Hvad er økoteologi?
Forfattere: Kasper A. Bergholt
Tidsskrift: dttk (18-11-2024)

## HVAD ER ØKOTEOLOGI?

## Cand.theol. Kasper A. Bergholt

## Indledning

Det er næppe gået nogens næse forbi, at vi som verdenssamfund befinder os midt i en række uhyggelige kriser, der i værste fald  inden  for  en  overskuelig  fremtid  vil lægge alvorlige hindringer i vejen for den menneskelige civilisation, som vi kender den. Det er klimakrisen, biodiversitetskrisen og forureningskrisen (i FN-regi kendt som  den  tredobbelte  planetære  krise). Hertil  bør  vi  lægge  overforbrugskrisen: at vi i vores del af verden bruger flere ressourcer, end naturen i løbet af et år kan regenerere, og at det i et globalt perspektiv ikke kan forsvares.

Det er de barske realiteter, og spørgsmålet  er,  hvordan  teologien  og  teologer forholder  sig  til  det.  I  denne  perspektivartikel  introduceres  en  af  de  måder, hvorpå  teologer  i  nyere  tid  forholder  sig til de aktuelle kriser, nemlig økoteologien (økologisk teologi). Jeg vil også anføre en række  kritikpunkter  samt  skitsere  nogle perspektiver for økoteologiens videre anvendelse.

## Økoteologi i kontekst

Den første  kontekst,  der  må  afklares,  er den  terminologiske.  I  betegnelsen  »økologisk  teologi«  er  »økologisk«  en  direkte oversættelse af det engelske »ecological«, der ikke primært er en betegnelse for en agrar  dyrkningsmetode  (»organic«),  sådan som tilfældet er med det danske »økologisk«. Økologi handler derimod i denne sammenhæng  om  »human  and  non-human  creatures  and  their  interrelationship and interdependencies on the planet Earth«  (Deane-Drummond  2011,  156). Økologi handler om  altings politiske, sociale  og  kulturelle  implikationer  både lokalt  og  globalt.  Økologi  handler  kort sagt om det hjem ( οἶκος , oikos ), vi alle lever i.

Den  slags  overvejelser  er  ikke  nye, men inden vi vender tilbage til, hvad der adskiller økoteologien fra tidligere teologiske overvejelser om menneskets rolle i verden, vil vi kort skitsere økoteologiens historiske kontekst (jf. fx Santmire 1985; Brunner, Butler og Swoboda 2014, 67-94).

Både i  ånds-  og  naturvidenskaberne  har man i Europa siden oplysningstiden haft en tendens til at betragte mennesket som noget andet, mere og bedre end naturen og betone menneskets evne til at kontrollere naturen. Den tendens går helt tilbage til  den  antikke  græske  filosofi,  men  blev forstærket af især de italienske renæssancehumanister, den britiske filosof Francis Bacon  (1561-1626)  og  oplysningstidens deisme (Bauckham 2012, 43-58). Som et modsvar til dette begyndte nogle britiske teologer  i  1600-tallet  at  tale  om  mennesket  som forvalter i  verden  (Bauckham 2012, 58-62), og blandt andet den tidlige evangelikale bevægelse (puritanere, dissenters  og  senere  metodister)  havde  en udpræget økologisk bevidsthed (Bookless 2015, 106-9).

Siden mistede store dele af kirken kort sagt dette fokus, og først i 1960'erne kom der  igen  fokus  på  de  økologiske  spørgsmål, både i kirken (især i den økumeniske bevægelse) og i samfundet generelt. Samtidig  kom  kirken/kristendommen  under heftig kritik for at være hovedårsagen til den økologiske krise (White 1967). Dengang talte man om miljøteologi, fordi det var  miljøforurening,  der  for  alvor  stjal overskrifter. Omkring årtusindskiftet begyndte man at tale om klimaforandringer og derfor tilsvarende klimateologi. Inden for det seneste årti har betegnelsen økoteologi dog vundet hævd.

En  hovedperson  i  økoteologiens  udvikling er Jürgen Moltmann, hvis Gott in der  Schöpfung:  Ökologische  Schöpfungslehre (Moltmann  1985)  kan  betragtes som  et  af  de  første  skridt  fra  skabelsesteologi  til  økoteologi.  I  dansk  kontekst gjorde Ole Jensen sig gældende allerede fra  1970'erne  (trækkende  på  Løgstrup især),  og  i  slut-1990'erne  meldte  Martin Ishøy sig på banen med en ph.d.-afhandling om miljøetik. Fra 2000'erne og frem til  i  dag  er  det svært at komme uden om Niels Henrik Gregersens bidrag til især inkarnationsforståelsen  og  Mickey  Gjerris' bioetiske arbejde.

Som nævnt kan økoteologien  trække på  indsigter  fra  hele  teologiens  historie  -  lige  fra  oldkirkens  tanker  om  den kosmiske  Kristus  til  Bonhoeffers  skabelsesteologi og etik - men økoteologien er også noget mere end det. Økoteologi er i udgangspunktet en postmoderne, ideologikritisk  teologi,  der  ofte  forbindes  med befrielsesteologi,  feministisk  teologi  og procesteologi. Økoteologer lægger almindeligvis stor vægt på at lytte til de teologer,  der  befinder  sig  »on  the  margins«, altså der hvor klimaforandringerne rammer  hårdest  (Deane-Drummond  2017, x).  Økoteologien  søger desuden  at  kritisere  antropocentrisme,  undertrykkende strukturer  og  den  europæisk  trang  til  at kolonisere, udplyndre og herske over andre.

Konservative  teologer  har  ofte  haft forbehold over for (dele af) økoteologien og  nogle  gange  måske  med  rette.  Men økoteologien  har  et  anliggende,  som  ingen  kan  sidde  overhørig,  hvilket  vi  skal vende tilbage til. I det hele taget er økoteologien udfordrende for vestlig teologi og  måske  særligt  protestantisk  teologi. Ortodoks  teologi  har  traditionelt  haft  et bedre  udgangspunkt  for  at  tale  om  skaberværket, og katolsk teologi har med sin robuste sociallære også generelt evnet at italesætte økoteologien.

I  dag  er  økoteologien  i  høj  grad  bevidst økumenisk og global. Hvis man vil systematisere økoteologien, kan man (jf. Deane-Drummond 2011, 156-57) skelne mellem to yderpoler:

- Økofeminisme  (fx  Rosemary  Radford Fuether, Sallie McFague, Ivone Gebara, Denis  Edwards  samt  Norman  Habel og  hans Earth  Bible  Project )  vil  typisk argumentere for, at det er nødvendigt med  en  reformulering  af  den  kristne teologi,  fordi  den  traditionelle  teologi ikke umiddelbart er i stand til for alvor at adressere endsige løse problemerne.
- Konservativ/evangelikal økoteologi (fx  Steven  Bouma-Prediger,  Richard Bauckham og Douglas Moo) vil typisk argumentere for, at den kristne teologi og tradition i sig selv rummer indsigter, der er tilstrækkelige til at adressere de aktuelle kriser, og at vi kan genopdage disse, hvis vi forstår bibelteksterne rigtigt.

Mellem disse ligger for eksempel University of Exeter's projekt Beyond Stewardship (David Horrell m.fl.), der forsøger at anvende  en  mere  nuanceret  hermeneutik end  de  ovennævnte  yderpoler,  og  pave Frans,  der  i  sin  encyklika Laudato  si' (2015) om de aktuelle kriser forsøger at balancere  den  katolske/kristne  tradition med klassisk befrielsesteologi.

## Økoteologiens indhold

Økoteologi er ikke en specifik gren inden for teologien og er derfor ikke bare et nyt ord for skabelsesteologi. Økoteologi er en måde  at  anskue  teologien  og  teologiske dogmer på, som blandt andet har ført til forskellige måder at læse Bibelen på med økologiske  briller  (økohermeneutik)  (fx Conradie  2010).  Inden  for  økoteologien angiver forstavelsen »øko-« altså ikke bare  teologiens indhold ,  men  også  dens horisont . Økoteologi handler om at forstå al teologi inden for en økologisk ramme, det vil sige på en sådan måde, at teologien er relevant for alle aspekter af livet på vores fælles jord, herunder relevant i en tid med økologiske kriser.

En sådan økologisk ramme kendetegnes ved først og fremmest at læne sig op ad de seneste naturvidenskabelige indsigter i biologi, økologi, kosmologi og de aktuelle kriser. Tanken er, at hvis økoteologien skal være seriøs og ansvarlig, er teologerne nødt til at respektere og anerkende de naturvidenskabelige eksperters viden om den verden, vi lever i. Det er jo den samme verden, teologien skal gøre sig gældende i (Deane-Drummond 2017, 3).

Hvis  det  er  baggrunden  for  den  økoteologiske ramme, afgrænses den almindeligvis på i hvert fald tre områder:

For  det  første  er  økoteologien panenteistisk i modsætning til en radikalt transcendent eller deistisk gudsforståelse. Gud beskrives som en, der er immanent til stede i sit skaberværk, og verden er i Gud. Dette må dog ikke misforstås som panteisme  (at  skaberværket  er  lig  med  Gud). Gud er større end skaberværket men ikke på afstand af skaberværket. Her betones det  typisk,  at  Gud  i  inkarnationen  ikke bare bliver menneske, men at Gud på et dybere plan bliver en del af skaberværkets materialitet (fx Gregersen 2015b). Nogle økoteologer er villige til at gå meget tæt på  panteismen for  at  undgå  deismen  (fx McFague 2010, 122).

I  forlængelse  heraf  er  økoteologien for det andet spiritualistisk i modsætning til  en  typisk vestlig forståelse af naturen som et dødt eller afsjælet objekt. Mennesket er ikke den eneste skabning, der står i  (pagts)relation  til  Gud.  Tværtimod  har Gud indgået en pagt med alt levende på jorden (1 Mos 9,12-17), og alle skabninger er i det bibelske verdensbillede i stand til at lovprise Gud (Sl 148 m.fl.) (fx Joerstad 2019).

For det tredje er økoteologien biocentrisk eller kosmocentrisk i  modsætning til  den  hierarkiske  og  antropocentriske tænkning,  der  kendes  fra  for  eksempel Aristoteles, skolastikken og oplysningsfilosofien.  Mennesket  er  ikke  noget  andet end naturen, men alt i naturen er forbundet  ( entanglement )  og  afhængigt  af  hinanden ( interdependens ) og har en iboende værdi. Her trækker økoteologien på både indsigter og begreber fra moderne økologi. Desuden vil økoteologien kritisere den udnyttelsesideologi, som (vestlige) teologer  gennem  historien  har  læst  ind  i  tekster som 1 Mos 1,26-28; 2,15 og Sl 8, og i  stedet  tolke Guds befalinger til menneskeheden  teocentrisk,  for  eksempel  som forvalterskab,  partnerskab  eller  tjenerskab. Samtidig udvides menneskets etiske ansvar til at omfatte alle skabninger, både nulevende og kommende, ja hele kosmos (fx Rasmussen 2020).

Selvom der kan være store individuelle forskelle, og selvom nogle økoteologer vil tilføje flere grænsemarkører (fx kritik af  androcentrisme,  jf.  nedenfor),  vil  hovedparten af økoteologer være enige om disse tre afgræsninger.

## Kritik af økoteologi

Naturligvis  kan  økoteologien  kritiseres, og vi begynder med en metodologisk kritik.  Især  den  økofeministiske  strømning kan kritiseres for bevidst at forstå tekst og tradition  på  den  værst  tænkelige  måde, hvilket  kan  føre  til  ufrugtbare  kortslutninger.  For  eksempel  anfører  den  afrikanske  økofeminist  Fulata  Moyo,  at  det er alt for antropocentrisk at tænke, at vi mennesker  har  en  særlig  rolle  i  forhold til at løse kriserne (Moyo 2020, 510). Det virker  som  en  unødigt  regressiv  tilgang, der i hvert fald ikke umiddelbart bidrager med en positiv vision for menneskets rolle i  verden.  Den  konservative/evangelikale økoteologi  kan  derimod  kritiseres  for  at forstå  tekst  og  tradition  naivt  positivt uden blik for, hvordan begge gennem tiden er blevet misbrugt, blandt andet til at fremme udnyttelse og kolonialisering  af jorden og andre mennesker. For eksempel beskriver svenske Peter Halldorf mennesket som præst og mægler mellem Gud og skaberværket uden at forholde  sig  til,  at den metafor kan være med til at skabe et problematisk hierarki i verden, hvor Gud selv  bliver  afhængig af mennesket for at kunne  relatere  til  sit  skaberværk  (Halldorf 2022, 98).

Desuden er det en udfordring for alle former for økoteologi ikke at læse en moderne  »grøn«  ideologi  ind  i  de  bibelske tekster. Skabelsesberetningernes mandater  til  menneskene handler ikke om det, vi  i  dag  kalder  bæredygtighed,  og  Jesus havde ikke en moderne økologisk bevidsthed.  En  tilsvarende  udfordring  kan  dog rejses  mod  dem,  der  læser  en  moderne oplysningspræget udnyttelsesideologi ind i for eksempel 1 Mos 1,26-28 eller forstår evangeliernes Jesus som en gnostisk sjæleforløsnings-prædikant.  Det  er  i  lige  så høj grad fejllæsninger.

Hvad  angår  økoteologiens  indhold, kan man være kritisk over for betoningen af  Guds  immanens  over  hans  transcendens.  Nogle  økoteologer  går  helt  sikkert for  langt  i  immanent  retning,  men  ikke desto mindre må betoningen af Guds immanens anses for at være et tiltrængt korrektiv  til  en  vestlig  teologi,  der  ofte  har manglet sprog for Guds intime relation til den skabte verden.

Den immanente gudsforståelse kobles ofte  sammen  med  en  frelsesforståelse, der enten er immanent (dvs. at frelsen findes  i  denne  verden)  eller  universalistisk (dvs. at alle mennesker frelses). Her står økoteologien over for to store udfordringer:  For  det  første  må  det  fastholdes,  at skaberværkets  frelse  ikke  sker  ved  menneskehænders  værk,  men  samtidig  må der tales tydeligt om menneskets aktuelle etiske ansvar over for den skabte verden. For det andet må det fastholdes, at Guds frelse  ikke  kun  bliver  mennesker  til  del, men samtidig må fortabelsens mulighed tillades. De, der vil fastholde fortabelsens mulighed, har dog en udfordring i ikke at lade  denne  overskygge  de  gode  nyheder om altings nyskabelse.

I  øvrigt  funderes  megen  økoteologi, måske især i skandinavisk sammenhæng, primært  i  skabelsesteologien  og  første trosartikel.  Det  er  en  uheldig  skævvrid- ning  af  den  kristne  teologi,  men  den  er ingenlunde nødvendig. Gregersen har for eksempel taget sit udgangspunkt i anden trosartikel (Gregersen 2001; 2015a), mens andre økoteologer både betoner anden og tredje trosartikel (Halldorf 2022; Johnson 2015).

Nogle  vil  helt  sikkert  mene,  at  økoteologi  er  udtryk  for,  at  kirken  lader  sig spænde for en politisk vogn og rider med på en modebølge. Det er imidlertid en alvorlig misforståelse. For det første er det en  misforståelse  af  det,  der  sker  i  samfundet: Der er ikke tale om en grøn modebølge ,  men  en  grøn omstilling ,  og  hvis vores samfund skal omstilles til en »grønnere«  måde  at  fungere  på,  er  kirken  og teologerne nødt til at tænke med. For det andet  er  det  en  misforståelse  af  økoteologiens  anliggende:  Økoteologien  søger ikke  at  være  en  politisk  skødehund,  der taler  politikerne  efter  munden,  men  vil tværtimod kritisere og udfordre magthavernes beslutninger i lyset af en dyb kristen indsigt, nemlig at denne verden først og sidst er Guds. Med andre ord: Selv hvis der ikke var en krise, ville der stadig være gode grunde til at tænke økoteologisk (fx Bouma-Prediger 1995, 12).

Det leder os til en skitsering af økoteologiens anvendelighed.

## Økoteologiens anvendelighed

Økoteologien  har  et  vigtigt  anliggende i  at  minde  kirken  om,  at  denne  har  en historisk  skyld  og  et  historisk  ansvar  i forhold  til  de  aktuelle  kriser.  Kirken  er absolut ikke den eneste faktor, men fejllæsninger af for eksempel 1 Mos 1,26-28 har uden tvivl været medvirkende til, at vi er endt, hvor vi er. Samtidig kan økoteologien være med til at definere de teologiske pejlemærker for kirkens og kristnes fremtidige handling, og på den måde kan kirken også være en del af løsningen (jf. fx Gjerris og Holst 2022).

Før  vi  kan  definere  disse  pejlemærker,  må  vi  dog  udfordres.  Økoteologien udfordrer vores antropocentriske læsninger af Bibelen og vores antropocentriske etik, og det er lige så tiltrængt, som det er ubehageligt. Dybest set er det snæversynet at påstå, at Gud skulle være antropocentrisk, som om Gud var intet andet end en stammegud for Homo sapiens (Clough 2020, 675). Gud har altid været interesseret i »det større«, hvilket for eksempel ses i udvælgelsen af Abraham med henblik på alle  folkeslag  (1  Mos  12,1-3),  israelitternes præsterolle på vegne af hele jorden (2 Mos 19,5-6) og mere konkret i Jesu rolle som forsoner for alt, der er skabt (Kol 1,20 jf.  v16),  samt  frelsen  af  mennesker  som »en  førstegrøde  af  [Guds]  skabninger« (Jak 1,18).

Økoteologien udfordrer også den individualistiske og/eller åndelige forståelse af frelse og etik, som især kendetegner kirkelige retninger med pietistiske rødder.  Gud  er  ikke  kun  frelser  for  min sjæl eller ånd, men for hele mig, og Gud er ikke kun frelser for mig, men for hele skaberværket. Derfor kan mit forhold til Gud ikke være på bekostning af mit forhold til skaberværket,  som  om  Gud  skulle  være modstander  af  det,  Gud  selv  har  skabt, eller  som  om  det  menneske,  der  bliver kristent,  bliver  mindre  menneske  af  den grund (jf. i øvrigt Prenter 1975, 207).

Ydermere kan økoteologien (især økofeminismen) udfordre androcentrisme, altså tendensen til at tage udgangspunkt i  det  maskuline  og  derved  udelade  eller undertrykke feminine perspektiver. Hvad gør  det  for  eksempel  ved  vores  gudsbillede og mandesyn, hvis vi altid taler om Gud som en mand, og hvad gør det ved vores natur- og kvindesyn, hvis vi altid forstår naturen som noget feminint (»Moder Jord«)?

Økoteologien kan hjælpe os til at læse Bibelen  på  en  ny  måde  i  lyset  af  et  forandret  natursyn  (fx  den  såkaldt  agrare læsning; Davis 2009). Mennesket er ikke hævet over naturen, men er en del af et økosystem,  et  større  hele,  og  i  de  bibelske  tekster  er  skaberværket  ikke  bare  et baggrundstæppe for Guds handling med menneskeheden, men et uafhængigt subjekt,  der  står  i  relation  til  både  Gud  og mennesker. Økoteologien hjælper os til at genopdage den store fortælling.

Forstavelsen  »øko-«  minder  os  desuden  om,  at  økologi  og  økonomi  hører sammen.  Selvom  teologi  og  politik  ikke må  sammenblandes,  kan  de  heller  ikke adskilles.  Det  er  ikke  økoteologien,  der skal løse kriserne, men økoteologien kan give  os  en  fornyet  vision  for,  hvordan  vi ønsker  at  indrette  vores  samfund  (Gregersen 2009, 25). Og tilsvarende kan en teologi, der ikke har blik for menneskets indlejring i den skabte verden, meget let føre til, at man træffer politiske valg, der ikke er i skaberværkets interesse.

Der  er  endnu  et  ord,  som  (trods  en sproglig assimilation) begynder med »øko-«,  nemlig  økumeni.  Hvis  vi  vil  forstå  vores  plads  i  verden,  er  vi  nødt  til  at se ud over vores egen kirkelige tradition og lære af ortodokse, katolikker, anglikanere,  afrikanske  kristne  og  mange  flere. Ligesom seriøs grøn omstilling i den politiske sfære kræver internationalt samarbejde, kræver solid økoteologi økumenisk samarbejde.  Den  lutherske  tradition  har sine idiosynkrasier og blinde vinkler, som vi kun kan kompensere for ved at spørge andre om hjælp.

En afbalanceret økoteologi taler ydermere tydeligt og radikalt om menneskets ansvar, men fastholder samtidig Guds forsyn.  De  to  udelukker  ikke  hinanden,  og her kan vi med fordel trække på den lutherske forståelse af mennesket som Guds maske. At vi beder Gud om dagligt brød, betyder ikke, at vi så passivt venter på, at det  falder  som  manna  fra  oven.  Tværtimod besvarer vi den bøn for hinanden ved at arbejde aktivt i verden. Gud udøver sit forsyn gennem uddannede og arbejdende mennesker. Samme princip må gælde i lyset af de aktuelle kriser: Vi kan ikke, hverken som teologer eller samfundsborgere, forlade os på, at Gud vil redde os i ellevte time,  men  må  arbejde  aktivt  for  at  løse kriserne, mens tid er, for sådan gør Gud sin gerning gennem os. Og de nødvendige løsninger er ikke kun teknologiske, men også teologiske og etiske. Vi har ikke bare brug  for  nye  energikilder,  men  også  for en ny forståelse af vores plads og opgave i verden.

Det  fører  til  en  sidste  betragtning: Økoteologien  rummer  et  kald  til  discipelskab. At drage omsorg for den skabte verden  er  ikke  noget,  som  interesserede hippie-kristne  kan  beskæftige  sig  med, men en integreret del af kirkens kald til at  være Guds kirke på jorden og  Jesu  disciple i  verden .  Kirken bekender troen på Gud  som  skaber  af  alting,  Jesus  Kristus som forløser for alting og Guds ånd som livgiver  for  og  opretholder  af  alting,  kirken lever i forventning om altings nyskabelse, og indtil det sker, lever kirken ud af den  forventning.  Vi  forventer,  at  al  sorg skal forsvinde, og derfor skal vi allerede nu arbejde på at trøste. Vi forventer, at al lidelse skal forsvinde, og derfor skal vi allerede nu arbejde på at lindre. Vi forventer,  at  hele  skaberværket  skal  nyskabes, og at Gud vil bringe retfærdighed til alle, og  derfor  skal  vi  allerede  nu  handle  retfærdigt over for alle skabninger og drage omsorg for alt det, Gud har skabt og elsker og vil nyskabe.

Økoteologien giver os altså den vision, som vi kan træffe konkrete etiske beslutninger  ud  fra,  nemlig  en  vision  om  et teocentrisk jordnært fællesskab af mangfoldige skabninger, en fælles familie, der lovpriser Gud og tjener hinanden, nu og i al evighed (jf. til dette Bergholt 2023).

## Litteratur

Bauckham,  Richard.  2012. Living  with Other  Creatures:  Green  Exegesis  and Theology . Milton Keynes: Paternoster.

Bergholt,  Kasper  A.  2023. Jordnær  teologi: Planter, dyr og mennesker i Guds verden . Aarhus: Semper.

Bookless,  Dave.  2015.  »Jesus  is  Lord  … of  All?  Evangelicals,  Earth  Care  and the  Scope  of  the  Gospel«.  I Creation Care in Christian Mission , redigeret af Kapya J. Kaoma, 105-20. Oxford: Regnum Books International.

- Bouma-Prediger, Steven. 1995. The Greening of Theology: The Ecological Models of  Rosemary  Radford  Ruether,  Joseph Sittler, and Jürgen Moltmann . Atlanta: Scholars Press.
- Brunner,  Daniel  L.,  Jennifer  L.  Butler og  A.  J.  Swoboda.  2014. Introducing Evangelical  Ecotheology:  Foundations in  Scripture,  Theology,  History,  and Praxis . Grand Rapids: Baker Academic.
- Clough,  David  L.  2020.  »Doing  Justice to  Animals?«  I T&amp;T  Clark  Handbook of Christian Theology and Climate Change ,  redigeret  af  Ernst  M.  Conradie og Hilda P. Koster, 674-76. London: T&amp;T Clark.
- Conradie, Ernst M. 2010. »What on Earth is an Ecological Hermeneutics? Some  Broad  Parametres«.  I Ecological  Hermeneutics:  Biblical,  Historical and Theological Perspectives , redigeret af  David  G.  Horrell,  Cherryl  Hunt, Christopher  Southgate  og  Francesca Stavrakopoulou, 295-313. London: T&amp;T Clark.
- Davis,  Ellen  F.  2009. Scripture,  Culture, and Agriculture: An Agrarian Reading of  the  Bible .  Cambridge:  Cambridge University Press.
- Deane-Drummond, Celia. 2011. »Ecotheology«.  I The  Cambridge  Dictionary of  Christian  Theology ,  156-57.  Cambridge: Cambridge University Press.
- Deane-Drummond, Celia. 2017. A Primer in  Ecotheology:  Theology  for  a  Fragile Earth . Eugene: Cascade.
- Gjerris,  Mickey  og  Søren  Holst.  2022. »Herske  eller  herske?  Om  klima,  natursyn og menneskets rolle i den store
- fortælling«.  I Offentlighedsteologi:  En introduktion ,  redigeret  af  Jonas  Adelin  Jørgensen,  Birgitte  Stoklund  Larsen og Ulrik Nissen, 97-114. Frederiksberg: Eksistensen.
- Gregersen, Niels Henrik. 2001. »The Cross of  Christ  in  an  Evolutionary  World«. Dialog 40: 192-207.
- Gregersen, Niels Henrik. 2009. »Fra skabelsesteologi til dybdeinkarnation: Om klimaforandringens økologi og teologi«. I Klimakrisen: Hvad ved vi, hvad tror vi, og hvad gør vi? , redigeret af Mogens S. Mogensen, 14-40. Ny Mission 16. Frederiksberg: Unitas.
- Gregersen, Niels Henrik. 2015a. »Introduction«. I Incarnation: On the Scope and Depth of Christology , redigeret af Niels Henrik Gregersen, 1-21. Minneapolis: Fortress.
- Gregersen, Niels Henrik. 2015b. »The Extended  Body  of  Christ:  Three  Dimensions  of  Deep  Incarnation«.  I Incarnation:  On  the  Scope  and  Depth  of Christology ,  redigeret af Niels Henrik Gregersen, 225-51. Minneapolis: Fortress.
- Halldorf,  Peter.  2022. Derfor  sørger  jorden:  Klimakrisen  og  det  kristne  håb . Frederiksværk: Boedal.
- Joerstad,  Mari.  2019. The  Hebrew  Bible and  Environmental  Ethics:  Humans, Non-Humans,  and  the  Living  Landscape .  New  York:  Cambridge  University Press.
- Johnson,  Elizabeth  A.  2015.  »Jesus  and the Cosmos: Soundings in Deep Christology«.  I Incarnation:  On  the  Scope and Depth of Christology ,  redigeret  af

- Niels Henrik Gregersen, 133-56. Minneapolis: Fortress.
- McFague, Sallie. 2010. Klimateologi: Gud, verden og  global  opvarmning . Frederiksberg: Anis.
- Moyo,  Fulata  L.  2020.  »An  African  EcoWoman's  Response  to  Sigurd  Bergmann«. I T&amp;T Clark Handbook of Christian  Theology  and  Climate  Change , redigeret  af  Ernst  M.  Conradie  og Hilda P. Koster, 509-12. London: T&amp;T Clark.
- Prenter, Regin. 1975. Skabelse og genløsning: Dogmatik . København: Gad.
- Rasmussen,  Larry.  2020.  »Introduction: A  Moral  Anthropocene«.  I T&amp;T Clark Handbook  of  Christian  Theology  and Climate Change , redigeret af Ernst M. Conradie  og  Hilda  P.  Koster,  153-56. London: T&amp;T Clark.
- Santmire,  H.  Paul.  1985. The  Travail  of Nature: The Ambiguous Ecological Promise of Christian Theology . Minneapolis: Fortress.
- White,  Lynn,  Jr.  1967.  »The  Historical Roots of Our Ecologic Crisis«. Science 155 (3767): 1203-7.

## Forfatter

Kasper A. Bergholt

kasper-bergholt@hotmail.com