arlige ord på fri fod. Åben debat og netværk på tværs af faglige og geografiske grænser er uomgængelige for at skaffe kvalificerede løsninger på den moderne idræts problemer.
Forfattere: Jens Sejer Andersen
Tidsskrift: forumforidraet (2008-03-01)

## Farlige ord på fri fod

Åben debat og netværk på tværs af faglige og geografiske grænser er uomgængelige for at skaffe kvalificerede løsninger på den moderne idræts problemer

## Af Jens Sejer Andersen

Fire ord på en lille gul seddel. Så få midler kan man klare sig med, når man vil advare nogen  mod  at  lægge  sig  ud  med  sportens magthavere.

Det var mens vi glade og spændte stod i lobbyen  i  DGI-byens  hotel  en  søndag  formiddag i november 2000 og bød vores gæster  velkommen  til  årets  Play  the  Gamekonference, at vi fik øje på noget usædvan -ligt: Under et af de fremlagte navneskilte på velkomstskranken  var  der  ganske  diskret anbragt en af de velkendte små gule og selvklæbende huskesedler.

Navneskiltet ventede på at dets retmæssige ejer, Jens Weinreich, sportsredaktør på Berliner Zeitung og medforfatter til en særdeles kritisk bog om FIFA, skulle indregistrere sig.

Hvis ikke vi værter tilfældigvis var kommet ham i forkøbet, havde han i tillæg til arrangørernes mappe med turistkort og reklamefoldere  fået  følgende  hilsen,  skrevet anonymt og med nydelige blå blokbogstaver: »WE ARE WATCHING YOU«.

Der var næppe tale om en hilsen fra en anonym beundrer, og derfor trak vi senere på dagen Jens Weinreich til side og gjorde ham opmærksom på sedlen. Det hører med til historien, at Weinreich slap uskadt fra sin optræden på Play the Game, men for os arrangører  var  episoden  bare  endnu  en  be- kræftelse  på,  at  den  internationale  sportsverden har et mildt sagt anstrengt forhold til ytringsfrihed og åben debat.

To dage tidligere havde en af konferencens  absolutte  hovedtalere,  den  italienske anti-doping fighter Sandro Donati, sendt en nedslående email med overskriften »Conference bye bye« .

Efter tre ugers tovtrækkeri med den italienske olympiske komité CONI, hvor Donati var ansat som forskningschef, havde Donati endnu ikke fået officiel udrejsetilladelse.

Da CONI samtidig havde fuld damp på flere af de 11 retssager, de gennem årene har anlagt mod Donati for at få ham fyret, turde Donati  ikke  rejse  uden  CONI's  stempel  i rejsepapirerne  (dengang  kunne  han  ikke vide at han ville vinde dem alle 11!).

Der måtte en protest fra konferencedeltagerne  og  en  skarp  fax  til  CONI  fra  vores medarrangører i Det Internationale Journalistforbund, før CONI's  generalsekretær Raffaele Pagnozzi modstræbende erklærede at: »At this stage and having seen what has happened, Mr. Donati can, as free citizen, take part freely to any conference…«.

Tilladelsen kom så sent, at vi måtte sætte Donati på talerlisten som allersidste punkt på  programmet,  og  takket  være  dramaet omkring denne verdens førende dopingjæ- ger,  blev  det  en  uforglemmelig finale med stående applaus fra deltagerne.

Den tyske journalist Jens Weinreich: En truende hilsen (Niels Nyholm fot., Play the Game).

Vi burde nok have sendt CONI et takkekort for deres hovedrolle i at tilrettelægge så fortræffelig en dramaturgi.

## Totalitære træk

Eksemplerne fra år 2000 er ikke enestående.  Efter  at  have  afholdt  nu  fem  Play  the Game-konferencer for journalister, forskere og  idrætsledere  som  ønsker  at  fremme ytringsfrihed og demokrati i verdensidrætten,  må  vi  konstatere,  at  sportsverdenen  - der ofte fremhæves af sig selv og af andre som en af  demokratiske  samfunds  grundpiller - i virkelighedens verden har en frygt for frie ord, som ellers hører totalitære styreformer til.

Allerede i 1997 oplevede vi, hvordan den nu  afdøde  formand  for  Det  Internationale Amatøratletik Forbund (IAAF), Primo Nebiolo, truede de norske atletikudøvere med at udelukke dem fra VM i Athen. Angiveligt på grund af en længst henlagt dopingsag, men ifølge kilder i forbundet reelt i raseri over, at den tidligere norske atletikformand Lars Martin Kaupang havde kritiseret Nebiolos ledelsesstil under vores allerførste konference  få  uger  før  det  pågældende VM.

Påfaldende  virkede  det  også  i  2002,  da fire fremtrædende talere der havde givet en -delige tilsagn om at debattere tilstandene i FIFA, én efter én meldte afbud kort før, ja endda under konferencen - med henvisning til »modstridende karriereinteresser«, »vigtige  forretningsmøder«,  »uforudsete  hændelser«  og  »råd  fra  min  læge  om  ikke  at flyve for tiden«!

Og  hvilken  slags  styreform  minder  det om,  når  Det  Internationale  Volleyballforbund FIVB som svar på en indbydelse til konferencen  i  200  erklærer  en  debat  om systematisk korruption i forbundet for »illegal«  og  truer  hvert  enkelt  navngivent medlem  af  Play  the  Games  bestyrelse  og programkomité  med  at  tage  »alle  lovlige midler« i brug imod dem?

Vi måtte venligt minde FIVB om, at det i Danmark er lovligt at holde taler på konferencer.

Til  disse  meget  tydelige  eksempler  kan man lægge utallige tilfælde, som alle peger i  samme  retning:  Internationale  topledere som er mødt op trods kollegiale henstillinger  om  at  holde  sig  væk.  Forretningsfolk som kigger sig over skulderen, før de siger ja  til  en  indbydelse,  og  hjælpsomme  mennesker som overfuses, når det kommer for dagen, at de bakker op om Play the Game: »Har du et problem eller hvad?«

Hvad vi og vores talere har været udsat for, er dog kun for kærtegn at regne imod de farer journalister rundt om i verden møder. Man kan sige meget om de internationale forbund, men de har hidtil ikke brugt vold mod deres opposition.

## Jo længere ned i hierarkiet, jo farligere

Det ser ud som om, at jo længere man går ned i sportens hierarki, jo farligere er det at være kritisk journalist. I 2006 blev en lokal journalist truet på livet af en sponsor i Aalborg HK, fordi sponsoren mente, at journalisten  skrev  løgnehistorier  om  håndboldklubbens  økonomi.  Samme  vinter  modtog en svensk lokalradioreporter dødstrusler efter  at  have  offentliggjort  et  muligt  spillerkøb for Mjällby AIF.

Sådanne trusler ser ud til at brede sig, og det bliver ikke altid ved truslerne.

På  Play  the  Games  hjemmeside  www. playthegame.org samler vi tilgængelige informationer  om  overgreb  mod  sportsjournalister,  og  det  er  ikke  en  samling,  vi  er ubetinget stolte af at vise frem.

Mindst fem sportsjournalister - heraf tre i Colombia - har i de seneste år betalt med livet  for  at  passe  deres  arbejde  som  vagthunde  for  offentligheden.Det  er  dog  ikke gerningsmændenes fortjeneste, at relativt få er blevet dræbt efter at være blevet skudt på, stukket i eller gennembanket.

Kun  få  millimeter  skilte  den  græske sportsredaktør  Philippos  Syrigos  fra  at  få gennemboret sin aorta, da han en oktoberdag i 2004 blev passet op, tævet og stukket ned af to ukendte mænd på gaden i Athen.

Politiets efterforskning er endt blindt, og der  er  tre  sandsynlige  spor:  Enten  skulle Syrigos straffes for sine afsløringer af, hvordan  fodboldklubben  Olympiakos  Piræus' præsident  havde  overtaget  klubbens  nye stadion kvit og frit. Eller for at have afdækket  den  celebre  skandale  med  de  græske sprintere Thanou og Kenteris og deres træner  Tzekos,  som  lige  op  til  sommer-OL  i Athen havde forsøgt at fingere et motorcy -keluheld for at undgå dopingkontrollen, og som Syrigos beskrev som en del af et langt større dopingnetværk, finansieret blandt an -det af offentlige midler.

En tredje mulig fjende var lederen af de succesrige Olympiske Lege, Gianna Angelopoulos-Daskalaki, som ifølge Syrigos havde  hjulpet  gode  venner  til  meget  indbringende marketingkontrakter i forbindelse med OL.

Inden for det følgende år blev yderligere to græske sportsjournalister overfaldet med køller og knojern, men disse gange lod banditterne dog knivene blive hjemme.

Reaktionen fra de græske og internationale  idrætsorganisationer  har  været  den samme i  disse  tilfælde:  Fuldstændig  tavshed.

Ikke  et  ord  til  opmuntring  og  trøst  for dem som risikerer liv og lemmer for at hjælpe sporten med at løse sine problemer, ikke så meget som en hviskende fordømmelse af dem som med vold forsvarer sportens korruption og kriminalitet.

Hvem fjenden end var, så mødte Syrigos og hans kolleger den alene.

## Dødsstraf for fodboldkritik

En anden ensom mand er Zaw Thet Htwe, som  indtil  2003  var  chefredaktør  for  det mest  populære  trykte  medium  i  Burma, sportsbladet  First  Eleven.  Han  rejste  i  sit blad  i  foråret  2003  spørgsmålet  om,  hvad der  var  sket  med  en  FIFA-bevilling  på  4 millioner US-dollar til burmesisk fodbold.

Svaret fra militærregimet kom få måneder senere. Zaw Thet Htwe blev anholdt og anklaget  for  højforræderi.  Myndighederne hævdede, at Htwe var i gang med at planlægge  et  bombeattentat  sammen  med  ni medsammensvorne, men der er ifølge menneskerettighedsorganisationer  mange  tegn på, at fodboldartiklerne var det eneste sprængstof, der førte til hans anholdelse.

Zaw Thet Htwe: Dødsdømt for kritiske fodboldartikler.

Efter en parodi på en retssag, hvor forhørene blev foretaget i den militære efterretningstjenestes  hovedkvarter  og  hvor  kun anklageren  måtte  føre  vidner,  blev  Zaw Thet Htwe dømt til døden. Først efter internationalt pres fra Amnesty International og Reporters Sans Frontières blev straffen nedsat, og i januar 200 blev han omsider løsladt. I dag holder han, hvad han kalder »lav profil«,  og  det  gør  han  utvivlsomt  klogt  i. Mindre klog er den lave profil som interna -tionale idrætsorganisationer - trods mange opfordringer - holdt i denne sag. Igen var de tavse, eller var de?

Da jeg indledte Play the Game-konferencen i 200 med at fortælle forsamlingen om Htwe's sag, blev en gruppe journalister så oprørte, at de bad om lov til på konferencens vegne at kræve et svar fra FIFA. Hvorfor  havde  man  ikke  støttet  Htwe,  og  hvor var FIFA-midlerne til Burma havnet?

Sandro Donati forlader scenen efter en sidste øjebliks »license to speak« (Niels Nyholm fot., Play the Game).

FIFA, som gennem årene systematisk har afvist enhver indbydelse fra Play the Game, svarede  overraskende  inden  for  24  timer. Kommunikationsdirektør  Markus  Siegler var glad for at meddele os, at FIFA's præsident  Sepp  Blatter  den  16.  januar  2004,  så snart han blev klar over sagen, havde skrevet et personligt brev til formanden for det burmesiske  fodboldforbund,  oberst  Htike Thaung, og bedt ham intervenere til fordel for Zaw Thet Htwe.

»The world football  family  led  by  FIFA and by its President, is composed of the 6 Confederations, then 204 National Associations  including  Myanmar,  Leagues, clubs, 100,000 professional players and 250 million of active participants, offici -als, administrators, fans and … journalists. Based on our global values and on the core values of football of tolerance, universality,  respect,  we  cannot  accept that one of our members is in danger.«

Endvidere fortalte  FIFA,  at  bevillingen  til burmesisk  fodbold  lød  på  maksimalt  1,6 millioner dollars, og at den ikke var blevet revideret centralt, men af lokale revisorer i Burma, hvis arbejde efterfølgende var godkendt af FIFA's eget revisorfirma KPMG.

En  forhenværende  højt  placeret  kilde  i FIFA har rejst tvivl om brevets ægthed, men vi valgte og vælger at lade det stå til troende.

## Sporten: Familie eller demokrati?

Brevet rummer en af flere nøgler til at for -stå, hvorfor international idræt har så svært ved at lukke op for kritik og debat, og hvor- for den plages af uigennemskuelige vennetjenester, hemmelige aftaler og direkte korruption.

Nøglen er ordet: Familie.

Ifølge Blatter - og mange andre topledere i sporten med ham - består sporten af familier. I fodbolden består denne familie ikke blot af forbund, spillere og ledere, men også af fans og journalister. Det er ikke bekymringen for Zaw Thet Htwes pressefrihed eller  for  korruptionen  i  burmesisk  fodbold, der driver Sepp Blatter til at skrive til sin burmesiske forbundsfælle. Nej, det er for at beskytte et familiemedlem.

I en familie gælder særlige spilleregler. I sportens familie er det far, der bestemmer. I familien viser vi hensyn til hinanden. Man hjælper hinanden. Man kritiserer ikke hinanden unødigt - og man kritiserer slet ikke hinanden over for folk fra andre familier.

Disse spilleregler er nogle ganske andre end demokratiets spilleregler. Familien forudsætter, at vi alle har fælles interesser. Demokratiet derimod, bygger på en erkendelse af, at vi har forskellige interesser, og tilbyder os en måde at løse vores interessekonflikter  på.  Det  forudsætter,  at  konflikterne kommer til syne og kan diskuteres.

Hvis  sportens  anliggender  kun  angik sporten selv, kunne vi lade familiemedlemmerne passe sig selv. Men i de sidste 30 år har sporten udviklet sig til en økonomisk, politisk  og  kulturel  magtfaktor  uden  sidestykke,  og  det  er  derfor  afgørende  vigtigt for de omgivende demokratiske samfund, at sporten tager sit interne demokrati alvorligt som netop demokrati - og ikke som familie.

Ellers risikerer sporten i længden  at smelte  sammen  med  andre  erhvervsaktive grupper, som håndterer store formuer, lever uden for lov og ret, opererer frit over landegrænserne - og som bygger på familievær- dier. Den type organisationer har vi et navn for, et kendt italiensk fremmedord.

## Demokratiets vugge - i hvilke hænder?

Der er andre grunde til at både idrætsorganisationerne  selv  og  det  omgivende  samfund må have en fælles interesse i en mere gennemskuelig og demokratisk forvaltning af international idræt.

Idrætten er jo kendetegnet ved en tæt organisatorisk sammenhæng fra det internationale forbund ned til den lille lokale forening. Når de offentlige pengestrømme til foreningen  og  det  nationale  forbund  skal forsvares,  hører  vi,  at  foreningslivets  er »demokratiets vugge«, og at børn og unge gennem idrætten lærer at begå sig socialt og tage  ansvar  for  fællesskabet.  Med  andre ord:  At  idrættens  skaber  gode  samfundsborgere.

På den baggrund har vi lov at have høje forventninger til idrættens egne samfund de organisationer idrætten selv har dannet og suverænt kontrollerer.

Men billedet er mildt sagt broget.

På  det  lokale  plan  ser  vi  i  store  dele  af Europa en blomstrende foreningskultur skabt af hundredtusinder af frivillige, som, når den er bedst, er åben for langt den største  del  af  befolkningerne,  et  inspirerende værested for børn og unge, et udfoldelsesrum  for  det  mellemmenneskelige  engagement.

Denne idyl er under pres fra de idealer og forestillinger  der  udbredes  af  sporten  som underholdningsindustri. Unge i puberteten falder i stigende grad fra efterhånden som den idræt foreningen tilbyder, tager karakter af fast arbejde mere end af fri fornøjelse.

Malou og Ruben Acosta: Volleyballsportens enevældige kongepar, som tjener formuer på sporten (Foto fra FIVB).

Og  nye  idrætsformer, som  tiltrækker mennesker, der drives af andre drømme end dem  om  medaljer  og  oprykning,  vokser hurtigere  frem  uden  for  foreningerne  end inde  i  dem.  Skatere,  spinnere,  fitness-dyr -kere. Alene i Danmark er 200.000 borgere i de seneste år begyndt at dyrke stavgang, og i  by og på land myldrer det nu med skiløbere uden ski.

Hvis de små klubber og nationale forbund kigger  opad  mod  deres  internationale  tillidsrepræsentanter i håb om hjælp og inspiration,  kommer  de  til  at  kigge  forgæves. Disse forbund er mere optaget af at få mennesker ind i rollen tv-seere eller forbrugere af  sponsorernes  produkter  end  at  få  dem lokket op af sofaen og ud på idrætsbanen.

## Uden for lands lov og ret

Det ville være en oplagt opgave for idrætsforskere at undersøge hvorfor de internatio- nale forbund så ofte forvalter deres milliarder  og  samfundsmæssige  ansvar  på  en tvivlsom måde. Empirisk materiale behøver man ikke lede længe efter.

Desværre har meget få forskere og meget få  journalister  påtaget  sig  at  grave  i  sportens politiske og forvaltningsmæssige kultur.  Årsagerne  til  denne  manglende  interesse kan man kun gisne om, men måske er opgaven for ubekvem? Man kunne jo risikere at finde frem til en viden, som hverken ens  kolleger,  arbejdspladser  eller  donorer egentlig ønskede at få.

En  grundlæggende  forklaring  på  sportens  tilstand  kunne  være  at  topsportens klassiske værdier er usunde at bygge samfund på. Begreber som fair play og respekt for modstanderen har svære vilkår, når der lægges penge og prestige i at opfylde den olympiske drøm om »frihed til overdrivelse«, og når idrætsfolk, klubber, systemer og nationer kæmper om at blive »hurtigere, hø- Sandro Donatis arbejdsgivere i CONI anlagde 11 retssager mod ham - og tabte dem alle (Niels Nyholm fot., Play the Game).

jere, stærkere«.I selve sportens idégrundlag ligger  en  mulig  kilde  til  korruption.Men også det omgivende samfund har et ansvar for, at idrætsforbundene har fået lov at køre friløb med det resultat at nogle af dem ligger  som  åbent  land  for  den  internationale korruption.I det nordvestlige Europa bygger vi på den grundlæggende idé, at de frivillige i  foreningerne  må  være  selvforvaltende, hvis deres arbejde skal have værdi for dem selv og for samfundet. Frihed og ansvar går hånd i hånd, og når det offentlige system vil pålægge  de  frivillige bestemte  opgaver, svækker den såvel den enkeltes frihed som ansvar.

På samme måde kan man mene, at hvis sportens  værdigrundlag  skal  inspirere  det omgivende samfund, må sporten være selvstændig. Man kan jo ikke præge noget, man er smeltet sammen med.

I gamle dage blev det formuleret på den måde at sport og politik ikke måtte blandes sammen. Den sætning hører man sjældent i dag - og de færreste, der udtaler den, tror på den selv.

Men tankegangen har givet de internationale idrætsorganisationer et spillerum, som bogstavelig talt har sat dem ud over lands lov og ret.

Ét sted er forbundene dog nødt til at røre ved jorden og juraen, og det er dér, hvor deres hovedkontorer ligger. For de flestes ved -kommende er det i Schweiz, som gennem lange  perioder  i  historien  har  erklæret  sig neutralt i internationale anliggender.

Neutraliteten  giver  sig  udslag  i  at  de schweiziske  myndigheder  nødigt  blander sig i hvad der foregår i landets mange internationale organisationer. Det nyder sportens forbund godt af.

Velunderbyggede anklager mod  IOC, FIFA og FIVB er gentagne gange blevet afvist  eller  behandlet  med  ligegyldighed  af det schweiziske retssystem.

I  foråret  2006 konstaterede en dommer, at den magtfulde formand for Det Internationale Volleyballforbund, mexicaneren Mario Acosta, havde forfalsket forbundets regnskaber for at skjule en personlig provision på 8,3 millioner schweizerfranc - over 40  millioner  kroner  -  i  år  2000/01.  Men, mente dommeren, det var ikke sket for at skade nogen og ikke i nogen kriminel hensigt. Derfor blev Acosta frifundet, men han måtte  dog  betale  4.300  schweizerfranc  i sagsomkostninger. Alt i alt en god balance i Acostas favør.

I skrivende stund behandler retten i Schweiz  den  hidtil  største  bedragerisag  i sporten: I Zug sidder seks tidligere direktører  i  verdens  største  sportmarketingfirma ISL,  der  gik  konkurs  i  2001,  på  anklagebænken i et sagskompleks af svimlende omfang.

Det er blandt andet kommet frem at ISL i årene 1989 til 2001 udbetalte 138 millioner CHF (60 millioner kroner) til idrætslederes private tegnebøger for at kunne erhverve tv- og marketingrettigheder hos deres kunder, som talte FIFA, IOC, Det Internationale Amatør-Atletikforbund  (IAAF),  svømmeforbundet FINA  og basketballforbundet FIBA.

Denne hidtil største bestikkelsesskandale i international idræt kan de anklagede dog tage ganske roligt, for først i efteråret 2006 blev  den  form  for  bestikkelse  ulovlig  i Schweiz.

Derimod kan anklager for bedrageri og underslæb sende de seks fra sportens jet-set flere år bag tremmer. Dommen falder i juli 2008.

Og endnu en efterforskning er sat i gang som udløber af ISL-skandalen. Denne gang er det Sepp Blatter selv og hans nærmeste politiske  allierede  i  FIFA,  som  er  under lup.

Noget tyder på at det i ISL-sagen er lykkedes for en stædig undersøgelsesdommer, Thomas Hildbrand, at bide sig fast. Men i reglen nyder de store forbund godt af deres juridiske  status  som  frie  foreninger,  og myndighederne ser den anden vej i Schweiz, Qatar, Monaco, Malaysia og andre eksotiske hjemsteder.

## Netværkenes muligheder

Hvis man vil skabe rene linjer i international idræt, kan det på forhånd ligne en ulige kamp  imod  en  verdensomspændende  bevidsthedsindustri der forsvares af hypnotiserede  fans,  multinationale  koncerner,  gigantiske mediekonglomerater, skruppelløse dopingkøbmænd,  sammensvorne  idrætsledere,  opportunistiske  politikere,  ligeglade domstole, snævertsynede idrætsforskere, søvnige  journalister,  kyniske  trænere  og karrierefikserede idrætsfolk.

Men dette  billede  har  mange  sprækker. Der findes masser af udøvere, trænere, fans, ledere, erhvervsfolk, journalister, idrætsforskere, jurister og politikere som ønsker at se et idrætsliv frit for korruption, stofmisbrug og vold.

De har blot svært ved at komme til orde, og ikke så mange steder at gå hen.

Play the Game bestræber sig på via sine konferencer  og  sin  hjemmeside  at  være  et mødested  for  alle  kræfter  der  vil  fremme demokrati, åbenhed og ytringsfrihed i verdensidrætten.

I  vore  øjne  er  frie  ord  ikke  farlige  eller fjendtlige, tværtimod. Vi tror på at åben debat  mellem  modstridende  synspunkter  er med til at kvalificere både kritikere, beslut -ningstagere og tilhørere - og i sidste ende skabe bedre løsninger på sportens problemer.

Hver  for  sig  kan  idrætsledere,  journalister, forskere og managers ikke stille meget op mod korruptionen. Men spiller vi sammen i små og store netværk, i respekt for vores  forskellige  roller  og  opgaver,  er  der uanede muligheder.

De to begivenheder, der i løbet af 1998 rystede den internationale idræt i sin grundvold, dopingskandalen i Tour de France og bestikkelsesskandalen i IOC, førte begge til ændringer  takket  være  et  samspil  mellem offentlige myndigheder, idrætsforbund, medier og lovgivere.

At dette samspil endnu ikke har løst alle sportens problemer, kan man beklage. Men det er dog en start.

## Litteratur

Weinreich, Jens (red.) Korruption im Sport (Leipzig, 2006)

Jennings, Andrew: Straffe! (Århus, 2006)

Aspects  of  Sport

Darlene  Kluka  med  flere  (red.): Governance . ICSSPE (Berlin 200)

## Et vigtigt spørgsmål

Sideløbende med det arbejde vi kan udføre i kraft af vores tillidshverv og professioner, må vi holde os ét spørgsmål for øje, hvis al denne snak om politik og økonomi skal nytte noget - hvis der skal være perspektiv i at redde idrætten fra sig selv. Spørgsmålet lyder i sin enkelhed:

Hvad vil vi  med  idræt  i  denne  brogede verden?

Til inspiration vil jeg slutte med et citat fra en telefonsamtale jeg for et par år siden førte  med  Anders  Levinsen,  en  vanvittig fodboldleder som i 1990'erne fik børn af de krigsførende  parter  på  Balkan  til  at  spille fodbold med hinanden, og som i dag driver over  100  Open  Fun  Football  Schools  på Balkan, i Mellemøsten og i Kaukasus.

På et tidspunkt sagde Anders:

»Jeg er hamrende ligeglad med om børnene lærer teknik og taktik, og om de bliver bedre med en bold. Jeg vil bare have at de skal elske at spille fodbold og elske at være sammen med deres kammerater. Men det er der ingen der forstår, ikke engang mine egne folk!«

Med dette udsagn, som rummer håb, desperation og et kim til fornyelse, vil jeg spille bolden videre og ønske god kamp.

Hjemmesider: www.playthegame.org www.sportnetzwerk.eu www.transparencyinsport.org www.icsspe.org