Lortekunst
Forfattere: Adam Bencard
Tidsskrift: periskop (2021-12-04)

HX

(21.05.01)

JAST AUSANAA NY

60 55

## Lortekunst

## Om afføring, bakterier og kroppe som stofskifte i ny biokunst

## Prolog: Lort er liv

Lort er liv. Lort markerer vores placering i det store kredsløb, i den flod af organisk liv, der både fordøjer og skaber liv. Som den hollandske fysiolog og materialist Jacob Moleschott skrev i værket Kreislauf des Lebens fra 1852:

Menneskets ekskrementer nærer planten. Planten omdanner luften til stof og  nærer dyret. Kødædende dyr spiser planteædere, for derefter selv at gå til  grunde  og  sprede  nyt  spirende  liv  i  planteverdenen.  Denne  materielle udveksling er blevet kaldt stofskifte. Vi bør med rette benævne dette ord med en  vis  ærbødighed.  For  ligesom  udveksling  er  handlens  sjæl,  er  den  evige cirkulation af stof selve verdens sjæl. (Citeret fra Schmidt 1971, 87)

Lort, ligesom livet, er stof , der er skiftet . Lort er transformation, både nedbrydning og genskabelse. Lort er bogstaveligt talt levende, det indeholder trillioner af mikroorganismer, der tilsammen udgør små flerartede økosystemer. Lort er også toksisk og kan sprede sygdomme; i det store kredsløb er den enes lort både potentielt den andens død såvel som brød. Lort er livgivende, men kan også have for meget eller det forkerte liv, hvis det optræder det forkerte sted. Det er intimt, forbudt, hverdagsagtigt, og tabuiseret i højeste potens. Lort bevæger sig på tværs af grænser - liv og død, det private og det offentlige, afsky og fascination, krop og omverden. Det løber, bogstaveligt og metaforisk, som en flod under vores civilisation, allestedsnærværende, men ofte gjort usynligt. Lort er med andre ord prægnant , fyldt med liv, død og energi, på tværs af det materielle og det symbolske.

&lt; [1] Fotografi af petriskål, fra Kathy High: The Landscape of Lost Microbes , 2017. © Kathy High og William DePaolo, DePaolo Lab, UW. Foto: Kathy High.

[2] Kathy High, Kathy as Bowie , 2015. Billedet viser det brev, som High ville sende til Bowie sammen med serien af fotografier, hvor hun optræder som Bowie.

© Kathy High.

## Indledning: Jeg har lavet noget til dig, vil du lave noget til mig?

I  2015  producerede  den  amerikanske  kunstner  Kathy  High  værket Kathy  as Bowie . Værket består af en række fotografier, hvor Kathy High har iscenesat sig selv som berømte figurer fra David Bowies lange karriere - Aladdin Sane, The Thin White Duke, Pierrot og flere. På overfladen en fans hyldest til sit idol; en fejring af en kunstner, som hun har fulgt gennem et langt liv. En serie billeder, som hun allerede på sin vis har indoptaget, fordøjet og levet med, som vi alle gør det med vores inspirationer og de ting, der bevæger os. Men værket har et lag yderligere. For sammen med fotografierne skrev High et brev til Bowie, der indeholdt 'a strange request' - en mærkelig anmodning [2] .  Med hyldestbillederne som gestus og døråbner beder High i brevet om en hverdagsting, 'a throwaway item', fra Bowies liv: Noget af hans lort.

Lorten  vil  hun  bruge  til  noget  helt  bestemt,  nemlig  en  fækaltransplantation. Det er en proces, i hvilken man tager afføring fra en donor og indfører den i tarmen på en patient, med det håb, at de mikroorganismer, der udgør et levende økosystem i lorten, kan bosætte sig og være med til at skabe et sundere økosystem i tarmen på patienten (Giles, D'Adamo &amp; Forster 2019). Fækaltransplantationer bruges klinisk til behandling af alvorlige infektioner med antibiotikaresistente bakterier, særligt den farlige Clostridium difficile , der giver kronisk diarré og slår titusindvis af mennesker ihjel årligt i den vestlige verden (Bouza 2012). Behandlingen har en meget høj succesrate, og der er indført lortebanker i  stil  med blodbanker, hvor afføring fra raske donorer opbevares. Men ud over denne specifikke behandling er der igennem de sidste 10 år kommet flere og flere forsøg med fækaltransplantationer som behandling mod alt fra tarmlidelser som irriteret tyktarm, colitis ulcerosa og Crohns sygdom til overvægt, diabetes, angst og depression (Sunkara et al. 2018). Det mikrobielle økosystem, som alle mennesker bærer i tarmene, er kort sagt kommet i fokus som en potentiel nøgle til at forstå og behandle meget af det, vi i den vestlige verden fejler i dag. Fækaltransplantationer skal derfor ses som forsøg på at skabe en slags økosystemisk revitalisering, en genskabelse af tabt biodiversitet og liv i det indre landskab. Der er stadig meget uafklaret forskning, men det er noget, som store patientgrupper er meget optaget af, og man kan da også finde utallige videoinstruktioner, forløbsbeskrivelser og tips og tricks til, hvordan man udfører dem hjemme på køkkenbordet (Ekekezie et al. 2020).

Det er altså sådan en transplantation, som Kathy High vil bruge Bowies lort til.  Hun lider selv af Crohns sygdom og har i flere andre værker arbejdet med mikrober,  afføring,  og  hvordan  man  både  forstår  og  behandler  en  økosystemisk krop, hvis tilstand involverer mange forskellige arter. Et eksempel er The Landscape of Lost Microbes fra 2017, der består af en række fotografier af petriskåle [1] . High samarbejdede med en mikrobiolog og podede vækstmedie i petriskåle med sin egen og sin samarbejdspartners afføring for at visualisere, hvordan hendes sygdom er karakteriseret ved fraværet af mikrobielt liv, snarere end ved dets tilstedeværelse. At et sundt økosystem, uanset om det er inde i et menneskes tarm, på dets hud eller omkring det, først og fremmest er karakteriseret ved vitalitet og variation. Den 'mærkelige anmodning' i Kathy as Bowie har altså en bogstavelig side. High ønsker sig noget af Bowies afføring, fordi hun vil indoptage det i sig selv, i forhåbning om at blive mere som ham gennem hans mikrober; med fækaltransplantationen kan hun bevæge sig fra Kathy as Bowie til en anden tilstand, måske Kathy with Bowie . En smule af ham i hende, helt kropsligt. Kathy as Bowie bevæger sig på tværs af det semiotiske og det materielle og modsætter sig fastholdelse i begge domæner. Det udtrykker en kropslig umiddelbarhed, en fornemmelse for, hvordan både indre og ydre verdener bliver skabt og forandret gennem en konstant række af materielle omdannelsesprocesser. Et blik på verden som stofskifte (se også Bencard, Hauser, Grünfeld og Whiteley 2020).

I  denne artikel vil Kathy as Bowie blive  set  som  emblematisk for en større bevægelse i både kunsten og medicinen i disse år, i hvilket en substans, der før var  tabuiseret,  giftigt  affald,  viser  sig  at  rumme  evner  til  at  revitalisere  andre beskadigede økosystemer. Artiklen er baseret på læsninger af to nyere værker, i hvilke lort bliver et redskab til at åbne for en bredere diskussion om menneskers forhold til andre levende organismer og de materielle kredsløb, vi både skaber og indgår i. Værkerne er Tagny Duffs Wastelands Project og Art Orienté Objets May the Pygmy Live in Me . Artiklens grundtanke er, at der i disse år aftegner sig konturerne af et andet blik på lort og dets kunstneriske, samfundsmæssige og eksistentielle betydninger, hvor lort viser sig at være 'good to think with' i vores antropocæne tidsalder (Garber 2008).

Denne kunst bruger lort som afsæt for en kritik, der træder ud over mere veletablerede anvendelser af lort som redskab og tema igennem kunsten i det 20.  århundrede  (se  Verrips  2017).  Hvor  lort  tidligere  oftest  har  figureret  som en  provokation  mod  og  opgør  med  et  borgerligt,  hygiejnehysterisk  samfund, som kritik af forbrugersamfundet og som redskab i en diskussion om kunstens værdi og skabelseskraft, så bliver lort i denne nye kunst set igennem en materiel sammenfiltring af krop og verden, en konkret manifestation af vores grundlæggende indlejrethed i de miljøer, der omgiver og bevæger sig igennem os. Med andre  ord,  lort  bliver  et  tegn  på  og  en  viderefører  af  liv;  den  tegner  et  opgør med affald og rene kategorier og vidner om en krop, der er gennemløbet af og forbundet med verden i cirkler og rytmer. Det er et skifte, der flugter med en grundlæggende antropocæn erkendelse af, at alt det, vi af forskellige årsager har betragtet som affald, i stigende grad er ved at vende tilbage. Det hjemsøger os: Der ikke er noget udenfor længere.

## Kroppen som økosystem, lort som behandling

For at forstå, hvorfor lort er blevet både tema og redskab i kunsten i de sidste 5-10 år, er det nødvendigt at kaste blikket på ny lægevidenskabelig forskning om kroppens mikroorganismer. Der har i de sidste ca. 10-15 år været noget nær en lavine af forskning, der beskæftiger sig med alle de trillioner af mikroorganismer, der bor på og i vores kroppe (se Bencard 2015). Historisk set har lægevidenskaben, af gode grunde, i høj grad fokuseret på mikroorganismerne som vores usynlige fjender,  årsagen  til  utallige  epidemiske  sygdomme,  til  forrådnelse  og  fordærv. Dette skabte, hvad antropologen Heather Paxson (2008) har kaldt en 'mikrobiopolitik', hvor kontrollen med og magten over mikroberne var en måde at skabe et  rent  og  hygiejnisk  samfund på. Dette hygiejniske blik ligger også under det komplicerede og tabuiserede forhold, vestlige samfund har haft til afføring; at få gjort de daglige udladninger af fordøjede og uhygiejniske bakteriebomber så usynlige og private som muligt blev et redskab i dannelsen af et nyt pasteuriseret samfund (Paxson 2012, Latour 1993).

Men den nye forskning i kroppens mikroorganismer står i kontrast til det hygiejniske ideal, der bygger på tanken om, at jo renere noget er, jo bedre er det. Sagen er nemlig den, at langt de fleste af vores interaktioner med den mikrobielle  verden  ikke  har  noget  med  sygdom  at  gøre,  tværtimod.  Fra  den  dag,  vi bliver  født,  bliver  vi  koloniseret  af  mikroorganismer.  Der  lever  trillioner  af bakterier og andre mikroorganismer - ud over bakterierne er det mest virusser og svampe - uden på og inden i vores krop: på huden, i munden, på kønsorganerne og især i vores tarmsystem (alene her har man gennemsnitligt 1-2 kg af dem). De udgør et kommensalt, det vil sige et sameksisterende, økosystem, og deres rolle i kroppens sundhed og sygdom er først gradvist ved at blive åbnet i  disse år. En fremstående mikrobiomforsker har således i Science udtalt, at vi bliver nødt til at integrere mikroberne 'into our concept of 'self'', og at en sådan integrering  'contextualizes  our  views  of  human  development,  our  sense  of individuality,  and  our  connections  to  family  and  environment  in  new  and different ways'; det er et skifte, der byder på 'a refreshing and humbling departure  from  our  anthropocentric  worldview'  (Gordon  2012).  I  dette  perspektiv kommer det mikrobiopolitiske fokus på et 'rent' individ, afgrænset ved huden mod  omverdenen,  til  at  fremstå  som  en  illusion.  I  stedet  bliver  grænserne udvisket,  og  mange  af  kroppens  funktioner  og  daglige  liv  fremstår  som  et distribueret samarbejde mellem menneskelige og bakterielle dele. Som Donna Haraway har skrevet i When species meet :  'To be one is always to become with many' (2007, 4), helt bogstaveligt talt. Vi er på denne måde befolket af bakterier i dobbelt forstand: De er på og i os, men vi bliver også til folk, til de mennesker, vi er, i samspil med bakterierne (Pradeu 2011).

Forskningen  tegner  altså  et  andet  billede  af  mennesket,  der  fremstår  i  en anden form, som små økosystemer, hvis velbefindende og daglige liv er bygget på et komplekst sammenspil mellem menneskelige og mikrobielle dele. Vi skal måske til at se os selv som superorganismer, hvor ændringer i det indre og det ydre bakterielle miljø har stor betydning for vores sygdom og sundhed. Det er forskning, der er både praktisk og filosofisk betydningsfuld. Praktisk, fordi forskningen tyder på, at der er stærke forbindelser mellem de sygdomsproblemer, der  kendetegner  vores  postindustrielle  og  postepidemiske  samfund  (som  fx forhøjet blodtryk, fedme, diabetes, depression, angst, allergi, kroniske betændelsestilstande, autoimmune sygdomme m.m.), og de bakterielle kulturer, vi både er og er en del af (se Broussard og Devkota 2016). Filosofisk, fordi forskningen forskyder idéen om det klassiske moderne subjekt, der står på afstand af verden og betragter den med sit rationelle intellekt. I stedet fremstår vi som en uløselig del af en levende verden i og omkring os, hvor de sidste grænser mellem natur og kultur er opløst i en bakteriekultur (O'Malley 2014). Det er forskning, der byder på en ny, postpasteuriansk patologi, et sygdomsbillede baseret mere på balance og  systemisk  kompleksitet  end  konstant  krig  mod  den  ydre  verden,  og  som  i sidste ende peger i retning af en ny mikrobiel subjektforståelse (Sariola 2020, Gilbert 2014). Det er altså blandt andet i denne kontekst, at lorten er kommet i fokus, både i forskningen, i kunsten og i kulturen mere generelt.

## Lort er energi: Tagny Duffs Wastelands Project

Den  canadiske  kunstner  Tagny  Duff  har  i  sin  kunstpraksis  arbejdet  meget konkret  med  mikroorganismer  og  deres  egenskaber.  I Wastelands  Project ,  et igangværende projekt påbegyndt i 2015, udforsker hun lort som energikilde i en spekulativ fremtid uden fossile brændstoffer. Duff ser 500 år ind i fremtiden til en tid, hvor mennesker via samarbejde med bakterier og virusser bruger deres egen afføring som energikilde i små, bærbare bioreaktorer. Wastelands Project udmærker sig ved ikke blot at være et tankeeksperiment, men i stedet at være baseret på Duffs mangeårige erfaring med at arbejde med bioteknologier i sin kunstneriske  praksis,  med  særligt  fokus  på  virusser  (se  Duff  2020).  Duff  er således et godt eksempel på en biokunstner, der både er optaget af biomedicin og -teknologi som emne og som redskab (se Radomska 2016). Hun bruger såkaldte metanogener , særlige mikroorganismer, der producerer metangas som et biprodukt igennem deres stofskifte, under iltfattige forhold. Med andre ord, så er det organismer, der ved at blive fodret og holdt i live hele tiden skaber en gasart, som kan omsættes til energi - lys, varme, elektricitet. Det er i sig selv ikke nogen ny eller mærkelig tanke: Man kan finde DIY-instruktioner til at fremstille biogasreaktorer baseret på metan mange steder på nettet, og det er en teknologi, der har haft gennemslagskraft i både DIY-miljøer og biotekfirmaer, der beskæftiger sig med grøn energi. Historisk set har metangasser produceret af bakterier, der lever af og i afføring, også været brugt som både varme- og energikilde: I slutningen af  1800-tallet  blev  den  såkaldte The  Webb  Patent  Sewer  Gas  Lamp udbredt  i London, som var baseret på et patent tilhørende den engelske opfinder Joseph Webb. Her blev den metangasrige luft fra Londons omfattende kloakker ledt op i gadelamperne. Det løste to problemer på én gang ved både at skabe gadebelysning og fjerne en stor del af den ellers horrible lugt, der steg op fra kloakkerne. At udnytte metangas er også blevet et varmt emne i bioteknologien, fordi det giver mulighed for at få afhjulpet og endda udnyttet de enorme mængder metangas, som  produceres  af  kødindustrien  -  drøvtyggeres  fordøjelsesproces  afhænger nemlig  af  metanogener  (Patra  et  al.  2017).  Der  er  altså  noget  nær  en  global guldfeber  over  arbejdet  med  at  udnytte  metangasserne  til  energiproduktion (Enzman et al. 2018).

Men Wastelands er  til  dels  tænkt  som  et  kritisk  bidrag  til  disse  forsøg.  På overfladen kan kombinationen af den industrielle produktion af kødkvæg og ny biogasteknologi virke hensigtsmæssig, men på både kort og lang sigt efterlader det de dybereliggende spørgsmål om industriel produktion af kød ubesvarede. Forsøgene  risikerer  at  understøtte  den  utilitaristiske  logik,  i  hvilken  levende væsner  udnyttes  maksimalt  i  en  storstilet  og  effektiviseret  monoproduktion drevet af kapitaltænkning og (over)forbrug. Wastelands spørger i stedet: Hvad hvis man baserede anvendelsen af biogasproducerende mikrober på en mindre storindustriel  og  kapitalorienteret  facon?  Hvis  man  i  stedet  for  at  skalere  op skalerer ned til det personlige niveau? Som kunstneren skriver: 'What kind of lifestyles  might emerge? How might humans see themselves when depending on their own waste and the interaction with microbes to survive?' (Duff 2018, 33). Hvad ville det betyde, hvis kvaliteten af det lort, der kommer ud af os, kan mærkes direkte, i forhold til hvor meget energi det kan bruges til at producere? Hvad ville det betyde for vores spisevaner? Og videre derfra ud til fødevareproduktion og madkultur? Det åbner i hvert fald for spørgsmål om, hvordan man kan pleje økosystemet indeni på bedste måde - det ville fordre andre tænke- og handlemåder, hvis ens adgang til lys, varme eller elektricitet var betinget af at tage vare på mikroberne. En problematik, der i øvrigt spejler dagligdagen for det stigende antal patienter, der lider af tarmproblemer som irriteret tyktarm, colitis ulcerosa og Crohns sygdom. Gennem deres problematisering af bioteknologiens cyklus  af  håb  og  hype  er  Duffs  værker  beslægtet  med  den  østrigske  kunstner Thomas Feuersteins levende skulpturer (se Bencard 2020) og værker som Paul Vanouses Labour (2019),  Ken  Rinaldos Borderless  Bacteria/Colonialist  Cash (2017) og store dele af The Tissue Culture &amp; Art Projects arbejde gennem flere årtier (Melkozernov og Sorensen 2020).

Duff beskriver selv denne åbning som en 'impure aesth-ethics', et begreb, der er delvist lånt fra biokunstpionererne Oron Catts og Ionat Zur, der sammen står bag The Tissue Culture &amp; Art Project og Symbiotica (se Dixon 2009). Bindestregen i 'aesth-ethics' peger på æstetiske handlinger og værker, der indeholder en etisk problematik - Catts og Zur har brugt det i forbindelse med de etiske overvejelser, der rejser sig i forbindelse med udstilling af levende væv i værker som Worry  Dolls (2000). Wastelands  Project bruger  levende,  vådt  materiale, der  lugter,  fermenterer,  rådner  og  fordøjer,  og  selve  processen  med  at  dyrke, høste og anvende materialet er en del af projektets æstetik. I et foredrag i 2018 i København kaldte Duff det med et glimt i øjet både for en ass-thetics (altså en røv-/lorteæstetik) og en ass-ethics (en etisk stillingtagen baseret på mødet med lortens  muligheder  i  en  antropocæn  kontekst). Wastelands  Project udfordrer os til ikke bare at gå grønne, men også brune; ikke at forlede os på teknovidenskabelige drømme om industrielle løsninger på globale problemer, men i stedet komme tæt på vores personlige stofskifte som udtryk for og mulighed i de større organiske energisystemer, vi indgår i.

## Luk det fremmede ind: Art Orienté Objets May the Pygmy Live in Me

Kunstnerduoen  Art  Orienté  Objet,  bestående  af  kunstnerne  Marion  LavalJeantet og Benoît Mangin, har siden starten af 1990'erne udviklet en kunstnerisk praksis, der på forskellige måder tematiserer liv i  en  udvidet  biologisk  og økosystemisk  forstand;  deres  praksis  er  blevet  tilknyttet  biokunsten.  Med  en stærk politisk undertone har de bevæget sig på tværs af biologi, dyrepsykologi, økosystemisk tænkning, etnologi og antropologi for derigennem at tematisere og  undersøge  de  biologiske  vilkår,  mennesker  og  dyr  sameksisterer  under.  I 1990'erne producerede de en række værker, bl.a. Rabbits og Museum of Mental Horror , der meget direkte problematiserer brugen af forsøgsdyr i videnskaben, samtidigt med at de påpeger dobbeltheden i forskning, der både redder og tager liv. I starten af 2000'erne udviklede de en række værker, der undersøgte muligheden for at forstå og interagere med dyr. I værkerne Felinanthropy (2007) og Necking (2007)  iførte  Marion  Laval-Jeantet  sig  henholdsvis  katte-  og  girafkostumer  for  at  interagere  med  disse  dyr.  Værkerne  er  mere  intime  og  mere fokuserede på at opløse, eller i hvert fald at undersøge, grænserne mellem dyr og mennesker. Det konkrete møde mellem arter bliver fokus for værkerne, i al sin både mulighed og umulighed.

I  2011  udviklede de en radikal udgave af mødet mellem arter i performanceværket May the Horse Live in Me .  I  værket forsøgte duoen at skabe et biologisk,  kropsligt,  immunologisk møde mellem Laval-Jeantet og en hest gennem en blodtransfusion fra hest til menneske for på den måde at skabe en hybrid, et møde mellem arter på både makro- og mikroniveau. Værket involverede en flere  måneder  lang  proces  med  at  tilvænne  Laval-Jeantets  immunforsvar  til de fremmede antistoffer, der findes i hesteblod. Selve performancen, der blev afholdt i Kapelica Gallery i Ljubljana, startede med en transfusion fra en særlig trænet hest, der var til stede i galleriet, hvorefter Laval-Jeantet iførte sig lange hesteproteser og bevægede sig sammen med hesten i et kommunikationsritual. Til sidst blev der taget en række blodprøver fra Laval-Jeantet, som blev fryse- tørret; blodprøver, der altså indeholder spor af et menneskeligt immunforsvar, der anerkender hesten som en del af sig selv, som self og ikke non-self ,  som det hedder i immunologien. Som Art Orienté Objet selv beskriver det, så udtrykker May the Horse Live in Me det, som kuratoren Jens Hauser har kaldt 'mikroperformativitet', der forklares således:

The concept of microperformativity denotes a current trend in theories of performativity  and  performative  artistic  practices  to  destabilize  human scales  (both  spatial  and  temporal)  as  the  dominant  plane  of  reference  and to  emphasize  biological  and  technological  microagencies  that,  beyond  the mesoscopic  human  body,  relate  the  invisibility  of  the  microscopic  to  the incomprehensibility of the macroscopic. (2020, 1)

Efter det immunologiske møde mellem arter i May the Horse Live in Me begyndte Art Orienté Objet at arbejde med mikrobiomforskning og tanken om mikrober som aktører  og  som  et  redskab  til  at  forstå  økosystemisk  anderledeshed.  Det skifte førte frem til performanceværket May the Rain Forest Live in Me (or May the  Pygmy  Live  in  Me) [3-4] .  Baggrunden  for  værket  er  den  stigende  mængde litteratur, der peger på oprindelige befolkningers større grad af mikrobiel diversitet, og dermed også potentielt et mere funktionelt immunforsvar - noget, der i  forskningen  spejles  i  udmagringen  af  vestlige  tarmmikrobiomer  og  dermed tilhørende stigning af autoimmune sygdomme. Laval-Jeantet (2020) beskriver selv, hvordan hun stødte på denne litteratur og fik idéen til at transplantere afføring fra et medlem af en afrikansk pygmæstamme ind i sin egen tarm - en slags mikrobiel  spejling  af  tidligere  værkers  immunologiske  blandinger.  At  skaffe afføringen var lettere, end man skulle tro, da Laval-Jeantet havde forbindelser til pygmæer i Gabon i Afrika, hvor hun tidligere var blevet indført i Bwiti, en shamanistisk pygmæreligion (Laval-Jeantet 2006). I Gabon viste det ellers potentielt mærkelige spørgsmål om at få lov til at få afføring sig at være ganske simpelt, da stammen brugte lort som behandling mod alvorlig diarré, særligt til deres små børn.  Laval-Jeantet  kunne  altså  gennemføre  transplantationen  og  overvejede inden,  om  den  endda  kunne  udgøre  en  slags  supplement  til  den  forståelse  af pygmæernes usynlige åndeverden, som hun havde opnået ved at studere deres religion - en slags skovforståelse baseret på et mikrobielt økosystemisk slægtskab. Resultatet var prompte: 'It was followed by brutal colic, a violent eviction of  this  Indigenous  world  by  my  European  internal  ecosystem.  But  it  was  not necessarily an absolute ejection/thinspace…/thinspaceMany  microbial  families  sat  in  me,  and  will probably do so forever, enriching, if not aggravating, the complex situation of my inner fauna' (Laval-Jeantet 2020, 159).

[3] Art Orienté Objet: Microbiotic Landscapes , 2016. Dette værk er en forløber for performanceværket May the Pygmy Live in Me . Copyright: Marion Laval-Jeantet og Art Orienté Objet.

Oplevelsen rejste dog en række spørgsmål, der komplicerede den biomedicinske fascination af oprindelige stammers mikrobielle diversitet (se Schnorr et al. 2014) som en nøgle til at modvirke det tab, som vestlig kost og livsstil medfører i vores mikrobiom. Pygmæerne lever ikke længere, og heller ikke nødvendigvis sundere; at dø ung er en del af vilkårene og en del af forholdet til omverdenen i Bwiti. Det er en måde at vende tilbage til skoven på, som udfordrer vores fokus på vort eget livs udstrækning. Lort indeholder altså i denne optik også et sæt af mikroorganismer, der er tilpasset et liv, i hvilket det at dø og vende tilbage til skoven er både et konkret og religiøst livsvilkår. Disse overvejelser om mikrobiel stedslighed og specificitet førte videre til et nyt værk, The New Artist Shit in the Age  of  Globalization (2015).  Værket  tog  udgangspunkt  i  det  mikrobielle  kaos, der var i kunstnerens krop efter at have rejst og boet på adskillige kontinenter og efter at have udsat sin krop for ekstrem nærkontakt med mange forskellige arter. Det blev tænkt som en slags antropocænt svar på Piero Manzonis Merda d'artista (Kunstnerlort) fra 1961, måske det mest berømte stykke lortekunst i dag. I et mikrobielt perspektiv er Merda d'artista mere end blot de etablerede læsningers fokus på værkets konceptuelle indhold (Verrips 2017), det er også et levende mikrobielt selvportræt. Men hvor Manzonis lort repræsenterer en tid før globaliseringen af både rejser og kost, så skulle det nye værk - som altså levede inde i Laval-Jeantets tarme - repræsentere den nye, globale virkelighed. Et mikrobielt portræt af en måske snarligt overstået tid, i hvilken rejsers relativt lette tilgængelighed har gjort nogle kroppe til globaliserede mikrobebanker: 'We will have belonged to a time, as fascinating as it is disturbing, when we have been allowed to cross living ecosystems from around the world at our own risk. No doubt this historical  moment  will  have  surprising  longterm  pathological  and  epigenetic consequences. Whatever the case, we felt that these circumstances had to be made into a  microperformative  artwork'  (Laval-Jeantet  2020,  161).  Kunstnerens lort blev derfor frysetørret og placeret i små forseglede glas. Glas, der altså er en slags mikrobiel historie, et vidnesbyrd fra en periode, der på godt og ondt har skabt nye mikrobielle relationer og konstellationer. Tilsammen bruger de to værker lort til at undersøge og eksperimentere med økosystemernes betydning, både det indre og de ydre. Lorten og dens mikrobielle indhold bliver en konkret medspiller i værkerne, som de er det i kroppen og i verden. Lorten fremstår både som et redskab til forandring og som et sted, hvor forandringer kan aflæses, og på den måde peger den på vores kroppes grundlæggende indlejring i verden. Det er en sammenfiltring, der bør give pause i forhold til, hvordan vi agerer i verden. Som sociologen Myra Hird, der har skrevet flere værker om vores forhold til den mikrobielle verden, skriver, så peger det i retning af en etik, der tager udgangspunkt i 'entangled relationality, radical asymmetry, and the inherent violence of indissoluble openness' (2012, 70).

[4] Marion Laval-Jeantet fotograferet om natten med en gruppe af Apinji- og Babongopygmæer i skovene ved Lambaréné (Gaon). Copyright: Marion Laval-Jeantet og Art Orienté Objet.

## Afslutning: Antropocænt lort

Det er måske for tidligt at pege i retning af et 'Shitty Turn' i kunsten og humanvidenskaberne (McGlotten og Webel 2016), men som denne artikel har prøvet at vise gennem sine læsninger, så er der muligheder i lort. Lort synes at have en særlig rolle at spille i vores antropocæne tidsalder. I Kritik af den kyniske fornuft (1983)  skriver  Peter  Sloterdijk,  at  vi  i  den  vestlige  verden  er  'børn  af  en  anal kultur'  og  har  et  grundlæggende  forstyrret  forhold  til  vores  lort.  Det  skyldes blandt andet, at lort spiller en afgørende rolle i den måde, vi bliver subjekter på: At gøre os bevidste om og få os adskilt fra vores afføring er en af de første og mest grundlæggende ordensmekanismer, en opdeling mellem toksisk affald på den ene side og civilisation på den anden. Det forhold til lort, vi bliver socialiseret ind i, bliver model for vores forhold til alt muligt andet affald i vores liv: Vi har, som samfund, indtil videre systematisk ignoreret affald. Men i takt med at den økosystemiske,  planetære  krise  er  rykket  tættere  og  tættere  ind  på  vores  liv,  fremstår lort i nye former. Sagt på en anden måde: Alt det affald, vi har produceret og  straks  ignoreret  gennem  generationer,  er  nu  begyndt  at  skylle  op  på  vores strandbredder, både de konkrete og bevidsthedens. Vores lort er kommet tilbage og kan ikke længere ignoreres. Der er opstået en ny kritik af mennesket som et hyperproduktivt, affaldsgenererende industridyr. Dem, der ikke anerkender, at de producerer affald, og at de ikke kan vælge andre måder at være på, risikerer en dag at blive kvalt i deres eget lort. Affald og lort, skriver Sloterdijk, må derfor gøres til et grundlæggende tema i filosofi, etik og politik og ændres fra et belastende sekundært fænomen til et grundlæggende princip. Han slutter med en opfordring, måske endda en opsang: 'Lort bliver nødt til at blive mødt på nye måder. Det er nu nødvendigt at gentænke det ubrugeliges brugbarhed, det uproduktives produktivitet, i filosofisk øjemed: For at åbne op for det positive i det udstødte og anerkende vores ansvar også for det, vi ikke har intenderet' (1983, 147). Eller som antropologen Nicholas C. Kawa skriver, lidt mere direkte: 'The Anthropocene will offer many lessons for humanity, but one of its most jarring is that we simply can't hide from our shit anymore' (2016, 1).

Lort åbner derfor på sin egen måde for et opgør med en historisk forståelse af mennesket som et grundlæggende fritstillet og autonomt væsen, der står i en vis afstand til den omgivende verden og de miljøer, det befinder sig i - miljøer, der på grund af denne afstand hovedsageligt kommer til at fremstå som redskaber og råstoffer, som noget, der skal mestres og udnyttes. I modsætning til denne forståelse fremstår denne nye lortekunst som en del af en generel antropocæn omplacering af mennesket som gennemløbet og betinget af denne omverden. Som litteraturhistorikeren Harold Fromm har skrevet om denne forståelse af miljøet: 'The 'environment,' as we now apprehend it, runs right through us in endless  waves,  and  if  we  were  to  watch  ourselves  via  some  ideal  microscopic time-lapse video, we would see water, air, food, microbes, toxins entering our bodies as we shed, excrete, and exhale our processed materials back out' (1997). Artiklen har undersøgt både dette civilisationskritiske perspektiv i ny kunst om og med lort og den underspillede håbefuldhed, den også indeholder - et håb om, at lort kan lære os at tænke anderledes om vores verden.

## Abstract

This paper examines a movement in contemporary art in which fecal matter - shit - is being reconfigured from cultural taboo and toxic waste to a lively, active matter with the capacity to reinvigorate microbial ecosystems. This movement builds on the last decade's surging interest in the human microbiome and its effects on health and disease. One of the surprising research discoveries that has emerged from this new research field is that fecal matter can be transplanted from healthy donors to patients with great potential effects. This discovery is used clinically for treating infections with antibiotic resistant C. Diff. bacteria, but is also being studied for other diseases, including Crohn's Disease, IBS, anxiety, depression, diabetes and more. Thus, feces is now seen as a potential source of microbial diversity and liveliness. The article explores three contemporary art works that in different ways are taking up the insights and potential that this new research is bringing, exploring their cultural, existential, scientific and critical potential. The article focuses Kathy High's Kathy as Bowie ,  Tagny  Duff's Wastelands Project and  Art  Orienté  Objet's May the Pygmy Live in Me .  In  examining these works, the article suggests that feces is turning out to be 'good to think with', and that it holds a particular resonance in our Anthropocene moment. In contrast to previous uses of feces in art as a vehicle for provocation and critique of the norms of bourgeois society and its attendant hyper-hygienic and consumerist structures, the examined works view feces as a site from which to trace the material interconnectedness of bodies and their environments. As the anthropologist Nicholas Kawa has remarked: 'The Anthropocene will offer many lessons for humanity, but one of its most jarring is that we simply can't hide from our shit anymore.' By reading the abovementioned artworks, this article shows how contemporary artists are playing a part in this reconfiguration of and reckoning with what it means to think of humans as fundamentally metabolic creatures, embedded within and affecting material structures on a global scale.

## Litteratur

Bencard, Adam. 2015. 'Det er bakteriernes planet, vi andre bor her bare'. Kulturo 40: 17-26.

Bencard, Adam, Jens Hauser, Martin Grünfeld, Louise Whiteley (red.). 2020. STOFSK(r)IFTER/ Metabolic Machines . Medicinsk Museion.

Bouza, E. 2012. 'Consequences of Clostridium Difficile Infection: Understanding the Healthcare Burden'. Clinical microbiology and infection 18: 5-12.

- Broussard, J. og S. Devkota. 2016. 'The Changing Microbial Landscape of Western Society: Diet, Dwellings and Discordance'. Molecular metabolism (Germany) 5, nr. 9: 737-742.
- Dixon, Deborah P. 2009. 'Creating the Semi-Living: On Politics, Aesthetics and the More-ThanHuman'. Transactions - Institute of British Geographers 34, nr. 4: 411-425.
- Duff, Tagny. 2018. 'WASTELANDS: TOWARDS A DIRTY FUTURE'. CSPA Quarterly nr. 21: 30-34.
- Duff, Tagny. 2020. 'Speaking with Viruses'. Performance research 25, nr. 3: 164-166.
- Ekekezie, Chiazotam et al. 2020. 'Understanding the Scope of Do-It-Yourself Fecal Microbiota Transplant'. The American journal of gastroenterology 115, nr. 4: 603-607.
- Enzmann, Franziska, Florian Mayer, Michael Rother og Dirk Holtmann. 2018. 'Methanogens: Biochemical Background and Biotechnological Applications'. AMB Express 8, nr. 1: 1-22.
- Fromm, Harold. 1997. 'The 'Environment' Is Us'. Electronic Book Review , January 1.
- Garber, Marjorie. 2008. 'Good to Think With'. Profession 2008, nr. 1: 11-20.
- Gilbert, Scott F. 2014. 'Symbiosis as the Way of Eukaryotic Life: The Dependent Co-Origination of the Body'. Journal of biosciences 39, nr. 2: 201-209.
- Giles, Edward M., Gemma L. D'Adamo og Samuel C. Forster. 2019. 'The Future of Faecal Transplants'. Nature reviews. Microbiology 17, nr. 12: 719-719.
- Gordon, Jeffrey I. 2012. 'Honor Thy Gut Symbionts Redux'. Science (American Association for the Advancement of Science) 336, nr. 6086: 1251-1253.
- Haraway, Donna J. 2007. When Species Meet . Minneapolis: University of Minnesota Press.
- Hauser, Jens. 2020. 'Microperformativity and Biomediality'. Performance research 25, nr. 3: 12-24.
- Hird, Myra J. 2012. 'Knowing Waste: Towards an Inhuman Epistemology'. Social epistemology 26, nr. 3-4: 453-469.
- Hird, Myra J. 2009. The Origins of Sociable Life: Evolution after Science Studies . Basingstoke: Palgrave Macmillan.
- Kawa, Nicholas C. 2016. 'Shit.' Theorizing the Contemporary, Fieldsights . https://culanth.org/ fieldsights/shit
- Latour, Bruno. 1993. The Pasteurization of France . Paperbackudgave. Cambridge, Mass.: Harvard University Press.
- Laval-Jeantet, Marion. 2020. 'Art and the Microbiome: New Places for Microperformativity in the Work of Art Orienté Objet'. Performance research 25, nr. 3: 158-163.
- Laval-Jeantet, Marion. 2006. Iboga, invisible et guérison: une approche ethnopsychiatrique . [Montreuil]: CQFD.
- McGlotten, Shaka og Scott Webel. 2016. 'Poop Worlds: Material Culture and Copropower (or, Toward a Shitty Turn)'. Traversing Technologies 13, nr. 1: 1-13.
- Melkozernov, Alexander N. og Vibeke Sorensen. 2020. 'What Drives Bio-Art in the TwentyFirst Century? Sources of Innovations and Cultural Implications in Bio-Art/biodesign and Biotechnology'. AI &amp; society .
- Moleschott, Jacob. 1852. Der Kreislauf des Lebens: physiologische Antworten auf Liebig's Chemische Briefe . Mainz: Verlag von Victor v. Zabern.
- O'Malley, Maureen. 2014. Philosophy of Microbiology . West Nyack: Cambridge University Press.
- Patra, Amlan, Tansol Park, Minseok Kim og Zhongtang Yu. 2017. 'Rumen Methanogens and Mitigation of Methane Emission by Anti-Methanogenic Compounds and Substances'. Journal of animal science and biotechnology 8, nr. 2: 271-288.
- Paxson, Heather. 2008. 'Post-Pasteurian Cultures: The Microbiopolitics of Raw-Milk Cheese in the United States'. Cultural anthropology 23, nr. 1: 15-47.
- Paxson, Heather. 2012. The Life of Cheese: Crafting Food and Value in America . 1st ed. Vol. 41. Berkeley: University of California Press.

- Pradeu, Thomas. 2011. 'A Mixed Self: The Role of Symbiosis in Development'. Biological theory 6, nr. 1: 80-88.
- Radomska, Marietta. 2016. Uncontainable Life: A Biophilosophy of Bioart . Linköping University Electronic Press.
- Sariola, Salla og Scott F. Gilbert. 2020. 'Toward a Symbiotic Perspective on Public Health: Recognizing the Ambivalence of Microbes in the Anthropocene'. Microorganisms (Basel) 8, nr. 5: 746-.
- Schmidt, Alfred. 1971. The Concept of Nature in Marx . London: New Left Books.
- Schnorr, Stephanie L., Marco Candela, Simone Rampelli, Manuela Centanni, Clarissa Consolandi, Giulia Basaglia, Silvia Turroni et al. 2014. 'Gut Microbiome of the Hadza Hunter-Gatherers'. Nature communications 5, nr. 1: 3654-3654.
- Sloterdijk, Peter. 1987. Critique of Cynical Reason . Overs. af Michael Eldred, forord af Andreas Huyssen. 9. printing. Minneapolis: University of Minnesota Press.
- Sunkara, Tagore, Prashanth Rawla, Andrew Ofosu og Vinaya Gaduputi. 2018. 'Fecal Microbiota Transplant - a New Frontier in Inflammatory Bowel Disease'. Journal of inflammation research 11: 321-328.
- Verrips, Jojada. 2017. 'Excremental Art: Small Wonder in a World Full of Shit'. Journal of Extreme Anthropology 1, nr. 1: 19-46.