Barndom for voksne
Forfattere: Lillian Munk Dahlgreen
Tidsskrift: kok (1995-04-27)

R«iissel og Peter Weiss? For slet ikke at tale olli Georges Perec, der kun optrxder sporadisk, inen kunne have vxret en central figur i en revision af realismen.

For ilu at M det hele ined hzvder Frits Andersen  en »realismens  pointe«, for hvilken der ikke kan argumenteres: »at tingene er digteriske uden for digtene kan  kun  hzvdes  ved  eksempler«  (s. 302). Ekseinplet er bl.a. William Carlos Williams'  rflde trillebor,  soin  inan jo kan  have  megen  sympati for. Men s i i n i  Rilke  [ned hans  mange  digteriske objekter (szrligt i Neue Getlichte) vel ogsi vzre realist? Eller skulle det ligefrem vzre muligt at skelne mellem de objekter der freiiistilles, mellein Williams' trillebflr og Rilkes fontzner. s x kofager, kapitzler, etc.?

Alt dette angir kun nogle fa centrale punkter, men det kan miske antyde, at denne redisineteori ikke er uden uatklarede punkter. Det foregiver Frits Aridersen da heller ikke  p5 nogen mide (bogen »foregiver p i   ingen inide at afslutte alle de  eventyr, soin pibegyndes« (s. 1 l ) ) ,   inen det er spflrgsrnillet  om det er ticik. riir viljen til at vzre avanceret er s i   stzrk. Bogen ligner med sine mange hastigt forbitliinrende teoretiske nedslag et veritabelt kompendium  over den arhusiallske litteratuiteoretiske doioxa, baseret p2 den store familie af dekonstruktivismer, poststrukturalismer  og  postinodernismer af fransk-amerikansk  herkomst. Mai1 ser det ogsi i deil generelle modstand mod klassifikation, i syinpatien for det marginale og i den halvt abstrakte. halvt konkrete brug af nfigleord som  »arkivet«  og  »encyklopzdien«, soin inan aldrig kan vzre helt sikker p5 hvad betyder. Eksempelvis er encyklopatdien en model &gt;,ikke for klassifikation iif  kuilsteils eller tekilologiens eller naturvidenskabens  objekter men for omgaende og pilgiende omklassifikation« (s. 272). Det er svzrt for mig ikke at se en niodstand inod deil mest elementzre form  for systematisk tzilkeilde videnskabelighed i den slags udsagil, men ud fra  bogens  egne  pr~misser kan  Frits Andersen ined en vis ret h a d e ,  at jeg misleser hans brig. I forhold til de gyldighedskriterier. bogeil opstiller, er det uden tvivl eil irrelevant indvending. at bogens  realismeteori  ikke  tillader  en skelileri mellem realisme og ikke-realisme (en klassifikation inan kunne forvente af en bog om realisme). Nar »omgiende «g pigaeilde oniklassifikation«  i en kortvarig kontekst er inillet for dens pragmatisk-realistiske  kritik,  ville  en konsistent  skelnen mellem re~rlisme og ikke-realisme vzre mod selve projektets metode. Hvorfor der vel ikke er andet at sige, end at denne anmelder ikke kilil g i ind for denne inetode.

## Lilian Mun.k Dahlgreen

## Barndom for voksne

Niels D. Lund og Mette Winge (red.): Litteraturens Bgrn. Barr~dnm.s.skildrirrger i dansk litteratur, Kbh. 1994 (Hflst og Sfin).

Lad det vere sagt ined det samine: jeg er en forudiridtaget  l a e r  af LinrratuI-e11.s hgrn. I januar  1994 pibegyndte jeg et ph.d.-projekt om litterzre barildomsskildringer og blev nzimest chokeret over  at  opdage,  hvor  uudforsket  dette omrade er -bade i dansk og international  saminenhzng. Littc~r.citurerrs  f)@r.lr falder derfor p i   et meget toit sted, som har min store personlige bevigenhed.

Mette Winge og Niels D. Liind definerer i indledningen barndomsskildriilgeii  som en fiktion, der skildrer barndommen, men soin er henvendt til voksne. De har valgt at lade genren opploje i antologiens og kronologiens forin: elleve danske litteraturforskere  (incl. Lund og Winge selv) har bidraget med artikler, soin er ordnet efter de behandlede teksters  ki-onologi, begyndende  med Mette Winges artikel oin  1700-tallets litterlere boril  og sluttende  ined Mads Bay Barlbys om 1980ernes. Med andre ord er der tale oin en antologisk  genrehistorie.

Antologiens foim er efter inin mening ganske velvalgt. nar det handler om at ibne et nyt forskningsomrade; den virker soin en slags »brain-storin«, der udkaster  en  rakke  mulige  orienteringspunkter i et videre studie af barndomsskildringen. Det er ikke inindst interessant  at  iagttage,  hvilke  orienteringspunkter der viser sig at vzre fidles for en  rzkke  af  bidragyderne;  hel- rager H.C.  Andersen  og  Maltiil  Andersen Nexyr op  soin inilep~ele,  men ogs; Knuth Becker og Tove Ditlevsen er tilbagevendende referencer. Derved aftegner sig p i   tvzrs af de forskellige artikler et barridoinsskildriilgens  landskab, som altsi allerede findes i den danske litteraturforskning.  selv om det ikke for er blevet  ekspliciteret  som  selvstzndigt forskningsfelt.  Som Sgren Vinterberg siger, bicrer vi alle rundt  p i   et littersrt persongalleri, soin vi bruger til at orientere  os  historisk  og  psykologisk -og dette rummer ogsi b@m:  Andersens Lille-Kai, Nexos Pelle. Beckers Kai Ggtsche, Ditlevsens Ester/Tove. Andersen, Nexg og Ditlevsen far hver sin artikel i antologien -og det er mig en gide, iit samme zre ikke overgir Knuth Becker, hvis Daglige Rr@rl er et tidligt og uovertruffent  eksempel p i  solidiirisk  indlevelse i en barnebevidsthed.

Som uddannet fra et koinpai'ativistisk fag (litteraturvidenskab)  er det en lidt ny oplevelse for mig at lzse et stykke litteraturvidenskabelig  forskning, der indskrziiker sig til at behandle danske forhold. P2 den ene side har jeg nydt at f i aftegnet et dansk litteraturlandskab  og l z r t  en masse om inin egen nationallitteratiir,  p5  den  anden  side  synes jeg, synsfeltet har vwet for silzvert. Sideblikkene  til  udlandet kan tzlles p i  én hiind,  og man far ind imellern en nzrmest klaustrofobisk fornemmelse af, at dansk litteratur opstir inden for et lukket dansk rum. Det kali f.eks. undre, at Mogens Brandsted indskrznker sig til at forklare 1870er-litteraturens modstilling  af  »en  mfldrene svzrmerisk  folsomhed« og »en fzdrene prosaisk n@ternhed« med, at den var »nzrliggende« i forhold til »brydningen mellein efterromantik og realisme« (s.50). Her ville det  for mig  at se vxre mindst  lige  s5 »nzrliggeilde« at rette blikket nogle irtier  tilbage  og  lzngere sydpi; i  hvert fald star alle mine komparativistiske  radarer her p i   Goethe, som har foiïnuleret ngjagtig samme forhold inellein det faderlige og det moderlige i de berdmte linier: »Vom Vater  hab ich  die Statur,/ des Lebens ernstes Fuhren,/ vom Mutterchen die Frohilatur/ und Lust zu fabulieren.« (ZrLlirrre Xonieri, 1  827). Et andet eksempel p2 manglende  udsyn  er  Ivy York Möller-Christensens formulering af  H.C.  Andersens  skisma  soin  »en splittelse mellem  en forankring i traditionen,  i den  romantiske  harmoni-  og helhedsforstielse, og meget moderne og fremadrettede trzk, der f@rst  for alvor slog igennem  i litteraturen  irtier efter hans dfld« (s.63). Möller-Christensen lader dette vzre optakten til en lzsning af Skygger1 (1  X47), og hvis hun havde interesseret  sig for dennes tyske forlzg, Peter Sclr1emil~l.s wur~der~surne Geschiclrte af  Adalbeit von Chamisso (1  8  14), ville  hun  have  opdaget, at  Andersens splittelse ikke bare foregreb noget  inoderile, inen i IiØj grad findes foregrebet inden for romantikken selv, for s i   vidt denne ikke indskrznkes til  en szrlig dansk Biedermeier-variant.

En aildeii indskrznkning af perspektivet, som przger Littercrturer1.s bgrrl, og som  jeg heller Sdte er helt lun p ; , er tendensen til at reducere de litterzre vzrker til social- og kulturhistoriske kilder. I  indledningen freinhzver  Lund og Wiiige, »at fiktioiiens beskrivelser  blot er én  af brikkerne i det stØrre infinster, der drejer sig oin bfirnenes placering i hele  vores  kulture  (s.15). Det  kan de nok have ret  i, men  samtidig  rummer denne holdning en fare for at gfire litteraturforskning til kulturforskning og socialvidenskab.

Det socialhistoriske  s i  vel  soin  det sniiivert danske perspektiv rendyrkes i Niels  D. Lunds artikel om 4Oernes  og 5Oernes dreiigegeneratioii  i litteraturen med den noget vage titel »Afstand  og forbindelsee. Lund lzser denne generations  barndomskildringer (skrevet  af forfattere som J@rgen  Chr. Hansen, U1rik Gr&amp;, Hans Jflrgen Nielsen, Dan Turell) rent sociologisk, som ligevzrdige kilder til en familiehistorisk udvikling. og  undlader  ganske  at  vurdere  dem kunstnerisk. Endvidere er hans sociologiske perspektiv ineget snzvert fokuseret p i   en enkelt generation af danskere og har tendens til at indskrznke fi-cno- mener af mere almen art -eller i hvert fald af stØrre historisk udstrzkning -til noget gerierationsspecifikt.  Det gxlder f.eks., nar Lund er tilb@jelig  til at se det som et specifikt generationsfznomen, at bedsteforzldreile  i de behandlede vzrker skildres »med eii integritet og stolthed (endog radikalitet), der er mere udtalt  end  hos  bfirnenes egne forzldree (s.151). Bedsteforzldre ined inere slag i og  mere  omsorg  for  deres  bfirnebflrn end forzldrene kendes ogsi fra aiidre tider (Beckers Det tlc~gligr hl-@(l) og andre lande (Nathalie Sarrautes Enfurrcr, Gorkijs Barntlnrn, for blot at nzviie nogle f2 eksempler). Af og til gfir Lund da ogsa selv  nogle  indr@mmelser  over  for  sit snievre generationsperspektiv:  da hali hzvder, at 50ernes byrn »i skyggen cif Ungarn og Korea« reprzseilterede »et szrligt potentiale«, indrflininer hail selv. at det g@r en opvoksende generation altid  (s.145),  og  om  »den se1vst;eiidige drengelegs frihedsforiieininelse  og oinnipotens« som et geniiemgaende inotiv siger han ligeledes selv, at den inuligvis er »mere almen end den er historisk specifik« (s.154). Man kuiiiie tilfyje. at det samme gzlder for en rzkke af hans andre iagttagelser -i hvert fald, hvis historien bliver s i   specifik, at dens inilestok er én enkelt generation  i ét lille land. Nar Lund mener, at hovedparten af generationen~ barndomsskildringer undgir »uforlflst  nostalgi« ved »i en przcis realisine« at forene »en individuel genkaldelse med en fzlles historie«, mzrker man tydeligt,  at han selv er bundet til 70ernes socialrealistiske zstetik: jo inere social virkelighed, jo bedre. Selv ville jeg  ikke piimzrt finde modgiften mod iiostdgi i den fzlles historie, men snarere i den enkeltes mod til en zrlig (og det vil  »gs5 sige sinertefuld) tilegnelse  af sin egen fortid.

Hangen til socialhistorie og kulturvidenskab har naturligvis  en del at gfire med iletop  den  generation,  soin  Liind beskriver. og hvor han selv samt 7 cjvrige  af  bogens 11  bidragydere  hfirer hjemme. Meii deil er ikke bare et genei.atioiisfaiioineii: jeg tror ogsi, at et studie u f   barndoinsskildriiigen  i det hele taget let tenderer mod social- og kiilturhistorie?  fordi det netop er disse discipliiler, der hidtil har g.jo1-t  barndoinmen  til akademisk studieobjekt. (En tredje disciplin er iiatiirligvis psykoanalyseii, som ogsi fir lov at v w e  med i Lirrelnt~~rrlr.~ /&gt;r&gt;rri. mest  rendyrket  i  Rene  Rasmussens H.C. Bianiler-l:csniiig,  som jeg  iinidlertid  finder  ineget  prob1ein;itisk. Men heroin  mere senere.) Vi mangler simpelt hen en tradition for serifise tekstanalytiske studier i barnd«insskildringen som littrrmr genre -og ikke som kildr til en barndoininens kulturhistorie, Det  gfir  vi  stadig  efter  Littrrc~turelrs 1id1,r1 -men den er et fflrste og vigtigt skridt p5 vejeri.

+

Bfirn dansk  litteratur er i manges hoveder et regnestykke, der giver facit H.C. Andersen. Digtede han da ikke for og oin bflrn? Var han da ikke barnesiildets store fortaler? I sin artikel »Barnet og myten« gfir Ivy York Miiller-Christensen sig til talsmand for. at »barnet og det barnlige  for Andersen«  snarere er »en erkendelses- eller forstiielsesforin« end en »bestemt biologisk betinget livsfase«, »g at denne barnlige forstdelsesform »i sidste instans 1.. . J   er  e n  slags livseksil«, »et varn mod krzfter i den voksnes eksistens, som han ikke kuilne acceptere og forene sig med« (s.67). En udmzrket poiiite,  som bestyrke8 i  det billede,  Miiller-Christenseri  slutter  og begynder med: billedet :if  digteren, der holder  nytirsaften  med  Jenny  Lind  i Berlin  1845 og fdler sig som »Barnet, for  hvem  J u l e t r ~ e t var  tzndta.  Man savner imidlertid nogle overvejelser over, hvorvidt  Andersens barnlige forstgelsesform  virkelig  er barne-lig.  Det er muligt, at Andersen g(iii'  sig til barn for at beskytte sig inod en voksen seksualitet, men gfir han ikke i sainine bevagelse b;lrnet til noget andet end det. det er; forvranger han ikke barnets barillighed i samme grad som siil egen voksenhed'! En skrap og skarpsindig kritik af Andersens »barnlighed« finder  vi  allerede  i hans samtid, hos den unge Kierkegaard, soin med et pragtfuldt billede beskylder digteren for at skildre barndoinineii ved »at sztte en sopran-iifigle foran et tenorparti«. Herined mener Kierkegaard, at Andersens barndoinsskildri~ig (i Kur1 en Spilleti7c~trtl) kun er en skildring af barndommen, fordi den udna~vnes til at v u e det;  Andersen  skildrer  egentlig  ikke barndommen. inen iixvner bare ordene »barri« og »barndom«  tilstrzkkelig mange gange: han »taler som en ieldre oin  livsindtrykket,  og  fejer derpS til  i behdrige rnellemruin, at inciii m i   huske p5 bamdoininen, p i  barnefantasiens  store skabende k1aft.e' Digteren deklameser: »Jeg har det som et barn foran juletr:eet« -men ved han egentlig, hvordan et barn har det'?  Möller-Christensen ineiler  abenbart, at et barn har det nogenlunde soin en frfi, i hveit fald bruger hun betegnelsen  »fr@perspektiv«  om barnets perspektiv. Her foretrzkker jeg Merete Mgller Olesens betegnelse »jordhfijde«, der ikke p2 samme m5de indordiler barnet under paddefamilien. Frg elIer jordvzsen; man m5 med Kierkegaard spcjrge, om Andersen  egentlig nogensinde kommer pd  hfijde ined barnet.  Er An- dersens eventyr virkelig,  som MöllerChristen inener  det, prxgede  af  »troskyldig naivitet  og  spontailitet~'!  Has Alldersen ikke taget springet fra det naive til det seiltiinei~tale? Og er det m;ske  ikke  ogsi derfor,  at  hans eventyr faktisk ikke er for horn?

Det er der nu  egentlig  ingen eventyr, der er, hvis man skal tro titlen p i  Torben Brostroins aitikel »Eventyr er ikke for boril&lt;&lt;. Hvis Andersens eveiltyr er en flugt fra det voksne kfiiisliv. s5 mener Brostrflm til  gengzld, at Grimms »borile«-eventyr ikke handler om andet end netop seksualitet.  Det er han  ikke den forste til at inene: Brostrflm heriviser da ogsa selv til deil psykoanalytisk orienterede Bruno Bettelheiin, som i sin U,sus (~f'Encliarrtmr~7t ( l   975) Izser eil freudiansk-seksuel  tematik  frem  i  en rzkke folkeeventyr. Iinidleitid undlader Brostrgin  at trzkke  deil konflikt  op, som faktisk foreligger iuellein Bettelheim og ham selv. Bettelheiin drager neinlig ikke som Brostrprin den konklusion af eveiltyrenes seksuelle tematik, at de ikke er for bfirn, for soin psykoanalytiker har han den holdiiing, at barndoin og seksu;ditet ikke er adskilte storrelser. Og i og for sig forbavser det mig, at Brostroin her  snart hundrede  i r  efter  Freud  kan inene noget andet. Selv om inan ikke vil kobe Freuds pointe om barnets seksualitet  (det  vil jeg  personligt  gerne).  kan inail nzppe vzre i tvivl om. at bvjrn  er utroligt nysgerrige  p i   seksualiteteils omrade. Hvis man har kontakt med horn (det vzre sig det baril. man engang selv var), vil man vide, at ineget af barndoininen g3r ined at spekulere over seksualitetens mysterier. For Bettelheim kan eventyrene  netop  hjxlpe bflrilene til  at bearbejde disse spekulationer, give dein nogle aiiskuelige  billeder p i   deres egne Mlelser og fantasier, inklusive de seksuelle. Fra dette synspuikt er eventyr i hfij grad for horn, selv om de p3 det narratologiske plan ganske rigtigt reducerer barndommen til »en uinteressant lateilsperiode« (s.34). Noget  andet er, at de ogsi3 er for voksne; jeg  ville siledes have haft lettere ved at sluge Biostruiins i ovrigt underholdende  og oplyseilde aitikel, hvis den havde heddet: »Eventyr er ikke kun for boni«. Det er barildoinmen i ovrigt heller  ikke. Ellers ville den genre,  som  er  ernilet Litteraturril,~ 11(4r.?r, barndoininen fortalt for voksne. slet ikke eksistere. Meget i eventyrene handleiom vokseilliv -og er iniske iletop derfor  s5  interessant  for  bflrn.  Ligesom barndomsskildringer handler olil barileliv -og kun er interessante for voksile. At eveiltyr ikke  skulle vzse  for boril, fordi de ikke  handler oin barndoin, er ikke noget holdbart arguiueiit.

Brostrprm henviser til et psykoailalytisk  standpunkt  uden  eksplicit  at  tage stillirig til  det (uden at eksplicitere.  at det implicit er i konflikt ined hans tese). Anderledes med R6116  Rasinussen, soin ganske ublufzidigt bedriver lacaniansk tekstanalyse i sin artikel om borilene  i H.C. Branners forfatterskab, »Det gfiedende barn«.

Man studser lidt ved Rasmussens indledilingsvise  pastand  om,  at  Branner skulle have foregrebet Freud  (s.%),  al den  stund  kronologien  vil  hzvde  det modsatte. Det fremgir da ogsa senere, at Rasinusseil snarere eiid Freud iilener den dailske Fieud-reception. Hvad Rasmussen inener er dels, at Braililer har videreudviklet Freuds ideer (det siges tydeligt),  dels  at  Branner  har  forstiiet Freud bedre end siil samtid (dette kunne siges tydeligere). Iffllpe Rasmussen ligner  Branners  Freud-forstielse  faktisk Jacques Lacaiis:  »Bianiler fremhxver siledes  indirekte,  at  Freuds  egentlige skandale ikke ligger i  at have vist. at vi er bestemt af vores ubevidste seksualitet,  irieii  af  de  sproglige  inekanisiner, hvorefter det ubevidste fuilgerera (s.103). Jeg  har  svart ved  at  se, hvor Brailner --direkte eller indirekte -fremhxver  deilile  lacaiiianske  pointe.  De tekststeder fra SkiI~et, som skal vxre beItcg herfor. handler for mig at se mere ciin billeder erid »in sprog. Det, Rasinusseil gpr, er at han analyserer iloget billedligt ud fra nogle verbalsproglige  begreber,  inetonyinien  og  inetaforeil -hvorefter han ufci~-tr@dent kali havde, at det billedlige  er sprogligt! Siledes h;cvder han ekseinpelvis. at det ubevidste  i drpmmeiis 11illr.rler »benytter  sig  af ,spl.nget for at artikulere  sig  i  eii  mere inaiiifest  forin« (s.103, inin fremhavelse). Her betyder sprog simpelt hel1 inetoilymi og metafor, forskydiling og fodxtniilg. selv «in vi med drpmmens billeder tydeligt befinder «s i en visuel og ikke verbal sfzre. Nir legetc?jsgedei~s gule dile i Skihrt Pir dreilgeil Johailries til at tzilke p i   siil afd@de fars rtldrandede. betegiier Rasmusseil det ligeledes som Deri sproglig glidiling«; igen betyder sproglig inetaforisk-inetoilyinisk (gede$jijiie=fader@ji~e. faiderdiie=far)  og er en piif.aldeiide betegilelse  for eil glidning, der s i   tydeligt er billedlig. Rasmussen gir endog s i   vidt soin til  at se en skildriiig af sprogets f(irsviilde11  i noget, der snarere er eil skildriilg af selve tingenes forsviilden; »tingeile i stuen blev gra ug uldne og tl8d tilsidst i ét med det  faldeilde m@rke«  skriver Branner, og Rasinussens koinineiltar er: »her fordufter [...l sproget«(!) (s.  104).

Rasinusseii  I~egger  flot  ud  med  at havde, at deil psykoanalytiske  litteratur- tolkning kun kan fpres til et vist punkt; at der altid vil vare »failomener i de litterxre tekster&lt;&lt;, som psykoanalysen  ikke kan give svar pi. Men da man i hans analyse af Braililers Skillet nar til disse fanomeiier, opdager iwail skuffet. at de ikke har iloget  specifikt  litterart over sig; Rasinussen kunne lige s5  godt have skrevet. at der er »fienr~iriener i livet&lt;&lt;, som psykoarialysen koininer til kort over  for. De  fznomener, det dre-jer sig om  i Skibet, er p3 dril ene side d e nndres motiver, alts3 de ikke-synsviilkelb~erende pei-soilers, p i  den  aiideil side &amp;den,  der i iiovellen  tematiseres som faderens dpd. Uiniilighederi af (fuldt og helt)  at  forsti  deii  ailderis  motiver  er nappe et litterzrt failoinen. ineii snarere et eksistentielt -det samme turde siges oin dpden.

Rasinusseils artikel  rummer  nogle sympatiske udkast:  at  litteraturen kan fouegribe teorien, og at teorien  (psykoa~ialyseil) altid vil n5 en griense i sit fors@g  p i   at forsti den litterare tekst. Meii disse udkast iiidltlses ikke: hvis det eneste. Brani~er foregriber, er den danske Freud-reception?  s i  er det  ikke sarlig ineget -og s5 er han jo  i virkeligheden selv  foregrebet  af  teorien  (af  Freud). Braililer kan heller ikke siges at foregribe Lacaii; dette er fra Rasmussens side eil p8stand. soin star i misforhold til de Branner-citater. der skal belagge deil. Snarere er det lacanianeren Rusmusseii, der foregriber enhver litterzr tekst ved at have en stark og selvopfyldende forventning om, at den handler oin »sproget«. I stedet for at spejde s i   meget efter dette sprog. burde Rasmussen arbejde iloget  inere  med  sit eget; hans  artikel trxnger til en giundig sproglig polering.

Svage fadi-e os voldx)~nme iiioderdyr findes ogsi i Merete MgIIer Olesens artikel om »barndommen som tema hos Klaus Riibjerge, F~rlgsel eller,fr.irurn. Olesen indskrcenker sig nu ikke til at behandle barndommen  soin tema, inen tilger ogsi fat p i   barnet  som synsvinkel (eller rettere: dialektikken mellem barnlig og voksen synsvinkel).  hvilket er ;i1 zre vzrd og savnes i en del af de pivrige bidrag. Ifpilge Olesen er Riibjergs fortjeneste (og man kunne tilfflje: alle gode barndomsskildreres) ikke  mindst,  at »han  ved  sin  uszdvanlige  evne  til  at gengive konkrete sanseerindringer [.  .  .] har fastholdt den barnlige oplevelsesmide, ikke som en  uskyld, men  som en zgte nysgerrighed og tillid til verden« (s.  140).  Riibjerg talte selv i et radiointerview for nylig  oin vigtigheden  af at kunne genkalde barnets szrlige oplevelsemide: oplevelsen af verden som noget p i   én gang  fuldstzndig selvfpilgeligt og dybt  mystisk.  Men  trods  Olesens  opinzrksomhed  p i  litteraturens  szrlige evne til, ogsi i laseren, at genskabe barnets sanseapparat, har hun  af  og til en tendens  til  at tage  afstand  fra  barnets synsvinkel og snarere solidarisere  sig med det store inoderdyrs. Hun er lettere irriteret  over »Riibjergs indzdte angreb p5 mtldre og kvinder« (s.140) og kalder det  for  »en  barnlig  @nskedr@m« oin »oinnipotent  selvrealisering«  (s.  133), nar Riibjerg, bade i fiktioneris og kronikken~ form. failtaserer om at udskifte den biologiske inor med en ~selvopofrende barnepigein»der« (Olesens betegnelse). Modsztningsparret i  Ritbjergs barndoinsskildriilger  kommer  ud  fra denne betragtning  lige  s i  meget  til  at hedde dreng (inaskulinuin) versus inor (femininum) soin barn versus voksen. At kaste inoderens blik pi en bamdomsskildriilg er for iuig eii iiy og lidt overraskende  synsvinkel.  Solidariteten  med kvinden  kan  overskygge  solidariteten ined barnet; feminismen kan sti i  vejen for en forst5else af barnet! Sidan havde jeg zrlig talt ikke tznkt det foir, men jeg kan forsti, at det var en tendens i 70erfeminismen; if@lge  Beth Juncker tegner de tidlige 70eres kvinderomaner et billede af bpirnene som »ilogle af de mange,  der  havde  omsorg  behov  og  som derfor bidrog til det samlede billede af kvindelig  afinagt  og  ambivalens« (s. 162).  Man fornemmer en mzrkvzrdig moderlig  ansvarsfralzggelse  hos Juncker  selv,  nar  hun  orn  Thorups Lille Jonnr~ skriver:  »Det  er ikke moderen, ikke  Betty,  der  krcever.  Det  er  Jonna selv. der er fanget i nogle tilpasningsmpinstre og  i en  skyldbevidsthed  over ikke at indfri de muligheder forzldreile tilbyder hende« (s.168). Hvem er »Jonna selv«, om ikke sin mors datter? Og hvem skulle have prentet skyld og tilpasning ind i kroppen p i   hende, oin ikke hendes forzldre? Her synes jeg.  Junckers aitikel, soin i ovrigt aldrig hzver sig over parafrasen  og de alinene overvejelser. bliver direkte problematisk -i hvert fald g@r  den sig pifaldeilde blind for  den  psykoanalytiske erkendelse, som efter min mening i dag er uoingzngelig i  en forstiielse af personlighedens dannelse.

Jeg har altid t a k t   mig, at barne-solidaritet var et projekt helt p i  linie ined kvinde-solidaritet og arbejder-solidaritet. Hvad angir det sidste, fremgir det da  ogsi  af Litteraturens  h(orrr (ikke inindst af Herdis Tofts artikel oin realismens bpim, »Almagt og afmagt«), at den danske barndomsskildring  har sin opriildelse hos de socidt bevidste forfattere: Skjoldborg, Aakjzr, Nexpi;  barnet  var eii iif de »tinderhiinde«, soin litteriitiiren fri1 og med den sociale realisme begynd- te  at tage alvorligt. Men Olesen og Juncker lader ane, at barne-solidaritet  og kvinde-solidaritet kan blive til stridende paiter. Det gØr mig personligt lidt ked af det, ikke mindst fordi jeg selv es 70erbarn, og godt nok gik inin mor mere i rzvepels end i rade str@mper, men skulle jeg virkelig have varet hendes fjende, maildsvzldets  trofaste  stØtte'?  Var det mig, der stod i vejeil for hendes fiigØrelse?

I May Scliacks artikel oin Tove Ditlevsen.  »Barndommen  holder  aldrig op«, syiies  jeg, der findes en fin balance inellem  barne«g inoder-solidaritet. Huil kan loyalt og medlevende gengive Ditlevsens loyale og medlevende skildring af »det  kzrlighedshungrende barn« (Schzks undertitel) og samtidig gØre opmerksom p$, at barnets absolutte krav om forzldrekreilighed aldrig vil kuime  honoreres (»Ingen foraldre vil kunne leve op til dette billede p i   f o r ~ ~ l drekarligheden. Eil sadan vederkvzgelse findes ikke som konstant faktor i forAdre-barn relationene, s.  122).

Schack viser, hvordan barndommens »kzrlighedshunger«,  soin Ditlevsen igen ug igen har skildret, bide i selvbiogrdieils og fiktiollens form, er forblevet en styrende kraft for Ditlevsen; en velsignelse for hendes forfatterskab -og eil forbandelse for hendes  liv. Det barneblik, som hele tideil spejdede efter kzrlighedstegn hos moderen, er blevet til en hypersensitiv iagtagelsesevile hos den voksne -en frugtbar evne, nar hun skriver, men en sinertefuld byrde, nar hun hele tiden jaloux m i   »atlxse« sin zgtemand (s.  11  9). K;-ci.lighedslzngsleil blandes ined (se1v)destruktionstrang (smukt skildret af Ditlevsen selv i digtet »Erkendelse« fra Pigesirrrl), og »di.flmtneil oin den betingelsesl~se moderkzr- lighed bliver fatal, nar den i  voksenlivet danner kzrlighedsforventningeme og overfØres til en mand« (s.123). Jeg synes personligt, at May Schacks artikel er antologiens bedste; den, som bedst lever sig ind i barnets verden, uden de store teoretiske arinbevzcgelses, men ined en dzmpet  og  overbeviseilde  livskundskab. En del af denne indlevelse og livskundskab har Schack selvtØlgelig faet forzrende fra Ditlevsen selv, som er og bliver en af vore allerbedste barndomsskildrere, men det kræver sin kvinde at kunne tage imod den.

Det  eneste  beklagelsesværdige  ved Schacks artikel er illustrationen: Kamma Svenssoils sirlige tegning af en glad og tlittig skolepige ved sit arbejdsbord (illiistratioil til Ditlevsens pigebog Hvarl nu Anne Lise?) har ikke ineget at gØre med  det  k~rlighedshungrende barn, soin Ditlevsen og Schack skildrer. Illustrationerne  til  Litteraturens  h@rn er i  det  hele  taget  problematiske. Foran hver artikel er sat et billede, soin staminer fra samme periode som -eller er en decideret illustration til -de i artiklen behandlede vzsker. Her kunne jeg godt have tznkt mig  lidt mere fantasi, lidt inere samspil mellem tekst og billede; et sadailt samspil garanteres langt fra af et rent periodemzssigt  sammenfald.

Jeg har vandret rundt i Litterature11.s h@rn  ad min egen associations veje og kan se, at jeg  har forsflmt Mette Winge, Mogens Brflndsted, S@ren  Vinterberg og Mads Barlby. Hvad angir den sidste skyldes min forsflininelse simpelt hen, at jeg  finder hans artikel om »opbrudt barndom i 80er-romaner« under niveauet  for, hvad  udgiverne  burde have  accepteret. Den er sprogligt ulden og prasterer nogle lzsninger, som der ikke rigtigt  er  belkeg  for  i  de  citerede  tekst- steder; nogle steder m i   man direkte tale «in misforstielse. Det er synd, for v w ker (si  forskellige!) som Peer Hultbergs Prrrludier og Vita Andersen HvuJCor rrr hhrd vil du ircl' er meget fine barndomsskildringer, soin fortjeiiei.  bedre behandling.

Spren Vinterbergs artikel oin Andersen Nexfl, »Nflgeii, surid og sulteli« karl jeg derimod godt lide; den folmidler fint og velskrevet Nexfls plastiske  personskildring, soin i~idleminer Pelle og Ditte i volt indre persongalleri.  Det er eii god poii~te hos Vi~ite~berg, at Nexp miske riok kunne vzre Sovjet-propagandist i sine artikler  og taler, men aldrig  i sin digtning, og at hans marxisme ikke s i meget var nzret af  Marx soin af  egen barndomserfaring: »Nexfls politiske engagement gik en mere direkte  vej, fra hans egeri bariidorns daglige erfaring af elendighed  og  uretfr-erdighed  til  den voksne forfatters ustandseligt varierede forinulering af et enkelt krav og hib om forbedririg« (s.91).

Mette Winges og Mogeiis BrIlndsteds artikler handler mere oin bariidoinsskildriiigens forhistorie (hhv. det  18. og det 19. irhundrede) end orn  barndornsskildringen selv, hvilket altikelfurfatterne selv gIlr opmzrksom p ; : »De egentlige bariidomsskildrii1ger,  der samler sig oni denne vigtige livsfase alene og for deiis egen skyld. tilhgrer det 20. irhuildrede«, hedder det i sliitniilgeii af  Brpiidsteds artikel. og Wiiipe  slutter siil af  med  at erklxre, at bainet  i 1700-tiillet »f@rst er i f&amp;rd ined at blive opfundet«.  Meil forhistorie er ogsi eil vigtig del af historien, og Winges iirtikel  rummer mange interessante  oplysiiiiiger 01 1 1   1700tallets danske bprnesyn. ikke mindst det af mig ukendte  forhold, at  vi  herhjemme var meget hurtige til at recipere Rousseaus ideer om bflrneopdragelse. Hos Brflndsted kan inan finde henvisningerne til de 1  X00tals-vcrrker,  der foregriber  barridomsskildringen, oinend hans behandling af  dem d&amp;e overskrider parafrasen.

Alt i alt rn5 artiklerne i Littrrclturerr.~ I1pr11 siges at vzre af  noget  sviilgeiide kvalitet.  og ingen af dem svinger sig op i de store h@jder.  Jeg savner inLske ogsi lidt,  at  barnets  perspektiv  gfires til  eii sag og ikke bare et kiilturhistorisk studieobjekt. Barndominens historie er eii undertrykkelseshistwie  p i   linie  med kvindernes (og alle andre uriderhuiides); som den amerikanske barridomshistoriker Lloyd deMaiise siger det, er den »et mareridt, som vi kun lige er begyndt at vagne op af&lt;&lt;&lt; Der er faktisk brug for »infantilistiske« studier p i   linie med de feministiske, det vil sige studier, der formir at solidarisere sig med barnets perspektiv og protestere inod voksen ufpilsomhed for egne sivel som indre bflrn. Det er ikke mindst en sidan solidaritet med barnets perspektiv, vi kali lrcre af de forfattere, der har et sugerflr ned til bariidomineri.

Trods sine iiianglei. in; Littel-r~tul-erts I~Qrrr dog siges at vare en vigtig bog. fordi den gdr en pionérindsats  p i   et stoit set uudforsket omrdde. Det er mit hab, at den kun markerer  eii begyndelse  p i forskningen i barndciinsskildringen; at der vil furlge semiiiaier. forskniiigsiietv w k  og flere burger i  dens kdlvand.

## Notei

1.  Spren Kierkegaard: »Om Aiiderseii som Romandigter«. in: Af rn rrrrliiu Levendes pupirel;  Sri~nl~de v ~ r k e r Bd.1, Kbh. 1962, p.43
2. Lloyd  DeMause:  The History  (?f Clrildl~ood, Loiidoii 1971, p. 1