Forskel og lighed
Forfattere: Svend Erik Larsen
Tidsskrift: kok (1992-10-16)

## K&amp;K-ANMELDELSER

mat. Det er en bog man kan læse ud  i et stræk -med udbytte; samtidigt kan man fordybe sig i de enkelte kapitler, analyser og emner. Hertil er man godt hjulpet af det eksemplariske register, der ikke kun henviser p%  det enkelte emne, men ogsa oplyser om andre relevante opslag. Jeg skal  saledes ikke tove med  at anbefale Bent Fausings Karliglied uden ord. Som en stor poet engang sagde: »The rest is silence.~

## Svend Erik Lursen

## Forskel og lighed

Frans Gregersen: Sociolingvistikkens (u)mulighed: Videnskabshistoriske  siudier i  Ferdinand  de  Saussures  og  Louis Hjelmslevs strukturalistiske  sprogteorier. 1-11. Kobenhavn 1991 (Tiderne Skifter), (disputats), iv pp. + 364 pp. + 314 PP.

Michael Rasmussen: Hjelmslevs sprogteori. Glossematikken i videnskabshistorisk, videnskabsteoretisk og erkendelsesteoretisk perspektiv. Odense 1992 (Odense Universitetsforlag) (disputats), XV pp. + 533 pp.

## Struktur af oppositioner

Mon strukturalismen i og uden for lingvistikken kan være s%  stendØd som nogle siger, når den skal graves op og kules ned igen i ikke mindre end to omfattende disputatser?  Ikke blot strukturalismens grundlæggende  ideer  i  almindelighed, men  dens  mest  navnkundige  danske profet, Louis Hjelmslev, ægger stadig s$ meget til modsigelse og modvillig anerkendelse, at hans værk må tages op til fornyet vurdering. Den lever som monument,  anfægtelse,  sten  i  skoen  i  sin kompromislØse halstarrighed. Strukturdannende oppositionelt element.

Selve disputatsernes  eksistens, savel som  dette  indlæg,  illustrerer  dermed, næsten mere  end deres indhold og Hjelmslevs teori, at der er noget om den strukturalistiske snak: Den menneskelige virkelighed er bygget op af objekter med betydning,  og de er at forstil som strukturer af oppositioner, dvs. samtidi-

## K&amp;K-ANMELDELSER

ge forskelle og ligheder, med  det naturlige sprog som en allestedsnærværende formende faktor.

gang, og ikke sidste gang, at hentyde til dette nummers tema.

For det forsle er denne anmeldelse  ikke en rigtig anmeldelse, men en struktur af oppositioner: Min opposition ex auditorio ved Frans Gregersens forsvar den 14. juni  199  1 og min  opposition ex officio ved Michael Rasmussens forsvar den 14. maj 1992 er her reduceret til sine distinktive træk. En bredere oversigt kan man fa i de to bogers resumeer.

For det andet udgor de to disputatser under C t   selv en struktur af ligheder og forskelle. De udviser en lighed i substans ved at have glossematikken som emne og ved at komme ud i alle dens kroge. Der er ikke den nullermand i  skrifternes og arkivskabenes fjerneste kroge soin ikke er blevet  fejet op.  Herefter  kan  der på dette punkt kun  være noget at gore for folk med tvangsbestemt rengoringsvanvid.  For  nu  at  gore  mig  til  en  del  af

K&amp;K's tema i dette nummer.

Men de har også et fælleskab i deres grundopfattelse af  glossematikken: Den er ikke længere aktuel, men er alligevel ikke til al give slip på. Derfor de mange sider om en strukturalisme og en glossematik  ingen  af  forfatterne  tror  på  (cf. Gregersen, II, p. 244; Rasmussen,  p. xiii). Den er som en fedtplet på tojet: Boffen er forlængst fortæret og ford@jet, men pletten er ikke til at komme af med og minder stadig om  festmåltidet. De er mere optaget af  at slå teorien  ihjel end at g% ombord i noget nyt. Det nye bliver stående som lapidariske og delvis uigennemskuelige programpunkter  for en anden videnskabelig praksis af pragmatisk tilsnit. De foretager imaginære håndvaskninger,  som  Lady  Macbeth,  men  det ligeså imaginære blod  bliver  siddende med  traumets  styrke. For nu  endnu  en Så vidt lighederne. Forskellene er dog, som det sig hor og bor i strukturalismen, de vigtigste. Gregersen har fingrene  dybt ned i substansen:  Glossematikkens historie,  Lingvistkredsens  historie næsten time for time, dens medlemmers psykologi og formodede motiver. Derimod er Rasmussen  travlt optaget af  at håndknytte  formernes netværk: Hjelmslevs faglige biografi er der, men mest er der en analyse af  grundbegrebernes videnskabsteoretiske fundament og perspektiv. Det er den konstitutive forskel mellem bogerne.

Men derudover er deres fremstilling markant  forskellig.  Gregersen  skriver næsten demonstrativt friskfyragtigt mundret, dog iblandet lange og fremmedsprogede citater der sætter sig på tværs som store hold-kæft bolcher. Rasmussen skriver  kompakt,  nogle  gange unodigt knudret,  nzsten  gordisk,  andre  gange aforistisk  præcist.  Han  giver  ikke  ved dorene,  mens Gregersen dårligt  kan ventc til  folk ringer på af  sig selv. l  det folgende kommenterer jeg, helt i overensstemmelse med gængs sirukturalistisk kabbalistik, tre aspekter af hver bog. En selektion  og kombination  af  træk jeg  finder kritisable.  Der kommer også pzne ting undervejs -kortfattet, men velment.

## Glossematikken som forl0b

## l .   Frans' historie

Man  skulle tro at Frans Gregersen vidste at hans bog skulle omtales i dette nummer af K&amp;K. Der er både litteratur og psykologi på spil hos ham. Det synes jeg  normalt er godt nok. Men ikke her, hvor det styrende princip for Gregersen er en psykologiserende  biografisme forklzdt som videnssociologi. Vi  får por-

## K&amp;K-ANMELDELSER

trætter af Lingvistkredsens hovedpersoner, og i dem indfortolkes på baggrund af breve og andre aktstykker forskellige motiver, der bruges som årsagsforklaringer  på  teoriens  udvikling  og virkningshistorie.  Litteraturvidenskaben har givet i  hvert  fald  mig  en  livslangt virkende vaccine mod biografisme. Metoden  fØrer  til  nogle  afgorende begrænsninger.

linguistique  gkn6rale er  af  Saussurekustodeme fastslaet som et sammensurium og burde ikke virke, men det gØr den. Stidanne fænomener synes jeg  er mest interessante. Næstmest interessant er det at fa tekster til at virke ved nyfortolkning, der selektivt  peger mere p2 deres fremadrettede  muligheder end  p2 deres fremkomst og på at de, som glossematikken, ikke virker mere.

FØrst i argumentationsformen. Gregersen erklærer (II, p. 268) en nydelse ved de lange årsagskæder og den forklaringsform  de kalder på: Hvis  X  ikke havde været dér,  så  var Y aldrig sket. En forklaringform  han  vil  kombinere  med  en universalistisk  tilgang,  en  intensional totalitetshypotese  om  det  undersogte fænomens grundtræk.

Men når nu argumenterne hen gennem bogen i påfaldende grad fremfØres ad hominem, så vikles det hele ind i gisninger om intentioner, bevidste  overlæg, ubevidste motiver, karaktertypologi  o.l. En argumentationskæde med sådanne led er hverken kausal eller universalistisk og er derfor kun tilstede som en praksis uden eksplicit tilkendegivelse af gyldighed og rækkevidde. Bogens mylder af arkivalier bliver derfor mest en dokumentation  af at  begivenheder  har  fundet  sted,  men giver  ingen  forklaringer,  kun  pseudoårsager.

Denne type argumentation bor ses som en del af en mere kringlet og omfattende hermeneutik, som ikke er diskuteret og som i Bvrigt næppe ville sige en pind om Hjelmslevs  teori eller dens  oprindelse, men  som heller  ikke kan  reduceres til Gregersens lomme-psykologiseren. Med denne reduktion går man glip af hyppigt forekommende fænomener af typen: Da X er tilfældet, bor  Y ikke kunne ske -men det gØr Y. Fx: Saussures Cours de En anden begrænsning som personfikseringen medforer, er en vilkårlig og uhensigtmæssig virkelighedsafgr~nsning. H.C.  Andersen  satte den  ved  præstens have. Gregersen sætter den ved Lingvistkredsens  arkiv, eller i  det mindste  dCr hvor den formentligt årsagsforklarende dokumentation er at hente. Nar der ikke er breve fra Ulldal, kan der ikke menes s3 meget om hans rolle.

Gregersen  peger  fx  p2  Hjelmslevs kommunikationsfrustration  og henter en primær  årsagsforklaring i Viggo BrØndals gØren  og  laden,  og  omtaler  ogsa uden nærmere forklaring at Paul Diderichsen blev mere nationalt end teoretisk interesseret. Men verdenskrigens  betydning, indtrykket af den totalitære trussel i 30'erne mod den gryende internationale videnskabelige  debat,  modtagelsen  af flygtende kolleger fra Øst, underretning om sprængte forskningsmiljfler,  alt det er udeladt. Og som forklaringskategorier er disse forhold jo  sandt nok hverken kausale, universalistiske eller psykologiske. Men generende reelle. Arkivdokumentationen sætter en grænse der er snærende snæver, når  bogens  sigte er at  arbejde

videnssociologisk.

En  tredje  begrænsning  ligger i selve fremstillingsformen, selv om den ellers er aben nok. Biografier er  jo gode historier, og Gregersen er god til at fortælle historier, rigtig god. Han har været underhol-

## K&amp;K-ANMELDELSER

dende pil b0rnenes sengekant. Og når der er mange knirkende arkivudskrifter, skal den sammenbindende tekst kore i h0jes-

te gear. Og det g0r den si.

At fortælle historier med eksemplariske, typologiserede hovedpersoner er en veletableret  narrativ genre med tilspidsninger, hojdepunkter, kriser og fald og muntre sproglige indfald. Men retorikken skyld (I, p.  18), er formuleringen at »det kan lade sig g@re« at vise dette eller hint. Javel, men det kan ogsa lade sig g0re at hoppe  baglæns  pil  C t   ben  til  dflgneren efter  mælk  med  alvorlige  f0lger  for familiens kalktilskud. En  sadan  formulering fjerner det præcise metodekrav og biddet i en tese, der g0r den provokerende og værd at modbevise.

forveksles let med et argument.

Tag nu historien om stakkels Louis der skulle have sit gennembrud pi lingvistkongressen i Rom i 1933. Men forholdet til Br0ndal »prægede LHs produktion pi den made at han ikke fik den artikel ud som skulle have givet ham et internationalt  gennembrud  pil  Rom-kongressen« (II,  p. 100).  Men hvornår har en optræden p&amp;  en kongres  med et teknisk foredrag givet et internationalt gennembrud, m%ske  bortset  fra  Prager-skolens  teser  i 1928? Da slet ikke den artikel om korrelationer der er tale om, og som Hjelmslev aldrig selv udgav da han kom i den position at han kunne g0re som han ville (cf. Essuis II, Kbhvn. 1973). Og da Hjelmslev præsenterer sin »store satsning« (II, p.  250)  ved  kongressen  i Kobenhavn  i 1936, glemmer Gregersen, skØnt chancen nu ellers er der, helt vilkårligt at vurdere omfanget af gennembrud og ser kun pil selve foredraget om morfemer, glossematikken  i  kimform.  I  en ad  hoc indsat dramatisk-narrativ  fiktion fratages Hjelmslev et gennembrud der aldrig er argumenteret  for, og som en kongres, som videnssociologisk fænomen, yderst sjældent er ramme om. Og meget naturligt heller ikke var det i 1936.

Eller  tag  et  stilistisk eksempel.  Den muntre gangart kan g@re @emstilling  og argument  uforpligtende  p&amp; afgflrende steder.  Når  bogens  teser  fyres  af,  lidt modvilligt og alene for disputatsgenrens

## 2. Ferdinands historie

En  stor  del  af  Gregersens  afhandling drejer sig om Saussure. P i   omslaget står der ligefrem at  »Som det fflrste værk pi dansk indeholder Sociolingvistikkens (u)mulighed en  kritisk gennemgang  af nyere  Saussure-forskning«.  Dansk  og dansk, siger man til sig selv. 113 af pladsen er optaget af citater p&amp;  engelsk, tysk og fransk. Kritisk og kritisk, siger man til sig  selv. Det er en  solid gengivelse  af hvad Saussure-forskningen, og ikke forfatteren selv (I, pp. 2, 16), har vist.

Men med bogens bærende id6 in mente -sirukturalismen umuliggflr den sociolingvistik  som er nodvendig -kunne det have været mere spændende, og kritisk, at vriste en pragmatisk dimension ud af Saussure  og  Saussure-traditionen  (fra Charles Bally  til  Oswald  Ducrot,  med afstikkere til  Eugenio Coseriu og Luis Prieto). Ellers risikerer Saussure blot at blive negativt afsæt for fremhævelse af egen fortræffelighed.

Lad mig blot fremhæve distinktionen mellem  subjektiv  og  objektiv  analyse, som Frans Gregersen korrekt refererer til, men ikke arbejder videre med. Saussure hævder at den objektive analyse i lingvistikken forudsætter den subjektive, dvs. sprogbrugerens  segmentering af en ytring der  g0r  den  forståelig  som  sprog  og dermed  aktualiserer  en  kontekst.  Det giver  perspektiv  til  Ballys  analyse  af

## K&amp;  K-ANMELDELSER

tegnet  som faktum, dvs.  irsagsbestemt ting, og akt, dvs. intentional sproghandling  (Bally,  ~Qu'est-ce qu'un signe?« optr. i R. Gode1 (ed.), A  Geneva School Reader in Linguistics, 1969) og dermed ikke kun som kobling mellem signifiant og signifié,  men snarere som indsat i to af Saussures dobbeltheder: abstrakt vs konkret, entitet ('entitk') vs enhed ('unité').

I den subjektive analyse moder vi det Saussure  kalder konkrete  enheder, de manifesterede kæder af adskillelige tegn. Tegnet som en oplevet eller perciperet helhed, eller syntese af udtryk med indhold  og  indhold  med  udtryk,  kalder Saussure en konkret entitet, hvis sider -signifiant og signifik -er abstrakte enheder, fremkommet ved analyse. Teoretisk satte grammatiske kategorier  som ordklasser, præsens 0.1. er abstrakte entiteter.

Oswald  Ducrot  betoner  muligheden for,  som hos Bally, at fastholde  tegnet som sproghandling og materielt faktum, og at tolke den glossematiske kommutation som  konfliktbestemt dialog og kommunikation,  som autonome omr5ders sammensted (Ducrot, »Charles Bally et la pragmatique«, CFS 40, 1986, og »La commutation en gloss6matique  et en phonologie«, Word 23, 1967).

Disse træk ændrer næppe sociolingvistikken eller pragmatikken,  men viser at der ved siden af den mur- og nagelfaste Saussure-filologi ligger nogle nyfortolkningsmuligheder  af strukturalismen, hvoraf jeg  her  har nævnt én  mulighed, men  som bogen  i  begejstring  over  at gengive den nyere Saussure-forsknings resultater  ikke  tager  fat  p%,  skont  den skælvende pragmatiske undergrund hos Saussure netop ville være relevant i lyset af disputatsens sociolingvistiske credo.

## 3. Louis'  historie

At jeg ikke har det helt godt med Gregersens argumentationsform,  betyder ikke at jeg  kan  pege  p5  oversete  emner  eller tekster  fra  Hjelmslevs  værk.  Omslaget har ret: Bogen er »en dybtggende analyse af Louis Hjelmslevs samlede produktion«. Ganske vist forudsættes Omkring sprogteoriens grundlaggelse (1  943) bekendt og f&amp; ikke en samlet behandling. Det lyder rimeligt  nok,  selv om der jo ikke  er nogen  garanti  for enighed  om hvad der er bekendt. Det posthume Résumi of a theory of language (1975) kan næppe forudsættes bekendt. Alligevel f&amp; det heller ingen selvstændig behandling. Ogsg det er simænd rimeligt nok: Gregersens biografiske indfaldsvinkel har det svært med det posthume, og hans drengebogsstil  vil  næsten  gore det umuligt  at behandle dette formalistiske monstrum.

Men i forlængelse af bemærkningerne om Saussure kan vi ogsi hos Hjelmslev se nogle pragmatiske randbemærkninger, som i bogens perspektiv ville være mere interessante end overvejelser over hvad Brondal,  Hamrnerich  og  Diderichsen monstro har tænkt,  ment og villet med deres  karriere  og  i  offentlig  og  privat fagpolitisk hindgemæng.

I Omkring sprogteoriens grundlaggelse (Kbhvn.: Akad. Forl.  1966, p. 430 skelner Hjelmslev  mellem  tegnet som  helhed -en  konkret  entitet  hos Saussure -der  er  knyttet  til  sprogets eksterne  funktioner, og  tegnet  som en kombination af figurer -abstrakte enheder hos Saussure -der har med sproget som formal struktur at gore. Uformidlet s61  de 1 0   over for hinanden i modsztning til hvad der er tilfældet hos Saussure som skitseret ovenfor.

Men  Hjelmslev  må  alligevel  g i  til

## K&amp; K-ANMELDELSER

Canossa. Ikke kun  i artiklen fra Word, »La  stratification  du  langage«  (1954) med en fortvivlet  samtidig griben efter og afvisning  af  en  indholdsanalyse.  Men ogsi i det sene og korte arbejde til Arthur Jensen, &amp;orne  reflexions on practice and theory in structural semantics~ (Language  and  Sociery. Kbhvn.:  Berl.  Forl. 1961).  Her  nævner  Hjelmslev nogle simple ~behavior situations* og definerer dem sprogligt med pronominer h la I am here, you  are there. Hermed griber han tilbage til forfatterskabets begyndelse  i Principes  de  grammaire  générale (Kbhvn.:  Kgl. Da. Vidsk. Selsk. 1928), hvor han hævder at hele teoribygningen afhænger af en 10sning p i   pronorninemes problem (ib.: 33  l), og at den l0sning er knyttet til noget der ligner disse »behavior situations~ (ib.: 337).

den  unge  Hjelmslev  for  blufærdigt  at henvise til at der altid ligger f0lelse bag tankens værk, og at videnskabsmanden taler  stille om  sin  forskning,  »som en elsker om sin kærlighed*.  Bogen bringer ogsi Hjelmslevs analyse  af  sætningen en analyse der kaldes den »kropslighed, som verbalka-

'amor  unicit' (p. 264) -rakteristikken  slynger sig igennem*.

Men disse spredte glimt, som Gregersen ikke  ser, kaster ogsi et lys p i  den strukturalistiske tradition fra Bally og fra Benveniste og Pragerne. Her pr0ver bl.a. Karl Buhler i en bearbejdning af Saussure at bygge en aksiomatik op, der har et pragmatisk konciperet tegnbegreb i centrum.  Et direkte  nedslag  i den  fortrængte  pragmatik inden for  glossematikken,  kunne  have  peget  p i  andre vækstlag i den strukturalistiske tradition end dem Gregersen slår ned p i  og lettere kan g0re op med. Rasmussens disputats giver anledning til at præcisere denne reference yderligere.

Glossematikken  som teoretisk system

## 1. Aktuel  og overstået

Også Michael Rasmussen synes forudbestemt til  at blive  præsenteret inden  for rammerne af dette nummer. Der er et par overraskende næsten lyrisk-erotiske indslag. Rasmussen citerer således (p. 7)

Men udover den erotiske mumlen om den elskede genstand er der nogle markante paradokser, der sætter s i   vel glossematikken som genstand som glossematikkens genstand i en så udsat position at de næsten kalder p i  en psykoanalytisk inspireret symptomallæsning. 1 forordet kaldes glossematikken »et videnskabshistorisk overstået kapitel« (p. xiii), og dog har vi ogsi at g0re med »en teoridannelse af blivende værdi« (p. 58). Ahandlingens sidste paragraf hævder at »Glossematikken har i empiriprincippet nedlagt modsigelsesfriheden over udt0mmelsen, men  dens  selvmodsigelse  har  vi  ikke kunnet spore« (p. 463). Ikke desto mindre pistår en tese (p. 62) at »en modstrid ibenbares mellem teoriens formelle definitioner og dens implicitte sprogfilosoti«.

Historisk  er  teorien  overstået  og  af blivende  værdi;  teoretisk  er  den  ikke selvmodsigende, men modstridende! Det fremgir  af  slutparagraffen  at  omdrejningspunktet for denne paradoksale historiske og teoretiske bevægelse, er at teorien ikke er selvmodsigende, fordi den selv har modsigelsesfriheden  som overordnet gyldighedskriterium. Den indretter sig efter sit grundlag, tager  det med der  fungerer på  det  grundlag  og  ikke mere. Den er derfor ikke overstået silænge den snakker med  sig  selv. Et mere skeptisk gemyt m i   mene at her har vi et skud i egen fod. Eller ogsi må der eksi-

## K&amp;K-ANMELDELSER

stere en  veldefineret  niveauadskillelse, saledes at modsigelse p5 ét  niveau ikke nfldvendigvis er det p5 et andet, overståethed p5 ét  niveau ikke trækker et andet

med sig.

Bogen foreslår selv niveauer: »Episternologi er  enhver  intellektuel aktivitet, der opstiller en teori, danner en slutning,  tjekker  en  overensstemmelse med  et grundlag. [...l Gnoseologisk er enhver  intellektuel  aktivitet,  der  [...l producerer en erkendelse, uden at fundamentet  eksplicit  er givet.  [...l  Endelig anvender vi erkendelsesteoretisk, saledes som det er filosofisk usus p5 dansk, om forbindelsen mellem tænkning og virkelighed.  Erkendelsesteori  glider  over  i metafysik,  epistemologi  over  i  videnskabsteori, logik og matematik, og gnoseologi over i antropologi, psykologi og fænomenologi -og alle tre glider over i hinanden«  (p.  7).  Det  m5  g0re  ondt  i numsen sadan at glide ned ad trappetrinene.

Ret beset er der to glideture: For det fflrste ser vi én  glidetur p5 hvert af de tre niveauer hvor vi kurer fra erkendelsesteori  til  metafysik,  fra  epistemologi  til videnskabsteori  og  fra  gnoseologi  til psykologi m.m. For det andet overværer vi et veritabelt skred til sidst hvor alle tre niveauer  trinlflst falder sammen. Hvad virkningen af denne ultimative rutschetur er, står ikke helt klart. Men  jeg formoder  at  det  er  videnskabshistorien  der ops&amp;  af dette sidste stadium -det faktiske miskmask af teori og praksis vi alle lever af og i.

Disse begreber g0r bogens undertitel »Glossematikken  i videnskabshistorisk, videnskabsteoretisk perspektiv«. Heraf er 'videnskabshistorisk'  en udefi-

stærkt heterogen: og erkendelsesteoretisk neret st~rrelse -karakteristikken  af den endelige  og  yderste  udskridning,  eller blot betegnelsen for videnskabernes komparative kronologi og pavirkningshistorie (således som den praktiseres i store dele  af  afhandlingen )? 'Videnskabsteoretisk' -undertitlens andet adjektiv -er  resultatet  af  epistemologiens  f0rste glidetur,  mens det 'erkendelsesteoretiske' ser ud til endnu at have kridtet skoene og sta fast.

Salænge det varer, for sidste del hedder  »Glossematik  og  metafysik«.  Og 'metafysik' er,  iffllge  citatet, netop erkendelsesteoriens  fflrste  skridt ud p5 glidebanen. Men samtidig fremhæver Rasmussen,  med  Hjelmslevs  klare  stfltte,  at metafysik og videnskab er skarpt adskilt af en grænse der markeres af glossematikken (p. 305, cf. p. 27). Derfor kan de, trods citatets pastand  om det modsatte, slet  ikke  glide  over  i  hinanden.  Men metafysik kan i det mindste glide helt ud af emneindekset.

Men  der er  flere  problemer  med  at holde balancen p5 skfljtebanen.  En ultrakort udgave af bogens teser (senere fastholdt  som »glossematikkens grundproblem« i to skemaer [pp. 360,3961) siger at  »Sprogets gnoseologiske  dimension konverteres  til  [...l  en  epistemologisk dimension  i  glossematikken«  (p.  92). Dagligsprogets uimodst~elige og 10sagtige  fremsættelse  af  pastande  om  og reaktioner  p5  virkeligheden  bliver  til epistemologi, dvs. til eksplicit funderede slutningskæder. Bevægelsen fra dagligsprog til  teori  sker  i  modsat retning  af glideturene.  Den  kaldes 'konvertere'. Glide, det sker når teorien gradvis bliver til noget mindre stringent. Og den epistemologi som gnoseologien konverteres til, glider med citatets ord over i videnskabsteori,  men ikke i den metafysik, der som glossematikkens grænse er 4. dels

## K&amp;K-ANMELDELSER

hovedanliggende, og det netop over i den enhver glidning mellem dagligsprogets realitet og de videnskabeligt postulerede former og enhver overgang mellem gnoseologi

videnskabsteori der undsiger og epistemologi.

[den] til at udvide konceptualiseringens grænser* (p. 463). Altsi en ny og modsatrettet tvang, nemlig til at ibne blikket mod  det  talende subjekt  og dagligsprogets ikke-logiske  men effektive  praksis, ja,  dagligsproget er behersket af en

De mange glidninger er siledes mere Bambi pi isen end kontrollerede herresving. Niveauerne 1Øser ikke paradokserne. De mange sammenfiltrede begreber dækker egentlig over at glossematikken blot sager at legitimere sig med alle til radighed stående midler, og at den blot, som Foucault ville sige, skaber en diskurs for udevelse af ideologisk magt: Det der skal  vises  ud,  kommer  ud -med  fine begreber og niveauer i teoretisk gevandter  hvis det kan  lade sig @re,  og med spark og slag hvis det er nedvendigt. Men ud  skal  det.  Der  findes  intet  kort  og kompas til glossematikkens teoretiske og historiske lokalisering.

## 2. Den gr~nselØse teori

Kan glossematikken selv bestemme sine grænser? Den m%  i hvert fald fortr~nge nogle forhold for at fremstå som den gØr. Det hedder  at den »i kraft at sit objekt, der kan r~nkes metafysisk [dvs. med et transcendentalt fundament der  ikke  er eksplicit, SEL], indfanges i en objektivkonstitutionel  sammenhæng,  som den må fortrænge* (p. 305). Den er 'indfanget', dvs. underlagt  en tvang. Fortrængning og tvang. Glossematikken er principielt forhindret i at mene noget teoretisk  om sit objekts, sprogets, konstitution.

Bebrejder man glossematikken denne mangel,  lærer  vi  at  det  problem  ikke vedkommer glossematikken indefra, men alene angiver et ikke-glossematisk syn p8 dens grænser, og det er ret beset dens interne forhold uvedkommede (p. 393). Og alligevel »tvinges ueg fremh., SEL]

»ikke-logiske tvang« (p. 463).

Dagligsproget rummer altsi en tvang som glossematikken  er indfanget, dvs. betvunget,  af, som den  ikke  kan  stille noget op med, men som den tvinges til at nærme sig p i   ikke-glossematisk  grund. Og dog hævdes det ogsi (p. 62) at teonen  er immun  over  for  »tvange, der  er andet  end  logiske«. Jeg  tvinges  til  at mene,  at  glossematikken  overhovedet ikke kan trække de relevante grænser for sin  genstand  og  sin  virksomhed,  ikke aner  hvad  der  er  ude  og  inde,  men  at disse  grænser  m i  og  skal  bestemmes udefra hvis den indre stabilitet  overhovedet skal have en chance.

Denne stabilitet beror p i   at objektet i glossematikken  er sat af metoden og kun sat af metoden. Lingvistikken  selv kan blive objekt efter samme recept. Sivel teorien som dens objekt bliver da objekter a f   samme Lype, nemlig en slags sprog. De skal altsi bestemmes som sprog p i   en sidan mide at de kan forbindes ved hjælp af  et fælles definitorisk  grundlag, som tillader udfoldelse af en fælles metode. De bliver defineret som netværk af funktioner, dvs. typer af formelle  afhængigheder  eller  relationer.  Disse  opstilles  p i basis af en analytisk delingsprocedure, som ethvert objekt kan underkastes for s i vidt  det  kan  kaldes  sprog  efter  denne bestemmelse. Det skal være en semiotik, hvis ultimative analytiske deling udrydder indefinable.

Når delingen er slut, fremstår objektet som et funktionshierarki. Da vi ikke har noget objekt hinsides metodens impera-

## K&amp;K-ANMELDELSER

tiver, vil det der adskiller semiotikker  fra andre  genstande  selv  skulle  bygge  p5 hierarki-begrebet. Tegnet -semiotikkernes basale konstituent -ses da som en tegnfunktion eller en relation mellem to hierarkier  af  figurer, som fra en formel betragtning er ombyttelige. En provokerende og stimulerende ide for semiotikere igennem et par årtier. Men derved får tegnet selv som  helhed -Saussures konkrete entitet -ingen teoretisk status, ud  over den at  være et s5dant dobbelt figurhierarki (cf. p. 249). Hvordan viser det sig?

tegnfunktion,  der  gere  objektet  til  en semiotik: »Den egcntligc betingelse for en  empirisk  metode  er  at  respektere denne fundamentale funktion [dvs. tegnfunktionen,  SEL] og ger den til norm for Paris:

alle  klassifikationerne« (Essais, Minuit  197  1, p. 125).

Den engelske og franske oversættelse af Omkring sprogteoriens gundlaggelse bringer en liste p5 108 definitioner, som p2 illustrativ mide kan stilles op over for den  labyrintiske række af definitioner, sætninger osv., selv ordnet som et hierarki, i Risofa theory of  language. Det ferste  værk er  teorien  som godnatlæsning, det sidste er et byzantinsk manual for problemknusere, inklusive Rasmus-

sen.

Natbordsversionen  lægger ud  med at definere 'analysen',  dvs. objektbeskrivelsen af afhængigheder, derp5 'klassen', dvs. objektet efter beskrivelsen, og derp5  'afsnit',  og  som  fjerde  definition kommer 'hierarki'  som klasse af klasser. For at et fænomen gennem analyse kan fremsta som sprog, skal der være mindst to  hierarkier,  forleb og system, hvoraf forlebet kan være virtuelt. De kan defineres hver for sig (def. 29 og def. 28), men deres samtidighed i den analytiske konstitution af objektet kan ikke defineres.

Men analysen har flere forudsætninger: For at vi kan n5 frem til invarianter, m5 den basale  funktion  som  styrer  de 0vrige være baseret p5 enfundamental gensidighed der dermed er en særlig form for gensidighed. Det er den just omtalte Tegnfunktionen  skal  ikke  defineres eller konstrueres, men respekteres for at den lingvistiske analyse kan gennemfores. Hermed adlyder analysen R i s u d ' s t o ferste  definitioner. Defmitionen p5 universalitet er at delingsproceduren gælder alle objekter, og dcfinitionen p5 generalitet er at analysen gælder objekkt under visse omstændighedcr, i.c. den teoretiske omstændighed, og ikke praktiske, at tegnrelationen respektercs. Mcd den som lakmuspreve afgeres de vigtige grznser  mellem  semiotiske  og  ikkesemiotiske  objekter og mellem videnskabelige  og ikke-videnskabeligc sprog undervejs i analysen.

Og her sætter vi s5 fingeren p5 bylden. At forleb og system er samtidige for at analysen kan praktiseres. og at tegncts to planer er gensidigt afhængige og udgor en nedvendig dobbelthed af fundamental og dermed særlig karakter,  skent de to planer er ombyttelige og identiske fra en formel,  dvs. teoretisk betragtning, det kan teorien hverken definere eller analyscrc, men m5 blot forudsætte.

Og det er mere end blot fortrængt og negligerbar metafysik. For på dette grundlag far dagligsproget som objekt faktisk videnskabelig status, fordi tegnfunktionen og forlob-system relationen definerer  det  s5 det  adlyder  metodens krav.  Men  disse  fænomener  kan  ikke defineres, niir det er teorien  selv vi  har som objekt. Da skal de bare respekteres. Teorien  bliver  derfor  selv,  i  selve  de begreber der udger dens videnskabelig-

## K&amp;K-ANMELDELSER

hedspostulat,  uvidenskabelig. Den  kan faktisk derfor  ikke afgØre grænsen  for tegnuniverset teoretisk. Undtagen når den initiale dikotomi mellem tegnets planer er »præ-etableret gennem erfaringen«, som det overraskende hedder i nogle passager skrevet med smit  i selveste R i s u d   (pp. 87, 135). Herefter kan dikotomien 10ftes op i teorien og bruges til at skelne tegn fra ikke-tegn. Men teoriens egne forudsatte bestanddele forbliver uanalyserede og dermed uvidenskabelige.

P3 teoriens grund kan man derfor ikke tale om hvad der er inden for eller uden for teorien. I lyset af  konstateringen  at »Glossematikkens grænser findes i dens ideal om den udtflmmende beskrivelse* (p. 4 5 3 ,  burde Rasmussen have betragtet det som mindre selvffllgeligt at glossematikken  overhovedet  kan  sætte  de grænser der g0r den synlig som teori. De sofistikerede analyser af form, substans og  mening i 4. del  om glossematik og de kan ekspliciteres som en talehandling. Det  er  umuligt  alene  med sproglige midler  at  udpege  eller  identificere  det objekt der tales om, -der kan principielt ikke  gives  et  entydigt  identificerende sprogligt udtryk. (Perception og sprog. Kbhvn.:  Akad.For1.  1972, p  40).  Med Hjelmslevs udvidede  syn  p3 sprog  vil denne pistand ogsi omfatte teorien som sprog.  Det er slet  ikke nogen pryd at være modsigelsesfri for enhver pris. Det ikkesproglige anfægter det sproglige,  genstanden anfægter sin beskrivelse.

metafysik rækker ikke til.

## 3. Den objektldse teori

Gaston Bachelard opererer, ligesom Hjelmslev, med en  klar adskilllelse mellem det videnskabelige og det ikkevidenskabelige  og  med  en betoning  af videnskabelige  objekters  konstruerede karakter. Teorien leverer den synsvinkel og  den  procedure  hvormed  et  objekt udpeges  op  konstrueres.  Empirien  er imidlertid ikke en teoretisk konstruktion, men den n@dvendige  teorieksterne faktor der som en »obstacle« (La  formation  de l'esprit  scientifique,  Paris:  Vrin  1980, p.14ff) alene kan sikre teoriens og dens genstands foranderlighed.

Arne Thing Mortensen fremhæver, »at enhver sproglig identifikation  forudsætter en ikke-sproglig identifikation, og at

identifikationen siledes ikke udtflmmen- Fra denne synsvinkel, og det er min, bliver det et krav  at teorien, i selve sit grundlag, formulerer en relation til  det den  betragter som  empiri,  såiedes  at teorien og dens konstruktioner kan pavirkes  og dermed  ændres  heraf.  Men  hos Hjelmslev er objektet metodisk konstitueret. Rasmussen præciserer korrekt  »at der af konstitutionelle grunde ikke [findes]  midler,  hvorved  vi  kan  kore  en 'empiri' i  stilling  og  yde  sprogteorien modstands  (p.  192), og  han  forsvarer glossematikkens ret til dette standpunkt. Det kan man ikke slippe godt fra.

Han er helt klar over at glossematikken må  være  dogmatisk,  dvs.  insistere  p i pastande der ikke har teoretisk status (pp. 445,  4530,  og  må  bygge  på  pseudoaksiomer (p. 62, især pp. 168ff). nemlig aksiomer der peger mod en beskæftigelse med  et afgrænset eller afgrænseligt objekt og ikke kun med en logisk kalkyle, omend aksiomeme er s i   almene at de ligger forud for enhver enkeltvidenskabs beskæftigelse med sin genstand. Sidanne pseudo-aksiomer  er fx (p. 170) 'analyse'  og  'konstant' med  en  tilh@rende serie indefinable ('emne', 'afhængighed' osv.). De er karakteriseret af to ting:

1) de retter sig kun mod et objekt der er metodisk konstitueret, dvs. opferer sig

## K&amp;K-ANMELDELSER

i  overensstemmelse med de  almene aksiomer og de konsekvenser de har. Det universelle er overordnet det generelle (cf. Risurni's definitioner ovenfor);

der at det er rettet mod intentionale genstande;

2) de medfØrer at der ikke kan antages en  ontologi  i  sproget  med  teoretiske imperativer (p. 62). Teorien kan forholde sig agnostisk, som det hedder, til sin genstand.

Jeg vil hævde at ingen videnskab kan undga aksiomer der afgØr dens grænser, og som gØr det muligt at overskride dem og forholde sig til andre teorier og dermed lade sig forandre udefra, og at ingen videnskab kan undgi ontologiske antagelser med teoretiske imperativer,  således at teorien kan ændres af sin empiri.

Aksiomer af denne karakter bygger fx Karl Buhler pi. Han forstår de træk som lingvistisk relevante som  tillader et materielt fænomen at fungere som sprogligt tegn, og knytter denne relevans til sit begreb om 'abstraktiv relevans':  I perceptionen af  et fænomen vil der ske en selektion -dvs. abstraktion -af de træk som tillader  at fænomenet bliver  lingvistisk relevant, dvs. kan optræde som tegn (cf. »Phonetik  und  Phonologie~,  TCLP 4, 1931). Hjelmslev vil fnyse, Saussure vil kalde det subjektiv analyse som forudsætning for objektiv analyse.

Buhlers  aksiomatik  bygger  p5  fire grundantagelser,  kaldet  aksiomer,  om sprogets væsen, hvorudfra grundbegreber og metoder kan opstilles, og som tillader at  objektet  kan  indvirke  p5  og  ændre disse (cf.  Sprachtheorie. Stuttgart:  Fi-

scher 1965):

- l )   sproget har tegnkarakter,  dvs. er et system af elementer der tillader slutninger af referentiel karakter og gØr sproget repræsentativt;
- 2)  sproget  er på  samme tid  system, handling, produkt og akt, hvor akt bety-
- 3) sproget har struktur, dvs. dets elementer er indbyrdes forbundne, og helheder af indbyrdes forbundne elementer er selv forbundne;
- 4)  sproget  er  et  organon,  dvs.  det medierer mellem afsender, modtager og genstande.

Det  aksiomatiske  ligger  i  at  ingen analyse af sproget, eller af en perception der kaldes abstraktivt  relevant, kan erklæres lingvistisk relevant hvis den negligerer  t t  af  aksiomerne  eller  undlader  at

inddrage træk der vedrØrer C t   af dem.

Aksiomeme angiver ikke hvordan man skal bære sig ad, men angiver kriterierne for relevansen  af hvad man gØr. Aksiomerne er primært generelle og ikke universelle, modsat Hjelmslevs ideal. Universelt er alene kravet om forekomst af aksiomer af denne karakter. Det er samtidig klart at de bestemmer sproget som et sammensat og heterogent genstandsområde.  Hjelmslev  mangler  dels  relevanskriterier  udover  analyserbarheden, dels den forhåndsforstielse af objektets ontologi  der tillader heterogeniteten.  Men uden  sidanne to komponenter  kan  der ikke laves erkendelse. Der er ikke noget at erkende. S i   står vi, som Dickens siger i Bleak House om det ineffektive London-politi,  med »Somebody's theory, but

nobody's practiceu.

Buhler, og de Pragere Hjelmslev var s i lunken over for, kunne maske have gjort det  frontale  opgØr  med  Hjelmslev  og strukturalismen  hos Gregersen og til dels Rasmussen,  mindre  tvangsbestemt  og

mere fremadrettet.

## Og det hele var et eventyr, ...

Uden  at lade mig  tvinge af dette nummers tema kan jeg ikke lade være med se

## K&amp;K-ANMELDELSER

faderbindinger  og  faderopgor  i  de  to omfattende og righoldige, spzndende og spzndingsfyldte disputatser, som jeg har lavet punktnedslag i uden p i   nogen måde at  komme hele vejen rundt  i vzrkerne. Desvzne giver de heller ikke læserne s i megen hjælp hertil: Gregersen har udeladt registre, og Rasmussens emneregister er for sparsomt.

De minder mig om eventyret om drengen der drog ud  for at l ~ r e frygt at kende i et vildt opgor med alle faderautoriteter, og som forst efter at alle tznkelige grueligheder  var opsogt og udstået lærte frygten at kende: Frygten for at miste den elskede genstand.  Og  som sender  bud efter  dem  derhjemme  da  han  har  faet prinsessen, disputatsen og kongeriget. Er den megen beskzftigelse med den Hjelmslev de begge beundrer men ikke begærer, og afviser men ikke afskriver, tegn  p&amp; at  han  har  lzrt  dem  frygt  at kende?  Skal  han  komme  og  velsigne dem, fØr de kan f5 lov at tage deres eget kongerige i besiddelse? Rasmussen erkender i hvert fald Hjelmslevs »gudelignende  uendelighed«  (p.  393)  og  kan forsia en vis »rædsel« (p. 439). Jeg hiber Gregersen i det mindste er lidt utilpas ved her (selv) at blive viklet ind i en psykologiserende pseudo-argumentation.

Men bogerne viser klart at de kan selv, og at ingen i de næste mange år behover at tage livtag med H.jelmslev.