Arvegods - Fire punktnedslag i forestillinger om barndom og børnelitteratur i dansk børnelitteraturs historie
Forfattere: Nina Christensen
Tidsskrift: passage (2005-04-01)

## Arvegods

## Fire punktnedslag i forestillinger om barndom og børnelitteratur i dansk børnelitteraturs historie

## Nina Christensen

I diskussioner og artikler vedrørende børnelitteratur har man siden starten af 90'erne set dele af den nyere børnelitteratur karakteriseret med betegnelser som 'kompleks' og 'eksperimenterende'. Den svenske forsker Maria Nikolajeva kaldte fx sin bog fra 1995 Children's Literature Comes of Age:  T oward a New Aesthetics og argumenterede heri for, at børnelitteraturen gennem historien har udviklet sig fra at være karakteriseret ved enkelhed og tilpasning til barnelæseren til i højere grad at være sprogligt og kompositorisk sammenlignelig med litteratur for voksne. Eller som hun skrev i konklusionen: 'children's literature today is evolving towards complexity and sophistication  on  all  narrative  levels. ' 1   Nikolajeva  var  ikke alene  om  at  fremsætte  sådanne  overvejelser  over nyere børnelitteratur, og en række litterære værker fra 80'erne og 90'erne synes da også at støtte hendes tese. Men samtidig er det en forudsætning for denne indgangsvinkel, at man accepterer de forestillinger om børnelitteratur, som denne nye litteratur angiveligt bryder med, i dette tilfælde opfattelsen af børnelitteratur primært som en sprogligt og kompositorisk enkel litteratur. Andre sejlivede myter om børnelitteratur kan siges være forestillingen om, at de  fiktive  personer  skal  give  barnet  mulighed  for identifikation, gerne gennem et godt eksempel, og at børnelitterære fortællinger bør give udtryk for et positivt livs- og menneskesyn. Sådanne påstande er indlysende nok normative udsagn, som snarere giver udtryk for en holdning til, hvad børnelitteratur burde være, end for hvad den 'er'. Opstillingen af modsætningspar som  'enkel' vs.  'kompleks',  'traditionel' vs.  'eksperimenterende' samt modsætningen mellem 'litteratur som fri kunstnerisk skaben' og

'pædagogisk eller opdragende litteratur' anvendes med henblik på at kunne argumentere for, at dele af børnelitteraturen er på højde med voksenlitteraturen, således at børnelitteraturen og det børnelitterære forskningsfelt kan tilføres status og accept.

I forhold til dansk børnelitteraturs historie er diskussionerne vedrørende den nyere børnelitteraturs karakteristika  nødvendig  for  at  børnelitteraturen ikke fortsat skal blive målt og vurderet med kriterier og krav fra fortiden. Men samtidig må sådanne forestillinger og modforestillinger anskues i et historisk perspektiv for at man derigennem kan diskutere ud fra en viden om, hvorledes sådanne forestillinger er  opstået.  I  denne  artikel  vil  jeg  derfor  gennem fire  punktnedslag  i  børnelitteraturens  historie  belyse  forskellige  opfattelser  af  børnelitteratur.  Først fører jeg læseren tilbage til slutningen af 1700-tallet, hvor man i tidens sange for børn og unge ser meget eksplicitte fremskrivninger af personer, som læserne forventes  at  kunne  identificere  sig  med  eller  tage afstand fra. Det næste centrale afsnit beskriver, hvorledes man omkring 1835 kan se store forandringer i en sådan opfattelse af børnelitteratur. I B.S. Ingemanns Morgensange for Børn (1837) er helt andre forestillinger  om børn og børnelitteratur grundlag for at henvende sig i skrift til yngre læsere. Ingemanns barndomsopfattelse, som også kommer til udtryk i hans selvbiografiske skrifter, danner grundlag for en litteratur  for  børn,  der  ifølge  Ingemann  bl.a.  bør være karakteriseret ved at beskrive verden i et lyst og  positivt  skær.  Det  tredje  punktnedslag  bliver  i forlængelse heraf 1970'erne, hvor Bent Haller med Katamaranen (1976)  satte  sig  op  mod  stort  set  alle datidens veletablerede forestillinger om, hvad bør- nelitteratur burde være. Sluttelig vil jeg i forhold til et nutidigt eksempel, Bente Clods trilogi fra årtusindskiftet, der indledes med Englekraft (2000), diskutere, om det i dag giver mening at operere med modsætningspar som de ovenfor beskrevne i forhold til nutidig dansk børnelitteratur.

## I

Mod slutningen af 1700-tallet kan man i Danmark registrere en stigende mængde værker, der skrives, udgives og oversættes med henblik på et børnepublikum. Langt størstedelen af de oversatte værker kom fra T yskland. Centrale forfattere med tilknytning til reformbestræbelserne inden for skolevæsenet i den såkaldte filantropiske bevægelse omkring 1770'erne var Johann Bernhard Basedow og Friedrich Eberhard von Rochow, der begge både oprettede skoler og udgav skrifter for børn. Sidstnævntes læsebog Der Kinderfreund (1776) kom på dansk i 1784 under titlen Børnevennen, en Læsebog til Brug i Landsbyeskoler .  Også i Danmark indledtes i 1789 med nedsættelsen af en skolekommission et reformarbejde, der førte til vedtagelsen af skoleloven i 1814. Der var to fløje i denne kommission,  en  verdslig  og  oplysningsorienteret, bl.a.  repræsenteret  ved  grev  Christian  Reventlow, der selv havde oprettet skoler på sit gods i forlængelse af filantropisternes ideer, og en kirkeligt orienteret, som biskop for Sjællands stift Nicolai Edinger Balle  repræsenterede.  Det  fremgik  af  en  betænkning fra 1789, hvilken litteratur sidstnævnte mente, børn skulle lære i landsbyskolerne. Heri fremhæver han, ud over Rochows Børnevennen ,   dels  det tillæg af den tyske forfatter Christian Felix Weißes sange for  børn,  som  findes  i  den  danske  udgave  af  Rochows bog, dels Hans Christian Bunkeflods Forsøg til Viser for Spindeskolerne (1783). 2  Bunkeflods samling af  sange  er  et  eksempel  på,  hvorledes  børnelitteraturen blev brugt i opdragelsen ud fra forestillingen om, at børn tog ved lære af eksemplet.  Viserne blev, ligesom biskoppen Viktor Kristian Hjorts lidt senere samling, Sange for unge Piger især med Hensyn til offentlige  Arbejdsskoler (1799), skrevet til et bestemt formål, nemlig til brug i skoler, hvor fattige piger blev sendt hen for at lære at spinde eller på anden måde arbejde. Mens de arbejdede, mente man så, at de passende kunne synge og dermed lære. I begge samlinger er der groft sagt to typer sange: sange, der priser personer i besiddelse af eftertragtelsesværdige dyder, og sange, der udstiller lastefulde mennesker og deres grufulde skæbne. Et eksempel fra Bunkeflods samling er historien om Espe, der under titlen 'Utroeskabs ulykkelige Følger' indledes således:

Hvo skulde troe saa nedrig een at være At han bedrog den Mand, som gav ham Brød, Og glemte Gud og Pligt og Dyd og Ære I Dovenskab og Svig sin Glæde nød.

Et saadant Skarn har dog paa Jorden levet, Og det er vist, thi Espe var hans Navn, Og jeg vil synge om hvor han er blevet, Som gjorde sig og  Verden intet Gavn.

Først tjente han, som andre Børn maae giøre, Men langsomt gik hans Arbeid for ham hen, Bort løb han naar han Ploven skulde kiøre, Og Søvn og Dovenskab var Espes  Ven.

Man hører dernæst om, hvorledes Espe spiller kort med de andre drenge, i stedet for at gå i skole, og 'drak og spillede og drak igien', så han hvert år må skifte plads, indtil han kommer i hæren. Her stjæler han og straffes for det, men kommer hjem til sin kæreste Ane, der må gemme nye stjålne sager for ham. Det bliver opdaget og begge kommer i fængsel, så sangen kan slutte med følgende morale:

I  T uugthuus sidder Ane nu og græder For hun sin gode Husbond utroe var, Hun tænker paa de forhen havte Glæder, Og at hun nu kun Sorg og Kummer har.

Gud fri os fra at vi skal ligne disse Og styrte os i Last og Uheld ned, Nei! Troskab vil vi mod vor Husbond vise, Saa byder Gud, saa byder Kierlighed. 3

Dyder som kærlighed til Gud og herskab, troskab, pligt og flid sættes her over for laster som dovenskab, svig og drukkenskab, hvilket er karakteristisk for Bunkeflods sange som helhed. De har en utvetydig  og  udtalt  opdragende  hensigt,  men  herved adskiller de sig ikke voldsomt fra en række af samtidens sange for voksne. Det ses fx i Jens Andreas Bramsens Sange for Ungdommen af begge Kjøn til Brug i Kjøbsted- og Landsbyskoler ,   der kom i kølvandet på skoleloven af 1814 og dennes krav om, at der skulle undervises i sang. Heri finder man mange af Hjorts og  Bunkeflods  sange,  men  også  sange  skrevet  for voksne, hvori dyder lovprises, især troskab over for konge, Gud og fædreland. Det var altså ikke alene sange for børn og unge, der fungerede i opdragelsens eller dannelsens tjeneste på dette tidspunkt, og de egenskaber, som barnet og den voksne anbefales at udvikle eller styrke, er de samme. Sangene beskriver de egenskaber, som det enkelte menneske forventes at tilstræbe, og barnet opfattes i den forbindelse ikke som noget fundamentalt andet end den voksne.

## II

Hvorledes dette ændrer sig kan man bl.a. iagttage gennem den udskiftning af repertoiret i børnesangbøger, der finder sted i løbet af 1830'erne. Komponisten A.P . Berggreen udgav fra 1834-76 en række samlinger af Sange til Skolebrug ,  og i forordet til den første samling skriver Berggreen, at teksterne til sangene må 'have et Indhold, der enten fremkalder en religiøs Stemning hos Børnene, indgyder dem Kjærlighed til Fædrenelandet, eller overhovedet vækker og nærer høie, ædle Følelser hos dem'. 4  Også her ser man altså, at tekster for børn anses for at være et middel i opdragelsen. Der er i Berggreens første samling kun en enkelt sang eksplicit skrevet til børn, men det ændrer sig, da B.S. Ingemanns Morgensange for  Børn på  nær  én  blev  optaget  i  senere  bind  af Berggreens samlinger.

Også B.S.  Ingemanns  syv  små  sange  blev  skrevet  ud  fra  et  institutionelt  behov.  I  slutningen  af 1820'erne begyndte man i Danmark at oprette asyler  for  fattige  børn  mellem  to  og  syv  år,  der  ellers måtte være alene hjemme, mens deres forældre arbejdede. Ved disse institutioner sang børnene en sang eller salme hver morgen. Da Ingemann var blevet ansat som lektor ved akademiet i Sorø, havde han også forfattet nogle sangtekster, Morgenpsalmer til Brug for Eleverne i Sorøe Academies Skole (1823), men sangene fra 1837 er altså skrevet til endnu mindre børn. I samlingen finder man blandt andet 'Lysets Engel gaaer med Glands', 'Nu titte til hinanden de favre Blomster smaa', 'Gud skee  Tak og Lov!' og 'I Østen stiger Solen op'.

Man ser hos Ingemann et fuldstændig andet univers, en anden individopfattelse og implicit en helt anden  opfattelse  af  litteratur,  end  man  så  i  Bunkeflods samling af sange. 'Nu titte til hinanden de favre Blomster smaa' indledes fx af følgende beskrivelse af naturen i børnehøjde:

Nu titte til hinanden de favre Blomster smaa; De muntre Fugle kalde paa hverandre; Nu alle Jordens Børn deres Øine opslaaa; Nu Sneglen med Huus paa Ryg vil vandre. 5

Sangen  begynder  som  en  ligefrem  beskrivelse  af, hvorledes  naturen  og  barnet  vågner,  og  i  en  enkel sprogbrug med hyppig anvendelse af gentagelser fremskrives en for barnet genkendelig situation. Sangens  lette  og  lyse  præg  understreges  af  C.E.F . Weyses melodi, men også ved brug adjektiver som 'favre' og 'muntre'. I strofen knyttes fugle, børn og dyr desuden til hinanden i en fælles oplevelse af morgenen, og i den følgende strofe føjes Gud til dette fællesskab:

Den kjære Gud og Skaber den mindste Orm er nær; Han føder Fugl og Markens Lilje klæder; Dog Menneskenes Børn har han allermest kjær Gud aander paa Øiet, naar det græder.

Med indirekte bibelcitater beskrives her, hvorledes Gud, dyr, blomster og børn hører sammen, dog således at barnet står Gud nærmest. I de følgende vers knyttes barnet og det guddommelige og ophøjede sammen gennem Jesus, Guds egen søn, der selv har været et barn og ligget i en vugge, og som det påligger at bære børnene op til Gud. Endelig slutter sangen:

O Du, som os velsigned og tog i Favn de Smaa,

En Morgen see vi dig i Paradiset!

Pin.

u titte til hinanden de favre Blomster

smaa,

Nu alle Jordens Børn deres Øjne opslaa,

Du lærte os til Gud vore Øine opslaa Evindelig være Du lovpriset!

Karakteristisk  er  her  skiftet  i  udsigelsesposition. Hvor en alvidende fortæller i tredje person indledte sangen, ser man her et eksplicit 'vi', en fortæller i  første  person  pluralis,  hvilket  naturligvis  hænger sammen med en bevidsthed om, at sangen er skrevet til fællessang. Men gennem strofens anvendelse af betegnelsen 'de Smaa', ikke 'os Smaa', ser masamtidig, at udsigelsen ikke kun er placeret hos de syngende børn. I anden strofe tales der om  'Menneskenes Børn', men sidste strofe fremstår som udsagt af det voksne menneske - Guds barn.

Illustration fra B.S. Ingemanns Nu titte til hinanden  (gengivet fra Digt og klogskab - et udvalg af 1800-tallets børnelitteratur, Center for Børnelitteratur,  Høst &amp; Søn 2003)

I  morgensangen  fremmanes  generelt  et  univers præget af lys, glæde, forventning og tryghed. I 'Lysets Engel gaaer med Glands' præsenteres det syngende barn for en overvældende beskrivelse af solen som det personificerede lys, der bevæger sig fra Paradiset til barnet, som ligger i vuggen, og i 'I Østen stiger Solen op' beskrives ligeledes en paradisisk tilstand, hvor solen bringer 'Lys og Liv og Lyst/ Til store og til smaa' på jorden. Barnets tilværelse er i sangene en tryg færden blandt blomster og dyr med visheden om at være under Guds beskyttelse.

Hermed adskiller  sangene  sig  fra  de Syv Aftensange (1838),  som  B.S.  Ingemann  skrev  året  efter, men som ikke er rettet mod et børnepublikum - der var ikke et institutionelt behov for aftensange i institutionerne for børn, men nok i forbindelse med sangaftener i den borgerlige familie. I denne samling finder man sange, der i enkelhed minder om tonen i børnesangene, fx 'Dagen gaaer med raske Fjed', og man finder ordmalerier som 'Der staaer et Slot i  V esterled', hvis brug af metaforer og personificering af englen ligger i forlængelse af 'Lysets Engel gaaer med Glands'. Men man finder også i aftensangene  elementer,  der  er  fraværende  i  samlingen for  børn,  fx  beskrivelsen  af  det  ensomme,  melankolske menneske i  'I fjerne Kirketaarne hist'. Dertil kommer, at Ingemann i aftensangene fremskriver et helt anderledes overvældende og uendeligt univers, hvor mennesket ikke er i centrum. Det ses tydeligst i 'Den skjønne Jordens Sol gik ned', hvor jorden beskrives som gemt på det mindste blad i en krog af det himmelske tempel:

Al  V erden som en Kirke stor Bag Sky sig hvælver foroven; I  T emplets Krog Guds grønne Jord Er skjult som et Blad fra Skoven. 6

Endelig er det også en markant forskel, at der i aftensangene ikke tales om en konkret forskel mellem 'Smaa' og 'Store'. I stedet syntetiseres børn og voksne i begrebet 'Barnesjæl', hvormed forestillingen om 'det barnliges' tilstedeværelse i den voksne idealiseres. Hvor Ingemann således i morgensangene beskriver  barnets  tilværelse  som  noget  særligt  og barnet som knyttet til naturen og Gud, er det særegne væsen i Syv Aftensange ikke kun barnet, men også den voksne, der har bevaret barnets egenskaber i sig.

Denne idealisering af barnet og det barnlige kan føres tilbage til tyske tænkere som Johann Gottfried von Herder og Friedrich Schiller. Herder udbredte gennem sine skrifter den opfattelse, at barnet og almuen var knyttet til en mere oprindelig og sammenhængende verden fra en nu tabt guldalder. Schiller beskriver  i Über  naive  und  sentimentalische  Dichtung (1795-96),  hvorledes  natur,  barn  og  det  digteriske geni har talrige fællestræk. Hos Schiller ophøjes barnet fx med følgende ordvalg:

Barndommen er  den  eneste  ulemlæstede  natur  som  endnu møder os i den kultiverede menneskeverden, og det er derfor intet under, naar ethvert spor af naturen udenfor fører os tilbage til vor barndom. 7

Barnet  bliver  ifølge  denne  tankegang  identificeret med noget uberørt, noget naturligt, noget sandere og skønnere end den voksnes verden.

En lignende opfattelse af barnet finder man hos B.S.  Ingemann  i  hans  selvbiografiske  skrifter Tilbageblik paa mit Liv og min Forfatterperiode (1837) og Levnedsbog I-II (1862), hvori han beskriver en barndom i overensstemmelse med ovenstående ideal. Det beskrives, hvordan den lille Bernhard - forfatteren omtaler  sig  selv  i  tredje  person  -  vokser  op  i  en præstegård  på  Falster  i  tæt  kontakt  med  naturen, poesien og det guddommelige. I og med at barnet knyttes  til  naturen,  tillægges  det  egenskaber  som spontanitet, intuition og uspolerethed, og med beskrivelsen af barnet som knyttet til poesien følger, at Ingemann iscenesætter det som et fantasifuldt væsen med umiddelbar sans for digtning. Den overordnede opfattelse  af  en  forbindelse  mellem  barn  og  guddom medfører, at barnet, før mødet med 'forkrænkeligheden' i form af en konfrontation med døden, betragtes som et helt, ophøjet og ideelt væsen. Hermed kommer barnet samtidig til at stå i modsætning til den voksne, der efter syndefaldet har mistet barnets egenskaber og er blevet reflekteret, splittet og dødeligt.

Denne opfattelse af en fundamental forskel mellem barnet og den voksne er med til at grundlægge en opfattelse af børnelitteratur som tekster, der må og  skal  adskille  sig  fra  litteratur  for  voksne,  fordi barnet er noget andet, og man forsøger allerede på dette  tidspunkt  at  definere,  hvorledes  denne  litteratur  er  anderledes.  Kritikeren  Christian  Molbech skriver fx i en anmeldelse i 1834:

for at skrive med Held for Børn (ligesom i visse Materier for Almuen) maa man være i Besiddelse af den Evne, at lade Ordet og Talen være Tankens og Billedets naturlige, simple, anskuelige, og beqvemt passende Klædning. Børn have i deres indskrænkede intellectuelle Sphære, en god Smag. De elske det Simple, naturlige og den objective Naivitet. 8

Fordi  barnet  og  almuen  er  anderledes  end  den voksne, dannede læser, må man skrive mere naturligt,  simpelt  og  anskueligt  -  litteraturen  skal  med andre  ord  tilpasses  barnelæseren.  Ingemann  diskuterer i breve med sin gode ven H.C. Andersen, hvorledes  denne  tilpasning  kan  og  må  finde  sted, men det fremgår også af korrespondancen, at de er uenige om visse aspekter af det at skrive for børn. Ingemann mener, at man til børn skal vælge 'De livsglade Stemninger' og ikke for tidligt konfrontere barnet med  'Livets tragiske  Alvor'. 9  Han roser andet hefte af Andersens eventyr for, at alt i dem er 'Liv, sand barnlig Følelse, Naivitet Humor og Lune', 10 men Andersen kommenterer ikke dette. I titlen til samlingerne af eventyr udelader Andersen fra 1844 betegnelsen 'fortalte for Børn', men frem til dette tidspunkt kan man af eventyrenes indhold udlede, at Andersen også mente, at man kunne skrive om døden, det tragiske og det sørgelige for børn.

Ingemanns Morgensange  for  Børn er  i  meget  høj grad  blevet  kanoniseret  gennem  skolesangbøger, Højskolesangbogen , Den danske salmebog og  senest  af undervisningsministeriets  kanonudvalg.  Blandt  andet gennem brug af disse sange som intertekstuel reference i nyere børnelitteratur videreføres romantikkens barndomsbillede og dele af dens opfattelse af børnelitteratur til vor tid.

## III

Børnelitteraturen udvikler og forandrer sig naturligvis ad krogede og uforudsigelige vej, men et eksempel, hvormed vi nærmer os den aktuelle børnelitteratur, skal alligevel tjene til at belyse, hvor livskraftige faste forestillinger om børn og børnelitteratur er. I 1976 vinder den unge forfatter Bent Haller med sin roman Katamaranen en konkurrence og får året efter Statens Kunstfonds treårige arbejdslegat. Kombineret med bogens brud med traditionelle forestillinger om børnelitteratur skaber dette en omfattende og følelsesladet  debat,  hvori  bl.a.  Folketinget,  retsinstanser  og  formidlere  af  børnelitteratur  inddrages. Bogen anklages for at forherlige vold og for at skrive for eksplicit om seksualitet, herunder homoseksualitet, og biblioteker påberåber sig deres ret til ikke at indkøbe bogen. Set i bakspejlet forekommer kritikken  af  bogen  at  være  tæt  knyttet  til,  at  den  i form og indhold støder mod gængse forventninger til børnelitteratur.

Formmæssigt ses det fx ved, at  Haller  ikke  tilstræber sproglig og fortællermæssig enkelhed. Haller  opererer  i  bogen  med  hyppige  synsvinkelskift, og tonen i bogen er rå og direkte med eksplicitte omtaler af voldelige scener og bl.a. et seksuelt overgreb  på  en  dreng.  Man  finder  et  særegent  billedsprog, hvor høj og lav stil kombineres, som det ses i  sammenligningen 'Havet  var  brunt  som  lort', 11 hvortil  kommer  brug  af  ledemotiver  og  en  bitter ironi.  Indholdsmæssigt  måtte  bogen  chokere  gennem  sin  grænseoverskridende  beskrivelse  af  børn ikke som entydigt gode eller slette personer, men som psykologisk komplekse væsner med modsatrettede følelser og seksuelle behov. Forestillingen om børnelitteraturen  som  formidler  af  eksemplariske individer er her erstattet af indgående portrætter af de to hovedpersoner og skildring af deres konflikter med hinanden og med de voksne. Udviklingen fra barn til voksen beskrives hverken som en bevægelse mod større viden og indsigt  eller  som  et  fald  fra positiv idealitet til negativ realitet. Hverken barnets eller den voksnes tilværelse forekommer attråværdig i det samfund, begge parter lever i. Derfor vakte bogen desuden opsigt ved at være politisk og kritisk i forhold til samfundets indretning og ved at inddrage diskussioner af bl.a. forurening, kriminalitet og forholdet mellem kønnene i den fiktive fortælling.

Alt i alt bryder Haller i Katamaranen med en række af  de  indledningsvis  beskrevne  forestillinger  om børnelitteratur: Den kan ikke i forhold til hans værk beskrives som en sprogligt og kompositorisk mere enkel litteratur, i fald man mener, barnelæseren vil identificere sig med hovedpersonerne, vil det være med relativt ulykkelige børn, og der gives således heller ikke udtryk for et entydigt positivt livs- og menneskesyn. Med Katamaranen og  diskussionerne omkring den oplevede dansk børnelitteratur og miljøet omkring den således sit eget længe tiltrængte syndefald. Haller og hans ligesindede i samtiden fik noget så eftertrykkelig sat spørgsmålstegn ved forestillinger  om  barnet  og  børnelitteraturen,  der  kan spores tilbage til 1700-tallets dydsfortællinger og til romantikkens barndoms- og litteraturopfattelser.

## IV

Hvor  kunne  børnelitteraturen  da  bevæge  sig  hen efter Hallers negering af tidligere tiders faste forestillinger  om  dens  egenart?  Store  dele  af  den  litteratur,  der  udkom  derefter  og  frem  til  i  dag,  har tilsyneladende ikke bevæget sig overhovedet, og det vil ikke være urimeligt at påstå, at man også i dag både blandt forfattere og formidlere kan finde spor af 1700-tallets forestilling om, at børnelitterære karakterer  bør  være  modeller  til  efterfølgelse,  og  af Ingemanns  opfattelse  af  børnelitteraturen  som  en litteraturform, der i form og indhold bør beskytte barnet mod for voldsomme påvirkninger af hensyn til at bevare barnelæseren i en uskyldstilstand. Af en sådan opfattelse følger, at man som voksen har et ansvar for at beskytte barnet, også mod for 'stærke' litterære indtryk.

Bente  Clods  trilogi  om  pigen Thilde, Englekraft (2000), I vilden sky (2001) og Himmelfald (2002), er imidlertid et interessant eksempel på, hvorledes en forfatter vælger at sætte forskellige barndoms- og litteraturopfattelser over for hinanden. I trilogien møder læseren den unge jeg-fortæller Thilde, der bor med sin fraskilte mor i centrum af København og er droppet ud af skolen. Hun fortæller, hvordan hun efter forældrenes skilsmisse og en mosters død stak af hjemmefra og levede et barsk liv på gaden med alkohol,  hash  og  venner,  der  også  var  misbrugere. Hovedpersonen beskrives som en stærk, men også såret pige, og som et barn, der har gjort sig mange erfaringer tidligt på grund af forældrenes svigt. Fra romanens start brydes der i beskrivelsen af hendes forhold til vennen og kæresten Max med en forestilling om barnet/den unge som et i erotisk forstand uskyldigt væsen. Idealiserede forestillinger om barnet som noget andet end den voksne, et mere 'naturligt' eller ophøjet væsen, demonteres også, bl.a. i gengivelser af hendes direkte og upolerede sprog og i beskrivelserne af, hvorledes moderen som oftest er mere hjælpeløs end barnet. Moderen er deprimeret over søsterens død og skilsmissen fra Thildes far og er tilsyneladende ude af stand til at tage hånd om sin datter og sit eget liv. Faderen er på sin side optaget af sin egen personlige udvikling, rejser til Indien og en  ny  kæreste.  En  modsætning  mellem  børn  som følsomme og særegne væsner, der bør beskyttes af mere fornuftige og ansvarlige voksne, eksisterer altså ikke i disse bøger.

Derimod  præsenteres  gennem  Thildes  venskab med pigen Camilla modsætningen mellem et 'syndefaldsramt' barn, Thilde, og et tilsyneladende beskyttet,  'uskyldigt'  barn. De to piger mødes på bogens første side, da Camilla står inde på Strøget og synger julesange med nogle veninder. Thildes første registrering  af  Camilla,  mens Thilde  sidder  på  en bænk ved Helligåndskirken og spiller skak, lyder således:

På  den  anden  bænk  sidder  Københavnsmesteren  og  spiller imod sine undersåtter. Et par af dem er allerede sjosket hjem med forfrysninger.  Jeg  bommer  mesteren  for  en  smøg,  som Max og  jeg  deler.  Humle  kan  til  nød  undværes,  men  ikke røg.

Den tjekkede syngepige har igen succes med sine to engleveninder lidt længere henne ad gaden. Jeg har lyst til at sparke den skrighals, hun oser af tryghed og rene ører. Lækkert tøj, kanonflot stemme. Hørte fra undersåtterne, at de alle tre går på Sankt Annæ Gymnasium. Der hvor TaberThilde kunne have befundet sig, hvis hun ikke havde hyllet sig i en røgsky og var steget til vejrs. 12

Thilde beskriver sig selv som taber, som afhængig af røg og alkohol og skjuler ikke sine aggressioner. Heroverfor  står  beskrivelsen  af  den  kontrollerede, trygge, smukke og rene pige, der med sine veninder associeres med en engel, men i løbet af romanernes beskrivelse af pigernes venskab afmonteres den  skarpe  modsætning  mellem  de  to  karakterer. Camilla og Thilde finder sammen om at synge, og Thilde opnår noget af den kontrol med tilværelsen og den kontakt med 'det skønne', som hun mener, Camilla har. Modsat beskrives det, hvorledes Camillas tilsyneladende perfekte liv skæmmes af angst for at miste kontrollen, hvilket fører til anorexi og angst, og til at hun har vanskeligt ved at indgå forhold til det modsatte køn. Den indledningsvise beskrivelse af to væsensforskellige tilstande - på den ene side det ideelle barn, englen, og på den anden side barnet, der aldersmæssigt måske opfattes som barn, men i kraft af sine egenskaber og erfaringer ikke længere er det - fører således senere til, at de to piger går mod voksenlivet ved at indoptage sider af modparten  i  sig.  Hvor  syndefaldet  i  form  af  mødet  med døden og det erotiske i romantisk forstand er et tab, er det hos Clod en nødvendig proces, der medfører mulighed for og evne til at få indflydelse på ens eget liv. At være voksen er at påtage sig ansvaret for sin egen tilværelse, herunder egen seksualitet og egen krop, og at opnå økonomisk selvstændighed. Det er en identitet, som man både som biologisk voksen og som opvoksende barn kan eller må påtage sig, ikke noget der er givet ved alder.

På  et  punkt  er  romanernes  opfattelse  af  barnet dog i overensstemmelse med romantikkens, og det er i beskrivelsen af barnets forbindelse til poesien. En gennemgående intertekstuel reference i bogen er B.S.  Ingemanns 'Lysets Engel gaaer med Glands', som  er Thildes  yndlingssalme.  I  sangen  beskrives en    modsætning  mellem 'Lysets  Engel'  og 'Nattens Skygger sorte', der flygter for den opgående sol. Denne modsætning bruges af forfatteren til at illustrere  Thildes  indre  kamp  mellem  destruktive kræfter, der får hende til at længes mod det tidligere tilsyneladende lettere liv med sprut og uden forpligtelser, og driften mod at opnå det hun allerhelst vil: at få et liv med musik. Musikken bliver en frisæt- tende og identitetsskabende kraft, der forbinder ikke kun barnet, men også mennesket generelt med en højere - men ikke nødvendigvis religiøs - verden. Også i forhold til musikken er det karakteristisk, at Clod kombinerer universer, der ofte holdes adskilt. De musikalske referencer er dels klassiske kanoniske værker og den romantiske arv i form af sange af Ingemann og Grundtvig, men i lige så høj grad refereres der til den musik, unge hører omkring årtusindskiftet - i  Thildes tilfælde især rock, og i hendes tidligere liv heavy metal. De to musikalske universer mødes, da Thilde danner et band og bl.a. optræder med en 'gendigtning' af 'Den lille Ole med Paraplyen'  (1873),  der  i Thildes  version  indledes  med ordene 'Den lille pusher med ecstasyen/han finder alle små børn i byen'. 13

I  Bente  Clods  trilogi  ser  man  således  træk,  der er i  overensstemmelse med, hvad nogle - jævnfør indledningen  til  denne  artikel  -  ville  kalde  traditionelle i forhold til børnelitteratur: Romanerne er kompositorisk og fortællermæssigt relativt enkle, de er realistiske, og der er hovedpersoner, som læseren kan forventes at identificere sig med. Men traditionelle forestillinger om barndom og dermed børnelitteratur  sættes  samtidig  over  for  forestillingernes negation, og dermed undgås en stereotyp bekræftelse af barndom og børnelitteraturen som entydige, veldefinerede  og  historisk  uforanderlige  instanser. Denne korte redegørelse for historiske og nutidige karakteristika ved udvalgte eksempler på børnelitteratur viser, at det er yderst vanskeligt at operere med forestillingen om børnelitteratur som et homogent felt med transhistoriske karakteristika. Derfor er forsøget på generelt at beskrive både nutidens og fortidens børnelitteratur, ud fra modsætninger som de før nævnte, dømt til at mislykkes. Både når nogle prøver at udskille børnelitteraturen fra anden litteratur fx ved at betegne den som en særlig enkel eller 'positiv'  litteratur,  og  når  andre  intenderer  at  inkludere den i det alment litterære felt ved at hævde børnelitteraturens udvikling frem mod større sproglig kompleksitet, er resultatet blot, at man normativt, reducerende og upræcist betegner et felt, der snarere er præget af den samtidige tilstedeværelse af yderst forskellige opfattelser af litteratur og barndom.

## Noter

1.  Maria  Nikolajeva: Children's  Literature  Comes  of  Age: Towards a New Aesthetics .   New Y ork: Garland Publishing, 1996, p. 207.
2.  Se Jan Maegaard: 'At give hensigtsvarende Underviisning i Musiken. Tanker omkring skolelovene af 1814'. I: Festskrift  Gunnar Heerup. Egtved: Musikhøjskolen Forlag, 1973, s. 5.

3.  Bunkeflod, H.C.: Forsøg til  Viser for Spindeskolerne (1783). Kbh.: Schultz, 1786, s. 11-14.

4.  Berggreen, A.P .: Sange til Skolebrug, udsatte for tre Stemmer .  Kbh.: C.A. Reitzel, 1834, s.p.

5.  Citeret  fra  B.S.  Ingemann: Høimesse-Psalmer til  Kirkeaarets Helligdage ,  2.  udg. Kbh.: C.A. Reitzel, 1843, s. 195
6.  Smst., s. 203.
7. Schiller, Friedrich: Über naive und sentimentalische Dichtung .  Stuttgart: Reclam, 2002, S. 26. Dansk oversættelse v. Carl Roos: Om naiv og sentimental digtning .   Kbh.: Wivels Forlag, 1952, s. 64.
8.  Molbech,  Christian: 'Halvhundrede  Fabler  for  Børn, tegnede og digtede (?) af Otto Specter' [anmeldelse]. I: Dansk Litteratur-Tidende for 1834 ,  nr.  14,  s.  210.
9.  Dreyer, Dreyer, Kirsten (red.): H.C. Andersens brevveksling med Lucie og B.S. Ingemann I-III .  Kbh.: Museum  Tusculanum, 1996, bd. 1, s.155.
10.  Smst., s.114.
11. Haller, Bent: Katamaranen. Kbh.: Borgen, 1976, s.108.
12.  Clod, Bente: Englekraft .  Kbh.: Høst &amp; Søn, 2000, s. 5.
13.  Clod,  Bente: Himmelfald .   Kbh.:  Høst  &amp;  søn,  2002,  s. 150.

## Litteratur

Andersen, Svend Aage: Rapport om Katamaranen .  Kongerslev: GMT, 1978.

Arnfred, Knud: 'Træk af skolesangens historie i 1. halvdel af det 19. århundrede'. I: Årbog for Dansk Skolehistorie , 1971, s. 54-75.

Berggreen, A.P .: Sange til Skolebrug, udsatte for tre Stemmer . Kbh.: C.A. Reitzel, 1834.

Bramsen, Jens Andreas: Sange for Ungdommen af begge Kiøn til  Brug  i  Kjøbsted-  og  Landsbyskoler .   Kbh.:  OpmuntringsSelskabets Forlag, 1815.

Bunkeflod, Hans Christian: Forsøg til  Viser for Spindeskolerne (1783). Kbh.: Schultz, 1786.

Christensen,  Nina: ''Barnesindet  ville  aldrig  forsvinde.' Omkring B.S. Ingemanns: Morgensange for Børn (1837). I: Digt og klogskab. Et udvalg af 1800-tallets børnelitteratur .  Kbh.: Høst &amp; Søn, 2003, s. 20-28.

Christensen, Nina: ''Mere for de Store end for de Smaa'? Om H.C. Andersen, B.S. Ingemann og børnelitteraturen omkring 1835'. I: Det er ganske vist! Lærerens bog om H.C. Andersen .   Kbh.:  Roskilde  Universitetsforlag/Center  for Børnelitteratur, 2004, s. 63-70.

Christensen,  Nina: Barnesjælen.  Børnelitteraturen  og  det  romantiske barn .  Kbh.: Høst &amp; Søn, 2005.

Dansk  litteraturs  kanon .   Kbh.:  Undervisningsministeriet, 2004.

Clod, Bente: Englekraft (2000). Kbh.: Høst &amp; Søn, 2003.

Clod, Bente: I vilden sky .  Kbh.: Høst &amp; Søn, 2001.

Clod, Bente: Himmelfald .  Kbh.: Høst &amp; Søn, 2002.

Dreyer, Kirsten (red.): H.C. Andersens brevveksling med Lucie og B.S. Ingemann I-III .   Kbh.: Museum Tusculanum, 19961998.

Ewers, Hans-Heino: 'Kinderliteratur als Medium der Entdeckung  von  Kindheit'.  I:  Imbke  Behnken  und  Jürgen Zinecker (Hrsg.): Kinder. Kindheit. Lebensgeschichte. SeelszeVelber: Kallmeyer, 2001.

Haller, Bent: Katamaranen .  Kbh.: Borgen, 1976.

Hjort,  Viktor Kristian: Sange for unge Piger især med Hensyn til offentlige Arbejdsskoler .  Kbh.: S. Poulsen, 1799.

Hossy, Karen Stougaard: Det kjøbenhavnske Asylselskabs første år .  Kbh.: Det kjøbenhavnske og Nørrebros Asylselskab, 1985.

Hossy, Karen Stougård:  'Morgensange til asylerne'. I: Højskolebladet ,  nr.  40,  1986, s. 629-34.

Ingemann, B.S. : Høimesse-Psalmer til Kirkeaarets Helligdage , 2. udg. Kbh.: C.A. Reitzel, 1843.

Ingemann, Bernhard Severin: Levnetsbog I-II og Tilbageblik paa mit Liv og min Forfatter-Periode fra 1811 til 1837 .   Kbh.:  Det danske Sprog- og Litteraturselskab/C.A. Reitzel, 1998.

Kofoed, Niels: H.C. Andersen og B.S. Ingemann. Et livsvarigt venskab .  Kbh.: C.A. Reitzel, 1992.

Molbech, Christian: 'Halvhundrede Fabler for Børn, tegnede og digtede (?) af Otto Specter' [anmeldelse]. I: Dansk Litteratur-Tidende for 1834 ,  nr.  14,  s.  209-219.

Nikolajeva, Maria: Children's Literature Comes of  Age.  T oward a New Aesthetics .  New  Y ork: Garland Publishing, 1996.

Reynolds, Kimberley: 'Synsvinkler på barndommen. Børnelitteraturforskningens betydning for konstruktionen af forskellige versioner af barndommen'. I: Nedslag i børnelitteraturforskningen  4 ,   Kbh.:  Roskilde  Universitetsforlag  og Center for Børnelitteratur, 2003, s. 85-102.

Schiller, Friedrich: Über naive und sentimentalische Dichtung (1795-96). Stuttgart: Reclam, 2002. Dansk oversættelse v. Carl Roos: Om naiv og sentimental digtning .   Kbh.: Wivels Forlag, 1952.