Frenzied
Forfattere: Jørn Erslev Andersen
Tidsskrift: passage (2003-06-01)

## Frenzied

## - noter om poetisk entusiasme

## Jørn Erslev Andersen

Engang først på året 1955 i  Tijuana, under indspilningen af Rebel  Without  A Cause, blev James Dean trængende. På toilettet nedfældede han følgende på en lap papir:

'Ode to a Tijuana T oilet' ('or the Famous Fuck  You Prosaic Principle.')

Portrait of Jim &amp; naked ass In the mirror (from backstage It is said:  IT IS 'MORBID!' Is it MORIBUND it is asked, Oh Great Crusty bowel of no end SHOWING HIS BALLS TO THE WORLD Is it Sebastian Yanking arrows out of his butt Or the brave matador's shadow The last moment in the/mirror IS IT THE FATHER Who cries it is the 'MORBID SON' THE ANSWER ARRIVES: Fuck dad, dear dad, fuck you. The lonely man who can't Get out From the back of the mirror Great puppeteer of the Other O breathing life To the dead on the sand Dried sea weed that speaks Singing Italian Songs On Patchen Place To the caged girl The body in a tin can Empty of the soul

Passage 46 -2003

The crow is crowing And two becomes one THE END The moving finger wrote And now he takes a shit.

Tekstkritikken oplyser, at Dean på dette tidspunkt havde besvær med at kommunikere med sit faderlige ophav, akkurat som the Rebel havde det. 'Patchen Place' (egl. Patchin Place) hentyder til 'The House of Detention for  Women' på hjørnet af Sixth Avenue og Greenwich  Avenue, modsat Patchin Place. Her sang Dean engang døddrukken 'O Solo Mio' henvendt til en indespærret kvinde bag et gittervindue og var tæt på en arrestation. Den uafsluttede parentes og andre særegenheder følger det maskinskrevne originalmanuskripts ortografi.

Står  vi  over  for  en  beruset  tekst?  Er  teksten  et digt? Svaret på det sidste spørgsmål må være ja, da teksten er indlemmet i The Outlaw Bible of American Poetry. Der forlyder intet om Deans grad af alkoholisk  beruselse  på  affattelsestidspunktet,  men  et  og andet tyder på, at i hvert fald teksten er  en  smule beruset. Den er tydeligvis ude af sig selv af rebelskhed over for ikke blot den i digtet anråbte fader, men også ode-genren, det amerikanske sprog og gængse koder for passende opførsel. Den lidt puerile og ballademagertrodsige tone ledsages af en mere udageret og sofistikeret afart af Reality Poetry. De ucensurerede  henvisninger  til  konkrete  begivenheder  og lokaliteter og til selve skrivesituationen situerer digtet som ubehersket, spontant, vildt. Med andre ord: entusiastisk.

Det kan være vanskeligt, nærmest umuligt, at fastslå om en sådan tekst, der kan gå for at være et digt, faktisk er beruset, vild eller spontan. Ikke sjældent viser en tilsyneladende vild eller spontan tekst sig ved nærmere eftersyn at være gennemsyret af komposition og stilistisk tilrettelæggelse, teksten benytter blot perceptions-strategisk 'beruselse' som en slags fuldt kontrolleret ethos.

Andre gange er en velkomponeret eller en vild tekst faktisk - vild, beruset. Men det kan som sagt være vanskeligt at afgøre alene ud fra teksten, om det er det ene eller det andet, der er tilfældet. Derfor hjælpes læseren ofte på vej ved hjælp af små læsevejledninger,  en  slags  poetiske  varedeklarationer. Det kan være i form af f.eks. en Jack Kerouacs forbemærkninger til egne haiku eller for-noten til hans bop-prosodiske Mexico City Blues fra 1959 ('I want to be considered a jazz poet/blowing a long blues in an afternoon jam/session on Sunday. I take 242 choruses;/my ideas vary and sometimes roll from/chorus to chorus or from halfway through/a chorus to halway into the next'), eller det kan være oplysninger om facts vedrørende forfatteren eller en given teksts  genre-tilhør:  Dithyrambisk  Digtning, Tidlig Romantik eller Beat Poetry eller Bop Poetry eller Gale Poeters Klub Digtning eller Syre Digtning eller Avantgarde Digtning, navnene er i den henseende legio: De signalerer alle rebelskhed, oprør, en forkærlighed for 'Det Anderledes' eller 'Det Nye'.

Mindst to forhold er her interessante, nemlig for det første fænomenet 'poetisk entusiasme', for det andet fænomenet (villet) tekstuel beruselse som litteraturkritisk norm.

## Theia Mania

Man ved ikke, om det nu også er tilfældet, men i det mindste myterne vil, at den oldgræske digter  Archilochos,  som  Nietzsche  lovsang  i Geburt  der Tragödie, skrev sine tekster under indtagelse af rigelige portioner af en tidlig afart af vore dages Retzina. Det er heller ikke til at vide, om den ligeledes oldgræske professionelle  lejlighedsdigter  Pindar  på  vej  til  en sportslig sejrsceremoni for at levere endnu en sejrssang,  til  f.eks.  en  vinder  af  brydekampene,  faktisk mødte sin Muse, var beruset eller blot blev grebet af inspiration, når han et sted bedyrer, at han undervejs mødte en Muse. Det er derimod sikkert og vist, at både Platon og Aristoteles i deres overvejelser over digtningens sociale funktion og regler bekymrer sig en hel del om et forhold, der har at gøre med alkoholisk intoxikation, Muse-møder og guddommelig inspiration, nemlig dette, at digtning til en vis grad beror på digterens evne til momentant at være ude af sig selv, at digteren, som det hedder, for et øjeblik magter at blive grebet af entusiasme og på en teknisk forsvarlig og overbevisende måde evner at omsætte grebetheden til regelret digtning. Denne i og for sig ganske komplekse problemstilling synes den dag i dag at være nærværende, når talen falder på emnet 'vild'  eller 'beruset'  digtning.  I  den  antikke sammenhæng er det en etisk og produktions-æstetisk anskuelse, der vedrører digteren snarere end digtet. Den gode (antikke) digter magter at forbinde sig med kræfter, som befinder sig uden for den gængse verdens rækkevidde, men videregiver ikke sine erfaringer  ukontrolleret  og  rablende.  Den  over-  eller extra-humane erfaring videregives i en teknisk veltilrettelagt og sprogligt vel-elaboreret digterisk form, der skal tjene til gavn for læserne eller lytterne eller fejringen af bestemte helte eller begivenheder. Digteren er i og for sig ligegyldig som andet end formidler mellem u-menneskelig inspiration og en social orden, der søges opretholdt. Det produktionsæstetiske aspekt vedrører derfor to forhold. For det første selve inspirationen, som  det langt fra er alle forundt at have adgang til. For det andet den tek  niske tilforordning af digtet, der vedører det digteriske (skabende) håndværk. Egentlige tale-retoriske kategorier, såsom logos, pathos og ethos, indgår ikke i sig selv i reglerne for digtningen (og da slet ikke for præ-sokratikerne og præ-retorikerne Homer, Archi  lochos  og  Pindar),  men  indgår  derimod efter Aristoteles i kritikken af digtningen.

Hos Platon spiller retorikken en underordnet rolle i forhold til begribelsen og formidlingen af det sande og det skønne. I Phaedros (Plato 1997: 506-556) går Sokrates endog så vidt som til at spørge, om ikke sandheden i virkeligheden kommer før retorikken (kritikken) og derfor i bund og grund kan undvære den (260 c-d). Det ville i hvert fald svare til Platons opfattelse  af,  at  den  højeste  grad  af  kontemplativ eller anamnesisk tilnærmen sig den sande væren går gennem erfaringen eller oplevelsen af Det Skønne. Platon har mange bemærkninger herom, især i Symposion (Plato 1997: 457-505) og i Phaedros. Digteren spiller en underordnet rolle i forhold til Platons to store idealer: Den Elskende hhv. Den filo  soferende Mand (Pieper 1964/99: 86). Men digterisk dygtighed og sanseevne kan også være en del af den stadige tilnærmen sig til og formidling af den sande væren. I alle tre tilfælde kræves en vis evne eller vilje til eller sans for at være ude af sig selv, at kunne række ud  over  dagligdagssproget,  ud  over  den  endelige (konkrete) væren og ud over tilvante forestillinger eller (mentale) billeder. En sådan tilstand kaldes bl.a. en tilstand af enthousiasmos. Man er ude af sig selv i den ganske bestemte betydning, at man for en kortere eller længere stund accepterer at miste jeg-kontrollen for i stedet at lade sig besætte af noget andet og større end én selv: guden, det guddommelige, det skønne. Dette er ikke Platons opfindelse. Fænomenet stammer fra den langt tid  ligere Dionysos-kult, hvis højeste mål var for en stund gennem beruselse og (vild) fest og dans at blive optaget i gudens (Dionysos') kreds efter rigelig med inhalering af Bachhos  (druens  ånd  =  vin  =  gudens  materialiserede ånd).  Denne  dionysiske/bacchantiske  skik  har  en lang og forgrenet tradition i old  græsk kultur i århundrederne før Platon, i den dithyrambiske digtning, i tragediedigtningen/-opførelserne og i satyrspillene,  og  især  i Phaedros spores  mange  af  disse elementer i Platons omgang med det guddommelige vanvid. Men som det fremgår af Staten og til en vis grad af rhapsode-dialogen Ion (Plato 1997: 937949), har Platon ganske vist sans for exces og vanvid, men kun til en vis grad.  Vanvidet, den momentane entusiastiske væren ude af sig selv, skal opfylde et  anderledes  mål  end  for  dithyrambisterne:  Den skal netop tjene som led i en vedvarende tilnærmen sig  den  sande  væren.  Alt  for  ubehersket,  alt  for outreret, alt for vanvittig en måde at være ude af sig selv på må der derfor advares imod, man kan tale om en form for veltempereret eller 'moderat' entusiasme. Derved er Platon på vej væk fra store dele af  dén  præsokratiske  digtning,  der  kommunikerer direkte med vanvidet eller guderne. Hans vej går mod en sammenfletning af sandhed (logos) og vanvid (enthousiasmos, mania) i form af en art filosofisk kontrolleret væren  ude  af  sig  selv  (hvorfor  såvel yngre mænd som digtere og andet potentielt uregerligt  godtfolk  først  bør  opdrages  til  seriøs  (afmålt) entusiasme på Akademiet).

Anderledes  med Aristoteles.  Han  bekymrer  sig overhovedet ikke i sine retoriske skrifter om hierarkiet  mellem  sandhed  og  fremstilling,  han  lægger hovedsagelig vægt på komplekse principielle/filosofiske  aspekter  gennem  forsøg  på  nøgterne  og gen  nemargumenterede (systematiske) udredninger. For ham er sandhed og vanvid givne størrelser, som man må omgås med praktisk og systematisk sans. Om forholdet mellem digtning og vanvid (enthousiasmos) hedder det således i Poetikken kapitel 17-2, at digtning hviler på en (tragedie)-digters kraft eller vilje til at udmønte passende gestus, hvilket enten er en herlig naturlig gave (naturligt talent) eller afledt af et strejf af vanvid, hvor den første digter skaber med og ud fra sit jeg, den anden er (momentant) løftet ud af sit jeg. For Aristoteles giver dette ikke anledning til videre bemærkninger end, at de to forskellige digteriske kræfter eller anlæg resulterer i to forskellige former for dramatis personae .

Det er især Platons sammenkædning af enthousias  mos og logos, der synes at have vundet hævd i den del af den europæiske litteratur, der hylder rusen  eller  den  berusede  tekst  som  mest  vedkommende eller sanddruelig, tilsyneladende efter devisen in vino veritas. En lang række af Platons figurer genfindes således mere eller mindre direkte i Rabelais' Gargantua et Pantagruel, hvor et af målene viser sig at være en renæssance-humanistisk sammenkædning af antik filosofi og kristen tankegang (især som formuleret af Erasmus af Rotterdam). Hertil tjener samtid  ens  nyopdagelse  og  nyfortolkning  af  Platon og ikke mindst hans figurer om den uafgørlige forskel mellem indre og ydre (Alcibiades' sileni i Symposion), samt den beherskede vinøse rus og den frie, 'flyvende',  ånd  (Erslev  Andersen  2003a).  Også  i Kants Kritik  der  Urteilskraft genfindes Platons sammenkædning  af  sandhed/viden  (logos)  og  vanvid (enthousiasmos), og akkurat som Platon hylder Kant en ganske afmålt eller moderat udgave af vanvidet. Den er til gengæld nødvendig for, at tankens frie kraft kan få tilstrækkelig med luft under vingerne. Således skriver Kant, helt i overensstemmelse med Platon, at  'det godes idé (i kombination) med affekt hedder  entusiasme.  Denne  sindstilstand  synes  at være ophøjet i så høj grad, at man sædvanligvis foregiver, at uden den ville intet stort kunne udrettes' (Kant 1974: 198). 1  Kant modstiller det positive begreb  'entusiasme' med et negativt begreb  'sværme  ri', der formelt set svarer til den umådeholdne grad af entusiasme  hos  Platon.  Kant  forbinder  begge  med indbildningskraften og bemærker herom, at 'i entusiasmen, som affekt, er indbildningskraften tøjlesløs; i sværmeriet, som rodfast gærende lidenskab, er den regel-løs. Den første er et forbigående tilfælde, som vel af og til rammer selv den sundeste forstand; den anden  en  sygdom,  der  sønderlemmer  den'  (Kant 1974: 202). 2  Der skal ikke megen litteraturhistorisk fantasi til at se oplagte forbindelser mellem dette og tekster a la Novalis' Gedichte an die Nacht og Hölderlins Nachtgesänge .  Begge benytter sig af muligheden af at komponere 'entusiastiske' digte, der på to vidt forskellige måder (Erslev Andersen 2003b) forbinder en tøjlesløs indbildningskraft med sublime øjeblikke og  en  krystalklar  forstandsaktivitet  udmøntet  i  to vidt forskellige former for formalia poe  tica. Hermed er grunden lagt til en genopdagelse og genoptagelse af den præsokratiske kombination af tøjlesløs vildskab og nøgtern formsans under indtryk af en art post-kantiansk  sammenkædning  af  entusiasme  og sandhed.

I Dionysos-kulten var rus, altså ganske enkelt en art  vinøs beruselse, et  afgørende  højdepunkt,  den vilde sønderrivning (mania) blev efterfulgt af en tilstand (ikke af tømmermænd, men) af ro og glæde. For Novalis og Hölderlin var rusen langt mere behersket og tøjlet af en finspunden sans for digterisk expressivitet hhv. mechane. For dem lå beruselsen i indbildningskraftens forbundethed med rytme, lyd og toner. De har begge i såvel deres sene digte som i nogle korte, men  signifikante, tekster fortolket rytme, lyd og tone som de vigtigste præ-semantiske eller a-semantiske muligheder for at sammenkæde ånd, anliggende og udvirket digt (Erslev Andersen

2003b). I løbet af det 19. århundrede forrykkes digtningens optagethed af sammenkædningen af entusiasme  og  sandhed  fra  tysk  idealistisk-klassicistisk digtning (Erslev Andersen 2003c) til fransk digtning fra Nerval/Baudelaire til Mallarmé og engelsk lyrik

Bacchus som dreng (1901), Franz von Stuck

fra Wordsworth til Eliot/Pound. I denne komplekse poetiske forskydningsmanøvre udskilles lyd/rytme og vanvid/rus som to væsentlige parametre for gennemførelsen af digtning i såkaldt  'frie former' (også i den tyske  anakreontiske  digtning  efter  Klopstock  og  i frie rytmer anes dette). Mallarmé er hovedskikkelsen (for Blanchot sammen med Hölderlin) i lanceringen af lyd og rytme som i sig selv bærende betydningsmomenter (Erslev Andersen 2001). Nerval og  Baudelaire  er  hovedskikkelserne  for  lanceringerne af hhv. 'den gale' tekst og 'rus'-teksten som bærere af eksklusive indsigter. Derved får fænomenet 'den berusede tekst' sin afgørende moderne betydning og sit vigtigste formål. Betydningen ligger i forestillingen om, at a-semantiske betydningsdele (lyd/ rytme) og  ' extra- eller trans-subjektive' erfaringsdimensioner (momentant vanvid/rus - epifani, chock, vision  er, pludselig erindring, visioner, rablen, drøm) giver adgang til indsigter af en særlig eksklusiv og 'sandere' eller  mere 'autentisk'  karakter  end  den  betingede socialitet  normalt  tillader.  Den  berusede  tekst  er derfor  i  det  moderne  en  tekst,  der  bryder  med gængse sproglige, lingvistiske og digteriske regler og følgelig sætter sine helt egne regler primært på et lydligt og et rytmisk niveau, til erstatning af de klassiske vers' topologiske formbundethed, hvor lyd og rytme nu tjener som formidling af ofte ikke-kommunikerbare eller 'rebelske' indsigter af en eller anden  højere  grad.  Hos  Novalis  hed  det  den 'ikkekommunikative monolog', hos Hölderlin 'cæsur' og 'tonernes  vekslen',  hos  Nerval 'drømmenes  anden verden', hos Baudelaire 'syndens og lastens hæslige skønhed', hos Mallarmé 'sfærernes sang', hos Pound 'metriske ruiner' og  'cantos'. Ingen af nævnte forfatteres tekster lever op til betegnelsen 'den berus  ede tekst', hvis man med 'beruset tekst' forstår en tekst, der er helt og aldeles oppe at køre eller ude af sig selv  af  f.eks.  opium  (de  Quincey,  Coleridge,  Baudelaire (igen)), cannabis (Ernst Bloch,  Walter Benjamin, Eik Skaløe) eller alkoholisk intoxikation (hvem som helst). 3  Deres tekster er derimod entusiastiske i Kants og Platons perspektiver og ikke i det (profane) bacchantiske koncept (gennem rusificeret intoxikation at lade sig besætte af (en) ånd(righed)): De gør indbildningskraften nærværende ved for et øjeblik at ophæve den. Denne form for entusiasme findes også i de 242 kor improviseret bop-frenetisk sen søndag eftermiddag blues-jam-session i Jack Kerouacs Mexico City Blues, en blues er som bekendt en af de mest gennemstrukturerede og samtidig improvisatorisk  mest  frie  musikalske  former,  der  findes.  Og selvfølgelig kan man blive beruset af tonernes verden, af lyde og af rytmer. Samt, selvfølgelig, af tekster. Men: Giver det overhovedet mening at tale om 'den berusede tekst' som et litteraturkritisk idiom?

## Kritikkens delirium

Skal man opholde sig en smule ved selve tekst- og litteraturkritikkens idiomatik vedrørende  'den berusede tekst',  kan  man  med  fordel  vende  blikket  fra Platon mod Aristoteles. Hans enkle, men perspektivrige og helt og aldeles nøgterne accept af momentant vanvid, uden fordømmelse,  mytologisering eller heroisering, er værd at erindre sig med tanke på den endnu den dag i dag i vide kredse levende afart af  platonisme  eller  anti-platonisme  (to  sider  af samme sag), der dyrker 'den rebelske' eller 'den berusede' eller 'den besatte' eller 'den gale' eller 'den teosofiske' eller  'den troende' eller  'den skønne' eller 'den  anti-mimetiske'  og  meget  mere  af-sammeskuffe-tekst  (skuffens  blandede  indhold  består  af tekster, der på 'autentisk' vis (beruselsen, vanviddet) enten 'rækker ud over sig selv' eller spiller med 'det normales'  grænser  eller 'sig  selv  som  udtryk',  bemærk  antropomorfismerne),  og  som  visse  dele  af dagens litteraturkritik og idéhistorie synes at nære en vis længsel efter. Enhver nok så 'beruset' tekst, Bacchus (1496-97), Buonarroti Michelangelo (1475-1564). Marmor, Museo Nazionale del Bargello, Firenze der ikke er ganske og aldeles lukket inde i en fortabt eller desperat psykose, 4  har selvfølgelig en vis grad af  nøgtern  genrebevidsthed  (negativ  eller  positiv), og må følgelig kunne omgås af kritikken som sådan. Da  Samuel  Becketts  første  radikale  bøger  udkom blev de af kritikken opfattet som galimatias og utidig rablen. I mere end 100 år blev Hölderlins senværk opfattet som vanvittigt og som  'anti-germansk' persona non gratadigtning. Ind til 1960erne (Tel Quel og  Julia  Kristeva)  blev  Mallarmé  i  brede  dele  af fransk  litteraturkritik  opfattet  som  en  lidt  sær  og afsporet digter. Begrundelserne herfor var i alle tre tilfælde  teksternes  ubegribelige  grad  af  beruselse, vanvid og outrerethed. Det har som bekendt ændret sig, men først og fremmest fordi disse til en begyndelse åbenbart (alt for) 'berusede' tekster af kritikken har været på Minnesota-kur, eller også er kritikken blevet mere delirisk. For Aristoteles ville dette ikke have  været  noget  problem,  den  psykologiserende moralisme over for vanvid og beruselse som kritisk grundlag ligger ham fjern, ligeså en alt for heroiserende kritisk flirten med selvsamme. For Aristoteles - alt andet lige (han var ikke så glad for Pindar) ville der derimod være tale om et af to mulige poetiske spor, en jeg-kontrolleret tekst hhv. en oversanselig  tekst  (funderet  på  et  momentant  jeg-tab),  og begge ville i teknisk henseende være lige gode om at være genrebevidste og kontrollerede, blot på forskellige måder. Ingen af yderpunkterne har valeur, det har  udelukkende tekstens  kvalitet som  drama,  digt, epos, dvs. dens kvalitet som middel til fysisk-emotionel renselse (afklaring) og antropologisk-ontologisk erfarings-udvidelse (kognitiv indsigt i verdens beskaffenhed), dvs. effekten på læ  ser  ne/til  hører  ne/ til  skuerne. Ingen har bedre end Novalis og Hölderlin formuleret dette princip, ikke som klassicistiske doktriner, slet ikke, men ved at udkaste knivskarpe hypermoderne (semiotiske) matricer for omgangen med simultan jeg-fortabelse og jeg-kontrol og helt og  aldeles  uden  psykologiserende  eller  'abjektiv' moraliseren  om  forbindelsen  mellem  'sandhed/ autenticitet' og beru  sel  se/vanvid.

Det  er  ikke  her  stedet  at  foretage  en  længere (nøgtern)  redegørelse  for  perspektiverne  i  og  bag disse matricer. Her må det være nok med et par let kommenterede citater, der så rigelig taler for sig selv i denne kontekst.

I sine bemærkninger til egen oversættelse af Sophokles' Ødipus (1804) har Hölderlin følgende indledende bemærkninger om digtning og kunst:

Også andre kunstværker savner, sammenlignet med de græske, pålidelighed; indtil nu er de i hvert fald blevet bedømt mere på det indtryk de gør end på deres lovmæssige kalkulerbarheder og andre procedurer til frembringelse af skønhed. Moderne digtning savner imidlertid i særlig grad øvelse og håndværk som ville gøre dens fremgangsmåder i stand til at være kalkulerbare og uddannede, og ved én gang tillært i praksis at være ordentligt gentagelige. (…) Hertil hører netop den førnævnte kalkulerbare lov (lovmæssighed).  Vi er derfor nødt til at overveje på hvilken måde indholdet af et arbejde er forskelligt fra dets  lov  (lovmæssighed),  gennem  hvilken  fremgangsmåde, samt  på  hvilken  måde  det  partikulære  moment  relaterer  en uendelig men fuldstændig forbindelse til den almene kalkulerbarhed,  og  hvordan  værkets  fremadskriden,  de  ting  det  skal sætte på form, den levende følelse/mening (Sinn), som ikke kan forudberegnes, hvordan alt dette er relateret til den kalkulerbare lov (lovmæssighed). (Hölderlin 1992: 309) 5

Den  'levende eller livlige mening/følelse', altså emnet og handlingsgangen, må forbindes med kalkulerbare regler, i Hölderlin tonernes vekslen og cæsur  en, dvs. det rene ord, der er både konkret og helt og aldeles abstrakt, dets virkning er konkret, det indvarsler en vending eller et dødeligt moment, dets funktion er abstrakt,  det  skærer  emnet/handlingsgangen  i  to dele,  således  at  begyndelse  og  slutning  ikke  rimer med hinanden. I det cæsurale øjeblik er såvel tekst som tilskuer/tilhører/læser kastet ud i en momentan tilstand  af  enthousiasmos,  et  dræbende  virkningsfuldt og helt og aldeles umærkelig kortvarigt og kalkuleret sublimt øjeblik.

Hos Novalis forholder det sig ikke helt sådan. Det er dog muligt at finde et sammenligningsgrundlag vedrørende sansen for det formale. I sin opsats  'Monolog' (1798) skriver han således:

Hvis man bare kunne gøre menneskene klart, at det er med sprog som med matematiske formler. Formler udgør deres egen verden: de spiller kun med sig selv, udtrykker ikke andet end deres egen vidunderlige natur og er derfor virkelig udtryksfulde. Af samme grund reflekterer tingenes sælsomme relationelle spil sig selv i dem. Kun gennem deres frihed er de dele af naturen og kun i deres frie bevægelser ytrer verdens-sjæl  en sig og gør dem til en fin målestok for og grundrids af tingene. (Novalis 1981: 672) 6

For Novalis er det a-semantiske, det rent formelle, musiske og matematiserede sprog den eneste mulighed for at give sproget tilbage til naturen, til 'V erdens-sjælen'. Denne verdens-sjæl har han formentlig fra Schellings skrift Von der W eltseele udgivet samme år, 1798. 7  Det afgørende er imidlertid her, at Novalis insisterer på en sammenhæng mellem det rent formelle sprog - modsat det kommunikative sprog, som han skoser kraftigt - for derigennem at kunne hengive sig til extra-humane erfaringer eller sansninger. At dette ikke resulterer i rene vanvids- eller beruselsestekster vidner hans Gedichte an die Nacht (1800) om: Det er et langt, kompliceret og gennemkomponeret  digt  i  mange  forskellige  former, 8   herunder prosa,  der  på  en  særdeles  gennemarbejdet  måde kombinerer forskellige mytologier med over-sanselige motiver og billedforløb. Hos både Hölderlin og Novalis, deres markante forskellighed  er til trods, er der tale om at fremstille det ukontrollerede, de berusede,  dødelige  eller  extra-sanselige  erfaringer,  i uhyre  kontrollerede  tekster.  Først  derved  fremstår beruselsen allerstærkest. Dette kun  ne være en ikke helt ligegyldig digterisk indsigt at medtænke også i en given litteraturkritisk fejring af såkaldt berusede tekster:  at  berusede,  entusiastiske,  jeg-løse  tekster først realiseres til fulde gennem og i deres ekstreme modsætning: den teknisk-kunsteriske kunnen.

## Beskidt tale til guderne, en flaske rødvin og en biskop

Diverse former for 'berusede' tekster synes i det 20. århundrede i særlig grad at være et amerikansk fænomen. Først og fremmest fordi dele af amerikansk poesi udspringer af Walt Whitmans storslåede jegudladninger. Men også fordi en ganske særlig form for digtning med sans for amerikansk kulturs forskellige former for rodløshed og rastløshed legerer sig med bl.a. kultursammenblanding, blues, jazz og en storslået sans for markante former for - teatralske,  melodramatiske,  skråt  op,  aparte,  outrerede, kompromisløse,  point  of  no  return,  voldsomme  selviscenesættelser. En række repræsentanter herfor er samlet i The Outlaw Bible of American Poetry, der blandt  mange  andre  antologiserer  f.eks. Whitman, Carlos Williams, Frank O'Hara, Kerouac, Jack Micheline,  Sapphire, Tom Waits,  Lenny  Bruce,  Diane diPrima, Ken DiMaggio, Che Guevara, Janis Joplin, Ann Menebroker, Ken Kesey og Patti Smith. Her er der ofte tale om, at en ufiltreret, rå ligefremhed formidles gennem et rytmisk og skævt billedsprog, der ikke overholder gængse regler, men sætter sine helt egne regler - og netop regler.

Anderledes  forholder  det  sig  med  en  af  USA's blandt the Establishment mest celebrerede digtere,  Y usef Komunyakaa, professor på bl.a. et Creative Writing Program på Princeton. I samlingen Talking Dirty to the Gods fra 2000 har han 132 digte, der hver består af fire firelinjede strofer. Digtene undersøger forskellige former for primitive ritualer og taler ligefremt til såvel guder som insekter. Emnerne er hentet fra bl.a. ægyptisk, etruskisk og oldgræsk kultur og forbindes gerne med aktuel amerikansk kultur. Satire blandes med lavmælt surrealisme, besk realisme og mytiske korrespondancer. Den strenge formsans, der går igen i digtenes tematiske gennemløb og det derved udvirkede systematiserede kosmos, giver digtene et skær af monotoni. Netop derved fremstår deres forskellige måder at præsentere og bearbejde givne emner på desto stærkere. Mange af teksterne omhandler extrahumane erfaringer og diverse former for beruselse: seksuel  ophidselse,  musikalsk  fortabelse,  hujen  og meget  andet.  Det  er  imidlertid  vanskeligt  at  finde berusede tekster i samlingen, de fremstår snarere som særdeles lærde formeksperimenter, der evner at tale beskidt til guderne, men ganske uden at søle dem til.

Et af de måske mere berusede eksempler, det være op til læseren selv at afgøre, fra Komunyakaas digtsamling kan være dette, der meget passende lancerer (myten om) førnævnte Archilochos:

'The Other Dying the Life of the One'

A boy is to a man as a man is… No. Not you, too. Please Tell them to put the dirt back Into my mouth, &amp; not to rhyme

Me with Archilochus. At first, Each gaze was an honorable cloak. But now they eat this wordy dust Till I am only pirated allusion

&amp; myth, flat as ale &amp; sacramental Bread left all night on a table. I have been cooed like a coquette To a misty canebrake where I stand In the lonely shadows of a house With Greek columns that is here Only to make someone look good, To be bartered for sexual favors.

Den lidt ophedede sarkasme og resignative ironi er til at få øje på, men beruselsen? Så er der anderledes transparent  beruset  nedkølethed  at  finde  i  denne haiku af Zen-buddhisten Jack Kerouac:

A bottle of wine, a bishop -

Everything is God

Det vides ikke om denne haiku er beruset eller undfanget  i  en  form  for  beruselse.  Det  er  imidlertid sikkert og vist, at Kerouac skrev haiku om sin kats syn på verden, mens han fortabte sit eget jeg i døddrukken tilstand. Man kan stadig møde Kerouac på i hvert fald én gade i San Francisco:

## 'BOOK BODIES'

City Lights Books San Francisco. Now they dare call the small alley behind the fancy store Jack Kerouac Street Inside more than one book and a kind of temple for beat-, bop- and on/off-the-road-poetry Frozen readers (not warnings), everywhere, standing, sitting bodies, unmovable, untouchable, faces lost in open books. Book bodies (Foto &amp; digt fra Jørn Erslev Andersen 2003d)

## Noter

1.  '[d]ie Idee des Guten mit Affekt heißt Enthusiasm. Dieser  Gemütszustand  scheint  erhaben  zu  sein,  der  maßen, daß  man  gemeiniglich  vorgibt:  ohne  ihn  könne  nichts Großes ausgerichtet werden'.

2. '[i]m Enthusiasm, als  Affekt, ist die Einbildungskraft züge  llos;  in der Schwärmerei, als eingewurzelter brütender Leidenschaft,  regellos.  Der  ersterer  ist  vorübergehender Zufall, der den gesundesten Verstand bisweilen wohl betrifft; der zweite eine Krankheit, der ihn zerrüttet'.

3. Se f.eks. William Styron, Darkness Visible. A Memoir of Madness, N.Y. 1990, eller hør en af Dylan  Thomas' digtoplæsninger.
4. Jf. Rosenbaum/Sonne 1979/1994.
5. 'Auch andern Kunstwerken fehlt, mit den griechischen verglichen, die Zuverlässigkeit; wenigstens sind sie bis itzt mehr nach Eindrüken beurtheilt worden, die sie machen, als nach ihrem gesezlichen Kalkul und sonstiger  V erfahr  ungsart, wodurch das Schöne hervorgebracht wird. Der modernen Poësie fehlt es aber besonders an der Schule und am Handwerksmäßigen, daß nemlich ihre V erfahr  ungsart berechnet und gelehrt, und wenn sie gelernt ist, in der Aus  übung immer zuverlässig wiederhohlt werden kann (...) Dahin gehört einmal eben jener gesezliche Kalkul. Dann hat man darauf zu sehen, wie der Innhalt sich von diesem unterscheidet, durch welche  V erfahrungsart, und wie im unendlichen aber durchgängig bestimmten Zusammenhange der besondere  Innhalt  sich  zum  allgemeinen  Kalkul  verhält, und der Gang und das Ves  t  z  usezende, der lebendige Sinn, der nicht berechnet werden kann, mit dem kalkulablen Geseze in Beziehung gebracht wird'.
6. 'Wenn man den Leuten nur begreiflich machen könn  te, daß es mit der Sprache wie mit den mathematischen Formeln sei - Sie machen eine Welt für sich aus - Sie spie  l  en nur  mit  sich  selbst,  drücken  nichts  als  ihre  wunderbare Natur aus,  und  eben  darum  sind  sie  so  ausdrucksvoll  eben darum spiegelt sich in ihnen das seltsame  V erhältnißspiel der Dinge. Nur durch ihre Freihet sind sie Glieder der Natur und nur in ihren freien Bewegungen äußert sich die Weltseele und macht sie zu einem zarten Maaß  stab und Grundriß der Dinge.'
7.  En nærmere redegørelse herfor findes i indledningen til Jørn Erslev Andersen 2001.
8. Teksten findes i to versioner, en håndskreven, der er rent lyrisk, og en trykt, der blander lyrik og prosa, cf. Novalis 1984.

## Litteratur

Jørn Erslev Andersen, 'Blanchots sjæl', in: Slagmark # 32, Århus 2001.

Jørn Erslev Andersen (2003a), 'Busts of Silenus. Tradition and  Modernity  in  Jacobsen  and  Rabelais',  in  press  in: Huang, Simonsen, Thomsen (red.), Reinventions of the Novel. History and Aesthetics of a Protean Genre, Rodopi, Amsterdam.

Jørn  Erslev Andersen  (2003b), 'The Art  of Tuning  the Caesura', paper, German Dpt Northwestern U, April 30, 2003. In press: publiceres som Arbejdspapir, Æstetiske Fag, Afdeling for Litteraturhistorie AU.

Jørn Erslev Andersen,  'Marmorblikket, mignon og musikken' (2003c), in press: publ. i Norsk Litteraturvitenskapelig Tidsskrift ,  1,  2004.

Jørn Erslev Andersen (2003d), Pastime. Minneapolis Snapshots, Multiverse Xings, +1 Haiku, Minneapplis 2003 (ej i handlen).

Aristotle's Poetics (Butcher/Ferguson), New  Y ork 1961.

Friedrich Hölderlin, Sämtliche W erke und Briefe II (ed. Michael Knaupp), München 1992.

Immanuel Kant, Kritik der Urteilskraft, Frankfurt/M 1974 Alan Kaufman &amp; S.A. Griffin (red.), The Outlaw Bible of American Poetry, New York 1999.

Jack Kerouac, Mexico City Blues (242 Choruses), New  Y ork 1959/90.

Jack Kerouac, Book of Haikus (ed. Regina  Weinreich), USA 2003.

Yusef Komunyakaa, Talking Dirty to the Gods, New York 2000.

Novalis, 'Monolog', in: Novalis, Schriften: Die W erke Friedrich  von  Hardenbergs (ed.  Paul  Kluckhohn/Richard  Samuel), Stuttgart 1981.

Novalis, Gedichte. Die Lehrlinge zu Sais (ed. Johannes Mahr), Stuttgart 1984.

Josef Pieper, Enthusiasm &amp; Divine Madness. On the Pla  tonic Dialogue Phaedrus, South Bend (IA) 2000 (opr. ty 1962, eng 1964).

Plato, Complete  W orks (ed. John M. Cooper),  USA 1997 Bent Rosenbaum &amp; Harly Sonne, Det er et bånd der taler, København 1979/1994.

William Styron, Darkness Invisible. A Memoir of Madness, New York 1990.

Bacchus (1771), John Miller og Hendrick Goltzius, Gravure.