Fitness på markedet - Om konstruktionen af ´det enkelte individ´
Forfattere: Henning Eichberg
Tidsskrift: forumforidraet (2010-07-01)

Sir

Skønhedskonkurrence på Helgoland Badeanstalt i 1909 (Københavns Bymuseum, gengivet efter Kasper Lund Kirkegaard: Fra muskelmasse til massebevægelse).

## Fitness på markedet

- Om konstruktionen af 'det enkelte individ'

## FITNESSØVELSE OG 'INDIVIDET'

Gennem  de  seneste  årtier  har  fitnesstræning fået  stigende  betydning  i  idrættens  verden  og som sundhedsfremme. Samtidigt er den blevet til en kilde for sociologiske og filosofiske myter, især  omkring  den  såkaldte  'individualisering', som  efter  sigende  dominerer  det  nuværende samfund. Fitnessudøveren leverede det ikoniske billede for det selv-byggende individ, som bogstaveligt producerer sin egen krop og betragter den i spejlet:

»Når jeg kigger i spejlet, ser jeg en som finder sig selv, en som definitivt har sagt, at det ikke drejer sig om, hvad samfundet mener jeg  skulle  gøre.  Jeg  kan  lave  alt,  hvad  jeg vil, og jeg er stolt på det.« (Shilling 1993, 7)

Nogle sociologer  har  taget  den  slags  erklæringer for social realitet og som repræsentativ for mennesket i 'individualiseringens tidsalder'. Man kan imidlertid spørge, hvad der er reelt i denne forestilling af selv-bygning, og hvad der er fantasi-konstruktion.

Lignende  fortolkninger  dukkede  for  første gang op i sociologiens felt i 1950'erne, da David Riesman talte om den såkaldte »outer-directed personality«, som forsvandt i modernitetens »lonely crowd«. Og senere skrev Christopher Lasch om narcissismens kultur. Beskrivelserne havde undertoner af konservativ kulturkritik.

I 1980'erne blev disse diskurser erstattet eller nyfortolket  gennem  den  'postmoderne'  eller 'senmoderne' diskurs om individualiseringen og menneskenes  stræben  efter »selv-identitet«. Kulturkritikken blev transformeret til optimistiske fortællinger om det senmoderne individ som dets eget »ego-project', som Anthony Giddens (1991) og Ulrich Beck (1998; 2002) lagde navn til. I kropssociologien blev denne tanke anvendt

AF

## HENNING EICHBERG

gennem  Mike  Featherstone,  Chris  Shilling  og andre.  I  Danmark  satte  Giddens-receptionen gang i konceptet af det enkelte individ som den sidste  visdom  om  'senmoderniteten'  (Eichberg 2007).

Den mere eller mindre affirmative fortælling om det selv-producerende individ blev imidlertid udfordret gennem andre, mere kritiske filosofier.  Michael  Foucault  rekonstruerede,  hvordan magten og dens panoptiske syn producerede individet. Og Pierre Bourdieu beskrev, hvordan den  sociale  habitus  frembragte  og  formidlede 'individuelle' former for smag og adfærd. Uden at gå i kulturpessimismens fælde åbnede disse ansatser for et kritisk perspektiv af 'individet' som en social konstruktion.

Historien  og  den  sociale  virkelighed  om  fitnesskulturen i Danmark kan belyse nogle filosofiske dilemmaer af teorien om det fitness-trænede individ.

## HISTORIEN OM FITNESSBEVÆGELSER I NORDEN

Fitnessaktiviteterne i Danmark viser nogle bemærkelsesværdige tal. Næsten en halv million dyrker fitness i klubber og centre. I 2009 var der 550.000 aktive i 453 kommercielle fitness-institutter,  side  om  side  med  de  aktive  i  ikke-kommercielle, foreningsbaserede centre (i 2008: 80.000 i 307 centre) (Kirkegaard 2010). Med 9 % af  den  danske  befolkning  var  fitness-udøverne flere end de fodboldspillere, der er organiserede under  Dansk  Boldspil  Union.  De  førende  fitnessmarkeder i verden var i 2007 Holland (17 % af den voksne befolkning), USA (16 %), Spanien og Canada (hver 15 %), Sverige (14 %), Norge og Storbritannien  (hver  12  %)  ( Overblik ,  IDAN, marts 2008).

Den forholdsmæssigt stærke stilling for fitnessindustrien i de nordiske lande er et resultat af historiske forandringer i kropskulturen gennem de seneste 200 år. Generelt kan transformationen beskrives som diskontinuitet, der gik ligesom bølger gennem civilsamfundet og førte til nye  markeder:  først  gymnastik  og  selv-omsorg efter 1800, så livsreformbevægelsen efter 1900 og så fitnessmarkedet fra 1960'erne.

Den  første  fitnessbølge  begyndte,  før  ordet blev  opfundet.  Læger  som  Christoph  Wilhelm Friedrich Hufeland begyndte sidst i 1700-tallet gennem en ny genre af rådgiverlitteratur at anbefale medicinsk selv-omsorg, især gennem motion  og  gymnastik. På samme tidspunkt udviklede og propagerede pædagoger gymnastikken, især de tyske filantroper, som også praktiserede i  Danmark.  Fra  1810  udviklede  der  sig  en  ny type af gymnastiske græsrodsbevægelser, blandt hvilke  den  tyske Turnen og  Pehr  Henrik  Lings svenske system opnåede speciel betydning.

Efter 1900 udfoldede der sig en anden bølge af 'naturlig sundhed', fitness og bodybuilding i rammen af den nye såkaldte vitalisme eller livsreform.  Bodybuilding  dyrkedes  side  om  side med  nøgenkultur,  yoga,  rytmisk  gymnastik  og ekspressiv dans sammen med nye ungdoms- og vandrebevægelsers natur- og friluftsliv (Wolbert 2001;  Wedemeyer-Kolwe  2004;  Hvidberg-Hansen/Oelsner 2008). Dette miljø med sine spirituelle og modkulturelle undertoner, men også med kommercielle interesser, blev repræsenteret gennem bl.a.  I.P.  Müller,  kaptajn  Jespersen  og tysk-amerikaneren  Eugen  Sandow,  'bodybuil- dingens far', samt svenskeren Are Waerland og den såkaldte frisksport (Johanson/Lindgren 1985; Johansson 1998; Tolvhed 2004). Fra denne bølge  stammer  begrebet  'kropskultur',  på  engelsk physical culture , på fransk culture physique

Statue af I.P . Müller (Gengivet efter Gertrud Oelsner og Gertrud Hvidberg-Hansen (red.): Livslyst).

(Defrance 1987), på tysk Körperkultur og på russisk fi zkultura (Riordan 1977).

Efter 1930 ebbede bølgen af livsreform ud og efterlod kun enkelte periodika, klubber og forretninger i relativ isolation samt kaptajn Jespersens morgengymnastik i radiofonien. En tredje bølge bragte fra 1960'erne de nye fitnesscentre frem (Kirkegaard 2007, kap. 2). Ofte inspireret fra Amerika, af Arnold Schwarzenegger og Jane Fonda,  øvede  man  sig  med  bodybuilding  og vægttræning.  I  1980'erne  blev  dette  fulgt  af aerobic, som åbnede op for kvinder, og i 1990'erne  af  spinning  på  stationære  cykler.  In 2004  organiserede  de  kommercielle  interesser sig  i Dansk  Fitness  og  Helse  Organisation ,  mens DGI drejede fra idræt som kulturarbejde til foreningsbaseret fitness. Andre bevægelser gjorde sig gældende i form af trim , som siden 1960'erne havde spredt  sig  fra  Norge.  I  Sverige  var trim først en sag for firmaidrætten, som hermed alvorligt udfordrede elitesporten, der var samlet under Riksidrottsförbundet (Bolling  2005).  Fra 1978 fulgte græsrodsbevægelsen Friskis &amp; Svettis , hvis deltagere øver sig i store grupper til høj popmusik efter en instruktørs anvisninger.

## DEN AMERIKANSKE SÆRVEJ

Sammenlignet med Norden og Tyskland var forløbet  i Amerika lidt anderledes: mere lineært, mere individualistisk og mere kommercielt. Den kan imidlertid også beskrives som diskontinuerligt (Maguire 2008).

Begyndelsen lå også her tidligt i 1800-tallet, da den ældre puritanske mistanke imod atletik som afledning fra menneskets verdslige og moralske pligter blev erstattet gennem et nypuritansk  instrumentelt  syn.  Kroppens  øvelse  blev nu betragtet som god for både individets udvikling og menneskenes generelle perfektion. Denne sociale reform blev kendt som Muscular Chri- stianity ,  som  influerede YMCA, og som sportiv nationalisme,  der  blev  repræsenteret  af  den amerikanske præsident Theodore Roosevelt: at bygge et bedre - kristent og nationalt - samfund gennem sundt kropsarbejde. Dette blev styrket gennem frygten for 'degeneration' og neurasteni samt bekymringer over de unge mænds manglende militære kondition.

I 1920'erne udviklede der sig imidlertid en ny personlighedskultur, som refererede til den enkelte  mands usikkerhed: Hvordan man ser ud, og hvordan man kunne få succes som self-made man.  Charles  Atlas  og  senere  Jack  La  Lanne byggede deres firmaer op omkring dette imagearbejde.

Overgangen  fra  gennem  fitness  at  bygge  et bedre samfund til bedre at tilpasse sig samfundets  præstationskrav  hang  sammen  med  kroppens  voksende  betydning  som  'fysisk  kapital' for  den  nye  managerklasse,  der  voksede  frem mellem  1920  og  1960'erne.  Sundhedsbilledet var i samme tidsrum præget af den epokegørende overgang mellem smitsomme sygdomme som lungebetændelse og tuberkulose som dødsårsager til hjerte-kar-sygdomme og kræft som de såkaldte livsstilssygdomme, mens  nervøsiteten foruroligede  nye  generationer  af  medicinske eksperter  og  kulturkritikere.  Disse  'civilisationssygdomme' bragte nye bekymringer med sig om  den  såkaldte  'managersygdom'.  Hen  imod århundredets udgang blev de fulgt af den moralske forskrækkelse om overvægten (Lupton 1995).  Offentlig  sundhedspolitik  gik  sammen med nye markedssektorer ved at gøre individet ansvarligt for sit eget risikomanagement.

Sundhed  var  imidlertid  kun  én  side  af  fitnesssagen, mens udseende var en anden. En ny verden  af  hvid-krave  servicearbejde  opstod  i den post-fordistiske  økonomi.  I  overgangen  fra det at lave ting til det at skabe interaktioner og images udfoldede der sig en professionskultur, der gjorde store arbejdskraftsektorer afhængig af kropsligt udseende. Denne forandring havde også  en  kønsdimension,  idet  kvindernes  andel på  arbejdsmarkedet  blev  forøget,  og  to-indkomst-familien blev mainstream. Kønsroller blev nydefineret, og look og logo fik en ny betydning. Skønhed blev til en form for kapital. Den 'amerikanske drøm' drejede fra et meritokrati af hårdt produktionsarbejde til arbejdet for at vinde  image.  Arbejdsmarkedet  blev  nu  dybt splittet  mellem lavindkomstgrupper og højindkomstgrupper,  som  forfulgte  forskellige  kropsstrategier.

De tre perioder fra puritansk opposition over social  reform  til  muskulær  individualisering havde  en  speciel  amerikansk  bias.  Man  kan drøfte,  om  de  var  udtryk  for  den  amerikanske undtagelse,  som  man  har  diskuteret  som  »den amerikanske  exceptionalisme«,  siden  Werner Sombart i 1906 spurgte: Hvorfor er der ingen socialisme i USA?

Den historiske bølgebevægelse førte til helsecentret, som det har udformet sig siden 1970'erne. Det havde forløbere af forskellige typer:

Dels  var  der  fitnessklubben, executive  club , som  ligesom  1800-tallets  atletikklub  først  og fremmest  var  en  klub,  hvor  velhavende  erhvervsfolk kunne slappe af. Truslen om hjerteanfald og stress for netop denne gruppe af midaldrende mænd gjorde, at store firmaer lancerede fitnessprogrammer, og klubbernes betydning voksede.

Derimod  havde gym sit  klientel  i  arbejderklassen. Dette miljø af boksere, vægtløftere og bodybuildere vandt imidlertid status i 1970'erne og begyndte også at tiltrække kvinder.

Ellers var exercise salon et specifikt tilbud for kvinder fra mellem- og overklassen. Salonerne blev  typisk  initieret  af  dansere  og  gymnaster.

Nu åbnede de for forretningskvinder, husmødre og sekretærer.

Endelig var YMCA ,  oprindeligt en organisation for religiøs bymission, i 1970'erne blevet til en hovedudbyder af fitnesscentre i USA. Dens tilbud var især rettet mod studerende og lavindkomstgrupper.

Ud fra disse rødder udviklede der sig livsstilsfitnessklubben  i  1970'erne  som  ny  model.  Den blev straks stratificeret mellem dyre luksusklubber  og  billigsteder.  Statistikker  viser  en  profil karakteriseret af 57% kvinder, overvejende mellemklasse og mere og mere diverse aldersgrupper (Maguire 2008, 74).

Det  danske  fitnesscenter,  som  tog  form  fra 1960/70'erne,  var  i  høj  grad  inspireret  af  den amerikanske forretningsmodel, men viste snart også andre sider. Fra 1980'erne trængte aerobic ind  i  gymnastikforeningerne,  og  senere  opstod side om side med det kommercielle center foreningsbaserede  fitnesscentre.  DGI  lancerede  i 2004 conceptet »DGI træningskultur« og i 2008 sammen med DIF »foreningsfitness«. Lignende initiativer  fandtes  i  Tyskland  under  det Tyske Turnerforbund (DTB) og i Sverige med Friskis &amp; Svettis og deres aerobicagtige aktivitet jympa .

## INDIVIDUELLE LØSNINGER FOR SOCIALE PROBLEMER?

Den nye fitnessindustri har frembragt et mærkeligt  paradoks.  Mens  den  ekspanderede  ved  at love fitness for alle, voksede inaktivitet og overvægt.  I  USA  forøgedes  fedmeraten  dramatisk mellem 1960 og 1990'erne, og i samme tidsrum voksede antallet af kommercielle fitnessklubber og  fitnessmagasinernes  salg  -  og  forbruget  af fast-food og sodavand opnåede helt nye dimensioner (Maguire 2008, 200-201).

Disse forhold blev omtalt som fat-fit paradokset. Paradokset har sin baggrund dels i en dyb og  tiltagende  splittelse  af  klassemæssige  habitusser  mellem  mellemklassen  og  lavere  strata. Men det er også udtryk  for  fitnessaktivitetens indre modsigelser.

»For kroppe, som er fit for forbruget, er fritid arbejde, sundhed er udseende, og fornøjelsen  ligger  i  disciplineringen.«  (Maguire 2008, 208)

Fitnessindustriens strategi med at tilbyde individuelle  løsninger  på  sociale  problemer  har også  metodologiske  dimensioner.  Sociologiske studier  kan  godt  tale  kritisk  om  den  nævnte strategi og alligevel selv tale om 'individualisering', som om denne var en given sag (Johansson 1998; Petersen 2007; Kirkegaard 2007; Maguire 2008). Der forbliver en modsigelse mellem to hovedtendenser i sociologien. På den ene side tales der med Giddens og Beck om »at vælge sig selv«, »selv-identitet«, »gør-det selv selv'et«, og »performing self«, dvs. man antager individualiseringen  som  en  reelt  eksisterende  samfundsmæssig proces. På den anden side er der - med Foucault og Bourdieu - tale om »habitus« eller subjektivitetens  produktion  gennem  »panoptisk magt«, dvs. et kritisk syn på menneskets sociale forankring.

'Individet' er ikke kun et produkt af kommercielle og statslige diskurser, men også et metodologisk postulat. Det kan man med Peter Sloterdijk  (1998)  benævne  som  »epistemologisk solipsism«: Mennesket bliver metodologisk-epistemologisk tænkt, som om det er - eller nu bliver - alene i verden og bare sekundært relateret til en social og kulturel 'omverden'.

## HVOR ER 'INDIVIDET' I FITNESSVERDENEN?

Vil  man  bruge  fitnessfænomenet  til  at  bringe lidt orden i denne modsigelsesfulde argumenta- tion, kan det være nyttigt først at opliste nogle empiriske argumenter for 'individualiseringen' og så mere systematisk at konfrontere dem med modstridende evidens. Først skal altså den konfiguration,  som  'individualiserer'  fitnessudøveren, tages alvorligt.

På den 'individuelle' side ser man den enkelte forbruger af fitness, som øver sig i et fitnesscenter, eller som læser et fitnessmagasin. Forbrugeren er en person med en vis sundhedstilstand og et vist udseende , og sundhed og udseende regnes for individuelle træk ved personen. 'Min sundhed' er min egen og ikke nogle andres; og 'min figur'  er  også  min.  Begge  dimensioner  siges  at blive  trænet  i  fitnessverdenen,  muskel  for  muskel, i det indre af menneskets hudsække. Individets visuelle dimension fremtræder i spejlet.

Deltager man i en bestemt fitnessaktivitet, i en bestemt klub, ved en bestemt maskine, så er det et spørgsmål om valg . Individet er hele tiden udfordret til at vælge som ved køb af en bestemt vare. Individuelt valg er et nøgleord i diskursen om 'individet'.

Det specielle ved fitnessaktiviteten er, at udøveren  ikke  tilslutter  sig  et  hold  som  i  idræt, men  vælger  en individuel øvelse.  Den  enkelte udøver træner side om side med andre, men alene i ikke-relaterede bevægelser.

Udøverens sted er maskinen . Den bestemmer udøverens individuelle rum. Dette er understreget  gennem skærmen som  et  medium  for  selvkontrol.  Hvad  der  kan  læses  på  skærmen,  er 'mine egne' data, ikke de andres. Høretelefonerne bidrager yderligere til den enkeltes isolation, i et musikalsk rum.

Fitnessudøverens  tid  er  hans personlige øvelsesplan. Udøveren går til centret efter individuel beslutning, planlagt eller spontant. Forbruget afhænger hverken af et hold eller en formel eller  uformel  gruppeaftale.  Også  udøverens  fit- nessbiografi  bliver  normalt  forestillet  som  en individuel succeshistorie, som individuelt fremskridt . Fitnessmagasinernes artikler om folks figur 'før og efter' anskueliggør denne progression visuelt. Den enkelte bliver forbedret.

Udøveren fortsætter i centret afhængig af sin motivation .  Denne  drivkraft  bliver  normalt  beskrevet i termer af personlig psykologi, som afhænger af udøverens individuelle karakter. Den 'individuelle  motivation'  er  også  central  for sundhedspolitiske projekter i velfærds-Danmark. Da de reelt eksisterende mennesker ikke altid er parate til at følge de bedrevidende eksperters gode råd, skal de individuelt motiveres.

Hvad der kommer ud af øvelsesprocessen, er fysiologiske data .  De  objektiverer  udøverens personlige  præstation  på  skærmen  og  tænkes ind i individets fitnessbiografi.

Udøveren kan benytte sig af den hjælp, som en personal trainer tilbyder. Som service er trænerens  rolle  baseret  på  udøverens  personlige valg.

Samtidigt bliver fitnessforholdet også forestillet som en relation, som man har til sig selv, dvs. selvkontrol .  Selvdisciplin  fremmes  gennem  en øvelsesdagbog.  Den  ikoniske  figur  for  selvkontrol er Benjamin Franklin, den puritanske forløber  for  den  amerikanske 'self-made  man',  som blev  berømt  gennem  sin  løbende  rapportering af personlige fremskridt.

Overbygningen over disse individualiserende praksisser er ideen om et abstrakt 'Self' . Self er navnet  på  et  amerikansk  fitnessblad,  startet  i 1979 som kvindernes første fitnessmagasin. Self er i dag det tredjestørste fitnessmagasin på det amerikanske marked (Maguire 2008, 108-9). Andre bladtitler som Men's Health (det  største på det  amerikanske  marked)  og Shape (det  næststørste)  bruger  nøgleord  for  den  individualiserende forståelse: individuel sundhed og indivi- duel figur. Det danske blad I form fortæller den samme historie.  Fitnessmagasinernes  og  håndbøgernes retorik er bygget op omkring forbedret  selv-image,  personlig  udstråling,  selv-værdi og  selv-realisering.  Nogle  sociologer  har  taget denne ideologi for givet og suppleret markedets logobegreber med deres egne opfindelser som: selv-identitet og individualisering (Giddens), performing self og stilistisk selv-bevidsthed (Featherstone), do-it-yourself self (Beck) og choosing self (Slater).

Eugen Sandow vandt en brydeudfordring fra den italienske mester Bartoletti i 1894. For bedriften modtog han en medalje  med  hans  navn  på  (Benjamin  J.  Falk,  gengivet  efter Kasper  Lund  Kirkegaard:  Fra  muskelmasse  til  massebevægelse).

Rødderne  til  dette  opblæste  Selv  kan  man finde  i  den  amerikanske  ideologi  om self-made man , som blev lanceret fra 1920'erne som model for vejen fra tallerkenvaskeren til millionæren. Dens kropslige  modstykke  var  den  muskulære individualisme, som Charles Atlas og andre tjente penge på. Men allerede i 1904 havde den danske fitnesspioner I.P. Müller omformet det gamle ordsprog om at være »sin egen lykkes smed« til: »Enhver er sin egen sundheds smed« (Wedemeyer-Kolwe 2004, 379). Ordsproget blev senere nyliberalismens nøgleord, toppende i Margaret Thatchers berømte ord:

»Sådan noget som samfund eksisterer ikke. Der findes bare individuelle mænd og kvinder  og  familier.  Regeringen  kan  kun  gøre noget gennem menneskene, og menneskene må først passe sig selv. Vores pligt er at passe på os selv og så på vor nabo.« ( Women's Own magazine , 31.10.1987)

Den  nyere  ordproduktion  omkring  'Selvet'  og dens manifestation i fitnessaktiviteten karakteriseres normalt som udtryk for en moderne, postmoderne, senmoderne, højmoderne eller refleksivmoderne  identitet  -  begreberne  skifter  og viser, hvor tåget periodiseringen er. Den moderne  etc.  identitet  relateres  til  industrialisering, urbanisering,  migration  og  globalisering.  Den altomfattende retorik har træk af en religionserstatning. Den tegner et billede af 'hele verden': Hvor mennesket kommer fra, hvor det går hen, hvad det burde tro på, og hvad det burde gøre.

## SOCIALE MØNSTRE AF 'INDIVIDUEL' FITNESS: DET RELATIONELLE MENNESKE

Fitnessindustrien ser således ud til at underbygge hypotesen om individualiseringens tidsalder. Hvis  man  imidlertid  på  empirisk  og  teoretisk måde  går  tættere  på  'Selvet',  bliver  billedet mindre overbevisende. 'Individualiseringen' åbenbarer sociale betydninger og sociale relati- oner, og det er netop fitnessverdenen, der leverer billeder til denne relationelle dimension.

Vi følger igen den skitserede vej for konfigurationsanalysen (Eichberg 2001), der beskriver bevægelsens sociale rum og tid, emotioner og atmosfære, relationer og objektivering af fitnessaktiviteterne.

## SOCIALT RUM OG SOCIAL TID

Fitnessaktivitet er afhængig af et vist rumarrangement, og det er centret .  Centret er et socialt sted, som varierer i stil og design efter hver af målgruppernes status og smag. Nærmere undersøgelser i norske fitnesscentre har vist, hvordan udøverne  skaber  sociale  relationer,  dog  af  ny slags. Man har karakteriseret relationerne med det paradoksale begreb »individualiserede fællesskaber« (Steen-Johnsen 2004). Lignende iagttagelser  har  man  samlet  i  britiske  fitness clubs  (Gaule  2005),  med  kvindegrupper  i  det amerikanske gym (Maguire 2008, 77-78) og med ældre  i  danske  helsecentre  (Hede/Rasmussen 2009). Studierne viste, at fitnesscentrets sociale sted ganske vist er på markedet, men at det i høj grad også er præget af det civile samfund med dets  uformelle  selvorganisering  nedefra.  Folk tager deres 'indre forening' med i centret.

Betydningen  af  det  sociale  rum  bekræftes yderligere  gennem  den  ringe  betydning,  som hjemmeøvelserne har i den aktuelle fitnesskultur. Omkring 1905-30 var hjemmegymnastikken et  hovedområde,  som  håndbøgerne  rettede  sig hen  imod.  Hjemmet  var  f.eks.  centralt  for  I.P . Müllers og kaptajn Jespersens fitnessagitation. I dag bliver hjemmeøvelsen derimod snarere betragtet  som  »ensom  eller  kedelig«  (Maguire 2008, 87).

Fitnessaktivitetens tid er til dels den anbefalede tid : hvor megen tid borgeren burde investere i sin bevægelse og sundhed. Efter 1900 propa- gerede I.P. Müller for 15 minutters hjemmeøvelse pr.  dag.  Anbefalet  tid  er  autoritativ  tid.  Dens autoriteter er naturvidenskabens eksperter, typisk fra biologi og medicin, og sundhedspolitikkens talspersoner. De anbefaler f.eks. 30 minutters  moderat  aktivitet  gennem  fem  ugedage eller alternativt kraftig motion 20 minutter på mindst tre dage - mens andre går på kompromis med  de  inaktive  og  anbefaler  tre  moderate 10-minutters  bevægelsesforløb  om  dagen  (Maguire 2008, 107). Uanset hvor forskellige anbefalingerne  er,  så  bekræfter  ingen  af  dem  tidens individualitet, da alle stiler efter normer af ikke-individuel og generel-biologisk art.

Fitnessaktivitetens  reelle  tid  er  imidlertid ikke,  hvad  folk  skal,  men  hvad  de  faktisk  gør. Den afhænger af folks reelle tidsbudget og deres subjektive  vurdering,  altså  deres  forestillede tidsbudget. Ingen af de to er underlagt fri individuel selvbestemmelse.

Fritiden  formindskes  faktisk  gennem  udbredelsen af dual-indkomst-husholdet. Det forklarer paradokset, at den enkeltes arbejdstid nok skrumpede, mens fritiden formindskedes. Mere og mere tid må investeres i ens egen selvadministration - forvaltning af ens ting og sager, bureaukratisk  selvadministration,  voksende  transporttider. Hverdagslivets stress forøges. »Vi  kan fjerne stress fra dit liv,« tilbyder fitnessindustrien  (Maguire  2008,  83).  Dette  slogan  bekræfter indirekte den betydning, som stress har i folks tidskonfiguration. Stress gør, at folk øver sig - og øvelsen skaber nye typer af stress. I hvert fald ligger stress uden for individets selvbestemmelse.

Spurgt hvorfor man ikke deltager i idræt og fitnessmotion,  er  det  hyppigste  svar,  at  man »ikke har tid« (Maguire 2008, 83-86 og 134). Svaret oplyser ved nærmere betragtning om en ikke-individuel  dimension:  Sociologiske  studier har  dokumenteret  paradokset,  at  netop  de  so- cialgrupper er overrepræsenteret blandt idrætsdeltagerne, som professionelt 'mangler tid'. Det gælder  også  den  middelklasse,  der  dominerer fitnessverdenen. Heller ikke folks subjektive erklæring af tidsmangel er altså 'individuel'.

## INTERPERSONAL MOTIVERING OG ATMOSFÆRE

Individuel motivation er  ved  nærmere betragtning  også  et  resultat  af  relationer.  Motivation udspringer  næppe  eller  slet  ikke  af  en  ensom beslutning, som individet træffer efter læsning af et fitnessmagasin, en håndbog eller et sundhedspolitisk  råd,  hvis  overbevisende  argumenter bliver overført til fitnesspraksis. (Og forestillingen om  vejen  fra  menneskets  oplysende læsning til praksis er heller ikke 'senmoderne', men  selvhjælpslitteraturen  blomstrede  siden 1700-tallets  Hufeland.)  Skridtet  fra  anbefaling til gøren er forbundet med investering af emotionelt  arbejde .  Personificeringen  af  dette  relationsarbejde er den personlige træner.

Fitnessindustriens emotionelle arbejde sigter desuden mod at skabe en vis forbrugsfremmende og tillokkende atmosfære ,  som  altså  igen  er mellempersonlig. En personal trainer skal først og fremmest »have en sans for humor« (Maguire 2008, 163, også 35). Humor er  relationel,  noget der  går  fra  person  til  person.  Men  humor  kan være forskellige ting. En ting er smil, som karakteriserer  fitnessindustriens  ikonologi  -  smil  på reklamebilledet,  smil  på  fitnessmagasinets  forside, smilende service i fitnesscentrets reception.  Smil  er  en  mellempersonlig  markering  af salgsrelationer. En anden form for humor er latter  og  grin  med dens eksplosive konfiguration. Latter er ikke som sådan del af fitnessbevægelsen, til forskel for f.eks. latteren i folkelige lege (Eichberg 2009). Hvor latteren forekommer i fitnesscentret, er den bundet til uformelle grupper og  virker  snarere  subversiv.  (En  case  om  kvin- ders latter i en amerikansk fitnessklub: Maguire 2008, 67.) Det kan imidlertid godt være, at latter og grin sammen med det legende element og civilsamfundsmæssig  selvorganisering  er  på  vej ind i danske fitnesscentre.

## SOCIALE RELATIONER OG OBJEKTIVERING

Smil, latter og trænerens emotionelle arbejde viser,  i  hvilken  grad fitnessaktivitet er forbundet med mellemmenneskelige relationer. Andre involverede relationer er af erotisk art, hvor kvinder møder mænd, og mænd prøver at imponere kvinder. En arketype af denne imagination var den  reklame,  som  Charles  Atlas  lancerede  i 1930'erne: »The Insult That Made a Man Out of Mac«. Smalle unge Mac bliver mobbet ved stranden og taber sin pige til den bedre byggede bølle. Men Atlas' træningsprogram hjælper ham til at blive en 'ny mand'. Han vender tilbage til stranden, tager hævn og får sin pige tilbage. Dette beskriver mønstret af moderne relationer mellem he-manden og den underordnede kvinde.

Heteroseksuelle relationer er imidlertid kun en del af fitnessmiljøet.  Centret  kan  også  fungere som mødested for homoseksuelle. Eller det kan tilbyde kvinder et sted,  hvor  de  er  fri  for mændenes indblanding. Uanset hvordan, er fitnessverdenen kønnet .

Desuden er udøverne socialt stratificerede . Fitnessmiljøet er domineret af middelklassen og er differentieret  efter  sociale  gruppers  habitus. Fitnessklubben  udstråler  social  status  og  symbolsk kapital. Men også netop der, hvor folk fra lave  strata  indvandrer  i  centret,  spiller  klasserelationer  og  netværksdannelse  en  vigtig  rolle (Hede/Rasmussen 2009; Keinicke/Hansen 2010).

Sidst, men ikke mindst er fitnessudøverne etniske .  I  amerikanske fitnessklubber har man registreret et relativt fravær af afroamerikanere, asiatiske og latino-amerikanere (Maguire 2008, 93).

Skønhedskonkurrence på Helgoland Badeanstalt i 1909 (Københavns Bymuseum, gengivet efter Kasper Lund Kirkegaard: Fra muskelmasse til massebevægelse).

Fitnessøvelsens relationelle aspekt bliver ikke  modbevist  gennem  de  individuelle  data, som udøveren producerer og får oplyst på maskinens  skærm.  Disse  data  giver  kun  mening, hvis de relateres til en bestemt standard, som er en  overindividuel  normering.  Objektiveringen af fitnessbevægelsen i form af kvantitative resultater sker ikke gennem et 'individ', men er baseret på en kompleks social oversættelse mellem personlig  praksis,  teknologi,  træneren  og  eksperten for den biologiske norm.

## MARKED OG OFFENTLIG POLITIK

Alle disse basale konfigurationer - rum, tid, atmosfære,  relationer  og  objektiveringer  af  fitnessbevægelsen - viser, at mennesket i fitnessverdenen ikke kun er det, der findes inden for de individuelle hudsække. Uden for huden forbinder  komplekse  kropslige  relationer  udøverne med hinanden og med andre. Disse andre er ikke kun en 'om-verden', men en social verden i folks indre.

Som overbygning over denne basis af kropslig og social praksis danner institutionelle rammer og abstrakte ideer en ramme for den konkrete bevægelseskultur. På dette niveau finder vi fi tnessmarkedet .  Fitnessudøveren  ville  ikke  være udøver  uden  marked.  Organisationsstrukturen for lokale fitnesscentre, kæder, firmaer og deres markedsrelationer leverer den nødvendige ramme for fitnessaktiviteten. Udøverens sociale eksistens  er  bestemt  af  at  være forbruger og  dermed målgruppe for visse producenter .  Hverken producenten eller forbrugeren er 'enkelte individer'.

Det  er  imidlertid  netop  markedet,  der  gennem  annoncering  og  billeddannelse  stiliserer forbrugeren  som 'individ'. 'Jeg  shopper,  derfor er jeg' - jeg træner, derfor er jeg. Forbrugeren fungerer dog ikke som isoleret individ, som følger sine egne præmisser. Den 'gerrige forbruger' følger  markedets  appel  og  æder  sig  fed,  mens den 'ansvarlige forbruger' træner efter markedets tilbud - og samtidigt lytter til de offentlige sundhedspolitiske anbefalinger (Apollo 2008).

Her træder staten på scenen. Den sociale integration af personlig fitness fremmes ved, at offentlig sundhedspolitik gør mennesket til ' ansvarlig ' borger, ansvarlig for sin egen krop og sundhed. Skønt dette i Danmark begyndte under  den  socialdemokratiske  velfærdsstat,  var det især den nyliberale og antivelfærdspolitiske diskurs, som har propaganderet for denne logik. US-præsidenten George W. Bush udtrykte dette i 2003:

»Hvad jeg ofte taler om, er nødvendigheden af at forandre den amerikanske kultur hen imod en kultur af personlig ansvarlighed, at opmuntre folk til at være ansvarlige for beslutningerne, de træffer i deres liv … Daglige øvelser, uanset hvor travlt du mener, du har, og hvor kedelig øvelsen forekommer, er del  af  ansvarlighedens  kultur.«  (Maguire 2008, 46)

I Danmark blev denne ansvarlighedspolitik kopieret af højrefløjsregeringen fra 2001. Projektserier i områderne fitness og folkesundhed blev startet  for  at  gøre  folk  opmærksom  på  deres sundhedsmæssige ansvar. Det var del af en overordnet strategi, som kom til udtryk gennem den interministerielle komité Det Personlige Ansvar , som regeringen nedsatte i 2007, med beskæftigelsesministeren  som  formand  samt  udenrigs-, undervisnings-  og  kulturministrene  som  medlemmer.

Top-down strategien ankom blandt almindelige  folk  i  en  form,  som  en  midaldrende  amerikansk kvinde gav udtryk for, da hun blev spurgt om sin fitnessaktivitet:

»Jeg gør det på grund af ansvarlighed. Det er kun mig, som kan se efter mig. Hvis jeg ikke gør, vil ingen anden gøre det …« (Maguire 2008, 41)

Denne ansvarlige forbruger minder om den folkelige vittighed, der siger:

»Verden er ond. Enhver tænker kun på sig selv.

## Ingen tænker på mig. Kun jeg tænker på mig.«

Hvor  markedets  idé  er  individuelt  forbrug  og gerrighed, er statens idé individuel ansvarliggørelse. Fitness er et ritual for både det ene og det andet.  Dermed  har  fitness  træk  af  en religion . Fra mennesket forventes en rituel tjeneste for noget højere og helligt, som er selve 'Selvet'. Individualisering  er  et  misvisende  begreb,  hvis det beskriver en 'real' social proces - f.eks. som 'individualiseringens tidsalder' - mens begrebet passende beskriver et konstrueret og propageret mønster.

## FITNESS SOM FOLKEBEVÆGELSE?

Markedet  og  dets  appel  til  forbrug  (herunder fitness)  er  én  ting,  offentlig  sundhedspolitik med dens ansvarlighedsappel (herunder fitness) er noget andet. Der er imidlertid noget tredje i spillet, det civile samfund. Her finder man frivillige foreninger, sociale bevægelser, folks frivillige samspil med hinanden.

Et spørgsmål, der rejser sig her, er, om fitnessbølgen har karakteren af en folkebevægelse. Nu kan  man  godt  med  Kasper  Lund  Kirkegaard (2007) tale om en overgang »fra muskelmasse til massebevægelse«. Visse  konfigurationselementer kan støtte denne fortolkning. Fitnesskultur er  ikke  kun  et  markedssegment og bliver ikke kun fremmet gennem offentlig sundhedspolitik, men den har træk af civil selvorganisering. Andre  vigtige  elementer  for  sociale  og  kulturelle bevægelser mangler imidlertid. Især er en identitetsdannelse fraværende, som følger mønstret: 'Vi, fitness-folket'. En sådan identitet var til stede i nogle sociale reformbevægelser, som var aktive i fitnessfeltet i perioden 1900-1930, 'vi nudister'; 'vi gymnaster'; 'vi frisksport folk'; eller 'vi fra livsreformen'. Den sociale tid og energi af fitness var i disse bevægelser rettet mod 'en bedre verden', hvor den i dag snarere går på den enkeltes  tilpasning  til  den  eksisterende  sociale verden. Dette begrænser udfoldelsen af fitness som social bevægelse. I de nordiske lande kommer svensk Friskis &amp; Svettis nærmest til en kulturbevægelse. Og for Danmarks vedkommende peger Kirkegaard (i denne antologi) mod en tendens til, at fitnessaktiviteterne forandrer sig fra individuel maskinøvelse mod mere legende aktiviteter i grupper.

Der findes altså en tredje dimension af fitnesskulturen,  side  om  side  med  markedets  fitnessindustri  og  statens  sundhedspolitik.  Men  om den fortjener navnet af en fitnessbevægelse på linje med andre sociale og folkelige bevægelser, forbliver  endnu  et  åbent  spørgsmål.  Forskningen skal ikke være ureflekteret i omgang med bevægelsesbegrebet.

TABEL: FITNESSAKTIVITETENS KONFIGURATIONER

|                 | Individuelle dimensioner             | Sociale dimensioner                                    |
|-----------------|--------------------------------------|--------------------------------------------------------|
| Rum             | maskinen skærmen spejlet             | centret klubben                                        |
| Tid             | valg øvelsesplan »mit« fremskridt    | anbefalet øvelsestid tidsbudget stress                 |
| Energi          | motivation                           | emotionelt arbejde atmosfære smil                      |
| Rela- tioner    | valg af personlig træner selvkontrol | køn og erotik klasse og stratificering etniske forhold |
| Objek- tivering | »mine« data                          | data'enes normering                                    |

| Ideer            | »Selvet«        | »det er dit udseende, det gælder« ansvarliggørelse sundhed som civil religion   |
|------------------|-----------------|---------------------------------------------------------------------------------|
| Orga- nise- ring | »mit eget« valg | klub på fitnessmarkedet offentlig sundhedspolitik civil »bevægelse«?            |

## HVILKEN INDIVIDUALISERING? OM AT TÆNKE FLERTAL

I  hvert  fald  bliver  vi  gennem  fitnesskulturens sociale  mønster  advaret  imod  naivt  at  tale  om 'individualiseringens  tidsalder'  eller  lignende. Hvad  man  finder  i  stedet,  er  fitnesskulturer  i plural (Volkwein 1998) og et flertal af sundhedskulturer. Der findes vidt forskellige overvægtskulturer  (De  Garine/Pollock  1995)  -  og  individualiseringer i flertal. Spørgsmålet er altså hver gang: Hvilken individualisering taler vi om?

Denne  problemstilling  åbner  også  op  for  en differentiering mellem forskellige begreber, som den overfladiske individualiseringsdiskurs plejer at blande sammen. Der er forskel, om vi taler om mennesket som

- -individ , den abstrakte filosofiske konstruktion af et monadisk, udeleligt punktvæsen, som ved nærmere betragtning alligevel er en 'divid'
- -agent , en konstruktion fra handlingsteorien, som understreger individets aktivitet
- -person, en  psykisk  og  social  enhed,  der bærer et personnavn og er unikt
- -subjekt ,  et  psykisk væsen, som er selvbevidst  og  refleksiv,  men  hvis  subjektivitet ofte bliver forvekslet med ensomhed
- -ego ,  et  psykologisk begreb for subjektiviteten, især brugt i psykologien
- -selv , en refleksiv enhed
- -klient, borger, forbruger, medborger, medlem etc. i de respektive sektorer af det sociale liv; eller
- -mennesket som en eksistentiel helhed.

Problemet  med  den  såkaldte  individualisering hænger således  sammen med det mere omfattende epistemologiske problem af entalsbegreber.  'Kultur en '  (i  stedet  for  kulturer),  'Mennesk et ' (i stedet for mennesker), 'Natur en ', 'Stat en ', 'Samfund et ', 'Videnskab en ' … - alle disse singularbegreber skjuler noget. De kan i nogle tilfælde endda mistænkes for at lyve. Filosofisk og sociologisk præcision kræver at tænke flertal.

På dette grundlag kan man skarpt konfrontere Giddens og Becks postulater om individualiseringen  med  Foucaults  og  Bourdieus  kritiske analyser. Man kan ikke påberåbe sig begge sider på én gang. Filosofisk skarphed kræver, at dialektisk tænkning anvendes på fænomenerne, dvs. tænkning i modsigelser.

Fitnesskulturer  er  diverse,  foranderlige  og modsigelsesfulde. Individbegrebet er også mangfoldigt, foranderligt og fuld af indre modsætninger. Et studie i fitness bidrager på en paradigmatisk  måde  til  en  kritik  af  overfladiske diskurser om 'individualiseringen' og til en dybere forståelse af 'individets' paradokser.

## REFERENCER

Apollo, P. (2008). Sundhed og det sociale individ. Analyse af to effektiviseringsbegreber . Odense, speciale på SDU

Beck, U. (1998). Gesamtkunstwerk Ich. In R. van Dülmen (Hrsg.). Erfindung des Menschen . Wien: Böhlau, 637-654.

- og E. Beck-Gernsheim (2002). Individualization. Institutionalized Individualism and its Social and Political Consequences . London: Sage.

Bolling, H. (2005). Sin egen hälsas smed: Idéer, initiativ och organisationer inom svensk motionsidrott 1945-1981 . Universitet Stockholm, akad. afh.

Defrance, J. (1987). L'excellence corporelle. La formation des activités physiques et sportives modernes, 1770-1914 . Rennes: Presses Universitaires.

Eichberg, H. (2001). Thinking contradictions. Towards a methodology of configurational analysis. In K. Dietrich (ed.). How Societies Create Movement Culture and Sport . University of Copenhagen: Institute of Exercise and Sport Sciences, 10-32.

- (2009). Sport and laughter: Phenomenology of the imperfect human being. In Sport, Ethics and Philosophy , 3, 3, 286-304.

Garine, I. de &amp; N. J. Pollock (1995) (eds.). Social Aspects of Obesity . Amsterdam: Gordon &amp; Breach.

Gaule, S. G. (2005). Meeting up with the Worlds of Exercise and Rave at the Start of the 21 st Century: A Story about Young People, Body Culture, Health and Identity in Changing Times . Liverpool, akad.afh.

Giddens, A. (1991). Modernity and Self-Identity. Self and Society in the Late Modern Age . Cambridge: Polity.

Hede, Signe &amp; Casper Rasmussen (2009). Den aldrende krop i en fitnesskultur . Odense, speciale på SDU.

Hvidberg-Hansen, G. &amp; G. Oelsner (2008) (eds.). Livslyst. Sundhed, skønhed, styrke i dansk kunst 1890-1940 . Odense: Odense Bys Museer.

Johanson, K. E. &amp; H. Lindgren (1985). Frisksportens historia. Svenska Frisksportförbundet 50 år . Stockholm: Carlsson.

Johansson, T. (1998). Den skulpterade kroppen. Gymkultur, friskvård och estetik . Stockholm: Carlsson.

Keinicke, G. &amp; og L. Hansen (2010). Idræt for socialt udsatte . Odense, speciale på SDU.

Kirkegaard, K. L. (2007). Fra muskelmasse til massebevægelse. Indblik i den kommercielle fitnesssektors historie . København: Idrættens Analyseinstitut.

- (2010). Fitness trodser finanskrisen. In IDAN, http://www.idan.dk/ Kommentaren/056fitnessaaret.aspx (10.2.10).

Lupton, D. (1995). The Imperative of Health. Public Health and the Regulated Body . London: Sage.

Maguire, J. S. (2008). Fit for Consumption. Sociology and the Business of Fitness . London, New York: Routledge.

Petersen, A. (2007). The Body in Question. A Socio-Cultural Approach . London, New York: Routledge.

Riordan, J. (1977). Sport in Soviet Society . Cambridge: Cambridge University Press.

Shilling, C. (1993). The Body and Social Theory . London: Sage.

Sloterdijk, P. (1998). Sphären. Plurale Sphärologie . Bd.1. Frankfurt/Main: Suhrkamp

Steen-Johnsen, K. (2004). Individualized communities. Keep-fit exercise organisations and the creation of social bonds . Oslo: Norges Idrettshøgskole, akad. afh.

Tolvhed, H. (2004). »Stål i musklerna och stål i viljan« - svensk frisksport under trettio- och fyrtiotalen. In Idrott, historia och samhälle , 24-41.

Volkwein, K. (1998) (ed.). Fitness as Cultural Phenomenon . Münster, New York: Waxmann.

Wedemeyer-Kolwe, B. (2004). » Der neue Mensch«. Körperkultur im Kaiserreich und in der Weimarer Republik . Würzburg: Königshausen &amp; Neumann.

Wolbert, K. (2001) (ed.). Die Lebensreform. Entwürfe zur Neugestaltung von Leben und Kunst um 1900 . Bind 1-2, Darmstadt: Häusser, Anabas.