Oversætterens dilemmaer
Forfattere: Lars Bonnevie
Tidsskrift: passage (2000-12-01)

li

\i

,'

I,,

,

'1'1'.

1!!1

'

,

## Oversætterens dilemmaer

## LARS BONNEVIE

Desværre  unddrager  ethvert  betydningsfuldt  værk sig en egentlig oversættelse.  Da det er ud fra denne forudsætning,  at  jeg  selv  arbejder  som  oversætter, selv  om  det  afgjort  ikke  var  mit  oprindelige  ud­ gangspunkt, kunne man mene, at der i min oversæt'  telsespraksis ligger  en  form for masochisme.  Det er dog  ikke  tilfældet,  snarere  e\_r der  tale  om  et  vilkår der er immanent i skriften. Ordene "siger" ikke det, de "skal" i oversat tilstand, selv ikke på det denota­ tive plan, og så meget desto større er problemet, når man går fra betydning til måder at betyde på.

os i livets evige skibbrud slog om sig med armene li­ ge så  fortvivlet  som  vi." 2 I  denne  opfattelse  ligger den påstand implicit at der er en fælles kilde til  de skrig, som digtere udstøder gennem tiderne og med forskellige  modulationer.  Oversætterens  opgave  er at  være  vejviser  til denne  "oprindelighed" gennem mylderet af stemmer  og de lige så mange æstetiske former  han  møder  fra  værk  til  værk,  og  vel  at mærke  være  klar  over  at  den  fortoner  sig,  jo  mere han nærmer sig den.

Walter  Benjamin  anfører  således  i  sit  skrift  om oversætterens  opgaver,  r  at  måderne  at  betyde  på supplerer  hinanden  i  forhold  til  betydningen.  Og denn� betydning er den rene, den i og for sig ekstra­ sproglige, det residuum, der bliver tilbage, når gud­ inden har sunget om Achilleus'  vrede, ikke blot på græsk,  men  på  alle  muli ge andre  sprog;  for  som Benjamin siger sammesteds, så kan man tage så me­ get af meddelelsen som muligt ud af den, der bliver dog det urørlige tilbage, som den sande oversætters arbejde retter sig imod.

Jeg overlader det til andre at afgøre, om jeg er en sand oversætter, men jeg bestræber mig. Ud over de mere eller mindre ligegyldige bøger som det falder i  de  fleste  oversætteres  lod  at  beskæftige  sig  med, har jeg haft det privilegium at oversætte nødvendige forfattere,  det  vil  sige  forfattere  af  værker  der  på grund af deres form og tankekraft er hævet op i en sfære  som  sikrer  dem  overlevelse  inden  for  ram­ merne  af  den  civilisation,  de  tilhører,  ja  ud  over denne.  Jeg  ser  ingen  grund  til  at  være  oversætter hvis det ikke var for glæden ved at arbejde med for­ fattere,  jeg  kan  lære  af,  "mindre  af  det  de  sagde, tænkte, sang, men simpelthen fordi de var til, fordi de eksisterede, fordi de som stakkels mennesker som Som oversætter præsenteres man også for et krav om nøjagtighed.  Men  dette  krav  kan  ikke  ophæve den grundlæggende forskellighed mellem sprogene, blot kaste et grelt lys over det dilemma, der ligger i at man  ustandselig  skal  træffe  ubehagelige  afgørel­ ser, med mindre man ønsker en oversættelse, der er uæstetisk, ganske entydig og belæsset med et hav af fodnoter. 3

Skal jeg for  eksempel understrege et  vigtigt træk i  originalen, kan det ofte kun gøres ved at lade an­ dre træk træde i baggrunden, ja undertiden under­ trykke dem helt, som jeg for eksempel flere steder har været nødsaget til i min oversættelse af Celines Voyage au bout de la nuit, et af det 20. århundredes ro­ manmonstre,. men sjældent givende at arbejde med. Man udsættes her som oversætter for  det ubehage­ lige,. men også fascinerende faktum at Celines fran­ ske. sprog  dækker  flere  niveauer,  end  der findes  på dansk, fra dagligsprog som i romanens incipit:  "Ca a debute comme r;:a" til anakolutier som "Avec cas­ ques, sans casques, sans cheveaux,  sur motos,  hur­ lants, en autos, siffiants, tirailleurs, comploteurs, vo­ lants,  a  genoux,  creusant,  se  de:filant,  caracolant dans  les  sentiers,  petaradant,  enfermes  sur  terre  . . . cent, mille fois plus enrages que mille chiens et tel­ lement plus vicieux!", en typisk Celinetirade, sprut- tende af krigsvanvid og raseri, som man også bliver nødt til at lave armvrid på.den danske syntaks for at kunne gengive.

Her nytter den  ordrette  oversættelse  i  hvert  fald ikke, her må man med alle antenner ude leve sig ind i  sin  forfatter,  ikke  for  at  repetere  den  oprindelige skriveproces, men for at skabe en "anden" tekst på sigten i hvad teksten  udsiger. Der er med andre ord tale om en udlægning, og om så Celine havde levet, havde han ikke været til nogen hjælp. Især ikke, når han inden for  det samme  afsnit kan bevæge  sig fra

basis af den forståelse, man har investeret i den, ind­ vulgær argot over parodierende anvendelse af Mon­ tai gn es sprogbrug til sentimental patos.

Når jeg fremh,æver Celine, er det netop  af  disse grunde;  han  skaber den  ene  nødsituation,  det  ene hermeneutiske grænsetilfælde  efter  det andet, hvor man som oversætter må resi gn ere  og i  sin  oversæt­ telse  klart  give  udtryk  for,  hvad  det i  grunden  er, man  �ar  forstået - og  dermed  også  hvad  man  må give op  over for.  Det  sidste  er jeg mig  ofte  smerte­ ligt bevidst, og jeg kan forestille mig, at mine kolle­ ger har det på samme måde. Kompromisets kunst er en af de vigtigste at mestre, når det gælder oversæt­ telser  af  denne  art,  hvilket bestemt ikke  vil sige,  at man skal lukke det fremmedartede, det som i grun­ den  er  fjendtligt,  undertiden  aggressivt  fjendtligt, mod  ens  eget  sprogs  struktur  og  tone  ude  fra  de krav,  en  fordanskning  kræver. Jeg  vil  vove  den på­ stand, at man som oversætter i sådanne tilfælde sid­ der  og  arbejder  med et nyt sprog,  og man  kan  vel betragte  det  som  en sidegevinst,  at  ens  eget  sprog beriges derved.

At  problemet ikke  er  nyt,  vil  jeg  illustrere  ved  et uddrag  af  et  brev  fra  den  hellige  Hieronymus  til Pammachius, 4 som jeg selv har haft glæde af, når det så  sortest ud.  Det  er  rart  at  vide  at  også  større  ån­ ders  skibe  kan  gå  på  grund.  Brevet  omhandler Hieronymus' problemer med at oversætte de Hellige skrifter  fra  græsk  til  latin,  et forehavende  hvis  her­ meneutiske implikationer han er smerteligt  klar over:

Det er vanskeligt ikke at miste noget, hvis man følger en frem­ med tekst linje for linje, og det er svært at opnå, at et vellyk­ ket udtryk på et andet sprog beholder den samme funktiona­ litet  i  oversættelsen.  Antag  at  et  enkelt  ord  betyder  noget særligt, men på mit sprog har jeg ikke noget ord, hvormed jeg kunne udtrykke det,  og, mens  J eg forsøger at ramme betyd­ ningen,  må  jeg  gå  en  lang  omvej  og  lægger  næppe  et  kort stykke vej bag mig. Dertil kommer lab yr interne i den forskru­ ede ordstilling, den manglende overensstemmelse i brugen af kasus, den ofte forekommende forskellighed i brugen af fi gu­ rerne, og til syvende og sidst sprogets særegne og så at sige ind­ fødte væsen; hvis jeg oversætter ordret, lyder det meningsløst, men hvis jeg af nød ændrer ordenes rækkefølge, eller på stilen, vil det se ud, som om jeg ikke har efterkommet min pligt som oversætter.

Omkring de Hellige skrifters rette gengivelse er der ikke  blqt flydt meget blæk, men også søer af blod. Omstridte stavemåder og divergerende fortolkning­ er har udløst religionskrige  og massakrer. Heldigvis er  jeg  ikke  kvalificeret  til  den  slags  arbejder,  men har derimod - når lejlighed bød sig - fortrinsvis d yr ­ ket  forfattere,  hvis  skriftpraksis  var  så  undergra­ vende i forhold til  tidens herskende ideologi,  at de først kom til  offentlighedens  kendskab  længe  efter deres  død  eller blev marginaliseret i  forhold til  de herskende strømninger. Nogle svømmer rundt i dy­ bet i flere hundrede år, før en eller anden haler dem op  til  overfladen,  andre  befinder  sig  allerede  i  le­ vende live på kirkens eller den totalitære stats indeks eller skubbes til side, fordi de er usælgelige i forhold til tidens publikumsvenlige makværker. Lad os hus­ ke at Le rouge et le noir blev solgt i under 500 eksem­ plarer i Stendhals levetid.

Det er nu ikke ham,jeg her vil beskæftige mig med, men en rigtig søslange, nemlig Potockis Manuskrip­ tet  fra  Zaragoza, der tilbragte næsten tohundrede år under  vandet,  før det i  1989 blev  halet op til  over­ fladen i form af en autoriseret tekstudgave.  Nu hø­ rer  den til  pensum på  ethvert litteraturvidenskabe­ ligt institut med respekt for  sig  selv.  Det følgende eksempel  vil  vise  hvilke  problemer  en  tekst,  der sprogligt  befinder  sig i  slutningen  af det  18.  århun­ drede  og  indholdsmæssigt  i  begyndelsen  af  det  19.

i.

, ,

J

I:

l

1 j

1,1

! ':

! 1

I

,!ll!i'!

i

,!

I

,

i

l , '

'

;

1 ;

1

,,;1

1!

I  ,

il,1

I

')\\!

I

I

1

1

!

;

i(i

':

"l

1

,il

r·

1

':

11\

1

1

i'ill:

1

1lj!il

1

1

1

1it

!

1

1

'

' I

1

, ,

,

' , \

1

1

1

1

\

i'i1'1

·

1

1

i 1I.

1

i

:\ i

,111!

l''lj,

' 1)'!'·1

,,

'j l · ,: '

1

:

1

1

1

:1

:j'I

1

' i

1

I

:,

I ,

,

I

i

I

68 kan byde på, især  når  den, som det her er tilfældet, repræsenterer et forbløffende stort korpus af prosa­ genrer,  gyserroman,  pikaresk fortælling, orientalske eventyr,  rejsebeskrivelser  og meget mere. Romanen  er  inddelt  i  seksogtres  dage,  og  i  den

femogtredivte  finder  man  en  samtale  mellem  den ikke-adelige  Lope  Soarez  og  snylteren  don Roque Busqueros, der har en skæbnesvanger indflydelse på ham. I original lyder det således:

"Seigneur don Lope,je conyois qu'a votre age vous n'ayez pas envie de vous marier,  c'  est une sottise que l'  on fait toujours as­ sez tot; mais d'  alle gu er a une fille le courroux de votre bisiieul Iiiigo  Soares qui,  apres avoir  couru  les mers,  est venu fonder une maison de commerce a Cadix, voila veritablement une idee fort bizarre. Vous etes bien heureux que j'  aie un peu rac­ coinmode la chose."

## I dansk  oversættelse:

"Sei gn eur  don Roque,  lui repondis-je,  dai gn ez ajouter un service a tous ceuxque v:ous m'avez  deja rendus, c'est de ne point aller  ce soir  au Buen Retiro. Je crois  bien  que  la belle Ines n'y viendra pas,  et que si elle y vient,  elle ne dai gn era pas me parler; mais je veux aller sur ce roerne bane ou j  e I'  ai vue hier,  y deplorer mon malheur et y gemir a mon aise."

"Ædle don Lope,  jeg forstår,  at De i Deres alder ikke har lyst til at gifte Dem,  det er en tåbelighed,  man tids nok kan begå; men  at  De  over  for  en  pige  påberåber  Dem  Deres  oldefars harme, denne Iiiigo Soares,  der efter at have besejlet havene grundlagde et handelshus i Cadiz,  det er dog en ganske besyn­ derlig ide.  De kan være glad for,  at jeg har bødet en smule på Deres fejl."

Jeg indestår for  at den denotative side  af teksten er nogenlunde  i  orden,  heller  ikke  mere,  men  derpå melder  problemerne  sig.  Her  vil  jeg  for  det  første pege på forholdet mellem fransk og  dansk. Det lit-

"Don Roque;' svarede jeg ham, "vær  venlig at  gøre mig endnu en tjeneste foruden dem,  De allerede har gjort mig og undlade at gå til Buen Retiro i aften. Jeg tror,  at den smukke Ines ikke vil komme,  og at hun,  hvis hun kommer,  ikke vil tale med mig; men jeg vil gå hen til den samme bænk,  hvor jeg så hende i går for at begræde min ulykke og jamre så meget jeg lyster:'

terære franske sprog som der undervises i på diverse institutioner, og som tales af de dannede klasser, ud­ viser ikke de store morfologiske, syntaktiske og glo­ semæssige forandringer fra midten af det 17. århun­ drede  til  i  dag  eller  sagt  på  en  anden  måde:  en franskmand med studentereksamen vil kunne forstå en tekst fra det 17. århundrede uden større  vanske­ lighed  og  uden  brug  af  specialordbøger  og  ditto grammatikker. Anderledes med dansk. De færreste uden for spe­

min  i  Valdemar  Koppels  oversættelse  af  Anatole Frances Dronning  Gåsefod fra 1944, altså  fra  en  pe­ riode,  der  ligger  halvtreds år  tilbage,  og hvor  over .:. sætteren på grund af det dengang højere dannelses­ niveau  ikke  var  bleg  for  at  bruge  stilfigurer  fra tidligere tider. Jeg har  altså forsøgt at lave en pasti­ che på baggrund af en oversættelse af en anden pas­ tiche, men ligesom inden for den højere madlavning gælder det, at det er resultatet som tæller. Sagen  er  bare  den  at  der  alligevel  er  adskilligt,

cialisternes  kreds  kan  for  eksempel  med  fuldt  ud­ bytte læse en tekst af Ludvig Holberg på det danske, som han dengang skrev. Søren Kierkegaard udsættes for behjertede forsøg på modernisering. Tal ikke om Kingo  og  Brorson. Som  oversætter  af  en  ældre udenlandsk  tekst  er  der  således  ikke  andet  at  gøre end at gribe ned i det sprog, man har til rådighed,  i den tid hvor man selv og de potentielle læsere lever, og  prøve at krydre  det med arkaismer,  der  kan an­ tyde atmosfæren. Det gælder altså om at finde en tone, og jeg fandt

som ikke kommer med. For eksempel det faktum at don Lopes  og  don Roques  elaborerede sprog med alle mulige forsiringer skal virke komisk på datidens dannede læser: den ene er en ung tumpe fra provin­ sen,  og  den  anden  færdes  i  skumle  miljøer,  hvor høvisk  tale  næppe er  dagligdags.  Ydermere  er for­ tællingen lagt i munden på en røver og sigøjnerhøv­ ding,  hvorved  den  sociale  marginalisering  næppe kan blive større. Jeg ville kalde det Don Quixote-ef­ fekten fordi  Cervantes  var  den  første,  der  fandt  på dette  uopslidelige stilistiske  greb. En  nutidig  læser  har,  heldigvis  for  ham,  heller

ikke  kendskab  til datidens serieproduktion af søvn­ dyssende  kærlighedsromaner,  hvori personerne i  et væk  begræder  deres  ulykke og  jamrer  så meget  de lyster.  Så  også  her  ryger  nggle  konnotationer  over bord. Den  sociokulturelle kontekst som  teksten opererer inden for,  og  som dækker et par  tusind år, vil moderne- læsere desuden ofte stå fremmede over for.  For 'dog at  bøde  lidt  derpå,  har originalens ud­ givere  forsynet  værket med tiltrængte  realier  i slut­ ningen af hvert kapitel,  hvilket selvfølgelig ikke  er nok;  og  hvad  vidtspændende  værker  af denne type angår, må det generelt siges at jo mere man selv ved i  forvejen  eller  kan  finde  ud  af at  sætte  sig  4'i-d  i, desto  større bliver også fornøjelsen.  Mere dannelse skaber bedre læsere.

Hvis man hertil føjer tekstens mange betydnings­ lag  og  forfatterens  ironiske  skalten  og  valten  med dem alle, må det efterhånden være klart at begrebet oversættelse nu er relativeret til et  niveau,  hvor  be­ skedenhed må siges at være en passende attitude for oversætteren.  Noget  der  ikke  kan  røres  ved  bliver dog tilbage,  den søde fryd over at være medvider.

## Noter

1. W Benjamin: Schriften, Bd.'I pp. 40-54, Franfurt/Main (Suhrkarnp) 1955. Hans betragtninger gælder her i særde­ leshed oversættelser afBaudelaires digte. Denne og de føl­ gende henvisninger er taget fra Jens Peter Jensen: De in­ terpretando, Klassikerforeningens kildehefter, 1997.
2. Jose Ortega y  Gasset: Gesammelte  JiVerke, Bd. rv; Stutt­ gart 1956, pp. 152-177 (oversat til tysk afG. Kilpper efter: Miseria y esplendor de la traducci6n, 1937).
3.  Ortega y  Gasset,  op.  cit.,  fremhæver  Schleiermachers Platan-oversættelse  som  værende  den  bedste,  netop  af disse  grunde.  Oversættelsens eksistensberettigelse i denne radikale udlægning  er  at være et arbejdsredskab der  med alle  midler  forsøger  at  bringe  læseren tilbage til kildetek­ sten,  som af samme grund i praksis vil  være utilgængelig for andre end videnskabeligt interesserede.
4. Gengivet efter Jens Peter Jensen, op. cit. p. 26 ff .

·,-:-i,1·1

1

I