Videnskab eller ideologi? - et forsvar for den videnskabelige værdirelativisme, pluralismen og den videnskabelige autonomi
Forfattere: Curt Sørensen
Tidsskrift: politica (2005-01-01)

## Curt Sørensen

## Videnskab eller ideologi? - et forsvar for den videnskabelige værdirelativisme, pluralismen og den videnskabelige autonomi

Helt fra fagets grundlæggelse fungerede den videnskabelige værdirelativisme som en fælles grundnonn for fagets dyrkere, idet der var en udbredt enighed om, at der var en  nøje sammen­ hæng mellem den videnskabelige værdirelativisme, pluralismen og den faglige standard. De befordrede gensidigt hinanden, og tilsammen var de også medvirkende til at sikre den viden­ skabelige autonomi. En særlig rolle ved udviklingen af denne faglige etos spillede professor Erik Rasmussens  fortolkning af den videnskabelige  værdirelativisme. Erik Rasmussens argu­ mentation for den videnskabelige værdirelativisme  var langt mere omfattende og af  mere vidt­ rækkende betydning end tesen om, at man ikke kan slutte fra "er" til "bør". Han fremsatte mindst fem argumenter for den videnskabelige værdirelativisme, herunder sondringen mellem kausalteori og værditeori og tesen om kausalteoriens særegne karakter. Derudover er der et helt sjette argument for den videnskabelige værdirelativisme, nemlig vigtigheden af at sondre mellem videnskab og politik og at bevare videnskabens autonomi. Den videnskabelige auto­ nomi og den kritiske refleksion er skrøbelige og sårbare. De aktuelle interne angreb på den videnskabelige værdirelativisme, og pluralismen truer det, der allerede er så truet udefra, nem­ lig selve den frie videnskab.

Hos professor Erik Rasmussen, en af statskundskabens grundlæggere her i landet, blev vi første statskundskabsstuderende opdraget i den faglige standards, pluralis­ mens og den videnskabelige værdirelativismes ånd. Det var en linje, som også blev fulgt af fagets øvrige grundlæggere og første professorer, Troels Fink, Max Sørensen, Poul Meyer og H.P. Clausen. Faglig høj standard, pluralisme og viden­ skabelig værdirelativisme blev knæsat som grundnonner i vores fag og studium, da det blev etableret for mere end 50 år siden, og har gennem årene været det bærende grundlag i forskningen og undervisningen.

Disse elementer i vores unge videnskab og studium var for os nøje sammen­ hængende:  Pluralismen og den videnskabelige værdirelativisme befordrede den faglige standard, og fastholdelsen af denne standard og videnskabeligheden i fa­ get krævede omvendt pluralisme og videnskabelig værdirelativisme. Men der var også i alt dette en kritisk-reflekterende dimension: Vi kunne under vores indfø­ relse i fagets etos udvikle og bevare en kritisk refleksion både i forhold til omver­ denen, i forhold til hinanden og i forhold til os selv.

Erik Rasmussens  begrundelse for den videnskabelige værdirelativisme blev blandt andet udviklet i bogen der var vores grundbog i mange år (Rasmussen, 1968). Erik Rasmussen fremførte her, hvilket ofte har været over­ set i både den samtidige og den senere diskussion, ikke bare et, men hele fem argumenter for den videnskabelige værdirelativisme. Eller sagt på en anden måde: "Den videnskabelige værdirelativisme", som den blev knæsat her på stedet, var og er langt bredere end blot tesen om, at man ikke kan slutte fra "er" til "bør" . I sin brede forstand rummede og rummer den en hel række begrundelser, som tilsammen fører frem til to grundnormer: at man må sondre mellem videnskab og politik, og at man må afstå fra forsøg på i den fælles videnskabs navn at postulere absolutte og endegyldige "sandheder" om samfund og politik. Men lad os se nærmere på begrundelserne.

## Argumentet ud fra "er" - "bør''

slutte Erik Rasmussens første argument er det velkendte omkring sondringen mellem "er" og "bør". . Som han formulerede det: "Den videnskabelige værdirelativisme er en konsekvens af den videnskabelige metode fordi metodens iagttagelse af logikkens regler menes at udelukke slutninger fra indikatıvıske til gerundiviske udsagn" (Rasmussen, 1968: 31). Definitionen præciseredes yderligere nogle sider senere: "Kløften består ikke i den opfattelse at udsagn kan deles i indikativiske og gerundiviske, men i at der ikke kan sluttes fra et rent indikativisk udsagn til et gerundivisk" (Rasmussen, 1968: 40). Den videnskabelige værdirelativisme indebærer ikke en påstand, om at alverdens sproglige formuleringer kan opdeles i to fra "er" til "bør". Man kan ikke i en rent logisk deduktionskæde pludselig få noget i en konklusion, som ikke allerede er indeholdt i præmisserne.

af af af af Erik Rasmussen fremhævede også kompleksiteten i problemstillingen, og efter en kort gennemgang af grundopfattelser hos Gunnar Myrdal, David Easton og

telse (Rasmussen, 1968: 41-44).

mere? Forinden havde han også præciseret, at den videnskabelige værdirelativisme ikke forhindrer samfundsforskeren i at beskæftige sig med værdier, og skitseret en række muligheder herfor: Videnskaben kan tage stilling til, om noget er værdifuldt eller ej i relation til et formål eller et idesystem/kompleks, den enkelte forsker kan fastholde en personlig tro på absolutte værdier og lægge disse til grund for sin forskning, når blot dette gøres eksplicit; videnskaben kan videre undersøge, hvilke værdier der faktisk hyldes, hvorledes de er opstået, hvilke konsekvenser de har, deres indbyrdes forhold, med hvilke midler de kan fremmes eller modarbejdes (Rasmussen, 1968: 32-33). Man kan naturligvis også som forsker analysere den indre konsistens i en argumentationskæde eller i de forskellige idesystemer/komplekser. Altså alt i alt et ganske vidtfavnende forskningsprogram, skulle man synes. Det er på den baggrund vanskeligt at forstå den voldsomme kritik af den videnskabelige værdirelativisme, som er blevet fremført her i de senere år. Hvad er det egentlig,

Hvis den bagvedliggende målsætning her er et ønske om at bane vejen for en helt uhæmmet normering - i videnskaben navn - af hele vores tænkning om sam-

fund og politik, både internt i de videnskabelige samfund og eksternt ude i det omgivende samfund, rejser der sig i sandhed nogle dystre perspektiver. En problemstilling og en trussel, jeg skal vende tilbage til.

Såvel den samtidige som den nyere diskussion har i høj grad været fokuseret på Erik Rasmussens her angivne første begrundelse for den videnskabelige værdirelativisme. Modargumentationen er, så vidt jeg kan se, både dengang og nu blevet ført igennem ved, at man springer frem og tilbage mellem det logiske plan og det sproglige plan, undertiden også ved, at man i sin argumentation indfører rene anekdoter, dagligdags eksempler o.I. Man har dog ikke kunnet rokke ved det grundlæggende logiske problem: I en ren logisk deduktion kan man ikke få noget i en konklusion, som ikke er indeholdt allerede i præmisserne. Derimod kan man naturligvis hævde, at man på en anden led har nogle problemer, i og med at såvel værditeori som kausalteori, og såvel videnskab som politik, rummer både kausalteoretiske og værditeoretiske elementer. Dette gør imidlertid ikke behovet for sondringer og afgrænsninger mindre, men, som jeg skal argumentere for om lidt, tværtimod større.

## Argumentet om grundnormen  det videnskabelige samfund

art Erik Rasmussens anden begrundelse for den videnskabelige værdirelativisme er simpelthen den, at der her er tale om en grundnorm i det videnskabelige samfund. I tilslutning til Carl J. Friedrich definerede Erik Rasmussen "videnskab som et system af viden som kendes og til stadighed udvides af sine dyrkere under iagttagelse af metoder de som gruppe anerkender som formålstjenlige med henblik på nogle fælles træk i videnskabelig metode, dels herunder i et særligt afsnit den videnskabelige værdirelativisme (Rasmussen, 1968: 14-31 og 31-45). Denne bestemmelse af den videnskabelige værdirelativisme sætter altså fokus på det videnSkabelige samtund og de her gældende grundnormer. Den videnskabelige værdirelativisme har, som andre grundnormer i det videnskabelige samfund, simpelthen vist sig at være formålstjenlig for den videnskabelige proces. Den videnskabelige værdirelativisme medvirker til at sikre en bedre forskning, idet den opfordrer til, at forskerne i højere grad holder styr på, hvad der er videnskabeligt frugtbare påstande, modeller og begreber, og hvad der er rene politisk-ideologiske konstruktioner, som i virkeligheden forvrider den videnskabelige forskning og tvinger den ind i ufrugtbare baner. Dette er i sig selv vigtigt, men bestemmelsen suppleres og udfyldes gennem yderligere tre begrundelser for den videnskabelige værdi-

relativisme.

## Argumentet om mindretalsbeskyttelse

Vi kommer herved til Erik Rasmussens tredje argument: mindretalsbeskyttelsesargumentet (Rasmussen, 1968: 37). Internt i de videnskabelige samfund fungerer værdirelativismen som et værn for mindretallene. De kan ikke i videnskabens navn forpligtes på et bestemt politisk ståsted. Erik Rasmussen refererer her til Amold Brechts fremstilling, der peger på den situation, som demokratisk sindede forskere befandt sig i som eksponerede mindretal i stærkt konservative og nationalistiske miljøer på universiteterne i det wilhelminske Tyskland. Et lignende synspunkt blev også med stor styrke fremført af Gunnar Myrdal, der selv som ung venstreorienteret økonom havde følt sig klemt i et ekstremt konservativt miljø. Synspunktet er vigtigt. Hvis man mener, at pluralisme og meningsfrihed er vigtige elementer i den videnskabelige proces, som den folder sig ud i de eksisterende videnskabelige samfund, må man tage dette argument med stor alvor. Det fører, som eksemplerne viser, også over i den videre problemstilling: videnskab-samfund. Men først skal vi se på Erik Rasmussens fjerde argument for den videnskabelige værdirelativisme.

## Argumentet om teoriers og forklaringers karakter

i i ", siger han,"vil der her blive forstået at der etableres en relation mellem forskellige data eller kategorier af data" (Rasmussen, 1968: 25), og "når relationen etableres mellem generalisationer får forklaringen karakter af en teori" (Rasmussen, 1968: 27). Erik Rasmussens fremhæver her såvel betydningen af de videnskabelige teoriers empiriske forankring som den generaliserende fremgangsmåde. Denne betragtning suppleres så endelig med en sondring mellem "værditeori" og "kausalteori" (Rasmussen, 1968: 44-45). Værditeori og kausalteori har et forskelligt sigte. En værditeori sigter mod at udtale sig om, hvordan forholdene bør være, en kausalteori sigter mod at beskrive og forklare, hvordan forholdene faktisk er. Man kan ganske vist, siger han, finde værdielementer i kausalteorierne og omvendt kausalat vi her har at gøre med to helt forskellige teorityper med hvert sit sigte.

Jeg skal i det følgende argumentere videre ad dette spor, idet jeg vil hævde, at man, hvis man helt udvisker skellet mellem disse to typer teoretiske virksomheder og reducerer al politologisk teori til normativ teori, gør sig selv blind for en række problemer, som rent taktisk rejser sig 1 det teoretiske arbejde 1 den konkrete politologiske forskning. Jeg skal altså forsøge en nærmere bestemmelse af "kausalteori"

Erik Rasmussen er meget kortfattet her, og det er en skam, for han lægger faktisk op til en vigtig diskussion om to forskellige teoretiske aktiviteter i den politologiske forskning og teoriudvikling, to teoretiske aktiviteter med forskelligt sigte og med hver sine særegne problemstillinger.

## Videreudvikling af Erik Rasm�ns fjerde argument: forklaring- og teorigenerering

Normativ teori er karakteriseret ved en deduktiv teoriudvikling ud fra nogle grundantagelser. Når først disse er fastlagt, er den teoretiske fremadskriden forholdsvis

i 1 uproblematisk. Forskellene mellem de forskellige normative teorier indbyrdes lig-

i Heroverfor er den kausalteoretiske tradition plaget af ganske betydelige uenigheder vedrørende forskningsdesign, forklaringstyper og teorigenerering, ligesom det genstridige forhold mellem teori og empiri er et vedvarende problem. Teori-

forklaring, forudsigelse, problemløsninger eller forståelse, eller en kombination af disse bestræbelser? Og hvilken karakter har forklaringer: Er de kausale, funktio­ nelle eller hensigtsforklaringer eller kombinationer heraf? Og hvorledes fungerer et  "forskningsprogram"? Hvorledes er samspillet  mellem "kærne" og videre  "bælte" i et forskningsprogram?

Der er videre spørgsmålet om forskningsprocessens generelle karakter, herun­ der forklaringernes indplacering i den samlede proces. Skal man her satse på en naturvidenskabelig model, eller skal man orientere sig mod en mere humanistisk­ historisk model?

Der er hele spørgsmålet om omfang kontra selektivitet, antallet af variabler, poralt begrænsede?) samt spørgsmålet om, hvorledes man etablerer og fastholder

som man vil forsøge at inddrage, og det hertil relaterede spørgsmål om de etable­ rede generalisationers karakter (er de universelle, probabilistiske, eller spatio-tem­ bevægelserne op og ned ad "abstraktionsstigen".

Problemerne er store, og uenigheden betydelig. Det er for så vidt forståeligt nok, at mange har følt sig fristet af tanken om at kunne feje alle disse problemer og diskussioner til side  til fordel for en mere  strømlinjet  deduktiv  fremadskriden. Men kompleksiteten, problemerne, uenighederne er uundgåelige, hvis man vil fastholde en forskning, der beskæftiger sig med faktiske udviklingsforløb og forhold. Det er så at sige den pris, man betaler for at fastholde en genuin - og besværlig - forbin­ delse mellem teoriudvikling og virkelighedens verden. Det er tillige netop denne fortløbende  og  stædige  beskæftigelse med  sådanne problemer  og spørgsmål og den vedvarende anstrengelse for at fastholde forbindelsen mellem konkret empi­ risk forskning og teoriudvikling, der sikrer den faglige, videnskabelige standard.

Den kausalteoretiske forsknings kompleksitet og problemfylde viser sig også ved, at den rummer flere komponenter og tilgange, som det netop er kunsten at få bragt i samspil på en optimal måde. Af særlig interesse her er flere forsøg på at

gennemtænke karakteren af en sådan bestræbelse.

Theda Skocpol og Margaret Somers (  1994) har her en interessant gennemgang og diskussion af forskellige muligheder,  som Ole Nørgaard (2000) herhjemme derefter har forsøgt at sammentænke i en samlet model for kausalteoretisk forsk­ ning og teoriudvikling. De sondrer mellem "comparative history as the parallel demonstration of theory",  "comparative history as macro-causa)  analyses" og ; , comparative history as the contrast of contexts".

I "parallel demonstration af teori"  -tilgangen er udgangspunktet en veludviklet teori, som man så vil demonstrere anvendeligheden af på en række cases. Teorien er der så at sige før den konkrete undersøgelse. For det andet er der tale om over­ ordnede teorier, om generalisationer på højt abstraktionsniveau. Angivne eksem­ pler er S.N. Eisenstadt (1963), Jeffrey Paige (1978) og Neil Smelser (1959). Vi kunne mere generelt som andre eksempler tilføje  for eksempel funktionsanalysen, Althusserskolen, eller rational choice-teorierne.

I "kausal analyse af  makrostrukturer og processer"  -tilgangen ligger hovedvæg­ ten på nogle problemstillinger, spørgsmål og hypoteser, og man opererer ikke i samme grad som i "parallel demonstration af teori"  -tilgangen med en allerede færdigudviklet teori. Teorier og generalisationer vil også ofte være på et lavere abstraktionsniveau. De vil typisk være spatio-temporalt begrænsede. Angivne ek- sempler på en sådan tilgang er Barrington Moore (1969), Robert Brenner (1987a, 1987b) og Theda Skocpol (1979).

Nation Bui/ding and Citizenship 2 fremdrage og analysere det særegne ved udviklingen at autoritetstrukturer i Vest-

Endelig vil det analytiske og forskningsmæssige fokus i "kontrastering af forskellige sammenhænge"-tilgangen være det unikke, det særegne ved den enkelte europa gennem en kontrastering til udviklingen i andre dele at verden (Bendix, 1964). Bendix er derimod meget skeptisk, afvisende, når det gælder ambitioner

Vi kan også sige, at teorierne i den første tilgang/tradition repræsenterer de universelle generalisationer og teorier, som vi gerne vil nå frem til, mens teorierne 1 den anden tilgang/tradition typisk er spatio-temporalt begrænsede, og endelig repræsenterer den af Skocpol, Somers og Ole Nørgaard angivne tredje tilgang så

a priori Man kan så derefter videre forsøge at forene anstrengelserne og målsætningerne. Vi behøver ikke nødvendigvis at vælge mellem enten den første eller den anden eller den tredje tilgang. Vi kan tværtimod forsøge at kombinere tilgangene og oven i købet også forsøge at kombinere en kvantitativ og en kvalitativ metode i form af casestudier. Og det har igen vidtgående perspektiver: Generel teori behøtænkt teori, som det er tilfældet med normativ teori, men kan udmærket være noget, der har udviklet sig og stadig udvikler sig i et tæt samspil med spatio-temporalt begrænsede analyser og problemstillinger samt helt konkrete casestudier. Denne grundopfattelse abner tillige mulighed for et design og en tilgang, hvor man kan bevæge sig frem og tilbage mellem forskellige niveauer, fra konkret empirisk forskning til overordnede teorier og generalisationer og tilbage igen i en fremadskridende proces. Langt bedre end i normativ teori, hvor empiriske data ofte kommer til at fungere som rene illustrationer til den udtænkte teori, sikres her teoriernes empiriske forankring.

most similarmost different­

strategiere. Og endelig kan man forsøge her at sammenkoble tværgående sammenligningers anvendelse af kvantitativ metode med udvalgte casestudier. Under alt dette kan man oven i købet få en bedre tilgang til og et bedre greb om samfundsvidenskabernes gamle abstraktionsproblem.

Grand Theory abstracted empiricism, Nogle af de mest spændende samfundsforskere og teoretikere har netop haft en ambition om, og også et langt stykke vej formået, at bevæge sig på flere abstraktionsniveauer samt fra det ene til det andet og tilbage igen, kort sagt at bevæge sig elegant op og ned ad abstraktionsstigen i stedet for at søge ud i enten en abstrakt rømte kritik af disse to tendenser (1959).

Der er nemlig også, som angivet, hele problemet med abstraktionsniveauerne.

Emile Durkheim, for eksempel, spændte lige fra en helt overordnet teori om

sociologiens objekt og al samfunds karakter over generelle teorier om arbejdsde- ling, selvmord, religion, retssystem, uddannelse osv. til konkrete teorier om for eksempel arbejdsdelingens eller selvmordenes udvikling i bestemte europæiske samfund i en bestemt periode og videre til deducerede konsekvenser af disse teorier og helt ned i den konkrete forskning og derpå hele vejen tilbage igen (Durkheim, 1964, 1970, 1971). Marx er et andet godt eksempel.3

hundredes politiske sociologi.

ren Ingen af de store klassiske samfundsforskere, Tocqueville, Marx, Weber, denne praksis for sammenkobling af teoriudvikling og konkret empirisk forskning blev fastholdt og videre udviklet gennem hele hovedtraditionen i det 20. år-

Vi kan altså konstatere tilstedeværelsen i den kausalteoretiske forskning og teoriudvikling af en række højst komplicerede grundproblemer. Der er her tale om problemer, som rejser sig netop i den kausalteoretiske forskning, og forsøgene på at tackle disse aftegner nærmere det kausalteoretiske landskab. Jeg har videre forsøgt, inspireret af Skocpol og Somers samt Ole Nørgaard, at skitsere en model for samspil mellem forskellige typer af kausalteoretisk forskning og teoriudvikling, et samspil som dels, på en helt anderledes solid måde end i den normative teoretiske tradition, sıkrer en empırısk torankrıng, dels sıkrer en frugtbar teoriudvikling.

sin 4 I den kausalteoretiske forskning og teoriudvikling har indbyrdes uenighed og meningsforskelle samt mangfoldigheden af tilgange og koncentrationsområder tillige en direkte positiv funktion. Pluralismen virker her efordrende for den samlede proces og anses for et gode. I den normative teoretiske tradition er der, trods den endegyldige sandhed og meningsforskelle og uenigheder som værende udtryk for, at andre teoretikere er ham/hende intellektuelt og/eller moralsk underlegne.

Kausalteori og normativ teori har altså forskellige sæt af problemer og uenigheder, forholdet til pluralisme er vidt forskelligt, og forholdet til empiri er anderledes i den normative teoretiske tradition end i den kausalteoretiske tradition. Der er tale om forskellige typer af forskning og teoretiske aktiviteter. Deri ligger også, at man ikke uden videre kan skride fra det ene område, det ene sæt grundproblemer til det andet. Der er al mulig grund til at fastholde den af Erik Rasmussen oprindelig anlagte sondring mellem kausalteori og noget, han kaldte værditeori (som vi i dag kan kalde "normativ teori"). Men lad os nu vende tilbage til spørgsmålet om forholdet mellem videnskab og politik.

## Argumentet om videnskabens anti-totalitære karakter

Komparativ Politik Vi er nu kommet til Erik Rasmussens femte begrundelse for den videnskabelige målet om forholdet mellem den videnskabelige værdirelativisme og det demokratiske politiske system og konstaterer, at værdirelativismen er "et sidestykke til det demokratiske aksiom at afgørelser ikke træffes efter kriterier for hvad der er en senere artikel skærper han denne betragtning, idet han rejser følgende spørgs-

'rigtigt' men efter hvad et flertal finder formålstjenligt" (Rasmussen, 1968: 35). I mål:

·

I

"Vilde en  videnskab som ikke var værdirelativistisk, en  videnskab som hævdede at kende den objektive sandhed, i det lange løb kunne forenes med et politisk system som bygger på frie valg og flertalsstyre, d.  v.s. som i selve princippet  lader sin politik bestemme ikke  af  hvad der er objektivt rigtigt, hvad dette så ellers måtte være, men af hvad et flertal og skiftende flertal finder rigtigst eller blot  fordelagtigt? ... Der er en ejendommelig  parallel  mellem flertalsstyret og den videnskabelige værdirelativisme i den henseende at de begge giver afkald på forsøg på at bringe et objektivt sandhedskriterium til anvendelse ...  "(Rasmussen, 1973: 11  ).

Erik Rasmussen rammer her hovedet på sømmet: Ambitionen om at bane vej for en helt uhæmmet "videnskabelig" normering af hele vores tænkning om samfund og politik er dybt udemokratisk og totalitær. Den er totalitær relation til de viden­ skabelige samfund, idet den truer pluralismen og den fortløbende meningsbrydning i disse, og den er totalitær udadtil i forhold til det omgivende samfund. Den nor­ mative teori er ubestrideligt en fremtrædende tradition i statskundskaben, men den må tøjles og disciplineres af den videnskabelige værdirelativisme, ellers løber den helt løbsk, og med dystre konsekvenser.

Erik Rasmussens refleksioner over forholdet mellem videnskabelig værdirelati­ visme og  demokrati rejser det mere generelle spørgsmål  om forholdet  mellem viden­ skab og samfund i det hele taget. Vi kommer her til en sjette begrundelse for den videnskabelige  værdirelativisme. Det er en argumentationslinje og en begrundelse, som Erik Rasmussen gennemfører, men som ligger i oplagt forlængelse af hans angivne femte begrundelse. Jeg skal her nærmere udvikle denne begrundelse.

Videreudvikling af  Erik Rasmussens femte argument: videnskab og politik Hvis man ikke internt i de videnskabelige samfund i hvert fald forsøger at hånd­ og igen i videnskabens navn politiserer udadtil, så eksponerer man sig også mod­

V  ærdirelativismen fastholder en afgørende sondring mellem videnskab og politik: hæve et sådant skel, men tværtimod roder politik og videnskab sammen, og igen svarende for stadige politiske interventioner udefra ind i videnskaben. Det er selve vores eksistens som videnskab� der her er på spil.

Omvendt kan værdirelativismen også ses som samfundets værn mod en akade­ misk elitisme. Det er  i stigende  grad blevet et problem i de moderne samfund, Over en  bred  front  gennem  økonomiske råd, tænketanke, rådgivningskomiteer, vismands­ rapporter, udredninger, ekspertudtalelser, konsulenter,  kommunikationsog reklameeksperter, spindoktorer og rådgivere kommer faglig ekspertise af den ene eller den anden art til at påvirke politikere og befolkninger. Det moderne samfund kan ikke fungere uden eksperter, selv om man sagtens kan gradbøje gavnligheden af de mange forskellige "ekspertiser", men så meget vigtigere er det, at man forsø­ ger at holde styr på, hvad der er ekspertviden, og hvad der er personlig vurdering. Der er i stigende grad et stort behov for at kunne skelne mellem, hvad der er viden­ skab, og hvad der er politik, og et vigtigt instrument for en sådan sondring og adskillelse er netop den videnskabelige værdirelativisme.

Spørgsmålet om forholdet mellem videnskab og politik trænger sig i de mo­ derne samfund på som et mere og mere presserende problem, men samtidig er der dog også tale om et gammelt problem. Det kan være nyttigt her at se på den histo­ riske udvikling i forholdet mellem videnskab og samfund/politik.

Universiteterne  havde  allerede i deres oprindelse en dobbelt  funktion:  den uddannende og den videnskabelige. Universiteterne skulle for det første uddanne bureaukrater til kongens og kirkens administrationer samt læger, der kunne holde rende hertil var jura, teologi og medicin de klassiske discipliner. Dette blev mere kompliceret i tidens løb, filosofi kom hurtigt til, andre humanistiske discipliner

begge kategorier samt medlemmer af de herskende eliter og klasser i live. Sva­ udviklede sig, naturvidenskaberne kom ind i billedet og til allersidst samfunds­ videnskaberne. Men stadig varetog og varetager universiteterne den vigtige funk­ tion at uddanne kvalificerede folk til ledende poster i stat, erhvervsliv, organisatio­ ner m.m.,  og  svarende hertil opererer man sædvanligvis med en erhvervs­ målsætning.

Men universiteterne havde fra starten også en anden målsætning og funktion, nemlig den at være centre for den frie tanke, hvilket også indebar, at man skulle og kunne fastholde en kritisk distance til det omgivende samfunds magthavere og dominerende ideologier, herunder de religiøse autoriteter og systemer.  Man udvik­ lede endvidere i tidens løb en række faglige nonner og standarder, som tilsammen definerede og definerer arbejdsmåden i de videnskabelige samfund, den videnska­ belige forskning og diskussion. Svarende til denne funktion har man traditionelt opereret med forestillingen om universiteternes videnskabelige målsætning.

I det 19.  århundrede udmøntedes det humanistiske universitetsideal i den hum­ boldtske  model for  universitetet  som "ein  Gemeinschaft  der Lehrenden  und Lem  en­ den", en model som indoptog og videreudviklede grundtankerne i det projekt, der var blevet påbegyndt i Bologna, Salemo, Paris og andre steder så mange århund­ reder tidligere. 5 De grundlæggende principper i Humboldt-idealet var frihed og uafhængighed.  Universitetets professorer skulle være  uafhængige forskere og ikke statslige agenter med ovenfra fastlagte og styrede undervisnings- og eksamens­ funktioner. Målet for forskningen var sandhedssøgen og erkendelse. Lærere og studenter skulle  videre udgøre et akademisk  fællesskab, og målet for universitetets undervisning var ikke udvikling af paratviden, men Bildung, dvs. kultiveringen af den enkelte students personlighed.

Mere konkret indebar Humboldt-modellen for det første princippet om akade­ misk selvstyre, dvs. universiteterne skulle styres af professorerne selv og de af dem valgte dekaner. For det andet skulle der være fuldforskningsfrihed. Hverken med hensyn til opgaver, problemfonnuleringer, metode eller resultater skulle forskerne være underlagt direktiver ovenfra eller i det hele taget pres udefra. For det tredje skulle  der  råde undervisningsfrihed, dvs. universitetslærerne skulle  frit kunne under­ vise i hvad, og på hvilken måde de ville, blot ledet af deres samvittighedsfølelse og faglige ansvarlighed. Dette modsvaredes, for det fjerde, af princippet om studie­ frihed: Studenterne skulle frit kunne vælge, hvilke undervisningsforløb de ville deltage i. De var også selv hovedansvarlige for deres uddannelse. Professorerne havde her mere en  sokratisk, understøttende opgave end  en  belærende fakta-indpod­ ningsfunktion.

Udviklingen af et videnskabsideal rummende forestillingen om autonomi, kri­

tisk stillingtagen og høje faglige standarder skred i det hele taget stærkt frem i løbet af det 19. og begyndelsen af det 20. århundrede, også inden for det, der var·

outcastede af ved at udvikle sig til samfundsvidenskaberne. På i øvrigt vidt forskellig måde bidrog skikkelser som Tocqueville, Durkheim, Weber og Marx til denne udvikvidenskabelighed. Ricardo var, erklærede Marx, "stoisk, objektiv, videnskabelig", modsat Malthus, der havde stjålet sin renteteori fra en anden uden at angive kilden, og som i øvrigt på utilbørlig vis "accomoderede" sine videnskabelige synspunkter og resultater til politısk-ideologıske formal (Marx, 1802-03: ||lit. og 166ff.). Også Marx' kendte kritik af den politisk-ideologiske bias i de klassiske politiske økonomer - "der har for dem været en historie, der er for dem ikke længere nogen historie" (Marx, 1847: 139) - flød af et sådant videnskabsideal.

Den efterfølgende paradigme-diskussion føjede, samtidig med at den i øvrigt problematiserede den logiske positivismes syn på forholdet mellem teori og data, et yderligere vigtigt synspunkt til konceptet om "det videnskabelige samfund" og den videnskabelige virksomhed, nemlig det synspunkt, at det er frugtbart og et gode, hvis der i de videnskabelige samfund er flere med hinanden konkurrerende paradigmer. Det var en opfattelse, der blev ført frem, ikke så meget af Thomas Kuhn selv (der nærmest så den manglende "normalvidenskabelige" situation i samfundsvidenskaberne som udtryk for dennes tilbageståenhed i forhold til naturvidenskaberne), som af Imre Lakatos samt navnlig Paul Feyerabend (Kuhn, 1970; Lakatos, 1970; Feyerabend, 1978).

Går vi videre frem til det 20. århundrede, finder vi i den logiske positivismes bestræbelser på at definere den videnskabelige forskning og teoridannelse i en atgrænsning til samtidige politiske, ideologiske strømninger og en Karl Poppers tilsvarende interesse i at fastlægge og præcisere et "demarkationsprincip" - en videre diskussion om og udvikling af faglige standarder og betingelser og normer for uafhængig videnskabelig virksomhed.

6 Universiteternes to funktioner og målsætninger kom undertiden i karambolage med hinanden. Ofte blev den videnskabelige målsætning og funktion klemt af erhvervsmålsætningen og -funktionen. Og vedvarende var universiteterne underkastet politiske, ideologiske og kulturelle påvirkninger fra omgivelseme, for slet ikke at tale om den økonomiske afhængighed. Det var ikke altid let at fastholde autonomien, den faglige standard og den uafhængige kritiske position. De tyske ternt i de videnskabelige samfund var alt ikke altid så rent og nobelt som i idealforestillingernes verden. Ofte har interne magt- og retningskampe, karrierehensyn m.m. forplumret billedet (Bourdieu, 1988).

7 I samfundsvidenskaberne og historievidenskaben har der videre været det helt overskyggende problem, at politikken og ideologien altid var så nærværende, selv om Lysenko-affæren i Sovjetunionen og historien om udviklingen af det ameripolitiske magtforhold og ideologiske konjunkturer har ofte infiltreret det, der skulle være arenaen for den autonome, frie og kritiske tanke.

9 11 Men bevægelserne har også været modsatrettede. Samfundsvidenskaberne og historievidenskaben rummer talrige eksempler på forsøg på i videnskabens navn at påvirke det omgivende samfund. Marx' stærke politiske engagement er velkendt.® Men det er bestemt ikke enestående. Max Weber var nationalliberal, glødende nationalist og rabiat anti-pacifist og anti-socialist (Beetham, 1985; 1968: 193-194; Schwarzmantel, 1987: 74), og Robert Michels endte sine dage som professor i fascistisk politisk videnskab ved universitetet i Perugia (Schwarzmantel, 1987: 74; Beetham, 1977a, 1977b). '° Og de liberalistiske tænke-

af Eller tag historievidenskaben - her vrimler det med eksempler. De klassiske tyske historıkeres engagement for den nationale sag er et godt eksempel, og diskussonere i den tyske historievidenskab efter 2. verdenskrig om den tyske "Sonderweg" og problemerne med "Vergangenheitsbewältigung": Fritz Fischer-kontroversen, "Historikerstriden", Saul Friedländer-diskussionen, Goldhagen-diskussiotyske historikere (Baldwin, 1990; Evans, 1987, 1989; Kershaw, 1996). I England har vi hele Whig-historietraditionens politiske slagside og på den modsatte fløj de marxistiske historikeres politiske engagement (Richardson, 1988). I Frankrig er den heftige diskussion mellem Lefebvre/Souboul-traditionen og Francois Furet, Denis Richet m.fl. om fortolkningen af den franske revolution gennemsyret af politik (Lefebvre, 1965, 1967; Soboul, 1974; Furet og Richet, 1988). Det samme gælder historieskrivningen om og de samfundsvidenskabelige analyser af den russiske revolution og den efterfølgende russiske udvikling (Acton, 1990; Cohen, 1986).

Samfundsvidenskaberne og historievidenskaben er gennemvævet af politik og forsøg på at øve politisk indflydelse. Hele problemstillingen har altså to retninger: Hvorledes var og er forholdet mellem politik og samfundsvidenskab? Og hvorledes var og er forholdet mellem samfundsvidenskab og politik? I forlængelse heraf kan man videre stille spørgsmålet: Hvorledes bør dette dobbeltforhold være?

tivistiske sociologi var også enig i, at sociologien kunne udlede normative udsagn, altså begrunde en etik.

Ja, ifølge Saint-Simon, den moderne sociologis fader, skulle den nye samfundsvidenskab spille en ledende rolle i det nye post-revolutionære samfund, der var ved at udvikle sig efter den franske og den industrielle revolution (Zeitlin, 1968: kapitel 6). Synspunktet går igen også hos Comte og Durkheim. Den franske posi-

Weber, derimod, pointerede, at man netop ikke kan slutte fra "er" til "bør", fra "denkender Ordnung der Tatsachen" til "Darlegung von Idealen" (Weber, 1968). Dette skel mellem "er" og "bør" var i øvrigt blevet argumenteret igennem af alleide Da id ike dere de de preset at misere Den ae neer em en kase-

indebar, at samfundsforskerne ikke i videnskabens navn kunne udtale sig om værdiers, herunder politiske målsætningers, absolutte gyldighed. Man kunne ikke

.

rent videnskabeligt begrunde en bestemt politik eller ideologi. Dette var ikke ens­ betydende med, at man så forestillede sig en samfundsvidenskab, som var kemisk renset for værdielementer. Weber, for eksempel, var af den opfattelse, at værdier altid  ville gøre sig  gældende i forskernes udvælgelse af problemstillinger og forskningsobjekter.

Marx' løsning var mere tvetydig: På den ene side synes han at ville opløse problemet ved at lade videnskaben selv blive "ophævet" i en hegelsk forstand i og med dens virkeliggørelse gennem "samfundsomvæltende praksis", på den anden side fastholdt han sin kritik af Malthus og de politiske økonomers forsøg på at 12

"accomodere" den videnskabelige forskning og dens resultater til eksterne hen­ syn, ligesom han pålagde sig selv en høj standard i sin videnskabelige forskning.

Det var den hume-weberske opfattelse, der slog igennem i den senere logiske

positivistiske tradition og i den generelle opfattelse, som man har kaldt "den vi­ denskabelige værdirelativisme" (Brecht, 1959). Og dermed er vi tilbage i den nu­ tidige diskussion. Og den er alvorlig.

Set i det lange historiske perspektiv kan man nemlig konstatere på den ene side udviklingen af et ideal om en fri, uafhængig videnskabelig forskning og debat, om høj faglig standard, om pluralisme og bred meningsbrydning, herunder konkur­ rence mellem forskellige forskningsprogrammer samt om kritisk distance til det omgivende samfund. Men vi kan på den anden side også konstatere, at idealet i virkelighedens verden har været omsat i praksis med mange modifikationer og begrænsninger, og at spørgsmålet om specielt forholdet mellem samfundsviden­ skaber og historievidenskab på den ene side og politik og ideologi på den anden side har været og er utrolig komplekst og problemfyldt. Alligevel er der trods alt også mange vidnesbyrd om mange og vedvarende forsøg på at realisere i hvert fald tilnænnelser til idealet.

Idealet om det frie universitet og den frie, kritiske tanke voksede frem af mid­ delalderens korporatisme, styrkedes af den tyske idealistiske filosofis dannelses­ ideal og blev videre kultiveret gennem generationer af tænkeres arbejde med at udvikle et sæt af normer og standarder for de videnskabelige samfund. Men er der overhovedet i den moderne strømlinede verden plads til et sådant autonomt, kri­ tisk universitet, herunder en selvstændig og fri samfundsvidenskab? Når alt andet bliver "affortryllet", hvorfor så ikke også universiteterne? Hvorledes kan auto­ nomi, forskellighed, intellektuel standard og kritisk bevidsthed overhovedet trives

i et endimensionalt samfund?

Omsider synes Herbert Marcuse nemlig at have fået ret i sin skrækvision fra 1964: Økonomi og politik, arbejdsforhold og fritid, kultur, medier, underholdning og sport - over hele linjen synes der at være en større ensartethed end nogensinde tidligere i historien. Og alle synes også grundlæggende at tænke det samme om deringer,  samtidig med at den dominerende  ideologi paradoksalt nok postulerer

alting, at stræbe efter de samme ting og hylde de samme grundopfatteiser og vur­ frihed og individuel udfoldelse.

Og midt i denne kontekst af fremadskridende samfundsmæssig endimensional­ isering finder nogle medlemmer af det samfundsvidenskabelige samfund det så passende og betimeligt at stile mod en nedbrydelse af skellet mellem politik og videnskab og dermed indefra at nedbryde videnskabens sidste beskyttelsesmur. Samtidig hævder man at kunne tænke sig frem til en absolut og endegyldig "sandhed" om samfund og politik, hvilket indadtil indebærer en underminering af pluralismen og udadtil fremførelsen af en akademisk elitisme, betegnende nok med den tydelige intention at styrke det i tiden, der i forvejen står så umådeligt stærkt.

13

1 Konformitetspresset på specielt den politiske videnskab - et pres, som gør sig gældende generelt ved universiteterne i alle udviklede lande - rummer tre kompoenter og tendenser: Den første er den dominerende ideologis indtrængen i den videnskabelige forestillingsverden: forestillinger og begreber om "individualisme", "det frie valg", "øget pluralisme", "brugerdemokrati", ", den "moderne velfærdssamfund", det "frie marked", det "upartiske samfund", samt forestillingen om den naturlige, ensporede vej frem mod det liberal-kapitalistiske samfund indgår mere og mere i politologien som selvfølgelige, og indiskutable, grundbegreber og teser. Opslutningen til dette neoliberalistiske credo er helt overvældende. Personligt forstår jeg ikke denne ustyrlige trang til at gå med strømmen og mene det, som alle andre mener, men den er et faktum. Der er tale om et verdensomspændende lemminge-fænomen.

ikke enhver 14 Den anden tendens er den fremadskridende endimensionalisering: Mere og mere slettes fra forskning, pensum og undervisning alle teorier og projekter, som er cialistiske" teorier og kritik (hvor socialisme konsekvent sidestilles med stalinisme),

Ja, endog den egentlige komparative politik og historiske politiske sociologi, som ellers har så lang og bred en tradition bag sig i politologien og den politiske sociologi, er trængt. Trangt til den ene side af partielle rational choice-analyser af enkelte beslutningsprocesser inden for rammerne af en social og politisk orden, som tages for givet, og trængt til den anden side af normative teoriers kredsen om rettigheder, retfærdighed og frihed, under abstraktion fra samme, åbenbart helt indiskutable, fastfrosne orden. Hvorfor skulle man dog sammenligne sociale og

Den tredje komponent i ensforınningsprocessen er den overvældende dominans, som den amerikanske political science, med dens påviselige politiske bias, har haft og i stigende grad har i politologien. I en på én gang stærkt bekymret og kritisk artikel analyserer en af de førende politologer på verdensplan, Philippe C. Schmitter, netop denne massive tendens og konkluderer med en personligt præget formulering: "I went West ... and I there found conformity to power, rampant careerism, hostility to alternative paradigms and a scholasticism indifferent to the concers of the real world" (Schmitter, 2002: 37). Pluralismen er trængt, og den er

politiske systemer, når der er ét system, der er det naturlige og de andre suverænt overlegent? Og hvorfor skulle man interessere sig for forskellige udviklingsveje, når der kun er én naturlig udviklingsvej hen imod et uundgåeligt endemål?

trængt af tidens dominerende ideologi, de fremherskende magtforhold og den globalt dominerende økonomiske og sociale orden (Schmitter, 2002; Sørensen, 2002). Det burde ikke komme som en overraskelse for politologer.

Spørgsmålet og problemstillingen er vidtrækkende og foruroligende også for den politiske videnskab, som var mit fag og min lidenskab i så mange år. Den dag autonomien, den videnskabelige standard, pluralismen og den kritiske distance er kvalt, vil samfundsvidenskaberne nemlig være ophørt med at eksistere som videnskaber og universitetsdiscipliner. Tilbage vil da blot være dels en rent teknisk uddannelse af administratorer og erhvervsfolk, dvs. en ensidig varetagelse af erhvervsmålsætningen, dels en stadig udklækning af ideologer, dvs. en ydmyg underkastelse under og tilpasning til den økonomiske, politiske og kulturelle magt samt tidens dominerende ideologi.

samti­ dig med Universiteternes historiske raison d'être var som sagt den at være hjemsted for den frie, kritiske tanke og åndehul og ly for anderledes tænkende. Men kan de i det sondre mellem videnskab og politik samt afstå fra i videnskabens navn at postulere absolutte "sandheder". , nedbrydes indefra?

## Noter

1. Se for en oversigt over en række nonnative teorier K  ymlicka (  1997).
2. Se for en diskussion af  fordele og ulemper ved henholdsvis den kvantitative variabel orienterede strategi og den "kvalitative" strategi Ragin (  1987).
3. Man kan sammenligne Marx' analyse i "Kapitalen" med de historisk-konkrete analyser: Karl Marx, Das Kapital Bd.I-III, (1867, 1885 og 1894), MEW, Bd. 23, 24 og 25 og for eksempel Die Klassenkiimpfe in Frankreich 1848 bis 1850, (  1850), MEW (7: 9-107), Der achtzehnte  Brumaire des Louis Bonaparte (1852), MEW (8:  11-207) og Der Biirgerkrieg in Frankreich (1871), MEW (17: 313-362).
4. Se f.eks Poulsen (2003, 1996). Men tendensen er udbredt og massiv i traditionen helt tilbage fra de tidlige kontraktteoretikeres forsøg på ud fra nogle grundantagelser at udtænke den rigtige teori om samfund og politik til nutidige nonnative teoretikers  tilsvarende  projekter.
5. Se for Wilhelm von Humboldt's universitetsideal Humboldt (1810: 255-266) og for en mere generel præsentation med en inddragelse af den samtidige kontekst Craig (  1978: 192-206).
6. Se for den preussiske undervisningsministers forfølgelse af  liberale, socialdemokratiske og jødi­ ske lærere Craig (  1978: 200ff.)
7. 7, Lysenko var en sovjetisk arvelighedsforsker, der forfægtede den opfattelse, at erhvervede egen­ skaber kan nedarves, altså en fremhævelse af miljøets af  gørende betydning. Pointen i sammen­ hængen her er den, at en rent intern strid mellem sovjetiske arvelighedsforskere blev afgjort gennem en politisk intervention "ovenfra", idet Stal  in protegerede Lysenko, mens en række af hans modstandere blev fængslet og skudt (se Goodchild, 1980).
8. Den bedste fremstilling og analyse af Marx set i det politisk perspektiv er stadig de to mensje­ vikkers Nicolaevskys og Maenchen-Helfens gamle bog fra 1936, Karl Marx. Man and Fighter.
9. Steven Lukes fremhæver elementer af såvel konservatisme som socialisme og liberalisme hos Durkheim (  1973; 320ff., 338ff., 546), mens Lewis Coser uden vaklen fastslår Durkheims kon­ servatisme  (1964:  211-232).  Steven  Lukes'  fremhævelse af  nuancerne  og facetterne hos Durkheim er vigtig, men overordnet synes Coser at have ret: Durkheims kritik af kontrakt­ teoretikerne og hans afstandtagen  fra den metodologiske individualisme, hans egen sociologiske holisme, hans optagethed af betydningen af fælles normer og værdier for den sociale sammen-

- hængskraft, hans optagethed af social orden og stabilitet, hans gentagne fremhæ velser af betydningen af moderation, selvbeherskelse og tilpasning og hans politiske model for stabilitet og harmoni - over en bred front tegner sig et billede af en fundamentalt konservativ teoretiker. Men han er en reforinorienteret og demokratisk konservativ og, som hans engagement i Dreyfussaffæren viser, tillige med liberale og republikanske værdier og oven i købet også med sympati for en reformistisk socialisme. En for sin tid højst usædvanlig konservativ.
11. For forskellige kritiske analyser se Arblaster (1985), Galbraith (1987), Gamble (1996), Ehnmark (1991), Hauptmann 1996), Ramsay (1997) og Wolt (1990).
10. For en udførlig analyse se Beetham (1977a: 3-24, 1977b: 161-181).
12. Sammenlign for eksempel på den ene side Marx' nærmest programmatiske Feuerbachteser med hans sammenlignende vurdering af Ricardos og Malthus' videnskabelighed (Marx, 1845, 1862-63: 111 ff., 166ff.). Hvad angår kravene til sig selv, så er hans grundighed med hensyn til såvel indsamling af data som orientering i den foreliggende litteratur nærmest legendarisk og spændte ofte Friedrich Engels' og forlæggeres tålmodighed til bristepunktet.
- tidsmæssige kontekst. 13. Se for eksempel Poulsen (2003, 1996). I førstnævnte skrift fremstår liberalismen som "naturlig", forankret i den menneskelige biologi og som moderne: den politiske teori og opfattelse, der "svarer til" det moderne, "abstrakte samfund", menneskehedens evolutionære endemål. I sidstnævnte skrift, der i en årrække har fungeret som en slags facitliste i Instituttets idehistorieundervisning, fremstilles liberalismen som en del, ophøjet og upartisk diskurs om retfærdighed og rettigheder, medens alle andre politiske ideologier og retninger præsenteres som intellektuelt og moralsk degenererede i forhold hertil. Denne opfattelse at liberalismen er dog hverken ny eller enestående. Den har været udbredt i den politiske idehistorie som liberalismens selvforståelse, og den er tilbagevendende i den nyere liberalistiske norinative teori . Det nye er
14. Se den nedladende og unfair gengivelse af C. Wright Mills i den danske magtudrednings slutrapport (Togeby et al., 2003: 93-94). Se for Wright Mills selv (Mills, 1959) og for en generel kritik af den danske magtudrednings slutrapport (Sørensen, 2004).

## Litteratur

- Rethinking the Russian Revolution, Atomic Diplomacy. Hiroshima and Potsdam,
- The Rise and Decline of  Western Liberalism,
- Reworking the Past. Hitler, the Holocaust and the Historians' Debate. Boston: Beacon Press.
- Political Studies, in Robert Michels I: From Marxist Revolutionary to Political Sociologist" Vol. XXV, No. 1, pp. 3-24.
- Political Studies, Max Weber and the Theo of  Modem Politics, Nation Building and Citizenship, Beetham, David (1977b). "From Socialism to Fascism: The Relation Between Theory and Practice
- Homo Academicus,
- Political Theo  ry. The F  oundations of  Twentieth-Century Political Thought,
- The Brenner Debate, Brenner, Robert (1987a). "Agrarian Class Structure and Economic Development in Pre-Industrial Cambridge University Press.
- The Brenner Debate. Rethinking the Soviet Experience, Brenner, Robert (1987b). The Agrarian Roots of European Capitalism", pp. 213-327 in T.H. Ac-

'

Coleman, James S. (  1990). Cambridge, MA: Harvard University Press.

Coser, Lewis A.  (  1964  ). "Durkheim'  s Conservatism and its lmplications  for  His  Sociological  Theory", pp. in Kurt H. Wolf (ed.), New York: Harper.

Craig, Gordon A. (1978). Oxford: Oxford University  Press.

Durkheim, Emile (1964). (fransk 1. udgave 1893), New York: Free Press.

Durkheim, Emile (1970). London: Routledge &amp; Kegan  Paul.

Durkheim, Emile (1971). London: Allen &amp; Unwin.

Ehnmark, Anders (1991). København: Samleren.

Eisenstadt, S.N.  (1963). New York: Free  Press.

Evans, Richard  (  1987). London: Allen &amp; Unwin.

Evans, Richard J. (1989). New York:  Pantheon Books.

Feyerabend,  Paul  (  1978). London: Verso.

Furet, Francois og Denis Richet (1988). bd. København: Forum.

Galbraith, John Kenneth (  1987). Boston: Houghton Mifflin Comp.

Gamble, Andrew (1996). Cambridge:  Polity  Press.

Goodchild,  Peter  (  1980).

Boston: Houghton Mifflin.

Hauptmann. Emily  (1996). New York:  State University of New YorkPress.

Humboldt, Wilhelm von  (  1960-64  ). "Uber die innere und aussere Organisation der hoheren wissen­ schaftlichen Anstalten in Berlin", in Bnd. I-V, Darmstadt: Wissenschaftliche Buch­ gesellschaft.

Hume, David (  1959-60). Vols. 1-2, London: Dent &amp; Sons.

Kershaw, Ian  (  1996). London: Arnold.

Kuhn, Thomas  (  1970), The Chicago: University of Chicago  Press.

Kymlicka, W. (1990).

Oxford: Clarendon  Press.

Lak.atos, Imre  (  1970). "Falsification and the Methodology of  Scientific Research  Programmes" pp. 91-195 in Imre Lak.atos and Alan Musgrave (eds.), Cambridge: Cambridge University  Press.

Lecourt, Dominique  (  1976  ). Berlin: VSA.

Lefebvre,Georges(l  965, 1967). The Vols. 1-2,  London: Routledge &amp; Kegan  Paul. Lukes,  Steven (1973).

London: Allen Lane.

Marcuse, Herbert (1964). London: Routledge &amp; Kegan  Paul.

Marx, Karl pp. 5-7.

Marx, Karl 847). pp 63-182.

Marx, Karl (1850). pp. 9-107.

Marx, Karl (  1852). 8, pp. 11-207.

Marx, Karl (1862-63). 26, 2.

Marx, Karl 867, 1885, 1894). Bnd. I-III, Bnd. 23, 24 og 25.

Marx, Karl (1871). 17, pp. 313-362.

Mills, C. Wright  (1959). Oxford: Oxford University  Press.

Mommsen, Wolfgang (1959). Ttibingen: J.C.B. Mohr.

Moore, Barrington  (]  969). London:  Penguin.

- ningsevne,
- Value in Social Theory,
- Karl Marx. Man and Fighter, don: Allen Lane.
- Economic Institutions and Democratic Reform. A Comparative Ana/ysis of Post-Communist Countries,
- Agrarian Revolution,
- Politica, 28. årgang, nr.2, pp. 128-145.
- The General Theory of So/idarity. An Essay on the first princip/es of political behaviour,
- The Comparative Method. Moving Beyond Qualitative and Quantitative Strategies,
- Whats Wrong With Liberalism? A Radical Critique of Liberal Political Philosophy,
- Komparativ Politik,
- Ideologi og Videnskab, Hæfte 3, Århus.
- The Debate on the English Revolution Revisited,
- ecpr/eps, Schmitter, Philippe C. (2002). "Seven (disputable) theses concerning the future of 'transatlanticised' or 'globalised' political science"

Structures of Power. An  Introduction to Politics,

- States and Social Revolutions,
- Social revolutions in the modem world, Skocpol, Theda and Margaret Somers (1994). "The uses of comparative history in macrosocial Cambridge University Press.
- Social Change in the Industrial Revolution, Paul.
- The French Revolution 1787-1799,
- Grus,
- Magt og demokrati i Danmark Hovedresultater fra Magtudredningen, Togeby, Lise, Jørgen Goul Andersen, Peter Munk Christiansen, Torben Beck Jørgensen og Signild
- Social and  Economic Organization Understanding Rawls. A Reconstruction and Critique of A Theory of Justice,
- ldeology and the Development of  Sociological Theo  ry, NJ: Prentice-Hall.