Systemteoriens idéhistorie
Forfattere: Gorm Harste
Tidsskrift: passage (2002-06-01)

## Systemteoriens idéhistorie

## Gorm Harste

Da Immanuel Kant i 1790 skabte den moderne systemteori, afsluttede han en over 250 år lang søg  ning efter en form, der kunne bruges til en samlet videnskabelig refleksion af den systematiske enhed i verden, der gik tabt med reformationen. Men selvom Kant havde afsluttet denne søgning, tog det over 100 år mere, førend filosofferne begyndte at komme til klarhed i deres forståelse af, hvad Kant egentlig var kommet frem til. En begyndelse, der først afsluttedes i slutningen af 1960erne.

tolkede  korpus-begreb  havde  sværere  ved.  Ikke desto mindre har korpus- og organisme-metaforer lige siden opereret analogt til system-begrebet, om end  med  en  hvis  forhåndssikring  af  at  forholdet mellem helhed og dele skulle udgøre en enhed.

Antikken havde allerede betjent sig lysteligt af ordet systema til at beskrive enheder, der var sammensat  af  dele,  hvad  enten  det  så  var  kroppen,  polis, huse, større digte eller verdensaltet. 1  Et gennemreflekteret begreb var der dog ikke tale om, det kom først  i  stand  omkring  1100  i  to  forskellige  betydninger, dels som corpus juris canonicii ,  altså med den sammenhæng af romerske love og domssamlinger, der blev skabt under Det hellige Skrifts vingefang. 2 Dels som en kirkemusik, hvor tonearter og structura blev samlet som systema .

Med højrenaissancen, trykpressen og den efterfølgende reformation måtte man spørge, hvad der nu kunne  fastholdes  som  doktrin  for  den helhed ,   der skulle sammenfatte delene ,  når nu Det hellige Skrift kunne optrykkes og læses hvorsomhelst og af hvemsomhelst tillige  med  alskens  kætterske  skrifter. Til stændermøderne  og  koncilerne forhandlede og skændtes man om verdens symbolske sammenhæng: Var symbolikken real eller blot 'nominel' og tilfældig? Hvor central eller decentral måtte verdens orden forstås? Og hvor centraliseret en autoritet kunne man opretholde? 3

'System' blev derfor aktualiseret som et begreb, der skulle kunne indfange en ny type vilkårlighed eller  'kontingens',  som  det  gamle  teologisk  for- Hermeneutikkens oprindelse ligger i opløsningen af  den  religiøse  autoritets  enhed  til  fordel  for spørgsmålet om og striden om, hvorvidt der så ligger en enhed i (Bibel)teksten, eller i fortolkningen af den, eller hos fortolkeren, eller i fortolkningsproceduren, eller i enheden af alle disse temaer, - eller om der slet ikke er nogen enhed mulig. Således sætter Hans-Georg Gadamers udlægning af hermeneutikkens  spørgsmål  ind  som  en  spørgen  til  det  organiske forhold mellem helhed og dele i fortolkningen af den bibelske tekst:

Skriftens ordbetydning er ikke forståelig på ethvert sted og i ethvert øjeblik. Thi det er helheden af det hellige skrift, der leder forståelsen af det enkelte - således som omvendt denne helhed kun erhverves ud af den gennemførte forståelse af det enkelte. Et sådant cirkulært forhold mellem helhed og dele er intet nyt i sig selv. Det vidste allerede den antikke retorik, der sammenlignede den fuldkomne tale med den organiske krop som forholdet mellem hoved og lemmer. Luther og hans eft­ erfølgere - sammenligningen med 'caput' og 'membra' findes også  hos  Flacius  -  overførte  dette  fra  den  klassiske  retorik kendte  billede  til  forståelsens  fremgangsmåde  og  udviklede som et alment grundprincip en tekstinterpretation, at alle en teksts enkeltheder er at forstå ud fra konteksten, sammenhan­ gen og den enhedsdannende mening, der sigter mod helheden og dets  'scopus'... Fremvæksten af systembegrebet ligger åben­ bart begrundet i den samme teologiske situation, som herme­ neutikken. 4

Med reformatorernes antagelse om Biblen som enhed ophæves skriftprincippet igen, eller luhmannsk formuleret: Nadverlærens distinktion mellem helhed og del genoptræder i skriftforståelsen til fordel for et postulat om enhedens forrang. 5

Om det så var retslære eller naturvidenskab forsøgte man at finde frem til, hvad der kunne udgøre principperne for indordningen og klassifikationen af delene under en helhed. Retslæren betjente sig af 'love', men var der ikke en 'fundamental' lov, for hvad  der  kunne  gøres  til  lov,  og  hvad  der  ikke kunne?

Midt  i  det  sene  1500-tals  borgerkrige  om  helhedens autoritet eller delenes frisættelse ser vi hos advokaten  og  stænderrepræsentanten  Jean  Bodins Les six livres de la république i 1576, hvordan 'system' blev brugt i forsøget på at afgøre, hvor mange stænder der kunne indordnes i samme harmoni. 6  Systemer blev forstået som repræsentationer af dele i en hel harmonisk form.  'System' blev til et begreb om søgning efter en retlig  'form', lige så vel som med Galilei til en sammenfatning af det kopernikanske verdenssystem. I Hugo Grotius De la paix et de la guerre fra  1625  anvendtes  systembegrebet  således  til  at beskrive, at der  'mellem flere stater, der er indbyrdes forbundne i en tæt alliance, formes et sy  stem.' 7  Til forståelse heraf var teologi stadig grundvidenskaben.

Det  metodologiske  problem  blev  derefter  fortolket  naturretligt: Var  systemets  enhed  forudgivet eller  var  det  på  kunstig  vis  oprettet? Var  det  en Gudsgivet konstitution eller en konstitueret konstitution, der udgjorde samfundets enhed?  Var enheden i samfundets natur, eller var det den af Gud i naturen etablerede  enhed,  der  også  gjorde  sig  gældende  i samfundet? Rationalister, mekanicister og empirisister lagde bud ind.

I  1651  fremsatte  Thomas  Hobbes  sin  berømte beskrivelse af statens mekanik, hvor statens korpus ved kontrakt blev oprettet af med-lemmernes dele: 'By  systemes;  I  understand  any  numbers  of  men joyned in one Interest, or one Businesse.' Politiske systemer består af regulært repræsenterede 'subordinates'.  Private  systemer  er  lovlige  eller  ulovlige 'constituted by subjects among themselves', hvor- for nogle af dem er irregulære. Dermed var systemer såvel retligt-statslige, som størrelser der forelå i samfundet. Og forbindelsen til antikkens brede brug af ordet 'systema' var genoprettet.

Fra da af bruges systemer til at betegne næsten hvad som helst i samfundet. Ludvig den 14.s forsvars  minister  V auban beskriver således i 1709 et forslag  til  et  skattesystem,  hvis  præambel  betegnes 'Fundamentale maximer for dette system'. 8  Ellers optræder systemer ofte empirisk og bruges klassifikatorisk til beskrivelser af mere eller mindre foreløbige og tilfældige sammenhænge for ikke at sige klumper i verden.

Ikke  desto  mindre  bruges  'system'  også  i  en endnu mere indgående forstand til analysen af enheden i samfundets og verdens natur, fordi man efter René  Descartes  spørger  rationalistisk  til,  hvordan man nu også kan erkende sagernes natur, 'la nature de  choses'  (Montesquieu  1748, 'sagernes  natur'). Verdens metafysik bliver  afhængig  af  dens  erkendel  se, og Gottfried Leibniz kan i Système nouveau de la nature et de communication des substances fra 1695 hævde, at konstitueringen af enheden af substanser ændrer sig  og  således  afhænger af, hvad der kan optræde som ræsonabelt organisationsprincip. Det vi  ser Leibniz i sin Principes de la Nature et de la Grace fondés en Raison og i sin Monadologie begge fra 1714. Her bliver monader til 'systemer etableret mellem de virkende årsager og de finale årsager', idet så  dan  ne monader som  'perception' kan iagttage ikke blot internt, men også  følge  en  intern  aktivitet  eller 'apperception' for iagttagelsen af denne iagttagelse.

I Ernst Cassirers fortolkning i Die Philosophie der Aufklärung viste Leibniz' og Montesquieus differentieringer typisk, hvorledes naturretten sekulariseredes, differentieredes, splittedes og tendentielt individualiseredes,  hvorfor  den  systematiske  sammenhæng mel  lem erkendelsesmetoder og iagttagelser af systemer i naturen og samfundet blev stadig mere påtrængende for så at kulminere med Immanuel Kants reformulering.  Var videnskabelige systemer, teoretiske systemer og klassifikationssystemer, hvad der skulle forstås ved systemer, eller var det naturens systemer, der var systemer, eller var det analysen og metoden, der udgjorde det systematiske i systemer?

Spørgsmålene sættes på spidsen af d'Holbachs radikalt materialistiske forsøg på at besvare dem.

Med Paul-Henri d'Holbachs omfattende Système de la Nature fra 1770 blev alle fænomener, også erkendelsen, viljen og de sociale, politiske, retlige og uddannelsesmæssige  systemer  tolket  materialistisk som delsystemer i naturens store system. Teologisk naturretlige antagelser om fri vilje, pligt og moral skulle kunne forklares mekanisk ud fra menneskets hjerne  som  system. Alt  andet  var  overtro  og  meningsløst. Selvmodsigelsen heri var så oplagt for enhver  fra  Diderot  og  Goethe  til  ingen  ringere  end hans kongelige højhed Frederik den Store af Preussen, der sikkert hos d'Holbach har set en parallel til machiavellisme:

Efter at forfatteren har udtømt alle bevisgrunde for at vise, at mennesker ledes af en fatalistisk nødvendighed i deres hand­ linger, må han trække den slutning, at vi kun er en slags maski­ ner: kun marionetter, der bevæges af en blind hånds kraft. Og dog ivrer han mod præster, mod regeringer, mod hele vores uddannelsessystem: Han tror altså, at menneskene, der udøver disse aktiviteter er fri, idet han beviser, at de er slaver? Hvilken dorskhed og hvilken selvmodsigelse! 9

Kant: Dømmekraftens systemer

Kant får således overleveret nogle begrebsskel mellem helhed og dele, mellem enhed og mangfoldighed, mellem form og substans, og mellem det kontinuerligt  etablerede  og  det  kontingent  nye  samt meto  disk  mellem iagttagelse og refleksion af iagttagelse.  Orden,  funktion  og  organisation  optræder på linie hermed. Frem for alt kan han trække på en filosofi om rationalitetens uomgængelighed.

Ikke blot er fornuftens refleksioner uomgængeli  ge  for  beskrivelse  af  naturens  og  samfundets eventu  elle systemer,  'for vores fornuft er selv et system,  men  i  dens  rene  brug,  blot  formidlet  af  begreber kun et system for efterforskning efter grundsætninger  for  enheden  med  hvilke  alene  erfaring kan give stof.' 10  Distinktionen enhed/mangfold går igen,  poin  ten  er  imidlertid,  at  det  er  et  skel,  der nødven  digvis a priori slet og ret udgør, hvad der må forstås ved fornuft:

Under fornuftens regering må vore erkendelser overhovedet ikke være nogen rapsodi, men må udgøre et system i hvilket fornuften kan understøtte og befordre de væsentlige mål i sy­ stemet. Med et system forstår jeg enheden af mangfoldige er­ kendelser under et. Dette er fornuftbegrebet om en helheds form, såfremt omfanget af det mangfoldige herigennem så vel som delenes  position  under  hinanden  bliver  bestemt  a  pri­ ori. 11

Denne formens 'arkitektur' kalder Kant 'systemers kunst'.

Fornuften  som  system  af  erkendelser  udfolder Kant i Kritik af den rene fornuft fra 1781. Den såkaldte 'kopernikanske  vending',  der  med  dette  værk vender op og ned på systemteorien, består i, at udgangs  punktet  er  den  nødvendige  antagelse  om,  at erkendelsens system - af enhed i apperceptionen af mangfoldige perceptioner - på systematisk vis går forud for erkendelsen af systemer som former i naturen. Om det er 'rationalitet', eller om det er  'systemer', begge optræder som erkendelsens subjekt, som dens praktiske metodik og som dens genstandsfelt. 12

For oversigtens skyld kan den samme tredobling siges at ligge i G.W . F . Hegels berømte diktum i forordet  til Grundlinien  der  Philosophie  des  Rechts fra 1821, hvor han skriver, at  'Det fornuftige er det, som er  virkelighed,  og  det  virkelige  det,  som  er  fornuftigt.' Hvorledes er fornuften mulig som en del af det, der udgør verden, og hvordan må vi kunne iagttage verden, om vi skal tage udgangspunkt i dens rationaliseringspotentiale  og  dette  potentiales  udvikling?

Hos  Kant  undersøges  de  tre  temaer  i  hans  tre hoved  værker, og som Luhmann meget korrekt pe  ger på i en kritik af Anthony Giddens' analyse af den dobbelte hermeneutik i forholdet mellem aktører og deres  placering  blandt  samfundets  struktureringer, skal man passe på ikke at gøre cirklen for samfundets erkendelse af samfundet så udifferrentieret, at man videnskabeligt bliver dummere - får mere usikker viden - af at blive opmærksom på denne cirkel. 13 Manglen på begrebsligt klare differentie  rin  ger leder let til tågehornssociologi.

Differentieringerne optræder overalt i Kants vær- ker.  Abstrakt  og  erkendelsesteoretisk  selvfølgelig alle  rede i de antydede skel i Kritik der reinen  Vernunft . I den her sammenhæng er det dog nok så interessant at være opmærksom på, hvorledes Kant i sit kortere hovedværk, Kritik  der  praktischen Vernunft fra  1788, udvikler en teori om formen for viljens frihed knyttet til dens forpligtelser i en moralitet, adskilt fra en legalitet, hvis  'system af retspligter' han først meget senere, efter Kritik der Urteilskraft fra 1790, udvikler i retslæren, Metaphysik  der  Sitten fra  1797,  hvor  han siger, at 'etikken defineres som systemet af mål for den rene praktiske fornuft.' 14 Viljens form differentieres fra formen for reguleringen af hand  linger .  Dén type  differentieringer  er  afgørende  for  kritik-begrebet i den kritiske teori:

Med den kritiske  belysning  af  en  videnskab,  eller  et  udsnit heraf, som for sig udgør et system, forstår jeg undersøgelsen og retfærdiggørelsen af, hvorfor den netop må have denne og in­ gen anden systematisk form, når man sammenligner den med et andet system. 15

Mulighedsbetingelserne for at forstå den praktiske brug  af  friheden  er  ikke  blot  -  som  den  senere smagskritik - blot tænkt som udfyldelsen af et hul i det  kritiske  system. 16   Alligevel  er  viljens  bestemmelser ikke selv en del af naturens system. De angår blot  fornuften  selv  og  vedrører  altså  strengt  taget kun mennesker qua autonome fornuftsvæsener.

Pointen i Kritik af dømmekraften er klar: 'Naturen må kunne blive tænkt således, at formen for dens lovmæssighed  i  det  mindste  kan  stemme  overens med, at der i naturen er mulighed for udvirkning af mål ifølge frihedslove.' 17  Ikke desto mindre har det taget et par hundrede års Kant-forskning at nå til forståelse af denne klarhed. Fornuften må kunne reflektere sig selv som mål for sin egen virksomhed, men når den skal erkende naturen, kan den selvfølgelig ikke komme frem til, at fornuften og fornuftens refleksion af den selv ikke er mulig. V erden og naturen må simpelthen tage sig således ud, at fornuften selv er mulig.

Hvad betyder det for de antagelser, vi med fornuften må kunne gøre om naturens beskaffenhed? Ja, naturen må være således beskaffen, at systemet

## af

erkendelser (apperception/perception, en  hed/mangfoldig  hed, dele/helhed) må være muligt i den.

Allerede hos d'Holbach kan man se en sådan mulig  hed beskrevet. Empirisk kan man  også se, hvorledes man kan foretage parallelbeskrivelser af menneskers  erkendelser  med  dyrs  erkendelser  og følgelig  af  menneskers  viljeshandlinger  med  dyrs viljeshandlinger; - men det er altsammen blot antagelser. Må vi nødvendigvis kunne gøre sådanne antagelser? På dét punkt var d'Holbach ikke engang nået frem til Leibniz' grundantagelser om monaden som system. Monaden må på én eller anden måde kunne erkende sig selv, den måtte udgøre et endeligt (finalt) mål for sig selv, samtidigt med at den måtte kunne erkende (percipere) årsager, der påvir  ker den. D'Holbach talte derfor om interne årsager, f.eks. i nervesystemet.

I Kritik af dømmekraften udfoldes Kants systemteori i anden del af bogens to dele, spec. §§ 61-84. Hvordan når Kant nu længere end Leibniz og d'Holbach?

Mekaniske årsager kan kun erkendes, identificeres og beskrives i deres rækkevidde, hvis de bedømmes ud fra, at de er modstillet deres virkning. Ideen om erkendelsen af virkningen forårsager således er  kendel  sen af årsagen. Så græsset, der bliver spist af koen, der  igen  bliver  spist  af  mennesket,  kan  beskri  ves såvel som årsag og som den virkning, der lader koens eksistens afhænge af, at den kan blive spist af mennesker, og græssets eksistens afhænge af, at det kan blive spist af koen. Ud fra sådanne 'ydre mål' i en teleologi kan der vendes op og ned på årsager og virkninger.

Det præcist modsatte er tilfældet med fornuftens 'endelige mål'. De er uomgængelige og nødvendige. 18

Kant viser nu, at der også kan ligge to andre typer mål mellem disse to ekstremer.  Vi må kunne antage om naturen, at der kunne findes systemer i den, som har  sin  egen  organisation  af  enhed  og  mangfoldighed, helhed og dele, til mål for sin egen organisering. Sådanne selvorganiserende systemer må altså kunne antages at forefindes, som om de selv kunne opstille mål for sig selv. Som når vi siger, at katten 'vil' have vand, når den går hen til vandskålen. Et selvorganiserende system kan inde i det selv opstille årsager  og  virkninger  og  anvender  dermed,  ved hjælp af det selv, dets egne elementer til at fremstille sig  selv,  for  eksempel  når  et  system  vokser,  hvad enten der er tale om et træ, en person eller et retssystem:

Materialet som det hensætter til sig, forarbejder en yderligere vækst  til  en  specifik  og  egendommelig  kvalitet,  som  natur­ mekanismen uden for det ikke kan levere, og derved danner det sig selv videre, formidlet af et stof, der i sin blanding er dets eget produkt. 19

Der er altså tale om, hvad de biologiske erkendel  sesteoretikere Humberto Maturana og Francisco  Vare  la definerer som autopoietiske systemer. Et auto  poietisk  system  reproducerer  sig  selv  ved  hjælp  af  sig selv, hvilket netop gør sig gældende i levende systemer, herunder psykiske og sociale systemer. 20

Systemet 'organiserer sig selv' i sin egen  'selv  opretholdelse' og udgør således et 'sig selv organi  serende væsen'. 21  Kant nævner i en berømt note den franske stat som eksempel på en sådan organisation, der  netop  med  den  franske  revolution  (1789)  har reorganiseret sig selv.

Kants afgørende analyse ligger imidlertid i, at han derefter  kan  udskille  en  form  for 'sidste  mål'  fra disse 'indre  mål'.  Der  må  kunne  findes  systemer, der kan siges at have en raison d'être i sig selv, altså en form for 'eksistensmål'. Sådanne systemer skal ubetinget, set ud fra fornuftens principper, have sig selv som mål. Der er tale om  'kategoriske mål', lige som i Kants berømte 'kategoriske imperativ', som lyder

Handl  således,  at  du  altid  ligeledes  bruger  menneskeheden, såvel  i  din  person  som  i  enhver  anden  person,  som  mål  og aldrig blot som middel. 22

Forstanden  kan  således  anvende  sine  tanker  til  at gøre  sig  tanker  om  tanker,  og  dette  forbliver  et uomgængeligt mål for fornuften. Det er imidlertid vigtigt, at der i systemteorien ikke er tale om hvad Kant kalder et bestemmende og konstitutivt princip, men blot om et regulativt princip for en reflekterende dømmekraft. Systemteorien anvendes såle  des forsigtigt og tøvende i Kritik der Urteilskraft ,   der jo da også udkom kun to år efter morallæren i Kritik der praktischen  Vernunft .

Imidlertid forbinder Kant direkte hans senere poli  tiske teori og retsteori med den etnografiske beskri  velse  af  hvorledes  selvorganiserende  samfundssystemer ( Gesellschaften ) organiserer deres egen overlevelse  territorialt.  Beskrivelserne  af  naturen  i samfundet i Kritik af dømmekraften § 63 går således igen i det senere værk Zum ewigen Frieden afsnit om, hvorledes naturen med sin rumligt-territoriale form via dannelsen af rets-, organisations og militærsystemer garanterer en republikansk og folkeretlig retsbevidsthed. 23   Deri  optræder  systembegrebet  dog ikke, hvad det gør i Kritik af dømmekraften § 83 som 'systemet af alle stater' og i Retslæren som 'system af love for et folk'.

## Kommunikationens mening og smagsdommerens logik

Det spørgsmål som neo-kantianismen omkring 18801920 ikke kunne finde ud af at besvare, og som førte til en udvikling i Kant-forskningen, som man måske lidt kunstigt kunne beskrive som senkanti  ansk, drejer sig om placeringen af Kritik der Urteils  kraft s 1. del, den æstetiske teori, i teorien om forholdet mellem fornuft og natur, frihed og nødvendighed. Problemstillingen kom til at fylde meget mere hos Kant, end han oprindeligt havde planlagt. Den rummer mindst tre aspekter.

For  det  første  drejer  den  sig  om  en  historiefilosofisk  problemstilling,  hvor  telos  består  i,  at nutidens fornuft og autonomi ses som 'sidste mål' i en natur- og civilisationshistorie, hvor civilisationens regler  og  systemer  kultiveres  ud  fra,  hvorledes  de kan reflekteres af dømmekraften: Refleksionen indgår i den genstand, der reflekteres over. Systemteorien  skal  således  -  i  en  systematisk  redegørelse  kunne beskrive sin egen oprindelseshistorie i over  ensstemmelse med sig selv, altså som et system af enhed snarere end af selvmodsigelse. 24

For det andet har Kant med den æstetiske teori set på 'det skønne som symbol for det sædelige'. Det rummer dels en afprøvning af, hvor alment forpligtende sociale regler er i kommunikationen ('meddelelsen') om selv de mest subjektive spørgs  mål om smag og behag. For holder teorien om uom  gængeligheden af sociale forpligtelser i dét tilfælde, så vil den også holde, når problemet drejer sig om retssans og politisk sans, altså i den offentlige kommunikations politiske sammenhænge.

Dels udgør det skønne også et symbol, der nødvendigvis optræder, når vi bruger analogier og meta  forer i beskrivelsen af verden.  Vi bruger beskrivelser af naturens form til at fastholde analogier og til at se på 'spor' efter sådanne analogier. Iagttagelsen af  et  kunstværks  form  eller  af  naturen  som  skøn svarer til, at vi tillægger naturen karakter af at udgøre et system, som  om systemet  eller  det  skønne substantielt  befandt  sig  i  naturen  -  og  ikke  blot  i dømmekraftens intuition om formen for beskrivelsen. Første del af Kritik af dømmekraften når således (i §  59)  frem  til  en  analyse  af,  hvor  bundet  og  forpligtet fornuften er til kulturens og dermed civi  lisationens regler og begreber, således som vi overtager dem i vores anvendelse af sproget. Sproget er typisk  en  civilisatorisk  tildragelse,  et  system,  hvis termer, ord, udtryk, begreber og regler vi overtager og anvender.

For det tredje ser vi, hvorledes vi kommunikerer om sådanne former og systemer ud fra, at vi tillægger  dem  alment  forpligtende  principper,  som  om disse  principper  var  bestemmende  for  deres  form, om end de kun er regulative og refleksive udtryk for, hvorledes  vi  anvender  regler  og  bestemmelser  i forsøget på at udtømme den sammenhæng og enhed,  som  optræder  i  en  bestemt  situation. Vi  bedømmer det skønne som skønt, fordi vi er i stand til at reflektere det uinteresseret, som om det har en indre sammenhæng i sig selv, altså har sig selv som mål, som eksistensmål og raison d'être i sig selv. Enheden i kunstværkets form udgør ét yderpunkt heri, nemlig specielt i vores forsøg på at meddele os begrebsligt og ved hjælp af regler om 'ophøjet' ('Erhabene', sublim) kunst; en modsat enhed optræder i systemet af rettigheder, hvor vi er fuldt forpligtede på at kunne udtrykke, hvad vi mener, og hvor vi ikke kan have ret til at mene andet og mere, end hvad vi offentligt kan udtrykke.

Smagsdommeren og retsdommeren må således i begge tilfælde kunne meddele sig alment med gyldig  hed for andre om en bestemt situation. 25  Sagen, kunstværket,  skal  kunne  optræde  i  sin  egen  ret: Retssystemet skal kunne have ret til at have ret, i sig selv, som om det havde sig selv som mål, uafhæn  gigt af, hvorledes vi instrumentelt vil bruge det som mål og spænde det for vores - evt. politiske - vogn. Det er netop med denne ydre systematiske regule  ring af vore handlinger, at vores viljesdannelse kan blive frisat til at følge sine egne viljesprincipper. Og netop dermed  kan  vores  subjektive  bedømmelse  af  det skønne, af smag og behag, blive frisat fra kommunikation  og  følge  vores  eget  indtryk  i  situationen selv,  fordi  kommunikationen  herom  trods  alt  må følge principper, som er alment fordøjelige: Hvis jeg eksempelvis hårdnakket hævder, at mål  ti  dets sauce er sublim, selv om den rummer alt for meget salt, og værtinden faktisk tabte saltskålen ned i gryden med sauce, synes min evne til at kommuni  kere enten at være  stærkt  svækket  eller  også  at  være  underlagt ganske andre formål. Det samme er tilfældet, hvis jeg hårdnakket hævder, at naturen er skøn, bare fordi den er grøn, uanset om andre så peger på, at dens biologiske diversitet er under nedbrydning. Jeg kan forsøge at fastholde synspunktet som æstetisk smag - jeg kan tænke det - men ikke som videnskabeligt eller  politisk  princip,  der  skal  kunne  anerkendes kommunikativt.

## Evolution: Involution og innovation

Vore bedømmelser indgår således i situationer, der adskiller sig fra faste bestemmelser om, hvilke principper (retsregler eller æstetiske kodekser) der hidtil har været gjort gældende. Forudsætningen for den  ne adskillelse er, at vi kan antage, at der optræ  der et sådant  system  af  sammenhæng  mellem  enhed  og dele, samtidig med at vi netop reproducerer og udvikler eller afvikler 'evolutionen' såvel som 'involutionen' af et sådant system. 26

Såvel Ernst Cassirer som Niklas Luhmann har påpeget, hvor vigtig tid og temporalitet er i bedømmelsen af systemers operationer, idet bedømmelsen samtidig  udgør  en  operation,  der  betjener  sig  af symboler  og  kommunikation. 27   Den  vigtige  differen  tiering optræder her som koblingen af involution og innovation inden for samme form, hvormed evolution  opstår.  Æstetisk  kan  man,  som  Simmel  og Bourdieu parallelt hertil har analyseret, se koblingen i  fænomenet mode. I den kommunikative bedømmelse af mode, får innovationer tillagt en ny og anden betydning, såfremt de markeres i relation til en temporal stabilisering, en involution.

Systemer opererer, nutidigt, med en intern be  skrivelse af deres egen tidslige stabilitet ud fra en antagelse om,  at  de  både  før  og  efter  har  en  stabilitet. Kants pointe er, at denne antagelse er uomgængelig, hvad  enten  det  er  retssystemer,  politiske  systemer eller æstetiske modefænomener, som vi har med at gøre. Men antagelsen er altid blot operativ. Det er en analytisk og metodisk antagelse, der har en subjektiv realitet, som om den også havde en objektiv realitet. Den udgør således en realitet i vores kommunikation i den forstand, at kommunikation altid rækker ud over det blot subjektive og altid involverer hensyn, pligter og forudbedømmelser, som henviser til  andre  og  yderligere  bedømmelser i  et  bredere kommunikationsfællesskab. 28

## Efterspil

Set i lyset af den sene Kants historiefilosofisk anlagte systemteori er der ikke megen tvivl om, at Hegels systemforståelse ofte er blevet grundigt misforstået, men heller ikke om, at han selv har markeret et ansvar herfor. Hans udlægning af Kants form- og fornuftsbegreber som blot abstrakte og almene har senere,  for  eksempel  hos  Adorno,  men  ikke  hos Horkheimer, skabt et blindt område i forståelsen af Kant.  Man kan sige,  at  det  er  det  sociale  systems realitet, der såvel hos den sene Kant efter Kritik der Urteilskraft som  hos  Hegel  gøres  til  rationalitetens sæde.

Sociologisk dukker systembegrebet atter op hos Marx, specielt i Grundrisse, men fastholdes dér med Hegels begreb om form som formidlingsform .

Hos  Emile  Durkheim  ser  vi  imidlertid  en  anvendel  se af Kants skel mellem mekaniske systemer og organiske systemer såvel som af teorien om sen- sus communis eller  'conscience collective'. Såvel den analogiske forståelse heraf som den kopernikanske vending af regel-begrebet og dets moralteoretiske, retlige og hverdagssociologiske udlægning er tænkt ud fra Kant, men ofte i strid med datidens Kantforståelse. 29   Durkheims anvendelse af termerne kompleksitet, kohæsion og system svarer i vid udstrækning til Kants termer om mangfoldighed, enhed og system.

I  1920erne trængte denne måde at anvende system  teori på ind hos to markante studenter i Heidelberg, som begge fulgte Marianne  Webers kollokvier over sin afdøde ægtefælles værker, nemlig hos Norbert Elias  og Talcott  Parsons.  Den  samtidige  postneo-kantianske rehabilitering af den sene histo  rie  filosofiske Kant har nok også spillet en rolle.

Samtidig  var  der  fra  1930erne  en  udvikling  i amerikanske anvendelser af systemteori, en anvendelse, der er gået over tre faser. Først en mekanisk fase med analogi til fysikken, herunder til elektronis  ke  systemer som informationssystemer i en udlæg  ning, der forstærkedes med kybernetikken efter 2.Verdenskrig. Derefter en organisk, biologisk fase, hvor 'general systems theory' blev udviklet, bl.a. af en af systemteoriens tre østrigske baroner, Ludwig von Bertalanffy. 30

De to andre baroner, Heinz von Förster og Ernst von  Glazersfeld  blev  begge  foregangsmænd  i  den tredie bølge, der satte ind i begyndelsen af 1960erne med udgangspunkt i forskning i nervesystemer. 31  De gav begge en strikt kantiansk idealistisk udlægning af forståelsen af 'selvorganiserende systemer' med den såkaldte 'radikale konstruktivisme'. Med Humberto Maturanas teori om autopoietiske levende systemer, der tager udgangspunkt i kærligheden som et fornuftsfaktum, 32  kom en pragmatisk realisme igen ind  i  systemteorien.  Specielt  hos  Niklas  Luhmann markeres en sådan  'operativ' realitet i konstrukti  vismen i  form  af  erkendelsens 'an  sich'  som  blindt punkt  for,  at  den  systemiske  iagttagelse  ikke  kan iagttage, at den ikke kan iagttage det, den ikke kan iagttage.  Specielt  med  Luhmanns  udgangspunkt  i selvimplikationen og  'selvreferencens faktum' er en systemteoretisk beskrivelse af systemteoriens op  rindelseshistorie uomgængelig. At beskrivelsen såle  des er cirkulær er således en hermeutisk og syste  misk nødvendighed: Er der tale om én historie, eller en mangfoldig historie over familieligheder? Der er tale om en historie, der på én gang udgør en udfoldelse af en teori og samtidig i paradoksal tilknytning hertil en teoridannelse, der griber ind i sit genstandsfelt på måder som - videnskabeligt, retligt, økonomisk, militært, politisk og æstetisk - accele  rerer det felt, der teoretiseres over, så det både bliver lettere at erkende som system og sværere at erkende med den blindhed, som systemer altid iagttager med.

## Noter

1.  Manfred Riedel: 'System, Struktur' i Otto Brunner et al  (Hrsg.): Geschichtliche  Grundbegriffe  Band  6 ,   Stuttgart: Klett-Cotta pp. 285-322. Til nyere systemteori: Wolfgang Krohn, Günther Küppers, Rainer Paslack (Hrsg.): 'Selbstorganisation  -  Zur  Genese  und  Entwicklung einer wissenschaftlichen Revolution' i Siegfried Schmidt (Hrsg.): Der Diskurs der radikalen Konstruktivismus , Frankfurt: Suhrkamp 1987.
2.  Harold Berman: Law and Revolution.  The Formation of the Western Legal  Tradition ,  Cambridge Mass: Harvard University Press 1983.
3.  Arlette Jouanna: La France du XVIe siècle ,   Paris:  PUF 1996. pp. 297ff. Carsten Pallesen: 'Objectum fidei - Luthers nadverlære i systemteoretisk belysning' i Dansk Teologisk  Tidsskrift 2001 ,  pp.  16-44.
4.  Hans-Georg Gadamer: Wahrheit und Methode ,   Tübingen: Mohr 1975, p. 164.
5.  Gadamer vælger at læse teksten i konteksten, hvorved den  tekstlige  mening  forforstås  ud  fra  livsverdenens uudgrundelige meningshorisont. Andre, som Jacques Derrida fokuserer på teksten, ikke som som enhed, men som en konstruktion af forskelle, hvorfor enheden dekonstrueres. Jacques Derrida: 'La Différance' i Marges de la philosophie ,  Paris: Les éditions de minuit 1973, pp. 1 - 29.
6.  Jean Bodin, Aalen: Scientia 1583, pp. 662, 1056; Gorm Harste:  'Jean Bodin om suverænitet, stat og centraladministration - enhed eller kompleksitet?' i Distinktion, Nr. 2, 2001 ,  pp.  35-51.
7.  Hugo Grotius: Le droit de la guerre et de la paix ,   Paris: PUF 1999, p. 99 (I,III,VII).
8.  Sebastian  V auban: Projet d'une dixme royale ,  Saint-LégerVauban: Maison  Vauban 1988, p. 14.
9.  Cassirer: Die Philosophie der  Aufklärung. Hamburg: Meiner  Verlag 1998, p. 94; Friedrich der Große: 'Determination und Freiheit' i Friedrich der Große und die Philosophie , Stuttgart: Reclam 1986, pp. 76-78.
10.  Kant: Kritik  der  reinen Vernuft ,   Stuttgart:  Reclam  p.  B 765-766.
11. Kant: Ibid .  p.  B 860.
12.  Jf.  den nyere udlægning heraf i Jürgen Habermas: Theorie des kommunikativen Handelns Band 1 , Frankfurt: Suhrkamp 1981, pp. 22-23 og Niklas Luhmann: Soziale Syste  me ,  Frankfurt: Suhrkamp 1984 kap. 11, Die Gesell  schaft der Gesellschaft ,  Frankfurt: Suhrkamp 1997, pp. 552-53 og specielt pp. 868-893.
13.  Luhmann: Die Gesellschaft der Gesellschaft, op.cit. p. 879. A. Giddens: The Constitution of Society ,  Oxford: Polity Press 1984.
14.  Kant: Metaphysik der Sitten ,   Frankfurt: Suhrkamp 1977, p. 510 (A 6), pp. 345 (AB 44), 346, 350.
15. Kant: Kritik  der  praktischen Vernunft ,   Frankfurt:  Suhrkamp 1974, p. 212 (Reclam 144, A 159).
16.  Jf. Kritik  der  praktischen Vernünft,  op.cit. ,   p.  A  12;   Kant: Kritik  der  Urteilskraft Frankfurt:  Suhrkamp  1974,  p.  60 (stikord: 'Lücke im System').
17. Kritik der Urteilskraft, op.cit. pp. 83-84 (B XIX-XX); jf. Klaus Düsing: Die  T eleologie in Kants  W eltbegriff ,  Bonn: Bouvier 1968, p. 100ff.
18.  Max Webers  rationalitetsteori  tager  udgangspunkt  i denne  dikotomisering  af  en  ydre  målrationalitet  og  en indre værdirationalitet. Dermed har han bestemt ikke sagt for meget.
19. Kritik der Urteilskraft, op.cit. p. 318 (A 283), jf. p. 322 (A 289).
20.  H.  Maturana,  F . V arela: Kundskabens Træ ,   Århus: ASK 1987, Luhmann: Sociale Systemer ,  København: Hans Reit  zel 2000.
21. Kritik der Urteilskraft, op.cit. p. 322, (A 288-289) (§ 65).
22.  Kant: Grundlegung zur Metaphysik der Sitten ,   Frankfurt: Suhrkamp 1974, p. 61 (BA 66-67).
23.  Kant: Zum ewigen Frieden, W erkausgabe Band 11 ,  Frankfurt: Suhrkamp 1977, pp. 217-27.
24.  Gorm Harste: 'Samfundsteoriens rolle i samfundet' i Distinktion nr. 1, 2000 ,  pp.  67-90.
25.  Om  dømmekraft  i  konkrete  situationer  jf. Kritik  der rei  nen  Vernunft, op.cit. p. B 172-173, og Kritik der Urteilskraft, op.cit. p. 87 (BXXV-XXVI).
26. Kritik der Urteilskraft, op.cit. p. 379 (A 372).
27. Ernst Cassirer: Kants Leben und Lehre ,  Darmstadt: Wissenschaftlicher  Buchgesellschaft  1972  (1918),  pp.  358-59; betydningen af Cassirers Kant-tolkning for Luhmann ses umiddelbart i hans første hovedværk Zweckbegriff und Systemrationalität ,   Frankfurt:  Suhrkamp  1968.  Jf.  yderligere Gorm Harste: 'Kommunikation, naturteleologi og dømmekraft i Kants Kritik der Urteilskraft ' p. 89 i Gorm Harste (red.) Kompleksitet og dømmekraft. Immanuel Kant om politik, æstetik  og  natur ,   Århus-Ålborg:  Nordisk  SommerUniversitet 1994, pp. 49-116. Gorm Harste: 'Kant und Luhmann über  T eleologie in politischer Kommunikation und Na  tur' i G. Harste,  T. Mertens,  T. Scheffer (Hrsg.): Imma  nuel Kant über Natur und Gesellschaft ,  Odense University Press 1996.

28.  Kant: Kritik der Urteilskraft, op.cit. ,  §§ 22, 40-41; Manfred Riedel: Vernunft und Urteilskraft ,   Frankfurt: Suhrkamp 1989. Gernot Böhme:  'Kants Ästhetik in neuer Sicht' i G. Harste et al Op.cit.

29.  Jf.  således § 59, p. 296 (A 253) i Kants Kritik der Urteilskraft .

30.  Som overblik: Fred Emery (ed.): Systems  Thinking ,  Harmondsworth 1969. Gorm Harste: 'Niklas Luhmanns kon- struktion af samfundsteori', pp. 59-96 i Jens Chr. Jacobsen (ed.): Autopoiesis ,  København: Politisk Revy.

31. Heinz  von  Foerster,  Ernst  Glazersfeld,  Paul Watzlawick, Siegfried Schmidt, Peter Hejl: Einführung in den Konstruktivismus , München:  Piper 1992; Paul  Watzlawick (Hrsg.): Die erfundene  Wirklichkeit ,  München: Piper 1981.

32.  Jf.  Kant: Kritik  der  Urteilskraft,  op.cit. §  82,  p.  382  (A 376).

En betydelig opfindelse, som har fundet stor udbredelse i alle civiliserede lande. Apparatet for ivrige romanlæsere, som på grund af de spændende kapitler ikke kan høre, om døren går. Det vigtigste er hunden, den må være søvnig af naturen, således at den først vågner, når paraplyen prikker den i ryggen. I stedet for æblet til højre kan selvfølgelig anvendes en pære, kartoffel, tomat og lignen de - kun ikke meloner, græskar eller kokosnødder.

(Først trykt i Drengebladet ,  1933. © Storm P .-Museet)