Frankfurteren: Efterfølgelse af Krist. Oversat af Johnny F. Lindholm og Sebastian Møller Bak (Svælg, 2020)
Forfattere: Asger Chr. Højlund
Tidsskrift: dttk (03-11-2020)

## FRANKFURTEREN: EFTERFØLGELSE AF KRIST OVERSAT AF JOHNNY F. LINDHOLM OG SEBASTIAN MØLLER BAK SVÆLG, 2020 188 SIDER

## Anmeldt af Asger Chr. Højlund

Det er en bemærkelsesværdig bog, vi her har fået på dansk. Det er oversættelsen af det  skrift,  som  blev  kendt  under  navnet Theologia Deutsch ,  og  som Luther udgav, først  i  en  ufuldstændig  form  i  1516  og så i den fulde udgave i 1518. Det er ikke skrevet af Luther, men er et skrift, Luther stødte på og blev så begejstret for, at han ønskede at udgive det. Som han skriver i sit forord til udgivelsen i 1518: »Og for at rose mig af mine gamle enfoldigheder, så er jeg ikke - ved siden af Bibelen og Skt. Augustin  -  stødt  på  en  eneste  bog,  fra hvilken jeg har lært mere om, hvad Gud, Kristus, mennesket og alle ting er« (s. 23). Skriftet fandt siden stor udbredelse, især i  protestantiske sammenhænge, og vi fik den første danske oversættelse allerede i 1631 (jf. den fine redegørelse for skriftets tilblivelse  og  senere  skæbne  s.  177-186). Alligevel er det ikke et skrift, det har været let at få fat i - det findes således ikke i Weimarudgaven af Luthers skrifter. Men nu har vi altså fået det på moderne dansk, ganske vist på basis af en kritisk udgave af  en  mere oprindelig tekst end Luthers, men med meget få afvigelser i forhold til Luthers tekst (de vigtigste af dem anført i oversættelsens noter). Det er der al grund til at kippe med flaget for!

Skriftet  er  altså  ikke  skrevet  af  Luther.  Der  har  været  gættet  på  Johannes Tauler (ca 1300-1361) som forfatter. Men da  skriftet  omtaler  ham  i  tredje  person, er  forskningen  endt  med  at  kalde  den anonyme forfatter  for  frankfurteren  (på baggrund af skriftets omtale af ham som »præst og forstander i Den Tyske Ordens hus i Frankfurt«, s. 29) og lægge affattelsestidspunktet til slutningen af 1300-tallet.

Skriftet hører i udpræget grad til den genre, man kalder mystik. Luthers forhold til  mystikken  har  været  et  omdiskuteret tema de seneste godt hundrede år. Igennem store dele af det 20. århundrede har det været almindeligt at betone afstanden mellem Luther og mystikken. Mystikken repræsenterede den munkefromhed med fokus på menneskets opadstigen til Gud, som Luther brød med. Luthers fascination af  skriftet  er  mest  at  forstå  som  en  kort- varig parentes i hans teologiske udvikling (således  f.eks.  de  fremtrædende  danske lutherforskere Regin Prenter og Leif Grane). Men inden for de seneste 15-20 år er der  vokset  en  forskningstradition  frem med  nogle  af  Tysklands  ledende  lutherforskere, Volker Leppin og Bernd Hamm, i  spidsen,  som  tværtimod  betoner  sammenhængen  mellem  Luther  og  mystikken.  At  det  er  med  udgivelsen  af  netop dette skrift, Luther begynder sin udgivelsesvirksomhed, siger ikke bare noget om Luther i disse tidlige år, men om Luthers teologi generelt.

Selve skriftet er kort (118 sider i denne oversættelse).  Det  er  delt  op  i  53  kapitler,  de  fleste  på  godt  en  side,  med  fokus på  ét  tema,  som  forfatteren  pædagogisk præsenterer en oversigt over i begyndelsen  af  skriftet.  Det  er  en  form,  der  inviterer  til  den  form  for  læsning,  skriftet lægger  op  til:  den  meditative  eftertanke og  selvransagelse.  (Lidt  af  den  samme punktvise  fremstillingsform  finder  vi  i Luthers tidlige sermoner).

Noget af det, der slår en, er den stærkt nyplatonske  tone,  man  møder  lige  fra skriftets  start.  Skriftet  begynder  med  at præsentere  Gud  som  »Det  Ene«  og  som den  »essens«,  alle  ting  grunder  i  og  har deres  liv  fra.  Der  er  derfor  en  uløselig sammenhæng mellem Gud og det skabte (nyplatonsk tankegang har et langt mere positivt  forhold  til  det  skabte,  end  mange  forestiller  sig).  Men  samtidig  er  der et svælg. I og med, at det skabte er stykvist, er det grundlæggende og principielt ude af stand til at forstå eller sige noget om Det Ene eller Gud. Når frankfurteren indimellem omtaler Gud som Fader, und- skylder han sig nærmest. Det er og bliver kun menneskelige billeder på noget, som i  grunden  er  ubegribeligt.  Skriftet  er  på den måde en meget tydelig repræsentant for  den  apofatiske  tradition  i  filosofi  og teologi, som Knut Alfsvåg har beskæftiget sig  så  intenst  med  de  seneste  år,  og  som han også ser Luther som en repræsentant for.

Men  selv  om  vi  mennesker  ikke  kan begribe Guds væsen, er vi ikke desto mindre skabt til  at  lade  vores  liv  være  båret af  relationen  til  det.  Det  vil  sige  til  ikke at finde vores livsopfyldelse i det stykvise og skabte, men midt i vores liv i det skabte at være båret af Det Ene, af Gud. Men det er lige præcis det, vi ikke er i stand til efter  syndefaldet.  Syndefaldet  er  efter  sit inderste væsen, at vi er kommet væk fra Det Ene. Når frankfurteren skal beskrive menneskets synd, beskriver han den som dets »jeghed« og dets »selvhed«, eller som »dette  overgreb,  hans  jeg,  hans  mig  og hans mit« (39). Det vil sige, at mennesket gør sig selv til omdrejningspunkt for sit liv og til det, som det henter sin livsopfyldelse i, frem for i Gud. At det dermed bliver bundet til at lade sit liv bestemme af det stykvise. Frankfurteren har en umådelig stærk betoning af, hvor dybt dette sidder i os mennesker. Luther har her uden tvivl kunnet finde en stærk forbundsfælle i sin forståelse af synden og af, at den er noget, vi  bliver  ved  med  at  slås  med,  lige  til  vi dør.

Men  formålet  med  skriftet  er  ikke desto mindre at føre os mennesker tilbage til det sande forhold til Gud. Det sker med omdrejningspunkt i Kristus. Og der tales stærkt om, at det kun kan ske i form af  soning.  En  soning,  som  vi  mennesker ikke på nogen måde selv er i stand til at udvirke, men som alene Gud kan udvirke. Men som vel at mærke må finde sted i og gennem  et  menneske,  hvorfor  Gud  må blive menneske (kap. 3). Det er ikke svært at høre Anselm bag den slags formuleringer. Men det er vel at mærke ikke Kristus, eller  Kristus  i  eksklusiv  forstand,  frankfurteren taler om, men om os mennesker. Den soning, som handler om, at Gud bliver  menneske  (frankfurteren  tænker  tydeligvis teocentrisk), må ske i os. Og det sker  derved,  at  alt  det,  der  hedder  »jeg« og »mit«, alt det, der »modstræber Gud og hindrer  hans  værk«  skaffes  til  side.  »[S) kete det ikke i mig, da ville mit syndefald og mit frafald aldrig blive sonet« (41).

Det er denne proces, det meste af skriftet udfolder og vil være redskab for. Målet for processen er, at vi gennemsyres af den samme enhed af Gud og menneske, som Kristus var, og som et sted af frankfurteren beskrives som de to øjne eller det dobbelte  blik,  Kristus  hele  tiden  lever  med, det  ene  rettet  mod  Gud  og  fuldt  tilstede i  det,  gennemsyret af den fred og frihed i  forhold til verden og dens omskiftelser, der kendetegner Gud i hans ophøjede væsen,  og  det  andet  rettet  mod  verden  og fuldt til stede i det, med den smerte, der er forbundet med det.

En hel del af skriftet består i en afsløring  af  det  bedrag,  alt  for  mange  hilder sig  i,  når  de  mener,  at  de  er  nået  langt  i dette  -  frankfurteren  har  et  skarpt  blik for  enhver form for selvtilfredshed, ikke mindst  når  den  skjuler  sig  i  fromme  gevandter.  Og  det  middel,  skriftet  igen  og igen trækker frem, når det handler om at hindre dette selvbedrag og nå frem til det sande forhold til Det Ene, er det, frankfurteren omtaler som Kristi liv - ikke Kristus i hans ophøjethed, men den jordiske Jesus og  hans  liv  i  fattigdom  og  selvfornægtelse, lige til den sidste overgivelse til døden. Det er denne rolle, Kristus hele tiden spiller, rollen som forbilledet eller måske bedre: urbilledet, mens Kristus som stedfortræderen er mærkeligt fraværende.

Det er som sagt ikke svært at se, at Luther kunne finde støtte til sin forståelse af synden i dette. Og det er heller ikke svært at se, at Luther her kunne finde trøst i de stærke anfægtelser, som hans ellers gode og  evangeliske  sjælesørger  Staupitz  ikke rigtig var i stand til at hjælpe ham i. Men det  er  bestemt  heller  ikke  svært  at  se, hvorfor folk som Prenter og Grane havde svært ved at forbinde dette med Luthers opdagelse  af  Kristus  som  Guds  gave  til syndere. Hvordan kunne en Luther, som i den grad betonede forholdet til Gud som ufortjent gave og som noget, vi har del i i troen, sætte dette skrift så højt, ikke bare i 1518, men vedblivende (jf. genudgivelse af skriftet i 20'erne og Luthers vedblivende  lovprisning  af  Tauler)?  Udfordringen med at forstå Luthers forhold til mystikken er ikke blevet mindre med denne let tilgængelige  adgang  til  den  mystik,  Luther var fortrolig med.

Desværre kommer Karin Wolgasts indledning (s. 7-16) ikke i nærheden af en forståelse af skriftets indhold. Hensigten med at lade hende, med baggrund i litteratur- og kulturforskning, skrive den, kan meget vel være at brede interessen for dette skrift ud til andre end teologer og meget bevidste kristne. Og det kan bestemt give  god  mening.  Og  skriftet  bliver  da også sat i forhold til den moderne verdens jag og opsplittethed. Men forståelsen for skriftets  åndshistoriske baggrund og åndelige indhold er yderst overfladisk. Når dertil kommer, at indledningen er skrevet i et tungt og overdrevet akademisk sprog, er den allermest med til at skabe afstand.

En hel del bedre er teologen og præsten Jørgens Sejergaards omfattende redegørelse  for  skriftets  teologiske  baggrund  og  forhold  til  Luthers  teologi  (s. 149-176). Jørgen Sejergaard har gennem flere  år  beskæftiget  sig  med  Luthers  anden  salmeforelæsning  fra  1519-21,  som repræsenterer noget af det tætteste, man kommer på det, man kunne kalde mystisk litteratur hos Luther. En stor del af hans redegørelse  består  i  en  præsentation  og minutiøs  dokumentation  af  frankfurterens behandling af temaer som Gud, Det Ene, synd, død og djævel, jeg'et og skabningen,  Kristus  osv.,  sammenholdt  med Luthers opfattelse af disse temaer. Det er meget nyttigt, ikke mindst efter egen læsning af skriftet. Men nogen dybere forstå- else af, hvad der gjorde Luther så glad for skriftet, hvordan det eventuelt påvirkede Luthers egen teologi, og hvor hans teologi alligevel repræsenterede noget nyt, får vi ikke rigtig. Men det er så også den slags spørgsmål, den seneste tyske Lutherforskning er i gang med at diskutere.

Og endelig er der selve oversættelsen. Indledningens irriterende akademiske sprog  og  oversætternes  baggrund  i  studier  af  gamle  bøger  (Johnny  Lingren  er ekspert i gamle islandske skrifter og Sebastian  Møller  Bak  i  gammeltysk  grammatik) og betoning af en historisk korrekt oversættelse  kunne  give  bange  anelser om  en  oversættelse  uden  saft  og  kraft. Men den frygt blev heldigvis hurtigt manet i jorden. Det er en rigtig fin oversættelse, præcis og samtidig læselig, med stor forståelse  for  indhold  og  med  et  rigtig godt noteapparat (sml. også den fine redegørelse for skriftets baggrund og historie s.  177-186).  Vi  er  hermed  i  besiddelse  af en fornem tilgang til dette spændende og ikke bare fagligt, men også kristeligt udfordrende skrift. Tak for det!