Fascinerende oscillationer
Forfattere: Hans Ulrich Gumbrecht
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

(1)

Erich Auerbach yndede at kalde det Ansatz, og der­ med mente han det første gode spørgsmål eller den første  lovende h yp otese hvormed man,  efter  en tid at have forsøgt sig uden held,  omsider anbringer en tekst på en måde der gør en optimistisk med hensyn til  at  finde  en  løsning  på  det  spørgsmål  man  nær -'­ m�de sig den med. Man har gjort meget ud af Au­ erbachs  begreb,  sikkert for meget.  For  den  der  har tysk som modersmål,  viser det umiskendeligt og  li­ gefremt hvor rodfæstet  hans lærdom var i  det  prøj­ siske  gymnasiums  værdier  og  begreber.  Der  er  en Ansatz den  første, oftest  ret  korte  og  koncise  ide (somme tider kan det også være første række af en ligning) som giver en visheden om at et matematisk problem  vil blive løst.  Selv  om  man  ender  med  at kludre i aritmetikken og derfor aldrig når til det rig­ tige resultat,  f'ar man ikke en dårlig karakter når blot ens Ansatz er fyldestgørende. Når ordet Ansatz såle­ des henviser til  den opfindsomhedskrævende del af et  matematisk problem,  har det et strejf af  geni,  en bibetydning  som  jeg  tror  i  høj  grad  svarer  til  den venlige, uaggressive, tilbagetrukne  og  dog  meget ambitiøse Erich Auerbachs stemning.

Men det er ikke alt hvad vi foretager  os som lit­ teraturforskere der kræver en Ansatz, for det er ikke alt hvad vi gør der har form af problemløsning. Tit og mange gange (som oftest, formentlig) ser jeg mig selv lede efter et godt eksempel,  en god anekdote el­ ler et godt citat hvormed jeg kan illustrere og tilmed underbygge en abstrakt ide eller en h yp otese. Det er naturligvis at  tænke i deduktiv snarere end i induk­ tiv modus. Når jeg arbejder ud fra et overvejende hi­ storisk perspektiv, er min  vigtigste  intellektuelle virksomhed  af  en  tekst, et  maleri  eller  endog  et stykke musik at uddrage det særpræg der var dybest medvirkende til at gøre den fortid jeg retter blikket

...-

## Fascinerende oscillationer

## HANS ULRICH  GUMBRECHT

mod,  forskellig  fra vores nutid. Jeg kan faktisk  kun komme i tanker om to slags spørgsmål i min faglige hverdag  som  regelmæssigt  fremkalder  noget  i  ret­ ning af en Ansatz. Den ene er når jeg spørger hvil­ ken begivenhed  eller  tilstand  der  satte  en  bestemt historisk udvikling i gang. Det minder i høj grad om arten  af  Erich  Auerbachs  anliggende.  "Hvad  satte den  europæiske  realismes  særlige  tradition  og  dis­ kurs i  gang,"  er  det  spørgsmål  der  driver Mimesis. Auerbachs Ansatz var,  som man ved,  at sermo humi­ lis lå  bag denne  historiske  :fremkomst, som  en spænding  ikke  umiddelbart  synlig  for  moderne læsere - mellem det mest rudimentære plan af stili­ stisk decorum og Ny Testamentes uovervindeligt op­ højede indhold. Men trods den umådelige anerken­ delse  Auerbach  har  modtaget  fra  sine  læsere,  kan man naturligvis aldrig  bevise  at en sådan Ansatz er rigtig (eller forkert,  for den sags skyld). Den tillader en  simpelt  hen  at  gå  videre  fra  ens  indledende spørgsmål, fordi den,  som jeg sagde helt i begyndel­ sen,  tillader  en  at anbringe,  analysere og  sammen­ li gn e  et  korpus  af  tekster  fra  et  bestemt,  sammen­ hængende  perspektiv.  Den  anden  slags  spørgsmål der kan :fremkalde Ansi:itze, er tættere ved mulighe­ den for  empirisk bevisførelse - om end  jeg her  vil bekende at jeg normalt er for doven til at beskæftige mig med empirisk arbejde. Jeg  hentyder  til den situation  hvor  man  spørger  sig· selv  hvorfor  en  be­ stemt tekst,  en bestemt genre eller en bestemt slags kunstnerisk  arbejde  er i  stand  til  at  :frembringe  en bestemt virkning i en selv og i andre. For nylig - og det er i høj grad i modstrid med alt hvad jeg ønskede at gøre og være da jeg var en "lovende ung forsker" - har  jeg  h yp pigt set mig selv  beskæftiget med den slags spørgsmål,  dvs.  spørgsmål om æstetik.

1g hvad Je

(hvc

rytm

til aft

e at

n vic

· at fr

af an

med

00 -

i stan

eller tema

ye eles

hobe

ken 1

hen b

(2)

Erindringen om en situation af denne art er næsten tvangsmæssigt forbundet med min cellelignende og tilmed  vinduesløse arbejdsniche i Stanford universi­ tets Green Library  (hvor jeg også skriver disse linjer den 22. marts 2004). Det  var  i  sommermånederne for  en fem år  siden, da jeg var i færd med at forbe­ rede  en  øvelsesrække  om  Louis-Ferdinand  Celine som jeg aldrig havde undervist i før  (og  jeg  tilstår: knap nok havde læst før). Jeg var fascineret af  Celi­ nes  prosa,  i  ordets  bogstavelig�  betydning,  dvs.  at mine  øjne  var  lammede  og  jeg  uimodståeligt  var draget mod noget uden at kende grunden til denne dragning. Jeg  læste Celine så at  sige  døgnet rundt, jeg  kunne  simpelt  hen  ikke  lade  hans  bøger  ligge, jeg forsømte aftaler på campus og kom for sent hjem til aftensmaden - selv om jeg i sidste ende aldrig var i s.tand til at sige nøjagtig hvad jeg havde læst (hver­ ken  handlingsmæssigt  eller  tematisk).  Da  jeg  siden hen begyndte at skrive om Celine, brugte jeg dage på at erobre sådanne handlingsstrukturer - stik imod det  jeg  mener  var  denne forfatters bevidste  strate­ gier  til  udviskning  af  overgange,  vendepunkter  og alle  andre elementer i den narrative arkitektur. Celi­ nes  prosa havde en fysisk  virkning  på mig,  lagde  jeg efterhånden  mærke til,  en  virkning  på  min  krop,  og denne  virkning  kom tydeligvis fra  den  rytme  der  er nedlagt  i  hans  prosa  og  denne  intuitive  opfattelse fandt jeg bekræftet i hans fiktive selvinterview, Entre­ tiens  avec  le  Prefesseur Y. Der priser  Celine sine points suspensifs (som ganske rigtigt fremkalder  den rytmi­ ske virkning i hans tekster) som sin eneste litterære opfindelse,  en opfindelse, forklarer han videre,  som ville "føre læserne  bort som et accelererende metro­ tog:'  Men denne Ansatz, hvis min læserfascinations forbindelse  med  Celines  prosarytme  overhovedet fortjener  navn  af Ansatz, hjalp ikke meget. At tælle stavelser  (  og  hvad andet har  vi kritikere  lært  at fo­ retage os med rytme?) ville ikke forklare hvorfor og hvordan  Celines  rytmiske  prosa  på  en  eller  anden måde skulle klistre min krop til skrivebordet i bibli­ oteksnichen, og hvorfor min læsning var så umætte­ lig skønt den aldrig fik fat i nogen historie.

(3)

Jeg  tror  det  var  denne  følelse  af at  være  klistret  til bøgerne  på  mit  skrivebord,  hvis  sider  jeg  bladede om uden at tænke, det var denne følelse af en stærk fascination der fik mig til at huske noget jeg havde arbejdet  med  ti  år  tidligere  igen,  nemlig  forholdet mellem semantik og rytme i l yr iske tekster. Det jeg i sin tid havde brugt - og som nu tilvejebragte en på en eller anden måde banal forbindelse til den situa­ tion at jeg var klistret til Celines prosa - var en teori om "strukturel kobling" som  Niklas  Luhmann havde lånt fra de chilenske biologer Humberto Ma­ turana  og  Francisco  Varela.  Maturana  og  Varela havde med henblik på  biologiske systemer, og Luh­ mann  på  sociale,  foreslået  en  skelnen  mellem  to slags  kobling:  en  "kobling  af  første  orden"  ville være en forbindelse hvori tilstand (a) i system [i] ud­ løste tilstanden (b) i system [i], som udløste (b')  i sy­ stem [ii] og så videre, indtil en eller anden tilstand i system [ii] udløste  og  genoprettede  tilstand  (a)  i system  [i],  hvorefter  begge systemer i deres koblin­ ger  ville  gentage  hele  den  sekvens  af  tilstande  de forinden havde gennemløbet. Af indlysende grunde havde Maturana og Varela foreslået at koblinger  af første  orden  skulle  kaldes  "ikkeproduktive.''  Det havde været mit indtryk at enhver sekvens der ville passe på definitionen af en kobling af første orden, også  kunne  kaldes  en  "rytme",  dvs.  en  sekvens  af forandringer  som  ved  et  vist  punkt  ville  vende  til­ bage  til  sit  oprindelige  element  for  at  gentage  sig selv.  "Koblinger  af  anden  orden"  kaldte  Maturana og Varela de forbindelser mellem systemer hvor den gensidige  udløsning  af  forskellige  tilstande  i  stedet for  at  gennemgå  den samme  sekvens igen  og  igen, endte med at  frembringe  nye  elementer  og  nye se­ kvenser, nye elementer og nye sekvenser der i sidste ende  ville  hobe  sig  op  og  udgøre  et  plan  af  syste­ misk selviagttagelse. Det krævede derpå ikke nogen særlig dristig  teoretisk fantasi at forbinde  koblinger af anden orden og deres iboende selviagttagelsesplan med  semantikken  og  drage  den  supplerende  kon­ klusion at  koblinger  af  første  orden,  dvs.  det  vi  nu engang  kalder  en  "rytme",  ville  stå  for,  og  reelt være, fraværet af semantiske virkninger.

(4)

oscillation,  en  bevægelse  mellem de to poler  i  min læsning  der  fascinerede  mig  og  det  skabte  til­ strækkelig mange hvide pletter i min koncentration om indholdet af Celines romaner til at hindre mig i at fatte deres (under alle omstændigheder vanskeligt fattelige) handlingsstrukturer.

(5)

Når  jeg  næsten  med  stolthed  hævder  at  man  kan kalde  bevidstheden  om denne  oscillation for  en ny Ansatz, er  det  afgjort ikke det samme  som en  "metode" i  dette ords strenge  betydning,  dvs.  en usmidig  rækkefølge  af  greb  som,  anvendt  på  tekster, mere  eller  mindre  automatisk  forventes  at  fyembringe svar på bestemte slags spørgsmål. Jeg spørger faktisk om vi nogen sinde virkelig følger "metoder" i litterær kritik - og inden for  humaniora i almindelighed.  Er  det  ikke snarere dækkende at sige at bestemte Ansatze, dvs. bestemte  præmisser  og  udgangspunkter  for  refleksion  i  beskæftigelsen  med tekster,  kun  vil  bevare  deres  gyldighed i  en  vis  tid, og  at  sådanne  skiftende Ansatze kan  ændre  vores holdning  til  de  pågældende  genstande - men  at de al\_d\_r\_i�g. k a, ster "metoder" af sig  .  .h, det er sa.n.d.Ca.Lo.pe: ----læsningen af  digte er  kommet til at spille en meget større rolle når jeg analyserer og underviser i l yr ik, nu da jeg har min Ansatz, den oscillerende læsning. Men hvad mening ville  der  være  i  at have "metoder"  selv  om .  det  eventuelt  meget  nemt  lod  sig gøre at udvikle dem? Da jeg for nylig forsøgte at beskrive  hvordan Johann  Wolfgang  von  Goethe  behandlede  distikonets  rytmiske form i  sine Romische Elegien, hvilken fordel ville det da have været at benytte en metode der havde foreskrevet hvordan jeg skulle frembringe svar på mit spørgsmål? Er det ikke langt  mere  udbytterigt, baseret  på  en Ansatz, at finde  individuelle  svar  på individuelle  spørgsmål som vi stiller  til individuelle tekster?

.

I mellemtiden tror jeg min Ansatz har opnået forøget kompleksitet - mens jeg omhyggeligt (hvorfor hader jeg dette ord sådan? og hvorfor bruger jeg det hvis jeg hader det sådan?), mens jeg omhyggeligt har undgået  at  lade  det  forfalde  til  metode.  For  jeg havde  forstået  at  selve  den  oscillation  som  l yr iske tekster  (mere  eller  mindre)  nøder  os  til  at  opdage,

Se,  det her, tænkte jeg for fem år siden (ligesom jeg allerede  havde  følt  ti  år  forinden),  kunne  man  da kalde en Ansatz. For ret beset var det et stærkt - og i  første  omgang  næsten  chokerende  vink  om  at man burde opgive en anden hæderkronet (men in­ tellektuelt  aldrig  særlig  givtig) Ansatz, nemlig  den præmis at det var muligt - og måske endda relevant - at finde "korrespondens"-relationer mellem digtes poetiske form og  indhold.  For  hvis  det  at  koncentrere  sig  om  (være  "klistret  til")  rytmen  i  en  tekst var  baseret  på  et forhold  mellem  tekst  og  læser  der var  kategorisk forskelligt fra  et  forhold  hvori  læseren  var  nøje  opmærksom  på  semantikken,  så  ville opmærksomhed på den poetiske form  og  opmærksomhed  på  det  poetiske  indhold  være  to  måder  at forholde sig til en tekst på som udelukker hinanden. Enhver  "korrespondens"  mellem  disse  to  planer ville  være  udelukket.  Efterhånden  som  jeg  overvandt  det  første,  delvis  frydefulde  chok  over  min mod-Ansatz, forekom den mig også empirisk overbevisende. For vi har alle oplevet hvor vanskeligt det er at  fatte  den fulde  (og  potentielt  komplekse) mening  i  et  digt  når  vi,  ikke  mindst  under  oplæsning�,  \_\_\_ koncentrerer  os  om  dets  rytme,  og  omvendt,  hvor nemt  vi  sætter  rytmen  i  parentes,  overser  den,  ja, helt mister kontakten med den,  så snart vi forsøger at  følge  alle  digtets  semantiske  kompleksiteter  og forgreninger. At forsøge at gøre begge dele, nemlig med lige stor intensitet at rette blikket mod et digts indhold  og  form,  er  fortsat  den  opskrift  vi  giver vore  studerende  og  foregiver  at  følge  i  vore  egne læsninger. Men på en eller anden måde ved vi at det er umuligt, og vi burde derfor begynde at indrømme (og  det  er  ikke  engang  flovt  at  indrømme  det!)  at den  uundgåelige  form  for  læsning  af  et  digt  (som digt, dvs. med respekt for dets særlige form) eller en rytmisk prosatekst er oscillationen. For vi drages ind i en  konstant  (men  uregelmæssig)  svingen  mellem øjeblikke  hvor  vi  koncentrerer  os  om  formen,  og øjeblikke hvor  vi koncentrerer os om semantikken i den poetiske tekst,  uden nogen mulig samtidighed. Selv  min  "klistren"  til  Celines  prosa  havde,  indså jeg,  ikke  været en konstant og eksklusiv tilstand  af rytmisk  fortryllelse.  Det  må  snarere  have  været  en blot er et særligt tilfælde af den eneste ene slags for­ hold vi nyder til alle genstande i verden. V i  kan ab­ solut ikke lade være med at forsøge at tillægge hver eneste genstand vi møder en mening - helt uafhæn­ gigt af enhver særlig hensigt om at gøre det. Men vi kan ikke lade være med - og det synes at være den dimension  vi  normalt  ikke  er  opmærksomme  på,  i hvert  fald  i  vores  kultur  vi  kan  heller  ikke  lade være med at oprette et forhold mellem vore kroppe og de genstande der er nærværende for os i rummet. Vores forhold til ve � dens genstande via "nær­ værelse", dvs. forholdet til deres (potentielle) hånd­ gribelighed, er lige så allestedsnærværende og uundgåeligt som det fortolkningsforhold der forbin­ der  os  med  dem.  Men  i  det  mindste  i  dag,  i  det mindste under påvirkning af den dagligdags cartesi- anisme der er vores kultur (og skæbne), er det van­ skeligt  for  os at  blive  opmærksomme på nærværel­ sesdimensionen - og  holde  den  i  tankerne.  Måske kan vi,  i vores nu meget kompleksi:ficerede Ansatz, gå så vidt som at sige - igen under den dagligdags cartesianismes  historisk  specifikke,  nutidige  betin­ gelser  at  det  er  den  æstetiske oplevelses  privile­ gium og funktion at holde os forbundne og gøre os opmærksomme  på  nærværelsesdimensionen  i  vore liv. Eller,  som Niklas Luhmann engang skrev:  i vore dage er  kunstsystemet  det eneste sociale  system hvori perception (  dvs. et sanseligt forhold til verden) ikke  blot  er  en  forudsætning  for  kommunikation, men så sandelig et indhold i kommunikationen.

På dansk  ved Karsten Sand Iversen