Den sorte plet
Forfattere: Pablo Henrik Llambías
Tidsskrift: passage (1999-01-21)

l

## PABLO HENRIK LLAMBIAS

## Den sorte plet

Det er nat.  Tara  kører stærkt.  Tara er på vej hjem fra  et seminar i  Nyborg.  Tasken med hendes papirer ligger på sædet ved siden af hende.  Hun har ikke gidet at tage sin frakke af. Hun ved ikke rigtig om hun sveder eller ej. Hendes højre hånd tøver ved varmeanlægget.  Skal hun egentlig skrue  op eller ned? Hun vil bare hjem.  Hun er træt. Træt af, at høre på alle de andre, Deres evindelige ærekære forfængelighed, camoufleret som argumenter.  Hvorfor kunne de ikke bare indrømme, de havde ta­ get fejl? Hvorfor havde de ikke mod nok til at stå ved en fejlvurdering? Det er men­ neskeligt at fejle.

Tara  tager  det  ikke  personligt.  Hun  tager  det  ikke  personligt,  at  hun  havde  ret. Det var bare en formalitet. Ikke noget personligt. Tara tager ikke sit job personligt. Hun er bare en funktion.  Sygeplejerforkvinde. Hun skøtter sygeplejerskernes inter­ esser.  Det er det,  hun gør.  Og hun gør det, så godt hun kan. Med eller uden over­ bevisning.  Med eller uden ræson.  Med eller uden entusiasme.

Tara kan godt præstere entusiasme. Når det er nødvendigt. Som regel er det ikke nødvendigt. Det er som regel helt andre ting, der tæller.  Tilbud, aftaler,  byttehand­ ler  og  gensidige forpligtigelser.  Det er  det,  der  tæller.  Derfor  kan  Tara  bare  skiftes ud.  Skiftes ud med en anden person.  En anden person,  der kan være en lige så god sygeplejerforkvinde som hun. Eller måske bedre. Eller dårligere. Afhængigt af, hvem det nu præcis er,  der  bliver hendes afløser.  For det er sikkert. Der  bliver en afløser. Tara har  blot denne rolle til låns.  Og derfor udfylder hun den bare som om den er til låns. Alt andet er  lige meget.

Tara er lidt fjern.  Hun er langt  væk  i sine tanker.  Hun er  et andet sted.  Måske i Stettin?  tænker  hun for  sig  selv.  Hvorfor  ikke?  Hvorfor  ikke  Stettin?  Måske  det  er Stettin hun er i? Hun kigger ud gennem sideruden og ud på det landskab, hun ikke kan se.  Hun smiler for sig selv.  Hun har  aldrig  været  i  Stettin.  Hun ved ikke,  hvor byen ligger.  I Polen? Hvis den ligger i Polen,  hedder den sandsynligvis noget andet nu. Det er også lige meget. Det er København, hun er på vej til. Hun er på vej hjem.

Hun kniber øjnene sammen og kigger ud i natten. Den tomme landevej strækker sig  ud  foran  bilen.  Midterstriberne  glider  rytmisk  væk  til  venstre for  køretøjet  ef­ terhånden som det bevæger  sig fremad.  I mørket glimter asfaltens småsten når lyg­ ternes lys ind i  mellem reflekteres  i  den  rigtige  vinkel.  Ude  omkring  i  mørket må alting  stå helt stille.  Ude  omkring  er alting tavst,  kun bilen og  dens lys bevæger sig gennem landet. Det er  en af de dage. Det er en af de dage,  hvor Tara føler sig som det første og det sidste menneske i verden. Hun nærmer sig en krydsende bivej. Stri­ berne  bliver  dobbeltoptrukne,  en  vejø  giver  plads til  en  venstresvingsbane,  hajtæn- der afskærmer for den tilstødende vej. Der ser ikke ud til at være nogen anden tra­ fik.

Tara er faldet hen, da hendes opmærksomhed fanges af en ubestemthed, måske det var en lyd, måske en sten under dækket - hun når lige at tænke over det, hun når lige  at  blive  bevidst  om,  at hun undrer sig,  før det  sker. Bilen kommer  ud af kon­ trol. Hun kan ikke holde den ved hjælp af rattet. Forhjulene  lystrer  ikke. Så kom­ mer bilen i  udskridning.  Og så letter bilen.

Noget,  eller andet har  ramt bilen eller  trukket i bilen,  eller  på anden måde for­ årsaget dette. Tara nærmest bare ænser det hele. Hun sidder uanfægtet inde bag rat­ tet og kigger ud gennem vinduet, som forsøger hun at tyde et vejskilt. Tara er ikke bange, mere betuttet. Hun skæ\_nker ikke det forhold en tanke at om lidt, når denne uvirkelige rotation er slut, vil v�t-og  tyngdekraft sætte både hendes og bilens ydre skal på prøve. Om lidt vil bilen blive knust mod asfalten, mod et autoværn,  mod en bropille.  Tara  tænker  ikke  på  det.  Tara  sidder  bare  bag  rattet  og  kigger  ud  i  den svimlende nat.

Hun rækker hånden ud efter handskerummet. Der finder hun famlende sine ci­ garetter frem. I samme bevægelse hun trækker hånden tilbage fra handskerummet trykker  hun  bilens  lighter  ind. Hun  har  gjort  dette  mange  gange fø�. Hun slipper ikke koncentrationen mod det hvirvlende  mørke udenfor. Hun holder fast i  rattet med  venstre  hånd. Hun spekulerer  på,  om  hun  skal  tænde  for  radioen. Eventuelt sætte et bånd på. Hun har været glad for den båndspiller. Bilen var det eneste sted, hun havde tålmodighed nok til at lytte til klassisk musik. Bilen var det eneste sted, hun  var  tvunget  til  at  sidde  stille. Fugaer. Bach. De  metrisk  manende fingre. Tara ser det for sig. Hun smiler. Hun beslutter sig for ikke at tænde for musikken. Hun nyder organistens fraseringer i tavshed. Hun nyder nattens stilhed. Bilens motor hø­ res ikke længere.

Ligtheren springer ud. Hun fører hånden ned uden at kigge ned. Et kort blik ned. Så fører hun lighteren op til munden, hvor hun har anbragt en cigaret. Med tilfredse sug f'ar hun ild i den. Hun nyder det sædvanlige lille pust af ristet tobak i øjeblikket før der egentlig antændes en glød. Så den blå røg.  Suget. Inhaleringen. Hånden op til·  cigaretten igen. Lighteren sad allerede nede i sin holder igen:.

Roligt bevægede hun rattet fra side til side, selvom  der egentlig ikke  var  grund til det længere. Alt omkring bilen var udgjort af et ubestemmeligt mørke, hvor kun svage lysglimt antydede tid og  sted. Bilen sejlede  af sted som båret af  et  duvende skib, ind og  ud mellem de lyssvage konturer, frem gennem den silkeagtige æter og hen mod et sted, som Tara ikke havde nogen anelse om eksisterede. Hun havde læ­ net sig roligt tilbage. Hun var overbevist om, at det hele var som det skulle være.

Lyset begyndte at fortætte sig til fastere konturer. Skarpe hjørner i grålige nuan­ cer dukkede op af det, der li gn ede tåge i natten. Genkendelige former så som linier, cirkler,  firkanter  og  trekanter  syntes  at  samle  sig  i  grupper,  forlængelser  og  syste­ mer. Systemer, der udviklede sig til at omfatte kuber,  kugler og kegler. Og hvis ele­ menter fik overflader;  antydninger  af farver,  teksturer  og  mønstre. Tågen syntes  at fortætte sig til partikler,  der igen fortættedes til massiv  masse. Massen samlede sig i figurer, der nu ikke bare var geometriske referencer, men noget der li gn ede ... Tara stirrede  ud gennem forruden ... det li gn ede  ... ja,  det li gn ede:  biler. Det  var  biler. Tara så biler. Eller  rettere:  hun  så  kuber,  kugler  og  kegler,  der  begyndte  at antage form som karrosserier; hun så cirkler, der begyndte at blive til hjul; flader,  der blev til plader. Det forekom som biler på te gn ebordet, hvor farve,  glans, og detaljer som dørhåndtag og pyntelister bliver ført på lidt efter lidt. Så toner rudernes skær frem, så  sæderne  og  al den øvrige  indmad.  Og  til  sidst fik Tara øje  på et menneske. Der sad et menneske inde i den bil, Tara kiggede på. Det sad med ryggen til. Tara kunne ikke se andet  end en ubevægelig nakke  beklædt  med hår. Det  så  ud som  om  den tilhørte en mand. Hendes øjne vandrede. Hun opdagede, der ikke bare var tale om en bil,  men om mange biler. Og at hendes egen bil blot var en ud af flere i en lang kæde. Tara sad inde i sin egen bil lige som hundredvis - ja,  så mange syntes der at være - af andre personer inde i deres biler. Taras bil befandt sig midt i en mængde af andre biler.

Tara slap med et smil rattet. Der var ingen grund til at styre længere. Det var helt tydeligt, at hendes bil styredes af kræfter, der lå langt uden for denne. Taras bil ind­ gik i  en  større  sammenhæng. Den bevægede sig  nøje synkroniseret med de  andre. Det var ikke tilfældigt, hvordan bilerne lå i forhold til hinanden - der, i det natsorte himmelrum,  hvor  stjernerne  sås  i  det fjerne,  langt  væk og  rundt  om  det  hele. Bi­ lerne syntes at danne et mønster.

Tara hilste venligt over på en kvinde i en bil, der svævede over for hendes. Kvin­ den, der var en dame på omkring de 55 år,  smilte lige så venligt tilbage. Så nikkede Tara til den mand, hun havde set i bilen foran sig. Han havde vendt sig om, så han kunne se på hende. Så han ud som om han flirtede? Det gjorde han vel. Hun havde afpasset  sit nik efter dette forhold. Venligt,  men ikke  indladende.  Så kastede  hun et nøjere blik  på den struktur, bilerne syntes at være  underkastet.

Hvor mange biler, der helt nøjagtigt var tale om, var umuligt at sige. De fjerneste befandt sig  så langt  borte  at Tara  kun  kunne  formode  at  der  var  biler  endnu  læn­ gere væk  end disse. Desuden syntes den orden, hvormed de lå i forhold til hinan­ den at antyde at .ordenen  fortsatte  ud i  det uendelige. Der  syntes ikke  at være no­ gen begyndelse  eller  nogen slutning  på den formation,  bilerne udgjorde.

Den bil,  der  holdt foran hende,  bilen  med den måske flirtende  mand  i,  var  be­ gyndelsen  på  en tilsyneladende  uendelig  lang  kæde  af  biler  med bilister  i. Kæden syntes at være snoet i en nøjagtig  venstredrejet spiral. Bilerne havde forskellige far­ ver,  men  det  virkede  ikke  til  at  være  tilfældigt,  hvorledes  disse  farver  fordelte  sig. Tara syntes at kunne se et mønster, men var ikke sikker.

Den bil damen sad i, syntes at tilhøre en anden langstrakt kæde af biler; en kæde, der ligeledes  udgjorde en spiral. Men  denne spiral berørte  ikke  på  noget  tidspunkt den spiral Taras  bil  var en del  af. Den  var højrespundet og  var  omhyggeligt  viklet ind i Taras spiral på en måde så der opstod et smukt, afbalanceret mønster.  Bilerne i d am ens kæde syntes ligeledes at være farvet efter et bestemt system, således at der alt i alt fremstod et meget overvældende syn for Tara. Tara kunne, hvis hun satte sig over  på  passagersædet,  kigge  lige  ned  midt  i  mellem  de  to  spiraler,  således  at  der nøjagtigt i midten af den langsomt roterende hvirvel, de tilsammen udgjorde, var et fuldstændig  sort  forsvindingspunkt. Hun lagde mærke til,  det tilsyneladende heller ikke  var tilfældigt,  hvilke  mærker  bilerne  var  af. Der  var  flere  små og  almindelige biler,  end der  var store og usædvanlige. Taras gamle Ford Fiesta var ikke den  æld­ ste  bil i  rækken,  bemærkede hun  sig med tilfredshed. Der var flere deciderede ve­ teranbiler  blandt de mange biler.

Hun vendte sig om og fik øje på en ganske ung mand, der sad i bilen bag hende. Han virkede en smule usikker og  smilede  derfor  lettet tilbage,  da hun sendte h am et venligt og roligt smil. Hans bil holdt en smule skævt i rækken. Det så ikke ud til, den sad helt fast.  Den sad og sitrede og syntes at kunne falde ud. Det var vel der­ for  han  var  urolig,  tænkte  hun.  Hun kunne ikke gøre andet end at smile  til h am . Han skulle ikke  tage  det personligt,  tænkte  hun  og  vendte  sig  om.  Han skal  ikke tage det personligt.