejdere eller organisk tilknyttede  intellektuelle, som en litteratur der blev brugt af bevægelsen og klassen som udtryk for kollektive behov og formål: altså en litteratur der var med til at udvikle en kulturel klasseidentitet.  Det tidlige begreb om arbejderlitteratur henviser altså til en alternativ litterær produktion, der bade var skrevet  af folk fra klassen eller bevægelsen, som handlede om klassens og bevægelsens livsforhold, s ~ g t e at udtrykke dens ideologi og som blev tilegnet kollektivt af dem, den var skrevet for. En nærmere undersogelse af denne tidlige arbejderlitteraturs  litterære formsprog og billeder vil  imidlertid også vise, at det ikke drejer sig om en litteratur, der springer nyfodt ud af intet, men om en litteratur der forarbejder og benytter eksisterende traditioner og udtryksformer. Både begrebet og den faktiske litteratur afspejler altså tidligt  det dilemma en alternativ kulturel klassebevægelse står i, når den som behersket og undertrykt klasse forsoger at bryde igennem det kapitalistiske samfunds ideologiske og kulturelle  hegemoni.  Dette kulturelle og litterære dilemma udtrykker imidlertid  ikke bare  en negativ erfaring: det ville være sekterisk at forestille sig at arbejderlitteraturen og arbejderklassen i sit gennembrud skulle kunne  udkrystallisere  sig  som  en  renset  alternativ  kultur.  Det  er langt mere frugtbart og historisk  korrekt at se arbejderlitteraturens  frembrud  som  et  udtryk både  for et  traditionsbrud  og en traditionsarv, hvor arbejderkulturen og arbejderlitteraturen under sin vej frem allierer sig med og indoptager progressive elementer fra det borgerlige  samfunds forskellige kulturelle tradi- tioner.

Dette forhold betyder også at begrebet  arbejderlitteratur, såvel  som den faktiske arbejderlitteratur ikke engang for alle kan fastlzgges normativt, men  udvikles og forandres gennem en historisk proces, der i takt med de historiske  forandringer i arbejderklassens  samfundsmzssige  livsforhold,  bringer  stadig  nye aspekter og muligheder frem til overfladen. Det kan derfor ikke undre at begreber og forestillinger knyttet til arbejderlitteraturen er przget af en kompleks begrebsforvirring:  på den ene side har begrebet vzret przget af den skarpe polemik der har vzret rettet mod det fra den mere traditionelle borgerlige zstetiks fortalere, en polemik som ikke mindst har vzret przget af modviljen mod overhovedet at blande klassemzssige og politiske kriterier ind i zstetikken -på den anden side afspejler kampen om den »korrekte« arbejderlitteratur, kampen  mellem  rivaliserende retninger i arbejderbevzgelsen  og den socialistiske  intelligens. Beretningen om begrebet arbejderlitteratur er således samtidig beretningen  om  arbejderklassens  historiske  udvikling  og  om  den ideologiske  og  kulturelle  klassekamp,  der  har  vzret  folgen  af denne udvikling.

## 2.

Den  skandinaviske  arbejderlitteratur-tradition -som  belyses punktvis  i  dette  nummer -rummer  således  også  sin  szregne historie, der  udspringer  af et  klassesamfund, hvor  udviklingen ikke har vzret przget af hverken voldelige borgerlige eller proletariske revolutioner.  Den  poliiiske  og kulturelle hovedstrom har vzret båret af en bred, stzrkt organiseret socialdemokratisk bevzgelse,  der allerede  midt i  1930'eme gled ind i et nærmere forhold til de mere etablerede institutioner i det borgerlige samfund. Denne bevzgelse har i vid udstrzkning holdt mere spontane kulturelle arbejderorganiseringer nede og formået at trznge venstreradikale og kommunistiske stromninger tilbage. Til gen- gzld har indflydelsen fra de småborgerligt dominerede folkelige og demokratiske bevægelser og den radikale intelligens og natu- ralismen spillet en stor rolle.

Udviklingen  i  den  skandinaviske  arbejderlitteratur viser da heller ikke nogle voldsomme brud, men tegner en nogenlunde lige kurve, hvor bevzgelsen går fra en forholdsvis amatorprzget brugslitteratur  med  direkte  rod  i en  særegen arbejderoffentlighed under udvikling og frem mod en stadig mere professionaliseret og differentieret litteratur, hvor brydningen mellem forfatterens direkte beroring med arbejderklassen  og en mere fritsvzvende arbejderforfatterrolle bliver stadig tydeligere. Begrebet arbejderlitteratur  skifter under denne proces  ham:  fra at være et begreb  der  peger  på  en  litteratur  med  helt  utvetydig  produktions-  og  konsumtionsmzssig sammenhzng med  arbejderklassen, som ikke står i noget direkte forhold til det almene litterære marked, bliver begrebet en betegnelse for en forfatter med eller uden direkte rod i arbejderklassen, der forsoger at tematisere arbejderklassens erfaringer og frembzre dens ideologi via den litterzre institution.

Denne udvikling peger på den nyere arbejderlitteraturs  konstante udfordring og dilemma:  både at skulle legitimere  sig og fungere i forhold til  den  klasse hvis erfaringer den forarbejder, og samtidig at skulle kvalificere og szlge sig i forhold til de herskende traditioner og stramninger via et formidlingssystem, som ikke uden videre er et udtryk for arbejderklassens kulturelle behov -men  som så sandelig heller ikke bare  kan  fejes af vejen som borgerligt bras. Skal man holde fast ved den oprindelige historiske kerne i begrebet arbejderlitteratur, så må man imidlertid definere den snzvert som den litteratur der produceres af arbejderklassens  egne folk i direkte tilknytning til  og  som et udtryk  for  dens hverdagsliv  og  organisationer.  Men  samtidig må det -med  henblik  på  den  senere  historiske udvikling -gores klart, at denne primzre definition er for snæver til at dække det man  i historiens lob med  rette må opfatte som afledt af denne primære arbejderlitteratur.

Man har i mange forsog på definitioner af begrebet arbejderlitteratur, især siden  1970, set tendenser i retning af at fa begrebet  til  at rumme al den litteratur, som på en eller anden måde blev betragtet som relevant for en socialistisk  kamp i bred forstand. Bag ved dette ligger en vis arbejderisme og tendens til at bruge begrebet  som et normativt  kvalitetshegreb,  men  bestræbelsen  ender nemt  i den absurde udvidelse  af begrebet og i en forestilling  om arbejderlitteraturen som den eneste alternative, progressive  litteratur:  selve  det  at  være  arbejderforfatter  eller skrive arbejderlitteratur bliver progressivt og socialistisk. Overfor denne tendens kan der være grund til at fastholde den snævre, primære betydning af begrebet arbejderlitteratur som en betegnelse  for en  litteratur af forfattere fra arbejderklassen, hvad enten de nu er f0dt ind i den eller har udviklet sig ind i den, -en litteratur som i væsentlig grad tematisk og indholdsmæssigt  beskæftiger sig med klassens livssammenhæng og som står i ideologisk ber~ring med den. En arbejder der skriver »knaldromaneri&lt; på bestilling i sin fritid er således ikke arbejderforfatter, og heller ikke en arbejder der udelukkende skriver litteratur om alt mulig andet end arbejderklassen. Men på den anden side er en arbejder, der skriver litteratur som også handler om andet end arbejdere ikke af den grund pludselig en borgerlig skribent. I forbindelse med vores begreb om arbejderlitteratur er det måske også væsentlig  at  fastslå,  at  det  ikke  rummer  bestemte  normative æstetiske krav: den dokumentariske eller realistiske stil er ikke n~dvendigvis  aliggcirende som stilen, der er på dette område absolut ingen grund til at tage de firkantede kommissær-briller på.

Fastholder man denne på visse måder mere snævre definition af  begrebet  arbejderlitteratur -som  dog  netop  rummer  vide zstetiske rammer, men g0r begrebet meningsfuldt  og afgrænseligt  og  fastholder den  kulturpolitiske vigtighed  i at arbejderne selv bliver litterært produktive i et arbejdsdelt klassesamfund, så bliver  det  til  gengæld  lige s2 vigtigt  at  przcisere en række  tilgrænsende begreber. Der findes jo  også den type litteratur, som ikke er skrevet af arbejdere, men dog bringer sig i ideologisk ber ~ r i n g med arbejderklassen, hvor en socialistisk grundholdning evt. træder frem og hvori arbejderklassen kan spille en vigtig rolle. Man kunne kalde denne type litteratur for  proletarisk litteratur, idet vi  dermed angiver at den ikke n~dvendigvis er skrevet af en forfatter fra arbejderklassen, men af en forfatter fra andre klasser eller grupper, der i praksis s ~ g e r en alliance med arbej- derklassen  og  derigennem  far  et  proletarisk  tilsnit,  som  også kommer til udtryk i de litterære tematiseringer. (Begrebet proletarisk  er historisk  belastet  som  et  ekstra-revolutionært  udtryk for en bestemt type arbejderklasse, her bruger vi det dog neutralt og deskriptivt: proletarisk = arbejderklasseorienteret).

For  nu  at  eksemplificere  fra  dette  nummers  bidrag:  Ulrik Gras og til dels Arne Herlov Petersefi, som behandles i Gunhild Aggers artikel er ikke, som hun også selv bemærker, arbejderlitteratur i den primære betydning, men er netop en proletarisk litteratur,  som  kombinerer  en  arbejderklassesynsvinkel  med  en bredere socialistisk venstreflojsorientering, hvor også mellemlagenes livssammenhæng indgår. Ivar Lo-Johansson, som omtales i både Lars Furulands og Ola Holmgrens artikler er derimod en klassisk og typisk arbejderforfatter, som i kraft af sin sociale baggrund kan trække hele klassens historie op indefra gennem brug

af egne primære erfaringer.

Arbejderklassens befrielse er arbejderklassens eget værk -sagde Karl M a n -arbejderlitteraturen er også arbejderklassens eget værk, men den er ikke den eneste afgorende litteratur i en bredere socialistisk befrielsesstrategi: det fælles mål for arbejderlitteraturen  og den proletariske  litteratur må være en fri, ubunden socialistisk litteratur, som gennemlyser samfundet på tværs af de klasseskel  og  konsskel,  som  det  er den  socialistiske  befrielses mål at ophæve. Begrebet socialistisk  litteratur er derfor ikke et begreb snævert knyttet  til arbejderklassen, men en samlebetegnelse  for  en  bred  strom  af  litteratur  præget  af  en  socialistisk ideologi, og hvori både arbejderforfattere, proletariske forfattere og forfattere fra mellemlag og borgerlige miljoer indgår. Af disse sidste kan, fra  Danmark, nævnes navne som Ivan  Malinovski, Marianne  Larsen,  Erik  Knudsen, Jesper  Jensen,  Hans Jorgen Nielsen, Dea Trier Morch, Inge Eriksen, Jette Drewsen, m.fl.

Bag ved genopdagelsen  af arbejderlitteraturen  i 70'erne kom der nok uheldigvis til at ligge en for abrupt afskrivning af store dele af den ovrige litteratur: litteraturbegrebet blev i visse miljoer  arbejderistisk  indsnævret.  Men  de  mere  positive  sider  af genopdagelsen  var  en  utopi  om afmystificering  af  kunsten  og udbredelsen af litterær praksis i flere klasser og lag. Kunsten for og af alle, kunstens funktionssammenhænge var vigtige pointer, der ikke burde betyde en seen bort fra zstetiske kvalitetsforskelikke ske på bekostning af den saxegne individuelle evne, men denne far netop dobbelt den ikke le: kollektiviseringen  af kunsten b e h ~ v e r central funktion og bliver  mere forståelig i det ~jeblik blot er et individuelt, specialiseret anliggende.

3. Der er ikke  plads  til  i denne korte  indledning  at  udfolde den skandinaviske arbejderlitteraturs  righoldige  historie, men nogle tendenser  skal  påpeges.  Det  er et  karakteristisk  t r ~ k ved  den skandinaviske arbejderlitteratur, at den i sine tidligste faser vokser frem  som en  mere spontan, radikal  kamplitteratur, der afspejler situationen  for en udst~dt, uintegreret klasse, som overhovedet f ~ r s t må tilk~mpe sig en social, politisk,  demokratisk og menneskelig identitet. Litteraturen, og dvs. f ~ r s t og fremmest sangene, fremstiller en elendighedskultur, hvor arbejderen er et objekt for en grov undertrykkelse, men hvor der også udtrykkes et abstrakt, radikalt fremtidshåb. Det er 1870'emes og  1880'ernes arbejderkultur, der her  kommer  til  udtryk,  men  igennem denne kamplitteraturs udvikling op omkring århundredskiftet afspejles også den begyndende udvikling hen mod en mere organiseret  og veletableret  arbejderkultur, hvor mere stabile sociale og  politiske  lag  i  den  f a g l ~ r t e del  af  arbejderklassen  rykker  i centrum.  Fra  omkring århundredskiftet  sztter imidlertid  også en rzkke nye tendenser og str~mninger i gang, som afspejler en bredere  rekruttering  til  arbejderlitteraturen  og  betyder  at  en r ~ k k e nye lag og grupper afsztter individuelle forfattertyper. På den ene side betyder den stadig s t ~ r k e r e ophobning af arbejdere i storbyens slum og industri, at en lang r ~ k k e skribenter i begyndelsen af 1900-tallet begyndte at skrive moralske problemromaner  om  arbejderklassen -oftest  ud  fra  en  meget  indskrznket ideologisk  horisont,  som  mere  afspejlede  en  småborgerlig  bekymring end en socialistisk  ideologi -en proletarisk  litteratur mzrket af småborgerlig ideologi. På den anden side b e t ~ d skzrpelsen  af arbejderklassens forhold på landet og bev~gelsen mod byerne, at en række skribenter med landlig baggrund trak landarbejderne  og de små husmznd med ind i litteraturen.  M. A.

N e x ~ var i Skandinavien en afde f å  arbejderforfattere som i denne brydningsperiode formåede at skabe en egentlig arbejderlitteratur, der bearbejdede og rummede alle disse aspekter. Hans forfatterskab trzkker både zldre traditioner og erfaringer med sig og formår samtidig at åbne sig mod den nye b ~ l g e af arbejderlitteratur,  som  b r ~ d igennem  i  mellemkrigstiden,  som  i  alle  de skandinaviske lande blev den klassiske gennembrudsperiode for arbejderlitteraturen.

I mellemkrigstiden var arbejderkulturen nået til et sådant politisk, socialt og oplysningsmzssigt niveau, at arbejderlitteraturen kunne bryde igennem i b~lger, der afspejlede forskellige ideologiske str~mninger og bearbejdede  forskellige  lags  erfaringer. Selvbiografier, erindringer, brede samfundskritiske romaner, lyrik og teater blev taget i brug i et omfang som vi skal helt frem til 1970'eme  for at finde magen til. Samtidig kom arbejderkvinderne også i mellemkrigstiden afg~rende med, således som vi ser det med udgivelsen af kvindelige arbejdererindringer i Danmark og Moa Martinsson i Sverige, og således som Beth Juncker også beskriver det  i  sin  artikel om den  norske  forfatter  Karen  Sundt, hvis kvaler med det at vzre arbejderforfatter, kvinde og så oven i k ~ b e t leverandm  til  kolportagesystemet  illustrerer  de  szrlige problemer for den kvindelige arbejderlitteratur, som er et szrligt begreb med sin egen historie.

Efter  mellemkrigstidens store gennembrudsperiode  kom  beszttelsestiden og den kolde krigs periode til  at betyde  et s t ~ r r e tilbageslag for arbejderlitteraturen, som nok blev skrevet og udgivet, men i nogen grad rykkede ud i en mere marginal og usynlig position. De senere års genopdagelse af arbejderlitteraturens tradition  og dens fomyede offensive placering i kulturdebatten og den litterzre produktion er således blot et signifikant udslag af den kulturelle  klassekamp og den herskende kulturs tendens til at udgrznse arbejderklassen: det krzver et aktivt kulturarbejde, ikke mindst  fra de intellektuelle,  at sikre  os mod den slags fomyede forglemmelser her i 80'eme. Dette nummer af Kultur klasse er i al beskedenhed et bidrag til at fastholde den historiske hukommelse og fragte den gennem en krisetid, som måske rummer tendenser  til  tilbagetrzkning  i  mindre klassebestemte

&amp; zstetiske positioner.