At flippe linsen
Forfattere: Johanne Løgstrup
Tidsskrift: periskop (2024-06-13)

Periskop: Forum for kunsthistorisk debat Nr. 31 2024 Fotografi Nu Johanne Løgstrup: At flippe linsen. Betragtninger fra en udsEllingsproces DOI: https://doi.org/10.7146/periskop.v2024i31.146627

## At flippe linsen Betragtninger fra en udstillingsproces

Første gang, jeg bemærker fotograf og eksperimentalfi  lmmager  Steen  Møller  Rasmussens  (f.  1953)  portrætter, er på de sociale medier.  Møller  Rasmussen  lægger portrætter  af  kunstnere  og  kulturpersonligheder  op  på sin profi  l, når den a fb ildede har haft en mærkedag eller er død. De fl  este er ældre sort/hvid-fotografi  er. Jo fl  ere jeg ser, des tydeligere bliver det for mig, at en udstilling med disse kunne belyse en kunstners særlige blik på sine kollegaer og samtidig tegne et billede af en kunstscene. Møller Rasmussen har stået i baggrunden, eller, mere konkret, bag sit kamera, men ved at fokusere på hans arbejde løftes en generation af kunstnere frem. Placeringen, som Møller Rasmussen indtager,  fascinerer  mig  og  giver  ikke  alene mulighed for at se et særegent kunstnerskab folde sig ud, men skaber også plads til at fokusere på, hvad der udgør en kunstscene og et miljø.

Steen  Møller  Rasmussen  har  taget  portrætter  gennem seks årtier. Først som teenager fra scenekanten, da rockmusikere optrådte på den legendariske Brøndby Pop Club. Derfra gled interessen over i den litterære verden og  til  billedkunstscenen.  Portrætterne  forestiller  gennemrejsende kunstnere, særligt fra USA, men også Møller Rasmussens egne kollegaer og venner, ligesom han også laver eksperimentalfi  lm med og om nogle af dem.

Møller  Rasmussen  har  en  mangefacetteret  praksis.

Han er uddannet fi  lmfotograf fra Den Danske Filmskole i 1980. Han har fi  lmet både spillefi  lm og dokumentarfi  lm og er vant til at indgå i samarbejder, eksempelvis med billedkunstner  Lawrence  Weiner  om  fi  lmen Reading  Lips (1996)  og  med  fi  lmkritiker  Lars  Movin  omkring Onkel Danny - En karma cowboy (2002), en portrætfi  lm om digteren Dan Turèll. Men han har også sin egen praksis, som spænder  over  eksperimentalfi  lm,  mail-art,  fotografi    og konceptkunst.

De mange portrætter fremstår som en registrant over bemærkelsesværdige  kulturelle  skikkelser  i  de  seneste 50-60 år og giver samtidig en indsigt i de sociale og kulturelle forhold, der gjorde sig gældende i denne periode. Samlingen  giver  et  sjældent  blik  ind  i  miljøet  omkring den  københavnske  kunstscene,  med  vægt  på  generationen fra 1980'erne og 1990'erne. Det er dem, jeg kan se en udstilling for mig med. Udstillingen Det var nu bliver til i løbet af efteråret 2022 og foråret 2023 og åbner 27. april 2023  på  udstillingsstedet  HEIRLOOM  -  center  for  art and archives i København; et udstillingssted, jeg driver i samarbejde med kurator og kunsthistoriker Stine Hebert. Vores  fokus  er  på  oversete  kunstpraksisser  og  -medier, og  i  det  perspektiv  er  det  interessant  at  se  nærmere  på måden, Steen Møller Rasmussen har portrætteret både feterede og undereksponerede, centrale og marginalise- rede kunstnere. Ved at samle så mange af hans portrætter i udstillingen giver den et billede af en scene og tegner samtidig et portræt af fotografen selv. Linsen fl  ippes.

## I skæret af den anden

Steen Møller Rasmussen er ikke nogen klassisk portrætfotograf. Hans atelier er ikke et studie med lys og lamper og særlige monokrome baggrundslærreder, men derimod et ordnet arkiv for alt, hvad han har beskæftiget sig med gennem sin karriere, som kun han har nøglen til. Møller Rasmussen er til gengæld i sit rette element, når han er opsøgende,  når  han  møder  den,  som  skal  portrætteres, i  dennes  arbejdsmiljø  eller  i  en  social  sammenhæng. Det  særlige  ved  Møller  Rasmussens  portrætter  er  det mellemværende,  som  opstår  mellem  fotograf  og  den fotograferede. Ofte opstår denne udveksling i, hvad man fornemmer  som  korte,  hurtige  sekvenser.  Her  er  en åbenhed for nuet, hvor tilfældighedsprincipper får plads, og en række usynlige faktorer spiller ind. Det bliver klart for mig, at et gennemgribende træk i Møller Rasmussens arbejde er lysten til at nærme sig den kunstneriske proces - ikke kun sin egen, men også den, der portrætteres. Det sker i samspillet og med plads til legen og spontaniteten. Fotografen behersker en blanding af at være underspillet, tilbageholdende  og  så  alligevel  at  være  opsøgende  og lydhør for den anden.

[1] Steen Møller Rasmussen: Martin Kippenberger, 1996. Installationsfoto af serien i HEIRLOOM. Foto: Kevin Malcolm, 2023.

Særligt  én  person  skiller  sig  ud  for  mig  i  materialet, som Møller Rasmussen præsenterer for mig i sit atelier, hvor vi mødes ugentligt, mens vi arbejder på udstillingen. Det er maleren Inge Ellegaard (1953-2010). I et portræt har hun malet en fl  yvemaskine i sin håndfl  ade og vendt den udad. Hun gemmer sit ansigt bag armen og skjuler det meste af sit ansigt [2] .  Et  øje  ser  direkte på fotografen.  Flyet  letter  med  armens  bevægelse opad. Ellegaard udviser en tydelig utilpashed ved at få taget sit portræt, men vender situationen til portrættets fordel. I et andet billede af Ellegaard har hun skåret i negativet af det portræt, Møller Rasmussen har taget, så det efter fremkaldelsen fremstår som ar på huden eller som malerisk gestik tilført et lærred. I Steen Møller Rasmussens fi  lm Tretten (1989), som består af tretten scener med kunstnere, der hver har fået til opgave at vise deres kunstneriske proces, uden at de må vise deres værker eller italesætte dem, har Ellegaard  valgt  at  svømme  under  vandet  totalt  maskeret  med  dykkerudstyr  i  en  svømmehal.  Her  fl  yder  hun rundt i det turkise vand, mens kameraet zoomer ind på hendes  sansende  undersøgelse  af  sin  egen  vægtløshed. Det er tydeligt,  at  Ellegaard  har  følt  sig  tryg  ved  Møller Rasmussen, og Møller Rasmussen har været fascineret af Ellegaards ekspressive, undersøgende proces.

[2] Steen Møller Rasmussen: Portræt af Inge Ellegaard, 1997. Foto: Steen Møller Rasmussen.

I  sin  katalogtekst  til  udstillingen Face  to  Face, en udstilling  af  portrætfotografi  er  på  International  Center  of  Photography  (ICP)  i  New  York  i  2023,  beskriver kurator  og  kunsthistoriker  Helen  Molesworth  (2023) meget præcist, hvordan det i det 20. århundrede ofte har været til diskussion, hvorvidt fotografi  et tilhørte kunst- feltet, da det har haft mange forskellige funktioner - fra politifotografi    og  propaganda  til  reklameindustrien  og amatørsnapshottet.  At  fotografi  et  har  stået  uden  for kunstkategorien, har ifølge Molesworth til gengæld medført, at det gennem 1900-tallet tilbød særligt kvindelige kunstnere  en  mulighed  for  at  tilgå  mediet  i  en  mandsdomineret  kunstverden.  Diskussioner  om  hierarkier  af medier i kunsten er heldigvis efterhånden sjældenheder, da vi i dag godtager mange fl  ere former for kunstneriske udtryk, men jeg ser andre udfordringer i forhold til portrætfotografi  et i Møller Rasmussens tilfælde, som lægger sig op ad denne diskussion. Med sin placering bag kameraet har Møller Rasmussen skildret andre, som dermed har fået opmærksomheden.

Mange  af  Møller  Rasmussens  portrætter  er  blevet til  som  stillede  opgaver,  enten  til  bogomslag,  fi  lmplakater  eller  for  kunstinstitutioner,  som  har  ønsket,  at  den udstillende  billedkunstner  blev  portrætteret.  Og  måske har det været med til, at Møller Rasmussen som fotograf altid er blevet set gennem dem, han har fotograferet, og dermed sjældent i sin fulde helhed og som den kunstner, han er i sin egen ret. Denne udstilling kommer heller ikke til  at  gøre  dette,  da  omfanget  er  for  vidt,  og  pladsen  for begrænset til at medtage alle Møller Rasmussens former for  kunstneriske  praksisser.  Det  er  ikke  en  retrospektiv udstilling, men derimod et forsøg på at samle mange af  disse  portrætter  fra  den  københavnske  kunstscene, både de herboende, de gennemrejsende og dem, han har opsøgt, særligt på sine rejser til USA, så det bliver muligt at  se  mere  klart  på  Møller  Rasmussens særlige arbejdsmetode.  Jeg  fravælger  at  vise  et  udvalg  af  de  utroligt mange verdenskendte musikere, som han har portrætteret fra scenekanten. Det er for mig ikke der, hvor Møller Rasmussens praksis står tydeligst frem.

De bedste portrætter er dem, hvor man ser et samspil mellem fotografen og den portrætterede, hvad enten det er  i  eksperimentalfi  lm  eller  som  stillfotografi  .    Møller Rasmussen har selv været med til at understøtte en fandyrkelse gennem sine portrætter, som samtidig har været med til at placere ham i skyggen. Møller   Rasmussen har brugt  kameraet  som  sit  alibi  til  at  komme  tæt  på  dem, han har ønsket at møde, som i en kort fi  lmsekvens med eksperimentalfi  lmmageren  Jonas  Mekas  på  toppen  af Anthology  Film  Archives,  hvorfra  man  kan  se  Empire State-bygningen  i  New  York [3] .  Jonas  Mekas  var  fi  lmfotograf på Andy Warhols legendariske otte timer lange fi   lmoptagelse af bygningen i fi  lmen Empire (1965). Møller Rasmussens otte sekunder korte fi  lm med Jonas Mekas på toppen af netop dette centrale sted bliver en hyldest til både Warhol og Mekas. Møller Rasmussen skildrer på den måde fortryllelsen af den anden, hvor repræsentation og fandyrkelse blandes med lysten til at registrere livet og eksistensen.

Jeg spørger på et tidspunkt Møller Rasmussen, hvorfor han ikke længere tager så mange portrætter. Han svarer, at det ikke giver så meget mening nu, hvor alle kan gøre det. Jeg tolker hans svar som, at nu hvor alle tager portrætter og selfi  es med deres smartphones, behersker alle øjeblikket. Åbenheden over for nuet, som han har fanget med sine  analoge  kameraer,  er  blevet  alle  mands  eje  at indfange. Måske er Møller Rasmussen blevet indhentet af sin tid - eller måske kan man sige, at han med sin måde at gå til portrætter på faktisk var forud for sin tid.

## Overvejelser omkring en generation og en særlig tidsånd

Da jeg begynder at få greb om de mange portrætter, forestiller  jeg  mig  først  at  inddele  dem  efter  genre,  således at fotografer hænger i ét område, forfattere i et andet og billedkunstnere i et tredje. I efteråret 2022 besøger jeg en udstilling på Museum of Contemporary Art Zagreb med portrætfotografen Goranka Mati ć , 1 som har a fb ildet den politiske, intellektuelle og kunstneriske scene i Kroatien i  cirka  den  samme  periode,  som  Møller  Rasmussen  har været aktiv. Det er en kæmpe udstilling, og inddelingen i kunstneriske genrer medfører, at portrætterne kommer til  at  fremstå monotone. Jeg dropper den plan. Derefter forestiller  jeg  mig  at  inddele  portrætterne  efter  deres tematikker: Dem, hvor der foregår en direkte udveksling, dem, hvor portrættet er taget i atelieret, og dem, der er mere klassiske en face, men jeg indser, at det kun skaber en meget stiliseret oplevelse af et ellers levende materiale. Jeg beslutter mig for at gå efter en mere intuitiv ophængning, hvor jeg helt konkret fremhæver de portrætter, jeg synes er bedst, ved at lade dem printe i stort. I det hele taget vil jeg arbejde med forskellige størrelser og ophængningsprincipper for at få et så varieret udtryk som muligt. Det  betyder,  at  jeg  først  printer  billederne  ud  i  miniudgaver  og  laver  grupperinger  på  mit  arbejdsbord.  Her spiller både lys, farver, vinkler og motiver i fotografi  erne ind  i  sammensætningen.  Afgørende  er  også  rummene, hvor lyset fra de store vinduer ud mod gaden spiller ind, og dermed også, hvordan fotografi  erne kan kommunikere med forbipasserende. Mit mål for udstillingen er at lade det enkelte portræt stå frem, samtidig med at en helhed opstår, uden at den fremstår ensformig [4] .

[3] Steen Møller Rasmussen og Jonas Mekas, 1991. Foto: Steen Møller Rasmussen.

Der  er  noget  problematisk  i  at  tale  om  en  generation.  Det  føles  som  en  spændetrøje  for  den  enkelte  og mangfoldigheden.  Alligevel  kommer  jeg  ikke  uden  om det  fænomen  i  arbejdet  med  portrætterne.  Dels  tilhører Møller Rasmussen selv en generation, hvor han har været aktiv og har dannet mange og langvarige venskaber på tværs af kunstdiscipliner. Dels har han knyttet sig til en række ældre kunstnere, som han har oplevet som sine læremestre.  Det  gælder  billedkunstnere  som  Richard Winther,  Poul  Gernes  og  Lawrence  Weiner  (der  er  på ingen  måde  lighedstegn  mellem  de  nævnte  kunstneres udtryk,  og  Møller  Rasmussen  går  heller  ikke  direkte  i deres fodspor). Endelig hører jeg også selv til en anden tid, en yngre generation, og derfor ser jeg disse portrætter på afstand. Jeg genkender nogle, andre ved jeg ikke, hvem er, og nogle har jeg kun set som meget ældre, end da portrættet blev taget.

[4] Fra udstillingen DET VAR NU i HEIRLOOM - center for art and archives, København. Foto: Kevin Malcolm, 2023.

Portrætter af kvinder er der ikke så mange af. Når jeg spørger ind til hvorfor, fortæller Møller Rasmussen mig, at han oplever kvinder som mere sky og usikre i forhold til, hvordan de ønsker sig selv fremstillet. Mænd er ligetil og ugenerte. Vi ved begge, at det naturligvis er kulturelt betinget.  Det  forhold  bliver  en  kuratorisk  feministisk udfordring for mig. Jeg kan ikke forsvare at lave en udstilling i 2023 med en kønsfordeling på 90/10. Samtidig er det også falsk at vise 50/50, når nu den scene ikke så sådan ud. Portrætterne af kvinderne er mindst lige så gode som mændene, og jeg ender på en gylden middelvej, hvor jeg viser  fl   ere  kvindelige  portrætter,  end  hvad  samlingens fordelingstal er.

Hvad  er  det  så  for  en  kunstscene,  som  tegner  sig, udover en skæv køns- og etnicitetsfordeling, når jeg ser på helheden? Og hvad er det, som gør, at det så umiskendeligt bliver et tidsbillede af 1980'er- og 1990'er-generationen af kunstnere?  En  tydelig  indfl  ydelse  fra  særligt  en  amerikansk kunstscene står frem. Det er ikke kun via de mange amerikanske kunstnere, som har rejst gennem Danmark, eller fra Møller Rasmussens rejser til USA, hvor han har opsøgt nogle af sine forbilleder. Det ses måske tydeligst i  de  små  tegn.  Det  gælder  for  eksempel  i  fotografi  et  af digteren Dan Turèll, hvor han med den ene hånd løfter et  vinglas  til  en  skål  og  med  den  anden  peger  to  fi  ngre med sortlakerede negle opad: Det fremstår nærmest som en  hyldest  til  rockmusikeren  Lou  Reed.  I  et  portræt  af maleren  Jens  Birkemose  sidder  han  overskrævs  på  sin malerstige  med  sine  kæmpe  malerier  i  baggrunden [5] . Birkemose fremstår meget 'mandet' i sin fremtoning, og måden, han poserer på, indeholder spor af amerikanske skuespillere som Marlon Brando og James Dean. De store malerier i baggrunden får mig til at tænke på de abstrakte ekspressionister, som blev kendt for at skalere maleriet op til kæmpe størrelser. De unge rebeller, enerne.

[5] Steen Møller Rasmussen: Jens Birkemose i sit atelier, 2001. Foto: Steen Møller Rasmussen.

Portrætfotografi  ets  hovedfokus  er  på  individet,  men helt  tydeligt  bliver  det,  når  man  har  med  kunstnere  at gøre, hvor originalitet er en markør for deres arbejde. Her er en åbenhed over for eksperimentet og iscenesættelsen af sig selv, som man ikke nødvendigvis fi  nder i andre former  for  portrætfotografi  .  Og  alligevel  slipper  man  ikke uden om, at fotografi  erne samtidig peger ind i en bestemt tid,  hvor  nogle  tydelige  strømninger  gør  sig  gældende. Den høje linning i bukserne, det pjuskede og ukontrollerbare hår og det insisterende blik. I al deres individualisering slipper de ikke ud af deres tidsånd. Eller også er det netop denne søgen efter at stå ud, som gør, at de fremstår som et tydeligt tidsbillede på 1980'erne og 1990'erne.

Det kan undre mig, at Steen Møller Rasmussen har fået lov at leve i det skjulte så længe, at hans store samling af portrætter  ikke  før  har  fået  mere  opmærksomhed.  Det kan  der  naturligvis  være  mange  grunde  til.  Den  danske kunstscene  har,  som  nævnt,  ofte  orienteret  sig  mod  en amerikansk tradition, og her har der været en stærk tradition af fotografer, der har specialiseret sig i at portrættere  kendte  og  kunstnere,  eksempelvis  Richard  Avedon og Irving Penn. Dem har man i den amerikanske tradition ikke haft problemer med at 'ophøje' til kunst og invitere ind på museet. En grund kan derfor være en manglende interesse  for  at  arbejde  med  det  fotografi  ske  medium på de bærende danske kunstinstitutioner, således at det er  forblevet  en  niche  i  særlige  samlinger  og  på  særlige museer.

## Noter

- 1 Udstillingen Experience in The Crowd - Retrospective Exhibition of Goranka Mati ć blev vist på Museum of Contemporary Art Zagreb fra 13. september til 30. oktober 2022.

## Litteratur

- Molesworth, Helen. 2023. 'Say Yes to Life'. I Face to Face, Portraits of Artists by Tacita Dean, Brigitte Lacomba, and Catherine Opie, redigeret af Helen Molesworth, 11-20. London: Mack.