Benjamin i engelsk belysning
Forfattere: Christen Kold Thomsen
Tidsskrift: kok (1982-10-16)

## Anmeldelser

## Christen Kold  Thomsen

## Benjamin i engelsk belysning

Anmeldelse af Terry Eagleton: Walter Benjamin, or Towards a Revolutionary Criticism, New Left Books 1981, £ 8, paperback £ 3,25

Engelsk marxistisk litteraturkritik har haft svzrt ved at g0re sig gzldende i årene efter 2. verdenskrig. Det har ikke alene vzret et engelsk problem, det har også vzret szrdeles uheldigt for udviklingen af engelskstudierne i Danmark indtil  fornylig.  Det  er  som  bekendt  i h0j grad  Raymond  Williams' fortjeneste, men ikke alene naturligvis, at det er blevet muligt, og accepteret, at begribe litteratur i et historisk-materialistisk problemfelt. Det er også Williams, der har banet vejen for en udvidelse af traditionelle snzvre definitioner af litteratur ved at anlzgge et helhedssyn på kultur som materielle  signifierende  praksisformer.  Vigtig  forskning  langs  disse  baner foregår iszr omkring Stuart Hall og Centre for Contemporary  Cultural Studies i Birmingham og diverse Polytechnics.

På  mange mader er Williams betydelig mere radikal end sine yngre kollegaer  inden  for  kulturdebatten  på  venstreflajen  i  Storbritannien.  Ikke destomindre var det Williams' kulturbegreb og dets rodder i F.R. Leavis' organicistiske traditionstznkning, samt hans vzgring ved at tematisere sin analyse af den engelske litteraturhistorie  omkring begrebet ideologi, der gav anledning til et heftigt  angreb fra Terry Eagleton -en tidligere elev af Williams og nu en af de  interessanteste yngre marxistiske litteraturkritikere ())Raymond Williams: An Appraisal«, new left  review 95,  1976; genoptr. i Criticism and Ideology, 1976). For Williams var det marxistiske ideologibegreb og dets dogmatiske skelnen mellem sand og falsk bevidsthed ubrugelig forsåvidt det gjaldt om at komme »ned under« koldkrigsperiodens reduktion og undertrykkelse af de levede erfaringers fylde og socialitet. For Eagleton blev Althussers ideologikritik pa en gang losningen på det utematiserede forhold mellem erfaring og ideologi i  Williams'  tidlige forfatterskab og samtidig overskridelse af  problematikken,  idet  de to kategorier simpelthen foldes sammen til en: ideologi. Hos Althusser og Eagleton, specielt i  den Althusser og Macherey-påvirkede bog, Criticism and Ideology, lever man i ideologien: den er betingelse for vores oplevelse af verden, som det hedder i en nyudkommen introduktion til 'post-strukturalismen'  i England (C. Belsey: Critical Pracrice, 1980).

Den salonfahigkeit som den althusser'ske og poststrukturalistiske  ideologikritik har opnået på venstreflcajen inden for humanistiske studier i England, og som  just nxvnte introduktionsbog er eksempel på, forscager Eagleton nu at distancere sig fra i sin seneste bog,  Walter Benjamin,  or Towards a Revolutionary Criticism,  1981. Inden jeg går over til en nxrmere omtale af den vil jeg lige kort nxvne  det tidligere forfatterskab. Bortset fra afhandlingen  Shakespeare and Society er Exiles and Emigres (1970) den fcarste egentlige bog. Den består af en rxkke ideologikritiske analyser af centrale forfatterskaber i det 20. århundrede, bl.a. Conrad, Orwell og T.S. Eliot. Specielt analysen af mytens funktion hos sidstnxvnte forfatter var vigtig, forsåvidt det var et af de fcarste forscag på at bryde den indforståede  og privilegerede plads  såvel T.S. Eliot  og mytebegrebet har  haft i den borgerlighumanistiske litteraturhistorieskrivning.  De teoretiske forudsxtninger er nxrmest taget fra Williams. 1 1975 fcalger en eksplicit marxistisk ideologikritisk  analyse af  scastrene Bronte.  Det  marxistiske grundlag kommer fra Goldmann og Althusser, idet ideologi txnkes som en medierende struktur mellem romanerne og det samtidige viktorianske samfund. Året efter forscager Eagleton så at skrive en marxistisk xstetik -Criticism and  Ideology -under påvirkning af, som tidligere nxvnt, Althusser og Macherey. Litteratur  er ideologiproduktion,  i den forstand at litteratur (dvs.  de »store« vxrker -Eagleton  tackler  vurderingsproblemet  i et  afsluttende kapitel) sxtter ideologi i scene, g0r den synlig, hvorved de modsigelser og det ideologien ikke kan tale om uden at aflegitimere sig selv bliver bevidste for Ixseren. Dvs. Macherey-Eagleton tildeler litteraturen en tendentielt emancipatorisk  funktion.

1  de fem år  der gik inden Walter Benjamin-bogen udkom er den 'idealisering', der lå som en  fare i det althusser'ske  ideologi-begreb (alting bliver ideologi) kommet til  fuld udfoldelse i den angelsaksiske verden  i den såkaldte post-strukturalisme, som isxr bygger på ideer fra Jacques Derrida og Jacques Lacan. Meget kort fortalt: opfattelsen at sproget er betingelse for al bevidsthed og meningsdannelse er i praksis blevet udmcantet således, at ikke alene litteraturen, men også historien, opfattes som en diskurs der så at sige konstant er sat citationstegn omkring. Det er ikke logisk  muligt at komme »bag om« disse diskurser til et subjekt eller til historien  som et fxlles betydningsniveau, der i sidste instans kan appelleres til, når diskursens sandhed eller falskhed skalafgores. Post-strukturalismen »lxser« kulturen modernistisk. Som ideologikritik kan den bruges til at påvise det borgerlige subjekt og dets humanisme som en konstruktion (fiktion), der bygger på bestemte fortrxngninger, som kan påvises i tekster som inkonsistens eller (påfaldende)  tavshed omkring emner som f.eks. seksualitet. Parallellen til psykoanalysens drcammelxsning er oplagt. Den post-strukturalistiske kritiker bringer det ideologiske »arbejde« for dagen, som den empiriske tekst er et resultat af. Det kritikeren foretager sig her kaldes i jargonen  for ))dekonstruktion«  af teksten. Der synes at vzreen taknemmelig lighed mellem post-strukturalisternes  dekonstruktion og f.eks. Marx's analyse af varefetischismen.  Det  blev  allerede  foreslået  herhjemme  i  1971, da  Peter Madsen samlzste  Marx, Lukacs (Historie og klassebevidsthed), Benjamins Baudelaire-studier, og Bakhtins studier af den polyfone roman og karnevallet sådan som de blev formidlet af Julia Kristeva (Madsen: Semiotik og dialektik). Eagleton ser najagtig de samme muligheder for at bringe Benjamin og Bakhtin, samt Brecht, sammen på post-strukturalistisk  grundlag, men med den vigtige pointe, at deres dekonstruktive kunst er materialistisk -deres betydning for arbejdet henimod et socialistisk samfund forudsztter historien. »Materialismen må insistere på, at det virkelige ikke kan reduceres til diskurs«, hedder det klart nok hos Eagleton i polemik mod den poststrukturalistiske opfattelse, at fortiden kun eksisterer  som en funktion af en przsentisk  ytring.

Benjamin-bogen er relativ &gt;)vild(( kritik i forhold til de tidligere  bager, der alle falder inden for et relativt velkendt paradigme for hvad der regnes for marxistisk litteraturkritik. Dermed skal forstås, at Benjamin bliver en figur,  hvorigennem  Eagleton  debatterer  og reflekterer  over  opgaven  for marxistiske ))kulturarbejdere«  nu og i England. Der er nzppe tvivl om, at Eagleton ser visse ligheder mellem  Benjamin og sin egen situation. Bogen slutter ominast med, at med kapitalismens »globale krise« er »fascismens trussel« nok en gang kommet på dagsordenen. Og i sammenhzng hermed hzvdes det, at ))marxistisk  kritik« (anfarelsestegnene er Eagletons) optrzder i  perioder, hvor arbejderklassen  er i  defensiven og delvis ninkorporeret«. Det forer ham til at stille sporgsmålet,  om der overhovedet kan vzre en nadzkvat revolutionzr kulturel teori*,  når der ikke er nogen  »revolutionær kulturel praksis&lt;&lt;. Inden jeg går videre må jeg lige sige, at Eagleton har en tendens til at sztte  ret ultimative krav til socialistisk arbejde (behover det absolut vzre ))revolutionen«,  der sztter perspektivet, og -i  den forbindelse -hvordan skal vi tznke revolutionen:  Som et punkt?), hvad der forer til en noget urimelig kritik af f.eks.  Frederic Jameson. ))Hvordan kan en marxistisk-strukturalistisk analyse af en mindre roman af Balzac bidrage til at ryste  kapitalismens fundamenter«, sporges der (i new ieft review 127, s. 65). I betragtning af, at marxister ikke ligefrem dominerer på litteraturinstitutterne i  USA  og  Storbritannien forekommer  problemstillingen forhastet. Eagletons pointe er imidlertid, at i en przfascistisk  historisk  situation bliver den marxistiske intellektuelles arbejde nodvendigvis przget af idealistiske t r z k ,  modsigelser osv., men den afgorende forskel fra poststrukturalisterne er, at de ledes tilbage til bestemte historiske modsigelser og ikke absoluteres som et alternativ til  historien.

Eagleton har derfor ikke nogen problemer ved at lzse Benjamins kabba- listiske sprogfilosofi og hans Messianske begreb »Jetztzeit&lt;&lt; materialistisk, dvs.  dekonstruktivt.  1 en  elegant  sammenk~dning mellem  Benjamin, Bakhtins  »karnevals&lt;&lt;-begreb,  Brechts teorier om »episk« teater, Marx's fremstilling af  Bonapartismen som farce, og endelig Trotskis begreb om den »permanente revolution«, analyserer han, hvordan de dekonstruerer historismens tilsyneladende homogene narrative  konstruktioner og blotI ~ g g e r historiens »heterogenitet«, dvs. de alternative muligheder som klassekampens udvikling a f s ~ t t e r .

På den begramsede plads er det umuligt at gå i dybden med den enkelte limning af f.eks. Benjamin. Men den brug Eagleton g0r af de ovennmnte navne er i nogen grad afhamgig af nogle pr~misser, som han deler med den post-strukturalisme, der ellers angribes s t ~ r k t i bogen. Hvad man på den anden side må se som et ubetinget positivt bidrag, er Eagletons formg på at erobre den modernistiske ~ s t e t i k og litteratur som et positivt element i en marxistisk  kulturteori.