Kvindelig bondeforfatter i psykosesemiotisk belysning
Forfattere: Lis Barnkob, Ulrik Lehrmann
Tidsskrift: kok (1990-01-13)

## K&amp;K ANMELDELSER

Lis Barnkob og  Ulrik Lehrmann

## Kvindelig  bondeforfatter i psykosemiotisk belysning

Inger-Lise  Hjordt-Vetlesen: Pd sporet  af  kvinden  i  Helene Odense

En skrivende  bondepige. Stranges liv og v ~ r k . Universitetsforlag 1988.

ikke blot de analyserede teksters manifeste  betydningsuniverser,  men nok sa meget været  interesseret  i de sociale  og  psykiske konfliktmanstre, som  teksterne  ikke  umiddelbart  vil vedkende  sig.  Ad  den  vej  har  hun fremdraget de omkostninger, der ikke mindst  fra  et kvindeligt  udsigtspunkt var forbundet med at bryde ud af  en traditionel bondekultur og tilegne sig en  selvstændig identitet  som  kvinde og Evindelig forfatter.

Igennem  mere  end  ti  A r har  IngerLise Hjordt-Vetlesen i bager om Marie Bregendahl og Jeppe Aakjær, artikler om  kvindelige  bondeforfattere og  i  sit  bidrag  til  Dansk Littemturhistorie bd.7 beskæftiget sig  med forskellige sider af den litteratur, hvis erfaringsmæssige grundlag er moderniseringen af livsvilkarene pa landet i labet af 1800-tallet.  Især de  kvindelige forfatteres reaktion  p8 kapitaliseringen  af  livet pil  landet  og opbruddet fra landet  har haft hendes interesse.

Et  genkommende  træk  i  HjordtVetlesens stadige kredsen om de kvindelige bondeforfattere har været en særdeles skarpsindig tekstlæsning. Afsættet  for Hjordt-Vetlesens  analyser  har  været  kvindelitteraturforskningens sammenkobling af  strukturalistisk betydningsanalyse, psykoanalyse  og  social-  og  bevidsthedshistorie, og undervejs har denne analysemade faet et stadig mere markant psykose miotisk  præg.  Med  denne  baggrund har  hun  kastet  lys  over  og  fastholdt I Hjordt-Vetlesens seneste  bog indgik  i  undertitlen 'liv  og  værk', hvilket  umiddelbart kan give fornemmelser  i  retning  af  den  traditionelle forfatterbiografis belysning af  et  forfatterskab ved hjælp af forfatterens liv ud  fra modellen: bag hver fiktiv maske skjuler sig et virkeligt ansigt. Det er  dog  ikke  denne  karikatur  af  en forfatterbiografi,  der  realiseres  hos Hjordt-Vetlesen, men snarere en modsat bevægelse: bag hvert virkeligt ansigt  gemmer  der  sig  en  række  af fiktive/psykiske  masker  af  ikke mindre virkelig  karakter  end  det  dokumenterbare  liv.  Helene  Stranges  liv gares saledes ikke til  et  absolut  fixpunkt,  men  opfattes  som  en  slags fiktionskonstruktion p8  linie med  de fiktive værker, hvor de fiktive værker s4  afæskes synspunkter pa  den indre uro  og  kamp,  som  forblev  godt  tildzkket i Stranges ydre livsforl~b.

Helene  Stranges  opvækst præges tidligt af  en skarp kontrastering af  en kvindelig og mandlig verden. Strange vokser, p.g.a.  moderens  tidlige  d ~ d , fra sit femte til sit trettende ar op hos mormoderen i et historisk set overhalet univers befolket af gamle kvinder. Herefter bliver hun tjenestepige farst

## K&amp; ANMELDELSER

p3 faderens gard og senere rundt  om i  landet.  Modstillingen mellem  mormoder  og fader  leverer  ramaterialet til  Stranges  i n e d t e  faderopgar  og selvstændighedskamp  i det tidlige forfatterskab (1903-12) og  til den idealisering af en matriarkalsk bondekvindekultur,  som  hun fors~ger  at fastholde sin selvstændighed ved hjælp af.

Helene Stranges liv udgbr  en vældig selvkonstruktion ud fra billedet af den almægtige,  myndige og selvbeherskede moder-  og bondekvinde.  I  sit omfattende kulturelle virke realisrede hun dette ideal ved bl.a.  til foredrag at  være  k k d t  i  falstersk  egnsdragt, arrangere store folkefester hvor traditionen og hjemstavnen var i hajsedet, og ved at bo i en stiliseret kopi af  et gammelt bondehjem.

mer, der modsiger tekstemes erklærede indhold og form. I meget tztte og nuancerede  analyser af  kompositonske gentagelsesm@nstre,  stilistiske forhold, genkommende psykiske konstellationer aftvinges  teksterne saledes nogle  undertrykte/fortrzngte betydningslag,  der -med  forskellig vægtning  i  labet  af  forfatterskabet -afsØger mandlige og kvindelige positioner i jeg'et.

Ogsa i sit forfatterskab iscenesatte hun  dette  ideal.  Utopidannelserne  i de  centrale  romanserier om  Priergardsslægten (1922-24) og Sværkeslægten (1929-41) er  saledes  bundet op om den store, stærke moderhvinde, som Strange socialt identificerede med bondekvinden og den 'hindelige' produktionsmade (det sm5borgerlige  familiebrug). Og gang p3 gang i Stranges værker gestaltes dette  monumentale kvindebillede som den civilisatoriske  kraft bag  opl~sningen  af feudale tvangssammenhænge og  bevzgelsen frem mod en markedsorienteret vareproduktion og en mere inderliggjort  og  individualiseret subjektivitet.

I sine analyser oplaser Hjordt-Vetlesen  imidlertid  forfatterskabets  tilsyneladende  entydige  tale  om  den 'myndige matriark'  i  et kor  af  stem- Med denne jagt  p8 'k8nnets gade' ligger  Strange  helt  pa  linie  med  en rzkke  andre  danske  kvindelige forfattere  i  20'me og  30'me, for  hvem den skabende sk~nlitterære virksomhed bliver et vigtigt led i en selv-bevidst k8nsidentitetstilegnelse.Ligesom de samtidige skrivende medsastre har Strange imidlertid problemer  med at tage  den  offentlighedsvendte forfattervirksomhed  helt  og  fuldt  p8  sig. Tilegnelsen  af den traditionelle mandlige pen og det symbolske sprog rummer saledes p3 én  gang en befriende psykisk  styrke  og  samtidig  en b e grænsning af de mere spontane libidinase driftsenergier.

Centralt i  Hjordt-Vetlesens fortolkning af Stranges selvkonstruktion star saledes pavisningen af, hvorledes Strange  tvinges  til  at  give  afkald  p8 den  kvindelige krop  og erotiske  lyst for at kunne tilegne sig og opretholde en  overlevelsesduelig identitet  i  den jegstærke  store moders billede:

»Karlighedsrusen  er den farligste fcelde  i  Stranges  univers,  fordi  den g0r kvinden til en refleks af  manden og  saledes  oplØser  alle  de  sociale identifikationer, som udgar  rygraden i  den  kvindeidentitet,  som  Strange havde bygget  op. Afkaldet  er  derfor

## K&amp;K ANMELDELSER

ikke  blot et  smertefuldt  fravalg  af noget, men nok s3 meget et lystfuldt tilvalg af sig selv. Men et ustabilt valg, som jævnligt  m3 bekræftes gennem nye iscenesættelser af den  samme konfiikt.«(s. 55)

lancegang  for  Hjordt-Vetlesen,  selv om  netop  Iæsningsstrategien og formidlingen af  den rejser nogle problemer.

P.g.a.  sin  uforl~sthed far  den  psykiske spænding i forfatterskabet aldrig et  fuldgyldigt  sprogligt  udtryk,  men indkapsles derimod i en overkontrolleret  fremstillingsform,  hvor  overblik og kulturhistorisk  oplysning er fremherskende, mens Strange af  angst for at give sig hen i og fortabe sig/sit  selv i  sproget  til  stadighed trænger tillab til frisættelse af  afkaldets underside -de kropsforbundne fantasidannelser -ud  af  teksten.  I enkelte persontræk, fattigkællinger,  stoddere  og  spredte dialoger finder Hjordt-Vetlesen imidlertid nogle  sprækker og  lakuner, hvor  forfatterskabets  mere  sanselige sider og  underliggende psykiske  spændinger  slippes  ud.  Tættest  p8  disse spzndinger  kommer  Strange  dog  i romanen Jomfru  Mossiir (1925),  der læses  som  en  'symbolsk gennemlevelse af  det drag p5 barnligheden -p3 krop og legelyst -som hun [Strange] matte foretage for at holde masken'.

Den  dobbeltlæsning  af Stranges forfatterskab,  Hjordt-Vetlesen  fore tager, er hun ikke kommet let til. Ud over det publicerede forfatterskab indgar  der  således  ogsa  i  analysen omfattende studier i forskelligt arkivmateriale: upublicerede og ufuldstændige manuskripter, brevvekslinger. Endvidere kræver dobbeltlæsningsstrategien, at tungen holdes lige i  munden  hele  tiden -ogsa  hos  læseren af Hjordt-Vetlesens fortolkning. I  det  store og hele  lykkes denne ba- Ved hjælp af dobbeltl~sningen far Hjordt-Vetlesen p8 overbevisende made demonstreret sammenhægen mellem psykisk  struktur og sprogligt udtryk  i  Stranges  forfatterskab,  og samtidig far  hun  i  sin  egen  analyse produceret en langt mere spændende og interessant tekst end det forfatterskab, hun  analyserer. Hvor  Stranges tekster  umiddelbart  kan  fremta  som temmelig monotone  og  lidet  appellerende,  der  kan  de saledes til  tider under den anlagte synsvinkel blive til noget  nær  en  polyfon  modernistisk roman:

»Sammenhæng  blev det smat med, og snarere end en traditionel  roman, ma vcerket karakteriseres som en kontrapunktisk  opbygget  tekst,  hvor  det ikke  er  helheden,  men  de  særskilte stemmer,  der  bestemmer  tonen,  og hvor  de enkelte  instrumenter p&amp;  undirigen-

derfundig  vis  modarbejder ten~((s.139)

I  det spil af  bevidste og ubevidste betydninger, analysen hvi~vler op, produceres der en ny tekst, hvori den bevidste intentionale betydningsstruktur brydes op og far en langt Qldigere orkestrering ved hjælp af  en ubevidst blæsergruppe.  Og  s3  bliver  spØrgsmalet  om æstetisk vurdering patrængende,  for  nar  teksten  nu  kan  lzses som noget, der ligner en modernistisk roman, skal den s3 ikke ogsa vurderes som en modernistisk roman?  S8 vidt gar  Hjordt-Vetlesen  ikke,  selv  om sp~rgsmalet  ligger  lige  for.  Hun  vil nemlig gerne  redde Stranges forfatter-

## K M ANMELDELSER

skab fra blot at være et bevidsthedshistorisk dokument, hvilket er svært, nar det gennemgsende karakteriseres ved  formuleringer  som  'et  stort  forhindringslbb, hvor klicheeme spærrer for det liv, der vil frem', 'skellettet af trivialmyten  bliver mere og  mere syniigt', 'den  rene tomgang,  hvor spolerne  bare  kværner  10s'. Hun  er derfor tvunget til at anlægge en brudfladeæstetisk  betragtning:  fremhæve de  giirntvise gennembrud  af  et  sanseligt fortættet sprog i et ellers sprogligt d ~ d t forfatterskab.  Men  er  et sadant redningsforsog  ikke  næsten damt  til  at  mislykkes,  nar  der  er  s8 langt  mellem  de  æstetiske  snapse -med mindre man kan læse forfatterskabet 'modernistisk'? Hjordt-Vetlesen synes således  pi3 vej (og alligevel ikke) til at opgive en helhedsatetik. Problemet hidrarer dog nok s3 meget fra en  uafklarethed i den  anlagte læsemade  som  fra  en  uafklarethed hos Hjordt-Vetlesen  (jfr. i0vrigt  diskussionen heraf i SØren Schous artikler i Kntik 82 og KM 62).

staelsesrammer er af så abstrakt  karakter,  at  den  ikke  umiddelbart  kan omsaettes  til  hverdagserfaring  og -sprog. Den centrale analyse af Jomjiu Mossin er det mest  ekstreme eksempel pl,  hvordan analysesproget  tvinges ud i det suggestivt forferende for ikke at  synliggare  den  abstrakte  og  e r deles komplekse begrebsdannelse, analysen  hviler  pil.  Men  heller  ikke den  læser,  der  til  en  vis  grad  deler forudsartninger  med Hjordt-Vetlesen, har altid lige let ved  at komme ind i teksten,  fordi  de  yderst  sparsomme teoretiske  referencer  i  sammenhæng med en personlig brug af psykoanalysen og den tilstræbte formidlingsvenlighed  undertiden  gØr  det vanskeligt at  falge med i Hjordt-Vetlesens mellemregninger (jfr. nok en gang analysen af Jontjiu Mossin).

Den psykosemiotiske  tilgang  gennemsyrer hele bogen,  men  ofte  i  en svært  gennemskuelig form.  Givetvis fordi Hjordt-Vetlesen Ønsker at være formidlingsvenlig, frisetter hun  ikke begrebslig denpsykiske  konfliktstruktur i Hele Stranges liv og værk, men lader  den  i  stedet  vokse frem  af  romananalyseme. Sp~rgsmAlet  er imidlertid,  hvor  formidlingsvenlig  denne fremstillingsform  er, og hvem HjordtVetlesen  henvender  sig til? Den 1æser, der  blot er alment  litteraturhistorisk  interesseret,  vil  st8  m8ll~s overfor  de  mere  subtile  af  HjordtVetlesens analyser, fordi hendes for- I  labet  af  de ar Hjordt-Vetlesen har beskæftiget sig med de  kvindelige bondeforfattere,  er hendes forstaelse heraf blevet stadig  mere tekstanalytisk skarpsindig  og  psykoanalytisk  kompleks.  Det  er  fascinerende  og  medrivende tekstlæsninger med et meget stærkt  personligt  engagement,  hun foretager. Til gengæld virker det, som om den historiske interesse er kalnet en  anelse  med  Arene.  Saledes  nærmest  raber  bogens  afsluttende  b e mzrkninger om sammenhængen mellem de uforlØste psykiske  spændinger, Strange levede med, og den historiske h~indesituation i  melllemkrigstiden  pil en mere udf0rlig behandling. HjordtVetlesen taler her alment om kvindeligheden som 'spærret psykisk struktur'  svarende til  Stranges  udspændthed  mellem  selvstændighedstrang og det i forhold hertil nadvendige afkald

## K M ANMELDELSER

i  forhold  til  egen  krop  og  begær. Tanken er inspirerende, men hvem er bare lidt mere præcist 'aile  andre moderne  kvinder', der i mellemkrigstiden har levet p3 kvindeligheden som spærret psykisk struktur? Er klassemæssige differentieringer ikke længere relevante? Eiler har ahengarelsen  en mere  principiel  rod:  at  den  psykosemiotiske tilgang nok gar det muligt at  grave særdeles dybt  i  et forfatterskabs ubearbejdede psykiske lag, men samtidig  gar  det  vanskeligt  at  fastholde en stoflig historisk optik?

arbejde,  men  mindre  end  det  fuldt objektiverede æstetiske værk skabt til at cirkulere i offentligheden. Kvinder har mattet dyrke deres æstetiske talenter  inden  for  husarbejdets og hjemmets rammer. Intimsfærens rumlige adskillelse fra offentligheden har bestemt  form  og indhold  i  deres arbejdsmade. Nar det er lykkedes kvinderne at trænge ud  i kunstens sfære, er det  altid  sket via  de tilgrænsende far-æstetiske rum, mente Bovenschen. F.eks. trængte kvinderne i 1700-tallet ud  i  den  litterære  offentlighed  via deres færdighed i brevskrivning, hvorfra springet til brevromanen  ikke var stort.

## Lise Busk-Jensen

## Forml~shedens  spontane nærvær

Jensen, Bente Liebst og Karen Klitgaard Povlsen: Hjertets Breve, Aalborg Universitetsfor-

Merete Stistrup lag  1988.

Lotte Thrane: Romanen der revnede,  Museum  Tusculanum, Kobenhavn 1989.

Engang i 1970'erne  formede den tyske feminist og litteraturforsker Silvia Bovenschen begrebet  om kvindernes 'far-æstetiske rum.' Hun forstod herved den kvindelige virksomhed, der er mere  end  det  blot  funktionelle  hus- Bovenschen havde faet kig pi3 nogle frerntmdende romantikeres store  brevproduktion.  Kvinder  som Caroline Schlegel, Rachel Varnhagen og Bettina von Arnim havde været en integreret  del  af  det  hajt  estimerede tyske  romantikmiljfi,  men  fordi  de havde holdt sig inden for brevgenrens far-æstetiske rum, havde de ogsa vanskeligt  ved  at  holde  deres  placering i litteraturhistorien. Hvis kvindeforskningen skulle kunne beskæftige sig  med disse forfatterinder uden for  biografiens  rammer,  matte  man begynde at læse deres breve som litterære  tekster  og  udvide  begrebet 'forfatterskab' til  at omfatte hele deres virksomhed i  de  far-æstetiske rum.  Denne  tankegang  var meget karakteristisk  for  den tidlige  visionære kvindeforskning,  der satsede p8 radikale  ændringer i  videnskabens teoretiske  systemer, saledes at  et nyt kulturelt landskab, der ogsa omfattede kvinderne, kunne komme til syne.

Silvia Bovenschens  teorier blev