At stramme fortolkningens skrue
Forfattere: Shoshana Felman
Tidsskrift: kok (1991-11-18)

V

## Shoshana Felman

## At stramme fortolkningens skrue

Oversætterens  anmærkning:  Nedenstående  tekst  er  en  oversættelse i  udvalg  af Felmans  store  essay  om  Henry  James' The Turn o f the Screw, som bærer  titlen »Henry James: Madness and the Risks of Practice (Turning the Screw of Interpretation)« og er optrykt i bogen Writing and Madness, New York 1985. Essayet udkom forste gang  i Yale Frenclt  Studies 55/56,  1977). Da Felmans  essay er godt  100 s. langt og noget  omstændeligt, har redaktionen  valgt at przsentere  teksten  i uddrag, som ydermere er kraftigt redigerede; e 1 1  sadan fremgangsmade kan selvf~lgelig aldrig yde Felmans tekst fuld retfzrdiglied,  men til  gengzld give læserne en s&amp;  bred appetitvækker  som muligt.

Oversat og redigeret af N i l s Gunder Hansen.

## En uhyggelig IaseefSekt

Hvis  litteraturens  styrke  kunne  bestemmes  ud fra  intensiteten  af  dens indvirkning p A   læseren, ud  fra den vitale energi og kraft i dens effekt, ville The Turn of  the Screw utvivlsomt kandidere som en af de stærkeste, d.v.s. mest effektive, tekster til alle tider; i hvert fald hvis man  skal domme efter mængden og intensiteten  af  de ekkoer, den  har  fremkaldt og  den  kritiske litteratur, den har affodt. Henry James var selv forbloffet over omfanget af den effekt hans tekst havde frembragt p9 hans læsere. Og der er virkelig f A litterære tekster, der i deres kØlvand har trukket s A   mange associationer, s9 mange fortolkninger,  s9 mange eksegetiske passioner og energiske  kontroverser. Den voldsomhed, som teksten har givet anledning til, kan  f.eks.  males p A den heftige, aggressive tone i de forste reaktioner p A   romanen, offentliggjort i datidens tidsskrifter:  »Historien er i sig selv Abenlyst modbydeliga, erklærer The Outlook &amp;X, October 29, 1898, p. 537). Og The Independent går endog endnu videre:

»The  Turn  of  the  Screw er  den  mest  hAblost  onde  historie  som  vi nogen sinde har læst i litteraturen,  det vzre sig den klassiske eller den moderne. Hvordan Mr. James, eller for den sags skyld en hvilken som helst  anden  mand  eller kvinde, kunne  vælge  at  gØre  en  studie i  s i infernalske menneskelige udsvrevelser, for der er ikke tale om  andet, er  uforklarligt . . . Medens  studien  udstiller  mr. James'  geni  i  et magtfuldt  lys,  pilvirker  det  læseren  med  en  afsky  der  ikke  kan udtrykkes.  Efter  en  grundig  gennemlresning  af  denne  forfærdelige historie foler man, at  man  har  været delagtig i en  skændselsgerning mod den menneskelige uskylds helligste og sodeste kilde, og at man har hjulpet -i hvert fald ved at stå passivt bi -med til at demoralisere Mrns rene og tillidsfulde natur. Den menneskelige fantasi kan ikke n% længere  i  skændsel, det  er  ikke  muligt  at  bruge  litterær  kunst  til Andelig  besudling  med  en  mere  forfinet  list« (The Independent, LI, January 5, 1899).

Udgivelsen af   The Turn of the Screw bliver altsi modt med et skandaliseret anskrig fra dens forste læsere. Men som det netop citerede uddrag klart antyder, er det der ses som det mest skandalose ved denne skandalose historie interessant nok, at vi tvinges til at deltage i skandalen, at Iæserens uskyld ikke  kan  forblive  intakt:  en  uskyldig  Izser  af  denne  tekst  findes  ikke. Skandalen er m.a.o.  ikke bare i teksten, den bor i vores relation til teksten, i tekstens effekt på os, dens lzsere: det som er oprgrende i teksten er ikke bare, hvad teksten taler onz, men det som fAr   den  til  at tale til os.

Den skandaliserede  ophidselse slutter imidlertid ikke med reaktionen fra James' samtidige. Tredive år senere skal en anden  proteststorm meget lig den  fØrste  rejse  sig  over  en  anden  skandale:  udgivelsen  af  en  sakaldt »freudiansk  læsning« af The Turn of the Screw. I 1934 foreslas det for f0rste gang eksplicit, af Edmund Wilson, at The Turrt of the Screw faktisk ikke er en  spogelseshistorie, men  en  galskabshistorie,  en  studie  i  et  neurotisk tilfælde: spogelseriie eksisterer fØlgelig ikke i virkeligheden, de er kun fostre af  guvernantens syge fantasi, rene hailucinationer og projektioner, symptomatiske for hendes fortrængte sexuelle  begrers frustrationer. Denne psykoanalytiske fortolkning skal vise sig at ramme den kritiske scene som en bombe.  Idet den med et slag gor sin forfatter beromt ved at vække lige s A   meget interesse som James'  egen tekst, fremprovokerer Wilsons artikel en sand syndflod af indignerede gendrivelser, alle argumenteret igennem og baseret pa  »uigendriveligt« tekstuelt bevismateriale. Det er herefter denne psykoanalytiske læsning og den polemiske ramme, den har  skabt, som vil fokusere og konkret organisere hele den efterfolgende kritiske diskussion og alle de passioner og argumenter, der knytter sig til The Turn of  the Screw. Idet de er for eller imod Wilson, idet de bekmfter eller benægter »objektiviteten« eller realiteten af  spØgelseme, deler de kritiske fortolkninger sig i to lejre:  den  »psykoanalytiske« lejr,  som  ser  guvemanten  som  en  klinisk neurotiker der bedrages af  sine egne fantasier og Ødelægger sine plejebØm, -og den »metafysiske«,  religiose eller moralske lejr, der ser guvernanten som en sund, ædel frelser, som har indladt sig i en heroisk moralsk kamp for at frelse  en  verden,  der  trues  af  det  overnaturligt onde.  Som  John  Silver drevent har formuleret det: »Hvis spØgelseme i The Turn of  the Screw ikke er virkelige, så er kontroverserne om dem det i hvert fald.«

Ville  det  faktisk  være  muligt  at  sige  at debattens  realitet er  mere signifikant for tekstens virkning end spogelsernes realitet? Kan den kritiske debat i sig selv betragtes som en spØgelseseffekt? I endnu  hojere grad end debattens  indhold  er  det  dens stil, som  forekommer  mig  instruktiv: når erklæringerne fra kontroversens forskellige sider undersØges nærmere, kan det konstateres, at de uafvidende -med  en  spektakulær regelmæssighed -gentager alle tekstens bærende leksikalske motiver.

- -en fare, der rna afværges
- -en  voldelig  aggression,  der  påfores  en  genstand  af  en  Ødelæggende,
- fremmed kraft
- angreb og forsvar, konfrontation og kamp
- -
- -den endelige sejr, fjendens nederlag

Man  kunne  maske  indvende,  at  et  ordforrbd,  der  har  med  aggression, konflikt og måske endog fare at gore, er naturligt i en konfliktpræget,  kritisk debat, og  at det kun  er et  tilfælde, at dette ordforrad synes at gentage og udgore  et  ekko  af  den  krigeriske  A n d som  animerer  teksten.  En  siidan indvending kan imidlertid ikke gore rede for nogle andre mere specifikke, mere enkeltslaende stilistiske ekkovirkninger fra teksten, som  dukker op i kritikernes eget sprog, i deres polemiske stil: f.eks. det motiv  der har med neurose,  galskab,  hysterisk  selvbedrag  at  gore.  Saledes anklager  Robert Heilman Wilson for en plstilet »hysterisk blindhed«, der alene ville være i stand  til  at  forklare sidstnaevntes fejltagelser i  fortolkningen.  Det  som  er interessant -og forekommer mig instruktivt -ved  dette, er, at det er netop den kritiker, som udelukker neurosehypotesen fra historien, som genfinder neurosen i Wilsons kritiske fortolkning af  historien, en fortolkning som han forkaster præcist p A det grundlag, at patologi  sonz  sådan ikke kan forklare

teksten.

Men hypotesen om  galskab, eller »patologi«, som til overflod fremfores af guvernanten selv, er slet ikke sa let at eliminere som man kunne tro, idet den,  uddrevet  af  teksten, synes  at  falde tilbage pil  tekstens  fortolker, og derved, gennem selve det kritiske forsØg pa at eliminere den, p A   ironisk vis bliver uudryddelig i det kritiske ordforråd, hvad enten det er »freudianernes«

eller »metafysikernes«.

Et andet tekstuelt  motiv  som  uventet  dukker op  i  selve sproget i  den kritiske  kontrovers  er frelsen. Idet  Robert  Heilman  insisterer  p A den kendsgerning, at The Turn of  the Screw i  sandhed er et drama om  frelse, d.v.s.  et f o r s ~ g pil at redde bornene fra de onde spØgelser, skriver han: The Turn of  the Screw er vzrd at redde!

Undsætningsaktionen,  frelsesdramaet som beskrives af  teksten, gentager sig sdledes i  den  kritiske arena. Men fra  hvad skal teksten  reddes? Fra at blive reduceret til en »banal, klinisk optegnelse«,  forklarer Heilman. Det er klart, at denne trang til at undsrette, redde teksten, i påfaldende grad ligner guvernantens exorcistiske tiltag vis-a-vis hendes »besatte«  plejeMrn, og at den  kritiske  konfrontation  selv  fremtræder  som  en  art  kamp  mod  en spØgelses-effekt,  der pil  én  eller  anden  made  er blevet  vrekket  af  psykoanalysen. Den kritiske debats scene er saledes  en gentagelse af den scene der dramatiseres i teksten. Med andre ord oplyser den kritiske fortolkning ikke blot teksten, den reproducerer den ogsa dramatisk,  uforvarende deltager den i den. Gennem selve sin lzesning agerer teksten, s2 at sige, sig selv ud. Som en  Izseeffekt  er denne utilsigtede  »udageren« i  sandhed uhyggelig:  hvor læserne end vender  sig hen, vendes de rundt  af  teksten, som  de kun  kan udove i gentagelsen.

## Fortolkningernes konflikt:  debatten stranznzes.

-tekstens mening  som kan de pii ingen miide bemestre eller uddrive selve betydningen af

Idet  kritikerne gentager tekstens oprindelige scene klovet -den kloft, de kan kun  udØve klovningen, vrere delagtige i den.

At  deltage i  en  kiovning  er  imidlertid,  p A samme tid,  at kæmpe imod klØvningen; det er i sandhed at forpligte  sig til at eliminere  modstanderen og dermed eliminere betydningens heterogenitet, selve modsigelsens og tvetydighedens skandale.  Siiledes modsiger den  ene kritiker  efter  den  anden Wilsons læsning ved at negere eller benægte hans antagelse af, at meningen i The Turn of  the Screw overhovedet kan vrere delt eller dobbelttydig.

Forsoget p i 3  at eliminere modsigelsen er imidlertid selv delagtig i den: det at bekræfte meningen som udelt er  samtidig at ekskludere modstanderens position:  meningens homogenitet kan kun  hrevdes ved uddrivelsen af  dens heterogenitet. Netop når kritikerne prØver at enhedsliggore tekstens mening og  proklamere  den  som  utvetydig,  k r e r  de  s A meget  mere  effektfuldt vidnesbyrd om  dens grundlzggende klØvning og tvetydighed. Med ironisk hårdnakkethed dukker modsigelsen op igen i selve de ord, der bruges til at forvise den med:

»Min fortolkning har den fordel at være ekstremt inklusiv, selv om jeg er bange for at der ikke er nogen plads til Mr. Wilson i den..« (Oliver Evans)

Igen er selve det at hævde modsigelsen i den akt, hvormed man benægter den at bare vidnesbyrd om  den double bind, som er konstitutiv for selve rammen i guvernantens fortaolling, det er at blive fanget i den dynamiske, konfliktuelle blindgyde som guvernanten selv st9r overfor som fortadler. At bekræfte modsigelsen i selve den akt, hvormed man benægter dens eksistens, er derfor selv  at gentage den tekstuelle akt, at  udOve  selve tekstualitetens handling, udlØst  af  sexualitetens tvetydighed. AktØrerne eller agenterne for denne tekstuelle handling er faktisk lzserne og kritikerne i lige s A   h Ø j   grad som tekstens personer. For at bruge Austins terminologi består kritikken her ikke  i  en  konstatering,  men  i  en  ud~vning  af  tekstens  forklling;  dens funktion er ikke konstativ, men performativ. At læse bliver dermed ikke en kognitiv  observation  af  tekstens  pluralistiske betydning,  men  dens  »udageren«. Faktisk  er  det  ikke  s A meget  kritikeren, der  fatter  teksten,  som teksten  der fatter kritikeren.

Idet James' kritikere siledes, gennem deres modsigelsesfulde versioner af tekstens sandhed, dramatiserer tekstens sandhed som dens egen modsigelse, holder de sjovt nok alle Freud ansvarlig for deres uenighed: de tror faktisk, at »Freud«  er årsagen og den der kan henvises til som demarkationslinie  for deres polemiske divergenser. Studierne i The Turn of  the Screw deler sig i henhold til deres selvprzsentation  i sakaldte »freudianske«  og såkaldte »antifreudianske« lzsninger. Freuds spØgelse synes karakterisk og ironisk nok at være blevet selve tegnet og mærket p9 splittelse og deling. Det er som om »Freud« selv, i denne mærkelige polemik, er blevet navnet pil  den kritiske uoverensstemmelse, splidens uhyggelige egennavn.

Mens  de  to  modsatte  kritiske  lejre  tror  sig  selv  i  spektakulær uoverensstemmelse ang9ende James' »sande mening«, demonstrerer de samtidig en  spektakular overensstemnzelse ang9ende Freuds »sande mening«, som, ulig James',  af begge  parter betragtes  som gennemsigtig,  utvetydig, ukontroversiel.  Men  i  virkeligheden  er  den  »sande  Freud«  ikke  mere umiddelbart  tilgzngelig  for  os  end  den  »sande James«. For  »Freud« er ligeledes  en  tekst,  kun  kendt  gennem  læse-  og  fortolkningsprocessens vanskeligheder og usikkerheder.

ofte  gentagne,  centrale spØrgsmAl: »er den freudianske læsning sand eller falsk?« ved at foresla, at

Vor intention  er  at  forskyde  polemikkens vi endnu ikke ved, hvad  en freudiansk  l~sning faktisk  er.

SpØrgsmalet  kan derfor ikke længere være simpelthen at beslutte, om den »freudianske« læsning faktisk er sand eller falsk,  rigtig eller  urigtig. Den kan være begge dele p A samme tid.  Den  er utvivlsomt  rigtig, men  ikke desto mindre overser den det vigtigste: den er blind for selve tekstens tekstualitet. SpØrgsmAlet om  en  læsnings »sandhed« m A i  det  mindste kompliceres og gentaenkes gennem et andet srnrgsmåi,  som ikke mindst Freud har stillet og lært  os  at  artikulere:  hvad  udelukker  en  sildan  »sandhed« (eller  enhver »sandhed«)?  Hvad er den lavet til at overse? Hvad er præcist dens rest, de levninger den ikke g Ø r   rede for? Da polemikkens kritiske scene, som vi har set, er bade gentagende og udovende i forhold til den tekstuelle scene, kan man faktisk sige, at det er selve disse læsningers »falskhed« som konstituerer deres »sandhed«. Den  freudianske læsning er uden  tvivl  »sand«, men ikke mere sand end de modsatte positioner, som modsiger den. Og den er ydermere  »falsk«,  nemlig  i  det  omfang  den ekskluderer disse.  Disse modsatrettede positioner, som  hævder  tekstens  modsigelse  netop  ved  at benægte den, er dermed »sande«, i det omfang de er »falske«. Og dermed kan vi  ikke længere undga  et nyt  og  langt  mere  urovækkende spØrgsmA1, bade m.h.t.  James og Freud, og i sandhed pd grund af  dem:  er en læsning af fvetydighed som sådan virkelig mulig? Er det overhovedet muligt at læse og fortolke tvetydighed uden at reducere den i selve fortolkningsprocessen? Er læsning og tvetydighed p A   nogen made forenelige?

Vor  læsning af The Turn of  the Screw vil  ikke  sa  meget  sØge at gribe mysteriets lØsning, men snarere folge dets betydningsfulde flugtrute; ikke s A meget besvare tekstens  gadefulde spØrgsmAl, men  snarere undersgge dets struktur; ikke s A   meget navngive og eksplicitere tekstens tvetydighed, men forstå  den tekstuelle tvetydigheds n~dvendighed og retoriske funktionsmilde. Det  spØrgsmAl,  der  ligger  bag  s A &amp; n en  læsning, er  sAledes  ikke »Hvad betyder  historien?« men  snarere »Hvorledes betyder  historien?« Hvordan finder historiens mening, hvad den end matte være, retorisk sted gennem permanent  forskydning;  hvordan  får  den  tekstuel  effekt  og  tager  form: hvordan tager den flugten?

## Rammefort~llingens omdrejninger

Den  faktiske historie i The Turn of  the  Screw (den  med  guvernanten og spØgelserne) foregribes af en prolog, som er bade efterlods  og ydre i forhold til  den,  og  som  placerer  den som en  historie,  som  en  talehandling,  i konteksten  af  den  »virkelighed«  som  historien  fortælles  i.  Hvad  angår historiens indhold, konstituerer prologen en art  ramme, hvis funktion er at placere historiens oprindelse.

Den fortalte historie præsenteres således som centrum for rammen -som brændpunkt i et narrativt rum der udpeger og omskriver den udefra som sit indre. Den narrative ramme, som er placeret rundt om historien, indrammer imidlertid et andet centrum i sit bogstavelige rum:

»The story had held us, round  thefire, sufficiently breathless (. . ) He began to read to our hushed little circle, (..J kept it, round the hearth, subject to a common thrill« (pp.  1 and 4).

Idet  prologens  narrative  rum organiserer bade  en  ramme  omkring historien og en kreds omkring ilden, idet bide ilden og historien er placeret i selve fortadlingens  midte, kan man  rejse sporgsmålet om, hvorvidt de p A nogen made kan betragtes som metaforer  for  hinanden i  tekstens retoriske konstellation. Denne hypotese vil da A b n e  et andet spØrgsmål: hvis historiens indhold  og  ilden  i  kaminen er metaforer  for  hinanden, hvordan  pilvirker denne metaforiske relation s A   de to termers centrumstatus?

Lad os, for vi forfolger disse spØrgsmål yderligere, se endnu en gang p A prologens status som historiens »ramme«.  Faktisk indrammer prologen ikke blot historien rumligt men  ogsa tidsligt: selvom den finder sted længe efter guvernantens historie, fortæller den  ogsA  om  begivenheder som  skete f Ø r denne:  modet mellem guvernanten og  the Master som udgor  den  styrende betingelse  for  de  efterfolgende  begivenheder.  Rammen  samler  saledes historien op, bade efter dens slutning og f Ø r   dens begyndelse. Hvis rammens funktion er at bestemme historiens oprindelse, s A   m A denne oprindelse p A   en eller anden made være bhde tidligere og  senere end historien.

Idet historiens oprindelse ligger tidligere, men berettes a posteriori, synes den at være afhængig af historieforkllerens autoritet, dvs. den der formodes bade at være historiens bogstavelige udspring og depotet for den viden som historien springer ud af, og som forkllehandlingen m A   afslore. Men idet en prologs  funktion således kunne  synes at være  den  at relatere historien til dens fortæller, afbryder prologen i The Turn of  the Screw snarere forbindelsen mellem historien og dens fortæller, idet den introducerer ikke én, men tre fortællere: 1) den person der siger »jeg«,  den »almene fortæller« i f~rste person som til os viderebringer en historie som han ikke selv har haft nogen direkte forbindelse med, og som han har hØrt  fra Douglas; 2) Douglas, som læser historien op for kredsen omkring kaminen, men ikke selv deltog i den. Douglas har kendt historiens heltinde i hendes egenskab af  guvernante for hans aster længe efter at historien fandt sted, og han har været hemmeligt forelsket i hende, selvom hun  var ti br ældre end ham.  Det  var imidlertid fØrst senere, p3 guvernantens dasleje, at hun  betroede ham  en  nedskrevet udgave  af sin  historie, 3) Den  tredje  fortæller af historien  er  således guvernanten  selv, som  er  forste persons  fortæller i  sin  egen  nedskrevne beretning.

Efter at have modtaget og læst manuskriptet holdt Douglas til  gengæld guvernantens historie hemmelig i fyrre år, indtil den aften omkring kaminen, hvor han endelig besluttede sig til at afslØre den for en privilegeret kreds af venner og  specielt for den almene fortæller. Og til sidst, længe efter at han selv  havde  fortalt  historien,  betroede  Douglas,  p&amp; sit  eget  dgsleje, det skattede manuskript til sin ven  fortælleren, som  i prologen fortæller os, at den historie, han  videregiver til os, er hans egen translaiption, lavet endnu senere, af  det manuskript som han hØrte Douglas læse foran ilden.

Historiens eksistens er saledes kun  sikret gennem konstitueringen af  en narrativ krede, gennem  hvilken  forkellerne  sender  historien  videre  til hinanden som en stafet. Historiens oprindelse kan derfor ikke tilskrives en enkelt  stemme, som  kunne patage  sig  ansvaret for  foriællingen, men  mil henfores til den bestandigt forskudte ageren af en slags ekkoeffekt, frembragt -»after the facta -af  stemmer som selv gentager tidligere stemmer. Det er, som om rammen kun kan gentage og mangedoble sig selv: som om rammen, i  sin uendelige reproduktion af  selve forkelleakten,  kun kan være sin egen selvgeniagelse,  sin egen selv-indramning. Hvis foriællingen saledes introduceres ved sin  egen  reproduktion,  hvis historien foregribes  og efterfolges af  en  gentagelse  af  historien, så placerer  rammen  langt  fra historien i en oprindelse, som det kunne synes til en start, men i et tab; den konstituerer dens uendelige udskydelse.  Tilsyneladende placeres historiens oprindelse  i  en glemsel angaende dens oprindelse:  at  fortælle  historiens oprindelse er at fortælle historien om  denne oprindelses udviskning.

En narrativ ramme, der pa denne made inkarnerer selve gentagelsesprincippet for den historie, den  indeholder, og som, gennem denne gentagelse, placerer bade tabet af historiens oprindelse og historiens oprindelse som dens eget tab, er klart nok ikke et simpelt bagtæppe, der fra et detaljeret udenfor iscenesætter  et indenfor i  historiens  indhold;  denne  ramme  konstituerer snarere en komplicering, en problematisering af  selve forholdet mellem det tekstuelle rums udenfor og indenfor. Som Alexander Jones har bemærket: »Der er ingen, der efterlades »udenfor« historien, og læseren bringes til at fØle at han og James er med i kredsen omkring kaminen«.

Og  idet  rammen  inkluderer  ikke  blot  historiens  indhold  men  ogsA indlemmer læserens skikkelse i kredsen  omkring kaminen, efterlader den virkelig  ikke  nogen udenfor: den  trækker  historiens  udenfor  ind  i  dens indenfor ved at indeslutte  i den, hvad der normalt er uden for den: dens egne læsere. Men rammen gØr  samtidig det  stik modsatte, den  hiver det der er indenfor udenfor:  for idet man  går gennem ekkokæden a f   de mangfoldige, gentagende narrative stemmer, er det selve indholdet, historiens indre som p A en  made bliver ydre  i forhold til  sig  selv, fortalt  som  det bliver af  en stemme, der er naturligt  fremmed  over  for  det,  en  stemme der kun  kan gengive  det  som  »skyggen  af  en  skygge«, en  stemme  hvis  indtrængen kompromitterer foriællingens hemmelige intimitet,  og hvis andethed skænder historiens nærvær med sig selv. Rammen er derfor ikke et ydre omrids, hvis rolle  er  at  stille et  indre  indhold  til  skue:  den  er  en art exterioritet, som gennemtraenger historien interioritet lige i hjertekulen, en  indre klØft  som skiller historien fra dens indhold, distancerer den fra dens egen referentielle sikkerhed.  Hvad  angår historiens  indhold, fungerer rammen  siledes bade som en inklusion af det ydre og en eksklusion a f   det indre: den er en flimren af  det ydre ved  selve historiens hjertekule, og  som sadan er den en slØring af  selve forskellen mellem indre og ydre.

Der  er  altsA  ingen,  der  efterlades  »uden  for«  historien -bortset  fra historiens  indre.  Som  kredsen  omkring  kaminilden  indeslutter  historiens ramme saledes ikke blot historiens indhold, men  ogsA  dens læsere og dens læsning. Men hvad hvis historiens indhold netop var  dens egen  l~sning? Hvad hvis l ~ s n i n g e n (uden for teksten) ikke var andet end historiens indhold (inden i teksten) og fØlgelig samtidig det, der kompromitterer dette indholds indre, forhindrer det  i at falde sammen med  sig  selv, g Ø r   det ex-cenbisk, ydre  i  forhold  til  sig  selv?  Hvis  vi  et  ~jeblik  overvejer  om  ikke  dette historiens  fraværende  selv-naervær,  denne  selv-exterioritet,  ex-centricitet netop kunne definere det  ubevidste, kan  vi  se, at  læsning, i dette tilfælde, kunne være nØglen  til en  forsiåelse af  den  essentielle forbindelse mellem historien  og  det  ubevidste.  For  er  det  ikke  blevet  klart,  at  den  kæde  af narrative stemmer, som  transmitterer The Turn of  the Screw ogsA samtidig er en  kaede  af l~sninger? Læsninger som  gen-læser og  gen-skriver andre læsninger. Hver foriæller m A ,   for at kunne sende historien  videre i kæden, fØrst  være en modtager af  den, en l m e r som p A én  gang  optager den  og fortolker den, idet han p A samme tid prgver at f A   mening i den og står den igennem, som en levet erfaring, et »indtryk«,  en lase-effekt.

Fortællingen som sadan viser sig at være sporet efter en  læsehandling; den er faktisk lresning som handling. I Douglas's allerf0rste bemærkninger pa prologens Abningsside  bliver selve historiens titel ytret som et mærke eller en beskrivelse af dens egen l~se-effekt. Teksten modtager sit navn, sin titel, gennem  den  læseeffekt  den frembringer.  Men titlen  bliver,  som titel betragtet, ikke givet den af manuskriptets oprindelige forfatter: den fØjes til den »after the factc -som læserens fremmede segl -af den tredje fortæller, den  sidste  læser-modtager  i  læsningernes  narrative  kzde.  Ganske  som prologen  ombrod  og  forskod  forholdet  mellem  det  indre  og  det  ydre, dekonstruerer den  forskellen og  modsretningen  mellem  læser og  forfatter. Læseren bliver her forfatteren, og forfatteren er til gengæld en  læser.

Hvis historien saledes har kunnet klare p9 én gang at miste sin forfatter, sin autoritet, sin titel og sin oprindelse, uden at miste sig selv -uden selv at blive fortrængt, udvisket og glemt -er det fordi dens skrevne optegnelse til stadighed er blevet  omhyggeligt overj@r-t fra  den  ene hand  til  den  anden: forst  testamenteret af  den doende guvernante til Douglas, og derefter fra den doende Douglas til fortælleren. Det er sfiledes dØden i sig selv, som får  den narrative kæde til at bevaege sig fremefter, som indvier manuskriptet til dets forskydninger og  til  foriællernes substitutions proces.  Idet  den  gor  det, opiræder doden paradoksalt nok  ikke som  en  afslutning, men  snarere som et udgangspuikt:  udgangspunktet for  historiens overj+Vsel, dvs. dens overlevelse, dens  evne  til  at  fortsætte  og  vedvare  gennem  de  gentagne overgange den forårsager fra d0d til liv, og  som forårsager fortellingen.

For  enhver  af  de  personer,  der  modtager  og  opbevarer  manuskriptet, konstituerer det  langt  hinsides afsenderes d0d -den  person  der  testamenterede  det  til  dem -overlevelsen  af giverens  sprog  og giverens  egen overlevelse  i  sit  sprog:  den  dodes tilbagekomst  inden  i  teksten. Og  vi behØver naeppe præcisere, at det netop er den dodes tilbagekomst, som udg0r den  centrale  kraft  i  den  forklling,  der  således  overfores:  historien  om guvernantens kamp med tjenestefolkenes spogelser. Selv om  prologen ikke i  sig  selv  indeholder noget  overnaturligt, bebuder den  p A mærkelig made spØrgsmfilet om  den dØdes tilbagekomst ved  at forvandle manuskriptet selv til  et  spt~gelse, der taler fra hinsides adskillige grave.

I en underdrivelse lader Douglas skinne igennem, at når manuskriptet har efter forfatterindens dod, skyldes det den kærlighed, som engang drog ham mod hende, og som til gengæld bevægede til manuskriptets overf0rsel er derfor ikke kun  dod, men  krerlighed. Historien

kunnet overleve »disse tyve år« hende  til  at  betro  ham sin  endelige  dodslejehemmelighed. &amp;sagen er som sfidan resultatet af  kærlighed, dod, skrift, overforing.

Når  historiens  oprindelse  er  tabt,  skyldes det  ikke  blot,  at  den, p.g.a.

forfatterens dod, er begravet i en fjern, uigenkaldelig  fortid: det er ogsA fordi oprindelsen  ikke  kan  fæstnes  som  et bestemt  punkt, men  kun  som  en bevægelse, en dynamik: historiens  oprindelse  er  i overjØringen. Fortællingens begyndelse kan  m.a.o.  ikke tilskrives nogen  af  fortællerne, men  forholdet mellem  fortællerne.  Historiens oprindelse er  ikke  en referent, men  selve referencens  akt: den  akt  hvormed  man -gennem  kærlighed  og  d Ø d -refererer til den Anden -den gestus hvormed man  overforer en historie.

Faktisk  konstituerer  fortællerne ikke blot  en  selvberoende k ~ d e af narrative transmissioner, men ogsA en serie af par: guvernanten og Douglas; Douglas og  forstepersons fortælleren. For  den  triangulære narrative kæde opstår -gennem de gentagne overforsler af  manuskriptet p A grund af  netop parrenes  sprængning,  én af  de  to  partneres  d Ø d hver  eneste  gang -har parrene i deres levetid et forhold som, i begge tilfælde, har diskrete erotiske overtoner, men  primært er diskursivt og sprogligt.

I begge tilfælde bliver parrene par gennem en konstitutiv situation,  der har med dialog og samtale  at gore, en situation hvis diskursivitet listigt udvikler sig  til  et  diskret  spil  a f fo@relse. Faktisk bringer  denne parrenes  sirukturerende  situation  p2  slaende  made  den  psykoanalytiske  situation par excellence i  erindring, styret  som  denne  er  af oveVØringen i  dens  mest markante  analytiske betydning:  det  er  ganske indlysende,  at  fortællerens fascination  af  Douglas,  savel  som  Douglas'  fascination  a f guvernanten, begge er  overfØringsmæssige  fascinationer -og det  er  guvernantens fascination af  the Master i ovrigt ogsA. Denne overforingssiruktur kommer imidlertid ikke blot  til at motivere, men  o g s A   modificere fortællingen, idet den p A   én  gang bliver bade dens motiv og dens maske: samtidig med at den sætter fortællingen i gang som dens dynamiske, bevægende kraft, kommer den ogsA  til  at skjule og  forstyrre denne gennem  luftspejlingerne fra dens talrige forfØrelsesspejle.

ForfØrelsesspillet frembringer imidlertid kun luftspejlinger for så vidt det, indskrevet i selve fortælleprocessen,  bliver et spil om tro -tro p A   fortælleren og folgelig pil nojagtigheden af hans fortælling. Fordi Douglas er s A   indtaget i  guvernanten,  som  den  diskursive  situation  giver  ham  en  overforing  i forhold til, og som han bliver narcissistisk forblændet af, forlener han hende med en  narrativ  autoritet. Autoriteten  som  sådan, der er s A   afgorende for The Turn of  the Screw, viser sig ikke desto mindre selv at være en fiktion, en  fejl  i  perspektivet,  skabt  gennem  overforingsstrukturens illusioner  og selvbedrag.  P A samme made  får  Douglas'  redegorelse  for  guvernantens historie tilskrevet autoritet og troværdighed ved spillet af gensidig beundring og intuitiv forståelse  mellem ham og hans charmerede,  privilegerede tilhorer, som selv skal blive en fortæller.

Den  overforingsmæssige  narrative  kæde  består  således  ikke  blot af ekkovirkningerne fra stemmer der  gentager andre stemmer, men  også af genspejlingseffekten fra det forforende Øjenspil, fra den visuelle udveksling af genspejlende  refleksioner,  fra spejl-gentagelsen a f symmetriske -og derfor uendelige -selv-gentagende, selv-reflekterende selv-refleksioner. The Turn of  the Screw er i sandhed, i enhver betydning af ordet, en refleksion af og angaende den handling, hvormed man ser. Historiens ramme er intet andet end en ramme af  spejle, i  hvilke det narrative bade reflekteres og brydes gennem en serie af  symmetriske, gensidige blik fra par, der ser sig selv se sig selv.

Men hvilken karakter har akten at »se«? Dette er det afgorende sporgsmal, som spØgelsernes fremtræden rejser, ikke kun  fordi smgelserne alene dukker  op,  når  guvernanten  ser  dem,  men  ogsa  fordi  enhver  af  deres fremtrædelser gennemspiller den samme genspejlingskonfrontation som den blik

mellem  de andre par:  den  samme symmetriske, duale udveksling af finder sted mellem  guvernanten og den overnaturlige indtrængende.

At se er at fortolke; det er at fortolke  kmlighed; og det er også at fortolke v.h.a. kazrlighed. Såiedes bliver  kærligheden  pa  flere  mader  og  pa  flere niveauer  bade  subjekt og  emne  for  fortolkning.  I  denne  dobbelte  overforingsstruktur,  i denne dobbelte kærlighedsrelation, mellem fortælleren og Douglas, mellem Douglas og guvernanten, er kærligheden blevet bade det, der kan  ses og  det der »kan se«; bade det der kan lcses, og  det der kan lase, bade det der skal fortolkes i denne intense udveksling af  blik, og det der aktivt, gennem  denne udveksling, foretager  fortolkningen. Kærlighed fortolker. Og omvendt er selve fortolkeren, hvad enten han ved det eller ej, Ønsker og intenderer det eller ej, fanget i en kærlighedsrelation, i en relation der konstitutionelt er overforingsmæssig.

Kærlighedsrelationen,  d.v.s. det  ubevidstes  ageren ud gennem  den performative fortolknings relationer, synes at lejre sig i og  styre forholdet mellem fortællingens afsender (»forfatter«  eller fortæller)  og dens modtager (tilhorer-modtager eller Ireser-fortolker).

Hvis læseren takket  være  historiefortællerens overforing pa  ham  bliver fortællerens spØgelse (addressaten for hans ubevidste), overforer læseren til gengæld p3 fortælleren  eller  »forfatteren«  i  det  omfang  han  investerer sidstnævnte med den autoritet eller prestige at være »subjektet der  formodes at vide«. Det er forstepersons fortælleren der i sin rolle som fascineret læser og beundrende fortolker forlener Douglas med  prestige, fortællingen med dens titel og historien med den autoritative ultimative viden, den formodes at have om sin egen mening.

Hele  historien udspilles saledes i det differentierede  rum mellem af  fortællingen,  mellem et forforelsesforehavende,  et narcissistisk greb og en signifiants forskydning,  en teksts foriællemes overfgring og overf~ringen overf~rsel, en  skriveeffekts arbejde.

## Et barn bliver d r ~ b t

Selv om  »navnet overgives« [i afslutningsscenen, o.a.]  og meningen tilsidst gribes, i forståelsens  yderste  blinde greb, bliver guvemantens tilfredsstillelse ved  læseprocessens heldige afslutning omfattet af den radikale skuffelse over et tragisk tab [hendes elev, Miles', dØd; o.a.]:  favntaget med meningen viser sig at være et favntag med doden; grebet om signifiéen viser  sig blot at  være  grebet om  et  lig.  Selve det  forehavende,  hvor  man  tilegner sig mening afslØres dermed som den strikte tilegnelse af  slet ingenting -i hvert fald intet levende. Det, som endnu engang kloves radikalt og uindloseligt,  da Miles dØr,  er p A   én gang meningens enhed og enheden a f   dens besidder: guvernanten. ForsØget p A at  bemestre meningen, som burde  lede til  dens enhedsliggØrelse, til elimineringen af  dens modsigelser og  »flænger«, kan kun n A   sit mal p A   bekostning af, igennem tildelingen a f , et nyt sår,  en tilf~jet flænge eller distance, en  uigenkaldelig  »separation«. ForsØget p A at  gribe meningen og lukke læseprocessen med en definitiv fortolkning opdager og fatter -i dets endelige klimakspunkt -kun  doden.

The Turn o f t l z e   Screw kan saledes Ireses ikke blot som en bemærkelsesværdig sp~gelseshistorie, men ogsA som en ikke mindre bemærkelsesværdig detektivhistorie:  historien  om  opdagelsen  af  et  lig  og  af  en  enestilende frygtindgydende  forbrydelse: nwrdet på et barn. Som i alle detektivhistorier bliver  forbrydelsen  ikke  opklaret  for  til  slut.  Men  i  modsætning  til  det klassiske romanplot bliver denne forbrydelse heller ikke begdet fØr  til slut: paradoksalt  nok går opdagelsesprocessen her  forud  for, at forbrydelsen bliver begaet. Som en lmer spiller guvernanten detektivens rolle: fra begyndelsen prover hun v.h.a.  logiske slutninger  og afgorende »beviser«  at opspore bade forbrydelseiu  art og forbryderens  identitet.

Idet hun imidlertid ikke ved hvad forbrydelsen egentlig besfu i, kommer guvernante-detektiven ironisk nok til slut til at begå  forbrydelsen selv. Denne uventede  og  uhyggelige  drejning,  som  James' historie  giver  kriminalromanens konventioner, er ogsA den konstitutive, narrative peripeti for en af de bedst kendte detektivhistorier  nogensinde: Kong  Ødipus. SAvel i James' tekst som  i Sofokles' ender den  selvproklamerede detektiv med at opdage, at han selv er ophavsmand til den forbrydelse, han efterforsker:  at forbrydelsen er hans, at han  selv er den forbryder han  sØger.

Men det der inkarneres i guvernanten -detektiven og forbryderen -er i sig selv ikke andet end dramatiseringer af betingelserne  for  at vgre h e r . Ja, guvernanten som p9 én  gang detektiv, forbryder og læser bliver bragt s9 tzt og intimt pa læseren,  at det derefter er vor egen sagen efter  det mystiske »onde« eller den skjulte mening i The Turn of  the Screw, som faktisk i sig selv ikke bliver  andet end  en  gentagelse af  forbrydelsen. Læseren af The Turn  of  the  Screw er  også  detektiv  p A sporet  af  en  forbrydelse,  som  i virkeligheden er hans egen, og som »vender sig mod ham selv«.  For hvis det er ved selve den handling at tvinge sin mistcenkte til at tilstå, at guvernanten ender med at beg9 den forbrydelse, hun efterforsker, s A   er det intet andet end selve opdagelsesprocessen, der konstituerer  forbrydelsen. Opdagelses- eller læseprocessen viser sig m.a.o.  at være intet mindre end et særligt,  uhyggeligt effektivt mordvåben.

Ligesom detektiven til  sidst  afslores  som forbryderen, viser  doktorterapeuten,  »would-be« analytikeren, sig  kun  selv  at  være  en  analysand. Faktisk  dekonstruerer The  Turn  of the  Screw alle  disse traditionelle oppositioner: exorcisten og den besatte, lægen og patienten, sygdommen og helbredelsen, symptomet og den formodede fortolkning af  dette symptom, bliver her udvekslelige, eller i hvert fald, ubestemmelige. Idet guvernantens »lægemiddel« selv er et symptom, idet patientens »helbredelse« i virkeligheden er mordet p9 ham, er der i sandhed intet, der kunne tage sig mere ud som galskab end netop selvsikkerheden i terapiens projekt og begreb.

## Fortolkningens galskab: litteratur og psykoanalyse

Antydningen af, at The Turn of  the Screw er konstrueret som f ~ l d e beregnet til  at  lukke  sig  o m   læseren, fremfores eksplicit af  James selv.  Det  interessante  ved  den  fælde er,  at  den  peger  p9  muligheden  af  to  alternative IæsemAder, samtidig med at den sætter sig for ved at indfange begge typer læsere, at  udelukke selve den  skillelinie, den  foreslar. Det  læsealternativ, som  fælden p9  én gang  lokker frem  og  afsnorer, kan  beskrives  som  den naive lzsning (»the capture of  the merely witlessa) og den sofistikerede (»to catch those not easily caughta). Imidlertid lægges fælden ikke specielt ud for naiviteten, men for selve intellligensen. Men hvad skulle intelligens  egentlig bestå i om ikke bestræbelsen p9 at undgd f~lden? »Those not easily caught« er netop dem, der er mist~nksomme, dem der vejrer og sporer en fælde, dem der nægter at lade sig narre. I denne forstand vil den »naive læsning« være den, der fastner  lid til  guvernantens vidnesbyrd og redegorelse, hvorimod den »desillusioneredei&lt;  læsning vil være den, der mistænker, afmystificerer,

»ser lige igennem« guvernanten, faktisk én  der fungerer meget som Wilsons der

læsning, der Abner  sin diskussion netop ved at advare os mod en felde, er lagt ud af  teksten.

Idet den fælde, der lægges ud af James'  tekst,  netop er rettet mod »those not easily caught« -m.a.o.  dem der er p&amp;  udkig efter og sgger at undgA alle fælder -kan  det hævdes, at The Turn of  the Screw, som er beregnet pa at forlokke alle læsere, er en tekst, der er særligt velegnet til at indfange den psykoanalytiske læser, idet denne, par excellence, er den læser, der ikke vil fanges, som ikke vil holdes  for  nar. Vil det dermed være muligt at hævde, at litteraturen, i  tilfældet The  Turn  of  the  Screw, udg~r  en f ~ l d e for psykoanalytisk fortolkning?

Skulle man  folge Wilsons forslag, synes der kun  at være én undtagelse i forhold til det altomfattende narreværk og bedrag: den såkaldte freudianske litteraturkritiker  selv. Denne made at tænke p A   minder imidlertid slfiende om guvernantens, som ligeledes er opfyldt af  begæret efter fremfor alt ikke at lade sig holde for nar, af beslutsomheden om at undgA, opspore og afdække selv de dygtigste fælder, der lægges ud  for hendes lettroenhed. Som Wilson over for tegnenes tvetydighed  og  deres retoriske verden omkring den, ved værdien af  dens ydre tegn. I begge tilfælde er

er guvernanten mistroisk reversibilitet; som Wilson sætter hun sig således for at lese sig, at fortolke den, ikke ved at se på den men  ved at se igennem at afmystificere og omtolke det altså mistenksomheden, der som sådan giver anledning til fortolkningen.

I  selve  teksten The  Turn  of  the  Screw er  alternativet  til  guvemantens mistænksomhed, symmetrisk, Mrs. Groses naive tiltro, som uden bagtanke fæstner lid til alt, hvad guvernanten vælger at fortælle hende. Og hvis ikke selve navnet p A Mrs.  Grose [gross=grov, o.a.] skulle være en  tilstrækkelig nØgle til James' syn pa den attitude af tiltro, som han saledes sætter op over for misiænksomheden, så antyder den kendsgerning at mrs. Grose ikke kan llese, klart en parallel til en »witless«  læser. Psykoanalysen  er derfor i strikte forstand  en  »mistænksomhedens skole« i  det  omfang,  den  ogsa  er  en lesningens  skole. »Mistanken«  som  praktiseres  af save1  Wilson  som guvernanten, men  er  helt  fremmed  for  Mrs.  Grose, er  fØrst  og  fremmest rettet  mod  tegnets  ikke-gennemsigtige, arbitrære natur; den  næres  af  den diskrepans og afstand, der skiller signifianten fra dens signifié.

I virkeligheden er fælden beliggende i præcist den made, hvorpå disse to modsatte  typer  af læsning  selv  er  indskrevet  i  og  omfattet  af  teksten. Læseren af The Turn of  the Screw kan vælge enten at tro guvernanten og dermed opf~re sig som Mrs. Grose, eller ikke at tro guvernanten og dermed opfØre  sig præcist som guvernanten. Idet det er guvemanten, der i teksten spiller rollen som den mistænksomme læser, optager fortolkerens plads, er det at mistenke denne plads og  denne position  derfor at  indtage den. At afmystificere guvernanten er kun  muligt p A én  betingelse: p A betingelse af at man gentager selve hendes gestus. Teksten konstituerer således  en læsning af  sine  to  mulige  læsninger,  som  den  i  lobet  af  denne  læsning  begge dekonstruerer. James' fælde er dermed den simpleste og mest sofistikerede i verden:  fælden er blot en  tekst, d.v.s.  en invitation til lzseren, en simpel invitation  til  at  pitage  sig  dens  læsning. Men  i tilfældet The  Turn of  the Screw er en invitation til at pitage sig en læsning nØdvendigvis en invitation til at gentage teksten, til at g3 ind i dens labyrint af spejle som det derefter vil være umuligt at slippe ud  af.

Når Wilson kræver at teksten skal »tale klart«, afslorer han  den psykoanalytiske  eksegeses terroristiske status. Men ogsA guvernanten kræver »klar tale«; hun terroriserer faktisk barnet til at »udlevere  navnet«, d.v.s.  til at give spØgelset dets egennavn. Wilsons behandling af teksten svarer virkelig punkt for punkt til guvernantens behandling af barnet: Wilson tvinger ogs3 teksten til en tilstdelse. Det er ikke uden betydning for tekstens listige indfangning af  den  psykoanalytiske  fortolkning, at  guvernanten  ender  med  at drebe barnet. For ville det ikke vaere muligt at hævde at Wilson faktisk selv begår et mord, når han presser teksten  til at tilsta, til at udlevere dens eget navn, dens eksplicitte bogstavelige  mening  ved  i  sproget at  afskaffe selve den stilhed der understotter det, den stilhed som teksten netop taler ud fra?

Som figuren for en viden som ikke kan vide om sig  selv, som ikke kan reflektere over eller benævne sig selv, inkarnerer barnet i historien ubevidst viden. At »gribe«  dette barn, som bide guvernanten og Wilson g@r, at knuge det  til  det  kvæles,  at  dræbe eller overdove stilheden inden  i det, er intet andet end endnu en gang at underkaste det ubevidstes stiile tale selve den gestus, hvorved den fortr~nges.

Når  den  psykoanalytiske  laesning  sØger at »forklare«  og bemestre litteraturen, når den dermed afslår at  lade sig holde for nar af  litteraturen, når den  dræber  det  inden  i  litteraturen,  som  gor  den  til  litteratur -dens forråd af  stilhed, det  som  i  talen  er ude  af  stand  til  at  tale,  den  litterære stilhed i en diskurs som er uvidende om , hvad  den ved -så viser den  sig ironisk  nok  at  bliver  en læsning,  som fortrenger det  ubevidste, som paradoksalt forirænger det ubevidste den giver sig ud  for at »forklare«.

Wilson  foreslh,  at  guvernanten  er gal, d.v.s. at  hendes  synspunkt ekskluderer  hende  selv  og  derfor  skal  ekskluderes  fra  hendes  histories mening og »sandhed«. Men i sin egen laesning henviser guvernanten faktisk ikke mindre insisterende til  spØrgsmalet om  sindssyge og  galskab. Hun  er optaget af alternativet mellem galskab og mening som gensidigt eksklusive; hun er faktisk fuldstændig klar over, at hendes egen mulige galskab ikke er andet end bagsiden af hendes kontrol over meningen, af hendes greb og faste tag i betydningen, et tag som involverer en forirængning af andetheden som sådan, en eksklusion af den Anden. At  »gribe«, »fa hold om« betydningen vil derfor ogsa være at anbringe galskaben -udenfor, at lukke den ude, at stedfaste den -i  den  Anden:  at kaste galskaben som  sådan over p A den anden, i det omfang den Anden faktisk undviger ens greb.

Det er således enten guvernanten eller &amp;mene,  der er gale; hvis bØrnene ikke er gale, kan  guvernanten meget vel være det; hvis bornene er gale, s A har guvernanten virkelig retten p A sin side -og er ved  sine fulde fem. For at  guvernanten  kan  være  i besiddelse af  sin  forstand, m A &amp;mene  være besatte  og  gale. P A lignende  made,  men  omvendt  mil  selve  historiens mening, som  den  skitseres  af  Wilson  ifolge  hans  Iæsnings logik, ogsa, paradoksalt nok, været baseret pd galskab -men denne gang pa guvernantens galskab. M.a.o. behandler Wilson guvernanten  p A   nojagtig samme made, som hun behandler bornene. Det er guvernantens galskab, dvs. eksklusionen af  hendes synspunkt, som sætter Wilsons læsning i stand til at fungere som et hele, som et system der p A én  gang er udelt og kohaorent -ganske som det er bØrnenes galskab,  eksklusionen af deres synspunkt,  som tillader guvernantens læsning og tillader den at fungere som et totalitcert system.

Den paradoksale fælde som lægges ud af The Turn of  the Screw er derfor saledes indrettet, at det netop er ved  at proklamere, at guvernanten er gal, at  Wilson  uforvarende efterligner selve  den  galskab,  han  diagnosticerer, uafvidende deltager  i  den. Hvor  den  diagnostiske  gestus  sigter  mod  at anbringe  galskaben  i  den  anden  og  selv  skille  sig  fra  den,  at  udelukke diagnosen fra det diagnosticerede, er det her, helt modsat, selve den gestus man ekskluderer med, som inkluderer:  at ekskludere guvernanten -som gal -fra  meningens  og  sandhedens  sted  er  præcist  at  gentage  selve  hendes eksklusionsgestus, og m.a.o. at inkludere sig  selv i selve hendes galskab.

Det  er p4  denne made  det  lykkes The Turn of  the  Screw at  narre  den analytiske fortolkning i  fælden,  som  den  faktisk inviterer  ind, men  hvis autoritet  den  samtidig dekonstruerer. Idet  litteraturen  inviterer, forfØrer psykoanalytikeren, idet  den  frister  ham til  at  træde  ud i  dens  retoriks kviksand, inviterer den  ham  i virkeligheden kun  til  at subvertere  sig  selv, den narrer blot psykoanalysen ud  i dennes nØdvendige selv-subversion.