På jagt efter Kierkegaard: Om antologier m.v.
Forfattere: Sophia Scopetea
Tidsskrift: kierkegaardiana (1988-06-08)

## På jagt efter Kierkegaard

Om antologier m.v.

Intet  er  udeleligt,  erfaringen  viser  at  enhedens  princip  sjældent  bliver respekteret i praksis.  Det mest integrerede er blevet skilt ad, ja spredt for alle  vinde,  enten  ved  direkte  indgreb  (det  være  sig  under  dramatiske omstændigheder, i kampens hede, eller til tidsfordriv og for en afvekslings skyld) eller »af sig selv«,  dette sidste forstået som en indirekte betegnelse for selve tiden og dens virken, som er at tilvejebringe opløsningen.

Det skrevne ord egner sig fortrinligt til udstykning (hvad andet udvirker man når man citerer,  selv i dybeste uskyldighed),  mens  det vanskeligere kan lade sig gøre, selv i vores modulepoke, at rive et tårn fra en kirke eller en  særpræget,  sindrig gang fra en  verdslig bygning,  så den  frigjort fra en sammenhæng som i sin vidtløftighed måske overskygger den,  bedre kan »komme til sin ret«.

Det  er med vilje  at jeg sammenligner med  arkitektoniske  strukturer istedet for med billeder,  f.eks.  -   da  man  i  Kierkegaards tilfælde  først og fremmest forudsætter at værket ikke alene er til at beundre (uanset hvor begrundet denne reaktion måtte være) eller lære af (hvor lærerigt det end er)  men  også  til  at  opholde  sig  i  -   hvilket  ikke  er  ensbetydende  med  at låse  sig inde i det.

Værkets omfang -  skræmmende stort, især for dem der også måtte have andre læserærinder -  har ført til forkortelsesoperationer, hvis resultater så blev de talrige foreliggende antologier eller tekstudvalg.

Ud  over  et  overordnet,  lad  os  kalde  det  »eksistentielt«  hensyn  (at læseren  ikke  skal  blive  hængende  i  sin  læsning  og  glemme  tilværelsens uopsættelige opgaver) kan man skelne imellem pædagogisk,  formidlende ansvarsfølelse  og  fortolkningens  vilje  som  motiver  bag  udvælgelsens arbejde.  I  første  tilfælde  sigter  udgiveren  på  repræsentativ  alsidighed, mens hermeneutikkens veje tit kan gå i modsat retning. Midt imellem står brugsantologieme,  Kierkegaard  til  daglig  omgang.  Her  tilstræber  man som  regel  at  kombinere  det  nyttige  med  det behagelige  (blomsterne  skal være  solide)  mens  man  samtidigt  forsøger  at  berolige  den  alarmerede læser: Kierkegaard  er  egentlig  lettere  at  forstå  end  frygtet,  mere  aktuel trods alt end hans rygte vil vide det.

Noget  isoleret  står  en  fjerde  kategori,  hvor  en  række  arkæologiske principper hersker:  her er opgaven at grave den »sande« Kierkegaard op. Denne  sande  forfatter  (eller  den  kerne  som  konstant  flytter  sig  bag  en svigefuld facade) er,  alt  efter udgiverens observans,  enten  teologen skjult bag  æsteten,  eller  det  stik  modsatte,  den  gennemførte  æstet,  som  også skulle være i besiddelse af en religiøs maske.

Antologierne  bevæger  sig  imellem  yderpunkterne,  og  kan  så  fungere enten som indføringer i forfatterskabet (hvor de efter fuldbyrdet funktion kan  erstattes  af det  de  altid  har tenderet  mod,  nemlig Samlede  Værker, suppleret  med  eller  modificeret  af Papirerne). Skal  man  inddele  efter volumen er alternativet til de substantielle udvalg en fragmentering, som ikke just illustrerer den »fragmentariske Stræben« udviklet af forfatteren, men skal forstås noget mere jordnært, som en proces, hvor sidste fase og yderste  konsekvens bliver pulveret.  I takt med fortolkningens  dristighed fører udvalget bort fra forfatteren og hen til fortolkeren, i endnu dristigere fald fører det forfatteren bort.

Blandt  de alsidige  samlinger er Billeskov Jansens 4 binds udgave1   den hidtil mest omfattende. Her bliver den »litterære« Kierkegaard utvetydigt prioriteret,  »Digteren  og  Kunstkritikeren«  er  titel  på  første,  og  største, bind.  Dette har givet anledning til kritik, af grunde som forekommer mig gådefulde, siden det »æstetiske« er det første Kierkegaard lod sig repræsentere  med,  og  det  er ikke  sikkert  at  »først«  her  kun  skal  forstås kronologisk.  Enten-Eller  I  kommer  også  både  forud  for  og  er  tydeligt større end 2.  del,  hvilket næppe kan være en tilfældig omstændighed.  At forfatteren selv på et senere tidspunkt har set sig nødsaget til at prioritere anderledes behøver ikke at virke dikterende på udgiveren.

Knud Hansens udvalg2   er udarbejdet efter beslægtede  principper,  dog er  der  ikke  synlige  prioriteringer,  andet  end  at  Papirerne,  som  ganske konsekvent kun  indtager en yderst beskeden plads hos Billeskov Jansen, her er helt fraværende.  De udgør til gengæld eneste materiale for Peter P. Rohde, både i det første og det senere udvidede udvalg3 .

Parallelt med den væg som adskiller Værkerne fra Papirerne går der en lige  så  skarp  grænse  imellem  de  to  Kierkegaard-opfattelser,  den  som koncentrerer sig om det pseudonyme værk, og den anden, som i konflikt med den første starter bagfra, i Øieblikket, og bruger Synspunktet  for min Forfattervirksomhed som  ledetråd,  både  til  det  forudgående  værk,  hvor det  så  far tilbagevirkende  kraft,  men  ikke  mindst  profetisk,  i  retning  af fremtiden.  Konflikten vil også gøre sig gældende når man beskærer, eller skærer bort.  Et  »filosofisk«  standpunkt  forekommer  i  første  omgang  at være mere integrerende.  Her kunne man nemlig placere sig i Afsluttende uvidenskabelig Efterskrift, som  er et  naturligt  midtpunkt,  og fa uhindret overblik.  Samtidigt  kan  man -  uden  at behøve  at  konstruere  eller være overopfmdsom  -   søge  at  identificere  forfatterkompleksets  centrum  hos »Johannes  Climacus«,  en  maske  som  er  blevet  eet  med  ansigtet,  en persona som befinder sig på midtpunktet imellem pseudonymgruppen og den  biografiske  S.  Kierkegaard,  med  de  meninger,  intentioner  og  idio­ synkrasier han måtte være i besiddelse af.

Dog skal  dette  ikke  forstås  som  om  Kierkegaards  bidrag  til  filosofien blev  udtømt  ved  »Johannes  Climacus«,  noget  som  man  måske  kunne ledes  til  at  antage  efter  Harald  Høffdings  udvalg4 .  Navnet  skal  snarere forstås som udgangspunkt.

Også med hensyn til det stilistiske kunne filosofien vise sig at være den mest  egnede  disciplin,  siden  den  forlængst  har  stiftet  bekendtskab  med uklassificerbare  tænkere,  både  før og efter  Kierkegaard,  både  i  antikken og  i  moderne  tid,  og  derfor  hverken  lader  sig  blænde  eller  skræmme  af tankelyrik eller begrebsdigtning.

Man  kunne  nu  overveje  om  disse  indledende  bemærkninger  bliver  til nogen nytte i forbindelse med de to sidst udkomne  Kierkegaard-udvalg.

Det  første,  publiceret  uden  for  mediernes  interessesfære  og  næsten usynligt hos boghandleren, er en række »Citater«, samlet af Arne Herløv Petersen5 . Citatudvinding, tænker man, kunne med tiden resultere i noget som måske mange går og drømmer om,  en Kierkegaard-kalender6 ,  hvor dagene skulle ledsages af bon mots til at tage med på vejen, opmuntrende eller forfærdende formaninger.

Allerede titlen, Se Dig i Speilet, afslører det opbyggelige ved hensigten. Skulle  der  herske  nogen  tvivl,  er  den  hurtigt  fordrevet  af  udgiverens halvsides forord. Antologien  følger  ikke  kalenderens  men  alfabetets rækkefølge og spænder fra Afmagt til Årsag,  efter ny ortografi (teksterne er gengivet i  den  oprindelige) -  efter gammel kalender var sidste ord for denne bogs vedkommende sikkert blevet »Ønske«.

Citatsamlingen  holder  sig  på  denne  side  af den  føromtalte  skillelinje, idet kun Værkerne bliver brugt, den beslutning har udgiveren taget,  men på  trods  af  resolutheden  forekommer  han  at  være  noget  uklar  i  sin læsning, fromheden har ladet det gå ud over distinktionerne. Alfabetet er den store klassifikator, men hjælper mig ikke stort, hvis jeg bruger det til at  udsige: Adam,  meter,  øhav.  Ordstillingen  er  korrekt  nok,  men  jeg savner den jord som kan give ordene grobund (kravet om fast grundlag er det  eneste  bindende,  ellers  er  enhver  association  lovlig  og  ingen  flugt udelukket på forhånd).

På lignende måde bliver jeg desorienteret, når jeg uden varsel møder en forfatter som skal have sagt noget om både Livet, Ironi og Konfirmation; Statsgæld,  Kedsommelighed og Grundsætning;  en tænker som skal have ment  omtrent  det  samme  om  Elskov  og  Kærlighed,  mens  han  disting­ verede imellem Digtning og Lyrik;  at han har været forudgribende nok til at  komme  med udtalelser om  Medierne og Negre,  eller at  sætningerne: »Hvad er saaledes Hjemvee? Det er noget Husket, som erindres«, skulle være hans definition på Hjemve. Ser jeg i alt dette andet end en forsinket La Rochefoucauld's maximer eller aforismer formuleret af en forunderlig Oscar Wilde-anticipation?  Eller kan  følgende  Diapsalma,  »Tiden gaaer, Livet  er  en  Strøm...« ,  siges  at  være  indbegrebet  af hvad  han  har  sagt omkring  stikordet  »Tid«?  Om  »Pligten«  står  det  frejdigt  at  den  »er  det eneste Frigjørende«, men ser man på den egentlige kontekst (ordene viser sig at stamme fra Kjerlighedens Gjerninger, SV,  IX,41),  så opdager man at der ikke længere er tale om  spejdermoralens deviser  men  om kærlighedens egen dialektik.

Med  mindre  det  har  været  udgiverens  vilje indirekte at udvikle iagttagelsesevnen hos læseren.  Man ledes ganske rigtig til at konstatere at Kierkegaards  minimale  tekstenhed  ikke  kan  være  sætningen,  men  først afsnittet,  eller  snarere,  hvis  man  skal  tage  højde  for  overgangene,  to sammenhængende  afsnit.  (Normalt  er  minimum  to  ord,  dog  er  det fortrinsvis i lyrikken det kan anvendes.  Eet ord kan være misvisende, om det så staves eller lyder »Zephyrer«, jfr.  Forførerens Dagbog.)

Der  bliver, ifølge  forordet  »med  fuldt  overlæg«, ikke  givet  kilde­ henvisninger.  Man  mindes  nostalgisk  barndommen  og  geografitimerne, hvor  man  på  et  øde  areal  med  Spaniens  konturer  fik  lov  at  indtegne floden  Guadalquivir,  byen  Cordoba  og  Pyrenæernes  bjergkæde.  Her far man  landskabsdelene  uden  forbindende  geografisk  sammenhæng,  står med en isoleret flod i hånden, som man har faet forærende og som straks udtørres.

De  som  i  forvejen  kender  til  Kierkegaards  værk  kan  igennem  kilde­ mystifikationen  komme  til  at  betragte  udvalget  som en øvelsesbog. I forsøget på at føre citaterne hjem, hvor de hører til, får de så lejlighed til at repetere værket.  (I akademisk sammenhæng, når Kierkegaard alligevel er  blevet del  af  curriculum, kunne  det  endda  bruges  til  eksamen, inkvisitorisk).  Spændingen  tiltager  for  alvor  når  man  f.eks.  prøver  at lokalisere følgende (s. 48):  »Først naar man har kastet Haabet over Bord, først  da  begynder man  at  leve  kunstnerisk,  saa  længe  man  haaber,  kan man  ikke  begrændse  sig«.  Hvor  stammer  det  mon  fra?  Hvem  kan ophavsmanden  være:  Assessor  Vilhelm,  Constantin  Constantius?  Skal det  forstås  etisk  eller  æstetisk,  hvor  falder  eftertrykket,  på  hvilket  af sætningens  tre  led: at  forsage  håbet  (og  dets  korrelat,  erindringen,  i  så fald), at leve kunstnerisk,  eller at koncentrere sig?

Den eftersøgte sætning er indeholdt i Vexeldriften7 , som led i udviklin­ gen  af  erindring/glemsels-dialektikken,  og  kravet  om  selvbegrænsning måske et tegn på at assessoren og hans etik er en stiltiende forudsætning for det æstetiske (om det omvendte gælder,  er et åbent spørgsmål), noget som  man  ellers  vanskeligt  kunne  fa  ham,  eller  Kierkegaard,  til  selv  at medgive.

Som man ser er citatlokaliseringen meget langtfra at være en ligetil sag. Selv den mest vejrbidte læser kan komme til at vakle.

Et eksempel på en mere homogen tekstsamling er Parables of  Kierkegaard*. Også den har pædagogisk sigte,  lignelserne  forstås her bredt nok til at kunne opfatte alt fra billedeksempler som Napoleons omrids dannet afintet (Om Begrebet Ironi, SV,XIII, 114) til den selvstændige fortælling »En Mulighed« fra Stadierne paa Livets  Vei. De  får ny titel  og  ledsages af et  spørgsmål,  ofte  retorisk,  til  drøftelse  og  besvarelse:  »The  Giri  of Sixteen and the Man of Twentyfive / Which existence is the happiest?«9 . Som  man  kunne  forvente,  udelukkes  Papirerne,  dvs.  den  tekstgruppe som,  næst  efter  Brevene, i kraft  af  konsistensen  bedst  egner  sig  til antologibrug.  Lignelsernes  indbyrdes  placering  bliver  ikke  motiveret  uden  af  den  grund  at  virke  umiddelbart  indlysende  -   men  helheden fremtræder alligevel homogen, spørgsmålet er blot om der er homogenitet med  Kierkegaards øvrige værk. Forfatterens mulige slægtskab med Kafka1 0  eller Borges tages der heller ikke stilling til.

(Allerede  et geografisk  landskab  kan  fa  synet til  at  svigte,  hvor meget mere et litterært landskab. Hvad bliver så ikke resultatet, når det kommer til en konfrontation imellem en svigefuld tekst og et svigefuldt syn som vil trodse alt  og  kun læse  det, det  selv  ønsker  skrevet. Al  tanke  om homogenitet og konsekvens forsvinder, for den viser sig at handle om det uopnåelige.  Aristoteles  bliver til  fragmenter -  mere  uigennemtrængelige end  Heraklits. Begrebet Angest opløser  sig,  og  kun  en  bisætning  bliver tilbage for  nu  at  forfølge  læserens  erindring: »som  Forsagelsen  selv indenfor Muligheden er en Attraaen«, SV,IV,378:  den kan gentages i det uendelige.)

Værker  eller  Papirer,  billeder  eller  begreber,  dræbende  sentenser  og »udødelige  Tanker«,  til  tider et  enkelt  tema  eller synsvinkel,  som  f.eks. den »vittige Kierkegaard«1 1 ,  sådan kan man blive ved,  indtil det attråede mål, svimmelheden, opnås. Man kan også starte forfra, det er hvad Roger Poole  og  Henrik  Stangerup  har  valgt  at  gøre,  i  det  allersidst  udkomne udvalg, Dansemesteren (Sider  af Søren  Kierkegaard,  Gyldendal  1985). Henrik Stangerup forklarer i et »Uvidenskabeligt efterord« (s. 229) at de efter forståelse  med Kierkegaard har koncentreret sig om »den dansende sprogkunstner, midnatstimens eksistentialist samt den radikale,  politiske tænker«.  Med  en  enkelt  grænse,  som  det  har  været  den  eftergivende forfatters  eneste  betingelse  at  de  skulle  respektere,  nemlig  18481 2 ,  bliver der her udvalgt på tværs af genrer og skel,  og for en  sjælden gang bliver nogle Breve også inkluderet.

At  dette  udvalg  adskiller  sig  markant  fra  de  øvrige  erklærede  eller uerklærede formåls-antologier siger sig selv. Det er udført i sammenhæng, og  rækkefølgen,  frigjort  fra  tilfældighederne,  tilstræber  en  kontinuitet. Ikke den som måtte findes hos selve Kierkegaard, men en ny kontinuitet som  man  kan  fa  hans  tekster  til  at  udgøre. Deraf  undertitlen: »En tekstfortælling«.  Efter  projektets  mål  er  Kierkegaards  egne  fortællinger udeladt,  ellers  blev  det  anden  grads  narrativ  og  uoverskueligheden  ville sejre. Ligeså selvfølgeligt udebliver ethvert spor af filosofisk eller opbygge­ lig »diskurs«.  Bogens fire afsnit kan opfattes som fire kapitler, sådan som de kunne forekomme i en roman.

Der bliver altså  iscenesat,  og  da  det  hverken  er  kronologi  eller genre som  afgør  passagernes  plads  i  helheden,  opstår  der  spontant  et  spørgs­ mål  om  det  ikke  skulle  være  en  dramatisk  hensigt  som  bestemmer tilrettelæggelsen.

A propos dramatikken er her truffet det rigtigste valg.  Skal man nemlig fa en kollision i stand hjælper det for Kierkegaards vedkommende ikke at omsætte til  personer eller handling.  Med mindre personerne skulle være umælende  eller  Kierkegaards  skrevne  ord  glemmes  (men  hvad  var  han uden  de  skrevne  ord).  Man  kunne  også  tage  en  modigere  beslutning  og koncentrere sig  om  en  enkelt  konflikt,  Kierkegaard-Mynster for eksem­ pel,  og  huske  at  der  skal ligestilles  dramatisk  (det  adskiller  sig  fra rettighedsligestillingen). At fremstille en Kierkegaard talende i citatform1 3 -   i  sig  selv  et  brud  på  den  dramatiske  troværdighed -   skaber altfor  stor skævhed til hans fordel, gør hans sejre lette og forudsigelige, eller tvinger ham til at ødsle sublimiteter på prosaiske medmennesker som så prøver at snakke sig fra konfrontationen som de nu bedst kan.

I  det hele taget er det problematisk at behandle en forfatter på scenen. (Aristófanes' Frøer kan  ikke  bruges  som  modargument:  dels  behandler han ikke een men to personer, Aeschylus og Eurípides, og det i strid med hinanden,  dels  henlægger  han  optrinet  i  de  dødes  rige  -   dels  er  det  en komedie.) Det svarer næsten til at sætte toner på et digt som i forvejen er mættet af musik.  Er det en tilfældighed at Kierkegaard ikke skrev drama selv,  er det akkurat lige så tilfældigt som det faktum at han kun er digter i  overført forstand og ikke nødvendigvis i egentlig?  (At det heller ikke er tilrådeligt  at  omsætte  en  platonisk  dialog  til  teaterbrug  kan  skyldes  en modsat grund, nemlig overflod på dramatik.) Hovedaktørerne er sætnin­ ger og afsnit og overgange,  dramaet er af en indre og forborgen natur og kan ikke anskueliggøres videre.  Dens kraft fordamper. Skal Kierkegaard op på en scene kan jeg ikke se en mere egnet form end oplæsningens.

En  variant  af  citatudvælgelse  kan  man  finde  i  Henrik  Stangerups skønlitterære  produktion.  Som  bekendt  har han  anvendt to  hver  på  sin vis  excentriske  personligheder fra  Kierkegaards umiddelbare omgivelser, Peter  Wilhelm  Lund  ( Vejen  til  Lagoa  Santa, 1981)  og  Peder  Ludvig Møller (Det  er  svært  at  dø  i  Dieppe, 1985), og  forvandlet  dem  til romanhelte. Hans overbevisning om at P.L. Møller var levende model for Johannes  Forføreren  får  den  konsekvens  at  helten  også  udtrykker  sig i  ordrette  citater  fra Forførerens  Dagbog og In  vino  veritas, men  det smitter af, og han står ikke tilbage for at tilegne sig, gerne i tilpasset form, en enkelt passage eller to fra det øvrige forfatterskab1 4 , når han skal bruge en god replik:  »gentagelsen er evighedens velsignelse«.  Samtalepartneren bliver  imponeret  og  komplimentet  falder  prompte: »Hvor  taler  De smukt!« Dette er en mulighed som P.  W.  Lund på grund af den historiske og litterære konvention var afskåret fra. Han tænker til gengæld påfalden­ de  tit  på  Peter  Christian  Kierkegaard  og  den  skæbnesvangre  faderfigur spøger jævnligt i hans erindring.

Dansemesteren giver ordet til selve Kierkegaard, som forsyner med alt, lige fra forordet (hentet fra bogen af samme navn, nu i singularis) til »Leve dansen«, som  bliver epilogen. Det eneste som  udgiverne, foruden omrokeringerne  på  tekstmaterialet,  supplerer  med  er nye  overskrifter1 5 , som  kan  stå  side  om  side  med  allerede  eksisterende  titler  (f.eks.  s.  140, hvor »Stemning«,  den  oprindelige,  overordnede  titel,  far en  tekstforkla­ rende undsætning:  »At ride med sorgen foran sig og Isaak ved sin side«).

Bogens  fire  afsnit  hedder:  »Gaffelen«  (skal  indeholde  det  socialt  inkon- forme og polemiske);  »Kvinder« (uforklarligt afsluttende med En ubeskri­ velig  Glæde: kan  feminiteten  virkelig  fortolkes  som  kilden  til  denne ekstatiske oplevelse og registreringen  deraf?);  »Midnatstimen« (ikke een fra midnatsoptegnelseme i Skyldig? -  Ikke-Skyldig? er med!  En mystifi­ kation?  Eller  udtryk  for  udgiverens  foragt  for  de  altfor  nærliggende løsninger? Afsnittet omfatter til  gengæld  Gilleleje-optegnelsen, Pap. I  A  75,  med  undertitel  »Erkendelsens  imperativ«,  og  et  Problema  fra Frygt og Bæven, dog uden  problemets formulering.  Et meget  rummeligt mørke kendetegner denne nat, hvor alt kan finde plads, før det opsluges). Det sidste,  »1848-1984«,  udførligere udviklet i  efterordet,  skal  illustrere Kierkegaards aktualitet idag, eller stå for det synspunkt ud fra hvilket han bedst  kan  fungere  som  talerør for udgivernes  meninger i  forhold  til  vor tid.

Kapitlerne  er sideordnede,  ingen  dramatik,  kan  man  foreløbig  slutte, med mindre »Latteren på min side« (s. 223) skal forstås som kulmination. Heller ikke  vertikalt,  inden  for  de  enkelte  afsnit,  kan  man  spore  nogen spænding.  Forgæves efterlyser man knuden-og-forviklingen (sådan bliver den aristoteliske  terminologi  optaget  i Gjentagelsen, SV,III,246).  Er  der ikke bundet kan  der heller ikke  strammes,  og der bliver aldrig  løst.  Ser man på »Gaffelen«,  begyndes der med den  selvmordsorienterede opteg­ nelse »Jeg kommer netop nu fra et selskab ...«,  som bliver motto,  over Gilleleje  og  Berlin,  til  »så  hellere  østerlandsk  despoti«.  Det  var  måske forkert  at  søge  efter  drama,  sammenhængen  er  snarere  tænkt  logisk,  de enkelte led forholder sig til hinanden som præmisser til en konklusion, og argumentet  lyder  i  så  fald: selvmordstrang  &gt;  despoti,  det  sidste  også forstået som længsel efter at underkaste sig.

Roland Barthes (det bliver henvist til ham på s. 227) har i anledning af Proust og aristokratiske læsere i al almindelighed opholdt sig ved hvordan man  læser ved  at  springe  over1 6   (det  er  forunderligt  at  det  aldrig  bliver samme passus, bemærker han.  Det kunne ende med at man i tidens løb læste hele bogen). Her bliver ikke spadseret men danset for alvor og i alle retninger.

Man  kunne  frygte  at  det  kommer  til  at  sætte  splid  i  forfatternes samfund:  Suzanne Brøgger1 7   har jo netop  afsværget  enhver danseforbin­ delse med Kierkegaard.

Dette nej tak svarer  alligevel til det udtrykkelige ønske: »Ingen inclinere  for  mig«  (SV,IV,178),  og  overensstemmelsen  kan  ikke  blive mere  fuldkommen.  At  forfatteren  ikke  desto  mindre  danser  (dvs.  er dansende,  ikke  nødvendigvis  danser,  hvilket  negativt  udtrykkes  med devisen  »periissem  nisi  periissem«,  som  gælder  samtidigt)  og  det  med partner,  fremgår sammesteds:  »Tanken  om Døden er en  flink Dandserinde, min Dandserinde ...«. At lade Kierkegaard komprimere til dansens idé og figurer og så udelade denne danserinde er det samme som at slette ordet  »ikke«  i  en  negativ  sætning  og  nu juble  over  det  livsbekræftende i  den.  Blot skal det tilføjes at,  når man  taler om  Kierkegaard,  kan  et nej også gemme sig i den mest standhaftige affirmation.

Stangerup  vil  ikke  erkende  dialektikken  i  det.  At  dér  alligevel  er  en dobbelthed i hans foretagende betyder blot at han arbejder mod to fronter. Udadtil er  bogen rettet polemisk mod  de  »teologiske og litterære autoriteter«  (s. 227, eller  dem  som  »endevender  Kierkegaards  komma'er«, som Suz.  Brøgger nok ville foretrække at udtrykke det).  I retning af Kierkegaard sigter den mod at redde forfatteren  fra  sig selv.  Der hvor parabeludgiveren1 8  talte om at finde frem til guldårerne,  søger Stangerup nu,  med støtte til »anarkisten«  P.L.  Møller,  efter de oaser som nok skal belønne jagten. Man finder dem uvægerligt, bare man ikke bliver svimmel af at gå »udenom«.

Med  andre  ord  går  udviklingen  fra  at  uddestillere  (Peter  P.  Rohde1 9 ) over  Kierkegaard  opfattet  som  stenbrud,  indtil  man  når  frem  til  oase­ eftersøgning, og man behøver ikke forlænge sætningen ret meget før man finder frem til meningen,  at det nok er en ørken  man skal  sammenligne Kierkegaard med.

En  ny  synsvinkel  byder  sig  når  man  tænker  på  litteraturkritikkens nyeste  landvindinger  og  bedrifter,  som  går  under  den  smukt  klingende betegnelse  af  dekonstruktion.  Man  kunne  synes  at  det  med  at  citere Kierkegaard  milelangt  var  en  uvane  (både  i  stilistisk  og  videnskabelig praktisere dekonstruktion -  naturligvis »avant la lettre«.  Det far dog ikke blive ved været  der,  også  officielt2 0 .  En  ny

henseende). Hvad  hvis det viste sig at også det var  at formodningen.  Dekonstruktionen har glans spreder sig over tekstkirurgien.

Alle disse  forsøg og attentater peger dog mod et problem  som  er reelt nok,  læsningens  problem  (som  vor tids  lecture-profeter  langtfra  at  have belyst yderligere har bidraget til at formørke).  Hvordan bærer man sig ad med  læsningsaffaldet. Og  hvordan  forsoner  man sig  med  sin  egen modstand, når man f.eks.  iagttager at en sætning ikke bliver til, dér hvor meningen var at den skulle fødes af sig selv, frembringende den tanke som svarer til den, men at forfatteren har skubbet til og hjulpet den på vej. Og så  hvilken  økonomi  man  skal  føre  med  de  forcerede  ord,  konstruerede

sætninger, tvangstankerne.

At  rette  på  dem  kan  kun  være  moraliserende. At  skære  bort  er æstetikkens  fælde,  den  som  forleder  til  at  »glemme  det  Ubehagelige«, eller,  for  at  blive  ved  dansen,  at  abstrahere  fra  dødningehovedet,  dvs. selveste  årsagen  til  at  det  overhovedet  blev  til  en  dans.  Med  hensyn  til musikken kan man bemærke at, når den høres, er der stor sandsynlighed for at  dissonanserne  er i  overtal:  heller ikke  her skal  man  skære,  det  er jo disse dissonanser rytmen består af.

Læseren kan fa lov at forblive i sit dilemma. Hans situation er dog ikke mere forfærdelig end at han kan lukke bogen og som man siger gå videre i teksten. Men hvad med den arme forfatter. Han er jo bundet og kan ikke lukke noget som helst, han kan aldrig frigøre sig:  hverken i live, når han er lænket til værket,  eller posthumt, tvunget som han for alvor nu bliver

til at begrænse sig til den indirekte meddelelse.

En forfatterskæbne byder på to alternativer, uden dialektisk forbindelse herimellem.  (Med  mindre  medierne  og  den  åbne  kommunikation  med samtiden  vælges,  men  da  er  det  ikke  sikkert  at  man  bliver  forfatter i  egentlig forstand.) At spilde sit liv er ikke omfattet af alternativerne,  for det  er  en  fælles  forudsætning. Så  kan  man  blive  mislykket  forfatter (enten). Eller også kan man blive lykkelig forfatter i ordets alleregentligste forstand, sådan som Kierkegaard blev det. Hvilket dog, som man gang på gang  ser  (når  det  usynlige noli  me  tangere, som  skal  stå  på  hver  side, overtrædes),  kun  betyder  flere  indgreb,  til  større  udfoldelse  for  knivsvirtuoserne.  Udbyttet  og  konklusionen  og  kronen  på  et  livsværk:  uden mulighed for at forsvare sig at opleve sine bøger forvandles til et bjerg af herreløse ord.

Sophia Scopetea København,  november 1986

tekster  i  udvalg,  Forlaget  Aros,  1976.  Jfr. Kier­ kegaards udødelige  Tanker, i Udtog ved og med Indledning  af  Frithiof  Brandt,  Martins  Forlag, bd.  1-2,  København  1943.

12.  En  fortsættelse  udelukkes  ikke,  jfr.  Henrik Stangerup, Forført  a f P.L. Møller, Kritik 73, 1985,  s. 9.

13.  Man kunne nævne, som de nyeste, Johannes Sløk, Lidenskab  og,  krise, Et  filmprojekt  om Søren  Kierkegaards liv og  værk,  Centrum  1981, som indtil nu ikke er blevet realiseret;  og Wladimir Herman, Kierkegaards sidste Dage, Et skue­ spil,  tilrettelagt  og  udgivet  af  N.J.  Cappeløm, C.A.  Reitzels Forlag  1982,  opført samme år.

14.  Jfr. SV,III,174 og Det er svært at dø i Dieppe, Gyldendal  1985,  s.  115.

15.  Et yderligere indgreb er den ortografiske (og til  dels  også  grammatiske)  modernisering,  som far  et  efterord  helt  til  sig  selv,  skrevet  af  P.H. Traustedt, s.  235-236. Ajourføringen skyldes som sædvanlig »tilgængeligheden«,  og giver der­ med  udtryk  for  en  tvivl  eller  skepsis  angående samtidens  læserevner.  Sidst  i  bogen  står  kilde­ henvisningerne.

16. Leplaisir du texte, Seuil  1973, jfr. s. 22 og 24.

17.  Suzanne  Brøgger,  Politikens  kronik,  25.  og 26. januar  1985.

18. P  arable  s  o f  Kierkegaard, s.  VIII.

19. Søren Kierkegaards Dagbøger, 31971,  s.  8.

20.  Se  Christopher  Norris, The  Deconstructive Turn, Essays in*the rhetoric of  philosophy, London  -   New  York  1983,  ss. 85-106,  kapitel med titel:  »Fictions  of authority:  narrative  and viewpoint  in  Kierkegaard's  writing«. Forfatte­ rens egne Kierkegaard autoriteter er Roger Poole,  Mark  C.  Taylor  -   og  Henning  Fenger i  engelsk  oversættelse (Kierkegaard:  the  Myths and their  Origins, oversat  af George  C.  Schoofield, Yale University Press,  1980). Hans Kierkegaard-kilder  begrænser  sig  stort  set  til EntenEller  og  Synspunktet for  min  Forfattervirksom­ hed.
1.  Søren  Kierkegaard, Værker  i  Udvalg, med Indledninger og Tekstforklaringer ved F.J.  Bille­ skov Jansen, bd.  I-IV,  København  1950.

2. Skrifter  i  udvalg, Udvalg  og  efterskrift  ved Knud  Hansen, Gyldendal 1965. Genudsendt i  serien Gyldendals  Klassikere i  1986.

3. Søren  Kierkegaards  Dagbøger , udvalg  ved Peter  P. Rohde,  Gyldendal  21973  (1. udg. i 1953).  Identisk titel,  udvalgt og  kommenteret af Peter  P.  Rohde,  bd.  I-IV,  Thanning  &amp;  Appels Forlag,  København  1961-1964.  Her  er  række­ følgen kronologisk.

4. Udvalgte  Stykker af dansk filosofisk Littera­ tur, Med Indledninger af Harald  Høffding,  Gyl­ dendalske  Boghandel  Nordisk  Forlag,  Køben­ havn  Kristiania  1910,  ss.  162-198.

5. Se  Dig  i  Speilet , Stig  Vendelkærs  Forlag, København  1984,  126 s.

6.  Dette  viser  sig  dog allerede at  være sket, omend  ikke  i  samme  retning.  Se Søren  Kierke­ gaard  for  hver  dag , udvalg  ved  Gunhild  og Ingeborg Junghans,  Nyt  Nordisk  Forlag  Arnold Busck,  Kbh. 1967, 115 s. Den  består  af  364 dagbogsoptegnelser,  dateret  fra  1.  januar  til  31. december,  på  forskellige  år  (eksklusive  de  mel­ lemliggende  skudår).  Dateringen  er  ikke  kniv­ skarp,  idet  første  og  sidste  passus  stammer  fra samme optegnelse, Pap.  IV B  135 (=»Polemica« omkring Gjentagelsen).

7.  SV  (= Søren  Kierkegaards  samlede  Værker, udg.  af A.B.  Drachmann,  J.L.  Heiberg  og  H.O. Lange, bd.  I-XIV,  Kbh.  1901-1906),  I,  264.

8.  Edited,  with  an  Introduction  by  Thomas  C. Oden, Illustrated by Lonni Sue Johnson, Princeton  University  Press, 1978.  Anmeldt  af  Julia Watkin i Kierkegaardiana XI (1980) 236-237. 9. Parables, s.  99.

10.  Jfr.  den  tysk-engelske  samling Franz Kafka, Parables  and Paradoxes, Schocken,  New  York 1961.  (1.  udg.  i  Berlin,  1935.)

11.  Kristian  Jespersen, Den  vittige  Søren  Kier­ kegaard, Satiriske,  ironiske  og andre  spøgefulde