Forord
Forfattere: Redaktionen Kultur & Klasse
Tidsskrift: kok (2004-09-30)

## Forord

Inden for litteraturteoriens domæne har pendulet det med at svinge frem og tilbage imellem nærlæsning og bredere kontekstualisering. Herhjemme var nykritikken  i  1960'erne  og  dekonstruktionen  i  80'erne  og  90'erne  klare eksponenter  for  nærlæsning  som  metodisk  strategi  og  ideal,  mens  man  i 70'erne  dyrkede  den  samfundsmæssige,  sociologiske  og  psykologiske  kontekstualisering. Hvis pendulet for indeværende svinger tilbage mod en kontekstualiserende  position  er  det  navnlig  i  skikkelse  af  den  postkoloniale tilgang til litteraturen. Denne teoridannelse kan man sige interesserer sig for forholdet i litteraturen imellem den gamle og den nye verden.

Gamle kolonimagter som England, Frankrig, Spanien og Portugal satte kraftige og blivende sproglige aftryk på mange af deres kolonier i den nye verden, hvor  den tidligere kolonimagts sprog stadig  er  det  officielle  ditto. Samtidig  er  mange  mennesker  fra  de  tidligere  kolonier,  specielt  i  anden halvdel  af  det  tyvende  århundrede,  emigreret  til  de  gamle  kolonimagter, hvor  de  har  dannet  minoritetssamfund,  som  eksempelvis  det  vestindiske samfund i Storbritannien. Og både i de tidligere koloniserede lande og i de omtalte minoritetssamfund skrives der litteratur. På engelsk, portugisisk og andre af de gamle kolonimagters sprog skrives der således litterære værker, der  ikke  uden  mellemregninger føjer sig  ind  i  de(n)  allerede  eksisterende nationallitteratur(er)  på  disse  sprog.  En  sådan  ny  litteratur  kan  nemlig markere en bestræbelse på at finde en egen identitet på et sprog, der, fordi det er den tidligere kolonimagts, for den skrivende er forbundet med fremmedgørelse og stigmatisering. En sådan litteratur kan søge at udgøre et modsprog i sproget, der vil skabe rum og give udtryk for eget særpræg, enten dette  knytter  sig  i  større  eller  mindre  grad  til  en  bestemt  etnicitet.  For eksempel ved at lade den tidligere kolonimagts sprog og litterære udtryk på forskellig vis blive mærket eller præget af de førhen koloniseredes oprindelige sprog og kulturelle traditioner. Litteraturen bliver i sådanne tilfælde et vigtigt element af, hvad der går under betegnelsen »identitetspolitik«.

Fra  postkolonialt  hold  interesserer  man  sig  kort  sagt  for  forholdet imellem det centrum, der udgøres af gamle kolonimagter, og den periferi, som tidligere  kolonier  udgør.  Men  altså  ikke  i  statisk-geografisk  forstand: periferien kan så at sige anbringe sig i centrum, for eksempel og som nævnt i kraft  af  emigration.  Endvidere  destabiliserer  den  voldsomme  proces,  vi benævner globalisering, også det skarpt optrukne skel mellem center og periferi. Det nationale er under pres, udefra fra stigende internationalisering, indefra fra tendenser til regionalisering, og begge dele som resultat af globaliseringsprocesser.  Mens  en  række  danske  forfattere  aktuelt  kanoniseres  i læreplaner  for  folkeskole  og  gymnasium,  er  selve  idéen  om  en  nationalfilologi, som en sådan kanonisering må fundere sig i, måske mere anfægtet end på noget tidligere tidspunkt.

Et mere internationalistisk syn på litteraturen er imidlertid ikke nogen ganske ny opfindelse. De tidlige tyske romantikere var internationalister om en hals, og i det intellektuelle miljø, der opstod omkring dem, barslede man med idéen om verdenslitteratur, Weltlitteratur , en idé som vedblivende har gjort sig gældende og som måske aldrig har været mere aktuel end nu . Men denne  idé  kan  accentueres  på  forskellig  vis.  Man  kan,  som  Per  Højholt, anskue den samlede litteratur som én stor, broderlig sammensværgelse, som den  individuelle,  medsammensvorne  forfatter  kan  skrive  sig  ind  i  ved  at skrive videre på den. Eller man kan, som postkolonialismen, interessere sig mere for det brydningsfyldte og konfliktuelle: for udvekslinger og forskydninger mellem centrum og periferi, mellem gammelt og nyt, og de dermed forbundne samtaler og konfrontationer mellem sprog og diverse former for mod-sprog.

Nærværende nummer af K&amp;K ,  med  titlen  »Fra  den  gamle  og  den  nye verden«, er dog ikke i snæver forstand et temanummer om postkolonialisme; dets titel skal forstås bredere end som så  og det rummer eksempler på såvel nærlæsning som kontekstualisering. Nærmere bestemt består nummeret af tre forskellige temasektioner. En om Edgar Allan Poe, en mere regelret postkolonial  om  fransk-  og  portugisisksprogede  litteraturer,  samt  endelig  en mere løseligt knyttet, der omhandler klassiske forfattere fra den gamle verden, eller, formuleret i den postkoloniale sprogkode, DWEMs (Dead White European Males).

Hvis nogen forfatter befinder sig i et skæringspunkt mellem den gamle og den ny verden, må det være Edgar Allan Poe. Han skriver samtidig med og  på  sin  vis  som  en  del  af,  hvad  der  går  under  navnet  »The  American Renaissance«, den periode omkring midten af 1800-tallet, hvor den forholdsvis unge amerikanske litteratur fandt sin egen stemme, eller måske rettere sine egne stemmer, og skrev sig fri af epigoneriet i forhold til engelsk litteratur. Og som forfatter og redaktør demonstrerer Poe en sans for sensationalisme og populærkultur (som bekendt er Poe mere eller mindre opfinderen af  genrer  som  krimi  og  science  fiction),  man  kunne  fristes  til  at  forbinde med hans amerikanske herkomst. Men omvendt viser Poe sig, i modsætning til den amerikanske renæssances øvrige markante forfattere, at være bemærkelsesværdigt uassimilérbar for en senere amerikansk litterær kritik. »Poebashing«  har været en yndet sport, og det er  ikke langt fra, han er blevet anklaget for decideret uamerikansk virksomhed. Poe var, hvis man graver et spadestik dybere end sensationalismen, da også meget europæisk i sin orientering,  selv  om  det  næppe  er  hovedårsagen  til  den  amerikanske  kritiks næsten abjektale reaktion. Han var således dybt indlæst i den tyske og engelske  litterære  romantik  og  den  dermed  forbundne  tænkning,  ikke  mindst refleksionsfilosofien  i  den  tyske  romantik.  Og  det  er  i  høj  grad  med  baggrund heri han skriver sine umiddelbart sensationslystne historier om splittelse,  galskab  og  opløsning.  Siden  eksporteres  hans  videreskrivning  på romantisk  litterært  og  filosofisk  arvegods  tilbage  til  Europa,  men  nu,  via Baudelaires utrættelige indsats som oversætter og lobbyist, til en anden af det gamle Europas litteraturer, nemlig den franske. Og herfra forgrener hans forfatterskabs indflydelse sig videre ud i den europæiske modernisme (men også uden for Europa finder man en oplagt arving som Borges). Ikke mange forfattere er i samme eminente grad en verdenslitterær figur.

Temasektionen  om  Poe  tæller  to  artikler,  der  begge  omhandler  hans særegne form for »identitetspolitik«. I artiklen »The Tell-Tale Heart« skriver Henrik  Skov  Nielsen  om,  hvorledes  Poe,  blandt  andet  i  fortællingen  af samme navn, opløser den  ellers så  fundamentale distinktion mellem  selve fremstillingen og det fremstillede indhold, således at den bevidsthed, der i fortællingen  siger  »jeg«  om  sig  selv,  efterhånden  destrueres  af,  hvad  den beretter om, og viger pladsen for en anonym, impersonal stemme. I Jacob Bøggilds artikel, »A wounded name«, handler det om, hvor gennemgående dobbeltgængermotivet er i Poes noveller, samt, med  fortællingen  »William Wilson« som det privilegerede eksempel, om hvor fundamentalt det sætter spørgsmålstegn  ved  (selv-)identiteten.  Begge  artikler  kommenterer  endvidere, hvad Poes lægger i sit begreb om »perversitet«.

Den  postkoloniale  sektion  omfatter  ligeledes  to  artikler.  I  »Ekko  over Atlanten: frankofone litteraturer som udfordring til litteraturhistorien« diskuterer  Lisbeth  Verstraete  Hansen  de  metodiske  implikationer  det  rejser, når  man  i  forhold  til  fransk  litteratur  ikke  længere  fokuserer  snævert  på nationallitteraturen, men medinddrager de forskellige litteraturer, der rundt om i verden skrives på det franske sprog, de såkaldte litterære frankofonier. Og Ingemai Larsen skriver i »Grænserne sløres. Om litteraturens sprog og identitetsskabende  rolle  i  det  lusofone  Afrika«,  om  hvorledes  portugisisksprogede litteraturer i Afrika forsøger at gestalte en selvstændig identitet og en mod-stemme på de betingelser, det sætter at skrive på en tidligere kolonimagts sprog.

Klassikersektionen består af tre artikler. Lars Feldvoss leverer i »Mellem guden og dyret«, som hans undertitel formulerer det, »En myteteoretisk læsning af Heinrich von Kleists Penthesilea i  sammenligning med Euripides' Bakkanterne og  J.W .  Goethes Iphigenie  auf  Tauris «.  I  realiteten  handler også denne artikel om træfninger mellem gammelt og nyt, nærmere bestemt mellem antikt mytestof og kristologisk dogmatik i et af Kleists dramatiske værker. I den forbindelse fungerer Goethes humanistiske digtning fortrinsvis  som  kontraststof.  Derpå  følger  Benjamin  Boysens  »Dostojevskij  og melankolien«, hvis  afsæt er psykoanalytisk melankoli-teori. Undervejs tangerer Boysen spørgsmålet om, hvorledes Dostojevskij, som repræsentant for det ortodokse Rusland, forholder sig til den gryende europæiske modernitet, der  ikke  har  sans  for  lidelsens  betydning.  Endelig  omhandler  Ole  Wugge Christiansens  artikel  »Et  overmenneskeligt  undermenneske«  forståelsen  af mennesket i Bertolt Brechts første teaterstykke Baal . Ifølge artiklen forstår stykket mennesket som værende udspændt i et felt mellem frihed og materialisme, hvor det både kan forstås som subjekt og objekt - men uden at det lægger sig fast på nogen af opfattelserne.

Afslutningsvis bringes som vanligt et antal  anmeldelser.

10

Red.