Boganmeldelser
Forfattere: Erik Gahner Larsen, Jon Lystlund Halkjær, Rens van Munster
Tidsskrift: politik (2013-09-11)

## Folketingsvalg i krisens tegn

## Rune Stubager, Kasper Møller Hansen &amp; Jørgen Goul Andersen, 2013

Krisevalg - Økonomien og folketingsvalget 2011 Djøf Forlag, København 214 sider, 360 kr.

Det  giver  unægtelig  god  mening  at  kalde  en  bog  om folketingsvalget  2011  for Krisevalg .  Vælgerne  vurderede den økonomiske situation historisk dårligt, og alle partier  var  enige  om,  at  Danmark  stod  midt  i  den  værste økonomiske krise i nyere tid.  Hvor de forudgående valg i det nye årtusinde havde været domineret af værdipolitiske spørgsmål og velfærdspopulære valgløfter, var scenen en helt anden for folketingsvalget i efteråret 2011. Med andre ord: Det altoverskyggende tema for valget var den økonomiske krise.

Har man blot den mindste interesse for folketingsvalg i  almindelighed eller folketingsvalget i 2011 i særdeleshed, er Krisevalg , skrevet af Rune Stubager (AU), Kasper Møller Hansen (KU) og Jørgen Goul Andersen (AAU), en bog man bør læse. Overordnet formår bogen at levere et selvstændigt bidrag til den danske valgforskningslitteratur, der ikke alene beskriver vælgernes holdninger under  2011-valget,  men  også  sammenligner  med  tidligere valg og dokumenterer, hvad der var særegent ved valget i 2011.

Krisevalg bygger  på  den  16.  valgundersøgelse  i  Det Danske  Valgprojekt,  der  er  blevet  gennemført  siden folketingsvalget 1971. Datamaterialet er omfattende og det bedste udgangspunkt for at studere folketingsvalget 2011.  Modsat  publikationerne  i  kølvandet  på  tidligere valgundersøgelser udmærker Krisevalg sig ved at have ét gennemgående tema. Det tematiske fokus skærper ikke alene kontinuiteten i bogen og sammenhængen mellem de respektive kapitler, men faciliterer også en faglig fordybelse,  som  alt  andet  lige  er  begrænset  i  bøger,  hvor emnefeltet er mere pluralistisk.

Bogens struktur er som følger. Kapitel 1 sætter rammen for folketingsvalget 2011 og introducerer de relevante aspekter i henhold til at studere valget, herunder blandt andet  mediernes  dagsorden.  Kapitel  2  kigger  nærmere på  den  økonomiske  udvikling  med  fokus  på  vækst,  ledighed, prisudviklingen på ejerboliger, privatøkonomien m.v. i årene op til valget. De efterfølgende kapitler undersøger sammenhængen mellem sociale baggrundsvariable og partivalg (kapitel 3), hvad der kan forklare vælgernes holdninger til økonomisk omfordeling (kapitel 4), hvilken betydning økonomien havde for partivalget (kapitel 5), vælgernes krisebevidsthed (kapitel 6) og holdningerne til forskellige politiske spørgsmål, herunder blandt andet efterlønnen og betalingsringen (kapitel 7). Afslutningsvis bliver der i kapitel 8 lavet en samlet model for vælgernes partivalg.

Overordnet viser Krisevalg , at sociodemografi  ske faktorer stadig har relevans, når vi skal forklare, hvor vælgerne  placerer  deres  kryds.  Omvendt  viser  bogen  også, at  økonomien  ikke  spillede  en  så  stor  rolle,  som  man måske umiddelbart kunne tro med baggrund i traditionelle  teorier  om  økonomisk  stemmeadfærd. Forfatterne kommer selv med plausible bud på en forklaring af dette, herunder  krisens karakter, partisystemets indretning samt  manglende  viden  blandt  vælgerne  omkring  faktiske  økonomiske  forhold.  Den  dårlige  økonomis  manglende  betydning  ved  folketingsvalget  2011  harmonerer med lignende resultater  fra  udlandet,  hvor  eksempelvis Anderson og Hecht (2012) har vist, at de tyske vælgere ikke  straff  ede  regeringen  for  den  dårlige  økonomi  ved forbundsvalget i 2009.

Der er ingenlunde tale om en typisk fagfællebedømt akademisk  publikation,  da  bogen  har  en  ambition  om at nå et bredere publikum end blot typiske læsere af videnskabelige analyser. Det fungerer helt efter hensigten, og kompliceret stof bliver formidlet i et sprog, der ikke fordrer  videre  statistiske  færdigheder  eller  forudgående kendskab til den internationale valglitteratur. Der gives pædagogiske introduktioner til forskellige teorier, og man bliver taget i hånden og præsenteret for resultaterne i form af sandsynligheder i stedet for tabeller fyldt med logistiske regressionskoeffi cienter. En sidegevinst ved dette er, at forskerne formår at diskutere resultaterne substantielt, og ikke slutter ved opnåelsen af statistisk signifi  kans.

Ingen  analyser  er  dog  bedre  end  det  datamateriale, de bygger på. En af valgundersøgelsens store forcer, som nærværende bog udnytter til fulde, er tilstedeværelsen af tidligere undersøgelser, der har stillet de samme spørgsmål.  Bogen  dokumenterer  således,  hvordan  danskernes holdninger har rykket sig over tid, og specielt i relation til forrige valg diskuterer forfatterne krisens implikationer for vælgernes holdninger. Omvendt er og bliver der tale om tværsnitsdata, hvilket sætter begrænsninger i forhold  til  at  kunne  udtale  sig  kausalt,  medmindre  man som  eksempelvis  Slothuus  (2010)  anvender  valgunder- søgelsesdata  i  forbindelse  med  et  design,  der  muliggør kausalitetsbetragtninger.

Det er hér, vi fi  nder bogens største svaghed, nemlig de betragtninger, der gøres i henhold til de kausale sammenhænge mellem forskellige variable, der strengt taget ikke  er  andet  end  korrelationer.  Tre  forhold  fortjener  i denne sammenhæng nærmere opmærksomhed.

For det første anvendes der unødvendigt meget plads på at undersøge bivariate sammenhænge mellem forskellige  variable.  Sådanne  korrelationer  omtales  som  'de direkte  sammenhænge'.  Bivariate  analyser  kan  sagtens være relevante, men de fremstår overfl  ødige i denne sammenhæng, da de introduceres sideløbende med teoretiske forklaringer  for  efterfølgende  at  blive  kritiseret  for  potentielle spuriøsitetsproblemer. Eksempelvis konkluderes der, at der er en sammenhæng mellem klasse og partivalg i den bivariate analyse, men efterfølgende at klasse ikke har den store betydning, når der kontrolleres for andre forhold. Det fremstår uklart, hvilken betydning man skal tillægge disse bivariate analyser, hvis det kan være udeladte variable, der forklarer sammenhængene. Her kunne kapitlerne alternativt tage afsæt i de multivariate analyser og en mere dybdegående diskussion af teoriernes forklaringskraft og relevans.

For det andet er det begrænset i hvilket omfang, datamaterialet kan bruges til at undersøge nogle af teorierne. Et eksempel er testen af yder/nyder-hypotesen, der introduceres i kapitel 4: 'Ideen er her den, at yderne stiller sig mere skeptiske end nyderne over for økonomisk omfordeling og lighed, idet de har mest at tabe, mens nyderne omvendt vil ønske sig mere af begge dele for at kunne sikre  en  fortsat  strøm  af  velfærdstilbud'  (s.  96).  Dette undersøges  udelukkende  med  generationstilhørsforhold som forklarende variabel, hvor unge og ældre antages at nyde mere end 68'er-generationen. Problemet er her, at skellet mellem ydere og nydere går på tværs af generationer i forhold til eksempelvis beskæftigelsesstatus, der er relevant i denne sammenhæng (Margalit, 2013).

Et  tilsvarende  eksempel  er  kapitel  5's  gennemgang af, hvilken rolle økonomien havde for stemmeadfærden. En  lang  række  af  studier  har  vist,  hvordan  der  er  væsentlige endogenitetsproblemer forbundet med vælgerens subjektive opfattelse af økonomien og deres stemmeadfærd, herunder blandt andre Enns et al. (2012), Evans og Andersen (2006), Evans og Pickup (2010) og Gerber og Huber (2010). Da valgundersøgelsen ligeledes er foretaget efter valget, giver det lidet mening at undersøge eff  ekten af vælgernes sociotropiske prospektive vurdering af økonomien på partivalg. Dette bemærkes da også fl  ere steder i bogen, men det kunne med rette være udgangspunktet for en diskussion af prospektive vurderinger i stedet for sidebemærkninger i analyser, der undersøger eff  ekten af denne  slags  vurderinger  på  partivalg.  Det  er  ikke  den store overraskelse, at vælgere, der stemte på de vindende partier,  ser  mere  optimistisk  på  samfundsøkonomien  i fremtiden,  end  vælgere,  der  stemte  på  de  tabende  partier. Der gives ligeledes forklaringer på, hvorfor der 'kan være grund til at forvente, at prospektive vurderinger af økonomien havde relativt større betydning end normalt ved 2011-valget' (s. 37), men det er ikke noget, der bliver undersøgt  nærmere  i  bogen,  til  trods  for  at  det  kunne undersøges med data fra de foregående valgundersøgelser.

For det tredje er det begrænset i hvilket omfang bogens  teoretiske  ramme,  den  såkaldte  kausalitetstragt, tjener det ønskede formål. Kausalitetstragtmodellen anvendes ud fra det ræsonnement, at bestemte variable, som eksempelvis køn og alder, ligger forud for politiske holdninger. Dette giver rigtig god mening, men jo længere  ned  man  kommer  i  kausalitetstragten  (og  jo  mere interessant det bliver), desto mindre mening giver ræsonnementet, blandt andet på grund af ovenstående endogenitetsproblemer. Ligeledes har Slothuus et al. (2012) vist i en dansk kontekst, at vælgerens partivalg kan påvirke deres politiske holdninger. Socialdemokratiske vælgere kan med andre ord være tilhængere af efterlønnen, fordi de er S-vælgere, snarere end at stemme på Socialdemokraterne fordi de vil bevare efterlønnen.

Kausalitetstragten kan uden vanskeligheder anvendes som  et  heuristisk  værktøj  til  at  fokusere  på  et  bestemt fænomen, men i bogen argumenteres der for, at den bidrager til at reducere potentielle endogenitetsproblemer: 'Vi tager således højde for endogenitetsproblemet både i de analysespørgsmål, der rejses, og ved at tilføje de forklarende variable blok for blok for på den måde løbende at  vurdere modellens udvikling' (s. 191). Med sådan et udgangspunkt for analyserne er det begrænset, hvor meget  bogen  formår  at  diskutere  den  kompleksitet,  der  er forbundet  med  at  undersøge  blandt  andet  økonomiens betydning for vælgeradfærden.

Derfor fremstår bogens afsluttende kapitel, der opstiller en samlet model for vælgernes partivalg, som det svageste.  Her  foretages  en  række  multinominale  logistiske regressioner, der til sidst har over tredive forklarende variable og omkring to tredjedele af de oprindelige respondenter.  Kompleksiteten i kapitlet er ganske stor, og det harmonerer ikke med resten af bogens struktur. Det kan derfor  diskuteres,  hvorvidt  det  afsluttende  kapitel  reelt bidrager til oplysning eller forvirring på et højere niveau.

Disse indvendinger ændrer dog ikke helhedsindtrykket af en vellykket og læsværdig bog. Krisevalg indfrier til fulde de forventninger, man må have til en bog, der skal gøre alle samfundsinteresserede klogere på danske folketingsvalg. Bidraget er mestendels empirisk, hvorfor bogen i høj grad appellerer til målgruppen, forstået som en bre- dere kreds af politisk interesserede end dem, der normalt fordyber  sig  i  videnskabelige  analyser.  Forfatterne  skal derfor have ros for et værk, der introducerer interesserede læsere til valgforskningens vidunderlige verden. Krisevalg er den første bog i en ny bogserie under temaet 'studier i dansk politik'. Vi kan roligt glæde os til de kommende publikationer  i  denne  serie,  hvis  de  lever  op  til  samme standard som Krisevalg .

## Erik Gahner Larsen

Ph.d.-studerende ved Institut for Statskundskab, Syddansk Universitet.

## Diversitet eller klarhed? Et litteraturmæssigt trade-off

## Jan Plovsing, 2013

Velfærdsstaten og dens udfordringer Handelshøjskolens Forlag, København 160 sider, 210 kr.

Den 31. juli 2013 fratrådte Jan Plovsing sin stilling som rigsstatistikker ved Danmarks Statistik, en stilling, han har  holdt  siden  1995.  Den  erfaring,  han  har  indhentet i  denne periode omkring den danske velfærdsstat, dens fi  nansiering,  administrering,  tildelingsgrundlag  og  udfordringer,  skinner  tydeligt  igennem  i  denne  nye  publikation.  De  udvalgte  velfærdsstatslige  policy-områder spænder  over  indkomstoverførsler  til  sociale  services, men med særlig fokus på pensioner, samt sundheds- og uddannelsessystemer. Bogen bygger videre på en tidligere udgivelse af samme forfatter: Velfærdsstat og Socialpolitik , fra  2007.  Berettigelsen  af  denne  nye  publikation  ligger ikke kun i de markante politiske udviklinger siden 2007, men, som titlen også indikerer, i et nyt komparativt perspektiv  på  forskellige  typer  af  velfærdsstater,  og  hvilke udfordringer der udspringer af velfærdsstaternes distinkte institutionelle konfi  gurationer.

Styrken i denne bog er omvendt også svagheden: Den sigter  efter  at  beskrive  velfærdsstatens  historiske  udvikling og i særdeleshed dens fremtidige udfordringer på en objektiv  og  forståelig  måde.  Det  lykkes  til  fulde.  Problemet er bare, at litteraturen er stærkt splittet på disse punkter. Litteraturens diversitet må med andre ord vige for beskrivelsens klarhed.

Bogen er bygget op af otte kapitler, hvoraf disse lidt groft kan inddeles i to hovedafsnit. Det første hovedafsnit spænder  fra  kapitel  ét  til  og  med  tre,  og  heri  sidestiller Plovsing de forskellige velfærdsstater komparativt og udleder  deres  fremtidige  sociale  og  økonomiske  udfordringer  heraf.  Det  sidste  hovedafsnit  spænder  over  de resterende  fem  kapitler.  Heri  giver  Plovsing  læseren  en konceptuel fremstilling af, hvorledes services og overførselsydelser  kan  forstås,  hvorefter  de  primære  indkomstoverførsler gennemgås minutiøst.

I første kapitel defi  nerer Plovsing velfærdsstater som en  ' del  af  velfærdssamfundene  hvor  staten  (den  off  entlige sektor)  spiller  en  afgørende  rolle  for  borgernes  sociale  sikring, sundhed og uddannelse '. Herefter beskrives enkelt og informativt, hvorledes forskellige velfærdsmodeller (den nordiske, den liberale og den kontinentale) har struktureret varetagelsen af de sociale risici vha. hhv. markedet, staten og familien. Plovsing viser derefter med enkle og forståelige tabeller, hvorledes disse forskelle har indvirkning på forskellige velfærdsstaters sociale udgifter, brutto og netto. Sidst, men bestemt ikke mindst, viser kapitlet, hvorledes de forskellige  måder at  håndtere  sociale  risici har en stærk indvirkning på det sociale outcome i form af omfordeling og fattigdom.

Kapitel to følger delvist op på det første kapitel, idet Plovsing her beskriver, hvorledes de forskellige velfærdsstater  producerer  vidt  forskellige  erhvervsfrekvenser  for vidt forskellige grupper (kvinder, mænd, unge ældre og landtidsledige etc.). Hernæst introduceres sundheds- og uddannelsessystemer samt udgifterne hertil komparativt, og  disse  sættes  i  forhold  til  en  række  outcome-variable såsom PISA-testresultater og sundhedsindikatorer.

I det sidste kapitel i første hovedafsnit tager Plovsing livtag  med  den  danske  velfærdsstats  fremtidige  udfordringer. Der er tale om, hvad man i velfærdslitteraturen kan  kalde  'the  usual  suspects':  Finansieringen,  globaliseringen, den demografi  ske udvikling, de økonomiske incitamenter og off  entligt forsørgede samt integrationen. Ved at dele den off  entlige gæld op i netto og brutto viser Plovsing  med  al  tydelighed,  at  de  skandinaviske  lande står  økonomisk  stærkere  end  alle  andre  OECD-lande. Solvensgraden er ganske enkelt højere. Ift. globaliseringen portrætteres de omfordelende velfærdsstater anderledes udsat. Den høje indkomstskat, lønniveauet og de universelle velfærdsydelser udpeges som særlig problematiske i lyset af arbejdskraftens og kapitalens frie bevægelighed. Herudover tager de primære udfordringer karakter af en aldrende befolkning, et historisk set stigende antal off  entligt forsørgede, færre ufaglærte jobs og dårlig integration af visse grupper af indvandrere på arbejdsmarkedet. Ydermere antager Plovsing, at de generøse overførselsydelser forværrer disse udfordringer for Danmark.

Dette  første  hovedafsnit  er  forståeligt  formuleret og klart i budskabet, men fattig i diversiteten. Plovsing påpeger,  at  velfærdsstaterne  konvergerer,  men  gør  ikke meget ud af at  skrive  på  hvilke  parametre  og  omkring hvilken model. Velfærdsstatens fi  nansiering beskrives af Plovsing ret én-dimensionelt i en ligning: Produktiviteten og arbejdsindsatsen skaber et BNI, hvorudfra velfærd kan trækkes  og  fordeles.  I  litteraturen  er  denne  énvejskausalitet  udfordret  af  fl  exicurity-litteraturen,  Varieties  of Capitalism-litteraturen  og  Social  Investment-forståelsen af  velfærd.  Plovsing  berører  på  2,5  sider  sidst  i  kapitel tre  årsagerne  til  velfærdsstatens  vækst  og  efterfølgende re-kalibrering/nedskæring.  Man  kunne  ønske,  at  en  så omfattende  og  rig  litteratur  som  denne  havde  fået  lidt mere  plads.  I  forlængelse  heraf  og  af  den  komparative tilgang kunne man også have ønsket at Plovsing berørte, hvorfor velfærdsstaterne har taget forskellige udviklingsbaner. Den komparative metode tillader jo netop at besvare dette afgørende spørgsmål.

I  andet  hovedafsnit  af  bogen  retter  Plovsing  fokus på den danske velfærdsstat, forvaltningen heraf, den politiske  og  reformmæssige  baggrund og de primære indkomstoverførsler.  Der  er  især  tale  om  en  imponerende, minutiøs gennemgang af disse ydelser.

I  kapitel  fi  re  udlægger  Plovsing  det  konceptuelle prisme ,han bruger gennem resten af andet hovedafsnit til  at  beskrive  de  forskellige  indkomstoverførslers  særegenhed: De socialpolitiske fi  ltre . Herudfra kan ydelserne beskrives ift. personkredsen, de er tiltænkt, tildelingskriterierne (også kendt som konditionalitet i litteraturen) og udmålingsreglerne, der bestemmer, hvor generøs ydelsen skal være. Plovsing går herefter videre til at beskrive og forklare  den  historiske  udvikling  af  udgifterne  til  disse sociale ydelser samt deres nuværende fi  nansiering og niveau. I særdeleshed tabellerne, der viser ydelsernes nuværende niveau, er illustrative, informative og let forståelige.

I  det  næste  kapitel  giver  Plovsing  en  kort  gennemgang  af  velfærdsstatens  historie  med  udgangspunkt  i alderdomsunderstøttelsen af  1891,  men  med  særlig  fokus på  perioden  1970-2013.  Der  er  tale  om  en  enkel,  men fyldestgørende historisk gennemgang af de vigtigste reformer, der har formet vores velfærdsstat. Han fokuserer ikke kun på ydelserne i dette afsnit, men i lige så høj grad på de administrative reformer, der kraftigt har reduceret antallet af kommuner, øget borgernes frie valg i service og introduceret private udbydere heraf. Herudover kommer han også kort ind på kommissioners rolle i disse processer. Som  naturlig  opfølgning  på  denne  historiske  gennemgang  gennemgår  Plovsing  i  kapitel  seks  kort  velfærdsstatens nuværende forvaltningsstruktur og opgavefordelingen mellem kommuner, regioner, stat og den private sektor. Der er tale om et kort kapitel på 6,5 sider, hvilket måske er lidt for kort for et så vigtigt område.

I kapitel syv og otte, der strækker sig fra side 119 til den afsluttende side 151, gennemgår Plovsing med stort overblik og autoritet de midlertidige og varige indkomstoverførsler med udgangspunkt i de socialpolitiske fi  ltre. I kapitel syv med fokus på de midlertidige indkomstoverførsler lægger Plovsing især vægt på det kvalitative skift i tildelingskriterierne fra en passiv til en aktiv linje. Her kunne man måske have ønsket, at Plovsing også havde anlagt et komparativt perspektiv, idet denne sammenligning af tildelingskriterierne på informativ vis kunne have vist, hvor langt Danmark er gået i denne aktive retning. I  det  sidste  og  afsluttende  kapitel  rettes  fokus  imod  de varige indkomstoverførsler. Ud over blandt andet fl  eksjob, ledighedsydelse og skånejobs bruges broderparten af kapitlet på at beskrive udviklingen af det danske pensionssystem. Der lægges i denne forbindelse i særdeleshed vægt  på  at  beskrive  den  'multi-pillarisering,'  vi  har  set i  Danmark,  væk  fra  det  ét-benede  folkepensionssystem og hen imod en større grad af opsparing i både Arbejdsmarkedets Tillægspension, Arbejdsmarkedspensioner og private ordninger. Denne beskrivelse er meget informativ.

At beskrive og forklare velfærdsstatens indretning og udfordringer over 151 sider er selvsagt en udfordring og har stillet Jan Plovsing over for et trade-off   mellem bredde og diversitet eller dybde og klarhed: Valget er faldet på det sidste og som en introduktion til velfærdsstaten kan man ikke kritisere Plovsing for dette valg. Som lærebog, der introducerer  læseren  for  forskellige  forklaringsmodeller bag  velfærdsstaternes  historik  og  som  diskussion  af  litteraturens udlægninger af velfærdsstaternes udfordringer, kan bogen ikke stå alene. Her kunne man ønske, at Plovsing havde skævet lidt til eksempelvis Oxford Handbookserien, der udmærker sig ved ikke blåt at give læseren en indføring i diverse emner, men også i at levere en omfattende litteraturgennemgang.

Med det sagt lever bogen op til sin egen målsætning om at give læseren en indføring i velfærdsstatens udvikling, indretning og udfordringer - i særdeleshed taget i betragtning at bogens primære målgruppe er studerende. Dette  understreges  især  af,  at  læseren  introduceres  for de mange nationale og internationale datakilder om velfærdsstaterne. Den eneste kommentar hertil må være, at man kunne have ønsket en henvisning til EU-Kommissionens Social Policy-database MISSOC, der giver et godt overblik over social policies i de europæiske velfærdsstater med udgangspunkt i de socialpolitiske fi  ltre, Plovsing selv fremhæver.

Afslutningsvis: Hvis underviseren kan kombinere bogen med relevant forskning, der nuancerer billedet, kan

## At bøje Bourdieu:

## Anvendelsen af Bourdieus arbejde i IP

## Rebecca Adler-Nissen (red.), 2013

Bourdieu in International Relations. Rethinking Key Concepts in IR Abingdon: Routledge 248 sider, 1029,95 kr.

I de sidste to årtier har international politik (IP)-teoretikere i stigende grad udvist interesse for sociologisk teori og metode, der kan bidrage til forståelsen af empiriske fænomener i international politik. En stor del af de betydende sociologiske inspirationskilder som Zygmunt Bauman,  Ulrich  Beck,  Michel  Foucault,  Bruno  Latour  og Niklas Luhmann har dog aldrig selv beskæftiget sig indgående med international politik, og af den grund kan det være lidt af en udfordring at overføre deres teoriapparat til et politisk domæne, hvor sociale relationer ikke stikker så 'dybt' som i nationalstaten. Det er med andre ord ikke helt klart, hvordan en sociologisk inspireret IP-teori kan og  bør  se  ud.  Hvordan  sociologiske  teorier  og  metoder kan gøres anvendelige uden for den statslige kontekst er måske en særlig udfordring i forhold til Pierre Bourdieus arbejde, som i stigende grad - og ikke altid uden gnidninger - bliver anvendt til at analysere internationale praksisser såsom diplomati, europæiske integration, strategi og sikkerhedspolitik.

Bourdieu  in  International  Relations kan  ses  som  et veltimet og stort set vellykket forsøg på at udfylde dette tomrum. Vurderet ud fra den massive tilstrømning til et ISA-konferencepanel i  San  Francisco  (april  2013),  hvor redaktøren og nogle af bogens bidragsydere kort fortalte om og diskuterede bogen, er det sandsynligt, at bogen vil komme til at indtage en central  plads  i  IP-disciplinens såkaldte 'praksis'-drejning. I bogen har redaktøren Rebecca Adler-Nissen bedt en række anerkendte IP-forskere, der  allerede  anvender  Bourdieu  i  deres  egen  forskning, om at refl  ektere  over,  hvordan  Bourdieu  kan  bruges  til at gen- og gennemtænke centrale begreber inden for IP. Spørgsmålet er måske simpelt, men et entydigt svar fi  ndes ikke, og det kræver et stort kreativt fortolkningsarbejde at oversætte, inkorporere eller bruge Bourdieu inden for IP-feltet.  Resultatet  af  dette  arbejde  kan  læses  i  bogen, hvor hyppigt anvendte begreber i IP - såsom sikkerhed, strategi,  suverænitet  og  magt  -  samt  begreber,  der  for nogle  (men  heldigvis  stadigt  færre)  måske  er  lidt  mere utraditionelle  i  IP-sammenhæng  -  såsom  køn,  normer og borgerskab - udsættes for et grundigt Bourdieusk eftersyn.

Bogens første del (kapitel 1-3) introducerer kort Bourdieus tænkning til et bredere IP-publikum. Efter en gennemgang af Bourdieus centrale begreber diskuteres nogle metodologiske redskaber, der med fordel kan anvendes i sociologisk forskning. Første del afsluttes med en diskussion  af  betydningen  af  forskerens  refl  eksivitet  omkring vidensproduktionen.  Kapitlerne  er  velskrevne  og  sætter scenen  for  bogens  anden  del  (kapitel  4-12),  der  anvender Bourdieus perspektiver på centrale begreber og problemstillinger i IP. Især metodekapitlet skrevet af Vincent Pouliot giver et godt indblik i Bourdieus metodologiske værktøjskasse samt de udfordringer, der ligger i at overføre  dem  til  en  international  kontekst,  hvor  feltarbejde kan være lige så dyr, som adgangen til centralt placerede praktikere er svær. Kapitlet gennemgår en række metodiske analyseredskaber, der kan være med til at løse disse udfordringer, og er dermed et godt udgangspunkt for alle, der kunne tænke sig at drage nytte af Bourdieu. En anden styrke er kapitlets fokus på Bourdieu som en sociolog, der kombinerede kvalitative og kvantitative redskaber

I  bogens andel del følger alle kapitlerne samme tredelte struktur. Først anskues og genfortolkes et IP begreb igennem Bourdieuske briller. Dernæst illustreres værdien af det nye ('Bourdieuske') begreb i en kort empirisk analyse. I et forsøg på at imødekomme Bourdieus insisteren på selvrefl  eksivitet gør de forskellige forfattere sig til sidst en  række  korte  overvejelser  omkring  de  potentielle  ud-

denne bog fungere som et fremragende udgangspunkt for et kursus om velfærdsstaten eller 'Social Policy' generelt.

## Jon Lystlund Halkjær

Projektmedarbejder ved Tænketanken Cevea fordringer  og  faldgruber,  som  analysen  med  Bourdieus teoriapparat  medfører.  Forfatterne  udviser  respekt  over for  Bourdieus  teori(er),  men  anerkender  samtidigt,  at de(n) fungerer bedst som en værktøjskasse, hvorfra man til  en  vis  grad  selv  kan  vælge  redskaberne.  Didier  Bigo tager  for  eksempel  udgangspunkt  i  feltbegrebet  for  at kortlægge,  hvordan  sikkerhedseksperter  har  defi  neret trusler på europæisk niveau, mens Charlotte Epstein i sin analyse af reguleringen af hvalfangst tager fat i begrebet nomos . Michael C. Williams giver sig i kast med begrebet symbolsk vold, mens Rebecca Adler-Nissen i sit kapitel om  suverænitet  også  diskuterer  begreberne  kapital  og metakapital. Takket være bogens fokus på interaktionen mellem IP-teori og Bourdieu læses bogen dog aldrig som en lang og tung gennemgang af Bourdieus kernebegreber. Tværtimod. Bogen fremhæver netop, at hverdagspraksisser - manifesteret af og i politiet, militæret, diplomatiet, tænketanke, det politiske system - har en afgørende betydning for international politik. Bourdieus teoriapparat er derfor med til at anskueliggøre en empirisk virkelighed, som mange mainstream-teorier inden for IP overser.

Den tredelte kapitelstruktur gør det nemt for læseren at bringe kapitlerne i dialog med hinanden, og det er en af bogens klare styrker, at uenigheden mellem forfatterne får lov til at komme frem. Bogen modstår den dogmatiske fristelse til at defi  nere, hvordan Bourdieu bør fortolkes. Målet  er  ikke  at  vise  den  sande  Bourdieu,  men  netop at pege på, at der er fl  ere Bourdieu'er, og at alt fortolkningsarbejde indebærer muligheder og begrænsninger. I sit kapitel om metodologi forsøger Vincent Pouliot for eksempel at integrere Bourdieu i amerikanske mainstream IP-studier eller i hvert fald at bringe ham tættere på denne disciplin. Didier Bigos ærinde er tydeligvis et helt andet. I sit kapitel om sikkerhed forsøger han ikke så meget at bygge bro mellem IP og sociologi; han peger netop på, at en sociologisk analyse inspireret af Bourdieu må betyde, at man også samtidigt tager afstand fra mange af de præmisser,  der  strukturerer  IP  som  videnskabeligt  felt.  En mellemposition fi  ndes i Vivienne Jabris kapitel om køn, hvor hun både argumenterer for, at Bourdieu - i modsætning til meget IP-teori - hjælper os med at fokusere på hverdagspraksisser, mens hun samtidigt prøver at bygge bro mellem Bourdieu og feministisk IP-teori.

Trods disse styrker kan man også anføre nogle kritiske  indvendinger  mod  projektet.  En  første,  mindre, indsigelse gælder valget af begreber. Oplagte kandidater såsom krig, fred, fi  nans eller  identitet  er  fraværende  eller behandles kun perifert - selvom fraværet selvfølgelig også kan opfattes positivt som en opfordring til, at andre  genfortolker  disse  begreber  i  en  ny  teoretisk  optik! To  vægtigere  problemer  presser  sig  imidlertid  også  på. Det  første  er,  at  bogen  kun  forholder  sig  begrænset  til kritisk  IP-teori.  Forholdet  diskuteres  af  Didier  Bigo  (s. 118), Virginie Guiraudon (s. 215) og især Stefano Guzzini  (s.  81-86)  og  Vivienne  Jabri  (s.  156-59),  men  bogen  forsøger  ikke  systematisk  at  defi  nere  eller  beskrive Bourdieus kritiske projekt, selvom introduktionen peger på,  at  Bourdieu  var  en  kritisk  sociolog  (s.  5).  Fraværet skyldes formentlig redaktørens forsøg på at introducere Bourdieu til et mainstream publikum, som traditionelt forholder sig skeptisk til sociologiske tilgange. I det lys er valget forståeligt, men spørgsmålet er, hvad der sker med Bourdieu undervejs. En diskussion af og med andre, mere kritiske perspektiver kunne have hjulpet nogle af bogens kapitler med at gøre det endnu tydeligere, hvad Bourdieu kan bibringe IP-disciplinen. I Trine Villumsen Berlings ellers  gode  bidrag  om  sammenhængen  mellem  viden/ praksis fi  ndes for eksempel ingen referencer til Foucaults arbejde, selv om sidstnævnte har inspireret en stribe analyser om magt og viden inden for IP. Hvordan adskiller en Bourdieusk analyse af viden sig fra en Foucauldiansk ditto? Det samme gælder Rebecca Adler-Nissens kapitel om suverænitet som en praksis, der bliver forhandlet af diplomater på hverdagsbasis. Analysen er god, men der fi  ndes  allerede  analyser  af  suverænitet  inden  for  kritisk IP - bl.a. inspireret af Wittgenstein - der er kommet frem til lignende konklusioner.

Det andet problem er, at bogens forsøg på at understrege  relevansen  af  Bourdieu  nogle  gange  leder  til  en fremstilling af IP-teori som mere urefl  ekteret end rimeligt er. I introen skriver Rebecca Adler-Nissen således, at Bourdieu ville mene at IP-teori mangler refl  eksivitet, at feltet ikke er tilstrækkelig opmærksom på, at viden altid er politisk (s. 10), og at ' it  is  perhaps this specifi  c  asset  of Bourdieu's social theory, the possibility for critical refl  exivity, that has the most potential to bring forward IR studies' (s. 11).  Udsagnet forundrer i lyset af IP-teoriens refl  ektivistiske  drejning  i  1990'erne.  Ironisk  nok  vidner  udsagnet måske mest om, at bogen ikke er sociologisk (Bourdieusk?)  nok  i  dens  tilgang  til  disciplinen  som  socialt felt. Bourdieu er kendt for udsagnet, at social videnskab er en form for kampsport, men det indfanges ikke i alle kapitler. Frédéric Mérand og Amélie Forgets kapitel om strategi fremstiller for eksempel først og fremmest strategisk tænkning som en rational choice inspireret teori, der harmonerer dårligt med Bourdieus fokus på strategi som en  aktørs  forsøg  på  at  positionere  sig  som  ekspert,  der med autoritet kan udtale sig om militær strategi. Men de to er ikke uforenlige: Videnskabeliggørelsen af strategisk tænkning var netop et bevidst forsøg af teoretikere, der var tilknyttet RAND og andre tænketanke, på at tilegne sig magten til legitimt og på lige fod med andre grupper (fx militærstrateger) at udtale sig om organiseret voldsanvendelse. Resultatet er desværre, at bogen er noget stereo- typ i sin fremstilling af andre teorier. I sit kapitel peger Trine Villumsen Berling på vigtigheden af teori/praksis dimensionen, og bogens kapitler kunne med fordel have engageret  IP  netop  som  et  forsøg  på  at  underminere, skabe og defi  nere politisk praksis.

Disse  mere  kritiske  bemærkninger  skal  dog  ikke fj  erne  opmærksomheden  fra,  at  bogen  mere  end  lever op  til  sit  formål:  At  diskutere  hvordan  en  Bourdieuinspireret  IP-teori  kan  se  ud  og  anvendes  på  centrale IP-problemstillinger. Om Bourdieu ville være begejstret for  fortolkningerne,  er  uvist,  men  han  ville  utvivlsomt have nikket anerkendende til det faktum, at hans begreber, mere end 30 år efter at han først udviklede dem, nu kreativt tilpasses konkrete situationer. Koblingen mellem det  abstrakte  og  empiriske  gør  samtidigt  bogen  særlig anvendelig i undervisningssammenhæng, hvor det metateoretiske snarere end empiriske potentiale i sociologiske tilgange  ofte  står  (lidt  for)  centralt.  Bogen  kan  derfor varmt anbefales som et godt sted at starte for alle, der har interesse for international politisk sociologi og gerne vil vide, hvordan Bourdieu kan fremme en mere sociologisk forståelse af det internationale og bidrage til en gentænkning af IP-teori.

## Rens van Munster

Senior forsker på DIIS