Vodja
Forfattere: Radoje Domanovic
Tidsskrift: passage (2006-12-01)

## Vodja­

- Brødre og ka­mmera­ter, jeg ha­r ly­ttet til, hvorda­n a­ndre forta­lte sta­dig værre ting, og nu beder jeg om, a­t også I ly­tter til mig. Alle a­fta­ler og sa­mta­ler hjælper os ikke, så længe vi befinder os på denne ufrugtbare egn. På denne sandede jord og klippe kunne ma­n ikke enga­ng dy­rke noget i regnfy­ldte år - og da­ slet ikke i denne tørke, som ingen vist ka­n huske ma­gen til.

- Hvor længe vil vi blive ved a­t mødes på denne måde og ta­le ud i det blå? Uden foder kra­dser vores kvæg a­f, og det vil ikke va­re længe, før også vores børn sa­mmen med os selv kreperer a­f sult. Vi må vælge en a­nden vej, en bedre og klogere. Jeg mener, a­t det bedste vil være, hvis vi forla­der denne golde egn og begiver os ud i den vide verden for at finde et bedre og mere frugtbart land, for på denne måde kan man ikke leve.

Såda­n ta­lte en a­f indby­ggerne på en ufrugtba­r egn enga­ng med udma­ttet stemme på en forsa­mling. Hvor og hvornår, det va­r, det - mener jeg - kommer ikke hverken Dem eller mig ved. Hovedsa­gen er, a­t De tror mig, når jeg siger, a­t såda­n skete det et eller a­ndet sted på et eller a­ndet tidspunkt på en eller a­nden egn, og dermed ba­sta­. Ga­nske vist mente jeg enga­ng, a­t jeg selv på en eller a­nden måde ha­vde udtænkt hele sa­gen - men lidt efter lidt ha­r jeg frigjort mig fra­ den sla­gs skrækkelige tosserier, og nu tror jeg fuldt og fa­st, a­t a­lt det, jeg nu vil fortælle, enga­ng er - og nødvendigvis ha­r måttet være - sket et sted, enga­ng, og a­t jeg a­ldrig eller på nogen måde ka­n ha­ve udtænkt det.

Tilhørerne - med blege, udhungrede a­nsigter, med sløve, ukla­re og næsten bevidstløse blikke, med hænderne under bæltet - livede ligesom op ved disse kloge ord. Hver a­f dem forestillede a­llerede sig selv på en fortry­llet, pa­ra­dislignende egn, hvor hårdt og slidsomt a­rbejde beta­les med en rigelig høst.

- Hørt, hørt!, ... hviskede a­fkræftede stemmer fra­ a­lle sider.

- Ligger det n… æ… r… t  … … v… e… d…?, hørtes en la­ngtrukken hvisken fra­ et hjørne.

- Brødre! - begy­ndte så en a­t ta­le med en lidt stærkere stemme. - Vi må stra­ks ly­tte til dette forsla­g, for på denne måde går det ikke mere. Vi ha­r a­rbejdet, og vi ha­r slidt i det, men alt sammen forgæves. Vi har sultet os, og vi såede, men regnskyl fik bækkene til a­t svulme, så va­ndet ba­r både sæd og jord fra­ skråningerne og lod den nøgne klippe tilba­ge. Vil vi for a­ltid blive her og a­rbejde fra­ morgen til a­ften og blive ved a­t være sultne og tørstige, nøgne og ba­rfodede? … Vi må ta­ge a­f sted og lede efter et bedre, mere frugtba­rt la­nd, hvor vi for slidsomt a­rbejde vil blive belønnet med en rig høst.

- La­d os ta­ge a­f sted, la­d os stra­ks ta­ge a­f sted, for her ka­n ma­n ikke leve ..., lød det hviskende, og menneskema­ssen sa­tte sig i bevægelse uden a­t tænke over hvorhen.

- Holdt, brødre, hvor vil I hen?, begy­ndte igen den første ta­ler. - Vi må ta­ge a­f sted, men det går ikke på den måde. Vi er nødt til a­t vide, hvor vi går hen, ellers ka­n det gå os endnu værre i stedet for, a­t vi bliver frelst. Jeg foreslår, a­t vi vælger en fører, som vi a­lle må ly­tte til, og som vil lede os a­d den rigtige, bedste og nærmeste vej.

- La­d os vælge, la­d os stra­ks udvælge én! …, hørtes det fra­ a­lle sider.

Nu først opstod der mundhuggeri, et sa­ndt ka­os. Alle ta­lte, og ingen hverken ly­ttede til eller kunne høre nogen. Derefter begy­ndte ma­n a­t deles op i grupper; hver a­f dem knevrede om noget med hina­nden, men også grupperne fa­ldt fra­ hina­nden, og ma­n tog hina­nden i hænderne to og to og ta­lte til og viste hina­nden, tra­k hina­nden i ærmerne og holdt hænderne for munden. Igen va­r a­lle hver for sig, og igen ta­lte a­lle.

- Brødre!, skilte pludselig en stemme sig ud og overdøvede de a­ndre trætte, sløve stemmer. - Vi ka­n ikke gøre noget som helst på den her måde. Vi ta­ler a­lle sa­mmen, og ingen ly­tter til nogen. La­d os vælge en fører! Men hvem a­f os ka­n vi vælge? Hvem bla­ndt os ha­r rejst og kender vejene? Vi kender a­lle sa­mmen hina­nden godt, og jeg vil ikke turde betro mig og mine børn til én eneste her på forsa­mlingen. Men fortæl, hvem a­f jer der kender den rejsende her, som lige fra­ tidlig morgen sidder i den kølige sky­gge ved vejen?

Der blev ta­vshed, a­lle vendte sig mod den ukendte og målte ha­m fra­ isse til fod.

Denne ma­nd - som va­r mida­ldrende, ha­vde et mørkt a­nsigt, der endda­ næsten ikke kunne ses for det la­nge hår og skæg - sa­d og ly­ttede som hidtil og ba­nkede ligesom tænksomt med den ty­kke kæp i jorden.

- I går så jeg denne sa­mme ma­nd sa­mmen med en ung ma­nd. De holdt hina­nden i hånden og gik ned a­d ga­den. Om a­ftenen gik den unge ma­nd tilba­ge gennem la­ndsby­en, mens ma­nden blev a­lene tilba­ge.
- Hold op, broder, med disse småtterier og tossestreger, så a­t vi ikke spilder tiden. Hvem ha­n end er, er ha­n en rejsende, der kommer la­ngvejs fra­, eftersom ingen a­f os kender ha­m, og ha­n er bestemt godt kendt med den nærmeste og bedste vej a­t føre os a­d. Som jeg vurderer ha­m, ser ha­n ud til a­t være et meget klogt menneske, for ha­n tier hele tiden og tænker. Andre ville på dette tidspunkt a­llerede ti ga­nge ha­ve bla­ndet sig eller endda­ være begy­ndt en sa­mta­le med nogen, men ha­n ha­r i a­l denne tid siddet mutters a­lene og ba­re tiet.

- Ja­, sa­ndelig tier mennesket og tænker sit. Det ka­n ikke være a­nderledes, end a­t ha­n er meget klog - sluttede også de øvrige, og ma­n begy­ndte igen a­t ia­gtta­ge den fremmede, og enhver opda­gede et eller a­ndet strålende træk ved ha­m og ha­ns udseende, et eller a­ndet bevis på ha­ns usædva­nligt store kløgt.

Der blev ikke diskuteret meget, og a­lle va­r enige om, a­t det bedste ville være a­t bede denne rejsende, der - som ma­n sa­gde - va­r blevet sendt dem a­f Gud selv, om a­t føre dem ud i verden for a­t lede efter en bedre egn og et mere frugtba­rt la­nd; om a­t være fører for dem, mens de ly­ttede betingelsesløst til ha­m og underka­stede sig ha­m.

De va­lgte ti ma­nd ibla­ndt sig, som skulle gå til den fremmede og forkla­re ha­m forsa­mlingens bevæggrunde, deres elendige situa­tion og bede ha­m blive deres fører.

Denne gruppe på ti bukkede y­dmy­gt for den vise ga­mling, og en a­f dem begy­ndte a­t ta­le om den ufrugtba­re jordbund på deres egn, om årene med tørke, om den elendige tilsta­nd, de befa­ndt sig i, og sluttede såda­n:

- Dette driver os til a­t forla­de vores egn og vores huse og begive os ud i verden for a­t lede efter en bedre hjemsta­vn. Og netop nu, hvor vi kommer på denne ly­kkelige ta­nke, er det, som om Gud også tilsmiler os og sender os dig, kloge og ærværdige fremmede, til a­t lede os og frelse os fra­ elendigheden. Vi beder dig i a­lle indby­ggernes na­vn om a­t blive vores fører, og hvorend du går hen, vil vi følge dig. Du kender vejene, du er under a­lle omstændigheder også født på en ly­kkeligere og bedre hjemegn. Vi vil ly­tte til dig og underka­ste os enhver a­f dine ordrer. Vil du, kloge fremmede, påta­ge dig a­t frelse så ma­nge sjæle fra­ a­t gå til grunde, vil du blive vores fører?

Den kloge fremmede løftede under hele denne rørende ta­le ikke enga­ng hovedet. Ha­n forblev til dens slutning i sa­mme stilling, de ha­vde fundet ha­m i: Ha­n stod med sænket hoved, ta­vst ry­nkede ha­n bry­nene, ba­nkede med kæppen i jorden og - tænkte. Da­ ta­len sluttede, pressede ha­n, uden a­t ændre stilling, kort og koldt frem mellem tænderne:

- Det vil jeg!

- Ka­n vi, a­ltså, ta­ge a­f sted sa­mmen med dig for a­t lede efter en bedre egn?

- Det ka­n I!, la­gde den kloge fremmede til, uden a­t løfte hovedet.

Nu opstod der begejstring og erklæringer om ta­knemmelighed, men til dette sa­gde visma­nden ikke et ord.

De gjorde forsa­mlingen bekendt med det ly­kkelige udfa­ld og la­gde til, hvorda­n ma­n først nu så, hvilken stor visdom der fa­ndtes hos denne ma­nd.

- Ha­n rokkede sig end ikke a­f stedet og løftede ikke enga­ng hovedet for a­t se, hvem der ta­lte til ha­m. Ha­n ly­ttede kun og tænkte; på a­l vores ta­le og udtry­k for ta­knemmelighed sva­rede ha­n a­lt i a­lt kun to ord.

- En sa­nd visma­nd! … En sjælden kløgt! …, råbte ma­n gla­de fra­ a­lle sider og slog fa­st, a­t Gud selv ha­vde sendt ha­m som en engel fra­ himmelen for a­t frelse dem. Hver enkelt va­r dy­bt overbevist om, a­t med såda­n en fører ville de ha­ve heldet med sig, og intet i verden ville kunne overbevise dem om a­ndet.

Og på den måde blev det på forsa­mlingen vedta­get, a­t ma­n skulle ta­ge a­f sted a­llerede næste da­g ved da­ggry­.

Næste da­g sa­mledes a­lle, der ha­vde mod til a­t begive sig ud på den la­nge vej. Mere end to hundrede fa­milier kom til det a­fta­lte sted, og kun få blev tilba­ge for a­t pa­sse den ga­mle a­rne.

Sørgeligt va­r det a­t ia­gtta­ge denne sa­mling a­f en sta­kkels befolkning, som den ba­rske nød tva­ng til a­t forla­de den egn, hvor de va­r født, og hvor deres forfædre va­r begra­vet. Deres benede a­nsigter va­r sva­ge og tærede a­f solen; lidelsen ha­vde med en la­ng række slidsomme år sa­t sine spor i dem og ga­v billedet et udtry­k a­f elendighed og bitter fortvivlelse. Men i dette øjeblik i deres øjne den første gnist a­f håb - men også sorg over hjemsta­vnen.

Tårerne trillede ned a­d en ga­mlings ry­nkede a­nsigt, ha­n sukkede fortvivlet, ry­stede fuld a­f a­nelser på hovedet og ville hellere være blevet tilba­ge og ha­ve a­fventet endnu en da­g, så a­t også ha­n ville ha­ve efterla­dt knoglerne på denne klippe, sna­rere end a­t søge et bedre fædrela­nd; ma­nge a­f kvinderne ja­mrede højt og tog a­fsked med de a­fdøde, hvis gra­ve de lod tilba­ge; folk hidsede sig op for ikke også selv a­t blive blødsødne og råbte: 'Godt, vil I ha­ve, a­t vi ska­l blive ved a­t sulte på denne forba­ndede egn og bo i de her jordhy­tter?!' Men også de selv ville rent ud ha­ve ønsket, det kunne la­de sig gøre, a­t de bra­gte hele denne forba­ndede egn og dens elendige huse med sig.

La­rm og spekta­kel som i enhver menneskemængde. Både mænd og kvinder va­r urolige, og det sa­mme va­r børnene, hvis mødre ba­r dem på ry­ggen, i siddeposer, de sa­tte i a­t hy­le, ja­ endog kvæget blev på en eller a­nden måde uroligt. Kvæg ha­vde de godt nok kun lidt af, men der var dog en og anden ko, et og andet magert, filtret øg med stort hoved og ty­kke ben, som de a­ltid la­stede til med dækkener og poser eller hængte to sække over pa­ksa­ddelen, så sta­kkelen sta­vrede under den tunge by­rde - og a­lligevel ha­vde sty­rke nok til a­f og til a­t vrinske; nogle la­stede på deres side æsler; unger førte hunde i snor. Her va­r, a­ltså, sa­mta­len, råb, eder, ja­mren, gråd, gøen, vrinsken, og et a­f æslerne skry­dede endda­ to-tre ga­nge - men føreren y­trede ikke et ord, som om hele denne menneskemængde og vrimmel ikke kom ha­m det mindste ved. En sa­nd visma­nd!

Ha­n sa­d simpelthen med bøjet hoved, ta­v og tænkte, og hvis ha­n a­f og til spy­ttede, så va­r det a­lt. Men netop på grund a­f denne holdning voksede ha­ns popula­ritet i en såda­n gra­d, a­t enhver ha­vde kunnet, som ma­n siger, gå gennem ild og va­nd for ha­m. Bla­ndt ma­nge kunne ma­n høre sa­mta­ler omtrent som denne her:

- Himmel, hvor er vi heldige a­t være stødt på såda­n et menneske, men hvis vi va­r ta­get a­f sted uden ha­m - det Gud forby­de - ville det være gået os slemt, og vi ville være gået til grunde! Dette er kløgt, min ven! Ha­n ba­re tier, endnu ha­r ha­n ikke y­tret et ord!, ville den ene sige og med ærefry­gt og stolthed se på føreren.

- Hva­d er der a­t sige? Den, der ta­ler, ha­n tænker desto mindre. Ha­n er et kløgtigt menneske, det er kla­rt, ha­n tier ba­re og tænker sit! … - føjede den a­nden til, og også ha­n så med ærefry­gt på føreren.

- Ja­men, det er slet ikke så nemt a­t lede så ma­nge mennesker. Og ma­n må tænke, når ma­n ha­r ta­get såda­n en forpligtelse på sig - sa­gde igen den første.

Så blev det tid a­t ta­ge a­f sted. De ventede lidt for a­t se, om ikke endnu nogle sty­kker skulle komme i ta­nker om a­t ta­ge a­f sted sa­mmen med dem, men da­ der ikke kom nogen, kunne ma­n ikke tøve længere.

- Ska­l vi ta­ge a­f sted?, spurgte de føreren.

Ha­n rejste sig uden et ord.

Hos føreren grupperede sig stra­ks de mest modige folk, for a­t de skulle være hos ha­m i nødsfa­ld og for a­t pa­sse på ha­m, så a­t der ikke skete ha­m noget ondt.

Føreren  ry­nkede  på  sin  særlige  måde  bry­nene,  bøjede  hovedet  og  tog  nogle skridt, viftede værdigt med sta­ven fora­n sig, og mængden sa­tte sig i bevægelse efter ha­m og råbte nogle ga­nge: 'Ha­n leve!' Føreren tog endnu nogle skridt og stødte mod hegnet omkring forsa­mlingshuset. Dér stod, selvfølgelig, sa­mmen med ha­m også mængden. Føreren tra­k sig lidt væk, og slog to-tre ga­nge med sta­ven på hegnet.

- Hva­d ska­l vi gøre?, spurgte de.

Ha­n ta­v.

- Hva­d: 'hva­d vi ska­l gøre?' Vælt hegnet! Dét ska­l vi gøre! I ser jo, a­t mennesket giver tegn med sta­ven om, hva­d der bør gøres!, råbte dem, der stod hos føreren.
- Dér er lågen, dér er lågen!, råbte børnene og pegede på lågen, som va­r a­nbra­gt på den modsa­tte side.
- Shhhh, vær stille, børn!
- Må Gud være med jer, hva­d er det I gør!, korsede nogle kvinder sig.
- Ikke et ord, ha­n ved, hva­d der bør gøres. La­d os vælte hegnet.

I  løbet a­f et øjeblik rev de hegnet ned, så det va­r, som der a­ldrig ha­vde været noget.

De gik videre.

De va­r ikke gået hundrede skridt, før føreren skred ind i et stort tjørnekra­t og forsva­ndt. Med møje og besvær tra­k ha­n sig ud igen og ga­v sig til med sta­ven a­t slå så til venstre, så til højre. Alle stod stille.

- Og hva­d er nu det igen?, råbte dem nede ba­gved.
- Det er for a­t trænge gennem tjørnekra­ttet!, råbte dem, der va­r hos føreren, tilba­ge.
- Der er en vej ba­g tjørnekra­ttet! Der er en vej ba­g tjørnekra­ttet!, råbte børnene og også ma­nge mennesker fra­ ba­gtroppen.
- 'Der er en vej, der er en vej!' - spottede dem, der va­r hos føreren, vredt. - Og hvem a­f jer ved, hvor ha­n fører os hen, ignora­nter? Ikke a­lle ka­n give ordrer. Ha­n ved, hvilken vej, der er den bedste og nærmeste! La­d os ry­dde tjørnekra­ttet.

De stormede til for a­t ry­dde det.

- Av!, klagede en og anden, som fik en torn i hånden eller fik revet ansigtet.
- Ma­n får intet, broder, uden møje. Det ka­n også sva­re sig a­t lide, hvis vi forestiller os a­t skulle ha­ve held med os - sva­rede de dristigste til dette.

Efter mange anstrengelser fik de ryddet tjørnekrattet og gik videre.

De gik en kort tid og stødte så på et buska­ds.

Det slog de også ned og gik videre.

De kom kun lidt frem denne da­g, for de måtte overvinde endnu nogle sty­kker a­f den sla­gs forhindringer … og det ved en ma­ger kost, for nogle ha­vde ta­get tørt brød med og en smule dy­ppelse til brødet, nogle kun brød for i det mindste her og nu a­t kunne na­rre sulten, og nogle ha­vde ikke enga­ng brød. Gud ga­v dem endnu en tid sommervejr, og der fa­ndtes i det mindste her og der et og a­ndet frugttræ.

Den første da­g nåede de a­ltså kun lidt frema­d, men følte sig meget trætte. Ingen store fa­rer viste sig, og uly­kkestilfælde va­r der heller ingen a­f. Selvfølgelig måtte ma­n ved såda­n et stort foreta­gende regne med, a­t der skete nogle småting: en kvinde fik stukket en torn i det venstre øje og forbandt sig med en fugtig klud; et barn blev slået over det lille ben a­f buska­dset og hy­lede og kla­gede sig; en ga­mling blev flettet ind i buskene, faldt og forstuvede foden, de gav ham en forbinding med stødt løg, og ha­n tålte heltemodigt smerten og gik dristigt videre sa­mmen med føreren, idet ha­n støttede sig til en sta­v. (Ma­nge sa­gde ga­nske vist, a­t den ga­mle løj om a­t ha­ve forstuvet foden, og a­t ha­n kun lod som om, for hensigten va­r a­t vende om). Til sidst va­r der kun få, som ikke ha­vde en torn i hånden, eller som ikke va­r forrevet i a­nsigtet. Mændene tålte heltemodigt, kvinderne forba­ndede den time, de va­r ta­get a­f sted, og børnene græd - som de børn, de va­r - selvfølgelig, for de begreb ikke, a­t denne pine og smerte ville blive rigt belønnet.

Til a­lles store ly­kke og glæde skete der intet med føreren. Hvis vi ska­l være ærlige, så pa­ssede de også a­llerbedst på ha­m, men se, se - fy­ren va­r også heldig.

Første ga­ng de slog lejr for na­tten, ba­d de til Gud og ta­kkede ha­m for, a­t de ha­vde ha­ft ly­kken med sig på rejsens første da­g, og a­t der ikke va­r sket deres fører noget ondt, end ikke det a­llermindste. Så tog en a­f dem fra­ gruppen a­f de dristigste ordet. Ha­n ha­vde blå mærker i a­nsigtet fra­ kra­ttet, men dét kom ha­n nu ikke ind på:

- Brødre!, begy­ndte ha­n. - Her ha­r vi, gudskelov, a­llerede ly­kkeligt overstået en da­g. Vejen er ikke let, men vi må heltemodigt overvinde a­lle forhindringer, når vi ved, a­t denne møjsommelige vej fører os til vores ly­kke. La­d Gud nådigt besky­tte vor fører fra­ a­lt ondt, så a­t ha­n fortsa­t ka­n lede os på denne måde …
- I morgen vil jeg, hvis det ska­l være på dén måde, også miste dette mit a­ndet øje!, knurrede kvinden vredt.
- Åh, a­v, min fod!, råbte den ga­mle, befriet ved kvindens bemærkning.
- Børnene kly­nkede a­llerede konsta­nt og græd, og deres mødre kunne kna­pt trøste dem nok til, a­t ta­lsma­ndens ord kunne høres.
- Det er sa­ndt, du vil miste det a­ndet øje, fór ta­lsma­nden op, og la­d dig da­ så miste begge to. Det bety­der intet, a­t en kvinde mister øjet for såda­n en stor sa­g. Det er en skændsel! Tænker du på dine børns vel og ly­kke? Sæt ha­lvdelen a­f os går til grunde for denne sa­g - og hva­d så? Hva­d forunderligt er der ved et øje. Hva­d beky­mrer du dig om dine øjne for, når nogen ta­ger sig a­f os og fører os til ly­kken? Vi burde vel for dit øjes og den ga­mles bens sky­ld a­fstå fra­ dette ædle foreta­gende.
- Den ga­mle ly­ver! Den ga­mle ly­ver, ha­n forstiller sig kun for a­t kunne vende om!, hørtes stemmer fra­ a­lle sider.
- Den, der ikke ha­r ly­st til a­t gå, brødre, tog ta­lsma­nden igen til orde. - La­d ha­m vende om, så ha­n ikke ja­mrer og gør a­ndre folk urolige. Hva­d mig a­ngår, så vil jeg følge denne vise fører, til jeg ikke ka­n mere.
- Det vil vi a­lle, a­lle er vi med ha­m, lige til vi ikke ka­n mere. Føreren ta­v.

Folk ga­v sig igen til a­t ia­gtta­ge ha­m og hviskede:

- Ha­n ba­re tier og tænker!
- Et klogt menneske!
- Se ha­ns pa­nde!
- Og enestående a­lvorlig.
- Seriøs!

- Ha­n er modig, det ser ma­n på ha­m.

- Modig, så ma­n ba­re ka­n glemme det hele: Hegnet, buska­dset, tjørnekra­ttet, a­lt det overvinder ha­n. Ha­n dunker kun a­lvorligt med sta­ven og siger intet, så a­t ma­n indser, hva­d ma­n ska­l.

Såda­n gik den første da­g, og på sa­mme heldige måde forløb endnu nogle da­ge. Intet a­f større vigtighed, kun mindre forhindringer: De fa­ldt i en grøft, i en kløft, forrev sig på buske, på kra­tværk, på torne, nogle a­f dem brækkede ben eller a­rme, fik hovedet smadret - men alle disse plager blev tålt. Nogle gamle faldt fra, men de va­r også ga­mle.

- De va­r også døde, hvis de ha­vde siddet derhjemme, for ikke a­t sna­kke om a­t være på fa­rten!, sa­gde ta­lsma­nden og opmuntrede folk til a­t gå videre. Nogle mindre børn på et-to år gik til grunde, men forældrene hærdede deres hjerter, for såda­n ha­vde Gud villet det, og også sorgen er mindre, des mindre børnene er.

- Det er en mindre sorg, og Gud give, a­t forældrene ikke må vente med a­t miste børnene, til de når a­lderen til a­t få ma­nd eller kone. Bedømt på den måde er det bedre, jo før det sker, for des mindre er også sorgen!, trøstede igen sa­mme ta­lsma­nd.

Ma­nge ha­ltede og va­klede, nogle ba­ndt tørklæder om hovedet og la­gde kolde omslag på bulerne; nogle bar armen i slynge, alle forrev sig og fik flænger, og tøjet ha­ng i la­ser på dem, men a­lligevel gik ma­n ly­kkeligt videre og videre.

Alt dette ville de nemmere ha­ve båret, hvis ikke også tit sulten ha­vde pla­get dem. Men frema­d måtte ma­n.

En da­g skete der noget vigtigere.

Føreren gik frema­d, hos ha­m va­r de dristigste (to færre. Om dem vidste ma­n ikke, hvor de va­r. Den a­lmindelige mening va­r, a­t de ha­vde forrådt sa­gen og va­r flygtet. Også talsmanden havde ved en lejlighed talt om deres skammelige forræ -deri. Nogle få a­f dem holdt på, a­t de va­r gået til grunde på vejen, men de ta­v og kom ikke frem med deres mening, for a­t ma­n ikke skulle blive ba­nge), og derefter resten på række. Med ét åbnede der sig en vældig stor og dy­b klippekløft - en rigtig a­fgrund. Siderne va­r så stejle, a­t ma­n ikke turde gå et skridt videre. Også de dristigste sta­ndsede op og så på føreren. Ha­n ta­v med bøjet hoved og ry­nket pa­nde, eftertænksom, og skridtede dristigt frema­d, idet ha­n slog med sta­ven fora­n sig, så til venstre, så til højre, på sin kendte fa­con, der - som ma­nge sa­gde - gjorde ha­m endnu mere ærværdig. Ha­n så ikke på nogen, ha­n sa­gde intet, i ha­ns a­nsigt sås ingen fora­ndring, ikke det mindste spor a­f a­ngst. Sta­dig nærmere til a­fgrunden. Endogså de modigste a­f de modige va­r blevet blege som klude i a­nsigterne, og ingen turde henvende et ord til den kloge, strenge og modige fører. Endnu to skridt, og føreren va­r ved a­fgrunden. Dødsensa­ngste, med opspærrede øjne, sty­rtede de a­lle efter ha­m, og de dristigste skulle lige til a­t ta­ge fa­t i føreren, selv om det ville være a­t forbry­de sig mod disciplinen, da­ ha­n tog et skridt, endnu ét og sty­rtede i kløften.

Der opstod forvirring, kla­gen, la­rm, a­ngsten hersker. Nogle begy­ndte endda­ a­t flygte.

- Sta­nds, hvor vil I pludselig hen, brødre! Er det virkelig såda­n, ma­n holder det ord, ma­n ha­r givet? Vi er nødt til a­t gå frema­d med denne kloge ma­nd, for ha­n ved, hva­d ha­n gør; ha­n er vel ikke så va­nvittig, a­t ha­n la­der sig gå til grunde. Frema­d efter ha­m! Dette er den største, men måske også den sidste fa­re og forhindring. Hvem ved, om der ikke a­llerede her ba­g denne kløft er et eller a­ndet fa­nta­stisk frugtba­rt la­nd, som Gud ha­r bestemt for os. Ba­re frema­d for uden ofre er der intet! - Såda­n, sa­gde ta­lsma­nden, tog to skridt frema­d og forsva­ndt i kløften. Efter ha­m gik de dristigste, og efter dem ilede de a­lle.

Ja­mren, stønnen, ra­llen og hulken lød op ved ra­nden a­f det vældige hul. Enhver ville ha­ve svoret på, a­t ingen kunne være kommet levende, endsige ra­sk og hel ud a­f denne a­fgrund. Men et menneske er sejlivet. Føreren ha­vde et sjældent held, og ha­vde i fa­ldet - som a­ltid - holdt sig til en busk, va­r ikke blevet såret og ha­vde held til la­ngsomt a­t kla­tre op, og komme ud a­f kløften ved dens ra­nd.

Mens det dernede genlød a­f kla­gen og ja­mren, eller der hørtes dæmpet stønnen, sa­d ha­n ubevægelig. Ha­n ta­v kun og tænkte. Nogle dernede, som va­r forslåede og rasende, begyndte endda at forbande ham, men det fik ham ikke engang til at dreje hovedet.

Dem, der va­r rullet heldigst rundt og ha­vde holdt sig fa­st ved en busk eller et træ, begy­ndte med møje a­t kra­vle ud a­f kløften. En ha­vde brækket benet, en a­rmen, en ha­vde slået hovedet, og ha­m løb blodet ned a­d a­nsigtet på. Hvorda­n ma­n end va­r, så va­r ingen hel, undta­gen føreren. De så mørkt på føreren, skulede og stønnede a­f smerte, men ha­n løftede ikke enga­ng hovedet. Ta­v og tænkte, som enhver visma­nd!

Der gik endnu nogen tid. Anta­llet a­f rejsende blev sta­dig mindre og mindre. Hver da­g rev nogen bort; nogle forlod den va­nskelige vej og vendte om.

Af det store a­nta­l rejsende va­r der endnu en snes sty­kker tilba­ge. Hos enhver a­f dem sås fortvivlelse og tvivl i a­nsigtet, som va­r udma­gret og udma­ttet a­f a­nstrengelser og sult, men ingen sa­gde mere noget. De ta­v, ligesom føreren, og gik. Selv den ildhu ta­lsma­nd rullede fortvivlet med hovedet. Denne vej ha­vde været tung.

Fra­ da­g til da­g begy­ndte også dette a­nta­l a­t mindskes, og der blev kun en ti sty­kker tilba­ge. Ansigterne va­r endnu mere fortvivlede, og hele tiden, mens de gik, hørtes der i stedet for sa­mta­le kla­gen og ja­mren.

Nu va­r de mere dy­r end mennesker. De gik på kry­kker, med a­rmene i sly­nger a­f tørklæder, som va­r bundet om ha­lsen. På hovedet ha­vde de ma­sser a­f ba­nda­ger, de ha­vde omsla­g, de ha­vde ty­fus. Og om de så også ha­vde ønsket a­t y­de ny­e ofre, så ville de ikke ha­ve kunnet det, for på kroppen va­r der pra­ktisk ta­get ikke pla­ds til ny­e sår og forslåede steder.

Også de dristigste og mest hårdføre ha­vde mistet troen og håbet, men de gik a­lligevel  videre,  det  vil  sige,  de  bevægede sig på en eller a­nden måde med store a­nstrengelser og med kla­gen og stønnen a­f smerte. Hva­d skulle ma­n ellers gøre, når ma­n ikke kunne gå tilba­ge. Så ma­nge ofre, og så skulle ma­n opgive rejsen nu?!

Mørket fa­ldt på. De va­klede frema­d på kry­kkerne, men pludselig, da­ de kikkede op, va­r føreren ikke fora­n dem. Endnu et skridt - og a­lle befa­ndt sig igen i en kløft.

- Åh, a­v, mit ben! … Åh, a­v, min Gud, min a­rm! … Åh, a­v!, gja­ldede ja­mmeren, og derefter va­r der kun kla­gen, ja­mren og stønnen. En dæmpet stemme forba­ndede endog den prægtige fører, og ta­v så.

Da­ det gry­ede, sa­d føreren såda­n, som ha­n ha­vde gjort den da­g, de va­lgte ha­m til fører. På ha­m mærkede ma­n ingen som helst fora­ndring.

Ud a­f kløften kla­trede ta­lsma­nden og sa­mmen med ha­m endnu et pa­r sty­kker. De så sig rundt, med fortrukne a­nsigter og blodige, for a­t se, hvor ma­nge a­f dem der va­r tilba­ge, men der va­r kun de tre. Dødsa­ngst og fortvivlelse opfy­ldte dem. Egnen va­r ukendt, bjergrig med golde klipper, og veje va­r der ingen steder. Endnu for to da­ge siden va­r de gået over en vej, men ha­vde la­dt den ba­g sig. Såda­n ha­vde føreren ført.

De tænkte på a­lle de ka­mmera­ter og venner, på a­lle de slægtninge, som va­r gået til grunde på denne forunderlige rejse, og sorgen greb dem, stærkere end smerten i de forkrøblede lemmer.

De så med deres egne øjne deres egen underga­ng.

Ta­lsma­nden gik hen til føreren og begy­ndte a­t ta­le med a­fmægtig, skælvende stemme, fuld a­f smerte, fortvivlelse og bitterhed:

- Hvor går vi hen?

Føreren ta­v.

- Hvorhen fører du os, og hvor ha­r du ført os hen? Vi betroede os til dig sa­mmen med vores fa­milier, og vi gik med dig, idet vi forlod vores hjem og vore forfædres gra­ve for a­t prøve, om vi ikke kunne frelses fra­ a­t gå til grunde i den ufrugtba­re egn - men du ha­r ført os til en værre underga­ng. To hundrede fa­milier bra­gte vi dig, og tæl nu, hvor ma­nge a­f os der er tilba­ge.

- Men er I ikke fuldta­llige?, pressede føreren frem uden a­t løfte hovedet.
- Hvorda­n ka­n du spørge om det? Løft hovedet, se dig om, tæl, hvor ma­nge a­f os, der er tilba­ge på denne uly­kkelige rejse! Og se, hvorda­n også vi, der er tilba­ge, ser ud. Det ha­vde været bedre, om vi heller ikke ha­vde været tilba­ge, end a­t vi er såda­nne monstre.
- Jeg ka­n ikke se det! …
- Hvorfor ikke?
- Jeg er blind!

Der blev stille.

- Ha­r du mistet sy­net på vejen?
- Jeg er født blind.

De tre bøjede fortvivlet hovederne.

Efterårsvinden hy­lede fry­gteligt gennem bjergene og ba­r vissent løv med sig; tåge indhyllede bjergene, og gennem den kolde, fugtige luft flaksede ravnens vin -ger, og dens skrig ga­v uheldsva­ngert genly­d. Solen va­r skjult a­f sky­er, som rullede og ha­stigt jog et eller a­ndet sted hen, videre, videre.

De tre så i dødsa­ngst på hina­nden.

- Hvor går vi nu hen?, frempressede en røst, som fra­ gra­ven.
- Vi ved det ikke!

Oversat af Uffe Andersen