Introduktion
Forfattere: Simon Gravers Jacobsen, Anders Wivel
Tidsskrift: politik (2015-12-11)

## introduktion

Simon Gravers Jacobsen og Anders Wivel

Temaredaktører

Aktivismen  har  været  det  centrale  omdrejningspunkt for den danske udenrigspolitik igennem mindst et kvart århundrede  fra  Danmarks  anerkendelse  af  de  baltiske landes selvstændighed ved den Kolde Krigs afslutning til frem til i dag. De seneste 25 års udenrigspolitiske aktivisme har udfoldet sig i en international kontekst domineret af USA og har således i overvejende grad lagt sig i  slipstrømmen  af  en  tilsvarende  amerikansk  aktivisme på den internationale scene fra Golfkrigen i 1991 til interventionerne  i  Balkan  i  1990'erne  og  krigene  i  Irak, Afghanistan og Libyen i det nye årtusinde. I dag spiller USA en mere tilbagetrukken rolle på den internationale scene, og en afgørende præmis bag de seneste årtiers danske udenrigspolitiske aktivisme er således forandret. Den danske aktivismes vanskeligheder ved at stå på egne ben blev særligt tydelig i forbindelse med diskussionerne om en intervention i Syrien i sommeren 2013 efter den syriske  regerings  brug  af  biologiske  våben.  Først  støttede den danske statsminister åbent en militær intervention, da man formodede, at Præsident Obama havde en sådan intervention i tankerne. Da den amerikanske præsident efterfølgende ombestemte sig, måtte den danske statsminister trække i land.

Med  krisen  i  Ukraine  og  Ruslands  annektering  af Krim er den internationale situation tillige markant forandret. Kan aktivismen overhovedet overleve i en situation, hvor USA fastholder en så tilbagetrukket rolle, som vi har set se seneste år? Den danske aktivisme kan næppe stå alene, så en mulighed er, at der findes nye partnere i forfølgelsen af en aktivistisk udenrigspolitik. Alternativt kan  aktivismen  i  stedet  fokuseres  mod  andre  områder, såsom udviklingspolitikken og/eller løsning af fælles globale  udfordringer  i  forskellige  FN-spor.  Områder  som stod særligt stærkt i den til tider oversete danske aktivistisme fra 1960erne og frem, og som spillede en væsentlig rolle i en nordisk dimension i udenrigspolitikken.

For de politiske beslutningstagere synes aktivismen på én gang at blive forstået som en beskrivelse af den danske udenrigspolitik og et normativt pejlemærke for, hvordan politikken bør føres - og ofte fremført som en negation til  neutralitetspolitikken op til anden verdenskrig. Den udenrigspolitiske debat handler om, hvordan aktivismen bør  udmøntes,  ikke  om  politikken  bør  være  aktivistisk eller ej. Samtidig er det langt fra selvfølgeligt, hvad der definerer udenrigspolitisk aktivisme. Hvor meget proaktiv handlen skal der til før vi kan tale om aktivisme, og defineres  aktivismen  mest  retvisende  ved  absolutte  mål eller  midler  i  udenrigspolitikken  eller  i  sammenligning med andre lande eller tidligere historiske perioder? Med uklarhed om de definerende træk ved aktivismen er det ikke  overraskende,  at  analytikere  har  været  uenige  om årsagerne til den aktivistiske drejning i dansk udenrigspolitik,  aktivismens  konsekvenser,  dens  tidsfæstelse  og dens betydning.

Tidskriftet  POLITIK  gør  med  dette  temanummer status over dansk udenrigspolitisk aktivisme og diskuterer dens fremtidsperspektiver gennem analyser af de seneste 25 års udvikling af dansk udenrigspolitik. Temanummerets forfattere anvender aktivisme som analytisk prisme i deres analyser af dansk udenrigspolitik og dermed som et redskab til forstå udenrigspolitikken og dens udvikling: hvilke karakteristika og udviklinger i udenrigspolitikken træder  frem,  når  vi  analyserer  den  i  lyset  af  aktivismediskussionen?

Samlet bidrager temanummerets artikler med tre væsentlige pointer til denne diskussion:

For  det  første  fremhæver  bidragene  betydningen  af den historiske kontekst for den nuværende udenrigspolitik.  Danmark  har  en  lang  tradition  for  udenrigspolitik  aktivisme  fra  P.  Munchs  varetagelse  af  småstatens langsigtede interesser gennem et engagement i Folkeforbundet i mellemkrigstiden over Per Hækkerups blik for småstaternes muligheder i FN systemet under den Kolde Krig og Uffe Elleman-Jensens engagement i de baltiske landes selvstændighed og genopbygning efter sovjettiden og  frem  til  i  dag.  Temanummerets  artikler  viser,  hvordan den aktuelle aktivisme har rødder i og paralleller til tidligere  perioders  danske  udenrigspolitik  om  end  den i  de  seneste  årtier  har  fået  et  særligt  udtryk  i  form  af dansk deltagelse i frontlinjeoperationer, hvilket ville have været utænkeligt under den mere forstigtige Munchske aktivisme.

For det andet viser artiklerne hvordan, dette udtryk afspejler  et  møde  mellem  udbud  og  efterspørgsel.  Den internationale  efterspørgsel  efter  småstaternes  bidrag  militært og diplomatisk - til at skabe og fastholde international orden har generelt været stigende efter den Kolde Krigs  afslutning,  og  småstaterne  -  ikke  bare  Danmark - har i vidt omfang være villige til at imødekomme denne efterspørgsel.  Samtidig  har  den  kolde  krigs  ophør  -  og dermed  fraværet  af  ekstern  trussel  -  givet  plads  til  en voksende indenlandsk efterspørgsel efter et aktivt dansk bidrag til løsningen af europæiske og globale problemer og en demokratisering og politisering af udenrigspolitikken, der i stigende grad har sidestillet udenrigspolitikken med  andre  politikområder,  og  dermed  gjort  udenrigspolitikken  til  genstand  for  samme  offentlige  debat  om prioritering  af  mål,  midler  og  ressourcer  som  vi  finder på andre politikområder. Endelig viser temanummerets artikler  at  aktivismen  typisk  formuleres  og  implementeres i en gråzone, som blander elementer af aktion med reaktion, elementer af diplomati og institutionel aktivitet med militær politik, elementer af magtpolitisk realisme med idealisme. De politiske beslutningstagere gør i den forstand ret i ikke at diskutere for og i mod aktivismen. Aktivisme er ikke enten/eller men resultatet af politiske kompromiser i en verden med begrænsede ressourcer og mange - til tider uforenelige - krav fra interessenter indenfor og udenfor landets grænser.

Peter  Viggo  Jakobsen  diskuterer  i  sin  artikel  Danmarks  militære  aktivisme.  Jakobsen  argumenter  for,  at aktivismens  form  og  indhold  afhænger  af  de  internationale rammebetingelser, vilje og kapacitet. Danmarks militære aktivisme har rødder i mellemkrigstiden, længe inden USA blev enesupermagt, og er generelt baseret på en  bred  politisk  konsensus.  Den  militære  aktivisme  er således ikke betinget af det nære forhold til USA eller en bestemt udenrigspolitisk kurs i USA, men vil tværtimod fortsætte i andre fora og med andre samarbejdspartnere, hvis USA skulle ændre udenrigspolitik eller miste sin dominerende magtposition.

Mikkel  Runge  Olesen  og  Anders  Wivel  tager  udgangspunkt i, at Danmarks tætte båd til USA og villighed til at anvende militære midler i udenrigspolitikken umiddelbart synes i modstrid med den klassiske nordiske  koldkrigs-aktivisme,  der  betonede  mål  som  lighed og menneskerettigheder. Olesen og Wivel argumenterer imidlertid for, at de klassiske nordiske værdier fortsat definerer målene i udenrigspolitikken, mens midlerne har været under forandring. Ydermere synes de andre nordiske  landes  udenrigspolitik  i  stigende  grad  at  nærme  sig den danske position, hvilket giver mulighed for en sammensmeltning af dansk og nordisk aktivisme.

Thorsten Borring Olesen diskuterer i sin artikel kontinuitet  og  forandring  i  dansk  udviklings-  og  bistandspolitik siden 1962. Artiklen viser, hvordan dette politikområde allerede under den Kolde Krig blev centralt for den aktive forfølgelse af danske mål i udenrigspolitikken og nåede sit højdepunkt i det første tiår efter den Kolde Krigs afslutning, mens politikken fra 2001 gennemgik en bilateralisering og i højere grad end tidligere blev afstemt efter Danmarks sikkerhedspolitiske prioriteringer og indlejret  i  en  samtænkning  af  civile  og  militære  indsatser. Aktivismen  er  bevaret,  men  dens  rationale  er  i  nogen grad forandret.

Endelig diskuterer Rasmus Brun Pedersen i det afsluttende bidrag udvikling og forandring i danske udenrigspolitiske  doktriner  i  perioden  1914-2014  med  fokus  på forskellige tilkoblings- og afkoblingsstrategier. Pedersen argumenterer  for  at  dansk  udenrigspolitik  traditionelt har udspillet i et spændingsfelt mellem determinisme og internationalisme, to modsatrettede, men ikke gensidigt udelukkende strømninger. Siden den Kolde Krigs afslutning synes der imidlertid at være tale om en mere enstrenget internationalistisk udvikling, hvor indenrigspolitiske faktorer som følge af et forandret trusselsbillede har fået stigende betydning for udenrigspolitikken.