Freud og æstetikken
Forfattere: Lis Møller
Tidsskrift: kok (1992-10-16)

## Lis MØller

## Freud og ~stetikken

## Psykoanalysen mellem neoklassicisme og romantik

Psychoanalysis  went on to  provide a systematic, coherent explanation of Romantic poetics  in general. .  .  . Romantic aesthetics and Psychoanalysis mesh in an almost, to use a suggestive Freudian word,  'uncanny ' way.

Alvin B.  Kernan

Curiously, the eflects of the romantic crisis are almost imperceptible in the human sciences around 1900. In their condemnation,  explicit or implicit, of the symbol, in their very conception of what the symbol is, Saussure, Livy-Bruhl and even Freud. .  . are neoclassics rather than romantics, contemporaries of  Condillac much more than the grandchildren of Moritz, Goethe, or F. Schlegel.

Tnetan Todorov

Hvis man, som jeg, lzser Freuds psykoanalyse  som en hermeneutik, der spznder over alle former for semiotisk praksis, fra d r ~ m og neurotisk symptomdannelse, over religion, til kunst og litteratur, og hvis man mener, at »psykoanalysen som helhed er funderet i en symbolteori« (Benveniste, p. 168), så må det vzre legitimt at ville placere denne symbol- og fortolkningsteori i forhold til en zstetisk, litteraturteoretisk og sprogfilosofisk tradition. Hensigten er naturligvis ikke at forklejne Freuds indsats eller frakende psykoanalysen originalitet, men blot at påpege at Freud har forgzngere ikke bare inden for psykologien, psykiatrien og neurofysiologien, men også inden for æstetikken. Citaterne, der indleder min artikel, repræsenterer fors~g på en sådan zstetisk-filosofisk indplacering a f   psykoanalysen.  Hvad mere er: de giver to temmelig forskellige -måske endog modsatrettede -bud på, hvilken uadition Freud indskriver sig i. For Alvin B. Kernan betegner psykoanalysen en systematisk udfoldelse og videretænkning af den romantiske æstetik. For Tzvetan Todorov, derimod, er det karakteristisk for Freuds psykoanalyse, at den -ligesom i ~vrigt Saussures strukturelle lingvistik -afviser det symbolbegreb, der sammenfatter hele den romantiske æstetik, og griber tilbage til det 18. århundredes neoklassiscistiske  retorik og sprogfilosofi. Lad os altså stille sagen på spidsen og spgrge: Er psykoanalysen kulminationen a f romantisk litteratur og æstetik, eller horer den hjemme i det 18.  århundrede?  Er Freud romantiker eller er han neoklassiscist -hvilket for Todorov vil sige: »antiromantic« (Todorov, p. 251)? Må man n~dvendigvis vælge mellem Kernan og Todorovs lzsning af psykoanalysen, kan det tænkes, at begge har ret, således at modsztningen mellem de to synspunkter er en modsztning i selve Freuds tznkning? Eller er sp~rgsmålet -romantiker eller neoklassicist? -fra starten galt stillet?

Kernan finder anknytningspunktet mellem romantik og psykoanalyse i den romantiske poetiks opggr med mimesisbegrebet og dens fokusering på (digter)subjektet, »the deep self« (Keman, p. 210), som digtningens primzre kilde og genstandsområde.  »As Neo-Classicism gave way to Romanticism, at the end of the eighteenth century,« skriver han, »the concern with mimesis and craft, on order and shaping, decreased and the emphasis on poesis and imagination increasedc (p. 210). Med romantikken falder forestillingen  om den poetiske tekst som imitation, som gengivelse a f en faktisk  eller ideal natur. »Images, however beautiful, though faithfully copied from nature, and as accurately represented in words, do not themselves characterize  the poet,« skriver Colendge i Biographia Litemri a , et af romantikkens centrale æstetiske skrifter. »They become proofs of original genius only as far as they are modified by a predominant passion; or by associated thoughts or images awakened by that passion; or .  .  . when a human and intellectual life is transferred to them from the poet's own spirit« (Colendge, p. 272). Poesi er ekspression,  en yderliggorelse a f det indre, »the spontaneous overflow of powerful feelings~ (Wordsworth 1805,  p. 22), eller en inderligg~relse af det ydre, forestillingskraften og lidenskabernes kreative omdannelse a f det perciperede objekt. Resulatet a f denne forskydning fra rnimesis til ekspression og fra natur til subjekt er en æstetik, der (mener Keman) i stigende grad bliver »dependent on psychology, specially on the concept of the 'irnagination'«  (p. 210).

Når skriften bliver ekspressiv og introspektiv, når digtningen reflekterer over sit eget udspring i sindets dybder og afgmnde, bevæger æstetikken sig ind i den dynamisk (dybde)psykologis felt. Den romantiske digters overordentlig stzrke indadvendthed -hans sogen tilbage til barndommen for at afdzkke den skabende fantasis kilder, hans dybe fascination af de sjzlelige processer og deres mest ekstreme manifestationer -kommer til udtryk som en litteratur, der hzvdes at foregribe Freuds opdagelse af det ubevidste. Synspunktet er velkendt. Således  ser Lionel Trilling i psykoanalysen  kulminationen af  den romantiske litteraturs »research into the self« (Trilling, p. 96), mens H ~ M Ellenberger, under henvisning til romantikernes markante interesse for det ubevidstes artikulation som korn, geni, galskab, myte og symbol, bestemmer både Freud og Jung som »late epigones of Rornanticism« (Ellenberger, p. 200).

Det er da heller ikke vanskeligt  at finde eksempler på den forbindelse mellem det romantiske og det psykoanalytiske projekt, som Kernan, Trilling og Ellenberger påpeger. Både digter og psykoanalytiker  er, eller forstår sig selv som, opdagelsesrejsende i sindets uopdagede kontinent. »I must tread on shadowy ground, must sink / Deep -erklzrer Wordsworth i The Excursion, hvor han udpeger sit tema, »the Mind of Man«:

»Not Chaos, not The darkest pit of lowest Erebus, Nor aught of blinder vacancy -scooped out By help of dreams, can breed such fear and awe As fa11 upon us often when we look Into our Minds, into the Mind of Man, My haunt, and the main region of my Song.« (»Prospectus« til The Excursion, 35-41)

Samme interesse for det dybe og skjulte selv finder man hos periodens prosaskribenter og litteraturkritikere. »Boundless  as is the domain of man,« skriver Thomas Carlyle, sit is but a smal1  fractional proportion of it that he mles with Consciousness and by Forethought«. »Conscious discourse~ er kun en tynd hinde, der dzkker »the bottomless, boundless Deep«. Livets rodder strzkker sig ned i »the regions of Death and Night« (Carlyle, p. 3-4). I dette morke og uudgrundelig dyb under bevidsthedens overflade dvzler den vitale kraft, der kommer til udtryk i poesien -eller i kommen, hvor, med William Hazlitts ord, »the voluntary power is suspended, and things come up upon us as unexpected revelations, which we keep out of our thoughts at other times. .  .  . When awake, we check these rising thoughts, and fancy we have them not. In dreams, when we are off our guard, they return securely and unbidden~ (Hazlitt 1826, p. 23).

Tanken om, at litteraturen har foregrebet psykoanalysens erkendelser, var ikke fremmed for Freud, der gentagne gange fastslog, at digterne opdagede det ubevidste f ~ r han selv. Således priser han i Der Wahn und die Traume in W. Jensens Gradiva digternes »Seelenkunde« og understreger, at de, digterne, Øser af ~Quellen .  .  . welche wir noch Ncht fur die Wissenschaft erschlossen haben« (Fmud 1907,  p. 14).  At han med sin bestemmelse af litteraturens  emne og kilder anbringer den psykoanalytiske forståelse af digterværket inden for rammerne af romantikkens ekspressive (vs. mimetiske) litteraturteori, synes han derimod ikke at gØre sig klart. Det poetiske kildevæld har sit udspring i digterens eget sind. Digteren skaber ud fra sig selv; han henter sin viden om sjælelivet fra sit eget indre. Om den kreative proces hedder det således, at digteren »richtet seine aufmerksamkeit  auf das Unbewusste in seiner eigenen Seele, lauscht den Entwicklungsmoglichkeiten desselben und gestattet ihnen den kiinstlerischen Ausdruck« (Freud 1907,  p. 82). Digtning er introspektion og selv-udtryk.

Freud udpeger selv forholdet mellem værk og liv, mellem værket og kunstnerens intime personlighed, som det unders~gelsesfelt, hvor psykoanalysen  og »den æstetiske videnskab« kan mgdes (Freud 1913, p. 187). Han  placerer hermed den psykoanalytiske kunst- og litteraturinterpretation  i forlængelse af romantikkens psykologiske fortolkning,  der bestemmer det som sin opgave at forstå »jeden gegebenen Gedankenkomplexus als Lebensmoment eines bestimrnten Menschen~ (Schleiermacher 1838,  p. 155). Som M. H. Abrarns bemærker, er den psykologiske udlægning en uundgåelig konsekvens af romantikkens ekspressive litteraturteori.  Mens neoklassicismens  doktrin »copy Nature« (Alexander Pope) kun i ringe grad lægger op til en fortolkningspraksis, der a g e r   digteren i værket eller forstår værket i lyset af digterpersonligheden, forholder det sig anderledes med den romantiske æstetik, som netop sætter det poetiske subjekt i centrum. ~ 1 s t das Schauen des Geistes in sich selbst die gottliche Quelle alles Bildens und Dichtens, und findet er nur in sich, was er darstellt im unsterblichen Werk: warum sol1 Ncht bei allem Bilden und Dichten, das immer nur ihn darstellt, er auch zufickschauen in sich selbst?~ spgrger Schleiermacher (Schleiermacher 1800, p. 423). Lzser man den »Geist«, der udtrykker sig som kunst og litteratur, som »[die] personlichen Eigentiimlichkeit des Verfassersa, »[das] innere Wesen des Schriftstellersa eller »das den Schreibenden bewegende PrinUp« (Schleiemacher 1838,  p. 163;  p. 164; p. 15  l), ser man omridset af den form for litteraturbeskæftigelse,  som psykoanalysen i fØrste række forbindes med: den forfatter-orienterede analyse, der sØger at dechiffrere det, man med en vending lånt fra Schleiermacher kunne kalde forfatterens "hemmelige formål", for herigennem at kaste nyt lys over værket.

For Freud har kunsten og litteraturen som bekendt samme »hemmelige formål« som dr~mmen, dagdr~mmen og barnets leg: opfyldelsen af et (fortrængt -ubevidst, det vil sige infantilt) Ønske. »Uopfyldte  Ønsker er fantasiernes drivkraft, og enhver fantasi er en ~nskeopfyldelse, et korrektiv til den utilfredsstillende virkelighed«,  skriver han i »Digteren og fantasierne«  og tilf~jer, at når fantasierne vokser sig store og overmægtige, er betingelserne til stede for en neurose eller psykose« ((Freud 1908,  p. 24; p. 25). Kunstneren er »ein introvertierter, der es nicht weit zur Neurose hat«, hedder det i Vorlesungen zur Einfuhrung in die Psychoanalyse. Han er overvældet af »uberstarken Triebbedurfnissen«, som realiteten nægter tilfredsstillelse.  Som andre utilfredsstillede overf~rer han derfor sin libido til »die Wunschbildungen seines Phantasielebens, von denen aus der Weg zur Neurose fiihren komte« (Freud 1916-17, p. 366). Men, fortsætter Freud, kunstneren finder en vej tilbage til virkeligheden. Han skaber af sine fantasier en ny, symbolsk, realitet: kunstværket, hvorfra også andre kan hente nydelse, t r ~ s t og lindring. Værket forlØser således ikke blot kunstneren,  men  også hans publikum. »Det er min opfattelse«, konkluderer Freud, »at den egentlige nydelse ved et digterværk skyldes, at den frig~r sjælelige spændinger i os« (Freud 1908,  p. 30).

Det uopfyldte Ønske som kreativ drivkraft; forbindelsen mellem digteren og neurotikeren; kunstværkets forl~sende og helende funktion: På alle disse punkter anticiperes Freuds litteraturteori af den romantiske æstetik. Ligesom psykoanalytikeren fremhæver romantikeren  digtningens karakter af Ønskeopfyldelse. »We shape things according to our wishes and fancies, without poetry; but poetry is the most emphatical language that can be found for those creations of the mind 'which ecstacy  is very cunning in7«,  skriver Hazlitt i essayet »On Poetry in General« (Hazlitt,  p. 3). Og ligesom psykoanalytikeren understreger romantikeren sammenhængen mellem drgm og digtning (Coleridge) -og mellem digtning og galskab. »Poetry  is the lava of the imagination whose emption prevents an earthquake«,  mener Byron. »They say poets never or rarely go mad .  .  . but are generally so near it that I cannot help thinking rhyme is so far useful in anticipating and preventing the disorder« (citeret efter Abrarns, p.  139).  Poesi er en »safety-valve,  preserving men from actual madness«, skriver John Keble (Keble, p. 55) og tilf~jer at »the reader, too, seeks relief through poetry: Poetry properly and mly so called can only be comprehended with a mind ful1 to overflowing, and, consequently, by men whose feelings are so strong that they cannot suppress them, and yet shrink from wholly revealing them« (p 57). »Poetry is the indirect expression in words .  .

. of some overpowering emotion. .  . the direct indulgence whereof is some- how repressedg (Citeret efter Abrams, p. 145).

Den romantiske zstetiks foregribelse a f centrale aspekter a f Freuds litteraturforståelse er imidlertid mindre vzsentlig end det forhold, at den psykoanalytiske hermeneutik som sådan (og her tznkes ikke blot på psykoanalytisk litteraturanalyse) har sin fomdsztning i den romantiske hermenutik: den psykologiske udlzgning, som Schleiermacher sztter som et supplement til den grammatiske, og hvis mest markante udtryk er den litterzre fortolk~ng. Ganske vist har såvel Paul Ricoeur som Jurgen Habermas frernhzvet den afg~rende forskel mellem psykoanalysen og den romantiske hermenutik, i.e. Schleiermacher- og Dilthey-traditionen. Således skelner Ricoeur mellem rekonstruktionshermeneutikken og »mistankens  hermeneutik« hos Marx, Nietzsche og Freud (Ricoeur 1970),  mens Habermas sætter Freuds »dybdehermeneutik« overfor Diltheys fortolkningsteori. »Die Tiefenhermeneutik, die Freud der philologischen Diltheys entgegensetzt,  bezieht sich auf Texte, die Selbsttauschungen des Autors anziegen. Ausser dem manifesten Gehalt . .  . dokumentiert sich in solchen Texten der latente Gehalt eines dem Autor selbst unzughglichen, entfremdeten, ihm gleichwohl zugehorigen Stiickes seiner Orientierungen,« skriver Habermas og tilf~jer, at »das nichtpathologische Muster eines solchen Textes ist der Traum« (Habermas, pp. 267-68; p. 269).

Det er med andre ord begrebet om det fortrzngte, der skiller Freud fra Dilthey. Men bliver Freuds kritiske afb~jning fra den romantiske hermeneutik ikke netop synlig på baggrund a f det, der forbinder de to? Både den psykoanalytiske og den romantiske læsning opererer i samme felt og har samme objekt: teksten som psyke og psyken som tekst. Og hvad enten man vil det eller ej, sigter også den psykoanalytiske interpretation mod at rekonstmere en intention, som dybest set bestemmes som forfatterens -også selv om denne måtte være ubevidst for ham. Men sp~rgsmålet er imidlertid også, om ikke også romantikerne er en slags »mistanke-hermeneutikere«.  Ganske vist kan vi ikke uden videre gå ud fra, at romantikernes  forestilling om »noget fortrængt« svarer til det psykoanalytiske fortrzngningsbegreb, men for romantikeren såvel som for psykoanalytikeren er tekstens subjekt et spaltet subjekt, hvis dybe motivation teksten både skjuler og afsl~rer. Jeg tænker her ikke blot på de romantiske digteres problematisering a f det introspektive og autobiografiske projekt, men også på Schleiermacher, der understreger, at fortolk~ngen må koncentere sig om netop de elementer a f teksten, der ikke »går  op i« den manifeste intention. »Wenn .  .  . das einzelne nicht alles in der Einheit des Stoffes und der Form aufgeht, und zwar so, dass das Uberbelibende eine gemeinsame Beziehung hat, so liegt eben hierin die verborgene Einheit, der heimliche Zweck des Verfassers,~ skriver han (Schleiermacher 1838,  p.  166) -og foregriber således psykoanalysens læsestrategi.

Men nu har jeg  allerede bevæget mig uden for rammerne af Kernans artikel.  Jeg vender tilbage til udgangspositionen: Kernans Freud versus Todo-

rovs.

## III

»Freudian man is . .  . a symbol-making animal, and so, of course, is the Romantic artist. He does not irnitate objective reality but creates out of his imagination new symbolic realities,~ skriver Keman og fortsætter: »the Freudian mind reshapes reality in 'dream work'  or  in 'primary ihought process' in the same way that the Romantic artist constructs his symbols« (p. 212). Ifolge Keman kan der altså konstateres en forbindelse mellem Freuds bestemmelse af drommen og dens symbolik på den ene side og det romantiske symbol på den anden. Det er netop forestillingen om en sådan sammenhæng, Todorov gor op med. Freud mangler et specifikt symbolbegreb, hævder Todorov og mener hermed: Freuds psykoanalyse kan ikke rumme et romantisk symbolbegreb. Til forskel fra romantikernes forståelse af symbolet ligger psykoanalysens symbolbegreb inden for rammerne af det lingvistiske tegnbegreb. Eller rettere: Freud har ikke plads til en symbolisering, der rækker ud over tegnets logik. For Freud såvel som for Uvy-Bruhl og Saussure, »neoclassics all«, er symbolet simpelthen »a deviant sign« (p. 291).

Det ovenstående rejser en række sp~rgsmål: Hvad går det romantiske symbolbegreb nærmere ud på? Hvordan er Freud i sin bestemmelse af symbolet neoklassicist  snarere end romantiker?  Og hvordan forholder Todorovs forståelse af det romantiske, eller rettere af forholdet mellem neoklassicisme og romantik, sig til Kemans? For at tage det sidste sp~rgsmål forst: For Kernan kan bevægelsen fra neoklassicisme til romantik sammenfattes som den ekspressive kunst-teoris fortrængning  af den mimetiske. Det skabende subjekt erstatter naturen som kunstnerisk målestok.  »Irnagination« -indbildningskraften -sættes i centrum. Todorov vælger en anderledes indfaldsvinkel. I hans (semiotiske) perspektiv bestemmes det romantiske gennembrud som æstetikk e n ~ fortrængning af retorikken. »Aesthics begins precisely where rhetoric ends,« skriver han. »The substitution of aesthetics for rhetoric coincides, by and large, with the passage from classical to romantic ideologya (p. 11  1). Ikke at de to synspunkter på forholdet mellem neoklassicisme og romantik på nogen måde behover at være i modstrid med hinanden, men Todorovs tilgang betegner alligevel en accentforskydning,  fra det psykologiske til det semiotiske, der nok kan vise sig betydningsfuld i forbindelse med psykoanalysen.

Når Todorov siger, at æstetikken doser  retorikken, hentyder han ikke blot til det forhold, at der med romantikken opstår en litteratur, som nægter at underkaste sig stillærens imperativer. Retorikken falder, fordi selve dens fundament undermineres. Den klasssiske retorik fra Quintillian til Fontanier hviler på det hierarkisk organiserede  modsætningspar res og verba, tanke (eller ting) og sprog, hvor res er den styrende og h~jest vurderede term. Denne modsætning, fastslår  Todorov, organiserer i videre perspektiv analysen a f verba, idet den klare diskurs, der lader tanken komme umiddelbart til syne, forholder sig til den besmykkede diskurs, og den egentlige betydning forholder sig til den overforte, figurative, som res forholder sig til verba. Figuren fremstår herved som et ornament, en indpakning, en tankens klædedragt -noget sekundært, udvendigt og afledt. Den retoriske tradition skelner altså mellem tankens bogstavelige udtryk og den figurative  overbygning,  der tilfojer tanken »some heterogeneous material -feelings, images, ornaments.  The existence of the figure rests on the conviction that the two expressions, one with and one without images (feeling and so on) express, as Du Marsais put it, 'the same store of thought'e (p.95). Ricoeur -der med afsæt i metaforen sammenfatter hovedpunkterne i den klassiske retorik, »som begynder med de græske sofister og fortsættes med Aristoteles,  Cicero og Quintillian, indtil den dØr ud i det nittende århundrede« (Ricoeur 1979,  p. 166) -formulerer dette synspunkt således: Figuren, som er indsat i stedet for det bogstavelige udtryk, der kunne være brugt på samme sted, betegner ikke nogen »semantisk fornyelse«. »Vi kan oversætte en metafor, d.v.s. genindsætte den bogstavelige mening, som det billedelige ord er en erstatning for. Erstatning plus restitution er faktisk lig nul« (p. 167). For den klassiske retorik har figuren (metaforen)  har altså ingen kognitiv værdi; dens domæne er f~lelserne.

Retorikerne sætter det figurative overfor det bogstavelige. For romantikerne er denne modsætning ubrugelig. I stedet konstitueres med romantikken en ny  dikotomi, der ikke er sammenfaldende med den forste: modsætningen mellem symbol og allegori, der er en romantisk opfindelse. Symbolet, som det bestemmes i modsætning til allegori, sprænger den klassiske retoriks rammer. I dette symbolbegreb er i folge Todorov hele den romantiske  zstetik indeholdt. Om allegori og symbol skriver Goethe i sin opsats »Uber die Gegenstande der bildende Kunst« fra 1797: »Das Allegorische unterscheidet  sich vom Symbolischen, dass dieses indirekt,  jenes direkt bezeichnetc (p. 167).  Allegorien betegner direkte, symbolet indirekte. I allegorien bevæger vi os ubesværet fra det betegnende til det betegnede; symbolet, derimod, er uigennemsigtigt. Allegorien står for noget andet. Symbolet står for sig selv og samtidig for noget andet; det både »er« og »betyder«.  Allegorien er funktionel og uden vxrdi i sig selv; den beror på arbitrxr konvention. Symbolet er naturligt. Allegorien udtrykker det, der kan udsiges på anden vis; symbolet udtrykker det uudsigelige. I symbolet, skriver Goethe, transformeres ideen til billede på en sådan måde, »das  die Idee im Bild immer unendlich wirksam und unerreichbar bleibt und, selbst in allen Sprachen ausgesprochen, doch unaussprechlich (»Nachlass«, p. 638). Symbolet er således ikke blot flertydigt, men Symbolet nprovokes an unending task of interpretation; the al(Todorov, p.

bliebe~ uudt~mmeligt. legory is intentional, and can be understood without 'rernainder'~ 207).

Det er nu Todorovs pointe, at Freud ikke blot ikke er romantiker (idet hans forståelse af symbolet afviger fra den romantiske zstetiks), men at han er neoklassicist, for så vidt som han -uden selv at vide det -genopdager den retoriske tradition, der gik i glemmebogen  med romantikken.  Todorov ligger her på linie med Benveniste, som i artiklen ~Bernzrkninger om sprogets funktion i Freuds analyse« konstaterer, at alt i psykoanalysen er »formidlet af sprog« -at psykoanalysens objekt altså er af diskursiv art -men at det, der kendetegner det ubevidste(s) sprog, er dets »stilistiske virkemidler« (Benveniste, p.  158; p. 176).  Det ubevidste taler i troper. Som Todorov udtrykker det: »The symbolic mechanism that Freud has described lacks specificity; the operations that he identifies are simply those of any linguistic symbolism, as they were inventoned, most notably, by the rhetorical tradition« (p. 248).

Todorov baserer sin konklusion på en lzsning af Freuds afhandling om vitsen, Der Witz und seine Beziehung zum Unbewussten. En szrdeles velegnet tekst til formålet. Ikke blot fordi Freud med sin klassifikatoriske opregning af de forskellige vits-mekanismer -fortztning med dannelse af blandingsord; fortztning med modifikation; inversion; dobbeltbetydning; forskydning; allusion (for blot at nzvne nogle få  eksempler) -tydeligvis genopfinder et helt katalog af troper og figurer. Men f ~ r s t og fremmest fordi selve teorien om vitsen hviler på den klassiske res/verba dikotomi. Hvad er det, der gØr en vits til en vits? spØrger Freud -og konstaterer omgående, at »der Witzcharacter . . . nicht dem Gedanken anhaftet~ men ligger »in der Form, im Wortlaut seines Ausdnickes~ dvs. i vitsens »Wort- oder Ausdnickstechnik«  (Freud 1905, p. 21). Denne modsztning mellem »tanke« og »verbal udtryksform« eller »teknik« styrer hele afhandlingen. På baggmnd af den betragtning, at det er muligt at omskrive en vits, så dens evne til at fremkalde  latter forsvinder, men uden at dens tankeindhold herved modificeres, »reducerer« Freud en række vitser til en verbal form, der lader tanken komme umiddelbart til syne. I sarnmenligningen mellem den originale og den reducerede vits isoleres vits-teknikken, der nu kan undersØges szrskilt. Resultatet af denne unders~gelse er det ovennævnte »old catalogue of tropes« (Todorov, p. 248).

Vitsens formål er at fremkalde latter -lyst. Og dennne lyst er knyttet til den særlige vits-form, som Freud betegnende nok kalder vitsens ~Entkleidung~, og som han holder skarpt adskilt fra vitsens »substans«, dens ~Gedankengehalt« (p. 88). Men ikke alle vitser er lige morsomme. Og eftersom alle i princippet betjener sig af samme teknikker, dvs. af samme szt af troper og figurer, må nogle råde over lystkilder, som andre ikke har adgang til -lystkilder, der må henfores til tanken og ikke til den sproglige iklzdning. Freud skelner i denne forbindelse mellem den harmlose vits og tendensvitsen,  den vits der har et formål, og ender med at konstatere, at tendensvitsen artikulerer en tanke, der i sin umiddelbare form ville vække modstand, men som netop den vittige indpakning giver os mulighed for nyde. En mindre lyst (knyttet til formen) giver her adgang til en storre og dybere lyst (knyttet til tanken), som ellers ville vzre spæ.net.  Vi ser således, at Freud ikke bare genopliver den klassiske retorik, men også fornyr den. Vitsens szrlige udtryksform, dens troper og figurer, er ikke blot ornament, men har tillige den funktion, at den momentant ophæver fortrængningen. Hvilket imidlertid ikke zndrer på det forhold, at Freud med sin hierarkisk organiserede distinktion mellem tanke og sprogligt udtryk og mellem direkte udtryk og figurativ iklædning forbliver inden for rammerne af den retoriske tradition.

Ligesom overvejelserne om litteratur og kreativitet ikke er et vedhzng, men en integreret del af af Freuds tznkning, således  er teorien om vitsen heller ikke at forstå som en isoleret provins i psykoanalysen. Afhandlingen om vitsen (som i ovrigt lægger op til »Digteren  og fantasierne«)  er en direkte udlober af DrØmmefydning, og Freud lzgger stor vzgt på at påvise  sammenhængen mellem vitsen og drommens udtryksform. Todorovs lzsning af Der Witz und seine Beziehung zum Unbewussren dzkker således også DrØmmetydning. Den afgorende distinktion i dette værk mellem manifest og latent drom -som bestemmes som »to fremstillinger af det samme indhold«,  hvor den latente drom (drommetankerne) er »uden videre forståelige  for os«, mens den manifeste er en »overforing af dr~mmetankerne til en anden udtryksmåde« (Freud 1900,  p. 233) -synes uden videre at kunne indpasses  i den retoriske tradition. I forlængelse heraf bliver det også klart, hvorfor Todorov må hævde en afgorende forskel mellem romantikernes forståelse af symbolet og Freuds tilgang til drornrnens symbolik. Ikke blot synes Freud i Dr~mmetydning at ville reservere betegnelsen »symbol« til de såkaldte faste symboler -den symbolik, der »ikke [er] speciel for dromme, men tilhorer det ubevidste forestillingsliv, navnlig hos det jævne folk« (p. 284). »Let us . . . note in passing that Freud's use of the word  'symbol'  is opposed  to that of the romantics (for whom fixed meaning corresponds  rather to allegory)«, kommenterer Todorov (p. 25  1). Når Freud i folge Todorov er »antiromantic«,  skyldes det imidlertid forst og fremmest, at »he a f f i m  that latent thoughts are in no way different from any other thoughts, in spite of their symbolic mode of transmission: for the romantics, on the contrary, the symbol's content differs from  that of  the sign, and that is why the symbol is untranslatablec (p. 251).

For romantikerne giver symbolet en indsigt, der ikke kan nåes ad anden vej. Symbolet artikulerer en sandhed, der ikke kan udtrykkes på anden vis. Symbolet er således uoversætteligt  og kan ikke udtommes af  nogen fortolkning. Anderledes forholder det sig med Freuds forståelse af drommen og dens symbolisering, siger Todorov. I Dr0mmetydning fremstilles  fortolkningen som symboliseringens (dr~mmearbejdets) parallelle, men omvendte proces. Hvor dr~mmearbejdet betegner en »oversættelse«  a f   de latente drommetanker til drommens figurative udtryksform, fremstår tolkningen, drommetydningen, som en genindsættelse a f   det non-figurative udtryk. Drommen må »overfores til drommetankernes sprog« (Freud 1900, p. 233). Og selv om Freud understreger, at drommen kan have flere betydninger,  bekræfter han ifolge Todorov i sidste instans muligheden for restlos fortolkning. Freud sztter en grznse for flertydigheden, skriver Todorov: »there exist ultimate symbolized elements, which are no longer convertible in tum into symbolizers~ (p. 253). Psykoanalytisk fortolkning kan derfor bestemmes som »finalist  interpretation« (p. 254).

## IV

Lad mig stoppe op og gore status. Som det gerne skulle være fremgået, kan såvel Kernan som Todorov dokumentere deres synspunkter ud fra Freuds tekst, og i den forstand kan begge siges at få ret. Men samtidig står det klart, at Todorovs Freud-læsning ikke blot udgor et supplement til Kemans. Måske er det for stærkt at sige, at Todorov med sin analyse af den symbol-teori, som psykoanalysen hviler på, reducerer den påståede forbindelse mellem psykoanalysen og den romantiske æstetik til en overfladisk lighed. Men i hvertfald: det synes, som om Freuds romantiske position undermineres af det, Todorov kalder psykoanalysens anti-romantiske symbolbegreb. Det er da også betegnende, at Kernan netop med hensyn til symbolet må gore indrommelser til Todorovs synspunkt (som han i parentes bemærket ikke synes at kende til, ligesom Todorov heller ikke kender Kernans artikel): Godt nok består der en nær forbindelse mellem dr~mmearbejdet og det romantiske symbol, men, siger Kernan henimod slutningen a f   sin artikel, »Romantic aesthetics and Psychoanalysis .  .  . are ultimately in conflict over the meaning of the projected image, the symbol or art work. For Psychoanalysis it remains a distorted and disguised form of a simpler, more fundamental tmth« (p. 215) -en sandhed, som alene analytikeren har ngglen til, og som bedst udtrykkes i »classically simple denotative language« (p. 214).

Selv om Kernan fastholder sit grundsynspunkt om en »nærmest uhyggelig« overensstemmelse mellem psykoanalysen og den romantiske zstetik, synes Todorov således at få  det sidste ord: Freud er -dybest set -»neoclassic rather than romantic«. Men vi er ikke færdige endnu. For i samme Øjeblik som Kernan (i den af mig iscenesatte diskussion) nærmer sig Todorovs synspunkt, indtager denne et standpunkt, der ikke ligger så fjernt fra Kernans udgangspunkt. Freud er måske alligevel -dybest set -romantiker. Ganske vist siger Todorov det ikke helt så direkte. Og ganske vist er den romantiske position, der kommer til syne under, eller i, den neoklassicistiske  ikke helt sammenfaldende med »det romantiske«, som Todorov har defineret det ovenfor. Men meningen er for mig at se ikke til at tage fejl af. Freuds neoklassicistiske position undergraves indefra. Men måske skulle vi helst undgå termen »neoklassicistisk~. For selv om det fortsat giver mening i forhold til Todorovs argumentation at tale om det klassiske kontra det romantiske, så viser det sig i stigende grad vanskeligt at fastholde forestillingen om en modsætning mellem på den ene side romantisk æstetik og på den anden side de 1700-tals tænkere, som Todorov forsyner med etiketten »neoclassics«. Det 18. århundredes sprogfilosofi åbnes mod romantikken, og vice versa.

Lad os fØrst undersoge, hvorledes den forestilling om figuration og fortolkning, som Todorov har draget frem i lyset, problematiseres af  Freuds egen tekst. Pladsen tillader desværre ikke en indgående  læsning, så  jeg skal begrænse mig til at opregne nogle enkeltpunkter: Ser vi f ~ r s t på Drommetydning, er det ganske vist rigtigt, at Freud her fremstiller drammen som en symbolisering, der i tolkningen restl~st kan oversættes til &amp;Ørnmetankernes ligefremme udtryksmåde. Alligevel siger Freud, at »man i grunden aldrig er sikker på at have tydet en &amp;Ørn fuldstændigt« (Freud 1900, p. 234). Dr~mmetydningen havner n~dvendigvis i en apori: »I selv de bedst tydede &amp;Ømme må man tit lade et sted forblive uopklaret«, skriver han. »Dette  er da dr~mmens navle -det sted, hvor den er fastgjort til det ukendte«. Dr~mmmetankerne forgrener sig i alle retninger, og fra et tættere sted i dette netværk »rejser dr~mme~nsket sig . .  . som svampen af myceliet« (p. 416). Og videre: Godt nok er det sandt, at Freud gentagne gange bekræfter muligheden for uden meningstab at omsaxte f.eks. den litterære teksts figurative sprog til psykoanalysens begrebssprog (om Jensens Gradiva siger han således,  at han har gengivet romanen »mit den technischen Ausdrucken unserer Wissenschaft« (Freud 1907, p. 44)). Men samtidig gØr han det andetsteds klart, at dette begrebssprog i sig selv er et billedsprog. Således i »Hinsides lystprincippet~: »vi er nØdt  til at arbejde med videnskabelige termer, det vil sige med psykologiens (eller mere præcist: dybdepsykologiens) eget billedsprog. Ellers kunne vi slet ikke beskrive de tilsvarende processer,  ja vi ville slet ikke have opfattet dem«, skriver Freud og tilf~jer: »Manglerne ved vor beskrivelse ville sandsynligvis forsvinde, hvis vi i stedet for de psykologiske termer med det samme kunne indsætte de fysiologiske eller kemiske. Disse tilhorer ganske vist også kun et billedsprog .  .  .« (Freud  1920, p. 63).

Det ovenstående peger på en dobbelthed i Freuds argumentation. På den ene side bekræfter han Kernans teori om, at psykoanalysen ser digterværket (og drommen) som en forvansket fremstilling a f   en »truth«,  der bedst udtrykkes i »classically simple denotative language«. På den anden side dementerer den psykoanalytiske fortolkningspraksis denne opfattelse, ligesom forestillingen om ~classically simple denotative language« problematiseres, idet begrebssproget fremstilles som et sæt af metaforer, hvis oprindelse er gået i glemmebogen. Går man nu til Der Witz und seine Beziehung zum Unbewussten, som jo er den tekst, Todorov diskuterer mest indgående, tegner der sig en tilsvarende ambivalens. Freud forsoger her som nævnt at bestemme vitsens forskellige teknikker og folger således i den klassiske retoriks fodspor. Men idet den rent klassifikatoriske  bestræbelse suppleres med en historiserende, træder brudfladerne i Freuds argumentation frem. Om vitsens psyko-genese hedder det, at en (forbevidst) tanke overgives til ubevidst bearbejning. En tanke ifores vitsens klædedragt. Men samtidig gores det klart, at vitsarbejdet ligesom drommearbejdet betjener sig af en for det psykiske apparat primær funktionsmodus -primærprocessen. På den ene side fremstilles det figurative altså som sekunhrt og afledt. På den anden side bestemmes det som primært og oprindeligt, og netop dette forhold giver Freud anledning til at spekulere over, om ikke vitsen med tanken som påskud giver os mulighed for uhindret at nyde det spil med ordene, som barnet henter så stor lyst fra, men som fornuften tvinger os til at give afkald på. Resultatet af disse spekulationer er en bemærkelsesværdig omvending af den klassiske retoriks klædningsmetafor. Således hedder det f.eks.: »Es war dem Witz das eine Mal gelungen, sich .  . . im Ausdruck eines Wertvollen Gedankens einzuschmuggeln« (Freud 1905, p. 190). Den tilgrundliggende modsætning mellem tanke og teknik og mellem substans (indre) og klædedragt  (ydre) er intakt, men hele konstruktionen vakler, idet der vendes op og ned på hierarkiet, og tanken bliver den form, den klædedragt, som teknikken kan »snige sig ind i«.

I sin diskussion af afhandlingen om vitsen kommenterer Todorov psykoanalysens teori om ordspillet, men vælger at læse Freuds holdning som et udslag af ekstrem rationalisme. Alt det, der ikke svarer til det klassiske begreb om mening og logik, bliver i psykoanalysen til »non-sense«  og lægges over på »de andre«, barnet og den gale, mener Todorov. Han overser herved, at det netop er Freuds behandling af nonsens og ordspil, der (som vist ovenfor) destabiliserer den retoriske tradition, som Der Witz hævdes at  hvile på. Men Todorovs argumentation får en ny dimension, idet han efterfolgende foreslår, at Freuds forståelse af vitsteknik, primærprocestænkning og barnets leg med ord må ses i sammenhæng med (det 18. århundredes) teorier om primitivt sprog og sprogets oprindelse. For ifolge Todorov rober disse teorier om det oprindelige sprog nemlig en »implicit  knowledge of the symbol as it exists in the present« (p. 227) -altså en tilnærmelse til det romantiske.

Samrnenkdningen af psykoanalysens teori om primrprocessen og spekulationeme om sprogets oprindelse er relevant, ikke mindst fordi Freud selv er inde på samme tankegang. Som bekendt mente Freud, at der måtte kunne påvises en sammenhaeng mellem primærprocestænkning og primitivt sprog, og han opgav aldrig håbet om, at sprogvidenskaben ville komme ham til hjælp på dette punkt. I artiklen »Uber den G e g e n s i ~ der Urworte~ fra 1913 knytter han således sin teori om drommearbejdet til K. Abels afhandling om ordenes udvikling; hos Abel mente han at have fundet belaeg for forestillingen om, at drommens sprog er et »ursprog«.  Men tanken om, at det ubevidstes sprog er et arkaisk sprog går helt tilbage til Studien uber Hysterie, hvor Freud konstaterer, at det hysteriske symptom kan forståes som en re-vitalisering af en dod metafor -hvilket får ham til at udkaste den hypotese, at hysteriens symbolisering  er en genopdagelse af en oprindelig udtryksmåde.

Det har laenge været god tone at afvise Freuds spekulationer om primærprocestænkning og ursprog som den rene pseudo-videnskab -hvilket de også er i filologisk henseende. Hvis man imidlertid (som Todorov foreslår) saetter disse spekulationer i forbindelse med det 18. århundredes teorier om sprogets oprindelse, fremstår de i et noget andet lys. Som Hans Aaarsleff bemærker, blev det 18.  århundredes  diskussion af spØrgsmålet om sprogets  oprindelse systematisk misforstået af det 19. århundredes  filologisk  orienterede sprogvidenskab, der overså, at hensigten ikke var at levere en ~historical and factual explanation of states of language in the past« (Aarsleff, p. 163). For det 18. århundredes sprogfilosofi er »ursproget« således ikke at opfatte som et historisk faktum, men har karakter af en hypotetisk konstruktion til forståelse af sproget -på linie med f.eks. Freuds »urhorde«,  der er en teoretisk konstruktion til forståelse af Ødipus-komplekset. 1700-tallets spekulationer om sprogets oprindelse er teorier om sprogets natur. Og hvad mere er: disse teorier anfægter på afgorende vis den klassiske retoriks grundlag.

Den klassiske retoriks begyndende sammenbrud manifesterer sig som en krise inden for selve den retoriske disciplin, siger Todorov og påpeger, at det 18. århundredes retorikere i stigende grad har vanskeligheder ved at fastholde en norm, som det figurative skulle vaere en afvigelse fra, ligesom de heller ikke kan fastholde modsætningen mellem »tanke« og »f~lelse«. Diskussionen af sporgsmålet om sprogets oprindelse er en del af dette billede. Fra Vico over Condillac (Essai sur l'origine  des connaissances humaines) til Rousseau er gmndsynspunktet det samme: Det forste sprog er et lidenskabernes udtryk. F~lelsernes sprog er et billedsprog -altså er sproget oprindeligt figurativt, hvilket igen vil sige: poesien kom for begrebssproget. De ældste sprog er nvives et figurées,~ skriver Rousseau. »Comme les premiers motifs qui firent parler I'homme furent des passions, ses premieres expressions furent des tropes. Le langage figur6 fut le premier h naitre, le sens propre fut trouvé le dernier« (Rousseau, p. 505). Den bogstavelige betydning er afledt af den figurative, og ikke omvendt. At dette synspunkt  er at forstå som en markant kritik af den klassiske retoriks przrnisser fremgår klart af Vico: »All the tropes . .  . which have hitherto been considered ingenious inventions of writers, were necessary modes of expression of all the first poetic nations",  skriver han. "And here begins the overthrow of two common errors of the grammarians: that prose speech is proper speech, and poetic improper; and that prose speech came first and afterward speech in vene« (Vico, p. 13  1).

Det 18. århundredes behandling af sporgsmålet om sprogets oprindelse er ikke blot et moment i den klassiske retoriks sammenbmd. Som de ovenfor citerede passager antyder, udgor Vico, Condillac og Rousseau samtidig en væsentlig fomdsztning for den romantiske (ekspressive) zstetik. I et essay, der diskuterer forbindelsen  mellem Condillac  og Wordsworth, skriver Aarsleff bl.a.: ~Wordsworth rejected the poetic practice of and the dominant theory of the last century, but he built his own critical theory on the philosophy of the same century that had given language a central place in our understanding of the ways of knowing, communication, and the potentialities  of expression« (Aarsleff, p. 373). Og videre: »The source [of romantic aesthetics at large] lies in the philosophy that is usually dismissed as antithetical to romanticism« (p. 377). At det 18. århundredes teori om sproget som naturligt figurativt opsuges i den romantiske zstetik og fungerer som et centralt element i forståelsen af det poetiske sprog fremgår a f   Wordsworths »Preface« til Lyrical Balla&amp;,  hvor det i forbindelse  med diskussionen af  »the language of Poetry« hedder: »if the poet's subject be judiciously chosen it will naturally .  .  . lead him to passions the language of which . .  . must necessarily be .  .  . alive with meta-phors and figures« (Wordsworth 1805, p. 30). Fra samme forord henter Kernan den beromte definition af digtning som nspontaneous overflow of powerful feelings«, der for ham sammenfatter romantikkens ekspressive litteraturteon. Således modes romantikken og det 18. århundredes sprogfilosofi.

Ringen er hermed sluttet. Den romantiske forestilling om litteratur som ekspression, som udtryk for det indre, var udgangspunktet for Kernans sammenkicdning af psykoanalysen og den romantiske zstetik. Via bl.a.  Condillac -Freuds »samtidige«, ifolge Todorov -er vi  nu tilbage ved Wordsworth og romantikken. Imidlertid er vi ikke bare tilbage, hvor vi begyndte; slutpunktet er forskudt i forhold til begyndelsespunktet. Mens Kernan i sin bestemmelse af det romantiske alene fokuserede på den romantiske litteratur og æstetiks dybdepsykologiske dimension, lægger Aarsleff med sin bestemmelse af romantikkens »sources« vægten et andet sted: »For both Condillac and Wordsworth language is the cenbal problem of literary theory and poetic artw« (Aarsleff, p. 378, min fremhævelse). Det er i dette dybdepsykologiske og semiotiske felt, Freud placerer sig. Psykoanalysen er en ~psychologized rhet o r i c ~ , mener Harold Bloom (Bloom, p. 389). Samme konklusion når Todorov for så vidt frem til i sin semiotiske læsning af Freud. Min konklusion skal være, at denne »psykologiserede retorik« har både klassiske og romantiske rodder. Den er ikke bare at forstå som et genoptryk af »the rhetorical tradit i o n ~ (Todorov, p. 248), men er samtidig et kritisk opgor med grundlaget for denne tradition -og dermed en anden retorik end den, der gik i glemmebogen.

## Referencer:

- Aarsleff, Hans, From Locke to Saussure: Essays on the Study of Language and Intellectual History (Minneapolis: University of Minnesota Press, 1982).
- Abrams, M. H., The Mirror and the Larnp: Romantic Theory and the Critical Tradition (Oxford: Oxford University Press, 1953).
- Benveniste, Emile, »Bemærkninger  om sprogets funktion i Freuds analyse« i Psykoanalyse, litteratur, tekstteori, ed. JØrgen Dines Johansen, bd. I (KØbenhavn: Borgen, 1977).
- Bloom, Harold, Wallace Stevens: The Poerns of Our Clirnate (Ithaca: Comell University Press, 1976).
- Carlyle, Thomas, »Characteristics«  (1831)  i Critical and Miscellaneous Essays bd. 3 (London: Chapman and Hall, 1899).
- Coleridge, Samuel Taylor, Biographia Literaria i Selected Poetry and Prose of Coleridge, ed. Donald A.  Skuffer (Random House, 1951).
- Condillac, ~tienne de, Essai sur l'origine des connaissances hurnaines i Oeuvres cornpl2tes bd.  1  (Geneve: Slatkine Reprints, 1970).
- Ellenberger, Henri F, The Discovery of the Unconscious:  The History and Evolution of Dynarnic Psychiatry (New York: Basic Books: 1970).
- Freud, Sigmund (1900), Dr~rnrnetydning (Kebenhavn: Hans Reitzel, 1974).
- -(1905), Der  Witz und seine Beziehung  zurn  Unbewussten, Studienausgabe bd. 4 (Frankfurt arn Main: Fischer 1969-79).
- -(1907), Der Wahn und die Traume i W.  Jensens Gradiva, Studienausgabe bd.  10.
- -(1908), »Digteren og fantasierne«  i Psykoanalyse, litteratur, tekstteori bd.  1.
- -(1910) »Uber den Gegensinn der Urworte~, Gesarnrnelte Werke bd. 8 (Frankfurt am Main: Fischer, 1943).
- -(191  3), »Das Interesse an der psychoanalyse~, Gesarnrnelte Werke bd. 8.
- -(1916-17), Vorlesungen  zur Einfuhrung in die Psychoanalyse,  Studienausgabe bd. l .

- -(1  920), »Hinsides lystprincippet~ i Metapsykologi, ed. Andkjær Olsen og KØppe, bd. 1 (KØbenhavn: Reitzel, 1976).
- Goethe, Johann Wolfgang (1797), »Uber die Gegenstande der bildenden Kunst« i Goethe: Berliner Ausgabe bd.  19 (Berlin: Aufbau Verlag, 1985).
- , »Aus dem Nachlass~ i Goethe bd.  18.
- Habermas, Jurgen, Erkenntnis und Interesse (Frankfurt am Main: Suhrkamp, 1973).
- Hazlitt, William (1818), »On poetry in General* i The Collected Works of  William Hazlin bd. 5 (New York, 1902).
- -(1826), »On Dreamsa i Collected Works bd. 7 (New York, 1903).
- Keble, John, Lectures on Poetry 1832-1841 bd. 1 (Oxford, 1912).
- Kernan, Alvin B., »Romantic Aesthetics and Freudian Psychoanalysis«, International Review of Psycho-Analysis (1979) 6.
- Ricoeur, Paul (1970), Freud and Philosophy: An Essay on Interpretation (New Haven: Yale University Press).
- -(1979), Fortolkningsteori (KØbenhavn: Vinten).
- Rousseau, Jean-Jacques, Essai sur l 'origine  des langues (Paris: Bibliothkque du Graphe, 1976).
- Schleiermacher, Friedrich (1800), »Monologen« i Schleiermachers Werke bd. 4 (Scientia Verlag, 1967).
- -(1838). »Hermeneutik« i Werke, bd. 4.
- Todorov, Tzvetan, Theories of the Symbol (Ithaca: Cornell University Press, 1982). Fransk originaludgave: Théories  du symbole (Paris: Seuil, 1977).
- Trilling, Lionel, »Freud and Literature* i Freud: A Collection of Critical Essays, ed. Peny Meisel (Englewood Cliffs: Prentice-Hall, 1981).
- Vico, Giambattista, The New Science (Ithaca: Comell University Press, 1984).
- Wordsworth, William, The Excursion i Poems, Volume II, ed. John O. Hayden (Harmondsworth: Penguin, 1977).
- -(1805), Lyrical Balluds (London: Macdonald &amp; Evans, 1976).