De glemte halvtredsere
Forfattere: Per Dahl
Tidsskrift: kok (2003-10-22)

## Anmeldelser

Per Dahl

## De glemte halvtredsere

Søren Schou: Og andre forfattere. Dansk  fiktionsprosa 1945-60, Frederiksberg 2001 (Roskilde Universitetsforlag).

»Man må gerne betragte denne bog som en retfærdighedshandling over for disse og andre forfattere, der for nogles vedkommende er så oversete, at de ikke kan kaldes glemte. Men den er ikke skrevet for forfatternes egen skyld. Hovedsigtet har været et  andet, eller rettere et  dobbelt:  Dels  at  revidere  det  overleverede billede af den litterære efterkrigstid som det  umådelige  mådeholds  glansperiode, dels at tage den åbne kanondannelse på ordet  ved    (…)  at  gøre  opmærksom  på nogle prosaværker, som det ikke er tidsspilde at beskæftige sig med.«

Sådan  resumerer  Søren  Schou  ved vejs  ende  sin  bemærkelsesværdige  og meget  velskrevne  bog.  Læg  mærke  til argumentationens  lag:  Fra  det  (underordnede) etiske udgangspunkt, som vil (gen-)placere  en  række  forfattere  og  i den  forbindelse  spiller  sammen  med forestillingen om en kanon, der er forpligtende åben,  -  over  den historiske revision  af  50'erne  som  periode  og  så endelig  til  den  afsluttende  passiv-konstruktion, hvor den faglitterære vurdering  med  en  litotisk  vending  indtager sin beskedne plads.

Det  er  en  god  formulering,  fordi den beskriver bogens komplicerede samspil af engagerende læseglæde, oplysende viden og argumenterede vur- deringer.  Søren  Schou  kan  lide  den litteratur  han  skriver  om,  og  de  første kapitler giver en ligefrem og instruktiv præsentation  af  de  18  eksperimenterende  prosaforfattere  fra  50'erne,  det drejer sig om:  Leif E. Christensen, Svend Aage Clausen, Finn Gerdes, Sonja  Hauberg,  Aksel  Heltoft,  Eiler Jørgensen, Hans Jørgen Lembourn, Kelvin Lindemann,  Viggo  F.  Møller, Ester Nagel, Giuseppe Scocozza, Jørgen Ulrich, Jørgen Nash, Hans Lyngby Jepsen, Ole Sarvig, Erik Aalbæk Jensen,  Ivan  Malinovski  og  Carl  Bang. Så  er  de  alle  nævnt.  Sarvig  og  Malinovski nåede høj anerkendelse som lyrikere, Aalbæk Jensen og Lyngby Jepsen huskes  sikkert  endnu  for  deres  senere forfatterskaber. Men  ellers er resten glemt og røget ud af de litteraturhistoriske oversigtsværker. Blandt 50'ernes øvrige prosaister  huskes  nu  kun  de tidligt-modernistiske: Villy Sørensen og Peter  Seeberg  eller  de  forfattere,  der allerede  tidligere  havde  vundet  navn: Karen  Blixen,  Martin  A.  Hansen  og yderligere nogle få.

Men hvorfor gik  det  sådan,  og  gik der noget tabt, glemte »vi« noget værdifuldt? -det er bogens pointe og engagerede spørgsmål.

De  enkelte  kapitler  følger  en  genremæssig  opdeling  efter  tematiske  og formelle  kriterier.  I  kapitlet  om  myte, legende  og  allegori  er  Leif  E.  Christensen hovedfiguren. Han tildeles bogens mest indgående portræt, og det bliver til læsning af et helt forfatterskab, med  revision  til  følge: Tyven  i  Tjørnsted (1951) var en overbevisende debut, og Træslottet (1964)  er,  hævdes  det senere, en langt bedre roman end f.eks. Peter Seebergs  debutroman Bipersonerne (1956).

Også Finn Gerdes tages op til revurdering; han er - med radioromanen Det gule Hus (1953) -  med i det fine kapitel »Flugten til sommerhuset«. Det drejer sig om den danske 'roman noir', hvis tema er flygtningen, det nøgne og udsatte menneske, der efterstræbes, forfølges og ligger under for ukendte magter  og drifter,  som  sjældent får navn. Mødet med  kærligheden, der ellers  skulle  give  flygtningen  identitet og autenticitet, bliver kortvarigt og resultatet skrøbeligt. Også  i kapitlet »Livet i kløfterne«, der omhandler periodens short stories, får Finn Gerdes en fremtrædende  plads  for  sin ironiske humor og for sine novellers stramme og bundne form.

Leif E. Christensen og Finn Gerdes er vel bogens tydeligste og tungeste bud på positive genvurderinger; her har den supplerende og korrigerende modhistorie størst tyngde, men i hvert eneste af de analyserende kapitler venter der læseren igangsættende åbninger. Det er i sjælden grad en ny-læsende bog.

Bogens  sidste  kapitel,  »Husket  og glemt«, samler op på periode- og kanondiskussionen.  Kanonisering  og  glemsel sætter  tidligt  ind.  Søren  Schou  retter opmærksomheden mod den »gatekeeper«-funktion,  som  bliver  udøvet  af en  række  aktører:  Først  forlæggere  og anmeldere,  hvoraf  ingen  som  regel  er restriktive. Dernæst  bibliotekarer  og kulturdebattører, som dels foretager en afgørende selektion, dels skaber vurderingsnormer,  der  ofte  bliver  styrende for det, som litteraturhistorikere, antologiredaktører og undervisere siden hen foretager sig.

Schous pointe er, at aktørerne efter første  led  i  vid  udstrækning  var  personer,  som  tilhørte  eller  identificerede sig  med  60'ernes  modernistgeneration med bl.a. Torben Brostrøm i en nøgleposition; det var ham, der anmeldte (på Information ), antologiserede, debatterede  og  skrev  litteraturhistorie  (Politikens Dansk litteraturhistorie (1966)). Endelig redigerede Brostrøm 3.udgaven af Danske Digtere i det 20. århundrede (1980), et værk, hvis 4 forskellige udgaver er et godt udgangspunkt for kanonstudier.

Den  kanon,  der  allerede  omkring 1960 havde marginaliseret og fravalgt de eksperimenterende prosaister i Og andre forfattere ,  lod sig ikke siden hen rokke. 'Modernisterne' beherskede feltet og havde etableret deres forhistorie med Villy Sørensen og Peter Seeberg som de centrale navne. Da Søren Baggesen beskrev Modernismen i dansk litteratur (titlen på Danmarks Radios grundbog  fra  1967)  lå  konstruktionen fast,  og  den har  ikke siden været til  at nedbryde. Hvorfor ikke?

I forbindelse med  de forfattere, Søren Schou tager op, tror jeg man kan pege  på to  forhold, der  gjorde  sig gældende.

Det  væsentligste  er,  at  de  aldrig udgjorde en gruppe eller skabte et gennemslagsstærkt  miljø;  de  havde  ingen tidsskrifter eller  lignende,  de  kunne samles  om  eller  som  samlede  dem,  og de havde ikke noget formuleret program eller en eksperimentel poetik, som satte dagsorden,  for  dem  selv  og  for  andre; alt  sammen i  modsætning til  hvad  der var tilfældet i miljøet omkring Heretica og  senere Vindrosen ,  hvor  bag  jo  også det  store  forlag  Gyldendal  markerede sig  efter  en  lang  svaghedsperiode efter krigen  og  indtil  Ole  Wivels,  Otto  B. Lindhardts  og  Jokum  Schmidts  markante omlægning i 1953.

Det andet forhold drejer sig om, at Villy  Sørensen, Peter Seeberg og f.eks. også Ivan Malinovski, der som novellist er med hos Schou, ikke blot forsøgsvis eksperimenterede; de var født modernister,  og  de  førte  konsekvent  og  vedvarende  produktivt  det  modernistiske eksperiment igennem  til det punkt, hvor det dominerede parnasset, som en samlende  og  sejrende  bevægelse.  Om den proces skrev Georg Brandes engang,  at for  at  et  menneske  skal kunne nå til udfoldelse af alle sine evner og  få  udrettet  alt,  hvad  det  formår,  så må  det være sat i svingning.  Den enkelte må føle sig »båren«:

»Han maa føle sig baaren  af  Viljen til  at  fremkalde en opadgaaende Bevægelse eller baaren af denne opadgaaende Bevægelse  selv,  mærke  sig  greben  af Medgangens  eller  Samfølelsens  Bølge, føle  sine  Kræfter  fordoblede  ved  den Bevidsthed,  at  det  store  Hele,  han  tilhører,  har  en  Vilje  til  at  gøre  sig  gældende,  har  virkeliggjort  mange  af  sine Idealer og staar i Begreb med at virkeliggøre flere.« ( Om  Nationalfølelse , 1894.)

Alt  det  har  de  »andre  forfattere«  i udpræget  grad  manglet.  Men  derfor kunne  de  måske  alligevel  have  skabt enkelte  mesterværker  eller  blot  tidlige højdepunkter. Har de det?

Her  synes  jeg  ikke,  Søren  Schou fører sine analyser og sin argumentation helt igennem.

I  den  afsluttende  kanondiskussion, som bestemt er interessant og har gode perspektiver, er det et savn, at der inddrages for få af de artikler og bøger, der behandler litterære vurderinger. Det er ganske vist ingen stor tradition i dansk litteraturforskning,  men  man  kan  dog nævne  Sven  Møller  Kristensens Vur- deringer (1961),  John  Chr.  Jørgensens Litterær  vurderingsteori  og  vurderingsanalyse (1971) og ikke mindst J. Dines Johansen og Erik Nielsens Litterær værdi og vurdering (1984), som i sin tur fik betydning for Erik Skyum-Nielsens arbejde i Undervisningsministeriets kanonudvalg  og  efterfølgende  i  hans bog Den oversatte klassiker. Tre essays om litterær traditionsformidling (1997),  der  netop  opsamler  udvalgets arbejde med kvalitetskriterier. Især hos Dines Johansen opstilles en række centrale  kriterier  for  vurdering  af  litterær kvalitet.

Jeg tror, det er kriterier, der er tæt på Søren Schous egne, implicitte punktvurderinger i Og andre forfattere , men i det  opsamlende  kapitel  kommer  det ikke  til  en  sammenfattende  diskussion af  vurderingskriterier  og  deres  betydning  for  kanondannelse.  En  opsamling og  refleksion  over  Søren  Schous  egne kriterier  og  en  perspektivgivende  diskussion af dem i dette afsluttende kapitel havde været velanbragt, men anbringes  altså  ikke.  Det  hænger  formentlig sammen med, at man i forbindelse  med  behandlingen  af  de  enkelte værker  i  de  forskellige  afsnit  af  og  til savner  helt  gennemførte  analyser  og afsluttende kvalitetsvurderinger; et eksempel  er  gennemgangen  af  Leif  E. Christensens Tyven i Tjørnsted , hvor vi bliver  hængende  i  den  i  øvrigt  meget interessante, umiddelbare receptionshistorie.

(Gen-)læser man, inspireret af Søren Schous levende fremstilling, forsøgsvis  nogle  af  disse  tekster,  må man give ham ret i, at der er gode ting imellem; men jeg synes også, at mange af f.eks. Finn  Gerdes' finslebne noveller trods eller måske netop i kraft af deres kredsen om det erotiske falder lidt  for matte  ud;  de  kredser  og  kredser,  -  og læseren opdager, hvad 60'ernes og 70'ernes abortlovgivning og præventionsfornyelse frigjorde af livsudfoldelse og selvforståelse. Kredsningen kan være underholdende,  ikke  mindst  for  dem der kan huske den, men i sig selv er den ikke udfordrende; der  må  andet  og mere til.

I den tyske kanondiskussion, der er noget  videre  udfoldet  end  den  danske (se bl.a. min redegørelse i L.Burman og B.S.  Sjönell  (red.): Text  och  tradition. Om textedering och  klassikerbildning , Sthlm. 2002), spiller begreber som 'tydningskanon' og 'kanonpleje' en betydelig rolle. De værker, Søren Schou - med rette  -  peger  på  som  emner  for  revurdering,  har  netop  ikke  været  tydet  og plejet.  De  er  ikke  blevet  taget  op  af antologister, de  er ikke  blevet  nærlæst, og de har ikke været genstand for pædagogisk  eller  forskningsmæssig  behandling;  de  er  aldrig  blevet  fortolket  eller institutionelt forankret. Det  må  formentlig ses i sammenhæng med, at den dominerende nykritiks tekstrække overordnet set var smal og modernisme-nær. Baggesen berørte som nævnt ikke disse forfattere,  Thomas  Bredsdorffs Sære forællere (1967)  heller  ikke;  tobindsværket Analyser  af  dansk  kortprosa (1971-72) valgte dem  også fra.  Det 'udvidede  tekstbegreb',  som  blev  styrende for de litterære antologier senere i 70'erne gik andre veje.

Hvad skal der til for at åbne for en genlæsning? Formentlig to ting, hvoraf Søren Schou meget tankevækkende åbner for  den  ene,  nemlig forståelse af 50'erne  som  en  periode,  der  er  mere kompleks  og  bred  end  den,  60'erne kreerede:  et trist  og  begivenhedsfattigt tiår, konservativt i sit formsprog, provinsielt i sin orientering og angst for ekstremer og konfrontationer  Det er en række gode og inspirerende, kontrastive karakteristikker,  bogen  i  den  forbindelse giver af de to årtier.

Det andet er formentlig et fastholdt og bredt genre-perspektiv, dvs. en systematisk  og  kronologisk  gennemgang  af 40'ernes  og  50'ernes  danske  roman  og novelle,  læst  med  vægt  på,  hvad  der tematisk  og  formelt  (narrativt)  var  på spil,  hvad  der  var  traditionsperfektionerende,  og  hvad  der  var  innovativt  vurderet  i  sammenhæng med genreudviklingen som helhed .

Søren Schous bog er utroligt inspirerende, både ved de forfatterskaber og tekster,  den  bringer  i  spil,  ved  sin  systematik  og  ved  de  synspunkter,  hvorunder  den  behandler  sit  stof.  Dens behandling af 50'erne må meget gerne få en opfølgning og uddybning, ligesom dens  oplæg  til  kanondiskussion  meget gerne må blive hørt.

## Peter Stein Larsen

## Staffeldt som materiel virksomhed

Schack  Staffeldt: Samlede  digte 1-3. Udgivet af Henrik Blicher, Kbh. 2001 (Det danske Sprog- og Litteraturselskab og C.A. Reitzels Forlag).

Schack  Staffeldt  er  den  af  alle  danske digtere, der bedst lever op til Verlaines berømte »poètes maudits«-begreb, hvorved  der  forstås  en  digtertype,  der  i  en heroisk  lidende  desperadostil  brænder op i vejløs længsel. Dette er uden tvivl årsagen til, at interessen for  denne