Niels Henrik Gregersen (red.): Incarnation. On the Scope and Depth of Christology (Fortress Press, 2015)
Forfattere: Michael Agerbo Mørch
Tidsskrift: dttk (05-07-2017)

## Analytic Theology: New Essays in the Philosophy of

## Theology Oliver D. Crisp &amp; Michael C. Rea (red.) Oxford University Press, 2009 316 sider

## Anmeldt af Emil B. Nielsen

Hvad har Athen med Jerusalem at gøre? Sådan spurgte Tertullian berømt i begyndelsen  af  det  tredje  århundrede.  Ifølge denne artikelsamling har de faktisk temmelig meget med hinanden at gøre. Baggrunden er, at der siden 1980'erne er sket en »vækkelse« inden for filosofisk teologi og  analytisk  religionsfilosofi  i  USA  og England.  Der  ikke  tale  om,  at  teologer  i højere grad er begyndt at beskæftige sig med  filosofi,  men  at  kristne  filosoffer  i højere grad er begyndt af beskæftige sig med teologi. Dette bekræftes også af det faktum, at undertegnede har læst bogen i en studiekreds bestående af fire filosoffer og blot mig som teolog. Bogen vil således fremstille, forsvare og anvende en ny teologisk metode kaldet »analytisk teologi«, hvor man bedriver teologi med den analytiske filosofis værktøjer, dyder og mål.

Bogen,  der  består  af  én  introduktion og 14 artikler, er inddelt i fire hoveddele. Del ét er en introduktion til og et forsvar for den analytiske teologi. Del to rummer en række historiske perspektiver. Del tre handler  om  den  systematiske  teologis kilder: Skriften, fornuften og erfaringen. Sidst består del fire af tre kritiske artikler.

Introduktionen af Michael Rea er god introduktion  til  den  analytiske  teologi og  de  vigtigste  indvendinger  mod  den. Hvad er analytisk filosofi? Ifølge Rea henviser  det  til  en  bestemt  måde  at  bedrive filosofi  på.  Det  involverer  en  bestemt  retorisk stil, en række fælles ambitioner, et teknisk ordforråd under stadig udvikling og  en  tendens  til  at  arbejde  med  filosofiske  spørgsmål i dialog med en bestemt gruppe litteratur (s. 3). Analytisk teologi er at anvende denne filosofiske metode på teologiske emner og problemer. Den analytiske filosofi har to ambitioner, der deles af  den  analytiske  teologi.  For  det  første søger  den  at  identificere  omfanget  af  og grænserne  for  vores  evne  til  at  opnå  viden om verden. For det andet søger den at besvare metafysiske og etiske spørgsmål, der falder uden for naturvidenskaben, ved at fremstille sande forklarende teorier (s. 4). Den analytiske teologi overtager også analytikkens  retoriske  stil.  Rea  fremstiller  det  i  fem  punkter.  For  det  første  skal man  skrive  ud  fra  en  forudsætning  om, at  filosofiske  positioner  og  konklusioner kan formuleres tilfredsstillende i sætninger, der kan formaliseres og manipuleres logisk. For det andet skal man prioritere præcision,  klarhed  og  logisk  kohærens. For det tredje skal man undgå indholdsbærende (ikke-pyntende) brug af metaforer  og  billedlige  udtryk,  hvis  semantiske indhold  overstiger  dets propositionelle indhold. For det fjerde skal man arbejde så  meget  som  muligt  med  velforståede primitive koncepter og koncepter, der kan analyseres ud fra disse. For det femte skal man  behandle  konceptuel  analyse  (hvis muligt) som en kilde til evidens (s. 5-6). Rea  påpeger,  at  analytisk  teologi  ikke nødvendigvis hører sammen med en bestemt sandhedsteori eller epistemologisk position,  men  i  praksis  ofte  udøves  med udgangspunkt  i  metafysisk  realisme  og en form for fundamentisme (s. 7).

Den første artikel er skrevet af Oliver D.  Crisp  og  ligger  i  forlængelse  af  Reas introduktion.  Han  betoner,  at  analytisk teologi er foreneligt med at fornuften indtager  den  såkaldte  tjenestepigerolle  for teologien og ikke bliver en dominerende herskerinde. Fornuften er således et redskab til at etablere logiske sammenhænge mellem  forskellige  propositioner,  så  vi kan skelne, det vi taler om, fra det vi ikke taler om, og om det vi siger giver mening eller  er  inkohærent.  Fornuften  kan  give teologien en ramme, hvori den teologiske diskussion kan finde sted, og hjælpe med at klargøre indholdet af de kristne doktriner  (s.  41-42).  Analytisk  teologi  er Fides Quarens Intellectum (tro, der søger forståelse), hvor den metafysiske analyse er den metode, hvormed teologen søger dybere forståelse af det, han allerede tror (s. 50).

William  J.  Abraham  følger  Crisp  og Rea  med  endnu  en  introducerende  artikel, men tilføjer ikke så meget nyt i forståelsen af analytisk teologi.

Artiklen  af  Randal  Rauser  er  bogens mest  underholdende  og  polemiske.  Rauser  vil  vise,  at  Sallie  McFagues  teori  om teologi  som  en  overbevisende  metafor samt  Jürgen  Moltmann  teori  om  teologi som en endeløs samtale er bullshit - vel at mærke  bullshit som  teknisk term. Harry  Frankfurt  gjorde  i  1986  begrebet »bullshit«  til  en  filosofisk  teknisk  term. Essensen i bullshit er bluff, fordi taleren taler  uden interesse for sandheden, men blot med interesse for den effekt, det talte frembringer (s. 71-72). McFague hævder i radikal apofatisk stil, at al tale om Gud er metaforer, der ikke refererer til noget eksisterende, fordi Gud ikke kan beskrives. Teologiens mål bliver derfor at male et billede af Gud, der øger menneskets trivsel. Problemet  er,  ifølge  Rauser,  at  talen  om Gud forudsætter en vis grad af realisme, hvis den skal kunne inspirere mennesker og  dermed  øge  deres  trivsel.  Billedet  af Gud som far kan kun inspirere og fremme trivsel,  hvis  Gud  rent  faktisk  er  ligesom en far.  McFagues teologi kan derfor kun lykkes, hvis hun bullshitter folk til at tro, at Gud rent faktisk er som en far, hvilket hun mener, vi ikke kan vide noget om (s. 79-80).

De  tre  følgende  artikler  omhandler teologihistoriske  perspektiver.  John  Lamont  anvender  en  samtidig  debat  inden for analytisk filosofi angående vidnesbyrdets epistemologiske status til at forstå og retfærdiggøre  en  vigtig  tradition  hos  de græske kirkefædre angående troens natur (s. 88). Andrew Chignell forsøger at vise, at analytisk teologi, i modsætning til hvad mange  teologer  tror,  er  forenelig  med Kants tænkning, og at Kant selv bedrev en form for analytisk teologi (om end i mere snæver  forstand)  (s.  120).  Andrew  Dole forsøger noget lignende med Schleiermacher.  Selvom  Schleiermacher  principielt hævder, at alle dogmatiske påstande om Gud  og  verdens  natur  kan  reduceres  til beskrivelser  af  menneskets  bevidsthedstilstande, så lader han i praksis vigtige udsagn om Gud og verden overlevede denne reduktive behandling (s. 140-141). Doles pointe  er,  at  Schleiermacher  ikke  er  så fjendtlig over for teologisk realisme, som det ofte antages.

Den syvende artikel er skrevet af Nicholas  Wolterstorff  og  handler  om  den filosofihistoriske  baggrund  for  den  analytiske  teologi.  Han  vil  således  beskrive årsagerne til det skifte, der har ført til den filosofiske teologis opblomstring siden 80'erne.  Han  beskriver  tre  faktorer.  For det første faldet af den logiske positivisme og dens positivistiske meningskriterium, hvilket medførte en skepsis blandt analytiske filosoffer over for alle store teorier, der  vil  afgrænse  det  tænkelige  fra  det utænkelige  (s.  156-157).  For  det  andet opstod der i 60'erne en ny disciplin: metaepistemologi.  Man  indså  de  klassisk fundamentistiske og evidentialistiske præmisser, som man hidtil havde arbejdet ud fra, og opgav dem (s. 159-160). For det tredje er der fremkommet en ny opfattelse af filosofiens rolle og opgave. Wolterstorff kalder det dialogisk pluralisme. Man har opgivet  ideen  om,  at  filosofisk  virksomhed  forudsætter,  at  man  arbejder  ud  fra delte forudsætninger. I dag bruger en filosof blot de tanker, som han finder sande og relevante. Han overvejer ikke, om de tilhører en offentlig filosofisk fornuft. Det muliggør en distinkt kristen filosofi, der har sine egne forudsætninger (s. 163166).

Den ottende artikel af Thomas McCall anvender J. L. Austins talehandlingsteori til  at  forstå  Barths  ide  om,  at  Bibelen er Guds ord, samtidig med at den nogle gange bliver Guds ord (s. 174).

Den niende artikel er skrevet af Thomas M. Crisp og er klart den sværeste og mest tekniske i bogen. Crisp undersøger her, hvordan det kan være epistemologisk retfærdiggjort  at  formode,  at  Bibelen  er guddommeligt inspireret.

Tiende  artikel  er  skrevet  af  Michael Sudduth og handler om forholdet mellem dogmatik, Skriften, naturlig teologi og religiøs  erfaring,  og  hvordan  disse  indbyrdes bidrager til hinanden.

Ellevte  artikel  handler  om  forholdet mellem tro og naturvidenskab og er skrevet  af  Michael  J.  Murray.  Artiklen  giver nogle gode videnskabshistoriske perspektiver på forholdet, men er ikke særlig analytisk  i  sin  stil  eller  sit  indhold  og  faldet derfor lidt uden for bogens helhed.

De tre sidste artikler er kritiske. Det er dog kun Merold Westphal, der er gennemgående kritisk, da både Elenore Stump og Sarah Coakley udtrykker sympati for det analytiske  projekt.  Stump  kritiserer  den analytiske teologi for ikke at kunne omfatte  hele  virkeligheden. Hun hævder, at den anden-persons erfaring, der opstår i mødet med et andet menneske, er en særlig form for viden, som kun kan udtrykkes og overføres i narrativer og ikke i analytiske  propositioner  (s.  255-259).  Stump ønsker  en  interdisciplinær  metode,  hvor de filosofiske spørgsmål bringes til narrativerne, og narrativerne får lov at forblive i deres ustrukturerede og uklare form (s. 261-263). Westphal fravælger at kritisere den analytiske teologi  direkte.  Han  vælger  i  stedet  at  skitsere  et  fænomenologisk og hermeneutisk alternativ (s. 271). En af hans hovedpointer er, at teologiens mål ikke er viden om Gud, som den analytiske teologi antager, men at forvandle den troendes liv  (s.  11).  Teologi  handler om  at  lære  at  se  verden  på  en  ny  måde (s.  266).  Coakleys  kritik  går  specifikt  på den  måde,  som  analytiske  teologer  som Richard Swinburne og William Alston har anvendt kristne mystikere som Teresa af Avila og deres religiøse erfaringer på.

Overordnet  set  er  bogen  en  god  introduktion til en ny spændende teologisk metode. Som det kan ses af ovenstående, strækker bogen sig i mange retninger med det analytiske som fællesnævner. Det gør bogen tung at læse i sin helhed, hvis man blot er interesseret i at forstå den analytisk-teologiske metode. Er man det, vil jeg anbefale,  at  man  begynder  med  at  læse artiklerne  af  Rea,  Oliver  Crisp,  Wolterstorff  og  Stump. Er man interesseret i at se,  hvordan anvendelsen af metoden ser ud, vil jeg anbefale artiklerne af Rauser, Abraham og Thomas Crisp.

Bogen fremstiller som helhed en mådeholden  analytisk  metode,  der  fastholder,  at  fornuften  og  den  analytiske  metode har grænser, og at visse sider af Guds mysterium  ikke  kan  gennemtrænges  af den menneskelige fornuft. Den analytiske metode  fremstilles  ikke  som  den  eneste legitime  teologiske  metode,  men  forfatterne vil  stadig  gerne  fremme  denne metode,  fordi  de  finder  den  frugtbar  og givende.

Det er næppe kontroversielt at hævde, at teologien generelt set er tynget af mange komplekse, uklare og tvetydige begreber (som synd, sandhed, nåde og tro). De analytiske  dyder  som  klarhed,  stringens og  bogstavelighed  kan  her  være  en  tiltrængt  hjælp,  så  teologiens  indhold  og betydning kan blive gjort tilgængelig og forståelig både for fagfolk og lægfolk. Den analytiske metode bør dog ikke stå alene men suppleres af eksistentielle, fænomenologiske  og  hermeneutiske  tilgange  til teologien. Kirken kan aldrig være tilfreds med blot at beskrive og kende sandheden, den må også leve et liv grebet af sandheden. Derfor kan teologien som helhed heller  ikke  blot  være  interesseret  i  sandheden, som den analytiske teologi primært er,  men må også omfatte det levede liv i efterfølgelse af Jesus Kristus.