Tendenser i nyere fiktionsanalyse: Kommunikation, ekspression og historisering
Forfattere: Torben Kragh Grodal
Tidsskrift: kok (1988-04-05)

Torben Kragh Grodal:

## Tendenser i nyere fikti~nsanal~se: Kommunikation, ekspression og historisering

Der er et vzld af retninger på markedet til beskrivelse af fiktion. Der er  samtidig en stadig strid  mellem  forskellige  teoretiske  skoler,  stridigheder der ofte hznger sammen med forskellige opfattelser af, hvad der er nnskvzrdig fiktion og kunst. Fra den hjemlige scene har vi i de sidste årtier haft  modsztninger  mellem historiserende betragtningsmåder  (ideologikritik, socialhistorie,  mentalitetshistorie  etc.) og betragtningsmåder der opfattede  vzrkerne  som personlige  eller  overpersonlige  udtryk.  Og der har vzret modsztninger  mellem  strukturelle  og  grammatologiske  og  andre  såkaldt  post-strukturelle  synspunkter. Disse  modsztninger har vzret intimt samnienvzvede med gamle  problemstillinger  såsom:  er  vzrket  en  reprzsentatiori  af  en udenforliggende virkelighed eller ej. Andre skillelinjer går mellem at analysere  vzrkerne  set  fra  et  afsendersynspunkt,  som  kunstnerudtryk,  eller  a t  analysere  dem udfra  en  receptionssynsvinkel,  udfra  et modtagersynspunkt,  men  konflikterne  mellem  disse  to  synsvinkler har  vzret  relativt  behersket,  mere  behersket  end  diskussionen  af, hvorvidt  afsenderpostitionen  skulle  diskuteres  udfra  et  psykoanalytisk  synspunkt eller ej. Mindre fredeligt har derimod samlivet vzret mellem de tilgange, der tog deres udgangspunkt i beskzftigelsen med massekulturen  og massekommunikationen over for  de tilgange,  der tog  udgangspunkt  i  beskzftigelsen  med  de  mere  eliteprzgede pro-

dukter.

Diskussionerne og modsztningerne er ikke blevet mindre opladede --fordi  man  som  regel  har  opfattet  modsztningerne  som  mere  end blotte metodiske valg. De forskellige valg har for de respektive tilhzngere haft vidtforskellige politiske eller livsanskuelsesmzssige implikationer. Af den måde disse stridigheder og diskussioner er udformede på, kunne man f å   det indtryk, at der var tale om forskellige opfattelser af  de samme objekter  og  fznomener.  I  det  efterfnlgende vil jeg imidlertid  argumentere for, at selv  om der på nogle  punkter  er tale om faktiske forskelligheder i  de fremherskende  metoders og  skolers opfattelser, er der samtidig også tale om at de ikke taler om det samme objekt, de forskellige retninger undersagerforskellzge aspekter af et fznomenkompleks.

## Kommunikation og ekspression

Jeg  vil  tage  mit  udgangspunkt  i  de ikke-historiske  eller  kun  svagt historiske teoridannelser for senere at vende tilbage til historieproblemet. Diskussionen af mere immanente grundspargsmål har i de sidste årtier szrlig vzret przget af to hinanden bekrigende retninger, strukturalismen og  den  såkaldte  poststrukturalisme,  med  navne  som grammatologi,  dekonstruktion  osv.  Begge  retninger  er  opgar  med naive afspejlingsteorier, de beskzftiger sig med kulturelle, menneskeformede udtryk.  Men strukturalismen ser de tekstlige og visuelle betydningsproblemer  fra  en kommunikationssynsvinkel, betydning er  et socialt fznomen, der opstår i samvirket mellem mindst to og som regel mange individer.  De poststrukturelle  stramninger  (og deres forgzngere  i fznomenologien) ser derimod  betydningsproblemet  udfra  en ekspressionssynsvinkel og fra en individuel eller subindividuel synsvinkel.' Betydningen opstår for dem i ensomme skabere, hvadenten der er tale om et individ  der skriver/maler eller et der lzser/ser.  Der ses nemlig ikke noget radikalt skel mellem de to former for e k ~ ~ r e s s i o r i . ~

For strukturalismens fader, Saussure, var der ingen tvivl om sprogets  sociale og  kommunikative  karakter. Han tog sit  analytiske  udgangspunkt i tegnet, som han så som en socialt foretaget sammenfajning af udtryk og indhold. For ham var sproget selvfalgeligt et middel til  kommunikation,  udtrykkene var midler  til at transportere et indhold fra ét  individ  til  et andet. O g  for at dette kan lade sig gk~re,  må individerne  besidde faste sammenhznge mellem  udtryk  og indhold. Hvad glzde havde man af at sige: hent gaflen,  hvis  modtageren  af udtrykket forbandt udtrykket med indholdet 'pindsvin' og hentede et sådant. Saussure underforstod selvfk~lgelig  at man ville  benytte sproget  til  gensidig  forståelse. Og han  underforstod  derfor  at man  ikke ville  benytte det til misforståelse, tilslaring, kommunikationsbrud el-

ler  selvudtryk.

Saussures strukturalisme var mest rettet mod forståelse af udtrykssystemerne, f.eks. lyd, som et system af forskelle. Indholdet bekymrede han sig ikke så meget om, han havde kun brug for indholdet til at skelne mellem betydningsb~rende og betydningslase udtryksforskelle. Hans forståelse af betydning var tydeligvis baseret på referentialitet.  Et  tegn  var  en  sammenkobling af et  udtryk  og  et  indhold,  en mental forestilling, og de to sider af tegnet var så t a t  sammenknyttede som forsiden og bagsiden af et stykke papir. Men forestillingen fik igen sin  stabilitet ved  at reprzsentere  noget  'virkeligt'. Tegnet hest, sammenknytningen af udtryk og indhold  fik sin stabilitet ved  at der derude i verden fandtes vrinskende hovdyr. Den senere strukturalisme overfsrte struktur-systemet til også at omfatte indholdet, og gjorde sig hyppigt ikke klart, hvilke problemer der var ved at overfsre den Saussure'ske strukturalisme til indholdsplanet.'

De fleste af Saussures forudsztninger svarer fint til common sense, vi lzrer sproget i kommunikation med  andre mennesker, vi formger at forstå Iivad  den  ariden  mener; et givet  udtryk  betyder  noget  bestemt  og  vi  kommunikerer  indtil  'vi forstår  hinanden'.  Det gzlder selvfslgelig  også for  billeder,  barnet  arbejder  med  sin  tegning indtil dets omgivelser finder den acceptabel, f.eks. ved at sige at den ligner. En anden måde at beskrive kommunikation på er, at sige, at der via -forskellige  udtrykssystemer  forseges frembragt intersubjektiv identitet  og  reprzsentation.  De  udtrykssystemer  der er  udformet  ved  en meget  stor  kommunikationsintensitet  mellem  mange  mennesker  er liyppigt dem der er lettest beskrivbare udfra strukturalistiske principper.  Netop den intersubjektive kommunikation frembringer strukturelle systemer og faste koblinger  mellem udtryk og indhold. Strukturelle analyser har da også med forkzrlighed kastet sig over de centrale dele af dagligsproget og, indenfor fiktionens område, over de store massekulturelle genrer, som  folkeeventyr,  reklamebilleder  og kriminalfilm.

Fra grammatologisk side er en tegnopfattelse, der bygger på begreber som identitet og reprzsentation, blevet  voldsomt angrebet. Den strukturelle tegnopfattelse ses som del af en metafysisk, ideologisk og fejlagtig  tradition.  Således har  Derrida  brugt  megen  energi  på  at efterspore, hvorledes forestillinger om identitet og reprzsentation i en rzkke tekster er  blevet  legitimeret  med  religiase  og metafysiske  forestillinger."l.a. fordi reprzsentation for ham flyder i ét  med  sand, ikke-arbitrzr afspejling.  For  de fleste  mennesker  er en sådan kritik selvfslgelig ligegyldig, idet deres opfattelse af sprogets og billedernes reprzsentative funktion er praktisk-kommunikativ: de be'r om en kop kaffe og får en kop kaffe, de tegner noget hvormed  de forbinder 'bil', og deres  omverden  siger  'nå, du har  tegnet  bil', eller  de tegner  en nonfigurativ  tegning,  og omverdenen  tilkendegiver  at de forstår at der er tale  om en nonfigurativ  tegning.

De fleste mennesker  kan  vzre ligeglade med  om denne praktiske --kommunikation  og  reprzsentationsforestilling  er  udtryk  for  hvad Derrida  har  kaldt  3000  års  vestlig  metafysik.  Problemet  med  den Saussurske tegnopfattelse ligger ikke primdrt  i reprdsentationsforestillingen, men derimod i, at den kun beskriver den gennemsocialiserede  kommunikation, en  kommunikation  hvor  alle deltagerne  har  fået opbygget identiske  koblinger  mellem  udtryk  og  indhold,  mellem  udtryk  og reprzsentation.  Den  beskriver  ikke  dynamiske,  individuelle  betydningsforhold. Når en person mader et udtryk, kommer dette ikke fikst og fzrdigt  med  tilharende  indhold. Bestemte  indlzringssituationer, feed-back osv. kan udvirke, at et givet udtryk for forskellige individer tenderer mod at henvise til samme indhold. At afsender og modtager får  tilordnet  samme  indhold  til  identiske  udtryk,  er  imidlertid  en tendens i  kommunikationen, der fremmes af nogle faktorer  og modvirkes af andre. Og heroverfor står en ganske modgående tendens, som jeg vil kalde ekspressionens  tendens til  individuel eller lokal opbygning af sammenhznge mellem udtryk og indhold.

Grundlaget for  tendensen  mod  en ustabil  og  privat  betydning  er szrligt stzrkt blevet påpeget af Derrida. Det består i det forhold, at udtrykkene og indholdene ikke har samme status. I forståelsen af og skabelsen af betydning må vi altid gå fra udtryk til indhold. Såvel når vi  modtager  som når vi  afsender  meddelelser  er udtrykket  mere afgrznset og stofligt  end  indholdet.  Man kan  udstade  lyden  gulk  og dermed mene noget bestemt uden at andre har en chance for at gztte betydningen, selvom de udmzrket opfanger udtrykket. Man kan se et billede  af  Mona  Lisa og tznke på en hårbalsam. Man kan  udstade lyde  eller  tegne  krusseduller,  der  ikke  for  afsenderen  giver  nogen afgrznset mening og betydning. Man kan lzse bager eller se billeder, hvor  kun  enkelte  ord  eller  billedfragmenter  giver  nogen  afgraenset mening og betydning.

Man kan derfor se den pegende finger som et billede på udtrykket. Fingeren er på én gang et  fysisk nzrvzr og en pegen på noget anden end den selv. Netop den pegende finger kan betyde hvadsomhelst, og hvad  den  betyder  afhznger  både  af fingerens kontekst,  den  person der retter den, de genstande der omgiver den, og af de iagttagere, der ser  den.  Pegningen  markerer  blot  en  rettethed  mod  noget hinsides jngeren  selv. Og som  fingeren  kun  kan  betyde  et  bestemt  subjekts betyden, sålznge forbindelsen med kroppen ikke er hugget over, således er også udtrykkets ekspressive side bundet til subjektet. Man kan få andres tegn  og bileder ind gennem sanser og ind i bevidstheden, men betydningstillzggelsen, tydningen, kan kun foregå som en subjektiv  p e ~ e n d e bevzzelse. Når vi  ser andres  pegen,  får vi  derfor  to meddelelser:  1. Den  anden  betyder,  udtrykker sig,  og 2. Den anden peger  på,  betyder  noget  bestemt. Og denne  bestemthed  kan  vi  kun komme i besiddelse af ved  at sztte os i den andens sted, identificere os  med  den  pegende  person,  dennes  pegen  og  dennes  synsvinkel. Mens kommunikationen som grundlag har bevzgelsen mod entydighed, baseret på intersubjektiv identitet -fzlles, prafabrikerede 'kroppe',  'fingre'  og 'synsvinkler' -kan ekspressionen gå den modsatte vej. Den kan henlede opmzrksomheden på den krop, et subjekt, der peger  og  udsiger.  Ligeledes  kan  sociale  ord  og  billeder  oplades  med ubestemt subjektiv betydning.  Eller  man laver  nye formudtryk  som kastes  ud  i omverdenen, og derved  skabes der eventuelt nye  betydninger hos modtageren. Ved at beskzftige sig med sproget som dynamisk  proces  og udtrykket  som en fysisk  starrelse,  hvis  bestemmelse kun kommer  i stand ved  et socialt  arbejde, har 'poststrukturalister' foretaget en vigtig supplering af den strukturelle, statiske systemtankegang. Ethvert nyt udtryk vil  imidlertid snart komme til at indgå i en kommunikationssammenhzng  (ligesom det som forskel, som afvigelse fra altid allerede eksisterende norm indgår i en sådan). Man vil forsage  at  'forstå' udtrykket,  hermeneutisk  at  indleve  sig  i  det  og eventuelt tillzgge det en fast og afgrznset betydning. Sådanne sociale og kommunikative  processer, der forudsztter et anske om fzlles forståelse  og fzlles reprzsentation, vil poststrukturalisten se på med stor mistznksomhed.

Netop enkeltindividets brug af udtrykkene har vzret genstand for poststrukturalisternes  interesse.  Mens  strukturalisterne har interesseret sig for det perfekt  socialiserede ord, har de kastet sig over kommunikationsbruddene.  Poststrukturalisterne har interesseret  sig for alle de steder, hvor det fortolkende subjekt står overfor udtrykkenes gådefulde stoflighed  og  udfarer  en  individualistisk  eller  anarkistisk lzse/skrivepraksis. Denne ekrpression er  selvfalgelig  det  modsatte  af repr~sentation, for reprzsentation er forsaget på at skabe intersubjektiv identitet.  O g  poststrukturalister  interesserer  sig  som  sagt  ikke  for kommunikation. De interesserer sig ikke som strukturalisterne for de meget 'sociale' udtryk som reklamebilleder og folkeeventyr, meii derimod  for  superindividualistiske,  nzsten  idiolektale  tekster.  De  har fået stor udbredelse hos de kunstnere, der oplever deres arbejde som selvudtryk, £eks. som protest mod de sociale betydninger, der opleves som ideologi  og tvang.

Poststrukturalister som Derrida og Paul de Man har radder i fznomenologien; således er Derrida's kritik af nzrvzrstznkningen en kritik  af fznomenologien  inden for fznomenologiens przmisser.  Fznomenologer som Husserl 'satte verden i parentes', de beskzftigede sig med  enkeltindividets  bevidsthedsmzssige  forhold  til  omverdenen med udelukkelse af den intersubjektive interaktion. Og for Derrida og de Man er skrift og tekst altid forstået fznomenologisk-hermeneutisk: --problemstillingerne  ses  'i lzselampens  skzr', i  beskrivelsen  af  den ensomme Izsers eller tznkers forholden sig til skrift og tekst.  Hvordan skrift og tekst indgik i mere omfattende praksisformer i forhold til medmenneske og objektverden er som for den Husserlske fznomenolog  'sat  uden for parentesen'. - De individualistiske  trzk i poststrukturalismen bringer  romantikken i erindring. Der er dog forskel på nutidens dekonstruktionisters og tidligere tiders romantikeres forestillinger om kunstnerisk selvekspression. Mens romantikerne opfattede det personlige  udtryk som et udtryk der havde et indre, personligt og oprindeligt indhold, så  opfatter dekonstruktionisterne udtrykket som oprindelseslast, som en altid allerede  givet  materiale,  som  leger  i  bevidstheden  og  som  bevidstheden kan lege med, og kan lade pege i mange forskellige retninger. P.t. er det farromantiske zstetiske begreb om den fromme depersonaliserede oplevelse, begrebet om det Sublime, dog ved at fortrznge 60ernes  mere  anarkistisk-dynamiske negationsspil. Vzgten lzgges mere på den subjektive effekt end  på processen.

Strukturalister og poststrukturalister  taler  begge om  sprog og betydning,  og derved  tilsyneladende om samme fznomener. Men faktisk  taler de om  to polzre og komplementzre aspekter af udtrykket, henholdsvis  om udtrykkets sociale og kommunikative  aspekt og om dets individuelle, ekspressive aspekt.5  De to aspekter forudsztter gensidigt hinanden, og spiller bestandig sammen. Det forekommer indlysende at hzvde, at stadig flere mennesker  bliver  inddraget  i stadig mere omfattende kommunikationssystemer, fra global massekommunikation  til  uddannelsessystemer,  fra  kunstmuseer  med  tilharende kataloger  og  kommentarer  til  internationale litterzre systemer.  O g samtidig tilnzrmes livsvilkårene globalt af den sociale udvikling. Der er  således  stzrke  krzfter,  der  arbejder  for  at  skabe  kommunikation, skabe kollektive reprcesentutioner og identiteter.  Men det forekommer lige så indlysende at hzvde,  at der er stzrke krzfter, der trzkker i den modsatte retning. Dels er enkeltindividerne blevet lasrevet fra tidligere samfunds mere snzvre kommunikationssammenhznge med tilharende kontekster. Dels  skaber samspillet mellem de moderne mangfoldigheder af forskellige udtrykssystemer ved gensidig interferens en stadig stram af individuelle  eller  lokale innovationer. Den periode  i 20erne og 30erne hvor begreber som énsretning, gleichschaltung,  opstod, var  samtidig przget af et  mylder  af betydningseksperimenter, der  konstruerede  nye  betydninger,  bl.a.  ved  en  dekonstruktion  af -gamle betydningssystemer.

Men hvis strukturalisme og poststrukturalisme behandler komple- mentxre aspekter af  betydningsfxnomenet, hvorfor  lever  de to  retninger  så i blodig konfrontation  fremfor i fredelig sameksistens? En del af forklaringen ligger i de stzrke ideologiske vurderinger der knyttes til modsztningen mellem at opfatte betydning som et socialt fznomen, der reproduceres integreret i sociale systemer overfor at betragte betydning som et individuelt eller subindividuelt fznomen, przget af  et  stadigt  kreativt  betydningsarbejde.  Kunst-  og  betydningsteorierne opfattes ikke alene som neutrale, beskrivende teorier, men også som normative, som zstetikker  og som livsanskuelser. Dertil  er  der knyttet  nogle  oplevelsesmzssige forhold.  Så lznge et kunstvzrk  besidder ekspressionens underbestemte henvisning, så lznge opleves det med et  spzridt  liv. Kommunikationens  bestemmelse af  udtrykkene  ses  derfor som en afspznding af kunstvzrket, der drzber det dynamiske,  det -udsigende og krative subjekt ved at lade det opgå som blotte spor i en objektiv-ydre og statisk verden. Det anede og gådefulde er for mange mere tiltrzkkende end det åbenlyse. Kommunikation, fastlzggelse af betydning -enten  i form  af éntydighed eller  i form  af  systematisk flertydighed, zndrer oplevelsens karakter. Den fremkalder nu bestemte tankebaner  og  forestillinger.  Fra  et  privat  modtagersynspunkt  kan man vzlge udelukkende  at beskzftige  sig  med  ekspressionen,  med den umzttede, underbestemte henvisning, der for mange er indbegrebet af det zstetiske. Fra en videnskabelig synsvinkel må man imidlertid foretage en helhedsbeskrivelse af de zstetiske fznomener, både beskrive deres effekt og beskrive de kommunikative betydningssystemer  hvori  denne effekt skabes. Subjektivitet og intersubjektivitet  er komplementzre, men funktionelt sammenhzngende systemer.

## Den andrede sum  fundsmassige  rolle  for  tekst og billede

Tekst- og symbolindlzringen  har gennem de sidste århundreder Eet stigende betydning  i  socialisering og social orientering. Tidligere foregik  langt  sterrre dele  af  den  sociale  adfzrd  ved  en  meget  konkret interaktion: hvis man stjal fik man hugget hånden af; hvis man skulle vzre  bonde  eller  ridder  gik  man  ud  og  kikkede  på  nogle  sociale forbilleder. Man snakkede, kikkede på kalkmalerier og fortalte historier,  men  disse  'tekstlige' aktiviteter  fungerede  hele  tiden  indlejret  i Mundtlig, visuel eller skriftlig  tekst var

andre interaktionssammenhznge. et  supplement.

Nu  tenderer  udviklingen  i  den  modsatte  retning. Den fysiske og konkrete interaktion bliver et supplement, symbolindlzringen kommer til at indtage en stadig mere central rolle. Social indordning bliver indlzring af sociale  tekster,  indlzring af  bestemte  reprzsentationsformer og  af  tekstlige  identiteter. Den  sociale opdragelse bliver  i hajere  og hsjere grad centreret om skolen og dens forlzngelser, og af indlzringen af lzsning, skrivning og bestemte sociale reprzsentationsformer. Det  gzlder  selvfailgelig  ikke  bare  normalsprog  og  normalbilleder, kunst, litteratur og musik  har altid haft en didaktisk rolle. Tilsyiieladende skete der ganske vist i slutningen af det  18. århundrede en vis splittelse mellem på den ene side de nyttige, sociale tekster,  der var indrettet  til  didaktiske  formål,  og  på  den  anden  side  de  zstetiskprivate  tekster,  der i  hajere  grad  skulle  fungere  som  selvudtryk  for privatindividerne.  Men samtidig blev disse zstetiske produkter hurtigt et dannelsespensum  og et centralt led i socialiseringen.  Eleverne l z r t e  a t  fortolke og udlzgge de zstetiske tekster  efter sociale normer: Homer mente sikkert ..., 1,aokoongruppen har failgende symbolik ..., Goethe ville  hermed  sige ... osv.  Hvis  tilskueren  ved  synet af  Dali's brzndende giraffer  eller gummiure, spsrger, hvad  pokker meningen kan vzre, vil undervisningssystemet m.v. give en rzkke svar, der kan -lzres og  hvori  der kan  stilles  eksamensspsrgsmål. Undervisningen kan indlzre entydighed: vzrk X bet\_yder dette og hint.  Men  den kan også med stor éntydighed  indlzre tvetydigheden. Ved  eksamensbordet skal man éntydigt  kunne fastslå at en given  sztning er przget af mangetydighed. Nar derfor poststrukturelle teoridannelser fungerer i bedste  velgående  som  universitetsdiscipliner  med  tilharende  eksamensspargsmål, er det en ironisk kommentar til omfanget af betydningsteorieriie.  Kommunikationens gevaldige bestemmelse af betydningerne kan opleves som et stadig drab på den underbestemte ekspressions livfulde  fylde,  men  det er den historiske  og  institutionelle  udformning  af  bestemmelsen  der  overhovedet  giver  ubestemtheden dens betydning(er) .

Indlzringen  af  social  orden  og  social  sammenhzng  er  således  i stigende  grad  blevet  forskudt  fra  den  konkrete  til  den  symbolske verden,  ligesom forsagene  på Iasnelse  af samme sociale orden også foregår i den symbolske verden. Tidligere tideres konkrete oprsr mod konkrete  myiidighedsinstanser  såsom  fzdre  og  fyrster,  kanaliseres ind  i  en  kamp  mod  faste  sociale  betydninger  og  reprzsentationer. Modsztninger mellem  det  sociale  og  det  individuelle  udspiller  sig

omkring forståelsen af de betydende teksters  karakter.

Spzndingen mellem kommunikation og ekspression, forstået som en  modsztning mellem tvang og frihed, forstzrkes af, at ikke blot er der sket en bevzgelse  i retning af, at de symbolske tekster  spiller en stadig starre  rolle  i  den  styrede  socialisering;  også  i  den  ustyrede socialisering  og  i  opbygningen  af  omverdenen  kommer  symbolske tekster  til  a t  spille en afg~rende rolle. De sidste tiår har set en sand syndflod af såvel fiktion som kulturhistoriske fremstillinger, der kredser  om  det  forhold,  at  den  industrielle  vzkst,  medieeksplosionen O.S.V. har  afklippet  forbindelsen  til  en  udenfor liggende virkelighed. Tidligere kunne man sige at et  billede var et billede af naturen, nu kan  man -ifalge  dette synspunkt,  der  szrligt er  blevet  fremfart af Jean  Baudrillard -nzsten hzvde, at naturen er en  konkret  realisering  af  billede,  film  eller  reklame.  Naturen  fungerer  kun  som  en ideologisk forankring af de kulturelle billeder og symboler ved at vzre en nostalgisk hzvdelse af en oprindelse og mening. Baudrillards position  er  en uriudig  nostalgisk  syndefaldsmyte: han kan kun  finde  betydning  og  mening,  hvis  den  menneskelige  verden  er  underkastet naturtvang; ved selv at skabe sin omverden i en stadig omformning af materien skabes blot sinzulacres falske (gude?)billeder  der ikke udtrykker et meningsfuldt absolut, naturen  (og gud?). Men det er samtidig evident for enhver, at det moderne samfunds voldsomme exodus fra en natur,  hvori  den  menneskelige  omformning  spillede  en  langt  mere beskeden  rolle, medfarer en voldsom synligg~relse af og problematisering  af  den  symbolske  formidling  mellem  individ,  samfund  og natur.

Derfor kommer kommunikation/reprzsentation  overfor  ekspression også til at bzre de stzrke ideologiske modsztninger mellem forståelsen  af mennesket  som et socialt og som et  individuelt vzsen.  Ens vurdering af disse synsvinkler afhznger så af ens egen forhold til det sociale:  hvis  det  er  negativt,  så  understreges  kunstens  ekspressive aspekt, hvis det er positivt så understreges kunstens kommunikative aspekt. Dominerende kulturelle stramninger  i det 20. årh. har trods voldsomme  modsztninger  vzret  forenet  i  deres  negativitet,  såvel f.eks.  frankfurterskolens  utopiske  som  de  livsfilosofisk-nostalgiske stramninger hr vzret forenet i oplevelsen af nutiden  som en tvangsmzssig  fremmedgarelse, som kun negativitet  har kunnet  bekzmpe. Individerne  får  i  hnjere  grad  end  tidligere  deres  identitet  ved  en negation  af'  de sociale vzrdier og betydninger.  Klaften  mellem  ekspression  og  kommunikation  udspringer  derfor  også  af  en  historisk udvikling,  hvor  forholdet  mellem  afsender, vzrk, modtager og samfund  er  undergået  kraftige  zndringer. Jeg  vil  uddybe  dette  i  det f~lgende.

## Fra afsender via verk til modtager

Historisme og  biografisme,  autonomisme, men  også dekonstruktio- nisme kan ses som historiske faser i individualisering og privatisering af det xstetiske  konsum.  I  tidligere  tider  var  den  fysiske  sammenhzng mellem  afsender  og  modtager  reglen,  ikke  undtagelsen.  Dog mere  for  verbal  end  visuel  kommunikation.  Der  var  derfor  ingen grund til at betvivle, at udtrykkene kom fra afsenderen. Og afsenderens  indfnjning  i  en  konkret  fysisk  og  social  sammenhzng  var  en konkret  virkelighed,  som  modtageren  hele  tiden  havde  for  nje  i sin fortolkning  af  udtrykkene.  Bevares,  ytringerne  kunne  opfattes  som kommende fra f.eks. et guddommeligt andetsteds, man kunne se afsenderen som medium for overnaturlige fxnomer, men så netop som medium  for  budskaber  og afsendere  der  sammenbandt medium  og modtager i en kulturel  sammenhzng.

Men med  opkomsten  af  bogtrykkerkunst,  og  senere den  enorme mediemzssige eksplosion fra grammofonplade til fotografi, fra bog til sammenAfsender og modtager  bernrer  kun  hinanden  i  produktet,  maleren,  fotografen,  filmmanden og forfatteren dukker kun op for lzseren via sit produkt. For

film  og  fjernsyn, er den  tidligere konkrete,  &gt;&gt;naturgroede&lt;&lt; hzng mellem afsender og modtager blevet opl~st. var der en krop i et miljn, der forankrede udsagnet og modtagelsen.

Derved er produktets udtryksside, kommunikationens fysiske overflade, for alvor blevet synlig og selvstxndiggjort i  tid og rum. Bogstaver, farver, noder, billedrzkker osv. cirkulerer og reproduceres i sammenhznge, hvor der ikke nndvendigvis er oplagte fortolkningsnngler. På reolen i  boghandel, bibliotek  eller privathjem  kan  middelalderlyrik  stå ved  siden af modernistisk  lyrik; en sal med  renaissancemalerier kan ligge ved siden af impressionismesalen, der måske igen ligger ved  siden  af japanske  samlinger.  Tidslig,  geografisk  eller  afsendermzssig sammenhzeng skal mnjsommelig rekonstrueres, hvis  man da har lyst til det. Hvis man ikke bare vil analysere de rene formmzessige forskelle eller identificere sig med den slentrende besngende eller con amore-lzseren. Som  blot  stojlighed  er  de  kunstneriske  udtryk  underbestemte eller ubestemte.  Og de kan derfor blive indordnet i en uendelighed  a  fkommunikative  bestemmelser.  De  kan jkngere  som  en  udtryksmcessig  materialesamling  for hvem~omhelst.~

Historisme og biografisme kan ses som  1. trin af en videnskabelig reaktion  på  denne  l~srivelse af  afsender  fra  udtryk  og  udtryk  fra modtager.7  For den positivistiske  biograf i det  19. årh. og i begyndelsen af det 20. årh. bestod opgaven i at rekonstruere produktets afsender, i  at genopbygge forholdet mellem  l'homme og I'CEuvre, mellem kunstnerperson og vzrk. Lzseren og seeren m ~ d t e kunstvzrket ude af såvel en individuel som en historisk kontekst. Det gjaldt derfor om at genopbygge den private og historiske kontekst. Dette kunne f.eks.

ske ved at genskabe renaissancens Italien og dets store kunstnerskikkelser,  for  derved  igen  at g ~ r e kommunikationssituationen  konkret. Den  implicitte  eller  eksplicitte  forudsztning var  naturligvis,  at den kunstneriske kommunikation,  såvel som anden kommunikation, bestod  i at en  modtager  forstod, hvad  en  afsender mente, for  der var selvfnlgelig indkodet en éntydig  meddelelse i budskabet. Narglen til en perfekt forståelse var derfor naturligt nok en historisk  rekonstruktion af afsenderen. Biografismen er mundet ud i den historisk-psykoanalytiske kunsttolkning, der har frembragt raffinerede metoder  til rekonstruktion afdet historiske subjekt, der har produceret det pågzldende kunstvzrk.  I  det psykoanalytiske  synspunkt er der også en  åbning mod et funktionalistisk  synspunkt, der ikke primzrt er interesseret i mening, men i vzrkets funktion som mediation mellem de forskellige parametre i forfatterens  eller Izserens livssituation.

Opfattelsen  af  kunstvzrket  som  autonomt  kan  ses  som  2.  trin  i Insrivelsesbevzgelsen.  Autonomismeopfattelsen  tog  fart  i  begyndelsen af et 20.  århundrede. Negativt  kan  man  sige  a t  autonomismen gjorde  en  dyd  af  det  faktiske  fysisk  fravzr af  en  konkret  afsender. Autonomisterne  hzvdede  nemlig  at  der  ikke  var  nogen  vzsentlig sammenhzng mellem afsender og produkt, den kunstneriske skabelsesakt bestod  netop i at overskride det personlige  og det hist~riske.~ Kunstvzrket var et system af indre strukturer, der svzvede mellem afsender  og  modtager.  Litteraturforskeren  Wimsatt  og  zstetikeren Beardsley  foretog således  et opgrar med  de to  'fejlagtige' opfattelser, den intentionelle og den  affektive.'  Kunstvzrkets strukturer og  betydninger  var  faste  og  uforanderlige  egenskaber  ved  det  specifikke produkt, som modtageren skulle forsnge at analysere sig frem til. Det perfekte kunstvzrk havde en ubrydelig sammenhzng mellem udtryk og indhold, mellem form og indhold. Kunstvzrkets  rigdom var dets indre strukturelle kompleksitet  og betydningsrigdom, ikke  dets forbindelse til oniverdenen.

Var modtageren -ifnlge autonomi-tilhzngerne -ikke i stand til at konime på talefod med afsenderen, så var han i det mindste i stand til at komme på talefod  med  vzrket, der jo sansekonkret var foran  nzsen. Med de poststrukturelle synspunkters fremmarch indvarsles et 3. trin i larsrivelsen af teksten  fra dens indfnjning i konkrete  og relativt afgrznsede kommunikationssammenhznge;  nu  må lzseren  nzsten også give afkald på en kontakt med vzrket. De kan ganske vist komme i kontakt med vzrkets stoflighed, dets udtryk, Men der er ingen guddommelig instans,  der sikrer en  sammensvejsning af  udtryk  og indhold. Udtrykkene er kun betydningspotentialer  for lzseren, de er flydende betydere, floating signifiers. Den amerikanske litteraturfor- sker Lentricchia har i AJter the New  Criticism (1980) ironisk sammenlignet  denne  opfattelse  af  vzrket  som  svarende  til  funktionen  af  de ubestemte klatter i en Rorschack-test, der fremkalder patientens associationer.  Når man  ser et vzrk,  er  man fundamentalt  overladt  til den private association, selvom nogle talspersoner for denne opfattelse vil specificere bredere eller smallere sociale rammer for hvad der er en rimelig og hvad der er en  'urimelig' betydningsfluktuation.

Enhver draim om at kunne forstå afsenderen eller vzrket, kan man godt lxgge på hylden. Til gengzld kan man nu i haijere grad glzde  sig over egen rigdom, for teksterne er kun de ydre stoflige anledninger til betydningsarbejdet;  i  den radikale  version  er  lzseren selv forfatter, der med  anledningen  i tekstens  udtryk skriver  sine egne vzrker.

For  Barthes  er forholdet  mellem  kommunikation og ekspression, mellem afsender og modtager, tendenser  i de enkelte  tekster. Der  er på den ene side ideologiske  trzk i vzrket, der hzvder identitet, mening og  reprzsentation, og som derfor forsaiger at formidle et  budskab. Men der er på den anden side andre, uideologiske og frigairende t r z k  i  teksten, der bygger på free play, på associationernes og oplevelsernes frie spil. De bselige tekster hzlder mest mod den kommunikativt-ideologiske  pol, de skrivbare tekster hxlder mest mod den ekspressive, uideologiske  pol1"

Det problematiske i dette synspunkt består i at forsage at forankre henholdsvis en afsender-kommunikationssynsvinkel og en modtagersynsvinkel i tekstinterne forhold fremfor i kommunikationssynsvinklen og i de Izsemål den enkelte lzser sztter sig. Det er en smal sag at finde budskaber i de eksistentialistiske tekster, som Barthes tror er et skriftens  ideologiske  nulpunkt.  Og det  er  lige  så let  at  lzse gamle billeder  og  litteraturvzrker  udfra  den  private  associations  princip eller udfra  en systematisk  'uhistorisk'  moderniserende lzsning.

Når lzsningen rykker i forgrunden har det selvfailgelig en sammenhxng med at stadig flere zstetiske produkter formidles anonymt og modtages af personer, der kun gair sig vage forestillinger om en afsenderinstans.  Derved  synliggaires  modtageren,  forbrugeren,  som  den der umiddelbart er bzrer af vzrkernes betydning.  Enkeltvzrket opnår ikke  vzrkkarakter,  det  er  en  del  af  en  stram  af  vzrker.  Den enkeltes  modtagelse  af vzrker sker under former, der har meget lidt til fzlles med den intense nzrlzsning af det enkelte, autonome vzrk. Afsender-vzrkstrukt~~ren bliver  dermed  blot  et  potentiale  i  Izsningen, og i hvor haj grad dette potentiale realiseres, afhznger helt af om lzseren har et erfarings- og kontekstfzllesskab nied  afsenderen.

En hastig voksende forskning, der går under navnet receptionsforsknins, forssger at foretage en videnskabelig kortlzgning af de sociale og individuelle  betingelser,  hvorunder  modtagelsen,  lzsningen,  af  tekster foregår. Her g0r man sig ikke filosofiske forestillinger om teksten, men  foretager  konkrete  unders~gelser  af  enkelte  modtageres  eller grupper af modtageres lzsninger af kunstvzrker, og anstiller betragtninger over årsagen til, at de enkelte lzsninger falder ud  som de g0r. En kilde til receptionsforskning  har vzret ~ n s k e t om at genskabe et givet  vzrks lzsning i  en  historisk  tidligere  periode  (således f.eks. i litteraturforskningen Jauss  og delvis  Iser), en anden kilde  har vzret marketings~nsker om at udfinde grundene til givne produkters modtagelse og salg.

En forståelse af, hvilke betydninger afsenderen har indlagt og med hvilket  formål  og  hvilken  funktion,  vil  hyppigt  vzre  en  vzrdifuld n ~ g l e til forståelsen af iszr de mere ubevidste aspekter af receptionen. Selv for professionelle vil det hyppigt vzre vanskeligt og tidsravende at r e d e g ~ r e for deres reception af et givet vzrk, og sandsynligvis vil en normal modtager kun kunne redeg~re for en lille del af den fascination  og de betydninger som receptionen fremkalder.  I princippet  involverer hver lzsning en aktualisering af et livs erfaringer og lzreprocesser,  og kun  en brcakdel  af disse er bevidst  i receptionen.

## Historisme -socialhistorie -mentalitetshistorie

Såvel de strukturelle  som  de poststrukturelle  og  receptionsmzssige synspunkter tenderer til enten at interessere sig for  tekstinterne eller lzserinterne strukturer og funktioner. Det banale  synspunkt, at selv zstetiske teksters betydning og funktion kun fuldt kan forstås i forbindelse med deres indgåen i starre livssammenhznge, er hovedsageligt blevet  forfzgtet af  de historiserende  og psykoanalytiske  retninger  i kritikken. Disse er, som ovenfor a n f ~ r t , historisk udsprunget af 0nsket om rekonstruktionen  af en  afsender og en afsenderkontekst. Og derved  udtryk for 0nsket om rekonstruktionen af de sammenhznge, der var forudsat i tidligere tiders banale opfattelse af, at liv og vzrk hang sammen, omend ikke nadvendigvis på en direkte, afspejlende måde.

En del af  kritiken  af  historismen  tog  sit  udgangspunkt  i,  at den havde for forenklede forestillinger om denne sammenhzng mellem liv og vzrk. I mere skzrpet form blev kritikken til en generel benzgtelse af en determination fra liv  til  vzrk. Dels udfra  metodiske  synspunkter,  men  dels  også  udfra  mere  ideologiske  synspunkter,  der  så en forbindelse  mellem  liv,  samfund  og  vzrk  som  en  underkendelse  af kunstnerens  evne  til  fri  skaben  og  selvekspression.  I  historismens strengeste udgaver havde kausalrelationerne fra liv til vzrk ikke alene karakter af, at livsomstxndighederne var nndvendige forudsztninger for  forklaringen  af vxrkerne og deres betydninger, livsomstzndighederne var også tilstrzkkelige betingelser. Historismens  modstandere tog hyppigt udgangspunkt i denne strenge, totaldeterministiske version, ikke mindst fordi historismen i det 20. årh.s anden halvdel hyppigt  kun  er  overlevet  i  en  sxrlig  hegelsk-marxistisk  variant,  hvor determinismen  samtidig er knyttet sammen med  en finaldetermination, historien  styrer frem mod et bestemt mål, den er ikke blot led i en  åben kxde af årsagsforhold. Den  konsekvente  historisme  er dog ikke af denne type. Den tager sit metodiske udgangspunkt i at historien er en åben struktur, hvor de enkelte historiske trin udgnr et mulighedsfelt, nogle nndvendige men ikke tilstrzkkelige forudsztninger for kulturens  videre  udvikling.

Konsekvensen af at hxvde, at kunstvxrket  er autonomt og uden forbindelser til  liv og samfund er selvf0lgelig, at det kun kan handle om sig selv. O g  det var da også en  konsekvens som såvel en rzkke modernistiske  kunstnere som en rzkke (strukturelle og) poststrukturelle teoretikere i princippet drog. I praksis er det selvfnlgelig vanskeligt  helt  at  f å   uddrevet  enhver  reprzsentation  af  ikke-immanente elementer. Og under alle omstzndigheder var de finkulturelle selvrefleksive  metaprodukter  relativt  isolerede  0er  i  såvel  den  kulturelle hovedstrnms som massekulturens mere reprzsentative hav. Man kan synes at kunsten som blot selvrefleksion er en altfor beskeden rolle, og modsiges  af  den  stadig  stigende  rolle  som  de  symbolske  systemer spiller i det sociale liv. Selvrefleksionsholdningen kan da også ses som udtryk  en  fortrzngning  af  fravxret  af  enhver  form  for  metafysisk garant  for  fremstillingen;  der  er  ingen  absolut  gud  eller  natur  at forankre vzrket i, hvorfor fremstillingen nndvendigvis bliver en produceret  mediation  af  individ  og  omverden.  Autonomisynspunktet  og selvreflektionssynspunktet kan derfor ses som bastioner for hzvdelse af et vmen, e n   essens lnsrevet fra historicitetens og subjektivitets relativisme.

Svarende til modtagersynspunktets fremmarch i forståelsen af enkeltteksten,  har der i de senere årtier vxret  markeret  tilsvarende  synspunkter på historien  og på stnrre tekstmxngder. Ud fra dette synspunkt  er  'de store  historier',  de store  sammenhznge, konstruktioner, som den enkelte forsker skaber,  nzsten  på samme måde som skrev han  en  roman.  Historisk  forskning  er  således  naermest  en  litterxr genre, som mest  må forstås udfra dens zstetiske og politiske brugsvzrdi for forskeren."  Rigtigt er det selvf0lgeligt af historiske fremstil- lingcr  altid skrives i  retrospekt,  og at vanskelighederne ved  at finde objektivismens  olymp er mangfoldige.  Årtiers kritik  af forskningens interessestyrethed har forfinet  forståelsen  af  den  stadige idcologisering." Det  er  måske ikke  underligt,  at forskere  kan E den idé, at historien er zstetik og fiktion, når de sidder b ~ j e d e over fortolkningsarbejdet. Men når de forlader bibliotckerne, vogter de sig for at k0re over for r ~ d t , og bestrzber sig for at opdrage deres born. I deres egen livspraksis tror de, med god grund, på kausalsammenhznge,  på objcktive  historiske  sammenhznge. De  praktiske  problemer  ved  udforskningen af kulturhistorien, der hyppigt for~ges med for~get kulturhistorisk viden, er ikke  et videnskabeligt  argurnetit  mod  historismen.  De  store historier, lever  bedre  end  nogensinde,  og de bliver  i stigende grad facetteret og profileret  af en mangfoldighed  af mindre his  torier.

Hyppigt har diskussionen af sammenhzngen mellem liv, samfund og vzrk  udspillet  sig i  et  mellemfelt  mellem  hzvdelsen  af vzrkets totalc autonomi og harvdelsen af dets totale  heteronomi. Dette mellemfelt  består iszr  i at bekrzfte  vzrkets  sammenhznge med  meget nzre og personlige fznomener og fornzgte sammenhziig med mere fjerne og iipersonlige. F.eks. accepteres det, at vzrket forholder sig til aspekter  af  det  private  liv,  til  f~lelser som  glzde  og  sorg,  eller  til bestemte sansninger, eller forholder sig til abstrakte opbygningsprincipper,  balance,  symmetri  osv.  hvorimod  sammenhznge  på  mere overordnede  sociale og historiske  planer  benzgtes,  da det  ville  begrznse  muligheden  for  fri,  dvs.  privat  selvekspression  og  henvise enkeltindividet til en mere ydmyg placering i den sociale helhed og i det historiske forl~b. Omvendt vil historiserende synsvinkler hyppigt vzgte fremstillingen af de generelle, sociale aspekter og underbetone de selvekspressive elemen  ter.

Et andet kompromis mellem afspejling og autonomi blev navngivet med Althusser's begreb om relativ autonomi. De zstetiske former har stof-  og  formspecifikke  strukturer  o.s.v.,  men  samtidig indggr  de  i komplekse funktionsforhold  med  den nvrige virkelighed.  Og hensigten  med  en  rzkke  nyere  socialhistoriske  og  mentalitetshistoriske fremstillinger af zstetisk-symbolske tekster er netop at vise, hvorledes disse er bestemte  funktionelle formninger af forholdet  mellem  liv og samfund. Funktionalisme  er  egl.  indenfor  humanvidenskaberne  en retning  inden  for  antropologien,  og  via  f.eks.  antropologen  LéviStrauss -der ganske vist selv personligt ville have frabedt sig at blive kaldt  funktionalist -trzngte synspunktet  ind  i  tekstanalyse.  Men også psykoanalysen var et reservoir for funktionalistiske synspunkter. Den freudske psykoanalyse var ganske vist i sit udgangspunkt herme- neutisk, men  Freud bevzgede sig mere og mere i en funktiorialistisk retning.  Med  funktionalistiske  synspunkter  vil jeg  her  forstå synspunkter, der ikke kun  stiller  hermeneutiske sparrgsmål: hvad  betyder dette, og heller  ikke stiller  afspejlingsteoretikerens  sparrgsmål: hvad forestiller  dette,  men  derimod  stiller  sparrgsmålet:  hvilken  funktion har dette.

Det funktiollalistiske synspunkt vil -som det kommunikative synspunkt -umiddelbart  kunne  opleves  som  en  dementi  af  vaerkernes ekspressivitet.  Selvom  en  funktionalistisk  beskrivelse  også  inddrog subjektets rolle som begrunderen af betydning, da betydning altid er betydning for  et  menneskeligt subjekt, kan den videnskabelige objektivering  opfattes  som  en  krznkelse  af  enkeltindividets  inderlighed  og almagt. Til gengzld muliggsr den videnskabelige  funktionalisme en omfattende redegarrelse for, hvorledes de zstetisk-symbolske  vzrker ikke er marginale tidsfordriv, men derimod centrale mentale vzrktrajer.  De indgår på stadig mere central vis i  menneskets  dannelse, hvis man med  dannelse  ikke  bare forstår  en passiv  tilpasning  til den  sociale  helhed  men også  en  aktiv-processuel  historisk  selvkonstruktion, en  aktiu evolution.

Afslutningsvis vil jeg  bemaerke,  at mine  betragninger ikke  skal  ses blot som et oplzg til metodemzssig pluralisme, forstået som dette er godt men hint er også meget godt. Men derimod som et oplaeg til en metodisk  holisnie, forstået som en skzrpet bevidsthed om hvilke antagelser og hvilket anvendelsesmzssigt omfang forskellige metodiske tilgange  har,  og  derved  en  skzrpet  forståelse  af på  przcis  hvilken måde de supplerer hinanden. De nzste tiårs teori- og metodeudvikling  vil  efter  alt  at  dsmme  mere  f å   karakter  af videreudbygning  af eksisterende tilgange, end opfindelsen af nye. Men netop i  den metodiske syntese og metodiske supplering ligger der efter min opfattelse mange frugtbare muligheder for fornyede indsigter i kendte problenistillinger og metoder. Vi kan således benytte historisme, mentalitetshistorie,  strukturalisme, poststrukturalisme, receptionsteori,  hermeneutik, psykologisme  osv. til  indbyrdes supplering.

Ovenstående artikel er en let revideret  udgave af en indledningsforelzsning til  en  rzkke forskeruddannelsesseminarer  i fiktionsteori  for de litterzre og musisk-zstetiske  fag, ststtet af Forskerakademiet.

## Noter:

1. Med  subindividuel  forstår jeg  her  det  forhold,  at  grammatologien  beskzftiger  sig  med forskelle m.v.. der ligger  larigt  iirider  det niveau, tivorpå  'jeg'  og iiidividualitet er defineret, inen  hvor disse  lorskelle samtidig tznkes iiidenlbr  en  individucl bcvidsthcdsprohlema~ik.

## Elektronisk version af artikel i KK61. Forlaget Medusa 1988

2. Individuel  her selvf0lgelig ikkr forstået i  eii  19. årh.s. betydning med  et centreret jeg,  nieri derimod  blot  som  markering  af et forhold  niellem  éii bevidsthed  og riogle udtryksmidler, stemmebånd, skrivemaskine, pensel, kamera.
3. Saussure's  udsagn  om  at  sproget  var  et  system  af  forshelle  uderi  positivt  indhold  var primært tænkt som et udsagn om udtrykssystemet. og den senere brug af udsagnet  til også at omfatte indholdssystemerne  fik  hyppigt  en  delvis metaforisk  karakter.
4. Derrida udgår fra et religinst, jndisk  miljo, og for ham, som for mange andre 'poststrukturalister',  har  kampen  mod logos, mod  de  fikserede  betydninger, vzret  led  i  forsoget  på en frigorelse fra en religios  og autoritær verden. En stor del af hans forskning har derfor været mere rettet mod at påvise de ideologiske begrundelsrr  for giviie tekstteorier -den store gud logos -end  at  beskrive  deres  funktion  i  forhold  til  verden  og samfund.  I  de senerste  år kredser  hans tanker i stigende grad om siizvert  religiose  problemstillinger.
5. Og da betydning er et socialt fænomeri, betyderi et iridividuelt. har de derfor szrligt beskzftiget  sig med  den  betydningslnse,  dvs.  ikke-przciserbare  betyderi,  der fungerer for  denne betydeiis  sorialiseriiig,  beskzftiget sig med  de små differencer og forskydriinger, der i  den sociale kommuriikatioii  bestemmes  og Par  betydning.
6. Den amerikaiiske litteraturteoretiker Harry Bloom har i A M a j  of Misreading [Oxford  1975) snsat  begrebet 'misprision', der skal  dzkke over  fznomenet den  konstruktiue  misforslåelrr. Er] given  modtager  konfronteres  med  nogle  udtryk,  og  da  en  kommunikativ  opbygnirig  af intersubjektiv identitet altid er mangelfuld, 'misforstår' modtageren  teksten, bruger udtrykkene som et materiale til produktion afet nyt vzrk. Set på denne måde bliver kulturudvikliiigen  éri  lang  kæde  af  konstruktive misforståelser.
7. Der har rndder i  'fnrvidenskabelige' reaktionsmåder, szrlig i form afden kristne hermeneutik.  Meiis  den  klassiske  æstetik,  f.eks.  Aristoteles,  i  hoj  grad  var  en  teoretisering  over praksis, over  midler  i  kommuriikationen, var den kristne  hermeneutik  centreret  omkring koristriiktiorieri  af deri  rette  betydning  af de hellige  tekster, dvs.  rekonstruktionen  af  deres betydning for  afseridereri,  gud.
8. Kunstneren tilpassede  sig også derved  til et heterogent marked, hvor en for konkret  forfatterperson kunne indskrznke vzrkets udbredelse  til  forskellige  grupper.
9. I  artiklerne  'The Intentional Fallary' og 'The Affective  Fallacy' optrykt i deres Tfle P2rbal Icon 1954.
10. Se således Barthes: S/Z [Paris 19701.
11.  Jr.  f.eks. den amerikanske  historiker  Hayderi White's positioiiei-.
12. Men  samtidig  er  denne kritik  hyppigt  blevet  fremfnrt  af  personer,  der  har  stået  på  en teleologisk  historieopfattelse, og ikke  har viderefnrt den  slerke  udgaue a f  det  19. årh.s  historiske materialisme, der ser historien som en  åben proces.