Receptionen af middelalderen i den tidlige tyske romantik
Forfattere: Dagmar Mirbach
Tidsskrift: passage (2004-12-01)

Indføring

Da  Goethe i 1771 for første  gang  træder  op foran Domkirken i Strasbourg, ligger begyndelsen på den tidlige  romantiske filosofiske og litterære bevægelse i Tyskland - hvis  vi  nu  lader  den  starte  med Wil­ helm  Heinrich  Wackenroders  og  Ludwig  Tiecks Herzensergiej3ungen  eines kunstlieqendes  Klosterbruders (1797)  endnu  et  godt  kvart  århundrede  fremme. Goethe skildrer dette møde i en entusiastisk h ymn e til Erwin Steinbach i sit skrift, "Om tysk bygnings­ kunst",  der  i 1772 først  udkommer  anonymt,  og herefter i 1773 udkommer påført forfatterens navn i samlingen, Vondeuischer Art und Kunst;udgivet af Jo­ hann  Gottfried  Herder.  Netop  Herders  historiefi­ losofi  skulle  give  et  første  afgørende  skub  til  den nyvurdering, der  sætter ind i  anden  halvdel  af  det 18. århundrede,  af ":rµiddelalderen"  som  en  ikke kun "dunkel" historisk  epoke.  Den  for  den  tyske romantik  kendetegnende  genopdagelse  af  særligt den  gammelog  middelhøjtyske  litteratur  tog  vel allerede  sin  begyndelse  i 1740' erne  med  Bodmers og Breitingers arbejde med "Poesien under kejserne fra Det schwabiske Hus" og Det Manessiske Hånd­ skrift,  men  skulle  dog  først  nå  sit  højdepunkt  i den  første  halvdel  af  det 19. århundrede  via  den omfangsrige  og  litteraturhistorisk  betydningsfulde samlerog  udgivervirksomhed  fra  folk  som Tieck, August Wilhelm og Friedrich Schlegel, Achim von Arnim, Clemens Brentano, Joseph Gorres, Wilhelm og Jacob Grimm og Ludwig Uhland. 1 Ligeledes la­ der en mere almen interesse for den gotiske domkir­ kearkitektur - der kunne være motiveret forskelligt og  i  vekselvirkende  historisk,  kunsthistorisk,  æste­ tisk, religiøs, kirkepolitisk eller ideologisk-patriotisk

## Den "forherligede skabelses  sideriske hus"

Receptionen af middelalderen i den tidlige tyske romantik eksemplificeret ved æstetiske paradigmer for opfattelsen og  fortolkningen  af gotisk  bygningskunst

## DAGMAR MIRBACH

forbindelse  - sig  først  datere  til  det 19. århundrede: Tager  man  det  meget  og  overordentlig  kontroverst diskuterede  projekt,  der  blev  afgørende  initieret  af brødrene Sulpiz og Melchior Boisseree, om oprethol­ delsen  og  færdiggørelsen  af  domkirken i  Koln  som - det vel mest betydningsfulde - eksempel, så falder byggevirksomhedens grundstensnedlæggelse inden for  dette  fra  forskellige  sider  lige  så  heftigt  tilskyn­ dede  som  voldsomt angrebne foretagende først i  år 1842  den  færdige  udarbejdelse  af  projektet  fulgte først  med  fejringen  af  dets  fuldendelse  i  år 1880. 2 Blandt  projektets  talsmænd  kan  udover  brødrene Boisseree - og alle med forskellig interessebaggrund - nævnes Friedrich  Schlegel, Karl  Friedrich  Schin­ kel,  Joseph Gorres og Joseph von Eichendorff; blandt modstanderne Johann Heinrich  VoB, Heinrich Heine og Karl Gutzkow.

Det er  dog ikke for ingenting, at Goethe og  hans artikel  om domkirken i  Strasbourg - publiceret  un­ der eget navn i 1773  bliver tilskrevet en prominent stilling i filosofiske, litteraturvidenskabelige og kunst­ historiske fremstillinger  af  receptionen  af middelald­ eren  i  den  tyske  romantik.  For  det  er  ikke  kun  af Goethe selv, at bedømmelsen af den såkaldte "tyske" eller  gotiske  bygningskunst,  således  som  den  unge Goethe  i  en  alder  af  lidt  over  tyve  år  formulerede den - og som den indgik i samlingen Von deutscher  Art und Baukunst, der blev "programskrift for deri tyske Sturm-und-Drang-bevægelse"3 - gentagne gange blev taget op og reflekteret i de følgende år frem til 1823 ;4 artiklen danner også det historiske udgangspunkt, og det ofte mere eller mindre tydelige intertekstuelle ori­ enteringspunkt, for en hel række af efterfølgende lit­ terære, filosofiske, kunsthistoriske  og  kunstteoretiske beskrivelser,  undersøgelser  og  fortolkninger  af  såvel den gotiske arkitektur selv, særligt den gotiske dom­ kirkearkitektur,  som  af  romantikkens  skiftende  op­ tagethed  og  afvisning  heraf i  sine  forskellige "faser": fra Tiecks korte, men imponerende skildring af Stras­ bourg domkirke i Franz Sternbalds Ulanderungen (1798) og frem til Heinrich Heines mere bitre polemik mod projektet  om at  bygge domkirken i Koln i Deutsch­ land. Ein Wintermiirchen (1844).

På denne  baggrund vil jeg formulere min fremstil­ lings første, todelte  tese: Diskussionen af særligt den gotiske domkirkearkitektur, som på afgørende vis be­ gynder med Goethes domkirke-artikel, lader sig - ef­ ter  min mening - samtidig udarbejde som "krystalli­ sationspunkt" og  som "rød tråd" inden for den tyske romantiks middelalder-reception. Den følgende frem­ stilling skal begrænse sig til denne diskussion. Men al­ lerede alene med henblik på romantikernes beskæfti­ gelse  med den "tyske  bygningskunst" er spelj=tret 'for de  tildels  sammenli gn elige  eller  fuldstændiggørende, men også tildels helt forskellige  bevæggrunde  herfor ganske vist - som allerede berørt - yderst komplekst og sammenflettet i sig selv. Udover at begrænse min :fremstilling til receptionen af middelalderen i den ty­ ske romantik udelukkende med dens interesse for den gotiske  domkirkearkitektur  som  eksempel,  vil  jeg derfor  inden  for  undersøgelsen  heraf  for  det  første abstrahere  fra  historiske,  religiøse,  kirkepolitiske  el­ ler ideologisk-patriotiske motivationer, og kun kon­ centrere  mig  om  den  specifikt  æstetiske  interesse. For det andet vil jeg begrænse mig til artikulationen af  denne  interesse,  hvor  den  tydeligst  kommer  til udtryk, nemlig  hos  Goethe  og  i  den  tidlige  roman­ tik i tidsrummet  1773 til 1805. I de i denne tid frem­ komne tekster om gotisk domkirkearkitektur er der efter  min mening, og dette er den anden del af min første tese, tre æstetiske paradi gm er, som er ledende og  forbindende:  1)  Forestillingen  om  naturens  og kunstens  analoge  skaben,  2)  forestillingen  om,  at ikke  kun  en  kunstners  ånd, men  samtidig  menne­ skets  ånd og  i sidste  ende det  guddommelige åben­ barer  sig  i  realiseringei;i.,  af  planen  til  et  bygnings­ værk, og  3) den af disse to paradigmer resulterende forestilling  om materiens  åndeliggørelse  eller  spiri­ tualisering, som  har  virkeliggjort  sig  netop  ved  og i  en  gotisk  sakralbygnings "stenede  masser". Disse paradigmers  ledende  funktion  skal  påvises  i  føl­ gende tekster: I Goethes tidlige artikel om domkir­ ken i Strasbourg og i "Tredje valfart til Erwins grav" (1775), i Tiecks Franz Sternbalds Ulanderungen (1798) samt i Friedrich Schlegels Briefe  auf einer Reise durch die  Niederlande,  Rheingegenden,  die  Schweiz  und  einen Teil  von Frankreich (1805). Ligeledes  skal  Schellings Philosophie der Kunst (1802/03) inddrages som en ne­ gativ  kritik, der  samtidig  er  produktiv  ved sin  kon­ kretisering af den gotiske arkitekturs formalæstetiske fremtrædelsesform.

Samtidig  med  "genopdagelsen"  af den gotiske bygningskunst,  som  begynder  med  Goethes  dom­ kirke-artikel, optræder  der  et  videre  filosofihistorisk fænomen  af stor  betydning  for  den  filosofiske  æste­ tiks  og  kunstteoris  historie: "Genopdagelsen" af  den nyplatoniske  filosofi,  i  særdeleshed  Plotins  filosofi. s Herfra  bliver  først  og  fremmest  de  skrifter  opdaget, der mest tydeligt ekspliciterer Plotins opfattelse af det skønne og kunsten: Enneade I 6, 'Ilept ,ou KCXÅou' (Det skønne), III 8,  'Ilept  cj:nfoewi;  Kcxt 0ewp'tcxi; KCXt  ,ou ev6i;' (Naturen,  betragtningen  og  det  ene) og V  8,  'Ilept -i;ou vori,ou KCXÅÅoui;' (Den åndelige skønheå). 6 Det er efter min mening ikke uden betydning, at denne for første gang eksplicit formulerede interesse for den "geniale Plotin", 7 der  konturerer  sig  ved  vendingen  fra  det 18. til  det  19.  århundrede,  og  som  i  årene  1804/05 udtrykkes fra forskellig side - fra Schelling, Friedrich Schlegel,  Carl  Joseph  Hieronymus  Windischmann, Georg Friedrich Creuzer, Goethe og Zelter - lige fra start netop koncentrerer sig  om Plotins Enneader om det  skønne  og  om  kunstens  betydning.  For  det  er ifølge  min  tese  netop  de  æstetiske  paradi gm er,  der ovenfor blev bete gn et som afgørende for receptionen og  fortolkningen  af  gotisk  bygningskunst,  soin  man kunne  se  bekræftet  i  Plotins  skrifter.  "Han  [Plotin] hører  i  enhver  henseende  til  blandt  vore  tilfælde", mener Zelter  begejstret i  et  brev  til  Goethe  fra den 5. september  1805, for  Plotin  lærer,  at  efterligning  i kunsterne "intet  andet  kan  og  må  være, end  en  til­ knytning  af det  guddommelige  til materien", således at kunst, "åndens og sansernes naturlige forening med mate 7 ien, fremtræder som skaberkraft og som resulta­ tet af en og samme skabnings værk:' 8

Sammenknytningen af de præsenterede teser inde­ holder ganske  vist faren for en hermeneutisk  cirkel: for  det første  den  tese, at middelalder-receptionen i romantikken finder et af sine krystallisationspurikter i  eksemplet  vedrørende  diskussionen af den gotiske bygningskunst, og at de nævnte æstetiske paradi gm er inden for den tidlige romantiks "fase" - kunstens og naturens analoge skaben, det åndelige eller guddom­ meliges  åbenbaring  i  det  gotiske  bygningsværk  og den  som  resultat heraf fornemmede  åndeliggørelse af  materien  - kan  påvises  at  være  ledende; for det andet  tesen  om,  at  netop  disse  paradi gm er  kunne anses for bekræftede i de plotinske Enneader

I  6, III 8 og  V 8. For det kunne i dobbelt henseende - såvel i forhold til den tidlige romantik som til Plo­ tin  forekomme  et  lige  så  let  som  også  metodisk risikabelt  foretagende, i  de  nævnte  tekster  fra 1773 til.· 1805 først  og  fremmest  kun  at  fremhæve  den æstetiske interesse for den gotiske bygningskunst og .at  fiksere  den  i. tre  paradi gm er, for så netop at gen­ finde disse  paradigmer som forud-formulere\fe i  de i 1805 "genopdagede" plotinske Enneader, alt  imens den øvrige histo;riske og filosofiske  kontekst udson­ dres  og  andre  mulige motivationer  holdes  udenfor. Her  skal imidlertid  hverken  den  unge  Goethe, der skrev  artiklen  om domkirken i Strasbourg, eller de tidlige  romantikere  gøres til "nyplatonikere"; Plotin skal heller ikke gøres til "forløber" for æstetiske an­ skuelser i romantikken. Den følgende undersøgelses erkendelsesinteresse  er  langt  snarere  at  vise, at  der for æstetikken i anden halvdel af det 18. århundrede og i begyndelsen af det 19. århundrede, såfremt den udgør et afgørende  aspekt  ved samtidens  middelal­ der-reception  og  såfremt nogle  af  dens  paradi gm er på forbilledlig vis finder deres udtryk i den for epo­ ken  kendetegnende  og  kontinuerligt  fastholdte  in­ teresse  for  den gotiske bygningskunst, bliver  beredt et  åndeligt  klima,  i  hvilket  netop  også  Plotin  kan genopdages  som  kongenial  tænker  befriet  fra  det stigma som en blot negativt  vurderet 'mystiker', der hidtil havde  været  gængst  i :filosofi.historieskrivnin­ gen. I  år 1805 udkommer Friedrich Schlegels Briefe, hvori rehabiliteringen af den "gotiske" bygningskunst overfor  den "klassiske" bliver  beseglet  på  en  stærkt virkende  måde.  I  år 1805 udkommer  ligeledes  den første  fuldstændige,  kommenterede  tyske  oversæt­ telse af et plotinsk skrift, Enneade III  8, via Friedrich Creuzer i de af ham og Carl Daub udgivne Studien. 9 Her  handler  det  efter  min  mening  hverken  om  et tilfælde  eller  om  et  blot  historisk  sammenfald. Det handler langt mere om et åndshistorisk "krydsfelt", hvor  tre forskellige veje mødes; tre veje, der alle har gotisk  bygningskunst  til  genstand  og  som  belyser sammenhængen imellem æstetik, tidlig romantik og nyplatonisk  filosofi:  r)  I  Goethes, Tiecks  og  Schle­ gels  tilfælde  kan  det  påvises,  at  det  tilkommer  den æstetiske  teoridannelse,  sådan  som  den  siden 1773 blev udviklet (  også) i forbindelse med iagttagelsen af gotisk  bygningskunst, at have  en  konstitutiv betyd­ ning for "genopdagelsen" af Plotin, som første gang manifesterer  sig  med  Creuzers  og  Daubs Studien i 1805. 2)  Omvendt  lader  det  sig  begrundeligt  an­ tage, at en konstruktiv diskussion med Plotin og den nyplatoniske  filosofi,  endnu  før  den  for  allerførste gang blev offentligt artikuleret i Creuzers og Daubs Studien, på sin side  kunne  være en  afgørende  faktor for opfattelsen af middelalderen og  dermed også for synet  på  gotisk  bygningskunst  i  sidste  tredjedel  af det 18. århundrede.  Kun  et  holdepunkt  for  denne antagelse  findes  hos  Friedrich  Schlegel.  3)  Faktisk er  det  blevet  påvist,  at  gestaltningsprincipperne  for gotisk  bygningskunst,  således  som  de "prototypisk" forefindes i St. Denis' katedral, i deres meningsdybde bliver  tilgængelige  som  arkitektonisk  omsætning  af den i middelalderen viderevirkende og gennem Dio­ nysius Areopagita og Eriugena formidlede, kristeligt fortolkede  nyplatoniske  lære  om  det  skønne. ro For­ bindelsen  imellem  gotisk  bygningskunst  og  nypla­ tonisk  :filosofi  har  dermed  i  virkeligheden  en  saglig grund. I nærværende bidrag skal dette  åndshistorisk bemærkelsesværdige "krydsfelt" forsøges  tilnærmet via den først beskrevne vej. Den fører fra den æste­ tiske  diskussion  om  den  gotiske  bygningskunst  fra 1773 til "genopdagelsen" af Plotin i år 1805.

Litterære  beskrivelser af gotisk kunst -Goethe: "Om tysk bygningskunst"  (1773),  "Tredje  valfart  til  Erwins  grav" (1775); Tieck: Franz Sternbalds Wanderungen (1798) I  Goethes  artikel om domkirken  i  Strasbourg, hans h ymn e  til  dens  formodede  byggemesters  geni, Er- TONS

mos

a sin

mas

'nỹe

.\_\_.

uelt

lan i toniske skønhed i vore bygninger er

66 C

win  Steinbach,  er  alle  de  tre  æstetiske  paradigmer, som  i  den  følgende  tid  skulle  blive  bestemmende for  synet  på  gotisk  bygningskunst,  på  forbilledlig og  eksemplarisk  vis  forenet.  Skriftet  bliver  åbnet - lig  den  klassiske  påkaldelse  af muserne  - med en fremmaning af Erwin Steinbachs ånd; hans gravsten håbede  fortælleren  forgæves  at  finde  i  domkirken, ham,  der  dog  intet  mindesmærke  behøver,  da  han med  domkirken  har "opført  det  herligste" for  sig selv; i stedet skænker fortælleren ham som votivgave et tørklæde - ikke  "ulig det[  . . .   ], som fra skyerne var nedfaldet til den hellige apostel"  fuld af"blomster, blomstringer,  blade,  også  vel  tørt  græs  og  mos  og svampe  skudt  frem under  natten",n  som  han  i  en grøn lund påhænger en  "slankt opadstigende bøg", der  minder  om  et  af  domkirkens  tårne. Det  andet afsnit  retter  sig  mod  den  klassicistiske,  grasserende smag  i  Frankrig  og  Italien,  og  i  særdeleshed  imod den  ikke  ved  navn  nævnte "nye  franske  filosofiske kender", abbed Marc Antoine Laugier, der i sit Essai sur  l'architecture (1753/55, tysk 1768) forkynder  den græske bygningskunsts ideal, og som, i et tilbagegreb til  V itruvius'  arkitekturteori,  så den  højeste  arlqtek­ toniske . skønhed  i  den  fritstående  søjleorden.  Men vore  bygninger  er  ikke  opstået "af  fire  søjler  i  fire hjørner", men  "af fire mure på fire sider",  og netop derfor  var  den  genius,  som "kom  over  Erwin  von Steinbach", så enestående:

Mangfoldiggør de uh yr lige mure som du skal føre mod him­ len, så de stiger op  ligesom et  vidtløftigt  udfoldet  Guds  træ, der med sine tusinde grene, millioner af kviste, og  blade som sandet ved havet, fork yn der sin mesters, herrens herlighed eg­ nen rundt.  r 2

Det tredje  afsnit  indeholder  den  berømte  skildring af  det egentlige møde med domkirken i Strasbourg. Forud belastet af almene fordomme om betegnelsen "gotisk" - her  tænkes  på  artiklen  derom  i Johann Georg  Sulzers Allgemeiner Theorie  der  schonen  Kiinste (r.  del 1771)  gruer  fortælleren  sig  undervejs  til domkirken "ved  synet  af  et  misdannet krasbørstigt uh yr e", r3  for  derpå  at  blive  overrasket  af  en  fuld­ stændig "uventet  fornemmelse" ved dette  syn: "Et helt, stort indtryk fyldte min sjæl, men fordi det be-

:

stod af tusinde harmonerende enkeltheder kunne jeg vel  smage  og  nyde  det,  på  ingen  måde  erkende  og forklare  det."  Ved· gentagne betragtninger  af katedra­ len fra forskellige afstande og ved forskelligt dagslys, smelter  bygningsværkets "utallige  dele" sammen for fortælleren "til  hele  masser" i "aftendæmringen",  og det  står  da "enkelt og stort" foran  hans  sjæl/4 mens "de  store,  harmoniske  masser" - i  en  omvending  af den æstetiske iagttagelse i  "morgensødmens skær" atter liver op som  "utallige små  dele":

[L]igesom alt i den evige naturs værker tager form ned til den mindste fiber, og alt er med henblik på helheden; som den fast­ gjorte, uhyre bygning let hæver sig i luften; alt så gennembrudt og dog for evigheden. rs

Afsnittet ender, som i et dramatisk højdepunkt, med en apoteose  af Erwin von Steinbachs  ånd,  der "kan se ned på en sådan skabning og sige som guden: det er godt!"r 6 I skriftets fjerde afsnit følger en plaidoyer for  en "karakteristisk  kunst",  som  ikke  orienterer sig mod fremmedbestemte - klassicistiske - normer, men  som fremstiller  den "eneste  sande" kunst,  så­ fremt den  "ubekymret, ja uvidende om alt fremmed, virker  omkring  sig  ud  fra  en  inderlig,  enkel,  egen, selvstændig følelse."  For  "kunsten er længe dannende, førend den er skøn, og dog så sand, stor kunst, ja ofte sandere  og  større  end  den  skønne [kunst]  selv."r7 Således  anser  fortælleren  også  domkirken  i  Stras­ bourg for  at være  opstået  af  den  "dybeste følelse  af sandhed og  skønhed  ved  de  forhold,  der  fra  en  ru, tysk  sjæl udvirker" -"på medii  aevi'  ens indskræn­ kede, dystre  præsteskueplads"  . rs  Det  femte afsnit besværger  slutteligt  det  i  sig  selv  hvilende  kunst­ neriske geni, som ikke bæres "af fremmede vinger", men som fra sin forbundethed med de for ham hver især  individuelt  givne  livsverdenslige,  historiske  og kulturelle  betingelser  hæver  sig  op  til  og  forklarer sig som en  "guddommeliggjort Herkules," der brin­ ger mere  "ned på jorden" end  "Prometheus," nemlig "gudernes salighed". r9

Den metaforik, hvorm�d Goethe billedliggør ana­ logiciteten imellem naturens og bygmesteren Erwin Steinbachs  kunstneriske  genis  skaben,  præger  hele artiklen. Allerede i første  afsnit hedder det:

Få blev det givet at frembringe en babelstanke i sjælen, hel, stor, og ned til den mindste del nødvendigt skøn, som Guds træer; grund, fremtrylle stejle højder derpå, for  så døende at sige til sine sønner:  jeg bliver hos jer i min ånds værker, fuldender det

færre at træffe på tusinde bedende hænder, at skrabe i klippe­ påbegyndte i skyerne. 20

Metaforen om det  "vidtløftigt udfoldede Guds træ" tages  atter  op  i  slutningen  af andet  afsnit  på  det netop citerede sted og bliver videre forstærket af den detaljerede  udpensling  af  billedet med  de "tusinde grene,  millioner  af kviste,  og blade som  sandet  ved havet", for derpå, ved skriftets  "dramaturgiske" høj­ depunkt  i  tredje  afsnit,  at toppe  i sammenligningen af  domkirken  med  "naturens  evige  værker" - hvor alt  "tager  form  ned  til  den  mindste  fiber,  og  alt  er med henblik  på  helheden".  Natur  og  kunst,  ophø­ jet  og  skønt,  enh�d  og  mangf?ldighed  fremtræder i  bygningsværket i  et  i  sig  selv  spændingsfyldt  op­ bygget  forhold af"stenede masser" og utallige  dele, af"  grundfæstet" tyngde og himmelstræbende  "gen­ nembrudt" lethed, af dunkelhed og lysfylde  "vokset sammen  til  en  evig  helhed". 2 r  Som  naturli gn ende skabning- gjort  af bygmesterens  genius  fremtræder domkirken samtidig som  kunstrig  naturskabelse, og mere til, den fremstår samtidig som åbenbaring af sin bygmesters skaberiske  kraft  og  som  naturens egen virkende kraft. Det er ikke uden grund, at det ikke er i domkirken, men i den grønne  "lund", at fortæl­ leren  skænker  Erwin  Steinbachs  ånd  sin  votivgave bestående  af  blomstrende  og  bladrige,  men  også  af bundgroede  naturgaver. Beskrivelsen  af  åbenbarin­ gen  af  kunstnerens  ånd  i  det  værk,  som  han  har frembragt,  når  sit  højdepunkt  i  artiklens  tredje  af­ snit. Er  allerede  det første  afsnit  formuleret  som en direkte tiltale til den  "ædle Erwin", 22 så  "åbenbares" fortælleren i mødet med domkirken  "i stille anelser den  store  værkmesters  genius",  som  umiddelbart derpå -"hvad forbavses du over, hvisker han til mig" - selv tager ordet:  "[A]lt dette var nødvendigt, og jeg kreerede  det  skønt". 2 3 At  også  det  guddo=elige åbenbares i åbenbaringen af geniets ånd bliver mere end tydeligt; ud over  at det  sker  ved de mange lån af  ordvalg  fra  bibelen  og  gennem  talrige  bibelske hentydninger,  samt gennem  bete gn elser  af  den  ge- niale  kunstner  som  en "gudli gn ende  genius" eller "salvet Gud", 2 4 som bringer  "gudernes salighed ned på jorden", sker det ligeledes i tredje afsnits klimaks og med særlig vægt i dets afsluttende ko=entar i formuleringen om den  "glædesro", 2 s  hvormed den geniale  ånd  "kan  se  ned  på  en  sådan  skabning  og sige som guden: det er godt!" I artiklen er det selve beskrivelsen af mødet med domkirken i Strasbourg, som  er  det  mest  fuldkomne  udtryk  for  materiens åndeliggørelse  i  kunstværket, ved  hvis tilblivelse kunstneren som en  "halvgud, virksom i sin ro," gri­ ber  "om sig  efter  stof," der kan  "ind gy de  ham sin ånd". 26 Materielle  de  talj  er  bliver  næsten  ikke  skil­ dret; en rekonstruktion af domkirken ud fra det her angivne ville næppe  være mulig. Det, som  "møder" fortælleren,  er  ikke  så  meget  domkirken  selv,  som kan betrædes og betragtes,  men snarere  "ideen" om bygningsværket,  der  bliver  udfoldet  foran  det  for­ tællende  jegs "åndelige  øje"  eller  i  hans  sjæl  i  en indre dialog med kunstnerens genius. Det er  netop på  en  sådan  måde,  at  Goethe  selv  - såfremt  man kan tro  hans beretning i den II. bog af Dichtung und Wahrheit -havde  "set" den  fuldendte  form af  det i  1771  endnu  ufuldendte  andet  tårn  på  domkirken i  Strasbourg - altså  endnu før dets  materielle  reali..: sation. 2 7

I håndskriftet  "Tredje valfart til Erwins grav i juli 1775",  som  Goethe  forfatter  i  anledning  af  sit  an­ det  og  tredje  besøg  ved  domkirken  i  Strasbourg  i forbindelse  med  en  rejse  til  Schweiz  i  sommeren 1775,  bliver  katedralen  over  hans  grav,  som "min­ desmærke" for  den  "hellige Erwins  evige  liv," 28 og besøget heraf - som det lyder i skriftets titel, og som det  fremgår  af  inddelingen  i "forberedelse", "bøn" og tre opholdssteder - ligesom til en religiøs valfart. Den her formulerede egne kritik af den tre år tidli­ gere offentliggjorte artikel - et  "blad af tilhyllet in­ derlighed, som kun fa læste, bogstav for bogstav ikke forstod, og hvori gode sjæle kun så flyvske gnister af det,  som uudtaleligt og  uudtalt  gør  dem  lykkelige," som ville  "tale  he=elighedsfuldt  om  en  bygning, lade  kendsgerninger  indl1.ylle  i  gåder,  og  poetisk fremstamme  noget  om  størrelsesforhold" 2 9  giver efter i spørgsmålet om, hvorvidt nu også indtrykket af domkirken lader sig gengive ordentligt i rationel s șki rieo:

kapitel) er følgende: Sternbald, Albrect Dürers unge

kunstner og elev, og hans ven Rudolf Florestan

møder på deres vandring gennem Alsace billedhug-

geren Augustin Bolz og dennes følgesvend. I løbet

begrebslighed eller  i  saglig  beskrivelse. Som eneste sprogligt  adækvate  form fremstår  det  område, hvor - først i sammenligninger, så i en umiddelbar, næsten umærkelig ombytning af tiltalen først til domkirken og så til St.  Gotthards bjergmassiv - analogien imel­ lem naturens og kunstens skaben opløftes til en iden­ titet, som ligeledes legemliggør evigheden:

Du  er  een  og  levende,  frembragt  og  udfoldet,  ikke  trukket sammen  og  lappet.  Foran  dig,  som  foran  den  voldsomme Rhins skumstyrtende fald, som foran de evigt sneklædte bjer­ ges glinsende krone, som ved synet af den livligt udbredte sø, og dine klipper af skyer og udtørrede dale, grå Gotthard! som foran enhver skabelsens tanke, bliver det bevæget i sjælen, som også  er  dens  skaberkraft. I  digtning stammer den det frem, i krøllede streger underminerer den på papiret sin tilbedelse til det skabende, evige livs omfattende, uopløselige følelse af det, som er der og var der og som.vil komme. 3 °

Ludwig Tiecks skildring af  indtrykket  af domkirken i Strasbourg gennem protagonisten i Franz Sternbalds Wanderungen (1798)  fremstår  som et  gradbøjet  ekko af  Goethes tidlige artikel. Sceneriet (2. del, I. bog, 2. kapitel) er følgende: Sternbald,Albrect Diirers unge kunstner  og  elev,  og  hans  ven  Rudolf  Florestan møder på deres vandring gennem Alsace billedhug­ geren Augustin Bolz og dennes følgesvend. I løbet af den fælles vandring viser det sig, at Bolz, der lige er  kommet tilbage  fra  Italien, er  en  stor  beundrer af  den  tidlige  renæssance  og  i  særdeleshed  af Mi­ chelangelos værker, hvori han ser den højeste kunst " I virkeliggjort. Da de er ankommet til et bjerg, mener gruppen af vandrere at skue domkirken i det fjerne. Her  lader  selv  Bolz - til  Sternbalds  forundring, da domkirken  jo  på  ingen  måde  passer  til  dennes  klas­ sicistiske  begreber  om  det  ideale  og  ophøjede - sig henrive til en beundrende  kommentar, som står i en pointeret  modsætning til  hans  tidligere formulerede opfattelse, og i hvilken billedet af"Guds træer" umis­ kendeligt vender tilbage:

"Hvad  kommer  mine  begreber  mig  ved?" sagde  billedhug­ geren; "i  tanker  knæler  jeg ned for  ånden, som  planlagde  og opførte denne almægtige bygning. I sandhed! det var en ual­ mindelig ånd, som vovede at stille dette træ med grene, kviste stenmasser udtrykker noget mere ophøjet, uligt idealerne. Det er menneskets egen ånd, dets mangfoldighed forbundet til synlig enhed, dens dristige, enorme stræben mod himlen, dens kolossale varighed og ubegribelighed: Erwins egen ånd ser jeg og blade således op, altid højere at imødekomme skyerne med sine  klippemasser  og  at fremtrylle  et  værk, der  ligesom  er  et billede på evigheden. 3 I

## Sternbalds følgende redegørelser skal her fuldstæn­ digt gengives:

Sternbald sagde: "Nu bliver jeg ikke længere sur, når jeg hører forargelig tale om denne kæmpebygning, således som den vel også engang kom mig i møde, da jeg endnu kun kendte den fra tegninger. Før enhver kritiker, enhver, der taler om  græsk og romersk  bygningskunst, til  Strasbourg. Der står den i fuld herlighed, er færdig, og behøver intet forsvar i ord og på papi­ ret; den forsmår al tegnen med linjer og buer og alt det virvar af smag og ædel enkelhed. Det ophøjede ved en sådan størrelse kan ingen anden ophøjethed fremstille; symmetriens fulden­ delse, den  menneskelige  ånds  dristigste  allegoriske  digtning, denne udbredelse til alle sider og over sig ind i himlen; det en­ deløse  og  dog  i  sig  selv  ordnede; nødvendigheden  ved  det overforstående, som forklarer og færdiggør den anden halvdel, således at det ene altid er der for det andets skyld, og at alt er der for at udtrykke den gotiske storhed og herlighed. Det er intet træ, ingen skov; nej, disse almægtige, uendeligt gentagne stenmasser udtrykker noget mere ophøjet, uligt idealerne. Det er  menneskets  egen  ånd,  dets  mangfoldighed  forbundet  til synlig enhed, dens dristige, enorme stræben mod himlen, dens kolossale varighed og ubegribelighed: Erwins egen ånd ser jeg stå  foran  mig  i  en  frygteligt  sanselig  anskuelse.  Det  er  for­ færdende, hvorledes mennesket fra  klipperne  og  afgrundene har hentet stenene stykkevis frem og ikke holdt rast og hvile, førend det har opstillet dette uhyrlige springvand af lutter klip­ pemasser, som evigt, evigt strømmer ud og som med torden­ vejrsstemme prædiker tilbedelse ind  i os af Erwin, af  os selv i  vore dødelige knogler. Og  nu klatrer  et væsen ubemærket og  ukendeligt,  ligesom  bygmesteren,  foroven  som  en  orm omkring  på  tinderne  og  stadig  højere  og højere, til den sid­ ste  svimrnelh � d  atter  gør  det  nødvendigt  at  komme  ned  til flad, sikker jord - hvem, som der endnu kan demonstrere og beklage Erwin  og den barbariske tidsalder - o sandelig, den begår, som  en fattig  synder, Petri fornægtelse  imod  gudbil­ ledlighedens herlighed." 3 2

Paradi gm et  om  kunstens  og  naturens  analoge  ska­ ben  træder  her  i  baggrunden  for  et i  forhold  til Goethes  domkirke-artikel  endnu  mere  ophøjet paradi gm e  om  den  åbenbaring,  som  manifesterer sig  i  bygningsværket, ikke  bare af kunstnerens ånd, men  af "selve  menneskets  ånd". Mens  talen  i  før­ ste  omgang  endnu  er  om "fuldendt  symmetri" og "orden", så viger forbundetheden imellem skønt og ophøjet,  som  Goethe  i 1773 gjorde  gældende  for domkirken, i løbet af teksten helt og aldeles tilbage for  indtrykket  af  noget  ophøjet, der  på  samme  tid fremkalder beundring  og  skræk,  og  som  stammer fra  spændingen imellem  bygningsværkets bogstave­ lig  talt  "ubegribelige" ide  som  "den  menneskelige ånds dristigste, allegoriske digtning" på den ene side, og  på den anden  side  dennes  materielle  realisation i  de  "almægtige,  uendeligt  gentagne  stenmasser", i hvilke  bygmesterens  ånd  og  den  menneskelige  ånd slet  og  ret, desuagtet og  netop  der, åbenbarer  sig  i en  "frygteligt  sanselig  anskuelse".  Dog  falder  den spænding, som er opbygget i tekstpassagen, i sidste sætning  uventet  til  ro  i  "gudbilledlighedens  herlig­ hed". Det forekommer ikke galt afmarcheret at be­ tragte  opbygningen  af  Sternbalds tale  på  baggrund af  Kants  bestemmelser af  det  ophøjede i Kritik  der Urteilskraft (i.  udg. 1790,  §§23-29), hvad  kun  kan blive  skitseret her: Henviser  i  talens  første  halvdel stikord - såsom "størrelse", "udbredelse til alle sider og  over  sig  ind  i himlen", "det endeløse" - til  det ikke  målbare,  det  af  indbildningskraft  og  forstand ikke  s yn tetiserbare  matematisk-ophøjede,  så  peger talrige  udtryk  i  anden  halvdel - såsom "klipper  og afgrunde", det "uh yr lige  springvand", "tordenvejrs­ stemmen" - hen på det d yn amisk-ophøjede ved na­ turen; over  for  dettes  eksistenstruende  magt erfarer mennesket ikke desto mindre sin overlegenhed, sin ophøjethed over naturen, fordi det i sin bestemmelse som  sædeligt  væsen  har  bevidsthed  om "sit  oprig­ tige, gudvelbehagelige sindelag"  . 33 Og den af Stern­ bald i sidste sætning påtænkte, af Petrus fornægtede Kristus, er mennesket i dets højeste bestemmelse og samtidig  billedlighed  med  Gud. Det  er  netop  ikke i  sanselig  anskuelse,  men  betragtet  i  den  åndelige forestilling  kommende  fra  den  fjerne  bakkehøj,  at domkirken  for  Sternbald  bliver  til  noget,  der  ikke længere kan beskrives med begreber om det skønne, noget  der  ikke  mere  kan  opleves  i  følelsen  af  det ophøjede, men som bliver til en efterhånden kun ind- erligt erfarbar apoteose af mennesket og  til teofani. der  samtalen  imellem  de  fire Ikke  uden  grund  b ry kunstelskende vandrere af på  dette sted.

Kunst.filosofiske beskrivelser af  gotisk 'bygningskunst- Schel­ ling: Philosophie  der  Kunst  (1802/03); Friedrich  Schlegel: Briefe auf  einer Reise durch  .die Niederlande, Rheingegenden, die Schweiz und einen Teil von Frankreich (1805)

Det  kan  forekomme  divergerende  eller  sågar  som et brud at optage Schellings beskrivelse af den goti­ ske bygningskunst i  rækken af de her  præsenterede arbejder. For  den indtager kun en underordnet stil­ ling  i  hans Philosophie  der Kunst og  bliver  kritiseret som  kunstformen  arkitekturs  endnu rå, "laveste  ni­ veau"  . 3 4 Ifølge Schelling er det arkitekturens opgave at  "fremstille  det  uorganiske  som  allegori  på  det organiske", 3 5  hvorfor  den  "fortrinsvis"  har  "plan­ teorganismen  som  forbillede"  , 3 6 da  det  i  naturen er  planten  der  som  nederste  form  af  det  organiske danner allegorien  på  det d yr iske  (og menneskelige) højere organiske. I det planteagtige ved den græske søjleordens tre  former  anser Schelling kunstformen arkitektur for at være idealtypisk legemliggjort som allegori på det organiske i det uorganiske eller som symbolisering af  det højere organiske. Den  gotiske bygningskunst - som efter Schellings vurdering ikke afbilleder det planteagtige allegorisk i materien, men som derimod, idet den tager "planteverdenen ufor­ andret" 3 7 til forbillede, bliver stående på niveau med en "helt naturalistisk", blot "umiddelbar efterligning af  naturen"3 8  kan han inden for  rammerne af sin systematisering udelpkkende tildele placeringen som en "grov forform" og som sådan er den næsten at betragte som "modbillede" på arkitekturen i dens egentlige  bestemmelse. Alligevel tjener  den  gotiske bygningskunst Schelling som det første eksempel til at påvise "arkitekturens nære slægtskab med plante­ verdenen"  ; 3 9

Det er blot nødvendigt med et kig på den gotiske bygnings­ højden smalle basis, så må vi bl.a. forestille  os  et gotisk byg­

kunsts ægte værker, for i alle deres former at erkende plantens uforanderlige  former.  Hvad  det  kendetegnende  ved  denne kunst i hovedtræk angår, nemlig den i forhold til omfanget og ningsværk, fx et tårn  - ligesom domkirken i Strasbourg- som et uhyrligt træ, der fra en forholdsmæssig smal stamme breder sig ud i en umådelig krone, der strækker sine grene og kviste mod alle sider ud i luften. Mængden af mindre bygninger an­ bragt på hovedstammen, det lille sidetårn osv., gennem hvilke bygningen fra  alle  sider  strækker  sig  ud  i  bredden,  er  kun fremstillinger af disse  grene og  kviste  på et træ, der ligesom selv  er  blevet til en  stad, sålede\_s  som det overalt anbragte  og voksende løvværk umiddelbart peger  hen på dette urbillede. Sidebygningerne, der i de ægte gotiske værker indrømmes en plads  nærmere  ved  jorden, som  sidekapellerne  på  kirkerne, antyder  rødderne, som dette store  træ  spreder  omkring un­ der  sig. Alle  den  gotiske  bygningskunsts  ejendommeligheder udtrykker dette forhold, fx de såkaldte korsgange i klostrene, der forestiller en række af træer, hvis kviste for oven er bøjet mod hinanden og vokset sammen og på den måde danner en hvælving. 4 °

Her er der ikke tale om en analogi imellem kunstens og naturens skaben - tværtimod, Schelling nedvurde­ rer  den  gotiske  bygningskunst  netop  fordi,  at  den  såfremt man følger akademitalen fra 18074 1  ikke ef­ terstræber en "værkvirkende  Videnskab" om naturens skabende kraft (som natura naturans), men forbliver på niveauet for efterligningen af de gestaltede naturvær­ ker (natura naturata). En. åndeliggørelse af materien, der for  Schelling  ville  være  at forstå som  en  fremvisning af  den  evige  ånd eller  af naturens skaberiske  væsen i kunstværkets  begrænsede  form,  ser  han  netop  ikke indfriet i den gotiske arkitektur. Dog kan det fasthol­ des - og dette retfærdiggør, at den citerede passus fra Philosophie der Kunst er  taget med - at et gotisk  byg­ ningsværks sammenli gn elighed med et "uh yr ligt træ", hvilket Goethe og Tieck havde indstiftet som emfatisk metafor  for  skildringen  af  den  i  domkirken  i  Stras­ bourg  naturagtigt  virkende, kun i  åndelig  henseende erfarbare ide om bygningsværket, hos Schelling bliver indholdsmæssigt præciseret  og  konkretiseret  som  en de:finiens,  der  såvel  er  tilgængelig  for  den  sanselige iagttagelse  som  den  er  begrebsligt, formelt  mulig  at fatte i  den  teoretiske  analyse, netop derved, at  denne sammenli gn elighed forekommer ham at være resulta­ tet af en blot yderlig efterligning af plantestrukturer.

Allerede  to  år  efter  Schellings  forelæsning  over kunstens filosofi i Jena, og samtidig med, at den bli­ ver  gentaget  i Wii.rzburg,  bliver  den  gotiske  byg- ningskunst  VIa  Friedrich  Schlegels Briefe  auf einer Reise durch die Niederlande, Rheingegenden, die Schweiz und einen Teil von Frankreich, som første gang blev of­ fentliggjort  i 1805 i Poetischen Taschenbuch, nu  løftet op  til  den  for  den "romantiske  arkitekturforståelse passende genstand" . 42 Det afgørende for vækkelsen af Schlegels interesse for  den  gotiske  arkitektur  var tilskyndelsen gennem brødrene Sulpiz og Melchior Boisseree, som han fulgtes med på den rejse, som på talrige strækninger bød ham lejlighed til at beskæf­ tige sig intensivt med gotiske bygningsværker. Hans studier  af  den  gotiske  arkitektur  er  dokumenteret i  disse Breve,43 som, udstyret  med  et  par  tilføjelser og  da  under  titlen Grundziige  der  gotischen  Baukunst [ ... ), også udkom i det sjette  bind i  den  af  Schlegel selv  bearbejdede  udgave  af  hans Siimmtlichen Werke (1823). Den gotiske bygningskunsts principielle ejendommelighed, som det forekom Schlegel, "som havde  man  endnu  overhovedet  ikke  forstået  dens dybe  mening  og  egentlige  betydning",  fastholder han på opholdet i Cambray:

Denne forening af den yderste sirlighed, en uoverskuelig og uudgrundelig kunstighed i udarbejdelsen af det store, det umå­ delige, det uh yr lige i hele værket, er dog ganske vist en sjælden og sandfærdig skøn forening af modstående evner og sindelag i den menneskelig længsel, der på samme tid stræber lige meget i det højeste, som i det mindste.4 4

Inden  for  den  gotiske  arkitektur,  som  han  forstår som en "ganske ejendommelig naturfølelses indgang i  bygningskunsten", skelner Schlegel i tillæggene til Brevene fra 1823 imellem  en  ældre  epoke,  der  ori­ enterer  sig  mod  naturens  geometriske  og  sideriske former, og en  nyere "blomstrende" epoke, som for­ binder den æidre formgivning med planteverdenens gestaltningsrigdom,  og  som  man  kunne  bete gn e som en "romantisk byggemåde", "fordi elementet af den dristigste, byggekunstneriske fantasi først her er nået til  sin fulde  udvikling" . 45 For, således  noterer Schlegel  i Brevene ved  opholdet i  Bruxelles,  det  er "princippet  og  den  stræben  efter  fantasiens  rigeste fylde" - dvs. "indbildningskraften" som  sjælelig  og æstetisk  evne  - "som  overhovedet  udmærker  den gotiske bygningskunst". 46

Som  det  mest  imponerende  mindesmærke  for gotisk  bygningskrmst  beskriver  Schlegel  det  "op­ højede  brudstykke" af den  ufuldendte  domkirke  i Koln,  som  der  i 1805 krm  var  opført  en  tredjedel af kirkeskibet  og  halvdelen  af et  tårn  af,  og  hvis "fuldendte, udførlige grrmdrids ned til den mindste p ry delse" Schlegel imidlertid var bekendt med gen­ nem Sulpiz Boissen�e. "Kæmpeværket", den fra 1248 til 1322 b ry dstykkeagtigt  udførte  bygmesters, Kon­ rad von Hochstetten, "uh yr e tanke", skildrer Schle­ gel ganske bevidst i Johann Joachim Winckelmanns terminologi, som hidtil havde været forbeholdt den græske  og  den  klassiske  krmst: Det, "som  er  mest påfaldende, er  forholdenes skønhed, enfoldigheden, symmetrien  ved  sirligheden,  letheden  ved  størrel­ sen", "stilens ædle enfoldighed og skønhed" . 47 "Ind­ trykket" heraf,  skriver  Schlegel  videre  i  tilslutning til Goethes domkirke-artikel, "føler enhver, som har fornemmelse  for  sådan  noget';  denne  fornemmelse ,  lader sig ikke nærmere beskrive eller forklare" . 4 8 Al­ ligevel følger der et forsøg på en udførlig vurdering af  bygningens arkitektoniske særegenheder, i hvilken såvel Goethes og Tiecks udredninger om domkirken \_iStrasbourg .  som også  Schellings  mere  præcise  be­ skrivelser af den gotiske bygningskunsts vegetabilske former  - men  nu  vendt  til  noget  positivt,  i  lighed med Georg Forsters prisning af  det naturagtige, goti­ ske rankeværk49 - bliver genoptaget, og i hvilken det "inderligtgribende, det roligt  hemmelighedsfulde, det  frejdigt  elskelige  og  oplivende  i  indtrykket  ved forbavselsen over størrelsen"so kommer lige så meget til  udtryk  som en saglig, krmsthistorisk interesse. En central passus fra denne vurdering skal  derfor  her gengives mere udførligt:

Tårnene, en  bygning  af  utallige  slanke  søjler,  af  stadigt  hø­ jere og højere stigende, ligesom sammenvoksede bueformede vinduer og små knopskydende tårne, burde have fem etager; den øverste en gennembrudt obelisk af gennemsigtige ranker og store knopskud, som endeligt munder ud i et eneste stort knopskud; men kun to af det ene \_ tårns etager  er færdige. Er sådanne  tårne  ligesom  umådelige  gevækster  af  lutter  billed­ skårent værk skydende sig sammenvundet og stolt i det høje, så er  mængden af de vidtløftige bærere med alle  deres  bue­ hvælvinger, deres forsiringer, deres knopskud, spidser og tårne at sammenli gn e med en skov. Også de gotiske søjler som dem i domkirken, der i stedet  for  at fremstille et  eneste, ser ud til  at fremstille et helt  fletværk  af  mange  sammenbundne slanke rør, som kun har en smule fod, der antydes gennem to ikke særlig mærkbare fremspring, et højt opadskydende skaft og  en  enkelt  bladrig  knop  i  det  høje,  der  er  forskelligartet dannet, snart af  vinranker, snart af andet af  egnens løvværk, og hvor  søjlerne  danner  en spids  og  mangfoldigt  gennembrudt bue - har  man ikke  ubehændigt  sammenli gn et  med en høj alles  stolte hvælving; [  .. :  ]  hvad angår  buehvælvingens  høj  de kunne man vel også sammenli gn e  søjlerne  med et  voldsomt springvands  vandstråle,  hvis  denne  var  netop  lige  så  tæt, når den faldt  ned, som når den skød op. Og hvis helheden med alle dens talløse tårne og småtårne set udefra i det fjerne ikke er ulig en skov, så ser det derimod ud som hele gevækster, når man træder lidt nærmere, og er snarere at  sammenligne med en uhyrlig krystallisering.  Det ligner, med et ord,  disse kunstens vidunderværker, og med henblik på gestaltningens organiske uendelighed og uudtømmelige fylde for  det  meste  naturens egne værker og frembringelser; i det mindste er det det samme for indtrykket, og så uudgrundeligt rigt  strukturen, vævet og gevæksterne hos et oplivet væsen er for det undersøgende øje, netop så uoverskuelig er også en sådan arkitektonisk skabnings rigdom på gestalter.  Alt er gestaltet, og formet, og forsiret, og stadigt højere og mægtigere gestalter og prydelser stiger op fra de første og mindre. s r Arkitektonisk  set, bemærker  Schlegel i  en  tilføjelse fra 1823, baserer den gotiske, blomstrende stils "hø­ jeste  krmstfrembringelser" sig  endnu  på  den  gam­ melkristelige  byggemådes  geometriske  former, krm er  disse  nu  i  tilsætning  omgivet  af former,  som  er lånt  fra  plantens  vegetabilske  organisme,  der  i  sin gestaltning -i modsætning til den d yr iske organisme - legemlig � ør, en højere frihed i formål og behov:

Alt ei: beklædt  med den  rige  bladbesmykning og med livets mest blomstrende fylde, således som også på forårets tæppe - i rigdommen  på alle  disse  grønne  gevækster - loven  for  dets struktur og naturens indre geometri ikke mere træder synligt frem i det enkelte, men alt blomstrer frit i det uendelige liv og udfolder sin skønhed.5 2

Væsenet i "den  gotiske  bygningskrmst  består  altså i den  naturli gn ende  fylde  og  uendeligheden i den indre  gestaltning  og  den  ydre,  blomsterrige  forsi­ ring" . 53 Afslutningsvis  når  Schlegel  frem  til  denne decideret udtalte dom:

Den  gotiske  bygningskunst  har  en  betydning,  og  det  den højeste; og når maleriet for det meste kun må nøjes med svage, ubestemte, misforståelige, fjerne antydninger  af  det guddom­ melige, så kan bygningskunsten derimod, således tænkt og så­ ledes anvendt, ligesom umiddelbart fremstille det uendelige og gøre det nærværende gennem den blotte efterligning af natur­ fylden, også uden  hentydninger  til  kristendommens ideer  og hemmeligheder, som ganske vist har haft en ikke ringe indflyd­ else på opkomsten og udviklingen af kirkearkitekturen.54

At  den  gotiske  domkirkearkitektur,  også  uafhæn­ gigt  af  kristelig  symbolik,  formår  at  fremstille  det guddommelige  umiddelbart  gennem  efterligningen af  naturen  - ikke i  dens  kaotiske tilstand, men  na­ turen  i  havens  allerede  "opløftede,  forskønnede  og forklarede  tilstand"  det  bliver,  i  en  tilføjelse  til notitserne  fra  Rhinturen,  endnu  engang  præ gn ant fremhævet af Schlegel i et imponerende billede, som forbinder den førkristelige geometriske stil med den romantiske gotiks blomstrende stil: I gotikkens "hø­ jere  bygningskunst"  er  det  ikke  den  "vilde  natur, som bliver fremstillet, men den forklarede og i  for­ klarelsen  frit  opblomstrende  natur,  som  himmelsk Gudsstad og den forherligede skabelses ordnede, si­ deriske hus" . 55

I Schlegels fremstilling, i særdeleshed i det af dom­ kirken i Koln brudstykkeagtige "kæmpeværk", gen­ finder vi alle tre paradi gm er for den æstetiske iagtta­ gelse af gotisk bygningskunst, således som de kunne påvises  som  ledende  i  Goethes  og Tiecks  litterære beskrivelser  af  domkirken  i  Strasbourg,  forbundet med  en  præcis  konstatering  af  deres  vegetabilske, næsten  samtlige "af  plantenaturen  lånte" former, 5 6 i hvilke  metaforen  om "Guds  træ" manifesterer  sig  i den sanseligt iagttagelige fremtrædelse af den gotiske sakralbygning. Naturens og kunstens analoge skaben viser sig  deri, at  den  gotiske "kunsts  vidundervær­ ker" med hensyn "til den organiske uendelighed og gestaltningens uudtømmelige fylde  [  ...  ]  for  det me­ ste" kan sa=enli gn es  med "naturens  e gn e  værker og frembringelser". Den menneskelige ånd åbenba- rer  sig  i  det  gotiske  kunstværk  som  en  omsætning af sin  indbildningskrafts  stræben  efter  den "rigeste fylde", hvorved  det uendelige  eller  guddo=elige "ligesom  umiddelbart" på  sa=e  tid  bliver "frem­ stillet  og  gjort  nærværende" i  den  herfra  udgående "efterligning af naturfylden".  En  åndeliggørelse af materien finder  sted  for  så vidt, som bygningsvær­ kets "stenede masser" ikke  bare  efterli gn er  naturen i dens "oprindelige" tilstand, men selv fremstiller en ellers  ikke  forefindelig  "forklaret  og  i  forklarelsen frit opblomstrende natur", en "forherliget skabelse", der  først  bliver  virkeliggjort  af den  menneskelige ånd, og som - netop i sin materielle realisation - pe­ ger på sit åndelige  udspring.

Fra de æstetiske paradigmer  i ''genopdagelsen" af den  go­ tiske  bygningskunst til  ''genopdagelsen" af Plotins "æste­ tiske" Enneader

Over  for  beskyldningen  om  blot  naturefterligning retfærdiggør  Plotin  kunsten  med  det  argument,  at den ligesom naturen skaber i betragtningen af ånde­ lige former; dette kunne læses som en bekræftelse på analogiciteten imellem naturens og kunstens skaben, således som Goethe, Tieck og  Schlegel ser  den  ma­ nifesteret i den gotiske bygningskunst. Som i naturen går  også  den  kunstneriske  skabelse af en  ydre form (µopcp17) tilbage  til  en  ide (dooc;), en  rational  form (Åoyoc;). Et  af  kernestederne  i Enneade V  8  hvis første  kapitel  Goethe  oversætter  i  so=eren  1805 og  den 1. september  sender  til  Zelter,  der  reagerer begejstret herpå57 - lyder i Goethes oversættelse:

Ville nu  en eller anden foragte kunsterne fordi de efterli gn er naturen, så lader det sig svare derpå, at naturen også efterli gn er meget andet; videre, at kunsterne ikke ligeud efterli gn er, hvad man ser med øjnene, men går tilbage til hint fornuftige (logoi) som naturen består af og handlerefter.58

Også  forestillingen  om,  at  kunstnerens  ånd  og  i sidste  ende  det  guddo=elige  åbenbarer  sig  i et bygningsværks formgivne  mangfoldighed,  kunne genfindes hos Plotin. For hvorledes, således overve­ jer Plotin i Enneade I 6 - fra hvilken Goethe ligeledes i  1805 oversætter et sted i den berømte versifikation "War' nicht die Auge sonnenhaft  [  ...  ]" 59  kan det

-

dennesidige sanseligt konstaterbare i naturen som i  kunsten være netop så skønt som det hinsidige åndelige?

Det  sker, således  lærer  vi,  gennem  delagtigheden  i  gestalten (ideen)  [dooc;;].  For alt formløst er bestemt til at antage form og gestalt; sålænge det herfra ingen andel har i rational form [ Åoyoc;;] og gestalt [dooc;;], er det hæsligt og lukket ude fra den guddommelige formkraft. [  ...  ] Ideen træder altså til; det som ved sammensætning af mange dele bør blive til en enhed, det ordner  den sammen, bringer i en enhedslig, indre opbygning og gør det til et og overensstemmende med sig selv, da den jo selv  er  enhedslig  og  det gestaltede, så  vidt  det er  det muligt - da det jo består af  mange - også bør være enhedsligt; er det da bragt til enhed, så troner skønheden over det og meddeler sig  i  delene  så godt som  i helheden; støder ideen imidlertid på noget enhedsligt, som består af  ligeartede dele, så meddeler den skønheden i helheden; sådan, som hvis skønheden snart, gennem kunsten, bliver givet et helt hus med dets dele, snart -gennem en naturkraft - en enkelt sten.  60

Og  hvorledes,  spørger  Plotin  videre,  "kan  bygme­ steren afstemme huset udadtil efter husets ide i dets indre og  derefter betragte det som skønt?"

Kun fordi det ydre hus, når man udskiller stenene, er ensbe­ tydende med en deling af den indre ide  [evoov dooc;;]  ved hjælp af  materiens ydre masse,  en tilsynekomst af  det udelelige i mangfoldigheden. 6 1

I  den  ydre  gestalts  "mangfoldighed"  manifesterer "tilsynekomsten"  af  det  "udelelige"  sig,  ideen  el­ ler  den  rationale  form,  som  sanseligt  konstaterbart udtryk  for  dets  åndelige  udspring.  Omvendt  fører derfor  den sanselige betragtning af den ydre gestalt tilbage til den kun i åndelig betragtning synlige ide. "Tilsynekomsten" af  den  menneskelige  ånd  og  af det  guddommelige  i  den  naturli gn ende  "mangfol­ dighed" i  den  gotiske kunsts arkitektoniske  omsæt­ ning er det, som for Goethe, Tieck og Schlegel udgør fascinationen ved denne kunst. Så meget desto mere bemærkelsesværdigt  er  det, at  denne "tilsynekomst" også  fuldb yr der  sig  i  teksterne  selv,  fra  Goethe  til Schlegel: fra udgangspunktet i den metaforiske om­ skrivning  af  den  gotiske  katedral  som "Guds  træ", hvis  ide  kun  kan  opfattes  i  den  indre  erfaring,  og frem til den præcise beskrivelse af dets formelemen­ ter,  som  er  lånt  af  plantenaturen,  i  hvilken  "Guds træ" konkretiserer  sig  i  sin  sanseligt  konstaterbare gestalt  og  netop  i  denne  konkretisering  viser  den "forherligede skabelse".

"Den egentlige, sande middelalder  er  måske den, som blev udgjort af den nyplatoniske filosofi." 6 2 Dette skriver  Schlegel  der  gennem  Novalis  (Friedrich von  Hardenberg)  blev  gjort  opmærksom  på  Plotin - i  en  notits,  som  må  dateres  til  allerede  omkring 1798/  99.  6 3 At Schlegel, ved sin betragtning af gotisk bygningskunst på sin fælles rejse med brødrene Bois­ seree  i 1804 eller  senest  ved  bearbejdelsen  af  sine rejsenotater i 1805, har kendt til Goethes artikel "Om tysk  bygningskunst" og Tiecks  skildring  i Sternbald, viser  sig  allerede  i  enkelte  formuleringer  i Brevene. Og det er  også muligt - disse spekulationer må af­ slutningsvis  være  tilladt - at  han  i  betragtningen  af gotisk bygningskunst, som forekom ham at være det arkitektoniske  udtryk  for  den  "sande  middelalder", ligesom også kunne (gen)møde Plotin og den nypla­ toniske filosofi.

Der  findes  henvisninger  til,  at  Schlegel  frem  til 1805 har  beskæftiget  sig  indgående  med  Plotin. 6 4 Schelling havde i 1802 offentliggjort  sit  skrift Bruno oder iiber  das  giittliche  und natiirliche Prinzip  der Dinge. Ein Gespriich, som Wiirzburger-teologen Franz Berg i 1804 i  en  replik  med  titlen Sextus  oder  iiber  die absolute Erkenntnis  von Schelling besk  kritiserede,  og hvori  han  sammenli gn ede  Schelling  med  den "ny­ platoniske sværmer" Plotin. Schelling, der kendte til angrebet, beder  i  april 1804 sin  ven, filosofi.profes­ soren Windischmann  i Aschaffenburg, om  at  skaffe ham et eksemplar .af Marsilio  Ficino.s udgave  af  de plotinske Enneader. Efter  studiet  af  Plotins  skrifter formulerer Schelling selv i et brev til Windischmann fra  september 1805: "Havde  dog  en, der  formåede det,  tid  og  lyst  til  at  sætte  denne  guddommelige mands" - Plotins - "værker  i produktion." 6 s  Schel­ ling tænker  i den forbindelse på en ny udgivelse af de  plotinske Enneader, som  på  den  tid  efterhånden kun  var  tilgængelige  i  Basel-oplaget  af  Ficinos ud­ gave fra 1615. Wmdischmann selv griber Schellings efterspørgsel  på  de  plotinske  skrifter  i  april 1805

lismus

sud

sætte

sophis og "genol faloer sile som en tilskyndelse, studerer selv intensivt Plotin og offentliggør  en  anmeldelse  af  det  Berg'ske  skrift  i Jenaer Allgemeinen Literaturzeitung (nr. 40, 1805), hvori han forsvarer såvel Schelling som den "geniale Plo­ tinos". 66 Det er på baggrund af denne debat, det må forstås,  når  Schlegel  i sine Koln-forelæsninger over Die Entwicklung  der Philosophie, ligeledes i 1805, ikke kun  tilkender  Plotin "det  største  geni  blandt  alle aleksandrinerne", men også når frem til denne dom: "Vi finder hos ham" - der tænkes her atter på Plo­ tin - "mange ideer, som stemmer overens med den nye idealisme." 6 7 Schlegel har frem til 1805 følgelig ikke kun beskæftiget sig med den "nye idealismes" filosofi  med  Schelling  og  Fichte  men  også  i udpræget grad med Plotin. Rejsen fra Paris til Koln og  publikationen  af Brevene i Poetischen Taschenbuch falder  i  samme  tidsrum, i  årene 1804 og 1805, som hans "opdagelse" og virkningsfulde rehabilitering af den gotiske bygningskunst.

Før  juli 1805 udkommer Creuzers og Daubs Stu­ dien med oversættelsen af den plotinske Enneade III 8. 68 I  slutningen af september  udkommer  Schlegels Poetisches  Taschenbuch. 69 "Genopdagelsen"  af  Plotin og  "genopdagelsen"  af  den  gotiske  bygningskunst følger  således  indtil  få uger  næsten  samtidigt  i  sine anerkendelsers  offentlige  ytring.  Her  handler  det, som  indledningsvis  bemærket,  hverken  om  et  til­ fælde eller om et blot historisk  sammenfald. Iagtta­ gelsen af  gotisk, "middelalderlig" arkitektur  er, som det  her  skulle  være  vist,  et  spor,  der  fører  til  det åndshistoriske "krydsfelt" af  æstetisk  teoridannelse, romantik og nyplatonisk filosofi i begyndelsen af det 19. århundrede.  Og dette spor  begynder  i 1771 ved Goethes møde med domkirken i Strasbourg.

På dansk ved Sune Liisberg

-.----.·

Noter

1. Jf. Kozielek, Gerard: "Einleitung", in: Mittelalterrezeption. Texte zur  Aufnahme altdeutscher Literatur in der Romantik, udg., indledt og forsynet med en videreførende bibliografi af Ge­ rard Kozielek,  Tiibingen: Niemeyer, 1977, s. 1-43.
2. Jf. Seeba, Hinrich  C.: "Der  Kelner  Dom: Bastion  des Mittelalters  und  Nationaldenkmal. Zur Kategorie  der  Ge­ schichtlichkeit in den Kontroversen des Vormårz", in Poag, James  F/Scholz-Williams, Gerhild: Das Weiterleben  des Mit­ te/alters  in  der  deutschen  Literatur, Ki:inigstein/Ts.: Athenaum, 1983, s. 87-ro5.
3. Således  Hans  Dietrich  Irmscher  i:  Herder/Goethe/ FrisiI/Moser: Von  deutscher Art  und  Kunst.  Einige fliegende Bliitter, udg. af Hans Dietrich Irmscher, Stuttgart: Rec\_lam (gennemset og revideret udgave 1977)  1981, s. 163.
4. Jf. Goethes sene artikel "Von deutscher Baukunst 1823  ", som blev publiceret i hans tidsskrift Uber Kunst und  Altertum (4. bd., 2. hæfte, 1823), in:  Goethe,Johann Wolfgang: Ge­ denkenausgabe der Werke, Briefe und  Gespriiche, udg. af  Ernst Beutler,  bd. 13: Schriften zur Kunst (i det følgende forkortet: Goethe: GA: bd. 13), Ziirich/  Artemis, 2. oplag 1965, s. 950957.
5. Jf. til  denne tematik Wundt, Max: "Plotin und  die Ro­ mantik", in: Neue Jahrbucher far  das  Klassische Altertum 35 (årgang 18),  1915, s. 649-672; Mahl, Hans-Joachim: "No­ valis  und  Plotin. Untersuchungen zu einer neuen Edition und  Interpretation  des allgemeinen  Brouillon", in: Jahrbuch des  Freien  Deutschen  Hochstifts 1963, Tiibingen:  Niemeyer 1963, s. 139-250; Beierwaltes,  Werner: Platonismus und Idea­ lisriius, Frankfurt a. M.: Vittorio Klostermann 1972 (Philo­ sophische Abhandlungen, bd. 40), særligt kapitlet "Plotin im deutschen Idealismus", s. 83-153. Jeg tillader mig her også at henvise til mit foredrag ""Er  gehort in jedem  Falle  zu den  Unseren".  Zur  Plotin-Rezeption  in  der  Asthetik des 18. Jahrhunderts", som jeg  holdt den 25/6-2001 ved Giessen  Universitet i  forbindelse  med forsker-seminaret, "Klassizismus  und  Romantik  im  europaischen  Kontext" (taler: Prof. Dr. Gunter Oesterle),  der blev ledt af fru Prof. Dr. Christine Lubkoll.
6. Oversættelse af  titlerne  efter: Plotin: Schriften. Oversat af Richard Harder. Nybearbejdning med græsk læsetekst og  anmærkninger  videreført  af  Rudolf Beutler  og Willy Theiler (i det følgende forkortet: Plotin: Schriften) bd. I-IV; Hamburg: Felix Meiner, 1956-71 .
7. Windischmann  i Jenaer Allgemeinen  Literaturzeitung 1805, nr. 40, spalte 314, citeret  efter Wundt, Max: "Plotin  und die Romantik"(op. cit.), s. 662.
8. Zelter citeret  efter  Miiller, Hermann Friedrich: "Goethe und Plotinos", in: Germanisch-romanische Monatschrift 7  (19151919), Heidelberg: Carl Winter 1919, s. 45-60, citat s. 51.
9. Studien. Udgivet  af  Carl  Daub  og  Friedrich  Creuzer/ professorer i Heidelberg. Første bind, Frankfurt/ Heidel­ berg:  J. C. B.  Mohr, 1805, deri: "Plotinos, von  der  Natur,

·

I

--

T

- -

von der Betrachtung und von dem Einen", s. 30-103. 10.  Jf. Beierwaltes, Werner: "Negati Affirmatio: Welt  als Metapher. Zur  Grundlegung  einer  mittelalterlichen  Åst­ hetik durch Johannes Scotus  Eriugena", in: Philosophisches Jahrbuch 83  (1976), s. 237-265,  med  videreførende  littera­ turh�nvisninger.

II.  Goethe, Johann  Wolfgang: "Von  deutscher  Bauk:unst. D. M. Ervini a Steinbach. 1773", in: Goetjie: Ga, bd. 13, s.

12. L. c., s. 20.

16-26, I. c., s. 17.

13.L. c., s. 20.

15.L. c., s. 23.

14.L. c., s. 21.

16.L. c., s. 23.

- 18.L. c., s. 25. ["Medii aevi'en": dvs. "middelalderen", og nærmere bestemt det, som  vi  normalt forstår  ved og kal­ der for 'middelalderen' (altså perioden ml. senantik og re­

17.  L. c., s. 24.

næssance). 0. a.]

19.L. c., s. 26.

20.:L. c., s. 17.

21.L. c., s. 18.

23.L. c., s. 21.

. 22.L. c., s. 16.

24.L. c., s. 25.

26.L. c., s. 24.

25.L. c., s. 23.

2-7.Jf  ..  Irmscher in: Herder/Goethe/Frisil/Moser: Von deut­ scher Art und Kunst (op. cit.), s. 156, anni. 18.

28.  "Dritte Wallfart  nach  Erwins  Grabe  im Juli  1775", in: Ga, bd. 13, s.54-56, citat s. 54.

29.L. c., s. 55.

31.  Tieck, Ludwig: Franz  Sternbalds  "Wanderungen.  Studien­ ausgabe, udg. af Alfred Anger, Stuttgart: Reclam, 1966, s. 217.

30.L. c., s. 54-55.

32.L. c., s. 217-218.

34.  Schelling,  Friedrich  Wilhelm  Joseph  von: Philosophie der  Kunst (1802/03),  in:  Schelling: Ausgewi:ihlte  Schriften, udg. af  Manfred  Frank  (baseret  på udgaven  af  Schellings Siimmtlichervflerke, udg. af K. EA. Schelling, I. afdeling, bd. 1-10; II. afdeling, bd. 1-4, Stuttgart: Cotta, 1856-1861), bd. 1-6, Frankfurt a. M.: Suhrkamp, 1985, bd. 2: Schriften 18011803, s. 181-565 ."\  (svarende til Cotta-udgaven afd. 1/bd. 5, s. 355-737), citat§  n2, 'Erlauterung', s. 4II (I/5, 583).

33.Kant, hnmanuel: Kritik der Urteilskraft, § 28, B  108.

35.L. c.,  §  II0, 'Zusatz', s. 409 (I/5, 581).

37.  L. c.,  § n2, 'Erlauterung', s. 412 (I/ 5, 584).

36.L. c.,  §  II2, s. 4II (I/5, 583).

38.L. c., s. 414 (I/ 5, 586).

40.L. c., s. 412 (I/ 5, 584).

39.L. c., s. 4II (I/ 5, 583).

41.  Schelling, Friedrich Wilhelm Joseph von: Ueber das Ver- hi:iltnis der bildenden Kunste zu der Natur (1807), in: Schelling: Ausgewi:ihlte Schriften, udg. af  Manfred  Frank  (op. cit.), bd. 2, s. 579-619 (I/7, 289-329).

42.Bisky,Jens: "''  ...  in einem unendlichen Bau an der Stadt Gottes auf Erden".  Boisserees "Domwerk" im Kontext ro­ mantischer Architekturtheorie", in: Die Stadt in der europi:ii­ schen Romantik, udg.  af Gerhart Von Graevenitz,  W  iirzburg: Konigshausen og N  eumann, 2000 (Stiftung fiir Romantik­ forschung, bd. XI), s. 93-108, citat s. 95.

43.Denne  værktitel  har jeg  undtagelsesvis  oversat  i  det følgende. 0. a.

45.L. c., s. 163.

44.  Schlegel, Friedrich: Briefe auf  einer Reise durch die Nieder­ lande, Rheingegenden, die Schweiz und einen Teil von Frankreich, in:  Schlegel: Ansichten  von  der  christlichen  Kunst, udg. og indledt af Hans Eichner (Kritische Friedrich-Schlegel-Ausgabe, udg. af  Ernst  Behler, bd. 4), Paderborn/Miinchen/Wien: Schoningh, 1959, s. 153-204, citat s. 160-161.

46.L. c., 165.

47.  L. c., s. 177-178.

48.L. c., 177.

50.Schlegel, Friedrich, L. c., s. 180.

49.Jf. Georg Forster: Ansichten vom Niederrhein, von Brabant, Flandern, Holland, England und Frankreich (1791), deri kapit­ let om "Koln".

51.L. c., s.178-179.

53.Ibid.

52.L. c., s.179.

54.L. c., s. 180.

56.L. c., s. 179.

55.L. c., s. 191-192.

57. Jf. ovenfor.

59.I  "Einleitung  zum  Entwurf einer  Farbenlehre"  og  (i en noget varieret form) i de "Tamme Xenier";jf. Milller: "Goethe und Plotinos" (op. cit.), s. 53.

58.Goethe, GA, bd. 8., 2. oplag  1961, s. 497;jf. Plotin, Enn. V  8  [31],  I,  32-36.

60.Plotin, Enn. I  6  (1),  2,  12-27; oversættelse  efter  Plotin: Schriften, oversat  af Richard Harder  (op. cit.), bd. la, s.  7. [Nærværende oversættelse til dansk forholder sig udeluk­ kende  til  den  af  Dagmar  Mirbach  gengivne  tekst. Lige­ ledes  er  alle  øvrige  citater  alene  oversat  på  baggrund  af hendes  gengivelser,  heraf  nogle  fa  i  samråd  med  forfat­ teren  eller  andre fagfolk, der  dog  hverken  kan  eller  skal drages til ansvar for eventuelt uheldige løsninger. 0. a.] 61.Plotin, Enn. I 6 (r),  3,  6-rn; oversættelse  efter  Plotin: Schriften, oversat af Richard Harder (op. cit.), bd. la, s. 9. 62.Schlegel, Friedrich: Philosophische Pragmente, Zweite Epoche,  II [1798-1801], "Tanker", frgm. nr  37  in: Schlegel: Philosophische Lehrjahre 1796-1806, nebst philosophischen Ma­ nuskripten  aus  den Jahren 1796-1828, første  del,  udg. med indledning og  kommentar af  Ernst Behler (Kritische Frie­ drich-Schegel-Ausgabe, udg.  af  Ernst  Behler,  bd.  18),  Pa- derborn/Miinchen,Wien: Schoningh, Zii.rich:  Thomas, 1963, s.  347.  [Dagmar  Mirbachs  gengivelse  er  her: "Das eigentl(iche)  wahre  Mittelalter  ist  viell(eicht)  das  d(er) NeuPlaton(ischen) fs (Philosophie). O.a.]

63.Jf. Mahl: "Novalis und Plotin" (op. cit.), s. 239-243.

64.Jf. ibid.;  jf. registeret  i  den Kritische  Friedrich-Schlegel­ Ausgabe, udg.  af  Ernst  Behler,  bd.  19,  Miinchen/Pader­ born/Wien: Schoningh, Zii.rich: Thomas, 1971.

65.Schelling til Windischmann den 5. september 1805, ci­ teret efter Beierwaltes: Platonismus und Idealismus (op.  cit.), s.  102-103.

66. Jf. fodnote  7  og  de i fodnote 5 angivne  henvisninger til  de herfor  grundlæggende  arbejder  afWundt, Mahl og Beierwaltes.

67.  Schlegel,  Friedrich: Philosophische  Vorlesungen  aus  den Jahren 1804-1806, tillige  med  fragmenter  af  frem  for  alt filosofisk-teologisk  indhold,  fra  den  forevigedes  efterla­ denskaber  udg. af  C. J. H. Windischmann, bd.  1, Bonn: Weber,  1836, s. 401;  jf. Mahl: "Novalis  und  Plotin"  (op. cit.), s. 243.

68.Jf.  Wundt: "Plotin und die Romantik" (op. cit.), s. 666, fodnote 3.

69.Jf. Eichner i "Einleitung" til den Kritische Friedrich-Schle­ gel-Ausgabe, bd. 4 (op. cit.), s. XXXII.