En kraftpræstation af dimensioner
Forfattere: Jes Aarre
Tidsskrift: kok (1998-06-01)

K&amp;K

## Anmeldelser

Jes Aarre

## En kraftpræstation af dimensioner

-ANMELDELSER

overse, og dette er måske netop tilfældet, fordi forfatterskabet er så omfattende, både i omfang og kompleksitet. Det kræver mod at gå i klinch med Svend Åge Madsen; først og fremmest kræver det et teoretisk og stofligt overblik af ganske betragtelige dimensioner, dernæst et kolossalt analysearbejde samt en god portion stædighed.

Anker Gemzøe: Metamorfoser i Mellemtiden. Studier i Svend Åge Madsens forfatterskab 1962-1986 , Kbh./Aalborg 1997 (Medusa).

Svend Åge Madsen er navnet på manden bag et af de største og - sandsynligvis - mest kendte og veldokumenterede nutidige forfatterskaber i Danmark, som vel at mærke er eksperimenterende og populært på samme tid, dybt respekteret af  såvel  forfatterkollegaer  som  af  et bredt læsepublikum. Stort set enhver litteraturstuderende har arbejdet med hans tekster, og stort set alle aviser skriver om  ham,  når  han  gør  sig  bemærket, f.eks. ved nyudgivelser, prisoverrækkelser eller - som her - ved et disputatsforsvar. Men lige så kendte og udbredte Svend Åge Madsens værker efterhånden er blevet, lige så pudsigt er det, at der ikke officielt er udgivet ret meget tekstanalytisk eller videnskabeligt arbejde om hans forfatterskab - ud over en del obligatoriske forfatterskabs-præsentationer i litteraturhistorier eller forfatterbibliografiske værker. Ellers begrænser det sig til artikler om enkelte af hans romaner, og endda ofte kun som illustration i forbindelse med en bredere tematisk behandling (f.eks. af postmodernisme  eller  computerteknologi).  Det rent videnskabelige arbejde om Svend Åge Madsens forfatterskab er altså til at Men blandt disse stædige og ihærdige Madsen-forskere befinder Anker Gemzøe sig, og har gjort det i en god halv snes år (ifølge ham selv fra 1986). For det tager tid at skabe orden i Svend Åge Madsens utal af virkemidler, hans stilskift,  genrepasticher,  sammenhænge mellem  værkerne,  tematikker,  udviklingsretninger samt de evindelige selvtematiseringer og relativeringer - kort sagt: alt det polyfone og kaotiske, som udgør  Svend  Åge  Madsens  forfatterskab.  Men  nu  foreligger  resultatet  af Anker Gemzøes anstrengelser. Og det i form af en 564 sider lang afhandling lidt af en moppedreng; tyk og tung, og oven  i  købet  med  en  sats  så  lille  og kompakt, at der bestemt heller ikke er gjort noget for at skåne læseren for tilsvarende anstrengelser.

Og så er det ikke engang hele Svend Åge Madsens forfatterskab, Anker Gemzøe behandler, men kun delen fra novelledebuten i 1962 til og med udgivelsen af Lad tiden gå i 1986 - og stort set uden Svend Åge Madsens sideløbende dramaproduktion.

Lad det være sagt med det samme. Det er fantastisk flot stykke arbejde Anker Gemzøe har bedrevet. Klogt, vidende og veloplagt. Herom skal der slet ikke herske nogen tvivl. Faktisk må man sige, at med denne disputats er der blevet sat godt og grundigt punktum for forskningen i denne del af Svend Åge Madsens forfatterskab et langt stykke frem i tiden.

Dette punktum sættes desuden fordi netop  denne  første  del  af  Svend  Åge Madsens forfatterskab tidligere er belyst, såvel i de nævnte forfatterpræsentationer som i de tilgængelige afhandlinger (f.eks. af Renny Edal &amp; Ole Nielsen, Ole Sylvest, Niels Dalsgaard, Niels Barfoed, Søren Baggesen). Anker Gemzøe manøvrerer med andre ord i kendt farvand; at disputatsen så alligevel hæver sig op og gør sig til et 'summa' - en betegnelse hentet fra Anker Gemzøes eget  vokabularium  -  over  Madsenforskningen, skyldes udelukkende den grundighed, hvormed han går til stoffet, det møjsommeligt erhvervede overblik samt nogle få, særdeles velvalgte teoretiske bestemmelser. Men noget afgørende nybrud er der desværre ikke på færde - det er en forfattermonografi, og den lægger sig pænt op ad den eksisterende forskning på området.

Det ville til gengæld være alt for reduktionistisk og uretfærdigt at affærdige afhandlingen  med,  at  Anker  Gemzøe stort set ikke kommer nye boller på suppen. Dertil er afhandlingen alt for kompleks og perspektivrig. På den anden side er det umuligt at redegøre for alle afhandlingens vinkler, tematikker, analyseresultater, teoretiske overvejelser osv. Dertil er afhandlingen for løst struktureret  og  Anker  Gemzøe  for  upræcis med, hvad hans erkendelsesinteresse er. Om formålet siger han selv:

»Det er ikke denne afhandlings formål at udvikle en homogen, pædagogisk overskuelig tekstanalytisk patentterminologi (…), men at belyse nuancerne i et  stort,  kompliceret  forfatterskab  så præcist som muligt« (s. 50). Det lykkes til  overmål  at  belyse  nuancerne,  med præcisionen er det så som så.

Afhandlingen indledes med et kapitel, hvori den teoretiske bane kridtes op. Og til dette har Anker Gemzøe en værktøjskasse bestående af en lille håndfuld velvalgte begreber: intertekstualitet og metamorfose,  skabertrope  og  spiltrope, samt  en  gennemgående  reference  til Michail Bachtin og dennes begrebsunivers, herunder hans kommunikationsog genreteori, som Anker Gemzøe har arbejdet med i mange år og tydeligvis er ganske fortrolig med.

Herefter er den delt op i fire analytiske hovedkapitler, kronologisk fremadskridende og med en inddeling af forfatterskabet i faser, stort set identiske med den  øvrige  Madsen-forsknings  -  lige med den undtagelse, at Tugt og utugt i mellemtiden ses som et markant skred i forfatterskabet, hvorfor den har fået et helt kapitel for sig selv på ikke mindre end 172 sider. Der er således ingen tvivl om, at hovedvægten i Anker Gemzøes arbejde - hans største engagement og begejstring  -  ligger  på  denne  roman. Den er »en af dette århundredes væsentlige romaner i verdenslitterær målestok« (s. 494).

Udgangspunktet tages i intertekstualitetsbegrebet. Anker Gemzøe ser litteraturens historiske udvikling ved hjælp af forskellige komparatistiske litteraturteorier, fra Georg Brandes, F. Brunetière  over  russisk  formalisme  til  T.  S. Eliot, Harald Bloom og vores egen Johan Fjord Jensen. I denne forbindelse indfører han metamorfosen som udviklingsdynamisk begreb, idet den skal forstås som en irreversibel forandring gennem brud, dvs. forandring ved krise, opgør og genfødsel, modsat evolutionens forandring ved vækst. Pointen med dette er - populært sagt - at litteraturen udvikler sig historisk i form af brud og opgør med tidligere litteratur, altså intertekstuelt i form af metamorfoser i forhold til forgængerne: »Intertekstualiteten er (…) præget af destruktion, forkastelse, brud, negation, negativitet «, siger Anker Gemzøe (s. 35). Sit mest radikale udtryk får denne udviklingslogik eller dynamik hos Julia Kristeva, 'le nouveau roman' og Tel Quel-gruppen i 1960'erne, idet disse ifølge Anker Gemzøe tenderer til at se litteraturen som én stor afpersonaliseret, auto-mobil intertekstuel maskine, uden et aktivt handlende (dvs. kreativt) forfattersubjekt som formidler. Konklusionen er, at »Intertekstualitetsbegrebet er et nøglebegreb i et avantgardistisk simultanopgør med intet mindre end subjektet, repræsentationen, fortællingen og værkbegrebet« (s.36).

Det er denne sidste opfattelse Anker Gemzøe går i rette med, hvilket er interessant over for lige netop Svend Åge Madsen, som jo selv udspringer af denne negative avantgardistiske 'skole' og som han på dette tidspunkt - sammen med Niels Egebak, Per Højholt mv. var en slags advokat for i Danmark.

Metodisk i forhold til behandling af intertekstualitetsbegrebet gør  Anker Gemzøe følgende genistreg af polemisk udfald:

»Det litteraturteoretiske emne intertekstualitet vil jeg selv behandle intertekstuelt , dvs. (kritik)historisk og dialogisk, ved at postulere en teoretisk tradition og en række brud og fornyelser inden for den. (…) Men har jeg ret i, at den litteraturteoretiske harmoni er større, end det ofte antages, så anskueliggør det samtidig en kritisk pointe: den historieløse, paradoksale mangel på bevidst- hed om egne intertekstuelle forudsætninger, der præger adskillige intertekstualitetsforskere!« (s. 22).

Det sidste er selvfølgelig møntet på Kristeva, Bloom og hele den nykritiske og dekonstruktivistiske gren af litteraturforskningen. Ved på denne måde at historicere intertekstualitetsdiskussionen kommer Anker Gemzøe frem til en konkluderende  karakteristik  af  periodens litterære debat - uden at skulle tage afstand fra den! Han kan dermed stadig trække  på  intertekstualitetsteoriernes indsigter (og ideologi!) og samtidig forholde sig distanceret analytisk til dens avantgardistiske praksis. Det er i det hele taget Anker Gemzøes store fortjeneste, at han ved at hæve sig op over intertekstualitetsdebatten, faktisk også afmytologiserer den. Og dermed afmytologiserer han også de i kølvandet følgende litterære  problembørn,  f.eks.  dekonstruktionen og postmodernismen - og dét vel at mærke uden at forholde sig konkret til de ofte meget heftige debatter, disse størrelser er omgærdet med. Jeg vælger at tolke det som et forsøg på at komme videre med alle de gode indsigter i behold, som disse retninger også har givet.

Og så følger et langt afsnit om Michail Bachtin, hvor vi bl.a. præsenteres for hans dialogtænkning, kommunikationsforståelse og genreteori - med tilhørende skemaer og overblik over de forskellige typer af dialogiske forhold og vigtigste genreskabende elementer: ytringstyper (f.eks. talegenren), graden og arten af distance mellem forfatter og fremstillede personer, samt forholdet til tid og rum (f.eks. plottet, det fortalte forløb). Disse parametre spiller en væsentlig rolle for Anker Gemzøe i de intertekstuelle bestemmelser undervejs i tekstanalyserne - specielt også Bachtins kronotopbegreb, som er en central kategori i forhold til teksternes gestaltning af plottet, ikke mindst i forbindelse med analysen af Svend Åge Madsens valg af Århus som handlingens skueplads i sine romaner: Århus-kronotopen.

Jeg er - indrømmet - ikke særlig kyndig, når det gælder det Bachtinske teorikompleks, men i denne sammenhæng og i sin helhed betragtet virker han som et særdeles sympatisk valgslægtskab. Ja set med nutidens øjne, fristes man næsten til at betegne ham som en 'litteraturkritikkens socialdemokrat', hvis teorier er pragmatiske og uden skarpe kanter: hverken formalist eller dekonstruktivist. Han har tilmed udtalt sig om stort set alt vedrørende filosofi og litteratur med  pointering  af  det  udogmatiske, mellemmenneskelige, sociale og dialogiske, og desuden er hans forfatterskab så tilpas bredt og rummeligt at det fungerer fint som fuldt dækkende referencebaggrund. Faktisk fremdrager Anker Gemzøe  nye,  ikke  kendte  sider  ved Bachtin, og han forsøger tilmed at 'redde' Bachtin fra vulgære fejllæsninger, som eksempelvis at tillægge ham at ville opløse fortællingen og plottet til fordel for polyfone strukturer. Desværre virker gennemgangen af Bachtins teoretiske bestemmelser og de derfra opstillede skemaer løsrevne og ikke særligt anvendelige i dette indledningskapitel, men kommer først til deres ret ved konkret anvendelse undervejs i analyserne hvilket jo også er i fin overensstemmelse med Bachtins dialogiske princip. Og her trækker Anker Gemzøe også løbende og flittigt på dem; eksempelvis i forbindelse med redegørelsen for Svend Åge Madsens brug af genrekonceptio- ner og -lån i Tugt og utugt i mellemtiden gør han god brug af Bachtins bestemmelser vedrørende den sociale eventyrroman og den menippæiske satire. Med Anker Gemzøes egne ord: »Denne afhandling er ikke om, men med Bachtin .« (s. 39).

Metamorfosebegrebet er således ikke alene centralt for forståelsen af den litterære udviklingsdynamik, men også centralt  for  Anker  Gemzøes  tilgang  til Svend Åge Madsens forfatterskab, hvilket fornemmes helt ud i afhandlingens titel: Metamorfoser i Mellemtiden . Begrebet ses på tre planer hos Svend Åge Madsen: 1) som et udviklingsprincip i forfatterskabet selv, 2) som et formgenererende princip, f.eks. den forskellige eksperimenterende brug af genreparodier og 3) som et tema gennem hele forfatterskabet.

Selve forandringen tematiseres særdeles hyppigt hos Svend Åge Madsen, og  Anker  Gemzøe  bestemmer  denne ved hjælp af stilfigurerne skabertrope og spiltrope. Spiltropen er karakteristisk for forandring i feltet mellem system og tilfældighed, hvilket hos Svend Åge Madsen eksempelvis kommer til udtryk når principielt frie værdirelativistiske, rollespillende individer udfolder sig i et univers, der fungerer efter bestemte regler og forudfattede systemer (f.eks. samfundets love og genreskabeloner) - ikke uden  parallelitet  med  Wittgensteins sprogspilsteori. Skabertropen forekommer hos Svend Åge Madsen, dels tekstinternt når f.eks. personer skaber nye identiteter eller afslører sig som skabere af  (meta-)fiktioner,  dels  teksteksternt når  der  faktisk  sidder  en  forfatter  og skriver teksten, som samtidig også er et historisk subjekt, intertekstuelt påvirket af såvel sin samtid som af fortidens litteratur.

Denne intertekstuelle indlejrethed er særdeles  interessant  hos  Svend  Åge Madsen,  fordi  hans  romaner  altid  er spækket med referencer til egne og andres litterære værker. Med den begrebslige bestemmelse disse stilfigurer leverer, bliver det således muligt for Anker Gemzøe  at  afklare,  på  hvilken  måde Svend Åge Madsens forfatterskab forholder sig forandrende til den litterære genretradition, og i hvilken grad det er indlejret i den samfundsmæssige historie, f.eks. ved den moralsk-etiske kulturdebat, der også foregår i romanerne .

Det første af de fire analysekapitler gælder Svend Åge Madsens udgivelser i perioden fra novelledebuten i 1962 til romanen Tilføjelser fra 1967. Næste kapitel gælder perioden fra 1968 med Liget og  lysten til  1970  med Maskeballet . Herefter  følger  kapitlet  om Tugt  og utugt i mellemtiden og sidste analysekapitel behandler 80'erromanerne fra Se dagens lys og Den største gåde til Af sporet er du kommet og Lad tiden gå fra

1986.

Som en indledning til hvert enkelt analysekapitel profileres samtidens politiske debatter og filosofiske strømninger. Dette som en form for perspektivering af den samfundsmæssige intertekstualitet, Svend Åge Madsen kunne tænkes at have befundet sig i, og som Anker Gemzøe på ganske overbevisende måde også påviser, at han gjorde. På dette  område  gør  Anker  Gemzøe  det smarte, at han inddrager tidens debat ved hjælp af artikler fra de samme tidsskrifter, som Svend Åge Madsen selv bidrog med indlæg til, f.eks. via Vindrosen hvori hans tidlige noveller blev trykt

('Vindrose-tricket', som Thomas Bredsdorff under doktorforsvaret kaldte det) eller MAK, hvor hans vigtigste poetik blev offentliggjort i 1969 (»Was ist ein Bild«).  På  lignende  måde  inddrages tidstypiske debatter som referencebaggrund,  f.eks.  Ortega  y  Gassets  samfundsdiagnose og betydningen af Einsteins relativitetsteori i begyndelsen af 60'erne,  den  øgede  mediebevidsthed sidst i 60'erne, politiseringen og kriminalitetsdebatten fra 70'erne og computer- og genteknologi debatten fra 80'erne.

I disse indledende afsnit forsøges også en løbende karakteristik af udviklingen i Svend Åge Madsens poetik, typisk ud fra de samtidige litterære værker, han formodes at være inspireret af, eller ud fra de - relativt få - tekster, han selv har skrevet om emnet. Andre kilder er interviews fra aviser og litterære tidsskrifter, samt Anker Gemzøes egen korrespondance med Svend Åge Madsen.

Analysekapitlerne afsluttes hver især af en bestemmende opsummering. Denne er dog mest markant for de første to fasers vedkommende, og især står analysen af Tilføjelser meget stærkt. Den betragtes som 1. fases summa', og der skæres skarpsindigt til benet, hvad angår en sproglig og filosofisk redegørelse for romanens metarefleksive, udsigelsesmæssige og ideologiske forhold.

For de to sidste fasers kapitler kniber det med samme stringens. Og det gælder især for kapitlet om Tugt og utugt i mellemtiden . Kapitlet er, ligesom romanen,  meget  omfangsrigt,  og  Anker Gemzøe kommer i løbet af de 172 sider omkring et væld af temaer, mindst 14 ifølge ham selv, hvoraf de fleste behandles ved hjælp af nogle særdeles interessante og perspektivrige vinkler på stof- fet. Alligevel taber man som læser ofte tråden undervejs gennem analyserne og Anker Gemzøe gør desværre ikke noget for at retlede én igen; tværtimod gås  der  rask  videre  til  beslægtede  og overlappende tematikker. Noget præcist overblik får man hverken over romanen eller over tematikkerne. Til gengæld har Anker Gemzøe det med at fortabe sig i detaljer, og på næsten bogholderagtig måde bevæger han sig ud i alle hjørner; alt nævnt intet glemt, således at analysen visse steder mere fremstår som et katalog over navnesymbolik, genretyper og intertekstuelle referencer, end som et redskab til at skabe klarhed og overblik. Nogle få velvalgte eksempler ville kunne sige mere end disse ophobninger. Alt i alt ville en fokusering af de gode og interessante analyseresultater undervejs have  forøget  afhandlingens  praktiske anvendelighed betydeligt.

Den væsentligste pointe i analysen af Tugt og utugt i mellemtiden (og de senere romaner også) er vel, kort fortalt, at Svend Åge Madsen i langt højere grad end tidligere vender sig ud mod virkeligheden - med større grad af 'realisme',  som  Anker  Gemzøe  kalder  det. Pointen i denne forbindelse er, at Svend Åge Madsen bevidst træder ud af sin hidtidige isolation som forfatter og vender sig mod en større læserkreds - med en publikumsrettet skrivestil. Desuden satses der nu på mellemmenneskelige relationer (jeg-du-forhold), idet kærlighed, had, hævn og lidelse til forskel fra tidligere behandles som eksistentialer med bindende konsekvenser for individerne som del af et samfund, ligesom individerne nu kan forandre sig ved at forholde sig strategisk til disse størrelser. Hvor det i Tugt og utugt i mellemtiden er retsdiskussionen som er ledete- ma, og den sociale eventyrroman som er hovedskabelon, er det for de næste romaner ( Se dagens lys og Den største gåde ) computertemaet og maskin-metaforen med elementer af science fiction, der er gennemgående. I de to sidste ( Af sporet er du kommet og Lad tiden gå ) er tematikken  galskab  vs.  normalitet  og manipulation med natur, hvor mennesket som følelses- og kønsvæsen bliver centralt. Alle romanerne i denne fase karakteriseres som bestående af en sammenhængende plotstærk fortælling (s. 478) og med stor læserorienterethed.

Generelt set ligger bogens styrke helt klart i de konkrete romananalyser, og især af de romaner som ikke tidligere har været så grundigt analyseret. Der hvirvles mange interessante temaer op, og der slås ned på alle planer: udsigelsesforhold, tematikker, navnesymbolik, genretilhørsforhold, intertekstuelle referencer (hvadenten de er direkte eller formodede).  Hertil  kommer  en  løbende inddragelse af relevant teori; eksempelvis får vi en redegørelse for Wittgensteins sprogspilsteori og den attituderelativistiske indflydelse på forfatterskabet i forbindelse med Liget og lysten , ligesom vi bliver gjort opmærksom på Svend  Åge  Madsens  inspiration  fra Schopenhauer i forbindelse med lidelsestematikken i bl.a. Tugt og utugt i mellemtiden . Det påvises også, hvordan K. E. Løgstrups filosofi spiller en stor rolle for had og hævn-temaet heri, bl.a. ud fra hans begreb om de suveræne livsytringer og om den temporale interdependens, ifølge hvilken individets nutidige handlinger har konsekvenser, der rækker  ind  i  fremtiden  på  det  samfundsmæssige, fælles plan.

På den anden side er analyserne også temmelig  selektive,  idet  der  faktisk mangler  ordentlige  begrundelser  for, hvorfor de enkelte romaner er udvalgt. Jeg kan fint gå med til, at overgangsromanerne Dage med Diam eller livet om natten og Jakkels  Vandring ikke  behandles, fordi deres tematikker angiveligt behandles andetsteds i forfatterskabet. Men jeg synes egentlig det er lidt ærgerligt, at Anker Gemzøe har valgt slet ikke at arbejde med Sæt verden er til , 2. fases 'summa', når han f.eks. bruger krudt på den - i forhold til Sæt verden er til - meget enkle og i sammenhængen uinteressante Tredje gang så

tar vi ham …

Anker Gemzøe er tydeligvis en fremragende tekstanalytiker med godt blik for detaljer og produktive associative koblinger. Derfor undrer det mig, at vi ikke får en nøjere analyse af den madsenske satire,  som  Anker  Gemzøe  gang  på gang påpeger eksistensen af. Den er der -  det  er  Madsens  varemærke!  -  men den  bliver  ikke  fulgt  helt  ned  på  det sprogligt semantiske niveau, hvor bl.a. også stilfigurer og metaforer befinder sig, og hvor den deraf følgende labilisering af betydningerne foregår: Hvordan er det Svend Åge Madsens satire fungerer på det sproglige niveau, og hvordan bygger han konkret sine genreparodier op?

Ligeledes  savner  jeg  også  en  mere sprogorienteret  (eller  skriftteoretisk) analyse af de tidlige romaner. Hvad er det, der sker uden for sproget, når teksten pludselig hører op midt i en sætning eller syntaksen opløses? Og hvad siger det om sprogets repræsentation og forholdet til virkeligheden? Anker Gemzøe har sådan set redegjort overordnet for det i de teoretiske afsnit om Derrida, de Man, Egebak og Højholt, men det demonstreres ikke på de konkrete tekster.

Hermed også være sagt, at jeg savner en bedre sondring mellem de forskellige planer  i  tekstlæsningen:  mellem  det sproglige niveau, diskursen (f.eks. det sagte), udsigelsesniveauet (f.eks. stilen), samt det hermeneutiske niveau (diegesen, betydningstilskrivningen).

Anker Gemzøe formår alligevel på sin egen måde at illustrere, at der sker ændringer (metamorfoser) fra roman til roman, således at man som læser fornemmer, at der er tale om et forfatterskab under stadig forandring - og ofte foregribende og indoptagende tidstypiske strømninger. Forandringernes karakter bliver fint registreret og beskrevet, også i de tilfælde, hvor der er tale om ganske små forskydninger i behandlingen af enkelttemaer (som f.eks. Hadets Bånd i forhold til Tugt og utugt i mellemtiden ). Men ligesom der ikke er præcise begrundelser for valget af de enkelte romaner, er der tilsyneladende heller ikke nogen særlig konsekvens bag udvælgelsen af de parametre, som Anker Gemzøe vælger at bruge som ændringsmarkører mellem de forskellige romananalyser. De virker tilfældigt udvalgte, alt efter hvilke problemstillinger de enkelte analyser hvirvler op undervejs - altså nærmest ud fra en impressionistisk læsestrategi, eklekticistisk. Jeg havde gerne set en mere stringent forfølgelse af mere klart definerede parametre, hvad enten de så er teoretisk, stilistisk, genremæssigt eller tematisk bestemte: Hvordan forholder Svend Åge Madsen sig til de  forskellige  stilistiske  virkemidler (troper), hvordan indgår genrerne, hvordan er identitetsopfattelsen, hvordan er forholdet til virkeligheden, det virkelig- hedsmimetiske, det metafiktionelle, sproget, osv?

Alt  sammen  noget  Anker  Gemzøe kommer ind på (selvfølgelig!), men jeg havde gerne set at han havde holdt alle boldene i luften - hvergang. Og klarere fremstillet. Så man kunne få et tydeligt indtryk af, hvilke dimensioner der havde forrang frem for andre på forskellige tidspunkter i forfatterskabets udvikling. I  så  fald  ville  den  meget  væsentlige pointe hos Anker Gemzøe, at det snarere drejer sig om at se på dimensioner og deres relative dominans frem for faser i forfatterskabet, have været langt klarere og tidligere udfoldet. Desværre temmelig sent i afhandlingen - på næstsidste side - knytter Anker Gemzøe summarisk  de  enkelte  dimensioner  til  alle Svend Åge Madsens romaner i vekslende grad, men det sker næsten som en efterrationalisering i allersidste øjeblik: som et forklarelsens lys. Her er masser af  stof  at  arbejde  videre  med.  Og  lur mig, om det ikke også holder vand for den del af Svend Åge Madsens forfatterskab, der ikke er med i denne disputats. Måske ikke nødvendigvis lige den konkrete bestemmelse indeholdt i den enkelte  dimension,  men  i  hvert  fald principielt.

## Efterskrift - for egen regning

Så nu venter vi på efterfølgeren. Der er stadig masser af vinkler at gribe forfatterskabet an fra. Vi får jo - som nævnt en  masse  gode  eksempler  på,  hvilke pointeringer, der ændrer sig undervejs i forfatterskabet, og hvilke elementer, der indgår i dets metamorfose - f.eks. læserrettetheden med en mere realistisk orientering fra de første til de sidste faser. Men det er ikke præcist nok. Jeg mener delvis det  skyldes,  at  der  som nævnt mangler sproglige, stilistiske analyser. En væsentligere årsag er, at der ikke arbejdes grundigt nok med, hvad 'det realistiske element' (f.eks. s. 486) dækker, dvs. hvad 'realistisk' egentlig betyder: Er det virkelighedsmimetisk på diskursens  niveau  (f.eks.  idealistisk sprog-virkelighedsspejling), er det læseridentifikatorisk på udsigelsesniveauet, f.eks. i forhold til læserens virkelighedsforestillinger  og  kulturelle  koder (receptionsæstetisk), eller er det kultursociologisk i forhold til samfundsdebatten?

Jeg ser alle tre dele hos Anker Gemzøe,  men  de  teoretiske  implikationer virker ikke reflekterede. Derfor fanger Anker Gemzøe heller ikke den pointe, der kan ligge i, at Svend Åge Madsen faktisk stadig kan være litteraturhistorisk radikal og samtidig blive mere realistisk. Eller rettere sagt, den pointe der er i forhold til den postmoderne litteratur: At den parodierer, sammenstiller, fantaserer osv. uden at bekymre sig om sin epistemologiske status (ideologisk som bærer af betydning).

Herved vil man faktisk også kunne forklare Svend Åge Madsens vending mod det episke, fortællingen, og samtidig  hans  moralsk-etiske  orientering: Hvor denne før lå udenfor det diskursive, i udsigelsen, som et problematiserende - negativt - opgør med det traditionelle værdiunivers, f.eks. fortællingens metafysik, ofte metafiktionelt tematiseret i eller ved hjælp af diskursen, ligger den nu i teksten som et fuldgyldigt udsagn på linie med alle andre, inkluderet i det fortalte - det står der bare. Teksten, dvs. fortællingen, er sit eget hermetiske univers, fiktivt og selvgyldigt. Den har fået ontologisk status. I dag er det såle- des mere et spørgsmål om, hvordan dette univers indrettes, eller hvad der konstituerer det, frem for tidligere, hvor det var et spørgsmål om, hvordan det skulle forstås, epistemologisk (se f.eks Brian McHale: Postmodernist Fiction ,  New York 1987). Dermed bliver det klarere, at Svend Åge Madsen stadig kan forfægte synsvinkel- og attituderelativismen, den sprogspilsorienterede virkelighed, være anti-metafysisk og dekonstruerende og samtidig benytte gamle litterære skabeloner (fortællingen), forfægte kærlighedsforestillingen, naturen, de suveræne livsytringer, udvise politisk korrekthed mv. Pointen er, at Svend Åge Madsens forfatterskab flytter fokus fra en opfattelse af teksten som mimetisk i forhold til virkelighed og ideologi (eller kritik heraf: ideologikritik) til en opfattelse, hvor teksten indforstået spiller på læserens bevidsthed om dens fiktionalitet (dekonstruktiv læsepraksis).

Det er alt dette Anker Gemzøe ikke følger til dørs i forhold til det stilistiske og relationen mellem sprog og virkelighed (realismebegrebet), fordi han konsekvent undgår at deltage i postmodernismediskussionen. I og for sig et sympatisk træk, fordi denne diskussion, specielt i 80'erne var meget modepræget og sløret af upræcis og diffus begrebsdannelse, og som det i sig selv kan tage megen tid at orientere sig i og kræve megen plads at fremstille nogenlunde klart. En  anden  grund  kan  være,  at  Anker Gemzøe  faktisk  ikke  beskæftiger  sig med de romaner, hvor denne problematik bliver uomgængelig - med At fortælle  menneskene og Syv aldres galskab som de vigtigste. Men det kan jo nå at komme endnu…

## Ib Johansen

## På sporet af en flerstemmig poetik

Henk van der Liet: Kontrapunkter. En studie i Poul Vads skønlitterære forfatterskab , Odense 1997 (Odense Universitetsforlag) .

Inden for de sidste femogtyve-tredive år har den sovjetiske/russiske litteraturforsker Mikhail Bakhtins arbejder spillet en stigende rolle i den vestlige verden; gennembruddet for Bakhtin - og mere specielt for hans karnevals-teori og hans synspunkter omkring det dialogiske og den polyfone roman - var især knyttet til  de  kulturelle  brydninger  der  fandt sted i Frankrig i slutningen af tresserne, hvor i dette tilfælde Tel Quel-gruppens teoretiske bestræbelser og (i videre forstand) de akademiske stridigheder imellem traditionalister på den ene side og forskellige afarter af strukturalismen og poststrukturalismen på den anden satte den forsknings- og kulturpolitiske dagsorden (jf. også studenteroprørets motto: fantasien  til  magten ).  I  Skandinavien var der forholdsvis tidligt, d.v.s. allerede i  halvfjerdserne,  en  vis  interesse  for Bakhtins kritiske forfatterskab; i Danmark manifesterede den sig f.eks. hos Anker Gemzøe og Peter Madsen, i Norge hos Kjartan Fløgstad (jf. f.eks. sidstnævntes Tordenvejen. Kunst og karneval. Essays om populærkunst &amp; kulturindustri , Modtryk, 1982). På den anden side kan man ikke sige, at disse teoretiske bestræbelser spillede nogen dominerende rolle i det akademiske liv. I firserne og (især) i halvfemserne er Bakhtins