Vendingens latter
Forfattere: Marianne Ping Huang
Tidsskrift: passage (2000-09-01)

## Vendingens latter

## MARIANNE PING HUANG

Han ønskede at spørge, om det legeme, de førte af sted imel­ lem sig, var hans legeme - det vil sige det legeme, han var kom­ met for at hente - det vil sige for at hente en del af, eller ret­ tere sagt om det legeme,  de bragte ind ad sideic1dgangen,  var liget af en nyligt afdød kvinde, der havde testamenteret sit le­ geme til videnskaben, og som derfor - det vil sige til dels - det vil sige for en brøkdels vedkommende.  - var udset til at føre vi­ denskaben og dermed hele menneskeheden et skridt nærmere løsningen af den store gåde om menneskets oprejste stilling[  ...  ]

stil og tænkning som et kippefænomen mellem ek­ sakt  følge,  platitude,  brander  og  lynende  indfald: Sætningen vender og  drejer sig,  og kipningens uaf­ gørlighed  er lattervækkende  i  en forstand,  som overskrider både situationskornikken, hvor biokemi­ keren snubler i  det  han  aldrig  f'ar  sagt,  og  det  ind­ sigtsfulde i,  at vi så  let følger  den helt igennem  lo­ giske snublen og således selv  går  på halen.

## Omkring et legeme

Stilens særegenhed ses først i den lille sekvens'  for­ ening af medsyn med Nicholas S.'s befippelse og be­ fippelsens sprogligt præcise energi.  Befippelsen selv er  psykologisk,  psykologien er  monoman - han må ha'  den  hjerne  for  at  bevise  det  menneskeligt  arts­ specifikke;  altimens  sproget som et andet artsspeci­ fikt  karakteristikum  slår  sludder  og  snubler  på  sin eksakte  vej mod præcision.  Ikke sådan,  at  det  mo­ mentane  nonsens  forbliver  sludder  og  vrøvl,  men sådan  at den  vittige  præcisering  udfolder  et logisk paradoks, et tertium datur, som netop ikke er sludder og  vrøvl.  Tværtimod  er  der  tale  om  spidsformule­ ringen  af  kipninger  og  vendinger  mellem  flere  lo­ gikker.

Man  ser  det  allerede  i  den  indledende  præmis, "om  det  legeme,  de  førte  af  sted imellem  sig,  var hans legeme" Geg fremhæver).  Dobbelttydigheden i det possessive pronomen initierer vittigt sætningens hele  paradoksi: Naturligvis er det ikke Nicholas S.'s legeme;  han  går  jo  der  bag  båren.  Og  så  er  det måske  alligevel hans legeme.  Hvis  altså  afdøde  er den kvinde,  som han har :faet meddelelse om at af­ hente,  fordi  hun  har  testamenteret sig, altså sit le­ geme, til videnskaben.

Befippelsen ses i tankestregers indskæring og i det iterative slutningsled,  'det vil sige'. Begge dele nød-

Nogle  vil  måske  allerede  genkende  den  lakonisk præcise .stil - og dermed også den, der her ønsker at spørge,  men aldrig :far stillet sit prekære spørgsmål. Vi  er  ved  indgangen  til  Solvej  Balles Ifølge  loven (1993), "Fire beretninger om  mennesket". Den spørgende er Nicholas S. fra samlingens første beret­ ning, om undersøgelsen af det - i grunden - mærk­ værdige, at mennesket er i stand til at holde sig op­ rejst og i bevægelse over lange afstande. Nicholas S.'s undersøgelse  er  hverken antropologisk  eller  psyko­ logisk,  men  biokemisk - og  legemet,  som  bringes ind på Institut Medicolegal de Quebec, skal forsyne ham med den hjernebark, hvor man forventeligt vil kunne isolere og bestemme et flygtigt stof,  som vil krone hans tese med bevis.  Ikke så underligt, at sti­ len  er  både  kortåndet  og  kortfattet:  Vi  står  ved  et gennembrud i biokemiens udforskning af et af vore artsspecifikke karakteristika.  Hvilken  vending  gjor­ de  en  vandrende  halvprimat  til  en  homo  erectus? Øjeblikket er afgørende og retarderes sigende i bio­ kemikerens  stammende  vendinger;  det  udtales  al­ drig,  men snubler i sig  selv.

Momentet er - vil jeg  hævde - både vittigt i sin formulering, komisk ved sin genstand og :filosofisk i sin  indsigt;  og  alt  i  alt  humoristisk  i  sin  stoiske bredde. Det er også karakteristisk  for  Solvej Balles

'

venelige  for  sætningens  passion,  men  unødvendige for dens  slutningskæde.  Logikken  er  åbenlys,  trods ringer på vej mod det korrekte spørgsmål.  Nicholas

sætningens  selvkorrektioner  og  følgende  præcise­ S. vil  erklære  sit  ganske  bestemte  ejendomsforhold til  legemet  på  båren,  som  skal  gøre  det  muligt  for ham at udtage, nedfryse .og bære en ganske lille del af  afdøde til  sit  laboratorium.  Men i  denne  eksakte hensigt, som må formuleres juridisk, blander sig vi­ dere  spørgsmål  om  liv  og  død,  om  objekt  og  sub­ jekt: Er det på båren et legeme, et lig eller en afdød? Er det en selvberoende enhed eller delbart stof, som kan distribueres ud i verden?

Følgerigtigheden  på vejen til det udsagn,  Nicho­ las S.  aldrig når at ytre, er altså ganske korrekt, men implicerer også en uhørt blanding af love, som kol­ liderer  her,  foran  det  retsmedicinske institut,  hvor jura,  patologi  og  biologi  er  et  og  alligevel  tre.  På denne tærskel kipper Nicholas S. mellem passion og præc:ision,  ligesom  målet  for  begge  affekter  i  hans uudtalte  slutning,  legemet,  kipper  mellem  at  være lig (  et-ikke-længere-levende-stof) og afdød (  et tidli­ gere subjekt).  Dette  1eg'  bag  båren  oscillerer  mel­ lem forskende grebethed og eksakthed, ligesom det­ te  'det'  på båren  oscillerer  mellem  biologi  og  jura, mellem natur og kultur.

Blot er det ikke helt til at afgøre,  hvor grænserne går - hverken i sætningens mange præcise vendinger eller  i  de  bestandige  vendinger  hos  læseren,  som

Balles absolutte humor tilsiger os at gøre med.

Spørgsmålet er naturligvis om Balles kippefænomen er morsomt? Og i givet fald, i hvilket omfang? Hvad

Afhændelse -eller er der noget at grine af ler  vi  af,  hvis vi ler?

Nogle vil straks svare, at nej, vi ler ikke rigtig. Det kan højst blive til et svedent grin. Paradokserne som impliceres  er  for  seriøse  til,  at  dette  skulle  være morsomt - for alvor. Moralsk korrekthed fjerner os her fra det radikale selvtab i sproget, som Baudelaire i  "Om  latterens  væsen" (1855) ville  kalde  absolut komik, og i hvilken vi ville falde med biokemikeren, gennem alle hans vendinger.  Sprogligt  vid kan man imidlertid  ikke  frakende Solvej  Balles  afslørende formulering af,  hvor monoman Nicholas S. er i op-

'

i

'0

tagetheden af sit projekt. Ved kun at læse dette vid som en fremvisning  af biokemikerens eksistentielle forfaldenhed, bliver den jo alligevel komisk. Vi ler på afstand - af staklens fald i sine præmissers mærk­ værdige  følge,  men  frakender  dermed  også  viddet yderlige  indsigtsgivende  implikationer,  som  opstår, hvor der udfolder sig noget mere end en instrumen­ tel  diskurs (og det gør der jo netop her),  og hvor vi derfor må tage sekvensens medsyn og parekbasis på os. Ved derimod at vide bedre, i netop det øjeblik vi sej Nicholas S. gå på halen, underbinder vi så at sige faldet  i  sproget  ved  den  diskursive  uoverensstem­ melse.  Og  er  vi  ikke  netop biokemikere  eller  rets­ medicinere forbliver sagen betydningskomisk:  Godt

.  man ikke er biokemiker!

Andre ville straks ved indgangen til Jjølge loven - og naturligvis  ikke  her  efter  omstændelige  manøvrer  i vitsen - have svaret, at ja, her må vi le; for slutning­ ens affekter er alvorligt morsomme. Ikke alene vittige i  den  sprogligt  elegante  afsløring,  som  spiller  på  et spektrum  fra  formallogik  til videnskabsetik; ikke alene  komiske  ved  at  vi  således  ser  ind  i  bioke­ mikerens logisk-argumentative sprogforbistring; men absolut komiske når vi ser, at forbistringerne er mere end specifikke,  at noget alment og  inhumant i  såvel det diskursive som sproglige udpeges, og at vi delta­ ger i dette alene ved at se det ske i slutningsrækken. /

Latteren i  Solvej Balles  vendinger  er  absolut komiske i  Baudelaires  forstand;  og  dermed  mere  al­ menmenneskelig  end  specifikt  bundet  til  et  grin over den instrumentelle verden, som Nicholas S. re­ præsenterer.  Læseren må - ved overhovedet at for­ stå  vendingens  betydnip\_gskomik  -vende  sig  fra dennes  begrænsende  perspektiv  og  indse,  at  slut­ ningens diskursive inkongruenser  er  mere  end  det, nemlig også logiske og retoriske, simpelthen sprog­ lige og  dermed inden for en.  erkendelsesdimension, som  rækker  ud  over  forskellen  mellem  det instru­ mentelle og  livsverdenen.  I  Nicholas  S.'s  befippede monomani,  som  den  viser  sig  i  kipningen  mellem sætningens passionsmarkører (tankestreger og itera­ tioner)  og  forsøgene  på  at  præcisere  sig,  må  man genkende monomaniens stil som en almen affektiv kipning mellem lidenskab og eksakthed, som vi alle (håber  vi  da) kan hensættes i. Vi  undrer os da over

�J

I

--

- -

- - ----

I'

I

sprogets  dobbelttydigheder,  og  begiver  os  således med Baudelaires absolutte komik afsted i en uende­ lig  parekbasis  fra  meningens  logikkens,  retorik­ kens, lovenes højder - ned i en kompromisløs erken­ delses dybde.

Fra  konstateringen  af,  at  der  kan  være  betyd­ ningskomik  på  færde  i  Solvej  Balles  vittige  slut- ningsrække; lader komikken sig altså udvide i mere almen retning.  Fra det specifikke i Nicholas S.'s til'  fælde til  det almene,  som angår  'mennesket',  der jo overhovedet  er  undersøgelsens  genstand  i Ifølge  lo­ ven. Blot  står  det  nu  tilbage  at spørge  til  denne  al­ menhed - hvor  vidt kan  vi gå med den, ifølge hu­ moren?

Sidste vending -eller  fra vertikalt til horisontalt Er Ifølge loven med andre ord mere radikalt humoris­ tisk i sin udforskning af det menneskelige, så den ab­ solutte  ko;piks  latter - over  at  være  både indfældet i  og kastet ud af sprogets love - igen må vende sig? Og  nu måske i  en udadgående  bevægelse,  gennem det spind af lovkomplekser og lovmæssigheder om­ kring  det legemlige,  som vi har  set  være på færde i Nicholas S.'s slutning.

En  sådan foreløbig sidste  vending  i  anledning  af vort  lille  citat  ville  atter  placere det menneskelige i en relation til sproget, dog nu ikke i en negation af, men i  en \_interferens med  verden.  Her  gør  latteren endnu en vending,  fra et vertikalt  svimlende,  abso- lut  komisk  perspektiv  ved  sprogets  afgrund  til  en lige  så  svimlende  udbredelse  af  det  menneskeliges forbindelser  med  verdens  uafgørligheder.  Dermed hører Nicholas S.  og hans forbistring tillige op med at  være repræsentative eksempler på snart den  ene, snart den anden komik.  I stedet fældes han og hans, vi og  vort, ud af et statuarisk forhold mellem essens og  eksempel  og ind mellem  alle  mulige  andre  sin­ gulære vendinger i  verden.

Her  udvides  da  indgangen  til  Balles  humor,  fra biokemikerens  momentane  snublen  og  den  myo­ piske erkendelse af monomaniens humor til kredsen af beretninger, som udgør Ifølge loven. Humoren slår os bogstavelig  bagfra,  fra  samlingens  lige  så urime­ lige  og  monomane fjerde  og sidste beretning.  Den om Alette V., som vil være en ting - og næsten bli'r det.  Dette 'det'  på båren formoder vi er Alette, der i  bogstavelighed  stræber  mod  at  forbinde  sig  med verden. Hun mærker en forbindelse i transporten af varme  og  kulde  mellem  sig  og  verdens  ting,  men forholder sig kølig over for menneskers interesse for individuation  og  følgelige  forskrivelse  til  fællesska­ bets historie:

Hvis man ønskede det, kunne man her fa serveret drikke på landlig vis i store skåle i stedet for kopper. Alette V. holdt af at mærke udvekslingen af varme mellem sig og omgivelserne, og hun fandt cafeens store kulørte fajanceskåle af passende stør­ relse. Hun bemærkede, at den unge servitrice hurtigt og ruti­ nemæssigt tog en  af disse  kulørte skåle frem, da  hun bestilte kaffe, uden først at forhøre sig om sin kundes ønske.

Fortroligheden generede Alette V.

Er  menneskets  afhændelse  af  fællesskab  og  selvaf­ hændende tilstedeværelse i  verdens  horisontale  og fænomenale  uoverskuelighed  og  udveksling,  som Alette V.'s monomani koncentrerer sig om, komisk eller  tragisk?  Tydeligvis ingen af  delene.  Den  er  en bestemt  måde  at  forstå  skæbne  som  perceptiv  ind­ sigt:  "Dette  var  hvad- Alette  V.  forstod  ved  ordet skæbne.  Verdens tilfældige indbrud i de menneske­ lige sanser. Ikke en hemmelig styrende hånd eller en nøje tilrettelagt plan,  men en simpel bevægelse,  der genkendes fra  utallige  beretninger  om  menneskets indsigt  i  tingenes  verden."  Sådan  en  simpel  bevæ­ gelse mellem menneske og verden overgår Alette V., mens hun  drikker  kaffe  af  en  kulørt  fajanceskål,  af en  eksakt passende størrelse - til netop indsigten i, at  hendes  overgang  fra  menneske  til  ting  må  ske gennem afkøling:  "Alette  V.  behøvede  ingen  opri­ vende  gestus.  Hun  åbnede  roligt  sit  vindue.  Hun følte  ikke  kulden  mod  sin  afklædte  krop.  Hun  be­ mærkede dens virkning."

Alette V.'s selvmord - eller passage til ting - ved god champagne og frostluft skriver hende ikke ud af den sprogligt absolutte og diskursivt relative komik, netop fordi hun både 'går  over'  (som  det også hed­ der i  visse religiøse sekter) og begår  selvmord.  Hun kan kun blive objekt ved \_at  være subjekt,  endda et suverænt,  viljestærkt og monomant subjekt og der- for i grunden særlig egnet for anekdotens vits:  'Der var  engang  en  kvinde i  Quebec,  som  ville  være en ting  ..  .' Tilmed  overgør  Alette  V.  den  suveræne handlen med sit legeme, idet hun testamenterer det til permanent objektgørelse ved dissektion og udstil­ ling,  disjecta membra,  i  formaldehyd.  Situationsko­ misk lykkes planen naturligvis ikke. Dødsårsagen er juridisk  uklar,  skønt så eksakt,  og  afdøde må derfor i  stedet for  at blive  dissekeret,  ifølge Loven om lig­ syn,  obduceres og  så  er  det  hele  ødelagt,  for  da kan man ikke komme på glas. Derfor ambulancen og  båren  ved  indgangen  til  Institut  Medicolegal  de 'Quebec.

Lige her er det Nicholas S.,  97 sider forinden,  er løbet efter  mangetydigheden på båren:  legeme,  lig, afdød;  ting,  stof,  energi  - eller  hvad?  Ved mellem­ komst af  Nicholas  S.'s  ræsonnement,  som  sprogligt præcist (  og  faktisk  uden medviden i Alette V.'s spe­ cifikke tilfælde) både viser os det paradoks, hun ud­ gør i, verden, implicerer os i dets absolutte komik og vikler  os  ind love  og  lovmæssigheders spind, udvi­ des humoren hos Balle. Fortælleteknisk,  naturligvis, i  en  cirkeleller  spiralbevægelse  fra  slutningen  til begyndelsen af Ifølge loven, men især ved at udbrede perspektivet  fra  sprogets  immanente  dobbelttydig­ hed til  dobbelttydighederne  som en  given - og  for eftertanken indsigtsfuld - refleks af verdens systema­ tiske  og  inhumane  uafgørlighed.  Denne  sidste  kip­ ning sker fra det vertikalt komiske i Nicholas S.'s en­ keltstående og sigende formulering til en horisontal, humorfyldt mere-sigen,  som  imidlertid  ikke  når  os som  et  eksplicit  udsagn om  interferensen. Det  ud­ sagn ytres lige så lidt, som Nicholas S. :far sit spørgs­ mål formuleret. Men det ligger følgerigtigt spredt ud i en række vendinger i og imellem de fire beretninger, ja,  i  det hele taget i  Solvej Balles seismografiske  sans for  de små rystelser mellem sprog og  verden.

Denne sans, som er en stor og absolut humor, be­ væger  sig  hos  Balle  på  tværs  af  branderen,  vitsen, indfaldet og  ironien,  på tværs af komikkens relative eller  absolutte modi;  på tværs af anekdoten,  fortæl­ lingen,  beretningen  i Ifølge  loven - og  til  kortfor­ merne  i  andre,  lige  så  væsentlige  dele  af  det  lille, yderst  koncentrerede  forfatterskab.  Andre  eksem­ pler  på latterens  vending  i  en  vidtgående  og  stoisk udbredelse  kan  man  hente  i  Solvej  Balles  prosaly­ riske suite, Eller (1998), der indledes:  "I efteråret er vendingen sket". Suiten besvarer i sine ikke-fortæl­ lende  kortformer  den  berettende suite  i Ifølge  loven gennem  en  krystalklar  konstellation,  og  drejer  sig, som titlen siger,  om forskelle og relationer. Herved besvarer  den  tillige  &amp; (1990), en isomorf  suite  om ligheder og relationer.

På'. Eller's 37  sider,  med  små  stykker  og  stor  sats, bredes et spektrum ud, fra formallogikkens lære om disjunktioner  over  det  forskelsskabende  faktum,  at "[d]et ikke er  ordene,  der mangler, men lovene for deres  anvendelse"  til  den  fænomenale  forskel  mel­ lem menneskers bevægelse fra huse og havers levede rum  til  sten  og  andre  firkanter  på  kirkegårdene  og det  fossilfyldte  skifers  bevægelse  fra  stenbrud  til gravsten og knasende grus på gravpladsernes gange. Et sidste,  ukommenteret eksempel på latterens ven­ ding  drejer sig  - i  en  suveræn  tætføring  af  nærhed og  afstand  i  verdens  udbredte  liv  og  bevægelse  igen om menneskets artsspecifikke karakter:

Vi lever af  forskelle. Vi finder forråd i poser og æsker. Vi skæ­ rer kød eller grønt. Det er ikke nogen, vi kender. Vi anretter fade med andre arter end os. Skåle med frugter og rødder.

Følgende tekster var på færde:

Solvej Balle:  &amp;,  Kbh. 1990; Ifølge loven, Kbh. 1993; Biler, Kbh. 1998

Charles Baudelaire: "Om latterens væsen" (1855), Passage 17, Århus 1994

Solveig Damgaard: "Kølig genrekonstruktion. En selektiv præsentation af Solvej Balles forfatterskab",  Danske No­ ter 2, Kbh. 1999

Gilles Deleuze: "Om humor" (Logique du sens, 1969), sage 17, Århus 1994

Pas­

(1905),

Sigmund Freud: Vitsen og densforhold til det ubevidste Oslo 1994

Eleonore Frey:  "Lichtenbergs  Einfålle",  MLN  no, John Hopkins UP1995

Marianne Ping Huang:  "Hvordan noget romanagtigt fol­ des ud af beretningen. Om nøgternhed og tilfælde i Sol­ vej Balles Ifølge  loven", in: Perspektiver i nyere  dansk  littera­ tur, Kbh. 1997

Henrik Madsen og Agnes Witzke:  "Ifølge Solvej Balle",

Danske Noter 3, Kbh. 1995

Luigi Pirandello: Om humor (1908), Oslo

1994