Hvorfor spilde tiden med kvindelig idrætsledelse?
Forfattere: Linnea Ytting
Tidsskrift: forumforidraet (2006-07-01)

## Hvorfor spilde tiden med kvindelig idrætsledelse?

Kønskonstruktioner og ligestillingsmæssige tiltag i den frivillige idrætsledelse

## Af Linnea Ytting

En  kvalitativ  analyse  af  unge  frivillige idrætslederes idrætsvaner, hverdag og tanker om idræt 1 viser, at problematikken vedrørende de manglende frivillige kvindelige idrætsledere drejer sig om, at kvinder skal ville magten, og at magten skal ville kvinderne. Denne artikel har til formål at vise nogle  af  de  kønskonstruktioner,  der  eksisterer  i  idrætsorganisationerne,  da  de  har indflydelse på kvindelige idrætslederes lyst til og muligheder for at bestride de frivillige  ledelsesposter.  Artiklen  formidler endvidere en undersøgelsesmetode, der kan benyttes af andre, der er interesseret i at lave tilsvarende analyser af kønnets betydning. Derudover vil den overordnede ligestillingsdebat  i  de  danske  idrætsorganisationer blive inddraget, da den i de seneste  år  har  taget  en  mere  politisk  drejning end tidligere, hvilket kan medføre ligestillingsmæssige forandringer i idrætsorganisationerne.

## Ligestilling i idrætsorganisationerne

Argumentet for at få flere unge kvinder engagerede i frivillig idrætsledelse skal ses i lyset af følgende faktorer: Konkrete tal der dokumenterer problemet, de historiske aspekter,  et  ligestillingspolitisk  synspunkt og  idrætsorganisationernes  ønske  om  at engagere flere unge idrætsledere.

Der er generelt i toppen af dansk idrætsledelse  en  lav  kvindedeltagelse.  På  nuværende  tidspunkt  sidder  der  2  kvinder  i Danmarks Idræts-Forbunds (DIF) bestyrelse på 10 medlemmer, og 6 kvinder har været repræsenteret igennem de over 100 år, bestyrelsen  har  eksisteret.  Kvinderne  udgør 39,2% af medlemmerne i DIF, og det kan således opfattes som bemærkelsesværdigt, at DIF kun har 2 kvinder repræsenteret i deres bestyrelse. Man har en tilsvarende situation i Danske Gymnastikog Idrætsforeninger (DGI), hvor 47% af medlemmerne er kvinder, men kun 3 kvinder sidder i hovedbestyrelsen 2 . Man finder dog flere kvinder på ledelsesposter, jo længere ned i systemet man kommer, men generelt er kvinderne underrepræsenteret på alle ledelsesposter selv i de idrætsgrene, hvor der er stor kvindedeltagelse 3 .

Anskuer  man  problemstillingen  fra  en historisk vinkel, finder man hurtigt ud af, at den ikke er ny. Bevægelsen »kvinder og idræt« blev i 1982 oprettet på baggrund af en kritik af kvinders manglende indflydelse på idrættens udvikling, økonomi og beslutningsprocesser. Bevægelsen iværksatte en strategi, der byggede på et ønske om at få  flere  kvindelige  deltagere  og  ledere  i idrætsorganisationerne.  I  de  efterfølgende år blev der blandt andet arrangeret seminarer og konferencer med deltagelse af kvindelige idrætsledere. I 1983 afsluttede seminaret med en høring, hvor pressen, idrætsforskere  og  daværende  formand  for  ligestillingsrådet,  Helle  Degn,  var  indbudt. Her blev det besluttet, at DIF skulle ansætte  en  kvindeidrætskonsulent,  som  skulle udarbejde handlingsplaner med den overordnede målsætning at få flere aktive idrætskvinder og kvindelige ledere på alle niveauer. I 1985 blev roeren Hanne Petersen  valgt  ind  i  DIF's  bestyrelse,  hvilket styrkede kvinderepræsentationen 4 .

Endnu et ligestillingsmæssigt tiltag blev i 1992 iværksat, da DIF indgik i et nordisk samarbejde  om  en  konference,  der  havde til  formål:  » At sætte fokus på rekrutteringen  af  kvinder  og  fastholdelse  af  kvindelige idrætsledere indenfor idrættens organisationer « 5 .  I  evalueringen  af  konferencen konkluderede man blandt andet, at der i høj grad burde satses på de unge, da alle var enige om, at der var et behov for at få en ny generation ind i idrætsledelse. Man kan således tro, at der efter denne nordiske debat  og  1980'ernes  ligestillingstiltag  er sket en ændring af kvinderepræsentationen i den frivillige idrætsledelse i DIF. Dette er ikke  tilfældet.  DIF  valgte  i  1998  at  nedlægge  deres  ligestillingspolitik  med  den begrundelse, at den alligevel ikke gav nogen  resultater.  Hanne  Petersen  blev  også træt af at kæmpe for ligestilling og gav ved sin afsked i 1994 udtryk for sin frustration ved at  påpege,  hvor  vanskeligt  det  var  at skabe forandring i DIF og arbejde i en så mandsdomineret  organisation 6 .  Går  man ind på DIF's hjemmeside i dag, vil det ikke være muligt at finde oplysninger om organisationens holdning til kvinderepræsentationen i frivillig idrætsledelse.

DGI har også kun sparsomme udtalelser vedrørende  deres  holdning  til  kvinder  og frivillig idrætsledelse, men nævner i deres fremtidsvisioner: » Vi skal i særlig grad arbejde på at identificere - og ændre - dele af  vores  tænkemåder  og  strukturer,  som gør det vanskeligt for kvinder at deltage i frivilligt  lederarbejde .« 7 DGI  er  således opmærksom på problemstillingen, men angiver  ingen  løsningsforslag.  DGI  udtrykker endvidere et ønske om fortsat at motivere gruppen af unge frivillige idrætsledere (16-24 årige), fordi de udgør gruppen af mest aktive medlemmer, der er involveret i frivilligt foreningsarbejde. De unge repræsenterer samtidig foreningernes næste generation, og er vigtige at fastholde, for at foreningerne  har  mulighed  for  at  udvikle sig i takt med medlemmernes ønsker. DGI påpeger  i  denne  sammenhæng,  at  det  er problematisk, at gruppen af unge idrætsledere kun bliver på posterne i en relativ kort periode,  hvorved  foreningerne  hele  tiden er  nødt  til  at  rekruttere  nye  ledere  samt foretage vedvarende lederpleje 8 .

Kulturministeriet iværksatte i 2002 et pilotprojekt med titlen: » Kortlægning af kvinders deltagelse og repræsentation i idrættens ledende organer, samt i idrætsorganisationernes administrative ledelse.« Det politiske ligestillingsmæssige argument for at  gennemføre  et  sådan  projekt,  beskrives som  følgende:  » Regeringen  beklager  den lave repræsentation af kvinder i politik, erhvervsliv og idræt. Ressourcer går tabt, når kønsfordelingen er skæv. Desuden betyder kvinders  og  mænds  forskellige  erfaringer og interesser, at væsentlige dimensioner af samfundslivet  holdes  ude,  når  kvinderne ikke deltager i beslutningerne.« 9

Problemstillingen er således kommet på den politiske dagsorden, og man kan derfor formode, at der er ændringer på vej. Det er dog stadigvæk uvist, hvad resultaterne og følgerne vil blive, og en diskussion af denne politiske dimension vil være nødvendig for  at  få  en  helhedsforståelse  af  kønsproblematikken i idrætsorganisationerne.

## Det problematiske køn

Når  man  vil  behandle  kønnede  problemstillinger, er det i dag meget kompliceret at tale om køn ud fra de traditionelle kønskategorier,  da  der  findes  mænd  og  kvinder, der  lever  og  udtrykker  sig  forskelligt  indenfor begge kategorier. Nogle vil således hævde, at kategorierne ikke længere eksisterer, mens andre hævder, at de eksisterer i bedste velgående. Overordnet kan tre antagelser spores i kønsdebatten 10 :

1. Den  første  antagelse  går  på,  at  intet  er ændret.  Kønnet  opererer  på  nye,  mere spidsfindige  måder.  Vi  har  bare  ikke gennemskuet kønnets nye form.
2. Den anden antagelse går på, at kønnets bevægelser  er  gået  tilbage.  Begrundelsen er, at de bastioner 1970ernes kvindebevægelser opbyggede, er opløst, og ingen bemærker hvad de få, som stadig beskæftiger sig med kønsrelaterede problemer,  siger  eller  gør.  Det  egalitære kønssystem er således blevet den demokratiske  vestlige  verdens  varemærke, men sideløbende styrkes det traditionelle  kønssystem og myten om 1970ernes opnåelse  af  kønsligestilling  overlever. Dette  sker  på  trods  af,  at  det  ikke  er  i overensstemmelse med individers levede virkelighed.
3. Den tredje antagelse går på, at køn som kategori  er  uinteressant  at  tale  om,  da kategorierne mand/kvinde er så diffuse, at  de  ikke  korresponderer  med  noget  i menneskers erfaringsverden. Kønskategorierne  er  så  gennemtrængte  af  andre kategorier  (race,  etnicitet,  alder,  religion, nationalitet osv.), at det ikke giver mening at tale om dem.

Det er således meget svært at have en konkret  opfattelse  af  køn  i  vores  i  kultur,  og det eneste man med sikkerhed kan sige, er, at » køn er et følsomt og engagerende emne « 11 .  Vi  har  nemlig  alle  en  engageret holdning  til,  hvad  køn  betyder,  eller  ikke betyder. Med dette i baghovedet, vil en undersøgelse af kønnets betydning i en given delkultur fordre, at problemfeltet behandles på en åben og fordomsfri måde.

## Hvordan undersøges kønskonstruktioner i idrætsorganisationer?

Denne undersøgelses åbne og fordomsfri 12 tilgang til problemstillingen består i, at der ikke  på  forhånd  opstilles  hypoteser,  som ønskes verificeret eller falsificeret, og der leveres ikke nogen objektiv beskrivelse af en  objektiv  virkelighed 13 .  Det,  denne  undersøgelse leverer, er en vinkling på en social virkelighed, der er i konstant bevægelse. Kønnets betydning i idrætsorganisationerne bliver således fremanalyseret ud fra seks  unge  mandlige  og  kvindelige  frivillige idrætslederes erfaringsverden,  hvor det udelukkende er deres erfaringer og tanker om køn, der danner grundlag for præsentationen  af  kønskonstruktionerne.  De unge  frivillige  idrætsledere  repræsenterer ledelsesposter  fra  foreningsniveau  til  forbundsniveau, og er tre kvinder fra hhv. ridning,  badminton  og  roning,  og  tre  mænd fra hhv. sportsdans, håndbold og floorball. Datamaterialet  er  udarbejdet  gennem  fokusgruppeinterview  og  analysen  fremstilles narrativt 14 , hvorved de unges fortællinger og samtaler med hinanden gør det muligt at fremvise deres levede erfaringer og konkrete forståelsesformer.

Der  benyttes  en  metateoretisk  tilgang, hvor forskellige teoretiske retninger kobles med det formål at danne et grundlag for at forstå relationen mellem kultur og individ, individets  identitetsdannelse  og  kønnets betydning.  Her  benyttes  en  socio-kulturel opfattelse af, at mennesket og kulturen er gensidigt konstrueret, fordi relationen mellem individ og kultur altid skabes i gensidige udvekslingsprocesser 15 . Identitet kobles til individers relative frisættelse fra institutioner, idet man i det posttraditionelle samfund  ikke  fødes  ind  i  bestemte  samfundsmæssige placeringer, på forhånd fastlagte livsmønstre eller forventes at realisere bestemte virksomhedstilknytninger. Når frisættelsen  omtales  som  relativ,  skyldes det  identitetsdannelsens  afhængighed  af det  enkelte  individs  kulturelle  genkendelighed og accept 16 . I de gensidige udvekslingsprocesser  ligger  også  den  socialkonstruktionistiske  opfattelse  af  sproget  som det generelle træk i forhandlingsprocessen, hvor man forholder sig problematiserende og analyserende i forhold til individers forståelsesformer  og  kategorier  som  f.eks. køn, emotionalitet, rationalitet, identitet osv. I den forstand bliver vores forståelse af verden et socialt produkt 17 . Der tages her ikke  højde  for  individers  fysiske  udtryk, hvilket kan være problematisk, da fysiske udtryk også udgør et vigtigt forhandlingsmedium i analyser af konstruktionsprocesserne 18 .  Kønnet  forhandles  ikke  kun  gennem diskursive praksisser, men bæres som noget  indforstået  i  de  kulturelle  aktørers kroppe, som noget præ-refleksivt og prædiskursivt.  Derfor  bør  det  kropslige  også forstås som noget performativt, idet køn er noget,  der  skal  udføres,  og  kønsidentitet bliver et resultat af den gentagende citerende praksis, vi alle tager del i 19 .  De kropslige kønsforskelle betragtes som tegn, der er  stedfortrædende  for  den  sociale  konstruktion.  Aktører  er  dermed  tegnbærere med en kropsfunktion, der udpeges som al- men,  mens  betydningerne  udpeges  som samfundsmæssige og historisk specifikke. Tegnet er ikke kun noget, der opfattes fra omgivelserne. Tegnet på kroppen går også indad og angiver, hvordan en mandlig eller kvindelig aktør forstår sig selv.

Med dette i baghovedet skal vi nu vende blikket mod aktørerne i problemstillingen, de unge frivillige idrætsledere og de kønskonstruktioner 20 de omgives af og tager del i.

## Fænomenet kvindelighed

Begrebet mandlig og kvindelig matrix benyttes  til  at  betegne  de  forholdemåder, handlemåder  og  interaktionsformer, der knyttes til mandlige og kvindelige aktører i en given kultur 21 .  Begrebet er anvendeligt til  at  forstå  kønskonstruktionerne,  fordi kulturen  opererer  med  den  mandlige  og kvindelige  matrix  som  en  slags  personlig substans i individerne. At have umiddelbar adgang til enten den mandlige eller kvindelige matrix, er det, der »kønner« idrætsorganisationerne.  Kvindelige  aktører  har også mulighed for at identificere sig med den mandlige matrix (eller dele den), men må i så fald forholde sig til den usammenhæng, deres omgivelser oplever dem igennem. Usammenhængen kan opstå i varierende grad og er afhængig af de strategier, de kvindelige aktører benytter 22 .

Vi skal i de følgende udtalelser se, hvordan  to  kvindelige  informanter  (Lene  og Mia 23 )  forhandler  deres  kvindelige  kropstegn ud fra forskellige strategier. Lene betegner  sig  selv  som  »drengepige«,  fordi hun  ofte  i  ledelsessammenhænge  positionerer sig i forhold til de mandlige aktører, og hun fortæller: » Jeg kan godt mærke, jeg tager noget andet tøj på til møderne. At jeg ikke  kommer  i  nedringet  top,  fordi  man gerne vil tages alvorligt. Ikke fordi jeg er nogen ' babe'overhovedet, men vi skal kunne diskutere på lige plan .« Lene giver udtryk for, at hvis hun udstiller sit biologiske køn, så føler hun ikke, hun kan blive taget seriøst. Bryster er i denne sammenhæng ikke kun bryster. Bryster er tegn, der henviser  til  bestemte  handlemuligheder  og  balanceringsprojekter i kulturen. Lene identificerer sig således med dele af den mandlige  matrix  for  at  tage  del  i  inkluderingsprocesserne i den frivillige ledelse.

Mia  anvender  andre  strategier  i  kønskonstruktionsprocessen,  idet  hun  benytter nogle  brydninger  med  kulturen,  der  får hende til at fremstå anderledes og mindre tilpasset. Hun ønsker ikke at blive »one af the guys« i samme udstrækning som Lene, og fortæller: » Jeg elsker at gå i nederdel, og hvis de ikke kan tage mig seriøst, fordi jeg kommer i nederdel, så snakker jeg bare højere eller slår i bordet, for jeg skal nok blive hørt . Også da jeg dyrkede eliteidræt, var jeg altid den, der stod til præmieoverrækkelsen  iført  nederdel,  hvor  de  andre stod i træningstøj. Og selvom jeg altid har klædt mig meget piget, så har jeg også altid været den, der tonser fodbold i nederdel. « Mia identificerer sig i høj grad med den  kvindelige  matrix,  og  antyder,  at  det kan  forbindes  med  nogle  ekskluderingsprocesser, som hun bekæmper ved at snakke højere eller slå i bordet. Begge kvinders historier  er  bundet  til  de  kulturelle  koder for  kvindelighed. Uanset hvilke strategier kvinderne benytter, bliver deres kønskonstruktioner forstået i overensstemmelse med  deres  kvindelige  kropstegn,  som  de ikke kan løbe fra. Konstruktionen kvindelighed  sker  således  gennem  »den  anden« (manden), som normen for det menneskelige,  rationaliteten  og  identiteten,  hvorimod konstruktionen af mandlighed (defineret som menneskeheden) er sket gennem udelukkelsen af det kvindelige. Forestillin- gen  om  det  mandlige/kvindelige  subjekt (jeget) bliver således opbygget gennem en differentieringsproces, der adskiller mandligt fra kvindeligt 24 .

De mandlige informanter (Poul, Tim og Asger)  tager  del  i  denne  diskurs,  idet  de diskuterer, hvorvidt kvindelige idrætsledere  repræsenterer  kvindelige  værdier.  Poul påpeger her, at » det jo er spændende om de overhovedet repræsenterer kvindelige værdier.  Eller  de  kvinder  der  virkelig  er,  ja undskyld jeg siger det »kvinder«, om de for længst er skræmt væk .«  Kønskonstruktionerne viser sig som noget, der ligger indlejret i mændenes tankegang. Kvinder kan godt være i frivillig idrætsledelse og enten repræsentere eller ikke repræsentere kvindelige værdier, men spørgsmålet bliver så, om de kan kategoriseres som »rigtige kvinder« med den slags kvindelighed, kulturen (især  mændene)  forventer  at  se.  De  rene kategorier  »den  rigtige  kvinde«  og  »den rigtige mand« eksisterer således som orienteringsgrundlag i kulturen, og giver derved et billede af den fiktion de aktuelle orienteringer går op imod 25 . Med andre ord, er det når  den  nøgne  kvindekrop  tager  kulturen på, at vi har den »kvindelige kvinde«. Det bliver derfor først, når kvinder anvender de kulturelle produkter, de bliver naturlige og sig  selv.  Kvindelighed  handler  derfor  i bund  og  grund  om  maskerade 26 .  Kvindekroppen er et objekt, et billede og et kunstprodukt,  vi  begærer,  og  kvindelighed  bliver derved en gentagende iscenesættelse af kroppen,  som  gør,  at  kvindelighed  bliver til, og derfor ikke er medfødt.

## Fagligheden

Et centralt omdrejningspunkt for de kvindelige informanters samtaler og fortællinger er seriøsitet. De mandlige informanter kommer på intet tidspunkt ind på dette em- ne,  hvilket  kan  skyldes,  at  det  ikke  er  et vigtigt element i deres forhandlingsprocesser. Lene har i den sammenhæng gjort sig nogle  overvejelser  omkring,  hvordan  hun agerer  i  ledelsessammenhænge,  og  hun fortæller: » Jeg kan godt finde på at rykke over  i  drengelejren  for  at  blive  taget  seriøst. Det er jo ikke sådan bevidst, men det er bare sådan ubevidst, at jeg tager altså ikke mit strikketøj med til møderne .« Den ubevidste  strategi  Lene  benytter  i  konstruktionsprocessen, omhandler den usammenhæng hendes kvindelige kropstegn byder  hende  i  ledelsessammenhænge.  Hun vælger derfor at positionere sig i forhold til de  mandligt  kropsmærkede  aktører,  nok primært for at opnå accept, men også fordi noget er på spil. Det, der er på spil, er faren for ikke at blive taget seriøst, hvilket endvidere forbindes med det at være ung, usikker  og  ikke  have  nogen  rollemodeller  af samme kropstegn at identificere sig med.

De kvindelige informanter oplever derfor, at det er svært at begå sig på ledelsesposterne, hvor de næsten  udelukkende samarbejder med mænd, som ofte er ældre end dem selv 27 .

I  modsætning  til  de  kvindelige  informanter positionerer de mandlige informanter  sig  ikke  i  forhold  til  deres  alder.  Poul betegner  tværtimod  sig  selv  som  » ung af alder, men gammel af sind «, idet han definerer  sine  holdninger  i  overensstemmelse med det etablerede. Tim er enig med Poul, og udtaler:  » Der er et bestemt arbejdsforum, og jeg mener ikke det diskriminerer i alder. Det diskriminerer måske, ja, vi kan kalde  det,  det  politiske  udsyn  til  hvordan forbundet  skal  se  ud «.  Det  arbejdsforum, Tim her refererer til, er styret af, hvad sociologen Pierre Bourdieu kalder organisationers maskuline forretningsgange. Disse er  kendt  og  anerkendt  af  alle  aktører,  der tager del i strukturen, og er derved gjort le- gitime 28 . De kvindelige idrætsledere orienterer sig i forhold til disse maskuline forretningsgange, som også bygger på en opfattelse  af  manden  som  »universal  worker« 29 .  De  kvindelige  informanter  bliver derved  nødt  til  at  forholde  sig  til  den mandlige matrix som et orienteringsgrundlag, når de skal begå sig på ledelsesposterne.

Lene fortæller, at hun indimellem føler sig utilstrækkelig og usikker i det mandlige selskab. Hun påfører derfor sig selv nogle restriktioner,  der  får  hende  til  at  føle,  at hun  fremstår  mere  i  overensstemmelse med den mandsdominerede kultur, hun er en del af. » Jeg har tænkt, når jeg stod og skulle holde et foredrag, at jeg skulle pludre  lidt  mindre.  Jeg  kan  godt  have  en  tendens  til  at  snakke  i  lange  sætninger  og sådan kvidre lidt. Og det har jeg været meget opmærksom på, jeg ikke skulle, fordi så sidder mændene og tænker ' krist'! Så, jeg snakker i lidt mere korte og præcise sætninger.  Det  kan  godt  være,  at  det  er  en mandlig værdi, men jeg tror da, det giver bonus. Jeg tror, man bliver taget mere seriøst. «  Lene  forhandler  således  sit  kropstegn  kontekstualiseret,  idet  hun  benytter forskellige forhandlingsstrategier, alt efter hvilken  kontekst  hun  agerer  i.  I  ledelsessammenhænge forhandles det i en over-for stilling med det maskuline som det grundlæggende,  hun  ubevidst  forholder  sig  til. Lene oplever, at når hun kobler sit kvindelige  kropstegn  med  en  mere  maskulin fremførelse, kan hun vinde større legitimitet i kulturen. Dette viser, hvordan identificering med den mandlige matrix bliver et orienteringsgrundlag i ledelsessammenhænge. Adgang til magt bliver af Bourdieu kendetegnet gennem »kvinders dilemma«: Hvis kvinder handler som mænd, mister de deres femininitet, og handler de som kvinder,  kommer de til  at  virke  inkompetente og utilpasset situationen 30 . Det, der kan betegnes som kvindelig adfærd, bliver således  mødt  med  ekskluderende  kræfter  fra den  omgivende  kultur.  Et  eksempel  på hvordan de ekskluderende kræfter også er en  del  af  den  gentagne  citerende  praksis, kan eksemplificeres gennem debatten om, hvorvidt kvinders overtal på universiteterne  kan  sænke  uddannelsesniveauet:  » Når studiemiljøet bliver feminiseret,  kan  de kvindelige værdier 31 komme til at fylde for meget. Det betyder, at den mere private og den  pludrende-snakkende  faglighed  kan blive fremhævet på bekostning af den konkrete, faglige viden .« 32

Den  »pludrende-snakkende  faglighed« bliver i dette betydningssystem sat overfor den  konkrete  faglige  viden,  hvorved  diskursen  kommer  til  at  omhandle  kvinders udtryksform som ikke-faglig og den mandlige udtryksform  som  den  faglige.  De mandlige informanter tager del i denne diskurs, og Poul fortæller: » Lige netop hvem jeg  arbejder  godt  sammen  med,  og  hvem jeg respekterer, når jeg sidder til møderne, det er ofte folk som har en akademisk måde at  argumentere  på.  Så  man  argumenterer ud fra, det forholder sig sådan og sådan, så er der en årsagskæde, og så bliver det sådan. Det kan lige så godt være kvinder som  mænd.  Og  så  er  selvfølgelig  næste spørgsmål, om det er en mandlig måde at argumentere  på?  Om  de  bare  har  tillært sig  at  argumentere  som  mænd? «  I  denne sammenhæng er de mandlige informanter enige, og det opleves endvidere som svært at  takle,  når  argumentationsformen  bliver styret af følelser. Tim fortæller: » Dem jeg har svært ved at arbejde sammen med, er dem, der lader følelser  komme  med  ind  i billedet. Følelser har sin plads, men på en eller  anden  måde  mener  jeg  godt,  de  må blive udenfor døren til et bestyrelsesmøde. Jeg har været decideret bange for at kriti- sere én, fordi hun på et tidligere tidspunkt var  brudt  sammen  og  begyndt  at  græde. Og det giver en helt anden kultur, som jeg i hvert fald har svært ved at forholde mig til. For i teorien bør jeg jo sige, hvad jeg mener uden at tage hensyn til, at der sidder en kvinde .«  I  dialogen  om  følelser  bliver  de mandlige informanter enige om, at de har meget lettere ved at acceptere og takle følelser,  der  vises  aggressivt  frem  for  med tårer. Den aggressive adfærd kan tilskrives, hvad Bourdieu kalder de mandlige tillærte dyder 33 og sidestilles med den akademiske argumentation. Dette viser, hvordan de af kulturen  bestemte  maskuline  dyder,  kommer  til  at  rangere  over  de  feminine.  De kvindelige og mandlige informanters samtaler  og  fortællinger  viser,  at  der  i  en  vis udstrækning  er  en  indbygget  formodning om, at kvinder ofte ikke er lige så kompetente i ledelsessituationer som mænd. Denne  formodning  skal  ses  i  lyset  af,  at  de kvindelige aktører i idrætsorganisationerne skal begå sig blandt mandlige aktører, der alle  har  den  fordel,  at  de  har  umiddelbar adgang til den mandlige matrix og derfor lettere kan identificere sig med den omgivende kultur. Overordnet viser de kvindelige informanters fortællinger også, at de er vant til  at  være  en  del  af  de  eksklusionsprocesser,  der  opretholder  matricen.  Den kvindelige matrix opleves således af kulturen, som det der kendetegnes gennem lav prestige, useriøsitet og i sidste ende det underordnede, fordi de mandlige udtryksformer rangerer over de kvindelige.

## Det sociale aspekt

Fra en historisk vinkel kan man konstatere, at kvinderne siden 1870'erne har været repræsenteret  i  idrætten,  både  som  aktive deltagere, men også som en del af det kulturelle  liv  i  foreningerne,  idet  de  stod  for fanebroderierne,  kaffebordene  og  det  sociale liv med fester 34 .  Det sociale element har således længe været knyttet til kvinders rolle i idrætten og er det også i dag i det frivillige  arbejde.  At  skabe  sammenhæng mellem aktiviteterne og det sociale liv  er derfor i høj grad en af kvindernes bevæggrunde for at lave det frivillige ledelsesarbejde. Den mandlige informant, Asger underbygger denne opfattelse, idet han påpeger, at »det altid er kvinderne, der indfører kageordning «,  hvilket  efter  hans  mening kan sidestilles  med,  at  kvinder  stadigvæk er » moderlige «, og at der derved kommer omsorg ind i forbundene. Der er således en forventning til, at kvinderne påtager sig de sociale  opgaver,  men  ofte  bliver  de  sat overfor  det  seriøse,  hvorved  det  sociale elements værdi kommer til at rangere underordnet.  Mia  fortæller,  at  når  hun  er kommet  med  forslag  til  sociale  arrangementer, er hun blevet mødt med bemærkninger som: » Det er ingen kaffeklub, det er et  træningscenter !«  Hendes  ønske  om  at skabe  et  sammenhold  i  klubben  drukner således  i  en  modstand,  der  sætter  spørgsmålstegn  ved,  hvorvidt  hun  arbejder  seriøst.  Der  skelnes  i  denne  sammenhæng mellem,  hvorvidt  det  sociale  (useriøse) skaber en kaffeklub, og det seriøse skaber et  træningscenter.  Det  bliver  herved  en kvindelig værdi at ønske en kobling mellem det sociale og det seriøse. Det ligger i betydningssystemet,  at  det  udpeges  som mandlighedskonstituerende  at  kunne  adskille det faglige fra det sociale, samt det teoretiske  fra  det  følelsesmæssige.  Omvendt fungerer det som femininitetskonstituerende at være mere social og i mindre grad i stand til, at kunne adskille det sociale  og  det  faglige,  det  følelsesmæssige  og det  seriøse. 35 Den  kvindelige  matrix  kan således i idrætsorganisationerne forbindes med ekskluderingsprocesser. Disse funge- rer ikke efter et enten/eller princip, da det ugenkendelige, ugyldige eller uacceptable ikke  håndhæves  gennem  regelret  eksklusion  eller  direkte  sanktioner.  Det  håndhæves  i  stedet  gennem  en  placering  som kulturel underordning. Det, der af kulturen opfattes som irrelevant eller ugyldigt, kan både opleves som frastødende og irriterende, men det kan også opleves som sødt og underholdende, hvilket gør, at aktøren oplever en form for positiv respons, selvom det altid vil være placeret i forhold til det relevante og centrale.

## Hvorfor kvinderne ikke vil magten

De  kvindelige  og  mandlige  informanter kommer  flere  gange  ind  på  spørgsmålet om, hvorvidt kvinder egentlig har lyst til at bestride  ledelsesposter.  I  denne  sammenhæng fortæller Tim: » Det er sjældent, man støder på en kvinde, der er engageret og siger: Jeg vil have den post, eller jeg vil gøre et  stykke  arbejde.  Hvis  jeg  skal  binde  en fordom med en erfaring, så er det, som om kvinderne ikke rigtig vil det. Jeg er aldrig blevet  prikket  på  skulderen  af  en  kvinde, som  har  sagt,  at  hun  gerne  vil  det  her .« Derudover påpeger Tim, at de kvindelige ledere, han kan komme i tanke om, ikke er ledere af egen drivkraft, men fordi der har været  mangel  på  folk,  eller  fordi  de  er mødre til nogle af sportsudøverne.

Lene har også gjort sig nogle tanker om denne problemstilling. Hun mener, at kvinder går efter opgaver, hvor de udvikler noget sammen og er sociale med andre. Lene fortæller:  » Jeg  tror,  jeg  ville  have  svært ved at kæmpe for, at alle kvinder skulle mere til orde, fordi man jo kan komme til orde, hvis man tager ordet. Men jeg kan godt se, at systemet er uinteressant for kvinder- ne. Og jeg tror, at hvis der skulle være noget,  som  skulle  være  anderledes  for  kvinderne, så skulle det være et andet system .« Tim og Lene er enige om, at problemstillingen omhandler kvinders manglende interesse  for  ledelsesarbejde  på  højt  plan (dvs. forbundsniveau). Der er således ikke tale om, at der eksisterer nogle direkte barrierer, der forhindrer kvinderne i at bestride  ledelsesposter  på  højt  plan.  Men  indirekte kan der være tale om, at der eksisterer nogle eksklusionsprocesser, der gør det vanskeligt for kvinder at bestride ledelsesposterne.  Dette  kan  sammenlignes  med Bourdieus opfattelse af, hvorfor mange job i vores kultur er svære at besætte for kvinder.  Han  mener,  at  mange  stillinger  er skræddersyet til mænd og dermed konstrueret  i  modsætning  til  kvinder.  Han  argumenterer videre, at hvis en kvinde skal bestride en højtstående stilling, skal hun udover at mestre de egenskaber, der kræves i stillingsbeskrivelsen, have en række egenskaber som mænd almindeligvis vil kunne bidrage  med.  Bourdieu  nævner,  at  egenskaber som fysisk natur, høj/dyb stemme, aggressivitet, selvsikkerhed, distance til rollen  og  naturlig  autoritet  alt  sammen  er dispositioner,  som  mænd  gennem  deres opvækst er blevet  forberedt  og  trænet  til, fordi de er mænd 36 . De mandlige og kvindelige  informanternes  udsagn  om  de  få kvinder i idrætsledelse, kan således opfattes som endnu et led i den gentagne citerende praksis, hvorved maskulin dominans opretholdes gennem  bidrag fra enkeltstående  aktører  og  institutioner.  Det  kan således se ud som om, at idrætsorganisationerne bliver et eksempel på et system, der kommer til at »passe sig selv«, idet de reproducerer, overvåger og evaluerer sig selv.

## Hvorfor magten ikke vil kvinderne

En undersøgelse af organisationskulturen i de frivillige idrætsforeninger viser, at kvinder ofte agerer i andre netværk end mænd og måske derfor ikke er der, hvor det sker, når der skal tilbydes ledelsesposter. 37 Poul mener, at  problemstillingen  kan  sammenlignes med, at der er for få kvindelige dommere i håndbold: » De mandlige dommere vi får, er ofte nogen, der kender en anden dommer, eller på en eller anden måde, er blevet prikket og sagt, det kunne være fedt, hvis du var dommer. Og det kan jeg endda mærke  på  mig  selv.  Jeg  har  en  ekstrem trang til at vælge folk, der ligner mig selv «. Pouls »trang« til at udpege nogen, der ligner ham selv, og Tims udtalelse om, at han aldrig har mødt kvinder, der har udtrykt et ønske om at deltage i frivillig idrætsledelse, handler måske også om, at kvinder ikke har de fornødne netværk til at blive tilbudt ledelsesposterne.  Men  det  handler  også om, at de mandlige informanters holdning til kvinder i frivillig idrætsledelse i sig selv udgør nogle eksklusionsprocesser og barrierer.  Det  antages  ofte,  at  de  barrierer, kvinder møder på deres vej op i topposter, udgøres af et glasloft 38 . Ifølge glasloftsteorien kan kvinder nå til et vist niveau i organisationerne,  hvorefter  de  støder  på  glasloftet.  Det  vil  sige,  at  der  er  et  usynligt loft, der er med til at vanskeliggøre kvinders reelle muligheder for at få topposter. Glasloftet er opstået gennem vores eksisterende kønskonstruktioner, hvor mænd danner grundlaget for disse glaslofter, og kvinder  medvirker  bevidst  og  ubevidst  i  dets opretholdelse.

Hvis  ledelsesstrukturen  i  idrætsorganisationerne  er  uinteressant  for  kvinder,  er det nærliggende at tro, at problemstillingen vil blive løst, hvis der kommer en struktur- ændring.  Dette  er,  hvad  sociologen  og mandeforskeren Michael Kimmel betegner som et traditionelt » field of assumptions: If you build it they will come « 39 . Antagelsen er,  at  hvis  idrætsorganisationen er opbygget, så den er attraktiv for kvinderne, så vil de naturligt komme. Der ville så være tale om en velkomstmåtte fremfor  et  glasloft. Det problematiske ved denne antagelse er, at der ligger en indlejret forventning om, at kvinder der kommer ind i frivillig idrætsledelse, vil opføre sig som dem, der er der i forvejen (det vil sige mændene). Kønsproblematikken i idrætsorganisationerne er mere omfattende, og man bør derfor se på organisationen som et hele bestående af individer, strukturer og barrierer. Hvis kvinder agerer i andre netværk og føler sig tiltrukket  af  andre  opgaver  end  mændene, bliver den eksisterende struktur reproduceret.  Idrætskulturen  formidler  herved  en »gate-keeper« 40 funktion. Det problematiske  er,  at  gate-keeper  funktionen  er  indbygget  i  strukturen,  som  ikke  indeholder nogen eller  noget  helt  konkret,  da  den  er opstået  gennem  tidligere  aktørers  handlemåder  og  forholdemåder.  Disse  omstændigheder gør, at kulturen kommer til at favorisere de mandlige aktører, som får lettere ved at identificere sig med den eksisterende struktur.

## Kvinder i frivillig idrætsledelse på den politiske dagsorden

Problematikken vedrørende de få kvinder i frivillig  idrætsledelse,  er  nu  kommet  på den  politiske  dagsorden 41 .  Regeringen  vil gennemføre  en  ny  ligestillingsstrategi  i idrætsorganisationerne  kaldet mainstreamingstrategien .  Mainstreaming 42 vil  sige, at noget gøres til hovedstrøm. Tanken er, at strategien  skal  gøre  køn  og  ligestilling  til en  del  af  samfundets  eksisterende  hovedstrøm,  så  ligestilling  bliver  en  integreret del af små og store beslutninger. Der gives dog ingen klare retningslinjer for, hvordan strategien  skal  gennemføres  i  praksis 43 . Mainstreamingstrategien  er  således  kommet oppefra-og-ned i et ønske om afdække de kønnede problemfelter gennem statistik og  forskning  for  i  sidste  ende  at  kunne ændre  noget.  Problemet  er  bare,  at  man stadigvæk er ved det første led (statistik og forskning), og at man ikke er enige om målet. Der findes tre definitioner eller løsninger på mainstreamingstrategiens udførelse, hvor det er muligt at benytte en eller flere af dem 44 :

1. Dokumentations og analyseproces
2. Beslutningsproces
3. Forandringsproces

Den tredje definition lægger op til resultatlighed, hvilket de to første definitioner ikke gør. I regeringens præsentation af mainstreamingprojektet  i  idrætsorganisationerne  gives  følgende  opsummering:  » En  afdækning  af  barrierer  for  kvinders  aktive deltagelse  på  ledelsesniveau  i  politik,  erhverv og organisationer 45 .  Formålet er at skaffe  et  grundlag  til  en  styrket  offentlig debat om, hvordan vi kan styrke kvinders indflydelse  på  beslutninger  i  samfundet. Opfordring til virksomheder, foreninger og organisationer om at øge andelen af kvinder i beslutningsprocesserne.« 46

Regeringen formulerer hermed et ønske om at styrke den offentlige debat på området  samt  opfordrer  organisationerne  til  at øge kvindeandelen. Der lægges hermed en tydelig  distance  til  forandringsprocessen, idet der ikke gives konkrete bud på, hvordan disse hensigter skal realiseres. Det er i stedet  op  til  de  enkelte  organisationer  at løse problemstillingen, hvilket nok er utopisk i en organisation som DIF, hvor man kan  kan  spore  følgende  'begejstring' for mainstreamingprojektet:

» Man [har] jo svært ved at sige nej til at deltage i en undersøgelse af repræsentationen  af  kvinder  på  lederposter  i  idrætten, som  kulturminister  Brian  Mikkelsen  annoncerede på årsmødet. Men det var tydeligt ikke af lyst, men af nød, at Kai Holm oplyste, at DIF selvfølgelig vil deltage.« 47

Ovenstående gennemgang af det politiske ligestillingsmæssige aspekt i idrætsorganisationerne  viser,  hvor  skrøbelig  ligestillingsstrategien egentlig er. Det dominerende politiske signal kan nemlig med den nye mainstreamingstrategi risikere at blive reduceret  til  kun  at  kortlægge,  måle  og evaluere, uden at der arbejdes mod en forandringsproces.

Samtidig kan man fra et socialkonstruktivistisk  perspektiv  sætte  spørgsmålstegn ved  den  reelle  virkning  af  ligestillingsmæssige politiske tiltag. Man kan her passende citere den svenske historiker Yvonne Hirdman: » Man nedsætter da heller ikke et ' klasseudvalg' på  arbejdspladsen  for  at ændre  klassekløfterne .« 48 Med  dette  citat ønsker  jeg  at  give  udtryk  for  en  skepsis overfor, hvorvidt kønsstrukturer, kønsrela-

## Noter

1. Linnea Toronczyk, Livet er for kort til kvindelig idrætsledelse. - En undersøgelse af kønskonstruktioner blandt unge idrætsledere .  Speciale fra Institut for Idræt (København, 2004).
2. Kilde: DGI's hjemmeside www.dgi.dk
3. Kilde: DIF's hjemmeside www.dgi.dk
4. Else  Trangbæk  m.fl., Dansk  Idrætsliv (København, 1995), Bind 2, s. 148.
5. Nordisk  konferencerapport:  Kvinder  i  idrætsledelse. Udgivet af Danmarks Idræts-Forbund m.fl. (1992), s. 4.

tioner  og  kønsforståelser,  der  har  meget dybe  rødder  i  kulturen,  virkelig  lader  sig ændre gennem ligestillingsmæssige tiltag. De politiske tiltag er dog ikke helt uden betydning, da de kan have en vigtig signalværdi  som  ét  led  i  den  omfattende  kønskonstruktionsproces,  hvorigennem  kulturens aktører bliver vant til at forholde sig til  de  kønnede  problemstillinger.  Implementering  af  kønsforskningens  resultater kan gavne mainstreamingarbejdet, da denne  forskningstradition  i  høj  grad  belyser samspillet mellem køn og differentieringsmekanismer.

Vi  har  nu  fulgt  nogle  af  de  kønskonstruktionsprocesser, som omgiver unge frivillige idrætsledere. Vi kan i dag mene, at »kønnet  har  fået  lang  snor« 49 ,  idet  køn  i dag opfattes som virksom og uden fast betydning, hvorved man som enkeltaktør har mulighed for at jonglere med de personlige udtryk for køn. Men overraskende nok har de  traditionelle  kønskategorier  stadigvæk en  vis  styrke  i  idrætsorganisationerne  og fungerer i høj grad som orienteringsgrundlag hos de unge frivillige idrætsledere. Det lader derfor til, at problematikken med de få kvinder i idrætsledelse stadigvæk handler om ligestilling, ekskluderingsprocesser og marginalisering.

6. Trangbæk (1995) s. 148.
7. DGI's fremtidsvisioner: www.dgi.dk
8. SFI undersøgelse foretaget af Knud Larsen. Vist på DGI's hjemmeside www.dgi.dk
9. Minister for ligestilling: Perspektiv og handlingsplan 2002 .
10. Dorte  Marie  Søndergaard, Tegnet  på  kroppen (København, 1996), s. 10.
11. Ibid. s. 11.
12. Det fordomsfri i metoden består i, at man i interviewet  ikke  bringer  de  kønnede  betydninger  på

bane, fordi denne metode i forvejen bringer intervieweren til hændelser, hvor mænd og kvinder er involveret. Man behøver ikke at spørge direkte til kønnets betydning, fordi der søges efter det indbyggede og mangfoldige i kønnede betydninger. Hanne  Haavind, Kjønn  og  fortolkende  metode. Metodiske muligheter i kvalitativ forskning , (Oslo , 2003), s. 20.

13. Jf. den modificerede udgave af grounded theory i Haavind (2003).
14. Jf.  Den  narrative  erkendelsesform:  D.  Polkinhorne, Narrative Configuration in Qualitative Analysis. International  Journal  of  Qualitative Studies and Education , 8, 1 (Texas , 1995) s. 5-23.
15. James Wertch, Voises of the mind: A Sociokulturel Approach  to  Mediated  Action (London,  Sydney and Singapore, 1991).
16. Anthony  Giddens, The Construction  of  Society: Outline  of  the  Theory  of  Structuration, (Cambridge , 1984), og Modernity  and  Self-Identity: Self  and  Society  in  the  Late  Modern Age (Stanford , 1991).
17. Kenneth  Gergen, Virkelighed  og  relationer (Virum , 1997).
18. Søndergaard (1996), s. 46.
19. Judith Butler, Gender Trouble, Feminism and the Subversion  of  Identity (London  and  New  York, 1990), Bodies  that  Matter:  On  the  Discursive Limits of Sex (London and New York, 1993).
20. De kønskonstruktioner, jeg viser i denne artikel, er blot et udsnit af den oprindelige undersøgelse, som består af følgende overordnede snit i datamaterialet, som også fungerer som en teoretisk forklaringsmodel:  1)  Den  individuelle  frivillige  organisationstilknytning, 2) tidsaspektet og fremtiden, 3) ambitioner og spørgsmål om kvindelig ledelse, 4) kønsaspektet, 5) værdier i den frivillige idrætsledelse og 6) ungdomsaspektet.
21. Søndergaard (1996), s. 348.
22. Ibid. s. 361.
23. En fjerde kvindelig informant medtages ikke artiklen, da hun er formand i en bestyrelse bestående af udelukkende kvinder. Hendes oplevelser og erfaringer er derfor helt anderledes end de øvrige informanters,  men  meget  interessante  i  en  mere uddybende analyse af kønskonstruktionerne.
24. Magreta Järvinen, Køn som text. - Om socialkonstruktivismens grænser, Kvinder, køn og forskning nr. 2 (1996).
25. Søndergaard (1996) s. 380.
26. Nina Björk, Fra kvindelighedens maskerade (1997).
27. Ifølge den danske magtudredning, udgør kvindeandelen kun 15% i organisationsverdenen (jf. andre organisationer), og det fastslås at den typiske repræsentant  for  organisationseliten,  er  en  midaldrende mand med en gennemsnitsalder på 55 år. Annette  Borchorst, Kønsmagt  under  forandring (København, 2002).
28. Pierre  Bourdieu, Den  maskuline  dominans (København, 1998) s 35.
29. Joan  Acker, Gendering  Organizational  Theory (Newbury Park, CA, 1992), s. 258.
30. Ibid. s. 76-88.
31. Hvad der menes med »kvindelige værdier« præciseres ikke.
32. Sanne Gram og Morten Crone Sejersbøl, Kvinder erobrer  universiteterne, Morgenavisen  JyllandsPosten 17. december 2003.
33. De tillærte dyder er en del af Bourdieus habitusbegreb. Habitus grundlægges gennem vaner, der tilegnes tidligt i barndommen og fremover fungerer  som  fastlagte  og  ubeviste  handlemønstre. Bourdieu (1998) s. 35.
34. Trangbæk (1995) s. 145.
35. Søndergaard (1996) s. 294.
36. Bourdieu (1998) s. 82.
37. Nanette von der Lippe Borges, Køn og arbejde i forening. En undersøgelse af organisationskulturen  i  en  frivillig  idrætsforening .  Magisterkonferens (Københavns Universitet, 1995).
38. Anita  Trap,  Mandeklub  og  glasloft, Kvinden  og samfundet , Årg. 118 nr. 4 (2002) s. 20-23.
39. Cliff Cheng, Masculinities in Organizations. Research  on  Men  and  Masculinities .  (Thousand Oaks, Calif, CA, 1996), Introduction by Michael Kimmel, s. Vii.
40. Søndergaard (1996), s. 352.
41. Jf. det i indledningen nævnte projekt, som Kulturministeriet iværksatte i 2002.
42. Begrebet kan dateres tilbage til 1985 ved den 3. verdenskonference i Nairobi. Siden 1995 har EU også benyttet mainstreamingstrategien. Man kan således læse i Amsterdam-traktaten, at EU er forpligtet til at mainstreame på fællesskabsniveau.
43. Sine Lehn og Lykke Nielsen, Mainstreaming fra strategi  til  praksis ,  Videnscenter  for  ligestilling (Rokilde , 2001), s. 5-6.
44. Ibid. s. 192.
45. Problemstillingen  vedrørende  kvinder  i  frivillig idrætsledelse er sidestillet med en tilsvarende situation indenfor politik og erhverv.
46. Minister  for  Ligestilling, Perspektiv  og  handlingsplan , (2002), s. 8.

47. Janne Hallengren, Flere kvinder i DIF's bestyrelse - Utopi eller virkelighed, Idrætsliv nr. 6 (2002), s. 20.
48. Anette  Borchorst  og  Drude  Dahlerup, Ligestillingspolitik som diskurs og praksis (2003), s. 24.
49. Søndergaard (1996) s. 20.