Sprognormer og konfigurering af personer i fiktive fortællende tekster
Forfattere: Simon Borchmann
Tidsskrift: kok (2002-02-10)

## Sprognormer og konfigurering af personer i fiktive fortællende tekster

Magi  og  kunst  er  det  samme,  -  sagde  Palle  W . Isterød.  -  Poesi  er  magisk  bevægelse.  -  Mon  ikke, der skulle være lidt cognac tilbage i flasken derovre?

Hans Scherfig, Den fortabte abe

Følgende  tekststykke  kan  give  anledning  til  nogle  overvejelser  over  konfigureringen af personer i fiktive, fortællende tekster. Det stammer fra indledningen til en novelle af Sophus Schandorph.

E.1.A.  »Cand.  Phil.  Thorvald  Petersen  sprang  let  ned  fra  en  anden klasses waggon og »satte af« med en vis gymnastisk dygtighed på perronens bræddegulv. Thorvald Petersen  kunne  ikke  andet  end  være  i  godt humør. For første gang i ti år, skulle han gæste sin fødeby...« 1

Efter læsningen kan læsere svare på spørgsmål til forståelsen af tekststykket som  f.eks.:  Er  Thorvald  Petersen  en  yngling?  Er  Thorvald  Petersen  velstående? Er Thorvald Petersen en gammel mand? Er Thorvald Petersen ungdommelig  af  sind?  Har  Thorvald  Petersen  en  positiv  tilknytning  til  sin fødeby? Og det kan læsere gøre uden at de nødvendigvis kan forklare præcis hvorfor. Forståelsen af et tekststykke som dette må således også antages at foregå intuitivt. Men den kan ikke desto mindre rekonstrueres analytisk.

En læser går ikke uhildet til en tekst. Alene en overskrift som 'Novelle' aktualiserer nogle forestillinger om tekstens art, og disse forestillinger spiller en afgørende rolle i tolkningen. 2 Dette forhold vedrører dog først og frem- mest forfatterens tekst, og i denne sammenhæng vil jeg kun beskæftige mig med fortællerens tekst.  Forhold der  vedrører forfatterens tekst, kan imidlertid  danne  baggrund  for  forståelsen  af  fortællerens  tekst.  Det  kan  vises med et  simpelt  eksempel  fra  ovenstående  tekststykke.  Læsere  med  almen viden  kan  ganske  vist  lave  slutninger  om  den  fortalte  tid  på  grundlag  af informationen om at perrongulvet er lavet af træ, og læsere med en sproghistorisk viden kan ganske vist også lave slutninger om fortælletiden på grundlag af udtrykket 'waggon'. Men det kræver yderligere en litteraturhistorisk viden at nå frem til at tekststykket stammer fra en samtidsnovelle, og at det der fortælles, således må foregå sidst i det nittende århundrede. Og denne antagelse kan have indflydelse på forståelsen af udtryksstørrelser i fortællerens tekst, f.eks. udtrykket 'Cand. Phil.'. Nu om dage er det en betegnelse for en embedseksamen, men i den fortalte tid er det en betegnelse for at man har taget filosofikum, og det gav ikke adgang til et embede. Når dette forbehold er nævnt, vil jeg gå til fortællerens tekst.

1. Sophus Schandorph: »Kommisionsæren«, in Ole Storm (red.): Danske forfattere beretter. Fortællinger om sære eksistenser , København u.å.

Man kan rekonstruere (fortæller-)tekststykkets forståelsespotentiale nogenlunde således. Tekststykket handler om Cand. Phil. Thorvald Petersen og mere specifikt om noget der sker i hans liv for første gang i 10 år. Det er nemlig sætningernes emner. 3 Det er  meddelt ( P, §66) at  Thorvald Petersen springer ned fra en togvogn, og det giver anledning til den antagelse at han har  kørt  med toget  og  er  ankommet til sit bestemmelsessted. Det er også meddelt at  den togvogn han springer ned  fra, er en anden klasses,  og det giver  rimeligvis  anledning  til  at  læseren  antager  at  han  også  har  kørt  på anden klasse.

Det  forhold  at  han  tituleres  ved  uddannelse  (og  ikke  f.eks.  ved  et embede), og det at han kører anden klasse, kan muligvis også give anledning til  en  antagelse  om  hans  økonomiske  situation.  Men  det  vil  kun  være  en blandt flere konkurrerende hypoteser; der kunne jo være andre gode grunde til  at  han  kørte  på  anden  klasse,  dvs.  man  kunne  forestille  sig  situationer hvor Thorvald Petersen kørte på anden klasse og var velstillet. 4 Antagelsen kan  ikke  desto  mindre  indgå  i  konfigureringen  af  personen.  Det  er  også muligt at antage noget om Thorvald Petersens alder på grundlag af 1) hans nævnte  uddannelsesniveau,  2)  tituleringen,  3)  hans  forudsatte  ( P, §69) adræthed og ikke mindst på grundlag af 4) den meddelelse at han benytter sig af adrætheden i situationen, nemlig at han ikke er en yngling (1), men dog endnu ung (2, 3 og 4). Nu kan man imidlertid godt forestille sig en situation hvor det er en midaldrende mand der tituleres således og stiger af toget på en tilsvarende måde. Hvis det ikke falsificerer, så modificerer det i hvert fald  gyldigheden  af  den  antagelse  at  Thorvald  Petersen  er  en  relativt  ung mand i forhold til gennemsnitsalderen for mænd på samme uddannelsesniveau.  Men  under alle  omstændigheder  ville  det  på  grundlag af  den  sidste meddelelse (4) ikke være urimeligt at antage at Thorvald Petersen er ungdommelig af sind. Denne antagelse kan også indgå i konfigureringen af personen. Men ligesom de andre antagelser er den kun en - i bedste fald god hypotese. Og  selvom  læsere kan  svare  på spørgsmål der vedrører sådanne hypoteser, er det slet ikke sikkert at de udkastes under læsningen og indgår i den løbende konfigurering. 5

2. Ole Togeby: »Den sproglige beskrivelse af fiktion og tekstart«, in Lars Heltoft og Carol Henriksen (red.): Den analytiske gejst , København 2001.

3. Ole Togeby: PRAXT - Pragmatisk tekstteori , Århus 1993, §66, 1. (Herefter forkortet P ).

4. Denne beskrivelse af forståelsen tager udgangspunkt i Johnson-Lairds forsøg på at redegøre for logiske slutninger ved hjælp af modeller. P .N. Johnson-Laird: »Mental Models«, in H. A. Simon &amp; C. A. Kaplan: Foundations of Cognitive Science , Massachusetts 1989.

Det er til gengæld underforstået ( P, §69) at grunden til at han springer let ned, er at han er i godt humør, og at grunden til at han er i godt humør, er at det er hans fødeby han skal gæste. Og sådanne psykiske kausale relationer mellem de handlinger, tilstande og begivenheder tekststykket beskriver, må indgå  i  læserens  konfigurering  af  handlingsforløbet  hvis  der  overhovedet skal  være  tale  om  en  forståelse.  Disse  underforståelser  danner  endvidere grundlag for den implikation at personen har en eller anden positiv følelsesmæssig tilknytning til sin hjemstavn. Denne implikation må indgå i konfigureringen af personen.

Når dette er underforstået, og læseren som følge heraf kan konfigurere personen som en med denne følelsesmæssige tilknytning, er det fordi tekstens sætninger er struktureret informativt på en bestemt måde. Den informationsstrukturelle beskrivelse af sætningen kan man finde i den funktionelle tekstteori der er en disciplin under pragmatisk, normativ tekstteori. I første sætning er »let« og »med en vis gymnastisk dygtighed« nyfokus per default for så vidt som de begge er de ubestemte bundne led der står længst  til  højre  ( P, §66,3).  Nyhedsfokusering  er  et  løfte  fra  afsenderen  til modtageren om at den meddelte information direkte eller indirekte ved at lede frem til (og muliggøre forbindelsen til) det følgende vil være relevant for  modtageren.  Med  nyfokus  angiver  afsenderen  hvilket  spørgsmål  der besvares i de efterfølgende sætninger  ( P, §66,3). Ved  dette fokus er spørgsmålet 'og netop let og med en vis gymnastisk dygtighed, og hvorfor det?' 6 Det  besvarer  den  efterfølgende  sætning.  I  denne  sætning  er  »i  godt humør« det ubestemte bundne led længst til højre. Dette nyfokus angiver igen hvilket spørgsmål der besvares i den efterfølgende sætning, nemlig 'og netop i godt humør og hvorfor det?'( P, §66,4 c). Og det giver den næste sætning så svar på. I den tredje sætning er det »sin fødeby« der er det ubestemte bundne led længst til højre. Det angiver igen hvilket spørgsmål der besvares i  den  efterfølgende  sætning,  nemlig  'og  netop  sin  fødeby,  og  hvad  med den?'( P, §66,4b).  Dette  spørgsmål  får  vi  imidlertid  ikke  svar  på;  teksten fortsætter nemlig således:

5. Garnham &amp; Oakhill udpeger den fejl hos Bransford. Alan Garnham &amp; Jane Oakhill: »The Mental Models Theory of Language Comprehension«, B. K. Britton &amp; A .C. Graesser (eds.): Models of Understanding Text , New Jersey 1996. Og Keenan et. al. advarer mod at bruge tests der ikke kan vise om inferens foregår under eller efter læsningen. J. M. Keenan, G. R. Potts,  J.  M.  Golding  &amp;  T.  M.  Jennings:  »Which  elaborative  inferences  are  drawn  during reading? A question of methodologies«, D. A. Balota, G. B. Flores d'Arcais &amp; K. Rayner (eds.): Comprehension processes in reading , New Jersey 1990.

E.1.B. ... ja, det var just ikke det , som glædede ham ... men han kom der i det behageligste ærinde at hæve en arv på femhundrede daler.

At han er i godt humør, har altså ikke noget at gøre med at han skal gense sin fødeby, men med at han er på vej til at indkassere femhundrede daler. Her bruger afsenderen operatoren 'ikke' til at markere at der i modtagerens konfigurering  er  en  konneksion  (i  dette  tilfælde  en  psykisk  kausal  relation mellem at  han er i godt humør og at han  skal  gense sin fødeby)  der  skal slettes,  og  konnektoren  'men'  til  at  markere  (præsupponere)  at  der  er  en kontrastiv konneksion (i dette tilfælde en psykisk kausal relation mellem at han er i godt humør og er på vej til at indkassere femhundrede daler).

Det  metainformative  indskud  viser  imidlertid  at  afsenderen  netop observerer principperne om forudsigelighed og relevans der - foruden ikkeredundans - gælder for informationsstrukturering af tekster, og endvidere at afsenderen  er  bekendt  med  de  antagelser  om  informationernes  relevans læseren som følge heraf underforstår i tekstforståelsen. Afsenderen ved således at læseren - der støtter sig til informationsstrukturen - underforstår at det gode humør har noget at gøre med det at personen skal gense fødebyen. Afsenderen ved således også at indskuddet må foranledige 1) en opløsning af konfigureringen af personen som en der har en positiv følelsesmæssig tilknytning til hjemstavnen, og 2) en rekonfigurering af personen som en der - i det mindste - er mere interesseret i at indkassere femhundrede daler end i at gense  sin  hjemstavn  (med  den  antagelse  om  hans  følelsesmæssige  tilknytning til hjemstavnen dette forhold så giver anledning til).

Bemærk i øvrigt at en eventuel antagelse om hans økonomiske situation, understøtter rekonfigureringen, og at rekonfigureringen omvendt bestyrker hypotesen  om  at  hans  økonomiske  situation  er  dårlig.  Bemærk  også  at omstændighedsangivelsen  »For første gang  i 10 år« skifter funktion. I  den første konfigurering fungerer den som en kontekstuel præmis for handlings- markøren i påstanden »Thorvald Petersen kunne ikke andet end være i godt humør«; »kunne ikke andet end« fungerer som en instruktion til læseren om at søge efter en præmis der udelukker at han kunne være i et humør der ikke var  godt.  Og  omstændighedsangivelsen  kan  netop  indgå  som  kontekstuel præmis i en slutning ud fra en baggrundsviden der kan formuleres som et princip om at jo længere tid man er borte fra noget man har en positiv følelsesmæssig tilknytning til, jo mere sandsynligt er det at man er i godt humør når man skal gense det. I den retrospektive konfigurering fungerer omstændighedsangivelsen derimod som en af de kontekstuelle præmisser for antagelsen  om  at  han  sandsynligvis  ikke  har  en  særlig  positiv  følelsesmæssig tilknytning til hjemstavnen (en slutning ud fra en baggrundsviden der i det konkrete tilfælde kan formuleres som et princip om  at hvis han havde en positiv følelsesmæssig tilknytning, så ville der ikke være gået 10 år).

6. P , §66 4c (Togeby skriver ganske vist 'kun' og ikke 'netop'. Men som Lars Heltoft har peget på er 'netop' vel det adverbial der beskriver indskrænkningen af fokusforventningen bedst).

Selvom afsenderen hjælper læseren tilbage på sporet, og læseren efterfølgende kan rekonfigurere personen nogenlunde tilfredsstillende, skuffer teksten ikke desto mindre fokusforventningerne. Afsenderen har altså udnyttet informationsstrukturen til at skabe nogle forventninger teksten ikke indfrier.

Hvad  der  er  interessant  fra  et  karakterologisk  synspunkt,  er  for  det første  at en  læser i konfigureringen af en person tilsyneladende har en lang række andre informationer til rådighed end den meddelte information, og for det andet at der i kraft af  tekstlige elementer og strukturer er to mulige modstridende  konfigureringer  af  personen:  en  på  grundlag  af  E.1.A.  og  en  på grundlag  af  E.1.A.  +  E.1.B.  Nogle  af  tekstkomponenterne  i  E.1.A.  er bifunktionelle. Det er en udfordring til redegørelsen for konfigureringen af personer i fiktive fortællende tekster.

I  det seneste store karakterologiske værk på dansk, Karakterens rolle ,  argumenterer Per Krogh Hansen for at karakteren kan betragtes som en ikke-tidslig størrelse. Til støtte for dette synspunkt peger PKH på at der findes en lang række karakterer  »der er kendetegnet ved at være statiske  og  uden omskiftelser«, karakterer for hvilke det gælder at vi »aldrig får det mindste 'hint' om hvilken retning deres udvikling vil tage«, at mange værker »tilstræber den ikkeudviklingsbaserede model« ( Kongens Fald med Mikkel Thøgersens udvikling som eksempel nævnes), og at »det at en karakter er 'flersidig' behøver ikke nødvendigvis at være forbundet med et temporalt forhold«. 7

Umiddelbart synes det da også klart at man i en eller anden forstand kan sige at Thorvald Petersen ikke har ændret sig - at han så at sige »hele tiden« har været mere interesseret i at indkassere femhundrede daler end i at gense hjemstavnen og således heller ikke fra begyndelsen havde den positive følelsesmæssige  tilknytning  til  hjemstavnen  der  indgår  i  den  første  konfigurering.  Men hvilket synspunkt er det man indtager her? Det er klart at den tidslige dimension er forudsat, ellers ville man slet ikke kunne sige at karakteren ikke udviklede sig. Selv hvis læsere konfigurerede statiske repræsentationer af karakterer, så måtte de i det mindste have statiske repræsentationer fra forskellige tidspunkter for at kunne sammenligne disse konfigureringer og sige at der ikke var forskel på en række relevante områder. Når man ikke desto mindre ser bort fra den tidslige dimension og de enkelte konfigureringer, så er det selvfølgelig fordi man betragter karakteren fra et synspunkt hvor  læsningen  er  afsluttet,  og  teksten  er  udlagt.  Det  er  med  andre  ord forudsat  at  teksten  er  en  meddelelse.  Lad  os  kalde  det  det  eksegetiske synspunkt. Fra et eksegetisk synspunkt er karakteren den konfiguration vi står tilbage med når teksten er læst og udlagt.

7. Per Krogh Hansen: Karakterens rolle. Aspekter af en litterær karakterologi , Kbh. 2000, kap. 3, II. (Herefter forkortet KR ).

I overensstemmelse med det eksegetiske synspunkt definerer PKH karakteren  som et  resultat  af  en  konstruktionsproces.  Tekstsystematisk  defineres karakteren som et »tekstligt konstrukt« der »består af en specifik selektion og kombination, der etablerer den som betydende størrelse«. Og sprogbrugsmæssigt defineres  den  som  en  »formation  (narrativ substruktur)  i tekstens  overordnede struktur«, der »består af en række differentierende karakteristika (et udvalg og en kombination af de af teksten postulerede kulturelle og tematiske værdier, m.m.)« ( KR , p. 114-115).

Karakteren fremstilles som et semantisk hierarki med en overfladestruktur  der  omfatter  fem  konstituenter læseren kan »oversætte« ( KR ,  p.  124)  til træk, en mellemstruktur med fire dimensioner der udgør karakterens konfiguration,  og  en  dybdestruktur  der  determinerer  konfigurationen.  Ligesom overfladestrukturen består dybdestrukturen af fem konstituenter. Hvad PKH skriver  om  dybdestrukturen,  er  følgende  »Dybdestrukturen  neden  under mellemstrukturen indeholder de 'regelsæt' og værdier, karakteren og teksten mere generelt konstitueres af. Den fungerer som garant for karakterens strukturering og bliver synlig gennem karakteren ved at fungere paradigmatisk for de træk, der fremstilles på overfladeniveauet« ( KR , p. 130). Selvom det ikke er ekspliciteret  hvilken  status  dybdestrukturen  har,  så  synes  det  forudsat  med termer som 'dybdestruktur', 'regelsæt', 'konstitueres', 'garant for strukturering' at der er tale om en virtuel semantisk (makro-)struktur den enkelte tekst kan realisere.

PKH er opmærksom på den kritik der fra forskelligt hold kan rejses mod den kompositionelle redegørelse for meningsproduktion der er forbundet med den strukturelle semantik. Med henvisning til gestaltteorien medgiver PKH at karakteren er mere end summen af dens konstitutive enkeltdele ( KR , p. 140). Men ikke desto mindre insisterer PKH altså på at karakteren stadig kan defi- neres som en specifik selektion og kombination der »etablerer den som« ( KR , p. 115) eller »gør den til« ( KR , p. 238) en betydende størrelse, og at der kan opstilles et semantisk hierarki.

Svaret på hvor dette mere kommer fra, redegøres der for ved henvisning til en gensidig afhængighed mellem dimensioner i mellemstrukturen: »Selv om vi måske nok kan isolere f.eks. en psykologisk profil [en af de fire dimensioner i karakterens  konfiguration]  og  iagttage  den  selvstændigt,  vil  den  samtidigt altid  være  præget  af,  hvad  der  sker  i  de  andre  (...) Samspillet  mellem disse dimensioner danner en gestalt, en helhed, der giver os oplevelsen af en centreret enhed (en fysisk og nominel stabilitet), der går forud for trækkene, selvom det er gennem disse træk vi skaber den« ( KR , p. 143, mit indskud). I forlængelse  heraf  skriver  PKH  at det  er  »hensigtsmæssigt på  et generelt  niveau  at betragte karakterens struktur som en gestalt - eller formuleret mere præcist: Den oplevelse vi  tilsyneladende  har,  når  vi  på  grundlag  af  sprog  danner  os forestillinger om  'mennesker', kan sammenlignes med  de iagttagelser, gestaltpsykologien har gjort«. Hvordan vi kommer fra den semantiske struktur til  forestillinger om mennesker, kan jeg imidlertid ikke finde en redegørelse for i Karakterens rolle. Det er netop denne bevægelse jeg vil se nærmere på i det følgende. Jeg betvivler nemlig ikke PKH's lange række af skarpe iagttagelser af karakterer. Men jeg er skeptisk med hensyn til det fundament disse iagttagelser ifølge fremstillingen hviler på.

I det følgende skal et alternativ til det eksegetiske synspunkt udfoldes. Det omfatter et alternativ til den semantik og tekstforståelsesteori der efter alt at dømme, er forudsat i PKHs strukturalistiske redegørelse for personkonfigurationen. Problemet ved en strukturel, kompositionel semantik er at den ikke kan forklare at personer kan konfigureres forskelligt på grundlag af samme sproglige struktur, dvs. det fænomen jeg har kaldt bifunktionalitet. Problemet ved  den  tekstforståelsesteori  der  ofte  ligger  i  forlængelse  af  en  strukturel, kompositionel semantik, er at den har vanskeligt ved at forklare visefænomenet ('showing') 8 i forståelsen af fortællende tekster.

Alternativet tager udgangspunkt i funktionel tekstteori der er en disciplin under pragmatisk, normativ tekstteori. Denne funktionelle teori omfatter  et  alternativ  til  den  strukturelle,  kompositionelle  semantik  og  den tekstforståelsesteori  der  ligger  i  forlængelse  heraf.  Den  funktionelle  tekstteori er kompatibel med en poetik der ikke opfatter fiktive fortællende tekster  som  meddelelser,  men  som  noget  der  skal  foranledige  en  bestemt forståelsesproces.

8. Wayne Booth: The Rhetoric of Fiction , London 1991, Part. 1, Chap. 1.

## Tekstteori og fiktive fortællende tekster

I det følgende bruger jeg ordet 'tekst' om en sproglig konstruktion der skal ligge til  grund for en forståelsesproces. En tekst er altså dels en konstruktion, dels noget der skal ligge til grund for en forståelsesproces. Der kan ikke skelnes mellem  gode  og  dårlige  tekster  (eller  tekster  og  ikke-tekster)  med henvisning til teksten som sproglig konstruktion, men kun med henvisning til teksten som noget der skal ligge til grund for en bestemt type forståelsesproces.  Det  er  den  tekstforståelsesteoretiske  formulering  af  'formålssynspunktet'. 9 En bedømmelse af en tekst forudsætter altså en processering af teksten (eller i det mindste et forsøg på en processering).

Som sproglig konstruktion kan teksten betragtes som et system af realiserede sproglige valg inden for de rammer sprogsystemet udgør. At valgene træffes inden for rammerne af sprogsystemet eller i det mindste nogenlunde inden for, er en betingelse for at teksten overhovedet bliver genstand for en forståelsesproces.  Men  det  at  valgene  er  foretaget  inden  for  rammerne  af sprogsystemet, er ikke tilstrækkelig til at teksten kan gøres forståelig. Det er også hensigtsmæssigt inden for rammerne at træffe nogle valg der er befordrende  for  en  forståelsesproces.  En  normativ  teori  om  tekster  må  både beskrive det system af normer der udgør sprogsystemet, og det system af normer der styrer valgene inden for rammerne af sprogsystemet således at en læser kan nå til en given forståelse.  Det er det den pragmatiske, normative tekstteori gør.

Når man anvender dette tekstbegreb på fiktive fortællende tekster, viser der sig at være flere tekster indlejret i teksten. I forfatterens tekst (en fiktiv fortællende tekst) er fortællerens tekst (en fortællende tekst) indlejret, og i fortællerens  tekst  er  personers  tekster  (alle  mulige  forskellige  teksttyper) indlejret. I denne sammenhæng beskæftiger jeg mig ikke med forfatterens tekst. Forfatterens tekst antages at være mimetisk relevant. Den skal mere præcist føre læseren gennem en mimetisk proces der strækker sig over en konfiguration, en opløsning og en refiguration med en trussel mod konfigurationens kohærens som omdrejningspunkt. 10 Det er en normativ poetik der 1) foreskriver at fiktive fortællende tekster skal have refleksiv funktion, 11 og 2) antager at den refleksive funktion netop befordres af en sådan mimetisk proces.

9. Peter Harder: »Tekstpragmatik. En kritisk vurdering af nogle principielle og praktiske tilgange til tekstbeskrivelsen, med ansatser til et alternativ«, in John Edelsgaard Andersen og Lars Heltoft (red.): Nydanske Studier &amp; Almen kommunikationsteori 10-11 , København 1979, p. 127.

10. Ricœur: Time and Narrative vol 1, Chicago 1984.

11. Ricœur: Fortolkningsteori, Kbh. 1979.

I denne sammenhæng beskæftiger jeg mig kun med fortællerens tekst, d.v.s. en fortællende tekst, og den kan have mange andre hensigter end en poetisk.  Forståelsen  af  fortællerens  tekst  omfatter  en  forståelse  af  personernes tekster. Som det vil fremgå, kan det nemlig være vanskeligt at skabe kohærens uden en sådan forståelse.

En fortællende tekst defineres i denne sammenhæng ved sit indhold, ikke ved sin form. 12 Fortællende teksters genstand er handlingen, dvs. handlings- og begivenhedsforløb. Forståelsen af en fortællende tekst består således i at konfigurere  et kohærent handlings- og begivenhedsforløb. Det kohærente handlings- og begivenhedsforløb repræsenterer (skal repræsentere) en helhed der består af en begyndelse, en midte og en slutning. 13

Det semantiske aspekt af forståelsen af fortællende tekster, herunder konfigureringen af personer i fortællende tekster, begrænser sig til hvilken sproglig viden der antages at gå forud for fortællingen og at strukturere fortællingen. Det kan kaldes fortællingens præfiguration. 14

Det tekstforståelsesteoretiske aspekt af forståelsen af fortællende tekster, herunder konfigureringen af personer i fortællende tekster, begrænser sig til hvad det er der processeres i forståelsen, og hvordan det processeres. Det kan kaldes fortællingens konfiguration. 15

I  de  følgende  to  afsnit  skal  vi  under  disse  to  aspekter  se  nærmere  på hvordan en læser kan nå fra en semantisk struktur til en mimetisk struktur.

## Præfiguration

Den sprogsystematiske redegørelse for præfigurationen postulerer semantiske enheder - dvs. virtuelle sproglige enheder - der er større end propositionen. 16 F.eks. en narrativ struktur som Greimas' aktantmodel eller en karaktergrammatik som PKHs. Disse enheder er nødvendige for at organisere de semantiske  mikrostrukturer  hierarkisk. 17 Ved  henvisning  til  makrostrukturelle enheder  kan  man  operere  med  sådan  noget  som  en  grundlæggende  betydningsstruktur for teksten i form af et semantisk hierarki, dvs. et rent sprogligt konstrukt.  Inden  for  den  sprogsystematiske  tekstforståelsesteori  repræsenteres denne betydningsstruktur som et hierarki eller som et netværk. 18 Betyd- ningsstrukturen antages at reflektere hukommelsesstrukturen. 19 Og forståelsen af en tekst består så ifølge den sprogsystematiske tekstforståelsesteori primært i at konfigurere denne struktur. 20 Ifølge de mest radikale sprogsystematiske tekstforståelsesteoretikere beror forståelsen udelukkende på sproglig  viden;  det  er  ikke  nødvendigvis  en  begrænsende  faktor  da  de  simpelthen forudsætter at  al viden er  lagret  i  et  propositionelt  format. 21 Andre medgiver at der processeres situationelle modeller, men fastholder at denne processering er sekundær  i forhold  til  processeringen af det  propositionelle netværk. 22

12. Ricœur: Time and Narrative vol 1, Chicago 1984.

13. Aristoteles: Poetik , København 1994.

14. Ricœur: Time and Narrative vol. 1.

15. Ricœur. Time and Narrative vol. 1.

16. Teun van Dijk: Text and Context , London 1977, chap. 5. W alter Kintsch: Comprehension. A Paradigm for Cognition , Cambridge 1998,  p. 67.

17. van Dijk, p. 143, Kintsch, p. 66.

18. Kintsch.

Der er ganske rigtigt psykologisk evidens for semantiske mikrostrukturer som propositionen. 23 Sådanne semantiske enheder må således også antages at indgå i tekstforståelsesprocessen på et eller andet niveau. 24 Men der  er  ikke psykologisk  evidens  for  makrostrukturer  som  tekstgrammatikker,  karaktergrammatikker eller andre dybdestrukturer med - som van Dijk fremhæver en status svarende til sætnings- eller sætningsledsstrukturer. 25 Hvis de er præcist defineret, afkræftes de gang på gang i sprogbrugen, 26 og hvis de ikke er, kan de hverken be- eller afkræftes. 27 De  tekstlige regulariteter  den  sprogsystematiske  tekstforståelsesteori  henviser  til  som  indikationer  på  makrostrukturer, 28 er  langt  snarere pragmatisk end de er sprogsystematisk motiverede. 29 Pragmatisk motivation kan både forklare kreative afvigelser, men også en lang række  andre  former  for  vellykket  sprogbrug  der  hverken  eksplicit  eller 'implicit' 30 realiserer de postulerede makrostrukturer.

Alternativet til  den  sprogsystematiske  redegørelse  for  tekstforståelsen  er modelredegørelsen. Ifølge modelredegørelsen afhænger forståelsen ikke kun af  semantiske netværk eller noget andet format der udelukkende  repræsenterer ordbetydninger. Den afhænger også af modeller der er baseret på betydninger  af  udtryk,  på  læserens  viden  om  verden  og  på  den  kontekst  der  er etableret  i  (og  med)  modellen.  Modelredegørelsen  tager  udgangspunkt  i  en række eksempler og observationer der indikerer at det sprogbrugere gør når de  forstår  sproglige  ytringer,  er  at  konstruere  mentale  modeller. 31 JohnsonLaird eksemplificerer med det fænomen at vi kan orientere os med lukkede øjne på grundlag af ytringer, dvs. erstatte den information vi får per perception,  med  informationer  i  ytringer.  I  disse  tilfælde  svarer  den  hukommelsesstruktur  vi  orienterer  os  efter,  ikke  til  strukturen  af  sætninger  eller propositioner, men til strukturen af situationer som vi perciperer eller forestiller os dem.

19. Carl H. Fredriksen: »Semantic Processing Units in Understanding Text«, R. O. Freedle (ed.): Discource Processes: Advances in Research and Theory , New Jersey 1977,  p. 57.

20. van Dijk, Kintsch, Fredriksen.

21. Fredriksen, p. 57, men besynderligt nok også i de Beaugrandes kommunikativt orienterede tekstlingvistik; ifølge de Beaugrande er al viden lagret i et propositionelt format. Robert de Beaugrande: Text, Discourse, and Process , New Jersey 1980, p. 29.

22. Kintsch.

23. Johannes Engelkamp: »Levels of language comprehension and systems of informationprocessing«, in Dieter Stein (ed.): Cooperating with Written Texts , Berlin 1982.

24.

Engelkamp.

25. van Dijk, chap. 5.

26. Harder: »Tekstpragmatik«.

27. P. N. Johnson-Laird: Mental models , Cambridge 1983, p. 361-369.

28. van Dijk og Kintsch.

29. Harder »Tekstpragmatik«.

30. van Dijk.

Denne teori  understøttes  af  en  række  tests  hvor  testpersonerne  i  genkaldelsen af udsagn der beskriver situationer, forveksler disse udsagn med udsagn med et andet semantisk indhold, nemlig et semantisk indhold der beskriver forhold der - hvis de havde forestillet sig den beskrevne situation ville  indgå  i  forestillingen. 32 Forvekslingen  indikerer  at  læsere  konstruerer mentale modeller af situationer på grundlag af ytringer. Teorien understøttes også  af  at  man  kan  konstatere  »spatial  priming«  i  reaktionstidsforsøg  med beskrivende tekster. 33

Johnson-Lairds Mental  Models kan  fremhæves  som  eksponent  for modelredegørelsen.  Her  antages  det  at  modeller  som  dem  der  optræder  i eksemplerne ovenfor, har samme struktur som dem man kan konstruere på grundlag af perception. De er med andre ord isomorfe med den perciperede virkelighed. Johnson-Laird opstiller en typologi der omfatter en gruppe af perceptuelle modeller ('fysiske modeller') 34 og  en gruppe begrebslige modeller. Endelig - og nok så vigtigt for forklaringspotentialet - antages det at modeller kan indgå i modeller som kan indgå i modeller osv. Johnson-Laird er ikke uddybende omkring strukturen af de enkelte typer af modeller. Det der fremhæves, er at de i kraft af deres struktur kan tjene et formål.

Hvad der gør modelredegørelsen attraktiv fra et karakterologisk synspunkt,  er naturligvis at den ikke reducerer personen til en aktant i en makrostruktur. Men modelredegørelsen indebærer også at personen ikke er en makrostruktur. Ifølge modelredegørelsen for den fortællende tekst er personen en model af et handlende menneskeligt væsen. Hvilken type model (herunder typer af modeller i modellen) der udgør personen, dvs. om det er en  filmlignende  repræsentation  eller  blot  en  sekvens  af  simple  rammer, afhænger af formålet med personen i fortællingen.

31. Johnson-Laird: Mental models .

32. J.  D. Bransford, J. R. Barclay and J. J. Franks: »Sentence memory: A constructive versus interpretive approach«, Cognitive Psychology , 3, 1972,  p. 193-209.

33. Når  personer  præsenteres  for  beskrivelser  af  rumlige  arrangementer  og  der  efterfølgende bliver spurgt til tilstedeværelsen af de forskellige elementer i arrangementet et efter et, så er reaktionstiden en funktion af den rumlige afstand mellem det element der bliver spurgt til, og det element der  blev spurgt til umiddelbart før. (Engelkamp  henviser  til forsøg af Michel Denis og Hubert Zimmer).

34. Johnson-Laird: Mental models

,  p. 422.

Handlingens  primat  i  poetikker  som  Aristoteles'  og  Ricœurs  indebærer således  heller  ikke  en  underordning  af  personerne;  menneskelig  handling forudsætter handlende menneskelige væsener. Det er til gengæld klart at personen reduceres i den forstand at den kun er interessant ved det den har gjort, gør og vil gøre, og er blevet udsat for, udsættes for, og vil blive udsat for - om det så er at tage slips på, gå rundt med grøn pilotjakke og soldaterstøvler, gifte sig, blive forgiftet, tage job som forsikringsagent, blive indkaldt eller hvad ved jeg.  Hvordan  personen  f.eks.  ser  ud,  er  kun  interessant  hvis  det  har  handlingsmæssige konsekvenser. 35

Den  grundlæggende  uenighed  mellem  den  sprogsystematiske  redegørelse og modelredegørelsen angår altså hvad det er der processeres i tekstforståelsen, og falder således snarere ind under konfiguration end præfiguration.  Men  som  det  også fremgår,  indebærer de  forskellige  opfattelser af konfigurationen hver deres opfattelse af præfigurationen. Ifølge den sprogsystematiske redegørelse er det sproglige makrostrukturer der præfigurerer  fortællingen.  Ifølge  modelredegørelsen  er  det  viden  ud  over  den sproglige  præfiguration  der  går  forud  for  fortællingen,  og  det  antages  at denne viden er lagret i modeller. Denne viden er en del af fortællingens præfiguration,  men  det  skal  ikke  forstås  sådan  at  modellerne  reproduceres  i forståelsen ved hjælp af fortællingen som sprogligt konstrukt; det er snarere sådan at der med tekstens udtryksstørrelser henvises til lagrede modeller og at de ændres ved hjælp af det sproglige konstrukt. Det har konsekvenser for hvilken sproglig præfiguration man må antage. Det kan illustreres med et meget simpelt eksempel. Ifølge Kintsch' netværksredegørelse er det der sker når læsere støder på ytringen 'stolen er til højre for bordet', at 'til højre for' processeres  som  en  semantisk  relation  (evt.  betegnet)  i  en  propositionel struktur. Resultatet er en struktur der kan repræsenteres således: 36

## ER[STOLEN, BORDET] TIL HØJRE FOR

Som det fremgår, er det en kompositionel struktur hvor de enkelte semantiske komponenter har hver deres repræsentationelle indhold.

Ifølge  modelteorien  fungerer  det  semantiske  indhold  derimod  som  en instruktion  om  at  sætte  en  bestemt  stol  i  et  forhold  til  et  bestemt  bord svarende til det forhold der ville være mellem dem i en model som blev konstrueret på baggrund af en sansning, og som et menneske efterfølgende ville kunne orientere sig efter. Det kan repræsenteres således: 37

35. Når handlingen er så central for Aristoteles og Ricœur, hænger der sammen med at etikken har en væsentlig aktiepost i deres poetikker.

36. Kintsch.

bord        stol

Dermed antages det også at den semantiske komponent kun har en funktion i  arbejdshukommelsen.  Og  ligesom  netværksredegørelsen  antager  at  overfladestrukturer  slettes  når  de  er  processeret  til  et  propositionelt  format, antager modelredegørelsen at den semantiske relation slettes når den er processeret til modelformat. Semantiske relationer indgår altså ikke i modellen; her er relationerne f.eks. rumlige. Og således reflekterer tekstens semantiske struktur ikke hukommelsesstrukturen.

Ifølge modelredegørelsen kan sproglige udtryk ikke stå direkte for mentale strukturer der konstrueres af sprogbrugeren. Det forholder sig snarere sådan at sproglig betydning foranlediger konstruktionen af en mental model. Dette forhold mellem sprog og mental repræsentation er det der fanges med den procedurale semantik.

I Functional semantics lægger Peter Harder bl.a. det procedurale aspekt til  grund  for  en  funktionel  semantik.  Harder  definerer  betydning  således: »betydningen af et (sprogligt) udtryk er dets (kanoniske, rette)  kommunikative funktion, dvs. dets potentielle bidrag til den kommunikative funktion af den ytring den tager del i«. 38 Harder perspektiverer definitionen der ækvivalerer et ords betydning med dets funktion (snarere end med det repræsentationelle indhold i sig selv), ved at henvise til den sene Wittgensteins diktum om at et udtryks betydning er dets brug.  Definitionen opdaterer diktummet på to måder: 1) Det bortfiltrerer eksplicit alle tilfældige aspekter ved brugen af udtryk; og  2)  det  undgår  det  antimentalistiske  standpunkt.  Det  mentale  er nødvendigt, men konstituerer ikke i sig selv betydning. Betydning må forstås som kommunikativt potentiale for en sprogbruger.

Når man alligevel kan insistere på at tale om sådan noget som betydning, er det fordi kun de brugte betydninger er dynamiske. Selv funktionel betydning har  en  værensmåde  hvor  de  blot  holdes  i  et  statisk  beredskab;  for  at  sige 'hallo', må du allerede besidde muligheden for at sige 'hallo'. 39

Det  funktionelt  semantiske  synspunkt  omfatter grammatiske  morfemer, strukturer og systemer. En funktionel grammatik bevæger sig nemlig i retnin- gen af en semantik for så vidt som den ikke interesserer sig for grammatiske morfemer, strukturer og systemer i sig selv, men for deres betydningsmæssige funktion. 40 Der kan således også redegøres for disse som semantiske komponenter, strukturer og systemer.

37. Johnson-Laird: »Mental Models«, in H. A. Simon &amp; C. A. Kaplan: Foundations of Cogni-

tive Science , Massachusetts 1989.

38. Peter Harder: Functional semantics. A Theory of Meaning, Structure and Tense in English , Berlin 1996, s. 101 (min oversættelse).

39. Harder: Functional semantics .

Semantiske komponenter og strukturer antages altså at indgå i konfigurationsprocessen, men de processeres fra det semantiske format til et modelformat. Sådanne komponenter og strukturer kan beskrives i en funktionel sproglære.

En  funktionel  sproglære  opererer  med  forskellige  sætningsfunktioner. En sætning har både repræsentationel, tekstuel og interpersonel funktion. Skellet mellem tre overordnede funktioner stammer fra Halliday, men der er ikke brugt samme betegnelser, og redegørelserne under de enkelte funktioner stammer hovedsageligt fra Togeby. 41

Sætningens  propositionelle  struktur  har  repræsentationel  funktion.  På grundlag  af  den  propositionelle  struktur  kan  læsere  konstruere  mentale modeller  af  tilstande,  overgange  og  begivenheder.  Den  repræsentationelle funktion omfatter  også  omstændighedsangivelser.  På grundlag  af  omstændighedsangivelser kan læsere konstruere situationel kontekst.

Sætningens  informationsstruktur  har  tekstuel  funktion.  Informationsstrukturen markerer hvad der er emne og hvad der er fokusdomæne. Emnet instruerer modtageren i at identificere tid, sted, genstande og omstændigheder i  den mentale model, og nyfokus markerer hvad der er ny og relevant information  i  forhold  til  modtagerens  mentale  model  over  emnet.  Den tekstuelle funktion omfatter også konnektorer, operatorer og koreferentielle enheder og strukturer. De markerer hvilken inferens der er relevant for at skabe kohærens i den mentale model.

Sætningen har interpersonel funktion. Den syntaktiske type er en af sætningens sproghandlingsmarkører. Sproghandlingsmarkører omfatter syntaktisk type, afslutningstegn, performativer, refleksionsadverbialer, 42 omsagnstype og bestemte verber ( P, §84).   Sproghandlingsmarkører markerer hvorledes en given model skal indlejres i en anden model. Den interpersonelle  funktion  omfatter  også  relationsmarkører  som  socialdeiksis 43 og handlingstype. De markerer hvilke sociale relationer der gælder (skal gælde) mellem kommunikationsparterne i den situationelle model af kommunikationen ( P, §77).

40. M. A. K. Halliday: An Introduction to Functional Grammar , London 1998.

41. Halliday.

42. John Edelsgaard Andersen: »Adverbier - sprogvidenskabens stedbørn« i Beiträge zur nordischen Philologie 15 , Frankfurt 1986.

43. Jef Verschueren: Understanding Pragmatics , London 1999, p. 21.

Altså: Hvis man vil sammentænke sprog og mimesis, må man altså operere  med  en  funktionel,  strukturel  og  ikke  en  strukturel,  kompositionel, repræsentationel  semantik:  Et  semantisk  hierarki  eller  netværk  er  ganske simpelt  ikke  en  mimetisk  struktur.  Der  er  med  andre  ord  ikke  isomorfi mellem et semantisk hierarki og »Den oplevelse vi tilsyneladende har, når vi på grundlag af sprog danner os forestillinger om 'mennesker'« ( KR , p.143).

Kendskab til sprogregler er imidlertid ikke tilstrækkeligt til at producere og  forstå  en  fortællende  tekst.  Et  funktionelt  kompetencebegreb  omfatter også specifikke tekstprincipper ( P, §3). Dvs. principper der gælder for organiseringen af teksten af hensyn til forståelsen. For den fortællende teksttype er det principper for organisering af teksten således at læseren på grundlag af teksten kan konfigurere en kohærent 44 mental model af et handlings- og begivenhedsforløb.  Kohærens  skal  ikke  forstås  som  en  egenskab  ved  teksten, 45 men noget der kan tilskrives den mentale model der kan konstrueres på grundlag af teksten. 46 Som eks. kan nævnes principperne for informativitet der blev henvist til i gennemgangen af Schandorph-eksemplet. Principperne skal imidlertid ikke beskrives her.

Sprogreglerne  og  de  specifikke  tekstprincipper  udgør  det  funktionelle kompetencebegreb. Men det er ikke tilstrækkeligt til at forklare den kommunikative handlen ved hjælp af tekster. Fra en pragmatisk, normativ tekstteoretisk synsvinkel omfatter kompetencen til at forstå tekster som sproghandlinger også en kommunikationslogik og en kommunikationsetik. Den første er beskrevet ved en række generelle principper (maksimer) for udveksling af information inden for rammerne af et vedtaget formål. 47 Den anden er beskrevet ved en række betingelser for den kommunikative handlen  for  så  vidt  som  den  sigter  mod  indbyrdes  forståelse. 48 Maksimerne  og betingelserne skal heller ikke beskrives her. Kommunikationslogikken og etikken  fuldender  det  man  kan  kalde  det  kommunikative  kompetencebe- greb. Det pragmatiske, normative tekstteoretiske begreb om kompetence til at forstå en tekst som en sproghandling, f.eks. en fortælling, omfatter således sprogreglerne, de specifikke tekstprincipper, de generelle principper (maksimer) og de kommunikative betingelser.

44. Johnson-Laird: »Mental models« 1989. G. Yule &amp; G. Brown: Discourse analysis , Cambridge

1983.

45. Yule &amp; Brown, samt Green. Georgia M. Green: Pragmatics and Natural Language Under-

standing , New Jersey 1996.

46. Bemærk at det også betyder at en begyndelse ikke er defineret ved det tekstlige forløb, men ved det handlings- og begivenhedsforløb der kan konfigureres på grundlag af teksten. Hvis man antager modelredegørelsen for tekstforståelsen, repræsenterer det altså ikke et problem for en Aristotelisk poetik at mange fortællende tekster indledes med en beskrivelse af slutningen, og at det tekstlige forløb i øvrigt ikke svarer til handlings- og begivenhedsforløbets tidslige orden. Det kan blive vanskeligere at konfigurere handlings- og begivenhedsforløbet, men det der konfigureres, er ikke desto mindre en helhed med en begyndelse, en midte og en slutning.

47. H. P . Grice: »Logic and conversation«, Carol Henriksen (red.): Can you reach the salt? Prag-

matikkens klassiske tekster , København 2001.

48. Jürgen Habermas: »What is Universal Pragmatics«, in Communication and the Evolution of Society , Cambridge  1995.

## Konfiguration

I  foregående  afsnit  har  jeg  lagt  mig  fast  på  modelredegørelsen  for  tekstforståelsen. Modelredegørelsen rummer dels nogle antagelser om hvad det er der processeres i tekstforståelsen, og dels nogle antagelser om hvordan det processeres.  Hvad  angår  de  første  antagelser,  definerer  Johnson-Laird  en mental model som en vidensrepræsentation hvis struktur er identisk med strukturen af de forhold den repræsenterer. 49 Den kan bestå af elementer der udelukkende svarer til  perceptuelle  størrelser, og så realiseres  den  som et billed- eller filmlignende fænomen. Men den kan også bestå af elementer der svarer  til  abstrakte  forhold;  deres  mening  er  bestemt  af  procedurer  for  at manipulere modeller. 50 Abstrakte forhold er f.eks. tro, vide og fiktion. Der er altså forskellige typer af modeller, 51 og modeller kan indgå i modeller. Endelig kan en mental model ikke indeholde variabler, dvs. der konstrueres en og kun én model - og den repræsenterer en bestemt situation. Når en enkelt model ikke desto mindre kan stå for et uendeligt antal modeller, er det fordi den kan revideres løbende. 52

Hvad angår antagelserne om hvordan modeller processeres, er der nogen uenighed. Følgende udgangspunkt er fælles. For at nå til en forståelse af sætninger der indgår som dele i en tekstlig sprogbrugshelhed, benytter læsere sig  af  information  fra  to  kilder:  1)  Information  som  kan  afledes  af  sætningerne uafhængigt af konteksten. Det svarer til det jeg i gennemgangen af Schandorph-eksemplet kaldte meddelt, forudsat og præsupponeret information.  2)  Information  som  stammer  fra  læserens  forståelse  af  den  tekstlige sprogbrugshelhed,  og  som  bestemmer  indholdet  af  sætningerne  når  de bruges i den bestemte kontekst. Det omfatter information om de genstande, forhold og situationer teksten refererer til, og svarer bl.a. til det jeg kaldte underforståelser,  implikationer  og  hypoteser  i  gennemgangen  af  Schan- dorph-eksemplet.  Forskellen  mellem  disse  to  forståelsesniveauer  er  baggrunden  for  introduktionen  af  begrebet  tekstlig  inferens.  Det  at  inferere svarer til en proces hvor læseren på grundlag af information der stammer fra læserens forståelse af teksten som sprogbrugshelhed, slutter sig til information som ikke kan afledes af sætningen uafhængigt af konteksten. 53

49. Johnson-Laird: Mental models , p. 419.

50. Johnson-Laird: »Mental models«.

51. Der følger dog ikke en tilfredsstillende forklaring med Johnson-Lairds typologi.

52. Kernen i teorien om den mentale model er at en mental model repræsenterer extensionen af et udsagn, dvs. den situation udsagnet beskriver, mens systemet af procedurer til at revidere modellen repræsenterer intentionen af et udsagn, dvs. sættet af alle mulige situationer udsagnet beskriver (Johnson-Laird: Mental models , p. 440).

Spørgsmålet er så præcist hvordan og hvornår  læseren infererer under læsningen,  og  i  hvilken  udstrækning  det  at  nå  til  en  forståelse  af  sætningernes kontekstuelt bestemte information er uafhængig af og sekundær i forhold til at nå til sætningernes kontekstuafhængige indhold.

Med  hensyn  til  processeringen  af  sætningens  kontekstuafhængige  indhold er problematikken indsnævret ved antagelsen om at der i forståelsen af fortællende tekster ikke processeres større sproglige enheder end strukturer der er funderet på en helsætning, dvs. en propositionel struktur, en informationsstruktur  og  en  illokutionær  struktur.  Spørgsmålet  er  ikke  om  denne processering  er  tilstrækkelig;  det  er  den  som  det  fremgik  i  forrige  afsnit, ikke. Spørgsmålet er i hvilken udstrækning denne processering går forud for og er uafhængig af konteksten.

Begrænsningen af processeringen af sproglige strukturer til helsætningsbaserede  strukturer  har  ikke  desto  mindre  konsekvenser  for  hvordan  og hvornår inferens må antages at foregå under forståelsen af fortællende tekster.

Hvis man som de sprogsystematiske redegørelser antager at det der konfigureres i tekstforståelsen, kan repræsenteres ved propositioner der er hierarkisk organiseret, så er det nærliggende at rekurrere til logiske strukturer i form af regler og skemaer når der skal redegøres for tekstlig inferens. Ifølge de  sproglige, logiske  tilgange foregår tekstlig  inferens  ved  at  læseren anvender bestemte slutningsskemaer på sæt af propositioner. På grundlag af relationer mellem de propositioner der allerede findes i tekstbasen, slutter man sig til nye propositioner der kan tilføres tekstbasen. Og det antages at der findes særlige skemaer som gør læseren i stand til at etablere forbindelse ('connectivity') 54 i teksten ved at slutte sig til forskellige relationer.

I modelredegørelsen antages tekstlig inferens at kunne foregå ved hjælp af modeller. Det kan illustreres med et simpelt eksempel:

E.2. »Det blæste koldt, og Jastrau slog kraven op om ørerne,...« 55

53. Simon  C.  Garrod:  »Incremental  Pragmatic  Interpretation  versus  Occasional  inferencing during Fluent Reading«, Gert Rickheit &amp; Hans Strohner (eds.): Inferences in text proces-

sing , Amsterdam 1985, p. 162.

54. de Beaugrande.

55. Tom Kristensen: Hærværk , København 1977.

I  dette tekststykke markerer (præsupponerer) konnektoren »og« at der er en relation mellem de to sætningers indhold, men ikke præcist hvilken relation. I forståelsen af tekststykket kan læseren imidlertid uproblematisk slutte sig til at  det er en psykisk kausal relation. Ifølge modelredegørelsen sker det ikke ved  at  anvende  logiske  skemaer  (eller  ved  rekurs  til  sproglige  makrostrukturer);  læseren  antages  at  konstruere en mental  model  på grundlag af de to sætninger,  og  så  kan  relationen  afledes  direkte  af  modellen.  Garnham  og Oakhill formulerer det således at hvis to sætninger refererer til en virkning og dens årsag, er den korrekte redegørelse for hvorfor sætningerne er kohærente, ikke at der er en kausal kohærensrelation mellem dem; i stedet beror deres kohærens indirekte på det faktum at de beskriver begivenheder, tilstande eller processer  der  opfattes  som  kausalt  relaterede  i  den  verden  teksten  handler om. 56

Modelredegørelsen  udelukker  ikke  at  der  foregår  tekstlig  inferens  på grundlag af propositioner, men den hævder altså at der er andre former for inferens end denne.

I overensstemmelse hermed skelner Garrod mellem to typer tekstlig inferens: pseudoinferens og ægte inferens. 57 Pseudoinferens dækker over det at aflede information direkte fra modeller. Ægte inferens dækker over inferens på  grundlag  af  propositioner.  Spørgsmålet  er  så  hvornår  inferens  foregår herunder  ganske  særligt  hvor  meget  under  selve  læsningen  og  af  hvilken type.

Modelredegørelsen forbindes ofte med øjeblikkelighedsantagelsen. 58 Den går  ud  på  at  udtryksstørrelser  tolkes  så  hurtigt  som  muligt  så  snart  som muligt. Garrod udlægger antagelsen således at målet for processeringen er at etablere forbindelse mellem et udtryk og noget der allerede er repræsenteret i modellen. 59 I forlængelse heraf skelner Garrod mellem to processeringer: en primær som sigter  på  at  tolke udtryk  direkte på  grundlag  af  modellen af domænet,  og  hvor  al  den  inferens  der  foregår,  er  pseudoinferens,  og  en sekundær der benytter sig af ægte inferens. Den primære antages at gå forud for den sekundære. Endvidere antages det at den sekundære først og fremmest igangsættes ved fortolkningsproblemer eller -fejl. 60

Den kritik der er rejst mod øjeblikkelighedsantagelsen, er at en sprogbrugers  relativt  begrænsede  processeringskapacitet  ikke  kan  honorere  de krav denne antagelse stiller til den. Garrod forsvarer øjeblikkelighedsantagelsen  med  at  tekstlig  inferens  foregår  meget  effektivt  gennem  mentale modeller af situationer fordi modeller meget effektivt indskrænker mulighedernes verden. Pseudoinferens er med andre ord ikke så kapacitetskrævende som inferens ved at anvende skemaer på propositioner. 61 Garrod antager simpelthen at pseudoinferens foregår automatisk. Ægte inferens er derimod en kontrolleret aktivitet.

56. Garnham &amp; Oakhill, p. 334-335.

57.

Garrod, p. 168-173.

58. Gert Rickheit, Udo Günther &amp; Lorenz Sichelschmidt: »Cohernce and coordination in written text: Reading time studies« Dieter Stein (ed.): Cooperating with Written Texts , Berlin 1982.

59. Garrod, p. 174.

60. Garrod, p. 175-178.

Garnham  peger  på  at  øjeblikkelighedsantagelsen  ikke  nødvendigvis  er forbundet  med  modelredegørelsen. 62 Og  der  er  da  også  en  række  tilfælde hvor processeringen af sætningsbaserede sproglige strukturer må antages at gå forud for at tolke den enkelte udtryksstørrelse på grundlag af modellen. Det gælder f.eks. tetiske sætninger der reelt er emneløse ( P , §66) og således ikke aktualiserer en mental model. F.eks. 'Det var i den korte skumring'(en indledning). 63 Man  må  altså  tage  visse  forbehold  for  øjeblikkelighedsantagelsen i forbindelse med forståelsen af de enkelte udtryksstørrelser i fortællende  tekster.  Garrods  antagelse  om  at  pseudoinferens  går  forud  for  ægte inferens i forståelsen af fortællende tekster, antages derimod at gælde uden forbehold.

Spørgsmålet er så hvor meget pseudoinferens der foregår øjeblikkeligt. Ifølge Garrod er alt hvad der kan afledes af en model principielt mulig. Han nævner  referentiel  inferens  (genstande,  tid  og  sted)  og  tildeling  af  roller herunder  fysiske  dispositioner.  Men  han  præsenterer  ikke  en  systematisk gennemgang. Spørgsmålet efterlades altså ubesvaret.

På grundlag af hukommelsestests antog Bransford at læsere sluttede sig til  en  lang række informationer under læsningen. Det har siden vist sig at hukommelsestest  ikke  kan  tjene  som  evidens  for  at  en  given  inferens  er foregået  under  læsningen.  Der  kan  være  tale  om  rekonstruktioner  der foregår i forbindelse med at læseren bliver spurgt. 64

I redegørelser for hvor meget inferens der faktisk foregår i forståelsen af tekster (i øvrigt meget ofte med fortællende tekster som eksempel), 65 opererer mange tekstforståelsesteoretikere med en distinktion mellem 'bridging' inferens  (eller  'necessary  inference')  og  uddybende  inferens  ('elaborative inferences'  eller  'projection'). 66 Nært  forbundet  med  denne  distinktion  er distinktionen mellem baglæns inferens og forlæns inferens 67 (hos Keenan et. al. er de to distinktioner endog sammenfaldende). 68

61. Garrod, p. 174.

62. Garnham &amp; Oakhill, p. 320.

63. Tom Kristensen: En anden , København 1985.

64. Keenan et. al., p. 382.

65. Ifølge Graesser &amp; Clark er grunden til at psykologer beskæftiger sig med fortællende tekster, den at fortællende tekster tilsyneladende er mere lig den naturlige begrebsliggørelse i den menneskelige bevidsthed, end forklarende tekster er. De henviser til en række forsøg der viser at fortællende tekster når de sammenlignes med forklarende tekster, læses meget hurtigere, er lettere at forstå og lettere at huske. Arthur C. Graesser &amp; Leslie F . Clark: »The Generation  of  Knowledge  -  Based  Inferences  during  Narrative  Comprehension«,  Gert Rickheit &amp; Hans Strohner (eds.): Inferences in text processing , Amsterdam 1985, p. 55.

Bridging  inferens  skaber  forbindelse  mellem  sætninger.  I  sætning-forsætning-læsningen vil det sige til forudgående sætninger. Derfor svarer den typisk til  baglæns inferens.  Det er f.eks.  forståelsen  af  anaforen  'han'  som refererende til Thorvald Petersen i »For første gang i ti år skulle han gæste sin fødeby«, dvs. konfigurering af referentielle forbindelser. Ved uddybende inferens når læseren til information der nuancerer konfigureringen. Det er f.eks. at Thorvald Petersen ikke er en yngling, og at han ikke er velhavende. Som Keenan et. al. peger på, er distinktionen snarere baseret på hvad der motiverer inferensen, end hvilken type information inferensen forsyner os med.  Bridging  inferens  er  nødvendig  for  at  skabe  kohærens,  mens  uddybende  inferens  kun  nuancerer  forståelsen.  Bridging  inferens  antages  at foregå automatisk i forståelsen, mens det antages at uddybende inferens ikke foregår under forståelsen.

Så vidt er en række af de tekstforståelsesteoretikere der skelner mellem nødvendig og uddybende inferens enige. Problemet er så hvordan kohærens skal defineres.

Minimal inferens modellen (MIM) for tekstforståelsen opererer med et snævert  begreb  om  kohærens,  lokal  tekstkohærens. 69 Ifølge  denne  model svarer læsningen til konfigureringen af tekstens kontekstuafhængige information,  mens  integrationen  af  denne  information  på  globalt  niveau  anses som en sekundær strategisk eller problemløsningsorienteret aktivitet. Ifølge MIM etableres lokal tekstkohærens først og fremmest ved referentielle forbindelser. Den inferens der foregår automatisk, er altså referentiel inferens. Kausal inferens kan også foregå automatisk, men kun hvis den 1) er nødvendig  for  at  etablere  referentiel  forbindelse,  og  2)  kan  afledes  fra  viden  der allerede er tilgængelig (ko-tekstuel viden).

Global kohærens modellen (GKM) opererer med et bredere begreb om tekstkohærens. Ifølge GKM etableres kohærens når læsere slutter sig til 1) referentielle forbindelser mellem et lille sæt propositioner der er tilgængelige i korttidshukommelsen (lokal kohærens), og 2) kausale forbindelser der forbinder hver episode i en tekst fra begyndelsen til enden. 70 GKM antager at læsere etablerer kausale forbindelser ved at fastlægge hvorfor enhver handling og begivenhed er foregået. Kohærens skal således betragtes som forklaringsbaseret: Handlinger og begivenheder er kun forstået i den udstrækning at  læsere  kan  give  forklaringer  på  hvorfor  de  er  foregået.  Forklaringerne omfatter  information  om  årsager  og  motivationer  og  om  omstændigheder der går forud for eller muliggør handlinger og begivenheder. 71

66. Keenan et. al. p. 377-378. Graesser &amp; Clark, p. 70. Debra L. Long, Mark R. Seely, Brian J. Oppy &amp; Jonathan M. Golding: »The Role of Inferential Processing in Reading Ability«, B. K. Britton &amp; A .C. Graesser (eds.): Models of Understanding Text , New Jersey 1996.

67. Anthony J. Sanford: »On the nature of text-driven inference«, D. A. Balota, G. B. Flores d´Arcais &amp; K. Rayner (eds.): Comprehension processes in reading , New Jersey 1990, p. 516.

68. Keenan et. al., p. 377-78.

69. Long et. al.

70. Op.cit., p. 192-193.

Begge  disse  modeller  har  imidlertid  det  problem  at  de  kræver  en  klar redegørelse for hvad der menes med »nødvendig for en kohærent forståelse«. Som et fundamentalt problem peger Vonk og Noordman på at forståelse ikke er et absolut ('monolithic'), men et graderet begreb. 72 Men det kan en tekstforståelsesforsker jo ikke bruge til så meget. I stedet kan man overveje om andre  typer  af  inferens  end  dem  der  angives,  kan  være  nødvendige  for forståelsen. 73 F.eks. kan følgende relativt simple eksempel fra Tom Kristensens Hærværk give  anledning  til  overvejelser  om  vurderinger  af  adfærd, herunder sproglig adfærd, kan være nødvendige for forståelsen.

E.3. »Men det er vist skik i småborgerlige hjem, - så vidt jeg da ved - at præsentere. Det har jeg ladet mig fortælle. Og det er altså Stefan Steffensen, den eneste digter vi har haft i Norden siden Sigbjørn Obstfelder, og det er Ole Jastrau - du ved nok, Stefan - ham den kompromitterede anmelderen ved  løgnebladet derovre - overløberen  -  forræderen. - Ja, undskyld, Ole, sådan skal en gæst vist ikke optræde - «

Men Jastrau var allerede i færd med at bukke dybt og ironisk. 74

For at lave forbindelsen mellem ytringen i anførselstegn og den adfærd den efterfølgende sætning beskriver, er man nødt til have følgende informationer til rådighed: 1) at en af de kommunikative handlinger der udføres med ytringen, er en præsentation, 2) at denne handling hævdes som rigtig, 3) at den måde handlingen udføres på, giver anledning til tvivl med hensyn til om gyldighedskravet i forhold til normer og værdier blev hævdet med rette, 4) at en anden af de kommunikative handlinger der udføres med ytringen, er en undskyldning, 5) at en af de normativt rigtige reaktioner når man præsenteres er at bukke, 6) at der er en kontrastiv relation ('men') mellem en udført undskyldning for at en ytring ikke indfrier et gyldighedskrav, og en normativt rigtig reaktion på den kommunikative handling der er blevet undskyldt for

71. Op.cit., p. 193.

72. Wietske Vonk &amp; Leo G.M. Noordman: »On the control of inferences in text understanding«, D. A. Balota, G. B. Flores d'Arcais &amp; K. Rayner (eds.): Comprehension processes in reading , New Jersey 1990, s. 448.

73. Garnham &amp; Oakhill.

74. Kristensen: Hærværk .

('allerede'),  og  7)  at  man  -  når  man  overdriver  en  reaktion  ('dybt')  -  kan negere (eller ændre) reaktionens effekt ('ironisk').

Det antages at den gennemsnitlige læser uden problemer slutter sig til forbindelsen  mellem  ytringen  og  Jastraus  adfærd.  Det  forekommer  ikke desto mindre meget vanskeligt at redegøre for denne baglæns bridging inferens  om  motivationen  for  Jastraus  adfærd  i  MIM. 75 Da  denne  model  kun beskæftiger  sig  med  den  kontekstuafhængige information,  får  den  faktisk problemer  så  snart  personer  udfører  selvstændige  kommunikative  handlinger i fortællinger. Men også global kohærensmodellen har problemer for så vidt som kohærens begrænser sig til forklaringer på hvorfor en handling er  foregået. I eksemplet er det nemlig nødvendigt for forståelsen at kunne forklare  ikke  alene hvorfor  handlingen at bukke foregik, men hvorfor den foregik på den måde den gjorde, nemlig dybt og ironisk.

For at lave denne forbindelse må læseren for det første konfigurere handlingerne, herunder sproghandlingerne, og for det andet må læseren vurdere disse handlinger ud fra normer og værdier. Og det er netop betingelserne for at vise-fænomenet i forståelsen kan opstå, dvs. det at læseren ikke får noget fortalt om personernes hensigter, holdninger og egenskaber, men kan slutte sig til disse ud  fra personernes handlinger. Hvad angår konfigureringen af handlingerne, kan den ikke udelukkende ske på grundlag af sætningernes propositionelle strukturer. For så vidt som der indgår sproghandlinger, må den også ske på grundlag af sætningernes handlingsmarkører. Dernæst skal det  bemærkes at det  er den tekstuelle funktion der  markerer at der er en forbindelse mellem gæstens ytring og Jastraus adfærd. Og denne forbindelse kan ikke laves uden at henholde sig til markeringerne af hvilken inferens der er relevant for at lave forbindelsen, f.eks. at det med 'Men' præsupponeres at der er grunde til at Jastrau ikke skulle bukke, at tidsadverbiet markerer at Jastraus handling påbegyndes før gæstens ytring er afsluttet, og at informationsstrukturen markerer at dybt og ironisk er særlig relevant information. Hvad angår vurderingerne af handlingerne, kan de ikke ske på baggrund af propositionelle strukturer og ud fra semantiske regler (som f.eks. 'sortally correctness').  Det  er  en  sammenblanding  af repræsentationsniveauer. Vurderingen af handlingerne må ske på baggrund af en situationel model, og ud fra de kommunikationsetiske og kommunikationslogiske normer der gælder i  situationen  -  i  dette  tilfælde  ganske  særligt  den  forudsatte  gyldighedshævdelse  om  rigtig  ytring  og  indfrielsen  af  den,  og  høflighedsmaksimens regulering  af udvekslingen inden for rammerne af det accepterede formål at præsentere sig.

75. Selvom jeg ikke mistænker mine læsere for at være platte, skal det måske lige understreges at det at en tekstforståelsesteori der også omfatter illokutionære strukturer, kan redegøre for forbindelsen, selvfølgelig ikke har noget at gøre med at fortællerens tekst i Tom Kristensens roman Hærværk handler om talehandlinger (som spilopmageren Fish har foreslået i lignende tilfælde). Det gør fortællerens tekst i Tom Kristensens roman ikke.

Visefænomenet beror på - og må forklares ved - at den der handler, er i et forståelsesmæssigt afhængighedsforhold til den der konfigurerer handlingen og situationen der handles i. Dette forståelsesmæssige afhængighedsforhold  kan beskrives ved handlingens relation til de normer  og værdier der antages af den der konfigurerer handlingen i dens situationelle kontekst. Det er således netop det pragmatiske, normative begreb om tekstforståelseskompetencen  der  kan  forklare  vise-fænomenet.  I  denne  sammenhæng  har  jeg ikke beskrevet reglerne, principperne, maksimerne og betingelserne, og der er  således  heller ikke  grundlag for  at  udfolde  dette synspunkt.  Potentialet skal  dog  antydes.  Bemærk  f.eks.  gæstens  tredobbelte  distancemarkering 'vist', 'så vidt jeg da ved' og 'Det har jeg ladet mig fortælle'. Det er et brud med et specifikt tekstprincip om økonomi for relationen. Det kan give anledning til  en tolkning af gæstens relation til borgerlige konventioner. Og her viser  der sig  et misforhold mellem bestræbelsen på at lægge afstand til de borgerlige konventioner og det forhold at gæsten faktisk benytter sig af dem i  situationen (også  selvom gæsten benytter sig af dem til at fornærme Jastrau;  hvis  han  vitterligt  havde  så  stor  foragt  for  borgerlige  konventioner, kunne han have fornærmet Jastrau på en lang række andre måder). Misforholdet danner grundlag for at konfigurere personen som en der kun er antiborgerlig  i  teorien,  men  ikke  i  praksis.  Det  er  en  egenskab  man  f.eks. forbinder med en salonkommunist, og en sådan stereotypi kan aktualiseres hvis  flere  brud  understøtter  en  sådan  konfigurering  af  personen. 76 Den foreslåede tolkning hviler på et enkelt brud, og det er oftest et alt for tyndt grundlag at tolke på. For tolkningen på grundlag af brud gælder et princip om jo flere brud der kan understøtte tolkningen, jo bedre. Eksemplet tjener således udelukkende som illustration af det fænomen at brud kan foranledige tolkning.

Som det afgørende problem ved de redegørelser der skelner mellem nødvendig inferens og uddybende inferens, peger Sanford på at der ikke er en klart  defineret  grænse  mellem nødvendig inferens og uddybende  inferens. Tre forhold taler mod et klart skel.

For det første kan man konstatere automatisk forlæns uddybende inferens. Sanford henviser til et forsøg Sanford og Garrod har lavet med følgende teksteksempel (konstruerede eksempler noteres K.E.):

76. For  konfigurering  af  personer  på  grundlag  af  brud  i  fortællerens  sprogbrug  se  Simon Borchmann: »Tillid og mistanke i litterær tekstanalyse«, Lars Heltoft og Carol Henriksen (red.): Den analytiske gejst , København 2001.

K.E.1. John was on his way to school. He was worried about the math lesson. He hoped he could control the class today.

Når læsere bliver præsenteret for dette fragment af en historie, får de fleste af dem problemer med den tredje sætning og der er et signifikant fald i læsehastigheden. Og de får endnu større problemer hvis den efterfølges af

It was not a normal part of a janitor's duty.

Resultatet  af  disse  forsøg  indikerer  at  en  øvet  læser  gør  mere  end  blot repræsentere John som en menneskeligt hankønsvæsen - og det er udelukkende den information om John der meddeles. Det ser ud til at læsere for at forstå teksten også indplacerer John i en situation hvor han er en dreng der er  tydeligt  bekymret for  den  kommende matematiktime. John indsættes i rollen som skoledreng. Således, skriver Sanford og Garrod, forankrer roller personer som John til beskrevne situationer. Og denne forankring synes at være en central del af en normal forståelsesproces. 77 Forsøgsresultaterne er evidens for automatisk uddybende inferens. 78

For det andet kan man konstatere ufuldstændig baglæns inferens. Blandt de  klassiske  eksempler  på  dette  fænomen  fremhæver  Sanford  følgende spørgsmål:

## K.E.2. Can a man marry his widow´s sister?

Det svarer mange modtagere på uden at bemærke at en mand er død hvis han  har  en  enke.  Den  nødvendige  slutningsproces  der  når  frem  til  at »manden har en enke«, foregår altså ikke. Et andet eksempel er:

## K.E.3. This book fills a much needed gap.

77. Simon Garrod &amp; Anthony Sanford: »Refential processing in reading: Focusing on roles and individuals«, D. A. Balota, G. B. Flores d'Arcais &amp; K. Rayner (eds.): Comprehension processes in reading , New Jersey 1990.

78. Man kan dog tilføje at der er det problem med eksemplet at 'to school' og 'to work' må være semantiske modsætninger i konteksten. Og så udelukker 'to school' at John er på vej til arbejde. Denne semantiske lukning kunne de have undgået med brugen af bestemt form dvs. 'to the school'. Det tolkes snarere neutralt som en institution der både er en skole og en arbejdsplads. Og så er det spørgsmålet om de vil have fået samme resultater. Når de bl.a. beskæftiger sig med tolkning af determination, kan det undre lidt at de i det mindste ikke overvejer denne mulighed.

Det forstås ofte som en positiv bedømmelse af bogen. 79 Endelig kender mine læsere sikkert også eksemplet med flystyrtet på grænsen mellem to lande der giver læsere anledning til overvejelser over hvor de overlevende skal begraves.

Der er altså ikke alene evidens for forlæns inferentiel aktivitet, men også for en slags ufuldstændighed i baglæns inferens. Det underminerer en antagelse  om  at  der  kun  processeres  nødvendig  inferens  under  læsningen.  På denne baggrund foreslår Sanford en modifikation af reglen  om nødvendig inferens:  Der  er  visse  typer  af  inferentiel  aktivitet  der  må  udføres  for  at støtte forståelsen, men inferentiel aktivitet ud over denne kan finde sted, og de centrale aktiviteter kan være ufuldendte. 80

For det tredje - og det er så vidt jeg kan se den vigtigste kritik - peger Sanford  på  at  antagelserne  der  skelner  mellem  nødvendig  og  uddybende inferens,  overser  en  række  forhold  der  også  er  afgørende  for  om  en  given uddybende inferens foregår. Det kan illustreres med Schandorph-eksemplet. Hvis en læser præsenteres for:

K.E.4. Cand. Phil. Thorvald Petersen sprang ned fra en anden klasses waggon.

er det langt fra sikkert at læseren slutter sig til noget om Thorvald Petersens økonomiske situation. Men havde den været som K.E.5, er det straks mere sandsynligt, som K.E.6., måske endnu mere sandsynligt, som K.E.7., måske endda endnu mere sandsynligt, for slet ikke at tale om K.E.8. og K.E.9.:

- K.E.5. Det var en anden klasses waggon Cand. Phil. Thorvald Petersen sprang ned fra.
- K.E.6. Det må have været en anden klasses waggon Cand. Phil. Thorvald Petersen sprang ned fra.
- K.E.7. Den waggon Cand. Phil. Thorvald Petersen sprang ned fra, var en anden klasses.
- K.E.8. Den waggon Cand. Phil. Thorvald Petersen sprang ned fra, var naturligvis en anden klasses.
- K.E.9.  Tag  ikke  fejl  af  at  den  waggon  Cand.  Phil.  Thorvald  Petersen sprang ned fra, var en anden klasses.

Havde sætningen været som K.E.10.:

79. Garnham &amp; Oakhill (henviser til Sanford &amp; Garrod 1994).

80. Sanford, p. 522.

K.E.10.  Cand.  Phil.  Thorvald  Petersen  nærmest  snublede  ned  fra  en anden klasses waggon og benene eksede under ham da han ramte perronens trægulv.

er det tænkeligt at nogle læsere ville slutte sig til noget om Thorvald Petersens tilstand, f.eks. at han var beruset.

Eksemplerne kan illustrere Sanfords pointe, nemlig af inferens først og fremmest må betragtes som en funktion af 1) tekststrukturen, 2) af ordvalget og  3)  de  mekanismer  en  afsender  i  øvrigt  benytter  sig  af  til  at  fremhæve hvilken information der er relevant at inddrage i forståelsen af en sætning (3 er en kreativ oversættelse af 'topicalization devices'). 81 Det er altså ikke kun sætningens realisering af den propositionelle struktur der er afgørende for om inferens foregår, og hvilken inferens der foregår; det er også - som det er forsøgt  illustreret  med  de  konstruerede  eksempler  -  sætningens  informationsstruktur og dens handlingsmarkeringer. Sanford medgiver at nogle processer er mere vigtige end andre for integreringen af tekstens informationer til  en  kohærent repræsentation, men tilføjer at anaforer, tildeling af roller, tidslige anaforer, og kausal kohærens kun er nogle af de tilfælde hvor behovet for en forbindelse kan markeres eksplicit i teksten. 82 I  funktionel grammatisk terminologi kan det formuleres således at de teorier der skelner mellem nødvendig og uddybende inferens, negligerer sætningens tekstuelle og interpersonelle  funktioner. 83 Det  at  sådanne  funktioner  er  med  til  bestemme hvilken forlæns uddybende inferens der foregår, reducerer brugbarheden af distinktionen mellem nødvendig  og uddybende  inferens. 84 Det  kan  formuleres således at det i teksten er markeret hvilken inferens der er relevant for at skabe kohærens.

Som det fremgik af Sanford og Garrods eksempel, afleder læseren information  af  situationelle  modeller,  f.eks.  at  John  er  en  skoledreng.  Denne information  er  tilsyneladende  styrende  for  forståelsen  af  de  efterfølgende udtryksstørrelser. Det er derfor læsere får problemer. Noget tilsvarende har jeg forsøgt at vise i gennemgangen af Schandorph-eksemplet. Her var tre af de afledte informationer at Thorvald Petersens ikke er en yngling, at han har kørt med toget, og at han har kørt på anden klasse. Jeg antager 85 at der ville opstå problemer hvis tredje sætning i Schandorph-eksemplet havde set ud som i K.E.11, K.E.12. eller K.E.13..

81. Sanford, p. 520.

82. Sanford, p. 522.

83. Halliday.

84. Sanford, p. 520.

85. Testen er ikke foretaget endnu, men er under forberedelse.

K.E.11.  Cand.  Phil.  Thorvald  Petersen  sprang  let  ned  fra  en  anden klasses waggon og »satte af« med en vis gymnastisk dygtighed på perronens bræddegulv.

Thorvald Petersen kunne ikke andet end være i godt humør.

Han havde fødselsdag og skulle i Zoologisk Have med tante Ellen i Valby.

K.E.12.  Cand.  Phil.  Thorvald  Petersen  sprang  let  ned  fra  en  anden klasses waggon og »satte af« med en vis gymnastisk dygtighed på perronens bræddegulv.

Thorvald Petersen kunne ikke andet end være i godt humør.

For første gang i 10 år, skulle han ud at rejse med tog.

K.E.13.  Cand.  Phil.  Thorvald  Petersen  sprang  let  ned  fra  en  anden klasses waggon og »satte af« med en vis gymnastisk dygtighed på perronens bræddegulv.

Thorvald Petersen kunne ikke andet end være i godt humør.

På første klasse blev man trakteret med både cigar og cognac.

At Thorvald Petersen ikke er en yngling, at han har kørt med toget, og at han har kørt på anden klasse, er ikke nødvendigvis informationer læseren er blevet instrueret i  at  aflede,  dvs.  de  er ikke  nødvendige  underforståelser  eller implikationer. Men sådanne afledninger kan ikke desto mindre konstateres. For så vidt som tekstens udtryksstørrelser forstås på grundlag af konteksten, og  disse  informationer  indgår  i  konteksten,  må  sådanne  afledte  informationer også kunne have indflydelse på forståelsen af de øvrige udtryksstørrelser i teksten.

Som Garrod påpeger, er det forkert at forklare denne type informationsafledning med et traditionelt logisk inferensbegreb. Men det er spørgsmålet om pseudoinferens er en god betegnelse. Den eneste funktion denne betegnelse tjener, er at markere en opposition til den propositionelle redegørelse for  inferens.  En  anden  betegnelse  der  omfatter  denne  type  informationsafledning, ligger faktisk lige for i kognitionsvidenskaben. Her skelner man overordnet mellem sproglige logiske tilgange der opfatter informationsprocessering som logisk slutning ved hjælp af sproglige repræsentationer, og de psykologiske  problemløsningsorienterede  tilgange  der  opfatter  informationsprocessering som en heuristisk søgen ved anvendelse af repræsentationer der  på  en  eller  anden  måde  modellerer  problemsituationen. 86 Det  skal  tilføjes at Simon og Kaplan peger på at forskellen på logisk slutning og heuris- tisk søgen er en gradsforskel snarere end en artsforskel. Så vidt jeg kan se, falder en del af det der betragtes som forlæns uddybende pseudoinferens ind under den heuristiske processering.  Den type forlæns uddybende pseudoinferens der falder ind under den heuristiske processering, har jeg kaldt for hypoteser.  Vonk  og  Noordman  skriver  at  omfanget  af  den  inferens  der foregår i læsningen, er stærkt afhængig af læserens viden og læserens formål med tekstlæsningen. 87 Dette forhold antages af gælde i særligt udstrakt grad for hypoteserne.

86. Herbert A. Simon &amp; Craig A. Kaplan: »Foundations  of Cognitive Science«, H. A. Simon &amp; C. A. Kaplan: Foundations of Cognitive Science , Massachusetts 1989.

At  lade  hypoteserne  indgå  i  forståelsen  har  ikke  den  konsekvens  at forståelsen  bliver  en  psykolingvistisk  gætteleg.  I  min  redegørelse  har  jeg udpeget sproglige komponenter og strukturer der styrer informationsprocesseringen, foruden argumenter, prædikater og propositionelle strukturer. Når information  af  en  så  relativt  subjektiv  karakter  som  hypoteser  ikke  desto mindre må indgå i redegørelsen for tekstforståelsen, er det fordi en række konstaterede forståelsesproblemer og -fejl bedre kan forklares ved det heuristiske princip end ved inferensprincippet. Heuristisk søgen er hverken en så  pålidelig  eller  en så  stærkt  konventionaliseret  procedure  som  inferens. 88 Netop derfor kan denne processering bedre forklare forståelsesfejl og retrospektive  korrigeringer  af  forståelsen.  Hvis  der  udelukkende  var  tale  om information der - hvad angik nødvendighed for forståelsen - havde samme status som implikatur, måtte tekster der foranledigede forståelsesproblemer og -fejl, være kategorisk dårlige tekster. Og sådan forholder det sig ikke. Det eksempel  der  bedst  kan  støtte  denne  påstand,  er  kriminalromanen.  Kort sagt: For at blive overrasket over at butleren gjorde det, må vi have troet at det ikke var ham; men samtidig skal teksten muliggøre at det faktisk kunne være butleren »hele tiden« så at sige. I Sanford og Garrods eksempel K.E.1. er det særligt med hensyn til muligheden af at John kunne være en lærer, at der synes at være problemer. Den semantiske modsætning til 'to school' i konteksten må være 'to work'. Det foranlediger at en læser der processerer økonomisk, allerede i den første sætning lægger sig fast på at det er en dreng og dermed bl.a. udelukker mulighederne lærer og pedel.

Altså:  En tekstforståelsesteori  skal  kunne  forklare  hvordan  læseren  på grundlag af teksten foranlediges til at tro at John er en skoledreng selvom han ikke er det, at Thorvald Petersen har en følelsesmæssig tilknytning til sin  fødeby  selvom han ikke har det, og at det var konen der slog manden ihjel, når det faktisk var butleren.

Indtil  videre  har  tekstforståelsesforskning  undersøgt  meget  få  sprogbrugstyper, og teksteksemplerne har været af et relativt begrænset omfang.

87. Vonk &amp; Noordman, p. 459-462.

88. Grice.

Tilmed har Keenan et. al. påvist at de procedurer der anvendes til at konstatere inferens, er mindst lige så afgørende som inferenstypen, når man skal afgøre om en given inferens foregår. 89 Derfor står man sig også ved en vis forsigtighed når man skal fastlægge hvornår inferens foregår under læsningen, og hvilken type der er tale om.

En tekstforståelsesteori der udelukkende opererer med inferensprincippet  (dvs.  alt  det  der  falder  ind  under  implikatur 90 ),  har  vanskeligt  ved  at forklare  den  indflydelse  informationsafledning  der  ikke  er  markeret  som relevant, har på forståelsen af tekstens udtryksstørrelser. Det betyder også at den for det første har vanskeligt ved at redegøre for det fænomen at en hypotese  -  altså  en  umarkeret  informationsafledning  -  kan  understøtte  og uddybe en implikation, og at en implikation omvendt kan bestyrke en hypotese som det fremgik af gennemgangen af Schandorph-eksemplet. (Uddybning af implikation i rekonfigurering: Thorvald Petersen har meget brug for de femhundrede daler. Bestyrkning af hypotese: Thorvald Petersen er ganske givet ikke velstillet.) For det andet har den vanskeligt ved at redegøre for at læsere på grundlag af samme tekst kan lave både en »forkert« og en rigtig konfigurering.  Dvs.:  at  tekstelementer  kan  være  bifunktionelle  som  det fremgik af gennemgangen af Schandorph-eksemplet. (Omstændighedsangivelsen 'For første gang i ti år' kan både fungere som præmis for at han er glad netop fordi han skal se sin fødeby, og som præmis for at han nok ikke har en særlig positiv tilknytning til fødebyen.) Disse fænomener kan forklares med en heuristik.

En tekstforståelsesteori der udelukkende opererer med heuristiske procedurer, har til gengæld vanskeligt ved at forklare den høje grad af styring af informationsprocesseringen teksten yder. Dermed har den også svært ved at redegøre for at afsendere kan forlede læsere til at tage fejl som fortælleren i Schandorph-eksemplet kan gøre, som fortællere i kriminalromaner gør, og som Sanford og Garrod, så vidt jeg kan se, gør i forsøget med K.E.1. (se note 78).

Efter min opfattelse er det begrebet hermeneutisk proces der bedst kan dække  de  forståelsesfænomener,  der  er  beskrevet.  Det  hermeneutiske begreb om tekstforståelsesprocessen kan omfatte såvel heuristiske processer som  inferentielle  procedurer.  Endelig  omfatter  det  hermeneutiske  begreb om  tekstforståelse  også  læserens  viden  og  erkendelsesinteresser.  Og  som Vonk og  Noordman  peger  på,  er  både  læserens  viden  og  tekstlæsningens formål afgørende for hvor meget inferens der foregår og af hvilken type. Det kan forklare hvorfor en læser der både har en viden om Sophus Schandorph og om arbejdsmarkedsforholdene for akademikere i Danmark sidst i det nittende  århunderede,  kan konfigurere Thorvald  Petersen  som  en timelærer. Og det  kan  forklare  hvorfor  en  læser  med  romantiske  tilbøjeligheder  kan konfigurere Thorvald Petersen som en person med en stærk følelsesmæssig binding til fødebyen og i forlængelse heraf evt. tage forskud på en følelsesladet genforening.

89. Keenan et. al.

90. Grice.

I Schandorph-eksemplet er det præfigureringen af teksten - ganske særligt  informationsstruktureringen  -  der  gør  at  personen  kan  konfigureres som en der har  en  følelsesmæssig  tilknytning  til  sin  hjemstavn.  Man  kan fremhæve nyhedsfokuseringen af 'sin fødeby' som særligt udslagsgivende for denne konfigurering. Nu viser det sig imidlertid at denne konfigurering må opløses. Teksten bryder med principperne for informationsstrukturering, og det foranlediger en opløsning af den konfigurering der skete på grundlag af tekstens præfiguration. Fortælleren kan altså ved præfigurering af teksten foranledige en bestemt konfigurering og opløse den ved brud med præfigurationen.

Nu er det et meget simpelt eksempel. Den første konfigurering opløses hurtigt og rekonfigureres. Og den opløses direkte ved en anden præfigurering, dvs. ved eksplicitte markeringer af at læseren skal slette en konneksion og  slutte  sig  til  en  kontrastiv  konneksion.  Det  må  således  også  snarere betragtes som en tidlig advarsel til læseren om at forlade sig på præfigurationen  snarere  end  en  egentlig  strategi  der  går  ud  på  at  føre  læseren  bag lyset. Altså: Læseren der havde taget forskud på en følelsesladet genforening må tro om igen. Ved en refleksion vil den romantiske læser kunne se sine forventninger udstillet i en drøj realismes lys. Men der er vel at mærke udelukkende tale om en anskuelsespædagogisk advarsel og ikke et egentlig forsøg på at foranledige en refleksiv funktion.

I en lang række tekster advares læseren imidlertid ikke så hurtigt og slet ikke så direkte. Det er snarere undtagelsen end det er reglen i det materiale jeg har beskæftiget mig med (primært noveller (fra 1833-2000), men også enkelte romaner (fra 1857-1997)). Rekonfigureringen i disse sker heller ikke på grundlag af overensstemmelse med normsystemet, men på grundlag af brud med normsystemet. F.eks. kan hovedpersonen i fortællerens tekst i Knud Sørensens novelle »Forsikringen« umiddelbart konfigureres som selskabelig  og lidt naiv på grundlag af normsystemet i den første del af teksten. Men på grundlag af fortællerens og personens brud med normsystemet i hele teksten og ved et større fortolkningsarbejde kan personen konfigureres som grisk, sadistisk og kynisk. 91 Et  sådant  tekstligt  system  af  ansatser  til  divergerende  konfigureringer er befordrende for en refleksiv funktion.

91. Borchmann.

## Afsluttende bemærkning

Fra et eksegetisk synspunkt har Thorvald Petersens ikke på noget tidspunkt i  tekstforløbet haft en positiv tilknytning til sin fødeby. Det har han imidlertid fra et funktionelt synspunkt. I tekststykket er der ansatser til to forskellige konfigureringer af personen, og de må begge tilskrives en funktion. Den ene konfigurering sker på grundlag af normsystemet. Blandt de kommunikative standarder der er fastlagt af normsystemet, kan man fremhæve tekstlige komponenter og strukturer der er særligt udslagsgivende for denne konfigurering. Denne konfigurering antages at foregå intuitivt og mere eller mindre automatisk. Den anden konfigurering sker på grundlag af brud med normsystemet. Og den antages at være en kontrolleret forståelsesaktivitet.

For så vidt som fiktive fortællende tekster ikke er meddelelser, men skal foranledige en bestemt proces, må der opstilles et alternativ til den strukturelle, kompositionelle definition af personer i fiktive fortællende tekster: 1) Personen er semantisk set et system af ansatser, dvs. dynamiske semantiske enheder, til en konfigurering, snarere end den er en hierarkisk organiseret  semantisk  konfiguration  af  statiske  repræsentationelle  enheder.  2) Personen som sprogbrugsfænomen er ikke et semantisk konstrukt der skal rekonstrueres, men det processuelle korrelat til et system af ansatser til konfigurering. 3) Det processuelle korrelat kan omfatte divergerende konfigureringer således at det processuelle korrelat strækker sig over konfigureringer, opløsninger og  retrospektive rekonfigureringer i forlængelse af hinanden.

Denne  definition  af  personer  i  fiktive  fortællende  tekster  kan  kaldes funktionel. Den funktionelle definition har ikke den konsekvens at man ikke - fra et eller andet fortolkningsmæssigt synspunkt - kan tale om personen som et relativt stabilt fænomen. Den har den konsekvens at man i en karakterologisk  analyse  må  adskille  forskellige  konfigureringsmuligheder  fra hinanden.

124