Peter Halldorfs forfatterskab
Forfattere: Henrik Højlund
Tidsskrift: dttk (08-04-2022)

## PETER HALLDORFS FORFATTERSKAB

## Valgmenighedspræst, cand.theol. Henrik Højlund

Jeg  fik  i  mit  teologistudium  meget  tidligt  smag  for  oldkirkelig  teologi.  I  et  af de  første  semestre  meldte  jeg  mig  på  et kursusforløb  på  Menighedsfakultetet  om Athanasius.  (Det  var  dengang,  Menighedsfakultetet  kun  var  et  supplement  til studiet på universitetet). Det medførte, at jeg fra den tidligste studietid blev grebet af teologien i kirkens første århundreder, hvilket nogle år senere gav sig udslag i et speciale  (eller  stor  emnekreds,  som  det hed dengang) om kristologien i de første tre århundreder.

Men først  mange  år  senere  greb  den oldkirkelige teologi mig ikke blot fagligt, men  også trosmæssigt. Lidt forenklet sagt,  for  selvfølgelig  havde  det  faglige -  især  i  Menighedsfakultetets  sammenhæng - også et trosmæssigt aspekt i sig. Men lad mig sige det sådan: Det begyndte at stikke dybere ned, at tage fat i mig på et  mere  personligt  plan.  Det  fordybede og udvidede min helt personlige troshorisont. Og det skete i særdeleshed ved læsning  af  svenskeren  Peter  Halldorf,  hvis bøger fra begyndelsen af det nye årtusind begyndte  at  blive  oversat  i  en  strøm  til dansk.  (Selvom  der  i  øvrigt  stadig  er  en hel del uoversat af ham).

Igennem alle års læsning af og nogle gange  møde  med  Peter  Halldorf  har  det altid været et lille forunderligt sideaspekt, at  han  er  pinsemand.  Han  tilhører  den svenske pinsekirke og har været præst der i mange år, og er det i en vis forstand stadigvæk, idet han er leder af det svenske retrætested Nya Slottet Bjärka-Säby.

Jeg  tilstår  min  fordomsfuldhed:  Jeg så  ikke  dette  for  mig  med  pinsefolk  -  at en  pinsemand  kunne  lede  én  ind  i  den oldkirkelige  teologi  med  en  så  dyb  og omfattende  indsigt.  Hermed  også  sagt, hvad  der  er  et  hovedanliggende  i  Peters Halldorfs bøger. Det er inspirationen fra de tidlige kirkefædre (og af og til -mødre). Og  selvfølgelig  også  med  inspiration  fra alle de åndelige kapaciteter, der sidenhen selv har hentet inspirationen derfra, altså nyere og delvis nutidige navne. Men hele tiden med det fortidige i sigte. Den fortidige fælleskristendom, som Halldorf godt kunne kalde det. Eller som han skriver i forordet  til Duften  af  hellighed: »en  tro med  bredere  horisont«  (Halldorf  2008a,

Dansk Tidsskrift for Teologi og Kirke  / 01 / 22

5). I kirkens første årtusind, inden bruddet  mellem  øst  og  vest,  finder  Halldorf den fælles trosarv. Og i denne gamle fælleskirkelige  teologi  mener  han  at  finde redningsmuligheden for den vestlige verdens nedgang både med hensyn til civilisation og kristenhed.

Tidligere  rektor  ved  Præstehøjskolen i  Løgumkloster,  Niels  Thomsen,  tilslutter  sig  som  lutheraner  Halldorfs  ønske om  »en  tro  med  bredere  horisont«.  I  en af Halldorfs bøger skriver Niels Thomsen i  et  forord,  at  lutherske  kristne  har  brug for denne bredere horisont, fordi luthersk kristendom de sidste hundrede års tid er blevet »mager«, med tendens til »at konstruere kristendommen som et intellektuelt livsanskuelsessystem eller til at holde sig  til  en  dogmatisk  fundamentalisme« (Halldorf 2002, 4).

Peter  Halldorf  udtrykker  også  sit  anliggende på en lidt anden måde i samme forord til Duften af hellighed: »I bog efter bog er jeg vendt tilbage til det, der har været mit livs søgen: længsel efter dybde og hellighed«  (Halldorf  2008a,  5).  Der  har altså i alle hans bøger hele tiden været tale om en meget personlig trang: en længsel efter  dybde  og  hellighed.  Og  hans  trang og  søgen  efter  dette  er  tydeligvis  blevet besvaret fra især det første årtusinds, i de store linjer, endnu usplittede kirke. Halldorf finder fornyelsens mulighed i kirkens fællesrødder. Som han skrev i en personlig  hilsen,  da  jeg  købte  en  af  hans  bøger af ham: »Fornyelsen kommer fra roden«.

Den  personlige  længsel  og  lidenskab mærkes gennem alle hans bøger. Halldorf udgiver  sig  ikke  som  fagteolog.  Selvom hans bøger uden tvivl rummer dyb og om-

Dansk Tidsskrift for Teologi og Kirke / 01 / 22

fattende belæsthed i kilderne. Hans bøger er  i  en  vis  forstand  snarere  »andagtsbøger«.  Jf.  det  tyske  ord  »andacht«  -  eftertanke. Det er bøger, der fremmer troens eftertanke.  Det  er  trosreflekterende  bøger.

Jeg  har  tænkt  mig  at  disponere  denne artikel på en enkel måde, ved ganske simpelt  at  tage  Halldorfs  bøger  fra  en ende  af,  vel  at  mærke  de  bøger,  der  er oversat til  dansk,  og  give  et  kort  indblik i  hver  enkelt  bogs  anliggende  og  særligt bemærkelsesværdige pointer.

## Det fædrene ophav - historien om 21 kirkefædre

Jeg begynder med den, der blev udgivet først på dansk, på daværende forlag Aros -Det fædrene ophav - historien om 21 kirkefædre (sidenhen blev det Boedal forlag, som  overtog  de  allerfleste  udgivelser  på dansk). Alene titlen sender et tydeligt signal om det, jeg har pointeret: at Halldorf henter den store inspiration fra kirkefædrene. Og kirkefædrene i denne bog er hele rækken af  velkendte,  store  navne  fra  de apostolske fædres Ignatius af Antiokia til middelalderens Symeon den Nye teolog.

Hver af disse 21 kirkefædre får et kapitel, hvor der både er plads til det biografiske  og  bibliografiske.  Med  stor  indsigt lukker  Halldorf  os  ind  disse  kirkefædres vigtigste  og  stadig  betydningsfulde  anliggender,  men  selvfølgelig  også  i  deres fejlskud af forskellig art. Dog er Halldorfs ønske om den - forståeligt nok - grundlæggende positive fremstilling af fædrene så dominerende, at hans kritik af dem er ret  forsigtig  og  diplomatisk.  Det  bliver ganske  tydeligt  i  kapitlet  om  Origenes, som med rette fremhæves for sin enorme tanke- og skriveenergi og brede indflydelse  i  oldkirken,  men  hans  temmelig  problematiske  nyplatonsk  påvirkede  teologi med  til  syvende  og  sidst  fraskrivningen af  det  konkrete  fysiske  skaberværk  til fordel den sjæleligt-åndelige virkelighed, og  med  apokatastasislæren  som  konsekvens af det, får en meget afdæmpet kritik, og Halldorf udtrykker, som han også gør andetsteds (jf. senere), den i vores tid mere og mere udbredte, meget forsigtige åbenhed  for  apokatastasis  med  ordene: »Om ikke andet burde enhver kristen gøre denne forhåbning til emne for sin daglige bøn« (Halldorf 2002, 60).

I  denne  bog  åbner  Halldorf  også  for et  syn  på  teologien,  som  går  igen  i  flere af hans bøger. Teologien var hos disse 21 store teologer ikke et egentligt akademisk fag. Tværtimod ville netop en akademisk tilgang til teologien meget hurtigt bringe teologien ind på et falsk spor,  ifølge  kirkefædrene. Studier og forelæsninger var ikke nok til at kende Gud. Teologien var ikke  et  fag,  man  kunne  have  et  distanceret  forhold  til.  Dogmerne  skulle  ikke fremlægges som tankekonstruktioner, men derimod fremføres som lovprisning og  bøn.  Derfor  var  der  heller  ikke  langt mellem teologi og poesi, teologi og bøn, teologi og lovsang. »Det teologiske arbejde  var  ikke  intellektuelt  feinschmekeri, som  blev  dyrket  i  lukkede  akademiske cirkler. Det teologiske arbejde fandt sted midt  i  det  daglige  menighedsarbejde  og var motiveret af ansvaret for den gudstjenestefejrende menigheds åndelige velbefindende« (Halldorf 2002, 115). Man kan vist roligt konstatere, at Menighedsfakul- tetets navn er i bedste overensstemmelse med  de  teologiske  fædres  forståelse  af teologiens gavn.

Bogen  handler  om  21  fædre,  men Halldorf beskriver også i kapitlet om Hieronymus,  hvordan  kvinder  kunne  træde ind det teologiske arbejde med betydelig vægt. Hieronymus kom i nærkontakt med en  gruppe  aristokratiske  kvinder  i  Rom. Blandt  disse  var  Paula  og  Melania,  som begge gravede dybt og længe i teologisk læsning. Blandt andet lærte Paula sig selv at læse Salmernes Bog flydende på hebraisk. De skrev ikke teologisk litteratur, men de  kopierede  og  distribuerede  mængder af  åndelige  skrifter  og  deltog  med  selvstændige meninger i den teologiske debat.

Halldorf fortæller, at han ofte er blevet spurgt om, hvad det vigtigste er, som han har lært af sit arbejde med kirkefædrene. Hans svar er: »Forhåbentlig lidt bedre at kunne skelne mellem absolut og relativt i den kristne tro, mellem centrum og periferi i kirkens liv. Intet er sværere, og intet er vigtigere. Hvad er umisteligt, og hvad kan undværes? Hvad er muligt eller til og med nødvendigt at opgive? Og hvad kan man aldrig for  nogen  pris  give  køb  på?« (Halldorf 2002, 10).

## Hellige rødder og Duften af hellighed

I disse to bøger rider Halldorf fortsat meget  tydeligt  på  bølgen  af  kirkefædre.  Og denne bølge bekræfter noget, C.S. Lewis gør gældende i flere af sine bøger, nemlig at enheden i kirkens tro er større end den ellers  oftest  fremhævede  og  anfægtede mangfoldighed gennem det meste af kirkehistorien frem til nutiden. »We are all

Dansk Tidsskrift for Teologi og Kirke  / 01 / 22

rightly  distressed,  and  ashamed  also,  at the  divisions  of  Christendom.  But  those who  have  always  lived  within  the  Christian fold may be too easely dispirited by them. They are bad, but such people do not know what it looks like from without. Seen  from  there,  what  is  left  intact  despite all the divisions, still appears (as it truly is) an immensely formidable unity. I know, for I saw it« (Lewis 1985, 30).

Halldorf  bekræfter  altså  derved  også kristendommens konsistente troværdighed, når han igen og igen fremhæver kristendommens dybe enhed i al forskelligheden,  de  dybe  fællesrødder  fremfor kristendommen  som  en  processuel  religion. En fællestro i kernen med afsæt i noget andet end den subjektive religiøsitet. Noget  andet  end  den  evigt  foranderlige gnosticisme, både den i kirkens første århundreder og den, der herser i en del af den nutidige kirke.

Og i disse to bøger gør Halldorf det i en form, der er tæt på en klassisk andagtsbogs form. Begge bøger er bygget op som 153  korte  læsestykker.  Stykker  som  kan læses ét ad gangen, og bogen kan lægges væk, til man får lyst til endnu en god eftertanke.

I Hellige  rødder støder  man  på  en pointe,  som  kommer  mange  andre  steder i Halldorfs bøger. Pinsemanden, ka  ris  matikeren,  fristes  jeg  til  at  skrive, understreger, at det at lede efter åndelige oplevelser »er som  regel et vildspor« (Hall  dorf  2008b,  109).  Man  bliver  nemlig derved meget hurtigt selvoptaget med hensyn  til  ens  egen  åndelige  udvikling. Åndeligheden bliver et redskab til at styrke ens egen selvfølelse og tro på egen be-

Dansk Tidsskrift for Teologi og Kirke / 01 / 22

tydning. »Det er derfor, Gud ikke tillader os at se vores egen udvikling. Siger nogen, at han er oplyst, kan man med sikkerhed vide, at han ikke er det«, skriver Halldorf, og fortsætter lidt længere fremme: »Den, der  for  alvor  går  dybere  ind  i  sit  hjerte og sin tro, føler sig snarere ringere, ikke bedre.  Man  føres  ikke  opad,  men  nedad (…)  Får  man  oplevelser  af  et  åndeligt gennembrud, er der mange gode grunde til, at man holder dem for sig selv« (Halldorf 2008b, 109-110). Læseren løber ikke ind  i  letbenet  karismatik  hos  pinsemanden Halldorf.

I Duften af hellighed løber vi ind i Halldorfs skriftsyn, som også kommer til udtryk i flere andre bøger. Halldorf tilslutter sig igen det fælleskirkelige skriftsyn med tydelig sans for verbalinspiration: »hvert bogstav i Skriften er bærer af sandheden« (Halldorf  2008a,  52).  I  forbindelse  med skriftsyn  har  Halldorf  også  fine  betragtninger  om  traditionen.  »Traditionen  er intet  andet  end  Helligåndens  aldrig  ophørende kildevæld i kirkens liv« (Halldorf 2008a,  63).  Så  selvom  vi  vedkender  os sola scriptura, Biblen som norma nomans, så skal det ikke få os til at springe let hen over kirkens lange tradition, alt det kirken har tænkt og gjort gennem århundrederne. »Spiller vi skrift og tradition ud mod hinanden,  begår  vi  en  alvorlig  fejlslutning:  Hvordan  skulle  Bibelens  bogstav kunne være overordnet Åndens liv? Eller omvendt: Hvordan skulle Åndens liv kunne være noget andet end virkeliggørelsen af  Skriftens  bogstav?  De  to  forudsætter hinanden« (Halldorf 2008a, 63-64).

Halldorf  påpeger  det  kendetegnende for kirkefædrene  fra  de  første år  hun- dreder: De var dybt forankret i de bibelske tekster. Og det får ham til at udtrykke den pointe, at vi ikke kan forstå Bibelen uden at  lytte  til  dem,  der  var  Bibelens  første læsere.  »Hvis  vi  rykker  Bibelens  tekster op fra den jord, som de er vokset frem af og fik sin næring fra, kommer vore opfattelser af, hvad Bibelen lærer, til at sprede sig i alle mulige retninger. Så står vi med brudstykker  af  vilkårlige  tolkninger,  afhængige af vor egen tids forudsætninger og  vores  gruppes  synspunkter  og  smag« (Halldorf 2008a, 73).

## Uberørt land

»Den er bibelsk uden at være fundamentalistisk;  den  er  åben  for  Ånden  uden  at være  lukket  mod  verden;  den  er  socialt engageret uden at være teologisk utydelig;  den  reflekterer  over  troens  indhold uden at undertrykke sin begejstring; den er evangelisk uden at være sekterisk; den er katolsk uden at være specifikt romersk; den  er  politisk  uden  at  være  ideologisk; den  er  profetisk  uden  at  være  fanatisk.« Ordene  falder  mod  slutningen  af  Peter Halldorfs Uberørt  land (Halldorf  2004b, 204). Ordene er en opsummering af den amerikanske teolog, Jim Wallis' karakteristik af en ny, fælles tendens i forskellige kirkesamfund. Jim Wallis karakteriseres på internettet som tilhørende de evangelikales »venstre«. Altså en gruppering som i nyere tid i flere henseender bevæger sig i liberalteologisk retning.

Skulle jeg opsummere bogen Uberørt land kunne jeg gøre det med ovennævnte  citat.  Det  er  ikke  den  bedste  bog,  jeg har  læst  af  Halldorf.  Dertil  er  den  flere steder for ubeskyttet og grænseløs i sine formuleringer.  Bogen  kan  på  den  måde minde om en svaghed, jeg synes, jeg også har fundet hos hans landsmand Magnus Malm: en idelig trang til at placere sig på den kirkelige midterbane i valget mellem tidens teologiske venstre- og højrefløj. Bogen  er  af  lidt  ældre  dato,  fra  1993,  men først udgivet på Boedal forlag i 2004. Så gad vide, om Halldorf har bevæget sig i en lidt klarere retning siden da? Men bogen er bestemt også som Halldorfs øvrige litteratur  inspirerende  i  mangt  og  meget. Og en tanke meldte sig, da jeg læste den første gang: Mangler vi ikke nogen i vores  sammenhænge, som vil søge åndelig fornyelse  i  et  tilbagetrukket,  kontemplativt  liv?  Og  som i bedste forstand kunne være åndelige forbillede for alle os andre. Vores største forbilleder bliver ofte superprædikanter  og  succes-præster.  I  stedet for  virkelig  åndeligt  vise.  Halldorf  udtrykker det enkelt og ligetil: »Den daglige personlige  andagt  er  formodentlig  det område, der oplever den største krise i vor tids  kristendom. Det gælder ikke mindst blandt  dem,  som  skulle  være  vore  åndelige  vejledere:  præster  og  menighedsledere. Vore kalendere er så fyldt med aftaler, at det skjulte liv med Gud ustandseligt må  vige (…) Kirkens marginalisering i  samfundet  skyldes  næppe  mangel  på idéer  og  programmer.  Den  må  snarere søges i manglen på åndelig kraft« (Halldorf 2004b, 136-37).

## Drik dybt af Ånden og Du kærlighedens flamme

Sjovt  nok  kan  man  i  bogen Drik  dybt  af Ånden finde  en  anderledes  betoning  end ovennævnte  om  den  personlige  andagt.

Dansk Tidsskrift for Teologi og Kirke  / 01 / 22

Halldorf siger følgende om gudstjenestens betydning: »Jeg bliver mere og mere overbevist om, at der, hvor en åndeligt vital og levende gudstjeneste bliver fejret, behøves der ikke så meget mere i en menighed. Alt andet får sin naturlige plads og funktion, når gudstjenesten er den sprudlende kilde i menigheden, det bæger, som flyder over af fornyelse til alle andre aktiviteter. (…) Adskillige  troskriser  og  megen  sjælesorg forebygges i menigheder med en levende gudstjeneste.  Der  er  en  sammenhæng mellem det at holde sin tro i live og gå i kirke, som i vores tid ofte bliver overset. Når det  gælder  det  åndelige  livs  overlevelse, er  gudstjenesten  faktisk  endnu  vigtigere end  den  personlige  andagt.  Det  Åndens nærvær, som udfolder sig, når »to eller tre kommer sammen«, tilfører troen en styrke og næring, som man sjældent får, når man er alene« (Halldorf 2003, 197-98).

Jeg har adskillige gange leveret dette citat  i  min  liturgiundervisning  på  Menighedsfakultetet.  Jeg  tror,  der  er  rigtig meget klogskab i det i forhold til den udbredte mangel på andagtspraksis i solide kristne kredse. Manglen kan man forsøge at ændre med alskens formaninger, men jeg  tror,  at  Halldorfs  vinkel  rummer  en klog  befrielse  i  forhold  til  det,  som  det alligevel ofte lander i - dårlig samvittighed over den for mange fortsat haltende andagtspraksis. Og dét i øvrigt sagt uden den mindste underkendelse af det, Halldorf  siger  i  førnævnte  citat  fra Uberørt land om den personlige andagt.

Drik  dybt  af  Ånden er  den  bog,  man med  god  grund  forventer  af  en  pinsemand.  En  bog  med  det  pinseteologiske anliggende  -  Helligåndens  virke.  I  bo-

Dansk Tidsskrift for Teologi og Kirke / 01 / 22

gen  får  vi  også  den  enormt  interessante historie  om  pinsekirkens  start  i  Los  Angeles i  1906. Det er bevægende læsning. Men  som  forventet  får  vi  hele  temaet  i den brede og dybe kirkelige horisont med Halldorfs uophørlige blik for »pinse-teologiens« forbundethed med teologi og erfaring  fra  kirkens  første  årtusind.  Således bliver vi f.eks. klar over, at den middelalderlige teolog Symeon den Nye teolog fra slutningen  af  første  årtusind  i  Konstantinopel repræsenterede en meget tydelig karismatisk erfaringsteologi.

Skal man som lutheraner læse en bog, der giver et virkeligt levende og overbevisende blik for pinseteologiens anliggende, uden  de  vildfarelser,  vi  ellers  kan  være tilbøjelige til at forbinde med pinsekirken, skal man bare læse denne bog. Halldorfs betoning af Åndens arbejde rummer ægte, evangelisk frihed. Pinsemanden Halldorf skriver  om  gudstjenesten,  om  liturgiens nødvendighed,  om  balancen  mellem  orden  og  frihed  i  kirken,  om  embedernes nødvendighed, om dåbens frelsesvirkende kraft, om den rette balance mellem Ordet og Ånden. Det er svært ikke at være enig. Ja, selv om det mest pinsede af alt pinset, tungetalen, taler han sundt og godt. Han beskriver f.eks. fint, hvordan tungetale og tavs tilbedelse er to sider af samme sag normale menneskeord slipper op, og i stedet  indtræder  enten  Åndens  uforståelige hjertesprog  eller  stilheden.  (Der  er  dog lige et enkelt aber dabei, når Halldorf taler om muligheden af at begynde at øve sig i tungetale, simpelthen begynde famlende med  uforståelige  lyde.  Den  er  jeg  stødt ind i flere gange og har svært ved at finde sundt åndeligt-bibelsk belæg for).

Bogen Du kærlighedens  flamme kan  i en vis forstand ses både som et ekstrakt af og som en slags videreudvikling af enkelte temaer fra Drik dybt af Ånden . Overraskende og fascinerende læsninger af Højsangen  bærer  meget  af Du  kærlighedens flamme .  Men  også  mange  andre  steder  i Biblen finder Halldorf Åndens spor, f.eks. i  en  så  uventet  bog  som  Dommerbogen. Og i sidste kapitel trækkes en mærkelig og fin tråd mellem Åndens og dommens ild.

## Der brænder en ild - prædikener til kirkeåret

I  2005  udkom så også på dansk en prædikensamling  af  Halldorf.  Tekstforløbet svarer  ikke  til  folkekirkens  normale  kirkeårlige tekstforløb, men prædikenernes  indhold  og  tekstvalg  følger  dog  det almindelige kirkeår.

Halldorf  har  skrevet  prædikener  med dybe,  stærke  og  overraskende  læsninger af bibelteksterne. Han har øje for overraskende betydningslag i teksterne, tydeligvis inspireret af den tidlige kirkes åndelige læsning af Skriften, som kan forholde sig til dels meget frit til teksten. Halldorf evner  at  springe  en  masse  mellemled  over i  udlægningen  af  teksterne.  Afstanden fra  tekst  til  liv  er  lig  nul.  Teksterne  bringes umiddelbart i spil med vores åndelige længsel og søgen. Prædikernes hyppige fokus på efterfølgelsen, den åndelige modning  og  vandring  har  en  klar  evangelisk grundtone.  Og  samtidig  beskriver  Halldorf aldrig den åndelige modning som noget let. Det er kamp med risiko for at tabe.

Også i denne bog som i alle de andre mærker  man  stor  åndelig  sundhed  og sandhed: »At sige, at vi kan fornemme Ån- dens nærvær i vores liv, er ikke det samme som at sige, at Gud lader os se vores egen udvikling. Det er tværtimod en del af Guds visdom, at han skjuler vore virkelige fremskridt i det åndelige liv for os, for at vi ikke skal blive optaget af vores egen åndelighed (…) Hvad er da målestokken for den åndelige modenhed? (...) Selvforglemmelsen. Jo mere vores liv, bliver forenet med Guds liv, desto mindre bliver vi optaget af os selv og vores egen såkaldte åndelige  vækst.  Den,  der  går  ind  i  Gud, går ud af sig selv og går sin næste i møde« (Halldorf 2005a, 136).

Prædikerne er ikke kunstfærdige, fortænkte  læsestykker.  Der  er  en  enkelhed og  ligefremhed  i  tonen.  Dog  savner  jeg en  form  for  livsnærhed  eller  hverdagsnærhed i prædikenerne - en umiddelbar applicering af teksterne på konkrete livssituationer.  Manglen  på  eksempler  gør dem ret almene. Det gør dem måske også i  bedste  forstand  tidløse.  Men  jeg  havde gerne mærket lidt mere svensk muld, lidt mere jævn hverdagskristendom.

Jeg savner i denne bog også lidt »tænder«.  Der  er  en  tendens  til,  at  det  hele bliver  en  smule  for  pænt.  Det  bider  og kradser aldrig rigtig. Det flugter lidt med en  generel  tendens  i  Halldorfs  forfatterskab.  I  flere  prædikener  gør  Halldorf på  det  nærmeste  op  med  den  forståelse af korset, at Gud  forsones.  I selveste langfredagsprædikenen  siges  det  i  klar tekst.  »Én  ting  er  sikkert:  Det  er  ikke Gud,  der  har  brug  for  at  blive  forsonet med  mennesket«  (Halldorf  2005a,  110). Det  hænger  måske  også  sammen  med en  anden  generel  tendens  hos  Halldorf, at  forståelsen  af  arvesynden  indimellem

Dansk Tidsskrift for Teologi og Kirke  / 01 / 22

tenderer  til  at  være  ret  svag.  Halldorf understreger  derimod  langt  hellere  den bevarede  gudbilledlighed  og  skaberværkets skønhed. En understregning som kan have meget for sig, men som bliver skæv uden en klar forståelse af faldets omfang.

## Det hellige år

Denne  bog  bruger  jeg  med  glæde  i  min liturgiundervisning. Den bringer læseren vældig godt ind i kirkeårets forskellige faser. Og den gør det med stor dybde, selvsagt forbundet med kirkeårets historiske og teologiske rødder. Altså atter engang: Halldorfs syn for alt, hvad vi kan hente af guld fra den tidlige kirke.

Bogen  har  en  smuk  optakt  om  selve kirkeårets inderste mening, hvor Halldorf refererer til et middelalderligt udtryk om kirkeåret: »Annus est Christus« (Halldorf 2013, 9). Kirkeåret svøber os om Kristus, fra  Kristi  fødsel  til  hans  himmelfart  og videre  derfra  ud  i  troslivets  praksis  forbundet med Kristus gennem hele trinitatistiden.

Halldorf  har  ligeledes  nogle  meget fine betragtninger om søndagen som selve kernen i kirkeåret. Søndagen er dagen efter  den  syvende  dag,  hviledagen.  Den blev derfor med tiden kaldt »den ottende dag«. »Den ottende dag i Guds skaberværk er den dag, der aldrig ender, når tiden har lagt sin slidte kappe og er gået op i evigheden. Søndagen er altså både den første og den ottende dag i ugen, og på den måde tilhører den både denne tidsalder og den kommende,  Guds  rige«  (Halldorf  2013, 20). Og det giver anledning til nogle fine refleksioner om gudstjenestefejringen som et tidløst rum, hvor vi ikke bare fejrer

Dansk Tidsskrift for Teologi og Kirke / 01 / 22

mindet om  de  frelseshistoriske  begivenheder  gennem  kirkeåret,  men  i  gudstjenesten er vi på en måde lige midt i disse begivenheder.

Ligesom i bogen Det fædrene ophav åbner Halldorf desværre et lillebitte vindue i  en  enkelt  note  for  muligheden  for  alles frelse. Ikke som et muligt dogme i kirken, det  afviser  han  klart,  men  som  et  håb  i bønnens  ramme  (Halldorf  2013,  noten s.  156).  Halldorf  viger  desværre  generelt udenom et af Biblens sværeste temaer: fortabelsens  virkelighed.  Hans  gudsbillede mangler denne vanskelige, bibelske kant. I  denne  bog  kommer  det  frem  i  den  ene note  samt  i  den  påfaldende  tavshed  om det i afsnittet om sidste søndag i kirkeåret.

## Vejledning om fasten og Vejledning om bøn

Udover Boedals mange  udgivelser på dansk,  har  Credo  forlag  også  udgivet  et par småbøger af Halldorf. En om faste og en om bøn.

Bogen om faste har jeg stjålet grundigt fra  til  askeonsdagsgudstjenester.  I  den meget  lille  bog  er  der  mange  enkle,  anvendelige betragtninger om fasten. F.eks. om det at vælge den lette, gennemførlige faste,  fremfor  den  krævende,  ugennemførlige faste, jf. et citat af en af ørkenfædrene: »Jeg vælger hellere en let faste som varer længe, end én som er byrdefuld i begyndelsen og hurtigt holder op« (Halldorf 2004c, 21). Eller om fasten som en vej til selvindsigt.  »Når  jeg  gør  et  forsøg  på  at afstå fra noget, lærer jeg hvad der har et stærkere  eller  svagere  greb  om  mit  liv« (Halldorf 2004c, 31). Eller om fasten som vej til frihed. »Behov vi aldrig siger nej til, kan med tiden blive til laster som tynger os ned og gør sjælen overmæt og sløv og berøver  os  vores  indre  frihed«  (Halldorf 2004c, 34).

Bogen  om  bøn  har  på  samme  måde fine  betragtninger  om  bøn  og  bønspraksis.  Bare  et  enkelt  citat  fra  bogen,  som bringer os dejligt ind i bønnens væsen og gave: »Hvis jeg ikke finder min dybeste bekræftelse i Gud, gør jeg snart verden til en arena, som skal bekræfte mig. Der er intet, som  ødelægger  vores  menneskelige  relationer, som når vi gør hinanden til midler for  vores  egen  bekræftelse.  Mangler  vi stedet tæt på Guds hjerte, vil vi uophørligt komme til at lede i verden efter en erstatning for det sted« (Halldorf 2005b, 18).

Med  blik  for  de  svagheder,  der  også findes  i  Halldorfs  teologi,  anbefaler  jeg meget  hans  bøger.  Svaghederne  lugter egentlig  lige  så  meget  af  den  udbredte fristelse til at falde i hak med tidens tone, som en frugt af læsningen af de tidligere åndelige  stemmer.  Halldorf  kunne  overveje,  om  ikke  han  skulle  tage  sine  egne ord endnu mere til sig, nogle ord jeg for nylig  læste  i  en  af  de  uoversatte  bøger, Ande och Bokstav : »Enhver generation har sit tabu. En gang for længe siden var det sex. Sidenhen blev det Gud. I dag er det sikkerhed. Med søgning som livsholdning vender vi os mod det rigide og skråsikre. Den, der drister sig til at være overbevist, opleves som dogmatisk og færdig. »Ikke at have færdige svar« var en gang udtryk for en velgørende trods, for åbenhed og mod. I dag er det blevet et dominerende mantra i tiden, et færdigt svar. (…) Vi har i vores tid fået noget så paradoksalt som »en dog- matisk relativisme«.« (Halldorf 1998, 30, min oversættelse).

## Litteratur

- Halldorf,  Peter.  1998. Ande  och  Bokstav . Pilgrim.

Halldorf,  Peter.  2002

Det  fædrene  ophav

- historien om 21 kirkefædre .  Forlaget Aros.
- Halldorf, Peter. 2003. Drik dybt af Ånden . Boedal.
- Halldorf,  Peter.  2004a. Du  kærlighedens flamme . Boedal.
- Halldorf, Peter. 2004b. Uberørt land . Boedal.
- Halldorf, Peter. 2004c. Vejledning om fasten . Credo forlag.
- Halldorf, Peter. 2005a. Der brænder en ild -prædikener  til  kirkeåret .  Credo  forlag.
- Halldorf, Peter. 2005b. Vejledning om bøn . Credo forlag.
- Halldorf,  Peter.  2008a. Duften  af  hellighed . Boedal.
- Halldorf, Peter.  2008b. Hellige  rødder . Boedal.
- Halldorf, Peter. 2013. Det hellige år .  Boedal.
- Lewis, C.S. 1985. First and Second Things . Fount Paperbacks.

## Forfatter

Henrik Højlund henrik@aarhusbykirke.dk

Dansk Tidsskrift for Teologi og Kirke  / 01 / 22