af Meteorer
Forfattere: Horace Engdahl
Tidsskrift: passage (2001-11-01)

***

Franz Kafkas Processen læses  ofte som en profeti om livet i 1900-tallets diktaturer, hvor  medborgeren blev  retsløs  og  kwme stilles  til ansvar  for opdigtede forbrydelser så snart magthaverne ville rydde ham af vejen.  Romanens hovedperson, JosefK., er kommet til  at  repræsentere alle mennesker der bukker under i  kampen  mod  en  almægtig  bureaukratisk  orden. Nogle har fortolket romanen i lyset af jødernes tra­ giske skæbne i Europa.

Men det er faktisk ikke sådan  Kafk:as tekst er skre­ vet. JosefK. er ikke noget offer der udstødes og for­ følges  for  sin  race  eller  sin  hellige  overbevisning. Han er en succesrig  akademiker  med kræsen smag, lidt  af  et  chefemne.  Som  medlem  af  den  dannede klasse er han vant til at kræve respekt for sin person. JosefK. mener for eksempel at have en selvfølgelig ret  til  at  more  sig  med  kvinder  fra  underklassen. (Det  gør  ham naturligvis ikke skyldig - vi må ikke slutte  os til de  proceslystne!)

## af Meteorer

## HORACE ENGDAHL

dialektik  beviser  de at  du står i  vejen  for udviklin­ gen mod en bedre verden. Du har tiet om Bosnien, du kan lide nøgenbilleder, du har ikke tilstrækkelig tydeligt  taget  afstand  fra  dig  selv.  Somme  tider  er det nok at du tilhører slægten homo sapiens og ikke en økologisk set mere attraktiv d yr eart. Intensiteten i  anklagediskussionerne  varierer.  I  rolige  perioder kan man forledes til at tro at processen er indstillet. Men  den  genoptages  altid,  og nye skyldige,  påfal­ dende  lig  de  gamle,  nagles  fast  af  anklagere  som· pludselig igen har :faet magt til at skræmme folk  til forsigtighed og hykleri. Dette islæt i vores kultur er så grundlæggende, at den ville blive fuldstændig for­ vandlet hvis det blev fjernet.

Det  er  altså  ikke  medlidenhed Kafk:a  vil  frem­ kalde. Det er  snarere en særlig  komik,  som skyldes K.s følelse af social overlegenhed og samtidige råd­ vildhed over for begivenhedernes udvikling. Verden har forandret sig omkring ham, og  K. vil ikke se det. Det er blevet sagt at Processen skulle være en roman om  skyldfølelse,  men  det  er  en  bagvendt  beskri­ velse. Det kendete gn ende for  K. er at han ikke føler sig  skyldig. Han  nægter  at  være  skyldig,  og  derfor er han min helt.

Der er i dagens verden et stærkt krav om at men­ nesker skal føle sig skyldige uden at have begået for­ b ry deriske  handlinger  eller  blot  sympatiseret  med ekstreme  løsninger.  Ideologiske  domstole  arbejder ufortrødent  med  nye  anklager.  Med  ubetvingelig Det er ikke K.s frihed domstolen modsætter  sig. Ingen hindrer ham i at gå omkring som sædvanligt, skønt han siges at  være  arresteret. Det er hans uaf­ hængighed og individualitet der trues og til sidst til­ intetgøres. Domstolskontorernes arbejde, sådan som det beskrives  hos  Kafk:a, har som fornemste resultat at gøre den anklagede afhængig af ukendte menne­ skers  gunst.  De  mystiske  processer  forårsager  en slags  udjævning. Enhver  anklaget oplever i  begyn­ delsen sig selv som et undtagelsestilfælde, blot for at opdage  at  han  til  forveksling  li gn er  sine  ulykkes­ brødre. Opdragelse, kultur, hæder betyder ikke no­ get  over  for  den snigende,  i  løbet af  kort tid  urok­ kelige fordom.

Hvad  K. må erfare er massens overmagt. Alt hvad der hører til de hemmelighedsfulde domstole i  Kaf­ kas roman har noget plebejisk over sig. Lokalerne er tarvelige,  retsbetjentene  enfoldige,  dommerne  sim­ ple,  afstraffelsesmetoderne  barbariske.  Da  jeg  var seksten år og læste bogen for første gang, forstod jeg ikke  dette  aspekt.  Men efter  at have lært offe�tlig­ heden at kende forstår jeg pointen.

er siş

olan‹

WARRANTED

GOTHIC PATENT PENCIL.

At blive omtalt på tryk  er  at  være potentielt an­ klaget.  Selv  ros er i bund og  grund  en  slags  bagta­ lelse,  fordi  lovordene  afgrænser  hvad  du  er,  en  af­ grænsning  som  inden  længe  bliver  flugtsikker.  I meningernes verden er der,  nøjagtig  ligesom i Pro­ cessen, ingen  virkelige  frifindelser, kun  tilsynela­ dende frifindelser og henstande.

Og jeg ved at jeg nøjagtig ligesom Kafkas roman­ helt har begået den fejltagelse at interessere mig alt for  meget for  min  proces,  og  dermed i  en  vis for­ stand  gjort  en indrømmelse af domstolens  retmæs­ sighed. Jeg  er  kommet  til  at  indse  at  hver  eneste tekst jeg skriver er et indlæg som endelig vil bringe orden i  skyldsspørgsmålet  og  fordrive  fordommen. Ligesom Josef K.  kan  jeg  jo  ikke tro  andet  end  at mart til sidst vil indrømme at jeg er uskyldig.

*

At  beundre  noget  er  at  sige:  det  der  er  godt,  men jeg behøver det ikke. Virkelig værdsættelse giver sig til  kende  som  misundelse.  Jeg  misunder  Roland L'arcas OHigne Pox.

Wen Straiche Siral CALTION, This description of Key gives no securi.

Barthes. Ikke  hans  daglige  eksistens,  snobberiet, moderen og drengene på rue de Rennes. Ikke hans succes, lærestolen på College de France, frokosterne på Lipp og Bofinger, det beundrende brus. Nej, men at  have  skrevet Fragments  d'un  discours  amoureux, Barthes par Barthes og  en halv  snes  kortere ting. At have  skabt  en  litteratur  uden  for  litteraturen.  Ikke romanens  ordmasser,  ikke  l yr ikkens  sjælfuldhed, ikke  dramaets  venden  og  drejen  af  forurettelser. Bare  frie  indskydelser,  hvor  det  er  umuligt  at  sige hvad  der  er tanke og  hvad  der  er tonefald.

Luipiession may

*

ferior wurkuati.

- I. Skriv  hvad du mener, og hvis du ikke mener no­
2. get,  skriv ikke.
3. (Men at  skrive  er ikke at mene.  Det er  noget fuld­ stændig andet.)
4. IL Tag afsked med dit meneri: skriv! (Så snart en tanke bliver til skrift,  begynder den at tage  efter  andre  tanker  som  dens  ophavsmand  end

5..

ikke har  hørt om før.  Den  bliver  mening - et  mø­ dested  for  menerier,  men  ikke  selv  noget  meneri. Men det er kun de kæreste overbevisninger der dur til denne forvandling, dem det gør mest ondt at mi­ ste.)

III. Den  propagerende  tekst  er  den  forgræmmede datter i  huset,  som  faderen  aldrig  har  ladet :fa  eget liv.

(Det  er  betegnende  at  skriveriets  system  ikke  har udviklet sit  eget  begreb  for  det  der i  det mundtlige system kaldes overtalelse.  Skævheden ville blive for åbenlys.  Overskrivelse?)

IV. Meneriet  er  som  dug  på  tekstens  glas,  spor  af den  skrivendes  ånde.  Så  må  han  selv  tage  skylden hvis  der  kommer  møgunger  frem og  tegner  krims­ krams i kondensen. (Kulturdebat.)

## V. Det er umuligt at  overtale på skrift.

(Det kan se ud som om t ry ksager spiller en stor rolle i  opinionsdannelse,  men  foretag  det  tankeeksperi­ ment  at  fjerne  de  mundtlige  fremtrædender  hvor ideerne er blevet hamret ind! Vi har alle på et eller andet  tidspunkt oplevet hvordan ledelsen ladet det diktatoriske  "diskussionsgrundlag" blive fulgt af en samling med obligatorisk tilstedeværelse. Uden den mundtlige  agitation  ville Mein  Kampf aldrig  have skabt nogen brune bataljoner, uden val gm øderne og debatterne med lyttende publikum ville de skriftlige politiske  indlæg  forblive  virkningsløse,  uden  øvel­ serne  ville professorerne aldrig kunne påtvinge ele­ verne deres videnskabssyn, uden klikemøderne ville der ikke opstå nogen fremherskende standpunkter i kunstlivet.)

VI. Når først kniven er i læserens hånd, skærer den til alle  sider.

(Platon  forstod  at  han  måtte  indrette  et  akademi, hvis  ikke  hans  skrifter  skulle  prisgives  meningens mangfoldighed  men  en  dag  blev  hans  akademi lukket og menneskeheden  var fri til virkelig at læse ham. Den der brænder bøger straffer altid en uskyl­ dig.  Hvis en bog er farlig for et regime betyder det at det farlige meneri allerede findes hos borgerne og at  bogen  vil  komme  til  at  fungere  som  et  emblem for den forbudte opfattelse. Så snart regimet er styr­ tet og opfattelsen tilladt, ophører bogen med at gen­ give den. Kortsynede personer påstår at litteraturen da  "mister  sin  betydning",  når den i  virkeligheden gengives sin mening.)

VIL At mene er at vise hvor lidt henrykt man er for de andres frihed.

(Et  er  at  lammet  har  grund  til  at  synes  ilde  om ulvens  frihed - der  er  ligefuldt noget sørgeligt  ved meneriet.  Det er ciceronen som vil forklare et ma­ leri og  stiller sig i vejen for det, så  betragterne ikke skal begynde at se på egen hånd. Meningen derimod er  verden  som  den  ville  eksistere  for  et  usynligt væsen  som  kunne  være  overalt,  som  kunne  være alle.  Den giver os et vink om hvad vi ville være, hvis vi ikke  var  mennesker.)

VIII. Der er trykfejl som skyldes at ord er stavet rig­ tigt.  Man finder for eksempel i en engelsk værkud­ gave  en  indklæbet  seddel  med  errata: "The  fol­ lowing examples of B yr on'  s faulty Greek transcription  were  inadvertently  corrected  by  the printer."  Derpå følger  et antal græske  udtryk  hvor originalmanuskriptets  fejl  er  genindsat,  så  læseren kan læse lige så forkert som B yr on skrev.

Hvis  der  fandtes  en fortolkningsmetode  som  det virkelig lykkedes at begrænse sig til hvad forfatteren havde  ment,  ville  den  gøre  samme  indt ry k  på  os som den seddel.

*

Tænkningens styrke viser sig i evnen til at nedb ry de begreberne.  Det ligner mumleriet, som tygger spro­ get i  stykker  og  gumler  på  lydfragmenterne,  indtil tanken klæber fast ved noget ubetydeligt,  som vok­ ser og flyder op for så atter at synke ned i strømmen - hvis  ikke  mumleriet  pludselig  afb ry des  med  et heureka!  Flaubert  taler  om  "marinaden":  den  sofa han tog sin tilflugt til for at stønne hver gang stilen gik  i  baglås  under  skrivearbejdet.  Den  opløsende s yr e.

Det  nye  træder  ikke  frem  i  øjeblikke  af  brillans. Der  er  noget  søvngængeragtigt,  næsten  senilt  ved dets ankomst: en halvvågen tyggen drøv mens tiden står  stille  og  håbet  er  forsvundet.  Den  meget  om­ talte genfødelse der følger efter er banal. Den er be­ viset på at skabelsesprocessen allerede er forbi.

*

Afhandlingstitel  i  drømme: Metafiore -en  italiensk stilblomst.

*

Det  kriseagtige  bohemeforhold  til  skabelsen,  som mange  mennesker  tror  er  kendetegnende  for  de store kunstnere, er tværtimod typisk for de svage ef­ tersnakkere. Mild søvnløshed øger genialiteten, skriver Edith Sodergran.  Men det omvendte gælder også:  mild genialitet øger søvnløsheden.

*

Apokal yp tiske  skrifter  bliver  til  for  at  bortforklare nederlag.  Ikke  at indrømme  at man er  besejret når man virkelig er det - tabernes arrogance - er vejen til terror. Den store opgave for tilhængere af fred og humanitet er at lære mennesker at tabe.

*

Der er ingen stil som ikke på et eller andet tidspunkt har  været  almindeligt  foragtet.  Endnu  Strindberg syntes  at 1700-tallets  bygninger  i  Stockholm  var grimme.  Dette forhold er tilstrækkeligt bevis for  at der ikke er  noget  universelt i  smagen.  Men alle stil­ arter  er  også  på  et  senere  tidspunkt  blevet  rehabili­ teret,  og  det vil  ligeledes  ske  med  dem  vi netop nu finder frastødende. Det viser at afsmagen heller ikke har  nogen  dybere sandhed,  hvilket  er  endnu  mere sårende.

*

Salonkulturens  intelligens  forudsatte  at  deltagerne havde  masser  af  tid  at  sløse  bort  på  samtaler  uden formål. Men også efter at denne livsform er gået un­ der i præstationsjagets tidehverv, er der i enhver for­ mulering som vækker vores begejstring en rest af de uafhængige konversatorers grænseløse tid. Den fuldendte  stil  haster  ikke  mod  målet,  men  nyder  i hvert skridt  sit helbred.  Det  er  sandt at  den under­ tiden  giver  os  en nyttig  tanke,  men frem for  alt  til­ sidesætter den kravene fra alt hvad der er mindre le­ vende  end den selv,  så vi ikke længere husker hvor vi for lidt siden var  på  vej  hen.  Det  godt sagte  ord er fremmed for dagens skemalagte handlinger, det er et lån fra de  utalte  timer  efter  midnat.

*

Hvis en forfatter ved højere  magters generøsitet fik mulighed for at smugkigge på sit  udødelige ry,  det vil  sige  læse  hvad  fremtidige  generationer  vil  sige om hans præstationer,  ville  han ikke forstå en døjt. Det ville  være  som  når  man bliver  genstand for  en artikel  på  finsk.  Det  eneste  man  forstår,  udover  sit eget  navn,  er  titlerne  på  ens  bøger.  For  rigtigt  at vurdere efterverdenens dom, det vil sige for at holde op  med  at  tænke  på  den,  skal  vi  forestille  os  den skrevet på et sprog vi ikke forstår  et ord af.

På dansk ved Karsten Sand Iversen