Digterens glorie i gadens malstrøm
Forfattere: Lars Dybdahl
Tidsskrift: kok (1985-11-29)

ender iavrigt med  det besynderlige resultat,  at Adorno erklzres for enestående kunstkritiker,  mens  Habermas  kaldes  en  middelmådig

zstet med tzt forbindelse til realiteten.

Hvis man som lzser skulle vzre utilfreds med dette bizarre udfald, kan man heldigvis lzse hos Rolf Reitan, at ~Adorno er ... tzttere på virkeligheden end sin rationelt og optimistisk rekonstruerende elev.« Så side  102 er resultatet  stadig uafgjort.  Reitan  indleder  ellers sin artikel om Habermas og psykoanalysen med at udråbe Habermas til verdensmester  i  historiefilosofi,  men  derefter  får  verdensmesteren lzst og påskrevet, fordi han ikke har lzst de samme bager som Reitan -om psykoanalyse! Som om det overhovedet kan vzre en kritik  af Habermas, at Reitan ikke kan bruge ham som projektionsfigur.

Når  man  har  lzst  bogen  igennem,  er  man  indtil  bevidstlashed blevet forsikret om, at Habermas er grundig,  genial,  lzrd, nagtern, standhaftig, bredtfavnende, veloplagt,  imponerende, frygtindgydende. Man ved bare ikke hvorfor. Skamrosen er helt ude af proportioner med  den ofte  nedladende  og arrogante fremstilling  af hans  filosofi. Det  er  en  påklistret  ros  af  den  type,  man  kender  fra  dagbladsanmeldelser, og som gratis og beredvilligt stilles til rådighed for for-

lagsannonceringen.

For  den  der kan  huske  de år,  hvor  Habermas var  en  d0d  hund blandt  marxologer, må det forekomme underligt,  at alt  nu  er ham tilgivet.  Kritikken  af hans  offentlighedsteori, af hans  Marx-laesning (vzrditeorien), af hans teoris forhold  til praksis  osv.  Det  er nu  altsammen glemt.  I hvert fald i denne bog om Habermas.

Lars Dybdahl

Digterens glorie i gadens malstram

Marshall Berman: All  That Is Solid Melts Into Air. The Experience of Modemity, Simon and Schuster, New York, 1982.

I  All  That Is Solid Melts Into A i r peger Marshall Berman på gaden og storbyatmosfzrens  »malstram« som  de former, hvori  det  moderne liv  symbolsk  fortztter  sig,  og  som  de  rumlige  forudsztninger,  der katalyserer  modernitetserfaringen -»the experience  of  modernitye. Bogen har talrige referencer til »modernisme« i  1900-tallets skanlitteratur,  billedkunstneriske  ismer, arkitekturteori,  kulturkritik  m.m., men den eneste fyldige behandling af stof inden for dette århundrede gives i et kapitel om modernisme i New York, hvor fremtidsperspektiverne  for  »den  moderne  ands« selvrealisering trzkkes  op  i  en  ret tynd kontur. Det, der har farsteprioritet i Bermans analyser, er modernitetserfaringens klassiske  frembrud  i  1800-tallet, dens litterzre eksponenter såvel som dens bymxssige hovedscener. Tyngdepunkterne i den knapt firehundrede sider essayistisk przgede fremstilling ligger i nzrlzsning af enkeltvzrker af Goethe, MarxIEngels, Baudelaire og Dostojevskij inden for synsvinkler, der inddrager de samtidige urbane rumdannelser, farst og fremmest boulevardernes Paris og Skt. Petersborg. Når Berman sztter ind her, er det ud fra en overbevisning om, at en nytilegnelse af den rigdom på polyfoni og dynamik, som han iagttager i de tidlige tekster, i dag kan anspore til en n~dven- dig revitalisering af modernismen.

I sin farste bog  The Politics o f  Authenticity (1  970) analyserede Marshall Berman bl.a.  den radikale individualisme i Rousseaus humanitetsbegreb, og i det foreliggende arbejde tager han  udgangspunkt  i Rousseau  som  den  »arketypiske moderne  stemmee.  Ikke  alene  er begrebet 'moderniste' hos ham  anslået med  de betydninger, der sidenhen har omspillet det, men også den moderne storbyerfaring ser Berman indvarslet hos Rousseau. For hverdagslivet i Paris, på kanten af de revolutionære opstande, antager allerede for Rousseau hvirvelvindsagtig karakter, bliver en »tourbillon sociale.

Er Rousseau således seismograf for en tidlig modernitet, kan dennes historie spores tilbage til verdensmarkedets opkomsttid i begyndelsen af  1500-tallet. Bergman kaster dog kun et sideblik på denne farste fase, hvis afslutning han daterer til revolutionsårene omkring

1  790.

Den anden fase ud  af de tre, som Berman opdeler modernitetens historie i, er derefter perioden ca.  1790-  1900, bogens unders~gelsesfelt, og 1900-tallet  bliver så tidsrummet for den sidste fase. De centrale begreber i denne periodisering, ligesom for bogen i det hele taget,

er modernisering, modernisme og modernitet.

I introduktionen, hvor han giver sine pejlinger af begreberne, opregner Berman en lzngere rzkke af samfundsmæssige processer som moderniseringens sociale  indhold:  bl.a.  videnskabelige  opdagelser  og deres  teknologiske  udnyttelse i produktionens industrialisering,  demografiske omvzltninger, eksplosiv byvzkst, massekommunikation, ekspansive og  bureaukratisk  magtfulde nationalstater,  massebeve gelser og  klassekamp.  Modernisme-begrebet får en  videre  betydning end blot at stå som samlebetegnelse for zstetiske praksisformer  inden for primzrt de avantgardistiske stramninger i dette århundrede, idet Berman i praksis udvider dets terrzn til også at omfatte de xstetisk- kulturelle former og tankeszt, som erfaringen af 1800-tallets modernisering ytrer sig i. Det er denne historiske, subjektive erfaring, som modernitet  hos  Berman  dzkker, og begrebet  står således medierende imellem de to andre kategorier. Endelig som det Serde begreb er det udvikling, der bestemmer karakteren af deres indbyrdes relation. Her gzlder  det  såvel den  nkonomiske  udvikling  og  de  samfundsmæssige omstruktureringer, der falger med kapitalismens globale fremmarch, som  den  samtidige  selv-udvikling,  »ombrydningen«  af  personlighedsstrukturer og udvidelsen af den menneskelige erfaringshorisont.

Det  er iszr i  bogens  tre farste tekstanalyser,  at fremstillingen  er orienteret efter disse naglebegreber. Goethes Faust læses således som The  Tragedy o f Develofiment, og kapitel II, hvor Det kommunistiske partis manifest står i fokus, har overskriften All  That Is Solid Melts Into Air: Marx, Modernism and Modernisation. Herefter falger det centralt placerede kapitel Baudelaire:  Modernism in  the  Streets.

I sine Goethe-essays fra  30erne og  4Oerne gjorde Georg Lukács op med den tyske Goethe-kult i dens forskellige udformninger, såvel den klassicerende traditions blodlase balsamering som den irrationalistiske  Goethe-tolkning,  der instrumentaliseredes  i »Det tredje  Riges« propaganda.  Heroverfor  påpegede Lukács Goethes  dialektiske klarsyn,  hvad  angår de samfundsmzssige modsigelser  i  samtidens tilbagestående Tyskland, og kastede  lys over hans filosofiske udvikling fra tidlig borgerlig oplysningsrationalitet til sen hegelsk idealisme. Bermans ret blzndende Faust-analyse står i gzld til Lukács,  men hans interesse for både den nye familiehistoriske forskning (Edward Shorter og Lawrence Stone) og for bysociologiske synsvinkler på litterzrt stof tilfarer  nye dimensioner. »Lilleverdenen«  i det tyske småstadsvzsen, der bliver  Gretchens  skzbne, trzder således frem med knivskarp profil. Faust-figuren tolker Berman gennem de tre transformationer,  som han markerer  i skikkelsens udviklingsforlab:  farst drammeren, dernzst elskeren og endelig udvikleren. Berman argumenterer overbevisende for den sidste identitets lighed med  'organisatoren'  i den centralistiske utopist  Saint-Simons  teknokratisk  przgede og industrielt baserede lykkestat  og reducerer dermed ikke, som Lukács  gjorde  det,  Fausts  skzbne  til  udtryk  for  den  »kapitalistiske

udviklings« tragedie i dens tidlige industrielle fase.

»All That Is Solid Melts Into Air«, bogens titel og ledebillede, er et lån fra Det kommunistiske partis manifest,  hvor vendingen på originalsproget lyder en kende mindre lyrisk: »Alles Standische und Stehende verdampfta.  I  Marx-kapitlet  bliver det revolutionzre kampskrift taget på ordet -det er Marx' metaforrige prosa, som Berman koncentrerer sig om. Normalt figurerer Marx ikke blandt de navne i 1840er- nes  generation, som fremkomsten af det zstetiske moderne knyttes til, og Berman vil med sin udogmatiske nylzsning sikre ham en gren i det  genealogiske  trz  i  selskab  med  bl.a.  Baudelaire,  Wagner  og Kierkegaard. Ikke alene ser han »arketypisk«  Manvestet som forlaber for de nzeste hundrede års mangfoldighed af modernistiske proklamationer og beviegelser -han udnzvner det til at være det farste store modernistiske kunstvierk.  Diskutabel er også den i og for  sig naive påstand -Berman ynder paradokser -at Marxy  analyse af modernitetens dynamik i realiteten underminerer udsigten til en kommunistisk  fremtid. For hvorledes kan frig~relsen og den ubegrznsede udvikling af individet forenes med et stabilt.kommunistisk  samfund? -Kapitlet er på flere  ledder provokerende og overraskende i sine pointer.

Mere forudsigeligt er  kapitlet  om  Baudelaire.  Bermans vigtigste inspirationskilde  er  her  Walter  Benjamins  Baudelaire-studier, men samtidig får man fornemmelsen af, at han viger tilbage for Benjamins spidsfindige tilgangsvinkler. Selv siger han,  at  hans  eget  arbejde  i forhold  til  Benjamins  er  mindre  uimodståeligt som  drama,  »men måske mere sammenhzngende som historisk fremstilling« (s.  147). Det  er  ikke  et  udkrystalliseret  billede  af  Paris  som  ~1800-tallets hovedstad«,  Berman giver;  men  hans  analyse af  det  moderne livs heroiske digter har ftlde inden for de grznser, der er sat. Det mods~tningsfyldte i Baudelaires modernitet tematiseres inden for spektret af pastrorale og mod-pastorale visioner, og forholdet til miengden -med tabet af digterens glorie i gadens malstr~m -behandles ud fra de prosastykker i Spleen d e  Paris, hvor boulevarderne trzder frem som sceniske byrum. I betragtning af pastorale-begrebets position i analysen og Bermans szrlige Rousseau-interesse kan det undre, at forfatteren ikke har haft 0je for den polemik mod Rousseaus naturopfattelse,  som  Baudelaire med  sin naturangst  tilbagevendende farer i sit forfatterskab.

Anderledes dybdeskarphed  er der i det efterf~lgende  kapitel om Skt. Petersborg-litteraturen,  som også udgm lige ved  en tredjedel af bogen. Heri anskues byens egenartede litterzre tradition fra Pusjkin og Gogo1 til Dostojevskij og Mandelstam som en underudviklingens modernisme.  Står moderniteterne hos  Marx og Baudelaire i samtidighedsforhold til den ~konomiske og politiske modernisering i de kapitalistiske centre, forholder det sig anderledes med modernismen i zarrigets hovedstad. I det samfundsmixssigt tilbagestående Rusland under Nikolaj 1's autokratiske og repressive regime blev det oplevelsen af, at modernisering hovedsagelig var noget, der ikke fandt sted, som afg0rende kom  til at przge denne »modernisme«.

Når den bryder  igennem  i netop  Skt.  Petersborg er det ulaseligt forbundet  med  den  lange  og  stzrke tradition  for  orientering  mod Europa, der var  Peter  den  Stores  mål med  byen~'~rund1ae~~else i 1703. Som modtraek over for kirkens og reaktionens Moskva trumfede Peter en bypolitik igennem, der af Berman meget rigtigt karakteriseres som en »modernisering fra oven«. Anlagt både som flådebase og handelscenter, bl.a. ved tvangsforflyttelser af adel og k~bmaend, blev det  snart  opblomstrende  Skt.  Petersborg  Ruslands  »vindue  ud  til Europa«. Godt hundrede år efter, ved sin tiltraedelse i 1825, forsagte Nikolaj I og hans hemmelige politi med ikke mindre despotisk brutalitet at lukke »vinduet« mod Vesten.  Og det eneste offentlige rum i Skt. Petersborg, der ikke kunne underkues af statslig dominans, blev Nevskij-prospektet,  det kilometerlange og snorlige boulevardstrag,  der udgjorde den mest kosmopolitiske zone i byens milja. Prospektet, der fremtrådte i ny arkitektonisk  form i  1820erne) udstrålede en aura af frihed  og fik  sin  attraktivitet gennem udstillingsvinduernes fremvisning af europziske varesortimenter.  »Nevskija blev  Petersborgernes kommunikationslinie og den akse i byen, som litteraturen udgik fra.

Hos Gogo1 bliver boulevarden medium for et intenst surreelt liv; på én  gang punktet, hvori bylivet konvergerer, og stedet for fantasmagoriernes take-oE  Og det magiske skzr, som den kunstige gadebelysning ved  nattetid  kaster over storbyen, har i hans fortaelling »Nevskij-prospekteta fra 1835  vel sin farste litteraere refleks. Konfrontationen på pNevskij« mellem den aristokratiske officer og den ubetydelige funktionzr -et af Skt. Petersborg-litteraturens paradigmer -behandler Berman iszr ud fra Dostojevskij med debutromanen »Fattige folk« (1845) og ~Kzldermennesket~ (1864) som de to yderpunkter. Her, ligesom i kapitlets mrige enkeltanalyser, aflaeses haendelserne og tegnene  på fiktionernes  »Nevskija i relation  til  boulevardens betydning som politisk offentlighedsrum fra decembristerne i 1825 til revolutionerne i  1905 og  19  17:

Ud over de her omtalte reprzsentanter for de klassiske »smeltende« visioner,  som Bermans fremstilling er struktureret over, strejfes en raekke andre af deres samtidige, eksempelvis Kierkegaard,  Whitman og Ibsen, Melville, Rimbaud og Strindberg. Den konstitutionelle fzllesnzvner for dette galleri af tidlige modernister er, som Berman skriver, deres evne til at gribe det modsaetningsft.ldte  og dobbeltsidige i  de udviklingsprocesser, de konfronteres  med. De bekzmper  lidenskabeligt  det  hajtudviklede, staerkt  differentierede  og  dynamiske »nye landskab«, hvori deres  moderne erfaring vokser frem, og strider på forskellig vis mod moderniseringens  mentale og sociale falgefaenomener i livsverdenen  omkring dem.  Men  samtidig med  deres radikale negation  f ~ l e r de sig bemzrkelsesvzrdigt hjemme i den nye atmosfzre, hvori »all that is solid melts into air«. Den flerstemmighed og dynamik, der udmzrker deres vzrker, og den samtidige tilstedevzrelse af ironi, selvbespottelse og selvglzde  forklarer Berman ud fra dobbeltheden i en modernitet, der på én  gang er en lukning og et opbrud.

Er  Berman  gennemgående  stringent  i  sine konkrete  analyser  af tekster fra 1800-tallet, bliver han uklar og postulerende i sin karakteristik  af 1900-tallets modernitet. Det tenderer mod ren forfaldshistorie. Berman taler om perspektivforfladigelse og sammenskrumpning, hvad angår visionzr forestillingsevne, og det polyfone bådelog i den klassiske modernitet,  der langt hen  er i stand  til at forestille sig en åben fremtid, ser han erstattet af polariseringen mellem to positioner, der enten  glorificerer moderniteten  med  blind  entusiasme eller fordammer den i neo-olympisk fjernhed fra det livspraktiske. Den fnrste pol dannes med den italienske futurisme i begyndelsen af århundredet, og fra bevzgelsens eksalterede teknologiforherligelse udlaber en mindre  bizar,  men  mere  langlivet  tradition,  hvortil  Berman  bl.a. henregner  den funktionalistiske  avantgarde, Marshall McLuhan og Alvin Tomer, Den anden pol er kulturpessimismens -»den monolitiske  kulturelle  fortvivlelse« -der  fra  Max  Weber  går  mod  hnjre (Gasset, Spengler m.fl.),  men  også rzkker  ind  i  Frankfurterskolen med  bl.a.  Marcuses  néndimensionalea civilisationskritik.  Deres  afgnrende forskelligheder til  trods,  har  de to  anskuelsesmåder det  til fzlles, at de sztter lighedstegn mellem teknologi og modernitet, hvorfor det uforanderligt monolitiske trzder i stedet for de tidligere dialektiske spzndingsforhold.

Der kan være rzson i denne karakteristik, men nzppe i den skematik,  som Berman placerer den indenfor. Hans hovedsynspunkt er, at der i  1900-tallets modernitetshistorie indtrzder en spaltning mellem kunsten  og  tanken,  mellem  modernitetens  teori  og  dens  praksis. Tznkningen i dens to hovedtendenser er blevet  monolitisk,  og den modernistiske  kunst,  som  han  i  avrigt  hylder,  har  ikke  magtet  at forbinde  sig med  eller formidle  erfaringer fra  det  hverdagslige,  og drives  ikke  af  den vilje  til  forandring,  der  udmzrkede  de klassiske visioner. Dels er denne forsimpling uden reel argumentation, dels er det inden for Bermans begrebsrammer ikke muligt  at forklare årsagerne til den påståede spaltning. For moderniseringen, der angiveligt rummer kilderne til den modernistiske kunsts stadige fornyelse, tegner sig for Berman i realiteten som en linezr proces uden konjunkturelle bestemmelser.

&gt;iThe  Expressway  Worlde  eksemplificeret ved  den  funktionmalistiske planliegger Robert Moses' bykirurgiske omkalfatring af Bronx på biltrafikkens  przemisser  er Bermans  kritiske  afszet  i det  afsluttende kapitel I n the  Forest  of Symbols:  Some  Notes  on  Modernism  in New  York. Selv opvokset i Bronx gar Berman sine oplevelser af bydelens sociale og ftsiske forfald til udgangspunkt for kritikken, der er et opgar med le Corbusier og funktionalismens  dram om gadens totale afskaffelse og  en  dialog  med  Jane  Jacobs' advokatur  for  det  udisponerede »gamle« gadeliv i hendes klassiker The Death  and Liji of Great American  Cities (1961). I New Yorks vibrerende atmosfiere finder han holdepunkter for en fremadrettet modernistisk kultur  og opridser nogle handlingsmuligheder, der mere appellerer til eksistentiel individualisme end til social mobilisering.