Frederik Helveg og hans fremstilling af Kierkegaard: Introduktion til "Hegelianismen i Danmark"
Forfattere: Tonny Aagaard Olesen
Tidsskrift: kierkegaardiana (2007-06-08)

## Frederik Helveg og hans fremstilling Introduktion til 'Hegelianismen i Danmark' af Kierkegaard

Tonny Aagaard Olesen

'Hvilket confust Hoved denne F . Helveg

i  hans Artikel  om Hegelianismen i Danmark.'

(Martensen )1

## I .

Der er fire emner, som har vundet fornyet opmærksomhed i Kierkegaardforskningen, nemlig Kierkegaards forhold til hegelianismen, betydningen af Om Begrebet Ironi (1841)  i forfatterskabet, Kierkegaards forhold til den sæ­ re hegelianer A.P. Adler, og endelig hans forhold til den danske kirkes klip­ pe, N.F.S. Grundtvig. Disse emner behandles af Frederik Helveg i artiklen 'Hegelianismen i Danmark', som blev trykt i Dansk Kirketidende godt en måned efter Kierkegaards død.2  Det var på et tidspunkt, hvor kirkekampen havde opflammet gemytterne i en sådan grad, at vel kun ganske fa evnede at  betragte  sagen  i  et  mere  sobert perspektiv.  Grundtvigianeren  Frederik Helveg var en af disse fa. Han gik ikke kun til sagen 'med megen Viden­ skabelighed',3  men afslørede også en inciterende fortrolighed med Kierke­ gaards forfatterskab, hvilket har bibragt hans artikel en læseværdighed, der selv på  150 års  afstand synes  usvækket. Da Helvegs navn, der ellers længe har været så godt som glemt,4  er begyndt at dukke hyppigere op i Kierkegaard-litteraturen,5  og da hans forhold til Kierkegaard allerede har fået sin første kompetente fremstilling,6  synes tiden moden til at præsentere 'He­ gelianismen i Danmark' påny.

## II.

Frederik Helveg7  (1816-1901) var født i Bordesholm i Holsten, der indtil krigen i 1864 var under dansk flag. Familjen, hvis modersmål var tysk, flyt­ tede året efter til Odense, hvor han fik sin første skolegang. Senere kom han på Domskolen i Slesvig, hvorfra han i  1833 dimitteredes til Kiel Universi­ tet, hvor han uden den store interesse begyndte at studere jura. I  efteråret 1835 tog han tilbage til Odense for hos sin gamle lærer, dr. theol. Chr. Kal­ kar (1802-86), at forberede sig til teologistudiet, og et år senere tog han til Erlangen for at læse teologi. De knap to år i Erlangen satte et dybt præg på Helvegs tænkemåde, især påvirkningen fra den tyske teolog, senere profes­ sor J.C.K. v. Hoffmann  (1810-77), hvis såkaldte frelseshistoriske  anskuelse fik livsvarig betydning for ham/ Han vendte hjem i foråret  1838, virkede en periode som huslærer i nærheden af Eckernforde, blev teologisk kandi­ dat i efteråret 1839 i Slesvig-Holsten, forsøgte en akademisk karriere i Kiel, hvilket mislykkedes, og blev herefter huslærer på østfyen. Under denne pe­ riode blev Helveg sig bevidst om det, der skulle blive den anden grundpil­ le i hans teologi, nemlig den grundtvigske anskuelse; siden den tid var Hel­ veg grundtvigianer, ja han blev efterhånden 'en af Grundtvigs mest origi­ nale og mest selvstændige disciple'.9

I  maj  1842 blev Helveg kapellan for den senere professor i kirkehisto­ rie, grundtvigianeren  Frederik  Hammerich  (1809-77)  i  Starup  og Nebel ved Kolding, men da Hammerich i 1844 tog sin afsked, stod Helveg uden arbejde. Denne situation førte i foråret  1844  Helveg til København, hvor han blev de næste 2A år. Han benyttede dette  ophold til at skabe kontakt med Grundtvig og det grundtvigske miljø. Som den fremragende prædi­ kant, han var/0  talte han flere gange i byens kirker, bl.a. i Grundtvigs kirke på Vartov  og  i  Helligåndskirken.  Og  Kierkegaard  har  hørt  ham  prædike mindst én gang.n Han blev også aktiv i Studenterforeningen og som fore­ dragsholder talte han skandinavismens og nationalismens sag. I samme pe­ riode blev han  en  central  medarbejder på den nye bibeloversættelse, som udgik fra Chr. Kalkar, ofte kaldt 'den kalkarske pragtbibel'  (1847 ).1 2 Som det også er blevet bemærket, så tyder meget på, at Helveg i disse år tillige arbej­ dede på at gøre akademisk karriere, idet han arbejdede på en doktordispu­ tats/3   Derudover  har  Helveg  fulgt  med  i  tiden  teologiske,  filosofiske  og æstetiske litteratur, herunder Kierkegaards forbavsende produktion.

I  oktober  1846  blev  Helveg  forstander  på  Rødding  Folkehøjskole  i Sønderjylland,  men  på  grund  af  treårskrigen  lukkede  skolen  i  foråret 1848.N   Fra  sommeren  1848  til  slutningen  af 1849  virkede  han  som felt­ præst, men vi ved fra kirkegængeren Kierkegaard, at han i julen  1848 var i København, hvor  han  nemlig  leverede  en  udmærket  prædiken  i  Hellig­ åndskirken/5  Efter  dette  noget  omflakkende  liv  indtræder  en  mere  stabil periode, idet han fra 1850 bliver præst i Haderslev i Sønderjylland, hvor han virker indtil den tyske besættelsesmagt afsætter ham i 1864. Selvom Helveg altså følger kirkekampen på afstand, så var han dog i Haderslev omgivet af ivrige Kierkegaard-læsere såsom H.P. Kofoed-Hansen (1813-93), ofte kal­ det den første kierkegaardianer, og præsten Johannes Fibiger (1821-97), re­ daktøren Peter Chr. Koch  (1807-80), der orienterede  om kirkekampen i byens  danske  avis, Dannevirke, og  skolelæreren,  lægprædikanten  Mogens Abraham Sommer (1829-1901), der på foranledning af Kierkegaard dund­ rede mod kirke og præstestand i et opvækkelsens øjemed; han har ofte væ­ ret kaldt den første Kierkegaard-'missionær'.7 6  Efter  1864 opholdt Helveg sig endnu et par år i København, hvorefter han i  1867 blev præst i Købe­ lev på Lolland, hvor han virkede  indtil  sin  død i  1901, i perioden  18861899 som stiftsprovst.7 7  En af hans samtidige sagde om ham: 'Han er maaske den lærdeste præst i Folkekirken'.7 *

## III.

Helvegs produktion er vidtfavnende og næsten uoverskuelig. Slår man op i  Søren Jensens  fortjenstfulde  og 'fængslende'7 *   bibliografi  over  Helvegs forfatterskab,2 0   kan  man  alt  inklusive  (bøger,  artikler,  pjecer,  anmeldelser osv.)  tælle  ikke  mindre  end 666 poster. I  Helvegs 'mærkelige  storværk'2 7 Spaadommene  eller  Gud  i  Historien, der  i  perioden  1855-62  udkom  i  tre bind, finder man  i  en  nøjere  udvikling  af den  bibelsk-profetiske  teologi, som optog Helveg livet igennem.2 2  Det er en art bibelsk eksegese med fo­ kus på profetien som et åbenbaret vidnesbyrd, der varsler om det kommen­ de, en art potenseret typologisk metode, der nok koncentrerer sig om den forventnings-  og indfrielseshistorie, der kan  fremlæses  mellem biblens  to dele, men hvis  egentlige medium synes at være verdenshistorien og Guds åbenbaring i  denne. Enhver tid  forholder sig  til  enden, til  fuldbyrdelsen. Selv videnskabeligheden er som overgangsperiode kun forberedende, stræ­ bende i det stykkevise, og profeterende. Om end dette projekt forekommer helt ukierkegaardsk -  'Kierkegaard bruger Historien blot til Staffage', si­ ger Helveg2 3  -  så er værket alligevel ifølge vor Helveg-specialist 'i høj grad' påvirket af Kierkegaard.2 4  Bemærkelsesværdigt er fx Helvegs påkaldelse og brug af  Kierkegaards begreb om gentagelsen, der synes at foregribe den se­ nere  Northop  Frye  i The  Great  Code (1982).2 5  Det  er formentlig også  en påvirkning fra Kierkegaard, der ligger bag Helvegs senere hovedværk Fri­ menighed og Apostelskole (1878-82), har man  hævdet.2 6  Helveg udgav  også flere samlinger med prædikener, men dem skal vi ikke gå nærmere ind på.2 7

Vi skal i stedet koncentrere os om de mange artikler, der er relateret til Kierkegaard,2 *  og som man -  sat lidt på spidsen kan inddele i tre grupper med hvert sit litterære organ. Den første gruppe, hvis artikler blev trykt i Odense-tidsskriftet For Literatur o g  Kritik, vidner om Helvegs litterære fæl­ lesinteresser med Kierkegaard, men  også  om hans påvirkning fra Kierke­ gaard. Den anden gruppe, trykt i Dansk Kirketidende, betegner Helvegs før­ ste  fremstilling  af Kierkegaard  samt  hans  derpå  følgende 'opgørelse'   over forholdet. Den tredje  gruppe, publiceret i Nordisk Månedskrift ,   indeholder endelig Helvegs anden fremstilling af Kierkegaard, der blev foranlediget af udgivelsen af Kierkegaards efterladte papirer (1869-81); denne sidste grup­ pe skal dog ikke omhandles her.2 9  Påfaldende nok blev alle tre tidsskrifter redigeret af forfatterens lillebror, Ludvig Helveg  (1818-83), eller 'den lille Helveg', som han kaldes i et brev til Kierkegaard.3 0  Disse brødre, skrev Ot­ to Bertelsen, 'synes at være de to grundtvigianere, som stærkest havde le­ vet sig ind i Kierkegaards forfatterskab'.3 7

## IV.

I  det fremragende tidsskrift, For Literatur og  Kritik, der udkom i seks bind i perioden  1843-48, bidrog Helveg med en række velfunderede afhandlin­ ger og anmeldelser, hvoraf man i relation til Kierkegaard især må fremhæ­ ve fem. I første bind anmelder han hegelianeren A.P. Adlers Populære Fore­ drag over Hegels objective Logik (1842).3 2  Denne overvejende positive anmel­ delse,  som  skulle  blive  begyndelsen  til  Helvegs  indgående  og  generøse beskæftigelse med Adlers fortsatte forfatterskab, vidner om hans fortrolig­ hed med den hegelianisme, der netop kulminerede på denne tid. Da Hel­ veg ikke senere direkte udtaler sig om den hegelske filosofi, kunne der væ­ re god grund til lige at skitsere den stærke kritik, han her kommer med.

Helveg finder  nemlig  en  grundlæggende  splid  i  den  hegelske  filosofi mellem logikken og livet, og da Adlers store -  man kunne næsten sige: lit­ terære fortjeneste er at bibringe logikken et væld af  anskuelige eksempler fra det konkrete liv, så bliver modsigelsen, men også denne stræben efter li­ vet i den hegelske filosofi, desto tydeligere. Og da logikken hos Hegel ik­ ke vil holde sig til de  formale betingelser for tænkningen, men også ind­ drager de reale, ikke blot vil omfavne de formale betingelser for al væren, men også de materielle, så betyder det, at logikken far en så central stilling i  hele  Systemet, at  det slet ikke  nytter at komme  med indvendinger mod enkeltheder. Nok er det væsentlige indvendinger, at Hegel sætter det he­ denske  (græske og romerske)  over det jødiske, at han behandler naturfilo­ sofien stedmoderligt, at han har glemt psykologien og moralfilosofien, men hvis man forsøgte at 'nedsluge disse Resultater som bittre Piller' (sp. 269), så ligger hovedfejlen alligevel et andet sted. Hegel kan ikke påvise begyn­ delsens berettigelse, netop fordi begyndelsen forudsætter enden, og allige­ vel begynder han uden at være ved enden 'en dræbende Selvmodsigel­ se' (sp. 271). Og hvordan skulle han nå til  enden? 'Systemet taaler ingen Hvile. Det lever paa Tankens absolute Negativitet; indtræder Hvilen, saa er Negativiteten forsvunden' (sp. 271).

Ligesom Schelling allerede har påvist, at Hegel forudsætter bevægelsen, så mener Helveg nu, at den dialektiske begyndelse med dens parallel til 'ska­ belsen af intet', er direkte ukristelig, fx skulle  Gud så have logikken til sin egen forudsætning. I  det hele taget er det en 'Skjødessynd' af den hegelske skole, at man  jager efter analogier og upassende bibelsteder, hvor der in­ tet analogt er (sp. 272). Hegels grundfejl er dog den påstand, at 'Logiken er Guds evige Tænken, før den endelig Aand blev skabt' (sp. 273), hvilket er ukristeligt.  Hegels  logik  kan  kun  vinde  indhold  ved  abstraktion  fra  det konkrete liv, og når så denne udvundne skematik skal gøres gældende i den anvendte filosofis discipliner, så lemlæstes disse (sp. 274). Og når man vil de­ ducere  frihedsideen  rent  logisk,  så  forbliver  friheden  rigtignok  som  hos Hegel -  kun mulighed. Dog: 'Friheden maa altid beholde noget Incommensurabelt for Tænkningen, uden det var den ikke  Frihed, men blot et Skin, som enhver Muelighed, der ikke bliver  Virkelighed' (sp. 277).

Trods disse og flere indvendinger mod den hegelske filosofi slutter Hel­ veg med at rose Adler for på original vis at have ty  deliggjort den spekula­ tive logiks bestræbelse, men han understreger tillige, at sålænge  denne lo­ gik vil beholde sin stilling ,'kan den hegelske Philosophie ikke forliges med Christendommen'.3 3  Denne centrale anke, som på en måde udtrykker he­ le  anmeldelsens  formål, og  hele  Helvegs  forhold  til  hegelianismen, synes næsten at foregribe den åbenbaring, Adler modtog under udarbejdelsen af den subjektive logik. Et værk, som Helveg forresten i sin anmeldelse hav­ de  opfordret  ham til  at  skrive,3 4   og  en  åbenbaring, som Adler meddelte  i forordet til Nogle Prædikener (1843),3 5  hvorefter han blev suspenderet fra sit præsteembede på Bornholm.3 6

Spændingsforholdet mellem Adlers kristelige åbenbaring og hans hegelianisme blev også et vigtigt tema i  1846, hvor Helveg anmeldte Adlers se­ nere skrifter.3 7  Det var i  denne anmeldelse, han første gang påpegede 'det eiendommelig Forhold mellem Mag. Kierkegaard og Mag. Adler', at hvis Kierkegaard havde 'Ret i sin Paastand om Troen som Subjectets uendelige Interesseerthed  i  Saligheden',  da  var  der  i  Danmark  kun  én  mand, som 'med  Føie'  kunne  henregnes  til  de  troendes  tal,  nemlig Adler.3 8   Derpå fremviser han en 'slaaende Lighed' mellem de to forfattere, idet han ved at anføre nogle passager af  Adler stiller spørgsmålet: Er dette ikke næsten som skrevet af Kierkegaard?  Ikke at det skulle være plagiat, for de to forfattere var ifølge Helveg trådt op 'omtrent paa samme Tid'.3 9  Denne formulering, der frikender Adler for plagiat, huede ikke  Kierkegaard, som vel  ud  over Helveg var den eneste i samtiden, der skænkede Adler sin fulde opmærk­ somhed, nemlig i den bog om Adler, som han aldrig publicerede.4 0  Kierke­ gaard omtaler Helveg som Adlers 'smigrende Recensent',4 *  og kalder hans anmeldelse en høj og dum lovprisning.4 2  At Adler vitterlig har været smig­ ret, fremgår af et af hans følgende skrifter, som ligefrem blev dedikeret til Helveg.4 3   Vi vender tilbage til Helvegs Kierkegaard-Adler-tema.

I  1844 publicerede Helveg en afhandling om Faustdigtningen i For Literatur  o g   Kritik,4 4 hvori  man  finder  den  mest  indgående  fremstilling  af Faust-figuren i samtidens danske litteratur. Da Kierkegaard selv i sine yng­ re  dage havde bedrevet omfattende Faust-studier, må man formode, at af­ handlingen har haft Kierkegaards store interesse. Helveg nævner dog ikke den digteriske behandling af Faust, som Kierkegaard trods alt publicerede, nemlig i Enten -  Eller (1843)  og i Frygt og Bæven (1843), men derfor kun­ ne Helveg jo godt være blevet inspireret af Kierkegaard.4 5  For Helveg ud­ trykker Faust den kristne frihedsbevidsthed, ligesom den hedenske findes udtrykt i Prometheus og den jødiske i Job.4 6  Sådanne skikkelser og typer, der i høj  grad optog Kierkegaard, finder man også behandlet i Helvegs af­ handling 'Orest og Ødip eller Collisionen', som blev trykt året efter i sam­ me tidsskrift. Her fremstilles 'kierkegaardske'  skikkelser som Antigone, Ødipus, Hamlet og Sokrates men igen uden eksplicit inddragelse af Kierke­ gaard.

At Kierkegaard på denne tid har været opmærksom på Helveg, fremgår dels af  et par satiriske vink, der ikke kom med i Afsluttende uvidenskabelig Ef­ terskrift (1846),4 7  dels af en ironisk hentydning, som kom med, og som net­ op angår den anførte afhandling. Kierkegaard skriver:

Ifølge  en udmærket Afhandling i det Fyenske Tidsskrift seer jeg, at Socrates skal have været noget ironisk. D et var virkelig paa den høie Tid, at det blev sagt,  og jeg  er  nu  i  det Tilfælde  at  turde  beraabe  m ig paa  hiin Afhandling, naar jeg antager noget Lignende. Socrates s  Ironi bruger blandt Andet  den Form, netop naar han vil have Uendeligheden frem, at han i første  Instants taler  som  en Afsindig. Ligesom Tilværelsen  er lumsk, saaledes  er  hans Tale ogsaa, maaskee  (thi jeg  er ikke  en  saadan  vis  Mand  som  den  Positive  i  det fyenske Tidsskrift)  for at forhindre, at faae  en  rørt  og troende Tilhører, der positivt tilegnede  sig Udsagnet om  Tilværelsens  Negativitet.4 8

I  denne  hentydning har vi ligesom koncentreret Kierkegaards karakteri­ stik  af Helveg. Man  kan formode, at  når Kierkegaard  overhovedet kom­ mer med denne ironiske hentydning, så skyldes det ikke kun sagen, men også  det  forhold, at  Helveg vel burde have  nævnt  Kierkegaards  disputats, dette enestående svendestykke. Tilsvarende kan man undre sig over fravæ­ ret af  Kierkegaards navn i en artikel som 'Om Tvivlens Forhold til den re­ ligiøse  Sandhed', der i  1847 blev trykt i For Literatur og Kritik.4 9 Afhand­ lingen er gennemvævet af kierkegaardske temaer. Fx når valget og tvivlens enten-eller  diskuteres, eller når  det  hævdes, at  konflikten  i  det  moderne tragiske endda med Antigone som eksempel er henlagt i heltens indre, eller når atter Sokrates og ironien bringes på bane. Mon han ikke også bur­ de have nævnt Kierkegaards disputats i den fremstilling af den romantiske ironi, som findes i 'Til Charakteristik af den tydske Poesie', trykt året ef­ ter i  samme tidsskrift?5 0  Blot  det at tale  om dette  emne på dansk uden at nævne Kierkegaards fremstilling kan forekomme forbavsende. Ingen skal dog forklejne Helvegs belæsthed og originale overblik, og ingen kan næg­ te ham, at han vitterligt på mange områder delte holdning og litterære in­ teresser med Kierkegaard,5 7  men det kan se ud som om, at han op gennem 1840'erne  helst ville  holde  den  direkte  påvirkning fra  Kierkegaard  i  det usagte.

En lille sidebemærkning i en artikel fra december 1851, der udkom så­ vel på  dansk som på tysk, viser, hvor højt Helveg vurderede Kierkegaard. Han bemærker, at der i begyndelsen af  århundredet fra Tyskland skyllede en rationalisme ind over Danmark, som dog blev bekæmpet ikke mindst af Grundtvig, må vi underforstå. Anderledes gik det med den nyere rationa­ lisme (Strauß og Feuerbach), som ikke har vundet indpas blandt Danmarks gejstlighed. Helveg forsætter: 'Als besonderes Verdienst glaube ich dies ei­ nem eben so eigenthümlichen als fruchtbaren Schriftsteller, Mag. S . Kier­ kegaard, den man schon zur Zeit den ersten theologischen  Verfasser Däne­ marks nennen konnte, anrechnen zu dürfen'.5 2  Man kan nok diskutere, om det især var Kierkegaard, der holdt den danske venstrehegelianisme nede, eller om det ikke snarere var de myndigheder, der med Mynster i spidsen nægtede  enhver tilkendegivelse i  den retning  (som hos  Frederik Beck og Hans Brøchner) det fornødne teologiske levebrød. Det mest forbløffende i Helvegs bemærkning er dog dette at kalde Kierkegaard for Danmarks før­ ste teologiske forfatter. Hvad så med universitetsprofessorerne, fx den inter­ nationalt  anerkendte  Martensen?  Og  hvad  så  med  Helvegs  egen  mester, Grundtvig? At ingen i dag ville benægte rigtigheden af en sådan udtalelse vidner unægtelig om Helvegs sobre, ja næsten profetiske blik.5 5

## V.

Helvegs første  fremstilling  af Kierkegaard  sker i  en  halv  snes  artikler, der umiddelbart  er  foranlediget  af kirkekampen  eller,  som  man  kaldte  den  i samtiden,'den kierkegaardske strid'.  Denne påbegyndtes den 18. december 1854  med  Kierkegaard  voldsomme  artikel  mod  Mynster  og  Martensen, hvorpå fulgte endnu 20 avisartikler, og en sand storm af indlæg pro et con­ tra . Det første nummer af Kierkegaards stridsskrift Øieblikket, blev averte­ ret den 26. maj  1855, og i løbet af de næste tre måneder udkom endnu ot­ te numre, altsammen naturligvis ledsaget af utallige reaktioner. Kierkegaard kollapsede den 2. oktober, døde 11. november og blev begravet under stor ståhej  en uge senere. Helveg fulgte som sagt begivenhedernes gang fra det Kierkegaard-prægede miljø i Haderslev, men gennem det uundværlige te­ ologiske  organ, Dansk Kirketidende, nåede hans budskab også frem til Kø­ benhavn. Dette tidsskrift, der blev grundlagt i 1845, var grundtvigianismens glimrende hoforgan,5 4  og det var altså heri, Helveg leverede 'et af de bed­ ste bidrag under Kierkegaard-krisen'.5 5  Naturligvis vakte Helvegs sympa­ tiske  fremstillinger  af Kierkegaard  forbitrelse  i  de  kirkelige  og  især  da grundtvigske kredse, men Helveg afviste kritikken.5 6

Der kan skelnes mellem to faser i Helvegs første offentlige favntag med Kierkegaard. Den første fase udspilles i  1855-56 i umiddelbar tilknytning til ' den kierkegaardske strid', og den indeholder fire artikler med en stadig læseværdig og inspirerende fremstilling af Kierkegaards  tænkning samt en replik til den grundtvigianske student, den faste huspoet i Dansk Kirketiden­ de, Christian Henrik Thurah (1830-98), der under kirkekampen havde ud­ sendt et grumt smædedigt mod Kierkegaard, eller rettere, replikken var sna­ rere stilet mod pressens efterfølgende fordømmelse afThurah.5 7  Helveg for­ søger at dele sol og vind lige, for erThurahs rimbrev 'en drøi Portion' for Kierkegaard, så  er Kierkegaards  sidste  artikler -  helt  efter  deres  hensigt også en drøj portion for samfundet. Kierkegaard sammenlignes med Sokra­ tes, hvoraf følger, at ligesom Sokrates blev gjort til grin  af  Ar  is  tofanes, og tålte det, således må også Kierkegaard tåleThurahs latter.5 *  Og så følger den ejendommelige pointe:

Har jeg dermed gjort L. Thurah til en Aristofanes? Ingenlunde, jeg har blot paapeget den Retning, hvori hans Arbeide gaaer, og hvorefter det maa be­ dømmes, tilsvarende  til Dr. S. Kierkegaard  og hans  Retning. Der er rigtig­ nok  ikke  saa  ringe  Forskjel  paa  vor  m oderne  Sokrates  og  hiin  Oldtidens, thi vel kaldte  denne sig en 'Bremse paa Hesten' i sit  Forhold til det Bestaaende, men hvor lemfældige ere dog ikke den antike Bremses Stik mod den modernes?  Og dertil  er S. Kierkegaard ikke  blot  Sokrates, men  ogsaa Aristofanes; han siger jo  selv, at  Guden  har udrustet  ham m ed 'Latterens  Svø­ be', medens den delfiske  Gud kun sendte  Sokrates for at finde den virkelig Vise. O g Sokrates-Aristofanes har ærlig brugt den ham betroede Svøbe.Vil nu en Aristofanes træde op mod ham, saa er Stillingen baade vanskeligere uagtet Sophroniskus s Søn gjorde Scenen mislig nok for Digteren, blot ved at  reise  sig fra  sit  Sæde  -   og  dog  tillige  lettere, idet  en Aristofanes contra en dito  lettere, navnlig  af vor  Samtid, vil  skjønnes  berettiget  end  en Aristofa­ nes, især i  den  ægte  antike  Stiil, contra en  aldeles  ublandet  og veritabel  So­ krates.

Spørgsmålet er altså ifølge Helveg, om Thurah kun har set hen på Kierkegaards person, og i så fald er der tale  om smudslitteratur, eller om han har haft sit blik vendt mod 'det Ideelle', så der bliver tale om en berettiget og sand satire. Det er op til læseren at bedømme! Når der er grund til at dvæ­ le  lidt ved Helvegs  ellers  uanselige  replik, skyldes  det, at den  erindrer om Kierkegaards disputats, Om Begrebet Ironi (1841), ja det sidste spørgsmål er ligefrem en kopi af selve pointen i Kierkegaards behandling af  Aristofanes! Helveg har altså fordybet sig i Kierkegaards disputats, hvilket jo også skin­ ner igennem i 'Hegelianismen i Danmark', som netop var på trapperne.

Helveg skrev altså under og i kølvandet på den kierkegaardske strid fire artikler om Kierkegaard. Den første, oprindeligt holdt som foredrag på Ha­ derslev Præstekonvent den 9. maj  1855, bar titlen: 'Dr. S . Kierkegaards og Bibelens Beskrivelse af  den christneTro'.5 9  Det er en inciterende analyse af Kierkegaards  særegne  trosbegreb,  som  ifølge  Helveg  adskiller  sig  fra  det gængse, fx fra Mynsters  kendte 'Udvikling af Begrebet Tro' (1821), som netop var gentrykt i første bind af Mynsters Blandede Skrivter (1852). Hel­ veg sammenfatter Kierkegaards trosbegreb på en tredobbelt måde. For det første optræder troen som inderligheden, tilegnelsen, hvilket ifølge Helveg er gængs protestantisme  (det lutherske). Dernæst: 'Troen er og begrunder en Fordring, indeholder et: Du skal', hvilket ifølge Helveg ikke er luthersk; 'den hører til Tvistepunkterne mellem de Romerske og os, nemlig hvor­ vidt Troen er en Pligt, en Dyd eller ikke'.  For det tredje, den mest yndede opfattelse hos Kierkegaard, er troen 'en Lidenskab, den stærkeste Lidenskab og som saadan den høieste Existensform', hvilket ifølge Helveg er særegent kierkegaardsk. Helvegs  perspektivering af Kierkegaards  trosbegreb  kunne helt sikkert være af  stor interesse for en moderne læser, om end man natur­ ligvis kunne tilføje,'but on the whole it feli short of  being an adaquate treatment ofsuch a complex subject'.6 0

Få dage før Kierkegaards kollaps udkom artiklen 'En Parallel mellem to Profeter',6 *   hvori Helveg genoptager sin tidligere sammenligning mellem Kierkegaard og Adler. Som det allerede fremgår af  titlen, så er lighedspunk­ tet ifølge Helveg, at de to forfattere prætenderer uen profetisk Karakteer ', for så vidt 'Profet ved  disse  to  Doctorer ikke  skal forstaaes  i  en  afledt Betyd­ ning, som naar man taler om M. Luther som de Tydskes  eller  Grundtvig som Nordens Profet. Hverken Luther eller Grundtvig giøre  Krav paa  en Aabenbaring, som er bleven dem tildeel, eller paa en Inspiration, som ved­ varende behersker dem'.6 2  Anderledes med Kierkegaard og Adler, der beg­ ge selv ifølge Helveg betegner deres tale som profetisk:

thi  en Tale, for hvilken den Talende  erklærer intet Ansvar at have, uden forsaavidt  han undlader at tale, da den som fører Talen frem er den Magt som er  over  ham,  det  er  ret  egentlig  det  profetiske.  Dr. Adler  har  egentlig  blot havt een Inspiration, den Nat han nedskrev de  Ord, som bleve ham skiænkede; Dr. Kierkegaard  har en vedvarende  Inspiration, thi  at være  ikke  blot tildannet som han, men at blive brugt som han foregiver, det er at være in­ spireret.6 3

Helvegs parallel mellem Adlers åbenbaring og Kierkegaards 'styrelse'  er et interessant  greb, om  end  man  nok  må  sige, at  Helvegs  profetiske  teologi som  sådan  kan  forekomme  noget  fremmedartet.6 4   Helveg  har  imidlertid også et godt øje for forskellene mellem de to forfattere. Hvor Adler i for­ hold  til  det  bestående  er  den ' positive', der  bestandigt  kredsende  om  sin åbenbaring vil udlede  de  kristelige  kategorier, er Kierkegaards  forhold til det bestående mere negativt, idet han snarere sokratisk og med vittigheden som våben vil afsløre usandhed. De forkaster ifølge Helveg begge ægteska­ bet, er begge enspændere, men vil aldrig stifte nogen sekt. Noget ejendom­ meligt er der i Helvegs fremstilling af  Adler, idet han ofte er i overensstem­ melse  med Kierkegaards  bog om Adler, som han på  dette  tidspunkt ikke kendte til  eksistensen  af. Endvidere  er det fortjenstfuldt af Helveg, at han mod den galskab, man i samtiden tillagde de to forfattere, nu viser, at beg­ ge tværtimod originalt udtrykker en regulær, om end divergerende, teolo­ gi-

Næsten på årsdagen for kirkekampens begyndelse, en lille måned efter Kierkegaards begravelse, kom så  Helvegs  dobbeltar  tikel 'Hegelianismen i Danmark'.6 5  Den er en sympatisk nekrolog over Kierkegaard, herunder en nekrolog over hegelianismen. Mod den under kirkekampen udbredte me­ ning, at Kierkegaard var blevet gal eller i det mindste havde brudt med sit tidligere  forfatterskab, griber  Helveg nu  tilbage  til  Kierkegaards  disputats for med den at påvise en kontinuitet gennem hele Kierkegaards bestræbel­ se. Det vender vi tilbage til.

Da netop denne påstand, at Kierkegaard på det sidste var sig selv utro, og  dette  på  sørgelig  vis,  atter  blev  fremsat  af pastor Jens  Paludan-Miiller (1813-99) i den ihærdige afhandling 'Indøvelse i Christendom', tog Hel­ veg atter sagen op til fornyet argumentation. I artiklen 'Blev S . Kierkegaard sig selv utro i det sidste ' sørgelige'Afsnit af sit Liv?'6 6  argumenterer han for -  nu ud fra Anti-Climacus-skrifterne at  der  går  en  konsekvent linje fra Kierkegaards værker til kirkekampen.6 7  Artiklen  afsluttes  med en analogi, som også findes i 'Hegelianismen i Danmark', den nemlig at ligesom Kier­ kegaard på mange måder svarer til Calvin, således svarer Grundtvig til Lu­ ther. Kierkegaards forhold til sakramenterne, hans skriftprincip, for hvilket den mellemliggende historie (de 1800 år) er uden betydning, er ifølge Hel­ veg nærmest calvinsk.6 *  Denne sammenstilling af Kierkegaard og Grundt­ vig i  et reformatorisk perspektiv tager Helveg atter op i den række artik­ ler, der kan betegnes som den anden fase af Helvegs Kierkegaard-interpretation.

I  artikelrækken, 'Præliminarier til en Opgørelse' fra  1857,6 9  tager Hel­ veg udgangspunkt i det forhold, at Kierkegaard ikke kun protesterede mod det bestående, men fra Øieblikket, nr. 6, også begyndte at rette skytset mod Grundtvig. Men  Grundtvig  var  ikke  en  del  af det  bestående, indvender Helveg, han var et korrektiv. Helveg forsøger nu at vise, bl.a. ved at tema­ tisere efterfølgelsestanken, at protesten (Kierkegaard) ikke var berettiget over for korrektivet (Grundtvig). En nærmere uddybning af dette forhold i refor­ matorisk perspektiv følger nogle år senere, hvor et af omdrejningspunkter­ ne netop er analogien Kierkegaard-Calvin Grundtvig-Luther.  Af  disse ar­ tikler  må  især  fremhæves  den  allersidste, 'Afslutning  og  dog  ingen  Slut­ ning' fra  1861 ,7 0 hvor der over 30 spalter leveres en fyldig karakteristik af Kierkegaards  forfatterskab  med  utallige  frugtbare  observationer.  Endelig skal nævnes en sidste artikel, som udkom i efteråret  1857 med titlen 'Den religiøse  Roman'.7 7   Som titlen angiver, er Helveg her på sporet af en ny genre, som han mener opstod i det  18. århundrede med Jung Stilling som fader, og som på dansk grund blev indvarslet med F.C. Sibberns dobbeltro­ man om Gabrielis (1826 og 1850) med forord afJ.P. Mynster.7 2  Kierkegaard, Sibberns modsætning, har ifølge Helveg haft en stor betydning for denne genre, om end udøvelsen hos Kierkegaard snarere falder over i 'den filoso­ fiske roman'  (efter Jacobis forbillede). Også i disse æstetiske refleksioner far man hos Helveg udbytte aflæsningen.

## VII.

Den  artikel, hvormed  Helveg  er  blevet  genopdaget  i  den  nyere  Kierkegaardforskning, er uden  tvivl  hans 'Hegelianismen  i  Danmark'. Allerede titlen  er jo  æggende. Dette  mægtige  ord  i  bestemt  form: hegelianismen! Man spidser ører, forventningen spændes, man læser og så opdager man til sin store forbavselse, at det er Kierkegaard, hegelianismens ypperste bane­ mand, der er den egentlige hovedperson. Hvad laver dog Kierkegaard un­ der sådan  en  overskrift?  Eller hvad laver en  sådan  overskrift på  en  artikel om Kierkegaard?

Det er her værd at bemærke sig, at Helvegs artikel er affattet i  en be­ stemt  situation  og  at  den  gennem Dansk  Kirketidende først  og  fremmest henvender sig til  gejstlige  (især  grundtvigianske)  læsere, der netop  havde oplevet det mest rystende angreb på deres eksistensberettigelse, som nogen­ sinde har været ført.'Æmnet har sin praktisk-kirkelige Side', som Helveg diskret formulerer det, og følgelig finder man overalt i artiklen dette under­ liggende, aktualiserende perspektiv. Kierkegaard endte rigtignok med at an­ gribe hele  den 'officielle  Christendom', herunder Grundtvig og konsor­ ter, men angrebet var dog vel fra først til sidst især møntet på Martensen, nu kirkens øverste mand, men tillige den mand, der engang fyldte univer­ sitetets auditorier ved sine sensationelle forelæsninger over den spekulative og ikke mindst hegelske filosofi. Mange af Helvegs læsere anno  1855 hav­ de  15-20 år tidligere svimlet i den hegelianisme, der fra Martensen skylle­ de ind over landet. Kierkegaards angreb på Martensen anno  1855 er et an­ greb på den mand, der overhovedet har bragt hegelianismen ind i den dan­ ske kirke. Når den strategiske Helveg nu løftede 'hegelianismen i Danmark' op i en overskrift, så ville de fleste spontant tænke på Martensen. Og Mar­ tensen  raserede  naturligvis  over  denne  formastelige  grundtvigianisme: 'Den er forresten for Øieblikket en Slags ecclesia triumphans, hvilket ogsaa  viser  sig  i  saadanne  overmodige  Artikler,  som  Kirketidenden  ideligt fremkommer med'.7 3  Her tænkte han ikke mindst jævnfør denne artikels indledende pryd-citat -  på 'Hegelianismen i Danmark'.

Helvegs  tese  er  den:  Mon  ikke  Kierkegaards  afsluttende  opgør  med Martensen  ligger  i  direkte  forlængelse  af det  opgør  med  hegelianismen, som præger Kierkegaards forfatterskab lige  fra begyndelsen?  I  denne for­ bindelse er det værd at lægge mærke til, at 'Hegelianismen i Danmark' ik­ ke så meget omhandler den danske Hegel-reception, i hvert fald ikke dens positive resultater, hvis man kan tale om sådanne, men den skildrer snarere -  stille  triumferende umuligheden af den rene hegelianisme, især opgø­ ret med hegelianismen. Den positivitet, der træder frem i Helvegs fremstilling, tilhører netop opgøret, hegelianismens afvikling, for så vidt dette iføl­ ge  Helveg må føre frem til det eneste  alternativ, nemlig Grundtvig. Først med Grundtvig, hedder  det  i  artiklens  afskedsord, 'er  Hegelianismen  og dens usunde Eftervirkninger overvundne' (sp. 852).

Det er Helvegs fortjeneste at være den første til at levere en oversigt over den  danske  hegelianisme.  Selvom  fremstillingen  nok  kan  forekomme  en smule karikeret, beror den på en sand og nuanceret opfattelse, som ikke med rimelighed kan afvises. Man kan sige, at den  danske  hegelianisme  opstår i sommeren 1824, hvor J.L. Heiberg far sin famøse åbenbaring til den hegelske filosofi,7 4  mens den tilsvarende afsluttes i julen  1842, hvor hegelianeren A.P. Adler far sin kristelige åbenbaring bort  fra den hegelske filosofi. Det er perioden mellem disse to åbenbaringer, som egentlig er den væsentlige, men som hos Helveg kun lige skitseres i nogle ikke uvittige -  hovedtræk.

Helveg åbner i det store perspektiv, at den hegelske filosofi på sin plan­ lagte jordomrejse kun nåede til Norden. Sådan kunne det vitterligt tage sig ud anno 1855. Ikke nok med det, så blev den hegelske filosofi bragt til Dan­ mark af poeter (J.L. Heiberg, P.M. Møller), hvilket ingen kan betvivle, om end de herrer vel var andet end poeter. Den nåede kun i Helvegs prakti­ ske  anskuelse halvvejs  til  Råd-  og  Domhuset  (F.C. Bornemann), mens den tog hele vejen til Kirken (H.L. Martensen). Og da man så til sidst -   J.L. Heiberg havde  dog allerede været der tog fat på logikken  (R. Nielsen, A.P. Adler), dvs. 1841-42,'var man strax færdig med Hegelianismen i Dan­ mark' (sp. 827). Det  er  en  sand pointe  hos  Helveg, at  der aldrig i  denne strømning var tale  om 'den  rene  skiære  Hegelianisme' (sp. 827). Enhver dansk hegelianer var altid, som det allerede i 1843 hed om Adlers logik: 'en Moderation (...) indenfor selve Skolen (...) et Tilbageskridt'.7 5  Der er såle­ des to ting, som det er værd at mærke sig: dels at der altså aldrig har været nogen 'ren'  hegelianisme i Danmark, hvis der da overhovedet nogen steder har været en sådan, dels at hegelianismen, da Kierkegaard i 1843 tog hul på sit  pseudonyme  forfatterskab  allerede  var  afgået  ved  døden. Skal  Kierke­ gaard  derfor i  kontakt med den levende hegelianisme,  må  det følgelig ske ved at gribe tilbage til disputatsen, Om Begrebet Ironi, fra  1841.

Nu spørger Helveg så stille  triumferende  anno  1855: Hvor  er  de henne nu, alle disse hegelianere? Og han svarer selv prompte: 'Hegelianis­ men existerer ikke mere iblandt os' (sp. 827). Der var den ukuelige huma­ nist, Heiberg, som vel aldrig fornægtede Hegel, men som nærmest meldte sig ind i Martensens kirke, mens forfatterskabet ebbede ud. Og så var der den centrale Martensen, der lod vente så længe på sin dogmatik, at da den udkom i  1849, var hans tidligere hegelianisme forvandlet til eklekticisme, ja endog rokoko, vurderer Helveg. Martensen lader os ellers i sit famøse for­ ord forstå, at værket ikke  er skrevet for Kierkegaard-læsere, dvs. for dem, 'som ikke føle Drift til sammenhængende Tænkning, men kunne tilfreds­ stille sig selv ved at tænke i Strøtanker og Aphorismer, Indfald og Glimt'.7 6 Og så var der den talentfulde, letsindige Rasmus Nielsen, hvis hegelianisme fordampede under den stærke påvirkning fra Kierkegaard, og som pro­ vokeret af Martensens forord påbegyndte det store, 'kierkegaardske'  angreb på Martensen og den spekulative teologi som sådan. Det var begyndelsen på den strid om forholdet mellem tro og viden, der med en snes deltagere rasede i årene  1849-51.1   denne forbindelse er det værd at bemærke, hvad man også bemærkede i samtiden, at Kierkegaard forholdt sig tavs i striden. Han havde  altså  ligesom  et  udestående  med  Martensen. Endelig  anfører Helveg, at der også var nogle venstrehegelianere  (han tænker rimeligvis på H. Brøchner og Fr. Beck), men de blev holdt som tidligere nævnt godt nede af  biskop Mynster, dvs. de blev afskåret muligheden af en teologisk el­ ler  gejstlig karriere, og ifølge  Helveg -  af Mynsters  overmand, Kierke­ gaard. Hertil må dog bemærkes, at Kierkegaard privat var den unge Brøch­ ners  tilskyndende  mentor, mens  han  rigtignok ved  et par lejligheder tog Beck  ved  vingebenet.  Blandt  alle  disse  Hegel-prægede  forfattere  findes imidlertid kun to ifølge  Helveg -  som personligt og originalt har gjort op  med hegelianismen på dansk grund den  ene  er Adler, den  anden  er Kierkegaard. Før der endnu engang skal drages en parallel mellem disse to forfattere, må der først kastes lidt lys over Kierkegaard.

Lad os  da  begynde  med  citere  den passage, som i  den  nyeste  Kierkegaard-forskning er blevet gjort helt central.7 7  Helveg noterer:

Jeg har hidtil ikke nævnt S. Kierkegaard i denne Udsigt over Hegelianismen i  Danmark  og dog staaer han i  det allernærmeste  Forhold til  den, ihvorvel man kan være tvivlsom om man skal sige, at han hører med til den eller ik­ ke  snarere  netop  har blæst  den bort, og hvorvidt  hans  Livs  Ende  har været i  Samklang med hans Banes Begyndelse. Jeg troer det  dog. Hegelianismen er endt i Kierkegaard og alligevel har denne neppe nogensinde ganske for­ nægtet Hegel  (sp. 829).

Der gemmer sig to spørgsmål i denne passage, som Helveg sætter sig for at besvare ved at levere sine helt originale mellemregninger. For det første er der  spørgsmålet  om  kontinuiteten  i  Kierkegaards  forfattervirksomhed.  I denne henseende var Kierkegaard allerede kommet Helveg i forkøbet, idet han i Om min Forfatter-Virksomhed (1851) havde forsikret, at der fra Enten - Eller (1843)  gennem de senere værker går en rød tråd, den nemlig at for­ fatterskabet har været religiøst eller kristeligt 'fra Først til Sidst' (SK?  18, 64). Det  er imidlertid ikke denne kontinuitet, denne  kristelige  positivitet, Helveg vil have frem, for han mener i grunden ikke, at Kierkegaard 'stiller sig med nogen Protest paa Christendommens Stade', men at han snarere er  en  udfrittende  Sokrates.7 5   Hvor  Kierkegaard  hævdede  en  kontinuitet, der strakte sig gennem otte års publikation (1843-51), dér udvider Helveg perspektivet  ved  at  spørge,  om  kirkekampens  Kierkegaard  er  i  samklang med begyndelsens Kierkegaard, dvs. forfatteren af disputatsen Om Begrebet Ironi. Helveg skuer altså ud  over  14  års  forfattervirksomhed, eller rettere: Han griber til begyndelsen for at fremmane en (glemt) Kierkegaard for der­ ved at give læseren en nøgle til at forstå den adfærd, der til sidst bestemte kirkekampens Kierkegaard. Der er ikke blot tale om en parallel mellem be­ gyndelsen og enden, forsikrer Helveg, idet der istedet er tale om en ubrudt bevægelse gennem den mellemliggende periode, hvilket dog ville blive for vidtløftigt at eftervise  (jf. sp. 841).

For  det  andet  indeholder  passagen  det  store  spørgsmål  om  forholdet mellem Kierkegaard og Hegel/hegelianismen. Helvegs fremstilling af det­ te forhold, der  jo gøres til selve kontinuitetens befordringsmiddel, hører af­ gjort til noget af det mest bemærkelsesværdige, der i samtiden blev skrevet om Kierkegaard. Ikke så meget det, at han under kirkekampen erindrer om disputatsen, hvilket der også var andre, der gjorde.7 9  Men det, at han så ef­ tertrykkeligt lægger den Hegel-prægede disputats til grund for sin fremstil­ ling af Kierkegaard, og netop i disputatsens anden del far uddestilleret den interessante formel, som ikke kun for stedse knyttede Kierkegaard til hegelianismen, men som også var grundstregen i hans portræt. Hvori består nu Helvegs mageløse opdagelse?

Sagen er den, at disputatsen 'ikke blot handler om Ironi men er en Iro­ ni, navnlig hvad dets Bestemmelse angaaer' (sp. 830), og denne bestemmel­ se var hverken at opnå magistergraden eller at løse  et videnskabeligt pro­ blem, idet forfatteren istedet havde udfoldet sit 'Livsprogram', sin 'Livsop­ gave'.  Ifølge  Kierkegaard  er  videnskaben,  altså  den  hegelske  filosofi,  nu kommet i besiddelse af et 'uhyre Resultat', hvorfor opgaven da må være 'at sætte Videnskabens Resultater over i det personlige Li v, personligt at til­ egne sig disse ' (Ibid.). Hertil bemærker Helveg to ting. Først: 'Disse Ord be­ tegne hans  [dvs. Kierkegaards]  fra Hegel afvigende Opgave  (jeg siger med Flid ikke: Opfattelse)  og tillige det Baand, som er ham og Hegel imellem' (Ibid.). Dernæst: 'Ironien titter næsten ud af hvert Ord' (sp. 831). Resulta­ tet er dette:'Ironien er Baandet imellem Kierkegaard og Hegel' (Ibid.).

Altså Kierkegaard og Hegel har samme opfattelse af, hvad der er viden­ skabens  opgave.  Selvom  Hegel  godt  kunne  mærke  ironiens  berettigelse, kunne han ikke selv få den frem, og der hvor den faktisk kom frem med den  romantiske  ironi, var  den  ifølge  Hegel -   og  Kierkegaard forfejlet. Først med Kierkegaard fremkom den berettigede ironi. Allerede i sin an­ meldelse af  Adlers logik havde Helveg påtalt den udprægede dualisme i den hegelske filosofi, dvs. den grelle modsigelse mellem Systemet/Logikken på den  ene  side  og Livet/Eksistensen på  den  anden side. Det  er med denne dualisme in  mente, Helveg kan udstikke Hegel og Kierkegaard hver deres livsgerning, idet  han  naturligvis  forbeholder sig  det  tredje  (grundtvigske) standpunkt, hvor liv og videnskab er uadskillige i den kristelige positivitet. Hegels filosofiske opgave er altså at arbejde på systemet, mens Kierkegaards ironiske opgave bliver at afprøve denne filosofi på eksistensen/0

Ligesom det er ironien, der knytter Kierkegaard til Hegel, så betegner ironien også det livsprogram, som går gennem hele forfatterskabet. Og det er Helveg vel den første til at hævde/7  Efter at have påvist the missing link springer Helveg over til at skildre den kierkegaardske ironiker, hvilket sker ved  en  sammenkædning af en  række passager fra  disputatsens  anden  del. Helveg synes at være klar over -  se sp. 84  lf. at han i sit portræt af ironi­ keren slet ikke skelner mellem den sokratiske, den romantiske og den be­ herskede ironi, ligesom han også må ofre den humor, der introduceres i dis­ putatsens sidste linjer. Han slår i stedet ned på Kierkegaards distinktion mel­ lem det profetiske individ, den tragiske helt og det ironiske subjekt, og han kommer snart frem til det resultat: 'Læserne ville sikkert være  enige med mig om, at den Skildring, Forf. her giver af det ironiske Subject, er hans ef­ terfølgende Livs Portræt, ligetil han udaandede paa Frederikshospital' (sp. 834). Altså ikke  det profetiske  individ, men  det ironiske  subjekt betegner den Kierkegaard, der huserede under kirkekampen.

Der er i øvrigt værd at bemærke sig de spatieringer, Helveg gør i sine citater fra disputatsen, idet de forekommer at være en art allusioner til kir­ kekampen, eller en slags påvisning af  profetiske udsagn, hvormed begyndel­ sens Kierkegaard allerede havde foregrebet afslutningens Kierkegaard.

Helveg, der som nævnt allerede i to artikler havde draget en parallel mel­ lem to profeter, genoptager nu denne sammenligning mellem Kierkegaard og Adler/2  idet han forsikrer, at han ikke kender de to forfattere personligt/3 Begge er de originale i deres løsrivelse fra Hegel, men hvor Adler bevæges af  en umiddelbar, romantisk genialitets stemninger og lyrik, dér har den iro­ niske Kierkegaard sin styrke i den dialektiske refleksion. Hvor der hos Ad­ ler  findes  et  brud, nemlig  hans  åbenbaring, dér  er  Kierkegaard  ud  af'én støbning'. Karakteristisk  for begge  er  deres  ejendommelige  gentagelser/4 men hvor Adler mere  er den 'positive'  dogmatiker, dér er Kierkegaard en 'negativ'  sokratiker. Adler søger et system af dogmer ved at tilsidesætte det etiske, mens Kierkegaard omvendt lægger vægten på det etiske og først un­ der kirkekampen går ind i en dogmatisk strid ved at udskifte 'forsonings­ dogmet'  med 'forbilledligheden'. Helveg har her fat i et yderst centralt te­ ma.

Der  er  ifølge  Helveg  fire  centrale  spørgsmål,  hvorpå  man  kan  prøve overensstemmelsen mellem de to forfattere. Hvor Adler ikke vil holde sig til skriftprincippet, idet han tillige trækker såvel på sin åbenbaring som på kir­ ke og menighed, dér fordrer Kierkegaard kun 'den enkelte'  over for det Ny Testamente. Herved placeres Kierkegaard hermeneutisk i en yderliggående protestantisme. Hvor Adler nærmest  opfatter videnskaben (filosofien)  som teologiens tjenestepige, dér finder man hos Kierkegaard en accept af teolo­ gisk videnskab, fx i BegrebetAngest (1844), når den blot ikke gøres til grund­ lag for tro. Denne placering af Kierkegaard er utvivlsomt en replik til Ras­ mus Nielsen og andres brug af Kierkegaard under striden om tro og viden (1849-51), hvor man (Nielsen)  endte med at benægte hele teologien som videnskab/5  Hvor Adler i det kirkepolitiske spørgsmål om trosfrihed nær­ mest vil omvende 'med sværd i hånd', dér nægter Kierkegaard at kæmpe for forandring i det bestående, idet han kun vil potensere inderlighed. Kierke­ gaard endte dog med at ville omvælte det beståendes institutioner, mener Helveg/6

Endelig står vi ved  det fjerde  og  sidste  spørgsmål, nemlig spørgsmålet om kristendommens forhold tiTdet naturlige menneske'  eller humaniteten. Dette  er ifølge Helveg grundspørgsmålet, idet han mener, at Adler, men i grunden også Kierkegaard, betragter det naturlige menneske som fordær­ vet. I kontrast hertil står netop Helvegs grundtvigske anskuelse. Kierkegaard havde -  som anført 'neppe nogensinde  ganske fornægtet Hegel'. Nej, først  med  Grundtvig 'er Hegelianismen  og  dens  usunde  Eftervirkninger overvundne'  (sp.  852)/ 7   Her  standser  Helveg  i  'Hegelianismen  i  Dan­ mark'. Senere uddybede han bl.a. sagen på følgende, tankevækkende må­ de:

Ikke mindre divergere Grundtvig og Kierkegaard i Opfattelsen af det M en­ neskelige. Deri stemme de, at de netop begge tage det Menneskelige til U d­ gangspunkt og hver paa deres Maade kunne forliges med Gothes Ord: Dem Menschen ist der Mensch das Wichtigste. D og i  Synet for det Menneskeli­ ge og sammes Udvikling gaae de meget langt fra hinanden. M ed al den O pmærksomhed, Kierkegaard skjænker det Menneskelige, undgaaer han ikke at ende umenneskeligt; Beviis herfor ere Øieblikkene. M en dette U m enne­ skelige  giver sig fra først  af tilkjende, ligesom  det  er  et betænkeligt Vidnes­ byrd, han aflægger om  sig selv, at han aldrig har været Barn. Kierkegaard be­ gyndte  med at fremstille  Ironien  i  Sokrates; alt  [allerede]  denne  Opfattelse maa jeg sigte for at være  umenneskelig: Sokrates skal ikke være 'noget' iro­ nisk,  m en  ene  ironisk, slet  ikke  andet  -   et  saadant Væsen  ophører  at  være menneskelig Existents. Ironi er i og for sig noget umenneskeligt og tør kun bruges som Giften til officinalt Brug; den rene Ironi virker dræbende. Kier­ kegaard  har særlig  taget  Sigte  paa  de  to  Begreber  Ironi  og  Humor, og  om deres giensidige  Forhold maaskee sagt noget af det bedste som er sagt. Selv bevæger han sig ofte i  det humoristiske, men dog maa jeg betegne  Ironien som hans Livselement; derfor ender han i Satiren, som Ironien maa, naar ik­ ke andre Magter træde til, og som bliver bestandig mere skjærende, jo stær­ kere  Haabet fornægtes. D et er egentlig Haabet, som Kierkegaard fattes; det har  holdt  Grundtvig  menneskelig  oppe,  med  dets  Opgivelse  har  Kierke­ gaard fornægtet det Menneskelige.8 8

Så vidt Helveg. Hvad end man måtte dømme om hans til tider helt moder­ ne opfattelse  af Kierkegaard, så kan man dog ikke frakende ham et skarpt blik for sagens kerne. Det blik, som gør 'Hegelianismen i Danmark' til in­ teressant læsning. Det blik, som med fordel kunne integreres i vor tids Kierkegaard-forskning.

## Noter

1.  Se Biskop H. Mortensens Breve, udg. af  Bjørn Kornerup, bd. 1   (= Breve til L.  Gude  i 848- i 859), Kbh.: G.E.C. Gads  Forlag, 1955, s. 153.
2.  Artiklen, som ikke siden er optrykt, fremkom i Dansk Kirketidende, udg. af  L. Helweg &amp; C.J. Brandt, 1855, nr. 51  og 52  (16. og 23. dec.), sp. 825-837  og 841-852. Den har været kendt siden den første bibliografi  over  Kierkegaard-litteratur, nemlig Thomas  Hansen Erslews Supplement  til  ' Almindeligt Forfatter-Lexicon for Kongeriget Danmark  med tilhørende Bilande ' bd.  1, Kbh.  1858, s. 759  (se  også bd. 2,1864, s. 35, hvor den anføres i forbindelse med receptionen af Om Begrebet Irom). Den findes end­ videre  optaget i Jens Himmelstrups Søren  Kierkegaard. International Bibliography, Kbh.: Nyt Nordisk Forlag &amp; Arnold Busck, 1962, som nr. 2561. Endelig er den nævnt i Howard V. Hongs 'Historical Introduction' til The  Concept of Irony, Princeton, New Jersey: Princeton University Press, 1989, s. xiv, hvor den dog fejlagtigt henvises til Theologisk Tidsskrift.
3.  Jf. Aage Kabell Kierkegaardstudiet i Norden, Kbh.: H. Hagerup, 1948, s. 70.
4.  Jørgen  I. Jensen har sagt om Helveg, at 'hans større teologiske  hovedværker og hele hans teologi­ ske  bestræbelse  hører  til  noget  af det  mest  glemte  i  dansk  teologi  -   hvis  man  kan  bruge  det  ud­ tryk', jf. artiklen 'Forventningens teologi' (1988), optrykt i Mødepunkter. Teologi -  Kultur -  Musik, Kbh.: Forlaget Anis, 2004, s. 364-383; s. 365.
5.  Se  Carl Henrik Koch En flue på Hegels næse eller om Adolph  Peter Adler og om  Søren  Kierkegaards  for­ hold  til ham, Kbh.: C.A. Reitzel,  1990; Otto  Bertelsen Søren  Kierkegaard og  de  første grundtvigianere, Kbh.: C.A. Reitzel,  1996; Habib  C. Malik Receiving  Søren  Kierkegaard, Washington D.C:The  Cat­ holic University of  America Press, 1997;TonnyAagaard Olesen 'Kierkegaard s Socratic Hermeneu­ tic  in The  Concept of Irony ' i  Robert  L.  Perkins  (red.) International Kierkegaard  Commentary, Vol. 2 (The Concept of  Irony), Macon, Georgia: Mercer University Press, 2001, s. 101-122;Jon Stewart Kier­ kegaard' s  Relation  to  Hegel Reconsidered, Cambridge, UK: Cambridge  University  Press, 2003; Arne Grøn 'Ambiguous and Deeply Differentiated: Kierkegaard' s Relations to Hegel' i Kierkegaardiana, 23, 2004, s. 179-200; Markus Kleinert Sich verzehrender Skeptizismus. Läuterungen bei Hegel und Kier­ kegaard, ( Kierkegaard Studies. Monograph  Series 12), Berlin  &amp;  N ew York: Walter de  Gruyter, 2005, s. 147.
6.  Nemlig i Søren Jensens artikel 'Frederik Helveg og Søren Kierkegaard -  en grundtvigianer mel­ lem Kierkegaard-recension og -reception' i Fønix, 1991, nr.  1, s.  1-21. Se  også sammes ajourføring i 'Bad timing. Om at Helveg tit var forud for sin tid' i Fønix, 2004, nr. 3/4, s.  101-112.
7.  Eller, som han var døbt: Hans Friedrich Helweg. Indtil  1864, hvor han tog den danske navneform: Frederik Helveg, havde han signeret sine publikationer:'Fr. Helweg'  el.'F . Helweg'. Et fint foto  af Helveg findes i Eline Boisens Erindringer, udg. af  Anna Bojsen-Møller, Kbh.: Gyldendal, 1999, bd. 2, s. 7 6 3 .1   dette værk finder man også en række skildringer af Helveg, idet hans hustru, Agnes, var El­ ine Boisens veninde.
8.  Helveg har selv udførligt forklaret denne påvirkning i Livstanke og Livsgerning. En Redegørelse, Kbh.: Karl Schønbergs  Forlag, 1892.
9.  Se indledningen til Søren Jensen 'Frimenighed og apostelskole. Frederik Helveg som oldkirkehi­ storiker' i  antologien Kirken af levende  Stene. Den grundtvigske  tradition  i  dansk  kirkehistorieskrivning, Frederiksberg: Forlaget Anis, 1994, s. 79-107.

10. Se  Vilhelm Birkedals skildring af Helveg i Personlige Oplevelser i et langt Liv, bd. 2, Kbh.: Karl Schønbergs Forlag, 1890, s. 34fF.
11. I journaloptegnelsen JJ:284  fra  1844  skriver  Kierkegaard: 'Det  er  ligesom  da  Helveg sprang  paa Prædikestolen til Ære for Christendommen og formodentlig vilde bevise dens Sandhed derved, at han kunde springe  en halv Alen i Veiret' (SKS 18, 230). Det er rimeligvis  samme  optrin, Kierke­ gaard tænker på i Stadier  paa Livets Vei (1845), hvor der tales om 'Den, der slaaer Entrechat paa Præ­ dikestolen' ( SKS 6, 241).
12. Som også fandtes i Kierkegaards bibliotek, jf. ktl. 8-10.
13. Se  Søren Jensens indledning til H.F. Helvegs  forfatterskab -  en bibliografi, s.  l l f .
14.  Mere herom i Søren Jensens artikel 'Frederik Helveg og Røddinge  Højskole' i Vartovbogen, udg. af Kirkeligt Samfund, Kbh.:Vartov, 1995, s. 86-114.
6. 15 Se journaloptegnelsen NB8:82, SKS 21,179.
16. Se Søren Jensen 'Frederik Helveg og Søren Kierkegaard', s. 6, samt P.P.  Jørgensen H.P Kofoed-Hansen (Jean Pierre) med særligt Henblik til Søren Kierkegaard, Kbh.: Gyldendalske Boghandel, 1920, s. 443557, især s. 448-462.
17. Helvegs tid i Købelev samt en oversigt over hans teologi findes i Søren Jensen 'Den lærde Frede­ rik  Helveg i  Købelev' i Stiftsbog  og  landemode-akt for Lolland-Falsters  Stift, 1996, s. 49-59. Se  også sammes 'En præst kommer til Lolland' i Dansk Kirkeliv  1988-1989, Århus  1988, s. 51-62.
18. Se Vilhelm Birkedal Personlige  Oplevelser i et langt Liv, bd. 2, s. 36.
19. For nu at benytte et sandt ord af  Jørgen  I. Jensen, 'Forventningens teologi', op.cit., s. 365.
20. Søren Jensens indledning til H.F Helvegs forfatterskab -  en bibliografi, Kbh. [: Søren Jensen], 1987.
21.  Jørgen I. Jensen, 'Med Jakob Balling i det kirkehistoriske  eksperimentarium' (1993), i Mødepunk­ ter, op.cit., s. 266.
22. Ud over den allerede anførte litteratur om Helvegs forfattervirksomhed af Søren Jensen kan næv­ nes Jørgen I. Jensen 'Forventningens teologi', op.cit.
23. Se  Helvegs 'Afslutning og dog ingen Slutning', 1861, s. 314. Jf. note 70.
24. Se Søren Jensen 'Bad timing -  om at Helveg til var forud for sin tid', 2004, s. 104. Helveg mener i  øvrigt, at  den  kristne  videnskab  længe  har trængt til  en  sokratisk  efterprøvelse. Kants  kriticisme var et sådant forsøg, men det manglende dens kristelige  retning. Bedre bud på en kristelig Sokra­ tes  kom med Lessing og Schleiermacher, men heller ikke  de synes at kunne leve  op  til betegnel­ sen, ikke målt i forhold til Kierkegaard: 'Det er Læserkredsen bekiendt, at der iblandt os er opstaaet  en Aand, som fremfor de tidligere maatte beile til det nye  Socratesnavn. Hans  Spørge- og Frit­ tekunst har især, som det maatte ventes, rettet sig imod de egentlige religiøse Problemer og søgt for alles  Øine at klare det Spørgsmaal, hvad Christendom og hvad Christenhed er. At han med profe­ tisk Alvor  skulde  ryste  Samvittighederne, kan  neppe  ventes  af en 'gudfrygtig  Satiriker';  derimod nok, som det ogsaa er skeet, at han skulde  drage  de videnskabelige  Problemer ind i sin Kritik for at oprette den gode, sokratiske Forskiel imellem det, vi vide, og det, vi ikke vide.Theologien træn­ ger særlig til en saadan Sigtelse', Spaadommene eller Gud i Historien, bd.  1, s. 29.
25.  Mere  herom hos Jørgen  I. Jensen; se 'Erich Auerbach  og gentagelsen.  Omkring Figuraessayet' (2000), 'Forventningens teologi' og 'Forsøg med romantik og kristendom' (1989), i Mødepunkter, op.cit., s. 320f' 378  og 664f.
26. Se Jørgen I. Jensen, 'Forventningens teologi',  op.cit., s. 369.
27. Dog bør to samlinger fra  1849 fremhæves; den første, Døberen  Johannes. To Prædikener, fordi den in­ deholder en bearbejdet version af den prædiken, Kierkegaard hørte i Helligåndskirken julen 1848, og den anden, Lilierne paa Marken og Rosen fra Jericho, her blot på grund af den påfaldende titel.

28. I   Jens  Himmelstrups Søren  Kierkegaard.  International  Bibliography, opregnes  ni  artikler  af Helveg, nemlig nr. 2561-2569.
29. Der er tale om fire mindre afhandlinger på tilsammen omkring 170 sider: 'S. Kierkegård o g 'de ef­ terladte papirer'. Literær-historisk indlæg' i Nordisk Månedskrift, 1874, 1. halvår, s. 294-320, hvori man finder fremragende iagttagelser om bl.a. Kierkegaards forhold til Goldschmidt og Adler; 'Sø­ ren Kierkegård og nutiden. Indlæg nr. 2' i Nordisk Månedskrift, 1877,2. halvår, s. 290-319, hvori der leveres  en  kritisk gennemgang af Georg Brandes'  Kierkegaard-biografi; 'Søren Kierkegård og ef­ terslægten' i Nordisk Månedskrift, 1881,1. halvår, s. 133-156 og 278-305, der kommer ind på Kier­ kegaards  overdrivelser, selvmodsigelser og adressering til  eftertiden i  de  efterladte papirer samt på Sokrates, Grundtvig, Calvin  og en  længere  afhandling om Kierkegaard-Hamann; 'Søren Kierkegårds  selvbedommelse. Et  sidste  indlæg' i Nordisk Månedskrift, 1882,  1.  halvår, s.  81-111  og  250283, hvori  der bl.a. tales  om  Sokrates, Schopenhauer  og ikke  mindst  om forholdet KierkegaardGrundtvig. I  denne sidste artikel  (s. 83)  bemærker  Helveg også, hvordan  Kierkegaard 'afdækkede Uoverensstemmelsen' mellem Mynsters lære og liv, hvilket C.L.N. Mynster ikke brød sig om, jf. dennes Har S. Kierkegaard  fremstillet de christelige Idealer- er dette Sandhed?, Kbh.: C.A. Reitzel, 1884, s. 31.
30. Se brevet fra Emil Boesen til Kierkegaard dateret 7. marts  1850, trykt i Breve &amp; Aktstykker vedrøren­ de Søren Kierkegaard, udg. af Niels Thulstrup, Kbh.: Munksgaard, 1953, bd. 1, s. 270  (nr. 250).
31. Otto Bertelsen Søren Kierkegaard og de  første grundtvigianere, Kbh.: C.A. Reitzel, 1996, s. 95.
32. For Literatur og Kritik, bd.  1,1843, s. 267-278.
33. Op.cit., s. 278.
34. Se anmeldelsens afslutning i For Literatur og Kritik, 1843, s. 278, hvor Helveg bemærker,'at han med Interesse vilde see Læren om Begrebet [dvs. den subjektive logik] fremstillet af  den samme Pen, der har vidst at bringe saa megen Klarhed og Livlighed i Læren om Væren og Væsen  [dvs. den objek­ tive logik]'.
35. Helveg anmeldte skriftet i Fædrelandet, 1843  (3. september), nr.  1345, sp.  10781-10784.
36. Hele sagen er udførlig belyst i Carl Henrik Koch En  flue på Hegels udødelige næse eller omAdolph Pe­ ter  Adler og om  Søren  Kierkegaards  forhold til ham, Kbh.: C.A. Reitzel, 1990.
37. Dansk Kirketidende, 1846  (19. og 26. juli), nr. 45  og 46, sp. 729-740 og 745-755.
38. Dansk Kirketidende, nr. 45, sp. 729-730.
39. Dansk Kirketidende, nr. 45, sp. 729. Helveg kalder i øvrigt -  helt profetisk -  Kierkegaard: 'en Skri­ bent, hvis Betydning for vor Literatur hidtil turde være mere anet end forstaaet'. Og Kierkegaard er  fremtrådt 'med  den  fuldstændigste  Ringeagt, ja  Forhaanelse  af hvert  Objectivitetens  omslyn­ gende  og forklarende  System, men  med den  dybeste Anerkj endelse  af  Troen, som den  uendelige Interesseerthed,  som  Lidenskabelighed,  som  Forelskelsen,  og  lod  hver  Bevægelse  i  Sjælen  finde Ord, som han lod Ordet blive Dialektikens  Fjederbold' (sp. 729).
40. Kierkegaard skrev fra midten af  juni  til  slutningen  af sept.  1846  den  første  version  af en  bog om Adler (Pap. VII  2  B  235, s. 5-230); i  1847  foretog han både  en anden (Pap. VIII  2  B  7-8, s. 20-45) og  en  tredje (Pap. VIII  2  B  9-27, s.  46-79)  nyordning  og  tilrettelæggelse  af bogen  (almindeligvis omtalt som Bogen om Adler).
41. Se journalen NB:39, hvor Kierkegaard skriver: 'Adler har ogsaa lært Noget af dem  [dvs. af Kier­ kegaards skrifter], det mærker man tydeligt; thi det er ikke sandt, hvad hans smigrende Recensent fortæller i  Kirketidenden, at han  er begyndt  omtrent samtidig med  Pseudonymerne, men han  er begyndt efter dem; og Stilen i hans fire sidste  Skrifter er mærkelig fra den i hans Prædikener, hvor han endnu ikke har været paavirket. Derimod er det sandt, hvad hiin Recensent siger, at der stun­

- dom findes Steder i A[dler]  (4 sidste Bøger)  som aldeles erindre om Pseudonymerne, men deri se­ er jeg ikke  noget  Fortjenstlig, hverken  i  at  copiere  en Anden, ell. i  at  glemme, at  man  selv ved at have haft en Aabenbaring, har ganske andre Ting at tænke paa end Sprog-Øvelser' ( SKS 20, 42f.).
42. Se Pap.Vll 2  B  235, s. 27.
43. Se Adlers Betragtninger byggede paa  Grundlaget af mit Forsøg til en  kort systematisk Fremstilling af Christendommen i dens Logik, Kbh.: [Forfatterens Forlag], 1847. Dedikationen lyder:'Velærværdige Hr. Pastor F . Helveg. Forstander for Høiskolen i Rødding, tilegnes dette Arbeide med Høiagtelse  /  fra Forfatteren'.
44. For Literatur og Kritik, bd. 2,1844, s.  1-49  og  109-165.
45. Dette dog sagt med forbehold, idet Helveg på en måde slet ikke når frem til de mere radikale Faustskikkelser  hos  Kierkegaard,  især  den  i Frygt  og  Bæven. Helveg  leverer  en  skitse  af den  folkelige Faustdigtnings historie, hvorefter han gennemgår den nyere Faust-digtning i fire momenter: 1) den goetiske eller metafysisk-religiøse  Faust-digtning; 2) den lessingske eller subjektiv-moralske Faustdigtning; 3)  den klingerske  eller objektiv-moralske  Faust-digtning; 4)  den lenauske  og den religi­ øse  Faustdigtning som fremtidens  opgave. Ligesom Kierkegaard, der i  sin ungdom havde  tilegnet sig hele dette pensum, og ligesom Martensen i sin afhandling om Lenaus Faust, ender Helveg alt­ så ved Lenaus kristne  Faust. Herfra og til de dæmoniske  Faust-skikkelser i Kierkegaards værker er der et spring.
46. Hvad angår Job, så har Helveg senere antydet betydningen af Kierkegaards fremstilling i Gjentagelsen (1843), hvor Job som type opfattes under gentagelsens kategori, hvilket falder i tråd med Helvegs  egne  typologiske  interesser.  Se  fx  hans Spaadommene eller  Gud  i  Historien, bd.  1,  Kbh.:  C.G. Iversen,  1855, s.  20f.,  33f., 43  noten  og  58f., 'Søren  Kierkegårds  selvbedommelse',  1882, s.  104, samt Livstanke og Livsgerning, s.  57.
47. Se Pap.Vl B  40,7  og 98,25.
48. Se  SKS 7, 83.
49. For Literatur og Kritik, bd. 5,1847, s.  1-65.
50. For Literatur og Kritik, bd. 6,  1848, s. 205-255.
51. Her kan også tilføjes Helvegs interesse for den Schellings senfilosofi, som Kierkegaard overværede i Berlin vintersemesteret  1841/42. Allerede i Helvegs første anmeldelse af  Adler, fremdrages Schel­ lings Hegel-kritik ( For Literatur og Kritik, bd.  1, s. 271), og da Schellings senfilosofi, herunder 'Berliner'-filosofien posthumt blev udgivet fra  1856, mødte den straks en kompetent anmelder i Hel­ veg, der sågar inddrog Kierkegaard ( Dansk Kirketidende, 1856  (31. aug. og 7. sept.), nr. 36 og 37, sp. 561-573 og 578-588. Sml. også Livstanke og Livsgerning, s. 9-11.
- 52 Se  Helveg 'Die  kirchlichen  Zustånde  im  Herzogtum Schleswig. Eine  Erwiederung' i Zeitschrift fur Protestantismus  und  Kirche, (Erlangen)  1852, s.  90.  Dansk  oversættelse  i Dannevirke, dec.  1851, hvor passagen findes i nr. 237  (11. dec.), sp. 2.
53. Se Søren Jensen 'Bad timing. Om at Helveg tit var forud for sin tid', s. 105.
54. Otto Bertelsens Søren  Kierkegaard og  de første grundtvigianere, Kbh.: C.A. Reitzel,  1996, er simpelt­ hen  en  gennemgang af Dansk Kirketidende. Kierkegaard  ejede  i  sit  bibliotek  alle  årgange  frem  til 1853,jf.ktl. 321-325.
55. Se  Leif Gråne  'Det  teologiske  fakultet  1830-1925'  i Københavns  universitet  1479-1979, Kbh.: G.E.C. Gads forlag, 1980, s. 400. Eduard Geismer gør også opmærksom på artiklerne i Søren Kier­ kegaard. Hans Livsudvikling og Fo  fattervirksomhed, bd. 6, Kbh.: G.E.C. Gads forlag, 1928, s. 90.
56. Se  Søren Jensen 'Bad timing -  om at Helveg tit var forud for sin tid', s.  103f.
- 57 Thurah Riimbrev til  Johannes Fo  føreren alias Dr. Søren Kierkegaard, Kbh. 1855. Helvegs indlæg findes

- i 'Et Ord omThurahs Riimbrev' i Dagbladet 1855  (26. oktober), nr. 251. Se også Habib  C. Malik Receiving Søren Kierkegaard, Washington D.C.:The Catholic University ofAmerica Press, s. 107-109, samt Søren Jensen 'Frederik Helveg og Søren Kierkegaard', s. lOf.
58. Da Helveg senere i Kierkegaards efterladte papirer læste de evindelige klager over Corsarens angreb, måtte han sande, at den københavnske Sokrates langt fra levede op til den ophøjede ro, der kende­ tegnede forbilledet; se 'Kierkegård og nutiden',  1877, s. 306, og 'Søren Kierkegård og efterslæg­ ten', 1881, s.  140ff. I  morskabsbladet Folkets Nisse, 1855, nr. 245  (10. nov.), findes i  øvrigt en kras satire  over  Helvegs  sammenstilling  af 'Aristofanes, Aarhundreders  Beundring, Verdenshistoriens største Polemiker, og -  sølle Thurah!!!'.
59. Trykt i Dansk Kirketidende, 1855  (l.juli), nr. 29, sp. 457-472. Se Otto Bertelsen Søren Kierkegaard og de  første grundtvigianere, s. 95f., og Søren Jensen 'Frederik Helveg og Søren Kierkegaard', s. 6f.
60.  Se Habib C. Malik Receiving Søren Kierkegaard, s.  111.
61. Trykt i Dansk Kirketidende, 1855  (30. september), nr. 40, sp. 641-651. [optrykt i uddrag samme år i Dannevirke, nr. 231  (2. oktober)]. Se  Otto  Bertelsen Søren  Kierkegaard og  de  første grundtvigianere, s. 118-122, og Søren Jensen 'Frederik Helveg og Søren Kierkegaard', s. 11-14, samt C.H. Koch En flue pa Hegels  udødelige næse, s.  188.
62. 'En Parallel mellem to  Profeter', sp. 645.
63. 'En Parallel mellem to  Profeter', sp. 647.
64. Der blev også i samtiden rejst indvending mod Helvegs brug af udtrykket 'profet'  i forbindelse med Adler og Kierkegaard; se fx den anonyme artikel 'En  Parallel' i Ugeskrift  for den  evangeliske Kirke  i Danmark, 1855  (6. okt.), nr. 43-44, s. 203-205, hvor man til selvsyn optrykker såvel Adlers åbenba­ ring som Kierkegaards påkaldelse af styrelsen, samt Hans Brøchners anonyme anmeldelse afJ.C.M. Ørums  pjece Sandhedsvidnestriden (1856),  i Fædrelandet, 1856  (20.  dec.),  hvor  Helvegs  kåring  af Kierkegaard som profet kaldes den 'beqvemme Fremgangsmaade', idet Helveg som præst undgår at tage stilling: enten-eller. Helveg har dog senere leveret fine betragtninger over styrelsens funkti­ on hos Kierkegaard, jf. 'S. Kierkegård o g 'de  efterladte papirer'',  1874.
- 65 Trykt i Dansk Kirketidende, 1855  (16. og 23. december), nr. 51  og 52, sp. 825-837  og 841-852. Se Otto Bertelsen Søren  Kierkegaard og de første grundtvigianere, s.  137-142, og Søren Jensen 'Frederik Helveg og Søren Kierkegaard', s. 7-9.
66. Trykt i Dansk Kirketidende, 1856 (9. marts), nr. 11, sp. 161-175. Se Otto Bertelsen Søren Kierkegaard og de  første grundtvigianere, s.  153-155, og Søren Jensen 'Frederik Helveg og Søren Kierkegaard', s. 9f.
67. Otto  Bertelsen  citerer  i  hans Den  kirkelige  Kierkegaard  og  den  ' antikirkelige', Kbh.:  C.A.  Reitzel, 1999, s. 79, artiklens grundopfattelse, nemlig at Kierkegaards liv var 'een fra Begyndelsen bereg­ net og med ualmindelig begunstiget Konsekvens udført Bevægelse', idet han korrekt tilføjer: 'Si­ den har adskillige  Kierkegaard-forskere, bl.a. min gamle ven  Gregor Malentschuk, hævdet noget lignende.'
68. Se også 'Søren Kierkegård og efterslægten', 1881, s. 15lf. Helveg havde dog også peget på forskel­ lene mellem Kierkegaard og Calvin, jf. 'Afslutning og dog ingen Slutning', 1861, s. 340ff. Helvegs bror, Ludvig Helveg, har i øvrigt udfoldet den analogi, at hvor Luther svarer til Grundtvig, dér sva­ rer  Calvin  til  Schleiermacher, jf. 2. afdeling af artiklen 'Grundtvig og Schleiermacher' i For Literatur og  Kritik, bd.  6,  1848,  s.  337-348.  I J.C.M.  Ørums  artikel 'Grundtvigianerne  og  S.  Kierke­ gaard', trykt i  sammes Theologiske Flyveblade, nr.3, april  1856, roses  Helveg for at være  den første grundtvigianer, der anerkender Kierkegaards  kristelige  fordring  (nemlig i Dansk  Kirketidende, nr. 29), mens han revses for senere at ville løbe fra sin anerkendelse ved 'at søge Ly bag Grundtvig og

- derfra tilraabe Kierkegaard: Du er Calvinist; men jeg og Grundtvig ere Lutheranere (Dansk Kirket. 1856 Nr. 11)', s. 43.
69. Trykt i Dansk Kirketidende, 1857  (1., 8. og  15. februar), nr. 5, 6  og 7, sp. 69-79, 85-94  og  115-120. Se  Otto Bertelsen Søren Kierkegaard og de  første grundtvigianere, s.  158-161.
70. Der er i alt tale om følgende artikler: 'Nutidens Stilling og Opgave i Forhold til Reformationen' i Dansk Kirketidende, 1860 (15. april), nr. 15-16, sp. 225-256;'Efterskrift' i Dansk Kirketidende, 1860 (6. maj), nr.  19, sp. 297-299;'Afslutning og dog ingen Slutning' i Dansk Kirketidende, 1861  (12. og 18. maj), nr. 20-21  og 22, sp. 306-336 og 337-350.1  den sidste artikel hedder det:'Det er min Overbeviisning, at man kun seer Kierkegaard ret, naar man seer ham i  Forhold til Grundtvig', sp. 312.
71. Trykt i Dansk Kirketidende, 1857  (4. og  11. oktober), nr. 41  og 42, sp. 653-656  og 672-682.
72. Helveg mener, at kirkekampens Kierkegaard allerede havde faet et træffende svar med denne Sibbern-mynsterske  udgivelse, men -  som Jens  Himmelstrup  har bemærket -  er sagen  vel  den  om­ vendte. Sejens Himmelstrup Sibbern. En Monografi, Kbh.:J.H. Schultz Forlag, 1934, s. 275f.
73. Se Biskop H. Martensens Breve, op.cit., bd. 1, s.  153.
74. Se Kierkegaards forevigende satire i Afsluttende uvidenskabelig Efterskrift (1846), i SKS 7,169.
75. Se For Literatur og Kritik, 1843, s. 267.
76.  Se Martensen Den christelige Dogmatik, Kbh. 1849, s. III.
77. Se  Jon  Stewart Kierkegaard's  Relations  to  Hegel  Reconsidered, Cambridge:  Cambridge  University Press, 2003. Han udlægger passagen som følger: 'Here  Helweg correctly notes  that Kierkegaard' s relation to Hegel and Hegelianism is not an easy matter to form a final judgement about. It is am­ biguous, contradictory, and deeply differentiated. Moreover, Helweg implies that Kierkegaard' s re­ lation  to  Hegel  changed  over the  course  of his  life. This  is  in  accordance  with  the  thesis  of Helweg' s article, namely,'Hegelianism came to an end in Kierkegaard, and yet he never completely re­ jected Hegel'', s. 81. Og til sidst i afhandlingen: 'I would like here at the  end of this investigation to return to the words of Helweg that were  cited at the beginning and that have been used as the guiding insight. It will be recalled that Helweg noted a deep ambivalence in Kierkegaard' s relation to  Hegel. He  notes that while Kierkegaard criticized a number of Hegelians, nonetheless, even at the  end of his life he can be said to  have been under the influence  of Hegel', s. 651.
78. Se Helvegs 'Afslutning og dog ingen Slutning', 1861, s. 316: 'Kierkegaards Fremtræden kalder jeg hans  Magisterdisputats  om  Ironien,  hvormed  han  saa  at  sige  skrev  sit  Program; jeg  har  tidligere godtgjort, at han deri  skizzerede selv sin hele efterfølgende Virksomhed. Deraf fremgaaer alt  [alle­ rede], at Kierkegaard ikke stiller sig med nogen Protest paa Christendommens Stade, derimod som Sokrates klæder han Protesten i Dragt af et Spørgsmaal til Samtiden. Man kan derfor ikke  opfatte ham som Filosof, idetmindste ikke som de fleste nyere  ere  det, der fremtræde  med deres  System, han er netop 'Systemets'  første Modstander. Kierkegaard spørger om de Andres Tankegang men rig­ tignok saaledes, at han selv hjælper til at rede  denne  ud af dens mangehaande  Forvirring, og der­ ved forhjælper Samtiden til Selvdom, Sandheden til Seir. Det er hans ikke blot literære Virksom­ hed men en Opgave, han selv i sit noget særlingsagtig farvede Liv meente at forfølge.'
79.  Det skal dog bemærkes, at der flere gange under kirkekampen blev erindret om Kierkegaards dis­ putats. Fx i Flyve-Posten, 1855  (12. jan.), nr.  10, hvor det i  artiklen,'Er Dr. S. Kierkegaard en christelig og philosophisk Sandhedsven?', om Kierkegaard hedder:'Han skriver som dialektisk Kunst­ ner; men han fremtraadte ogsaa tidligt som Ironiens Tolk; han har yndet og hyldet denne Tankeform i  alle  sine  Skrifter uden  selv at være  Sokratiker. (...). Han  er desuden som Forfatter, som Stilist, li­ gesom en født Ironiker. Hans alvorligste Tale er saa gjennemvævet med Ironi -  hyppigt ogsaa med ironisk Spot, ligesom nu nylig -  at der hører en ikke ringe  Øvelse og Færdighed til at kunne med

Vished vide, hvad hans rette Mening er. Om han altid selv veed det, lade vi  staae  uafgjort'. Eller i Dagen 1855,14. nov., hvor det om disputatsen hedder: 'Dette Arbeide har vistnok Betydning i og for sig og desuden som charakteristisk for Kierkegaards Udvikling, da det vidnede om hans fortro­ lige Bekjendtskab med hiin Ironiens og Dialektikens Mester, den 'maieutiske'  Methodes Opfinder, med hvis Optræden Kierkegaards senere Virksomhed maatte frembyde saa megen Lighed'.

80. Sml. Jon Stewart Kierkegaards Relation  to Hegel Reconsidered, s. 646f.
81. Helveg  finder  senere  samme  synspunkt  hos  Georg Brandes; se 'Søren  Kierkegård  og  nutiden', 1877, s. 302.
82. Senere, da Kierkegaards bog om Adler blev udgivet i Af Søren Kierkegaards Efterladte Papirer, fik Hel­ veg lejlighed til at genoptage  forholdet en sidste gang,jf. 'S. Kierkegård o g 'de  efterladte papirer', 1874, s. 305ff.
83. Dette i modsætning til fx Joakim Garff, der i SAK, Kbh.: Gads forlag, 2004, s. 401, hævder, at Hel­ veg 'kendte Adler personligt'.
84. Se sp. 845. Dette forhold har faet en ejendommelig betydning, idet den tese er blevet fremsat, at år­ sagen  til  gentagelserne  kunne  skyldes, at såvel  Kierkegaard som Adler led af temporallapsepilepsi. Se  Heidi  Hansen  &amp;  Leif Bork  Hansen 'Søren Kierkegaards fænomenologiske beskrivelse  af visse karaktertræk  tillagt  patienter  med  temporallapsepilepsi (TLE)'  i Agrippa  -   psykiatriske  tekster, 8/1986, s. 4-20; sammes 'Maskineriets intrigante hemmelighed' i Kritik, 83/1988, s. 118-128; samt sidstnævntes Søren Kierkegaards hemmelighed og eksistensdialektik, Kbh.: C.A: Reitzel, 1994.
85. Denne  pointe  gentager  Helveg  i  sin  anmeldelse  af Kofoed-Hansens Tegnet fra  Himlen (1856), se Dansk Kirketidende, 1856  (25. maj), nr. 23, sp. 3 6 3 .1   samme  artikel henvises Kierkegaards fortjene­ ste i  øvrigt til det psykologiske.
86. Helveg har senere sammenstillet Kierkegaard og Grundtvig i frihedsspørgsmålet, jf. 'Afslutning og dog ingen Slutning', 1861, sp. 321,340f. Den væsentligste forskel mellem Kierkegaard og Grundtvig ligger imidlertid i 'en  grundafvigende  Betragtning af Mennesket, Menneskelivet  og Menne­ skeforholdene', sp. 341.
87. Som  allerede  nævnt jævnfører  Helveg  flere  steder  Kierkegaard  med  Grundtvig;  se  også 'Søren Kierkegård og efterslægten',  1881, s.  134ff., samt 'Søren  Kierkegaards  selvbedommelse',  1882, s. 273ff.
88. Se  Helvegs 'Afslutning og dog ingen Slutning', 1861, s. 320f.