Kompleks uden sex
Forfattere: Jørgen Dines Johansen
Tidsskrift: kok (1990-01-13)

## Anmeldelser

J ~ e e n Dines Johansen

## Kompleks uden sex

Om  Ole  Andkj~r  Olsens  fremragende men ogsa problematiske afhandling  om  Ødipus-komplekset 1

Ole Andkjzr Olsen: Ødipuskomplehet,  Hans  Reitzel,  1988.

Ole Andkjær Olsens (OAO)  afhandling er  glimrende, vigtig  og  centralt humanistisk,  hvis  man  anser  humaniora~ mal for at være at beskrive og forklare menneskelig adfærd og produktion af betydning, d.v.s. hvordan  vi bevidst  og  ubevidst  strukturerer  og giver mening til os selv og  vor verden.

Historie  studerer  f.eks. vores egen produktion af  vores  materielle  og sociale omverden. Sprogvidenskaben undersØger opbygningen og regelbundetheden i vores vigtigste medium for kommunikation  og  analytisk  tznkning:  sproget. Filosofien beskeftiger sig bl.a. med betingelserne og grænserne for at kunne erkende, og litteraturvidenskab  analyserer -sammen med  de  Øvrige  kunstvidenskaber -menneskets dremme, forhabninger og frygt, som  de  kommer  til udtryk, bliver  givet  form  og  tilegnet  socialt gennem de offentligt kommunikerede kunstværker.  Endelig  beskriver  psy- kologien de almene betingelser for og regemsigheder i  menneskelig ad- færd.

Alle  disse mader  at  tilnærme  sig menneskelig  adfærd  og  betydningsproduktion pa fonidsætter hinanden, er hinandens grænser og sØger forklaringer  hos hinanden. Der fiides ikke  noget enkelt selvtilstrækkelig humanistisk videnskab, og der findes ikke nogen fast hierarki mellem disse videnskaber, ingen har det sidste ord, da  de  alle  er  stemmer  i  en  fortsat dialog.

Psykoanalysen anses vel bedst som en del af psykologien, dens udgangspunkt og kendetegn er beskæftigelsen  med  og  fors0get  p4 forklaringen af  den  del  af  den menneskelige  adfærd,  der  umiddelbart forekommer  mcerkelig  og  stridende mod en given samfundsmæssig norm for fornuftig handlen; en adfærd som oftest også er et problem for den, der Mger behandling. Den sætter således ind, der hvor mennesket bliver gade fuldt  og  uforstaeligt  for  sig  selv  og hvor det mærker, at dets egen adfærd undslipper dets kontrol, uden  at det kan  udpege  nogen ydre  instans, der tvinger det til at handle som det gØr. Den  indre  magtfulde,  men  ukendte instans i psyken benævnte Freud der ubevidste,  og det viede han  sit liv til at udforske, idet han grundlagde psykoanalysen.

Freuds udvikling af psykoanalysen og  dens  senere  historie  er  fascine rende  af  mange  grunde, ja  alene  af den  grund  at  vi  besidder så mange kilder til  dens ca. 10 0 hige historie, og derfor kan  felge dens udvikling i detaljer.  Ogsa  som  teoridannelse  er psykoanalysen meget  interessant,  da den  aktualiserer  alle  de  problemer

## K&amp;K ANMELDELSER

der  knytter sig  til  beskrivelsen  af menneskelig adfzrd.

OAOs indfaldsvinkel til  en  teorihistorisk fremstilling  af psykoanalysen er  et  velmotiveret, ja  lykkeligt  valg: gdipus-komplekset  er ikke en marginal,  men  en  central begrebsdannelse inden for teorien, og som supplement til afhandlingens egne citater fra Freud  lad  mig selv give falgende fra

1923:

»Den psykoanaIytiske  teoris grur~dpiIIer Farste del om Freuds egne forsag p8 at komme til rette med begrebet i perioden  1896-1923 viser OAOs meget  store viden  om Freud, men  ogsa doktorandens  evne  til  at  disponere stoffet saledes, at alle de indfaldsveje Freud forsagte over for det genstridige  begreb  belyses.  Ja,  selv  Freuds urhorde-teori,  som  nzppe  harer  til den  mest  accepterede  del  af  Freuds teorier,  fremstilles loyalt  og  kompe tent,  fordi  den  var  vigtig  for  Freud selv.

Accepten af ubevidste sjzlelige processer,  anerkendelsen  af  lzren om modstand og fortrzngning,  og vzrdsættelsen (Einschatzing) af sexualiteten  og  0dipuskomplekset er psykoanalysens hovedindhold og dens teoris grundlag,  og  den  som ikke kan acceptere dem alle, skulle ikke regne sig til psykoanalyti-

kerne.«

(~Pscychoanalyse und Libido-

theorie«, 1923, G.W. XIII: 223)

Derfor, at beskrive Ødipus-komplekset's  historie er  bade  at  beskrive  et krystallisationspunkt for psykoanalysens  udvikling  og dens  sammenhzng med andre humanistiske videnskaber som f.eks. antropologi og historie og ogsa  med  andre  typer  videnskaber som  biologi  og  medicin.  Psykoanalysen har  nemlig fra farste fzrd placeret sig som en grznsevidenskab, og har sagt at forklare formidlingen meilem det kropslige og det psykiske og  mellem  det  individuelle  og  det samfundsmzssige.

Der er meget at glzde sig over i de tre farste dele af  denne afhandling:

Anden del, der handler om diskussionen  i  perioden  1923-1939,  er  af samme  omhyggelighed  og  kvalitet. Det  farste vises bl.a. i  fremstillingen af  forestilingen om  fadselstraument, en forestilling der mildt  sagt er kontroversiel,  men  som  den  palidelige teorihistoriker OAO er, far ogsa dette sin skfinsomme behandling. Af  mere aktuel  interesse  er  diskussionen  af gdipus-kompleksets  universalitet  og den fremragende klare fremstilling af striden  om pigens adipus-kompleks, ligesom  det  i  kapitlet  om  Melanie Klein  faktisk  lykkes  at  uddrage  en rationel  kerne  og  vigtige  teoretiske pointer af  et vanskeligt forfatterskab.

Tredie  del  om  diskussionen efter Freuds d ~ d og frem til vore dage m i n~dvendigvis blive mere selektiv, for produktionen  af  tekster  om  0dipuskomplekset  stiger  jo enormt efter krigen -men bliver  man  meget  klogere?  Alligevel  finder  jeg,  at  OAO nar at fa de vzsentligste retninger og aspektueringer  af  komplekset  fremstillet: De  sociologisk orienterede behandlinger af problemstillingen, narcissismeteorierne, Margaret Mahlers empiriske studier, Lacans teorier

## K M ANMELDELSER

og  moderne,  især  franske  sakaldte anti-0dipus teorier, hvor komplekset ses som et resultat  af  og agentur for Der sluttes af  med  en urban,  men  skarp afvisning af nutidige forsag p3 at gØre en  angivelig  forfarelse  af  barnet  til

patriarkatet og kapitalismen. neurosens oprindelse.

lykkedes OAO  at  give  et  i  alle  væsentlige henseender fuldstændigt billede  af  det  problemfelt,  der  har været Ødipus-kompleksets  i de farste ca. hundrede ar.

Hvordan  har  OAO  s4  klaret  det herkuliske  arbejde  med  at  forfalge gdipus-kompleksets  historie  fra  det farste  gang  dukker  op  hos  Freud  i 1897 til  i  dag?  Efter  min  overbevisning ganske glimrende, fordi han hele tiden  har  sagt  at  fastholde  de  principielle  problemstillinger.  Det er  klart, at man altid vil kunne sparge, hvorfor er  dette  eller  hint  ikke  med,  eller hvorfor er det her punkt ikke behandlet  mere  udfarligt  og dette ikke blot anfart  i  en  parantes?  To  eksempler: Nar  OAO beskæftiger  sig  SS meget med  problemerne vedr.  pigens  0dipus-kompleks,  hvorfor har han s3 ikke taget  den tyske  debat der blev fart  i tidsskriftet Psyche i 70'erne med? Og hvorfor refereres  Eriksons fremstilling af  den amerikanske mor, i stedet for at  sammenligne hans beskrivelser af den psykiske faseudvikling med Margaret  Mahlers  som  der  med  rette gares meget ud af? Enhver læser, der kender emnet, vil sikkert kunne rejse lignende  sp~rgsmiil,  for  feltet  er jo enormt. Freud selv gav imidlertid sent i  sit  liv  en  opskrift  pa  den  enkelte analyses  formal. Han sagde, at det var analysens mal  at  opna  »et palideligt og i aUe væsentlige henseender  fuldstzendigt billede af  patientens glemte levear  (»Konstruktion  in  der  Analyse«,  1987 d,  G.W.  XVI: 44), og  det forekommer  mig  at  det  faktisk  er s3 doktorandens eget forsag p%  at fremstille en logisk konsistent teori for Ødipus-komplekset,  og  det  er  denne  jeg  gerne  vil I fjerde del f ~ l g e r diskutere.

Nu  har  læseren  selvfØlgelig ikke frem til side 309 været  i tvivl om,  at OAO ville sage en reformulering, for p3  afhandlingens fØrste  side  hedder det:

»De  begrebsmzssige fundamenter, der for mange er uadskilleligt forbundet  med  gdipus-komplekset, har ikke  været holdbare og har mattet erstattes  med  andre.  Jeg kan salededs ikke mere slet og ret se gdipus-komplekset  som et  adskillelseskompleks,  jeg opfatter det ikke  primært som  et  reultat af barnets problemer  med at frigare sig fra forældrene, og  jeg tror ikke, at  incestforbudet  er arsag til  dets tilblivelse. Disse elementer er ganske  vist  ikke  fraværende  i  min reformulering  af 0dipus-teorien, men de har  faet  en ny  placering. Det  forklaringsgrundlag, jeg har set i stedet, er psykologisk og knytter sig til den intersubjektive relations  struktur,  nærmere  bestemt den sakaldte aktiv/passiv-polaritet, der fra den tidlige barndom bliver behæftet med erotiske betydninger. Det  Ødipale  drama  udspiller  sig, som jeg  ser  det,  inden  for  denne polaritet.« (p. 9)

## K3K ANMELDELSER

Og  i  den  videre  fremstilling  giver OAOs diskussioner af  andres teorier jo ogsa tydelige fingerpeg om, hvad vi har  i  vente.  I  selve  indledningen  til fjerde del siges:

»I denne fjerde og afsluttende  del vil jeg  foretage en systematisk analyse af 0dipus-teoriens problematik med henblik p8 at sl~jfe de værste af diskussionens  vildspor og misforstaelser  og  med  det  endemal  at uddrage og syntetisere de bæredygtige dele af  teorien. Malet  er altsa at  give  en  moderne,  logisk  konsistent og  praktisk anvendelig  reformulering af  teorien.« (p. 309)

Grundlaget  for  den  diskussion,  jeg her vil soge at fore, er ikke klinisk / empirisk,  den  er teoretisk  og  angar fremstillingens forklaringskraft, dens opbygning  og  dens  indre  og  ydre relationer.  Nar  jeg  har  betegnet  0AOs  afhandling  som  et  Herkulesarbejde, er det ikke alene p.gr.a. den intellektuelle kraftpræstation, men ogsa fordi doktoranden  for ham selv og  for  os  andre,  star  som  den,  der muger ud  i Augias stald. At  der her gores  et tiltrængt arbejde  er  helt ubetvivleligt, for i psykoanalysens historie er  der  jo unægtelig  slaet mange  skæve  (e.g.  urhorde-teorien, d~dsdriften, ffidselstraumet som neurosens grundlag). Sporgsmalet bliver dog, om ikke OAO's egen fremstilling far  gjort  alt  lidt  for  net  og  nydeligt, lidt for sterilt.

Udgangspunktet for OAOs  forkiarinsgforsfig  er  folgende lagdeling  af den psykoanalytiske teoribygning:

- 4 Forklaringsgrundlag: almene  lovmæssigheder; de psykiske polariteter (e.g.  aktiv/passiv).
- 3 Almene  type:  det  generaliserede 0dipus-kompleks, S -o -O stmkturen.
- 2 Delteorier  (»kliniske«) historiske specifikationer  ( k ~ n , generation, etc.)
- 1  Empiriske data:  Kliniske tilfælde, tekster, institutioner.

Det  for  mig  uhyre  problematiske  i fremstillingen  er  forholdet mellem anden og tredie etage og til dels forholdet  mellem  3.  og 4.  sal.  Mine  to pastande er folgende:

- 1)  Hvad der kaldes det generaliserede 0dipus-kompleks, er ikke noget 0dipus-kompleks hverken i nogen traditionel  eller  signifikant  betydning  af begrebet, og det er en uhensigtsmæssig teoretisk konstruktion.
- 2)  Aktiv/passiv  modsætningen  overbebyrdes, altsa  den lades forklare mere end den kan.

Disse to  pastande vil jeg  skitsere en argumentation for  her.  Nu er afhandlingen  jo af meget hoj karat, s8 OAO har selv formuleret  problemet med prisværdig klarhed. Det hedder:

~Generationspolariteten  og konspolariteten bor  ikke  definitorisk kædes sammen med gdipus-komplekset. Deres betydning for komplekset  udspringer  ikke  af  deres biologiske  realitet,  som  er  uafviselig, men af den rolle, de spiller i den  pædagogiske  diskurs,  hvorigennem  forældrene  socialiserede barnet. Deres  opgave  er at  reprIesentem aktiv/passiv-polariteten og

## K&amp;K ANMELDELSER

medvirke til mediatimen mellem den aktive og den passive position. Den forskydning,  der  finder  sted  fra aktivlpassiv-polariteten til generationspolariteten og kØnspolariteten, har med andre ord samme funktion som  den  forskydning,  der  i  den mytiske tænkning finder sted fra en uoverkommelig til en mere overkommelig  mod~tning,  f.eks.  fra liv/d~d til landbruglkrig, hvor jagt er det medierende element, og til platmdende dyrirovdyr, hvor ådsels~dende  dyr er det medierende element.« (p. 388)

se: Det ses her at afhandlingen fremtræder som et smukt stykke strukturalisme.

og pa nzeste side hedder det:

»Som jeg  har  forsØgt  at  vise,  er aktiv/passiv-polariteten indbygget i enhver intersubjektiv relation, og i sig selv er den aldeles konsneutral. Nazgter man at bruge den, har man heller  ingen  chance  for  at  forsta tilfzlde, hvor der sker en rent fore stillingsmcessig -diskursiv -sammenkzdning meilem den og k8nspolariteten, og så gar man glip af et meget  vigtigt  aspekt  af socialisationsprocessen.« (p. 389)

Der  findes  ligeledes  et  klargfirende skema, der illustrerer OAOs opfattel- Det siges, at aktivlpassiv-polarite ten i sig selv  er ganske kensneutral, og dette er  jo abstrakt set rigtigt,  men spØrgsmalet man ikke kan lade være med at stille sig er, om den ikke også er artsneutral, gælder den ikke gorillaer  og hunde savel som mennesker, og om den ikke, nar  den bliver  formidlet i S -o -O strukturen (S=subjekt,  o = direkte  objekt, O =indirekte objekt, med OAOs fra grammatikken lante terminologi) hejst kan medf~re en  magtkamp  og  autoritetskonflikt, altsa  resultere  i  et  ~lydigheds-kompleks« snarere end i et 0dipus-kompleks?

Et  andet  problem  er,  om  det  er rigtigt at generations- og kenspolanteten  er formidlende og ikke konstituerende  faktorer  for  0dipus-komplekset  og for barnets udvikling i det hele taget?  Hvad  angar generationspolariteten er den naturligvis en biologisk  og social realitet. Sp~rgsmalet bliver, om det ikke ogd er en primær psykisk realitet, eller i det mindste om denne ikke er uleseligt forbundet med generationspolanteten? Selv  mener jeg  ja,  ud  fra  f~lgende betragtning: Barnet er fra ferst af  hjælpelast ud-

## K&amp;K ANMELDELSER

leveret  til  en  plejende  person,  der nedvendigvis m3 være  meget  ældre end  det  selv. Det  kan  godt  være  en saster  eller  en  bror  eller  andre  der kan beskytte og hjælpe barnet. Altså kan  der formelt  set være tale om to individer fra samme generation, hvoraf  den ene er plejende  og den anden plejet, hvis  man  definerer  samme generation  som havende  samme  ophav. En anden betydning af  generation er imidlertid aldersgruppe, og nar man  taler  om  forskellen mellem  generationerne,  er  det  forskellen  mellem  aldersgrupper  og  deres  karakteristika, formaen, og omverdensopfattelse,  der  tznkes  pa.  I  denne forstand  finder  jeg at  aktiv/passivpolariteten  nlldvendigvis opleves som et aspekt af generationspolariteten, og den  er jo  ikke  det  eneste  aspekt  af denne grundlæggende polaritet,  lyst/ulyst-polariteten formidles ogs5 nadvendigvis  af generationspolariteten. Hvis vi  skal fastholde, at  der  er tale om subjektets psykiske udvikling i de fire -fem farste levear, s8 forekommer  det  mig  uafviseligt,  at  generationspolariteten  er psykisk repræsenteret tidligere end aktiv/passiv polariteten,  og  at  det  derfor  snarere  vil være rimeligt  at  sige, at  aktivlpassiv polariteten, nar  den  bliver  psykisk aktuel, specificerer generationspolariteten.

bliver sammenfaldende med kropslyst i det hele taget, men det er en pointe, som jeg  selv godt vil godtage for det unge barn, og Freuds begreb om den infantile sexualitet er jo  ogsa  særde les omfattende,  ikke alene taler  han om  de tre kanoniske  erogene zoner, mund,  anus  og  genitalier,  men  han harvder jo, at ethvert sted p3 kroppen kan blive en erogen zone. Spædbarnet lever  saledes i  et  erotiseret  univers, far  kØnsforskellen bliver  en  psykisk realitet  for  det,  hvis  man  ved  erotiseret univers  forstar et univers  af lystfyldte  kropsfornemmelser,  der ikke blot  er  knyttet  til  opfyldelsen af  de vitale behov, men ogsa selvstznddiggjorte og sagte af barnet. Hvad angar dannelsen af aktiv/passiv-polariteten og  kærnekansidentiteten er der, i falge  afhandlingens  egen  kronologi, sammenfald. Det  er  imidlertid  sammenhzngen mellem erotikken og det generaliserede  Ødipus-kompleks der er afgerende. Det hedder saledes:

Forholdet  mellem  k~nspolariteten og aktiv/passiv-polariteten er  meget kompliceret,  og  OAO  gØr  det  ikke selv mindre kompliceret, gennem sin skelnen  mellem k ~ n og emtik. Det skal OAO ikke klandres for, da denne skelnen forekommer mig vigtig. Selvfslgelig kan  man indvende, at  erotik

»Den præadipale konfliktstruktur er  præget af  konflikten  mellem lyst-  og  ulysterfaringer og  af  den manglende separation mellem subjekt  og  objekt.  Den Ødipale konfliktstruktur,  der  aflaser  den prz~dipale omkring  18mAnedersalderen,  er  til  gengzld  przget  af konflikten  om  indtagelsen  af  den aktive  position  og  af  S -o -0strukturen  (jvf.  s.  369-71).  Barnet udkarmper en erotisk farvet magtkamp med moderen om kontrollen over objektet. Det ene objekt efter det andet indsættes p8 0's  position og  bliver  derved  den  symbolske reprarsentant for barnets mulighed

## K&amp;K ANMELDELSER

for at f4 sin vilje over for moderen. Et utal af magtspil udkæmpes omkringkontrollen over  barnets fækalier: Hvem skal  bestemme, hvornar de skal afleveres, og hvad  de dernæst  skal bruges  til?  Fækalierne, der  i  sig  selv  har  en  autoerotisk værdi for barnet, baner vej for den egentlige objekterotik ved i enestilende grad at skabe kontakt til moderen  som  samspilspartner.«  (p.

402)

Denne beskrivelse er  klassisk  i  den forstand,  at  den  f8lger  psykoanalysens traditionelle skema for den psykoseksuelle udvikling,  som sakobles  til S -o -O  strukturen. Sp~rgsmalet bliver nu, om denne kobling er tilfteldig eller  kulturelt  specifik  eller  den  er universel; aks8 i f ~ r s t e omgang om oobjektet  p&amp;  dette udviklingstrin  altid er  erotiseret?  Safremt  dette  er  tilfældet, sa er det generaliserede  0dipus-kompleks  ogsa  altid  knyttct  til seksualiteten  i  bred  bemærkelse.  P4 dette sted i afhandlingen  bruges imidlertid ord som vioe og magtkanipe og den almene fremstilling af  S -o -O strukturen indbefatter det postulat, at S  bestræber  sig  p8  at  indtage  den aktive position i forhold til o-objektet. I stedet for at fokusere p3 relationens seksuelle, eiler erotiske, aspekter, fokuseres primært p8 konflikten som et sp~rgsmfil om dominans.  Den tidlige Ødipale konflikt beskrives saledes:

»I  den psykoanalytiske  udviklingsteori har man siden Abraham (1924) opereret med en overgang fra partialobjekt til totalobjekt. Vi serrtu, at partialobjektet ikke erstattet af totalobjektet, men  fortsat består ved siden  af  dette.  I den  tidligste  ~ d i pale konflikt mellem barnet og moderen er  partialobjektet konfliktens genstand. Det er det pnvilegerede  objekt,  der  giver  barnet mulighed for at forsta, hvad det vil sige at være aktiv og passiv i relationen, for  den,  der  tilkremper sig nlagtert  over partialobjektet,  erhverver  santtidigt  retten til  at  indtage den  aktive position. Pa  den  made bliver  partialobjektet  et  symbolsk objekt,  der  symboliserer magt  og aktivitet, og  derfor  vil  man  endog kunne se barnet kæmpe hidsigt for at komme i besiddelse af  objekter, der  ingen  reel  »brugsværdi«  har for det, kun den symbolske »bytteværdi«, der er baseret pa, at begge parter vedkender sig det symbolske indhold: moderen, der karmper for at  »sætte  en  grænse*,  og  barnet, der  ksmper  for  »at fa  sin vilje«.« (p. 370)

Hermed  bekræftes  eller  sandsynliggores  det,  at  erotiseringen  er  en biting i forhold til barnets bemægtigelsestrang.  Og  dette  konstituerer en ganske stor afvigelse fra den klassiske teori om 0dipus-komplekset, ogs% fordi 0dipus-kompleksets basale form anses for  at  være  den,  hvor  partialobjektet  placeres p3  det  direkte  objekts  plads.  Nu  kunne  man  sige,  at det  der  her  beskrives i  den  klassiske teori nok ville blive kaldt præ~dipale objektrelationer. Men s3 1Øber man til gengæld ind i et andet problem, nemlig  overgangen fra  en  tidlig struktur med  partialobjektet  p3  det direkte

## K&amp;K ANMELDELSER

ob-jekts plads  til de andre to  hovedformer, hvor  anden hovedform, S=barn, o = moderlfader og O = fader/moder  er  den  klassiske.  Denne anden  hovedform  kan  nzppe  blot forudette aktiv/passiv-polariteten + erotiseringen  af  objektet,  men  ogsa barnets inddragelse i objektrelationer, de voksnes, der ikke blot  er bestemt af  erotik,  men  s3  sandelig  ogsa  af deres konsidentitet. Denvoksne konsidentitet indbefatter imidlertid ogsa et mere  eller mindre  strikt defineret adfzrdsmonster, de  sikaldte  kØnsroller.  Barnet  overtager  saledes  den socialt tildelte konsidentitet i og med erhvervelsen af  sprogfunktionen i 18maneders alderen og udfylder hermed sin plads i en przetableret  orden, der definerer kons-karakteren  og relationen  mellem  konnene. Det hedder endvidere,  at  pigens  heteroseksuelle objektvalg, altsa hendes foretraekkelse af faderen, fØrst er  observeret  fra omkring 24. til 30. maned, d.v.s. med op  til  et  ars  forsinkelse i  forhold  til dannelsen af  kzrnekonsidentiteten.

dertil knyttede konflikter.

Det  er klart,  at  disse to tings sammenhzng,  dannelse  af  kansidentitet og  objektvalget  er  darligt  belyst  og netop, som det siges, inviterer til forestillinger  om  en  przprogrammeret heteroseksualitet.  En  hypotese  som bade  teorien  om  menneskets  biseksualitet  og en  rzkke iagttagelser om menneskelig seksuel adfærd gØr  tvivlsom.  OAOs  egen  tese  om  Ødipuskomplekset loser imidlertid pa  ingen made dette problem. Det konstateres blot, at kannet erotiseres og erotikken bringes ind under konnets primat (497).  Dog  siges  det,  at  nar  kmnet erotiseres, sa  inddrages det  i alle  de Dette betyder, at  konflikten d.v.s. den klassiske, i OAOs  version, skyldes at  kannet  inddrages  i  den  allerede herskende konfliktualisering  af erotikken gennem aktiv/passiv-polantetens konkrete manifestation i magtkampen mellem  barn og plejende person. Resultatet er  efter  min  mening,  at OAO star magteslos m.h.t. at forklare det  klassiske  0dipus-kompleks.  Bogens bud bliver, at det er en variation af  en  trekantsstruktur,  der kun  indeholder  to  agerende,  og  et partialobjekt.  I  det  klassiske  Ødipus-kompleks  har  vi  derimod  tre  agerende, hvoraf  to har samme k ~ n og to er af samme generation. Selv om parallellen til  den præodipale  trekantsstruktur er vigtig, er springet til tre agerende  dog  afgorende,  bl.a.  fordi  de  to voksne  jo ogsa interagerer.  Naturligvis tvinger interaktionen mellem de  voksne  ofte  barnet  over  i  den  forhadte passiv-situation,  og  barnets  chancer for at  konkurrere  med to voksne om aktiv-positionen  er endnu mindre end i  forhold til én  af  dem. Alligevel far aktivlpassiv-polariteten nzppe przgnant fat i det Ødipale begær, og malet at  elske den  anden og blive elsket af den anden (p. 374) kan naeppe reduceres til denne polaritet.

Summa summarum: Efter min opfattelse  loser  OAOs  relatering  af Ødipus-komplekset  til aktiv/passivpolariteten  ikke  dets  gade,  men  star tvzrtiniod  i eminent fare for at reducere det til  en  autoritetskonflikt. Naturligvis er det ogs5 en autoritetskonflikt, men det unikke ved den Ødipale konstellation, at  den  ene voksne primzrt  bliver  et  seksualobjekt og den

## K&amp;K ANMELDELSER

anden  primært  en  rival  og  en  prohibitiv instans nedtones stzerkt i denne fremstilling fordi  OAO ikke i  sit generaliserende kompleks  finder  plads

til konspolariteten.

Min anden indvending er, at aktiv/passiv-polariteten overbebyrdes. Hermed mener jeg bl.a., at han lader den overbestemme lyst/ulyst- polariteten,  saledes  at  han  f.eks.  hzvder,  at barnet i denne periode fØler ulyst ved den passive position  og  lyst  ved  den aktive. Det turde vist vzre en  sandhed med meget store modifikationer: Et 1 1/2 til 2 ars barn nyder vel ogsa passivt  at  være  genstand  for  kærlighed, pa trods af  at OAO skriver om denne fase:

- »(l)  Hvor  barnet  tidligere  kunne have  en  udifferentieret lyst ved sensorisk og motorisk tilfredsstillelse, udviser  det  nu  en  ensidig foretrzekkelse  af aktive  driftsmal  og ulyst  ved  at  indtage  den  passive position i objektrelationen.

(2) De specifikke  lystgivende  aktiviteter  er udvalgt  blandt  de  objektrelationer, barnet har mulighed for at  registrere,  og som  den  dernæst har  gjort  til  genstand  for  omvending  eller  forskydning;  barnet  vil gØre med en tredje, hvad en anden har  gjort  med barnet;  eller barnet vil  gØre  med  en  tredje,  hvad  en anden allerede har gjort med den-

ne tredje.. (p. 363)

Hvad barnet reagerer negativt overfor er  vel  snarere  de  indskrænkninger, dets  adfsrd  reguleres  med,  og  som ofte bestar i en rent fysisk immobilisering af  det  eller  en indskrznkning af  dets territorium,  altsa den tvangsmzssige gennemfØrte passivisering.

I  det  hele  taget  kan  man  sparge om aktiv/passiv-polariteten ikke star i fare for at blive en umadelig  vidtfavnende  modsætning,  den  dækker  jo også at vide og at beskue i  modsætning  til  at v m   uvidende og selvbeskuet.

Endvidere  anbringer  subjektet  jo ogsa sig selv i en positiv passiv-situation,  i  OAOs  fremstilling, nemlig  i ~nsket  om  anerkendelse,  lidt  videre kunne  man,  som  OAO  og  Simon tale om, at Ønsket om at blive elsket, eller med en Lacaniansk formulering som

KØppe siger i Freudsp~koanaiyse begærende  den andens begzer.

Bl.a. derfor forekommer  forfatterens  skematisering af  den  ~dipale trekant  (p. 374)  mig noget  reduktionistisk, jeg synes der mangler en dobbeltpil mere, nemlig fra o til S, nemlig Ønsket  om  at blive begæret. Endvidere finder  jeg,  at der er tale om en fundamental forkortning af kompleksets problemer, nar interaktionen mellem direkte objekt (o) og indirekte  objekt ( 0 )  end  ikke noteres i modellen.  »Moderens«  og  »faderens« interaktion turde  vel  være  psykisk repræsenteret  i  det  3 -5 Ars  barn. Kort  sagt, jeg  finder  at  selve  dialektikken mellem aktive og passive positioner underbelyses i afhandlingen.

Til  sidst  et  par yderligere problemer:  Selv  om  OAO p3 siderne  355369 gennemgar aktiv/passiv-polarite ten,  dens  historie  i  psykoanalysens udvikling  og  dens  neurofysiologiske grundlag, så vil  jeg alligevel  gerne vide mere om den. Betragtes den som et biologisk programmeret udviklings-

## K&amp;K ANMELDELSER

(p.374)

trin,  der med  n~dvendighed farer  til intersubjektive  konflikter,  og  kunne man,  maliciØst,  karakterisere  OAOs teori, som den teori om adipus-komplekset der reducerede  det til en biologisk przprogrammaret magtkamp. Det sidste sp~rgsmal angar bem~gtigelsesdnfren, denne  drift  er jo ikke a r l i g   velbelyst  i  Freuds forfatterskab,  og  egentlig  heller  ikke  hos OAO. Er den blot det interaktionelle korrelat til aktiv-positionen  eller hur?

Skal  man,  eller jeg,  gore  sin/min stilling op til OAOs teori om adipuskomplekset s3 vil jeg  selv hæfte mig ved fglgende: OAOs bestrzbelser p8 at universalisere  det er  for s5vidt lykkedes, for en intersubjektiv  konflikt om aktiv-positionen kan vel næppe undgfls i en eller anden form, s5længe der eksisterer bØrn  og voksne, og de sidste  skal  beskytte  og  opdrage  de forste.  Det  generaliserede 0dipuskompleks forekommer mig imidlertid ogsa  at  være  et  udtyndet  0dipuskompleks.  Jeg  vil ikke mene, at det er ubrugeligt p8 samme made som teorien om ffldselstraumet er det, for det almene kompleks indbefatter jo intersubjektive  relationer og  deres  psykiske  repræsentationer i subjektet. Alligevel  har  man  ikke  sagt  serlig meget, nar man har papeget tilstedevzrelsen  af  en  erotisk  farvet  magtkamp mellem barnet og den/de voksne. To ting, der for mig er afgØrende, underbelyses  i OAOs  fremstilling, nemlig 1) at den fuldt udviklede ~ d i pale konflikt udspiller sig mellem tre subjekter eller instanser med subjekt-

## KdLK ANMELDELSER

præg i barnets psyke og 2)  sammenkoblingen mellem erotik  og kfln, der i ffllge  OAOs egne opgivelser er sket i hvert fald i 20-maneders alderen, og denne sammenkoblings  betydning for barnets relation til  forældrene  fra tredie til femte levear. AltsA bade den intrapsykiske  dialektik  mellem  lyst, kfln og  kflnsidentitet,  og interaktionen mellem barnet  og de andre agerende inden for trekanten. Tilbageskrivningen af Gdipus-komplekset til 18-maneders  alderen,  der  i  sig  selv  kan vsre  meget  velbegrundet  far,  efter min mening,  den  uheldige  effekt i forfatterens fremstilling, at  udviklingen i den intersubjektive struktur underbelyses. Ja, seksualiteten i bredere bemærkelse presses ud af OAOs model.

Til  slut  i  afhandlingen  finder  vi

falgende overvejelser:

»Fflrst  erklærer  jeg, at 0dipuskomplekset  er  en  uheldig  betegnelse for  0dipus-komplekset,  men at jeg  trods  alt  vil  bibeholde  den, for at vi kan vide, hvad vi taler om, og  dernzst  omdefinerer  jeg  0dipus-komplekset til at dzekke noget ganske andet end det, man normalt forstil ved  udtrykket.  Man  kunne altsA hævde, at jeg havde beskrevet et andet kompleks, og at jeg derfor ogsa burde finde et andet  navn.

Hertil vil jeg  svare, (1)  at jeg  faktisk har bibeholdt det klassiske kompleks  inden  for  rammerne  af min definition, (2) at min udvidelse af rammerne er i overensstemnielse med vigtige dele af  den nyere psykoanalyse,  f0rst  og  fremmest  den kleinianske og den lacanianske, og

(3)  at  tilbageferingen af  komplekset  til aktiv/passiv-polariteten gØr min  fremstilling af  teorien  logisk konsistent,  hvad man ikke kan kalde  de  gængse  common  sensefremstilinger.~ (p. 454)

Til dette vil jeg  sige, at den opnaede konsistens har  meget  store  ornkostninger, og man burde maske ligefrem omdflbe OAOs version af komplekset til autoritets-kotnpleksd.

Nar jeg  alligevel finder, at OAO's afhandling er glimrende og saxdeles værdig til at belennes med den filosofiske doktorgrad, beror det p3 mange forhold: Forfatterens lærdom, han er nok  en  af  dem  herhjemme  der  ved mest om psykoanalysens historie. Denne I~rdom forbinder  OAO med en kritisk refleksion pa et meget hfljt niveau.  Hertil  skal s A lægges  den fremstillingsmæssige  klarhed. I afhandlingen  fremlægges et  materiale og en  kritisk  stillingtagen til  et  materiale, som vil være uomgængeligt i en  diskussion  af  komplekset  her  i Danmark,  og  internationalt  nar  den amerikanske  udgave  foreligger. Har man  ikke læst  OAOs afhandling om adipus, mangler man en vigtig fomdsetning for sin  stillingtagen til komplekset,  ja, til  psykoanalysen  som helhed.

1.  Folgende  anmeldelse  er  en let gennemskrivning af  min  opposition ved forsvaret af  Ole Andkjzr Olsens disputats Ødipus-komptekset ved  0dense Universitet d. 26. maj 1989.