Afslutningens poetik hos Cervantes
Forfattere: Rigmor Kappel Schmidt
Tidsskrift: passage (2004-01-29)

## Afslutningens poetik hos Cervantes

## RIGMOR KAPPEL SCHMIDT

I Don  Quixote er  der  en  passage,  jeg  bliver  ved  at vende tilbage  til.  I  slutningen  af  kap.  XXIV,  bd.  II, møder  don  Quixote  en  page,  der  er  på  vej  i  krig. Don  Quixote,  der vil  belære  ham om det ærefulde hverv,  det er at tjene Gud og kongen i krig, bagatel­ liserer  døden  ved at sige,  at  "det 1 er  bare døden og så  er  den  ikke  længere".  Ret  beset  er  det  et  mo­ derne syn på døden, hvor livet ophører med døden, så  man  ikke længere findes  som en bevidsthed,  der kan registrere noget i den anledning. Det kæder don Quixote  sammen  med,  at  man  ved  den  uventede, pludselige og uforudsete død  slipper for  enhver sindsbevægelse.  Døden  indebærer  ikke  noget  trans­ cendent  efterliv,  men  kun  en  jordisk  reaktion,  som kan  undgås,  hvis  døden  indtræffer  hurtigt.  Det  er døden som en lakonisk afslutning uden andet trans­ cendent efterliv end et godt ry, der er anledningen til denne artikel.

## Den absolutte afslutning

Miguel de  Cervantes  er  ofte tvetydig i sine beskriv­ elser. Han kan således lade en person sige et og gøre noget  andet for  at  vise,  at  en  person  er  splittet  mel­ lem  et tankesæt og et ganske andet handlings­ mønster.  Når  man  tilsvarende  kan  se  en  splittelse omkring  afslutninger,  der  svinger  mellem  at  være lukkede og åbne, knytter dette  spørgsmål om afslut­ ningens  poetik  sig  til  et  større,  eksistentielt  spørgs­ mål om, hvorvidt livet afsluttes med døden, eller der findes et liv i det hinsidige. Til gengæld er der en klar sammenhæng  mellem  menneskeliv  og  fortælling, idet  begge forløb lægger  op til en række mulige af­ slutninger,  der  tilsammen  danner  en  afslutningens poetik.

En fortælling,  der  kun omhandler et  udsnit af  et menneskeliv,  kan i princippet fremstå afsluttet,  men vil  altid  kunne  genoptages  og  omgøres. 2 Kun  hvis fortællingen  omhandler  menneskelivet  frem til  dø­ den, er  afslutningen  absolut og  uomgørlig.  Ser man nøjere  på den absolutte  afslutning,  vil man imidler­ tid  opdage,  at  der  også  kredses  om  muligheden for, at  der  findes  et  liv  efter  døden.  Imidlertid  kan  Cer­ vantes' tvetydighed på dette felt minde om hans tve­ tydighed  omkring  personbeskrivelsen.  Her  tænker jeg ikke på den ambivalens, som Riley foreslår, men på en markering af  to kulturelt forskellige  opfattel­ ser af døden, som efterlods sætter sig deres spor i en tilsvarende modsætningsfyldt poetik.

Galejfangen Gines de Passamonte,  som don  Qui­ xote og  Sancho møder i kap. XXII, bd.  I,  har  også sin  opfattelse  af  forholdet  mellem  liv  og  fiktion  og mellem liv  og  død.  Han  skriver  på La  vida  de  Gines de Passamonte, en levnedsbeskrivelse, han først mener at kunne afslutte ved sin død. Parallelliteten mellem liv  og  fortælling danner  en minimal poetik,  der  pe­ ger på, at kun døden er en definitiv afslutning, mens alle andre  afslutninger er  foreløbige og altid vil kunne genoptages.  Det kunne være en poetik, der alene  gælder  hans  egen  levnedsbeskrivelse,  så andre fortællinger sagtens kan have en definitiv afslutning. Ser  man  imidlertid  på  de  indlejrede  fortællinger  i Don  Quixote, optræder  der  en  række  eksempler  på afslutninger,  der  bliver  genoptaget.  Passamonte  for­ mulerer således en markant poetik, der viser sig også at  gælde  for  de  andre  livshistorier,  der  fortælles  i værket. Enhver afslutning, bortset fra døden, er fore­ løbig og  vil altid kunne omgøres.  Der findes således ikke  aristotelisk  sluttede  forløb,  hverken  i  livet  eller i fiktionen, bortset fra dem, der afsluttes med døden. Denne opfattelse af døden,  der endegyldigt afslutter alt  og  ikke følges af  'noget',  kan sammenli gn es med don Quixotes bemærkning om,  at  "det er  bare  dø- SATIT ]

e, de

en

76

nyt el

kon

lenne

utning

nyelse

Det den og så er den ikke længere". Den pludselige død giver ikke plads for nogen følelsesmæssig investering fra  den dødes side.

Men,  kan  man  spørge,  er  Passamontes  poetik  nu også  så  central  i et værk, hvor  kritikken  ofte  sætter fokus enten på Cide Hamete Benengeli og hans me­ tafiktionelle  funktion  i  værket  eller  på  præstens og kannikkens poetologiske diskussion om de aristote­ liske forskrifter. Passamontes poetik er interessant af to  grunde. Den forholder  sig  til,  at  bortset  fra  dø­ den kan enhver afslutning tages op igen og omgøres, hvilket  netop sker  i  praksis i mange af de  indlejrede fortællinger.  Desuden  optræder  Passamonte  igen  i kap. XXV-XXVI, bd. II som maese Pedro, hvor han igennem sin mesterjakelopførelse sammen med don Quixote  dramatiserer  en  brydning  mellem  implicit og eksplicit fortællekonstruktion. Maese Pedro trækker  i  bogstavelig forstand  i  trådene bag  scenen uden at lægge stemme til fortællingen. Han indtager således den 'implicitte' position bag scenen. Når jeg skriver implicit i anførselstegn, skyldes det, at impli­ citheden gøres eksplicit  ved  at  maese Pedro iscene­ sætter  sig  selv  som  implicit  dukkefører,  men  også ved  at  don  Quixotes  indgriben  tvinger  ham  til  at gribe  eksplicit  ind,  hvilket  efterlods  gør  os  op­ mærksom på maese Pedros tidligere 'implicitte'  op­ træden.  (Den  iscenesatte  'implicithed'  kan  i  øvrigt betragtes som en forudskikkelse  af  den skjulte  for­ tælleposition,  der  senere  viste  sig  at  vokse  frem  i europæisk  romankunst).  Den  eksplicitte  fortælle­ stemme besørges af knægten foran scenen. I forhold til  teatrets  fordeling  af  funktionerne  forventes  til­ skuerne  at  optræde  ligesom  senere  tiders  diskrete, implicitte  læsere,  der  ikke  blander  sig  i  handlings­ gangen.  Don  Quixote  kan  imidlertid ikke forholde sig  i  ro  og  griber  ind  i  handlingen.  Det  sker  først med  ord,  hvad  der  tvinger  maese  Pedro  til  at  tale don Quixote efter munden, men se om det hjælper, for  snart  griber  don  Quixote  til  sværdet  og  afliver maese Pedros trup af marionetdukker. Hermed fjer­ ner  don  Quixote ikke kun  enhver  mulighed for  vi­ dere  handling,  men  ødelægger  også  maese  Pedros eksistensgrundlag.

Passamonte  repræsenterer  en  usentimental,  lav­ social  poetik,  der  er  nøgtern i forhold til  livets om- skiftelser  og  rummer  en  grundlæggende  accept  af døden  som  livets  afslutning.  Pragmatisk  sørger  han for at fa det  bedste  ud af don Quixotes massakre på marionetteatret, selv om det umiddelbart virker som en  total  tilintetgørelse  af  hans  fremtidsmuligheder. Stillet over for partielle afslutninger lader Cervantes således  ofte  sine  personer  søge  en udvej  ud af  kni­ ben, så den tilsyneladende tilintetgørende afslutning omgøres med  henblik  på et  mere  lyst  og  forsorent livsperspektiv. Det sker ikke kun i hans fortællinger, men  også  i  hans  egen  biografi.  Her  f'ar  han  vendt helt  umulige  situationer  og  fundet  løsninger,  hvor de fleste andre i hans samtid ville være blevet hængt eller faet så mange stokkeprygl, at de  næppe havde overlevet det.

## Et  evigt liv efter  døden?

I  kap.  XII,  bd.  II  drager  don  Quixote  en  parallel mellem la  comedia og  livet.  Hver  især  tildeles  en rolle, og når comedia'en er  færdig,  tager skuespillerne deres dragter af og er ikke længere forskellige typer. Det  samme  sker  med  menneskene,  der  livet  igen­ nem indtager hver  deres  plads i livet,  men  alle  bli­ ver ens i graven. Her tydeliggør don Quixote, at liv­ et karakteriseres af forskelle, mens døden er forskelsløs. I forhold  til  jordelivet,  der  er  karakteri­ seret  ved  forskelle,  præsenteres  man  i Don  Quixote for,  at  døden ophæver  de  selvsamme forskelle. Når døden  er  forskelsløs,  kan  man ikke  sige,  at  der  er 'noget'  efter  døden,  idet  'noget'  forudsætter  eksi­ stensen af 'noget andet'.

Det store spørgsmål bliver  nu,  om døden  marke­ rer  en  afslutning?  Kendt  er  selvfølgelig  eksemplet med den mirakuløse balsam,  der  kan  redde  ridder­ en, selv hvis han er blevet hugget over i to dele (kap. X, bd. I). Men hvad med den  mere  realistiske død  i Don  Quixote? Fører  den over  i noget nyt eller  inde­ bærer  den  en egentlig afslutning?

"[  ...  ]  og  således går tiden bestandig i denne fortsatte ring. Kun menneskelivet går mod sin  afslutning på lettere jjed  end  tiden,  og  det  har  først  håb  om  fornyelse i  det  an­ det liv,  der ikke begrænses af  afslutninger." Det  siger  Cide Hamete, muhammedansk  filosof og således har mange for­ stået  det  nuværende livs  ubetydelighed  og flygtighed  og  det des forh don Qu en ande Fortuirl evige livs varighed,  selv om de ikke har set troens lys,  men har indset det  ved  naturens lys. Her siger vores  forfat­ ter det dog  kun,  fordi Sanchos regentskab  så  hurtigt nåede  sin  afslutning,  kom  til  en  ende,  opløstes  og forsvandt som i skygger og  røg  (kap. LIii, bd. 11). 3

Indtil nu  har  vi set døden  som en  absolut afslutning på  livet,  men  med  dette  citat  viser  livet  sig  ganske vist  stadig at  have en  afslutning i døden,  men bliver nu  fulgt  af  et  andet  liv  efter  døden. Det eksplicite­ res ikke her,  hvori det evige liv består. Man kan der­ for formode,  at også når  Cervantes opererer  med  et liv  efter  døden,  er  der  tale  om  et  forskelsløst  liv, hvor  der ikke  findes  afslutninger,  intet  skifte  fra  en tilstand til  en  anden,  ja,  end ikke  de  delvise afslut­ ninger,  der  præger  jordelivet.  Tænker  man  nøjere efter,  er  det  døden  som  afslutning,  der  skaber  for­ skelle  i  jordelivet,  også  udtrykt  ved  at  vi  hver  især spiller  vores  roller  i  livet  som  teater.  Det  andet  liv, der  i  øvrigt  stadig  kun  præsenteres  som  en  mulig­ hed,  begrænses  ikke  af  afslutninger,  men  hvis  der ikke  er afslutninger,  opstår  der heller ikke forskelle. Igen kan man kun slutte ud fra jordelivet, hvor ek­ sempelvis  Sancho i  en  periode  er  guvernør  og  der­ efter ophører med at være det for  at blive noget an­ det.

Det  er  ikke  kun  døden  som  sådan,  men  også  de partielle  afslutninger  undervejs  i  jordelivet,  der  er med til at indsætte  de forskelle,  der  præger  jordeli­ vet til forskel fra livet efter døden. Så hvad enten det hinsidige  findes  eller  ej,  vil  det  være  forskelsløst, simpelthen  fordi  der  ikke  er  afslutninger.  Anderle­ des forholder det sig i jordelivet. Her kan man med don  Quixote  sige:  "Hvor  der  lukkes  en  dør,  åbner en  anden  sig" (kap.  XXI,  bd.  1), 4 i  betydningen: Fortvivl  ikke,  for  noget  andet  vil  vise  sig.  De  åbne og lukkede døre i Don Quixote handler som regel om at finde et remedio, en udvej ud af den knibe,  man er sat i.  Det  gør  man  ved at åbne den samme eller  en anden dør, da den lukkede dør betyder døden. Det sidste  ser  man  i  den  indlejrede  novelle, Den forma­ stelige  nysgerrige, hvor Anselmo beder om  at  fa luk­ ket døren, 5 hvorefter han nedskriver sin historie og dør.  Her  fører  den  lukkede  dør  ham  lukt  i  døden. Det danner en  parallel til  Passamonte,  der  også har

A

tænkt  sig  at  lade  fortællingens  og  livets  ophør  gå hånd i hånd.  Døren,  der  endegyldigt lukker sig,  og døren,  som døden 6 banker på,  er  knyttet til  afslut­ ningen  såvel på livet og  som på livets fortælling.

SE TIL MIG, Vigersted kirke, ca.  1450

## Erkendelse gennem troen eller naturen?

Lad mig lige minde om en stump  af  citatet fra  før. "Det  siger  Cide  Hamete,  muhammedansk  filosof: og  således  har  mange  forstået  det  nuværende  livs ubetydelighed og flygtighed og det evige livs varig­ hed, selv om de ikke har set troens lys,  men har indset det ved naturens lys". Det korte jordeliv og det evige an­ det liv kan man fa indsigt i ad  to  veje. Den  ene går gennem troen, den anden er en erkendelse,  man bi­ bringes af naturen. Religionen og naturen bliver så­ ledes  to  parallelle  veje  til  erkendelse.  Vender  vi  til­ bage til episoden med galejfangen Passamonte, erklærer don Quixote, at han ikke kan acceptere "at slavebinde 7 mennesker,  som Gud  og  naturen  skabte frie"  (kap.  XXII,  bd.  I).  Her  kan  man  bemærke,  at don Quixote lader Gud og naturen optræde som si­ deordnede skabere af  mennesket.  På  den tid  kunne man ikke tillade sig at underkende Gud, så ville man have  andre  drivkræfter  ind,  måtte  man  arbejde  sig vej frem  gennem sideordningen.

Så  selv  om  Gud  bliver  nævnt  en  del gange i Don Quixote, er der alligevel en række formuleringer, der trænger  sig  på  og  kræver  en  forklaring.  Der  er  dø­ den,  som en afslutning, slet og ret. Der er  det andet liv, der tilsyneladende er forskelsløst, mens det den­ nesidige liv er præget af forskelle,  der opstår af del­ vise afslutninger og dødens absolutte afslutning. Der er  omtaler  af  naturfilosofferne, og endelig  er  der  si­ deordnede omtaler af Gud og naturen som ligevær­ dige  skabere. Desuden præsenteres  naturen  som en ganske udmærket vej til erkendelse, der sagtens kan måle sig med Gud og troen.

Den  spanske  cervantist  Americo  Castro 8 kredser om,  at  Cervantes  må  have  været  påvirket  af  renæs­ sancens  naturfilosofi,  men  selv  om  Americo  Castro hælder  til  neoplatonisme,  panteisme  og  estoicisme, kan  han  ikke  afgøre  det  med  sikkerhed.  N  aturfilo­ sofien  bliver  nævnt,  ideen om naturen  som en  bog, der  skal  studeres  omtales,  naturen  er  Guds  hushov­ mester og  skaber  menneskene med laster og  dyder, der bliver  bestemmende  for  deres liv.  Americo Castro  (s. 164) mener  således,  at  Cer vantes  har  en deterministisk  opfattelse  af  naturens  indflydelse  på mennesket.  I stedet for  at lade det blive  ved en  vag ide om neoplatonisme og naturfilosofi, introducerer jeg  i  det  følgende Averroes for  at se,  om  Cervantes måske  har  ladet  sig  påvirke  af  hans  ideer,  der  førte til  naturfilosofien i dens mange varianter.

## Averroes

Jeg har tidligere været inde på Averroes,9 der levede i  de  sidste rester  af det islamiske rige Al Andalus på den  Iberiske  Halvø.  Averroes  eller  Ibn  Rushd,  der blev  født i C6rdoba i 1126 og døde i Marokko i 1198, udviklede  en  rationel  og  videnskabelig  islamisme med  afsæt  i Aristoteles'  værker.  Averroes har  sand­ synligvis  udbredt sin  tænkning  mundtligt i eller  ved moskeen, som man havde for skik på den  tid. Hans tanker  vandt stort set  ingen genklang i den arabiske verden, men blev  nedskrevet og oversat til hebræisk og latin. Desuden foreslår Francisco Marquez Villa­ nueva, 10 at der i  den  spanske middelalder  udviklede sig  en levende,  mundtligt formidlet tradition for na­ turfilosofi,  som  udsprang  af  Averroes'  fortolkninger af  Aristoteles.  Den  averroistiske  skelnen  mellem  fi­ losofi  og  religion  blev  formidlet  på  den  Iberiske Halvø  som  en  mundtlig  overlevering  og  nord  for Pyrenæerne  som  en  skriftlærd  tilegnelse,  der  nød godt  af  det  store  arbejde,  der  blev  udført  af  over­ sætterskolen i Toledo. Således peger Marquez Villa­ nueva  n  på  det  paradoks, ·  at  de  kastilianske  præster tog  nordpå  for  at  tilegne  sig  latin,  mens lærde drog til Toledo fra andre dele  af  Europa for at tilegne sig den græsk-arabiske kulturarv på det nye tholetanske sprog,  kastiliansk. Det  har  selvfølgelig  undret  fx Juan Riera Palmero, 12 at  kastilianerne tilsyneladende ikke  var interesserede  i  selv  at  tilegne  sig  de mange oversættelser,  der  blev  udarbejdet i Toledo,  men det kan  forklares  med,  at  de  ikke  var  i  stand  til  at læse komplicerede  tekster på  latin, og at  de  gennem mundtlig formidling modtog den tradition, som blev eksporteret ud af halvøen i bindstærke oversættelser. Man  kan  altså  formode,  at  der  i  de  Spanske  Riger har  været  en  levende  tradition  for  naturfilosofi,  der bl.a.  havde  sin  oprindelse  i Averroes'  kommentarer til Aristoteles.

Den franske  orientalist  og  religionshistoriker  Er­ nest Renan 1 3  har i sit banebrydende værk Averroes et l'averrofsme fra 1852 givet  en  præsentation  af  Aver­ roes, hvori han betoner dennes rationalisme og frem­ hæver, at han  var langt forud for  sin kristne og jødi­ ske  samtid.  Averroes  har  næppe  kunnet  græsk  eller har  haft  et  beskedent kendskab til  græsk,  men har  i sit  arbejde  med  Aristoteles' tekster  sandsynli gv is brugt arabiske  oversættelser  af  syriske  oversættelser af de  græske tekster. Tilsvarende  er  der  kun  fa ara­ biske  håndskrifter overleveret  af  Averroes'  kom­ mentarer  til  Aristoteles.  Derfor  bygger  kendskabet til  Averroes  på  arabiske  tekster,  skrevet  med  he­ bræisk  skrift,  samt  på  de  talrige  oversættelser  først til hebræisk og fra 1480 til 1580 i  rigt  mål også til la­ tin.  Det  var  i  den  periode,  man  med  Eckhard KeB­ ler 1 4 kan  pege  på,  at  averroismen  bidrog  til,  at  na­ turfilosofien udviklede sig til starten på den moderne naturvidenskab. Averroes udførte tre slags kommen­ tarer til Aristoteles. Den store kommentar, hvor Ari­ stoteles'  tekst  citeres  i  sin  helhed  afsnit  for  afsnit, fulgt af  Averroes'  kommentarer. Mellemkommenta­ ren  citerer  kun  begyndelsen,  hvorefter  resten  for­ klares,  så  Averroes  og  Aristoteles  flyder  sammen. Endelig er der parafrasen,  hvor Averroes taler i eget navn.  Selv  om  Averroes med  et  sådant værk  kunne fremstå som blot og bar kommentator, mener Renan (s.  83)  tværtimod,  at han tænker  frit,  når han tolker Aristoteles.

Averroes skelner mellem det aktive og det passive intellekt.  Det  aktive  intellekt  findes  transcendent, uden  for  mennesket  som  et  potentiale,  men  skal ikke identificeres med Gud. Når det knyttes til men­ nesket,  går  det fra  at være  potentielt  til at blive  ak­ tualiseret. 1 5 I denne proces opstår det materielle in­ tellekt som en forbindelse mellem det aktive intellekt og  den tilsvarende evne i mennesket til at modtage det.  Det materielle intellekt  hører  til de passive  ev­ ner  og  skal  derfor  skelnes  fra  det  aktive  intellekt. Menneskets passive intellekt stræber  efter  at forene sig  med  det  aktive  intellekt,  hvilket  kunne  opfattes som  en  parallel .til  religionens  mystik,  hvor  sjælen stræber  efter  unio  mystica  med  Gud.  Averroes  er imidlertid  ikke  særlig  mystisk,  men  hævder  tværti­ mod,  at  foreningen  nås  gennem  viden.  Eller  man kunne med Renan betragte det som en rationalistisk mystik, hvor individets intellekt stræber efter at for­ enes  med  fornuften,  der  er  et  kosmisk  princip.  Det individuelle  eller  materielle  intellekt  er  bundet  til kroppen og kan ikke eksistere  uden den.  Når krop­ pen dør,  forgår  intellektet med den. Kun det aktive intellekt,  der  er  lig  med  fornuften,  er  udødeligt og uforgængeligt.  Averroes  forestiller  sig  altså  ikke,  at der findes nogen  personlig,  individuel  udødelig­ hed, 16 hvor menneskets sjæl på en eller anden måde fortsætter  med at eksistere efter døden.

Averroes  er  fritænker  og  har  ikke  nogen  bestemt religion  i tankerne,  når  han  filosoferer  over  relatio­ nen  mellem  religion  og  filosofi.  Han  forholder  sig kritisk til skabelsen og undrer sig over, at nogen kan tro på noget så  absurd.  Det  må  skyldes  vanen,  idet folk  tror  det,  de  far  gentaget  uafbrudt.  Så  hvis  folk begynder at studere de spekulative videnskaber, mister de straks troen, der er baseret på vanen. Aver­ roes  mener ikke,  man  skal  oplyse folket og  fratage dem deres tro.  Tværtimod  skal  man  gøre  sig  klart, at  engle  og  profeter,  åbenbaring  og  religion  er  for folket,  mens  filosofi,  der  er  det  højeste,  man  kan tænke  sig,  er  forbeholdt  de  fa.  Vil  man  virkelig d yr ke  Gud,  må  man  derfor  søge sandheden og  stu­ dere hans værk i dets fysiske realitet. Averroes lagde således  afgørende  vægt  på  naturiagttagelse  og  på empirisk  verifikation. 1 7 Han satte fysikken over  me­ tafysikken,  så selv  Guds  eksistens  skulle  bevises fy­ sisk,  ligesom  kosmos  anses  for  at  have  en  kausal struktur  og orden.

Kaster  man  enhver  vanetænkning  af  sig  og  be­ gynder  at  tænke  og tilegne  sig viden, kan  man måske nå frem til en slags identifikation med det ra­ tionelle eller aktive intellekt. De  arabiske og  jødiske filosoffer  og  videnskabsfolk,  der  forholdt sig  frit  til de  religiøse  dogmer og i stedet interesserede  sig  for at  forstå  og  erkende  verden,  som den  forelå,  fik  let ry  for at være materialister,  livsnydere,  måske endda libertinere  og  kættere,  uden  nødvendigvis  at  være det.  Jøderne  tog  Averroes'  privilegering  af  filosofi og  logik  til sig  og  anvendte den ifølge Daniel J. La­ sker 18 til  at  bevise  den  jødiske  tros  overlegenhed  i forhold til den  kristne.  Ingen af  parterne  anfægtede de  jødiske  mirakler,  mens  jøderne  brugte  Averroes til  at  betvivle  de  kristnes  mirakler i  en  argumenta­ tion for,  at  den  kristne  tro  var den jødiske underle­ gen.  Men havde man først åbnet denne diskussion, kunne  argumenterne  bruges  mod  enhver  religion, således at alle  former  for  mirakler  og  naturstridige hændelser  blev  betragtet  som umulige.  I  forhold  til en verdensanskuelse baseret på logik, fornuft og na­ turlove stod enhver  religion for  skud.  Men  hvis  re­ ligionerne blev mindreværdige,  kunne  det  fore­ komme ligegyldigt,  hvilken  religion  man tilsluttede sig.  Sådanne tendenser inden for averroismen kunne ifølge Lasker forklare, hvorfor mange jøder valgte at omvende  sig  til  kristendommen  eller  begyndte  at leve  hedonistisk.

## Rationalisme eller mirakeltro

Udviklingen fra Averroes til naturfilosofien var båret frem af maurere og jøder,  selvfølgelig ikke de jævne at vnlig

80

maurere  og jøder, men  de  intellektuelle iblandt dem.  For  det  var  jo  netop,  hvad  Averroes  forudse­ ende belærte om. Man skal drage en klar skillelinje mellem det,  som  intellektuelle  kan  spekulere  over, og  det,  som det  jævne folk kan tåle at høre.  De in­ tellektuelle maurere og jøder, der tog Averroes' tan­ kegang til sig, blev rationalistiske, analytiske,  obser­ verende  og  tilbøjelige  til kun  at acceptere,  hvad  de kunne se og  iagttage med deres sanser.  Til gengæld byggede de kristnes verdensopfattelse på troen, hvor man accepterede undere,  der ikke svarede til en ra­ tionel forståelse af verden. Denne tro skulle deles af høj som lav, intellektuel som enfoldig.

I  den indlejrede novelle Den formastelige nysgerrige optræder der  en interessant sammenligning mellem kristne  og  maurere:

Det forekommer mig, kære Anselmo, at du lige nu har ånds­ evner som maurerne, som man ikke kan fa til at begribe, at de­ res  lære tager fejl,  hverken med citater fra den Hellige Skrift eller gennem forstandens overvejelser,  heller ikke selv  om  de grunder  sig  på  trosartiklerne;  tværtimod  er  man  nødt  til  at bringe  dem håndgribelige, letfattelige, forståelige,  anskuelige, ubetvivlelige  eksempler  med  matematiske  bevisførelser,  der ikke kan benægtes, som når nogen siger: 'Hvis man fra to lige lange sider fjerner to lige lange stykker, vil de tilbageblevne si­ der stadig være lige lange.' Og når de ikke forstår det med ord, hvad de  vitterlig  ikke  gør,  må man  vise  dem  det  med hæn­ derne og anbringe det for øjnene af dem, og alligevel kan in­ gen overbevise dem om vores hellige religions sandheder. Og den selv samme forklaring og fremgangsmåde må jeg bruge i dit  tilfælde,  for det ønske,  der er opstået i dig,  er  helt forkert og  i  den  grad  uden  for  alt,  hvad  der  rummer  den  mindste smule fornuft, at jeg finder den tid spildt, som jeg bruger på at fa dig til at indse din egen enfoldighed,  som jeg lige nu ikke vil  benævne  på  anden  vis,  og  endda  er  jeg  som  straf for  dit slette ønske tilbøjelig til at lade dig forblive i din vankundig­ hed,  men det  venskab,  jeg nærer  til  dig,  tillader  mig  ikke  at være ubønhørlig og så åbenlyst at udsætte dig for at  fortabes. (kap.  XXXIII, bd. I). 1 9

Situationen er her,  at Anselmo vil anstille et  forsøg for at finde ud af,  om hans kone Camila er så ærbar og  kysk, som hun fremstår. Han vil ikke bare tro, at hun er  det.  Han  vil  efterprøve  det  eksperimentelt, så  han  rar  viden  om det.  Planen  går  i  al  sin enkel­ hed ud på, at hans ven Lotario skal prøve at forføre Camila, og hvis hun holder stand, er det dermed be­ vist,  at hun er ærbar.  Lotario  prøver at argumentere imod  hans  projekt,  som  han  sammenli gn er  med maurernes rationalistiske tilgang til verden.  Lotarios sammenligning viser,  at  Cervantes  har  kendt  til,  at maurerne blev opfattet som rationalistiske og natur­ videnskabelige. Umiddelbart kunne man læse passa­ gen  sådan,  at  maurernes  rationalistiske  og  naturvi­ denskabelige indstilling  afvises  som  gal  i  forhold til den kristne  tro  på  mirakler,  som ingen kan se  eller verificere.  Men Anselmos  ønske  om at  anstille for­ søg  med  sin  kone  er  galt  af  en  helt  anden  grund, nemlig  at  det  er  almindeligt  kendt,  at  kvinder  er skrøbelige  som  glas,  så  de  ikke  vil  kunne  stå  en sådan  prøve  igennem.  Citatet  siger  i  virkeligheden, at  Anselmo  gør  klogest  i  at  opføre  sig  som  de kristne,  der  tror  på mirakler  og  ikke  giver  sig  til  at efterprøve  dem  eksperimentelt,  for  hvis  de  gjorde det,  ville de ligesom averroisterne opdage, at mirak­ lerne ikke har hold i virkeligheden.  Eksemplet viser således  den  averroistiske  dobbelthed,  der  siger,  at kun hvis man er parat til at leve uden mirakler,  skal man  give  sig  til  at  efterprøve  dem  eksperimentelt. Og  tilsvarende  med  konen.  Eftersom  man  ved,  at kvinder  er  skrøbelige  som  glas,  er  man  dum  eller gal, hvis man giver sig til at undersøge det nærmere, især  hvis  man  ikke  kan  leve  uden  konen.  For  selv­ følgelig  kan  Camila heller  ikke  klare  prøven.  For­ følger  man  Lotarios  sammenligning,  indebærer  det desuden, at heller  ikke de  kristne  dogmer  ville kunne klare en efterprøvning.  Omend det ikke bli­ ver  sagt  direkte,  viser  Cervantes  her  et  udmærket kendskab til forskellen mellem maurernes forkærlig­ hed  for  rationalistisk,  naturvidenskabelig  eksperi­ menteren  og  de  kristnes  tro  på  mirakler,  der  ikke kan eftervises.

## Udødelighed

Hvis  Cervantes  ikke  tror  på  de  kristne  mirakler, men betragter  dem som dogmer,  man gør klogest i ikke  at  pille  ved, 20 er  det  sandsynligt,  at  han  heller ikke  tror  på  udødeligheden,  men  følger  averrois­ mens  ide  om,  at  den  individuelle  sjæl  er  bundet  til for mundt d. D

erindret er

hed i denn

ryet kan b

kristen rid

kroppen og må forgå med den. Hvor den kristne re­ ligion og den folkelige islam lover  den  individuelle sjæl  udødelighed,  foreslår  den  averroistiske  version af islam,  at  den  individuelle,  kropsbundne  sjæl  dør med kroppen og derfor ikke deltager i det aktive in­ tellekts udødelighed og uforgængelighed. Det isole­ rer eller begrænser mennesket til en eksistens på jor­ den  uden  mulighed  for  et  transcendent  efterliv  i himlen.

Cervantes omtaler gerne udødelighed, blot er der ikke tale om den udødelighed, som religionerne kan love  mennesket.  I stedet kædes udødeligheden sam­ men med la fama, ryet,  der  dels  kan  brede  sig  geo­ grafisk i rum,  dels kan fa en tidslig udstrækning, der går  mod  uendelig.  Således  har  Cervantes tilsynela­ dende taget konsekvensen af, at mennesket ikke kan deltage  i  et  transcendent  efterliv  og  lader  i  stedet sine  personer  søge  udødeligheden  sekulært i  folks erindring.  Hvis man vinder fama og bliver genstand for  mundtlig  eller  skriftlig  fortælling,  bliver  man erindret evigt  og  vinder  dermed  en  slags  udødelig­ hed i  denne  verden.  Dog  åbnes  der  også  op  for,  at ryet  kan  brede  sig  til  himlen,  hvis  man  er  en  god, kristen  ridder.  Cervantes  lover  dermed  ikke  nogen udødelighed  for den individuelle  sjæl,  men  nok,  at ens  bedrifter  bliver  indskrevet og  husket.  Det  sker samtidig  med,  at han indfører en  afslutning  på  den jordiske  verden:

Alle disse  og andre store  og forskelligartede bedrifter udføres, udførtes og vil blive udført for at opnå det ry, som de dødelige ønsker som præmie og andel af den udødelighed, de med de­ res navnkundige gerninger gør sig fortjent til, skønt vi kristne, katolske  og farende riddere mest skal tænke på de kommende århundreder og vinde evig ære i de overjordiske og himmelske sfærer, mens vi ikke skal tage os af det forfængelige ry, man kan opnå  i  det nuværende  og  forgængelige  århundrede;  for  hvor længe  dette  ry  end  varer,  vil  det endeligt  ophøre  med  denne verden, hvis afslutning er udpeget (kap. VIII, bd. II). 21

Hvor det evige ry og udødeligheden normalt er be­ grænset  til  den  jordiske  verden,  åbnes  der  i  netop dette citat en sprække for, at ryet også kan overføres til  den  himmelske  verden.  Imidlertid  optræder  hen himmelske  udødelighed  netop  i  en  passage,  hvor

AESLUTNINGENS POETIR HUS GERVANIES

TOl

don  Quixote  er hårdt trængt  af  Sancho,  der  prøver at  overtale  ham  til  fredeligere  veje  til  berømmelse end ridderskabet, så don Quixote har  brug for  me­ get overbevisende argumenter.

DØDEDANS, Michael Wolgemut, 1493

## Afslutninger

Fortællinger  i Don  Quixote er  blevet  afsluttet,  blot for  at  blive  taget  op  igen,  hvis  ikke  afslutningerne har været lykkelige. Kun når menneskelivet har nået sin  afslutning  med  døden,  har  den  tilsvarende  for­ tælling kunnet nå sin endelige afslutning.  Hvis Cer­ vantes havde troet på et liv efter døden,  ville døden ikke stå som en egentlig afslutning på menneskelivet i  en  parallel  til  fortællingens afslutning.  Så  når  han lader  Passamonte  regne  døden  som  en  endelig  af­ slutning,  kunne det tyde på, at han ikke har de store forventninger om et liv efter døden.

Generelt  sagt  udtrykker  Cervantes  sig 'politisk korrekt'  i  forhold  til  sin  samtid,  men  man  kan dog ind imellem studse over bemærkninger, der peger på en  helt  anden  opfattelse. Således  kan  pludselige, markante  bemærkninger tyde på, at Cervantes ope­ rerer  inden for  averroismens  dobbelte  system,  hvor religion  og  mirakeltro  er  for  folket,  mens  rationa­ lisme og  eksperimenter  er for dem, der kan bære at fa  deres  barnetro  ødelagt.  Det  kan  imidlertid ikke bevises, men kun sandsynliggøres,  at Cervantes her forholder  sig  til  den  averroisme,  der  udviklede  sig

's me

ed o

far-

kker en

let 1i

iernes m

: mødes 1

82

exemnlares.

blandt intellektuelle maurere og jøder på den Iberi­ ske  Halvø.  Hans personlige  udgave  af averroismen kan hænge sammen med hans opfattelse af livet ef­ ter  døden  som  forskelsløst  i  forhold  til  jordelivet, der er præget af forskelle,  som dels sættes af de par­ tielle,  omgørlige  afslutninger,  dels  af  dødens  uom­ gørlige  afslutning.  På  den  baggrund  kan  det  være interessant at spørge til afslutningen på Don Quixote. Men først skal jeg lige  se  på  afslutningen  af Novelas exemplares.

I Novelas  exemplares er den sidste,  uafsluttede for­ tælling Coloquio  de  los  perros indlejret  i  en  narrativ ramme,  således  at  både Novelas  exemplares og Co­ loquio afsluttes ved at rammen forlades 2 2 og står tom tilbage: "Og hermed gik de". Den narrative ramme, der forlades, ville jeg sammenli gn e med scenen, der bliver  forladt,  når skuespillet  eller  jordelivet  op­ hører.  For så  vidt kan den lakoniske afslutning i No­ velas  examplares, hvor  rammen  slet  og  ret  forlades, minde om afslutningen på Don Quixote, omend slut­ ningen på Don  Quixote er  lidt  mere  elaboreret.

Don  Quixote  forlader  sin  gale  tro  på,  at  han  er don Quixote, for igen at blive Alonso Quixano. Den gale indbildning,  der satte i  gang  kort efter starten på bd.  I,  udgør grundlaget for fortællingen om don Quixote.  Så da  han forlader denne indbildning hen mod slutningen  af  værket,  er  hele  grundlaget  for fortællingen  dermed  væk.  Den korte stump tekst  i start  og  slut,  hvor  han  lever  i  bevidstheden  om  at være Alonso Quixano, kan betragtes som en spinkel ramme  om  fortællingen.  Kort  efter  at  han  igen  er blevet den gode Alonso Quixano, forlader han både ramme  og  jordeliv,  hvorved  hele  beretningen  op­ hører.  I den afsluttende  ramme  går dødsprocessen  i gang,  hvilket  omfatter  den  sidste  olie,  at skrive te­ stamente,  selve  dødskampen,  en  notarbevidnet død og en begravelse,  idet det betones, at kroppen går til i jorden. Hvor vi i vore dage ville henvise til en læge for at understrege, at kroppen virkelig er død, er det i  datidens bureaukratiske kontekst nok så væsentligt at  fa  døden  juridisk  stadfæstet  af  en  notar.  I  denne sammenhæng  skærpes  naturlovene  til  dødens  love for  at understrege,  at don  Quixote  ikke  kan  genop­ stå. Her skrives der fra en position, som ikke tror på en genopstandelse fra de døde og altså heller ikke på

de kristne mirakler. Don Quixote har således forladt både  indbildningens  fiktive  rum  og  virkelighedens realistiske  rum  og  kan  nu  ikke  længere  genoplives. Til gengæld  skrives der fra  en position,  som tror på fortællingen  og  dens  evne  til  at  vække  til live.  Det er den genopstandelse,  det  gælder  om  at  blokere.  I dødens  alvorsstund pjankes der  derfor ikke længere med udødelighed eller evigt ry,  ligesom der trækkes på  den  averroistiske  rationalisme  for  virkelig  at  fa manet don Quixote i jorden. Således ligger det for­ fatteren  på  sinde,  at  man  skal  respektere,  at  don Quixote  er  død,  og  ikke  forsøge  at vække  ham  til live igen, for den, der måtte gøre det, ville rane ham fra Cervantes og dermed  fratage Cervantes det evige ry,  han håber at opnå på denne jord med Den sindrige  ridder don Quixote de la Mancha.

Ligesom  don  Quixote  værdigt  besørgede  alt  in­ den sin død, således valgte også Miguel de Cervan­ tes  at  tage  afsked  med  livet,  der  for ham  bestod  af de fortællinger, han stadig  manglede  at nedfælde på papir. Efter afslutningen af Don Quixote nåede han at skrive  endnu  et  stort værk: Los  trabajos  de  Persiles y Sigismunda, hvor han både  i prologen  og  i dedikati­ onen  tager  afsked  med livet.  Den  første afsked  op­ træder  i  prologen,  der  muligvis  er  skrevet  som  en fiktion om den 'døende Cervantes'.  Som en effekt­ fuld afslutning på sin artikel om afslutninger bringer Riley et citat herfra, der viser Cervantes' afsked med vennerne og med fortællekunsten:

Den  tid 2 3 vil  måske  komme,  hvor  jeg  vil  genoptage  den brudte tråd og  sige  det,  jeg her mangler  og  det,  jeg ved,  der var  passende.  Farvel,  fornøjeligheder;  farvel,  lystigheder;  far­ vel, muntre venner; for jeg er ved at dø og ønsker bare at gense jer  glade om føje tid i det andet liv

Som citatet står,  læser  man  det  uvilkårligt,  som  om Cervantes  tror  på  et  liv  efter  døden,  hvor  han  vil mødes med vennerne igen, for Riley minder os ikke om  det  lille quiza (måske),  der  skaber  tvivl  om, hvorvidt  det  er  muligt  at anudar  el  hilo (genoptage tråden).  Cervantes'  afsked  udtrykker  en  vis  fortry­ delse  ved  at  måtte  forlade  vennernes  muntre  lag, men selv om han kunne ønske at mødes med dem i det  andet  liv  og  gerne  ville  fortælle  videre,  kædes det  altså  sammen med et lille,  forbeholdent  måske.

Da Persiles er  helt  færdig  og har  "foden i stigbøj­ len",  skriver  Cervantes  dedikationen  med endnu en sidste afsked med livet,  tre dage før sin død:

Hvis himlen til min store lykke (hvad der ikke ville være lykke, men mirakel) 2 4 tilfældigvis skulle lade  mig leve

Selvfølgelig  mærker  man  her  en  vældig  lyst  til  at leve,  men  også en accept af  dødens  uafvendelighed. Så  ligesom  Passamonte,  der  regnede  med  at  skrive sig  ind  i  døden,  og  ligesom  Anselmo,  der  skrev  til pennen  faldt  ham  af  hånden  og  han  sank  død  om, og  ligesom  don  Quixote,  der  dikterede  sit  testa­ mente  og  sidste  vilje,  hvorefter  han  begav  sig  ud  i dødskampen,  således også Miguel de Cervantes,  der ledsagede  sin  egen død  på  skrift,  først  med  en pro­ log, der fiktivt fremskrev ham selv  som døende, der­ efter i en dedikation, hvor han præsenterede sig selv som  døende,  med  mindre  der  indtraf  et  af  de  mi­ rakler, ~han  næppe  kunne  tro  på.  Og  ligesom  don Quixote  døde  tre  dage  efter,  at  han  havde  gjort  te­ stamente,  døde  også  Miguel  de  Cervantes  tre  dage efter,  at  han havde sat sidste punktum i den dedika­ tion,  hvormed han sendte Los trabajos de Persiles y Si­ gismunda ud  i  verden.

## Noter

- r. "todo es morir y acab6se la obra," (kap.  XXIV, bd.  II). 2.  Edward T.  Riley  har  i  artiklen  "C6mo  se  termina  un relato:  los  finales  de  las novelas  tjemplares"  (Actas  del  X Congreso  de  la  Asociaci6n  Internacional  de  Hispanistas, ed. Antonio Vilanova, Barcelona 1989) foreslået, at Cervantes i Novelas  exemplares bruger  tre  slags  afslutninger, åbne, lukkede og  ambivalente.  Flertallet  af fortællingerne er ro­ mances, hvor  afslutningerne  er  lukkede.  I hans  optik  ville det også  gælde mange  af  de  indlejrede  fortællinger  i Don Quixote, hvor  jeg  til  gengæld  vil  mene,  at  afslutningerne faktisk genoptages og omgøres.
2. 3 ·  y asi torna a andarse el tiempo con esta rueda continua. Sola  la  vida  hurnana  corre  a  su fin,  ligera  mas  que  el  ti­ empo,  sin esperar renovarse,  sino  es  en la  otra  que  no  ti­ ene  terminos  que  la  limiten.  Esto  dice  Cide  Hamete,  fi16sofo mahometico; porque esto de  entender  la ligereza  e instabilidad  de la  vida  presente y la  duraci6n de la eterna que se  espera,  muchos  sin  lumbre  de  fe,  sino  con  la  luz natura!,  lo  han entendido.  Pero  aqui nuestro  autor lo dice por la  presteza con que se acab6,  se  consumi6,  se deshizo,
3. se  fue  como  en  sombra  y  humo  el  gobierno  de  Sancho. (kap.  LIII,  bd.  II).
4.  "Pareceme,  Sancho, que  no  hay  refran  que  no  sea verdadero, porque  todos  son  sentencias sacadas  de  la misma  experiencia,  madre de  las  ciencias  todas,  especial­ mente  aquel  que dice:  "donde  una  puerta  se  cierra,  otra se abre." (kap.  XXI,  bd.  I).  Andetsteds  lader don Quixote fortrøstningsfuldt  døren  åbne  sig  Inidt  i  ulykkerne:  "'Si­ empre deja la  ventura  una puerta  abierta  en las  desdichas para  dar  remedio  a  ellas',  dijo  don  Quijote"  (kap.  XV, bd.I).  Og  selv  når  alle  døre  lukker  sig,  vil  man  kunne finde  sammen om at  begræde ulykkerne - og fornøje  sig med  at  fortælle  historien  om  dem:  "Y  cuando  vuestra desventura  fuera  de  aquellas  que  tienen  cerradas  las  pu­ ertas  a todo  genera de  consuelo"  (kap. XXIV, bd. I).
5. "le  cerrasen  la  puerta"  (kap.  XXXV,  bd.  I).  Americo Castro  peger  på,  at  Cervantes  systematisk  tager  livet  af folk,  der  har  optrådt  tåbeligt.  Americo  Castro:  El  pensa­ miento  de  Cervantes,  3.  El  error  y  la  armonia  como  te­ mas literarios. I: Americo Castro: Obra reunida, vol.  r.  Ma­ drid,  2002  [1925],  s.  131.
6.  "nadie puede prometerse en este mundo mas horas de vida  de  las  que  Dios  quisiere  darle, porque  la  muerte  es sorda, y  cuando  llega  a  llamar  a  las  puertas  de  nuestra vida,  siempre va de prisa,  y no la haran  detener ni ruegos, ni  fuerzas,  ni  cetros, ni  Initras, segun  es  publica  voz  y fama,  y  segun  nos  lo  dicen por esos  pulpitos."  (kap. VII, bd.  II).
7. me  parece  duro  caso  hacer  esclavos  a  los  que Dios  y naturaleza hizo libres"  (kap. XXII,  bd. I)
8.  Americo  Castro:  El pensamiento  de  Cervantes,  4.  La naturaleza  como principio divino e inmanente. I: Americo Castro: Obra reunida, vol.  r.  Madrid,  2002 [  1925].
9.  I  artiklen "Sækulariseret  alviden"  i: Passage, nr.  47, 2003,  Det  encyklopædiske.
10. IO. Marquez  Villanueva, Francisco: "El caso del  aver­ roismo popular espafi.ol (hacia «La Celestina»)". I: Averroes dialogado  y  otros  momentos  literarios  y  sociales  de  la  interacci6n cristiano-musulmana en Espaiia e Italia. Ed. Andre Stoll. Kas­ sel,  1998.
11. 1r. Marquez  Villanueva, Francisco: "In  Lingua Thole­ tana".  I: La  escuela  de  traductores  de  Toledo. Toledo 1996.
12. 12.Riera Palmero, Juan: "El influjo greco-arabe en la me­ dicina latina  medieval".  I: Vida cotidiana en  la Espaiia  medi­ eval. Aguilar  de  Campoo,  Madrid,  1998.
13. Ernest Renan: Averroes et  l'averrofsme, 1852, Essai  histo­ rique. I: æuvres  Completes  de Ernest  Renan, ed.  Henriette Psichari,  t.  III.  Paris,  1947-61,  s.  123.
14. 14.Eckhard KeBler:  "Metaphysics or  Empirical  Science?", I: Renaissance Readings  of  the  Corpus  Aristotelicum. ed. Ma­ rianne  Pade,  København,  2001.
15. 15.Jamal Al-Din Al-'Alawi: "The Philosophy of Ibn Rushd",  I: The Legacy  of  Muslim Spain. ed.  Salma Khadra

Jayyusi. Leiden,  1992.

16.Averroes  er ikke ene om at hævde sjælens eller intel­ lektets  dødelighed.  Det  samme  gjorde  en  tidligere  stor Aristoteles-kommentator  Alexander  fra  Aphrodisias  (  o. 200,  vor  tid).  Olaf Pluta:  "The  Transformations of Alex­ ander of Aphrodisias'  Interpretation of Aristotle's Theory of the Soul",  I: Renaissance Readings  of the Corpus Aristo­ telicum, ed.  Marianne  Pade,  København,  2001.  s.  149. Alexanders De anima blev  oversat til arabisk i  910 og  var tilgængelig for Averroes (Ibn Rushd), der citerer fra den. 17. Miguel Cruz Hernandez: "Islamic Thought in the Ibe­ rian Peninsula", I: The Legacy  of Muslim Spain, ed. Salma Khadra Jayyusi, Leiden,  1992.

18.Lasker, Daniel J.:  "Averroistic Trends in Jewish-Chri­ stian Polemics in  the  Late Middle Ages", Speculum, Vol. 55, 2,  1980.

19.  "Pareceme, oh Anselmo, que tienes tu ahora el ingenio como el que siempre tienen los moros, a los cuales no se les  puede dar a entender el error  de su secta con las aco­ taciones de la Santa Escritura,  ni  con razones que  consi­ stan  en  especulaci6n  del  entendimiento,  ni  que  vayan fundadas en articulos de fe, sino que les han de traer ejem­ plos palpables, faciles, inteligibles, demostrativos, indubi­ tables,  con demostraciones matematicas,  que  no  se  pue­ den negar, como cuando dicen: «Si de dos partes »iguales quitamos partes iguales,  las que  »quedan tambien son ig­ uales.» Y cuando esto no entiendan de palabra, como en efecto no lo entienden, haseles de mostrar con las manos y  ponerselo delante de los  ojos,  y  aun con  todo  esto  no basta nadie con ellos a persuadirles las verdades de mi sa­ cra religion. Y este mismo termino y modo me  conven­ dra usar contigo, porque el deseo que en ti ha nacido  va tan  descaminado  y  tan  fuera  de  todo  aquello  que  tenga sombra de razonable, que me parece que ha de ser tiempo gastado el que ocupare en darte a entender tu simplicidad, que por ahora no le quiero dar otro nombre,  y aun estoy por dejarte en tu desatino,  en pena de tu mal deseo; mas no me deja usar de este rigor la amistad que te tengo, la cual no consiente que te deje puesto en tan manifiesto pe­ ligro de perderte (kap. XXXIII,  bd. I).

20.Det  passer  godt  med,  at  Americo  Castro  betragter Cervantes  som  hykler,  der  hylder  kontrareformens  dob­ belte sandhed, hvor  man  både holder sig  til troen  og  til fornuften uden at kere sig om, at de to holdninger er ufor­ enelige:  "Deciamos  que  el  cat6lico inquieto tom6  ya  el camino del libertinismo ateista  (  en Espafia  sin manifesta­ ci6n  perceptible),  o  el  mas  felxible  y  dificil  de  la «doble verdad»:  verdad  de  fe,  verdad  de  raz6n  (de  origen  esco­ lastico,  pero  con  nuevo  sentido  desde  Pomponazzi),  sin detenerse a poner de relieve la incompatibilidad de una y otra. " Americo Castro: "El pensamiento de Cervantes", 6. Ideas  religiosas.  I:  Americo  Castro: Obra  reunida, vol.  I. Madrid, 2002 [1925],  s. 232.

21.  Todas  estas,  y  otras  grandes  y  diferentes  hazaiias  son, fueron  y  seran  obras  de la fama que los  mortales  desean como premios y parte de la inmortalidad que sus famosos hechos merecen, puesto que los cristianos, cat6licos y an­ dantes caballeros mas hemos de atender a la gloria de los siglos  venideros,  que  es  eterna  en  las  regiones  etereas  y celestes, que a la vanidad de la fama que en este presente y  acabable siglo se alcanza;  la cual fama,  por mucho que dure, en fin se ha de acabar con el mismo mundo, que ti­ ene su fin seiialado. (kap. VIII, bd.  II).

22.Iagttagelsen  har  jeg  fra  Edward  T.  Riley:  "C6mo  se termina  un relato:  los finales  de las novelas  ejemplares", I: Actas del X Congreso  de la Asociacion Internacional  de Hispa­ nistas, ed. Antonio Vilanova, Barcelona 1989. "Y con esto, se fueron."

23.Afslutningen  på  prologen  til Persiles lyder:  "Tiempo vendra, quiza, donde, anudando este roto hilo, diga\_lo-que aqui me falta y lo que se convenia.

jAdi6s, gracias;  adi6s, donaires; adi6s,  regocijados am­ igos!  Que  yo  me  voy  muriendo  y deseando veros  presto contentos en la otra vida." Miguel de Cervantes: Los tra­ bajos de Persiles y  Sigismunda,  s. n4.

24.  "Ayer me dieron la estremaunci6n  y hoy  escribo  esta, el  tiempo  es  breve, las ansias crecen, las  esperanzas menguan y, con todo esto, llevo la vida sobre el deseo que tengo de vivir. [  ... ] Si,  a dicha, por buena ventura m{a (que ya no seria ventura, sino milagro), me diese el cielo vida [  ...  ]" Mig­ uel  de  Cervantes: Los  trabajos  de  Persiles  y  Sigismunda, s. 108-9.