Peter Harrison: The Territories of Science and Religion (The University of Chicago Press, 2015)
Forfattere: Jakob Valdemar Olsen
Tidsskrift: dttk (13-07-2020)

## THE TERRITORIES OF SCIENCE AND RELIGION PETER HARRISON THE UNIVERSITY OF CHICAGO PRESS, 2015 300 SIDER

## Anmeldt af Jakob Valdemar Olsen

Peter Harrison har skrevet en meget oplysende  og  læseværdig  bog  om  naturvidenskab og religion eller mere præcist om begreberne scientia og religio og deres begrebshistoriske og idehistoriske udvikling fra antikken og videre frem ind i moderne engelsk og i den nutidige debat om videnskab og religion.

Han begynder bogen med et illustrativt  billede:  Forestil  jer,  at  en  historiker vil overbevise jer om, at der i år 1600 opstod  en  krig  imellem  Israel  og  Egypten, en krig vi hidtil ikke har været opmærksomme på. Måske kan historikeren endda pege på kort fra den tid, hvor Jerusalem og  Alexandria  samt  floder  og  bjerge  fra området er aftegnet. Men på trods af anstrengelserne, vil argumenterne nok ikke overbevise mange, for de moderne nationer Israel og Egypten eksisterede ikke da, men områderne var en del af det Osmanniske Rige. Forsøget illustrerer en øvelse i at tilbageføre en moderne konstruktion, nemlig staterne Israel og Egypten, til en tid, hvor de ikke var. Det er at anvende nutidige territorier på områder, hvor de ikke kan gøres gældende (s.2). Noget lignende, siger Harrison, er det der foregår i mange diskussioner og udredninger om forholdet mellem videnskab og religion.

Hvad vi i dag mener med videnskab og religion er typisk bestemte overbevisninger,  trosholdninger  og  doktriner.  Videnskab  består  af  nogle  bestemte  meninger om  for  eksempel  månens  beskaffenhed, og  religion  involverer  bestemte  udsagn om, hvem Gud er. Sådan var det ikke for Thomas Aquinas og andre på hans tid. Religio og scientia var for ham dyder; religio er  en  moralsk  dyd, scientia en  intellektuel. Det angår noget indre, karakteren af måden man forholder sig til noget på, det er personlige kvaliteter, hvor man i dag i stedet forstår religion og naturvidenskab som  noget  ydre  (s.11). Scientia var  for Thomas et spørgsmål om at kunne lave de rette slutninger, det involverede moral og ret dannelse, og var ikke et spørgsmål om at have de rette meninger (s.12-13).

I det 17. århundrede ændrer begrebet religion  betydning  og  bliver  moderne, bliver  et  spørgsmål  om  meninger,  lære- sætninger.  Og  i  det  19.  århundrede  sker det  samme med videnskab (s.147). Efter den ændring er sket, bliver det muligt at tale om en krig mellem videnskab og religion og på anakronistisk vis tilbageføre krigen til tidligere tider. Der er generelt i moderne tid en bevægelse i retning af det upersonlige  (s.136).  Verden  bliver  upersonlig,  udviklingen  forstås  som  en  upersonlig kraft, og videnskab drejer sig ikke om selvbeherskelse,  men  om  at  kontrollere  det  ydre  (s.139).  For  William  James (1842-1910)  bliver  videnskaben  »absolutely  impersonal«  (s.159),  adskilt  fra  moralsk liv. Max Weber (1864-1920) tænker på samme måde og afviser moralsk dannelse eller religion som noget der berører sand videnskab (s.159). Og når en antropolog  som  J.  G.  Frazer  (1854-1941)  kan gøre  gældende, at  religion  er  videnskab, der  ikke  er  lykkedes  eller  som  udføres langt bedre af videnskaben, nemlig kontrol  over  verden,  så  er  det  udtryk  for,  at der i det 19. århundrede er opstået en helt anden  forståelse  af  begreberne  (s.174). Bevægelsen  fra  det  indre  til  det  ydre  er ført igennem.

I  Harrisons  fortælling  er  det  sådan, at  når  vi  i  dag  bruger  betegnelsen  naturvidenskab/ science ,  så  taler  vi  om  noget,  der  opstod i det 19. århundrede. Og religion,  i  vores  sprogbrug,  opstod  i  det 17. århundrede. Det eksisterede ikke før. Denne  historiske  udvikling  medfører,  at en moderne forståelse af naturvidenskab og religion er uklar i sin grund, fordi man forsøger  at  indfange  flere  forskellige  fænomener ved hjælp af nogle begreber, der ikke  kan  rumme  dem  (s.187).  Man  har gjort religion til naturvidenskab, der ikke virker. Og man har forsøgt at fjerne moral,  dannelse  og  værdi  fra  videnskaben, men  den  øvelse  kan  ikke  gennemføres. Naturvidenskab og religion er ikke uforanderlige  begreber,  men  bestemt  af  den kultur de bruges i (s.194). Hvis vi i stedet, foreslår  Harrison,  lærer  af  antikkens  og middelalderens brug af begreberne, kan det  hjælpe  os  til  bedre  at  orientere  os  i moderne tid (s.198).

Harrisons  bog  er  tænkevækkende  og fascinerende  læsning,  som  kan  fremme et  nuanceret billede af forholdet mellem så vigtige kulturelle og magtfulde begreber som videnskab og religion og på den baggrund kan jeg kraftigt  anbefale  den. Argumenterne er vel underbyggede med stadige henvisninger til primærkilder. Dog virker det som om Harrison overdriver i sin beskrivelse af en udvikling fra det indre til det ydre, også i hans beskrivelse af  kristendommen, hvor kristendommen tidligere, siger han, i højere grad blev forstået som en måde at leve på, men i moderne tid blev en lære (s.49). Man havde dog i oldkirken kraftige diskussioner om læreindholdet  i  troen.  Alligevel  har  han nok ret  i,  at  der  er  sket  en  tydelig  vægtforskydning fra det indre til det ydre, fra dannelse til læresætninger, og det særligt i  opfattelsen  af  religion  og  videnskab. Og han har ret i, at denne bevægelse har skabt nogle blinde punkter i moderne tid, som for eksempel i spørgsmålet om etikkens plads i videnskaben og i forhold til det  faktum,  at  religiøst  engagement  har været en drivkraft for videnskabelige undersøgelser.