Mennesket i teksten
Forfattere: Per Krogh Hansen
Tidsskrift: kok (1996-04-23)

## Per Krogh Hansen

## Mennesket i teksten

Om karakterbegrebet

»le personnage  (comme le nom L'indique) n 'est  personnec. Charles Grivel

"Og alligevel  lever disse [...l ulykkelige skabninger! De lever ligesom du og jeg, ,for i det @ + b l i k vi lukker op,for deres historier, ved de endnu ikke hi~ad der ilerzter dem .  .. L)(. taler til o.s,fTu det hinsidige«

Jacques Tardi

## Nqidvendigheden uf en narrativ karakterologi

Det er efterhanden en gammelkendt sag, at karakteren er et uriderbehandlet felt inden for nyere narrativitetsforskning.  Hvor der er udarbejdet indgående studier af  forlob, tematik, udsigelse, plot, stilistik og retorik, har fokus i mindre grad været rettet mod tekstens  'personer' -det vil sige der bzrer fortzllingens forlØb, der levendeg~r tekstens tematik, der agerer i  tekstens o\~erfladestruktur, clc. Denne inangcl kan undre, nar man erindrer sig, hvor vzsentlig en del af det analytiske vokabular karakteren egentlig er. For faktum er, at vi reelt ikke kan opdrive eller endog forestille os narrative tekster, der ikke ha-  inkorporeret personer eller antropomorficerede objekter. En fortælling krzver agenter. Og agentcr må nodvendigvis vzre antropomorfe -om ikke andet, s5 i kraft af  sproget.

N~ karakteren er gledet ud af nari-ativitetsforskni~igen, kan det hznge saminen med den generelle drejning, litteraturvidenskaben tog ined strukluralismens opkonlst, til i  hfijere grad at undersoge  gcnkommende og universelle monstre på tvleis af evt. stilistiske og inventarmæssige forskelle. Da i.cks. A.J. Greimas udviklede den ineget anvendeligc aktan-model,' var det med henblik på at reducere tekslens scmantiskeltematiske materiale til den inest 'simple' siruktur, hvorfor han genci-aliserede de enkelte karakterer til de sikaldte 'aktanter' -dvs. de roller, karaktererne spiller i  fortzllingen. I dag synes litteraturfoi-skningen at have taget en vzsentlig anden drejning: Hvor det tidligere var i~iteressailt al kunne generalisere til et overordnct typologisk niveau, fples det nu langt mere ngdvendigt at kunne indfange detaljerne og forskellene. Den retoriske drejning inden for de litteraturvidcnskabelige discipliner (iszr affedt af -inen ikke aliid udmpntet i -den litterzre dekonstruktion) har gjort, at man i hpijere grad har vendt opmzrksomheden mod tekstens  'overflade', dens  fremstillingsform og mod  'lzsningen', ikke mod analyscn af en 'objektiveret'  tekst.  Det synes derfor ogsi oplagt, at man, i  modsztning til Greimas' forspg p i  at reducere tekslens karakterer til aktanter i cn mere eller mindre alniengyldig inodel, lader interessen vende sig mod de  'forklzdninger' aktanterne har. Hvis indfaldsvinklen til litteraturen i dag er retorisk, m i   el v=sentligt aspekt a i   dcnnc retorik  vzre tekstens karakterer.

Denne artikcl vil forsgge at indkredse karakterprobleinatikken -font  ved at skabe et overblik ovcr begrebet, dernzst ved at kaste el hislorisk blik p i  karakteren som tekstlig og historisk st@rrelse og endelig ved at underspge kar-akterens plads i en rzkke moderne litteraturvidenskabelige teoridannelser. I en kommende artikel vil jeg foi-spge  at give et mere konkret bud på, hvordan  karakteren kan tznkes og begrebsligggres.  I denne omgang tillader pladsen kun del indhedsende.

## Om begrebet 'karakter'

Fprst lidt elymologisk udredning: Begrebet 'karakter'  stammer  ira det grzske khamktzr-, som betyder kendernar-ke og er afledt af khar-rjs.vrin -ir~driclse, indriste eller indprmge. Ordbogerne giver cis desuden begreberne he.sku#er.i/~c~cl, sarprRg, t~~nkerilide, sindelrrg, kurakterfir.sthed, samt (nicd henvisning til Kierkegaard) vendingen nlrzde i  karakter« -og forklarer den med at nrealisere sig, blive til hvad man ifolge sine forudsztninger skal; g i   fia idé  til realisation, h a  det forestillede til det virkelige«.l Jzvnfflr Kierkegaard cr karakteren altså en 'beskaii'enhed'  eller et 'sindelag' som man via selvrealisering får afdcekkel, og som differeiitierer og identificerer én  i  forhcild til andre. At realiscre sine forudsztningcr vil saledes sige, at udfolde de potentialer, som surnmen af alle pivirkninger siden clen tidligste barndom har givet. Ved at inddrage de grzske definilioner, kan denne beg~ebsbest~inmelse udfc&gt;ldcs  yderligere, da begreber som 'kendeinzrke', 'indridse', 'indriste',  og 'indprzge'  fordrer at et-eller-andet skaber kcndetegnene. Et materiale przges eller rnzrkes af de ydre omstrendigheder, hvilket gpr materialet genkendeligt og unikt. Sztter vi mennesket ind heri, da er det omgivelserne, handlingerne, hzndelserne eller (med brcdere begreber) kulturens eller kontekstens mangfoldige mpnstre. der skaber karakteren. Karakteren er et specifikt udvalg og en spccifik kombi- riation af elementer fra disse rn@nstre.  Alle samlet ilomkring det samme subjekt.

Hvad der kendetegner disse definitioner er, at de giver indtryk af en form for psykologisk essens, hvorfor dct syncs oplagt at gå til psykologien for en nzrmere definition. Umiddelbart kan det vrere svzrt at danne sig et entydigt indtryk af, hvad karakteren er i det psykologiske fagsprog, hvilket selvrfllgelig hznger sammen med den mangfoldighed  af psykologiske  ieoriretniiiger, der findes. Man kan dog -selv om man ggr sig skyldig i nogle kraftige redukiioner -grundlzggende tale om to vzsensforskellige definitioner, hvis divergens kan anskueligggres med udgangspunkt i  definitionen af teinperament. I deri ene betegner temperanieiit  deil n~edf@dte tilstaild  af f@lelseslivet og dets ytringsformer og er således en del af det biologiske rimateriale, mens personlixIzed er betegnelse tor temperamentets overbygning af handlingsmenstre, som er erhvervet, dels ved temperamentets dynamiske organisering med personlighedens to andre råmaierialer -fysikken og intelligensen -og dels ved ydre pavirkning og modning. Krrr~rkter er synonym med personligheden, men indel~older en 'ekstrabetydning' af moralsk vurdering. En persons karakier er altså personlighederi, vurderet ud fra kontckstcns (kulturens) moralske og etiske synspunkter. I den anden retning betragter man ikke temperamentet som noget apriorisk givet, men lader det betegne den mide, hvorpi folekerne kurrin~eit i l udtryk. Herved er karakteren individets egenart med hensyn til [elelser, handlemåde og temperamerit. De to definitioner kan således synes ens -i hvert fald i den konkrete bestemmelse af, hvad karakteren er. Men argumentationen bag er vidt .forskellige og indikerer en af de vclsentlige klofter inden for det psykologiske felt: nemlig subjekicis status og -kunne man Sristes til at sige -derined karakterens.

For nzrvzrencle er det dog nok at fastholde psykologiens pointe 0 1 1 1 , 211 karakteren  er individets egenart, og vi kan lade de bagvedliggende argumentationer hvile. Mere interessant er det nemligl at vi genfinder den psykologiske begrebsforklaring i en  stor. del  af de litteraturvidenskabelige  eller -teoretiske definitioner. Griber vi f.eks. til et al'  de pzdagogisk anlagte opslagsvrerker, som Guds F~trgleksihi~: Littercrtulfindcr vi termen beskrevet som »betegne.lse Sol- en persons psykiske ejendommelighed,  'sind', ' v z s e n ' ~ . ~ Definitionens meget åbne kategori beskriver karakteren som en slags egenskab ved personen, der adskiller den fra de @vrige  tekstligt personer; definitionen lregger sig aks5 i en psykologisk orienterct retning. Dette er dog ikke den eneste definition af begrebet vi finder i  litteraturvidenskaben. Det bliver også brugt som betegnende personen som sådan (det vil sige drrrrnuris  personue). og ikke blot 'personeris persorilighed'. Den 'udvidcdc'  biug af begrebet findes blandt andet i en stor del af deri arigelsaksiske litteraturteori og -analyse. F.eks. hos E. M.

Forster, soin i Aspects of  thc N(&gt;i)cl tinder overskriften 'People' diskuterer, hvordan man kan definere forskellen mellem personer i romaner og levende mennesker. Han skriver i denne sammenhzng:

»Til forskel fra mange af sine kolleger, laver romanforfatteren  et antal ord-inasser  [word-masses], som i grove trzk beskriver ham selv [.  . .] giver dem navne og k ~ n , tillzgger den1 plausible bevzgelser  [gestures], og får dem til at  tale ved  brugen af anf~rselstegn og måske til at o p f ~ r e sig  konsistenle. Disse ord-masser er hans Inrakterer. «4

Man kan således tale om en 'snzver'  og en 'bred'  karakterdefinition, hvor fØrstnzvnte bestemmer karakteren som en egenskab ved  tekstens person  (at den har karakter),  mens sidstnzvnte bestemmer begrebet som den mzngde af tekstligt materiale,  der 'simulerer'  personer, og derfor i mindre grad  Izgger sig fast på en definition af karakteren som udelukkende en psykologisk  defineret 's~ibstans'.~

## Fra  :flad'  til  'rund'  karakter

E.M. Forster indf~rte en distinktion,  der peger pi netop denne skelnen mellem to forskellige kai-aktertyper,  idet han sondrede mellem 'flade'  og  'runde'  karakterer. Han skriver:

»Flade karakterer blev kaldt  'humours' i det  17. århlindrede, og bliver nogle  gange kaldet typer og  nogle gange karikaturer. I  deres reneste form, er de konstrueret omkring en enkelt idé  eller kvalitet; nar  der er mere end en hiktor i  dem. S:lr vi begyndelsen p i  en kurve mod den runde [towards  the round].&lt;&lt; (AON, 1 7 . Mf.)

Den 'flade'  kai-akter  finder vi bedst illustreret i karakterkomedien, som har en larig tradition bag sig. Den stammer fra antikkens Grzkenland og den begyndende fokusering p å   mennesket som enkeltindivid, som hellenisnien (ca.  500 f.Kr) f ~ r t e med  sig. Sofistikkens skepsis over for de inateinatiske og naturfilosofiske  discipliners fol-s~g på  at  skabe et fast grundlag, medvirkede til  at sztle inciinesket i centrum: 'Sandheden'  blev relativ, da man erkendte, a t   tingene kun er li1 i  deres relation til inenilesket, og  'verden'  således er at  forstå soin incnncskcts livsruin og ikkc den udenfor liggende virkelighed. Mennesket, som enkeltindivid, fik pludselig  synlig betydning, hvilket blandt andel foranledigede  sofisten Protagoras (ca. 485-ca. 410 f.Kr.) til  at papege, at »Mennesket er alle tings milestok«.

Denne drejning satte også sine spor i kunsten. I  den hellenistiske kunst (hvad enten denne er bildende eller skrivende), finder man således en bevidst strzben efter at fange det enkelte menneske i siil individualitet, og det realistiske portrzt blev i forskellige afskygninger (fra det szregne til det typiske eller karikerende) et vzsentligt motiv i litteraturen fra og med overgangen til det 4. årh.f.kr.Her  opstod også karakterkomedien som en central dramatisk form. Blandt de berflmtestc komediedigtere var Menander,' hvis komedier -ud fra en forholdsvis konform model -tematiserede det attiske bedstcborgerskab. Historien er som regel den samme: Et ungt par vil have hinanden og m i   gennem en lang rzkke forviklinger, inden de forenes. Rollelisten er også så  godt soin identisk fra stykke til stykke: Den gamle far, den unge sgn, den forfgreriske hetzre, den dydige pige, den snedige slave, den duminc slave, soldaten, parasitten, etc. -alts5 en rzkke forholdsvis faste typer.x

Moliere betragtes  som ophavsmanden til den nyere karakterkomedie. Han hentede sin inspiration i den italienske maskekomedie, Comrnediu del1  'arte, der slog bredt igennem fra midten af  1500-tallet, og lighedstrzkkene mellem karakterkomedien og Commedia dell'arte er da også mange. De groft karikerede figurer, de 'snedige'  tjenestefolk,  dc elskende der ikke inå fa hinanden, den ondsindede herremand, etc. -allesammen personer, reduceret til deres 'funktioner' (den  'arke-karakter',  de antages at have). I Molikres stykker genfinder vi disse faste karakterer, men til forskel fra Commedia dell'artes 'Sunktions-karakterer' er karaktererne hos Molikre udstyret med en dominerende personlighed, der uddybes og forklares, inen ikke zndres i lgbet af stykket; i stedet drives de til det yderste som f.eks. den menneskeliadende Alceste i Le Misanthrope.

Herhjemme får karaktcrkomedicn  sin helt store betydning via Ludvig Holberg. Holberg kendte traditionen og var dybt inspireret af Molikres franske karakterkomedier, og han skabte som denne cn lang rzkke komedier, hvis centrum var en pcrson med et specielt frcinhzvet og karikeret personlighedstrzk (f.eks. den stressede forrctiiiiigsrnand i Derz Sturzcle.sl@se  og den snobbede lzrde fra K@benhavn  i Erc~srrzu.~ Morzturzu,s).  Som i Mcnanders komedier var de gvrige roller ofte genkorninende T i - a  stykke til stykke (hos Holberg finder vi således de snu og intrigante tjenestefolk og det ungc forelskede -men ofte lidt hj~lpelgse og naive -par. som skal bringes sammen, etc.), og forblev 'koiistante' stykket igennem, mens hovedpersonen blev offer for sin egen karakter og som regel latterliggjort i  dcn sidste ende.

Det centrale i iizrvzrende sammenhzng er, at vi i disse skuespil har en rakke roller, der netop er defineret ud fra en speciel karakter. Karakteren er ikke noget der er appliceret personen for at g@ïe den fyldig, levende, etc., eller for at den skal understette plottet. Nzrmere er det omvendt: Plottet er der kun for at illustrere karakteren. På den anden side er personerne ikke at forveksle med faktiske personer. Dertil er deres adfxrd alt for entydig og karikeret. Rollerne er -så at sige -identiske med ét  karaktertrcek, og personen derfor identisk med én  karakter i deri snrcvrc betydning af begrebet. Kendetegnene for de 'flade'  karakterer er således.  at cle aldrig overrasker tilskuerenJlceseren,  men nzrmere opfylder de forvcntriingcr lcesci-en har. De forbliver konstante gennem hclc fortcellingen. For E.M. Forster er det netop  'prprven'  på, om en karakter cr 'rund'  eller 'flad':  »Pi-@ven l or en rund karakter er, hvorvidt den er i stand til at overraske p i   en overbevisende måde. Hvis den aldrig overrasker, er den flad. Hvis den ikke ovcrbcviscr, cr dcn flad, men foregiver at vEre rund« (AON, p. 54).

I en diskussion af  forholdet mellem mundtlighed og litteraritet bestemmer Walter J. Ong de 'flade' karakterer som en reminiscens fra den mundtlige fortxlletradition, der ikke har mulighed for at indeholde eller tilbyde karakterer af anden slags. I de mundtligt overlcvercde fortzllinger tjener karaktererne bide til at organisere »selve fortzllingens f o r l ~ b [the story line itself]  og til at håndtere de ikke-narrative elementer som indtrxlfer i fortcellingens I@b.«'' Ongs pointe er, at de 'flade'  karakterer blev mere og mere  'runde'.  efterhånden  som skriftteknologien udviklede sig. Muligheden for at udfolde og udbygge en fortcelling i skriften skabte også mulighed for at &amp;@re karaktererne mere fyldige ved f.eks. f@rst  i fortzllingen at lade dem optrzde som tilsyneladende ikkeberegnelige, men senere 'afslare',  at de faktisk har konsistente, men komplckse karakterstrukturer  og motivationer, der udvikles labende.

Robert Scholes og Robert Kellog har opregnet en rzkke forskellige strØn1ninger, som formentlig has mcdvirkct til dcn littcrzrc udvikling af karakteren fra 'flad'  til  'rund'."'  Blandt andet peger de p i   det skilt, der cr Ira Det Gamle til Det nye Testamente i retning af  stprrre vzgt p i   'det indre  liv';" desuden på den grceske dramatiske tradition: på de Ovidske og Augustinske traditioner for indadvendthed/selvransagelse (»introspection«); samt den 'indvendighed' som blandt andet middelalderens keltiske romancer fostrede. Scholes og Kellog konkluderer, at disse udviklinger har medfØrt to slags dynamisk karakterisering:

»den ~~diiikli~zg,smrrv.s,sige [dcvclopn~cntal], i  hvilken karakterens personlige trzk cr svzkkedc lor klarere at vise hans fremgang langs en etisk baseret handlingsstreng [plot line]  [...J og den kr-oriolo,yi.rke, i hvilken karakterens personlige trzk er forgrenede for at @re de gradvise skift, der indarbejdes i karakteren genneni et temporalt baseret forlØb, mcrc signifikaiite.«"

Disse to dynamiske aspekter kombineres i den yderst udviklede sans for karaktertegning, vi finder i de store realistiske romaner fra det 19. og 20. århundrede, som ogsi er de 'ruride'  ka-akterers  storhedstid. E.M. Forster skabte selv 'runde' karakterer i sinc romaner om middelklassemennesker, som han placerede i uvante situationer eller udsatte for melodramatiske begivenheder for derved bedre at kaste lys over deres karakterer (i snæver forstand).'' I Aspecrs of'the  Novel vil Forsters begejstring 101-  f.eks. Jane Austcns tidlige psykologisk-realistiske romaner derfor heller  ingen ende tage. »Hvorfor giver karaktererne hos Jane .4usten os ct let nyt behag, hver gang de kommer ind, i modsztning til det blot repetitive behag, som forksages af en karakter hos Dickens?« spflrger han og svarer, at Austen »var en zgte kunstner, som aldrig nedlod sig li1 at karikere*,  samt at »hendes karakterer sk@nt  mindre end hans [Dickens'] cr hedre organiserede. De fungerer hele vejen rundt; selv om liendes plot skulle stille storre krav li1 dem, end det gflr, ville de stadig vzre tilstrzkkelige~. ( A O N p. 52)

Ogsa hos den amerikanske psykologisk-realistisk forfatter Henry James finder vi en vedholdende kretlscn om karaktererne, i form af 'runde' fremstillinger. I essayet »The Art of Fiction« formulerer han siledes det ofte citerede dicturu:

)&gt;Ilvad  andet er karakteren  end bestemmelsen [the determination]  af handlingen (incideritl ? Hvad er haridlingen andet end illustrationen  af karakteren? Hvad er enten ct billede eller en roman, som ikke har karakterer? Hvad andet sØger vi i den? Det er en handling for en kvinde at stå oprejst med sin hand hvilende pa et bord og se ild på clig på en bestemt inide; eller hvis det ikke er en handling, da tror jeg  det vil vare svzrt at sige, hvad det er.«''

James udvikler clterhånden i sinc romaner en szregen f'ortzlleteknik,  hvor intrige og handling aldrig genfortzlles. men blot antydes og formidles via en eller flere af  karaktererne. Herved far fortzlleteknikken samme virkning p3 lzseren, som intrigen p i   karaktererne, da der lilsyneladende foregar nogct, lzseren ikke får indblik i. 1  sine berflrrite 'critical  prefaccs' til romanerne diskuterer Janles sin teknik, sinc mål og intentioner. I forordet til TIze Spoil.v (?/' Poynton skriver han: »En karakter er interessant idet den viser sig og ved processen og varigliedcn af clcnnc tilsynekomst; ligeso~n en procession er cf'fektiv ved måden den udfoldes på, mens den bliver til en reii p ~ b e l hvis det hclc af den passerer på en gang«."  Den sans for 'tiden',  som en konstituent  for menneskelige h'mdlinger,  Scholles og Kellog krzvede, ekspliciteres her af James og udfoldedes i hans romaner.

De 'runde' karakterer synes således i h ~ j grad 'mimetiske'.  De fungerer -eller opforer sig -som personer i det virkelige liv. De moder de samme inkerpersonelle forhold, som vi selv gor, gennemgik kriser, vi kender fra vorcs eget psykologiske monster, og oprorer sig, som den kultur, vi  er en del af, byder det -p i   trods af, at deres kontekst maske er en anden (jvf. f.eks. science fiction, fantastisk litteralur, historiske romaner, etc.). Romanerne, hvori de eksisterer, bruger ofte megen plads på at forklare deres udvikling, dannelsen af deres karakter (i den snzvre betydning), men holder ligeså ofte oplysninger tilbage, ved kun at stille os handlinger, udtalelser, etc. til rådighed. Og derved fik personerne et 'virkelighedens skzr'.  Den mystik, der omgiver et virkeligt inei-ii-ieske, hvis tanker og bevzggruride vi ikke har direkte adgang til, simuleres al de litterzre gestalter.

Endelig skal det tilf~jes at de 'runde' karakteren ankomst til litteraturen ikke har fjernet de 'flade' -og heller ikkc vil gore det, for, som Forster pointerer i Aspects ol'rhe  Novel, de fungerer ofte sammen, da de 'flade'  har en lang rzkke fordele:

»En stor fordel ved flade karakterer er, at de er let genkendelige, når som helst de optrzder [. . . l .   Det er bekvemt for en forfattero  at han kan slå til med sin fulde styrke på én  gang, og flade karakterer er szrdeles anvendelige for l-iarn,  da de aldrig har brug for en ny introduktion, aldrig stikker af, ikke skal vzre under opsyn for udvikling og tilvejebringer  deres egen atmosfzre -små selvlysende plader i fzrdigfabrikerede storrelser skubbet hid og did som spillem~nter [counters] over tomrummet eller mellem stjernerne; yderst tilfredsstilleilde.&lt;&lt; (AON, p. 47)'"

## Litterat~rviden~rkcr ben og karakterpr-oblematikken

De analyliskc og teoretiske tilgange L i 1   karaktererne har selvsagt vzret mangfoldige. Kigger vi på littcraturvidenskabens historie, kan vi dog tale om to grundlxggendc forskellige tilgange/orienleringer: Den forste (i det folgende betegnet  'den heriiieiieutiske') er nok den alrnindcligste og bredeste; nemlig den mime~iske lzsning, hvor man lader karaktererne fungere som (eller ligefrem reprzsentere) virkelige personer i  ' k ~ d og blod'. Den anden (soni jeg vil kalde 'den for~nalistiske') gir i den diametralt modsatte relning og afviser enhver form foi-  psykologisk substans og 'tils~edevzrelse' af personer i  ~eksten.

Dels ud fra en narratologisk  synsvinkel, der iagttager de tekstlige subjekter som 'funktionssfzrer' eller 'aktanter'  (det  vil sige plotfremstillende elementer), som skal defineres funktionelt i forhold til det narrative; dels ud fra en tematisk synsvinkel, der ser bort fra karakterernes persongrznser og analyserer modsaetningsstrukturer på tvzrs af hele det tematiske felt.17

Den fØrste orientering -den hermeneutiske -genfinder vi i den  'almindelige' omgang mcd litteraturen; iszr -mcn ikke udelukkende -i lzsningen af realistisk prosa. Og her har den i det foregaende afsnit skitserede udvikling af den 'runde'  karakter helt klart sin del af zren.  Under lzsningen forholder vi os til, lever og foler med Lykke Per, Anna Karenina, Garp, etc., som om de er virkelige personer med et liv uden for tekstens sider, uden at spekulere videre over, at de faktisk blot er iiiiaginzre vaesener, dannet af lingvistisk materiale. Selv ilår vi sager kausale forhold i tekstens univers, der kan godtgØre handl i n g e n ~ drejninger og fremadskriden, gar vi det ofte ved at s@ge  i personernes 'fortid', 'psyke', 'sociale og kulturelle stand' -forhold, der ikke er mindre konstruerede end personen selv.

En institutionaliseret  udgave af denne lasestrategi finder rnan hos f.eks. A.C. Rradley, der i sin bog om Shakespeares tragedierLx I mer karaktererne 'ud' af  teksterne for at finde bl.a. motivationer for deres adfzrd. I Otlzello underseger Bradly Iagos motiv for plottet mod Othello. Han forseger farst at analysere og begrebsliggere Iagos karakter og fremstille hans 'karakterprofil'; den szttes dercfter i forhold til Iagos handlinger i plottet mod Othello med henblik på at forklare hans motiver. Bradleys strategi er således en form for psykologisk 'close-reading',  som i og for sig er legitim nok, men dog nzrmer sig det tautologiske. F ~ r s t lzser han personen ud af teksten (det vil sige omsztter personens handlinger og udtalelser til en rzkke deskriptive adjektiver) for at skabe en 'profil',  hvorefter han genindsztter denne profil for at forklare handlingerne. Det vil vzre meget mystisk, om pengene ikke kommer til at passe i den sidste ende.

Den mest 'radikale'  udformning  af den hermeneutiske tilgang til karakteren er biografismen.19  Grundprincippet i dcn biografiske litteraturforskning er som bekendt, at digterens liv og digtning er en enhed, hvorfor man gennem lzsning af vzrket (samt evt. opsamling af supplerende materiale angående forfatteren og samtiden) forsager at danne sig et billedc af -ikke de litterzre teksters motiver eller budskaber -men af det 'digtertemperament', der synes tilkendegivet i vzrket. Som eksempel er det nok at referere til Georg Brandes'  kredsen om litteraturens (og kulturens) store personligheder i form af v ~ r k e r om Kierkegaard, Shakespeare, Goethe, Voltaire og Michelangelo. Biografismen interesserer sig ikke for de litterzre karakteren  autonome eksistens i teksten, men undersoger hellere hvem de 'mimer' -om det er forfatteren  selv (eller  'dele'

af  ham), der står som model, eller om dct cr folk fra hans bekendtskabskreds -uden liensyntagen til at de forhold, digteren har fremstillet, måske I-iar vieret imaginz~e.'~'

Nzrt beslzgtet med (eller måske endda som en decideret videreudvikling af) biografismens hermeneutisk orienterede karakteranalyser er de psykologiske analyser, hvor psykoanalysen leverede det mest helsl~bte analyseredskab. Med psykoanalysen  udvikledes et begrebsapparat,  der dels lagde sig tzt op ad litteraturen2'  og dels havde et  'let oifer' i lilteraturen, da den tit (for ikke at sige 'altid')  omhandler personlige eller interpersonelle kriser og konflikter. De psykoanalytiske litteraturlzsninger har resulteret i raffinerede og skarpsindigt karakteranalyser, hvor de karakterer, man har analysei-et,  cnten har vzret de i Tiktionen eksislerende personer eller den bagvedliggende Toriat~erinstans. Hos Freud finder vi sidstnzvnte strategi udfoldet f.eks. i aiialyscn af E.T.A. HofTmanns »Der Sandmann«, hvor hovedpersonen Nathanaels psykiske konflikter og bindinger analyseres som HoiTmanns egne på grundlag af den ene realoplysning, at faderen forlod familien, da Hoffmann var tre år gammel."

Endelig bØr  de eksistentialistiske, de historiske, de rnarxistiskc og de feministiske litteraturlzsninger henregnes til den hern~eileutiske gruppe. I alle tilfzlde galder del dog, at man ikke på saninie rnide som hos ovenstående lzser karaktererne som udtryk Tor  egentlige personer.  rnen alligevel bruger litteraturen som et billede p2 de omliggende sociale, historiske og kulturelle forhold, hvorfor karaktererne også får  en referenceiunk~ion, der måske ikke er Cn-til-Cn (tekstens karakter til f.eks. forfatteren), men  'Cn-til-el-m@nsler'  (tekstens karakter til f.eks. klasseforhold) uanset oni man ticnker  subjektet inden for en traditionel subjektteori (subjektet som noget konsistent, definesbart) eller inden for en 'dekonstruktiv subjeklleori' (subjektet opl~st).

En interessant biug af karaktererne i historisk @ j e n finder vi i  Northrop Fryes Ancitorny qf Criticism, hvori den teori freinszttes, at man kan  klassiliccre »Fiktioner [.  . .] ved  heltens handlekraft [power of action]«."  Hans udgangspunkt erl at litteraturens fortzllinger bestik af »nogen der g ~ r noget«, og at denne 'nogen' er helten, iiiens det 'noget',  helten udf@rer  (cller Tejler i at udS@re),  svarer til det, han kan (ellei-  kunne have gjort) ifØlge det 'paradigme', teksten s ~ t t e i for helten. Dette paradiginc cr samtidig udtryk for den subjektopfattelse, der ligger bag teksten -forstict både som afsenderens koncept og inodtagerens forventninger. På dette grundlag fremstiller Frye 1kr-i-i  »fiktionelle modi [fictional modes]«,"  der er historisk detei-iiiinerede. Den f@rste betegner han som 'iiiytc' ('myth'), da hellen har gudc-stattis, fordi han er andre mennesker og deres rnilj@er  overlegen. Den anden kalder han  'romance', da helten s k ~ n t menneskelig har visse magiske krzTter og befindei- sig i en verden, der ligner vores, men hvor der også kan forekomme overnaturlige fznomener som hekse, trolde, talende dyr, etc. Den tred.le modus er 'hoj miriietisk' (high mimetic). Helt og miljo ligner her os (det vil sige uden  'overnaturligheder'), inen helten er alligevel (de fleste af os) overlegen, da han er en leder riled autoritet, begzr og magt, der langt overstiger vores. Er helten derimod helt lig os, er der tale om 'lav miinctisk modus' (low niimetic mode), som er Fryes fjerde kategori, riiens den fernte og sidste betegnes som 'den ironiske modus' (Lhe ironic rnode), hvor heltens handlekraft eller intelligens er inindre end vores, således at vi iagttager en persons fejltagelser og frustrationer -evt. udspillet i  en slags absurditet. Fryes pointe er, at den europziske litteratur gennein de sidste fenten århundreder har flyttet sit tyngdepunkt ned genncm denne rxkke, således at karakterernes udfornnning bliver et middel til historisk klassifikation både af litteratureil og af menneskets opfattelse af sig selv. John Frow påpeger i cn kort diskussion  af Fryes projekt, at Fryes kategorisering måske er for gcneraliserende, da stol-stedelen af de fem modi er tilstede i enhver historisk periode,?'  hvorfor FI-yes  teori burde tznkes fri af dens diakrone forankring til fordel for en mere synkron orientering. Denne finder Frow hos Hans Robert Jauss i artiklen »Levels of identification of Hero alid A ~ d i e n c e « , ~ ~ v o r i Jauss oniarbesidde  Fryes model til en funktionsskala for kunstens socialiserende effektivitet. Jauss' rilodel orns;etter Fryes 'modes' til  'levels of identification'  og kan fungere som analyseapparat i kulturelt-orienterede receptionsanalyser.

En anden forin for historisme finder man i Leo Bersanis A Futur-e,fbrA.s/yunu.x. Churc~cter rind Desire in Liter-uture. Bersanis teoretiske inspiratiori er i h@.;  grad Lacaris udvikling af psykoanalysen  og det deraf f@lgende  fokus p i nogle af de tidligere marginaliserede tekster i Freuds forfatterskab (f.eks. Hinsides Lystprincippei). Han betragter subjektet soni opl@st, hvilket for litteraturen indebajrer, at karakteren er et resultat af eller identisk med libidinose krzfters spil i teksten; karakteren er ikke lzngere en apriorisk 'givethed'  ved personen, men udelukkende en rzkkc strukturer i teksten. Bersaiiis hensigt med bogen er at studere »korrelationen niellem forskellige måder at  forsta [conceiving] begzer og forskellige rnåder at forsta karakter i litteraturen«, og han s#ger at folge stadierne i &gt;&gt;dekonstruktionen u f ' s ~ l ~ ~ e t i ~iloderne litterat u r &lt; ~ ? ~ gennein en rzkke l~sningcr a1  tekster strzkkcnde sig fra Racine til nutidig teater og erotisk fiktion. Det er sålcdes cn historisk gennemgang af subjektkonceptionen, der er Bersanis sigte; hans metode er både historisk og mirnetisk, idet han betragter dc i litteraturen tilstedevrerendc karakterstrukturer som reprzsenterende den subjektopfattelse, der matte have vzret gzldende på de tidspunkter, dc pågzldende tckster blev forrattet.

En lignende strategi finder vi  i  de post-feministiske positioner og deres syn p5 konnets tilsynekomst i litterat~iren.?~ Post-fe~ilinisterne lzser ikke teksten 1 1 5 samme mådc som en traditionel  feministisk litteraturkritik for at besvare sp@rgsmål  som: Hvordan er kvinden fremstillet i denne tekst, og hvad siger teksten om k@nsrollem@nstret i samfundet p i  det tidspunkt den blev forfattet? Den vil derimod vise, hvordan  'det  kvindelige'  (forstået  som choraen, 'det moderlige', (Kristeva), som en &amp;criturc,f&amp;minine, en af fallocentrismen marginaliseret kvindelig skrift (Cixous) eller som en 'kvindekonnets n~orfologi', der modbeviser fallocentrisrncn (Irigaray)), kommer til udtryk i skriften. Sådanne synsvinkler kan alligevel puttes i den hermeneutiske skuffe, fordi interessen for teksten stadig er hermeneutisk og ikke strukturelt orienteret. Det, der har forskudt sig, er saledes ikke 'optikken',  men den bagvedliggende subjektteori. Subjektet som en fast definerbar 'ting' findes ikke Izngere hos postfeministerneldekonstruktivisterne, og derfor analyseres karaktererne vzsentligt anderledes. Ikke som personer ined en personlighed, men som udtryk for (undertrykt) kon og subjektoplesning.

Vi nzrmer os med disse sidstnzvnte positioner den tematisk orienterede side af den 'anden' tilgang til karakteren, den jeg kalder 'den formalistiske', da vi også her finder en kraftig afstaridtageil fra det snzvre karakterbegreb, men sigtet er her lidt anderledes, da det, man onsker at analysere, er tekstens indre modsztninger."'  Den tematiske analyses forhistorie er i fransk sammenhzng i Jean-Pierre Richards analyser af  'forfatterskabs-universer',  der ikke (som biografismen) sogte en jzvnfering  af  'liv og vzrk',  men en beskrivelse af centrale billedrammer og sanseformer. Richard analyserede således bevidste og ubevidste strukturer i forfatterskaberne i form af systematiske saminenhznge i rummetaforik, tidsmetaforik, farveinetaforik, fortzringsmetaforik, etc.

En anden vnsentlig inspirator var antropologen Claude Lévi-Strauss'  myteanalyser, der ved hjzlp af (iszer) den strukturelle lingvistiks udtryksanalyse fik skabt redskaber til brug i indholdsanalyse. Lévi-Strauss påviste, at  myter strukturelt set består af binzre modsztninger, og at deres betydning ligger i selvc disse inodsztninger. Det essentielle er således, at Levi-Strauss segte 'bag om'  mytens manifestationsform for at finde dens oppositionspar. Det er dette koncept, den strukturalistiske litteraturvidenskab overtager. Man soger inodsntningsstrukturerne bag deres metaforiske og antropomorficerede  'forklzdninger' i form af f.eks. karakterer, og på tvzrs af hele det tekstlige materiale. Dette, samt det faktum at man i begyndelseri i hej grad definerede sig i modsztning til biografismen og de eksistentielle analysestrategier gjorde, at man i forhold til ovenstående 'hermeneutiske'  tilgang, helt undlod at beskzftige sig med karaktererne. Disse betragtedes som 'medier', der  i sig selv ingen interesse eller relevans havde.

I den nari-atologiske udgave af den formalistisk/strukturalistiske litteraturtilgang finder vi et lignende karakterkoncept. Man reducerer her karakteren til udelukkende at vrere funktioner i fortzllingen eller produkter af plottet og vi- ser dem ikke ret megen selvstzndig opmzrksomhed. Det narrative forlob og -på  et mere overordnet plan -'fortzllingen'  tiltrzkker  sig al interesse. Karakterernes fiinktionelle status betyder, at de ses som deltagere eller aktanter i stedet for personer med en personlighed. Et af den russiske formalismes vxsentligste bidrag er Vladimir Propps eventyrsm~rfologi,~~ hvori det konkluderes, at karaktererne blot  er produkter af, hvad eventyrene har brug for eller -kunne man sige -forlanger. Der ses bort fra forskelle i disse  'funktioners'  alder, status, kØn, etc., fordi kun ligheden har sig ni fik an^.^' Også for Boris Toinashevsky var karaktererne sekundzre i forhold til plottet. I artiklen 'Tematika' beskriver han dem som en slags levende statter for tekstens forskellige motiver"  og konkluderer på det grundlag, at karaktererne -og her tales specifikt om protagonisten -nzsten ikke er n~dvendige for historien (fabula), der set som et system af motiver fuldstzndigt kan undvzre helten og dennes karakteristiske trxk. Den franske strukturalisme har et langt stykke af vejen fulgt den russisk formalistiske position; altså betragtet karakterer som midler til, i stedet for rirndrejniizcqspunkt,for historierne. Som allerede nzvnt i indledningen til denne artikel finder man hos f.eks. A.-J. Greimas et reduktionistisk karakterbegreb, der i sit f o r s ~ g på at rumme selve fortzllingens (inytens) struktur, arbejder med en karakterforståelse, der trzkker veksler på (og til forveksling ligner) Propps.

Andre (og lidt senere) strukturalister opererer med en mere afunktionel, begrebslig tilgang til karakteren: Tzvetan Todorov forsvarer i  essayet »Narrative Men« den strukturalistiske orientering, men skelner samtidig mellem to brede kategorier inden for fortl-ellingcrne: De plot-centrerede eller apsykologiske og de karakter-centrerede eller psykologiske narrativci-. Men Todorov mener alligevel ikke, at den psykologiske dybde og konsistens, der synes at eksistere i en tekst, skulle vzre 'egenllig'.  At sztte en kausalitet  for teksten, hvor man forklarei- cn persons handling på grundlag af karaktcrtrzkket er misvisende, da kendskabet til personens karaktertrl-ek netop f ~ r s t konstitueres via handlingen. »Derfor ville det vzre mere przcist at sige, at psykologisk kausalitet duplikerer kausaliteten i hzndelser (i handlinger), end at den tager dens plads. Handlingei-  provokerer hinanden, og som et bi-produkt fremkommei-  dcr en psykologisk årsag-vii-knings forbindelse, men p A   et andet niveau«.33

Roland Barthes skifter fra et sil~evert funktionelt til et mere Abent syn på karakteren. I sin introduktion til den strukturelle analyse af fortzllingen fra 1966 hxvdei-  han, at begrebet karakter er sekuridzrt, fuldstzndigt underordnet begrebet plot, og anlyder, at eii overbevisning orii 'psykologisk essens' hislorisk udelukkeilcle er et produkt ~ i f   orvildet borgerlig indflydelse. Han iildrØmmer dog, at problemet omkring karakicrerne ikke lØses så  let, nar han påpeger, at man i&amp;e  kan forestille sig nogen fortzlling uden karakterer eller i del miild- ste agenter. Men disse 1 1 1 å  ikke forveksles med personer, og Bartlies konkludcrer på dette tidlige tidspunkt, at Claude Bremoiid og Greimas definerer karakteren korrekt ved at g@re  det gcnneni dens dellagelse i handlingssfarer; sfrerer, som cr begrznsede i antal, typiske og klassificerbare. Med analysen af Balzacs »Sarrasine« i S/Z er der dog skel en radikal andring i Barthes'  syn  på litleraturen og karakteren. I S/Z er karakteren ikke l ~ n g c r e underordnet plottet, rilen narrativ  ejendom styret af  sin egen semiske kode; han siger her om Porholdet mellen] karakteren og fort~tllingens forlob (diskursen): »kurukieren og di.rkrrr.sen PI.  I ~ i n ~ z ~ % d e n . ~ ~?iedskyldigr: diskursen  skaber i karakteren sin egen rnedskyldige: en l'orm for icurgisk fraspaltning ved hvilken, mylisk set, Gud har givet sig selv et subjekt.  mennesket en hjrelper, etc., hvis relative  uahzngighed, når de f@rsl  6n gang er skabt, giver irrulighed for at .spi/(e [playir~g]«.'~

Jeg vil ikke g i   Izngerc ind i formalicii~ens/strukturalis~iieris forhold til karakteren, men blot opsumrilere at fokus inden for denne retning et langt stykke af  vejen (indlil Todorov og den sene Barthes) er rettet mod p l o ~ ~ c l på bekostning af karaktererne, som ikke blev anset for at vzre et frenomen, der kravede selvstandig oprnzrksoinhed. Det bØr dog også påpeges, at der ikke var noget radikalt ny1 i  at betragte karakteren  som underordnet plottet. Aristoleles' freinlzegger et ligiicnde syn i  sin Poetik. Aristoteles  skriver, rlt  den vigtigste bestanddel i en tragedie er handlingens opbygning:

»thi tragedien er en efterljgning, ikke af mennesker, men af handlinger, af  et livslob; thi lykke og ulykke beror på handling, og tragedieris loriilål er at skildre en form tor handling, ikke pei-sonerries  egenskaber. [.  .  .] De handler altså ikke p i   den ene eller anden niide for at fremstille karrikterer, men dc medindbeCatlcr karaktererne for handlingens skyld; saledes er alts5 handlingslorl~bet, dvs. fablen, tragediens inal, og malet er vigtigere end alt a n d ~ i « . ' ~

Vi har således tilsyneladende to vzsensfoi-skellige  Lilgringe til karakterprobleinatil&lt;kc~~.~Qg de kan meget vel opsunirneres ved at sammeiiholdes med den tidligere refererede I'orklaring  fra GcrrEs,filgleksikon:  Litieruir,rr., som definerede 'karakler' som betegnelse for en persons sind, psykiske e.jendommelighed eller vzsen. Vxlger inan at definere litteraturvidenskabcn som videnskaben om; hvad det er, der g@r  litteraturen specifikt litterm (eller det man med sivel formalisrile  som sirukturalisme og dekonstruktion kunne krilde llttercu-iictelz), hvordan den S~liigerer og hvordan beiyclning opsiir, da iiiå ovenstaciide leksikal~ definition  a C   kruakteren afskrives so111  1:cjlslagen og uvidenskabelig. Ved at anf@i-e 'karakter' soin betegnelse for en persons psykiske srerkeiide, indK@res der en dualisme mellem personen og dens psyke. Eli dualisme, som vi kender fra den 'virkeligc'  verden, hvor  vi kan skelne mellem personen som et fysisk objekt af  k@d  og blod og dennes psykiske struktiir. I litteratureri findes den cgentlige person imidlertid netop ikkc, nien er en fiktion, et Iravzr, der kun kommer frem gennem 'de  psykiskc ejendommeligheder'  (det  vil sige sprogligt materiale knyttet til et semantisk subjckt) vi som lzsere prcesenteres for. Dcr er ingen pcrson hinsides teksten, intet subjckt udover det, der optrcedcr p i   den tekstlige overflade. Ingen signifié  bag signifiant'en -egeilnavnet eller dct personlige pronomen, der samler tradcnc. Karakteren er personen, s o n ~ igen er. sine psykiske cjcildomn~eligheder. Vi ligger således her tzttere på den grzske betydning af begrebet -keizdetnxrke -end de Øvrige forklaringer og syilonymer. Det er gennem kendemceskerne, indristningerne, vi danner personen. Forskellen er blot, at det objekt, kendCnlzrkcrne  definerer, ikke er. Mener i-i-ian omvendt, at littei-aturvide~lskabens Telt er psykoanalytiske, forSatterbiograSiske og hermeneutiske anliggender. er Gu~1.s karakterdefinition d~kltende,'~ da den udmzrket raiiinler de receptionsfznorne1~01c&gt;giskc forhold omkring karakteren. For selv om vi som lzsere godt ved, at et stykke litteralurs figurer er fiktive, lingvistiske konstrukter, skabcr vi alligevel et antropoinorft, 'rcclt' v;ilsen ud af dern. Vi danner os billeder. sympatier eller antipatier. kzrlighed eller had: etc. ud af stof, der egcntlig kun er lingvistiske tegn. Et forhold, der kan betegnes som paradoksalt.

## Den par-adoksale karakter i litter-aturen

I en stor del af skQnlilterrituren har iiian sclvl'@lgelig \ e r e t  opmicrksom på dette  paradoks og illustreret og probleinatiscret det p5 Iorskcllig  vis. Radikale udgaver finder vi hos f.eks. Sainucl Beckett, som i L'litiiornuhle  lader den eksplicitte jcg-fortceller  vzre i konstant trailsforniation. Tid og rum er i uophQrlig opl~sning og forskyder sig ud i det uendelige. Jeg'ct  beskriver sinc inetaniorfoser og skifter ikke blot navn (fra Mahood ovei-  Worin til navnlQshed), inen zildrer sig ogsi fra at vzre antropoiilorf til (blandt andet) at antage ceggeform, vzre k@ns(dels)l@s, etc., niens det iortzller historier,  der mest af alt lyder som lange allegorier over sproget selv, Sor gradvist at blive opldst til en lang ords t r ~ m uderi ophold. Det eneste stabile, det eneste 'faste' elerneiit, der levnes lzscrcn, er iidsigclscspositionensjeg og en genkendelig syntaks i det sproglige udtryk. Og alligevel forsoger man al fprlgc med; nian lors@ger at holde trit med i-i~eta~norfoserne og danne sig et billedc aIdcttc,jeg'.s  karak te^.^"

Beckett regiies som cn Sorl@ber  for Ir rzo~rveuu ror~ruiz.  Hos Alain RobbeGrillet -cn af denne retnings hovedpcrsoncr -finder vi i programskriStei P2 vgj rrzo~l (&gt;M I Z ) ~ ro1tzon cn teoretisk reflektcren  over, hvordan den nyc roman- kunst forholder sig til traditionen og hvori dens fornyelse består. En af RobbeGrillets pointer er, at man ikke har fundet nye fortzlleformer, siden de store realistiske romaner -på trods af, at tiderne og vadierne har zndret sig radikalt siden disse blev skrevet. Robbe-Grillet mener således, al den eneste romanopfattelse, der benyttes (dengang midt i 5O'erne) er Balzacs: »Ja, man kunne endda uden besvzr gå helt tilbage til madame de Lafayette. Den hcllige og ukcznkelige  psykologiske  analyse  udgjorde  allerede på  det tidspunkt grundlaget for al prosa«.'" Dette litteratursyn bygger iffllge Robbe-Grillet i bund og grund på en 'metafysisk'  forestilling om, at der er en dybere sandhed med verden og iingene og dermed også en dybde at finde i litteraturen. RobbeGrillet vil, at man gØr romanen mere tidssvarende ved simpelthen at lade den 'fremstille'  tingene og ikke forklare dem. »I stedet for dette  'meningsfyldte' univers (psykologisk, socialt eller funktionelt), burde man da forsgge at opbygge en fastere, mere umiddelbar verden&lt;&lt;.40 Det vil sige en verden, hvor genstande og bevzgelser skal trznge sig på ved deres nzrvzr, som skal vzre overordnet enhver forklaring. Og ligeledes med personerne:

»Hvad angår personerne i romanerne, så vil ogsi de kunne vzre fyldt med utallige fortolkningsniuligheder; de vil eftcr enhvers behov kunne give anledning til enhver kommentar [.  .  .]. Medens den traditionelle helt bestandig bliver udzsket, indfanget og tilintetgjort af forfatterens fortolkningsforslag, [.  .  .] så vil fremtidens helt [.  .  .] forblive nzrvzrende. Og dct bliver da kommentarerne, som forblivcr andetsteds; over for hans uafviselige nzrvzr vil dc forekomme un~dvendige, overfl~dige, ja  endog u~edcrhzftigc«.~'

Robbe-Grillet er her i dialog med blandt andet den psykologisk-realistiske gcnre, jeg har omtalt ovenfor, og han betegner da også selve begrebei 'personcr' som forzldet med den begrundelse, at 'personromaner' efter hans opfattelse tilherer en anden epoke; »nemlig den hvor individet niede sit hojdepunkt.&lt;&lt; Vores tidsalder star derimod nmmerc i »indregistreringsnummerets tegn«,"?  hvorfor den traditionelle konception af personer som fyldige, 'runde' karakterer ikke Izngere er brugbar.

Dette opgØr ses effektiviseret hos en lang rzkke af eftertidens romanforfattere -hos nogle endog radikaliseret. Her tager man navnlig tanken om karaktererne som 'indregistreringsnuinree  alvorligt. Freud havde allerede mcd sin psykoailalyse gjort forarbejdet for den subjektoplØsning, som iszr sidste halvdel af iizrvzrende århundrede har dannet ramme om, »g  sammenhold^ mrtl den 'v;erdilf?shed',  der i  hojere og hI?jere grad blev en realitet (og som skabtes med afszt i Nietzsches  vzrdikritik), samt visheden o 1 1 1  sprogcts betyd- ning for al  virkelighedsopfattelse ('The  Liriguistic Turn'), synes alt man står tilbage med at   vcere  'tomheden'. Selv menneskets vzrdi bliver betvivlet; subjektet  er  ikke andet end  en rakke sproglige mgnstre, der samler sig  under et 'indregistreriilgsnummer'. Derfor n~jes man ikke blot, som Robbe-Grillet ville det,  med  a t   fremstille personerne som ting; 'blanke  og ncervurende' og afvisende ethvert analytisk tiltag. Man lader dem -som ogsa Beckett gjorde -oplases i sproget. Eksemplerne p å   denne praksis  blev debt den 'postmoderne  ro~nan',~' og genren er karakteristisk  vcd i h ~ j grad  at  udspilles som klichéer over de traditionelle  realistiske skildringers fors~g p å   at  skabe et totaliserende og fortolkende billede af livct. Det er en form for 'nieta-fiktion', hvor emnet er de fiktionelle systenier selv, og hvis vigtigste  'modteknikker'  bl.a. er to-dimensionel  'flad'  karakteri~ering?~ bevidst overkonstruerede  plots  og paralogiske, ikke-kausale og anti-linezre forlab af hx~idelser.~"

De posln~odern~ meta-litterzre og selvdekonstruerende romaner er dog ikke de eneste, dcr peger  p å   de litterzre karaktercrs paradoks:  spillet mellein de tekstlige ikke-refererende  karakterer og forestillingen om det 'virkelige  nienneskes' tilstedevaerelse i teksten. I  Nicholson Bakers nyrealistiske roman Thr Mezzunine finder vi en anden problematisering  heraf. Intention med  romanen er tilsyneladende a t   give en komplet fremstilling af de tanker, associationer og skjulte forbehold, en person  har, samt at  beskrive de ting, han betragter, og hans oplevelse af dem fra det tidspunkt,  hvor han stiger p å   en rulletrappe, li1 han stiir  af -det vil sige el forsog på  at  'genindf@re' litteraturens mimetiske funktion. Vi får gennem beskrivelsen en fyldig, underholdende og indsigtsgivende skildring af en karakter,  men romanen bliver samtidig en insistercnde pegen på   del uiuulige i Suldstandig i-eprcesei~tation eller 'mimesis'. Baker bliver nuidt  til a t   gribe til (for  roinangenren)  utraditionelle redskaber (blandt  aridet fodnoter) i sit fors@g, og den afslutlende pegen på, hvor kort (real)  tid der er gået, siden vi steg p å   rulletrappen,  fungerer som en indirekte markering af det umulige i det projekl, vi har  varet vidner

For  eksemplets skyld vil jeg springe til en tekst i en anden genre, der sarlig tydeligt anskueliggor karakterens paradoks. Teksten er et kort digt af Suiren Ulrik Thomscn fra samlingen Hjernfukden  og lyder soin f~lger:

»Du kommer gående henimod sengen, håret falder som skiftcnde lys nedover ryggen -ejnerie flyttcs i smii bitte ryk, standser og blir til et blik der hzves og sznkes, forsvinder. Cellerne deles og deles og dgr efter der slåes op for en serie af s z d   revet l@s  af et mØrke langt zldre end kroppens, strålcndc ind i et st@rre. Men den bevzgelse, hvorn-ied du bukkede dig og tog venstre sko af, retted dig op og skubbed den hØjre fri, står tilbage pS gulvct i to skzve sko: Den ene vxltet op ad den anden&lt;&lt;.47

Selv om det ikke er 'kutyme'  i  en digtanalyse, vil jeg  analysere tekstens karakterer. Man hzfter sig fØrst ved det (111, der kommer @ende, og hvis hår vi far en beskrivclsc af, og dernzst vcd  den person, der betragter du'et, og soin blandt andet afsl~5res af, at »Du komriier gående henirnod sengen« indeholder en 'svag' deiksis, forårsaget af kombin~ition~n af 'kommer' og 'henimod', og som i digtets afsluttende vers (12-16) iagttager og formidler den oplevelse, der affedes af betragtningen af de efterladte sko. Denne betragtende og bcrettende person vil jeg -til  trods for dens fravzr -betegne som digtets.jeg.

En lzsning af digtet kunne p i   dette grundlag vrere at se det som beskrivelsen af en persons (digter-jeg'ets) oplevelse af du'ets (evt. den elskede, jvf. comparatio-beskrivelsen i vers  1-34" forsvinden ind i sevnen (vers 4-6). Vi placerer (i kraft af clen svage deiksis)jeg'et  ved eller i xngen; du'et  koinmcr hen til jeg'er, som iagttager tlzl'et. Tankcstregen i vers tre signalerer en tidslig sammentrzkning, således at det,  jeg'er nu betragter, er du'ers s@vn.  De »små bitte ryk« beskriver Øjnenes bevzgelscr  under drØmmen (rapid eye inovements), mens blikfzstnelsen. der »hleves og sainkes, forsvinder« er indgangen til  s@vnens  andet stadie; det vil sige indtrzden i  den dr@n-imelØse sgvn.

I vers 7-1 1 reflekterer,jcglet  over denne d@d-lignende  tilstand, du'ers forsvinden ind i dCn  drØmmel@se  s@vn  indbefatter; en tilstand, der for,jegler  langt overstiger dc oplevelser, den vågne tilstand, kropslige tilstedevlerelse og bundethed tilbyder (jvf. den pegen på 'det umådeligt store', vers 8-1  1 indeholder). Den betydriingsforskydning, der optrreder i vers syv i » d ~ r « . ved at ordet, set i forhold til »cellernes deling«, lxses som et verbum (at d@),  og dermed en indikeren af, at bevidstheden forlader kroppen til fordel for sgvnens blanke og ~ilcendte univers (det vil sige sØvnens langsoïnme  indtrzden og den til kroppen bundne bevidsthcds 'd@dl), men i forhold til dct efterfØlgende vers optrzder som et substantiv (en dgr) og dermed en ibning til ct andet, ukendt rum, bliver snledes at betragte som netop ovei-gangen mellem den drØmmende og den drØmn-iel@sc  til~tand,~~)~jeg'rt,s bevidsthed  om, at du'c.t  i indgangen til den drØmmelØse hvile kommer fri af enhver forbindelse til verden (virkeligheden), men samtidig i forbindelse med et potentiale, der er så meget stgrre end det, ,jeg'et  kan tilbyde. At du'et i sØvnen forsvinder ud afjeg'ets verden, og efterIaderjeg'et med en fravzrsf~lelse, som der soges kompensation Tor i det spor, det levn. duet efterlod sig i form af de forladte sko. Vers 12-  16 er sAledesjeg '-(-'IS (gen)oplevelse aP clu'ets n;crv:er  Pra  det tidligere oplevede ~jeblik (vers 13),  fanget og formuleret i en stillebenagtig opsztning, der egentlig er et fravzr.

På baggnind af den ovenfor skilserede diskussion af de to cliainctralt inodsatte tilgange til litteraturen. kan en sådan lzsning kategoriseres som'hermene~itisk', hvor,jvg  'et og rlrr let lzses som egentlige personer, og tekstens ~ v r i g e materiale som digterens epifane oplevelse af nzrvzret i en fravzrssituation. Anllcggcr vi en lidt anden synsvinkel og lmer digtct allegorisk, som en inetalitterzr koinmentar -det vil sige undlader at betragte tekstens (fravzrende) jeg  og du som refercnticlle -affeder lxsningen en interessant tematisk pointe: I digtets tre fØrste vers danner vi os ud fi-a ganske P å   signifa elbillede a1  en persons  (tlu'ets)  bevzgelse henimod jrg'et. På trods af de sparsomme oplysninger. producerer de fleste af os formentlig et billede af en kvinde i du'et -dels p i   gr~ind af vores kendskab til den digtende persons k ~ n (biografisrnen sniger sig ind i vorcs billeddannelse), og dels på grund af den trope, hvormed ,jeg'et  beskriver c1~i'et.s hår (håret må vzre langt, da det laldei-  nedover ryggen).

Men tankestregen, der afslutler vers tre, fungerer i denne llesning ikke som en tidslig sainrnentraekniiig. Den signalerer derimod et radikalt  skift i ildsigelsen: Det blik vi  (l~esenze) sendte ned i teksten i vcrs  1-3,  og soin fzstnede eller skabte en person i bevzgelse, 'vendes' i vcrs 4-6, som om teksten  'kigger'  p i lzseren i stedet; »@jnene, (ler flyttes i små bittc ryk«, kan limes soin beskrivende Øjnenes bevzgelse under selvc lzseproeessen. De »smi  bitte ryk« kollimer li1 at beskrive lzsningens fokusering på de enkelte ord, mens blikket der hzves, sznkes og forsvinder, signaleser den helhed vi danner af personen -tilen ogs;  at den person, vi har dannet os, netop ikke er; at den forsvinder, s i snart vi tror, vi har den: Vi har ud fi-ri ganske få oplysninger dannet os et billede af en person i bevzgelse; men en person, der er iinaginzr, og som er vzk, når vi forlader det pågzldende sted i teksten, hvor den skabtes.

Vers 7-  1  1, som den loregiende lzsning så soin en skildring af den bevidstlose sovns indtrreden og dens potentialer, bliver i denne lzsning en beskrivelse af både skrift- og lzsepraksissen. Cellerne, der deles og deles og d@r,  er beskrivende for 'dct',  digteren gor i sin skriven: I sin indskriven af en person i teksten, deler digteren denne igen og igen og lzgger disse celler 'dode'  i skriften, og f ~ r s t i lzsningen 'vzkkes'  personen til live. Cellerne bliver således de ord, digteren bruger til at skabe basis for laeserens dannelse af tekstens person. Lzseren gor den dØde skrift til en levende person, da de dode celler fungerer som szd eller kim til betydningsdannelse. Det m ~ r k c , saden rives fri af, er således sprogel (mgrkt, da vi kun kan se det, når det aktualiseres); et mØrke (eller potentiale), som er langt zldre end både den, der er indskreven i teksten (duet) og den lresende person. Og saden stråler (ejakulation) ind i et m ~ r k e , der er 'sterre' end sproget; det vil sige menneskets evne til at danne betydning og billeder, ranlasien (og som vi ved sztter kun fantasien grznser).

Såledcs indeholder vers 7-1 1  en pegen på den absolutte forskel, der eksisterer mellem skriftspraksisseiis 'drzbende'  funktion og lzsepraksissens 'levendegerende' -cn forskel, vi faktisk allerede kunne have udledt af de forste tre vers, hvis vi havde lzst dem lidl nzrmere. Som jeg  var inde på, danner vi os re1 hurtigt et billede af et jeg, der er ved sengen, og som betragter du'ets bevzgelse. Men i  vers 2-3 får vi en beskrivelse  af bevzgelsen i du'ets hår, som jeg'et faktisk umuligt kan iagttage, såfremt han faktisk er foran personen (»håret falder som skiftende lys ned over tyggene (min fremhzvning)). Jeg'et kan altså ikke vzre ved sengen, foran du'et, men må vzrc andetsteds -hvilket vi jo egentlig godt ved: Det fravzrende  jeg er digteren, der med sin skrift danner spor, hvoraf vi som lzsere danner en person. Og ved ai konstruere de tre fØrste vers saledes, at dct billede vi danner, faktisk ikke er muligt (det dekonstruerer sin egen mulighed), peger digtet på den uoverskridelige k l ~ f t , den ulorcnclighed, der er inellem skriftens fragmenteren og lzsningens helhedsdannelse.

Men i digtets sidste fem vers @res  der opmzrksom på, al denne adskillelse ikke opleves som vzrende så absolut endda. Nir jeg'et betragter de efterladte sko, danner det sig et billede af du'et, på samme mide som vi som lresere gjorde det i digtets indledende vers. Og derved peger digtet pi, at sporene, skriften -her illustreret ved hjrelp af skoene -indeholder netop det potentiale, der lader os danne personen, bevzgelsen, ved hjzlp af vores forestillende, erindrende eller fantaserende kraft, lzserens betydningsdannende evne. Når,jegJet (1ze)ser de efterladte sko. oplever det duets nzervzer. Skoene har derfor en tredobbelt tropisk funktion: De er en synelcdoke for du'et (del af helheden), cn rnetonynli  for bevzgelsen (virkning for årsagen) -begge Lroper, der ladcr jeg'et skabe og opleve nzrvzret -men på den anden side en metafor for fravarct af du'et. Såledcs både 'er'  og 'ikke  er'  personen i sporene. Den  'er' i dcn metonymiske eller synekdokiske nedbrydning af kroppen til spor, skrift, tegn, men eftersom nedbrydningen resulterer i. al vi kun har fragmenter (at vi kun har hårets bevzegelse og de efterladte sko). og selv skal dannc resten af personen, afslorer det også, at personen  'ikke er' -udover i vores lzsning, vores kreative betydningsdannelse. Fravzret er -eller bliver -et nzrvzr i vores lzsning. Digtcts Lema er således nctop al pegc på den gensidige af-hzngighed, men også absolutte forskel, der er mellem skriften og lzsningen; det spil der er her imellem, mellem d ~ d og liv, og som allerede afsl~res i den be- tydningsforskydningl-fortztning der optrzder i vers 7's legen med ordet 'dØr7: Skriftens 'drzbende' funktion, men samtidig åbnende, når den inoder lzseren, i lresningen.

Gennem denne laesning kommer digtet til at illustrere karakterens paradoks, som en perifrase eller allegori over Paulus' dictum; »thi Bogstaven slaar ihjel, men Aanden g@r  levende«."'

## Narrativ-karakterologiske tiltag

Set gennem disse briller bliver digtets budskab derfor også en problematisering af  vores opfattelse af sprogct som repræsentativt eller mimetisk. Som jeg var inde på ovenfor, har formalismen og strukturalismen i h@j  grad vzret bevidste om dette forhold, og derfor reducerct karaktererne til funktionssfzrer, aktanter, etc. Men derved har man afskåret sig fra at behandle den anden side af  det spil, vi  så udtrykt  i  Thomsens digt; nemlig, at vi som liesere i h@j grad '1evendegØr'  karakteren gennem vores Izsning. Vi  skaber faktisk nogle helslebte figurer ud af tekstens fragmenter. I andre tilgange til litteraturen (de hermeneutisk orienterede) har man til overmål analyseret karaktererne som personer, men derved har man fjernet sig temmelig langt fra det objekt, man behandler, nemlig littemtur-en. Ved at l~ese 'mimetisk'  eller 'realistisk' tilsidesztter man den specielle modus, der kendetegner det litterae: litterariteten.

Så Irenge man forsØger at txnke karakteren enten som en ren analogi til virkelige personer eller som en ren tekstuel funktion, kommer man altså tilsyneladende aldrig ind i hele problemets kompleksitet. I stedet for at betragte karakteren  som rent sprog eller som rent menneske bgir man derfor hellere  se den som en kcntauer, der er halvt tekst og halvt menneske. I en rzkke aktuelle teoridannelser  finder vi  faktisk orienteringcr, hvor denne konstellation  kan antages at vaere den motivcrende faktor.

Med den littcriere dekonstruktion synes den hermeneutisk orienterede tilgang at have fået en reilzssance, men vcl  ilt mierke i en version, hvor det netop er den iniinetiske illusions sammenbrud, der fremlzses. Geoffi-ey Hartman analyserer Shakespeares TvveJfih Ni&amp; i  artiklen »Shakespearels Poetical character in T\i!elfth Niglzt«"  med henblik på at vise, hvordan  sproget spiller den absolut centrale rolle hos Shakespeare. således at karakteren nzrmere er en funktion af  sproget end vice-versa. Hartman gØr gennem sin lzsning op med de tolkninger, der har lzst realistisk/mimetisk og lzser i stedet teksten som en illustration af  'The Linguistic Turn'. Dermed viser han, hvordan teksten (eller litterariteten) afmonterer forestillingen om psykologiske eksistenser i fiktionens univers. J. Hillis Miller har nogenlunde sainme sigte i Arirrdr~e's 'lY~rz.ad.~~

Med udgangspunkt i Nietzsches Vi(je1.l  til Magt over Benjamin, Derrida, Trollope, George Elliot, Poe (og mange andre) til en fyldig analyse af George Meredilhs The Egoist viser Hillis Miller, hvordan både vilje og karakter kun koinmer i stand gennem en ialehandling -og dermed egentlig er en sproglig illusion, som forfpirer lzseren til at tro på tilstedevzrelsen af en psykologisk subslans i del Leksl~ielle materiale. Hillis Millers pointe er, at teksten altid siger mere end dette. Den viser os, al delle er en illusion, sarnlidig med al den udf@rer  den.

Den tendens i dekonstruktionen kan ses som en videreudvikling af Paul de Mans arbe.jde med af de anlropomorfe troper (apostrofe, prosopopeia, antropomorfisme), og den forskydning hans interesse heri medfeirte i forhold til den traditionelle konception. Det lyriske subjekt (afsendereil), som man normalt betragter som den ti-opekonstituerende og -foranbende bagvedliggende instans, reducerer Paiil de Man til at vzre en sproglig figur blandt andre.'? Det er samme bevzgelse inan ser hos Hartmaii og Hillis Miller i deres omgang med narrative karakterer. I stedet for at se den1 som udtryk for reelle, antropomorfe vzscncr, 'af-antropoiliorPiccrcr' de de lekstlige siruki~irer/elemenier, der matte oplordre hertil og rrenihittver karakterens tekstlige side. På denne måde g@r  de nzrmest det formalistiske syn på karakteren (at den udelukkende er et lingvistisk produkt) til eii teniatisk pointe, og lader den vzre styrende for deres lzsninger.

~ars-Åke  Skalin gir i sin bog Kc~mktiir och perspektiv'" clinch rned de 'realistiske'  tolkningsstrategier (dem  soin jeg  kalder hermeneutiske) og viser, hvordan de kommer til kort over for en stor inzngde andre littcrzrc kendetegn. F.eks. at det er ganske umuligt at tale om genreforskelle, hvis man opererer med en forestilling om den littcrzre karakter, som afspejlende eller identisk med  'levende  mennesker'. En genres szrlige kendetegn er konstitueret af dens karakterers udformning (f.eks. komediens og satirens karikerede karakterer), som netop ikke kan Iceses som virkelige personer. Skalins sigte med bogen er at vise, at forvekslingen af fiktion og virkelighed må sammenlignes med en Don Quixotisk adfzrd, og at del er nodvendigt at Porsti de littercere karakterer som :estetiske  strukturer, indlejret i et 'mimetisk sprogspil', som ikke må forveksles rned  'virkeligheden', men deriinod er en 'fiktionsvirkelighed'. Man k~iilne således antage, at Skalin dermed placerer sig i den kasse, jeg kaldei-  den formalistiske, men han lzgger sig ncermere mellem de to, da en stor del af hans projekt går ud på at rorklare, hvordan karakterens virkelighedsmomcntcr konscitiieres -det vil sige, at han afdzkker (og afmonterer) den basis, de realistiske/hern~eneutiske strategier bygger pi.

En anden mide at forholde sig til de littcrzre karakterers specielle gestaltningsform p i   findes hos Nils tiundcr Hansen, som i artiklen »Nzrlzsningens grznser: Thc Making of a Psycho-Nanny«, diskuterer karakterernes konfiguration  i  Henry Jaines' The T I ( I ~ I of the Screw med udgangspunkt i  de divergerende resultater en nzrlzsning og en 'fjernlzsning'  (eller hurtiglzsning) bringer. Gunder Hansen leverer en interessant diskussion af, hvorvidt  karakteren skal forstås som et paradigme (slutsummen af cn rzkke prtedikater) eller som 'levende',  idel han parallelliserer  og forklarer Henry Janies' rcllcktorfigur nied de seneste irs naturvidenskabelige problematisering af deri biologiske kategori 'liv',  i kraft af forskningcn i kunstig inlelligens m.m.. Han transformerer  biosemiotikeren Claus Emmeches definition af  'liv',  som en proces eller et kompliccret rytmisk nignster af stof og energi hvor det stoflige er niinclrc vzsentlig1 end selve mgnsteret, til litteraturvidenskabens diskurs og skriver:

»Hvis liv i princippet er noget, der er uafhzngigt af det medium, del realiserer sig i, kan  vi  ~idmzrket sige. at guvernanten  [hovedpcrsoneii i Jamcs' fortzlling] ikkc alene er livagtig men ogsS levcnde; hun lever nemlig op til de foriilelle kriterier  sisom koinplcksitet, ~iforudsigelighed, uberegnclighed, selvudviklende n~@nsterdanilelse«.~~

Netop Sol-di  personen kendetegnes ved disse trzk, gor Gunder Hansen op med den forståelse, at karakteren er identisk med summen af en rzkke przdikakr. For var dettc tilfieldet, vil karaktei-en vzre beregnelig, sinipelthen slutsummen af disse przdikater. Gundcr Hansen vil derfor, at man i stedet tznker den litïerzre  karakler  som »mulighedsbelingelsen (tankeredskabet) for at vi kan komine på sporet af karaktertrzk, der her s t ~ d e r sammen i en przgnant og unik, individuel konl'igurati~n«.~" Han pSpeger, at det er mere naturligt at aklivere den 'person',  dcr ligger bagli priedikatcrne, som 'ernergent' i forhold  til klyngerne a l   kvalificerende przdikater, for at de får den rette placcring i forhold til narrativen  soin helhed. Herved placerer Gunder Hansen for mig at se sin karakterforstielse  incllcrn de to tidligere  skitserede: Han opererer både med den litterlere karakters differenlia specifica og med en  'levende'  gestaltning -uden at falde i  den psykologisk~ rcalisines faldgrube.

Det essenticllc for nervzrende er i mindre grad de forskelle, der cr Sbenbare riiellein de her skitscrede narrativ-karakterologiske tiltag, end ligheden. For fzlles for positionernc cr, at de i deres forsgg p i   at begrebsligg~re dc litterzre karakterer, inddrager Iceseren soiii en betydningsproducerendelkonstituerende faktor. Og det er nok denne faktor inan i  de stringent formalistiske og heriiieneutiske  tilgange har tilsidesat. Nar de 'lingvistiske tegn'  bliver  til  'lcvende subjekter', sker det kun i kraft af, at lzsercn levendeggr dem. Det synes derfor oplagt, at én  al'de  vzsentlige opgaver for den narrative karakterologi er at f o r s ~ g e at begrebsligggre den proces. der er pa spil i karakterkonstituerin- gen -det vil sige undersØgc det felt, der strnkker sig fra tekstens struktur til laserens betydningsdannelse og 'levendeg~relse' af tckstens  subjekter.

Dette gor blandt andet John Frow i artiklen ~Spectacle Binding. On Character«. Frow undersØger, hvordan karakteren er med til at konstituere en fortxllings  'interesse',  og fokuserer derfor p i   relationen  mellem konstruktionen af karakteren og konstruktionen af lzseren som Izsende subjekt. Denne relation mener Frow opstar ved, at karakteren er en 'begzrseffekt' ('eifect of desire')  forstået som en struktur, der former en imaginzr enhed for subjekter i deres relation til en irnaginzr enhed for objekter:

»At sige dette er at hzvde, at der ikke kan vzre nogen adskillelse inelIcm et objektivt tekst~i'lt konstrukt og noget (begær) bragt til det af en laser; 'karakter'  er snarere  en effekt d selv-'genkendelsen' af et subjekt, som ikke er prakonstitueret. men soin antager specifik identitet i identifikationen af og videre identifikation med en karakters  identitet^'^

Frow går til filmvidenskaben og henter i fØrste omgang nogle k~nsspecificerede filmiske identifikationslormer, som er forinuleret i forbindelse med ~indersØgelsc af  tilskuerens visuelle Disse kombinerer han med begrebet 'suture',  og filmvidenskabens brug heraf,"  samt Freuds narcissisme-teori og fremstiller derved en teori, der r e d e g ~ r for, hvorfor karakteren er en absolut nØdvendighed  for lzserens engagement i teksten. Han kommer frem til, at »karakteren er tekstuelt konstrueret i  spiIlet melleni udsigelsespositioner og positioner  i det udsagte, og at disse positioner fyldes opsamlende og komplekst gennem det narrativc forl@b«." Frow mener, at 'genkendelsen' eller 'identifikationen' af tekstens karakterer involvei-er en spejling af dc semantiske og libidinale processer, konstruktionen af  'selvet'  gennemgår i  e n  iinaginzr koiistruktion  al' 'andre'  (kvasi-enhedslige)  'selv'  og parallelliserer processen ined Freuds antagelser omkring drØminens sprog; nemlig at cnhver drØm kuli har med drgmmercn  selv at @re, og at enhver person, der optrzder i drØmmcn, blot er idciitisk med drØinmeren. Freud skriver opsamlende: »Det, at dr@mtnerens  eget jeg optrzder adskillige gange eller i adskillige skikkelser i cn dr@m, er i bund og grund ikke mere bcmarkelsesvzrdigt, end at jeg'et skulle vzre indeholdt i en bevidst tanke adskillige gange eller i forskellige positioner og Iórbindelscr -fol-  eksempel i sztningen 'når jeg tznker på, hvilket sundt barn jeg var3«." Den sidste sntning finder Fi-ow s a l i g interessant, da  jeg'ets deling ikke kun findes på det grammatiske niveau, men ogsi på det retoriske, hvilket lar ham til at konkludere, at

»Fikseringen af karakteren er givet i den 'inimetiske' korrespondance (en problematisk og svzr sammenligning) mellem enheden i kroppen og enheden i egennavnet. Plasticiteten i karakteren er givet, kunne vi sige, i non-korrespondancen  rnellem egennavnet og systemet af stedord, som skifter en  'person' mellein tre grammatiske  'personer'&lt;&lt;.@

Systemet af personlige stedord garanterer således både identiteten og spredningen af identiteten i den sarnme artikulation. En af Frows vzsentligste pointer er, at lceseren ikke blot kan lzse teksten og umiddelbart holde tekstens stemmer og karakterer ude fra hinanden; lceseren skal forst 'instrueres' af teksten for at kunne organisere dens semantiske kontinuum i de passende stemmer -og det, hvad enten der er tale om en objektiv fortrellersternme, eller karakterernes stemmer. Derfor rnencr Frow også, at den fravrerende fortcellers tilsyneladende  'ikke-reprcesenterede'  tale  p i   en måde altid er en karakterposition som enhver anden.

Artiklens styrke er dens plausible forklaring på, hvordan  'indlevelse' i  en tekst forekommer -uden at forfalde til traditionelle hermeneutiske og fcenoinenologiske oplevelseskategorier. Frow rammer også meget fint, hvordan karakteren konstitueres, når han siger at den bliver »produceret som en kompleks effekt af lagdelingen i niveauer af sprog og repr~sentation&lt;&lt;.~' Men hans strerke orientering mod tekstens 'stemmer'  og  de indlevelsesmuligheder disse skaber, betyder, at han tendentielt  (gen)indf~rer en reprasentation, som kan virke for snzver. Som citeret ovenfor betragter han reprzsentationen som 'fikseringen af karakteren', mens systeinet af personligc stedord er 'plasticiteten',  hvor Ireseren invcstcrer sig selv. Men herved glemmer han, at selv de reprtesentative dele af karaktertegningen iridebzrer en 'plasticitet'. Som vist i analysen af S.U. Thomsen-digtet, så fungerer enhver reprresentativ karaktertegning som en trope; nemlig som en metonymi eller en synekdoke. Og den 'totalisering', der skal udfores p A   grundlag af tropen, er mindst ligeså plastisk som skiftet riiellem personlige pronominer. Lzserens 'investering' forekommer også på dette niveau.

Dette forhold er Steven Cohan mere opmcerksom på, når han i en artikel med den ncesten provokerende titel »Figures beyond the Text: A  Theory o i Readable Character iri the Novel« SorsØger at konkretisere, hvorledes man ved hjcelp af Wolfgang Isers receptionsteori  og -analytik kan fremstille en teori om l z s b a r e  karakterer -ikke blot i realistiske romaner, men ligesavel i rnodernistiske, hvor karaktererne ofte synes miridrc konsistente. Cohan proklamerer: »Jeg vil bevise, at karakteren er Izsbar, når teksten og dens laser arbejder sammen for at fremme Iprornote] den repr:esentationelle  figurs transforriiation til eksistens«."Wet kunne give det indtryk, at Cohan Ønsker en konception af karakteren, der ligner den 'hermeneutiske',  eftersom han taler om en 'reprzsentativ figur', inen sådan forholder det sig ikke. For Cohan m3 karakteren ikke forveksles med  'psykologisk reprzsentation' -selv om den appellerer til en sådan lresning -inen er indbelauet i tekstens sproglige diskurs, som 'noget', der prmenterer en inenneskelig figur sclvstzndigt, og som gennem IXserens aktive deltagelse i tckstcii blivcr skabt som eu virtuel eksistens i en subjekt-som-objekt  konstruktion i lzscrcns cgct iinaginzrc ruin. Karaklcreii kommer således i stand på grundlag af tekstens kodcdc instruktioner for produktionen af figuren og lzsercns handlen på basis af disse inslruktioner.

For Cohan er de strukturalistiske og poststrukturalistiske  f o r s ~ g p i   at afskrive karaktcrens rcprzscntative modus derfoi- ogsa inadzekvate, da vi som 1;cscre opererer med figuren soin andet end en serie lingvistiske ~ignalcr."~ Vi iiikorporcrer den i tckstcn, s3 vi kan rcspondei-e p3 den som en inlaginativ konstruktion af inenneskelig virkelighed -selv i romaner, der abenlyst fornregter realisinelconventioner angåendc intclligibcl personlighed. Han bcivivler dog ikke, at det er nodvendigt at szttc sig ud over den psykologiske konception af karakteren  (soin jeg  i  det foregående kapitel skitserede under den 'hermeneutiske'  orientering).  Men han mener, at det in3 vzre muligt at unders@ge  karakteren som en I'igur, dcr projicerer en identitet p3 anden vis. Som udgangspunkt tager han Todorovs iagttagelse af, at 'e11 karakter ikke nodvendigvis har en krirnkter' (i den snzevre betydning af ordet), da den fiktionelle karakter, som i f ~ r s t e ningring anspores af tekstens liilgvistiske reference til et antropoinorft vzsen, ikke har noget indhold i eller af sig selv. Laseren identificerer 'nogen',  uden rit  cicnnc blivcr  beskrevet."Teksten n12  derfor instruere os om, hvordan vi skal f'orestillc  os karakteren  soin en karakter og ikke blot som en lingvistisk referelit til mcniiesket; derfor mener Cohan, at det felt dcr må undersGges, er »dct afgorende rum mellem teksten og dens lzser. For det er her karakterens sammenhang [thc coherence of chai-acter] soin eii virtuel cksistens koriimer i spiI«.(l7

Her griber Cohan til WolIgailg Isers analyse af lrrseprocessen. Iser betragter 1;~sriingcn  soin en 'ideationshandling',  og mcnci- at tckstcn bygger p i   sin egen 'ubestcmmclighcd' i Ioi-n1  af nogle i deil sproglige diskurs' iniplicittc ornrådcr, han betegner som 'tomme pladser' og 'ncgatioiicr'.  Disse oiiiradeitvinger til aktiv dcltagclsc, s2 Ileseren kan opleve tekstens restetiske dimension ved at  'ideere'  indholdet. De toinine pladser og ilegritionerne kontrollerer således kon~iiiuriikationsprocessen på hver dcrcs m3dc: DC  tomme pladser lader forbindelserne inellem tekstens pcrspcktivcr sti? abne, og ansporer hermed 1xscrcn til al koordinere disse, inens de forskclligc Ioriner for negationer påkalder sig bekendte eller determinerede clcincnter, for blot at annullere denl. Det annullerede forbliver dog tilstedevzrendc, og i'rcn~provokerer derfor modi- fikationer i  Izserens holdning til de bekendte eller determinerede elementer, og leder derincd lzseren til at antage en position i relation til teksten.

Dct er således de tomine pladser og negationerile, der er niedvirkcnde til, at inan soni laser konstrucrer karakterer soin  'virtuellc eksistenser' ud af den sprogligt diskurs. Teksten stiiiiiilerer lzserens Sorestillingsevne ved at opprioritere toinine pladser og negationer, s i   de forstyrrer den sproglige diskurs' kontiililerlige frcnistilling af semantisk indhold. Forstyrrelserne trzkker 1 z seren 'ind i' teksten. da de gcncrerer en appel til lzsereiis foreslillingsevne oni at iidglattc de pludselige brud  og udfylde de ikke forventede tommc pladser. Laseren sztter siledes sig selv p i  spil i teksten og konstruerer herigeiincm et virtuelt ruin i sin fantasi, som han imaginativt gir ind i. Derved g@r  han de elementer, som ikke er udtryk i teksten, inulige. Og heriblandt finder vi karakLcrens virluelle eksistens -der dog kun eksisterer så lange dcn er erkendt soni en kohzrent struktur i Ixserens forestilling. 1,resehandlingen  blivcr derfor if@lge Iser en oplevelse af imcalisering ('irrealization'),  forstiet siledes at vi okkuperes af noget, som tager os ud af vores givnc virkelighed.

Ideen oin 'irrealisering'  finder Cohan sxrdeles givtig til anskueligg@relse  af karaktcrcns virluclle eksistens. Men han ser sig ngdsaget til at i-evurdcre  dele a l   Isers teori, da Iser på Ixngerc sigt arbejder for at minimere den imaginative dynamik, irrealiseringen frembringer gennem lascrens kontakt incd teksten. For Iser skyldes dette, at han i hgjere grad er orienteret mod tekstens appel til Isserciis intellektuelle forstielse og tilegnelse, og mindre mod lzserens oplevelse al'irrcaliseringen. Hvor Iser silcdcs retter sine analyser ind efter at afdzkke lzserens intellcktuclle forslåclse, s i   vil Cohan orientere sig mod den imaginative oplevelsc. Dette g@r  han ikke for at kritisere Isers arbejde, mcii blot for at udvidc Isers modcls rzkkcvidde, saledes at dcn kan forklare den proces, der lader os konstruere karaklerens virtuelle elcsisiens -en eksistens. dcr er grundlagt af teksten, men udspille1 af  Izseren, hvorfor clen ikke kan siges at findes ente17 i teksten eller i lxseren; den fi-einkommer  i dct imaginalive ruin heriiliellcni, som materialiseres  i Ixserens tanker.

Cohan fir herved Sat i netop det, Frow tilsidesa~~c: den produktivitet og investering Ileseren skal yde for at skabc karaktererne. Karaktertegningcr indeholder nemlig en stor inzngdc 'toinnie pladser'.  som f.eks. komnier frem gei-inem dcn tropiskc repr~esenlation. Som eksempel nzvner Cohaii en kar'akter lia Dickcns Blruk Hou.sc, en biperson ved navn  'Mrs. Snagsby'. Cohan noterer sig, at Dickcils' tekst etablerer Mrs. Snagsbys potentiale  for virlucl eksistens fra det fljeblik, hun  bliver introduceret  i roiiiancn. Vi l i r  at vide, at hun cr 'kort',  al hun har en 'koinprinicret'  taIje, mcn mest interessant cr hendes nzse, »'a sharp nosc like a sharp autumn evening, inclined lo be frosly lowards thc end'«."Tohan påpeger. at beslvivelsen af nlesen komincr til at sti for hele Mrs. Snagsbys personlighed. Teksten giver os ikkc meget andet end en synekdokc, som dog opfordrer os til at komplettere billedet af Mrs. Snagsby; i ferstc omgang som et fysisk objekt, men i anden omgang som noget mere 'inLelligibelt', idet vi oinsztter 'nresens skarphed', 'efterårsaftenen'  og 'fi-osten' til også at karakterisere hendes personlighed.  I lzsningen folger vi således de retningslinier, teksten er kodct med og skaber et 'eidetisk' billede af  'Mrs. Snagsby', ved hjzlp af ord, som samtidig lader os udfylde den tomme plads (eller de toinme pladser) synekdoken etablerer. Sådan forholder det sig med enhver karaktertegning,  hzvder Cohan. Teksten kan kun tilbyde os metonymiske ekspositioner af figurerne, og vi må selv fzrdigkonstruere karaktererne ved at folge tekstens instruktioner for komplettering og aktualisering af dens virtuelle nrervzr i vores bevidsthed.

Steven Cohans (og dermed Wolfgang Isers) måde at tznke karakterdannelsen på virker  både vzsentlig og indsigtsgivende.  Den forklarer, hvordan figuren i teksten kun er »'et stykke af en person' forklzdt som 'tilsynekoinsten af  komplethed' [masquerading as 'the appearance of completeness']«,""  og hvordan Izseren selv m : investere sin forestillingsevrie for at fylde de tomme huller i karaktertegningen  ud, samt bearbejde negationcrne. På det grundlag mener Cohan at kunne påvise, at vi  som lresere også danner 'hele'  personer i modernistiske tekster, hvor karaktererne ofte synes mere opleste. Disse tekster indeholder blot flerc Lomme pladser og negationer og krzver derfor en sterre indsats (det vil sige 'litterm bevidsthed') fra lzserens side. Gennem sin undersogelse får Cohan skabt en model for, hvordan lreseren selv er en del af teksten; en model, der hverkcn cr bedre eller dårligere end John Frows, men langt niere over~kuelig.~" En enkclt mangel er dcr dog: skent CohansIIscrs beskrivelsesapparat kan vise, hvordan karakterer og betydning dannes, far de ikkc redegjort for det processucllc eller temporale element i processen. Cohans eksempler slår 'punktuelt'  ned (som f.eks. i ovenfor anforte Dickens-eksempel), men undersagcr ikke 'faktorernes'  rzkkeMlge, hvilken indflydelse denne har på karakterdannelsen, etc.

## Et.forskning,felts muligheder

John Frows og Steven Cohans konccpler til beskrivelse af clen processuelle betydningdannelsc, som ligger til grund for I~eserens konstituering af karaktererne, er et langt stykke af vejen udniarkede og indsigtsgivende. Men de har nogle mangler og problemer, som ikke umiddelbart lader sig lesc. Det er inin hypotese at disse kan om ikke loses, da i hvert fald  'onigås',  med udgangspunkt i en anden konstruktion, som  jeg vil przsentere i den kommende artikel, nemlig Rolaiid Barthes'  tekstuelle analyse, som den kommer til udtryk i f.eks. S/Z. Med Barthes'  tekstuelle analyse har man grundskitsen til et teoretisk og analytisk apparat, der kan vzre medvirkende til at afdzkke de processer, som indgår i lzsningens betydningsdannelse -og dermcd i konstitueringen af antroponlorfe figurer på grundlag af tekstligt materiale. Dets bzredygtighed skal selvf~lgelig demonstreres i et konkret analyseeksempel, og apparatet bor revideresludvides, således det (bl.a.) i h ~ j e r e grad kan forklare de ternporelle forhold knyttet til laeseprocessen. Men herom senere.

Jeg har med denne artikel Ønsket at vise, at et stort område inden for litteraturteorien ligger uudforsket hen. De udm~rkede narrativ-karakterologiske tiltag, der de seneste år er fremkommet har ingenlunde udfyldt det hul, der synes efterladt af den hermeneutiske psykologisk-realistiske  Izsning og den formalistiske reduktive analyse. Min hovedkonklusion er, at det er problematisk at forholde sig til litterzre karakterer metl de samme analysemetoder, som benyttes i omgangen med elle,r  i analysen af virkelige mennesker (psykologien, psykoanalysen, etc.). Litteratur er dels et skriftmedie, dels fiktion. De to przinisser gØr det n~dvendigt at operere med en anden logik, end den vi benytter os af i vores normale omverdensforståelse. Heri er der selvf~lgelig intet nyt; disse przmisser er allerede afgorende indsigter for den strukturelle litteraturvidenskab; men mon har fors@mt  at integrere analysen af tekstens karakterer i den strukturelle tekstanalyse. Denne vigtige opgave står endnu tilbage at lose.

Et andet vaesentligt forhold ligger i  den  omstzndighed, at karaktererne (sammen med fortaellerinstansen)  er afgorende for det, man med et måske lidt forzldet begreb kalder indlevelse. Og dette b@r  også undersØgcs og begrebsliggores. Således må det soges forklaret, hvordan Isseren selv bliver en dcl af det tekstuelle, og hvordan lzserens investering szttes p i   spil via den temporale fremstillings suggestive modus. Pointen er, at lzseren investerer  sig selv i teksten, hvilket i karakterernes tilfzlde betyder, at laeseren selv fzrdiggestalter den person, der kun tegnes sporadisk: kropsligt (lzseren kompletterer billedet af personernes udseende), psykisk (laeseren konstruerer en psyke for karakteren, hvis en sådan ikke forklares'  i teksten) eller biografisk (lzseren k~nstruererlkornpl~tterer karakterens fortid, sifremt en sådan ikke er givet).

Oven på denne problematik rejser der sig imidlertid en rzkke nye interessante perspektiver: fungerer teksten for lxseren via en indlevelse i de antropomorficerede dele (dvs. karaktererne og den evt. fortzllerinstans) af teksten eller gennem en total tekstlig virkningsflade, hvori de antropomorfe og de ikke-antropomorfe virker side om side? En reflekteret karakteranalyse bØr siledes forsage at redegore for forskellene i lzserens fol-holden sig til de forskellige tekstlige elementerlniveauer (stilistiske trzk, deskriptive passager (rum), temporale forskydninger (tid) -altsammen sat i forhold til de antropoiziorficerede elementer). Endnu et vigtigt perspektiv er karakterens forbindelse til indlevelsesforholdet niere specifikt: Appellerer forskellige karakterer i den samme tekst til forskellige laesergrupper?

Til de problemer, som traditionelt ikke bliver taget op i  litteraturanalysen, men som også må indgå i en niere omlattende forståelse af karakteren i teksten, horer endelig sp@rgsniålet  om selve 'konstruktionen' af karaktererne i lasriingen: Hvilken tekstlig konfiguration  krzver laseren for at danne realistiske (virkelighedsn~re, mimetiske) karakterer? Michael Riffaterre har i sin Fictional  Trirt/i7' argunienteret lor, at sandhed i fiktion primzrt er et sporgsinål om lingvistisk perception; det vil  sige et resultat af semiosis og ikke rilimesis. Argumentet lyder således, at sandheden i fiktion ligger i dens retoriske kraft og ikke i ligheden med virkeligheden. Sandheds- eller vil-kelighedsillusioneii i en fiktionstekst afliznger ikke af, hvorvidt den  'mimer'  den  virkelighed, vi befinder os i til daglig; den er resultatet  al'en specifik tropologisk fremstilling og for så vidt et tekstligt forhold. Noget lignende vil man fornientlig kunne havde oin karakterer. Riffaterres  synspunkt kan fint kombineres med inin tidligere pointe om, at vi ikke blot ureflekteret kan applicere de analytiske og fortolkningsmaessige  tilgange, soin vi anvender i forbindelse nied virkelige personer, på karaktererne, men n@dvendigvis  må operere med en anden logik -fiktionens logik. Denne sammenstilling opfordrer til, at karakterernes 'rniheliske modus' forsoges bestemt ud fra rent funktionelle tekstlige perspektiver i deres samspil med lzserens betydningskonstituerende  evne.

Dette har videre beroring  nicd endnu et underbelyst spflrgsmål,  nemlig forholdene omkring de 'ikke-iniinetiske'  karakterer -det vil sige de karakterer, soin synes at adskille sig fra vores dagligdagslogik. Fra eventyrenes verden kender vi således til antropoinorficerede genstande og dyr, der fungerer som karakterer. Fra science fiction, antropomorficerede maskiner, o.lign. Disse er mere eller inindre uprobleniatiske, da der som regel kun er dercs ydre fremtoning, der er os fremmed. Deres tankeverden, 'personlighed' og sprog er nornialt genkendelig. Mere interessant forholder det sig i den inodernistiskc og post-modernistiske litteratur, hvor karakteren som inimetisk gestalt ofte problematiseres direkte ved hjxlp af kraftig fortegning eller reduktion. Herved f%vi figurer frein, der ikke umiddelbart lader sig forstå ud fra szdvanlige 'oingangsformer'. Ikke desto mindre opretholder vi (som tidligere n ~ v n t ) ideen oni et forholdsvist stabilt subjekt i denne type tekster, sclv om identifikationsn-ionstret ikke kan forklares ved hjaelp af niimesis. At subjektet ikke synes genkendeligt i forhold til vores ' virkelighedskategorier', udelukker imidlertid ikke indlcvelse og identifikation; der er blot sket en yderligere fol-skydning i tekstens logik og tropologiske monstre. Sp~rgsinålet er, hvordan det kan vaere, at vi som lixsere lever os ind i tekster, der tilsytieladendc forsciger at modarbejde eller oplose det, man uiniddelbart kunnc tro skulle give muligheden for indlevelsen: det antropomorficerede.

Orienteringen mod d e  litterzre karakterer ibner saledes mange ubesvarede sporgsmil. De kommende års litteraturvidenskab kunne passende sztte sig den opgave, at sztte karakterbegrebet  i forhold til andre litterzre termer og vurdere deres sainspil, såledcs at et restaureret karakterbegreb ined tiden kan indf@jes  soin e n  vigtig del af litteraturforskningens  vokabular.

## Noter

- I .   In A.-J. Greimas: Stru/&lt;tlfr.el srnluntili. Kbh. 1974.
2.  Her ifolgc Gyldendrzls Fr~rrnriirdordbog, Kbh.  10. ~idg 1987, p. 773 og Politikct~s Nudansk  Ordbog, Kbh., 14. udg.  1990, p. 537. Nuriunsk  Ordbog katcgoriserer i oviigt hegrebets betydninger soin folger: »I. hr.skrlffenhetl,  serprag; et landskab af barsk  k. 2. .sinrielug;  persnnliglrcd han har, er.  en fast k. 3. hcd@rrinzelse (uf'prastntion) f2 gode karakterer«. ineri glemrnei-  en fjerde -nemlig betydningen som fzllesbetegnelse for tal, bogstaver og tegn. Det centrale er dog, at vi befinder os i 'gruppe to'.
3.  JGrgen Lorenzcn: Critls Frzglek.si1ion: Litlerutur, Kbh.  1976, p. 94. Det bor clog til leksikonets ros navnes, at det trods alt behandler karakteren. Et andet (og iiiere brugt) opslagsvark: I.F. Hanscii. m.fl.: Littrrur~~rh~ndl7ogen, Kbh., 1990, har slet ikke 'karaktei-'  anfort i  registeret.
4.  E.M. Forstel.: Aspects of'llze Novel -utid  reluted ii,rititig.s, London  1974, p. 30f (herefter forkortet AOM.
5. For nai-vxrende  er denne 'bcgrebsforvirring' vxsentlig at opholde sig ved, da dct karakterbegreb (eller de karakterer), jeg i  dct folgei~de vil behaiidle, tilhorer den brede definition, hvilket betydcr, at hvor ikke andet er angivet, skal 'karakter' forstis som 'teksteris pcrson', 'det i  teksten personificerede' cller 'tekstens subjekt'.
6.  Det f@rs[e dokumcntcrerle karakter-ologiske  studie er Teofrasts Kurcrkter&amp;s, da.~idg.: Mentleskc,tyl~cr cller KuruktGws, Kbh. 1963 (nicd cri intr-oduktion  og efterskrift vecl Henrik Haarlgv, soin flg. slotter sig til). Teofrast (ca. 372-288 f.Kr.) studeretle ved Platoris  Akademi, inen blev  senere tilknyttet Aristoteles'  private univei-sitet  Lykcioil i  Athen, Iivoi han  (da Aristoteles af politiske grunde 1.01-lod  Athen) fik overdraget professorstoler~ i  ca. 323 f.Kr. Teofrasts forskning var i  h-i  grad cn fortsxttelse af dei ar-istoteliske  virke, og hans pr-oduktivitet har tilsyneladende  vreret ganske boj, da n n i a n   liar kendskab t i l 73 1  titler pS varker inden for forskellige fagoiiirider. Ud af disse er der dog kun bevaret to. Dels et omfattende botanisk  vzrk og dels Ktzt-rtkr&amp;~c:s. KuizilitGrc.~ er en samliiig sma skildr-inger  af 30 forskellige utiltalende niennesketypci., beskrevet ined det pigiddende karaktcrtr-ak  som overskrift velserne er i  cn iroiiisk-liuinoristisk, meri koncis  tone' alle skrcvct efter den sainine forrncl: en ncerinest leksikalsk definition ai'karaktertrzkkct efterfulgt af eksempler og kcncletegn.  Selv om dens ionc som sidnii i k k r  jiist  oser af  vidcnskiihelighed, indeholder Kco-rzkrc;res nogle signifikante trak, der-  giver-  den anden  vxrdi end den - f.eks. Sleskhed, Bondskhed, Grov hæmningsløshed og Skidtvigtighed. Beskri-

rent underholdningsmassige. Det vzsentligste er de reminiscenser, vi finder af Aristoteles' kategoriseringsforsØg,  der ganske kort (og særdeles mangelfuldt) kan beskrives soin et forsog p i  at finde frem til dels fznomenernes form (det essentielle), dels stoffet (det accidentielle). Siledes frembragte Aristoteles en videiiskabelig metode, der forsogte at holde iagttageren (eller analytikeren) skaipt adskilt fra sit materiale, og hvor det generelle var det primære -enkeltf:enon-ienerne fir fflrst deres berettigelse set i  lyset af  de almene love. Det er netop den  'n-ietode'  vi  finder praktiseret  i Kurciktére.~. Kur-aktJres kan derfor betragtes son-i  den forste europieiske adfzrdspsykologi og dermed en fortszttelse af Aristoteles'  etiske arbejde, da psykologi dengang henregnes til det etiske fagområde. Derudover peger Kc~raktkres egs:  på individet som qocialt fznonien. Genren (de smi  humoristiske karakterbeskrivelser), far i  @rigt cn  renzssance i  begyndelsen af  det  17. irhundrede gennem bl.a. Joseph Hall, Sir Thorrias Overbury og John Earle.

7.  Menander (340-290 f.Kr.) skrev over 100 dramaer, men man har kun kendskab til en lille del af disse -og heriblandt kun et i  sin helhed: Den bidske bonde.
8.  Det er dog ikke kun i  komedien, karakteren indtager en central plads. I den stØrste af  de dramatiske genrer -tragedien -finder vi  ligeledes helst~bte figurer, der var genkendelige fra gr~ekernes hverdag. Men hvor det i  komedien var typerne, der blev benyttct, var det i  tragedien oftere historiske eller religiØse figurer, som man hentede fra myterne. Bidc fortzllingen og karaktererne lå saledes forholdsvis fast i  tragedien, men man tillod alligevel en vis tilpasning til det forrnil vzrket mitte have. Sofokles lader siledes i Antigonc. kong Kreon forbyde. at Aritigones bror hliver begravet, hvilket er Sofokles' eget påf~~nd og uden belng i  iiiyten. Tragedierri e   har  udover  at underholde haft den fiinktion at skabe en fzlles i-eferenceramine i form af  dels en konkret historisk og kulturel bevidsthed, dels efterlignelsesvzrdige forbilleder; Gudes og helte in;  betragtes soin personer, hvis handlingsmØnstre, arketypiske karakteres og intersubjektive  interaktioner var kulturelt  'normative'.  Myternes funktion som mgnstcrgyldige illustrritioner kaldte ,orxkerne purudeigmu og romerne exerripliriri (jvf. bcgreberne paradigmatisk og eksen-iplarisk).  Omvendt viste de ogsi, hvor ubetydelig disse karakterer (ligegyldigt hvor zdle de mitte vzre) var i  konfrontationen nied deres skzbne. (Her tznkes p5 f.eks. Sofokles' Kong 0dipus, hvor 0dip~is -trods sine gode hensigter -slar sin far ihjel og gifter sig med sin mor, fordi  hans skxbne er blevet sadan bestemt.)
9.  Walter J. Ong: Ilrcllit~~ clnd Literclc.y.  The ïechnologizing of'the  Word, London &amp; New York  1982, p.  15 1 .
10. Robert Scholes &amp; Robei t  Kellog: The Nuture qfNurratiiie, New York  1966, p.  160 ff.
5. I 1. Hvilket blandt andet konin-ier  frem gennem Jesu revision af Mose-loven. Jesus siger saledcs: »I har hort, at dcr er sagt:  'Du rnaa ikke bedrive Hor'. Men jeg  siger jer,  at enhver som ser paa en andens Hustru, saa han begzrer hende, har allerede bedrevet Hor nied hende i sit Hjerte.&lt; (Matt. 5.27-28).
12. Op. cit. p. 69.
13. Blandt Forsters kendte romaner er A Roorrr  with (L Vic:iv ( 1908) og Howards End (1910).
14. »The Art of Fiction« in Leon Edel (ed.): Henrlv Jaitle.s.The  f~lture  of'the  novel. Essays on the urt ojfiction, New York  1956, p.  15f.
15. Henry James: The Art of the Novel, New York &amp; London  1934, p.  127f.
16. Blandt de 'runde' karakterers forfattere fra det  19.  og 20. århundrede nzvner Forster riaturligvis  også Tolstoj, Dostojevskij,  Pro~ist, Fielding og Charlotte Bronte. I

- dansk sammenhzng er det oplagt at henvise til det moderne gennembruds store forfattere: Henrik Pontoppidan, J.P. Jacobsen og Herman Bang. De runde karakterer trives endnu i dag i  bedste velgående i realismcns genrer.
17. Jeg refererer med disse kategoriale benzvnelser ikke til de specifikke fag, der har pitaget sig disse titler, soin navn for deres 'skole', 'retning'  el.lign.  (i hermeneutikk e n ~ tilfzlde Gadainer), men inener med den hermeneutiske orientering blot den analytiske praksis, der fortolker teinatisk/indholdsinzssigt, og med den formalistiske orientering den praksis, dcr segcr formalistiske forhold og struktureringsprincipper. Desuden er oversigten ikke Suldstzndig. Den er blot ment som eksemplificerende polerne i  karaktertilgangen.
18. A.C. Bradley: Slzakespearean  Tragedy, New York  1955.
19. Jcg betragter her biografismen under ét  og undlader at skelne mellem  'digterportrzttet' (som findes i  f.eks. Sainte-Beuves og Georg Brandes'  arbejder) og den 'genetisk-biografiske'  metode (f.eks. udtrykt gennem Vilh. Andersens forfatterskabsmonografier).
20. JØrgen Bonde Jensen viser i artiklen »Af en endnu Levendes Papirer. Titlen p i   S@ren Kierkegaards papir om H.C. Andersen« (in Hindsgavl Rapport. Litrerururreori i  praksis, Odense,  1995), hvor udbredt denne metode har vzret, ved at opregne en rakke forskellige tolkninger af  titlen p i   SØren Kierkegaards Afen endnu levendes Papiret-. Spergsmilet er, hvem der er den 'endnu levende';  det vil sige. hvem Kierkegaards titel refererer til. Det pifaldende er, at Villy Serensen (i Digtere og Dainoner, Kbh.  1959) er den fØrste, som forbinder titlen med bogens indhold. Indtil da er den blevet Izst aom refererende til alle mulige tekst-eksterne forhold vedrflrende Kierkegaard  (Poul M~llers d@d,  faderens d ~ d , in.in.).
- 2 1 .   Jvf. Gdipus-komplekset, narcissisme, etc. Begrebet 'litteratur'  her  dog forstiet rned det forbehold, at ogsa myter kan indregnes herunder.
22. Sigmund Freud: »Das Unheimlichc« in Gesunzrnelte  Werke bd. XII, Frankfurt 1947, notc  I ,  p. 244f.
23. Northrop Frye: Arlatonzy of Ci-iricisni, London  1990, p. 33.
24. 0p.cit.
25. John Frow: »Spectacle Binding. On Character« in Poetics Today vol. 7, nr. 2, Te1 Aviv  1986.
26. Hans Robert Jauss: »Levels of Identification  »f Hero and Audience« in New Lirerary Hisroi)) vol. 5, nr. 2, 1974.
27. Leo Bcrsani: A  Fr~rirrc,/'orAstycrncrx. Clicrractei-  crncl  Besire  in Literuture, New York  1984, p. 5.
28. For en overbliksgiveiide introduktion, se Lise Busk-Jensen: »En saltornortale over atlantens gab.  1980'ernes  feininisine« in Kritik nr. 9 1/92, Kbh.  1990.
29. Jvnf. Pctcr Madseii: »Strukturalistisk litteraturvidenskab -kritisk  videnskab ellcr Hvad bzrcr teksteno?« in Poetik, ni..  17, Kbh.,  I972 og Torben Kragh Grodal: »Tcinatisk og strukt~lsel  itterat~~mnalysc i  Frankrig i  efterkrigstiden« in Morten Giersing &amp; Ralf Pittelkow (red.): Lirterutlcrkririk. Asl~ekter f . det 20. rlrlluntlrt?dr.r  litrerarurkritik, Kbh. 1979.
30. Vladimir Propp: Moipholog,l  ofthe Folktale, Austin &amp; London  1968.
- 3 1 . Op. cit., p. 20.
32. Boris Tornashevsky: »Thematics«  i11  Lee T. Lemon &amp; Marion J. Reis (eds.): Russicrn  Foi-rizcrlist Criticisnz, Lincoln  1965. I forinalisrnen  betyder 'motiv' ikke som vanligt  'handliiigsbegr~~ndelse', nien deriiiiod det ii-i-eciucible tematiske elcment, man finder frein til ved at reducere et vzrk til dets tematiske elementcr (loc. cit. p.

- 67).
33. Tzvetan Todorov: »Narrative-Men« in The Poetics oj'Prose, Oxford 1977, p. 69.
34. Roland Rarthes: »Introduction to thc Structural Analysis of Narratives« in A Barthes Reader, London  1993, p. 276f. og Roland Bartlies: SE, Oxford &amp; Cainbridge 1993, p.  178.
35. Aristoteles: Om Digtekunsten, Kbh. 1975, p. 37.
36. Man kan som John Frow, der opererer med en lignende skelnen (1oc.cit. p. 227), begrunde den  manglende problematisering af disse stzrkt divergerende syn pi, hvad karakteren  er, med, at karakterkonceptet ikke er specifikt for den litteraturteoretiske diskurs, men ri@dvendigvis  er afhlengigt af de kulturelle skeinata, hvormed vi definerer selvets natur -her forstiet som enten semiotisk orienterede skemata, hvor selvet er resultater af  lingvistiske strukturer, eller af  'humanistisk ekspressive'  skemata, hvor selvet  er i  sig selv beroende, således at karakteren er en faktisk pcrson. Frows pointc cr, at inan blot har reproduceret disse skemata, nar man har arbe.jdet med karaktererne, i stedet for at problematisere  dein.
37. Dctte selvf@lpelig  kun for s i   vidt vi  ser bort fra de strategier. der opererer med et opl@st  sub.jekt, hvilket jeg tillader mig her.
38. Samuel Reckett: Den unavnelige, Fredensborg  1964. Den danske overszttelses titel mister desvzrre den dobbeltbetydning, der ligger i  dcn oprindelige franske titel (og Becketts egen engelske overhrettelse (The Unnamehle)), da der ogsa kan vzre tale om clet unzvnelige.
39. Alain Robbe-Grillet: P6 vecl rrzod  en ny ronzan, Fredensborg  1965, p.  1 S.
40. Op. cit. p. 20.
41. 0p.cit.p.  21P.
42. Op. cit. p. 28.
43. For cn opsainlcnde og diskuterende gennemgang af eksempler på denne tendens, se Christine Rrooke-Rose: »The Dissolution of Character in The Novel« in Thomas C. Heller, m.fl. (eds.): Reconstrcrcting Ir~dividualisrn. Autonomy, Individuality, nncl the Self'in  Western Tho~lght, Stanford  1986. Brooke-Rose  inddrager som eksempler John Barths Last in tlze Flrnhollsc. (1  968), Richard Brautigans Trout Fi.c.hing in Anzericcl ( 1967) og Thomas Pynchons V (1 963).
44. Jvf. Forster.
45. Brooke-Rose citerer Mas'ud Zavarzadeh for denne pointe. Det b@r  dog papeges  at disse strategier ikke ~idelukke~ide er den post-moderne romans pifiind. Kafka, surrcalisternc, Joyce, etc. er foregangsin~end.
46. Danak udgave: Nicholson  Raker: Rullelrclppen, Kbh. 1991. Ogsi her er der et prohlein i overarettelsen. Mezzaninen er ikke rulletrappen,  men derimod det sted, rulletrappen forer hen. Den engelske titel referer saledes til 'endepunktet' for Bakers roman, soin p5 grund af den uendelig store inlengde data og associationer, der skal beskrives, inden det nas, koinmcr til at liggc ucndelig langt vxk.
47. Sgren Ulrik Thoinaen: Hjendc~lden, Kbh. 199 l, p. 37.
48. Dcn rctoriskc tropc 'coinparatio'  cr nmt beslzgtet mcd inctaforcn. Dcn er i  klassisk retorik ofte vurderet lavere end nietaloren, da den ikke tager skridtet fuldt ud, og lader billedet  sti for sig selv, mcn  i  stedet benyttcr  sig ardet forbindende og forklarende ' soni' (Jvf. 1J11a Al beck: Barl.sk Stilistik, Kbh.  1968, p.  I  16f og p. 130r). For mig at se giver denne 'vurdering' dog mulighed for at bruge comparatio teiiiatisk: Ved :\t  benytte sig af'comparntio i  stedet for metafor peger digteren p2 sin ~~tilstrrekkelighcd i  Iorhold til tlct, dcr Gnskes skildret. Og derved skabes der egentlig et strerkere udtryk end i  nietaforens tilEalde.

49.  'At d@' og 'en dØr' implicerer siledes begge overgange, hvorfor den betydnirigsforskydning, vi oplever i  'dcir',  egentlig ogsii kan betragte5 som en fortretiling,  jvnf. Freuds begreber om forskydning og fortztning i drØriimearbejdet.
50. Paulus' andet Brev til  Korinterne, 3.6.
3. 5 1 .   Geoffrey Hartinan: »Shakespeare's Poetical Character in ?ivelfih Nightc in Patricia Parker and Geoffrey Hartman (eds.): Shakespeare and tl~e Qrlestioa qf'Tlieory, Ncw York &amp; London  1985. Se i  Øvrigt Claus Bratt Gstergaards kritiske gennemgang heraf i  »Twelfth Night -et sprogspil. Om sprogets plads i dekonstruktionen.&lt; in  Tania @ruin (red.): Til vrerhs. Dekonstruktionen som la,sernRdc:, Kbh. 1994.
52. J. Hillis Miller: Ariudne's Thread. Story Lities, New Haven &amp; London  1992.
53. Jvf. antologien The Rlzctaric  of Konirititici.sm, New York  1984.
54. ~ars-Åke  Skalin: Krrt.rilttar och perspektiv.  Att tolka litterurn ge.stc~lrer  i det mirnetiske spr-fikslielet, Upps:~la  I99 l .
55. Nils Gunder Hansen: »Nzrlzsningens grznser: The Mziking of a Psycho-Nanny&lt;&lt; in Tania @rum (red.): TatpR teksten, Kbh.  1994, p. 25.
56. Loc.cit. p. 29.
57. Loc.cit. (se note 75) p. 238F.
58. Frow hlevder, at »i vores kultur cr blikket kodificeret  langs kgnslinier  [gendei-  lines] p i   en sadan mide at biwcren af blikket  normativt er mandlig og objektet for blikket normativt er kviridelig« (loc.cit. p. 739). Disse kØnsspecilïcerede  identifikatiorispositioner  (sorii udelukkende er socioseksuellc, normative strukt~irer, der kan indtages af bide rnrend og kvinder) definerer Frow yderligere vcd at tilf-je, at det maskuline blik involvci-er cnten voyeuristiske eller fetichistiske identifikationsmodi, meris det feminine blik cr narcissislisk, da det involverer  identifikation  p i udsigelsesnive:iuet med objektet for blikket. (Frow henter denne distinktion i Laura Mulvey: »Vis~ial Pleasurc and Narrative Ciiierna&lt;&lt; i r i Screen 16:3, 1975.) Disse distinktioner producerer ifglge Frow en minirilal struktur for mulige identifikationsposiiioner, som ligger inden identifikat  jonerne med karaktererne -altsa ilogle overordnede positioner, som Izsercn indtager i  lzseprocessen, og soin kan  skifte gennem I~esningen, da »irivesteringen af  libidinal energi i filmkigning eller Iresning ~if en skreven tekst typisk cr diffus i  stedet for monolitisk« (1oc.cit. p. 239).
59. 'Suture' henter Frow hos Jacques-Alain Miller. Udgangspunktet for 'SLI~LIS~' ei. metafoi-en og de to rinzilytisk distinkte funktioner, man kan sige den udf~rer. Dcn forstc ved at teoretisere syntagmet soni en re1ationsk:~de  af fravzr og niervzr, i fol-in  af den syiitagrn:itiskc  sammenhinding af faktiske lingvistiske enheder, hentet i  paradigmatiske  k:itcgorier.  Og den andcn ved ~ i t teoretisere foriiintionen af  subjektet  genneiii dets relation til apillet mellem fravrer og narvrer, i  det Lacan kalder 'den symbolske oi-den',  silecles forstact, at s~ibjektct i  sproget bliver konstitueret som en bevidsthedseffekt af interrelationen  mellem signifiant'er. Subjektet »glider i .signifïa~ltliu~tl~ni.er~&lt; «g »ni~/nglni . s o r t 1   dc.Jlnercr  d&lt;&gt;r~nc. relcrtiona1irc.t  er subjektcts ck.sistc.ri.srnociu.v« (loc.cit. p. 740). For Miller er koristitueringcn af subjektet salcdes en inskriptiori i  og en cffckt af sigiiiSiant-k~cdeii, og han mener at 's~iture' benlrvner s~ibjektets relation  til  dets diskurskzdc. Iriden for filmvidenskaben  har man ovcrtaget begrebet  'sutiire' til beskrivelse af forskellige forhold. Dels soin betegiielse for en bestcrnt fosin ror 'cineinatic c~~ttiiig', ~ V O I hzden af betegnende billeder ikke blot skifter Sra billede til billede, incn kobles  via ct fravzrende subjekt fra billcdc til  billcdc. .lelin-Pierre Oudart (som  introducerede begrebet  i  Siliiividenskahen) brugte det som betegnelse for 'sammciisyningen' af' filinen  ved skiften i  'point of vicw cutting' incllcm henholdsvis iiiipersonel  synsvinkel og cn beslernt karaktcrs

- synsvinkel.
60. Loc.cit., p. 248f.
61. Siginund Freiid: »The Interpi-etalion of D r e a m s ~ in Thr Standard Edition oj'the Complete Ps~~clzologicc~l Worlis Vol. 4, 1953, p. 323. Her iffllge 1oc.cit.  p. 243f.
62. Loc.cit.
63. Loc.ci t. p. 246.
64. Steven Cohan: »Figures beyond the Text. A Theoiy o l   readable Character in  ihe Novel« in Mark Spilka &amp; I Caroline McCacken-Flesher (eds.): Wlzy thc Novel Matters. A Postrnotlerii Perple.~, Bloomington &amp; Indianapolis  1990, p.  1 13.
65. Cohan leverer en kort, men overbevisende kritisk gennemgang af nogle af de vzsentlige positioner inden for disse orienteririger. (loc.cit. p.  1 13ff),  bl.a. Todorovs (strukturalist) og Bersanis (poststr~iktiii-alist) for blot at nrevne nogle af dem, jeg  i det foregiencle har vzret omkring. Cohan viser i  sin gennemgang, via noget inan kunne betegne som en  'dekonstruktiv inanflvie',  hvordan  disse alligevel  'sniger' karakteren  ind ad bagvejen -hvad enten den defineres  sorri et 'paradigm of traits' eller en oplflst subjektstruktiir.
66. Tzvetan Todorov: ~Reading as Construction« in S.R. Suleiman &amp; I. Crosman (ecls.): The reader in the text. Essci.y.s  on Audience and In~erl~retation, Pririceton 1980.
67. Loc.cit. p.  117.
68. Loc.cit. p.  120. Citeret af Cohan fra Charles Dickens: Bleak Housc, New York 1977, p.  1 16.
69. Loc.cit., p.  13  1 .  Cohari citerer Leo Bersanis A tuture  for  Astyanax her, inen g@r samtidig opiiizi-ksoin p%,  at haiis synspunkter adskiller  sig vlesenrligt fra Bersanis trods deres tilsyneladende identiske konklusioner.
70. Cohaii foi.s@ger desuden at I ó i  f@lge cn skelnen, Iser vil  indfØre, niellem  'fortolkning' og 'reception',  siilcdes at fortolkningen  af en teksts karakterer  er den forstielse, vi  danner os af disse som  'reprzsentei-ende'  subjekter, inens receptionen er det virtuelle billede vi  danrier os. Jeg finder ikke Cohans arguinentation videre overbevisende, hvilket dog nok skyldes, at jeg  heller ikke mener, at Isers fois@g p i at skelne er det. Stanley Fish leverer under den poleiiiiske titel »Why No One's  Afraid of Wolgang Iser.&lt; (iri Stanley Fish: Boiizg  Whut Comes Nuturcrlly. Cllange, Rhetoric, clnd  thr Pi-uctice oj'T/zeory  i r 1   Liter-ur~) antl Legtil Stirdies, Oxford  1989) en  skarp kritik  af  Isei-s projekt, og et at de punkter han slir ned p; , er netop den ointalte differeritiering (jvf. Fish, p. 80ff). I inodsletning  til Fish merier jeg  dog, at delc af Isers apparat kan bruges, jvf. min gennemgang af Cohans at-tikel
- 7 1 . Michael Riftirerre: Fictionnl  Triith, Baltimore  1990.