Attisk nattevagt
Forfattere: H. P. Rohde
Tidsskrift: kierkegaardiana (1971-06-08)

## Attisk nattevagt

## af H.  P.  ROHDE

Kierkegaard var en mester i at finde citater eller rettere skabe citater. Ofte består hans  strøtanker  kun  i  henvisningen  til  et  sted  i  litteraturen,  et  sted  han  har læst  og  som  har  givet  genlyd  for  hans  indre  øre.  Et  af  de  korteste  og  mest prægnante  eksempler  på  denne  hans  citere-kunst  er følgende strøtanke i »Diapsalmata«:

Mit  Liv  er  som  en  evig  Nat,  naar  jeg  engang  døer,  da  kan  jeg  sige  med Achilles:

Du  bist  vollbracht,  Nachtwache  meines  Daseyns.

Det  er  på  mange  måder  et  af  de  åndfuldeste,  rigest  klingende,  mest  per­ sonlige,  mest  ægte  Kierkegaardske  af  hele  den  herlige  flok  af  diapsalmata. Her  taler  for  alvor  »den  sejrende  eneboer«,  nattevandreren  Kierkegaard,  der ganske  vist  om  dagen,  i  strøgtiden,  på  Østergade  kunne  ses  promenere  sin »spinkle  og  tynde  Skikkelse  med  det  ludende  Hoved,  med  Paraplyen  under Armen«  -   men  som  om  natten  gik  frem  og  tilbage  i  sin  strålende  oplyste lejlighed  »under  en  Stilhed,  som  kun  afbrødes  ved  Pennens  Kradsen  paa  Pa­ piret,  naar  han  standsede  for  at  nedskrive  et  Indfald  i  sit  Manuscript  eller  en Notits i sin Journal, thi i alle Værelserne laa Pen, Papir og Blæk.«1

Nattetemaet  går  jo  også  stadig  igen  i  første  del  af  »Enten -  Eller«  som karakteristisk for æstetikeren, som specielt i indledningen til »Skyggerids«, hvor der ligefrem jubles over  »Nattens Seier«.

Men -  der  er  en  mærkelighed  ved  citatet.  Kierkegaard  henkaster  det,  som om det var den selvfølgeligste sag af verden at minde om AdnUes'  ord. Og så er sandheden den,  at ingen til dato har kunnet påvise citatets herkomst.  Skulle citatet have  været  mere  kendt  i  litterære  kredse,  da  »Enten Eller«  udkom  eller  har  vi  her  blot  et  eksempel  på  Kierkegaards  drilagtige  hemmeligheds­ kræmmeri?

1  Georg  Brandes:  Søren  Kierkegaard.  1877,  side  3.

Der  er  nok  flere grunde  til,  at  Achilles-citatet har  været så  hård  en  nød  at knække.  Det  var  tre  grundlærde  mænd,  der  for  henved  70  år  siden  med »Enten -  Eller«  begyndte  den  første  kommenterede  udgave  af  Kierkegaards samlede værker:  A.  B. Drachmann, J.  L.  Heiberg og H.  O.  Lange.  Og af disse tre  var  de  to  første  alvidende  klassiske  filologer.  Når  disse  mænd  ikke  kunne bestemme  citatet,  har  senere  forskere  ikke  været  tilbøjelige  til  at  søge  i  den antikke litteratur. Snarere måtte man da søge i den senere europæiske digtning, der  ikke  sjældent  har  benyttet  sagnene  omkring  Achilles.  Men  her  var  igen den  vanskelighed,  at  man  måtte  gå  uden  om  de  store  klassikere,  navne  som

Shakespeare, Goethe, Schiller eller Byron -  også de kunne betragtes som kendte.

I  snart en  årrække har  jeg haft  citatet  i  tankerne og  fra tid  til  anden pløjet lidet  kendte  tyske  forfattere,  men  uden  held.  Der  var  noget  i  sprogtonen,  der pegede  mod  den  efter-Schillerske  periode.  Flere  gange  troede  jeg:  her  må  det være!  Men hver gang slog det fejl..

Til  sidst  sadlede  jeg  om  og vendte  mig  alligevel  til  den  antikke  litteratur. Skønt  jeg  unægtelig  følte  både  noget  formasteligt  -   i  relation  til  de  store

forgængere -  og noget håbløst i forsøget.

Igen  måtte  man  jo  gå  uden  om  den  litterære  alfarvej.  Iliaden,  Odysseen, Æneiden  og  de  berømte  græske  tragedier  havde  de  Gamle  kendt  på  deres fingre.  Men  hvor da?

Nu er der i den klassiske filologi noget, der hedder: fragmenterne. Som be­ kendt  er  det  kun  en  brøkdel  af  den  antikke  litteratur,  der  er  bevaret  til  vore dage.  Også  de  store  forfattere  er  kun  kendt  gennem  et  fåtal  af  deres  værker. Men  rundt  om,  bl. a.  som  citater  hos  antikke  forfattere,  findes  fragmenter  af tabte digterværker,  længere eller kortere, ofte kun en  linje eller  et ord.

I  dette litterære yderområde var en mulighed.  Og her satte  jeg ind.

At  mange  forsøg glippede  behøver  ikke  nævnes.  Nok  er  det -   en  dag  tog jeg fat på August Naucks »Tragicorum graecorum fragmenta«, trykt i Leipzig 1856, en samlet kommenteret udgave af, hvad der på Kierkegaards tid forelå af spredte rester af de græske tragikere. Her fandtes citatet, som nr.  258 blandt fragmenterne af Aischylos,  i  den  græske  form,  hvor det  kun  består  af  to  ord:

bianEcpqovqrjxai flioo.

åta&lt;pQovQed) betyder: at holde ud på sin vagtpost til det sidste. Nauck anfører citatet som overleveret af den græske grammatiker Hesychios, der igen henfører det  til  Aischylos'   tabte  tragedie: »Phrygerne«  af  trilogien  om  Achilles,  der antages  at have bestået af  »Myrmidonerne«,  »Nereiderne«  og  »Phrygerne«.

Nået så langt,  stod endnu tilbage at  finde  citatet i dets tyske  form.  Der  var iøvrigt den hage ved det, at forskere allerede på Kierkegaards tid antog ordene for at være Priamos  -  ikke Achilles'!   (Se f. eks. G. Hermann i hans skrift »De Aeschyli  Myrmidonibus,  Nereidibus,  Phrygibus  ...« Lipsiae 1833,  side 21. Samme opfattelse er den klassiske filologi i nyeste tid kommet til, se Wolfgang Schadewaldt i  »Hermes«  1936, side 67:  »Das schönste Phryger-Bruchstück  ist das nur aus zwei Worten gebildete Fr. 265 diajiacpgovQrjTou ßioa, ein Ausspruch des  Priamos,  wie  kaum  zu  bezweiflen  ...  Das  Leben  eine  »Wacht«,  ein  »Auf Posten  sein«,  wo  es  viel  zu  schirmen,  viel  durchzuhalten  gibt  ...  und  diese Wacht ist  nun  am Ziel.«).

Denne afsluttende del  af problemets opklaring viste  sig  at være  forholdsvis ligetil.  I  auktionskataloget  over  Søren  Kierkegaards  bogsamling  findes  under nr.  1046  Aischylos'   værker  i  tysk  oversættelse  ved  J.  G.  Droysen.  (2.  Auflage 1842).  Her  findes  citatet,  der i  sin  sammenhæng  lyder:

Es ist  unmöglich,  den Schluss dieser  Tragödie wiederzuerkennen,  jedenfalls

gehört  ihm  der  vers  des  Achilles  an:

»du bist vollbracht, Nachtwache meines Daseins.«

Man kan nu spørge,  hvordan Kierkegaard er kommet ind på  læsningen  af de  aischylæiske  fragmenter.  Her  skal  blot  nævnes,  at  Droysen  nævner  dem  i sin  »Vorrede«  til  3.  bind  af oversættelsen  af Aristophanes  fra  1838,  hvor  han forklarer,  hvorfor  han  ikke  har  oversat  fragmenterne  af  Aristophanes.  Kome­ dien,  siger  Droysen,  »hat  in  Inhalt  und  Form  eine  so  launenhafte,  so  allen Einfällen, Zufälligkeiten und  Beläufigkeiten bequeme Schrankenlosigkeit,  dass Versuche  nachdichtender  Ergänzung  auf Gewissheit  so  gut wie  gar  keine  An­ sprüche  machen  könne  ...«  Derimod:  »Leichter  ist  dergleichen  bei  der  Tra­ gödie;  der  ausgeprägte  Styl,  die  ihrem  Inhalte  nach  bekannten  Stoffe,  die regelmässige  Architektur  der  Tragödie  können  der  nachdichtenden  Phantasie Maas und Richtung geben;«

løvrigt  er  jo  interessen  for  fragmentet  som  sådant,  for  det  fragmentariske, såre karakteristisk for æstetikeren i »Enten -  Eller« som for Kierkegaard selv. Man  husker,  eksempelvis,  afhandlingen  i  »Enten - Eller«: »Det  antike  Tragiskes  Reflex  i  det  moderne  Tragiske.«  med  undertitlen: »Et  Forsøg  i  den fragmentariske  Stræben.«  Og man husker  bemærkningen  i  samme afhandling om  »efterladte  Papirer«:  »Et  fuldstændigt  fuldført  Arbeide  staaer  i  intet  For­ hold til den digtende Personlighed;  ved efterladte Papirer føler man bestandigt paa  Grund  af  det  Afbrudte,  Desultoriske,  en  Trang  til  at  digte  Personlig­ heden  med.«

Og  disse  fragmenter  af  Aischylos  kan  vel  også  kaldes  en  slags  efterladte papirer  ?

Hvor dybt personlig nattevagt-diapsalmen har været for Kierkegaard -  som talt  ud  af  hans  eget  hjerte  kan  man  se  af  en  optegnelse  i  Papirerne,  som Professor  Josiah  Thompson,  Haverford  College,  venligt  har  henledt  min  op­ mærksomhed på.  Kierkegaard  skriver  her:  »Ak,  vistnok  er  mit  Liv  idel  Veemod, som en Nat  (saa hiint  Ord i Diapsalmata  til  Enten- Eller  ganske passer: naar  jeg  engang  døer  vil  jeg  kunde  sige: Du  bist  vollbracht  Nachtwache meines Daseins), vistnok er mit Liv Qval  og  Lidelse,  og  Gud martrer,  kjerligt og af Kjerlighed, mig i hvad der piner mig  allermeest:  dog  er  dette  Negative Kjendet paa det Positive, en Primitivitet, der ikke forholder sig til Samtid men til  Slægter,  og  en  Betydningsfuldhed,  der  saa  rigtigt  udtrykkes  ved  at  jeg  i Samtiden  er  til  Overflod  ...«  (XI2   A  21  (1854)).

Ovenstående  er  en  omarbejdelse  af  en  kronik  i  Berlingske  Aftenavis  23.  maj  1970.