Den danske nazismekonstruktion
Forfattere: Peter Stein Larsen
Tidsskrift: kok (2004-03-30)

dige hos Bang til bastant entydighed og afsløre det dunkle til efterhånden forudsigelig klarhed om, hvad der er på spil  hos  Bang,  ikke  kun  en  individuel homoseksualitet  hos  Bangs  personer, men homoseksualitet som det »epokaltypiske«, som tidsånden med sårfeberen efter 1864, teaterånden i København og Tivolis fyrværkeri lidt før midnat.

Hvis Dag Heedes projekt var tænkt som en åbning af forfatterskabets ambivalenser og en punktering af de mange klicheer, der omgiver det, så ser det faktisk ud, som om udfordringen har været for stor, og som om der føres krig mod Bangs tekster og deres mange muligheder for forførelser.

På  den  anden  side  kan  man  ikke frakende Dag Heede en stor evne til at bruge  ensidigheden  produktivt  i  sine læsninger.  Han  læser  ofte  reduktionistisk,  enøjet,  men  det  sker  dog  med manér,  når  enhver  hemmelighed  hos Bang afsløres og alt skæres ud i pap for læseren.  Denne  fremgangsmåde  findes faktisk også hos Foucault, når han læser Flaubert eller Nietzsche som »fiktioner«, men de kan netop ikke kopieres.

Der er flere grunde til denne afstand hos Dag Heede mellem tekståbninger og tekstlukninger. En af dem er åbenbart, at hans opfattelse af analysen befinder sig et uafklaret sted mellem litterær tekstanalyse og kulturanalyse. De to fremgangsmåder diskuteres ikke, de kommunikerer heller ikke, den  ene metode ved  ikke,  hvad  den  anden  gør, og en solid tekstanalyse søges uden held erstattet af kontekster omkring ord som modernitet,  religion,  tidsånd,  skuespil osv.

Derfor  må  den  smukt  illustrerede og fint indbundne bog betragtes som et værk 'in progress', dens uafklarede metode  er  både  grunden  til  tankevækkende  analyser  og  standpunkter  og  til alt for mange »allegoriske« læsninger af Herman Bangs forfatterskab.

## Peter Stein Larsen

## Den danske nazismekonstruktion

Arne Hardis: Æresretten. Dansk Forfatterforening og udrensningen af de unationale 1945-52. Kbh. 2003 (Lindhardt og Ringhof).

Søren Espersen: Valdemar Rørdam. Nationalskjald og landsforræder. Kbh. 2003 (Forlaget Lysias).

Konstruktion er et af  de  meget  brugte udtryk  i  disse  års  danske    litterære offentlighed,  og  der  sigtes  med  dette begreb til en stiv, ensrettende og reduktiv  forståelse  af  en  tids  digtning  med udgangspunkt i bestemte æstetisk, etisk eller politisk orienterede normer. Dominerende  eksempler  på  dette  har  været Anne-Marie  Mais  skitse  af  1960'ernes såkaldte  modernismekonstruktion  som en ideologisk forståelse af litteratur ud fra  en  kulturradikal  og  psykoanalytisk begrebsramme og Søren Schous beskrivelse i Og andre forfattere af 50'er-konstruktionen,  hvis essens er,  at 50'ernes eksistentielt  og  metafysisk  orienterede prosa som en negativ kontrast til 60'ernes  digtning  er  blevet  betragtet  og glemt - som »forløjet, fordummende og politisk reaktionær.« 1 Går  man endnu et årti tilbage, har man imidlertid  en  håndfuld  digtere,  der  i  endnu større  grad  end  de  grupperinger,  som Mai og Schou anfører - altså henholdsvis sentressertrioen Høeck-Turèll-Laugesen samt et par stykker til og 50'er-prosaisterne Leif E.  Christensen,  Sonja Hauberg, Aksel  Heltoft  og  15  andre  er  blevet  fortrængt  fra  den  danske  litterære kanon, nemlig den snes større og mindre digtere,  der  under  besættelsestiden var protysk orienterede.

1. Søren  Schou: Og andre  forfattere ,  Frederiksberg 2001, p. 194.

Historisk  kan  det  være  interessant at bemærke, at det for den sidstnævnte gruppes  vedkommende  drejer  om  forfattere,  der  i  flere  tilfælde  i  perioden inden udbruddet af 2. verdenskrig regnedes  for  nogle  af  de  mest  betydelige. Det  gælder  Valdemar  Rørdam,  der  to gange, i 1937 og 1938, blev indstillet til Nobelprisen, som fik det højeste statslige  forfatterlegat,  som  kun  to  andre digtere,  Pontoppidan  og  Johannes  V. Jensen, oppebar, og som i det hele taget betragtedes  som  Danmarks  nationalskjald nummer ét. Det var tilfældet for dramatikeren Svend Borberg, der  kendeligt overvurderet, men alligevel var blevet omtalt som »Ibsens og Strindbergs  arvtager.«  Det  gjaldt  for  Harald Bergstedt, der i 1928 af Politikens læsere  blev  kåret  som  en  af  de  »17 udødelige danske forfattere.« Og det forholdt sig således for Svend Fleuron, der var en af de absolut mest læste danske digtere i Europa i mellemkrigstiden og i sin livstid fik opkaldt en vej efter sig.

Forklaringen  på,  at  de  nævnte  fire forfattere  forsvandt  ud  af  den  danske litterære kanon  og  i dag  kun optræder sporadisk i litteraturhistorier i et enkelt standardværk  med  et  længere  afsnit, nemlig  Ole  Ravns Dansk  nationalsocialistisk litteratur 1930-45 (1979), gives  for  første  gang  indgående  i  Arne Hardis' Æresretten .  I  kølvandet  på  de mange bøger med revurderinger af den danske  besættelsestid  af  f.eks.  Ditlev Tamm,  Hans  Hertel,  Henning  Fonsmark,  Peter  Øvig  Knudsen  og  Ebbe Munck &amp; Børge Outze er tiden nu kommet til den danske forfatterstand.

Æresretten var et produkt af 2. verdenskrig  og  navnet  på  en  privat  domstol, dannet af Dansk Forfatterforening, der havde til formål at forestå en udrensning  af  de  kolleger,  der  havde været  »unationale«  under  besættelsestiden.  I  denne  domstol  sad  Hans  Kirk samt  to  jurister,  og  man  indkaldte  her 26 danske forfattere til forhør og efterfølgende domsafsigelse. De 26 forfattere omfattede udover de allerede nævnte 4 i samtiden betydningsfulde forfattere bl.a. Jakob Bech Nygaard, Niels Meyn, Niels Anesen, Knud Nordentoft, Anders  Thuborg,  Ingvald  Lieberkind og Ole Sarvig. Af de 26 blev de 17 - bl.a. Rørdam,  Bergstedt,  Borberg  og  Fleuron - ekskluderet af forfatterforeningen på  livstid,  4  -  bl.a.  Sarvig  -  klarede frisag,  mens  4  »endte  i  ærens  ingenmandsland  med  en  mere  eller  mindre alvorligt formuleret misbilligelse« (p. 9).

Arne  Hardis  formulerer  i  bogens indledende  kapitel  sin  metode  kort  og koncist: »Det sker ved også at give dem mæle,  som  blev  fradømt  mælet  eller risikerede at blive fradømt mælet. Samtiden fokuserede  på  ugerninger  og anklager, eftertiden kan tillade sig også at  inddrage  de  anklagedes  forklaringer og forsvar« (p.11). Og det gør Hardis så, for magen til sober, klar og velargumenteret fremstilling, som den bogen giver af hændelsesforløbet frem til det punkt, hvor  en  af  de  17  digtere  fik  påhæftet etiketten »unational«, skal man  lede længe  efter.  Det  er  tænderskærende  at læse, hvordan  en række  af de indstævnede  digtere -  som  regel  uden effekt - tigger Æresretten om forståelse og  nåde med bagatelliseringer  og  bortforklaringer  af  anklagerne,  der  typisk drejer sig om offentliggørelse af enkelte artikler i Fædrelandet eller oplæsninger ved arrangementer foranstaltet af besættelsesmagten. Og det er ikke mindre  barskt  at  følge  Hardis' redegørelse for, hvordan Æresrettens i flere tilfælde ret vilkårlige og uigennemskuelige fastsættelser  af  begrebet  »det  unationale«  har  betydet,  at  en  række  digtere på  livstid  er  blevet  udstødte  og  stemplede  som  nazister  og  som  følge  heraf har  fået  frakendt  deres  forfatterskaber enhver værdi. Det påpeges f.eks., at den linie, der skiller Ole Sarvig som »Frifundet«  fra  Niels  Anesen  som  »tildelt  en Misbilligelse«  er  tilfældig  og  helt  uden ræson - overvej konsekvensen!

Hardis' store fortjeneste i bogen er, at  han  aldrig  dømmer  de  livsskæbner, han præsenterer, men at han hele tiden fastholder  den  dobbelthed, der ligger i de  to  forskellige  og  uforenelige  optikker,  nemlig  samtidens  og  eftertidens. En  prægnant  formulering  lyder:  »Hvis man  bruger  dagligsprogets  begrebspar »ret  og  rimeligt«,  kan  man  […]  fastslå den bevægelse i vurderingen, at samtiden lagde afgørende vægt på det, som efter fem års ydmygende besættelse blev betragtet som rimeligt, på åbenlys bekostning af det retslige. Det var kun rimeligt, at man lovgav med tilbagevirkende  kraft  og  rensede  med  den  store skurebørste for at få ram på dem, som i nationens  skæbnetime  mere  eller  mindre  havde  solidariseret  sig  med  besættelsesmagten. Eftertiden vil  nok  mere lægge  vægt  på  det  retslige.  Kunne  det betragtes som rimeligt at straffe folk for holdninger,  som  måske  var  upassende sympatisk  stemt  over  for  besættelsesmagten, men intetsteds var omtalt som strafbare  eller  dadelværdige,  blot  fordi en overvældende folkestemning synes at kræve  det?  Dette  skift  i  vurderingen kan  også  udtrykkes  på  anden  vis:  Det var samtidens »privilegium« at have oplevet, at kunne forstå, baggrunden for den voldsomme vrede, der blussede op i befolkningen i de første befrielsesmåneder  og  -år.  Omvendt  er  det  efterkrigstidens privilegium ikke at have oplevet begivenhederne. Afstandens privilegium« (p. 223).

Man kan også roligt sige,  at  det  er forvaltningen af »afstandens privilegium«,  der  gør  Hardis'  analyser  så skarpe  og  troværdige. Der  er  ingen slinger i valsen, hvad angår spørgsmålet om, hvornår der er indlevelse, og hvornår  der  ræsonneres  sagligt.  Der  findes kort  og  godt  ikke  skyggen  af  den  type historiske argumenter, som velnok mest skæbnesvangert har undermineret seriøsiteten i de seneste tiders kulturkæmpende  højreopinion,  hvor  man har  hørt  uhyrlige  sammenligninger  af f.eks. nazistiske kollaboratører med 68'er-marxister eller  spørgsmålet  om modstandskampen  og  samarbejdspolitikken  i  1943  med  en  stillingtagen  til invasionen af Irak.

Af kvaliteterne ved Hardis' bog skal det til sidst nævnes, at den aldrig fortaber sig i de personlige detaljer, men hele tiden holder de store kulturelle, sociale og politiske perspektiver åbne og klare i sin argumentation. Et eksempel er bogens længste afsnit om Harald Bergstedts  besynderlige  sag,  der  som  de øvrige  i  en  menneskealder  har  været præget af »fortrængning og tabuisering af den dømtes faktiske gerninger.« Konklusionen på Hardis' analyse lyder her - sigende for bogens relevans i perspektivet,  prægnans  i  stilen  og  på  en gang profilering af og nuancering  i argumentationen: »Harald Bergstedt blev udrenset, fordi han var nazist, men på  et  dybere  plan  også,  fordi  han  var socialdemokratisk nazist; en forvrænget  og  upassende  udråber  af  den Stauning-linie,  som  socialdemokratiet og  det  officielle  Danmark  efter  befrielsen af al magt retoucherede ned til en gammel, træt statsmands lidt vaklende gang på vej mod graven« (p. 12).

Ganske  anderledes  problemer  med sagligheden og nuanceringen i den analytiske  tilgang  finder  man  i  en  anden bog om en enkelt af de »unationale« forfattere, nemlig Søren Espersens Valdemar Rørdam. Nationalskjald og landsforræder .  Problemet  er  her  overordnet, at Espersen interesserer sig langt mere for sine egne politiske holdninger end for digterens værker. Og det er synd, for projektet at skabe  ny opmærksomhed  omkring  dette  i  dag stort  set  glemte,  men  ingenlunde  uinteressante, forfatterskab er bestemt prisværdigt.

Valdemar Rørdam. Nationalskjald  og  landsforræder er  på  traditionel  biografisk  vis  opbygget  som  en kronologisk  gennemgang  af  digterens livsløb. Vi hører om præsteslægten Rørdam, Valdemars ungdom som fattig og ulykkelig forelsket huslærer med poetiske ambitioner, familiefaderen og jægeren  Rørdam  samt  for  den  sidste halvdel  af  bogens  vedkommende  om digteren  under  besættelsen.  Det  er  et grundigt stykke researche Espersen har lavet,  og  der  citeres  flittigt  -  omfangsmæssigt  næsten  halvdelen  af  bogen  - fra Rørdams store brevkorrespondance, anmeldelser af hans værker samt interview  af  personer  med  relation  til  digteren. Er dette stykke arbejde fornuftigt  nok, er  den  måde  de  mange kilder anvendes på derimod meget diskutabel af i hvert fald tre årsager.

For det første er Rørdam-biografien det,  Johnny  Kondrup  med  en  lidt  ond henvisning  til  Hans  Brix'  værker  har kaldt en 'rub-og-stub-biografi'. Det flyder rundt med kilder, der kommenterer jagteventyr, økonomiske sorger, sønnen Helgos skæbne i Finland og rygter om Nobelprisen,  men  der  mangler  fokus  i fremstillingen,  og  det  lykkes  aldrig  på nogen  måde Espersen at komme  i nærheden  af  en  karakteristik  og  fortolkning  af, hvad der  psykologisk-eksistentielt  eller  æstetisk  set er nøglen  til digteren Rørdam og hans værk. Espersen ved tilsyneladende dybest set ikke,  hvad  han  skal  stille  op  med  sit stof, når man ser bort fra et i biografien tilbagevendende  slagord  om  Rørdams 'danskhed.'

For  det  andet  -  og  i  forlængelse heraf -  er Espersens  store problem,  at han tilsyneladende ikke besidder nogen viden om hverken litteraturhistorie eller litterær analyse. Der er ingen fortolkninger af Rørdams værker i biografien, og alt hvad der siges om litterære  forhold er  ukyndigt  og  naivt  til det  pinlige.  Om Johannes  Vig  fra Løgneren kan Espersen f.eks. via en fejllæsning af Jens Kistrup (ja, man tror det er løgn, men Espersen synes ikke at kende Løgneren !)  oplyse:  »Han  skal  som  den fremmede  på  øen  lære  folk  at  vokse inderligt ind i landets og slægtens erindringer« (p. 182). Og om Rørdams oversættelser  får  man  minsandten  at  vide: »Han  kunne oversætte  digte,  og  det  så

godt,  at  flere  af  hans  digtoversættelser faktisk  blev  bedre,  end  digtene  var  på originalsproget«  (p.  49).  Der  citeres  i bogen  ukritisk  og  ukommenteret  side op  og  side  ned,  væsentlig  fra  litterater fra mellemkrigstiden som Kaj Munk og Ejnar Thomsen, og det eneste kriterium for  at  citaterne  medtages er,  at de  i en skinger og salvelsesfuld tone fastslår, at Rørdam er et uomgængeligt Nobelprisemne og »vor Tids største danske Digter.«  Hvilke  æstetiske  eller etiske kriterier,  der  kan  ligge  til  grund  for denne  vurdering,  har  biografien  ikke det ringeste bud på.

Og  hermed  er  vi  ved  den  tredje svaghed ved Espersens Rørdambiografi,  nemlig  at  den  er  fyldt  med Espersens private og  i bedste fald irrelevante  politiske  holdningstilkendegivelser.  Modsat  Arne  Hardis'  sobre  og afbalancerede fremstilling, hvor der skelnes skarpt mellem datidens og nutidens  syn  på  besættelsestiden,  er  noget sådant  på ingen måde  tilfældet  hos Espersen.  Bedrevidende  og  belærende fortæller Espersen, hvad politikerne burde have gjort under besættelsen. Om »de radikale og socialdemokraterne« og »hele det store danske dovne eftersnakkeri«  i  mellemskrigstiden  får  man  at vide, at de »hev tænderne ud på det danske  forsvar  og  ofrede  soldaterne  ved grænsen  den  9.  april«  (p.  63).  Under besættelsen var »trend-sætter-bladet Politiken« det, »der gik længst i spytslikkerbranchen over for tyskerne« (p. 175). Og  sådan  sprøjter  Espersen  i  en  lind strøm injurier ud, hvis eneste pointe er, at  kun  de,  der  er  ultranationalister  som  nu  Rørdam, der  dog  desværre  på nogle punkter tog alvorligt fejl - har fat i den  lange ende. En  af  Espersens afsluttende politiske salutter lyder:

»Forklaringen  på,  hvorfor  en  national hverken kan være nazist eller fascist er denne: Såvel nazisme som fascisme er i deres  væsen  internationale  bevægelser […]  Nationen  eksisterer,  fordi  den  ér. Eller om man vil: den ér, fordi den eksisterer. […] At være national er således ikke  at  besidde  en  ideologi.  At  være national  er  derimod  at  være  solidarisk med folk og land […] At være national er at ville forsvare; at ville begrænse. At være  nazist  og  kommunist  er  at  ville udstrække en ideologi ud over de enkelte  nationer.  […]  Derfor  hadede såvel  Adolf  Hitler  som  Josef  Stalin  de nationale,  derfor  er  ideologi  og  nation basalt  uforenelige,  hvorfor  jeg  betragter nationalfølelsen som det bedste værn mod de internationale bevægelser som  nazismen  og  kommunismen«  (p. 184  og  189).  Jeg  mindes  ikke  før  i  en digterbiografi  at  have  læst  magen  til sludder  og  er under  alle omstændigheder dybt forundret over, at det i år 2003 er muligt at tænke politik og verden i så primitive kategorier.

En  ting  må  man  dog  give  Søren Espersen ret i, nemlig at Valdemar Rørdams digtning er et fornyet studie værd. Ikke  fordi  Rørdam  kunne  eller  burde have  fået  Nobelprisen,  som  Espersen manisk  bliver  ved  med  at  gentage  i hvert eneste kapitel af sin bog, for i så fald  havde man  begået  et ligeså pinligt politisk-tidsbundet  fejlskøn  fra  Nobelkomiteens  side,  som  da  man  i  1917 fandt  på,  at  Pontoppidan  skulle  dele prisen  med  Karl  Gjellerup.  Men  fordi der  vitterligt  er  digte  af  høj  kvalitet  i Rørdams  forfatterskab.  Vil  man  forsikre  sig  om  dette,  kan  man  læse  det fine  udvalg  af  Rørdams  digte  fra  1966 og  ellers  få  indblik  i  forfatterskabet  af Jens  Kruuses  stadig  uovertrufne    lille essay om forfatteren i Danske digtere i det  20.  århundrede fra  1951.  Og  så ellers vente på, at der kommer et værk om Valdemar Rørdam af en person, der - modsat Søren Espersen - interesserer sig  mere  for  digterens  værker  end  for sine egne politiske synspunkter.

Hvad angår den indledende omtale af nazismekonstruktionen i dansk  litteraturhistorie, er både Hardis' litteratursociologiske studie  af besættelsestidens digtere og Espersens diskussion af Rørdams nazisme og nationalisme naturligvis værker, der  udpeger et forsømt forskningsfelt. Ole Ravns Dansk nationalsocialistisk  litteratur  1930-45 berører, som  den  selv anfører i sit forord et »hidtil fuldstændig uudforsket område  i  dansk  litteraturhistorie«,  og dette værk rummer til trods for sit vidtfavnende  og  introducerende  præg  en række ansatser til nuancerede karakteristikker af  forfatterskaber fra en periode  i  dansk  litteratur,  der  -  ligesom med Søren Schous i dag næsten ukendte 50'er-forfattere  -  stort  set  har været  ignoreret  i  dansk  litteraturhistorie.  En svaghed ved de ideologikritiske litteraturstudier af de digtere, der også skrev tyskervenlige tekster i tiden frem til og under 2. verdenskrig er så, at man har været  lovlig ivrig i  de  bastante forsøg på at presse nogle af den nazistiske propagandas begreber ned over hovedet  på  en  række  forfattere,  der  i mange tilfælde ideologisk set ikke havde meget til fælles, men blot alle havde haft et i flere tilfælde kun i mindre grad litterært  orienteret  mellemværende  med besættelsesmagten. Det er f.eks. næppe muligt at finde mange lighedstræk mellem Rørdams, Bergstedts og  Svend Borbergs  produktion,  og  det  er  derfor naturligvis  her  vigtigt  at  fokusere  på, hvad  de  nævnte  digteres  værker  var, udover at de rummer visse af den nazistiske ideologis kendetegn.

Vil  man  undersøge  mellemkrigstidens relationer mellem dansk litteratur og  nazismen,  er  det  vigtigt  at  slippe forestillingen om, at der er en umiddelbar  korrelation  mellem  de  digtere,  der blev  dømt  af  Æresretten,  og  et  fascistisk ideologisk indhold i digternes værker. Særdeles frugtbare var i 1970'erne en række bevidsthedshistoriske  og  æstetiske  studier  i  den  danske hjemstavnslitteraturs (Morten Korch, Thomas Olesen Løkken, Harry Søiberg, Thorkild Gravlund etc.) markante ideologiske sammenfald  med fascismens organismetænkning.  Og  det  er  i  sandhed  en  skam,  at  beslægtede  studier  i 1980'ernes og 1990'ernes klima af apolitisk  formalisme  og  dekonstruktivisme kun er blevet videreført i yderst spredte ansatser  så  som  f.eks.  Thomas  Bredsdorffs »Præmodernismens problem« (1989) og Peter Lutherssons Svensk litterär modernism. En stridsstudie (2002), der begge fokuserer på de skandinaviske  pendanter  til  højmodernistiske  koryfæer  som  Pound,  Eliot,  Benn og  Céline,  hvad  angår  hangen  til  dyrkelse af totalitære ideologier. Med hensyn  til  sidstnævnte  pointe  vækker  det stof  til  eftertanke,  at  stort  set  alle  de kunstnere - med Tom Kristensen som undtagelsen  -  der  tilhørte  det  vel  nok mest markante bud på en dansk avantgardistisk bohemeagtig digterog kunstnergruppering  fra  mellemkrigstiden,  nemlig  det  såkaldte  Valby-parnas med  forfatterne  Bønnelycke,  Nygaard, Weltzer, Helge Bangsted  og  Anders Thuborg,  skrev  værker,  der  utvetydigt bekendte  sig  til  nazistisk  ideologi  og den tyske besættelsesmagt. Og det er da heller  ikke  noget  problem  at  fremlæse et  tydeligt  indslag  af  Blut-und-Bodenideologi  hos  digtere  som  Johannes  V. Jensen, Paul la Cour og den unge Sarvig samt ikke mindst Kaj Munk og Gustaf Munch-Petersen, der som bekendt også blev ofre  for nazismen/fascismen. Den slags  er  dog  sjældent  gjort,  og  det  er naturligvis alt sammen noget, der bekræfter, at vi bevidstløst som litteraturhistorisk kategoriseringsinstrument anvender en række 50 år gamle ekskluderinger fra Dansk Forfatterforening, og at der hermed kan være et seriøst behov for en genlæsning af en række af de forfattere,  der  tilhører  den  danske  nazismekonstruktion - en konstruktion, hvis essens  kan  sammenfattes  med  to  ord: litteraturhistorisk glemsel.

## Jørgen Holmgaard

## Bør læses

Peter  Lützen: Et  billede  at  læse  med , Kbh. 2002 (Akademisk Forlag).

Denne  bog,  der  bygger  på  en  ph.d. afhandling  fra  nordisk  på  Københavns Universitet, er en undersøgelse af tekstanalytiske metoder anvendt i dansk litteraturforskning i perioden fra 1960 til i dag.  Den går ikke til programerklæringerne eller til de mange teoretiske intentioner, der har set dagens lys i perioden, men til et pænt stort udvalg  af de faktisk  udførte  analyser.  Nøgternt  tager Lützen som udgangspunkt, at tekstanalyserne næppe så meget har overbevist i kraft af deres uimodsigelige henvisninger  til  de  analyserede  tekster,  men snarere  har  gjort  det  i  kraft  af  deres egne  egenskaber  som  læse-  og  troværdige tekster. Tilgangen er da logisk nok at  undersøge disse egenskaber. Fokuseringspunktet  er  de  analytiske  teksters billedsprog, nærmere  betegnet deres bærende metaforer. Lützen refererer her til Riffaterres greb 'sustained metaphors'  brugt  bl.a.  i  hans Fictional Truth fra 1990.

Det giver sig selv, at denne fokusering  på  de  analytiske  teksters  billedsprog fører til en nedtoning af det mere begrebsmæssige  apparat, de betjener sig af. Men tankevækkende viser det sig, at  metaforbegrebet anvendt i en vid og smidig udformning indfanger langt mere,  end  man  skulle  tro.  Teoretisk hænger  det  sammen  med  de  flydende, reelt konventionsbårne skillelinier mellem  begreber  og  billedlige  formuleringer i ikke mindst de humanistiske fagsprog.  I  praksis  føjer  sig  dertil,  at store  dele  af  dansk  tekstanalyse  har været meget svag både i begreber og i sprog-  og  tekstteoretisk  fundering  af det,  de  har  gjort  ved  deres  analytiske emner.  Deres  overbevisningsevne  har ligget  i  deres  færdighed  i  sprogligt  at male  billeder,  som  modtagerne  kunne lide at se på. Tekstanalytikerne og deres læsere har således samlet sig i bestemte metaforfællesskaber.

I den  periode, hvor nykritikken dominerede, lokaliserer Lützen to dominerende metaforkomplekser i tekstanalyserne, nemlig dels nogle organiske, dels  nogle mekaniske. I den første  gruppe  finder  man  -  hen  over klare  indbyrdes  forskelle  -  bidrag  fra Brostrøm og Fjord Jensen. I den anden gruppe  finder  man  dels  de  sprogfolk, der som Erik Hansen, Erik Lilsig, Hans Jørgen  Schiødt  m.fl.  i  60'erne  -  efter min  mening  fortjenstfuldt,  men  uden