Om vækstbegivenheders skulpturelle udtryk
Forfattere: Peter Borum
Tidsskrift: periskop (2019-11-25)

## Om vækstbegivenheders skulpturelle udtryk

I vækstmæssig henseende er skulpturen uorganisk, også når den måtte indebære en montage af organismer. Dens fremvækst er som en ydre menneskelig teknisk genstand  eller  sammenpasning,  og  ikke  som  de  indre  tekniske  (virksomme) genstande:  organerne.  I  perceptionen  af  skulpturen  kan  den  reduceres  til  en afbildning af en fænomenalitet: noget, eventuelt en organisme, ser sådan ud. Ved at spørge til forholdet mellem skulpturen og den organiske vækst kan vi derimod uddybe udtryksbegrebet i den dimension, hvor det åbner for, at der ikke bare udtrykkes en fremtræden, men også den vækst, den fremvækst, der tillader en fremtræden at træde frem. Omvendt neutraliserer spørgsmålet til fremvæksten den pragmatiske interaktion mellem et perciperende subjekt og et perciperet objekt, som den franske filosof Henri Bergson (1859-1941) (1915) ellers lægger til grund for de levende væseners opfattelsesevne: en evolutionært betinget evne til at besvare de skiftende situationer, en organisme kan befinde sig i. At placere sig i vækstens synspunkt indebærer her at placere sig ved grunden under den sandsynlighed,  som  selv  betinger  kognitionens  gængse  projektion  af  gestaltstrukturer på omgivelserne. Samtidig strejfes muligheden af, at bevidsthedsformerne, repræsentationerne, i en af deres dimensioner gentager omgivende individualiteters vækstformer - forskudt. Under alle omstændigheder retter spørgsmålet til forholdet mellem skulptur og organisk vækst sig mod den æstetiske praksis' evne til at udtrykke menneskets omverden ikke bare som givet for mennesket, men også som givet i sig selv - en betingelse for, at der kan være tale om nogen givethed for mennesket - og til dets pragmatiske omgang med samme omverden.

&lt; [1] Vægmaleri på nordvæggen i det 'røde værelse' (cubiculum 16) i Agrippa Postumus' villa i Boscotrecase. 3. pompejanske stil. 1. årh. f./e.v.t. Det arkæologiske Nationalmuseum i Napoli. Udsnit. Her ses træets reiteration i en enkelt søjle. Gengivet i s/h hos Sotirios Mayassis (Mayassis 1964-66, I, 200). Wikimedia Commons.

Som tredimensionelle genstande er skulpturer i stand til at afbilde tredimensionelle organiske former, til at betegne dem i det forhold, den italienske semiotiker Umberto Eco (1932-2016) har døbt 'det vanskelige' eller ratio difficilis , hvor 'en  udtryksforekomst  umiddelbart  samstemmer med sit indhold, enten fordi der  ikke  findes  en  foruddannet  udtrykstype,  eller  fordi  udtrykstypen  allerede er identisk med indholdstypen' (1975, 246). 1  I begge tilfælde skyldes vanskeligheden det relative fravær af et givent konventionelt kodningssystem; i det sidste tilfælde ligner tegnet noget i den dagligdags betydning af det at ligne, som Eco forsøger på kritisk at afklare grundlaget for. Vi befinder os her på de semiotiske identiteters  felt,  træk  ved  skulpturens  tredimensionelle  form  genkendt  som transformationer af træk ved den tredimensionelle organiske form. Men i tanken om ratio difficilis ligger altså også tanken om vanskeligheden ved manglen på 'en foruddannet udtrykstype' - billedmæssigheden selv og det, at billedet sætter sin  egen  forståelsesregel,  glider  her  over  i  hinanden.  Det  uudtømmelige,  der kan være i et udtryk eller i et indhold, får i samme fremstilling Eco til at tale om 'udtryksgalakser' og 'indholdsstjernetåger', som er karakteriserede ved 'ikke at lade sig analysere i bestemmelige [ definibili ] enheder' (1975, 252) - idet Ecos eksempel er den italienske maler Piero della Francescas (1415-92) fresker i franciskanerkirken i Arezzo. I Ecos himmelhvælvsterminologi ligger der en forestilling om en ubodelig afstand, som forhindrer, at samtlige enheder og relationer lader  sig  bestemme  sikkert  og  udtømmende  i  deres  identitet.  Der  er  tale  om Ecos udgave af den forestilling, man finder hos den tyske filosof Immanuel Kant (1724-1804), nemlig at den æstetiske dømmekraft kan finde behag i sansningen af noget, der ikke lader sig begrebsliggøre. Der er samme forskel på det at viderebringe et nyt indhold ved hjælp af et kendt udtrykssystem og det at viderebringe en  'indholdsstjernetåge'  som  mellem  'regelstyret  kreativitet  og  kreativitet, der forandrer reglerne' (1975, 253), siger Eco. Det er den samme forskel, Kant etablerer mellem den bestemmende og den reflekterende dømmekraft, idet han i fjerde afsnit af indledningen til Kritikken af dømmekraften skriver:

Er det almene (reglen, princippet, loven) givet, så er den dømmekraft, som subsumerer  det  særskilte  derunder  (også  når  den,  som  transcendental dømmekraft, a priori angiver de betingelser, i overensstemmelse med hvilke der  alene  kan  subsumeres  under  dette  almene), bestemmende .  Er  derimod kun det særskilte givet, til hvilket det almene skal findes, så er dømmekraften blot reflekterende. (Kant 1974, 87)

Efter at have etableret denne forskel går Kant over til at behandle den reflekterende dømmekraft som æstetisk dømmekraft og som teleologisk dømmekraft. I  begge  tilfælde  spiller  de  organiske  former  en  hovedrolle.  Kants  forestilling om det skønne er en forestilling om det naturskønne. Han finder i det skønne en formålsmæssighed, idet virkningen (erfaringen af skønhed) bliver bestemmelsesgrund for årsagen (genstandens form) - og samtidig finder han et fravær af  bestemmelige  formål,  idet  den  æstetiske  dom  som  væsensforskellig  fra erkendelsesdommen ikke angår noget ' begreb om genstandens beskaffenhed og indre eller ydre mulighed gennem denne eller hin årsag' (1974, 136) (§10). Det er  hans  berømte 'formålsmæssighed uden formål' eller Zweckmäßigkeit ohne Zweck .  Men  hvor  forstanden  ikke  kan  frembringe  noget  empirisk  begreb,  kan anskuelsen alligevel frembringe en 'æstetisk idé'. Vi ser her Kant skelne mellem perceptionens greb om enheder og relationer i deres identitet og sanselighedens greb om mere end dette. Og dette mere gribes altså (som æstetisk idé) i mødet med  ubestemmelige,  men  tydelige  natursammenhænge  (relationer).  Dette forhold spejles nøje i kritikken af den teleologiske dømmekraft. Også her gribes der et  mere i  forhold  til  forstandsbegreberne. Dette mere gribes imidlertid af fornuften, i frembringelsen af teleologiske idéer, der lige så lidt som de æstetiske kan begrunde en objektiv erkendelse, men ikke desto mindre er nødvendige for at tænke organismen, idet, som Kant siger (og understreger) i §66, et ' organiseret naturprodukt er det, i hvilket alting er et formål og gensidigt også et middel ' (1974, 324). 2   Denne, organismens organisatoriske formålsmæssighed, kan forstanden ikke begribe (objektivere). Men fornuften er nødt til at tænke den - og sanseligheden kan altså gribe en sammenhæng, der modsvarer den.

Vender vi nu tilbage til Umberto Eco, kan vi hæfte os ved, at det i tilfælde af ratio difficilis ikke er givet, hvad det er, udtrykket udtrykker, eller efter hvilken regel det udtrykkes. Står vi med Kant over for en organisme, så kan den altså, hvis vi opfatter den som tegn, siges ved en ratio difficilis at udtrykke sin egen organisering som oversanselig idé (med Eco: uanalysérbar i bestemmelige enheder). I  sin  disputats  fra  1968, Différence  et  répétition ,  går  den  franske  filosof  Gilles Deleuze  (1925-95)  i  dialog  med  sin  tyske  kollega  Gottfried  Wilhelm  Leibniz (1646-1716) angående deres fælles franske kollega René Descartes (1596-1650) og det, Deleuze kalder for dennes 'princip om det 'klare og tydelige', eller om det klares og det tydeliges proportionalitet' (1968, 275). Deleuze lægger sig her tæt op ad Leibniz, som i sine 'Meditationer om erkendelse, sandhed og idéer' fra 1684 lægger ud med at skelne det 'dunkelt' kendte - f.eks. blomster, der på afstand ikke kan skelnes indbyrdes, eller den græske filosof Aristoteles' (384-22 f.v.t.) ifølge Leibniz uklare enteleki-begreb - fra det 'klart' kendte, som han igen deler i 'utydeligt' og 'tydeligt': I den utydelige begrebslige forestilling kan der ikke opregnes tilstrækkeligt med træk ved en ting til tydeligt at skelne den fra andre, hvorimod den tydelige begrebslige forestilling tillader ved tingens træk at skelne den 'fra alle andre lignende legemer' (Leibniz 1960, 423). Spørgsmålet om  tingenes  singulære,  enkeltstående  eller  enestående,  karakter  er  altså  på spil for Leibniz, og dermed også spørgsmålet om deres individuelle fremvækst. Men låner vi nu ligesom Deleuze den cartesiske kvartet 'dunkel-klar/utydeligtydelig' i dens leibnizianske udgave, og spørger vi til naturformerne hos Kant ved hjælp af den, så kan vi 'tydeligt' se samtlige organismens træk virke sammen og pege på hinanden, men vi kan ikke 'klart' se, hvad det er, der får dem til det. Organismens 'tydelige' organiserethed forbliver altså 'dunkel' for forstanden, imens der hæfter det 'utydelige' ved de ellers 'klare' organismer, at forstanden ikke kan sige, hvorved deres singulære fremvækst adskiller sig fra uorganiske ansamlingers opståen efter fysikkens love - ikke uden at henvise til den 'dunkle' organisering.

'Utydeligt-klar' og 'dunkelt-tydelig' er netop den fordeling, Deleuze foreslår i Différence et répétition . Her begrebsliggør han i forlængelse af sin franske kollega Gilbert  Simondon  (1924-89)  individualiteternes  fremvækst  på  følgende  vis: Individuationen som begivenhed og proces går forud for og betinger individualiteterne; individuationen igangsættes hverken ud fra en given form (evt. en DNAkode) eller en given substans (et givent stof), men ud fra et samlet før-individuelt felt (individet findes endnu ikke), hvori den uddifferentierer en individualitet, af nu relativt højere størrelsesorden, som selv kan differentieres i eksempelvis organismens forskellige samvirkende dele med deres specifikke integrationer af stofligheder; det før-individuelle felt spaltes hermed i en individualitet og dens miljø,  idet  individuationen  grundlæggende  er  en  relationel  proces  (Deleuze 1968; Simondon 2013). Descartes' 'klare og tydelige' vidensideal kan kun gribe de allerede dannede, allerede individuerede organiske former i deres fænomenologiske  tilgængelighed,  altså  det  for  Deleuze  'utydeligt-klare'.  Deroverfor foreslår Deleuze en 'dunkelt-tydelig' erkendelse, der skal gribe 'de rum-tidslige dynamikker [..., som] er aktualiserende og uddifferentierende' (1968, 276), dvs. de virtuelle dynamikker, der for eksempel organiserer en aktuel organisme ud fra et før-individuelt felt, som herefter vil være delt i en uddifferentieret individualitet (organismen) og dens nu omgivende miljø. Der består mellem de to slags 'divergent udøvelse af åndsevnerne' (Deleuze 1968, 276), dunkelt-tydelig og klart-utydelig, det samme forhold, som den franske filosof Raymond Ruyer (1902-87) udpeger mellem den indre styring af kropslige handlinger og den ydre griben af deres fænomenale fremtræden, og som han betegner som 'nøjagtigt komplementært':

Den  intuition,  jeg  har,  af  mine  handlingers  tematiske  enhed,  altimens  jeg er  uvidende  om  detaljerne  i  deres  nerve-  og  muskeludførelse,  er  nøjagtigt komplementær til det, som en fysiolog kan iagttage i min organisme. Helt omvendt af min egen bevidsthed kan hans iagttagelser godt følge detaljerne i den neuromuskulære udførelse, men den kan ikke gribe det, der leverer disse bevægelsers enhed og gør dem til en adfærd [ comportement ]. (Ruyer 1958, 65)

For Ruyer som for Deleuze angår denne komplementaritet såvel organismerne i almindelighed, der er fortsatte formdannelser under permanent individuation, som den delmængde af det organiske liv, der er vores bevidsthed, og som i ikke mindre grad er stedet for fortsatte formdannelser og permanente omindividuationer. Når vi således ikke længere opstiller problemet som et spørgsmål om 'delhelhed (ud fra en logisk muligheds synspunkt), men i termerne virtuel-aktuel' (Deleuze 1968, 276), som altså angår aktualiseringen ud fra et før-individuelt felt, har vi derfor muligheden for at placere os i de før-individuelle rum-tidslige dynamikkers og i individuationens synspunkt. Deleuze og Ruyer ser klart, at dette synspunkt svarer  til  Leibniz'  ubevidste:  det,  der  ikke  har  krydset  tærsklen  til bevidstheden, uden af den grund at ligge uden for bevidsthedsfeltet. 3  Og sammen med  den  franske  filosof,  psykoanalytiker  og  aktivist  Félix  Guattari  (1932-92) bestemmer Deleuze i forlængelse heraf kunsten som en 'blok af sansninger' (Deleuze og Guattari 1991, 154), komponeret i 'percepter' og 'affekter', der ikke er  afhængige  af  nogen  individueret  bevidsthedstilstand  (perception)  eller  af nogen bevidst oplevet kropstilstand - idet der denne gang modsat hos Kant bliver et sammenfald mellem sanselighedens og teleologiens (organiseringens) ikkepercipérbare idé i Deleuze og Guattaris virtuelle 'kompositionsplaner'. Dette åbner i sandhed for en ratio difficilis - eller måske snarere for en ratio difficiliors 'endnu vanskeligere' forhold - som kan bevæge sig hinsides gengivelsen af den fænomenale fremtræden og endog hinsides gengivelsen af organismens organisering som et system af klare og tydelige relationer mellem delene i en strukturel helhed. Hermed nærmer vi os derfor spørgsmålet om skulpturens mulighed for at udtrykke den organiske vækst som betingelse for det organiserede individ.

Det organiserede individ, organismen, er karakteristisk ved ikke som fx en krystal at integrere stadigt mere stof i én og samme form, men ved under stadig stofudveksling med det omgivende miljø at uddifferentiere sig, dele sig, så én celle bliver til flere, idet cellerne hver især og i fællesskab bygger sig selv op (de er  formål  og  middel  hver  især  og  indbyrdes).  Organismens  vækst  finder  altså sted i differentieringer - samt i integrationer: Således integreres under dyrets embryogenese  forskellige  celletyper,  udgået  af  forskellige  indbyrdes  differen- tierede protoorganer, til de endelige organer, der udgør det selvstændigt levedygtige individ (jf. skemaet i Thom 1991, 168-169). Når Kant (§64) bemærker, at organismen danner sig 'efter arten '  (1974, 318) og samtidig som individ, og bemærker, at dette sidste 'kalder vi ganske vist kun vækst' (1974, 318), så svarer Deleuze,  at  'individuationen de  jure går  forud  for'  (1968,  318)  de  uddifferentieringer  i  et  antal  selvidentiske  dele,  som  karakteriserer  de  forskellige  arter. 'Individuationen forudsætter ingen uddifferentiering, men fremkalder den [ la provoque ]' (Deleuze 1968, 318). Individuationen kan således siges 'ikke [at være] en organisering' (Deleuze 1968, 318), fordi netop dén frembringer en organisering. Den singulære fremvækst går hermed forud for det fælles artslige.

Vi  får  kort  sagt  en  individuationsproces,  der  tager  form  af  en  delings-  og samlingsproces, som resulterer i et eksemplar, der repræsenterer det artslige organisationsplan.  Individuationen  kan  betragtes  som  en  fortløbende  (kontinuerlig) proces og mere grundlæggende som en begivenhed. Med den britiske filosof Alfred North Whitehead (1861-1947) kan vi sige, at 'naturens kontinuitet er begivenhedernes kontinuitet; [...] enhver begivenhed indeholder andre begivenheder som dele af sig selv; [...] enhver begivenhed er en del af andre begivenheder' (2015, 50). Anskuet på denne måde er den organiske væksts differentiering  i  forskellige  organer  en  kaskade  af  individuatoriske  underbegivenheder, indlejrede i helindividets individuations overbegivenhed. Det er en sådan begivenhedskaskade, skulpturen kan tænkes at udtrykke.

Vi  kan  derfor  spørge  til,  hvilke  individuationskaskader  der  karakteriserer de forskellige organismer, og om de samtidig kan tænkes udtrykt af forskellige skulpturer. Idet vi med beklagelse overlader svampene til deres sædvanlige stedmoderlige behandling, kan vi vende os mod forskellen mellem dyr og planter. Denne forskel er ikke artsligt absolut: Der findes planter med dyretendens og dyr med plantetendens, men der er tale om to poler i formdannelsen. Én forskel er  organernes  antal.  Planten  har  langt  færre  organtyper  end  dyret  -  med  de fire hovedorganer rødderne, stængelen (stammen), bladene og blomsterne kan man rekonstituere samtlige de plantevarieteter, der findes i dag, mens de nuværende typer af større dyr ville kræve mindst en snes basisorganer (Doumenc og Lenicque 1995, 136). 4  Omvendt ligger antallet af hver type ikke fast. Den franske botaniker Francis Hallé (f. 1938) kan derfor opsummere dyrets embryogenese som ' bestemt , definit eller lukket ',  modsat plantens, der er ' ubestemt , indefinit eller åben ' (1999, 100). 5  Planterne følger en orden i denne vækst, fx en talorden. Fibonacci-rækken, hvor hver term er summen af de to foregående: 0, 1, 1, 2, 3, 5, 8 ..., leverer blandt meget andet talværdierne til de 'phyllotaxiske brøker', der karakteriserer bladstillingen hos en række løvtræer, idet, når man bevæger sig mellem to omtrent oven over hinanden siddende blade, brøkens tæller betegner det antal omdrejninger om stilken, man foretager, idet man undervejs passerer de mellemliggende blade; disses antal angiver da nævneren. Således er den phyllotaxiske brøk for elm og lind 1/2, for el, bøg, hassel, birk 1/3, blomme, eg, kirsebær, æble og abrikos 2/5, poppel og pære 3/8, pil og mandel 5/13 (Jean 1983, 254). Da det indbyrdes forhold mellem to på hinanden følgende Fibonacci-tal tilnærmelsesvis kan udtrykkes ved tallet φ = ( √ 5 +1)/2, som også karakteriserer det 'gyldne snit', hvor et linjestykke deles i to, således at forholdet mellem hele linjestykket og det længste af de to delstykker er lig med delstykkernes indbyrdes forhold, må det gyldne snit siges i sig selv at konnotere organisk vækst. 6 Fibonacci-tallenes biologiske udbredelse får den canadiske 'fytomatematiker' Roger V. Jean til at kalde φ 'en naturkonstant, ligesom Plancks konstant h ,  lysets hastighed c , π , e eller Boltzmanns konstant k ' (1983, 258). Men φ er ikke særegen for planterne. Den  britiske  naturforsker  D'Arcy  Thompson  (1860-1948)  genfinder  den  logaritmiske  spiral  -  der  lader  sig  konstruere  ud  fra  rektangler,  hvis  forhold  kan udtrykkes ved φ - i både sneglehuse, stødtænder og klovdyrs horn (1992, kap. VI og VII) og viser, at goplers og infusionsdyrs former kan modsvare muligheder for stabilisering af bølger og dråber gennem overfladespænding (1992, kap. III), ligesom  lignende  overflademinimeringer  karakteriserer  skeletterne  af  radiolarplankton (1992,  kap.  V).  Logikken  i  disse  eksempler  angår  den  optimerede stabilisering af organismernes dele i udstrækningen; φ synes at være en konstant for netop dette. 7  Der er i sig selv tale om klare og tydelige relationer, som imidlertid  er  tegn  på  organiske  individuationsprocesser. Vi kan sammenligne med Ruyers  bemærkning  om,  at  de  levende  former  ligesom  menneskets  teknik 'modellerer sig tættest muligt efter  de  fysiske  love,  som  de  ikke  desto  mindre behersker  og  anvender'  (1958,  128).  Tættere  på  planternes  specifikke  vækst kommer vi gennem begrebet om 'reiteration', der oprindelig er foreslået i 1974 af den hollandske botaniker R. A. A. Oldeman (f. 1937). Reiterationen betegner det forhold, at planten (træet) ikke blot gentager enkeltorganer (fx blade), men hele  vækstmønstre.  Reiterationen  'indebærer  tilføjelsen  til  træet  af  et  nyt system af skud, der almindeligvis er i temmelig nær overensstemmelse med den arkitektoniske model, der tidligere er blevet udtrykt af det samme træ' (Hallé, Oldeman og Tomlinson 1978, 272). 8  Træets skud bliver groft sagt til mindre med tiden større - udgaver af hele træet. En sådan reiteration er udtryk for en kaskade af individuatoriske begivenheder.

Nu tilbyder reiterationsbegrebet et snarest metaorganisk billede af helheden i  eksempelvis Donald Judds 'minimalistiske' metalskulpturer, som ellers - og med føje - kan begribes i deres teknisk-samfundsmæssige konnotationer (den seriefremstillede uorganiske genstand), eller som den indfangning af kosmiske kræfter,  som  Deleuze  og  Guattari  (1980,  422ff)  foreslår  at  se  i  den  moderne kunst, og som ville lade Judds kasser blive en art lokal synliggørelse af fysiske felter. Også dette forslag kan imidlertid samtidig subsumeres under gestaltteoriens projektion af helheder ud fra kriterier såsom elementernes nærhed, lighed, fælles retning eller orientering samt lukning eller sluttethed ( clôture )  og  gode eller  rette  kontinuitet  ( bonne  continuité )  (Saint-Martin  1990,  80-81),  der  alle sammen viser tilbage til menneskets evne til pragmatisk at konstituere sit omgivende miljø for bevidstheden i gestalterne. Vækstsynspunktet tillader omvendt at gribe skulpturerne som udtryk for en intern produktivitet. Når perceptionen af  deres  gestalt  viger  for  perceptet  af  deres  vækst,  ophører  Judds  elementer med at underordne sig en projiceret helhed og begynder i stedet at gentage sig i hinanden i en direkte erfaring af reiterationen uden om nogen organisk form.

Som kaskade af begivenheder udgør også en søjlegang en reiteration. Men søjlen er selv en skulptur, der måske udtrykker en sten, måske ikke mindst et træ - eller,  som karyatide, et dyr. Vi kan følge den græske arkitekt og kulturhistoriker Sotirios Mayassis (1894-1965) eller den franske filosof Michel Serres (1930-2019), når deres refleksioner fører dem frem og tilbage mellem statuen, personen (guden), træet, søjlen, stenen og dyssen eller mellem statuen, kisten, liget  (personen), graven og pyramiden. I begge tilfælde etableres der glidende udtrykskæder frem og tilbage mellem organismer, artefakter og mineraler, og frem og tilbage mellem planter og dyr. I baggrunden svæver emblematisk den græske forfatter Plutarks (ca. 46-125) udgave af fortællingen om den ægyptiske guddom Osiris' død. Ifølge Plutark bliver Osiris dræbt ved, at guden Seth (hos Plutark identificeret med den græske Tyfon) lokker ham til at lægge sig i en rigt udsmykket kiste, der bliver lukket forsvarligt og kastet i Nilen. Kisten med den druknede  Osiris  ender  med  at  skylle  i  land  ved  Byblos  (det  nuværende  Jbail eller Djéblé i Libanon). Dér vokser en lyngtue sig til et stort træ, som omslutter kisten. Træet er så prægtigt, at det ender med at blive fældet og brugt som søjle i den kongelige residens i Byblos. Hertil ankommer nu gudinden Isis, der er Osiris' hustru (enke) og søster, og hun får udleveret støttepillen, som hun skærer kisten fri af. Resten af træet svøber hun i klæde og salver med olie, og det bliver ifølge Plutark stadig tilbedt i Isistemplet i Byblos på hans tid. Selve sarkofagen med Osiris'  lig  tager  Isis  med  sig  hjem  til  Ægypten  (Plutark  1936,  36-46).  Plutarks fortælling forener således motiver såsom trædyrkelse, helligpæle, mennesket, der  kommer ud af træet, og mennesket som pille (jf. Mayassis 1964-66) med statuens sammenfald med kisten og med liget (jf. Serres 1990). Der er tale om en omfattende metamorf motivkreds, der netop - inden for rammerne af, hvad der bredt kan kaldes 'frugtbarhedskult' 9  - udtrykker det  forhold,  at  til  organisk  vækst  formede  almene energetiske forhold kan finde udtryk i forskelligartede fænomenaliteter, og som grundlægger statuens  (afbilledets)  mulighed  i  dens  evne  til  at inkarnere et vækstpotentiale i en for samme potentiale fremmedartet specifik materiel  fænomenalitet  (hvorved ratio  difficilis faktisk  grundlægges  i ratio difficilior ). Til udtryksspørgsmålet skriver Serres  om  statuerne,  at  de  er  'sorte  kasser,  hvis hemmelige  vægge  indhyller  en  eller  anden  eller  et eller andet, som de skjuler og beskytter. [...] På samme måde hviler liget og mumien i graven, og deres statue er  rejst  uden  for'  (1990,  262).  Serres'  'sorte  kasse' er, hvad statuen udtrykker - enten uden at ligne det eller  ved  at  ligne  det;  det  er  det,  vi  ikke  kan  afgøre. Statuen udtrykker den fraværende person - eller den fraværende mumie, eller liget. Og mumien udtrykker det indhyllede lig og den fraværende person, ligesom liget udtrykker den fraværende person, der gennem alle  disse  udtryk  viser  sig  som  indhyllet  og  udtrykt,  snarere  end  fraværende. Til  disse  sorte  kasser  står  vi  i  Ecos  vanskelige  forhold,  eller  i  vort  eget  endnu vanskeligere,  der  rækker  ud  over  enhver  genkendelighed  til  noget,  som  må forblive indhyllet eller indfoldet og i den forstand dunkelt, og så alligevel blive en æstetisk, en sanselig idé. Når Mayassis viser en enkelt søjle og et enkelt træ udgøre et  skulpturelt  kompleks  (efter  al  sandsynlighed  en  helligdom)  -  fx  på vægmalerier  fra  Pompeji/Boscotrecase  (Mayassis  1964-66,  I,  200) [1] eller Rom (Mayassis 1964-66, I, 202) - går en lignende udtrykskæde i gang. Søjlen udtrykker træet, der igen udtrykker den guddom eller ånd, som bor i det. Men nu  er  reiterationen  gået  i  gang  fra  træet  til  søjlen,  og  søjlen  kan  fordobles, tripleres osv. - træ + to søjler + arkitrav på to vægmalerier fra Pompeji (Mayassis 1964-66, I, 205 [2] , 209), træ + fire søjler + arkitrav på et antikt basrelief i Palazzo Spada (Mayassis 1964-66, I, 208). Vi er på vej mod søjle- eller stelerækken, ikke alene  som  geometrisk-regelmæssig,  sådan  som  Kant  (1974,  161)  udelukker,  at den kan være skøn, fordi den dermed har et begreb, men som individuatorisk begivenhedskaskade. Her møder vi igen en genetisk-produktiv, og ikke blot en gestaltisk-projektiv, begrundelse for virtuelt forlængende - territorialiserende - betydningsvirkninger af søjle/stelerækkerne.

[2] Skitse af vægmaleri fra Pompeji. 'Paris på Idabjerget'. 4. pompejanske stil. 1. årh. e.v.t. Det arkæologiske Nationalmuseum i Napoli. Her er den ene trægentagende søjle blevet til to piller samt en arkitrav. Skitsen er gengivet hos Sotirios Mayassis (Mayassis 1964-66, I 205). Gengivet efter fig. 198 (s. 205) i Mayassis 1964-66, I, der selv er en gengivelse af fig. 199 (s. 205) i René Menard og Claude Sauvageot: Les institutions de l'antiquité : Institutions religieuses . Paris: Flammarion. 1913.

Afslutningsvis kan vi forsøge at kaste lys over en kunsthistorisk forskel, der ikke mindst angår statuer, ved at betragte individuationsgraderne hos forskellige typer af dyr. Den tyske kunsthistoriker Gerhard Krahmer (1890-1931) har udpeget en bestemmende forskel på 'arkaisk' og 'klassisk' kunst i den klassiske oldtid som forskellen mellem en 'parataktisk' og en 'hypotaktisk' organisering. Den hypotaktiske organisering lader figurens interne relationer modsvare 'de i den legemlige organisme givne relationer' (Krahmer 1931, 7) i et afbildningsforhold - skulpturelt kan vi her fx tænke på alskens kopier efter den græske billed-

[3] Yanda-figur fra Azande/ Zande-folket. 20. årh. Træ og metalringe. Højde: 18,4 cm. Et eksempel på skulpturel paratakse eller polyrytmisk 'arbejdsdeling'. Gengivet efter fig. 13, s. 141 i Jean-Baptiste Bacquart: The Tribal Arts of Africa . London: Thames &amp; Hudson. 2012 [1998].

hugger Fidias (ca. 480-430 f.v.t.). I den parataktiske organisering, derimod, er delene føjet selvstændigt til hinanden og 'eksisterer selvstændigt ved siden af hinanden som karakteristiske dele, hver især fyldt med sit eget liv, sin egen betydning' (Krahmer 1931, 8). Skønt Krahmer er varsom med at understrege, at den parataktiske kunst ikke kun modsvarer et 'primitivt stadium' (1931, 9) og kan blive yderst kompleks, fremsætter han alligevel den tanke, som det ikke her er stedet at gå i rette med, at først (eller alene) det klassiske Grækenland  skulle  nå  frem  til  en  klar  og  tydelig  forestilling  om organicitet. Idet Krahmer sammenligner med barnets fremgangsmåde, får  han  gjort  forskellen  til  et  spørgsmål  om  perception  og empirisk begrebslighed. Det er altså indlejret i Krahmers behandling  af  den  græske  billedhugger  Polymedes  (6.  årh.  f.v.t.)  og  hans statuer i Delfi (Krahmer 1931, 46-48) - for nu ikke at inddrage, rent eksempelvis,  det  centralafrikanske  Azande-folks  (Zandé-folkets) træfigurer fra det 20. århundredes første halvdel [3] , eller bare, som Krahmer selv gør, oldtidens Ægypten - at der til dem må svare en perceptiv og begrebslig mangel. Imidlertid kan vi omvendt anlægge den interne geneses synspunkt og anskue skulpturerne som udtryk for kaskader af vækstbegivenheder. Her møder Krahmers forskel på  hypo-  og  paratakse  forskellen  på  dyr,  der  udgør  selvstændige

individer,  og  dyr,  der  består  af  flere  individer.  Enhver  flercellet  organisme må i udgangspunktet betragtes som en cellekoloni, men mens det er et åbent spørgsmål, i hvilken udstrækning en plante kan betragtes som ét individ (Hallé 1999, 111-128), er dyrene delt i dem, hvis samlede organisme udgør ét individ, og dem, hvis organismer udgøres af flere samvirkende individer - som når en koloni  af  polypdyr  fordeler  de  organiske  funktioner  på  forskellige  individer  i en art 'arbejdsdeling', eller når gopleslægten siphonophorae berømt kan danne tilsvarende  fritsvømmende  sammenvoksede  fællesindividualiteter    (Perrier 1881, 213-274). Vi vil foreslå at betragte Krahmers parataktiske skulpturer som udtryk for en sådan 'arbejdsdeling', hvor de individualiserede dele udtrykker en polyrytmisk vækst med henblik på at kunne indgå i forskelligartede semiotiske sammenpasninger. Om dette mere end blot antyder, at en repræsentation, der sigter mod muligheden for beskuerens investering i sluttede helindividualiteter (organismer) som begivenhedscentre 10 , historisk er sammenfaldende med oprettelsen af repræsentationsplaner, som modsvarer sluttede udsnit af et synsfelt, må foreløbig henstå. Når en skulptur opfattes som udtryk ratio difficilior for en begivenhedskaskade, bliver den under alle omstændigheder virksom udefter og kan ikke reduceres til afbildningens eller perceptionens redundans.

## ABSTRACT

Umberto Eco's concept of ratio difficilis accounts for semiotic processes that are often termed iconic. It borders upon a relation in which rules are not followed, but invented, in Eco's version of Kant's reflexive judgment. Reflexive judgment is at work in aesthetic judgment and in teleological judgment. Both relate to forms of nature and exceed the domain of understanding by implying finality. Gilles Deleuze seizes upon notions from Leibniz in order to invent a 'divergent use of faculties' whereby we can grasp the generating forces of organic individuation that remain obscure to empirical conceptualisation. Proposing a ratio difficilior ,  we  may conceive of a correspondence between organic individuation as cascade of individuating events, and events as expressed by works of art. Differences between works of art may be approached from the viewpoint of different types of organic individuation. Fibonacci numbers and surface tension forms are common to both plants and animals, but the concept of plant reiteration of growth patterns allows the circumvention of an extrinsic gestaltist approach to repetitive sculptural structures in favour of an intrinsic genetic viewpoint of individuatory cascades. A similar viewpoint applied to the difference between paratactical ('archaic', 'primitive') and hypotactical ('classical') organisation of statues can be derived from the difference between animal species that exist as individuals, and those that exist as colonies.

## NOTER

- 1 Hvor intet andet er angivet, er alle oversættelser forfatterens egne.
- 2 I §67 diskuterer Kant det, der endnu ikke hedder fødekæder og økosystemer, idet han behandler 'den brug, andre naturvæsener kan gøre' (1974, 327) af en given organisme og slutter til den organisatoriske enhed af det, der endnu ikke hedder biosfæren, idet 'enheden af det oversanselige princip ikke blot må betragtes som gyldig for visse arter af naturvæsener, men også på samme måde for naturhelheden som system' (1974, 330). Der findes således en art 'Gaia-hypotese' allerede hos Kant.
- 3 I dette forhold kan begge skrive under på Simondons leibnizianske diktum: 'Psyken [ Le psychisme ] er hverken en ren inderlighed eller en ren yderlighed, men en permanent differentiering og integration' (2013, 242).
- 4 Selvom planternes formdannelse kun resulterer i fire organtyper, er der tale om lidt flere vævstyper end som så (sivævet el. phloemet, vedvævet el. xylemet, også som splintved, epidermen

- og cuticula, barken og det ikke-levende kerneved, foruden ved- og sivævets vandførende vedkar og sikar). Dyrets vævstyper er dog endnu mange flere.
- 5 Samtidig skitserer han forskellen mellem dyr og planter som den mellem væsener med stor yderoverflade, der ikke kan flytte sig, og som derfor tager rummet i besiddelse gennem at vokse, og væsener med ringe yderoverflade, der til gengæld kan tage rummet i besiddelse ved at flytte sig - og bemærker, at det maksimerede interface med det omgivende miljø, gennem hvilket de optager næring og udskiller affaldsstoffer, er orienteret udefter hos planterne (blade og rødder), men foldet ind i dyrene (mave-tarm-kanal og luftveje) (Hallé 1999, 42-49).
- 6 Et andet spørgsmål er, hvornår det gyldne snit rent faktisk forekommer i artefakter. Den biologiske talværdi er eksakt, mens fx analyserne af arkitektoniske grundplaner i et indflydelsesrigt værk som Le nombre d'or (1931) af den rumænske kulturforsker, forfatter og diplomat Matila Ghyka (1881-1965) ofte kræver accept af tilnærmede værdier eller er analyser af idealtyper. Hos den italienske kunstner Mario Merz (1925-2003) kan Fibonacci-tallene berømt være direkte til stede som cifre, bøjet i neon (fx Zebra (Fibonacci) , 1973), men også som grupper af æbler i en logaritmisk spiral ( Tavolo a spirale , 1989).
- 7 Den franske matematiker René Thoms (1923-2002) såkaldte 'katastrofeteori' (1975), der ikke mindst er tænkt i relation til biologien, fungerer netop som en teori om sådanne stabiliseringer, idet 'katastrofernes' punktmængder modsvarer ustabile tilstande, der ved vilkårligt små forandringer vil glide over i stabile tilstande. Individuationens begyndelse samt enhver differentiering eller integration vil hos Thom modsvare en 'katastrofisk' overgang.
- 8 Reiterationen modsvarer kun delvis en fraktal figurgentagelse, da det ikke er hvert enkelt 'liniestykke' på planten, som på internt homotetisk vis bliver stedet for en gentagelse af den oprindelige figur. Tendensen til overflademaksimering er imidlertid den samme. Jf. Hallés bemærkninger om planters og dyrs interface med deres omverden foreslår den polsk-franske matematiker Benoît Mandelbrot (1924-2010) (1984, 38-39) at anskue pattedyrenes lunger som fraktale genstande.
- 9 Motivkredsen som helhed - og Osirismyten specifikt - synes nært sammenhængende med de religiøse forestillinger om 'den mystiske sammenhæng mellem mennesket og planterne' (Eliade 1983, 48), som den rumænsk-franske religionshistoriker Mircea Eliade (1907-1986) med al sandsynlighed har ret i udgår fra yngre stenalders opfindelse af agerbruget. Som den franske forhistoriker og arkæolog Jacques Cauvin (1930-2001) (2013, 53) bemærker, kan vi ikke specifikt vide, om de egentligt forhistoriske artefakter modsvares af symboliseringssystemer med samme struktur som de historiske mesopotamiske (og ægyptiske, kan vi tilføje). De postneolitiske religioners fokus på agerbruget giver muligvis genlyd i Første Mosebogs tildeling af planterne som føde til Adam og Eva samt i nadverens identifikation af Kristus med frugten af korn og vinstok, som den franske teolog Robert Culat (f. 1968) (2016) for nylig har viet en kommentar.
- 10 I L'image-mouvement (1983) bestemmer Deleuze i forlængelse af Bergson de individualiteter, om hvilke bevægelserne i bevægelsesbilledet centrerer sig som referencepunkt, som 'ubestemthedscentre', dvs. lokale centre for handling. Dette svarer muligvis til indebyrden af den tilsyneladende vage term agency .

## LITTERATUR

- Bergson, Henri. (1907) 1915. Den skabende Udvikling . Oversat af Knud Ferlov. København: G.E.C. Gad.
- Cauvin, Jacques. (1998) 2013. Naissance des divinités, naissance de l'agriculture . Paris: CNRS Éditions.

Culat, Robert. 2016. Le paradis végétarien: Méditations patristiques . Paris: L'Harmattan.

Deleuze, Gilles. 1968. Différence et répétition . Paris: Presses Universitaires de France.

Deleuze, Gilles. 1983. L'image-mouvement . Paris: Minuit.

Deleuze, Gilles og Félix Guattari. 1980. Mille plateaux . Paris: Minuit.

Deleuze, Gilles og Félix Guattari. 1991. Qu'est-ce que la philosophie? . Paris: Minuit.

Doumenc, Dominique og Pierre-Marie Lenicque. 1995. La morphogenèse . Paris: Masson.

Eco, Umberto. 1975. Trattato di semiotica generale . Milano: Bompiani.

- Eliade, Mircea. (1976) 1983. De religiøse ideers historie, bd. 1: Fra stenalderen til de eleusinske mysterier . Oversat af Merete Klenow With. København: Gyldendal.

Ghyka, Matila. 1931. Le nombre d'or I-II . Paris: Gallimard.

- Hallé, Francis. 1999. Éloge de la plante - Pour une nouvelle biologie . Paris: Seuil.
- Hallé, Francis, Roelof Arent Albert Oldeman og Philip Barry Tomlinson. 1978. Tropical Trees and Forests - An Architectural Analysis . Berlin, Heidelberg, New York: Springer Verlag.
- Jean, Roger V. 1983. Croissance végétale et morphogenèse . Paris og Québec: Masson/Presses de l'Université du Québec.
- Kant, Immanuel. (1790) 1974. Kritik der Urteilskraft . Redigeret af Wilhelm Weischedel. Frankfurt am Main: Suhrkamp.
- Krahmer, Gerhard. 1931. Figur und Raum in der ägyptischen und griechisch-archaischen Kunst . Tübingen: Max Niemeyer.
- Leibniz, Gottfried Wilhelm. (1880) 1960. Die philosophischen Schriften von Gottfried Wilhelm Leibniz, IV. Redigeret af C. I. Gerhardt. Hildesheim: Georg Olms.
- Mandelbrot, Benoît. (1975) 1984. Les objets fractals . Paris: Flammarion. 2. udg. Redigeret af forfatteren.
- Mayassis, Sotirios. 1964-1966. Architecture, religion, symbolisme I-II . Athen: Bibliothèque d'Archéologie Orientale d'Athènes.
- Perrier, Edmond. 1881. Les colonies animales et la formation des organismes . Paris: Masson.
- Plutark. 1936. Plutarch's Moralia, V . Oversat af Franck Cole Babbitt. Cambridge MA og London: Cambridge University Press/William Heinemann.
- Ruyer, Raymond. 1958. La genèse des formes vivantes . Paris: Flammarion.
- Saint-Martin, Fernande. 1990. La théorie de la gestalt et l'art visuel . Québec: Presses de l'Université du Québec.
- Serres, Michel. (1987) 1990. Statuer - Den anden bog om grundlæggelserne . Oversat af Carsten Juhl. København: Det Kongelige Danske Kunstakademi.
- Simondon, Gilbert. (1964) 2013. L'individuation à la lumière des notions de forme et d'information . Grenoble: Jérôme Millon.
- Thom, René. (1972) 1975. Structural Stability and Morphogenesis . Oversat af D.H. Fowler. Reading, MA: Benjamin/Cummings.
- Thom, René. (1988) 1991. Esquisse d'une Sémiophysique . Paris: InterEditions. 2. reviderede udgave.
- Thompson, D'Arcy Wentworth. (1917) 1992. On Growth and Form . Redigeret af John Tyler Bonner. Cambridge: Cambridge University Press.
- Whitehead, Alfred North. (1920) 2015. The Concept of Nature . Cambridge: Cambridge University Press.