En modernistisk norm for litterær kvalitet
Forfattere: Steffen Hejlskov Larsen
Tidsskrift: passage (1998-12-01)

## En modernistisk norm for litterær kvalitet

## STEFFEN HEJLSKOV LARSEN

For at være væsentligt skal et værk være tillokkende kryptisk, usædvanligt smukt, usædvanligt frastø­ dende  eller  usædvanligt  afsindigt,  kort  sagt:  til hver en tid moderne.  Men det skal også kunne lade sig  gøre  at  afsløre  det  uforståelige  som kun  tilsyne­ ladende  hemmelighedsfuldt  og  det  provokerende som  blot  grænseoverskridende.  Klarhed  skal  skjule sig i dunkelheden. Det er mit dobbelte kriterium for litterær  værdi.

uden  magi.  I  bedste  fald  underholdende.  I  værste sentimental og banal. Heldigvis dukkede nogle store forfattere  op  som  Inger  Christensen,  Svend  Åge Madsen,  Per  Højholt,  Kirsten  Thorup  og  Henrik Nordbrandt og tog over fra 6o'ermodernisterne, så­ ledes  at  det  modernistiske  gennembrud  ikke  blot blev  et enestående historisk gennembrud, men sim­ pelthen model for,  hvad god litteratur i  vor tid var.

Det  er  selvfølgelig  et  ret  romantisk  program  idehistorisk  forstået.  Esaias Tegners berømte antiro­ mantiske  tese: det  dunkelt  sagte er  det  dunkelt tænkte,  vender jeg respektløst op og ned på, når jeg påstår, at  en uforståelig tekst sagtens  kan  være  for­ ståeligt  tænkt.  Det  er  sådan  noget  romantikerne gjorde.  Og  jeg  bekender  gerne,  at  mine  æstetiske fornemmelser har rødder i Friedrich Schlegels æste­ tik, som skolemester Tegner kritiserede i sin "Epilog til  magisterpromotionen  i  Lund  1820".  Det  kryp­ tiske  og  besynderlige  stimulerer  min  opdagertrang og vækker lysten til eventyr. Mest uimodståelig, når eventyret ligger lige for  hånden,  i ens egen tids  bø­ ger.

Jeg er aldrig kommet  over det indtryk, 6o'er­ modernismen  gjorde  på  mig  i  mine  yngre  dage. Klaus Rifbjergs, Jess  Ørnsbos, Jørgen  Sonnes,  Ivan Malinovskis,  Peter  Seebergs  med fleres  bøger  satte for altid  normen  for,  hvorledes  original,  udfor­ drende og struktureret litteratur skulle være. Der var selvfølgelig andre strømninger i perioden og lige ef­ ter  - modernisterne  vandt ikke  uden  videre  slaget om, hvordan litteraturen skulle se ud. I 7o'erne fort­ satte den socialrealistiske tradition med den såkaldte nyrealisme og værre  endnu:  den såkaldte kvindelit­ teratur.  I  det  store  og  hele  konventionel  digtning Da  Sidegadegenerationen  brød  igennem  i  So'erne arbejdede alle de betydelige digtere helt selvfølgelig modernistisk.  Livsfølelsen  skulle  omhyggeligt  arti­ kuleres  sprogligt,  selv  om  oplevelserne  var  nok  så spontane og kaotiske. Jeg bruger et digt fra Thomas Bobergs  samling Under  hundestjernen, der  udkom 1997, til at vise, at den modernistiske æstetik "is still going strong".

CTeg  kunne  have  taget  en  tekst  fra  Søren  Ulrik Thomsens allerede klassiske Det skabtes vaklen, men vælger Boberg,  fordi  han  netop  ikke  tilhører  Side­ gadeholdet  i  dansk  litteratur.  Boberg  er  helt  sin egen.  Bosat  i  Peru.  Kosmopolit.  Alligevel  er  hans tekster meget danske og modernistiske. Eiler måske netop derfor. Hans  offentlige hyldest til  den  gamle surrealistiske  outsider  Jess  Ørnsbo  i  anledning  af dennes sene hovedværk Tidebogen, 1997,  viser,  hvor Boberg hører hjemme i det litterære landskab.)

## SORT

Klar over sætningen det hele er omsonst har sin berettigelse i den ellevte måneds slutning, når panserkrydserne vender kurs mod Sortehavet og snestormene sætter ind, hvor Bertha tager imod, moderniseret og glubende af  sult, og det er sidste udkald til at stille omsonst på hovedet, midt i det heles uorden som et fyrtårn der står og svinger på pynten af menneskehedens opblæste hav;

og billedet, nu placeret som alle tiders kompas, sl yn get ud på den indre himmel, støder de alligevel til, forsynet

med halve oplysninger og dåsemad til det nye år, leder de efter spor i sandet på Sortehavets kyst, bemærker

en plettet solopgang og opdager dette vi alene, rystende af kulde, som hunden den rejsende efterlod på bredden da han forsvandt, og ordet omsonst når det er allermest berettiget, folder

den.

Frasen  "det hele  er omsonst" tages på  ordet og for­ synes  med  en  række  metaforiske associationer  korte,  historiske  glimt  fra  N  ærøsten  under  L  ver­ denskrig,  nærmere  bestemt  "Sortehavet".  Panser­ krydsere kommer strygende.  Den tyske kanon med tilnavnet "Tykke Bertha" er "glubende sulten", for­ modentlig efter at :fa granater i kæften.  Hele scene­ riet  virker  som  kalejdoskopiske  uddrag  af  en  uge­ revy i biografen og kunne udspille sig et hvilket som helst sted og i en hvilken som helst periode i det 20. århundrede,  hvis  ikke  lige  Boberg  skulle  bruge  or­ det "sort". Derfor  fokuseres der blandt  alle de mange  slagmarker  på  jordkloden - på militære  op­ gør ved Sortehavet.

Boberg  behøver  slet  ikke  at  være  fysisk  til stede \_  v�d  bredderne.  Per  er  tale  om  indre  billeder - en "indre himmel", som der står i digtet. Og billederne skal  slet  ikke  være  realistiske  eller  logisk  ordnede. For  "omsonst" skal stilles på  hovedet,  midt i  "i  det heles  uorden" - som  et kompassvingende fyrtårn i kanten  af  mediebilledhavet.  Og  metaforerne  afløse hinanden hele kompassset rundt,  hvad der i  sig selv er en metafor for hele den forvirrede menneskehed, som "de", hvem "de" så er, støder imod og prøver at finde hoved og hale i, men kun opnår at efterlade "vi"  på  bredden  af  dette  metaforhav,  - som nogle herreløse,  rystende  hunde.  ,,Vi"  er  både  læserne, digteren og stedordet. Hele digtet er jo en jongleren med  ordene  for  at  demonstrere  paradokset:  at for- muleringen  "det  hele  er  omsonst"  dementerer  sig selv. At det er forgæves overhovedet at udtrykke sig. Det hele er mørkelagt pessimisme.

Ikke  uden grund hedder metaforhavet "Sorteha­ vet"  og  digtet  "Sort".  Digtet  går  bogstavelig talt  i sort  til  sidst.  Men  ordene  gløder  som  en  grotesk rose.

Bobergs bøger  er  kalejdoskopiske  som TV-aviserne - billederne kommer væltende alle vegne fra på klo­ den.  Men  uanset,  hvad  han  fortæller  os,  er  tonen desperat  og fortvivlet.  Den mand jager kompromis­ løst meningen med livet - på  egne og  alles  vegne. Og  verden ser  i  læsernes  øjne  tragisk  og  mærkelig ud,som  om  den  kunne  have  mening.  Det  er  en kunst. Bobergs.

N yr ealisterne  gjorde  et  stort  nummer  ud  af,  at  de var  prosaister  i  modsætning  til  modernisterne,  der kun skrev  digte.  Det  er  selvfølgelig  rigtigt,  at  gen­ nembruddet i 6o'erne skete inden for l yr ikken, men prosaen  blev  hurtigt  moderniseret,  og  med  Klaus Rifbjergs og andre historier og Peter Seebergs Eftersøg­ ningen blev nye normer for kvalitet snart sat.

I  8o'erne fulgte Kirsten T horup, Jens-Martin Er­ iksen og  Peer Hultberg  trop,  og  novellen  og  roma­ nen  fik  generelt  et  nyt  look  med  nye  synsvinkler. Jegfortælleren fik  markerede  sproglige  ansigtstræk, og miljøerne blev suggereret frem gennem fortælle­ rens  snak.  Jeg  vælger  en  af  monologerne  fra  Peer Hultbergs Requiem, nr. 229, fordi den er karakteris­ tisk  og meget kort:

Mit sprog er ikke dit sprog, og dit sprog er ikke mit sprog, men er der af den grund nogen grund til at hade mig, vi taler for­ skellige sprog, jeg taler mit og du taler dit, men hvorfor kan vi ikke blot ikke forstå hinanden, blot gå hinanden forbi som om vi ikke forstod hinanden,  hvad vi  vitterligt ikke gør,  og der sidder vi  ved cafebordet,  og der er andre og der er os,  og vi forstår ikke hinanden eller de andre, vi forstår intet, for det at dit  sprog ikke er mit  sprog det hindrer også at  mit  sprog er de­ res sprog og at dit sprog er deres  sprog,  intet  sprog er intet  sprog og ingens sprog er ingens sprog og der er ikke sprog og ikke sprog og der er intet, og der er ikke engang farver og der er ikke engang lyde, der er intet, intet, og kun en mørkskægget mand  fortæller andre at han  ikke har forstand  på  moderne kunst  og  en hårdkogt moderne pige fortæller at hun heller ikke har forstand på moderne kunst, for moderne er moderne og kan være for moderne, og det er ikke dit sprog og ikke mit sprog, og derfor hader du mig og jeg hader dig, og derfor vil jeg ikke kunne græde,  og  derfor lugter den mad jeg laver af fisk,  og derfor skal jeg kaste op, kaste op af dig og af mig, og der kommer blodsorte opkastningskugler, og de smager af op­ kast,  og du  er opkast, for du er ikke mit sprog,  og jeg er op­ kast for  jeg er ikke dit sprog, og begge er vi opkast, og sort lev­ ret blodopkast Monologen  begynder  med  nogle  pseudoræsonne­ menter  om  begrebet  "dit  og  mit  sprog",  som  om sproget ikke var et kollektivt fænomen. Ret beset er ,,dit og mit sprog" noget vrøvl. I almindelig tale an­ vendes  alligevel  i  vore  dage  ordet  "sprog"  næsten identisk  med  ordet  "kultur"  karakteristisk  nok. ,,Dit og mit sprog" bruges på samme måde som ord­ ene "Mine og dine værdier". Lynhurtigt bliver man klar  over,  at  overvejelserne om sproget hos den ta­ lende er udtryk for svigtende psykologisk stabilitet, for at sige det mildt. De to mennesker forstår hver­ ken hinanden eller deres omgivelser. De sidder sam­ men på en cafe og taler sofistikeret om det, de ikke kan tale om, hvilket er et paradoks. Det studser den talende ikke over, men det gør læseren, som bemær­ ker,  at  den talende snakker sig frem til en hysterisk kvalme. Både den skæggede mand og den hårdkogte pige  li gn er  opkast,  synes vor  neurotiker,  sort  levret blodopkast. Undervejs i den rablende talestrøm har han eller hun tilmed lyst til at græde. Det er alt sam­ men  så  sørgeligt  og  vanvittigt.  Vedkommende  er helt klart  syg.

At læse Hultbergs Requiem og andre af hans bøger er  som  at  sidde  i  et helt auditorium fuld af psykia­ triske  patienter  fra  den  intellektuelle  middelstand, der alle rablende snakker i telefon. Det er en vision af  menneskeheden,  som  man  kan  blive  skræmt  af. Nogle kan derfor  ikke lide hans bøger.  Men  visio­ nen gør under alle omstændigheder indtryk.

I 9o'erne dannede Poul Borums elever fra Forfatter­ skolen en slags hemmelig loge i den litterære offent­ ligheds bevidsthed. Men som det plejer at være til- fældet  i  en  klasse,  viste  alle  sig  ikke  lige  dygtige. Kun et par produkter har indtil nu kunnet måle sig med de betydelige værker, som ældre forfattere ud­ sendte i  samme  tiår  af  århundredet. Der  kan imid­ lertid ske meget endnu. Det er ikke til vide, hvad de unge  mennesker  bliver  til.  Alligevel  vover  jeg  alle­ rede  nu  at  nævne  to  skribenter,  som  synes  at  være noget  særligt - trods  det,  at de  kun har  et par  små bøger  at  optræde med,  nemlig Solvej  Balle  og Christina Hesselholdt.

Hvad man især hæfter sig ved under læsningen, er forfatterholdningen.  Selv  om  monologer  forekom­ mer,  især i Hesselholdts Eks, så omtales personerne næsten altid i 3. person.  Og det har en særlig frem­ medgørende  effekt.  Nok  kryber  fortælleren  ind  i sine personer og gør deres ord og synsmåder til sine e gn e, men da personerne ser på sig selv udefra, som om de var en slags fremmedelementer, bliver fortæl­ leholdningen  distancerende  og  meget,  meget  cool. Mest udpræget i Solvej Balles eneste helt overbevi­ sende  værk iføl g e  Loven. Hovedpersonerne  er  fuld­ stændig opslugt af eksistensfilosofi.ske spørgsmål i en sådan  grad,  at  alt  underlægges  ideen.  En  vil  være ingen. En anden en ting. En tredje leder efter et stof, der  f'ar  mennesket  til at  holde  sig  oprejst.  Tanja  L. har dog et mere personligt problem.

Hun har fra et  bortkørende  tog iagttaget sin ven bryde  fysisk  sammen  på  perronen,  mens  han  vin­ kede farvel til hende:

Hvad Tanja L. havde set, var den smerte, et menneske kan på­ føre et andet, udtrykt i det menneskelige legemes materiale og med legembeskadigelse til følge. Hun havde set smerten b ry de ind i den påbegyndte vinken, en smerte hun var skyld i, men som hun ikke kendte selv.

Hvad Tanja L. ønskede, var at lære smerten at kende.

Derefter  bruger hun  al  sin  tid  på  at  studere  smerten.  Men mærker den aldrig  selv.  Til sidst spiller hun tilfældigvis skak med en ret påtrængende mand og finder pludselig en løsning på sit problem, nemlig at smerten slet ikke findes:

Dette var, hvad hun havde set på perronen. Ikke en krop, der blev kvæstet for altid, men et menneskes reaktion på et uven­ tet træk. Uanset om det, hun havde set, kunne kaldes smerte eller ikke, var ligheden med bevægelserne på det ternede bræt uomgængelig.

Dette  er  ikke  læserens  erfaring.  Årsagen  til  den manglende smerte ligger tydeligvis i synsvinklen - i sproget. Tanja L. er helt i sit juridisk prægede, empi­ ristyrede  sprogs  vold. Hun  kan ikke  se  andre  men­ neskers følelser  som  andet  end ydre  bevægelser  - i lighed med reglerne for skakbrikkerne. Man uddan­ nes  til at  se  sådan  på  tingene. En  hel  videnskabelig skole er fastlåst i dette syn, nemlig den amerikanske behaviorisme.

Solvej Balles fortælling om Tanja L. handler om, hvorledes sproget skærer virkeligheden fra og redu­ cerer  mennesket  til en  robot. Læseren  kan  ligesom hovedpersonen  ikke  komme  ind til  realiteterne  for bare  juridiske  fraser  og  pseudoempiri.  Og  fordi der ingen  afstand  er  mellem  fortælleren  og  Tanja  L., tvinges  læseren  næsten  til  at  identificere  sig  med hende.

Historiens  drama  udspiller  sig  derfor  i  læseren,  i den mulige konflikt mellem hans viden om, hvad et menneske er,  og  så hans  identifikation  med fortæl­ lingens  hovedperson.  For  at  kunne  hamle  op  med den historie, må man være i besiddelse af et alterna­ tivt livsyn. Ellers bliver man slet og ret en skakbrik.

Christina Hesselholdts Eks er tilsvarende: Person­ erne  eksisterer  kun  i  det,  som  de  fortæller  for hin­ anden. I  tiden  mellem  alle  deres  anekdoter  har  de ingen identitet - læseren ved slet ikke, hvad de op­ lever. Livet bliver på denne måde fremstillet som en usammenhængende række short stories.

Forfatterskolens  væsentligste  bidrag  til  litteratu­ ren synes at være en sprogkritik i bred forstand. El­ ler  måske  klarere:  En diskussion af sprogets betyd­ ning  for,  hvorledes  mennesket  forholder  sig  til  sig selv, andre mennesker og hele omverdenen.

Jeg er ikke i stand til at afgøre, om de nævnte bø­ ger  er  hovedværker  i  9o'erne. Men  de  er  i  alle  til­ fælde begavet skrevet.

Her kommer nu en liste over hvilke værker, jeg me­ ner  er  de  vigtigste  i  9o'erne,  ordnet  efter  forfatter­ generationer, - generøst og med løs hånd. De fleste navne og bøger har jeg slet ikke nævnt i det foregå­ ende.  Helt  bevidst  har  jeg  brugt  mine  sider  i  en­ queten til især  at  gøre  rede for,  hvad god moderne litteratur  er. Listen skal gøre afbigt for  de  ret  usys­ tematiske  strejftog  og  fremstå  som  et  skønnet  facit på mine løse regnestykker i det foregående:

Jess Ørnsbo:

Tidebogen, 1997

Christian Skov:

Høstnætter, 1994

Inger Christensen:

Sommeifugledalen, 1991

Per Højholt: Praksis 1-11, 1977-1995

Henrik N  ordbrandt:

Ormene ved himlens

port, 1995

Søren Ulrik Thomsen:

Det skabtes vaklen, 1996

Thomas Boberg:

Sølvtråden, 1996

Jens-Martin Eriksen:

Den hvide væg, 1990

Per Hultberg:

Byen og Verden,

1992

Niels Frank:

Tabernakel, 1996

Solvej Balle:

Ifølge Loven, 1993

Christina Hesselholdt:

Eks, 1995

## Errata

I  Steffen  Hejlskov  Larsens  artikel  "En  modernistisk norm for litterær kvalitet", trykt i dette nummer på si­ derne 44 til 4  7, har der desværre indsneget sig en række fejl i opsætningen. Dels er kursiveringerne og den sidste linje  gledet ud af Thomas Bobergs digt "Sort",  og dels er noget af Steffen Hejlskov Larsens egen tekst sat såle­ des,  at den fremstår som en del af citatet fra Solvej Bal­ les iføl g e Loven.

Vi undskylder og iler med at bringe såvel digtet som afsnittet med fejlsatsen som de skal se ud.

Thomas Bobergs digt "Sort" (s. 44) indeholder kursive­ ringer og den sidste linje som vist her:

## SORT

Klar over sætningen det hele er omsonst har sin berettigelse i den ellevte måneds slutning, når panserkrydserne vender kurs mod Sortehavet og snestormene sætter ind, hvor Bertha tager imod, moderniseret og glubende af sult, og det er sidste udkald til at stille omsonst på hovedet, midt i det heles uorden som et fyrtårn der står og svinger på pynten af menneskehedens opblæste hav; og billedet, nu placeret som alle tiders kompas, slynget ud på den indre himmel, støder de alligevel til, forsynet med halve oplysninger og dåsemad til det nye år, leder de efter spor i sandet på Sortehavets kyst, bemærker en plettet solopgang og opdager dette vi alene, ry stende af kulde, som hunden den rejsende efterlod på bredden da han forsvandt, og ordet omsonst når det er allermest berettiget, folder sig ud i en grotesk rose, sort af ilden der fortærer den.

Det afsnit hvori Solvej Balles ifølge Loven citeres  (s.  4647),  skal i sin helhed se ud som følgende:

Hun har fra et  bortkørende  tog iagttaget sin  ven bryde fysisk  sammen  på  perronen,  mens  han  vin­ kede farvel til hende:

Hvad Tanja L. havde set, var den smerte, et menneske kan på­ føre et andet, udt ry kt i det menneskelige legemes materiale og med legembeskadigelse til følge. Hun havde set smerten b ry de ind i den påbegyndte vinken, en smerte hun var skyld i, men som hun ikke kendte selv.

Hvad Tanja L. ønskede, var at lære smerten at kende.

Derefter bruger hun al sin tid på at studere  smerten. Men mærker den aldrig selv. Til sidst spiller hun til­ fældigvis skak med en ret påtrængende mand og fin­ der  pludselig  en løsning  på  sit  problem,  nemlig  at smerten slet ikke :findes:

Dette var, hvad hun havde set på perronen. Ikke en krop, der blev kvæstet for altid, men et menneskes reaktion på et uven­ tet træk. Uanset om det, hun havde set, kunne kaldes smerte eller ikke, var  ligheden med bevægelserne på det ternede bræt uomgængelig.

Dette  er  ikke  læserens  erfaring.  Årsagen til den manglende smerte ligger tydeligvis i synsvinklen - i sproget.  Tanja L. er helt i sit juridisk  prægede,  em­ piristyrede sprogs vold. Hun kan ikke se andre men­ neskers følelser som andet end ydre bevægelser - i lighed med reglerne for skakbrikkerne. Man uddan­ nes til at  se sådan på tingene. En hel  videnskabelig skole er fastlåst i dette syn, nemlig den amerikanske behaviorisme.