Forførelse, bedrag og erkendelse hos Søren Kierkegaard
Forfattere: Michael Juul Therkelsen
Tidsskrift: kok (1997-03-17)

## Michael Juul Therkelsen

## Forf~relse, bedrag og erkendelse hos Soren Kierkegaard

»Man kan bedrage et Menneske  for  det Sande, og man kan, for  at erindre om gamle  Socrates, bedrage et Menneske ind i det Sande. Ja, egentligen kan man kun ene paa  denne Maade bringe et Menneske, der er i en Indbildning, ind i det Sande, ved at bedrage ham.«'

Ordene herover er hentet fra Soren  Kierkegaards  bog Synspunktet for  min Forfatter-Virksomhed, der er skrevet i 1848,  men fgrst udgivet posthumt af broderen Peter Christian Kierkegaard i 1859.  I bogen fremstiller Kierkegaard retrospektivt sit intenderede mål med forfatterskabet. Herom siger han som noget af det vzsentligste: »at hele min Forfatter-Virksomhed  forholder sig til Christendornmen, til det Problem: at blive Christen« (18,81).  IfØlge denne ytring skulle der ikke herske tvivl om, hvor tyngdepunktet i hans produktion ligger placeret -nemlig i kristendommen og omkring det at nå til erkendelse af denne trosretning. Men da det er Kierkegaards eget syn på forfatterskabet, er der selvf~lgelig tale om selvfortolkning,  som er en lidt tvivlsom storrelse i analytisk sarnrnenhzng. I Synspunktet fremgår det endvidere, at zstetiske frembringelser spiller en afgorende  rolle for forfatterskabet.  Herved får det indledende citat en central betydning for hans litterzre produktion, idet Kierkegaard betragter zstetikken (lzs: sk~nlitteraturen) som det middel, han vil forfore og bedrage lzserne ind i det sande med, det vil sige til en kristen erkendelse. En sådan kommunikationsmetode, hvor selve budskabet ikke bliver fremsat direkte, er kendetegnende  for Kierkegaards meddelelsesdialektik, hvor det i stedet er den indirekte meddelelse, der benyttes. Frem for på formynderisk  vis at docere intenderer Kierkegaard nemlig at stille modtageren på niveau med sig selv for derigennem at udvise tillid til dennes formåen, hvilket i sidste instans skal give lzseren mulighed for selv at nå frem til det sande.2

Et eksempel på den kierkegaardske  meddelelsesdialektik  kan findes i et af hans mest betydningsfulde vzrker, dobbeltromanen Enten-Eller? fra 1843, i form af »Forforerens  Dagbog«, der er placeret som sidste del af vzrkets forste bind. »Forforerens Dagbog* fortzlles i traditionel dagbogsform, hvor årstallet dog ikke er opgivet, men med dateringer fra den 4. april og frem til den 25. september. Det er historien om, hvordan bogens hovedperson, Johannes Forforeren, efter at have udset sig den unge og endnu uber~rte Cordelia, på gennemreflekteret vis får hende forfort og bragt til syndefaldet. Herefter finder Johannes hende ikke lzngere interessant,  da hun gennem forforelsen  og bedraget er nået til erkendelse af sin kvindelighed og seksualitet.

Fzllesnzvneren for Kierkegaards intenderede mål med sit forfatterskab og »Forforerens Dagboge synes nu at vzre, hvorledes det på bedragerisk vis er muligt at lede personer frem til erkendelse. I den forbindelse er det blevet hzvdet, at hele Kierkegaards teologi kan læses ud af »Forforerens  dagbog^,^ hvilket det dog på ingen måde er hensigten  med denne artikel at påvise. Derimod er det primzrt erkendelsen, og hvordan denne opnås, der har interesse her. Derfor må man holde sig for Øje, at der for Kierkegaards vedkommende  er tale om erkendelse af kristendom, mens der i »Forforerens  Dagbog« er tale om erkendelse af splittelse i selvet.

I det folgende vil Kierkegaard og Johannes blive betragtet som to digtereksistenser, da de i forhold til det digteriske har visse fzllestrzk. Det betyder ikke, at der tilsigtes en biografisk tolkning af liv og vzrk, men at de to digtereksistensers udsagn og trovzrdighed tages med forbehold. Forst vil Synspunktet blive benyttet til at påvise Kierkegaards intention med sit forfatterskab, samt hvordan han gennem meddelelsesdialektikken  forsager at formidle sit budskab. Dernzst vil »Forforerens Dagbog« danne grundlag for en lzsning, der vil blive sammenholdt med visse af  de gennemgåede passager i Synspunktet. Interessen samler sig om Johannes Forforeren,  da han kan betragtes som et vzsentligt element i sp~rgsmålet om, hvordan den kierkegaardske meddelelsesdialektik  fungerer, men andre sider af Enten-Eller bliver også inddraget. De to lzsninger skal afslutningsvis hjzlpe til med at illustrere, hvilke konsekvenser det får for de to digtereksistenser at ville meddele budskaber, der skal lede til erkendelse af henholdsvis kristendom og selverkendelse.

## Kierkegaards forfattersynspunkt -en religi@  f o ~ u t t e r s digterpsykologi

Kierkegaards forfatterskab, der i alt u d g ~ r ca. 14000  sider, betragtes i dag som et af verdenslitteraturens  mest omfangsrige.  Dels omfatter det de udgivne vzrker, og dels omfatter det journalerne, hvori Kierkegaard mere direkte kommenterer vzrkerne og forholder sig til den maieutiske meddelelsesform, der benyttes i vzrkerne. Sådanne  metarefleksioner over forfatterskabet er netop emnet i Synspunktet, hvis posthume udgivelse måske netop skyldes, at den rummer en baglzns forståelse af liv og værk, som til tider bzrer stzrkt przg af efterrationalisering.'  Men det  kan også skyldes, at bogen på grund af sin direkte meddelelsesform ikke passer ind i perioden fra 1842-5  1, hvor Kierkegaard prioriterede den indirekte meddelelsesform.

I Synspunktet Izgger Kierkegaard ud med at erklzre, at han nu én gang  for alle f ~ l e r , det er på tide, at han »saa ligefremt og aabent og bestemt som muligt« (18,81)  forklarer, hvad hans mål med forfatterskabet  har vzret. Vzrdien af denne information, den tilsyneladende dighed, må dog tages med forbehold, da der som nzvnt er tale om selvfortolkning af egne skrifter. Af bogen fremgår det endvidere, at han er en religios forfatter, og at hele hans produktion forholder sig til kristendommen og det at blive kristen. Om baggrunden for forfatterskabet siger han:

»Ydmyg for Gud, ogsaa for Mennesker veed jeg vel, hvad jeg personligt kan have forbrudt, men jeg veed ogsaa med Gud, at just min ForfatterVirksomhed var en uimodstaaelig indre Trangs Tilskyndelse, en Tungsindig~ eneste Mulighed, en dybt Ydmyget, en Poeniterendes redelige ForsØg paa, ved enhver Opoffrelse  og Anstrengelse  i Sandhedens Tjeneste, om muligt, at g j ~ r e noget Godt igjen til Vederlag« (18, 82).

Kierkegaard hzvder, at forfatterskabet har vzret hans eneste mulighed for at tjene sandheden og forkynde den tro, han har viet sit liv. En form for optimal selvrealisering kunne man foranlediges  til at tro, men antagelsen undergraves, når Kierkegaard samtidig kalder sig selv tungsindig. Kresten Nordentoft har analyseret Kierkegaards vzrk ud fra dette tungsind; teksterne ses som symptomer på uafklarede, indre konflikter og lzses efter den freudianske drammetydnings principper. En sådan lzsning ser igennem teksterne for at afsl~re den bagvedliggende digtereksistens. Nordentoft mener, at ordet digter har en ganske bestemt betydning, når Kierkegaard i sine senere år brugte det om sig selv, eftersom Kierkegaards polemiske og tilspidsede fremstilling af kristendommen ikke havde noget eksistentielt  sidestykke  i hans egen tilvzrelse. Kierkegaards personlige eksistens var inkongruent med det, han digter om. Han kan udsige andres hemmeligheder, men ikke sin egen. Nordentoft betragter digtervzrket som en kompensation for manglende personlig selvrealisering -en substitution. Den produktive digteriske fantasi, som Kierkegaard ejede i så rigt mål, udsprang  af en manglende  klarhed omkring hans egen tilvzrelse; forvirringen og lidelsen forvandledes til forfatterskabets drivkrzfter. Skriveriet skaber en surrogatvirkelighed, som er den tungsindiges eneste tilfl~gt.~ IfØlge Nordentofts psykologiske tilgang til den kierkegaardske digtereksistens er der al mulig grund til ikke umiddelbart at tage Kierkegaards erklzrede intentioner med forfatterskabet for gode varer.

## Samtiden og spidsborgeren

Kierkegaards egen manglende evne til at efterleve kristendommens ideale fordringer svzkkede imidlertid ikke hans tilsyneladende inderlige Ønske om, at det skulle lykkes for andre, hvor han selv måtte give op. Hans higen efter at bidrage til kristendommens udbredelse kan ses som et udtryk for hans opfattelse af, at samtiden var inde på et galt spor, der forte bort fra kristendommen.  Kierkegaards levetid fra 18  13 til 1855 var en brydningstid mellem en overleveret feudalistisk og en frembrydende kapitalistisk samfundsorden. I Kobenhavn etablerede borgerskabet sig som tidens vzsentligste okonomiske og politiske magtfaktor; den enevældige stats autoritet og dens institutioner, heriblandt kirken, blev udsat for en stadig kraftigere kritik, som i 1849  mundede ud i vedtagelsen af grundloven. Det borgerlige individ blev losrevet fra overordnede autoriteter som stat og kirke for i stedet at blive agent på et anonymt marked, hvor man udvekslede varer og tjenester;  i det derved opståede åndelige mulighedsrum blev sp~rgsmålet om individualitet afgorende. I modsztning til tidligere var individet nu frit stillet, overladt til sig selv, men det stivnede i tom konventionalisme og -på grund af markedskrzfteme -i besiddelsesorienteret egoisme, sentimental selvoptagethed, forstillelse og hykleri. En snzversynet forfolgelse af egne interesser blev karakteristisk  for periodens dannede kredse og et tema, som optog Kierkega~d;~ den ny mennesketype, som det zndrede samfundsm~nster affodte, kaldte han for spidsborgeren:

»Spidsborgerlighed mangler enhver Aandens Bestemmelse, og gaar op i det Sandsynlige, indenfor hvilket det Mulige finder sin Smule Plads; den mangler saaledes Mulighed for at blive opmzrksom paa Gud. Uden Phantasi, som Spidsborgeren altid er, lever den i et vist trivielt Indbegreb af Erfaringer, om hvordan det gaar til, [. . .] hvad der pleier at ~ k e e « . ~

Spidsborgeren er ét  med sit erhverv og sin umiddelbare jordiske  tilvzrelse, derigennem opnår han den storst mulige lykke, mener Kierkegaard. Som Ole Morsing pointerer, havde periodens småborgere selv en anden opfattelse; de betragtede tilvzrelsens problemer og losningen på dem som materielle,9  hvilket Kierkegaard vendte sig skarpt imod:

»Spidsborgernes Kjzrlighed til Gud indtræder, naar det vegetative Liv er i fuld Virksomhed, naar Hænderne folde sig behageligt over Maven, og fra det i en b l ~ d Lznestol tilbageboiede  Hoved et s~vndrukkent Blik hzver sig mod Loftet, mod det H~iere«'O

Der er i spidsborgerens forhold til Gud på ingen måde tale om selvfornzgtelse eller ydmyghed -egenskaber Kierkegaard personligt betragter som en fondsætning for at få  et forhold til det religi~se. Alligevel bekender en stor del af spidsborgerne sig til kristendommen,  hvilket for Kierkegaard »er Skade, naar En, som ikke er Christen, udgiver sig for at vzre det« (18,99). Bekymret skriver Kierkegaard i Synspunktet:

»Hvad vil det dog sige, at alle disse Tusinder og Tusinder udenvidere kalde sig Christne! Disse mange, mange Mennesker, hvis langt, langt overveiende Fleertal efter Alt hvad man kan skj~nne have deres Liv i ganske andre Categorier, Noget man ved den simpleste Iagttagelse kan forvisse sig om! [. .  .] Mennesker, for hvem det aldrig er gaaet op, at deres Liv skulde have nogen Forpligtelse  mod Gud, Mennesker, der enten holde paa en vis borgerlig Ustraffelighed som Maximum eller endog ikke finde denne ganske forn@den!« (18,93)

Det stod således for Kierkegaard at se slet til med borgerskabet omkring midten af  1800-tallet,  hvor folket var underlagt »en uhyre Confusion, et frygteligt Sandsebedrag, derom kan dog vist ingen Tvivl være« (18,94).

## Bedraget bag om sansebedraget

Kierkegaard betragtede det som sin mission at komme bag om dette sansebedrag. og hertil var den indirekte  meddelelsesform mest velegnet, da den hverken er docerende eller formynderisk. Birgit Bertung kalder metoden for en slags litterm maieutik, en sokratisk  jordmoder-virksomhed, det vil sige en art hjælpekunst, hvor der fokuseres på modtageren, der står som det centrale eksistentielle subjekt i kornmunikationssituationen.  N~dvendigheden af at fokusere på den enkelte modtager skyldes, at verden ikke opleves af én objektiv eller kollektiv st~rrelse, som eksempelvis kirken eller statsinstitutionen, da sådanne institutioner blot er begreber og ikke virkeligt eksisterende. Det etiske kan ikke meddeles direkte, da det ville fratage modtageren ansvaret for selv at tage stilling.  Den kierkegaardske metode går derfor ud på, at  modtageren f ~ r s t franarres eventuelle sansebedrag,  hvorefter den egentlige  meddelelse eller op- dragelse kan szttte ind. Det vil sige, det som personen allerede ved, drages frem eller opelskes. " Bertung mener endvidere, at der gennem den indirekte meddelelsesmetode udvises tillid til modtagerens formåen. Kierkegaard ligestiller modtageren med sig selv og undgår derved på formynderisk vis at diktere sin egen sandhed, hvilket ellers var den normale adfzrd blandt præster, lzrere og andre autoriteter på Kierkegaards  tid, f.eks. en altdominerende filosofiske hovedskikkelse som Hegel. l2 Ligestillingen mellem afsender og modtager må dog forstås med forbehold. I Kierkegaards terminologi foregives den nemlig kun udadtil; formen forudsætter en intellektuel overlegenhed fra afsenderens side, som n~dvendigvis stiller ligestillingens etiske karakter i et tvivlsomt lys. Hvorvidt metoden er etisk eller ej, bekymrer tilsyneladende  ikke Kierkegaard i hans progressive bestrzbelse på at få det kristne budskab forkyndt. Hovedsagen er, at budskabet når frem. I den forbindelse hentyder Kierkegaard til Grundtvig, der benytter direkte meddelelse i sin religigse forkyndelse. Selvf~lgelig efter Kierkegaards  opfattelse den forkerte fremgangsmåde, da Grundtvig derved ikke tager sig i agt for, »at et Sandsebedrag  ikke er saa let at hæve« (18, 94), hvorfor han i sidste instans intet får udrettet.

»Nei, et Sandsebedrag hzves aldrig direkte, og kun grundigt indirekte. Er det et Sandsebedrag  med at alle ere Christne -og skal der gjØres Noget, maa det gj~res indirekte, ikke af En, der hØirØstet forkynder sig selv at vzre en overordentlig Christen, men af En, der bedre underrettet, erklærer sig selv end ikke at vzre en Christen« (18, 95).

Frem for at bekende kulØr, trosretning, foretrzkker Kierkegaard fortielse: I vzrste tilfælde bedraget som middel til at liste sit camouflerede budskab ind hos lzserne. Derved skjuler han sine hensigter, hvilket han ublu tilstår i Synspunktet, når han som citeret indledningsvis  vil »bedrage [. . .] ind i det Sande«. Med Kierkegaards egen stzrke tro som ballast mener han det utvivlsomt godt, når han vil bringe andre til erkendelse af kristendommen. Nordentoft ser dog på Kierkegaards bedrag med kritiske Øjne. For ham er det suspekte ikke Kierkegaards praksis som forfatter,  men det at han i Synspunktet omtaler sine skrifter som bedrageriske uden selv at finde det mistznkeligt. For Nordentoft betyder det, at Kierkegaard i sin egenskab af meddeler eller maieutiker accepterer en fremgangsmåde, der allerede i sit udgangspunkt er uoprigtigt. Bedragets tendens bliver derved den modsatte af Kierkegaards proklamerede hensigt, idet tendensen er at bedrage modtageren for afgorelsen, da den er at unddrage ham forståelsen af det vilkår, hvorpå  bedraget finder sted. Umiddelbart lægger Kierkegaard det altså ud til modtageren  selv at træffe afg~relser. 1 realiteten er modtageren dog allerede blevet franarret evnen til at trzffe disse, hvilket beror på en kierkegaardsk intellektuel afvæbning, hvorefter påvirkningen for alvor kan sztte  ind.13  Efter alt at domme en skruppellos metodisk manipulation fra Kierkegaards side.

## Æstetik som  fo~@relsesmiddel

I det kierkegaardske forforelses- og erkendelsesprojekt er det indtil nu metoden, bedraget, der har vzret i fokus, men herefter f~lger sporgsmålet  om midlerne, om den bedste måde til at komme i kontakt med folk? Svaret leverer Kierkegaard selv: »Den religieuse Forfatter maa da altsaa forst see at komme i Rapport til Menneskene.  Det er, han maa begynde med zsthetisk Przstation« (18,950. Det bliver dermed gennem zstetikken, skonlitteraturen,  Kierkegaard ivzrksztter sit bedrag. I den forbindelse spiller hans overforbrug af pseudonymer en afgorende rolle. Han siger selv herom: »Men fra den hele ForfatterVirksomheds totale Synspunkt er den zstetiske Produktivitet et Bedrag, og heri »Pseudonymitetens« dybere Betydning« (18, 104). Ud fra et mere analytisk syn på fznomenet hzvder Morsing, at Kierkegaards brug a f pseudonymer kan betragtes som et middel til opvzkkelse, hvis hensigt er at udvise skepsis over for det skrevne. Med andre ord: En appel til lzserens kritiske sans, der skal forhindre, at sprogets virkelighedsstrukturerende  evne blot kritikl~st overtages eller identificeres  med den reelle eksistens.14  Dermed kan pseudonymiteten og sproget også anskues som en art katalysator, der overlader det til lzseren at forholde sig ikke blot til det, der lzses, men også til sig selv og -hvis Kierkegaards mål skal opfyldes -til det religiØse. Pseudonymiteten  bliver derfor en vigtig del af det kierkegaardske meddelelsessystem.  Bertung tilf~jer, at pseudonymiteten er et udtryk for Kierkegaards ~ n s k e om at give lzseren så ren og uforstyrret en l~seoplevelse som muligt. Lzseren eller modtageren bor undgå at fzstne sig ved forfatterens navn og person, da digterens forhold til ideen bor vzre skjult for profanviden og fremmed indblanding.'"

Under alle omstzndigheder forbliver  pseudonymiteten altid en del af fiktionen. Og netop det, at Kierkegaard skjuler sig bag pseudonymer,  må skyldes  en bevidsthed om fiktionens eller fortzllingens dragende kraft på lzseren. Man kunne her minde om Paul Ricoeurs undersogelser af fortzllingens suverzne evne til at fungere som effektivt hjzlpemiddel for den menneskelige selvforståelse.16  Når Kierkegaard i en stor del af  sine arbejder har produceret sk~nlitteratur frem for rendyrkede teologiske eller filosofiske tekster, må det betragtes som en signifikant del af hele forforelses- og erkendelsesprojektet. Det fremgår også klart af en passage i Synspunktet:

»Den religieuse Forfatter [. .  .] maa altsaa have Alt i Beredskab, for, dog uden nogen Utaalmodighed, saa hurtigt som muligt, just  naar han har faaet dem med sig, at bringe det Religieuse frem, saa de samme Mennesker med Hengivelsens Fart i det Æsthetiske, lobe lige Panden mod det Religieuse« (18,950.

## L~serens forståelse  af teksten -når budskabet  frem?

Kterkegaards forf~relsesstrategi rejser imidlertid sp~rgsmålet om modtagerens kompetence. Det kan nemlig på ingen  måde forventes, at enhver lzser af Kierkegaards fiktive tekster er i stand til at gennemskue hans egentlige budskab, hvis et sådant overhovedet findes. Nogen endegyldig sandhed, hvilket Kierkegaard ellers synes at ville, eksisterer i hvert fald ikke, hvad de utallige tilgange til forfatterskabet gennem tiden også er et godt bevis på.

Ifolge Peer E. Sorensen  bliver det derfor et temmeligt tvivlsomt projekt, når Kierkegaard vil digte til sandhed. Sorensen påpeger, at benyttelsen af fiktionelle former aktualiserer det punkt i udsigelsens problematik, der er bestemmende for den zstetiske tiltale, da lzseren her påtvinges en overtagelse  af fortzllerens perspektiv. Læseren tiltales dog ikke i direkte forstand, som i en samtale, hvorfor han bliver nodt til at rekonstruere udsigelsen for sig selv. Dermed får læseren selv del i fiktionen, bliver en aktor, der taler med en andens stemme -en slags medforfatter.17  Når lzseren dermed lzgger sin egen betydning og forståelse  ind i vzrket, er det langt fra sikkert,  at forstålsen  bliver identisk med forfatterens. Ud fra sådanne betragtninger kan det blive problematisk for Kierkegaard at få sit budskab igennem, da zstetikken og dens former åbner for flere mulige tolkninger: Fiktionstekster er tvetydige! Kierkegaard er naturligvis opmzrksom på denne tvetydighedens problematik i forfatterskabet:

»Her bliver det altsaa at bevise, at der er en saadan Duplicitet fra forst til sidst. [. . .] Forsaavidt Lzseren ikke tilstrzkkeligt skulde vzre blevet opmzrksom paa Dupliciteten, er det Forfatterens Opgave at gjore det saa evident som muligt, at den er der. Dette vil sige, Dupliciteten, Tvetydigheden er en bevidst, er Noget Forfatteren fremfor Alle veed Beskeed om, er det hele Forfatterskabs vzsentlige dialektiske Bestemmelse, og har derfor den dybere Grund« (18, 85).

Udtalelsen, der gzlder for storstedelen af  det Kierkegaard selv betegner som forfatterskabet, dvs. hans litterære produktion fra perioden  1842-5  1,  vidner om, at han, trods det ellers så overbevisende tonefald i Synspunktet, alligevel ser ud til at betvivle omfanget af meddelelsesformens  succes. Er budskabet blevet forstået? Nordentoft mener i hvert fald, at succesen, i samtiden såvel som senere, kun kan have vzret af begrznset omfang. Han bemzrker også, at forforelsesmetoden for Kierkegaard var den samme, enten han var forfatter eller Johannes Forforeren, men en forfatters forhold til publikum er trods alt mere upersonligt end en forf~rers forhold til den forforte. En forfatter har ikke mulighed for at holde sine Izsere under nØje opsyn for at sikre sig, at den tilsigtede strategi ikke forstyrres, således som Johannes kunne under forforelsen af Cordelia.18  Nordentoft ser Kierkegaards arbejde med at skrive Synspunktet som et bevis på, at strategien slog fejl, og skriftet virker også stedvis krampagtigt i sit f o r s ~ g på at forklare forfatterskabet.  Den udeblevne succes for forfatterskabet~ forf~relsesstrategi kan også skyldes, hvilket Kierkegaard i Synspunktet påpeger, at de enkelte vzrker ikke skal forstås isoleret, men ud fra en samlet betragtning: »Det Religieuse er strax tilstede lige fra Begyndelsen af. Omvendt, det Æsthetiske er igjen tilstede endnu i det sidste Øieblike (18, 86). Det er imidlertid ikke så let at overskue det omfangsrige  forfatterskab,  hvorfor det forekommer uundgåeligt, at en anseelig del af budskabet må gå tabt.

Synspunktet viser, at Kierkegaard  betragtede sig selv som en religios forfatter, hvis vigtigste mission var at forkynde det kristne budskab, men også at han ikke nåede nogen egentlig klarhed på dette punkt. Kompensationen for denne uklarhed blev digtningen, hvorfor Kierkegaards udsagn og intentioner i Synspunktet må tages med forbehold. Den anden kilde til forfatterskabet var forargelsen over den depraverede samtid, hvor materialisme og egoisme undergravede folks respekt for den forhen så  magtfulde kirke og religion. Det blev Kierkegaards mere eller mindre reaktionære projekt med den indirekte meddelelsesmetode som våben, det vil sige gennem ~stetisk forf~relse, at få folk ledt tilbage på kristendommens vej. Problemet ved denne meddelelsesform var imidlertid, at den åbnede for en rzkke forskellige tolkninger udover den tilsigtede kristne. Ovenstående provisoriske l~sning af Synspunktet tyder imidlertid på, at Kierkegaard også selv har indset denne problematik.

## Fortællerforhold i »Forførerens Dagbog«

Der vil nu blive przsenteret et eksempel på den kierkegaardske formidlingsform i »Forforerens Dagbog«. Som titlen viser, er det netop en historie om forforelse. Men da der her ikke forkuseres på, hvad der formidles, men hvordan, rettes blikket i f ~ r s t e instans mod fort~llerforholdene.

Som allerede nzvnt er »Forforerens Dagbog« placeret sidst i Enten-Ellers fgrste bind; fortzellerforholdene  indebzrer således, at hovedpersonen, Johannes, fremstår som en iscenesat figur. Øverst i fortzllerhierarkiet ligger en implicit fortzller, der iscenesztter den eksplicitte fortzller, udgiverpseudonymet, Victor Eremita (den, der sejrer i sin ensomhed). Eremita har fundet en rzkke papirer i en gammel sekretzr, der viser sig at tilhore to forskellige personer. Den ene persons papirer indeholder et zstetisk livssyn, han kaldes A, mens den anden persons papirer fremlzgger et etisk livssyn, og han kaldes B. I sidste del af bind et påstår A ydermere, at han har fundet en forforende dagbog, som tilhorer en ven:

»jeg erindrer meget godt, at  jeg blegnede, at  jeg nzr  var falden omkuld, og hvor angst jeg var derfor. Szt han var kommen hjem, havde fundet mig besvimet med Skuffen i Haanden -en ond Samvittighed er dog istand til at gjore Livet interessant.« (2, 282)

Dagbogen hzvdes altså at tilhore en ven, men der er snarere tale om, at A selv har skrevet bogen. Den dårlige samvittighed kan ses som et udtryk for, at han ikke vil lzgge navn til det ekstreme zstetiske eksperiment, som dagbogen vitterlig er. Der er tale om en projektion fra A's side. Carl Henrik Koch mener, at forfatterpersonligheden bestemmes i forbindelse med A's overvejelser over dagbogens digteriske anstrog.  Forfatterpersonligheden  kan karakteriseres gennem Johannes' forforelse af Cordelia.  Johannes nyder det zstetiske ved at lade Cordelia gennemlobe en af ham ivzrksat udvikling, mens han som forfatter nyder sig selv. Derved bliver der tale om to former for nydelse: Den fØrste krzver en ydre anledning -noget virkeligt -Cordelia; den anden derimod at virkeligheden forsvinder i det poetiske. Dette, både at nyde det zstetiske, man selv frembringer, og parallelt hermed at nyde sig selv, peger på, at selvrefleksionen er nydelsens mest fundamentale kilde. Den ydre virkelighed er kun n~dvendig, for så vidt som selvrefleksionen ellers ville tgmmes for indhold. Johannes er kun i uegentlig forstand en del af den egentlige virkelighed; i stedet er han i egentligste forstand skaberen og skildreren af sin egen virkelighed.Ig

I forste omgang krzver nydelsen altså en ydre anledning, som A også udmzrket kan have haft, idet han påstår at have kendt en pige ved navn Cordelia. Herefter hzvder A, at dagbogens forfatter ikke var fattig nok til, »at adskille Poesi og Virkelighed fra hinanden« (2, 283). Dermed insisterer han nzrmest selv på at have haft en ydre anledning,  en Cordelia, som nu er blevet digtet ind i hans egen virkelighed, det zstetiske eksperiment  ~ForfØrerens Dagbog«. N å r A yderligere zngstes ved at finde dagbogen eller rettere omtale den, kan det ses som et udslag af hans egen selvrefleksion. Han er i fzrd med at nyde sit eget digteriske produkt, dagbogen,  hvor han foruden den ydre genstand, Cordelia, også bliver sin egen genstand. Som det gzlder for Johannes,  bliver også A skaber og skildrer af sin egen virkelighed.

Hvorom alting er, bringer A's  iscenesættelse af sig selv Johannes ned på et fjerde niveau i fort~llerhierarkiet, hvor han som en alvidende fortzller gennem sin historie anbringer Cordelia på fortzllingens femte niveau. Dermed kan teksten betragtes som et kinesisk zskesystem, hvor Kierkegaard i szrdeleshed skjuler sig bag pseudonymiteten: en forf~relsesstrategi, hvis sigte er rettet mod lzseren. Her skal dog tilfojes, at Johannes-figuren er skildret så ekstremt, at det er tvivlsomt, om lzseren på noget tidspunkt lader sig forfore til nogen form for identifikation.

## Den stilistiske placering af Don Juan og Johannes

A's papirer uddgor en helhed med tydelige  modsztninger mellem begyndelse og slutning. Den forste sammenhzngende tekst, hvis der ses bort fra den aforistiske »Diapsalmata«,  er afhandlingen »De umiddelbare erotiske Stadier eller det Musicalsk-Erotiske«, der omhandler Mozarts opera Don Juan; »Forforerens Dagbog« er strategisk placeret som sidste tekst.

Don Juan og Johannes er begge forforer, men de er også modsztninger i deres forhold til umiddelbarhed og refleksion. Aage Henriksen konstaterer i forbindelse med Don Juan, at figuren reprmenterer en abstrakt og ubevidst sanselighed, der i individets og kulturens historie aldrig kan optrzde isoleret, men derimod forst kan blive til i det Øjeblik ånden bliver sig bevidst som en selvstzndig magt. Don Juan er ren sanselig attrå, hvis kraft er rettet mod kvinden som kon. Han sØger ikke en enkelt kvinde, men det kvinden har til fzlles med alle andre kvinder.20 Kierkegaard przciserer selv karakteristikken  af Don Juan:

»Han forforer [.  .  .] ikke. Han attraaer, denne Attraa virker forforende; forsaavidt forforer han. Han nyder Attraaens Tilfredsstillelse; saasnaart han har nydt den, da soger han en ny Gjenstand, og saaledes i det Uendelige. Han bedrager vel derfor, men dog ikke saaledes, at han forud anlzgger sit Bedrageri, det er Sandselighedens egen Magt, der bedrager de Forforte« (2, 93f).

Don Juan er dermed ikke forforer i egentlig forstand, da hans mål blot er begzrets tilfredsstillelse.  Han er ikke noget konkret individ,  men i stedet attråens eller sanselighedens inkarnation. Med Don Juans hengivelse til det sanselige betyder det, at han er karakteriseret ved mangel på bevidsthed og refleksion. Derfor finder han sit udtryk gennem musikken, et diffust medie, der som Don Juan selv er umulig at tØjle rent fysisk, thi »Musikken er det Dzmoniske« (2, 63).  Med afhandlingen »De umiddelbare erotiske Stadier eller det MusicalskErotiske« placeres dermed et udtryk for sanselighed og manglende refleksion som det forste samlede skrift i A's papirer.

Modsat forholder det sig med historien om Johannes sidst i A's papirer, hvor en reflekteret forforer finder sit udtryk. Om denne figur fastslår Henriksen, at Johannes er i besiddelse af bevidsthed, og dermed er han et individ, der besidder det erotiskes dobbelte bestemmelse i sig. I hans natur er der for det forste indlejret en evne til sjzleligt at elske én  kvinde og til sanseligt at forholde sig til konnet gennem hende alene. Når han indleder et forhold til en kvinde med henblik på at forlade hende, når hun har hengivet sig til ham, er det en krænkelse af hans egen så vel som af hendes anlzg for trofasthed. Det er troloshed. Som reflekteret forforer er han derfor den eneste virkelige forforer. Problemet for hans vedkommende bliver da den anden bestemmelse: det erotiske. For hvad er det han nyder at begzre? Svaret er: bedraget, listen og refleksionen over nydelsen. Fznomener, der kommer i stand ved den reflekterede forforers evne til igennem bedraget at nyde den kvindelige Ands umiddelbarhed."

I modsztning til Don Juan kan den reflekterede  forforer forholde sig til selv og den forforte. For ham er det ikke et sp~rgsmål om, hvor mange, men »hvorledes, Methoden« (2, 94). A gor sig imidlertid også en interessant betragtning omkring den reflekterede  Johannes: »Han synes tillige, at have vzret dreven i en anden Art af Praxis, der ganske charakteriserer ham; thi han var altfor meget aandelig bestemmet til at vzre en Forforer i almindelig Forstand« (2, 284). Udtrykket naandelig bestemmeta peger i retning af den kierkegaardske antropologi, som består af to synteser. Den forste er syntesen mellem sjzl og legeme, idet legemet ikke blot forstås som kroppen, men som hele den legemlige omverden, mens sjzlen forstås som bevidstheden, der forholder sig til både det legemlige og til sig selv. Sjzl-legeme syntesen er imidlertid bestemt som timelig, den kan ikke opretholde sig selv og fordrer derfor en tredje instans, ånden, som  befinder sig dr~mmende i alle mennesker, når de fodes, og af Kierkegaard bestemmes som det evige. Dermed er den anden syntese skabt -syntesen mellem timelighed og evighed. Denne syntese er af en anden art end den fgrste, eftersom nzrvzrende ikke opretholdes af noget tredje, men i stedet ved sig selv: nemlig ved den fra uendeligheden udgående fordring til den menneskelige eksistens.

Filosofisk set betyder det, at forholdet mellem endelighed og uendelighed forholder sig til sig selv, hvoraf to ting folger.  For det f~rste: Forholdet mellem endelighed og uendelighed er et etisk forhold, forudsat at individet ved at forholde sig til sig selv moder en bestemt fordring, nemlig fordringen om at skulle realisere sig selv efter sin bestemmelse -fordringen om at blive et selv. For det andet: Den uendelige fordring kommer ikke til mennesket udefra, men indefra, da den udspringer af, at selvet forholder sig til sig selv. Det knytter et tilh@rsforhold mellem den uendelige fordring og selve den menneskelige eksis ten^.^^

Når A betegner Johannes som åndelig bestemmet, er det dog langt fra ensbetydende med, at han kan betragtes som etiker -tvzrtimod. Vel er ånden vakt i ham, men som allerede påpeget er han afhzngig af, at ydre omstzndigheder, som forholdet til Cordelia, danner grundlag for hans refleksioner. Johannes forholder sig dermed ikke til den uendelige fordring, men kun til en ydre omstzndighed, hvilket bestemmer ham som timelig eller endelig.  Det betyder, at Johannes ikke har taget springet ind i det etiske, men at han i stedet blot benytter det åndelige  som refleksionspotentiale og til at beherske erotiske situationer, der kan gå fra glodende lidenskab til iskold ligegyldighed.

På trods af forskellighederne hos Don Juan og Johannes placerer de sig begge inden for det sanseliges kategori, idet de fuldbyrder deres forfgrelser, der leder til kvindernes defloration:  Don Juan med 1003  erobringer og Johannes med én.  Hvad angår sanseligheden opfatter Kierkegaard denne som åndens absolutte modsætning:

»Som Princip, som Kraft, som System i sig er Sandseligheden fØrst sat ved Christendommen, og forsaavidt har Christendommen bragt Sandseligheden  ind i Verden. Naar man imidlertid rigtig vil forstaae den Sztning, at Christendommen har bragt Sandseligheden ind i Verden, saa maa den opfattes identisk med sin Modsztning, at det er Christendommen, der har jaget Sandseligheden ud af Verden, udelukket Sandseligheden af Verden« (2, 60).

Sanseligheden udelukker altså ethvert forhold til kristendom. Det betyder, at både Don Juan og Johannes placerer sig inden for det, den kristne 2nd udelukker. Forklaringen kan skyldes, at det er A, der fortæller  disse to figurer. Og da A som bekendt er zstetiker, fraskrives han automatisk ethvert forhold til kristendommen.

Under alle omstzndigheder er der alligevel tale om en udvikling -et erkendelsesmæssigt skred, fra »De umiddelbare erotiske Stadier eller det Musicalsk-Erotiske« til »Forf@rerens Dagbog«, hvilket Izseren vil erfare under- vejs. Skreddet går fra sanselighed til åndelig refleksion. I den forbindelse kan man erindre sig Kierkegaards ord i Synspunktet, hvor han fremhzver æstetikken som det forforelsesmiddel,  der skal få lzsere til at lgbe panden ind i erkendelsen af det religigse. En sådan erkendelse  kan dog kun nås ved en lzsning af hele Enten-Eller, hvor »Ultimatum«, sidste skrift i bind to, peger i retning af det r e l i g i ~ s e . ~ ~ Men som allerede nævnt kan placeringen af »ForfØrerens  Dagbog« betragtes som strategisk.  Når lzseren er nået gennem Enten-Ellers forste bind, der slutter med dagbogen, skal han ifglge Kierkegaards strategi være nået til erkendelse. Erkendelsen bliver i fgrste omgang, at ligegyldig  hvorledes forholdet til det zstetiske er, er det en umulighed at komme videre. Der er tale om et zstetisk enten-eller, hvilket er identisk med hvad Knud Hansen, med et lån fra det kierkegaardske vokabular, betegner som en negativ dialektik, en dialektisk træden vande, eller en art tautologisk  march på stedet, der aldrig vil komme ud over sig selv."

## Æstetikerens projektion -Johannes

Allerede nu kan man danne sig et indtryk af den iscenesatte Johannes, men alligevel er han en nzrmere granskning vzrd. Selv fremfgrer zstetiker A om sit litterære eksperiment Johannes:

»Han tilhorte ikke Virkeligheden, og dog havde han meget med den at gj~re. [. . .] Han har lidt af en exacerbatio cerebri, for hvilken Virkeligheden ikke havde Incitament nok, i det Hoieste kun momentviis. Han forloftede sig ikke paa Virkeligheden, han var ikke for svag til at bzre den, nei han var for stzrk; men denne Styrke var en Sygdom .  .  . hans Vei gjennem Livet var usporlig (thi hans Fodder vare saaledes indrettede, at han beholdt Sporet under dem, saaledes forestiller  jeg mig bedst hans uendelige Reflekteerthed i sig selv)« (2,284f.).

Johannes' tilh~rsforhold til virkeligheden  er, grundet den zstetiske isceneszttelse af ham, bestemt af tvivlsom karakter. Hjerneophidselsen, exacerbatio cerebri'en, kan  fglgeligt anskues som A's erkendelse af, at Johannes er for rabiat en figur til virkeligt at kunne eksistere. Ikke desto mindre leger A alligevel med tanken, og det resulterer i dagbogen med Johannes som dens absolutte hovedperson: A's projektion for en trzden ud i zstetikkens yderlighed. Projektionen er imidlertid langt fra noget tilfældigt resultat af  A's frygt for æstetisk ekstremitet. Der er tvzrtimod tale om en bestemt livsopfattelse. Målet med A's fremstilling  af den ikke-eksisterende Johannes er, at A i sin egenskab af zstetiker dermed kan undlade at trzffe et valg. For han vil, som det er tilfældet med Johannes, fastholde at vzre intet. Efter Knud Hansens opfattelse  er det også przcis, hvad zstetikeren tilsigter, idet han gennem sine taskenspillerkunster efterstrzber en tilintetggrelse  af sig selv i forhold til verden. Som etikeren har også zstetikeren indset, at livet udgores af situationer, der beherskes af dilemmaet: at vzre eller ikke at vzre. Dog er der den forskel mellem etikeren og zstetikeren, at sidstnævnte unddrager sig valget. Som enhver anden står han ellers over for valget mellem at handle eller ikke at handle, men hans fremmeste livskunst består alligevel i ikke at vzlge.''  Omstzndigheder der også gØr sig gzldende for A, som med »ForfØrerens  Dagbog« i stedet digter sig ud af denne komplicerede problemstilling og derved forbliver intet.

## Johannes -en ~stetisk ide

I dagbogen er Johannes den alvidende fortzller, hvis herkomst eller profession lzseren aldrig hgrer om. I stedet svzver han rundt som en metafysisk storrelse hØjt oppe over virkeligheden i rollen som almzgtig, som en Gud der kan styre alt, inklusiv zephyrvindene. Hvorvidt Johannes vitterlig besidder sådanne egenskaber eller ej er af mindre betydning, da hans selvtillid er absolut intakt. Således udtaler han med stØrste selvsikkerhed, efter at han i en tilfzldig butik har udset sig den smukke Cordelia: »Ingen  Utaalmodighed,  ingen Gridskhed, Alt vil nydes i langsomme Drag; hun er udseet, hun skal vel blive indhentet« (2,294). Johannes' udtalelse  vidner om en nmmest aggressiv lyst til at forfgre Cordelia, men desuden om at processen vil blive langstrakt, og at han må vzbne sig med tålmodighed. Kun hvis det kan lykkes ham at fastholde sig selv i den afventende  position, vil forf~relsesakten forvandles til en zstetisk nydelse: »Man maa begrzndse sig, det er en Hovedbetingelse  for al Nydelse« (2,301).

Efter det fØrste mode med Cordelia lader han dagene gå, da han i sin almagtsfØlelse er overbevist  om, at hun igen ved et tilfzlde vil vise sig for ham. I denne fase nyder han sin egen tålmodighed og evne til at tilsidesztte k@dets lyst. Men som dagene går, og Cordelia  ikke dukker op, tager Johannes'  mange hovedbrud til -han bliver desperat:

»FordØmte Tilfælde! Aldrig har jeg forbandet Dig, fordi Du har viist Dig, jeg forbander Dig, fordi Du slet ikke viser Dig. [. . .] Ikke vil jeg beseire Dig ved Principper eller ved hvad taabelige Folk kalde Charakteer, nei jeg vil digte Dig! Ikke vil jeg vzre en Digter for Andre; viis Dig, jeg digter Dig, jeg zder mit eget Digt og det er min F@de« (2, 303).

I denne tekstpassage falder Johannes igennem på flere måder.  Han er langt fra almzgtig, men tvzrtimod som for påpeget afhzngig af ydre tilfzlde -af  at Cordelia ved et sådant igen viser sig for ham, så han kan komme i kontakt med hende. Men i afmagt over den manglende almagt vil Johannes i stedet digte tilfzldet, hvorefter han vil zde dette digt. Det betyder, at han i sin frustration over ikke at kunne nå til klarhed om, hvem Cordelia er, hvor hun kommer fra, og hvordan han kommer i kontakt med hende i stedet giver sig til at digte en forf~relseshistorie. Hermed gentages den problematik, som blev behandlet i forbindelse med Kierkegaards motivation for forfatterskabet og ikke mindst A's isceneszttelse  af Johannes. Det vil sige, at både Kierkegaard, A og Johannes står over for problemer, de hver iszr ikke er nået til klarhed over. Som kompensation for behov de ikke får opfyldt eller selv kan tage stilling til, giver de sig til at digte. Med andre ord, de forholder sig alle ens til det digteriske. Men udover disse problematiske forhold medvirker Johannes' frustrerede udbrud også til at gore resten af dagbogen aldeles utrovzrdig. Hvem ved? Måske er exacerbatio cerebri'en for  alvor brudt ud, hvorved dagbogen blot forvandles til en syg mands hjernespind.

Morsing lzser Johannes'  beslutning  om at fortzre sit eget digt som et udtryk for, at han er fanget i sproget. Det er blevet hans forbandelse, og på den måde er han lobet vild i sig selv.26

»Forgjeves har han mange Udgange paa sin Rzvehule, i det 0ieblik hans zngstede Sjzl allerede  troer at see Daglyset falde ind, viser det sig, at det er en ny  Indgang, og saaledes sgger han som et opskrzmmet Vildt, forfulgt af Fortvivlelsen,  bestandig en Udgang og finder bestandig en Indgang, ad hvilken han gaaer tilbage i sig selve (2, 286).

Johannes kan ikke undslippe sin egen forbandelse, sproget: Han er sprog. Han kan dermed lzses som reprzsentant for en zstetisk idé, hvis formål er  forforelse, og forforelse krzver netop refleksion. Don Juan er ikke en forforer, for han udtrykker sig i musikken, som er umiddelbarhedens medie. Sproget er refleksionens og den sande forf~rers medie. Kierkegaard påpegede da også i Synspunktet, at det er zstetikken, sk~nlitteraturen, hvilket i den sidstynde vil sige sproget, der skal benyttes til forf~relse. Johannes er en litterzr inkarnation af den indirekte meddelelse som en zstetisk idé,  der gennem sproget skal lede folk til erkendelse.

## Forjf#relsen af Cordelia -

## udt#mmelsen af det interessante

Johannes inkarnerer den indirekte  meddelelse, som krzver en genstand at rettes imod, i »Forforerens  Dagbog« personificeret af Cordelia. Derfor udbryder Johannes veltilfreds, da det endelig lykkes ham igen at træffe genstanden, Cordelia, og dermed genvinde sin selvtillid: »det er ingen Kunst at forfore en Pige, men en Lykke at finde En, der er værd at forfore« (2, 310). En sådan pige er den 17-årige  Cordelia,  bl.a. fordi hun er uberort, hvilket i forforelsesakten er et vigtigt pirrende element for Johannes.

I forste instans bliver Cordelia dog kun en ydre anledning, der giver Johannes spænding i tilvzrelsen: »Hvor det er skj~nt at være forelsket, hvor det er interessant at vide, at man er det. See det er Forskjellen« (2, 309). Forforelsesakten drejer sig ikke om hengivelse til det sanselige; gennem hovedparten af dagbogen mestrer Johannes at holde sig på fysisk afstand af Cordelia, hvilket hans udvikling af kyssets teori er et slående eksempel på. Det er den åndelige refleksion, der er af  altafgorende betydning for nydelsen. Johannes' hovedinteresse består i at bedrage en kvinde til at ville hengive sig til ham, mens forforelsens fuldbyrdelse med orgasmen bliver et antiklimaks.  Herefter forlader han kvinden, da det interessante er udtomt. Kvinden er, skriver Knud Hansen, det middel, der fremkalder et h~jdepunkt i forforerens  erotiske lidenskab: når det er nået, går  han videre til den næste. Det er ikke kvinden i hendes konkrete virkelighed, Johannes begzrer, men kvinden som incitament -en drivkraft for hans stærke indre lidenskabelighed. Det er herigennem han har sit liv og ser en egentlig virkelighed, som nærmest er uafhzngig af den ydre. Den ydre virkelighed er kun den anledning, som formår at vække den indre og gore den bevidst i hele sin lidenskabelighed."

Men Johannes formår dog ikke vedvarende at anskue Cordelia som et sådant middel i sin erotiske lidenskab, hvorved han heller ikke er i stand til at fastholde den åndelige refleksion, idet han i en sen nattetime vandrer rundt under Cordelias vindue:

»I disse Nattetimer gaaer jeg da som en Aand omkring, som Aand beboer jeg  den Plads, hvor hendes Bolig er. Da glemmer  jeg Alt, har ingen Planer, ingen Beregninger,  kaster Forstanden overbord,  udvider og styrker mit Bryst ved dybe Sukke, en Motion, jeg behover for.ikke  at lide under det Systematiske  i min Adfærd. Andre ere dydige om Dagen, synde om Natten, jeg er Forstillelse om Dagen, om Natten er jeg lutter Attraa. Hvis hun saae mig her, hvis hun kunde see ind i min Sjæl -hvis« (2, 326).

Her afslores flere karakterbrist  ved Johannes. Det er kun i dagtimerne, han magter at opretholde forstillelsen, som reflekteret strzber efter det åndelige i yderste potens. Sagt på anden  vis: Han evner ikke at udfylde sin tilstrzebte rolle som en almzgtig Gud, der kendetegnes ved ren ånd. For på trods af den ellers så  rendyrkede åndelige strzeben besidder han alligevel en menneskelig karakteregenskab: Splittelsen mellem det sanselige og det åndelige. Derved bliver Johannes selv et vzsentligt element i dagbogens insisteren på at ville illustrere en erkendelse af dette menneskelige vilkår.

Mens der er tale om en karakterbrist hos Johannes, er der i stedet tale om karakterudvikling hos Cordelia, og netop denne er interessant for Johannes. Derfor planlzegger han naje sin forforelsesstrategi på baggrund af indgående iagttagelser af  Cordelias person:

»Det bliver altsaa det strategiske Princip, Loven for alle Bevzgelser i dette Felttog, altid at berore hende i en interessant Situation. Det Interessante er altsaa det Gebeet, paa hvilket Striden skal fores, det Interessantes Potents skal udt~mmes« (2,320).

Da historien er ved at vzre slut, betror han sin dagbog, at han under hele forlobet har vzeret tro mod sin pagt med det zestetiske, således at det interessante er bevaret. Som sådan falder hele forforelseshistorien ind under »det interessante«. Begrebet optrzder flere gange i dagbogen, men ikke n~dvendigvis forstået på samme måde  hver gang. I denne sammehzng betyder det karakterudvikling.28 Cordelia gennemlober en karakterudvikling;  på kun små  fem måneder fores hun af Johannes fra en isoleret og beskyttet tilvzrelse hos sin tante frem til syndefaldet. Da det uden problemer lykkes ham at skaffe sig adgang til tantens hus siger han:

»Hun er stolt, det har jeg  seet for lznge siden. Naar hun sidder i Selskab med de tre Jansner, saa taler hun meget lidet, deres Pjat kjeder hende aabenbart, et vist Smiil om Lzberne synes at tyde derpaa. Dette Smiil bygger jeg paa. -Til andre Tider kan hun overgive sig til en nzsten drengeagtig Vildskab, til stor Forundring for Jansenerne. [. .  .] Hun har Phantasi, Sjzl, Lidenskab, kort, alle Substantialiteter, men ikke subjectivt reflecterede« (2,317).

Ifolge Johannes' psykologiske analyse befinder Cordelia sig på et stadie, hvor hun er ubevidst om splittelsen i selvet, hvorfor hun ikke er i stand til at forholde sig til sig selv. Man må samtidig  huske, at Cordelia som for omtalt også kan lzeses som den genstand, den indirekte meddelelse er rettet imod. Hun symboliserer  den samtidige læserskare, som Kierkegaard onskede at lede frem til en kristen erkendelse  gennem zstetisk fodgrelse. Dog er der på ingen måde tale om kristen erkendelse  i forbindelse  med Cordelia, da hun indgår som element i Enten-Ellers zstetiske del, men der er tale om en anden form for erkendelse. I forbindelse med Cordelias stadie, der er et vigtigt led på vejen til erkendelsen, bemzrker Nordentoft, at Kirkegaard i hende skildrer metamorfosen fra barn til voksen. I romanen er hun genstand for en szrlig påvirkning fra Johapnes' side, hvis szregenhed består i, at han vil fremelske det artstypiske i hende i dets ideale  renhed: Hendes kvindelighed."  Hans metode bliver derfor en raffineret maieutisk pzdagogik, hvis målsztning er at bringe hende ud af barnetilstanden  og frem til en voksentilstand, hvor hun vil erkende sin kvindelighed og seksualitet.

Tilsyneladende stzrkt inspireret af den metode, som Kierkegaard fremhzver i Synspunktet, går Johannes til vzrks: Afsenderen af en meddelelse må stille sig på lige fod med modtageren,  for derigennem hzve eventuelle sansebedrag, hvorved der reflekteres p5 modtageren. Godt hjulpet på vej af sine erfaringer fortzller Johannes durkdrevent om, hvorledes metoden skal bringes til applikation: Gennem bedrageriske brevskriverier til Cordelia om sin sindstilstand:

,

»En lille Epistel vil idag give hende et Vink om, hvorledes det staaer sig til med hendes Indre, idet den beskriver min Sjzls-Tilstand. Det er den rigtige Methode; og Methode har jeg. Det takker jeg Eder for, I kjzre Pigeb~rn, jeg  f ~ r har elsket. Eder skylder jeg,  at min Sjzl er saaledes stemt, at jeg kan vzre det jeg Ønsker for Cordelia. Med tak mindes jeg Eder, Æren tilherer Eder;  jeg  skal altid tilstaae, at en ung Pige er en fodt Lzremesterinde, af hvem man altid kan lzre om ikke Andet, saa at bedrage hende -thi det lzrer man bedst af Pigerne selv; hvor gammel jeg end bliver, skal  jeg dog aldrig glemme, at forst da er det forbi med et Menneske, naar han er bleven saa gammel, at han Intet kan lzre af en ung Pige« (2, 358).

Johannes' forklaring  på metoden overflØdiggor en slavisk  gennemgang af den lange og meget velovervejede forf~relseshistorie. Det afgorende er, at forlovelseshistorien illustrerer udviklingen i Cordelias  karakter. Kort tid efter forlovelsen med Cordelia, f ~ r e r Johannes hende til sin onkels hus. Huset udgor en frizone i den borgerlige kulturs bornerthed, idet unge forlovede, på ugenert og vulgzr vis, frit kan kysse hinanden. Hensigten med besogene i huset er dels at lzgge kimen til bruddet af enheden i Cordelia, dels at bibringe hende en afsmag for den borgerlige forlovelse, da det erotiske efter Johannes' opfattelse forsvinder i denne sammenhzng. Efterfolgende beslutter Johannes at ivzrksætte den forste krig mod Cordelia:  Befrielseskrigen,  hvor hendes sanselighed skal vzkkes:

»Jeg har hidtil ikke hvad man i spidsborgerlig Forstand kalder friet til hende; det gjor jeg nu, jeg gjØr hende fri, kun saaledes vil jeg elske hende. At hun skylder mig det, maa hun ikke ahne; thi saa taber hun Tilliden til sig selv. Naar hun da foler sig fri, saa fri, at hun nzsten fristes til at ville bryde med mig, da begynder den anden Strid« (2,355).

Nordentoft frernhzever i forbindelse  med befrielseskrigen,  at det er her, Johannes lzrer Cordelia at sejre, hvorved hun samtidig  lzrer elskovens magt at kende.30  Med Johannes' egne  ord drives hun frem til en tilstand af »naiv Lidenskab« (2,379), hvilket betyder, at seksualiteten i hende er spirende, men endnu ikke udsprunget. I den folgende krig, erobringskrigen, er det ikke lzngere Johannes, der er initiativtageren eller bev~ggrunden til Cordelias handlingsmonster. I stedet overlades hun til sig selv, mens Johannes kun venter på en ting -Cordelias ophzvelse af forlovelsen:

»Forlovelsen brister, men derved, at hun selv hzver den, for at svinge sig op i en hoiere Sphzre. Saaledes skal det vzre; dette er nemlig den Form af det Interessante, der meest vil beskjeftige hende« (2,403).

Da det interessante her forstås som karakterudvikling,  betyder det, at Cordelia, Ved at ophzve forlovelsen, selv bliver i stand til at trzffe afgorelser, idet hun nzrmer sig en bevidstgorelse.  Nordentoft ser Cordelias forste mål, forlovelsesbruddet, som en foragt for borgerligheden, hvorefter nzste mål er favntaget med Johannes, hvor hendes lidenskab nu ikke lzngere er naiv. Hun er nået til et stadie umiddelbart for syndefaldet. Enheden i hende er på bristepunktet, men endnu ikke bristet. Kraften, der driver hendes lidenskab, er angsten, som er forårsaget af frygtens og kzrlighedens samhorighed. Og netop Johannes' indsigt i denne angst er hemmeligheden i hans forforelseskunst.  For mens Cordelias angst intensiveres i takt med hendes seksuelle udvikling, vil Johannes nyde hende på dette bristepunkt. Det er heri hans zstetiske idé,  det interessante, indsigten i den spzndingsfyldte enhed af modsztninger ligger placeret.3'

Da Cordelia endelig beslutter sig til at frigØre sig fra borgerlighedens snzrende bånd, hzver hun forlovelsen til Johannes'  store henrykkelse.  Nu ved han, at tiden er inde for den erotiske kulmination: Bristepunktet vil sprznges, og det zstetiske foretagende er tilendebragt, hvorfor han veltilfreds udtaler:

»Hendes Udvikling det var mit Vzrk -snart nyder jeg min LØn. -Hvor Meget har jeg ikke samlet i dette ene Øieblik, som nu forestaar« (2,410). Men i det moment Johannes nyder sin l ~ n , seksualakten, udtommes det interessante ved Cordelia. På kynisk vis forlader han hende uden afsked, da han foragter kvindegråd, som han selv forklarer.

I sin egenskab af maieutiker har Johannes fungeret som en katalysator for, at Cordelia har erkendt splittelsen i selvet mellem det sanselige og det åndelige. Hendes bevidsthed om splittelsen ses i indledningen til dagbogen, hvor hun har fået sproget i sin magt, hvilket hun gennem tre breve benytter til at formulere sit kzrlighedshad til Johannes. Men i modsztning til Cordelia er Johannes ikke selv nået nogen vegne. Han har nemlig kun, ved hjzlp af sine evner til åndelig refleksion, formået at digte en historie,  der illustrerer sprogets magt til forf~relse. Alt tyder da også på, at han, som eksempel på det zstetiske i yderste potens, blot vil fortsztte sin Ørkenvandring i et f o r s ~ g på at holde tomheden ude. I hans udgangsreplik koncentrer han sig nemlig allerede om afslutningen på det nzeste forhold:

»Det var dog virkelig vzrd at vide, om man ikke skulde vzre istand til hende saa stolt, at hun bildte sig ind, at det var hende, der var kjed af Forholdet. Det kunde blive et ret interessant  Efterspil, der i og for sig kunde have psychologisk Interesse og ved Siden heraf berige En med mange erotiske Iagttagelser«

saaledes at digte sig ud af en Pige, at man kunne g j ~ r e (2, 410).

Lzsningen af »Forf?Ørerens  Dagbog« har vist, at dagbogen kan fungere som et praktisk eksempel på, hvad den indirekte meddelelse formår som metode: at lede til erkendelse. Johannes er zstetikeren A's projektion; hensigten med figuren er, at A undgår at vzlge, at trzde i eksistens, hvorved han opfylder sin målsztning om at vzre intet. Hans digtning  udtrykker derved en benzgtelse af en  stillingtagen  til  det  eksistentielle  sp~rgsmål om  at  vzre.  I  stedet  er zstetikerens papirer et symbol på en afprgvning af det æstetiske i dets yderste konsekvenser: Således det sanselige i dets mest rendyrkede form i afhandlingen om Mozarts Don Juan og den rendyrkede åndelige refleksion i &gt;&gt;Fod@rerens Dagbog«. Placeringen af de to skrifter som henholdsvis det fØrste og det sidste i zstetikerens papirer illustrerer udviklingen fra ren sanselighed til åndelig refleksion.  En lignende  udvikling findes i »Forf@rerens Dagbog«, hvor Johannes, den indirekte meddelelses inkarnation, på maieutisk vis leder Cordelia fra en sanselig til en reflekteret tilstand af mere åndelig karakter. Forf~relseshistoriens trovzrdighed er imidlertid af tvivlsom karakter, idet Johannes benytter samme kunstgreb som Kierkegaard og A: Han digter sig ud af et uoverskueligt problem. Hjernespind eller ej. Cordelia er alligevel den eneste, der gennemlgber en udvikling i historien, hvorimod Johannes blot forbliver i det zstetiskes trzden vande. I ham er den uendelige  fordring nemlig ikke indlejret, da han er afhzngig af ydre tilfælde, hvorfor han ikke kan tage springet ind i det etiske.

## Digtereksistensens konsekvens

Afslutningsvis skal der nu tages stilling til, hvilke konsekvenser det får for de to digtereksistenser, Kierkegaard og Johannes, at ville lede til erkendelse. For at lette forklaringen  på denne  problematik må de vigtigste  pointer omkring de to digtere f ~ r s t sammenholdes.

I begges tilfzlde besidder de en passion, der spiller en altafg~rende rolle for deres liv. Kierkegaard fortolker sig selv som kristen med stort K, hvorfor han for alt i verden vil lede sin samtids depraverede mennesker til samme kristne erkendelse som hans egen. Et ambiti~st projekt i en tid hvor kirkens autoritet tilsideszttes til fordel for en spirende  kapitalisme.  Alligevel griber han til den intellektualiserede  indirekte  meddelsesmetode,  hvis udgangspunkt er bedraget. Gennem zstetisk forforelse  skal folket  bedrages frem til en kristen erkendelse. Problemet er blot, at jo mere han tilstrzber at efterleve denne mission, des mere tyder det på, at han fejlfortolker  sit eget forhold til kristendommen: Han er ikke nået til klarhed omkring troen.

Drivkraften hos Johannes er af en anden karakter. Hans spænding i livet betinges af evnen til på bedragerisk vis, gennem en udtalt åndelig refleksion, at kunne lede en ung kvinde til erkendelse af hendes seksualitet. Heri ligger hans zstetiske idé -udt~rnrnelsen af  det interessante. Problemet  er blot, at han ikke moder sit offer igen: den udsete Cordelia.

Både Kierkegaard og Johannes  er dermed placeret over for problemstillinger, de ikke kan nå til klarhed omkring. Det resulterer i en ensartet forholden sig til det digteriske: På æstetisk  vis udskydes problemerne ved gennem digtning at kompensere for uafklarede forhold. Alligevel digter de begge om almengyldige menneskelige eksistentielle vilkår, hvor de på maieutisk vis kan forlgse andre, mens de personligt må sidde tilbage med sorteper på hånden.  En konsekvens for de to digtere synes nu antydet: lidelsen.

Problematikken omkring digtereksistensens  konsekvens berØres imidlertid allerede af zstetikeren i Enten-Ellers fØrste aforisme i &gt;&gt;Diapsalmata«:

»Hvad er en Digter? Et ulykkeligt Menneske, der gjemmer dybe Qvaler i sit Hjerte, men hvis Lzber ere dannede saaledes, at idet Sukket og Skriget stromme ud over dem, lyde de som en skjon Musik. [. . .] Og Menneskene flokkes om Digteren og sige til ham: syng snart igjen, det vil sige, gid nye Lidelser maae martre Din Sjæl, og gid Lzberne maae vedblive at vzre dannede som forhen; thi Skriget vilde blot ængste os, men Musikken den er liflig. [. . .] See derfor vil jeg hellere vzre Svinehyrde paa Amagerbro og være forstaaet af  Svinene, end være Digter og være misforstaaet af Menneskene« (2, 23).

Her fremgår det tydeligt, at digteren gennem en lidelsesfuld  proces kan forlose andre med sin kunst, men ikke sig selv. Han bliver som Kierkegaard  og Johannes en lidende maieutiker. Knud Hansen forklarer, at Kierkegaard også selv har udtalt om det forste diapsalm i Enten-Eller, at hele vzrkets opgave er angivet med dette. Diapsalmet udtrykker nemlig den digtende zstetikers totale splid med virkeligheden, hvis grund må soges i hans i tungsind og i dettes overvægt over virkeligheden. Knud Hansen bemzrker videre, at Kierkegaard med sin udtalelse ikke blot etablerer en splid mellem zestetikeren og virkeligheden, men ydermere mellem den kristne og virkeligheden.  Forskellen mellem de to er blot, at spliden  for den kristne er betinget af , at hans kærlighed til Gud er uforenelig med livet i verden, mens spliden for zestetikerens vedkommende skyldes hans tungsind, der forårsages af , at hans hjerte er for varmt til at kunne bringes i harmoni med tilværel~en.~~ Problemet er altså af lidenskabelig art.

Således har den kristne Kierkegaards polemisk tilspidsede fremstilling af kristendommen heller ikke noget eksistentielt sidestykke i hans egen virkelighed, hvilket forårsager den lidelse, der bliver grundlaget for hans omfattende digteriske produktion. Heller ikke æstetikeren Johannes formår at bringe sig selv i beroring med virkeligheden, idet hans strzben efter det åndelige er for stor, hvorfor han i stedet må forblive i en zstetisk fastlåst position. Både  Kierkegaard og Johannes antager derved tragiske skikkelser som digtere.

## Noter

1.  SØren Kierkegaard: Synspunktet  for  min Forfatter-Virksomhed -En  ligefrem Meddelelse, Rapport til Historien, in: Samlede verker, Kbh. 1962-64, bd. 18, p. 104f. (Samlede Verker citeres herefter i teksten med bindnummer efterfulgt af sidetal.)
2.  Jvf. Birgit Bertung: Kierkegaard, kristendom og konsekvens -@ren Kierkegaard last logisk, Viborg 1994, p. 15. Bertung fremhsver endvidere humor som et godt eksempel, når det handler om indirekte meddelelse. Humoren har som bekendt den egenskab, at den i sig selv er en negation, der tilbagekalder det sagte, så der alligevel bliver sagt noget.
3.  Sprren Kierkegaard: Enten Eller, IN: Samlede V ~ r k e r bd. 2-3.
4.  Knud Hansen: SØren Kierkegaard -Ideens Digter, Kbh. 1954, p. 43.

5.  Jvf. Steffen Auring mfl.: Dansk litteraturhistorie bd. 5, Kbh. 1990,  p. 560ff.
6.  Kresten Nordentoft: Kierkegaards Psykologi, Kobenhavn 1995, p. 397f.
7.  Ole Morsing: Den s@rens  Kierkegaard, Frederiksberg 1989,  p. 49f.
8.  Soren Kierkegaard: Sygdommen til DBden (15, 97).
9.  Jvf. Morsing, p. 50f.
10. Soren Kierkegaard: SØren Kierkegaards Papirer -Andet  Bind, Kbh. 1910, p. 74. (Pap. II A 128).
11. Bertung, p. 19.
12. Op. cit.,, p.  15.
13. Nordentoft, p. 455f.
14. Morsing, p. 78f.
15. Bertung, p.  15.
16. Se  Bengt Kristenson Uggla: Kommunikation på  bristningsgransen -En studie i Paul Ricoeurs projekt, Stockholm 1994.
17. Peer E. Sorensen: »Skyerne om efteråret -Om den kierkegaardske tekst«, in: Ole Egeberg (red.): Experimenter, Aarhus 1993,  p. 124.
18. Nordentoft, p. 455.
19. Carl Henrik Koch: Kierkegaard og »Det interessante« -En  studie i en ~stetisk kategori, Kbh. 1992, p. 69f.
20. Aage Henriksen: Kierkegaards Romaner, Kbh. 1954, p. 29.
21. Henriksen, p. 29ff. Karakteristikken af den reflekterede  forforer,  Johannes, er Henriksens. Her opfattes Johannes som en litterzr figur blot med andre kvaliteter end Don Juan.
22. Hansen (se note 4), p. 120f.
23. Auring mfl., p. 565. Her findes en kort redegerelse for Enten-Ellers komposition som tekstsystem.
24. Hansen, p. 47.
25. Op.cit., p. 46.
26. Morsing, p. 64f.
27. Hansen, p. 26.
28. At betragte det interessante som karakterudvikling er en forenkling af begrebet, men det falder uden for rammerne af denne artikel at komme nzrmere ind herpå. Der henvises til Kochs grundige behandling af begrebet (jvf. note 19).
29. Nordentoft, p. 66.
30. Op.&amp;.,  p. 69.
27. 3  1. Op. cit.,, p. 70f.
32. Hansen, p. 63.