Kritik af kritik af Ovartaci & Galskabens Kunst – og hvad et museum potentielt kan bruge kunstkritik til
Forfattere: Anna Liv Bolther
Tidsskrift: periskop (2019-05-22)

## Kritik af kritik af Ovartaci &amp; Galskabens Kunst - og hvad et museum potentielt kan bruge kunstkritik til

'Ovartaci-udstillingen  på  Kunsthal  Charlottenborg  har fået  anmelderne  op  på  mærkerne.  Der  skrives  dansk kunsthistorie,  så  det  slår  gnister'  (Pernille  Albrethsen, 'Overtosse,  outsider  eller  en  stor  kunstner?', Weekendavisen ,  13.10.  2017).  Sådan  indledtes  et  sidelangt  skriv i Weekendavisen s  kultursektion i efteråret 2017. Om der ligefrem  blev  skrevet  kunsthistorie,  ved  undertegnede ikke, men kunstkritik blev der skrevet masser af. Lige fra udstillingen  åbnede  dørene  d.  15.  september  2017,  blev Ovartaci &amp; Galskabens Kunst præsenteret  og  diskuteret i  nyhedsmedier  fra Berlingske og Kristeligt  Dagblad til Vice og Euroman (sidstnævnte med den friske overskrift 'ER  DU  TOSSI,  DET  ER  KUNST').  At  inddrage  udstillingen som refleksion over dansk kunstkritik i dag føles oplagt,  da  der  her  blomstrede  en  usædvanlig  lang  og bred dialog med værk og kunstsamtid i fokus. Alle talte om Ovartaci. Dertil præsenterer omtalen af udstillingen fremherskende  temaer  i  kunstkritik  i  dag,  eksempelvis kuratoren som tydelig karakter og de sociale medier som slagmark for kritik. Mest interessant, for mig, er tanken om at bruge kunstkritik til noget . Det er uhyre relevant at have in mente, at Museum Ovartaci, der til daglig udstiller Ovartacis værker, står over for at skulle skabe et helt nyt museum i 2020.

## Kritik af en udstilling (aldrig af Ovartaci)

Ovartaci  er  Danmarks  mest  kendte  'outsiderkunstner' og skabte sit oeuvre i en periode som psykiatrisk patient fra  1929  til  sin  død  i  1985.  På  udstillingen Ovartaci  &amp; Galskabens Kunst blev  værker flyttet fra Museum Ovartaci,  på  psykiatrisk  hospitals  matrikel  i  Aarhus,  og  ind på  Kunsthal  Charlottenborg.  Her  blev  de  præsenteret  i særligt designede montrer, glasplader, som tæt indkapslede kunsten 'i luften', opretholdt af klodser af indfarvet beton. Der hang også værker langs væggene, og en ældre dokumentarfilm  kørte  i  loop.  Sidestillet  med  Ovartaci var  en  gruppe  samtidskunstnere. At Ovartaci er enestående, var der bred konsensus om i modtagelsen - faktisk har  jeg  ikke  kunnet  opspore  et  eneste  sted,  hvor  selve kunsten  omtales  negativt.  Kritikken,  der  'slog  gnister', var derimod en diskussion om, hvordan man bør udstille Ovartacis  værker  -  en  kritik  ofte  adresseret  direkte  til kurator  Mathias  Kryger  (Kryger  optræder  med  navn  i stort set alle skriv om udstillingen, i citat, hyldet eller som syndebuk).  Tre  markante  indslag  var:  Kaspar  Bonnéns 'En alien i en glasbutik' på Kunstkritikk.dk ,  Rune Gades 'Konform  udstilling  om  Ovartaci  gør  galskaben  til  hip kunst' i Information og  Matthias  Hvass  Borellos  'Ovartaci og institutionens (over)magt' på Kunsten.nu .

Ovartaci &amp; Galskabens Kunst , 2017. Kunsthal Charlottenborg. Foto: Anders Sune Berg.

I  Bonnéns  kontekstualiserende  kritik  placeres Ovartaci &amp; Galskabens Kunst som produkt af en interesse for det spirituelle, noget, Bonnén tilskriver et 'åndeligt tab' i  samtidskulturen.  Samtidskunsten  berører  muligvis  de samme temaer, som tilknyttes Ovartaci (psykiatri, institution, køn), men gør det med en distance, Ovartaci ikke kendte til. Derfor bliver det også for Bonnén svært at se sammenhængen med de ellers interessante samtidsværker på Charlottenborg. Han savner at se den nænsomhed, Ovartaci praktiserer. Bonnén skriver: 'Jeg mangler at se de hjemmelavede værktøjer, hans små objekter, pibehoveder,  amuletter,  papmacheånder  -  de  for  ham  levende væsner.'  Udstillingen  minder  Bonnén  om  de  etnografiske  afdelinger  på  Nationalmuseet,  hvor  andre  kulturers besjælede  objekter  er  sat  bag  glas  og  ramme:  'Ånderne ophængt og udstillet - ikke som venner, men som kunstgenstande.  Det  er  den  form  for  barbari,  vi  lever  under' (Kaspar Bonnén, 'En alien i en glasbutik', Kunstkritikk. dk , 26.9.  2017,  http://www.kunstkritikk.dk/kritikk/enalien-i-en-glasbutik/?d=dk).

Bemærkelsesværdigt  var,  hvordan  kritikere  dedikerede tid og ord på nøgternt at gå i kødet på parateksterne. Dette er Gades anmeldelse i Information et  godt eksempel på. Indledende adresserer han, hvordan udstillingen starter med en 'konventionel biografisk oversigt'. Dette er ifølge Gade i kontrast til hele Ovartacis person og produktion. Udstillingsdesign og formidling får sig generelt en omgang, og kritikken får også modtager på: 'Ovartacis arbejder er virkelig interessante, men kurateringen, som Mathias Kryger har foretaget, forsømmer at hjælpe med at forstå, hvordan de er interessante.' Ligesom Bonnén føler Gade, at det holistiske og frie negligeres. Sammenfattende for mig står sætningen: 'Værkernes glødende radikalitet kunne have fortjent en vitalistisk og sprællende præsentation [...]' (Rune Gade, 'Konform udstilling om Ovartaci gør galskaben til hip kunst', Information , 29.9. 2017).

Kernen i Borellos anmeldelse er, i dur med Bonnéns og Gades, at Ovartaci ikke hører hjemme i kunstmiljøets 'hvide kube' og dennes distancerende miljø, som Borello indledende præsenterer. Særligt interessant er Borellos afsnit  'I  mørket  møder  vi  hinanden'.  Han  perspektiverer  her,  som  Bonnén, til det kulturhistoriske museumsrum, men ser potentiale i '[…] de etnografiske samlingers mørke  vægge,  lyddøde  inventar  […]  Her  er  mørket  en form  for  mellemmenneskelig  udvekslingskanal,  en  tunnel til bevidsthedens transport til en anden virkelighed' (Matthias  Hvass  Borello,  'Ovartaci  og  institutionens (over)magt', Kunsten.nu ,  3.11.  2017,  https://kunsten.nu/

1551

journal/ovartaci-institutionens-overmagt/). Måske taler Bonnén egentlig  mest  om montrer og  Borello  om stemning ,  men  dialogen  -  en  samtale  om,  hvordan  Ovartaci bør  udstilles  -  anmeldelserne  imellem  er  spændende. Borello fortæller om sine besøg på Collection de l'Art Brut i Lausanne, et berømt outsiderkunstmuseum, og han bruger museet, der også er mørkt og tyst, som et forslag til den rigtige måde at udstille Ovartaci på.

Fælles  for  de  tre  anmeldelser  er  en  kombination  af følelser og faglighed. Kritikken var alt andet end passivt registrerende, men dybtfølte forslag om at gøre tingene anderledes.  Både  Kryger  og  Charlottenborgs  direktør Michael  Thouber  reagerede  løbende  på  anmeldelserne, bl.a. på de sociale medier, hvilket gjorde samtalen ekstra levende.

## Overskrifter, pronomener og kritik på de sociale medier

Som ansat på Museum Ovartaci var det fantastisk at se Ovartacis værker i kontekst af Kunsthal Charlottenborg, og det var nervepirrende at læse kritikken, der fulgte med. Jeg selv er glad for montrerne og synes, de præsenterer Ovartacis  flydende  verden  godt.  Jeg  forstår  tanken  om et  mørkere  rum,  men  synes,  det  er  lidt  banalt.  Jeg  ville gerne  se  tidslinjen  sløjfet,  fordi  Charlottenborg  kunne

Ovartaci &amp; Galskabens Kunst , 2017.

Kunsthal Charlottenborg.

Foto: Anders Sune Berg.

være  gået  hele  vejen  med  en re-institutionalisering (et buzzword  i  debatten).  At  udelade  baggrundshistorien ville være umuligt i Aarhus, hvor Ovartaci er folkeeje og kunstnerens fortælling kendt af de fleste. Hvis værkerne i København havde stået frit uden biografi, var de måske blevet læst på en anden måde? Men det skete ikke, og med Charlottenborgs  toneangivende  titel Galskabens  Kunst kom  overskrifter  som:  'Alle  elsker  den  gale  kunstner' (Sarah Iben Almbjerg, Berlingske Tidende ,  15.9.  2017) og 'Et skizofrent geni?' (Lisbeth Bonde, Kristeligt Dagblad , 17.10. 2017). Alligevel synes jeg, at netop kritikken formåede at åbne for Ovartaci som mere end 'gal' på en måde, Charlottenborg ikke gjorde, og vi heller ikke altid gør i Aarhus (som når man igen under en omvisning giver efter for gæsternes ønske om at starte med historien om Ovartaci, der amputerer sin penis).

Outsider-mærkatet blev vendt en del i den overordnede debat om, hvordan Ovartaci bør udstilles. Heftigst var dog debatten om, hvorvidt Ovartaci, der først var mand, men i en lang periode af sit liv kvinde, bør benævnes 'han' eller 'hun'.  Kritikere  tog  stilling  ved  at  vælge  ét  pronomen over et andet. Artiklen 'I Aarhus er kunstneren Ovartaci 'han', i København 'hun'' (Nicoline Larsen, Vice , 3.10.2017, https://www.vice.com/da/article/mb7xk3/i-aarhus-erkunstneren-ovartaci-han-i-koebenhavn-hun-derfor-erdet-vigtigt-broadly) er - ud over den, fra et jysk standpunkt, lettere generaliserende overskrift - en god introduktion til emnet. Kort beskrevet vælger Museum Ovartaci at bruge 'han' på baggrund af kilder, der fortæller, at Ovartaci sidst i sit liv ønskede at være en mand igen. Diskussionen er ikke ny på museet i Aarhus - hvor der også er ansatte, der siger 'hun' (trods vi er fra Jylland). Oprindeligt skrev Charlottenborg også 'han', men efter ophedet kritik, bl.a. på de sociale medier, ændrede kunsthallen det til 'hun'. Spændende er, hvordan et onlinepanel af kritikere var med til at få gennemført en konkret kuratorisk ændring.

## Kunstkritik omsat til praksis

Mens Ovartaci  &amp;  Galskabens  Kunst løb  af  stablen,  var fremtiden for Museum Ovartaci uvis, idet museet skulle finde nye lokaler uden for psykiatrisk hospital. Løsningen

Ovartaci &amp; Galskabens Kunst , 2017. Kunsthal Charlottenborg. Foto: Anders Sune Berg.

albrethsen-3/?d=d).  Udstillingen,  kuratoren,  'den  hvide kube' - og dens kritikere! - har uomtvisteligt været med til at sikre Ovartacis fremtid.

blev i samme periode fundet, og som museumsleder Mia Lejsted  udtalte,  var  Charlottenborg-udstillingen  vigtig: 'Der har været stærke kræfter med til at finde løsningen, og det har uden tvivl spillet ind, at Ovartaci lige nu får stor opmærksomhed  gennem  en  udstilling  på  Charlottenborg  i  København'  (Hans  Pettersen,  'Ovartaci-museet skal  flyttes  til  Journalisthøjskolen', Århus  Stiftstidende , 20.10. 2017). Udstillingen var et interessant eksempel på, hvordan  den  etablerede,  hippe  institution  er  magtfuld (og  hvordan  kunstkrikken  er  selektiv).  Bonnén  skrev i  sin  tekst: 'At tage til Risskov var som at træde ind i en hemmelig overset verden, man blev medlem af en særlig klub.  [...]  en  mental,  sanselig,  mystisk  og  transcendent oplevelse […]' (Kaspar Bonnén, 'En alien i en glasbutik'). Jeg er, som mange af kritikerne, ikke sikker på, at Ovartaci passer ind i den 'hvide kube'. Det er dog desværre hårdt at drive museum i 'en hemmelig overset verden', og det tiltrækker  ikke  mange  kunstkritikere  eller  fondsmidler. 'Før  Charlottenborg  diskede  op  med  Mathias  Krygers ambitiøse,  museumsværdige udstilling,  havde  jeg  aldrig set  et  eneste  af  Ovartacis  fantasy-værker  IRL,'  skriver Pernille  Albrethsen  d.  22.  december  i Kunstkritikk.dk 's julekalender  (Pernille  Albrethsen,  22.12.  2017,  http:// www.kunstkritikk.dk/artikler/22-december-pernille- I  udformningen  af  det  nye  Museum  Ovartaci,  langt væk fra det sted, hvor Ovartaci levede og producerede sin kunst, er vi alle bange for at miste det unikke og sanselige. Museet kan aldrig blive det samme på en anden geografisk lokalitet. Men måske kan det blive fantastisk på en anden måde? Her er det oplagt at skæve til kritikken af Charlottenborg-udstillingen: finde en formel, der kan medbringe noget  af  magien  og  nænsomheden,  som  Bonnén  priser, lade sig inspirere af lignende museer rundt i verden, som Borello  foreslår,  eller  indføre  en  mere  ukontrolleret  og fri udstillingsform, der matcher Ovartacis eget liv og stil, som Gade kunne ønske sig. I den forstand vil kritik blive anvendt i sin helt klassiske form: som forslag til forbedring. Måske skulle man også eksperimentere med pronomener? Som perspektivering til det samlede udstillingslandskab i Danmark er det vigtigt at huske, at kunstkritik næsten  altid kan  bruges  til  noget .  Tit  går  bølgerne  højt grundet en kritik - anmelderen har simpelthen ikke fattet pointen, eller måske er teksten alt, alt for subjektiv? Nogle gange er kritikken også helt hen i vejret - eller værre: forsigtig og ligegyldig. Til tider er den danske kunstkritik dog heldigvis god. Den gode - og kritiske - kritik som den, jeg lige har berørt, viser os nye sider af kunsten og påpeger lag, som kurator og institution måske ikke selv var bevidste  om.  Blev  både  positiv  og  negativ  kritik  i  højere  grad betragtet som værdifulde input, man kan bruge til noget , og  som  oplæg  til  samtale,  tror  jeg,  både  udstillinger  og kunstkritik ville turde udfolde sig endnu mere.