Imaginære rum
Forfattere: Peter Larsen
Tidsskrift: kok (1996-01-23)

## Peter Larsen

## Imaginære rum

TV'S 'sted'  i hverdagsbevidstheden

1.1 Gutenbergs opfindelse var genial, revolutionerende, og vakte behorig forundring og beundring i samtiden. På den anden side var folk udmzrket i stand til  at forslå hvordan den fungerede, hvordan han fremstillede disse smukke, trykte sider: Den farste trykpresse var -når alt kommer til alt -en relativt enkel mekanisme, baseret på velkendte fysiske principper, ikke radikal[ forskellig fra de redskaber hans kunder an\iendte til hverdag. Enhver der så ham arbejde i vzrkstedet kunne direkte se hvad han foretog sig.

Folk havde langt vanskeligere ved at forstå hvad der foregik, da Niépce  og Diiguerre i begyndelsen  af  1800 tallet fremstillede verdens farste fotografier. Og det blev ikke nemmere soin tiden gik. Fotograferne lzrte efterhånden at beherske de n@dvendige  fysiske og kemiske processer. Almindelige inennesker gik derimod til George Eastman og k0bte hans lille, billige Kodnk-kamera -som han markedsf~rte med de ber@mte  ord: Yorr press  the button, +ve rlo the rest. Idag er kameraer af denne type allemandseje. Vi trykker allesammen på knappen; 'the rest' -fremkaldelsen og kopieringen af billederne -overlader vi til specialisterne p i   fotolaboratorierne. De fotografiske billeder er. nu som dengang. et mysterium for de fleste mennesker.

Det forholder sig ikke anderledes med de 'levende' billeder: Vi sidder i biografen og nyder filmen, men de fleste af os har kun en yderst vag forestilling om hvordan de enkelte billeder er blevet til -og vi har glemt alt det skolelzrerne engang fortalte os om den lille defekt i Øjet sorn narrer os til at tro at den slags billeder virkeligt  er 'levende',  virkeligt bevceger sig.

Når det gzlder TV, er vores uvidenhed om muligt st@-re:  Tilskueren i biografen véd i  det mindste at filmens billeder ligger på en rulle, og at de proj i c e r e ~ op ps lzrredet ved hjzlp af en niaskine som star og summer svagt i baggrunden af lokalet. Den gennemsnitlige TV-seer ved kun at TV-apparatets billeder på en eller anden mystisk måde er 'elektroniske', at  de er 'optaget' et andet sted, og at de 'sendes'  langvejsfra.  Vi ved ikke przcist hvordan det går til. vi trykker bare på knappen og -som ved et mirakel -kommer der billeder på skzrmen. Der er ganske vist nogle udvalgte få som faktisk forstår hvad der foregår, men de er ikke bedre stillet end os andre: Når de sretter sig ned og tznder for apparatet glemmer de hvad de ved; de er ude af  stand til at forbinde deres teoretiske viden om de underliggende teknologiske principper med den konkrete, hverdagsagtige oplevelse.

Dette gzlder naturligvis ikke specielt for TV-mediet. De fleste af de apparater vi anvender i dagliglivet (bilen, vaskemaskinen, computeren osv.) rejser helt tilsvarende forståelsesproblemer: Sidelgbende med udviklingen af stadig mere komplekse teknologier er klgften mellem teoretisk viden og praktisk hverdagserfaring blevet stadigt dybere. Og samme mgnster kender vi også fra andre sociale og kulturelle områder. Et enkelt eksempel: De moderne mctropolers indbyggere har sredvanligvis en helt fragmenteret og utilstrxkkelig forstaelse af hvordan det urbane rum er konstrueret, og af hvor de selv er placeret inden for dette rum -ikke desto mindre udf~rer de hver dag, helt rutinemzssigt, en uendelighed af handlinger som involverer en eller anden form for rumlig orientering. Vi omgås moderne teknologi på samme måde: apparaterne er uforståelige, vores viden om dem er fragmenteret, men det forhindrer os ikke i at anvende dem på en ganske fornuftig, praktisk måde.

1.2 Når middelalderens rhetorer skulle memorere lange, komplicerede taler, startede de med at inddele teksten i mindre afsnit. Derefter forestillede de sig at de vandrede gennem et velkendt rum, f.eks. den lokale kirke. Undervejs på deres imaginære spadseretur 'standsede' de -i våbenhuset, ved alteret, ved przdikestolen osv. -og 'lagde' et tekstafsnit 'fra sig' på hvert  nyt sted. Og n&amp; tiden så var inde, og talen skulle holdes, i virkeligheden, foran en stor forsamling, forestillede de sig at de gentog rejsen; de 'standsede' de samme steder og 'samlede' afsnittene op i ngjagtig  samme orden som de oprindeligt havde 'lagt'  dem 'fra sig'.

Vi går allesammen i de gamle rhetorers fodspor fra tid til anden -for de middelalderlige hukommelseskunstneres bedrifter er kun et eksempel på det langt mere generelle bevidsthedsf~nomenen, som moderne psykologer kalder cognitivr mupping 'kognitiv  kortlzgning'.  Når vi stilles over for besvzrlige intellektuelle problemer griber også vi til rhetorernes strategi: vi f  emstiller imaginzre,  rumlige reprzsentationer -nogle gange gØr vi det bevidst, men for det meste sker det helt automatisk uden at vi tzenker nzrmere over det. Vi  'oversztter' komplekse situationer til mentale 'rum';  vi opdeler besvzi-lige i' = nomener i elementer som vi  'placerer' på forskellige  'lokaliteter'  inden for ei tznkt rum; nogle elementer ligger 'ved siden  af' eller 'tzt  ved'  hinanden,  andre ligger  'over for' hinanden osv. Den slags reprzsentationer er ofte 'inisvisende', 'forkerte' -for der er ikke tale om analytiske modeller, men om enkle sammenfatninger af hvordan givne situationer og fznomener umiddelbart opleves i hverdagsbevidstheden. Ikke desto mindre virker denne strategi: Den gØr det muligt for os at få overblik over komplicerede, forvirrende forhold, den sztter os i stand til udf~re dagliglivets rutiner på en rimelig, fornuftig måde.

1.3  I det f~lgende skal vi se nzermere på en strategi af  denne type. Det drejer sig om hvordan vi  'ser TV'. Megen aktuel medieforskning beskzftiger sig med hvad vi ser, når vi 'ser  TV',  med hvordan seerne oplever bestemte programmer og programtyper, hvordan de afkoder og fortolker konkrete 'tekster', genrer osv. Hensigten med det fØlgende er lidt anderledes: Vi vil så at sige trzde et skridt tilbage fra de konkrete prograrnmers verden og i stedet forsØge at fokusere på de mere generelle forestillinger vi g@r os om selve dette 'at se TV'.

Hver aften trykker vi på knappen -på apparatet og på fjernkontrollen -og et eller andet g@r 'the rest'.  Vi ved ikke przcist hvad det er der sker, men i det mindste plejer vi at trykke på den rigtige knap, og vi ved godt hvad der ville ske hvis vi trykkede på en anden.

Så vi ved trods alt et eller andet om TV. Men hvad er det mere przcist vi ved, og hvordan er denne hverdagsviden struktureret? Hvilke mentale strategier er det som szetter os i stand til at anvende denne uforståelige teknologi? Hvordan orienterer vi os som TV-seere i en flerkanalssituation?

De historier vi fortzller hinanden om det  'at se TV' er et godt udgangspunkt hvis vi vil besvare den slags sp~rgsmål (og formentlig det eneste udgangspunkt vi kunne vzlge i en indledende fase). Lad os derfor lytte til hverdagssprogets formuleringer, til de faste vendinger vi bruger når vi snakker om at se TV, de slidte metaforer vi bruger når vi skifter kanal osv.

2.1 En eller anden spØrger: »Hvad lavede du igår?« En svarer: »Jeg så TV«; en anden: »Jeg var i biografen«. Den fØrste person refererer til en situation og en sanseaktivitet (: han så,  han »modtog« noget); den anden nzvner et sted -og underforstår en hevagelse, en lille rejse. Det hkender naturligvis tit at også biografgzngeren specificerer den sansemkessige  aktivitet: »Jeg gik i biografen og så den nye Batman-film« -men han nzvner alligevel også stedet, og han gØr det fer han fortzeller hvad han så.

Denne struktur, denne lille modsatning mellem på den ene side situation og aktivitet, på den anden side sted og rejse, dukker op igen og igen når vi sain- menligner beskrivelser af fritidsliv: »Jeg lzste avisthorte radioharte en plade« osv. men: »Jeg var i teatretli operaedi koncertpalzet«.

Grunden er indlysende: De fleste oplevelser (og de fleste beskrivelser) af hverdagsaktiviteter er 'orienterede',  bygget over en siinpel rumlig opposition mellem hjemnze og ude. 'Hjemme' er den centrale position hvorfra alt andet inåles; 'ude'-aktiviteter er netop  'ude', dvs. 'uden for' hjemmet -et andet sted, på afstand. 'Ude'-aktiviteterne  er afvigelser, og i beskrivelser af hverdagslivet markeres afvigelsen sprogligt (: »jeg  var i supermarkedet«);  'hjemme1-aktiviteternes  sted er derimod selvindlysende og behover ikke at nzvnes specielt (: &gt;&gt;jeg vaskede op«).

2.2 For vi diskuterer den slags beskrivelser nzrmere, kan det vzre nyttigt at indfore en distinktion soni stammer fra Michel de Certeaus analyser af dagliglivets rumlighed. Han skriver:

»Et sted [lieu] er en eller anden slags orden i f ~ l g e hvilken elementer distribueres i koeksistens-relationer. Den udelukker folgelig muligheden af at to ting kan vzre p i   samme plads [place]. Det 'rettes'  lov hersker p5 stedet: de elementer der tages i betragtning er ved siden af hinanden, hver enkelt af  dem placeret på sin egen  'rette'  og distinkte plads, en plads som det definerer. Et sted er således en @jeblikkelig konfiguration af positioner. Det implicerer en indikation af stabilitet.«

Modstykket til det ordnede, stabile sted er rummet -som i de Certeaus bnig af ordet defineres af vektorer, hastigheder og tidsvariable:

»Rummet er sålcdcs sammensat af intersektioner af mobile elcincriter. Dct aktualiseres i en vis forstand af helheden  af de bevzgelser der udfolder sig inden for det. Rum opstår som den effekt der produceres af de operationer der orienterer det, situerer det, temporaliserer  det, og får det til at fungere i en polyvalent enhed af konfligerende programmer eller kontraktlige nzrheder. I forhold til stedet er rummet, fra dette synspunkt, at sammenligne med ordet når det tales, dvs. når det fanges i en aktualisering~ tvetydighed, når det forvandles til en term der er afhzilgig af mange forskellige konventioner, placeres som et nzrvzrs (eller en tids) handling, og modificeres af de transfor~nationer som successive kontekster skaber. I modsztning til stedet har det således intet af det 'rettes' enstemmighed eller stabilitet.«

Stedet forvandles, bliver til rum, i kraft af handlinger. Eller som de Certeau formulerer det: rum er et pruktiseret  sted.

2.3  Som eksempel på denne transformationsproces nzvner de Certeau hvordan folk spadserer gennem en moderne by: »gaden som byplanlzgningen har defineret geometrisk, transformeres til et ruin af  de gående*.

Fodboldbanen kunne vzre et andet eksempel. Set fra ét  synspunkt er den bare en rektangulzr lokalitet hvorpå to objekter er placeret i en vis afstand, over for hinanden -den er altså et 'sted' i de Certeaus forstand, et sted som straks transformeres til  'rum'  i  det Øjeblik dommerens flØ.jte lyder og kampen begynder.

Spillerne 'praktiserer'  fodboldbanen på samme  måde som fodgzngerne praktiserer  byen -kunne man sige. Men der er, på den anden side, en åbenlys forskel mellem de to eksempler med hensyn til måden der praktiseres på:

En fodgznger vil szdvanligvis tage hensyn til gadens fysiske struktur, til trafikskiltene, til de andre fodgzngere på fortovet osv. Ikke desto mindre har hans aktivitetet en meget individuel, 'tilfzldig',  og i visse tilfzlde nzrmest idiosynkratisk karakter: den er altid i sidste instans styret af  hans eget helt private projekt. Anderledes forholder det sig med fodboldspillernes handlinger: hvor individuelle de end kan forekomme, forholder de sig altid til en og samme overindividuelle lovmzssighed, de f~lger 'spillets regler' -og i de tilfzlde hvor de bryder med disse regler, stemples de soni afvigende og straffes.

2.4 En institution er, i f ~ l g e én  sociologisk tradition, et system af regler der styrer bestemte personer i deres valg af aktiviteter i forhold til andre personer eller i forhold til bestemte objekter. Visse aspekter af fodg~ngerens aktivitet er, klart nok, institutionelle i denne betydning af ordet (Iiaii overholder f.eks. de regler som er optegnet i fzrdselsloven), men en spadseretiir er ikke soin s2dun en institution. Det er fodbold derimod: Her er der et s z t   regler som bestemmer at et bestemt antal mennesker skal udfore bestemte handlinger i forhold til hinanden og til bestemte objekter (bolden, målene). Reglerne specificerer ydermere at disse aktiviteter skal finde sted på en bestemt lokd' itet som opfylder bestemte fysiske hav.

Vi kan generalisere dette og sige, at steder -ligesom menneskelige aktiviteter i al almindelighed -kan vzre mere eller mindre institutionaliserede: Blandt alle de steder som tilsammen danner vores fysiske miljo er der nogle som er 'åbne' for mange forskellige typer af aktiviteter, mens andre er 'lukkede',  beregnet til udelukkende at blive praktiseret ud fra et enkelt szt  institutionelle regler.

3.1. Når en fodboldkamp spilles er der imidlertid, som bekendt, ikke en, men to institutiorlelle lokaliteter involveret: banen og tilskuerpladserne  (tribunen) og, tilsvarende, er der to slags instilutionelle agrnler: spillerne og tilskuerne. Under kampen praktiserer hver gruppe deres eget del-sted i forhold til forskcllige regelslet og skaber derigennem to forskellige slags institutionelle ruin.

Jeg s&amp; c~p~fïnnlen pii  s t ~ ~ d i o n i g&amp;: Bortset fra at denne korte beskrivelse (implicit) markerer en rejse, refererer den til en konkret, fysisk lokalitet, et delt institutionelt sted. Det er klart nok en a f   tilskuerne der taler (de to holds spillere ville beskrive begivenheden helt anderledes): Et del-sted (stadion, banen) beskrives som set fra en position inden for det andet del-sted (tribunen). Dette andet sted er relativt  'ibent',  men der er ikke desto mindre sat visse grrenser for aktiviteterne:  Selv om tilskuernes handlinger er langt mindre institutionaliserede end fodboldspillernes, er det på den anden side de institutionaliserede begivenheder på banen som er selve begrundelsen for at tilskuerne overhovedet har begivet sig på rejse og har taget opstilling på tribunen. Kort sagt: spillet på banen sztter rammer for aktiviteterne på tribunen; i lobet af kampen er der konstant interaktion mellem de to grupper af agenter, en fortlobende l&lt;oordinering af indbyrdes forskellige praksisser i to sammenf~.jede del-rum.

Jeg  var i teatret i g&amp;mg  s i   Mcicbrth: Beskrivelsen svarer til beskrivelsen af cup-finalen; der er den implicitte reference til rejsen og den eksplicitte reference til et delt sted -i dette tilfzlde  'scenen' vs. 'saleii';  der er den implicitte angivelse af tilskuerens position. Under opforelsen af stykket praktiseres hvert af disse del-steder i forhold til egne love -således som det også var tilfzldet i foregående eksempel. Men det instit~itionelle rum som skabes i teatersalen er, i det mindste i vores kultur, helt anderledes end foldboldtribunens ruin: teaterpublikummet har lzrt at 'styre sig', deres praksis styres af regler som er langt strengere end dem fodboldfans'ene unclerkaster sig. Teatersalen er et s a t  stabile positioner, et rum som nzsten har karakter af et sted (: »Det 'rettes'  lov hersker på stedet: de elementer der tages i betragtning er ved siden af hinaiiden, hver enkelt placeret på sin egen 'rette' og distinkte plads ... N). Teatersalen er et 'lukket', 'dodt' institutionaliseret  sted som praktiseres af tilskuere hvis eneste formål netop er at vzre tilskuere, at se hvad der går for sig på den anden side af grtensen, at se hvordan det andet institutionelle del-sted praktiseres og forvandles til rum. I dette delte rum ligger grrensen helt fast: interaktionen mellem agenterne henover grznsen er minimal (i de fleste tilfalde indskrznker den sig til de obligatoriske, ritualiserede klapsalver ved tzppefald  j.

'

Jeg  var i biograjen i gir o g  s i   Polcrnskis Mlzcbeth: Den samme struktur en gang  til. Også biografen  er c 1 1  delt institutionel lokalitet, en slags teater (hvad der er en historisk forklaring p i :  de tidlige biografer blev ofte  etableret i forladte teatre).  Tilskueren sidder musestille i  den mflrklagte sal  og praktiserer deil alene ved  at  se. Han  ser  p å   et spectacle, p i  noget der er produceret  alene for at  skulle ses -mel1  i inodsztning til teaterpublikiiminet ser han ikke henover en fysisk gi-:ense,  ikke ind  i et andet sted  som praktiseres a f  andre agenter: I  stedet for det konkrete stcd  soin vi kender fra andre institutionaliserede 'spektaklcr' fodboldbanen,  scenen osv. -er  der kun et todiinensionalt lrcrred hvorpå billeder af et praktiseret  sted projiceres. Så biografen er på en m5de alligevel ikke en delt lokalitet, den e r   et enkelt sted -på  hvis grznse et iinaginxrt rum przsenteres.

Jeg s i   Macbeth prl  TV i gclr: Her  er ingen rejse, ingen implicit reference til et  sted  soin ligger 'ude', men der tales også i dette tilf~lde om en delt lokalitet -en lokalitet soin ilnidlertid er langt mere kompliceret end dem vi hidtil har nievnt:

Der  er en fysisk lokalitet, en dagligstue, nogle mebler. kort sagt: et sted --som transformeres til et  'TV-rum'  i det cirjeblik en eller anden tznder for kassen i h.j@rnet  En rakke antropologiske studier li-a de senere ar fortzller os,  a t dette sted  er  'åbent', at  seerne prakliserer det på uendeligt mange inåder, og at inange af disse måder er lige så  individuelle og idiosynkratiskc som fodgzngernes praktisereil  af deres by.  Ikke desto mindre har disse forskelligartede praksiser  en institutionel kel-ile,  hvor mininial den end kan forekonime:  de er (som  fodboldfans'enes  aktiviteter) rettet mod  og koordineret med de aktiviteter der udspiller sig  p å   det andet sted. Og dette andet sted  er -ligesoin dets filmiske inodstykke -ikke et  'rigtigt' sted,  men blot en skrerm hvorpa nogle billeder konimer 'til  syne' og kan ses.

I  biografen ser vi ind  i en serie fragmenterede min som i kraft  af den filmiske fortzlling tvinges sammen og danner et eneste rumo  'fort~llingens rumo. Når vi ser T V ,   ser  vi en inangfoldighed a f  steder som praktiseres  af mange forskellige agenter ud  fra indbyrdes forskellige szt af  institutionelle regler. I dette tilfzlde er der ikke en fortzlling, et ruin -der er mange fortzllinger, mange rum. Hvordan oplever vi denne situation?

3.2. F@r  vi forsflger at  besvare dette sp~rgsm5l kan det vxre nyttigt endnu engang at lyttc til de Certeau.  Han er   specielt interesseret i fortzllinger om hverdagslivets  steder, i  »mundtlige beskrivelser  a f  steder, fortzllinger om hjemmet, historier om gaderne« osv. Pi et  tidspunkt refererer han til E. Linde og W.  Labov som engang analyserede en gi-uppe new yorkeres beskrivelser a f  deres 1e.jIigheder. De fandt at  disse beskrivelser kunne deles i to grupper: Den fØrste indeholdt sztninger af typen »pigernes vzrelse ligger ved siden af k ~ k kenct~; den anden sztninger af typen »man går til hØjre og kommer ind i dagligstuen«.

Den fflrste typc fremstiller en slags verbalt  'kort',  den anden beskriver  en 'tur'.  I New York-undersØgelsen var kun tre procent af alle beskrivelser  'lcort', resten var 'ture': »Man  kommer ind gennem en lav d ~ r « , osv. 'Turene'  var for de tlestes vedkommende beskrivclser af de operationer man i n å udfgi-e  for al 'komrnc  ind' i det enkelte vxrelse, men dc rummede også (eller var bascrct på) 'kort':  De pi-zsenterede en minimal serie af  'ruter'  ad hvilke man kunne komme ind i vzrelserne, og disse ruter kunne analyseres videre ned i serier af mindre elementer der enten angik statiske vektorer (»til hØjre«, »foran dig« osv.) eller inobilc vektorer (»hvis  man går til hØjrc«, osv.).

de Certeau opsummerer disse resultater ved at sige at den rumlige beskrivelse

»oscillerer mellein termerne i et alternativ: enten at se (viden om en orden af steder) eller al 8; (rumligg~rende handlinger). Enten prmenterer den et tableau (»der er . ..N) eller også organiserer den bevzgelser (»man går ind, man går henover, man drejer .  . .c&lt;). De valg som New York-fortzllerne foretog, favoriserede overvzldende den anden af disse to hypoteser.«

3.3 de Certeau er primzrt optaget af den szrlige relation mellem de to hypoteser, mellem turen (en diskursiv serie af operationer) og kortet (en syntetisering af observationer). IfØlge ham er det som om der tales to forskellige symbolske og antropologiske sprog i disse beskrivelser -hvilket peger i retning af to forskellige oplevelsespoler. Og han fortsztter illed at vise hvordan disse sprog interagerer, hvordan de eksplicitte tur-beskrivelser hele tiden implicit refererer til kort-beskrivelser.

Turen producerer  szdvanligvis et kort: »Hvis du drejer til h ~ j r e , er der .  .  .  «/ »Hvis du gir ligeud, vil du se .  .  .«.

»I  begge tilfzlde gØr en handling det muligt at se noget. Men der er tilfzlde hvor turen udpeger et sted: »Der er der en ddr, du går ind af den nzste« -et element af kortlzgning er forudsztningen for en bestemt rute. Det narrative netvzrk hvori rutebeskrivelserne dominerer er således punktueret af den type beskrivelser hvis funktion er at angive enten en effekt frembragt af turen (»du ser .  .  .«) eller noget givet som den postulerer som sin grznse (»det  er en vzg«), sin mulighed (»der er en dore), eller en forpligtelse (»der er en ensrettet gade«), osv. Kzden af rumlig-

4

4.1 Hvad  slags historier fort~eller vi hinanden om TV'S  mange ruin, og hvilke historier fortzller TV selv  (studiev~rterne, kabelselskaberne osv.)?  Hvilke rumlige sprog bruger de og vi? Lad  os fØrst lytte til en institutionel  historie som er en smule forskellig fra alle de andre: Som f~rstegangs-abonnent hos kabelsystemet  BSS modtager man en lille brochure som hilser en med  ordene:

»Gratulerer!  Du  er  nå tilknyttet kabel-TV-nettet til BSS  Kabel-TV. Dermed har dii muligheten til selv i  velge blant en mengde forskjellige TVkanaler. For  tiden sender BSS  rundt 20 kanaler p å   kabelTV-nettet.«

Resten af teksten er en simpel instruktion i hvordan man skal  indstille sit T V apparat således at man bliver i stand  til  at   modtage signalerne fra dc mange kanaler. Når  apparatet er korrekt indstillet er det muligt a t   vzlge det rette signal  ved  simpelt hen at trykke p å   fjernkontrolleil. Lteseren af brochuren får at vide a t   hver enkelt kanal er tildelt et  eget nummer, og at dette numiner vil lyse op p i   TV-apparatet hver eneste gang  denne bestemte kanals signal modtages. P5  den sidste side i brochuren er der en kort opsummering i forin af en enkcl liste der viser hvilke numre der cr knyttet til hvilke kanaler.

Instruktionen  er pxdagogisk, letfattelig,  men den er åbenlyst skrevet af  en person  (kabeloperatoren)  for hvem TV primat  er et sp@rgsinil  oni at  sende og inodtage elektroniske  signaler. V i   taler selv p : denne måde engang imellein -netop når vi snakker om modtageforhold: »Kan du tage TV3?«,  »Jeg får ikke TV2 ind«.

Men til daglig, når alt det  tekniske fungerer, glemmer vi alt om  inodtageforholdene -og det samrnc gor forstgangsabonilenten: Så snart han begynder at  bruge sit nye leget@j  glemmer han alle de fornustige oplysninger der stod  i brochuren. Han trykker på  fjernkontrollens knapper, han ser numrene skifte p å TV-apparatet hver gang billeder fra en ny kanal dukker op p å   skxrmeri -og han forestiller sig umiddelbart at disse numre refererer til lokaliteter i et landskab. Hver lokalitet er en slags  'plads'  hvorpå en bestemt kanal er  'placeret'. Kort sagt: han  'oversztter'  sine handlinger og deres virkninger p5  skarmen,

gorende operationer synes at  vzre markeret af  referencer til  det den producerer (en  reprzsentation af  et sted) eller til det den implicerer (en  lokal orden).  V i   har således rejseskildringens struktur: fortzllinger om  rejser og handlinger er markeret af 'citering' af steder  som de resulterer i eller som autoriserer dem.«

han koilsti-uerer el imaginrert kort -og når han senere konsulterer listen over kanaler i brochuren, bruger han den p i   samme måde som bilisten bruger et kort: som et nyttigt redskab der giver harn overblik og viser ham hvordan han hurtigst og mest effektivt kommer fra ét  sted til et andet. Han omtolker altså listen, lxscr den som om den var en blot og bar yderligg@relse  af hans eget mcntale kort, soin om rzekken af numre angav en rzekke lokaliteter -han lzeser den som om den var en beslcrivelse af mulige ruter. Turen kan begynde.

- 4.2 »Jeg slog over på Sverige«, siger en TV-seer til medieforskercil soin inter-. viewer hende om hvad hun s i   i går. Hun refererer naturligvis til hvad hun gjorde med fjernkontrollen (»Jeg slog .  .  .«), men helt bogstaveligt beskriver hun en bevzegelse i et rum, en handling som bragte hende et nyt  sted hen, 'over pi' Sverige. Den kcdeligc kabeloperator ville sikkert sige at Tv-seeren ved hjzlp af fjernkontrollen fik noget til at b e v ~ g e sig inde i apparatet. Seeren taler som oin det var hendc sclv der bevzegede sig fra en lokalitet til en anden.

Og det er sådan det er: Når vi taler om TV refererer vi hele tiden til  ture. »Stop her«, siger vi til den irriterende, nerv@se zripper. »Bliv her« siger vi nar teenageren crklzerer at han vil »kore videre til MTV«. » G i   tilbage til CNN«, råber vi  når han alligevel ikke lystrer.

Vores sztninger refererer til ture, og mange gange bruger vi faktisk netop dette ord: Når vi ikke har lyst til at se noget bestemt program, men blot vil orientere os om mulighederne i nettet, siger vi »lad os tage en tur«. En seer fortzeller at hun »tog en tur rundt og landede på Sverige«. Hiin  'fl@jl med andre ord. Danske zappere taler ironisk om at tage p i   »kanalrundPari&lt;z -de »sejler« (ikke op ad ien, men gennem kanalerne). Vi »går«,  »k@rer«, »Ilyver«, »sejler«. Kort sagt: vi rc&lt;jser..

- 4.3 Når innn rejser m i   man huske at tage et kort med. Kortet giver overblik, uden kort er det svzrt at orientere sig i det fremmede. Mister man kortet kan inan natlirligvis fainle sig frem p i   må og få,  nien man kan også konsultere folk der ved bedre: »Hvordan er det'?  Ligger BBC efter eller for TV Cinq?« sporger vi den erfarne TV-seer.

ETterhanden lzerer vi det. Vi behover ikke lzngere lzse i brochuren eller konsullere de lokall&lt;endte.  Kortet er blevet internaliseret, en del af det mentale udstyr. Og vi deler generost vores viden ined venner og bekendte: »Nej, nej! Super ligger lige for CNN«; ~Eurosport ligger i den anden ende -det  er Screensport som ligger efter I,ifestyle«  osv.

Endnu en gang: Kabeloperatoren ved bedre. Han ved at alle signalerne fra alle de forskellige kanaler modtages p i   en og samme skzerm. Det eneste han faktisk fortalte os i brochuren var hvordan vi skulle zendre modtageforholdene inde i TV-apparatet. Skzrrnen er, betragtet som teknologi, et sted -i de Certeaus betydning af ordet (det 'rettes'  sted: signaler fra to forskellige kanaler kan ikke vzre samtidigt på skzrinen). Men i praksis oplever vi skzrinen som en åbning hvorigennem vi f : u adgang til et andet  sted, et sted hvori kanaler ligger  'ved siden af' hinanden. Og idet vi bevnger os gennem denne åbning, praktiserer  vi dette andet, imaginzre sted, og transformerer det til et ruin.

4.4 Der er formentlig lige så mange mentale kort, lige så mange imaginnre steder af denne type, som der er seere. Men tilsyneladende har fjernkontrollens design en vis generalisereilde effekt:

Med nogle kontroller kan man zappe kontinuert gennem kanalrzkken, og når mulighederne s2 er udtgmt fi-ernkalder  man med nzste tryk på knappen signalet fra den fØrste kanal en gang til -seere med f~jernkontrolleiaf  denne type er tilb~jelige til at forestille sig at de rejser i et cii-kulzrt  rum. 1  andre tilfzlde er rummet rektangulzrt og kanalerne ligger i et regelmzssigt mgnster der svarer til den måde talrzkken fra 1 til 9 er arrangeret på kontrollen osv.

Vigtigere end de enkelte rums konkrete opbygning er imidlertid det forhold at de alle, uanset indviduelle  variationer, har en fundamental  'orientering'.  I nogle tilfnlde er det TV-apparatet selv som er orienteret: hver gang det tzndes viser det signalet fra kanal nummer 1. I andre tilfzlde kan seerne selv bestemme med f-jernkontrolle  hvor de vil  starte; men også her har det imaginzre ruin en slags fixpunkt, en kanal der fungerer som base, en 'hjemme'-kanal inan starter fra og som man szdvanligvis vender tilbage til efter man har vzret på tur.

Kort sagt: TV-seernes kort og ture er bygget over den velkendte  'ude1/ 'hjemme'-dikotomi.  På vores breddegrader er det szdvanligvis den nationale public service-kanal der ligger på 'hjemme'-postionen:  Og selvom der  nu er to landsdzkkende norske kanaler i kabelnettet, er det fortsat NRK vi taler om, når vi sent på aftenen siger »Lad os tage hjem igen«. Yngre seere har ikke samme loyalitet, de opbygger deres egne baser i nettet: Når teenageren har set TV, står apparatet på MTV nzste gang det tzndes. Husets yngste går ud af sit imaginnre ruin via Children's Channel.

## 5

5.1 I biografen praktiserer tilskueren sit sted ved at sidde stille og se passivt ind i et andet, imagirizrt sted hvori irnaginsere personer bevzger sig aktivt omkring. Tv-seerens imaginzre sted minder nok om biografen, men er også indlysende forskelligt fra dette i en afg~rende henseende: FØr seeren kan give sig til  at se hvad der foregår i en eller anden TV-fortzllings imaginzre rum, må han selv bevzge sig gennem et iinagincert rum, p i   jagt  efter det rigtige sted.

»Jeg slog over p i  Sverige for at se om der var en god film der. Men det var der ikke, så efter et par minutter slog jeg  tilbage igen« -siger deli interviewede til forskeren. Kanalen ligger på en bestemt plads, men er tilsyneladende også selv en plads -en  plads hvor der 'ligger'  noget (: »Lad os se hvad der er på Filmnet«) eller hvor nogen viser noget frem (»Hvad viser de på NRK?«). Der kan ligge »en god filin« på en given kanal, men der kan også ligge så meget andet. Hvis vi bliver skuffede bevzger vi os til en anden plads.

I sin indflydelsesrige bog om TV so111 kulturel form, anvender Ruynzoi?d Williunzs begrebet »flow« når han beskriver raekkef~lgen af  programmer der sendes fra en given kanal. Flow, strom, bevzgelse i tid -men også i rum: metaforen refererer til en fast position hvorfm noget ses, mens det strommer forbi. Og det er faktisk et ganske rammende billede for. set fra seerens synspunkt, strommer prograinmerne jo faktisk forbi: de folger efter hinanden p i   skarmen. Og mange programmer er ydermere organiseret som sekvenser af mindre enheder (: i nyhedsprogrammerne afloses reportager af interviews, kominentarer, vejrmelding osv.).

Men de optrzdende på skzrmen bruger et helt andet sprog når de taler oin hvad der foregår p i   en given kanal. Ifolge dem er det ikke programmerne som bevzger sig forbi, inen seerne som bevager sig ind eller videre. Også deres fortzllinger er turbeskrivelser. Og ogsi her moder vi  'ude'1'hjemme'-dikotornien.

På strommens makro-niveau. prograni-niveauet, fungerer studievxrten som eii slags turistf@rer  der venligt gelejder os frem og tilbage mellein hjemme og ude: »Nu skal vi besoge familien Ewing i Dallas og se hvad der er sket siden sidst«; »Nu skal vi hjem igen«. Og på strommens mikro-niveau, inde i det enkelte program, genfinder vi  samme funktion: »Nu skal vi til den Persiske Gulf«, siger ankermanden i Dagsrevyen; »tilbage til studiet«, siger journalisten når han afslutter sin live-reportage. »For vi fortsretter med flere internationale nyheder, skal vi se hvad der er sket herhjemme«.

5.2 På vores tur igennem det f ~ r s t e imaginzrc rum, der hvor kanalerne ligger, moder vi hele tiden mennesker soin prgver at standse os. Vi iiiå endelig ikke fortsztte rejsen mod nye kanalpladser, vi skal blive hvor vi er og i stedet udforske denne bestemte plads -for her er der andre turmuligheder, her er det muligt at bevzge sig ind i nye, sekundzre rum.

Bagved skxrmen ligger kanalrummet, men på hver eneste plads i dette rum er der tilsyneladende en ny skxrin, en ny åbning hvorigennem vi kan komme ind i andre rum. I mange tilfxlde forvandler kanalerne sig til kinesiske asker:

Kanalen åbner sig mod nyhedsprogrammets studierum; studierummet åbner sig mod journalistens  rum i  det fjerne; i journalistens  rum er der indmonteret reportager, der åbner nye nim osv. På hvert punkt af rejsen gennein de kinesiske æsker kan vi stoppe op ved en ny skzrm -og se hvad der foregår i det næste rum.

Seernes egne historier handler ofte om denne dobbelte oplevelse, om at r + se og at se (: oni turen og kortet). Men szdvanligvis ender historierne ined at handle om at se hvilket ikke er så mzrkeligt: det var jo  for at se noget at seerne oprindeligt begav sig ud på rejsen. I denne sammenhang finder inan igen og igen vinduesruden brugt som metafor for skzrmen. En seer som vil forklare hvordan han oplever TV-nyhederne siger f.eks. til forskeren:

»Du kan jo  sitte inne i et rom der du ikkje kan se, og så sier en: Det regner ute. Regner det? Det \let du ikkje. Hvis en sier det regner ute, og du går bort til vinduet og ser, da er du i hvert fa11 overbevist om at det regner ute.«

Seeren fortæller dette for at illustrere at TV-billederne er 'overbevisende',  at de har en  'virkelighedseffekt'  som  det skrevne ord mangler. Men implicit beskriver han også en anden velkendt oplevelse: På et eller andet tidspunkt er der ikke flere imaginære run-i;  Inan kan ikke komme lzngere ind, man må stå med ansigtet presset inod ruden. Det regner udenfor, man kan ikke fole regnen, man ved ikke rigtigt 0 1 1 1   det faktisk er regn, men inan tror nok at det forholder sig sådan, for man kan se regnen -og 'seeing is believing', soin de siger.

5.3  Vi rejser, og vi ser. Skzrmen ændrer sig hele tiden. Nu er den en åbning, nu  er den en rude. I sidste instans bliver den en grznse der ikke kan overskrides. Bevzgelsen kan ikke fortsætte i det uendelige. Der kommer et tidspunkt hvor vi må stoppe op foran den sidste skærm, den sidste rude og se ind i det sidste rum -f ~ r vi genoptager rejsen og bevzger os baglæns gennem alle de imaginzre rum, fra regnen tilbage til studiet, fra studiet til kanalen, gennem kanalrummet  'hjem'  til vores 'egen'  kanalplads,  og til sidst  'hjem' til dagligstuen.

Det er blevet sent. Vi trykker p2 knappen en sidste gang. Skzrmen bliver sort. Et kort ojeblik sidder vi på et dodt sted og stirrer på et dØdt objekt. Så bevzger vi os -og dette sted forvandles til et rum, et virkeligt rum.

Altiklen blev oprindelig presenteret  sorn puplprr  i urb~jd.rgr~rpperz 'Mu,ss  Media crnd  Populcrr Fiction', IAMCR Corzfererzce, Sao Puolo, Brcrzil, A u g ~ ~ s t , 1992. Der er tule om en skitse, et  idk kast til iloget sorn ~i.lGske p n  dug bliver til et egeiztligt projekt.  I  et s2rlaiztpr~jekt rn2tte der naturligvi.r  jbretages  en mere systematisk ilzdsurn1in.g af inateriale. P;  nuvcren.de tidspurrkt har,jeg n@jedes med CLI  lytte til satrringer, vendinger, metclforer osi~. soin hele tiden dukker op ~zc"lr,fan~iliemedlemn~er, venner og kolleger taler om TV. I  et par  tiljiilde hnr ,jeg desoclelz l2nt cit~zter.frrz  en serie i~ztervieviis som Ingunlz Hagerr. gerznein.fihrte  i,forbilzdelse med sit yh.d -projekt orn norske seeres oplevelse cif (let  daglige n~hedspro-ograrn p;  NRK.