Ingvill Thorson Plesner: Religionspolitikk (Universitetsforlaget, 2016)
Forfattere: Daniel Toft Jakobsen
Tidsskrift: dttk (28-03-2019)

## RELIGIONSPOLITIKK INGVILL THORSON PLESNER UNIVERSITETSFORLAGET, 2016 224 SIDER

## Anmeldt af Daniel Toft Jakobsen

Bederum.  Burkaer.  Religiøs  ekstremisme. Parallelsamfund. Religiøse friskoler. Omskæring. Halalkød.  Præster,  der  ikke vil  vie  homoseksuelle.  Politikere,  der  vil tvinge  præster  til  at  vie  homoseksuelle. Blasfemiparagraffen.  Julegudstjenester  i folkeskolen.  Livssynssamfund,  der  vil  ligestilles med trossamfund. Forbud imod bestemte ytringer i religiøse og ikke andre sammenhænge. Osv. Osv.

Når man tænker på, hvor meget religion fylder i mange aktuelle diskussioner, er det egentlig mærkeligt, at religionspolitik er så snæver en niche, som tilfældet er. Der er mig bekendt ikke mange danske partier, som har en klart formuleret religionspolitik. I stedet bliver spørgsmål, der har med religion at gøre, ofte diskuteret som en del af andre politikområder - for eksempel  integrationspolitik,  uddannelsespolitik eller retspolitik. Og det er ikke altid  hensigtsmæssigt.  I  hvert  fald  ikke ifølge  Ingvill  Thorson  Plesner,  som  med sin  bog  »Religionspolitikk«  netop  slår  til lyd for, at religionspolitik bør anerkendes som et selvstændigt politisk område.

Ingvill Thorson Plesner (født 1969) er forsker  og  netværkskoordinator  ved  det norske Senter for studier av Holocaust og livssynsminoriteter . Hun har igennem hele sin  karriere  beskæftiget  sig  med  spørgsmål  relateret  til  tros-  og  religionsfrihed - eller religions- og livssynsfrihet , som det ofte (med god grund) kaldes i Norge.

Det  er  bestemt  ikke  tilfældigt,  at  en bog om religionspolitik kommer fra Norge.  Norge  har  igennem  en  årrække  haft en langt mere reflekteret og sammenhængende  diskussion  om  religionspolitiske spørgsmål, end vi har haft i  Danmark. I det mindste ser det sådan ud udefra.

I  2010  nedsatte  den  norske  regering således et tros- og livssynspolitisk udvalg, der skulle gennemgå aktuel lovgivning og komme med forslag  til  en  sammenhængende tros- og livssynspolitik. Udvalgets 465 sider lange udredning udkom i 2013 og  fik  titlen Det  livssynsåpne  samfunn .

Centralt i udredningen står otte tros- og livssynspolitiske  principper,  som  udvalget mener bør være fundamentet for den norske tros- og livssynspolitik.

Som  dansk  læser  af  udredningen  er det  i  sig  selv  interessant,  at  det  sidste  af de otte principper lyder således: »Alle bør akseptere å bli eksponert for andres trosog  livssynspraksis  i  det  offentlige  rom«. Det er tankevækkende, at dette princip på den ene side er fuldstændig naturligt i en almindelig menneskerettighedsbaseret tilgang til religionspolitik, og at det samtidig formentlig ville være både kontroversielt og stærkt omdiskuteret, hvis det var blevet fremsat af et dansk regeringsnedsat udvalg.

Som sagt: Udefra set befinder den norske religionspolitiske debat sig et helt andet - og mere reflekteret - sted end den danske. Forventningerne til en norsk bog om  religionspolitik  er  derfor  i  udgangspunktet store.

Plesner lægger ud med en god og kort drøftelse  af  det  udbredte  udsagn  om,  at religion er en privatsag. Hun argumenterer  overbevisende  for,  at  udsagnet  langt fra er entydigt. Man kan således sagtens mene,  at  religion  er  en  privatsag  i  den forstand,  at  staten  ikke  skal  blande  sig  i borgernes religiøse overbevisninger, men ikke  i  den  forstand,  at  borgerne  skal  afholde sig fra at lade deres religiøse overbevisninger komme til udtryk i det offentlige rum. Pointen er, at religion ikke kan reduceres til udelukkende at være en privatsag. Det er mere end det, og derfor er det hverken muligt eller hensigtsmæssigt, at staten skulle undlade at forholde sig til religion. Enhver stat udøver ifølge Plesner således  religionspolitik.  Spørgsmålet  er bare: Hvilken religionspolitik?

I begyndelsen af bogen (kapitel 2) redegør forfatteren for nogle af de mest aktuelle  religionspolitiske  debatter  i  Norge - herunder religion og livssyn i offentlige institutioner, muligheden for af religiøse årsager at blive fritaget for bestemte opgaver i sit arbejdsliv (f.eks. opgaver relateret til abort eller drengeomskæring), statslig støtte til tros- og livssynssamfund og krav forbundet  hermed,  religiøs  ekstremisme samt ikke mindst spørgsmålet om, hvordan man afvejer hensynet til ligestilling (f.eks. i forhold til køn og seksualitet) over for hensynet til trossamfundenes selvbestemmelse.  Mange  af  disse  debatter  og temaer vendes der løbende tilbage til i resten af bogen, hvor de belyses fra forskellige  sider  og  bruges  til  at  eksemplificere forskellige religionspolitiske tilgange, perspektiver og dilemmaer.

Et  kapitel  gennemgår  for  eksempel de  religionspolitisk  set  mest  relevante menneskerettigheder  og  de  dilemmaer, der  kan  knytte  sig  til  at  føre  en  politik, som  både  tilgodeser  religionsfriheden, ytringsfriheden,  regler  om  ikke-diskrimination, kvinders rettigheder, minoriteters rettigheder, forældres rettigheder og børns rettigheder. Et andet kapitel forsøger at tilgå religionspolitikken ud fra forskellige  faglige  perspektiver  -  herunder juridiske, filosofiske, samfundsfaglige og religionsvidenskabelige.

Det  fungerer  på  mange  måder  godt løbende  at  vende  tilbage  til  nogle  af  de samme aktuelle debatter - for eksempel debatten  om,  hvorvidt  trossamfund  og religiøse organisationer må  stille  som krav til visse stillinger, at de kun kan besættes af mænd og/eller heteroseksuelle. Men det giver også en fornemmelse af, at bogen  indeholder  en  del  gentagelser  og overlappende beskrivelser af dilemmaer.

Ikke mindst dilemmaet mellem troende menneskers og organisationers frihed til at praktisere deres tro på den ene side og kvinders og homoseksuelles ret til ikke at blive diskrimineret på den anden side, vendes der ofte tilbage til. Både dette og andre dilemmaer beskrives på udmærket vis, idet der redegøres for motiver, fordele,  ulemper  og  konsekvenser  ved  de  forskellige tilgange. Men i dele af bogen sad jeg for ofte med en følelse af, at jeg havde læst (stort set) det samme en gang eller to tidligere.

Plesners tilgang er meget beskrivende, ret  analyserende  og  meget  lidt  debatterende. Hun argumenterer med andre ord kun sjældent for, at den ene mulige tilgang er bedre end den anden. De få gange, hun tager stilling, giver det til gengæld bogen et løft. Som for eksempel i bogens afslutning, hvor hun samler op på sin analyse og mere tydeligt end tidligere slår til lyd for en såkaldt »åben og menneskerettighedsbaseret  sekularisme«.  En  sådan  tilgang er ikke fri for dilemmaer og konkrete afvejninger, men den udstikker en retning, der adskiller sig fra andre mulige tilgange - herunder på den ene side tilgange, som tager for let på kvinders rettigheder og ikke-diskrimination, og på den anden side tilgange, som ikke anerkender, at religion og  livssyn  er  »grunnleggende  sider  ved den enkeltes identitet som man ikke bare kan ´legge igjen´ når man utfolder sig på offentlige arenaer«.

Ingvill Thorsen Plesner skriver godt og let  forståeligt.  Bogen  fungerer  godt  som en akademisk - men også let tilgængelig -  gennemgang  af  det  religionspolitiske område. Der er adskillige gode analytiske redskaber, som kan bruges til at give overblik over stofområdet - ikke mindst i bogens tredje  kapitel.  Heri  opstiller  Ingvill Thorsen  Plesner fem religionspolitiske modeller  indeholdende  fem  idealtypiske forhold mellem stat og religion. Den ateistiske  statsmodel  og  den  konfessionelle statsmodel  udgør  yderpunkterne  og  er ifølge forfatteren begge i strid med menneskerettighederne. Imellem disse ligger tre andre modeller, som er forenelige med menneskerettighederne, men stadig meget  forskellige.  Separationsmodellen, som  man  blandt  andet  finder  træk  af  i Frankrig.  Pluralismemodellen,  som  man blandt andet finder træk af i Tyskland. Og endelig establishmentmodellen, som man blandt andet finder træk af i de nordiske lande. I samme kapitel beskriver forfatteren også på fin vis nogle af de forskellige forståelser  (og  misforståelser),  der  kan være knyttet til de noget flertydige begreber  sekularisme  og  neutralitet.  Hendes skelnen mellem henholdsvis »åpen sekularisme« og »strikt sekularisme« er for eksempel et godt bud på en hensigtsmæssig og brugbar begrebsafklaring.

Plesners  bog  er  ikke  så  meget  en  debatbog, som det er en let tilgængelig introduktion  til  det  religionspolitiske  felt. For den, der ønsker et mere normativt bud på en sammenhængende religionspolitik, er  den  tidligere  nævnte  udredning  om »Det livssynsåpne samfunn« måske i virkeligheden  mere  velegnet.  Men  for  den, der ønsker sig et grundlæggende overblik over det religionspolitiske felt og en mere deskriptiv og analytisk tilgang hertil, kan Ingvill Thorson Plesners bog bestemt godt anbefales.