Omkring Else Kant
Forfattere: Tine Andersen
Tidsskrift: kok (1980-08-25)

## Tine A&amp;mn

## Omkring E k Kant

I  forket 78 viste dansk TV ikke mindre end to stykker dramatik -produceret for Danmarks Radio af  kvinder, der i deres produktioner klart fik demonstreret deres kvindepolitiske holdnuig og intention.  Jeg tænker her p A Else Kant skrevet  af Kirsten Thorup og instrueret af Lime  Krog og Er  det Iogn  hva' jeg  si'r skrevet og instrueret af Mette Knudsen og Elisabeth Rygaard. Else  Kant blev sendt over to aftener i januar og Er det logn hva'jeg si'r p A   en aften i februar.

Man kan godt undre sig over, at den nye kvindebevægelses aktiviteter -der trods alt har været  igang i 8-9 k -fmst nu sætter sig spor i TV'S  dramatiske produktioner,  især  n k  man  betænker,  hvilken s t r m  af  kvindekunst der er kommet frem i de senere k.  Men p A   dette som p A   d e andre omrader m A   man huske pA,  at DR aldrig har set det som sin opgave at fremme den alternative kunst- og kulturproduktion, snarere tager institutionen sin opgave som beskytter af den etablerede kunst særdeles alvorligt. De summer, der er ofret p A Else Kant og Er det Ingn hva'jeg si'r, er draber i havet ved siden af de bel0b, det har kostet at f h k e f.eks. Fskeme og Ludwigsbakke, og DR fmder det stadig langt mere væsentligt at transmittere Det k g l . Teaters Holbergforestillinger  frem for transmissioner af f.eks. Solvognens opfmelser p A   Christiania.

SAvel &amp; Kant som Er det I0gn hva'jeg si? er som sagt skrevet og instrueret af  kvinder. Begge stykker har kvindelige hovedpersoner,  og i Else  Kant er de kvindelige personer langt i overtal. Endvidere er begge stykker koncentreret om at vise et kortere eiier lzngere uddrag af en kvindes livshistorie, udformningen af hendes bevidsthed og hendes oplevelser af kvindeundertrykkelsen i dens forskellige former. Om Er det Iogn  hva'jeg si'r i lighed med &amp; Kant ender med et oprm mod undertrykkelsen kan diskuteres, men i filmens sidste sekvens f01ger kameraet Jytte, der kmer afsted med familien, mens man p A   lydbbdet hec rer en stemme gentage spmgsmAiet: »Hvad mener du egentlig, Jytte?«. Filmen kan dermed ses bade som et forsp A   en pAvisning af og dermed bwidstgmelse om undertrykkelsens abenlyse og skjulte former og som en opfordring til sAvel hovedperson som seer om at overveje og diskutere denne undertrykkelse.

Begge stykker irndekommer dermed de krav og m k e r ,   der er fremsat mange steder fra, om at kvinder i h0jere grad prmenteres for deres egne kvindespecifikke erfaringer og oplevelser i vores massemedier. Kritikken af de mancisdominerede udsendelser i radio og fjernsyn har i de senere k været  udbredt, og den fente sidste sommer til en generel diskussion i Radioradet om kmoller i DR. N&amp; man hwer, at generaldirektwen  efter denne debat konkluderede,  at de tilfælde af  diskrimination mod  kvinder, der  var  pAvist  i udsendelserne,  »nok skyldtes manglende agtpdgivenhed hos  DR's medarbejdere«, og at en sadan agtpAgivenhed helt sikkert ville være til stede i fremtiden, s A   kan man nok ikke forvente, at DR's holdning til kvindepolitikken bliver væsentligt ændret fremover.

Jeg mener imidlertid ogsA det er vigtigt at gme sig klart -bl.a.  n&amp; man betragter resultaterne  af en s&amp; radioradsdebat -hvor i samfundet ændringen a f kvindens situation og kampen mod kvindeundertrykkelsen reelt fmder sted. En ændring af massemediernes  udseende fmder nemlig ikke sted p A   baggrund af en enkelt radiorWebat eller to, den fmder kun sted i sammenhæng med og som et produkt af de faktiske  ændringer,  der sker i det samfundsmæssige liv, og det vil  nærmere bestemt sige de ændringer, der finder sted i forbindelse med den nye kvindebevægelses aktiviteter i basisgrupper og partier, p A   arbejdspladserne og p A   det  forskningsmæssige omrade. SAvel Mette Knudsen og Eiisabeth Rygaard som deres hovedperson Litten Hansen har siden begyndelsen af 70'erne haft en tæt tilknytning til den nye kvindebevægelse  og universitetemes kvindeforskning, og Kirsten Thorup og Line Krog har i deres produktion af  E k   Kant haft et sammenarbejde med kvindelige forskere, der har arbejdet med Amalie Skrams to romaner. Uden denne tilknytning havde det ikke været muligt for de to forfatter-  og instruktqar at give en s A   indgknde skildring af kvinders livsog opvækstvilk&amp;. Helt konkret kunne man jo prme at forestille sig, hvad der var kommet ud af det, hvis DR havde bedt f.eks. Klaus Rifbjerg om at lave en dramatisering af Profmor Hjemnimus og P9 Sct. Jmgen!!! Der er ingen tvivl om, at der i hvert fald var kommet noget ganske  andet ud af det, end det der nu foreligger.

Har man gjort sig dette sammenhæng mellem de to TV stykker og den nye kvindebevægelse klart, bliver det ogsA muligt at se stykkernes mangler og »huller« som mangler, der ogsA kendetegner den nye kvindebevægelse. Manglerne ved Else Kant skal jeg vende tilbage til nedenfor; i forbindelse med Er det Ingn hva'jeg si'r synes jeg, det er et problem, at hovedpersonen Jytte ikke fremst&amp; som nogen helt realistisk og troværdig person. Hun er forsragt skildret som en typisk arbejderkvinde, der er vokset op p A   landet i fattige  k&amp;, har været ekspeditrice i Ksbenhavn, og som senere er blevet gift med en mekaniker. Eiisabeth Rygaard og Mette Knudsen har dermed forsragt at g A   udenfor det mellemiagsmilje, de selv og de fleste af kvindebevægelsens  medlemmer har deres baggrund i. Dette betyder, at Jytte bliver en arbejderkvinde, som de to forfattere forestiller sig at en sadan ser ud. Præcise og autentiske erfaringer om det har de ikke, og dermed bliver Jytte en postuleret skikkelse. Dette skal ikke primært forstb som en bebrejdelse mod de to forfattere,  da  jeg  faktisk mener, at deres film re- præsenterer  noget a f det mest  spændende, der  længe er  blevet  præsenteret i dansk TV.  Det  skal derimod understrege og tydeliggme den vidensblokering, der  optræder hos 70'ernes  mellemlag, hvorfra ogsti den nye kvindebevægelse ha r rekrutteret sine medlemmer. Hvilke ting, der har været bestemmende for arbejderkvinders  og kvinder som Jyttes udvikling og bevidsthed, kan man kun læse sig til pti et meget abstrakt og generelt plan, en realistisk fremstilling denmod kræver enten et meget tæt og længerevarende samarbejde  mellem de forskellige grupper a f kvinder eller ogsti kræver det, at kvinder fra arbejderklassen selv medvirker ved  udarbejdelsen a f produktioneme.

I det folgende vil jeg  koncentrere mig om E k Kant, om de intgentioner der har ligget bag dramatiseringen a f Amalie Skrams to romaner, om resultatet og om perspektiverne  i en sadan dramatisering. I denne forbindelse vil jeg  godt understrege det »svære«  i at behandle en f h , hvor man hverken er i besiddelse a f manuskript eller drejebog. Selve analysen af, hvad det er, f h e n   udsiger i tekst og biUeder, mti derfor sammenholdes  med mine egne subjektive  oplevelser som seer. Det betyder, at m i n tolkning og vurdering a f f h e n   nradvendigvis  er styret a f disse subjektive oplevekr. Andre kan meget vel have oplevet bestemte sider a f f h e n   i stærkere  eller svagere form, end jeg har, hvilket mti fti indflydelse pti den endelige bedmelse a f f b . Det  folgende mti altsti ikke opfattes som analysen eller vurderingen af  E k Kant men blot som et bud pti samme.l

## De to romaner

Om din hovedperson Else Kant siger Kirsten Thorup d. 13.1.78 til dagbladet Politiken: »Det er klart, at jeg  har gjort hende mere handlende, (end Amalie S k r m   Else Kant) jeg ha r m W skrive scener til for at dramatisere,  hvad der foregtu i hendes hoved«. Og sammesteds siger hun om Else Kants udvikling: »Hun oplever at hun, fra at have et privat psykisk problem begynder at se det hele i en social og politisk sammenhæng«. Om denne udvikling i hovedpersonen ogsti bliver tydelig i f h e n ,   skal  jeg  vende tilbage til, fmst vil jeg  imidlertid kort anfme tre betydningsfulde ting fra L i s e Busk-Jensens  analyse a f Profmor Hjemnimus og P&amp; sct. Jtwgen.

Lise Busk-Jensen viser  for det fmte  i sin gennemgang a f de to romaner, at det  psykiske  biliede a f Else  Kant  er temmelig sammensat.  Else  Kant  er  hos Amalie Skram fra begyndelsen til enden splittet i hustru/mor/kunstner rollen og splittet mellem  de forskellige psykiske krav, disse roller  stiller til  hende.  I sammenhæng h m e d  viser Lise for det andet, at Amalie Skrams hovedperson ikke ftu last denne konflikt, men snarere forsqer at fortrænge den ved at hengive sig udelukkende til hustru/mor rollen. Problemerne  med kunstnerrollen la- hænger for det tredje sammen med LiKants pro- der hun dermed ligge. Denne »lmning« ses pavisning a f fraværet a f alternative lmningsmuligheder p A E l s e blemer.

Amalie Skram f&amp; dermed tegnet et biliede a f en kvinde, der er fastlast i en modsætningsfuld situation, og som ikke kan fmde nogen udveje for at lase de psykiske modsetninger, der gm hende syg. At denne skildring  var realistisk viser en lang række lignende skildringer a f datidens kvindelige forfattere. 0konomisk var det umuligt for en kvinde at leve af at være kunstner, ligesom l m e n   i de fleste kvindeerhverv l A   et godt stykke under eksistensminimum,  og ogsA psykisk var det næsten umuligt for kvinderne  at opvise  den fommine styrke  til udelukkende at satse p A   kunstnerhvervet  og samtidig fortrænge f~delsesrnæsige og seksuelle behov -hvilket var nedvendigt i forhold til den daværende borgerlige moral.  Jeg ser hermed Amalie Skrarns to romaner som historiske vidnesbyrd om, hvor modsætningsfyldt og fastlast kvindens situation var i slutningen a f sidste Arhundrede.

## Fra  bog  til skam

Hvis en sadan beretning i dag skal kunne anvendes og samtidig være meningsfuld i forhold til vores situation som kvinder, m A   man, s A   vidt jeg  kan se, opstille mindst to krav til behandlingen.

PA den ene side er det vigtigt, at den historiske samtid fastholdes. Dvs. at filmen m A   klargare hvordan kvinders situation var dengang i famiiie og samfund. Den m A vise, hvordan kvinder ogsA dengang blev syge af de modsætningsfyldte krav.

PA den anden side m A   behandlingen ogsA indoptage den ændring, der er sket i kvinders situation siden da, og den m A   samtidig pege p A   den dynamik, der ligger bag den ændrede situation.

Hvis en skildring af Else Kant skal have en kvindepolitisk funktion i dag, m A den bkie vise, at undertrykkelsen af hende ogsA handler om undertrykkelsen  af os i og med at det borgerlige kapitalistiske samfund, som Miriger vores undertrykkelse, netop i 1890'erne  bred igennem for alvor, og den m A   ogsA vise, hvordan det har været og er muligt for os at pabegynde en rejse bort fra Else Kants

hablm situation.

Ovenfor har jeg gennem min fremhævelse af henholdsvis Kirsten Thomps og Amalie Skrarns opfattelse af  deres respektive hovedpersoner ailerede antydet nogle ret væsentlige forskelle  mellem de to Else Kant'er. Hvordan disse forskel-

le bringes frem, skal jeg  nu forswe at vise.

## Kant

Den ydre handiing i fhproduktet f0iger i store træk de to romaners forleb.

1. del Hustruen indledes med en la n g sekvens fra ægkpamt Knud og Elses hjem. Vi f0iger Else i hendes forskellige gmemill, f&amp; og fremmest som hustm i forhold til Knud, som mor i forhold til s m e n   Tage og som kumtner i forhold til malerierne. Hun skiidres endvidere som en kvinde fra et socialt bedre stillet lag. Hun har barnepige til Tage og en stuepige til at klare det huslige. I denne indledende sekvens tegnes et billede af en kvinde, der har svært ved at leve op  til de krav, der stilles til hende som hustru og mor i famiiien. P A   Knuds foranledning indlægges hun p A   6. afd. p A   Kommunehospitalet hos professor Cornelius. E f t e r et  ophold  her,  der  skiidre ret  indgknde  i  f d , beslutter  Cornelius, Knud og Elses huslqe i fæliesskab, at hun skal overflyttes til Sct. Hans.

I 2.  del Sistrene f0iger vi f m t   Else p A   den lange karetur til Roskilde -betydningen af denne skal jeg vende tilbage til, og i resten af f h e n   f0iger vi hendes ophold her, hendes forhold til personalet og de 8vrige patienter, hendes kamp for at overbevise læger og sygeplejersker om, at hun ikke er syg og hendes sluttelige afsked med stedet bragt istand ved hjælp af veninden fru Hein.

temmelig anudeladt forde har  flyttet personer og de gjort for tydeligere  at kunne og det

P A   trods af lighed i ydre handiing bliver indholdet  af E k   Kant derledes end indholdet af de to romaner. Forfatter/iiktm har skellige personer og givet  andre en stme plads, og hændelser fra 1. til 2. del og omvendt. Dette har understrege det bærende element i  dramatiseringen nemlig kontmten dynamiske udviklingsforlab mellem  1. og 2.  del.

N&amp; man skal underscage. hvad en f h udsiger, er der mange flere  ting at tage h~jde for end der er, n&amp; man analyserer et stykke skrevet litteratur. Handiing, persontegning, værdier osv. beskrives ikke  ved ord alene. OgsA billederne  og det vil sige kameraindstilling,  belysning, farvekombitioner m.m.  udsiger bestemte ting, ligesom forholdet mellem billede og lyd ogs A giver en ganske bestemt mening. Til forskel fra den skrevne tekst form&amp; f h e n   at bearbejde flere af modtagerens sanser, og i kraft af den fastlaste situation modtageren er p h e t   i -teksten kan ikke lægges væk for at blive taget frem igen senere -bliver det muligt for fhproducenten at give seeren nogle stærkere og mere bestemte psykiske og sammæssige associationer og oplevelser.

I E k   Kant er det primært kontrasteringen, der er bragt i anvendelse. P A   det indholdsmæssige plan  kontrasten mellem  sygdom/dad  og helbredelse~liv og mellem mænd/autontet/magt/undmkkelse og kvinder/koliektivitet/oprm. P A   udtrykssiden er det kontrasten mellem mmke og lyse farver, nat og dag, sol og grhejr, lukkede rum og abne rum osv.

Disse kontraster fungerer p A et generelt plan mellem 1. og 2. del, i 1. delen er det imidlertid  ikke s A   meget kontrastering,  der er brugt,  som det er forstærkelse.

Ligesom Else gennemgk en udvikling i Ipibet af  I.  del fra at være »ude  af balance« til at være p A   randen af galskab fai. seeren en oplevelse, der s - I med let utilpashed ved at se Else Kant i hjemmet og som udvikler sig til en oplevek af psykisk tortur og psykisk udmattelse  i Irabet af skildringen af opholdet p A   6. afd.

Jeg ser denned  1.  delens skildring  af Else Kant i familien og p A   6. afd. som beskrivelsen af to situationer,  der har væsentlige lighedstræk men hvor undertrykkelsen og umyndiggmlesen p A   6.  afd. antager næsten groteske former.  I hjemmet er Else skildret som en kvinde med let barnlige træk. Hun hjælpes flere gange i seng af Knud, men har dog en mulighed for a t s t A  op, n k   det passer hende. P A   6. afd. Iægges/twiges hun straks  i seng af de to plejersker og m A   forblive der, indtil hun f k   tjiiadelse til at s t A  op. I hjemmet har hun svaxt ved at f A tid til at  d e p A grund af de  mange afbrydelser,  p&amp; hospitalet md hun ikke d e og m A   end ikke have en pen hos sig. I hjemmet banker Knud ikke pil, n k   han kommer ind i hendes værelse, hvortil diaren trods alt er lukket. P A   hospitalet er dmene ikke lukkede  og alle g k   ud og  ind som  det passer dem. I den lange indledende sekvens fra hjemmet er Knud og Elsa hjem skildret som et lukkel rum. Kameraet bevæger sig aldrig udenfor. Gardinerne er trukket tæt for vinduet og de mmke farver dominerer. P A   et enkelt tidspunkt lukker Else vinduet op for at f&amp;  luft, men gardinerne forbliver tillukkede. P A   6. afd. er rummet i bogstaveligste forstand lukket. Yderdme og meiiemdme er l&amp;,  »ligesom  hjemme hos os« siger Knud, da  han f~lger Else til 6.  afd. Vinduerne har indvendige skodder,  der det meste af  tiden er  lukket hermetisk til. De mmke og grA farver dominerer. Det meste af  handlingen foregtb  om natten i mmke og p A   lydsiden  h m stærke og uhyggelige lyde fra de mige patienter.

En delaljeret  gennemgang af 1. delen ville siuedes vise, at en lang række af de elementer,  der  optrader i  familiescenen o&amp; optræder i scenerne p A   6. afd. men nu i  en noget grovere form. Dermed f&amp; Kirsten Thorup  og Line Krog bade vist sammenhmngen mellem undertykkelsen i famiiien og p A   hospitalet, og de f k   vist, hvordan anbringelsen p A   hospitalet Wker som en forværring af Elses sygdom. At professor Cornelius  har den samme status  p A   hospitalet, som Knud har i hjemmet, tydeliggmes i en scene, hvor Else har en hallucination, hvor hun f m t   ser Cornelius  s t A  i al sin myndighed, hvorefter billedet glider over i et billede af  Knud. P A   dette tidspunkt er Else meget nær ved at bryde sammen. D e t samme er man som seer, og den eneste redning bliver at komme væk derfra hiirtigst muligt. Denne folelse af  angst og uhygge, der langsomt opbygges hos seeren i bbet af 1. del, tror jeg  ikke er specifik for mig.  I hvert fald havde de 6 andre kvinder, jeg  s A   filmen sammen med, nogenlunde den samme opleveise. Om nxend derimod bliver  pilvirket  i  samme grad, vil jeg stille mig  tvivlende overfor, bl.a.  fordi angstfremkaldelsen forudsætter, a t seeren selv har oplevet angsten og ydmygelsen i situationer,  der ligner dem, der skildres p A   skærmen?

Ntb j e - g   finder denne angst s A vigtig at fremhæve, s A   skyldes det, at 2. delen af E k Kant ikke blot for Else men ogsi for seeren Wker som en forlaser af denne angst.

Hvor 1. del hed i f ~ t m e n , og i sin f o r l ~ b var koncentreret om en enkelt kvindes forlnb og situation  i en patriarkalsk familie og et patriarkalsk samfund, der viser 2. del, der hedder btrene, flere kvinders situation  og sammenhængende

hermed Else Kants udvikling fra at være hustruen til at være en af sastrene.

P i   rejsen til Roskilde, der varer adskillige timer, m d e r  Else for f m t e   gang en kvinde, der formulerer hendes egne f~lelse af mistiliid  f m t   og fremmest til ægtemanden Knud. »Mænd er noget skidt«. konstaterer den gamle og udtrykker samtidig  skepsis med hensyn til, og Knud nu ogsi, som Else tror, vil sti  p i

Sct. Hans og vente p i   hende.

Den rejse, Else har pabegyndt,  fmer ikke i fmste omgang til en bedring af hendes situation. I starten p i Sct. Hans holder hun sig for sig selv, spiser alene og flygter, nik de andre patienter nærmer sig. Et vendepunkt indtræder, da en af patienterne, Fru Henderson, spmger hende direkte: »Er De for os eller imod os, Dame?«. Else nikker forskrækket og er fra da af mere optaget af de BMige patienter, end hun er af personalet. Hun begynder at spise sammen med de andre kvinder i spisesalen, hun gik tur med dem i haven, og hun holder fest sammen med dem. P i   et tidspunkt stjæler hun ovenik~bet en kniv, hvilket m i   ses

som et oprmtegn.

Elses isolerede og angstfremkaldende situaion i 1. delen er dermed blevet aflast ikke blot af et liv i fællesskab  og solidaritet  med de andre kvinder, men ogsi af  forseg p i  oprm mod autoriteterne. Autonterne er ikke forsvundet, lægen har stadig det sidste ord, men i den kollektive kamp og handlen er der peget p i en mulig udvej fra den altomfattende undertrykkelse.

Jeg har ovenfor fremhævet. hvordan modsætningen mellem  1. og 2. del og udviklingen fra 1. til 2.  del formes ved hjælp af en kontrastering. Hvis man stiller de to deles personkarakteristik og bilied- og lydside op over for hinanden, fik man f~lgende modsætninger:

## I .   del Hustruen

Da  lukkede,  sygdomsfremkaldende  og  angstfremkaidende rum.

Patienteme er m grd m a s s e , enspdklcedte temmelig  gale  kvinder.  Urealistiske  oprmforsa som selvmord og  flugt. Ingen  kontakt  mellem Uu og de andre.

kedeligt.  Jernmhler.  De

interimet  er grat og grA og morke farver dominerer.

## 2. del Sartrene

Da Abne. helbredende og sarniende m.

Patienteme a tegnet  individuelt. Der  gives antydninger af forklaringer p A   deres sygdom. Ind imellem har de dem eget tej pA.  Har nær kontakt  til  hinanden og markerer tydlig afstand til læger og sygeplejersker.

interimet er lyst og veniigt. Værelserne er mobleret med almindelige mhler. De lyse farver dominerer.

Foregai.  inden  for  hjemmets og hospitalets fue vægge. Elser  flugtfon% -ud  i haven -mislykLes. Det er  vinter.

Mændene dominerer biiiedeme.

Mange uhyggelige lyde p A   lydbhd.

Alle yderdøre er last.

b e n e   til verelseme er abne, kvinderne har intet  privat liv.  Ingen banker p&amp;.

E&amp;  kan ikke arbejde.

Foregt p A   hospitalet og i  haven. hvor ELFe og de andre patienter g&amp; tur.

Det  er  fork.

Kvinderne  dominerer  talmæssigt  billederne og det er dem, der er  taget  i  fokus.

I  starten f A   uhyggelige lyde, efterhanden forsvinder de helt.

AUe  yderdere er a n e -patienterne g&amp; tw i haven.

Dcwene  til  vierelserne  e r   lukkede.  A U e   banker P&amp;.

Else  begynder  igen at tegne.

At 2. delen ikke viser et biiiede af friheden slet og ret, understreges af, at patienterne straffes og belennes af personalet, at FN  Hendersons flugtforseg mislykkes gang p A gang, at Frk. Hald kun skal hjem p A   sommerferie for at vende tilbage om efterbet, og af at Else er den eneste,  der slipper ud, i kraft af det indtryk  FN Hein har gjort p A   overlægen.

For seerens oplevelse er det imidlertid vigtigi at understrege, at  1. delens uhygge og terror i 2. delen bringes til ophm ved hjælp af de indtryk, man f b af ro, optimisme, kærlighed og solidaritet mellem kvinderne. Det psykiske forlnb, som mange kunstværker fremkalder hos seeren, læseren, tilskueren osv. nemlig et forlnb der starter med kaos, desorganisering og angst og slutter med organisering af  de kaotiske fnlelser og  afslappelse, udfoldes sdedes o g s A   i E k Kant. Hvor de traditionelle kunstværker og ikke mindst spændingsfi og tnviallitlratur  imidlertid  vender  tilbage til  udgangspunktet og genopretler harmonien indenfor  den  herskende ordens rammer, der  betyder  forl~bet i Else Kant  en faktisk udvikling bort  fra autoriteterne og den herskende orden hen  mod en nedbrydning af autoriteterne  og en begyndende opbygning a f en anden orden. F i e n   f b   tydeligt understreget, at en tilbagevenden til udgangspunktet -den patriarkalske kernefamilie -er umulig, samtidig med at den f&amp; understreget, at en mulig vej ud af sygdommen er den kollektive kamp og det kollektive oprm.

I modsætning til Amalie Skrams Else Kant giver f h e n   et biliede af en kvindes udviklingsforl0b fra en tilværelse som isoleret og passivt individ til en tilværelse som en fri og selvstændig kvinde. Udover dette individuelle plan kan €Imen ses som en beskrivelse af mange kvinders udvikling fra at være syge og opsplittede  enkeltindivider i familien og p A   hospitalets lukkede afdeling til at g c n - e forseg p A   at bryde isolationen og sammen gme oprm. Dette oprm rummer ogs A   en kamp ikke blot mod manden som ægtemand, men ogsA mod ham som autoritet i hospitalets hirarki, ligesom det rummer en mistænkeiiggerelse  af og afstandtagen fra de 8vnge af systemets bærere -jvnf. Eises og de mrige patienters afgrænsen sig fra sygeplejerskerne pil Sct. Hans.

Endelig mener  jeg  ogsti,  at  filmen  pti  et  meget  generelt  plan  handler  om udviklingen i kvindens situation  i de sidste hundrede t. Hvor udgangspunktet i filmen er delæggelsen af kvindens psyke i den borgerlige patriarkalske  kernefamilie er det foml~bige slutpunkt opkomsten af et »organiseret« kvindefællesskab og kvindeoprer. Denne tolkning hver jeg bl.a.  pti baggrund af den centrale plads den lange  rejse  til Roskilde har f k t   i  starten af 2. del, en rejse som systemets magtbærere (ægtemand, huslæge og professor) ironisk nok selv har sendt kvinden (Else Kant) ud pi.

Else Kants forholdsvis korte »sygehistorie« kan dermed ses som en beskrivel-

se af  familiens og kvindens historie i de sidste hundrede t.

Perioden  18N1977 rummer ikke blot en udvikling, hvor  familiens oplmningsproces sætter sig stadig tydeligere spor -en oplrasnhgsproces der bl.a.  er fremkaldt af den stærkt stigende anvendelse af kvinders arbejdskraft i stat og industri efter  1 W. Den rummer ogsti opkomsten a f en organiseret kvindebevægelse og en kvindekamp, der har fon@  at bekæmpe bade de samfundsm i g e   hager til kvinders psykiske lidelser og de institutioner,  der istedet for at helbrede understsygdommene. Thorkild Vangaard sagen var blot det fmste skridt pil vejen i bekæmpelsen af de institutioner,  der forsrager at fastholde kvinder inden for de sygdomsfremkaldende  rammer.

Dennne udvikling kunne Amalie Skram  selvsagt ikke tegne for s i n hovedperson i  1894. Dengang repræsenterede Knud  Pontoppidan den progressive fliaj inden for psykiatrien, og Dansk Kvindesamfund sti det bestemt  ikke som s i n opgave at »pille« ved kernefamilien -hvilket Socialdemokratiet  og fagbevzegelsen, der endnu havde et revolutionært skin over sig, for den sags skyid heller ikke gjorde. Det udvikhgsforliab Kirsten Thorup har givet sin hovedperson har det f m t   været historisk muligt at tegne i 1970'eme.  hvilket dog trods alt viser, at betingeisene for en kamp mod kvindeundertrykkelsen har ændret sig.

Dermed være ikke sagt, at enden pti sygehistorien nu er nikt. Else Kant foriader nok Sct. Hans, men dels mti hun efterlade de andre, der d e er socialt og uddannekesmæsigt dtligere stilet end hun selv, bag murene, og dels er den kommende kamp uden for og inden for murene end ikke antydet. Fru Heins og Else Kants afskedsord  til stedet er: »Vi klarer os selv, tak», men hvordan de gm det, og hvad de vil bruge deres selvstændighed til, mti man gætte sig til. Her vil jeg  nok engang henvise til mine indledende bemærkninger om sammenhænget mdem de to TV-film ECPe Kant og Er det lwn hva'jeg si? og den nye kvindebevsegelse. Heller ikke Kirsten Thorup har været istand til at lese den nye kvindebægelses m e s t aktuelle problem -nemlig pti hvilket grundlag k a m p e n sk a l f m ,   og hvorhen den skal bevæge sig.

## Opsummering

Jeg har i det foreghde  forsm at vise, hvorledes Elae Kant kan opfattes  som et historisk vidnesbyrd om nogle af  kvindeundertrykkelsens former anno 18% og 1977. Dette gm den i og med, at den f&amp; skildret nogle af r&amp;Ierne fra dengang, som desværre ogsil ligner rædslerne i dag. Den  f&amp; denidover o g s A  skildret det begyndende oprm mod disse rædsler, et oprm som f~nder sted her og nu. Det bliver dermed og&amp; min vurdering, at Elae Kant er god, fordi den opfylder begge de to krav om en historisk og aktuel udnyttelse af det litterære forlæg.

Den er endvidere god, fordi den i sit forlab  giver seeren en muiighed for at fil udlast en del af den angst, der kendetegner de fleste menneskers psykiske situation i dag. Den f&amp; vist, at angsten bl.a. opsth i kernefamiliens og hospitalets tvimgsmmenhæng. Den f&amp; ogsil vist, at denne angst ikke kun er knyttet til et enkeltindivid (Else Kant), og dermed ikke kun er et privat problem. Tværtimod viser den, at angsten er knyttet til de herskende familiære  og samfundsmæssige magtsystemer. det er ikke blot Else Kant, der lider pil 6. afd. Det samme gm de andre patienter og afdelingens personale. I anden omgang f&amp; den endelig vist, hvorledes det er muligt at stille  noget op  mod dette magtsystem. Dette noget er i f h e n   en fremhævelse af kærlighedens, solidaritetens  og venskabets betydning, begreber man som seer umiddelbart mil fale sig tiltrukket af. Denne vurdering bygger dels pil mine egne oplevelser som seer, en oplevelse der nok blev forstærket temmelig meget af, at  jeg sil de to  afsnit i  direkte forlængelse a f hinanden og ikke ventede 4 dage p A   »forlmnhgen«. Dels bygger den p A   de intentioner, som jeg  i det foregknde  har ment at kunne pilvise i forfatters  og instruktm opbygning af  de to afsnit af  filmen.

Filmens funktion som delvis forlraser af en angstfyldt tilværelse, en funktion som kunsten som oftest har i det kapitalistiske samfund, synes jeg  her er s0gt bnigt i en politisk progressiv retning, bl.a. fordi  den f&amp; peget p A   kollektiv  handling som eneste alternativ.  Samtidig vil jeg  dog godt understrege,  at det hverken er i TV eller i stuen foran TV, at kampen mod og ændringen af systemets uni familiens

dertrykkelse  fmder sted, selvom det kan være et vigtigt sted at starte -»sked«.

synes jeg selvfaigelig  ogsA, der er nogle mangier ved Ud fra min egen situation synes jeg, der er mange spcmgsmill, der er

Ovenpil d e disse &gt;)roser« Elae Kant. vasentlige og Wlclarede.

Hvordan g&amp; det f.eks. til, at EIFe Kant biiver i stand til at gennemgil en udvikling fra @vitet i familien  til aktivitet pil Sct. Hans? Fra egen erfaring og fra Amalie Skram ved jeg, at det er en temmelig hfud proces at ændre de passive, opgivende,  tilpassende og masokistiske strukturer, som vi er opdraget med til handlende og aktive strukturer. Og hvad gm Else med sit barn og sin seksua- litet, n A r   hun forlader Sct. Hans og beslutter sig  til  aldrig mere at se Knud? Hvad gm hun (vi) med d e   sine (vores) fcilelsesmaessige og seksuelle behov? Hvad kan/skal endvidere kvindefæilesskabet helt konkret bruges til? I filmen peges der p&amp;  en  udvikiing a f kærlighed, kollektivitet og solidaritet, elementer som jeg  i hvert fald fmder uundværlige ogsB i den revolutionære kamp, men hvordan bruges udvikiingen a f   disse ting i kampen mod et samfundssystem, der i hvert fald indtil nu har været stærkt og effektivt nok til at bremse eller indoptage d e   oprmforscg?

Disse spmgsmd mener jeg imidlertid ikke Kirsten Thorup og Lime Krog ene og alene er istand til at svare p&amp;.  De kan f m t   blive besvaret i de kommende h diskussioner og kamp i kvindebevægelsen og den mige del a f venstreflcijen.

## Noter:

- I . Hvor vigtig denne tilknytning er og hvor tydelig mangelen p A   den er kan bl.a. ogsA s e s i produkt i o n ~ , som er lavet af kvinder pbcern uden  for eUer i m h t n i n g til den nye kvindebevægek. jeg  tænker  her p A   Eva  Bendix' og Kika  MolgArds fremstilling af Mathilde Fibiers liv i f h »Det begyndte med Mathilde* sendt i TV  d. 19.1  1.78.1 vores bog »Mathilde  Fibiger -Cbra Raphacl.  Kvindekamp og kvindebevidsthed i Danmark  18301870~ forsega L i s e Busk-Jog jeg at vise, at Mathildes  livsvilltAr og nederla&amp;shistorie  o g 4   handler om kvinders (og vores)  livsvilk&amp; i dag. At Mathilde  F i b i r   i sine romaner kræver den frihed og li&amp;ed  i samfundet for kvindem, som det liberale borgerskab op til  1848 har  tilkæmpe$ s i g for i  hvert  fald  borgaskabets mænd. Endvidere at hun i sit liv matte erkende, at det selvsamme  borgerskab ikke havde nogen objektive  interesser  i at opfylde d i s krav, ligsom det borgerlige  samfund siden da ud  fm materielle intermer  har videre f m   kvindeundertrykkelun i sAvel familien som i samfundet generelt. Dette indhold i Mathilde F i b i livshistorie  kom ikke frem i f * , bl.a.  fordi de to forfattere ikke har værn interesserede i og motiverede for at trænge om ba g kvindeunderirykkelseru umiddelbare fremtrædeisesform.
2. Jeg mener selvfdgelig  ikke dermed, at tolkningen af m  f h udelukkende  sker ud  fra subjektive »fornemmelser«.  En dyst af en f h kan meget nojagtigt pAvise de stnikium og mmtre, der a  til stede. Styrken i den effekt forl&amp; f A r p A seeren a  imidlertid ogd bestemt af hanshendes rent  subjektive  psykiske situation.
3. I en sadan indholdsmæssig bestemmelu af effekten p A   henholdsvis en mandlig og m  kvindlige s e e r ligger et evt. udgangspunkt for den s t h d e   debat om mandlige versus kvindligc a d d e r e af kvindekunst. N A r   nogle af de mandlige anmeldere fandt f * Else Kant uvedkommende  og til  tider  monoton i sit forlob, sB skyldes det bl.a.  at mænds erfarhgsverden og identitet ikke i samme grad som kvinders a  bundet til og modtagelig for familiens m c d s æ w f y l l t e   univers. F&amp; man ikke i f h e n s  I.  del aktiveret sin angst omfamilielivet,  oplever m a n hclln ikke 2. delens forlisning fra denne angst.