Den litterære diskurs
Forfattere: Per Krogh Hansen
Tidsskrift: kok (2005-05-02)

kontinentaldrift  i  highspeed…;  flammerne er små mennesker, blade, tunger, sædceller,  kometer…;  bølgerne  er  lyd og lys og fragmenter af vilde dyr: brølende gab, glitrende manker, marker, højfjeld, flammer, skyer …«

Med  ovenstående lyriske passage skal  det  -  hvis  man  springer  det  antal tekster  over,  der  i  for  høj  grad  virker som  rene  illustrationer  af  de  pointer, der  lanceres  i  de  teoretiske  tekster  understreges,  at  man  også  blandt  de poetiske  tekster  i MORFEUS har  tekster, der springer i øjnene som nye i forhold til såvel Lyngsøs forfatterskab som de  seneste  års  digtning  som  helhed. Man kan her nævne en række sekvenser af  tekster,  der  betegnes  som  henholdsvis 'lister' og 'drømme'. De første finder deres klare forbillede i  Malinowskis  »Kataloger«  (1963),  som  der også henvises indirekte til, og i forhold til, hvad man er vant til hos Lyngsø, er det forløsende, at han i disse tekster er særdeles morsom. Et uddrag af MORFEUS' lister, hvor klangassociationerne  hæmningsløst  pumper  betydning frem,  lyder:  »HELIUM  &amp;  HELIKOPTERE &amp; HECTOR &amp; HEKTARER &amp; AGRARE FANFARER &amp; FLAGSTAD &amp;  DANSKTOP  &amp;  MOTOROLIE  &amp; MERGELSPIGER &amp; JACOBSSTIGER  &amp;  CLIFTERS  &amp;  CLIFF  RICHARD«. Også en række chokagtige tekster af surrealistisk tilsnit med titlerne »Drøm« er fascinerende og lyder f.eks.  på  følgende  måde:  »Jeg  skrumpede ind til  et  spædbarn,  kun  hovedet beholdt sin rigtige størrelse, spædbarnekroppen kunne slet ikke bære det, det tippede over og faldt tungt ned mod brystet.  Jeg  var  nøgen,  men  havde  ur på,  og  så  nu  at  også  min  pik  havde beholdt  sin  almindelige  størrelse,  jeg havde kønsbehåring og kraftige tånegle, jeg  var  grotesk.  Nogen  holdt  mig  i nakkeskindet, som en lille hundehvalp. I  et  rum  uden  døre  og  vinduer.  Uden vægge, uden gulv, uden loft.«

Til trods for at Lyngsøs MORFEUS altså  må  betegnes  som  et  værk,  der  i sine store linier med sin kombination af dogmatiske  og  idiosynkratiske  udsagn, uklar  begrebsdannelse  og  inkonsistent og selvmodsigende argumentation bestemt ikke opfylder de klassiske akademiske idealer, kan man roligt sige, at værket har sin styrke i detaljen i form af en  lang  række  fascinerende  enkelttekster  af  såvel  poetisk  som  poetologisk art. Og kan værket ikke fremhæves som specielt  vellykket  ud  fra  eksisterende standarder, så er der til gengæld næppe tvivl  om,  at  det  i  den  danske  litterære offentlighed  i  mange  år  fremover  vil udfordre  til  fortsat  modsigelse,  dialog og inspiration.

## Per Krogh Hansen

## Den litterære diskurs

Jørgen  Dines  Johansen: Literary  Discourse.A Semiotic-Pragmatic Approach to Literature ,  Toronto 2002 (University of Toronto Press).

Det kan godt undre lidt, at ingen satte sig  for  at  lave  et  festskrift  til  Jørgen Dines Johansen, da han fyldte 60 for et par  år  siden.  Dines  Johansen,  som  er professor i litteraturvidenskab og semiotik ved Syddansk Universitet, har nemlig  som  få  herhjemme  bidraget  til,  at semiotikken har fået den massive betydning, som den har. Både som formidler af  det  for  lægmand  tungt  fordøjelige stof  -  Dines  Johansens  og  Svend-Erik Larsens 10 år gamle Tegn i brug 1 er stadig den bedst formidlede og grundigste danske  introduktion  til  semiotikkens forskellige aspekter - men også som en af  tegnvidenskabens  udviklere.  Dines Johansen har fulgt den peircianske tradition, men kan sin Saussure. Han har længe været orienteret mod psykoanalysen, men har i de senere år også rettet opmærksomheden  mod  den  kognitive semantik  -  uden  at  falde  for  hverken den fanatiske enøjethed, som kendetegner megen af den kognitive 'enterprise', eller dens hang til banaliteter. 2 Samtidig er han gået udenom den oplagte fælde, mange andre teoristærke humanister er endt  i,  nemlig  at  tabe  forbindelsen  til det  stoflige.  Dines  Johansen  er  måske nok semiotiker og teoretiker - men han er først og fremmest litterat. Det er litteraturen og det litterære, som har hans hovedinteresse.  Hans  teoretiske  fremstillinger  står  aldrig  alene,  men  følges op af grundige analytiske nedslag. Sideløbende med det teoretiske arbejde er det blevet til monografier og artikler om såvel Rifbjerg som Ibsen og mange andre.  Jo,  Dines  Johansen  burde  have haft et festskrift.

På den anden side kan man hævde, at han selv har gjort et festskrift overflødigt. Omkring 60 året udgav han nemlig et par store bøger, som hver for sig bevi- ser hans position. Foruden et bind med analyser og tolkninger af centrale 1800tals  værker 3 ,  publicerede han en engelsksproget  moppedreng  på  næsten  500 sider  med  titlen Literary  Discourse.  A Semiotic-Pragmatic Approach to Literature - og selvom det ikke skal lyde som om, Dines Johansen med denne bog er kommet til vejs ende (og det er der heldigvis intet der tyder på) da er det alligevel oplagt at betragte den som kulminationen på en lang karriere i tegnenes tjeneste. Den indbragte ham endvidere  The  2002  Perkins  Prize,  som uddeles  hvert  år  af  det  amerikanske Society for the Study of Narrative Literature til  den  tekst,  som  bedømmelseskomiteen anser for at være årets mest betydelige bidrag til narrativ teori.

1. Jørgen  Dines  Johansen  og  SvendErik  Larsen: Tegn  i  brug ,  Kbh. 1994. Bogen er endvidere oversat til engelsk og udkommet på Routledge i 2002.

2. Se evt. Dines Johansens diskussion og implementering af den kognitive semantik i artiklen »Lighedens figurationer«  in  Per  Krogh  Hansen  og Jørgen Holmgaard: Billedsprog , Holte 1997.

Bogen  er,  som  også  titlen  siger,  et ambitiøst  forsøg  på  at  beskrive,  hvad der karakteriserer den litterære diskurs, primært ved at forbinde perciansk semiotik med Habermas' universalpragmatik. Allerede  titlen vil formentlig få mere historisk  orienterede  litterater til rynke brynene, idet bestræbelsen på at fremstille en generel teori om litteraturen som sådan - om dens særlige træk (dens særsprog) og dens betydning generelt -  er ét af  de projekter,  de  der har modsat sig strukturalismen og den deraf afledte tænkning, har erklæret for dødt og begravet gang på gang.

Det tjener til Dines Johansens ære, at han ser stort på denne skepticisme og tager  livtag  med  dette  stadig  vigtige spørgsmål for litteratur-, tekst- og tegnvidenskaben, og i modsætning til mange andre forsøg i den retning (hvor- iblandt Dines Johansen diskuterer Todorovs  i  sin  indledning),  sikrer  han sig  fra  start  af  en  åbenhed  overfor  det historiske  og  kontekstuelle  ved  ikke  at lancere et projekt, der udelukkende vil definere  det  litterære  ud  fra  tekstinterne strukturelle forhold, men i stedet anlægger et kommunikativt pragmatisk blik og påpeger at »litterær diskurs« for ham er »én form for kognition og kommunikation imellem andre, […] litteratur opfylder mangfoldige funktioner indenfor et fællesskab« (p.3).

3. Jørgen  Dines  Johansen: Litteratur og begær ti studier i dansk og norsk 1800-tals litteratur , Odense 2003.

I bogens første hoveddel fremstilles grundlaget for denne tilgang ved hjælp af  Peirces  semiotik og en  diskuterende modstilling  af  Foucaults  og  Habermas' diskursbegreber,  som  munder  ud  i  at sidstnævnte foretrækkes, bl.a. fordi Foucaults eksklusive konception af diskurser  som  udtryk  for  og  resultat  af magtspil  iflg.  Dines  Johansen  er  for reduktionistisk  og  uproduktiv.  I stedet knytter han an til Habermas med henvisning  til  dennes  fokus  på  dialog  og kommunikativ handlen,  men lægger alligevel et andet snit  end sidstnævnte, når det kommer til antallet af diskurser. Hvor  Habermas skelner mellem  tre grundtyper  (teknisk,  hermeneutisk  og emancipatorisk), argumenterer  Dines Johansen  for  fire  grundtyper,  der  på den ene side er differentierbare, men på den anden også interrelaterede og gensidigt afhængige: Teoretisk (regulerer tekster  som  forsøger  at  forklare  eksistensen - univers, verden og menneske), teknisk  (regulerer  tekster  som  knytter sig  til  den  materielle  reproduktion  af samfundet), praktisk (regulerer tekster som  forsøger  at  regulere  den  sociale struktur og interaktion i samfundet) og historisk  diskurs  (regulerer  tekster om stamme og individ -tekster,  som forsøger at forklare nutiden som konsekvens af fortiden) (p.90 ff.) Til disse fire diskurstyper, lægger Dines Johansen en femte,  nemlig  den  mimetiske  (i  denne sammenhæng  specifikt  litterære)  diskurs, som står i et efterlignende forhold til de andre, og fremhæver fem karakteristika  for  den,  som  lader  litterære  og ikke-litterære  tekster  adskille  sig:  Fiktionalitet (det italesatte univers er ikkefaktisk,  men  et  eksempel  eller  hypotetisk),  poeticitet  (sproget  formes,  teksten  er  komponeret),  inkvisitoriskhed (teksten undersøger det almene via eksemplet),  licens  (forfatteren  udlåner afsenderpositionen til en fiktiv afsender uden  at  kunne  stilles til ansvar  for dennes  synspunkt)  og  kontemplation (læseren  har  ingen  direkte  indflydelse på det fortalte, men involveres alligevel på et tankemæssigt plan). Om end disse karakteristika også kan være  at finde i ikke-litterære tekster, da er de alle bundet til den litterære diskurs, og deres tilsynekomst i ikke-litterære tekster kan i den forstand anskues som den litterære diskurs' aktive indspil heri.

I bogens anden del - som består af fire kapitler - undersøges (som titlen på delen  siger)  »De  fire  dimensioner  ved den litterære tekst«: Det mimetiske aspekt (dvs. en udfoldelse af fiktionsdiskussionen fra  den  foregående  del),  det formmæssige  (poeticiteten), det subjektsudtrykkende  (licensen)  og  læsningen (kontemplationsaspektet og en bredere  kommunikativ  overvejelse).  I behandlingen af  den  første  dimension, det  mimetiske,  griber  Dines  Johansen til  analogibegrebet  og  anskuer  fiktive universer som modeller af og for virkeligheden - ikke (nødvendigvis) i form af den materialitet vi befinder os i, men på et erfaringsmæssigt plan - som vi i læs- ningen  sammenstiller  og  -ligner  med vores  egen  forståelse  af  virkeligheden. Analogibetragtningen føres videre i det følgende kapitel (om det formmæssige), idet der her fokuseres på, hvorledes den litterære tekst etablerer mønstre af gentagelse,  også  i  fortællende  former.  Hér findes gentagelsen i form af semantiske og  tematiske  paralleliteter  og  forskydninger, og  ved at  trække linier fra Aristoteles og Platon over Roman Jakobson og Frank Kermode til nyere metaforteori  (Gentner)  og  eventyrteori  (Holbek) viser Dines Johansen at analogien er et grundlæggende træk for det, han betegner som tekstens »selvrepræsentation« dvs.  »de  forskellige  måder,  hvorpå  de semiotiske  systemer  (sprog,  kognitive strukturer)  udfoldes  i  den  individuelle tekst  ved  hjælp  af  forskellige  mønstre, først og fremmest analogi« (p. 229).

Hvorledes denne selvrepræsentation  afsætter  sig  som  et  udtryk  for  et subjekt og derfor også er et 'selvudtryk' [Self-expression] ifølge Dines Johansens terminologi,  illustreres  i  det  følgende kapitel. Med  sidstnævnte  sigter  han nemlig til positioneringen af et subjekt i teksten,  dvs.  afsenderpositionen/-erne, »deres  synsvinkler,  attituder  og  emotionelle  prægning  af  teksten«  (loc.cit.), og det er netop denne emotionelle prægning,  som  er  særlig  interessant  i dette  perspektiv.  I  sin  fremstilling  af verden  giver  litteraturen  den  en  emotionel  indpakning,  der  lader  den  fungere som en spejling af subjektets frygt og begær. Man kunne umiddelbart mene, at subjektsudtrykket  da  er  subjektivt forstået som eksklusivt og individuelt,  men  Dines  Johansen  vil  at  det baserer sig på otte grundlæggende binære begrebspar, som udgør hvad han betragter  som  de  væsentligste  »fears and desires« for vores art (p.251), og er derfor  alment  funderet.  Pointen  er,  at denne »matrix [vil] vise sig anvendelig i udpegningen  af  de  byggesten  og  elementære  relationer  af  hvilke  litteraturen,  i  sin  kapacitet  til  at  skematisere frygt og begær, skabes« (p.258). Dermed er der også åbnet for den fjerde dimension, nemlig læserens rolle i og relation til den litterære diskurs. Kapitel 6 bærer  således  også  titlen  »Fortolkerne« [The Interpreters] og fokuserer på relationen mellem litteraturens institutionelle  aspekter  og  den  måde  læsere responderer  på  den  med  særlig  interesse for de  kognitive  skemata  som etableres i kraft af vores bevidste kropslige bundethed og tilstedeværelse i forhold  til  os  selv  og  det  fællesskab  vi indgår i. Dines Johansens argumenterer i dette kapitel for at litteraturen primært  tjener  to  formål:  Dels  som  et socialt integrerende agentur, som lærer læseren om normer, værdier og overbevisninger  i  kulturen  generelt,  og  dels som  et  individuelt  transitionelt  rum, som  en  personlig  erfaring,  udvikling eller følelse kan udfoldes i. I begge tilfælde  beror  konstruktionen  på  en  forståelse  af  det  litterære  værk  som  en slags  partitur  eller  et  manuskript,  vi som  læsere  selv  udfylder  og  investerer vores  egen  indsats  i  i  læsningen.  Formuleret  i  percianske  begreber  ikoniserer vi teksten ved at transformere dens symbolske og indeksikalske tegn i henhold til de retningslinier teksten stikker ud for os og ved at fremkalde egne erindringer og fantasier, hvorved også vores emotionelle engagement i tekstens univers forstærkes.

Det tolkningsmæssige perspektiv forfølges yderligere i bogens tredje hoveddel,  som  (efter  at  have  redegjort for en peirciansk fortolkningsforståelse, dvs. fortolkning som semiosis) systematisk redegør for forskellige fortolkningsstrategier, såsom forudsigelse, abduktion, rekonstruktion og rekontekstualisering.    Hovedbudskabet  i  denne sammenhæng er,  lidt skarpt skåret  til, at  fortolkninger  måske  nok  kan  tage form som en indsættelse af teksten i fortolkerens nutidige kontekst (hvad siger denne tekst os, læst i dag?), men set fra et  tekstvidenskabeligt  perspektiv  bør forstås i forhold til den historiske kontekst  den  er  skabt  i.  Dines  Johansen argumenterer her for den autoriale intention  som  et  væsentligt  aspekt  at afdække i tolkningen; ikke så meget af ophavsretslige  grunde  (forfatteren  som privilegeret subjekt i betydningsproduktionen),  men mere  på et  pragmatisk  grundlag:  Tekster  er  sprog  i brug,  og  sprogbrug  fordrer  en  sprogbruger som ønsker at sige noget, og det er  derfor  et  grundvilkår  for  fortolkningsarbejde, at man orienterer sin læsning  mod  en tekstens subjektivitet. Dines  udelukker  heller  ikke,  at  man griber  til  afsendersubjektets  kontekst eller  andre  ytringer  i  sit  forsøg  på  at forstå teksten så fuldstændigt som muligt, og han indfører derfor en form for hermenuetisk intentionalismebegreb på semiotikkens vilkår - alt indgår i  semiosis,  men  nogle  fortolkninger  er bedre motiverede end andre.

Som det vil være blevet bemærket, så anskuer Dines Johansen i denne bog i højere grad den litterære diskurs ud fra et funktionelt end fra et formelt beskrivende perspektiv. Hovedargumentet er at litteratur spiller en central rolle i såvel vores virkelighedsopfattelse, som i vores udvikling af værdier, normer  og  dannelse.  I  den  forstand formår  Dines  Johansen  faktisk  at  slå bro  mellem  to  ellers  stærkt  adskilte fagtraditioner:  På  den  ene  side  de  formalistiske  studier,  på  den  anden  en etisk baseret tilgang.

Når  Dines  Johansen  således  giver sit  konkluderende  kapitel  overskriftet »Literature!« har det afsluttende udråbstegn flere funktioner: Dels giver han litteraturen noget af den kulturelle, sociale og individuelle kraft tilbage, som den ellers synes at tabe i formalistiske studier. Litteraturen spiller  en etisk regulerende og skabende rolle for mennesket. Og dels peger det på, at litteratur i Dines Johansens optik ikke er en statisk diskurs, men nærmere en performativ,  i  stadig  udvikling  og  forandring.

En  summarisk  gennemgang,  som den  undertegnede  her  har  forsøgt  at fremstille, yder ikke bogen den respekt den fortjener. Som det fornemmes bevæger  Dines  Johansen  sig  på  mange niveauer på en gang - han leder kognitive pointer ud af stilistiske forhold; han funderer og reflekterer sine argumenterer  på  og  ved  hjælp historiske  betragtninger;  han  trækker  på  såvel  semiotik, lingvistik,  strukturalistisk  folkloristik, psykoanalyse,  kognitiv  semantik,  klassisk  retorik  og  meget  andet  og  kobler ubesværet disse teoretiske tilgange i sin fremstilling  uden  at  forfalde til 'namedropping' eller blinde teoretiske ekskurser.  Alt  underbygges  med  analytiske  betragtninger  valgt  blandt  litteraturhistoriens  highlights,  strækkende sig  fra  antikken  og  til  i  dag.  Bogen  er velskrevet og velargumenteret og læseren  lades  aldrig  fortabt  med  halve forklaringer  eller  rene  postulater.  Alt forklares og endevendes grundigt - ind i mellem så grundigt, at man som læser kunne ønske sig at en opstramning var blevet  foretaget.  For  selv  om  bogen  er rig på eksempler og ekskurser, da savner man alligevel at Dines Johansen også havde anlagt en mere konfrontativ strategi  i  forhold  til  nogle  af  de  andre aktuelle  verserende  bud  på,  hvad  den litterære diskurs er. Dines  Johansen er mere  konstruktivist  end  dekonstruktivist,  og  det  er  i  og  for  sig  befriende. Ikke  desto  mindre  ville  en  mere  gennemgribende kritisk refleksion over, hvad der rør sig inden for fiktionsteori, kognitiv  semantik  og  narratologi,  samt evt.  et  udblik  til  den  systemisk  funktionel  lingvistik  have  styrket  argumentet.

Ligeledes  kunne  en  sådan  kritisk reflektorisk diskussion måske også have åbnet og afklaret et andet problem, som ligger  og  lurer  i  baggrunden.  Selvom Dines Johansen henter sine eksempler i litteraturen  og  udvikler  sine  begreber og pointer i tæt sammenhæng hermed, kan man ikke lade være med at spekulere  i,  om  det  nu  egentlig  er  det  litterære han har fat i, eller om det ikke er en  mere  generel  mimetisk  diskurs  hvilket han jo også næsten selv foreslår, da  han  beskriver  den  litterære  diskurs (p.91). Der er nemlig ikke umiddelbart noget  i  vejen  for  at  de  generelle  argumenter og pointer også vil kunne gennemføres på andre medieringsformer film, teater, mundtlige fortællinger, mv. I  bund  og  grund  er  det  selvfølgelig  et spørgsmål  om  ord,  men  netop  fra  et semiotisk synspunkt, kunne man ønske at det var blevet afklaret.

Dette forbehold skal dog ikke afholde  nogen  fra  at  kaste  sig  over  en maraton-læsning af værket. Tværtimod ønskes man god tur. Den er god og sund for både hjerte og hjerne.

## Jørgen Holmgaard

## Ordenens parti

Frederik Stjernfelt og Søren Ulrik Thomsen: Kritik af den negative opbyggelighed , Kbh. 2005 (Vindrose).

De  morsomste  passager  i  denne  bog findes  i  fodnote  52  til  Frederik  Stjernfelts bidrag. De skildrer bl.a. »den unge kapitallogiske Nils Gunder Hansen med Poul  Bundgaard-briller  og  om  muligt endnu  længere  hår«  (p.  217).  Håret  er ikke  kun  længere  end  brillerne,  men formentlig også længere end Stjernfelts eget, der findes omtalt en halv side før. Begge  var  aktive  i  ASO  (Anarko-Syndikalistisk Organisation), hvis slagmark især  lå  på  Christianshavn.  Den  senere universitetslektor  Stjernfelt  som  fremstiller af propagandaplakater, den senere Berlingske-redaktør Gunder Hansen som plakatopklæber.

I en anden del af byen, i den endnu mere kongelige Frederiksstad, finder vi på  samme  tid  -  vi  er  i  slutningen  af 1970'erne - bogens anden forfatter, digteren  Søren  Ulrik  Thomsen.  Han  er også engageret i en anarkistgruppe, denne dog ved navn ORA.  I den foreliggende bog er ASO og ORA nu mange år  efter  blevet  forenet.  Ikke  under  en fusioneret anarkismes plakater,  men som  velpublicerede  fortalere  for,  hvad man kunne  kalde  et  'ordenens  parti'  i kunst-  og  kulturverdenen.  Af  bogens  i alt  syv  essays  står  Stjernfelt  for  de  fire første, Søren Ulrik Thomsen for de tre sidste.

Stjernfelts overgang fra anarkismen til ordenens parti startede allerede i de vilde  ungdomsår.  Den  blev  bl.a. befor-