Hvad var nykritikken?
Forfattere: Arild Linneberg
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

·

## Hvad var nykritikken?

Omkring Kenneth Burkes The Philosophy of  Literary Form ( 1941)

## ARILD LINNEBERG

De fleste kender den svenske sketch om Fingall Ols­ son,  hvor to  lettere  animerede  svirebrødre diskute­ rer  en  kammerat,  som er  gået i  gulvet:  A  det inte Fingal  Olsson som ligger  der  borta? Ne-hei,  han  a ju dod! Dod? Han ror ju på sej! Ror han på sej? Men han a ju dod? I Norge er der i løbet af det sidste år blevet  ført  en  debat  om  litteraturvidenskab,  både i tidsskrifter og i de to eneste aviser med intellektuelt tilsnit, Morgenbladet og Klassekampen. Debatten  har vist, at mange ser på nykritikken som Fingal Olsson. Den ligger ned, har vist til og  med tisset seg  ut, som bergenserne siger, eller, hvis den rører på sig, er det som en levende død.

frem i galopperende fart,  sådan at vi trygt kan sige det,  jeg trygt siger til jer:  Nykritikken er ikke,  hvad den engang var og heller aldrig har været.

Det fik mi til, af alle  ting,  at  bruge påsken til at fundere over spørgsmålet: Hvad var nykritikken? Jeg foretog et stykke kundskabs-arkæologi, gravede lidt i skrifter. Nu havde jeg for mit vedkommende aldrig troet, at jeg skulle forsvare nykritikken, noget jeg da heller  ikke  vil  gøre,  i  hvert  fald  ikke  nykritikken, sådan som den i stadig højere grad ser ud til at blive forstået i  Theodor  W  Adornos anti-hermeneutiske opfattelse  af  hermeneutikken  i Æstetisk  teori: Det, som kaldes forståelse, er stort set bare misforståelser. Det gælder ikke mindst nykritikkens autonomidoktrin, som bliver gjort identisk med nykritikken. Men au­ tonomidoktrinen er ikke det, som i dag er det mest interessante  ved  den.  At  sætte  lighedstegn mellem nykritik, formalisme  og  dekonstruktion  bliver  for øvrigt en tredobbelt fejl.

Allerede i Den  ny  kritik fra  1962  (ny  udgave  1989) skriver Johan  Fjord Jensen i forordet,  at  han frem­ stillede  nykritikken  i  sin  "ufuldkomne,  ensidige  og forenklede  form".  I  dag  har  en  langt  mere  ufuld­ kommen,  ensidig  og  forenklet  fremstilling  vundet Men hvad er det da, nykritikken aldrig har været, men var? I 1992 fik jeg som opgivet emne til forsvar for  den  filosofiske  doktorgrad  hvor  jeg  i  øvrigt havde den glæde at have Fjord  Jensen som første op­ ponent - "Close reading fra New Criticism til De­ construction".  Jeg husker, jeg satte mig til rette i mit arbejdsrum med udsigt  til  fjeld  og fjord i det fjerne for  at  nærlæse  nærlæsernes  nærlæsning,  og  jeg tog mig  sikkert  et  glas  vin,  eller  måske  ikke,  eftersom jeg  skulle  forberede  prøveforelæsning  over  det  op­ giv.n.\_e\_e.,mne\_:\_closeJ.eadfog:,\_\_ikke\_at...foJ:Y.eksle-.med-fi----­ guren  Klaus  Rieding  i  Kjartan  Fløgstads Det  7. Klima, men, hvis jeg tog et glas vin,  noget jeg altså måske ikke gjorde,  må jeg  have faet  det  galt i  halsen,  faet  det i  den  gale  hals,  som  det  hedder,  over hvad jeg læste, og som jeg fortsat husker, for nu har jeg  læst  det  igen,  i  Bergen,  på  kontoret,  i  forrige uge,  for at  præsentere det for jer. Jeg læste Cleanth Brooks' The  Shaping Joy fra  1970.  Med  bøger  som The Well  Wrought Urne fra 1947 var Brooks altid blevet  regnet  for  en af de  vigtigste nykritikere. Men i

1970 skrev han:

Den bås, jeg er blevet sat i, har etiketten 'nykritik'. Det er galt nok at blive sat i bås, men en så meningsløs etiket som 'nykri­ tikken' (  ...  )  har  særlige ulemper. For de fleste indebærer den en antihistorisk tilbøjelighed og en fiksering på 'close reading'. Nykritikeren ser ud til at være fanget i en celle uden vinduer og døre, og derfra stirrer han ud gennem læsebrillerne på sin litterære tekst, afsondret fra alle aktiviteter  i verden udenfor og fra historie og videnskab, andre kunstarter, og fra naturen og menneskeheden selv.

.

---

----· ----

-------

Dette vil Brooks have sig frabedt. Hans kritiske prin­ cipper har altid været og er fortsat, skriver han, "kri­ tikkens tre R'er":  "criticism  focused on  the  reader, on the writing and on the writer". Det er altså rela­ tionerne  mellem skriver,  skrift og  læser,  som er det centrale hos nykritikeren Brooks.

Irak-krigen. Snakken om fred, de andre som de onde og  Al  Qaeda,  som  er  alle  overalt  altid:  den  ene fjende. Burke fik,  mig straks til at se ligheden mellem de  to  føreres  talemåder.  Og  sådan  gik  det:  Takket være nykritiken endte jeg som hovednyhed på TV 2nyhederne.  "Bush taler som Hitler, siger norsk pro­ fessor".  Så  hvis  der  er  andre,  som  har  lyst  til  at komme på TV 2's nyheder, er  en dosis  nykritik mit bedste råd.

- I The  Philosophy  of Literary Form skitserer  Burke en magtkritik, som peger frem mod Foucault. Burke vil dissekere "magtens ambiguiteter":

Mit sidste møde med nykritiken var i fjor. Jeg havde et seminar om "litteratur og krig" i tilknytning til et projekt om "lov og ret og litteratur". Aldri hadde du vel trudd, Arild,  at du i en sånn sammenheng skulle :fa hjælp av  nykritikken?  Sagde jeg til mig selv. Men det  fik  jeg.  Fra  Kenneth  Burkes  essaysamling The Philosophy of Literary Form fra 1941. Her fandt jeg den første retoriske analyse af Hitlers Mein Kampf, skre­ vet  allerede  midt i  193o'erne.  I  indledningskapitlet, "situationer""  og strategier", skriver  han: "kritiske værker  og imaginationens  v.ærker er svar på spørgs­ mål stillet af den situation,  de opstod i  [  ...  ]  Situatio­ nerne er virkelige;  strategierne for  at håndtere  dem har public  content". Han  ser  analysen  af Mein Kampf som sit eget  kerneeksempel,  fordi han  lægger  vægt på  de  historiske  og  sociale  forudsætninger  for  og -----=ons.ek.v.enser.ne-aL..en\_)ttring,\_e\_t\_y�\_r\_k,\_af.J:eJ\_pJ:iske  \_\_\_ strategier,  som ikke  bare  er  sproglige:  retorikken i Mein Kampf er både verbal og non-verbal.

Burke trækker linjer mellem den poetiske retorik hos Coleridge og  den politiske retorik hos Hitler.  Også Hitler digter! Han bruger pseudoreligiøse billeder og mytiske  motiver  om oprindelse og ophav. Dette ser Burke som "ikke-økonomiske fortolkninger af  øko­ nomiske  fænomener",  Hitlers  retorik  skjuler  sine "material references". Billedet af fjenden maner Hit­ ler frem i symboler - for  det onde. De  andre er  de destruktive, som vi - de gode - derfor må ødelægge. Erotiske  metaforer  florerer  side  om  side  med  de pseudoreligiøse. Krigsbudskabet udvikles "i ydmyg­ hedens,  kærlighedens  og fredens navn",  det vil sige ved det litterære greb,  som består i at sige  det mod­ satte af, hvad der faktisk menes. En overordnet reto­ risk strategi er at gøre fjenden til en, for flertydighed forvirrer folket.

For øvrigt genlæste jeg Burke i forbindelse med en analyse  af  George W.  Bush'  kvasireligiøse  taler før Magtens familie har mange medlemmer:  social  magt,  seksuel, fysisk, politisk, militær, økonomisk, finansiel, mental, moralsk, stilistisk  (graciøsitet,  grandeur,  udskældning, præcision) - fri­ gørelsens, liberaliseringens, separationens ("opløsningens") magt, fascinationens og fascifiseringens magt (  ...  )  og magten i visdom, forståelse og kundskab. Der er måder, hvorpå ethvert medlem af denne familie på grund af synekdokens natur kan vikariere i tjeneste for ethvert andet medlem, eller for familien i  sin helhed - sådan at man kan gifte sig eller voldtage i politikken,..gå.i..krig.me\_ ci ar,, =ent.ex,Jøle\_sig.meutalLo:�cetlegen..pa..0 -----grund af tegn på sociale privilegier,  binde eller løse op med kundskab,  vise muskler eller vokse i  højden  ved hjælp af sin indtægt etc., i hvilke som helst permutationer og kombinatio­ ner som man tager sig besværet med at udtænke.

En sådan retorisk diskursanalyse af magtens anatomi er  det,  Burke gennemfører i "The Rhetoric of Hit­ ler's 'Battle"' .

Men har  nu  denne  nykritiker  Burke  virkelig  noget med nykritikken at gøre? Arild Linnebergs efter min mening interessa3:1te svar er,  at  det,  Kenneth  Burke gør,  er  at udvikle  en  teori om sprog  som  symbolsk handling language as symbolic action - en sproghand­ lingsteori. Nykritikerne "var aldrig i nærheden af at d yr ke  formen  for  formens  skyld  eller  kunsten  for kunstens  skyld.  Tværtimod  var  de  allermest  opta­ gede  af  den  positive  rolle,  digtningen  spillede  for kulturen  og  enkeltindividet",  skriver  min  kollega Erik  Bjerck  Hagen  i Hva  er  litteraturvitenskap uden spørgsmålstegn, 2003.  Også Bjerck Hagen betragter altså  nykritikken  som  bredere  end  autonomidoktri­ nen. Men det er heller ikke kun digtningens positive funktioner,  nykritikerne  var  optagede  af.  Burke  be­ tragter  både  Coleridges  digte  og  Hitlers  værk  som retoriske,  symbolske, sære gn e strategiske sproghand­ linger med sociale funktioner.

Burkes :filosoferinger  over litteraturens form  og for­ mer  er  ikke  enestående  inden  for  nykritiken. The Philosophy  of Literary  Form har  en  pendant  i  R.  P. Blackmurs Language  as  Gesture fra  1952.  Som sprog­ handling  er  litteraturen  en  dramatisk  gestus;  te gn , som ikke er te gn ,  handling, som bare er gestus, altså en  akt,  og  dermed  alligevel  handling:  fysisk  bevæ­ gelse  med  mening,  som li gn er  te gn ,  og  som  tolkes derefter, tillægges  mening.  Som Jan  Mukarovsky sagde  det i  1941:  Som  gestus  er  kunstværket  både te gn og ting, som ting virker værket i verden som en d yn amisk hændelse.

B-banden Burke, Blackmur og til og med Brooks pas­ ser altså  ikke ind i  nykritik-doktrinen,  og  det  er  sik­ kert grunden til, at i alle fald Burke og Blackmur har .\_  \_\_\_\_\_  \_\_c:fa= a=et\_�n-�\_tec!mQde\_rligj:�e\_handling.  Om :Bud&lt;.e�skr�i ,.,\_ v ,., er ,\_ Fjord  Jensen,  at han er "den mest belæste af de arnerikanske nykritikere", men "han skriver vanskeligt tilgængeligt, svinger mellem det kapriciøse og det fortænkte, og lader sig ikke referere her". Om Blackmur skriver han: "[han] er ganske vist en af nykritikens fineste  tekstanalytikere",  men Language  as  Gesture er fuld  af  "billedlige  omskrivninger,  der  gør  dem  vanskelige at gengive i en  fremstilling som denne".

undersøgte,  hvordan  nykritikerne  så  på  historiske processer  i  deres  e gn e  tekster. Jeg  bladrede i  Rene Welleks History of Modern  Criticism, bind  I  IV  fra 1955-1965,  som jeg  læste i  sin  helhed for  tyve  år si­ den,  og jeg læste Wellek &amp; Warrens Theory of  Litera­ ture fra 1942, ifølge Fjord  Jensen "nykritikkens akade­ miske manifest", og jeg dvælede ved gens yn ets glæder  fra  tiden  som  litteraturstuderende tidligt i 1970'  erne,  da  Wellek  &amp; Warrens  litteraturteori  også var  det akademiske manifest på  litteraturvidenskab i Oslo.  Før  formalismen,  strukturalismen,  marxismen og Bakhtin tog  livet  af  den  før  feminismen.  Men  nu s yn tes jeg,  Wellek  &amp; Warren  var god og  opbyggelig læsning, for det var langfredag,  så jeg havde god tid, og jeg sad alene  inde  og  så ud gennem min rude på regnvejret derude.

Også Wellek &amp; Warren så ud. I Theory of Litera­ ture betragtes  litteraturen  både  som led i  en  histo­ risk  proces og som  hævet  over  denne.  Ifølge  Fjord Jensen sigter Wellek &amp; Warren mod "en højere en­ hed af  historiske  og  strukturalistiske,  af  'extrinsic' og  'intrinsic'  metoder".

Her kunne vi, hvis vi ville, men det vil vi ikke, forlade vor ven Fjord. For vi synes, det er interessant, når han  i  efterordet  til  andenudgaven  af Den  ny  kritik i 1989 skriver, at "nykritikken til trods for sin æstetiske autonomi kunne udvikle sig som en art litterærkritisk overbygning  til  en  politisk  orienteret  kulturradikal bevægelse i Danmark".  Noget,  som vel blandt andet skyldes nykritikens hegelianske dialektikopfattelse. Fjord  Jensen  læser  med andre  ord nykritikken sådan som venstrehegelianerne, deriblandt Marx, læste He­ gel.  Noget sådant er muligt.

Det er alligevel ikke det, jeg vil anbefale.  Jeg vil an­ befale det, jeg selv anbefalede mig selv i påsken: Jeg

\_\_  N .,\_, u  e\_u;l\_e\_tJ\_e\_\_jø\_hamelærd.om.Sar....os,\_og..ingen-ayer,--vil  vel for eksempel forsvare  T.  S.  Eliots ahistorisme i  "Tradition and the individual Talent" fra  1920? Det vil jeg imidlertid. Engang jeg f'ar tid, skal jeg forklare hvorfor.  Eliots  essay  skitserer  et  plausibelt  postmoderne s yn på både det skabende subjekt og på historisk  erfaring,  som jeg langt hen ad vejen deler med Walter  Benjamin  in  mente,  om  I  forstår,  hvad  jeg mener: historisk sans er at gøre fortiden nærværende,  men altid fra samtidens ståsted,  og  enhver forandring forandrer også historien. Vi skaber historien,  og historien skaber os, når vi skaber - både historie og litteratur.

Vel. Men hvad var nykritikken? Da RomanJakobson engang blev bedt om at definere strukturalisme, sva­ rede han:  "Der findes lige så mange strukturalismer, som der findes strukturalister". Måske vi snart skulle tage  det  på  os,  både  videnskabshistorisk  og  viden­ skabsteoretisk,  også med hens yn til nykritikken?

På dansk  ved  Tine  Engel Mogensen