Becketts platoniske cylinder
Forfattere: Mikkel Bruun Zangenberg
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

## Becketts platoniske cylinder

Aristofanes og det overskårne rønnebær

## MIKKEL BRUUN ZANGENBERG

Omtrent  midtvejs  i  Platons  dialog Symposion, der befatter sig med eros'  væsen,  er det komediedigter­ en  Aristofanes'  tur  til  at  tale.  Aristofanes  kan  be­ rette,  at menneskene engang  i tidernes morgen var delt  i  tre  køn,  mand,  kvinde  og  en  kombination· kendt som en "kvindemand". Alle kroppe var runde som cylindre, havde fire øjne, fire ører, fire arme og ben, og det normale sæ.t kønsdele på hver sin side af cylinderens cirkelrunde form: Væsenet forplantede sig som cikaderne og skildpadderne ved at lægge æg i  jorden. Men ak - en dag  formastede  menneskene sig,  de  forsøgte  at stige op til himlen for at komme guderne til livs. Forsøget var forgæves, så nu skulle menneskene straffes,  og  Zeus fik en god ide,  nem­ lig at dele menneskene i to: "Da han  havde sagt det, skar  han menneskene midt over, lige som når man skærer rønnebær over for at sylte dem, eller som når man skærer et hårdkogt æg over med et hår"  r,  som Platon  omhyggeligt  og  en  anelse  makabert  lader Aristofanes  tilføje.  Resultatet  var,  at  kvindekvin­ derne ledte efter  en  kvinde,  mandemændene  efter en mand,  og  de delte  væsener  efter henholdsvis en mand  eller  en  kvinde:  "Enhver  af  os  er  altså  kun halvdelen af et menneske, siden vi er gennemskåret ligesom fl yn dere,  og der er gjort to ud af  eet. Der­ for søger  enhver  sin  tilsvarende  halvdel"  (Ibid., s.n1)?Der kan ikke herske megen tvivl om,  at det er denne blanding mellem kuriøs myte og  bizar fa­ bel, irske Samuel Beckett lader sin navnløse beretter henvise  til  i  den  lille  korttekst De fortabte's (  1970) første  linje:  "Bolig  hvor  kroppe  hver  for  sig  søger sin tabte. Stor nok til at  de søger forgæves.  Snæver nok  til  at  flugt  er  forgæves". 2 Dette  fordømte  og svagt  komiske  paradoks  er  ærke-beckettsk:  Havde der blot været en enten lidt mindre cylinder, eller en lidt større, så kunne man dog enten have fundet sin bedre halvdel, eller i det mindste have taget flugten. Men i Becketts udvejsløse  cylinder  lader  jagten på kærlighedens symbiose sig ikke opfylde og  afslutte. Vi er på den ene side henvist til at søge (  og søge for­ gæves), og på den anden side afskåret fra at ophøre med at  søge.  Den  purunge  Beckett  skrev  i  1931  at det, der kaldes kærlighed, blot er: "that desert of lo­ neliness  and  recrimination"3,  men  hvad  med  den gamle Beckett?

SAMUEL BECKETT

Becketts  sene cylindere: Den  forgæves  gåde Ser vi på det helt ydre, skrev Beckett et antal kr yp ­ tiske,  korte  cylinder-tekster  op  igennem  196o'erne. T yp isk placerer Beckett uden forklaring af nogen art en lille cylinder  i det tomme rum, anbringer en el­ ler to nøgne og anonyme kroppe heri, hverken rig­ tigt levende eller døde, for derefter at lade en art in­ spicerende  øje  trænge  ind  gennem  de  hermetisk lukkede beholdere, gøre enkelte observationer, kun for til slut tavst at tTække sig væk igen. De  fortabte er g di r hø

dre vellyk

væg

er, ol

len.'

s. 179). Al

øI at den 1

søgende, der fortrinsvis opholder sig ved murene,

IS

kulminationen  og  slutpunktet  på  en  serie  eksperi­ menter med disse højst egenartede rumtekster, der iværksætter kroppes ubodelige og tavse samvær. Går vi herfra til De  fortabte, kan vi notere at det obliga­ toriske øje, med tilknyttet stemme, indfinder sig og gradvis herefter  opremser  de fysiske forhold i cylin­ deren, opregner arten og antallet af de kroppe, den rummer, samt beskriver de  love, regler  og  normer, der  hersker  i  cylinderens  afseglede  univers.  En helt afgørende omstændighed er det, at Beckett omhyg­ geligt  gentagne  gange  lader  sin  stemme  betone,  at stedet er  imaginært og h yp otetisk, dannet i kraft af en forestilling alene:  "hvis denne opfattelse fasthol­ des" . 4 Og straks tilføjer at:  "For kun i cylinderen er vished  og udenfor kun gåder"(lbid., s.175).  Igen er vi på  klassisk  Beckett-terræn,  i  den  forstand,  at  et udsagn nøje annullerer eller korrigerer et andet, gi­ vet udsagn i teksten, sådan at  enhver meningsfuld, hermeneutisk  proces  blokeres)  For  på  trods  af,  at tekstverdenen i;nåske blot er en imaginær konstruk­ tion, er den på indersiden fyldt op af mysterier, midt i  en hoben ubegribelige visheder.

Cylinderen er omtrent halvtreds meter i diameter og atten i højden. Dens vægge og gulv er lavet af et sejt,  gummiagtigt  materiale,  der  ikke  afgiver  lyd, hvis  man  slår  på  det.  I  cylinderens mure  findes  en række nicher og tunneller, anbragt midtvejs mellem gulv  og  loft,· til  rådighed  er  desuden  et  begrænset antal stiger,  hvoraf  de korteste  er seks meter  lange. Lyset i cylinderen er gulligt sløret og halvmørkt, det er:  "en belysning der ikke alene fordunkler men li­ gefrem  tilslører"(lbid.,  s.173),  mens  temperaturen veksler mellem fem og femogtyve grader celsius i ir­ regulære intervaller. Anbragt i cylinderen er tohun­ drede  menneskekroppe,  alle  nøgne,  ligeligt  fordelt mellem begge køn og alle aldre. Flokken består ho­ vedsageligt af slægt og venner, samt tidligere ægte­ fæller, men eftersom reglerne for deres bevægelse er strengt  reguleret,  og  halvmørket  er  så  tæt,  er  det kun uh yr e  sjældent,  at .nogen  genkender  hinanden. Cylinderens  gulv  er  opdelt  i  tre  zoner  adskilt  af mentale  grænser,  og flokken  er  adskilt  i  fire  grup­ per.  Flokken  er  delt  i  et  spektrum,  der  går  fra  de søgende, der er i konstant bevægelse, til de stedfast søgende,  der  fortrinsvis  opholder  sig  ved  murene, metafysiske sammensmeltning, nogensinde synes at over  klatrerne,  der  til  stadighed  står  i  kø  efter  en stige,  og  endelig  de  slagne,  eller  ikke-søgerne,  der er  stivnede  i  en  ubevægelig  positur.  Populationen har  meget  nøje  regler  for,  hvorledes  man  bevæger sig igennem de tre zoner, ligesom køkulturen er højt udviklet. Der er tavst i cylinderen, bortset fra lysets insektagtige knitren  og  den  tørt  raspende  lyd,  som de  mange kroppes bevægelser trods  alt :fremkalder. Der findes spædbørn, men teksten er klinisk renset for  henvisninger  til  fødsler,  der  optræder  hverken køkkener eller toiletter, endsige nogen omtale af ilt, og  alt  består  af  den  stadige,  monotone  bevægelse rundt  i cylinderens zoner. Den seende stemme gør opmærksom på, at loven for bevægelse i cylinderen dikterer,  at  alt  gradvis  går  mod  stilstand  og  stasis, "hvis denne opfattelse fastholdes".

Hvordan ligger det nu med kærligheden og jagten efter den  eneste  ene,  oprindeligt  tabte  halvdel  i denne sære, gullige cylinder? Ikke godt. Stemmen no­ terer  at:  "et kys :frembringer en ubeskrivelig lyd.  De der endnu  har  mod  på  at  kopulere  stræber  for­ gæves"  (Ibid., s.161). Lidt efter fremgår det, at selv det sjældne  møde  mellem mand  og  kone  ikke  er  syn­ derligt opløftende: "Hvis de genkender hinanden ses det ikke. Hvad de  end søger  er det ikke  det"(lbid., s.172). En sjælden gang afbrydes lyset kortvarigt, alle stivner, og:  "de  parrede  hægter  sig atter sammen" i "umulig elskov"(lbid., s. 173). Hudens og øjets slim­ hinder lider under  det barske klima i cylinderen,  og stemmen anfører at: "Denne tidtørring af hylstret be­ røver nøgenheden meget af dens charme ved at gøre den grå og forvandle den naturlige saftighed i kødets møde med kød til en raslen af nælder" - erektioner forekommer  ikke  desto  mindre:  "efterfulgt  af  mere eller mindre vellykket indtrængen i nærmeste rør"(lbid., s. 179). Alle disse fysiske forhold taget til­ sammen, gør at den platonisk-aristofaniske jagt efter den tabte halvdel har  lidet gunstige  kår. En vis  in­ spektion af medkroppene er dog tilladt, da "eftersøg­ ningen (  ...  ) naturligvis ville blive forvandlet til et nar­ respil hvis man ikke i tvivlstilfælde kunne kontrollere visse detaljer"(lbid., s.181).

Stemmens undertiden kancelliagtige sirlighed kan ikke skjule,  at  hverken  det fysiske møde, eller den metafysiske sammensmeltning, nogensinde synes at finde  ordentligt  sted i  cylinderen;  eller  da  kun som trøstesløs, nælderaslende forening.  Hvorved  den indledende sætning står til troende, al søgen er  for­ gæves,  samtidig med,  at ingen kan opgive eftersøg­ ningen som ørkesløs  og  meningsforladt.  Og  det  er fuldkommen gådefuldt og ubegribeligt hvorfor, hvordan og hvorledes disse sagesløse kroppe er ud­ sat for  eftersøgningens endeløse blind gy der.

## Den platoniske  hules tvelys

Becketts  genskrivning  af  den  platoniske  dialog  om kærlighedens væsen er med andre ord ganske dyster og  bizar. Hvad  der  yderligere knytter  bånd  til Pla­ ton, er enkelte diskrete henvisninger til Statens hule­ parabel. 6 Det hedder  jo  hos Platon  med  et  billede, at  de  uindviede  befinder  sig  på  bunden  af  en  hule formet  som  en  art  rør,  hvor  der  bagerst  på  hulens bagvæg  kan  ses  nogle  omflakkende  skygger.  De uindviede  tager  skyggerne - der  er fremkaldt af  et skjult  bål  og  fingerfærdige  medhjælpere  for  at være  den  ægte  vare,  den  skinbarlige  virkelighed. Men  oppe  for  enden  af  hulen,  bag  de  uindviedes rygge,  stråler  den  klare  sol,  det  er  forstandens  og ideernes  rige. Individets søgen  efter  erkendelse må da  tage  sin  begyndelse  med  at  indse  den  tilsynela­ dende virkeliges karakter af skin og skygge,  rive  sig løs, og påbegynde den møjsommelige færd op til ide­ ernes skinnende, uforanderlige lys. Første beckettske henvisning  til  hule-parablen  optræder  i  forbindelse med et sejlivet rygte i cylinderen. Det hedder sig, at der findes en udgang. Imidlertid deler opfattelserne sig  på  dette  punkt,  nogle  mener  udgangen  tager form af en skjult loftslem, andre at der eksisterer en hemmelig gang i en af murenes nicher og tunneller. Den  sidste  overbevisnings  tilhængere  svinder  lang­ somt,  mens den første gruppe af troende tilsvarende vokset,  hvilket  skyldes,  indskyder  stemmen,  at  "de der tror på en udgang der er tilgængelig som den ville være det  via en tunnel kan selv  uden at  tænke på at benytte  den  føle  sig  fristede  til  at  søge  efter  den. Hvorimod lemmens tilhængere skånes for denne fri­ stelsens dæmon af den omstændighed at loftets midte er uden for rækkevidde"(Ibid., s. 166).  Selve det fak­ tum,  at ingen nogensinde kan  nå op til loftet,  sikrer, at denne forestilling bevarer sin forjættende til- trækning. Men det hedder samtidig, at kun den,  der er  "indviet i gudernes hemmeligheder"(Ibid., s.166) formår at  opdage  den  uendeligt  langsomme  og gradvise  bevægelse af tilhængere fra første til sidste gruppe. Og dermed er  vi atter  tilbage til det  druk­ fældige selskab,  der  sammen med Sokrates dispute­ rede om kærlighedens væsen, for der var det jo gu­ derne alene, der kunne · gennemskue, skabe og overskue lovene for menneskelivet, l'homme propose, dieu dispose. I modsætning  til  Platons hule har Becketts  hermetisk  aflukkede  cylinder  ingen  ud­ gang, men nok de to myter om udgangen. Man skal også bemærke, at Beckett så omhyggeligt betoner, at lyset  i  cylinderen  er  halvmørkt  og  tilslørende,  sna­ rere end rent ud bæl gm ørkt eller lysende klart; nede fra gulvet kan de gående ikke se murens nicher,  og "dette  paradoks  forklares  ved  det  tågede  allesteds­ nærværende lys nivellerende virkning"(Ibid., s.181). Endelig  er  det  iøjnefaldende,  at  Aristofanes  i Sym­ posion beretter,  at  menneskenes  brøde  bestod  i  at: "de forsøgte at stige op til himlen for at komme gu­ derne til livs" . 7 Uden at blande  Jakobsstigen ind i sa­ g;p,  er  det  nærliggende at  formode,  at  de  beckett­ ske stiger, der lige netop ikke kan nå loftet, er en del af Becketts drilske og  mærkværdige  omskrivning af Platons dialog. Men i modsætning til den platoniske fabel, der skelner kontant mellem før og nu, tabt en­ hed og spaltet tristesse,  illusoriske  skygger  og  reale gestalter,  iværksætter Beckett  i  sin cylindertekst en uopløseligt speget  beretning  om kærlighedens dybt uigennemsigtige og høvlede karakter.

Ud af kortene kan vi læse,  at Beckett afviser den romantiske myte om fusionen mellem to tabte halv­ dele;  at han ikke sætter  sin lid til den fysiske eksta­ ses sanselige erstatning;  samt at han ikke har meget til  overs  for  den  pragmatiske  og  resi gn erede  accept af det lidenskabsløse ægteskab.

Hvad  er  der  med  dette  på  færde? Jeg  mener,  vi bør  læse De fortabte som den mistrøstige  monolog, Beckett ville have leveret,  hvis  han havde  været  til stede dengang uden for Athen, 400 år før Kristi fød­ sel. Becketts  gådefulde,  forsinkede replik ville mu­ ligvis  have  bragt  selskabet  til  tavshed, eller  have fremprovoker!=t de øvriges iltre  protester,  men  som det er nu, står De  fortabte som et umådeligt sært bud, med  kun  33  år  på  bagen,  på  kærlighedens  uigen­ nemtrængelige og udmarvende gådefuldhed.

## Noter

2. De  fortabte, da.ovs. Uffe Harder, Kbh., Gyldendal 2002. Teksten blev oprindeligt skrevet på fransk,  og siden gen­ skrevet på  engelsk af Beckett selv,  mellem r966 og r972, og den udkom oprindeligt i følgende udgaver: Le depeup­ leur, Paris,  Minuit  r97r; The Lost  Ones, NY,  Grove Press r972.  Jeg citerer her og i det følgende fra den danske over­ sættelse,  men  skal  gøre  opmærksom  på,  at  der  er  ikke ubetydelige afvigelser mellem den franske og den engel­ ske version. Harders oversættelse er  baseret på den fran­ ske  version.
- r. Symposion, i Platons Skrifter, bd. III, udgivet v. Høeg og Ræder, Kbh.,  C.A. Reitzels Forlag r954, s.ro9.
3. Samuel Beckett, Proust (r93r),  London, John  Calder r965,  s.54.
5. F.eks. siger den første sætning,  at  hvis blot cylinderen havde  været  mindre,  klllli,e  eftersøgningen  have  været kronet med held. Men senere  i teksten fremgår det  eks­ plicit,  at  det  er  halvmørkets  skyld,  at  ingen  genkender hinanden; og i tilgift, at selv hvis tidligere ægtefæller stø­ der  ind  i  hinanden,  er  det  på  ingen  måde  ensbetydende med, at søgningen ophører. Disse  udsagns præmisser ne­ gerer og modsiger dermed hinanden.
5. 4.' F.eks. s.r7r,  r74, r82,  r83.  "Notion" på både fransk og engelsk.
6. Cf. Staten i Platons Skrifter, bd.V,  op.cit.,  syvende bog, s.88-92.
7. Symposion, op.cit., s.ro9.