Redaktionelt forord
Forfattere: Redaktionen
Tidsskrift: passage (2023-01-24)

På de sidste sider af Jane Austens (1775-1817) Northanger Abbey (1818,  udgivet posthumt) henvender fortælleren sig pludselig direkte til læseren. Hun vil blot lige gøre opmærksom på, at hun ved, at læseren ved, at bogen nu nærmer sig den lykkelige slutning, der forudsættes af konventionerne for de romancer, som Austen i værket parodierer. Fortælleren ved, at vi - læserne - ved, at vi er tæt ved slutningen, fordi  den  fysiske  kodeksbog, som vi ville læse historien i, nærmer sig den sidste side, hvorfor det er på tide at få plottet rundet passende af. Austens fortæller kan dog med god ret antage, at læseren faktisk er usikker på, hvordan det hele kommer til at gå op? Hvordan skal fortællingens hovedpersoner, de gode, unge mennesker Catherine og Henry, smedes sammen i det ægteskab, det hele jo skal ende med?

Der	er,	som	sagt,	kun	få	sider	tilbage	og	ingen	oplagt	vej	til	final	forløsning	i	Hymens lænker, da Henrys tyranniske far, general Tilney, har set sig sur på Catherine, da hun har anklaget ham for at have dræbt sin kone. Anklagen er pure nonsens, et produkt af den livlige fantasi Austen var så pjattet med (at kritisere kærligt). Men i romanen har det gjort generalen så rasende, at han ikke vil tillade brylluppet, og pludselig er der langt til, at plottet kan gå op. Det understreges af endnu en ironisk læserkommentar om kompleksiteten af de forviklinger, der skal opløses, inden bogen kan slutte. Og ikke overraskende	får	Austen	heldigvis	lynhurtigt	fikset	det	hele,	sådan	at	general	Tilney	bløder op og pludselig går med til ægteskabet. Årsagen? Hans datter, Eleanor, gifter sig ud af	det	blå	med	en	rigmand	og	bliver	dermed	en	'Lady'!	Så	er	alt	fint,	hvorfor	hans	søn kan opføre sig lige så tosset han vil, herunder gifte sig med Catherine.

Den afsluttende harmoni sikres gennem et iøjefaldende fortælleteknisk greb, idet rigmanden til allersidst bliver smidt ind i handlingen fra højre. Mange læsere, der er kommet så langt, knuselsker Austens evne til endnu en gang at trumfe kærlighedsromancens konventioner ved satirisk at synliggøre dem: Hun ved, at vi ved, at der ikke må komme nye, vigtige personer ind til sidst for at redde plottet ( deus ex machina ). Dét erkender hun, samtidig med at hun lader fortælleren forklare, at det faktisk var den nyankomne rigmands tjener, der efterlod de kvitteringer, som var kilden til hele miseren omkring Catherines falske mordanklage mod generalen. Alt det havde vi bare aldrig rigtig hørt noget om... Det ender med andre ord med ekstreme bortforklaringer og krumspring for, at romanen kan kulminere med, at de gode bliver gift, mens resten må sejle deres egen sø.

Austens  selvreferentielle  optagethed  af  slutningskonventioner  peger  på  udgangspunktet for dette temanummer af Passage . Nemlig, at slutningen er et litterært kerneelement, der påkalder sig en særlig opmærksomhed fra forfatteren såvel som læseren. Som et af de tekststeder, der ofte står klarest tilbage efter endt læsning, omgærdes	slutningen	af	specifikke	forventninger	og	tillægges	en	særlig	værdi.	Derfor er den for forfatteren også en udfordring, for nogle måske ligefrem et problem. Som Kristian Bang Foss skriver i sit essayistiske bidrag til nummeret, er det 'her, man	som	forfatter	skal	tage	det	største	og	mest	definerende	valg'.

Ikke desto mindre kommer slutninger i mange afskygninger. Med litteraterne Andrew	Bennett	og	Nicholas	Royle	kan	man	skelne	mellem	de	lukkede,	finale	slutninger, som kan være overraskende, pludselige, synes uundgåelige og være såvel apokalyptiske som bathetiske, på den ene side, og de mere åbne slutninger på den anden side. De kan have en tendens til at være mere spooky , ambivalente, urovækkende, dobbelttydige, ufærdige, uforløste, ubestemmelige (Bennett &amp; Royle, 31118).	Gode	slutninger	kan	fint	være	dårlige,	mens	dårlige	kan	være	gode,	og	nogle gange kan de være begge dele.

Endelig er der de tekster, der overdrager slutningen til læseren selv. I John Fowles postmoderne nyklassiker, The French Lieutenant's Woman (1969), tilbydes læseren et valg mellem tre forskellige slutninger (om end det trykte format stadig på en eller anden måde lader os opleve at den sidste, mest pessimistiske, gives forrang). Endnu mere radikalt udfolder denne logik sig i den såkaldte fan fiction , hvor forfatterens	autoritet	over	det	sidste	punktum	er	helt	bortgået.	Et	af	de	definerende	træk	ved genren er brugen af tags og trigger warnings : Man kan fravælge de typer slutninger, man ikke bryder sig om, og man kan selv skrive de slutninger, man foretrækker: Viktor Frankenstein	og	hans	Kreatur	finder	sammen	i	et	erotisk	forhold	til	sidst;	Henry	og Catherine	prøver	en	trekant	med	Mr	Darcy;	eller	det	som	er	langt	mere	grænseoverskridende? Oh yes, der er ikke rigtig nogen grænser for, hvor mange nye begyndelser slutningerne kan producere, når først gækken er løs og forfatteren manet i jorden.

Dette virvar af parallelle slutninger og nye begyndelser angår imidlertid ikke blot rent formelle spørgsmål, men afspejler i og for sig også grundtræk ved livet selv, der som bekendt sjældent lader sig ordne i afgrænsede og harmoniske forløb, hvor alt går op i sidste ende. I The Sense of an Ending (1967) hævder Frank Kermode, at fiktionernes	forsøg	på	at	etablere	(eller	bevidst	obstruere)	en	overensstemmelse	mellem begyndelse, midte og slutning korresponderer med den menneskelige erfaring af at	befinde	sig in medias res i en ikke-teleologisk verden. Der er tale om en grundlæggende erfaring af kontingens, som udviskes eller ignoreres i de slutninger, hvor plottet ikke	udfolder	sig	som	en	elegant	sløjfe	af	besvarede	spørgsmål	og	opløste	konflikter.

Tag Julian Barnes' roman The Sense of an Ending (2011), der med sin titel tydeligvis trækker på Kermodes bog. I skolen har hovedpersonen Tony Webster, via litteraturen, opbygget en forventning til, at man udvikler sig, og at livets tråde i sidste ende væves sammenhængende og meningsfyldt sammen i den slutning, der knytter begyndelsen og afslutningen sammen i en aristotelisk logik. Men på vej mod sin egen slutning kan Tony ikke få øje på et plot, en rød tråd, en dybere mening. Han oplever ingen afklaring, men det modsatte: en fornemmelse af afvikling snarere end af udvikling. Sent i romanen hedder det: 'Sometimes I think the purpose of life is to reconcile us to its eventual loss by wearing us down, by proving, however long it	takes,	that	life	isn't	all	it's	cracked	up	to	be'	(s.	105).	Mod	slutningen	hedder	det endvidere: 'You get towards the end of life - no, not life itself, but of something else: the end of any likelihood of change in that life. You are allowed a long moment of	pause,	time	enough	to	ask	the	question:	what	else	have	I	done	wrong?'	(s.	149). Og til allersidst: 'There is accumulation. There is responsibility. And beyond these, there	is	unrest.	There	is	great	unrest'	(s.	149).

Denne spænding mellem livets og litteraturens afslutninger er gennemgående for dette særnummers forskellige bidrag, der undersøger dette dobbeltmotiv i ambitiøse og  komplekse  værker  af  markante  litteraturhistoriske  og  samtidige  forfattere  som Christian Winther, Ingeborg Bachmann, Cormac McCarthy og Karl Ove Knausgård.

Nummerets første bidrag, Henrik Zetterberg-Nielsens 'Winther is coming - eller endelig	queer',	argumenterer	for,	at	store	dele	af	den	litteraturteoretiske	tradition er potentielt androcentrisk og heteronormativ, da den i sine simpleste former forstår slutningen med et forløst, mandligt begær som matrice. Det sker i en queerteoretisk	analyse	af	Christian	Winthers	to	noveller	'Skriftestolen'	og	'Et	Hjertes Gaade'	fra Fire Noveller (1843)	med	løbende	kritisk	diskussion	af	dette	forfatterskabs  eksisterende  reception,  som,  lyder  det,  har  negligeret  dette  forfatterskabs queer kompositioner og potentialer.

Efter Zetterberg-Nielsens diskussion af Winther følger Nicklas Freisleben Lunds artikel  'Sidste  kapitler,  porøse  punktummer:  Livsafslutningsromanens  ambivalente	closure(s)',	der	undersøger	såkaldte	'livsafslutningsromaner'	med	særligt fokus på slutningens rolle, funktion og ambivalens i disse romaners skildringer af aldrende protagonister på vej mod jordelivets uundgåelige punktum. Artiklen analyserer Dennis Gade Kofods Brøndtjætten (2006), Ane Riels Urværk (2021) og Bent Vinn Nielsens Et liv i almindelighed (2010) og viser, hvordan disse romaner både	flugter	 med	 og	 kritisk	 og	 tvivlende	 forhandler	 den	 narrative	 gerontologis livsafslutningsideal.

Rikke Andersen Kraglund genbesøger i sit bidrag slutningen på Karl Ove Knausgårds Min kamp , der bliver indgangsvinkel til at udfordre den udbredte forståelse af skriftens uformede autenticitet og spontanitet. Slutningen fremhæver omvendt værkets konstruktion, symbolik og intertekstualitet, og i det lys læses Min kamp i mindre grad som en personorienteret roman og i højere grad som en kortlægning af en kultur, der forandrer sig og føres videre.

Stine Grønbæk Jensen introducerer i sin artikel et omfangsrigt, men også underbelyst	samtidslitterært	arkiv	af	selvbiografier	skrevet	af	tidligere	børnehjemsbørn, som er kendetegnet ved et forløsende plot med slutninger, der bærer løfter om forandring og udvikling. Som Grønbæk Jensen demonstrerer, har skriften og slutningen for disse forfattere et personligt transformativt potentiale, samtidig med at bøgernes besværgende løfte om genfødsel dog ofte også viser sig at være skrøbeligt.

Anne Marie Borchert tager i 'Der vil komme en dag, eller den vil nok ikke komme'	livtag	med	Ingeborg	Bachmanns	eksperimentalroman Malina (1971) og dens gådefulde slutscene, hvor romanens hovedperson, et unavngivet kvindeligt jeg, forsvinder ind i væggen i sin lejlighed. Det efterfølges af de ikoniske sidste ord: 'Det var	mord'.	En	slutning,	der	i	lyset	af	Bachmanns	egne	poetikforelæsninger	og	romanens historiske kontekst ifølge Borchert kondenserer den kønnede vold, der både er kernen i romanens samtidskritik og skriftens paradoksale drivkraft.

I nummerets sidste forskningsartikel behandler Tore Rye Andersen med afsæt i  et ekslusivt særtryk, der udkom ved begyndelsen af Coronapandemien, Cormac McCarthys 'dobbelte slutninger'. Et greb, som af Rye Andersen forbindes med forfatterskabets foregribelse af aktuelle diskussioner af det antroprocæne og i hovedværket The Road (2006) netop mobiliseres til at pege ud på et rum og en skala hinsides plottets afgrænsede tidslighed.

Nummeret	sluttes	af	med	to	forfatteressays,	der	reflekterer	over	litterære	slutninger fra et praksisperspektiv. Det ene er skrevet af Hanne Højgaard Viemose, der under	overskriften	'At	gå	ud	af	en	roman'	udlægger	de	overvejelser,	hun	har	gen- nemgået i forbindelse med slutningen på sine tre sidste romaner. Det andet er skrevet af Kristian Bang Foss, der optegner sit forfatterskabs udvikling fra modernistisk slutningsskepsis til omfavnelse af den 'gode historie' og dennes slutningsopbyggelighed.

Til sammen giver nummeret forhåbentlig nye og øjenåbnende perspektiver på de dynamikker, der er på færde i livets og litteraturens afslutninger. God læselyst!