"Tak, elskede Kierkegaard, for Din Ironi!" Kierkegaards entré i Corsaren 1841
Forfattere: Tonny Aagaard Olesen
Tidsskrift: kierkegaardiana (2007-06-08)

## 'Tak, elskede Kierkegaard, for Din Ironi!' Kierkegaards entré i Corsaren  1841

Tonny Aagaard  Olesen

Der findes  fra  efteråret  1841  i Corsaren en  opsats  om   Søren  Kierkegaards magisterafhandling, Om  Begrebet  Ironi. Denne  litterære  anmeldelse,  hvis man kan puste den op til en sådan betegnelse, påkalder sig opmærksomhed for andet end den umiddelbare underholdningsværdi. Den vidner om tids­ skriftspressens  første  favntag  med  Kierkegaards  værker.  Den  række  af an­ meldelser, som i  samtiden blev Kierkegaards opus til  del,  tager  her  sin  be­ gyndelse. Her indledes  også, hvad man kunne kalde  Kierkegaards  engage­ ment  i Corsaren, eller Corsarens engagement  i  Kierkegaard,  altså  denne gensidige  opmærksomhed,  som  fire  år  senere  kulminerede  i  det  famøse sammenstød, den såkaldte  Cøiw-affære, der fik dybtvirkende konsekvenser for alle involverede.

Nærværende præsentation falder i tre  afsnit: I  det første  afsnit  opridses en  historisk optakt ,  som kan understøtte  læsningen  af den  nævnte Corsarartikel fra  1841.1   det andet afsnit bringes artiklen i sin helhed. Endelig be­ står det tredje afsnit af nogle analyserende eftertanker.

## I.  O ptakt

Den 3. juni  1841  indleverede Kierkegaard Om Begrebet Ironi til bedømmel­ se  ved  det  filosofiske  fakultet  på  Københavns  Universitet.  I  tiden  herefter vurderede  universitetets  professorer,  hvorvidt  afhandlingen  var  værdig  til den akademiske grad. De var imponeret over den videnskabelige præstati­ on, men de følte  sig også provokeret af Kierkegaards  stil. De  talte  i votum om 'en  lavere  Stilart',  om  en 'selvbehagelig Jagen  efter  det  Piqvante  og Vittige',  om  det  'reentud  Plat-Smagløse'.  De  ville  gerne  befries  for  de mange 'Udskeielser i  den  sarkastiske  og  raillerende  Stilart', for  visse  ud­ vækster 'der  endog paa  nogle  Steder (...) svulme  op  til  virkelige  Gevæx- ter'.1   D enne påtale, som først blev offentliggjort  100  år senere,2  hjælper os i dag til at se, hvor opsigtsvækkende Kierkegaards sprog dengang tog sig ud.

Kierkegaard havde bedt om, at hans afhandling lå færdig fra trykkeriet i så  god tid, at han 'uden Forhastelse'3  kunne  disputere inden det ny seme­ ster gik i gang, dvs. inden den  1. oktober. Forklaringen på denne bøn er vel den, at Kierkegaard allerede havde planlagt sin udenlandsrejse til Berlin for at høre mesterfilosoffen Schelling.4  N u gik alt som ønsket. Den 16. septem­ ber var Om Begrebet Ironi forvandlet til en bog, og den 29. september fandt selve  forsvaret  sted.  I  løbet  af syv  timer, hvoraf de  to  var  afsat  til  en  m id­ dagspause, kunne et 'usædvanligt talrigt Auditorium'5  underholde sig med latinske indlæg fra d en 'ordinære'  eller'ordentlige'  opponent (F.C. Sibbern), fra de syv opponenter ex auditorio (F.C. Petersen, J.L. Heiberg, P.C. Kierke­ gaard, Fr. Beck, F.P.J. Dahl, H.J.Thue  og C.F. Christens)6  samt ikke  mindst fra Kierkegaard selv. Desværre kan vi kun gisne om hvad, der blev sagt un­ der forsvaret.7  En egentlig anmeldelse af bogen dukkede først op ni måne­ der senere, i  sommeren  1842.8   M en  så var  der altså  denne  her Corsararti­ kel.

Corsaren var  et  satirsk  ugeblad, som blev  grundlagt i  oktober  1840. De første  år  stod  den  unge  Me'fr  Goldschmidt  (1819-87)  ved  styrepinden  indtil  oktober  1846, hvor han  stærkt påvirket  af affæren med Kierkegaard solgte  det succesfulde  ugeblad for at rejse  til udlandet. Alle blade på denne tid var underlagt censur. Hvert nummer af Corsaren blev færdiggjort onsdag eftermiddag  og  samme  aften  blev  de  første  to  eksemplarer  bragt  hen  til censor, politiembedsmanden Chr. Reiersen  (1792-1876). Han gav torsdag eftermiddag besked, om bladet kunne trykkes eller om nogle artikler måt­ te udgå før udgivelsen, der fandt sted fredag eftermiddag. I de seks år, Gold­ schmidt stod for bladet, skete  43 beslaglæggelser, hvilket svarer til hver ot­ tende udgivelse.9 Corsaren gik altså langt i sin satire, hvilket naturligvis solg­ te  godt.

Selvom Goldschmidt var bladets egentlige redaktør, foregik hans virke i det skjulte. På grund af censuren betalte han forskellige personer for at la­ de deres navn figurere som redaktør. I begyndelsen var det ofte ganske ob­ skure personager, men fra maj  1841  optræder N.P. M orthensen  (1817-60) på  titelbladet  som 'Ansvarshavende  Redacteur,  Udgiver  og  Forelægger'. Han var af bladets  stråredaktører den første 'seriøse', idet han  dog var stu­ dent.  Han  holdt  indtil  august  1842, hvor  han  blev  idømt  fire  års  censur.1 0 Goldschmidts  virke  var  således  anonymt,  og  anonyme  eller  pseudonyme var også de bidrag, man gennem byens større boghandlere kunne indleve­ re  til bladet.

I  det  første  num mer af Corsaren, der udkom den 8. oktober  1840, fin­ des bladets program-artikel. Bladet ville levere 'alvorlige politiske Afhand­ linger og dybtgaaende Recensioner', hvilket sidste uddybes derhen, at det var bladets hensigt 'at hævde og værne om Literaturens Reenhed og Vær­ dighed'. Derudover skulle bladet indeholde  et lettere, underholdende stof såsom 'smaae originale Fortællinger eller gode Oversættelser (...) samt un­ der  Rubriken 'Charivari'   smaae  Bemærkninger  over  de  Gjenstande,  som paa denTid beskjæftige den almene Opmærksomhed'. Endelig var det pla­ nen, at disse Charivari-artikler skulle ledsages af karikaturtegninger, hvilket også efterhånden -  som enhver Kierkegaard-læser ved -  blev realiseret.

Samme  dag, som Kierkegaards  forsvar fandt  sted, altså  onsdag  den  29. september, var der deadline for næste nummer af Corsaren, som følgelig ud­ kom fredag den  1. oktober. Alene af denne grund finder man hverken for­ svaret eller disputatsen omtalt, om end man finder en allusion til undertit­ lens 'med  stadigt  Hensyn  til'  under  en  rubrik  med  fingerede  prisopgaver. Dette nummer 48 af Corsaren indeholder i øvrigt den redaktionelle erklæ­ ring, som Goldschmidt ofte vender tilbage til i sine erindringer.1 1   Folk for­ langte -  også  Kierkegaard -  at Corsaren 'altid  skal  være 'm orsom t'', mens de  alvorlige  artikler ikke  hørte  hjemme  i bladet. H erim od krævede  Gold­ schmidt bladets ret og frihed til udtrykke ærbødighed: 'Man give os Frihed og det tørre Brød, og vi give  til  Gjengjæld 'Corsaren og den  Champagne, den undertiden skjænker'.

Med nummer 49 fra den 8. oktober kunne Corsaren fejre  ét års fødsels­ dag.  I  en  indledende  'Charivari'-artikel  fremvises  det  stolte  program  for festdagen, som  redaktionen  havde  planlagt.  Og  her  er  det  så, Kierkegaard gør  sin  entré  i Corsaren, idet  han  tegner  sig for  en  stor  del  af eftermidda­ gens underholdning. Man læser:

'Kl. 3  holdes i  Forsamlingshuset  en stor U niversitets-Disputats. For at  den kan blive saa kort som  m ulig, om handler den 'Ironien hos Kierkegaard.' D er udnævnes en Respondens, to ordentlige og een uordentlig O pponent. D is­ putatsen er skreven for en Flaske  Cham pagne, og, som  Beviis for, at Forfat­ teren, her som  ved alle Disputatser, skal have B elønningen, enten han feirer i  D isputatsen  eller ikke, har han  drukket  den i  Forveien.'

Denne  vittige  bekendtgørelse  er  naturligvis  fingeret.  Den  forudsætter  på intet punkt, at forfatteren har været tilstede ved det egentlige forsvar. Man

må vel formode, at den, der var nærmest til at arrangere Corsarens fødsels­ dagsfest, var  Goldschmidt, og at  det følgelig var ham, der har forfattet bekendtgørelsen. Da forsvaret, som vi  ovenfor har set, fandt sted samme dag, som Goldschmidt afsluttede nummer 48, kunne han vel ikke have været til­ stede. Dertil kommer, hvilket vi skal vende tilbage til, at  Goldschmidt i si­ ne erindringer fortæller, at han på dette tidspunkt ikke har set Kierkegaard, siden  de  ved  en  lejlighed  for  år tilbage  stødte  på  hinanden. Et  andet  spor, som peger på  Goldschmidt, er, at  der nu  gavmildt  skænkes  af den  Cham­ pagne, som netop blev lovet i nummer 48!

Når muligheden  af en  anden  forfatter  overhovedet  skal  antydes, beror det på  de ligheder, der forekommer mellem denne lille bekendtgørelse  og den senere anmeldelse i nummer 51. Den førstes tale om en 'UniversitetsDisputats' og om forholdet 'her som ved alle Disputatser' genfinder man i  den senere, ligesom også antydningen af, at Kierkegaard var beruset. End­ videre den førstes fokusering på 'Ironien hos Kierkegaard', som akkurat er temaet for den senere. Sagen er imidlertid den, som vi snart skal se, at Goldschmidt selv fralægger sig ansvaret for den senere artikel i nummer 51.

Fire  dage  senere,  nemlig  tirsdag  den  12.  oktober, hævede  Kierkegaard sin forlovelse med Regine Olsen.1 2  Hvis SK havde planlagt sin udenlands­ rejse til Berlin for at høre Schellingja faktisk havde planer om at blive i ud­ landet i  1K år,1 3   så  er  det  klart, at  bruddet  ikke  skete  spontant. Tværtim od sker det bekvemt midt mellem disputatsforsvaret og den snarlige afrejse. Et sådant brud vakte  opsigt i  samtiden, og mange  opfattede  det  som skanda­ løst.1 4   H vornår bruddet  er kommet  til  offentlighedens  kendskab, er blevet bysnak,1 5   vides  ikke, men  der  er  formentlig ikke  gået  lang  tid.  Når  denne forlovelseshistorie  må  omtales her, skyldes  det, som vi  snart skal se, at man ved et nærmere eftersyn finder et vink til denne begivenhed i Corsarens an­ meldelse af disputatsen.  For at give rygtet tid til at sprede sig kan man sprin­ ge over det næste nummer af Corsaren, som udkom den 15. oktober, og som intet indeholder af interesse.

Da  er  vi  fremme  ved  nummer  51  med  den  famøse  anmeldelse. Dette nummer blev afsluttet onsdag den 20. oktober, hvilket ville give rygtet om forlovelsesbruddet omkring en uge til at nå frem til forfatteren. Dette fore­ kommer plausibelt. Inden man læser anmeldelsen, som altså udkom den 22. oktober, og inden vi  derefter går nærmere  ind på indholdet af den, må vi lige  afslutte  den historiske  kronologi.

Sagen  er  den, at  Kierkegaard  ikke  kan  have  haft  megen  tid  til  at  nyde anmeldelsen, hvis  han  da  overhovedet har læst  den. For lige  så sikkert  det er, at anmeldelsen udkom fredag eftermiddag, ligeså sikkert er det, at man­ dag  formiddag  den  25.  oktober  blev  Kierkegaard  fulgt  til  det  preussiske postskib 'Königin Elisabeth' af sin bror, Peter Christian, og vennen, Emil Boesen.1 6   O g han vendte ikke tilbage til København før marts næste år.

## II.  Corsarens  tak-adresse

Teksten, som blev trykt i Corsaren, 1841, nr. 51, den  22. oktober, sp. 7-8,1 7 indeholder en mængde sidetal, der henviser til førstetrykket af Om Begrebet Ironi; disse sidetal findes anført i SKS-udgaven, hvor man også finder even­ tuelle  dunkelheder forklaret i kommentarbindet.

(Om Begrebet Ironi med stadigt Hensyn  til Socrates/ af S. Kierkegaard. Philipsens Forlag.

At  vi  vare  tilstede  ved  Hr.  Kierkegaards  Ironi-Disputats  (baade  Disputats over Ironi og, ligesom alle  andre Universitets-Desputatser, Ironi over U ni­ versitetet), og hvilken  Nydelse vi  havde ved vor Nærværelse, have vi  alle­ rede i et foregaaende Nr. kortelig søgt at antyde. Efter nu at have gjennemlæst selve Afhandlingen, ville vi forsøge at lette vort Hjerte for den næsten overstrømmende  Taknemlighed,  som  derved  er  paakommen  os,  ved  en Tak-Adresse  til  Hr.  Kjerkegaard,  i  hvilken  vi,  for  endydermere  at  hædre ham, bibeholde  hans  egne Vendinger  og Talemaader,  og  saaledes  virke  til Priis  og Berømmelse baade for ham og for os selv. -  Altså:

Tak, elskede Kierkegaard, for Din Ironi! -  Du er ikke fremtraadt ad modum Peder Erik Madsen med hvide  Handsker paa  (Pag. 264), nei!  Du har overgaaet vore  dristigste  Forventninger. Thi medens Mængdens  Undersø­ gelser ende og begynde i et stagneret Gadekjær (P I2) medens den for-kierkegaardske Verdens  lærde  Grædekoner  (P.175)  famlede  som  Blindebukke efter Ideen  (P. 47)  og de taarerige Menneskevenner opfyldte Aarhundreder med deres Tuden  og Sukken  (175), medens  de  efter Xenophons  Mellemhverandre  (P.  189),  hvis  Udviklinger  ere  ganske  i  samme  Smag  som  vort 'Folkeblads'  Grundigheder eller en naturbeundrende  Seminarists himmel­ ske Degneskrig (P. 15) -  fremstillede Socrates som en godmodig, snaksom, snurrig Patron, der mener det saa inderlig godt med hele Verden, naar den blot  vil  høre  paa  hans  Slaabrokspassiar -   en  skikkelig  Spidsborger  (P.  11), der bevæger sig i Empiriens  nedenoms  slette  Uendelighed  (P.  19), en  geskjæftig Probenreuter fra en Maadelighedspropaganda (P. 132) -  saa har Du, o Kierkegaard, lig Plato, anbragt en uhyre Løftestang og vippet Socrates tilveirs i et ret m untert Himmelspræt, at vi skulde see, hvor pudseerlig han ta­ ger sig ud i et saadant Hurlumhei  (P. 58); Du har ladet os see det guddom­ melige Islæt midt under Pakæslernes Skry  den (P. 13), at vor omføitende Betragtning ei længere skal strippe ind i Mangekanten  (P. 17). O g Du har ik­ ke  ladet  os  blive  fastende Vidner  til,  hvorledes  D u  storkeagtig  fordybede Dig i  den langhalsede  Flaske  (P.  147); men Du  har viist  os, hvorledes  Protagoras  og Socrates veie  Salt mod hinanden  (P 57).

For Alt  dette,  o  Kierkegaard  med  Fornavnet  Søren!  Modtage  Du  vor Tak.

## P.S.

Naaer vi nu herefter indrøm m e, at Hr. Kierkegaards Afhandling uagtet det­ te  forbausende  Sprog  er  Interessant  for  dem , som   have Taalm odighed  til  at giennemlæse  den, saa  bevise  vi  form eentlig  ved  denne Tilstaaelse  -   vel  at mærke, naar den er sat i  Forbindelse m ed Ovenstaaende, Hr. K. al den R et­ færdighed, der bør vederfares  ham.'

## III. Eftertanke

## 1. Corsarens anmeldelse af Kierkegaard

Selvom  den  anonyme  anmeldelse  af Kierkegaards  disputats  i  nummer  51 optræder i  to  spalter  under  rubrikken: 'Literatur', forvisser  man  sig  snart om, at  der ikke  er  tale  om  en  af de 'dybtgaaende  Recensioner', der blev lovet i program-artiklen. Efter en kort optakt følger en kæde af citater, som er indrammet af et indledende og et afsluttende patetisk udbrud af taknem­ melighed. Til sidst er tilføjet et postscriptum.

Artiklen begynder med at henvise til den tidligere notits, hvori det skul­ le  være  antydet,  at  'vi',  dvs. Corsaren, havde  været  til  stede  ved  forsvaret. Men som allerede nævnt, er der intet, der tyder på, at Corsaren var til stede. Det var en stor nydelse  at have været tilstede ved handlingen, hævdes  det, men den nydelse, der blev fremhævet på Corsarens fødselsdag, synes mere at være knyttet til Kierkegaards person samt  champagnen  end til nogetsomhelst andet. Ergo skal anmeldelsen opfattes som en ironisk spas?

Vi, Corsaren, hedder det, må -  efter at have læst afhandlingen -  'forsø­ ge  at lette  vort  Hjerte  for  den  næsten  overstrømmende Taknemmelighed, som  derved  er  paakommen  os'.  Denne  overdrevne  pathos  forekommer ironisk i et moderne øre, men måske skal den her blot drillende alludere til en  tilsvarende  pathos  i Om  Begrebet  Ironi.™  Corsaren vil  forme  en  'TakAdresse  til  Hr.  Kjerkegaard'.  Da  udtrykket 'adresse'   normalt  betegner  en skriftlig  henvendelse  fra  flere  personer, især  fra  en  folkerepræsentation  til statens  overhoved, virker Corsarens begejstring atter noget  overdrevet, dvs. spøgende. Derpå følger dette jyske, sendrægtige 'Kjerkegaard', som vel ikke  er nogen trykfejl, men snarere en art morsomhed eller latterliggørelse,1 9 som også senere bemægtiger sig fornavnet, Søren.

Artiklens hoveddel  er utvivlsomt  den 'citatsalat  af bogens  mest  ekstra­ vagante udtryk',2 0  som nu træder læseren i møde. Det er en sammenvæv­ ning af 15 korrekte citater, der med overvejende fokus på Sokrates er pluk­ ket rundt omkring i  disputatsen. De  er arrangeret  efter formelen: 'Du  har ikke fremstillet den 'lave'  Sokrates, men har løftet denne op i en højere sfæ­ re'.  D ette  ædle  motiv kontrasteret af den forbavsende  eller vulgære  sprog­ brug skaber en effekt af tvetydighed. Spørgsmålet er, om der også under de anførte  citater  stikker  en  dybere  intention,  en  indforstået  meddelelse  til Kierkegaard og andre indforståede, som kan hentes frem under betragtning af citaternes kontekst i bogen. Lad os se på et eksempel.

I  den første passage hedder det: 'Du er ikke fremtraadt ad modum Peder Erik Madsen med hvide Handsker paa (Pag. 264), nei! Du har overgaaet vo­ re  dristigste  Forventninger'. Hvori består det morsomme  i  denne  citater­ nes punchliner? At den pedantiske Peder Erik Madsen dukker op? Hvad la­ ver han her, og hvad laver han i Kierkegaards disputats?  Han stammer som bekendt  fra  Ludvig  Holbergs  komedie Den  Stundesløse (1731),  hvor  han, søn af den ansete bogholder Erik Madsen, tropper op for at fri til datteren af den velhavende, regnskabsgale Vielgeschrey: 'Jeg er kommen hid skiønne Jomfru  efter den Aftale, som  er  gjort  imellem  Hr. Vielgeschrey  og min Far, at begiere hende udi al Tugt  og Høviskhed til min ægte Hustru, og at spørge hende, om hun vil have mig til sin ægte M and'. Hvorfor skal vi li­ ge erindres om denne træge kærlighedshistorie? M on ikke der stikker no­ get under? Slår man op i Kierkegaards disputats, læser man på det omhand­ lede sted:

'Ironien  kan  ogsaa  vise  sig,  idet  Ironikeren  søger  at  bringe  O m verdenen paa Vildspor sig selv betræffende. I  vor Tid, hvor de borgerlige  og selskabe­ lige  Forhold  næsten  gjøre  enhver  hem m elig  Kj ærlighedshistorie  um ulig, hvor  Byen  eller  O m egnen  som   oftest  allerede  m ange  Gange  har  lyst  fra Prædikestolen  for  det  lykkelige  Par,  førend  Præsten  har  gjort  det  første Gang; i  vor Tid,  hvor  det  selskabelige  Liv  vilde  see  sig  en  af sine  kjæreste Forrettigheder  berøvet,  hvis  det  ikke  havde  M agtfuldkom m enhed  til  at knytte  Kjærlighedsbaand,  og  tillige  at  have  paa  egen  (ikke  paa  Præstens) Opfordring m eget derim od at sige, saa at den offentlige  O m tale  først giver en  Kjærlighedsforstaaelse  sin  G yldighed,  og  en  Forbindelse  indgaaet  uden ByensVidende næsten ansees for ugyldig eller idetm indste for et skamm e­ ligt  Indgreb  i dens R ettigheder, ligesom  B edem æ nd ansee  Selvm ord for en utilladelig Listen sig ud afVerden -  i vor Tid, siger jeg, kan det vel stundom forekomme  En  og Anden  nødvendigt at  spille  falsk, naar  han  ikke  ønsker, at  B yen  skal  paatage  sig  det  hæderlige  H verv  at  frie  for  ham,  saa  han  selv blot  behøver  at  vise  sig  m ed  det  sædvanlige  Frieransigt  ad  m odum   Peder Erik Madsen, m ed hvide Handsker paa og en skizzeret Haandtegning over sine  Livs-U dsigter i  Haanden, tilligem ed andre bedaarende Tryllemidler (et ærbødigst  Prom em oria  ikke  at  forglem m e),  der  bruges  ved  det  sidste A n ­ greb' (SKS 1 ,2 9 0 ).

Er det Kierkegaard selv, der her er karakteriseret?  Den ironiker, der forlo­ vede sig sideløbende med, at han arbejdede på en disputats om ironi? Den­ ne Kierkegaard er ikke en sådan Peder Erik Madsen: 'nei! Du har overgaaet  vore  dristigste  Forventninger'.  I  stedet  for  at  lade  byen  fri  for  sig  har Kierkegaard på det højtidelige tidspunkt hævet forlovelsen. Klart et ironisk vink  til  Kierkegaards  forlovelseshistorie  foranlediget  af det  aktuelle  brud? Men i så fald den eneste  offentlige omtale i samtiden anno  1841.

Nogle  citater  synes  imidlertid  kun  bragt  på  grund  af udtrykkets  sær­ egenhed, som fx det, 'at vor omføitende Betragtning ei længere skal strip­ pe ind i Mangekanten'. Mens andre faktisk først fungerer netop idet, de er løsrevet fra konteksten, som fx det, at 'Du storkeagtig fordybede Dig i den langhalsede Flaske'. Løsrevet hentydes til den berusede Kierkegaard, mens man i konteksten kun vil finde fabelen om storken, der indbød den ærger­ lige  ræv til at spise  af den storkeagtige service.

I  det afsluttende postscriptum finder man den noget kejtede 'indrømmel­ se'   eller 'tilståelse', at  Kierkegaards  afhandling -   trods  sproget er  interes­ sant for dem, 'som have Taalmodighed til at giennemlæse den'. Med den­ ne (rigtignok afmålte) ros, og kun 'naar den er sat i Forbindelse med Overstaaende',  kan  Kierkegaard  ikke  forlange  mere.  Det  ejendommelige  ved denne erklæring er, at den  ovenstående tak-adresse forudsættes  at være  en entydig negativ kritik,ja så negativ, at der i det hele taget er brug for e t post­ scriptum. Herved ofres det tvetydige, og den sproglige opramsning far sam­ me funktion som påtalen i professorernes votum. Herved ignoreres den be­ gejstring,  der  hæver  tak-adressen  op  i  det  ubestemte, svævende!  Man  har med særlig hensyn til dette postscriptum kaldt artiklen  en  rosende2 1   eller  en positiv2 2  anmeldelse af Kierkegaard, hvilket altså, som det også er blevet be­ mærket,2 3   er en noget hasarderet dom.

Artiklen synes præget af en overlegen tvetydighed, en højtidelig, ironisk jargon, som nok vil imitere Kierkegaard, men som også kan virke distance­ rendeja indimellem ligefrem flabet. Hvis  man karakteriserer artiklen som

'an  inadequate  review',2 4   siger man  ikke  for meget. M en  så  smutter man også  uden  om  den  vanskelighed  at  bestemme  artiklens  tone, dens  særlige humør, dens grad af aggressivitet eller sympati. I  den vistnok tidligste  om­ tale hedder det, at Corsaren i sin artikel har 'gjort adskillige Løjer med Kierkegaards Doktordisputats'.2 5  Senere har en kaldt anmeldelsen 'drillende'2 6 , en  anden 'spøgende',2 7   en  tredje  en 'kåd journalistik', der var 'festlig',2 8 en  fjerde  har  følt, at 'Tonen  var  Spids, men  ikke  blodig',2 9   mens  atter  en femte  om  anmeldelsen  har  sagt: 'den  var  ikke  uvenlig  mod  Kierkegaard, men ironiserede venskabeligt over hans noget manierede sprog.'3 0  På over­ fladen kan Corsarens taksigelse, om den så opfattes som oprigtig ment eller blot som satirisk forstillelse, godt virke som en kåd deklamation, der kun vil udstille Kierkegaards forbavsende sprogbrug. Man fornemmer af og til en art godmodig tone, mens man andre steder far indtryk af en dybere, mere po­ lemisk satire.

## 2. Goldschmidts erindringer

Det  fremgår  af Me'fr  Goldschmidts  erindringer,  som  udkom  i  1877,3 1   at Kierkegaard  tilsyneladende  har  spillet  en  ligeså  afgørende  rolle  for  Gold­ schmidts  livsudvikling, som Corsaren har  spillet  det  i  Kierkegaards.  Goldschmidt fortæller, at han første gang mødte Kierkegaard hos familjen R ør­ dam i sommeren  1837, og at Kierkegaard her spurgte ham, om han havde læst A f   en endnu Levendes Papirer: 'Jeg havde læst den og huskede bedst N o­ get  om H.C. Andersen; men forstaaet den i  den Udstrækning, han  ønske­ de, havde jeg ikke; dog, da han spurgte og forklarede, vilde jeg ikke lade mig gaa paa, men sagde Ja og Ja.'3 2  M an har ofte gjort opmærksom på, at Goldschmidt må have husket forkert, idet Kierkegaards bog først udkom året ef­ ter. Derfor har man henlagt mødet til  1838. Da A f  en  endnu  Levendes Papi­ rer udkom den 7. september  1838, harmonerer det  dog dårlig med, at der skulle  have  været  sommer. Og da  Goldschmidt  tilsyneladende  ikke  havde bogen præsent, da han talte med Kierkegaard, må man vel forudsætte, at der er gået nogen tid, siden bogen udkom. Så enten mødtes de efteråret/vinteren  1838  og talte  om Kierkegaards  bog, eller  også  mødtes  de  i  sommeren 1837, men  talte  ikke  om  Kierkegaards  bog, eller  også  mødtes  de  måske  i sommeren  1839,  hvor  Goldschmidt  havde  glemt  det  meste  af,  hvad  han havde læst. Det er ikke let at afgøre.

Den anden gang, Goldschmidt stødte på Kierkegaard, var i forbindelse med Corsarens anmeldelse af Om Begrebet Ironi. Goldschmidt fortæller:

'Der blev  sendt  m ig  en A nm eldelse  af hans  M agister-Disputats: 'O m   B e-

grebet  Ironi  m ed stadigt  H ensyn  til  Sokrates'  -   eller  egenlig ingen A nm el­ delse, m en en ironisk Tak-Adresse m ed Benyttelse af hans eget paafaldende, maniererte  Sprog. Artiklen  var velskreven; m en jeg   vilde  dog  nok  se  selve Bogen, læste  den  og  fandt,  at  der  for  R etfæ rdigheds  Skyld  burde  tages  et Forbehold m ed H ensyn til dens  Indhold, og det gjorde jeg i  en kort Efter­ skrift, hvorved jeg  igjen savnede Evne  til aandfuld, overlegen A nerkjendel­ se,  m en   d og  fik  taget  m it  F orbehold  (Nr.  51).  D en gan g  viste je g   ikke,  om den Kierkegaard var den samme, som  jeg havde truffet hos Provstinde R ør­ dam; m en  strax  efter  m ødte  han  m ig paa  Gaden  og  sagde, at jeg   nu  havde haft fat paa ham i 'Corsaren', m en han havde ikke  Grund til at Klage, hvor­ im od han m ente, at A rtiklen m anglede Kom position; jeg  skulde lægge  m ig efter komisk K om position, det var m in  Opgave.'3 3

Der er flere  interessante  oplysninger i  Goldschmidts  redegørelse.Vi  far at vide, at  artiklen  og  dens postscriptum er  skrevet  af to  forskellige  forfattere. Vi får oplyst, at artiklen blev tilsendt udefra, men vi får ikke  oplyst, hvem forfatteren  er. Måske kendte  Goldschmidt ikke forfatteren, da man kunne indsende  sine  bidrag  anonymt,  eller  måske  ville  han  af  en  eller  anden grund ikke  oplyse  det. Vi  får  oplyst, at  Goldschmidt  selv  er forfatteren  til postscriptum, m en hans begrundelse for stiltiende at anbringe denne redak­ tionelle  bemærkning forekommer tvivlsom. Hvorfor skulle  han  dog for­ syne en velskrevet artikel med en så afstikkende,ja ganske malplaceret m o­ difikation?

Han hævder, at han efter at have læst artiklen gerne selv ville se bogen. Hvorfor var det nødvendigt? Var det for at forvisse sig om, at de indsendte citater fandtes i bogen? M en hvorfor skulle han betvivle det? Han hævder, at han faktisk læste bogen. Hvis det er sandt, hvorfor findes der så ikke den mindste  eftervirkning heraf i postscriptum? Man måtte vel tro, at læsningen af en sådan bog ville gøre et vist indtryk. Han erklærer, at han efter at have læst  bogen  'for  Retfærdigheds  Skyld'  måtte  anerkende  bogens  indhold. Nu havde  Goldschmidt jo  netop  i  nummer 48  talt  om Corsarens ret  til  at vise  ærbørdighed, men er dette postscriptum virkelig et  udtryk for en sådan anerkendelse?  Selv  hvis  man  fraregner  den  ubehjælpsomhed  i  kunsten  at rose, som Goldschmidt undskylder sig med ikke at besidde, hvor meget ros ligger der så  egentlig i  den bemærkning, at bogen 'er Interessant for dem, som have Taalmodighed til at giennemlæse den'? Hvis det er 'al den R et­ færdighed,  der  bør  vederfares'  Kierkegaard,  så  må  man  sandelig  sige,  at Kierkegaard er ilde stedt.

Goldschmidt  fortæller,  at  han  på  dette  tidspunkt  ikke  vidste,  om  den Kierkegaard, der  skrev  disputatsen, var  den  samme  som  den  Kierkegaard, han havde mødt et par år tidligere. Hvorfor siger han det? Er det for at stil­ le sin egen sag i et bedre lys, idet hans dom far et skær af objektivitet og re­ delighed? Jamen er det overhovedet muligt, at Goldschmidt som angiveligt har læst Afen endnu Levendes Papirer ;   og drøftet  denne  med dens forfatter, at han ikke skulle vide, at det var denne Kierkegaard, der stod bag disputat­ sen?  Er det  muligt, at  han  i  sit blad  trykker  en  artikel  m ed  et  ironisk vink til  en  aktuel forlovelseshistorie  uden at vide, hvem Søren Kierkegaard var? Det forekommer ikke  overbevisende. I  så fald  skulle  den  første  notits  om Kierkegaard i Corsarens fødselsdagsnummer også være  affattet  uden  kend­ skab til offeret, eller hvordan?

En mere plausibel forklaring på Goldschmidts postscriptum er den, at det var straks efter den første artikel, han mødte SK på gaden.3 4  Da kunne Kier­ kegaard have sagt, at Goldschmidt 'nu havde haft fat paa ham i 'Corsaren'', hvilket forresten viser, at Kierkegaard kendte ophavsmanden bag bladets el­ lers hemmelighedsfulde redaktion. Og Kierkegaard kunne have sagt, at han ikke  havde 'Grund til at klage', om end artiklen manglede 'komisk kom­ position'. Hvis det forholdt sig således, så forstår man bedre, hvorfor Gold­ schmidt følte trang til at tilføje et postscriptum til den anden artikel, og hvor­ for dette postscriptum nærmest adresserer sig til Kierkegaard, som han jo  el­ lers ikke kendte. Hvis han netop havde mødt Kierkegaard på gaden og var blevet  belært  om 'komisk  komposition', så  forstår  man  godt, hvorfor  han ikke kunne trykke en artikel om Kierkegaard uden selv at tilføje en lille 'an­ erkendende'  hilsen. At et sådan møde må være forudsat i postscriptum sand­ synliggøres  også  af det  forhold, at  Kierkegaard  som  nævnt  rejste  til Berlin mandag formiddag, hvor Corsaranmeldelsen var  udkommet  fredag  efter­ middag. Sandt  nok, de  kunne  have  mødtes  i  weekenden, men  mere  taler for, at det skete tidligere.

Goldschmidts skildring af dette møde med Kierkegaard er helt centralt i  fremstillingen af hans egen livsudvikling og som forsvar for sin egen Cor5ør-virksomhed. Da nemlig Kierkegaards efterladte papirer begyndte at ud­ komme i 1860'erne med de smertelige udfald mod Goldschmidt, var den­ ne ligesom tvunget til at give sin version af historien. Goldschmidt vil vi­ se, at han i begyndelsen stod på god fod med Kierkegaard,  ja at Kierkegaard ligefrem  tilskyndede  ham  med  denne  fordring  om  komisk  komposition. Goldschmidt  vender  atter  og  atter  i  sine  erindringer  og  breve  tilbage  til denne 'kierkegaardske Opgave', som blev bestemmende for hans liv.3 5  Det er helt sikkert, skriver Goldschmidt om Kierkegaard, 'at han, uden at enten han  eller jeg kunde  ane  det, den  Dag sleb  den  Spids, der senere  stak  ham selv.'  D er  går  således  en  lige  linje  fra  denne  første  anmeldelse  af Kierkegaards værker til det store vendepunkt i  1846.

## 3. Hvem har skrevet tak-adressen?

Ifølge Goldschmidt erindringer mødte han først P.L. Møller (1814-65) næ­ sten et år efter artiklen om Kierkegaard,3 6  men -  som Henning Fenger rig­ tigt  har bemærket: 'intet forhindrer Møller i at have bidraget til  Corsaren før  det  personlige  møde  i  eftersommeren  1842  (man  kunde  efter  tidens skik levere  anonyme bidrag gennem byens kendeste boghandlere)'.3 7   Hos Fenger finder man desværre ingen argumenter, men kun denne intuition. Heldigvis har K. Bruun Andersen længe før Fenger leveret et godt, om end ikke definitivt, argument for, at forfatteren til Corsarens tak-adresse var P.L. Møller. Bruun Andersen har nemlig observeret, at P.L. Møller i  sit famøse essay 'Et Besøg i Sorø', som i  1845 ligesom indledte Corsaraffæren, frem­ fører den spøjse vending af Kierkegaard: 'stripper ud i M angekanten', som netop blev fremhævet i tak-adressen.3 8  Denne overensstemmelse forekom­ mer ligeså lidt tilfældig, som når Møller afslutter 'Et besøg i  Sorø' med at erklære: 'Havde  han  [Kierkegaard]  levet  under  Forholde, der  havde  nødt ham til ogsaa at bekymre sig om Andet end sine egne Griller, saa havde han vistnok udviklet en høiere Kraft; men nu staaer han som en Ironi over Iro­ nien. Saaledes forekommer det i det mindste mig'.3 9

P.L.  Møller  er  en  oplagt  mulighed.  Selvom  man  forkaster  Frithiof Brandts vidtløftige spekulationer om et indgående forhold mellem Kierke­ gaard og Møller tilbage i  1830'erne, som førte til, at Møller blev modellen for Johannes Forføreren i Enten -  Eller,4 0 så tyder dog alt på, at de to har haft et godt kendskab til hinanden. I 'Et Besøg i Sorø' viser Møller, at han end­ nu har A f   en  endnu  Levendes  Papirer præsent,4 1   mens  han i sin  anmeldelse  af Afsluttende  uvidenskabelig  Efterskrift ikke  kun  har  Kierkegaards  debutbog, men også hans 'ret pikante Korsarartikler' fra  1834-36 frisk i hukommel­ sen.4 2   N år  man  har peget på  P.L. Møller som den  anonyme forfatter til  de Humoristiske Intelligentsblade, der udkom i maj  1836, og som var en overle­ gen satire over Kierkegaard og hans ellers triumferende ungdomsartikler, så synes der god grund til at istemme denne formodning.431  så fald har Kier­ kegaard  virkelig  haft  en  holmgang  med  Møller  til  gode  allerede  før,  han egentlig begyndte sit forfatterskab.4 4

Noget  karakteristisk  for  Møller  er  den  specielle,  satiriske  citatteknik,

hvor han  af et  værk  udplukker  en  hel  kæde  af forbløffende  udtryk  til  al­ mindelig morskab for læseren. Det er denne teknik, man finder så udpræ­ get i Corsarens tak-adresse, men som man også finder fx i Møller anmeldelse af  Afsluttende uvidenskabelig Efterskrift samt i Humoristiske Intelligentsblade.4 5 Møllers polemiske greb  er at reducere  et værk til det latterlige, overlegent at fremhæve tvetydige træk, som derpå udstilles.

Endvidere  er  det  karakteristisk  for Møller, at  han  ikke  skyr  tilbage  for gennem  hentydningens  kunst  at  levere  personlige  angreb. Tak-adressens hentydning  til  forlovelseshistorien  har  således  sin  pendant  i  'Et  Besøg  i Sorø',  hvor  Kierkegaards  forlovelseshistorie  hæmningsløst  hudflettes.  Et andet karakteristisk træk ved Møller er hans vrængen af Kierkegaards navn. Tak-adressens 'K/erkegaard'  genfinder man også i anmeldelsen af Efterskrif­ ten ,  hvor  også  fornavnet 'Søren', som  Kierkegaard  ellers  aldrig benyttede, drages frem.4 6

Hvis Møller er artiklens forfatter, som meget tyder på, så har vi her den anden  centrale  figur -   den  første  var  Kierkegaard -   i  Goldschmidts  selv­ fremstilling i  erindringerne. Det  er tankevækkende, at netop  disse  tre per­ soner, som tørnede sammen i  1846, allerede ligesom var samlet her i  1841. At så Kierkegaard måske også har haft et hængeparti med Møller fra  1836, er en helt anden historie.

## Noter

1. Citeret efter Søren Kierkegaards  Skrifter (herefter forkortet: SKS) K l,  1997, s.  133-138.
2. Nemlig  af Carl Weltzer  i 'Omkring  Søren  Kierkegaards  Disputats' i Kirkehistoriske  Samlinger, 6. række, bind 6, Kbh. 1948-50, s. 284-311.
3.  Jf. F.C. Sibberns ledsagebrev til teserne dateret den 7. september  1841, trykt i SKS K l,  141.
4.  Se Tonny Aagaard Olesen 'Kierkegaards Schelling. Eine historische Einführung', in Jochem Hennigfeld &amp;Jon Stewart (udg..): Kierkegaard und Schelling. Freiheit, Angst und Wirklichkeit, B erlin/N ew York 2003, s.  1-102.
5.  Jf. Berlingske Tidende, nr. 227, 29. september  1841.
6. Se SKS Kl, 144f.
7.  Se Bruce H. Kirmmse 'Socrates in the Fast Lane: Kierkegaard s The Concept of Irony on the Uni­ versity' s Velocifere.  Documents,  Context,  Commentary,  and  Interpretation'  i  Robert  L.  Perkins (red.) International  Kierkegaard  Commentary, bd.  2 (The  Concept  of Irony), Macon,  Georgia: Mercer University Press, 2001, s. 71-82.
8.  Jf.  Frederik  Becks  anmeldelse  i Fædrelandet, nr.  890  og  897, 29. maj  og  5. Juni  1841. Beck  havde også trykt sin anmeldelse på tysk i Deutsche  Jahrbücherfür Wissenschaft und Kunst, Halle  1842, nr. 222223, s. 885-891.
9.  Se Uffe Andreasens 'Efterskrift' til det fotografiske  optryk af Corsaren, 1979, bd. 7, s. 50-59.
10. Se Uffe Andreasen 'Efterskrift', s. 45-48. Morthensen blev i øvrigt i begyndelsen af 1850'erne re­ daktør af det succesfulde satireblad, Folkets  Nisse, som også havde Kierkegaard på menuen.
11. Se fx Mei'r Goldschmidt Livs Erindringer og Resultater, udg. af M orten Borup, Kbh.: Rosenkilde og Bagger, 1965, bd. 1, s. 156.
12. Se nydateringen af forlovelsesbruddet i kommentaren til journalen NB14, i SKS K22, 462f.
13. Se Notesbog 15:4, SKS 19,437.
14.  Som fx F.C. Sibbernjf. Kierkegaards brev til Emil Boesen den 31. oktober 1841, B&amp;A, nr. 49, bd. 1, s. 71.
15. Se fx Kierkegaard brev til Emil Boesen 16. november 1841 (B&amp;A, nr. 50, bd. 1,74)  og sammes brev til  PJ. Spang den  18. november  1841 (B&amp;A, nr. 51, bd.  1, s.75f.).
16.  Jf.  Peter  Christian  Kierkegaards  dagbog, Bruce  Kirmmse Søren  Kierkegaard  truffet.  Et  liv set af hans samtidige, Kbh.: C.A. Reitzel,  1996, s. 204.
17. Teksten  er  gengivet  efter  det  fotografiske  optryk  af Corsaren, udg.  af Uffe Andreasen, Kbh.: Det danske  Sprog-  og Litteraturselskab  &amp;  C.A. Reitzels  Forlag,  1979, bd.  1. Den  er siden  hen  genop­ trykt i  Børge Andersen Et vendepunkt i  Søren  Kierkegaards  liv. Artikler af P.L. Møller og  Søren  Kierke­ gaard, Kbh.: C.A. Reitzel,  1997, s.  11, og findes  oversat i Kierkegaard' s Writings, bd.  13 (The  Corsair Affair and Articles  Related  to  the Writings), overs,  af Howard V. Hong &amp;  Edna  H. Hong, Princeton, New Jersey: Princeton University Press, 1982, s. 92f.
18. Nemlig til det sted i den første del, hvor Kierkegaard gør overgangen fra Xenofon til Platon:'Min Recensent! jeg beder Dig, blot eet Punctum, een uskyldig Parenthes, for at give min Tak Luft, min Tak for den Husvalelse  je g  fandt ved Læsningen af Plato', SKS 1, 89.
19.  Dog forekommer denne  stavemåde  også  på  Kierkegaards  debutbog, A f en  endnu  Levendes  Papirer (1838).
20.  Jf. Helge  Hultberg Kierkegaard på vrangen, Kbh.: C.A. Reitzels  Forlag, 1988, s. 9.

21. Elias  Bredsdorff skriver  i  artiklen 'The  Corsair' i Bibliotheca  Kierkegaardiana, vol.  12,  Kbh.:  C.A: Reitzel, 1983, s. 128-142; s. 131:'The one prominent writer [dvs. Kierkegaard] whom The Corsair did not attack for more than five years was SK; it even went out of its way to praise him. The first time SK was praised in The  Corsair was 22.10.1841, No. 51, after the publication of The  Concept of Irony, when Goldschmidt added to the review by a causal  contributor a couple of laudatory lines about the book.'
22. Uffe Andreasen, 'Efterskrift', s. 32.
23. Helge  Hultberg, Kierkegaard på  vrangen, s.  9. betoner  artiklens  ironiske  tvetydighed. Over for  den ifølge  Hultberg  almindelige  mening, at Corsaren og  Kierkegaard  i  begyndelsen  havde  et  positivt forhold til hinanden, fremhæver han -  med rette -  at dette er en sandhed med modifikationer.
24. Se Howard V. Hongs 'Historical Introduction' i Kierkegaard's Writings, bd.  13, s. viii.
25. Se  Otto Borchsenius 'M. Goldschmidt og Korsaren' i Fra  Fyrrerne. Literære  Skizzer. Anden Række, Kbh.: C.A. Reitzel, 1880, s. 289.
26.  Se K. Bruun Andersen Søren Kierkegaard og Kritikeren PL. Møller med særlig Hensyn til Frithiof  Brandt: Den unge Kierkegaard  1929, Kbh.: Munksgaards Forlag, 1950, s. 17. Han mener også med hjemmel i  Goldschmidts erindringer, at anmeldelsen 'gør nar af'  afhandlingens sprog.
27.  Hans Kyrre M.  Goldschmidt, bd.  1, Kbh.: H. Hagerups  Forlag, 1919, s. 88.
28. Se  Helge Toldberg 'Goldschmidt og Kierkegaard' i Festskrift til Paul V .  Rubow, Kbh.  1956, s. 218.
29.  Aage Kabell Kierkegaard-Studiet i Norden, Kbh.: Hagerup, 1948, s. 60.
30. Elias Bredsdorff Corsaren,  Goldschmidt og Kierkegaard, Kbh.: Corsarens Forlag, 1977, s. 78.
11. 31 Mei' r Goldschmidt Livs Erindringer og Resultater, bd.  1-2, udg. af M orten Borup, Kbh.: Rosenkilde og Bagger, 1965  [1877].
32. Livs Erindringer og Resultater, bd.  1, s.  130f.
33. Livs Erindringer og Resultater, bd.  1, s.  156f.
34. Hvorfor HowardV. Hong i hans 'Chronology' har placeret samtalen et sted mellem 16. july og 11. august, altså  længe  før  forsvaret, er  en  gåde, som  vi  ikke  skal  forsøge  at  løse.  Se Kierkegaard' s Wri­ tings, bd.  13, s. xl.
35. Hvad angår temaet 'komisk komposition', se Livs  Erindringer og  Resultater, bd.  1, s.  156,  158f.,  165, 170, 173, 215  og 221-223, samt brevene fra Goldschmidt til Otto Borchsenius  1878-79, trykt i sid­ stes Hjemlige Interiører. Bidrag til Dansk Literaturs Historie, Kbh.: Gyldendal, 1894, s. 21,27f., 28f. og 59.
36. Livs Erindringer og Resultater ;   bd.  1, s.  168.
37.  Henning Fenger Kierkegaard-Myter og Kierkegaard-Kilder, Odense: Odense Universitetsforlag, 1976, s.  240.
38. Se K. Bruun Andersen Søren Kierkegaard og Kritikeren PL. Møller, s.  17, hvor forfatteren efter anfør­ te  overensstemmelse gisner: 'Mon ikke  denne Anmeldelse  er af Møller?'. Sml.'Et Besøg i  Sorø' i Gæa. Æsthetisk Aarbog, udg. af P.L. Møller, Kbh.  1846, s.  173.
39. 'Et Besøg i Sorø', s.  180.
40. Det udførlige kapitel 'P.L. Møller. Modellen til Johannes Forføreren?' i Frithiof Brandts Den unge Kierkegaard, Kbh.: Levin og Munksgaards Forlag, 1929, s. 160-304, er blevet gennemhullet af kom­ petente  forskere,  men  ikke  desto  mindre  lever  de  brandtske  spekulationer  ufortrødent  videre  i Kierkegaard-litteraturen. Skønt Brandt boltrer sig over  145  sider, har han  hverken  stillet Møller i forhold til Humoristiske Intelligentsblade eller til Corsarens tak-adresse.
41. 'Et Besøg i Sorø', s.  173f. Se  også Poul Behrendt 'En Literair Anmeldelse' i Tonny Aagaard Ole­ sen &amp; Pia Søltoft (red.) Den udødelige. Kierkegaard læst værk  for værk, Kbh.: C.A. Reitzel, 2005, s. 221233.

42. P.L. Møller Kritiske Skizzerfra Aarene  1840-47, udg. af Hans Hertel, Kbh. 1971, s. 240. Møllers ar­ tikel stod oprindeligt i Kjøbenhavnsposten, 27. og 28. marts  1846.
43. Se  Henning Fengers  indicier i Kierkegaard-Myter og Kierkegaard-Kilder, s.l78f., samt Teddy  Peder­ sens  argumenter  i Kierkegaards  polemiske  debut. Artikler  1834-36  i  historisk  sammenhæng, Odense: Odense Universitetsforlag, 1977, s. 150f. SKS K17, 88 siger:'måske'  Møller. En systematisk under­ søgelse  af dette forhold hører stadig fremtiden til.
44. Hvad angår Kierkegaards svar på angrebet fra Humoristiske Intelligentsblade, se SKS 17, 37-40. Her fremgår, at Kierkegaard tilsyneladende ikke er sikker på, hvem forfatteren er, men ikke desto min­ dre kalder ham 'æstetiker'  og 'unge mand'  samt fremmaner billedet af en fattig ånd, der blive  nødt til at stjæle -  akkurat som Møller senere karakteriseres i artiklen 'En Omreisende ÆsthetikersVirksomhed, og hvordan han dog kom til at betale  Gjæstebudet' ( Fædrelandet, nr. 2078, 27. december 1845).
45. I  anmeldelsen af Afsluttende  uvidenskabelig Efterskrift fremhæves, at forfatteren mod præster og spe­ kulative  filosoffer er 'uudtømmelig i 'opbyggelige'  Skjældsord, han kalder dem f. Ex. 'Docenter'  'Spekulanter'  -  'Privatdocenter -  'Ramsere'  -  'meget ærede  Ramsere'  -  'cautionerende  Præster'  'arrangerede, velbaarne Hrr. Professorer'- 'som have Tid til at tage sig afVerdenshistorien -  Astro­ nomer og Veterinærer'  -  'Høivise'  -  'dyrebare Tænker'  -  'Chinesere'  -  verdenhistorisk bekymrede Barbeersvende og Bedemænd'  -  'Spadserestokke'  -  'Opfindelse af Døbier'  -  'Skriverkarle'  -  'geistlig- verdslig Sluddermads'  -  'Bælgetrædere'  -  'Vexelerere i Forgaarden'  -  'lille bitte Dingeldangel'  og -  'de  som  gaae  videre'', P.L. Møller Kritiske  Skizzer, s.  243f.  I  det  satiriske  lystspil, som  er  trykt  i Humoristiske Intelligentsblade, nr. 3  (18. Maj  1836), fortæller den unge heibergianer Kierkegaard si­ ne allierede, at han har givet Kjøbenhavnsposten 'ordentlig Beskeed'. Hvad sagde du, spørger de al­ le, hvortil Kierkegaard svarer: 'Jeg sagde: Skillingsøl -  jeg sagde: moralsk Grønlangkaal -  jeg sagde: dito Boghvedegrød -  jeg sagde: Petersilie -  jeg sagde: Kraftsuppe -  jeg sagde: Niagara-Vandfald og saa sagde jeg: Ind i  en Port i Tordenveir!', Kierkegaards polemiske debut, s.  134.

46. P.L. Møller Kritiske Skizzer, s. 248.