Digtoplæsning med musik
Forfattere: Steen Klitgård Povlsen
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

## Digtoplæsning med musik

## STEEN KLITGÅRD POVLSEN

Ud  over  de  sædvanlige  reklamer  og  hjemkaldelser fra Statsbiblioteket er der denne torsdag et regulært brev i mit dueslag. Det er fra Galsan Tschinag,  som jeg  længe  har  forsøgt  at  fa kontakt med.  I en  stor, rund håndskrift  skriver  han,  at  han  lige  er  kommet tilbage fra en PEN-konference  i Meddelin  (Colum­ bia?  Kokain-kartel?  tænker  jeg),  nu  opholder  sig  et par dage i Tyskland, før han skal til Paris for at træffe sin  franske  forlægger.  Derefter  skal  han  tilbage  til Mongoliet. Han bor for  tiden hos sin søn i Heidelberg og har nr  ......  "Bitte,  rufen Sie  nur  an".

Jeg er ingen dristig natur, men føler,  at nu må jeg slå til. Tager  røret og  trykker det tyske nummer. En ung mand melder sig, og da jeg har præsenteret mig og  spurgt  efter  Galsan  Tschinag,  siger  han:  "Mo­ ment!".  Hold  da op,  han  er  der  sgu,  hva'  gør  jeg? Men så siger en dyb stemme:  "Tschinag" og jeg må i  gang med den hurtigt overvejede svada: at jeg skal skrive et efterord til hans roman Den blå himmel, som er  ved at blive  oversat til  dansk,  at jeg  har  læst  me­ get af ham og gerne ville træffe ham til et interview. "Har  De  noget  særligt  at  spørge  mig  om?",  siger han. Nåh,  .. jah  ... jeg  ....  "Jeg  har  givet så mange in­ terviews,  de  står  rundt  om  i  tyske  aviser.  Har  De læst min bog Im Lande der zornigen  Winde?" Det be­ kræfter  jeg.  "Der står det hele. Jeg har ikke mere at sige. Men i weekenden skal jeg modtage en stor pris i Koln, og som optakt til det holder jeg i morgen af­ ten kl. 18. en oplæsning i Kolns litteraturhus. Jeg sy­ nes,  De  skulle  komme til  det.  Der  er  da ikke langt fra  Danmark til Koln,  vel?"

Er  der  langt  fra  Århus  til  Koln?  Er  der  langt  til Meddelin,  Paris  og  Ulan  Bator? Jeg  ringer  til  DSB og spørger, om de kan skaffe et hotelværelse i Koln i morgen og pladsbilletter til toget. En halv time ef­ ter  ringer  de tilbage og siger,  det er  i  orden  ..

Det tager ni timer med tog fra Århus til Koln,  så jeg  har  god  tid  til  at  overveje,  hvad  jeg  er  i  færd med. Galsan Tschinag er mongol, tilhørende det tu­ vinske  mindretal,  men fordi  han  i  sin  ungdom  op­ holdt  sig  en  del  år  i  DDR,  skriver  han  delvist  på tysk.  En række af hans  digte,  fortællinger  og  roma­ ner er udkommet i Tyskland,  i hvis litterære liv  han har faet  en  speciel,  men  betydningsfuld  plads. Man vil  gerne  gøre ham til "en af  vore egne",  men helst opholder  han  sig  i  sine  elskede  Altai-bjerge  i  det vestlige Mongoliet, hvor han voksede op i 194o'erne og  5o'erne,  og  hvor han stadig har sine stammefæl­ ler  og  sin familie.  Bortset  altså fra  sønnen,  der  stu­ derer  IT-videnskab  i  Heidelberg.  Ad  sære  veje  har jeg faet til opgave  at  skrive  en introduktion til ham på dansk,  og nu skal jeg træffe ham. Tror jeg.

Litteraturhuset  i  Koln  er  en  mægtig  5-etagers bygning  af  glas  og  stål  og  ligger  på  den  anden  side af  en  stor,  åben  plads  i  tilknytning  til  Kolns  ring­ gade. Da jeg i receptionen spørger efter et arrange­ ment med Galsan Tschinag,  slår  receptionisten op i en  lang  liste  og  finder  frem  til  etage  og  værelses­ nummer. Der sker noget i litteraturen,  fredag  aften kl.  18.  i  Koln! Jeg  er  en  af  de  første  i  en  sal  med plads  til,  anslår  jeg, 200-300 mennesker. Jeg  finder mig en fordelagtig stol og begynder  at vente.

Og så kommer de, Galsan Tschinags læsere. Mid­ aldrende  kvinder  i  d yr e  pelse,  behængt  med smyk­ ker og - mærker jeg, da de sætter sig rundt omkring mig - duftende af cremer og parfymer. Enkelte har medslæbt deres mænd,  som hurtigt spotter ligestil­ lede i forsamlingen og med dem danner højttalende kammeratskaber.  De  kender  hinanden  fra  logen! Kvinderne kvidrer frydefulde løs om stort og  småt, afbrudt  af  ture  hen  til  det  opstillede  bord  med Tschinags  værker,  hvorfra  de  vender  tilbage  med stabler  af  bøger.  Der  bliver  solgt  flere  eksemplarer af  Tschinag  denne  eftermiddag  i  Koln  end  vi  no­ gensinde  f°ar  solgt  i  Danmark,  tænker  jeg.  Også fordi  der  efterhånden  er  totalt  proppet  i  salen,  jeg tæller mig frem til ca. 500, hvoraf de fleste står op, også  ude  i' forhallen,  som  dørene  gudskelov  står åbne ud til: P\_å forreste række er endnu fire stole le­ dige.

Endelig kommer hovedpersonerne:  forrest Kolns borgmester, derefter lederen af litteraturhuset, så en lille,  indtørret mongolsk udseende mand og bagerst ex/lidt større mongol med et musikinstrument.  De to sidste  er Tschinag og hans søn.

Litteraturhuslederen byder velkommen. Først ro­ ser  han  byen  Kolns  dristige  initiativ  med  at  tildele Galsan  Tschinag  denne  pris,  herunder  ikke  mindst borgmesterens  personlige  indsats,  og  opfordrer  så mange i forsamlingen som muligt til  at  møde  op  i morgen  på  det  smukke,  gamle'  rådhus,  hvor  pris­ overrækkelsen v;il finde sted. Derefter giver han or­ det til Tschinag.

Sådan  ser  han  alt�å  ud:  næppe  mere  end  1,60, vejrbidt og sammenbøjet. En overlev '? r, ligesom jeg selv. Vi er født på nøjagtig samme ti,d, han i en jurte i 3000 meters  højde,  jeg  halv-illegalt  i  det  tyskbe­ satte Danmark. Vi ko=er fra hver sin ende af ver­ den,  nu  mødes  vi her.

Til  min  store  forbavselse  mærker  jeg,  at  han  er nervøs. Men det varer ikke længe; han træder frem på scenen, siger at han vil læse nogle af sine digte, men  ikke  så  mange,  for  han  har  noget  at  sige,  der er  vigtigere  end  digte.  Vi  studser,  og  så  begynder han at læse.

Eller  messe,  ville  vi  sige  i  vores  del  af  verden. Galsan lærte shaman-håndværket af sin tante, Piirwii,  der  dukker  op  gang  på  gang  i  hans  bøger. Han  ville  oprindeligt  have  uddannet  sig  rigtigt  til shaman,  der  i  det  gamle  nomadesamfund  var  en blanding  af  en  præst,  læge,  psykolog  og  festleder. Men i  det  socialistiske  Mongoliet  blev  shamankul­ ten systematisk undertrykt,  og Galsan valgte at tage ind  til  Ulan  Bator  og  uddanne  sig.  Sin  digtervirk­ somhed betragter han som en tilpasset og udtyndet fortsættelse af shamanismen og han b\_eskriver i den bog,  han i telefonsamtalen henvist til,  hvordan han ikke  mindst oplever  sine  oplæsninger  som  en  slags udøvelse af denne  kunst.

Vi lytter  til  ordene,  der  er  simple  og  suggestive: naturidentifikationer (jeg oversætter  så  godt jeg kan):

Er græs som vokser

Gennem det hårde forår

Gennem den sarte sommer

Så kommer efteråret

Med sin rimfrost

Derefter vinteren

Med sneen

Med stormene

Er græs

Som må tørre ud

Må gnide sig

Mod rimfrosten

Mod sneen

Mod stormene

Er storm der blæser

Måske

Tre dage og

tregangetre nætter

Til den må slå sig istykker

På klipperne

Er storm d�r blæser og går

Er klippe .der står

Ni liv og

Nigangeni  evigheder langt

Måske

Men som må falde sammen

Under græssets stik

Og stormens hug

Er klippe

Der står og forgår

## Eiler kærlighedsdigte,  hårde og smertelige:

Dine isgrå øjne gik i floden Da de lige igennem mig Så mod afskeden Jeg vidste At jeg ville drømme om dig Når gletcherne tør Og de græsgrønne vinde Fra bjergsteppen Omsuser det bryst Der endnu er ømt Af dit blik

GALSAN TSCHINAG

Men først og  fremmest  hører  vi  tonen,  der  stiger  i intensitet, bliver mere og mere rytmisk og er lige på nippet til at slå over i melodi. De første  5-10 minut­ ter  følger  han  teksten  i  bogen,  så  klapper  han  det tynde hæfte sammen, lukker øjnene og giver sig hen i recitationen. Det stiger i fart og  styrke en lille halv time,  til sidst råber han ud i forsamlingen.

Det  er  meget  mærkeligt  og  fremmedartet.  Jeg kigger  på  mine  pelsklædte  medtilskuere,  der  med åben mund hengivent stirrer på den lille,  messende mand. De er bjergtagne,  de :far  hvad de er kommet efter.

Men pludselig standser han,  bukker høfligt og si­ ger,  at  nu  vil  hans  søn  spille  noget  mongolsk  fol­ kemusik.  Han  siger  også,  hvad  musikinstrumentet hedder,  men  det  opfatter  jeg  ikke.  Det  er  en  kon­ trabasli gn ende  indretning,  der  hviler  på  gulvet  og stryges med en bue. Men den har kun en streng.

Den unge mand begynder først langsomt og stille med  en  elegisk  melodi,  men  går  derefter  over  i, hvad  jeg  opfatter  som  variationer  og  improvisatio­ ner.  Og  nu  er  det  mig,  der  er  bjergtaget!  Aldrig havde jeg forestillet mig, at man kunne :fa en streng til  så  meget.  Det  er  virtuositet  på  verdensplan,  det her og med en modulationsrigdom og udtryksfuld­ hed, som jeg sjældent har hørt magen til. Jeg stirrer betaget på den godt 20-årige computer-nørd og un­ drer mig såre.

Efter  en  ro  minutters  spil  holder  sønnen  lige  så brat  op,  som  faren  gjorde,  og  så  kommer  Tschinag igen  frem  på  scenen.  Han  siger,  at  han  nu  vil  for­ tælle om den ulykke,  der har ramt hans land de se­ neste  år.  De  sidste  tre  vintre  har  været  frygteligt kolde;  vi er  nok  vant til barske  vintre,  men  de  sid­ ste tre har  oversteget,  hvad  vi nogensinde har ople­ vet.  Kvæg  dør  i  tusindvis,  børn  fryser  ihjel  i  jur­ terne,  folk  forlader  landsbyerne  og  de  overlevede kreaturer og søger mod byerne. De brutale vintre er blevet afløst af tørkesomre,  græsset har ikke kunnet gro, så når kvæget ikke dør af kulde, dør det af sult. Vi lider  og  vi er  på  vej til at dø som nation.

Nu  messer  Tschinag  igen  ud  over  forsamlingen, men hans stemme har :faet en hård og bitter klang. Mongoliet ligger  langt fra de store pressecentre,  si­ ger  han,  det  har  ingen  strategisk  betydning  og  kun nogle :fa  millioner  indbyggere.  Ingen  gider  tage  sig af  os,  hjælp  bliver  ikke  bevilget  eller  kommer  ikke frem. Jeg  er  glad  for  den  pris,  jeg  skal  modtage  i morgen,  den  giver  jeg  til nomaderne  i  Altai,  så  de kan købe sig erstatning for det kvæg,  der er gået til. Når De i fremtiden læser mine bøger og glæder Dem over vor natur og gamle kultur, da tænk på mit land og  giv  gerne  et  bidrag  til  de  indsamlinger,  der  er igang her i Tyskland. Når jeg om en uge er tilbage i Ulan Bator vil jeg  gerne kunne sige til  mine  lands­ mænd: Tyskland er et godt land,  jeg ved at hjælpen er på vej.

Også dette er fremmedartet, og jeg kan mærke en lidt  urolig  stemning  i salen.  Der  samles  jo ind til  så .  mange  gode  formål, og et  direkte  reklamestunt havde vi vel ikke ventet.  Vi er nok allesammen lidt pinligt  berørt  af  en  sådan  påtrængende  alvor.  Men nu skal vi heldigvis have noget mere musik.

Sønnen går igen frem  med  sit  instrument og  be­ gynder  at  spille.  Og  hør:  nu  spiller  han for  sit  pla­ gede  folk,  sørgmodigt  og  bittert,  fordi  det  er  uret­ færdigt,  at  han  har  faet  den  chance  at  komme  til vesten, mens hans kammerater fryser ihjel i bjergene. Spiller  trodsigt, fordi hverken hans far eller han selv kan  råbe  denne  overklasseverden  op,  men  må  op­ træde som gemene betlere. Han spiller, fordi der er så  ufatteligt  smpkt,  der  hvor  han  kommer  fra,  og fordi det da må være muligt at fa disse europæere til at forstå, at de må gøre noget. Han spiller, fordi hans far  har  bedt  ham  om  det,  og  han  er  en  god dreng. Han spiller,  så tid og sted forsvinder i et saligt lys.

Det  tager  lang  tid,  før  jeg  vender  tilbage  til  vir- keligheden og  kommer  i tanker om,  at jeg  da  skal træffe Tschinag. Jeg iler ud i forhallen og ser, at der henne  i  det  bagerste  hjørne  står  et  bord,  hvor  for­ fatteren sidder og signerer sine bøger. Foran står ca. 200 pelsklædte tysKe kvinder og venter på at komme til. Jeg stiller mig op bagerst i køen, men efter nogle minutter lister jeg  af. Jeg  har faet nok  .

Næste dag går jeg  rundt i denne mærkelig similiby, som Koln er.  Bombet sønder  og  sammen  i 2. ver­ denskrig,  men  genopbygget  i  5o'erne  og  6o'erne  i cement og puds. Ofte har husene de samme former som før krigen,  og gaderne ligger som dengang og hedder det samme. Men det er  helt igennem kun­ stigt og  pastiche.

Midt i det hele ligger så denne kæmpeklods af en domkirke,  stort  set  ubeskadiget  af  krigen,  monu­ mental og ægte, vildt truende på sin bakke højt over floden. Jeg beslutter ikke at gå til prisoverrækkelse i det gamle, nye,  similirådhus. Jeg holder mig til kir­ ken.

Om  afteri:en  ser  jeg  i  fjernsynet  England  banke Tyskland i fodbold  på det ol ym piske stadion i Miinchen. Det har de godt af.