Den "nye engelske skole" og pluralisme-solidarisme-debatten
Forfattere: Barry Buzan
Tidsskrift: politica (2014-01-01)

## Barry Buzan

## Den "nye engelske skole" og pluralisme-solidarisme-debatten 1

Denne artikel diskuterer den klassiske pluralisme-solidarisme-debat inden for den engelske skole med særligt fokus på de såkaldte primære institutioner, som repræ­ senterer  det internationale samfunds normative struktur. Artiklen  fremfører to centrale argumenter: For det første  at pluralisme og solidarisme ikke skal ses som gensidigt udelukkende kategorier,  men snarere som et omdrejningspunkt for  en kreativ og løbende  debat om,  hvad  den normative struktur i  det internationale samfund er og bør  være.  For det andet at den grundlæggende pluralistiske struk­ tur i det internationale samfund i voksende omfang tilføres  solidaristiske elemen­ ter,  både i form af nye institutioner og i form af ændringer i ældre institutioners legitimitet og praksis.

Pluralisme-solidarisme-debatten repræsenterer den vedvarende diskussion om, hvordan krav om international orden og international retfærdighed bedst ba­ lanceres, når sociale og materielle vilkår er under konstant forandring. Hermed rummer debatten en dynamisk spænding, som træder endnu tydeligere frem i teori og praksis, når  sondringen mellem pluralisme og solidarisme komplemen­ teres  med  en  ny sondering  mellem kosmopolitisk og statscentrisk solidarisme. Konsekvenserne heraf undersøges  i forhold til udviklingen af  primære institu­ tioner.

Artiklen indledes med en kort gennemgang af  den engelske skoles debat om forholdet  mellem  pluralisme-solidarisme og  de  primære  institutioner.  Andet afsnit  introducerer sondringen  mellem statscentrisk og kosmopolitisk solida­ risme som nøglen  til at se pluralisme og solidarisme som et konstruktivt om­ drejningspunkt for en løbende  debat om det internationale samfunds faktuelle og ønskværdige  indretning. Tredje afsnit skitserer de sidste 500 års udvikling i det vestlige-globale internationale samfunds institutionelle struktur. Det sid­ ste  afsnit opsummerer samspillet mellem pluralisme og solidarisme i teori og praksis.

## Pluralisme-solidarisme-debatten og de primære institutioner

Den engelske skoles ide om det internationale samfund rummer to positioner, nemligpluralisme og solidarisme. De to positioner blev oprindeligt navngivet af Bull (1966), og de fungerer fortsat som to helt centrale begreber, der er med til at strukturere mange af  debatterne inden for den engelske skole, herunder den centrale normative debat om orden og retfærdighed og den afledte spænding mellem  ikke-interventionsprincippet og menneskerettighederne (Wheeler, 1992; Dunne og Wheeler, 1996; Bain, 2010).

Pluralismen repræsenterer det konservative standpunkt i denne debat. Den er statscentrisk og har fokus på sameksistens  og opretholdensen af den inter­ statslige orden. Pluralister mener generelt, at orden i vidt omfang er en forud­ sætning for  retfærdighed.  Pluralismens  udgangspunkt er,  at stater de facto er den dominerende måde at organisere menneskelige fællesskaber på, og at staters suverænitet er ensbetydende med, at der gives  politisk forrang til både positiv international lov og ikke-intervention  (Bull,  1966; Hurrell,  2007:  49ff).  Den pluralistiske formulering sameksistens indebærer, at det internationale samfund er baseret på et minimalistisk sæt af  spilleregler og institutioner.  Det er svært at forestille sig,  at et pluralistisk internationalt samfund vil kunne udvikle sig til  mere end blot de regler og institutioner, der vedrører  opretholdelsen af in­ ternational  orden  under anarki.  Institutionerne vil således stort set  begrænse sig til gensidige anerkendelser af  suverænitet, regler for diplomati samt promo­ vering af ikke-interventionsprincippet og måske også håndtering af kollektive problemer  vedrørende "eksistens"-delen  af  sameksistens (fx  våbenkontrol, miljø).  Som Mayall (2000a: 14) formulerer det, er pluralisme:

the view chat states, like individuals, can and do have differing interests and va­ lues,  and consequently chat international society is limited to the creation of  a framework that will allow them to coexist in relative harmony ... For pluralists, one of the features chat distinguishes international society from any other form of  social organization is its procedural and hence non-developmental character.

Kollektiv håndhævelse af  fælles  regler vil derfor være vanskelig og forekomme sjældent.  Hurrell  (2007:  29)  har  ret,  når han  anfører, at  begrænsningerne  i den pluralistiske tænkning ikke er afvisningen  af fælles  interesser,  men mere bevidstheden om manglende konsensus om handling,  når magt og værdier er forskellige.

Både pluralister  og  realister  ser  stater  som  adskilte  og  forskellige,  men  i modsætning til realismen mener pluralismen ikke, at international politik skal beskrives som en permanent overlevelseskrise og konflikttilstand.  Ifølge  plu­ ralisterne kan stater, på trods af deres forskelle  og uafhængighed, stadig både ønske  og skabe relationer, der udviser en grad af  orden. Hvor overlevelse er det grundlæggende princip i realismen, er det sameksistens i pluralismen.

Pluralismens  fokus  på suverænitet  betyder  til  gengæld,  at  udbredelsen  af kosmopolitiske menneskerettigheder kan true stabiliteten i det internationale samfund.  Hvis  menneskerettigheder fastsættes  og håndhæves uafhængigt af staten,  bliver suverænitetsprincippet og retten til ikke-intervention grundlæg­ gende udfordret.  Mere specifikt handler pluralisme,  ligesom  realisme,  om at bevare eller ligefrem dyrke den politiske og kulturelle forskellighed og særegen­ hed,  der har  kendetegnet  menneskehedens  historie  (Jackson,  2000:  23).  De væsentligste fortalere for pluralismen er: Bull (1966, 1977, 1990); Wight (1979, 1991);  James  (1984,  1986); Jackson  (2000);  Mayall  (2000a);  Morris  (2004); Williams (2002, 2005, 2011).

Solidarisme repræsenterer en mere liberal indstilling, som er tættere forbun­ det med kosmopolitiske perspektiver og hensynet til retfærdighed. Som Mayall bemærker,  er  solidarister  forankret  i  kosmopolitiske  værdier:  "the  view  that humanity is one, and that the task of  diplomacy is to translate this latent or im­ manent solidarity ofinterests and values into reality" (2000a:  14). Solidarister mener, at en vis  kosmopolitisme og opmærksomhed på individers rettigheder er nødvendigt,  hvis  det internationale samfund skal  være stabilt.  Med andre ord kan orden ikke fungere  uden en vis  grad af retfærdighed,  hvor det inter­ statslige samfund er bevidst om dets borgeres behov og rettigheder. Dette er de fleste  pluralister og solidarister faktisk enige  om, selvom de drager forskellige konklusioner om implikationerne heraf. Solidarister er meget mere optaget af et fremspirende verdenssamfunds rolle og betydning, selvom de generelt kom­ binerer dette med det interstatslige samfund. Frem for at se staten selv som en suveræn aktør,  ses  den snarere som en agent, der repræsenterer sin befolkning (Hurrell, 2007: 65-67).

Solidarismens udgangspunkt er,  at det  internationale samfunds potentielle handlerum er  meget større  end i  den pluralistiske vision.  De accepterer lige­ frem  fælles  (globale)  normer,  regler  og  institutioner knyttet til  et  funktionelt samarbejde, der regulerer forholdet mellem stater og borgere, som fx  begræns­ ning af magtudøvelse  og acceptable "civilisationsstandarder"  (herunder men­ neskerettigheder). Ud fra dette perspektiv kan suverænitet i princippet handle om mange flere grader af politisk konvergens, end man kan forestille sig under pluralisme  (som  fx  inden for  EU).  Ifølge  solidarismen  er  det muligt at fore­ stille  sig  eksistensen  af fælles  moralske  normer,  der kan  understøtte  en  mere ekspansiv,  og  næsten  uundgåeligt mere  interventionistisk,  forståelse  af inter­ national orden. Hovedideen i solidarisme handler mere om, hvordan man kan få forskellige  former  for  solidaritet  til  at virke  inden  for  samfundet af stater end om nødvendigvis  at være revolutionær forstået som et ø nske om at erstatte samfundet af stater med  noget andet.  Selv i sin normative grundform er den solidaristiske litteratur overvejende moderat og yderst pragmatisk. Selvom den kan være motiveret af  en underliggende kosmopolitisme, handler den i praksis næsten udelukkende om en statscentreret solidarisme (mere om dette senere). De væsentligste fortalere  for solidarismen er:  Bull  (1984a,  b); Vincent (1986); Dunne (2001)  og Wheeler  (1992,  2000; se  også deres  fælles  værker:  Dunne og Wheeler (1996,  2004); Wheeler og Dunne (1998);  Linklater (1981,  1996, 1998, 2010,  2011); Bain (2003, 2007); Knudsen (1999);  Buzan (1993,  2004); Hurrell (2007).

Pluralisme-solidarisme-debatten handler om, hvordan det internationale, el­ ler mere specifikt det interstatslige, samfund relaterer og bør  relatere sig til ver­ denssamfundet, eller med andre ord hvordan stater relaterer og bør  relatere sig til individer og befolkninger. Problematikken om orden over for retfærdighed og stater over for  mennesker kan anskues fra to vinkler:  Det kan formuleres som et spørgsmål  om staters  og  individers  rettigheder.  Alternativt  kan  man anskue det som et spørgsmål  om det interstatslige samfunds karakter og udvik­ lingsmuligheder og mere specifikt som et spørgsmål  om det faktiske og mulige omfang af  fælles normer, regler, praksisser og institutioner (samt deres indhold) inden for  interstatslige samfund. Som de Almeida (2006: 68)  hævder: "world order is  and always has been both pluralist and solidarist". Det betyder, at den praktiske debat ikke handler om enten/eller,  men om hvordan de to  kvalite­ ter kan blandes og mikses. Orden-retfærdighed og pluralisme-solidarisme har yin-yang-kvaliteter, dvs. begge er til stede i hinanden. Det normative aspekt er åbenlyst i  forhold  til solidarismens prioritering af retfærdighed,  som man vil forvente handler om "bør"-siden  af  tingene. Det er måske umiddelbart mindre tydeligt i forhold  til pluralisme, som man nemmere forbinder med "er"-siden. Men  som Bull  (1972:  270)  meget klart siger  om pluralisme, så er  orden for­ målsbestemt, dvs.  pluralismens prioritering af national og international orden er  også  en  værdimæssig  prioritering  (se  også Jackson,  2000:  1-10,  366;  Co­ chran, 2008; Williams, 2011).

Til trods for deres nogle gange modsatrettede sprog er det vigtigt ikke at se pluralisme og solidarisme som modsatte og gensidigt udelukkende positioner (de Almeida, 2006: 68; Weinert, 2011). De er derimod tæt sammenvævede, og deres centrale funktion er at bidrage til at definere den centrale og permanente spænding i  den engelske skoles  "store samtale"  om,  hvordan man finder  den bedste balance mellem orden og retfærdighed i det internationale samfund.

Forholdet  mellem  pluralisme  og  solidarisme  afhænger  af,  hvilke  primære institutioner et internationalt samfund kan rumme, uden at dette fø rer til en undergravning  af de  fundamentale  regler  om  suverænitet,  territorialitet  og ikke-intervention, som definerer selve det underliggende statssystem. Primære institutioner er  dybe  og  relativt  vedvarende sociale praksisser  i den  forstand, at  de har  udviklet sig over  tid  frem  for  at være  blevet  designet.  De konstitu­ erer  både stater  og  det  internationale  samfund,  da  de  både  definerer  staters grundlæggende karakter og  interaktion  (for  en  detaljeret  diskussion  se  Bull, 1977; Holsti, 2004; Buzan, 2004:  161-204; Schouenborg, 2011). Det klassiske westfalske sæt af primære institutioner omfatter suverænitet og territorialitet, som definerer stater,  samt magtbalance,  krig,  diplomati,  international  ret  og stormagtstyring, som definerer, hvad der er legitim adfærd. Hertil kan tilføjes nationalisme, som bidrager til definitionen af stater, samt menneskelig lighed og  markedet, som bidrager til  definitionen  af legitim  adfærd.  Denne tilgang til  institutioner adskiller den engelske skole fra  liberal  institutionalisme, som fokuserer på såkaldte sekundære institutioner, dvs.  institutioner, der bevidst er designet til instrumentelle formål såsom mellemstatslige organisationer og re­ gimer (Buzan, 2004: 161-204).

## Kosmopolitisk vs. statscentrisk solidarisme

Da solidarismen forbinder statslige og ikke-statslige aktører  og trækker på  kos­ mopolitiske  ideer  om  individuelle  rettigheder og  et  menneskeligt  fællesskab, kan  den  ikke  undgå at  gøre grænsen  mellem  det  interstatslige  samfund  og verdenssamfundet uklar. Solidarismen handler dels (og måske overvejende) om at skabe enighed og fælles  forestillinger på tværs af  det interstatslige samfund og verdenssamfundet.  Men som Hurrell  (2007:  63-65)  hævder,  kan det også handle om magtudøvelse  med henblik på at gennemtvinge ideer,  der opfattes som universelle,  men som reelt ikke er det.

Når man tænker på solidarisme i forhold til pluralisme, er det hensigtsmæs­ sigt at skelne mellem statscentrisk og kosmopolitisk solidarisme (Williams 2010), da det afslører,  hvilke spændinger der er reelle, og hvilke der blot er retoriske. I bund og grund handler det om, hvor solidarismen er placeret: Er den forankret i  menneskehedens store samfund (verdenssamfundet), eller er den forankret i samfundet af  stater (det interstatslige samfund)? Denne sondring nævnes ikke i den brede engelsk skole-litteratur, men er dog ofte implicit til stede. Solidari­ ster af  begge overbevisninger mener, at det interstatslige samfund kan udvikle temmelig vidtrækkende normer,  regler og institutioner, der både handler om sameksistens og samarbejde om fælles interesser, ligesom der er et vist råderum for  kollektiv håndhævelse  af fælles  regler.  Der  er her,  at  der  opstår et  over­ lap  mellem solidarismens  prioritering af retfærdighed  (håndhævelse af fælles regler)  og  pluralismens  prioritering  af orden  (varetagelsen  af fælles  interesser udtrykt ved fælles  regler).

## Statscentrisk solidarisme

Statscentrisk solidarisme handler om muligheden for,  at stater kollektivt kan nå ud  over  en sameksistenslogik  og konstruere  internationale samfund  med en relativ høj  grad af fælles  normer,  regler og institutioner.  Statscentrisk soli­ darisme fokuserer ikke blot på at skabe orden i sameksistens og konkurrence, men også på samarbejde inden for en bredere vifte af  områder, hvad enten det er stræben efter fælles gevinst (fx handel) eller implementering af  fælles værdier (fx  menneskerettigheder,  miljøbeskyttelse) .  I  dens  stærkere  former  kan stats­ centrisk solidarisme også handle om konvergens, dvs.  at stater, ligesom i EU, ikke blot søger  samarbejde,  men også at udvikle sig selv i et forsøg  på at gøre nationale regler og strukturer mere ens (Buzan, 2004: 45-62, 139-160).

Statscentrisk solidarisme hviler på en juridisk opfattelse af  suverænitet, hvor retten til selvstyre kan henføres  til det internationale samfund. Suverænitet er en social kontrakt snarere end en essentiel betingelse, og den specifikke forstå­ else af  suverænitetens vilkår står altid til forhandling. Hvis man ser suverænitet fra denne vinkel, er der intet, der taler imod en solidaristisk udvikling blandt stater (Manning,  1962:  167-168).  Så længe  man  ikke insisterer på, at  indivi­ der  har  rettigheder  uden  for  og  over  staten,  er  der  ingen  modsætning  mel­ lem udvikling af menneskerettigheder og suverænitet. Solidaristiske love, selv love  der fx  omhandler  menneskerettigheder,  kan gøre  individer  til  genstand for  international ret frem for at gøre  dem til selvstændige subjekter, der bærer deres egne rettigheder. Så hvis de vil, kan stater indbyrdes aftale vidtrækkende garantier for menneskerettigheder, inklusiv en grad af kollektiv håndhævelse, og dette vil være udtryk for,  at de udøver  deres suverænitet, ikke at der sættes spørgsmålstegn  ved den.

Statscentrisk solidarisme handler om at skabe,  eller anerkende,  konvergens blandt stater om værdier,  der rækker ud over sameksistens.  En sådan logik er bredt  til  stede  i  debatter  om  demokratisk fredsteori,  økonomisk  liberalisme, menneskerettigheder og miljø. Det, at konvergens  kan finde  sted på tværs  af grænsen mellem statsinteresser og individuelle rettigheder, finder solid støtte  i Reus-Smits argument om, at de europæiske staters moralske mål i løbet  af det 19. århundrede ændrede sig fra at ville bevare enevældens gudgivne sociale hie­ rarki  til  en forstærkning  af individuelle mål og  udviklingsmuligheder (Reus­ Smit, 1999: 87-154; se også Clark, 2007).

## Kosmopolitisk solidarisme

Kosmopolitisk solidarisme skal forstås som en tendens til at give moralsk for­ rang til "menneskehedens store samfund" og til at vægte universel naturlov og moralske værdier lige så højt  som international ret lavet af  stater eller endnu højere. Den kosmopolitiske  solidarismes  drivkraft  kommer  hovedsagelig  fra ønsket  om at etablere et grundlag for  en moralsk kritik af staten og logikken om et interstatsligt samfund.  Dette opnås ved  at  betragte  det  menneskelige fællesskab som en moralsk standard for bedømmelse  af  staters adfærd og mål. I  dens  ekstreme  form,  hvor statssystemet  ønskes erstattet  med  noget  andet, tæller kosmopolitisk solidarisme som en variant af det, Wight betegnede som "revolutionisme" (Wight, 1991; Buzan, 2004: 6-10).

Denne variant indtager imidlertid en ekstremt marginal position i engelsk skole-litteraturen. Det er vigtigt at adskille de moralske og de empiriske aspek­ ter  af forestillingen  om  et  fælleskab  bestående  af hele  menneskeheden.  Det er således muligt at fremføre  det moralske argument om et "menneskehedens fællesskab",  selv  når det ikke giver  mening empirisk.  Fraværet af et virkeligt eksisterende fællesskab  bestående af  hele menneskeheden betyder nemlig ikke, at denne ide ikke kan bruges som moralsk standard (Williams, 2010).  Samti­ dig er det vigtigt at have blik for, hvordan den empiriske virkeligheds verdens­ samfund i høj  grad er præget af  vidtrækkende og komplekse fragmenteringer (Bull,  1977: 276-281; Williams, 2005).  Eksistensen af denne særlige moralske anvendelse af  forestillingen om menneskehedens fællesskab forklarer langt hen ad vejen,  hvorfor solidarister  fokuserer  så meget  på menneskerettigheder,  og pluralister så meget på de potentielt ødelæggende  effekter af  kosmopolitisk so­ lidarisme.

Kosmopolitisk solidarisme spiller en dobbeltrolle i pluralisme-solidarisme­ debatten.  På den ene  side  udgør  den  en  primærkilde  til  den  engelske  skoles energi  og  engagement i forhold  til  de  normative  spørgsmål,  som  mange  be­ undrer skolen  for  at  tage  op.  På  den  anden  side  optræder  den  kosmopoliti­ ske solidarisme i den pluralistiske del af  debatten som bussemanden, der truer den internationale orden ved at underminere den suverænitet, der understøtter statssamfundet.  Bull  (1977:  67-68)  identificerer  eksempelvis  et  "kosmopoli­ tisk fællesskab  af  individuelle  mennesker" som et alternativt ordensprincip til statssamfundet.  Men  i  begge  roller  fungerer  den  kosmopolitiske  solidarisme primært som en kilde til moralske principper snarere end som et politisk pro­ gram for  international  orden.  Få,  om  nogen,  solidarister ser  en verden  uden stater som en teoretisk eller praktisk mulighed. De ser snarere kosmopolitiske værdier som en måde at løfte  statssamfundet mod en mere progressiv, retfærdig og stabil position.

Opfattelsen af, at pluralisme og solidarisme er gensidigt udelukkende, hviler på en diskussion om, hvorvidt det primært er individer eller stater, der har ret­ tigheder.  Hvis  man vælger at tage afsæt  i en reduktionistisk opfattelse om, at individer er den primære referent for  rettigheder, og at disse bør  opfattes som subjekter i international ret og derfor besidde egne rettigheder, så vil dette nød­ vendigvis være i konflikt med en holdning om, at staternes krav om suverænitet (forstået som retten til selvstyre)  overtrumfer alle andres krav på rettigheder. Enten besidder individer egne rettigheder (de  er subjekter i international ret), eller også kan de kun gøre  krav på og benytte sig af rettigheder ved hjælp  af staten  (de  er  objekter  i  international  ret).  Hvis  pluralismen  essentielt  er  for­ ankret  i  realismens  antagelse  om  statens  forrang,  og  solidarismen  essentielt er en kosmopolitisk position,  så ser  de  to  positioner ud  til  at være  gensidigt udelukkende.  Denne splittelse kan forstærkes  yderligere  af forskellige  syn på suverænitet. Hvis suverænitet tager afsæt i en essentialistisk fortolkning, hvor den overvejende defineres i det, Jackson (1990)  kalder "empiriske" termer (su­ verænitet udledes af  staters magt til at forsvare kravet på eksklusive rettigheder til selvstyre), har stater ikke meget råderum til at overgive sig til fælles normer, regler og institutioner uden at sætte den selvsamme kvalitet, der definerer dem som stater, på spil.

Det er på grund af disse vidt forskellige  måder at forstå og bruge solidaris­ men på, at den er så vanskelig at få hold på som begreb.  Litteraturen har ikke altid været tydelig på dette område, og det gør  en enorm forskel  for hele plu­ ralisme-solidarisme-debatten og spørgsmålet  om orden/retfærdighed, om man tager afsæt i den ene eller anden forståelse af solidarisme.  Begge  betydninger er gyldige, men nogle gange fremstilles orden/retfærdighed og pluralisme-soli­ darisme som uforenelige og gensidigt udelukkende positioner, mens de andre gange snarere fremstår som yderpunkter på et spektrum, der kan blandes og mikses på forskellige måder. Mens Bull afviste, at stater kunne blive mere ens, spiller  konvergens  en  central  rolle  i  mange  af de  argumenter,  der  blev  gen­ nemgået ovenfor. Selvom stater med stejle ideologiske uoverensstemmelser kan danne et pluralistisk  internationalt samfund,  er  det  temmelig svært  at  fore­ stille sig,  at de  kan bevæge sig ret meget længere end sameksistensprincippet. Men når stater og samfund  bliver  mere  ens,  som  mange er  blevet  det siden 1945, åbner der sig flere muligheder for solidaristiske udviklinger. Dette gælder specielt, hvis de konvergerer langs en liberal demokratisk linje. I det tilfælde vil udadvendte værdier og praksisser konvergere, ikke blot mellem stater, men også mellem deres samfund (Armstrong, 1999; Hurrell, 2007).

Pluralisme og solidarisme i udviklingen af  primære institutioner Vi vender os nu fra det konceptuelle til det empiriske. Her er det nyttigt at se på, hvordan pluralisme og de to varianter af  solidarisme spiller ind i det histo­ riske forløb,  hvori de primære institutioner i det vestlige-globale internationale samfund har udfoldet sig over de sidste  500 år.  Den grundlæggende historie starter i en overvejende pluralistisk form og bevarer i høj  grad en statscentrisk pluralistisk struktur. Men denne struktur er samtidig kendetegnet ved to dy­ namikker: Den udvikler sig for det første  ved, at nogle institutioner forsvinder, og andre opstår, og for det andet på grund af,  at nogle af de overlevende in­ stitutioner ændrer praksis og formål. I denne proces bliver det vestligt-globale internationale  samfund  mere  solidaristisk,  delvist  drevet  af kosmopolitiske kræfter, men det kommer især til udtryk i en statscentrisk solidarisme. Sådan som jeg ser solidaristiske forandringer, så bringer de først  og fremmest verdens­ samfundet mere i spil i forhold til det interstatslige samfund, ligesom de kan flytte  det interstatslige samfund ud over en sameksistenslogik i retning af en samarbejds- og konvergenslogik.

I  modsætning til den udbredte myte  inden for  International Politiks  teori om, at 1648 repræsenterer en big bang-transformation fra middelalder til mo­ derne tid, så voksede primære institutioner i virkeligheden langsomt frem  på vidt  forskellige  måder.  Selvom  de  generelle  rammer for  de  klassiske  primære institutioner forbliver stabile, har nogle af deres  kernepraksisser forandret sig dramatisk.  En vigtig faktor  i denne dynamik var modernitetens mange revo­ lutioner  (industrielle,  politiske,  sociale,  retslige),  der  forandrede  verden  i  det 19.  århundrede (Buzan og Lawson, 2015). I betragtning af hvor central ideen om fremskridt var for moderniteten og den massive indflydelse, som de mange revolutioner havde  på menneskets vilkår overalt,  ville  det være  overraskende, hvis de primære institutioner i det internationale samfund ikke havde gennem­ gået dybe forandringer i denne periode.  Og i  betragtning af at liberalismen, med dens fokus på individuelle rettigheder og frie markeder, indtog en central plads i den modernistiske pakke, ville det være lige så overraskende, hvis nogle, eller faktisk de fleste,  af  disse forandringer ikke bevægede sig i en solidaristisk retning. Nationalismen var blot et varsel om flere  modernistiske angreb på de pluralistiske  primære  institutioner  og  deres  tre  mørkere,  præmoderne ledsa­ gere:  kolonialismen, ulighed mellem mennesker og dynastisk arvefølge.

Jeg har ikke nok plads her til at lave en  fuld  undersøgelse  af denne udvik­ ling. Jeg vil derfor blot henlede opmærksomheden på en række forandringer og kun gå i detaljer med nogle enkelte.

## De vigtigste afviklinger af primære institutioner

De tre primære institutioner, der går forud for både moderniteten og den west­ falske  fred kolonialisme, dynastiet og ulighed mellem mennesker var alle blevet forældet  fra midten af det 20.  århundrede.  Kolonialismen begyndte at vise  klare  svaghedstegn  efter  første verdenskrig,  hvor  mandatsystemet  satte spørgsmålstegn  ved dens  legitimitet  (Mayall,  2000a:  17-25),  og umiddelbart efter anden verdenskrig blev den for alvor delegitimeret og kollapsede (Holsti, 2004:  262-274).  Kolonialismen gav imidlertid en diskurs om hjælp og udvik­ ling videre til den postkolonialistiske verden  (Holsti, 2004:  250). Denne dis­ kurs fik  efter 1945  hurtigt status som en værdi i det internationale samfund, og den kan ses som en afløser  for ideen om den "civiliserende mission", der lå i europæisk kolonialistisk retorik og, til en vis grad, praksis.

I løbet  af  det 19. århundrede måtte dynastiet som en legitim styreform vige for principper om magtbalance, nationalisme, folkesuverænitet, lighed mellem stater og lighed mellem folkeslag.  Dynastiet var tæt forbundet  med ideer om et imperium og kolonialisme, og på nogle måder så man en parallel svækkelse af  disse  institutioner, selvom kolonialismen klarede sig længere end dynastiet. Dynastiets ophør  støttede  både pluralistiske og solidaristiske mål: pluralisme fordi det banede vejen for et internationalt samfund bestående af  suveræne li­ gestillede stater, og solidarisme fordi det støttede  ideen om menneskelig lighed. Den oldgamle praksis, menneskelig ulighed, var en primær institution frem til anden verdenskrig, og den var i lange perioder tæt forbundet med dynastiet og kolonialismen. I århundredet op til 1945 blev menneskelig ulighed understøt­ tet af en "videnskabelig"  racisme  og en udbredt kønsulighed,  selvom  der var visse  modsvar som fx den succesrige kamp mod slaveriet i det 19. århundrede (Clark, 2007:  37-60). Menneskelig ulighed toppede som praksis under anden verdenskrig, men kollapsede herefter.

Magtbalance som politisk princip opstod med det 18. århundrede, og magt­ balancen er stadig en legitim institution. Men den er blevet svagere som følge af markedets fremmarch,  en vis ideologisk konvergens  omkring kapitalismen og USA's overlegenhed.

## De vigtigste nye primære institutioner

I  løbet  af  det 19.  århundrede blev dynastiet alvorligt udfordret af  to  nye insti­ tutioner,  nemlig stormagtsstyring og særligt  nationalisme. Ved  slutningen af det  19.  århundrede havde  nationalismen  således  radikalt  ændret  grundlaget for international legitimitet, dvs.  retmæssigt medlemskab af  det internationale samfund og retmæssig adfærd (Clark,  2005).  Nationen og ikke dynastiet var nu den primære legitimitetskilde. Samtidig ændrede nationalismen flere andre centrale  primære  institutioner,  både  i  deres  betydning  og  praksis,  herunder territorialitet,  suverænitet og krig  (Mayall,  1990). Mayall  (20006)  går så vidt som til  at hævde,  at  denne  effekt  sammen  med  liberalismens  fremmarch  er stærk nok til  at  berettige  en  afbrydelse  af den klassiske  pluralistiske historie om  det interstatslige samfunds støtte,  fremgang og udvidelse. Nationalismen bidrog på den ene side  til  at forstærke  institutionen vedrørende  menneskelig ulighed via racisme og social darwinisme, men var på den anden side også med til  at  nedbryde  selvsamme  institution ved  at  etablere  principper  for  politisk legitimitet, der undergravede både dynastiet og kolonialismen, og som pegede i solidaristisk retning.

I  det 20. århundrede er der opstået to  nye primære institutioner:  markedet og menneskelig lighed.  Hertil kommer tre andre institutioner, som er vokset frem i grænseområderne til det internationale samfund: menneskerettigheder, miljø  og demokrati.

Fremkomsten af markedet som en ny institution i det internationale sam­ fund kan, ligesom nationalismen, henføres  til slutningen af  the 18. århundrede (Mayall,  1982,  1984, 1989, 1990; Ruggie,  1982: 386; Holsti, 2004: 211-238). Men hvor nationalismens fremkomst fulgte en relativt jævn bane, som gjorde den så godt som universel i slutningen af  det 19.  århundrede, var udviklingen af  markedet som en institution en meget mere udfordret og ujævn proces. Na­ tionalismen forstærkede  (og forandrede)  uden problemer de klassiske plurali­ stiske institutioner, hvorimod markedet direkte forstyrrede dem. Markedet er nærmest  per  definition  en  kooperativ  og  derfor  solidaristisk  praksis,  der  går ud  over  sameksistenslogikken.  Selvom  det skabte  periodisk  ustabilitet,  som­ metider af  enorme dimensioner som det var tilfældet efter afmatningen i 1873 og krakkene  i  1929 og 2008, syntes markedet at være  en nødvendig  følge af den industrielle kapitalisme.  Prisen  for  at leve  med et globalt  marked var,  at man måtte engagere sig  i en løbende  læringsproces  for  at skabe stabilitet via en  tilpasning til  de  konstante  udfordringer,  som  markedet  genererede.  Efter anden verdenskrig,  og delvis som en modreaktion på den økonomiske  natio­ nalismes forbindelse til krig og totalitarisme, blev markedet genoplivet som en nøgleinstitution  i det amerikansk ledede vestlige internationale samfund. Det resulterede  endvidere  i  en stribe nye sekundære institutioner,  der skulle styre international handel og finanser.  Markedet blev en global institution, efter at Kina skiftede side sidst  i  1970'erne, og  Ruslands  og Indiens  økonomier  blev mere markedsorienterede i de tidligere  1990'ere. Så inden for  to  århundreder har markedet bevæget sig fra at være en elitær ide støttet  af  de få til at være en almindelig og accepteret institution i det internationale samfund.  Da opbyg­ ning og  vedligeholdelse  af et globale marked kræver  mere  end  blot sameksi­ stens,  er dette en vigtig solidaristisk udvikling, selvom denne institution ikke nødvendigvis  er forankret i kosmopolitiske værdier eller menneskerettigheder. Der er et enormt potentiale for  kontroverser over,  hvorvidt  markedet støtter menneskerettigheder (fordi markedet kræver, at staten giver betydelig frihed til individer) eller modarbejder disse (fordi markedet genererer betydelig og nogle gange ekstrem ulighed).

Princippet om menneskelig lighed blev nedfældet i FN-pagten. Det blev ud­ trykt mest tydeligt i FN's  Verdenserklæring om Menneskerettigheder fra 1948, som gjorde individuelle personer til  "rettighedshavere på egne  vegne"  (May­ all,  2000a: 33). Umiddelbart var dette et enormt fremskridt for solidarismen. Menneskelig lighed er et nødvendigt,  eller i hvert fald et stærkt understøttende, vilkår for menneskerettigheder, for uden dette princip gælder det universelle i menneskerettighedsprincippet ikke (Reus-Smit, 201 la, b).

Menneskerettigheder er nu nedfældet ikke bare i FN-pagten (Clark, 2007: 131-151),  men også i mange FN-konventioner og -komiteer og i mange regio­ nale organer. FN har et Menneskerettighedsråd, og der er et korpus af interna­ tionale humanitære love. Wheel  er (2000: 40-48, 283-288) hævder, at der siden slutningen af  den kolde krig er opstået en ny norm for humanitær intervention som international  sædvaneret.  Ifølge både Mayall  (20006:  64)  og  Donnelly (1998:  20-23)  har  menneskerettigheder  opnået  stor  indflydelse  i  det  inter­ nationale samfund,  men de  er  dog langtfra blevet  universelle.  Holsti  (2004: 156-161)  påpeger ligeledes,  hvordan der har været en vækst i menneskerettig­ hedslovgivningen  på trods  af dens  potentielle  modsætning til princippet om ikke-intervention. Menneskerettigheder kan i bedste fald derfor stadigvæk kun betragtes som en institution, der er ved at vokse frem.  De nyder meget højere status  i  nogle dele  af det internationale samfund,  især  i Vesten,  end  i  andre. Visse elementer møder  endvidere stærk modstand fra stater, der frygter, at prin­ cippet om ikke-intervention vil smuldre, hvilket er en bekymring, man især ser hos Rusland og Kina. Det er en ganske udbredt opfattelse i den engelske skole, at  menneskerettigheder  på nogle  måder er  blevet  den nye  "civilisationsstan­ dard", som Vesten udøver  over for resten af  verden (Donnelly, 1998).

Miljø beskyttelse er også på  vej frem.  Reus-Smit (1996) taler om, at staten er ved at få et grønt  formål. Hurrell (2007:  216-236)  fremhæver staters uundgå­ elige dobbeltrolle som en del af  både problemet og løsningen  i forhold til mil­ jøproblemer,  og han viser,  hvordan  miljøet  har skubbet ikke-statslige aktører og den globale styrelsesproces fremad. Ærkepluralisten Robert Jackson (2000: 170-178) tvivler ikke på, at miljø beskyttelse er en solidaristisk institution, som også vil støtte  den solidaristiske position, hvis den fortsætter sin gradvise kon­ stituering i det internationale samfund. Hurrell og Senguptas  (2012)  og Falk­ ners (2012) empiriske analyse af  global klimapolitik antyder, at der faktisk har været en  betydelig udvikling af en statscentrisk solidarisme på dette område, men den er endnu ikke nået så langt, at man kan tale om en flyvefærdig insti­ tution.

Selvom  der ikke er  tvivl  om,  at demokrati  i  dag  udgør  en  institution i  en vestlig sammenhæng, gælder dette ikke for det globale internationale samfund, hvor demokrati fortsat er meget omstridt.

## De vigtigste ændringer i legitimitet og praksis

Mange klassiske  westfalske  institutioner har oplevet  indre forandringer.  Di­ plomatiet  forandrede  sig  fra  at  være  dynastisk  til  at være  multilateralt  i  det 19.  århundrede (Reus-Smit,  1999).  Siden det 20.  århundrede har diplomatiet udviklet sig i en solidaristisk retning ved at optage ikke-statslige aktører  såsom virksomheder og INGO'er, både som interessegrupper og som deltagere i di­ plomatiske konferencer (Holsti, 2004:  198-205; Clark,  1995: 508-509; 2007; Hurrell, 2007: 99-104). Dette har skabt nye former for kommunikation og en struktur af  global styring, der har fået sit eget liv ved siden af  det interstatslige diplomati (Hurrell, 2007: 96-99). International ret har udviklet sig fra hoved­ sagelig at være naturret til overvejende at være positivistisk ret, og dette skifte trækker i begge retninger. Naturretten er med sin universalisme tættere på so­ lidarisme, og retspositivismen er med sin partikularisme tættere på pluralisme, men kan dog også omfatte mange solidaristiske udviklinger lige fra menneske­ rettigheder til markedet.

Suverænitet og dens logiske konsekvens, ikke-intervention, forbliver centrale elementer i konstitueringen af staten og udgør  en af de helt centrale primære institutioner  i  det internationale samfund.  Men samtidig,  og uden at  ændre den  grundlæggende  ide  om  stater  som  uafhængige  selvstyrende  kollektiver, har der også fundet dybe forandringer sted i suverænitetens karakter og den dermed  forbundne  praksis.  Oprindelig  indebar  suverænitet  ikke  lighed,  og fremkomsten af  suveræn lighed var betinget af  tilbagegangen af  det dynastiske hierarki fra sidst i det 18. århundrede og frem (Wight, 1977: 136; James, 1992; Reus-Smit,  1999:  87ff).  Nationalisme omdefinerede grundlaget for suveræni­ tetens  legitimitet og skabte en  forbindelse  mellem  ideen  om menneskelig  og interstatslig lighed (Bain, 2003:  173-192; Hjort, 2011:  2590). I et statscentrisk solidaristisk  perspektiv,  hvor menneskerettighedernes  udbredelse  er drevet af staterne, har deres opkomst nok undergravet retten  til ikke-intervention, men kun selektivt og kun til  en vis  grænse,  og  uden  at denne  undergravning har påvirket selve  suverænitetsinstitutionen.  På to  meget vigtige  måder har suve­ rænitet, den prototypiske pluralistiske primære institution, dermed indoptager dybt solidaristiske karaktertræk:  Dens legitimitet hviler nu på folket  i stedet for på dynastiske ledere,  og dens praksis er blevet udvidet til nu at omfatte alle mennesker, hvilket følger  af forbindelsen  mellem princippet om menneskelig lighed og princippet om suveræn, interstatslig lighed. På en regional skala giver EU et indtryk af  en endnu mere solidaristisk udøvelse  af  suverænitet.

Territorialitet  har  beholdt  sin  stærke  rolle  som  nøgleprincip for,  hvordan menneskeheden organiserer og legitimerer det  politiske  liv.  Fremkomsten  af markedet som en primær institution har imidlertid radikalt ændret den terri­ torielle praksis, og den udgør  muligvis en mere alvorlig trussel mod det plurali­ stiske internationale samfund, end menneskerettigheder har gjort indtil videre.

Krigens legitimitet og praksis blev gradvist indsnævret i løbet  af det 20. år­ hundrede. Det skyldtes ikke mindst, at den militære teknologi skabte stigende omkostninger og ødelæggelser,  hvilket allerede stod klart under den første  ver­ denskrig, og det blev endnu mere åbenlyst efter brugen af atomvåben i 1945. Ifø lge  Holsti (2004:  131-134) kan man se, hvordan erobringer siden 1815  op­ hørte  med at være en legitim måde at hævde suverænitet på, men det var først med afkoloniseringen efter anden verdenskrig og kolonialismens parallelle op­ hør  som institution, at dette blev endeligt bekræftet.  Efter anden verdenskrig reducerede eller fjernede  markedets fremgang også de økonomiske  motiver til krig ved at bryde forbindelsen mellem rigdom og besiddelse af  territorie (Bull, 1977: 195). Den kombinerede effekt af  disse udviklinger har minimeret krigens nytteværdi og legitimitet samt indskrænket krig til en ret til selvforsvar og til formål bemyndiget af  FN's  Sikkerhedsråd. Dette har i høj  grad også muliggjort andre solidaristiske udviklinger.

## Konklusion

Denne korte historiske  gennemgang af udviklingen af primære institutioner antyder,  at  den  institutionelle strukturs grundlæggende pluralistiske  form  er opretholdt,  mens  dens indhold er  blevet  betydeligt  mere solidaristisk.  Nogle anti-solidaristiske  institutioner  er  blevet  forældede  (kolonialisme,  dynastiet, menneskelig ulighed). Mange angiveligt pluralistiske institutioner har udvik­ let sig i solidariske retninger (suverænitet, territorialitet, krig, international ret, diplomati), og mere rene solidaristiske institutioner er enten blevet konsolideret (markedet, menneskelig lighed, muligvis udvikling) eller er ved at bryde frem (menneskerettigheder, miljøbeskyttelse  og muligvis demokrati). Ikke-statslige aktører  spiller en vigtig rolle i denne normative udvikling af  det internationale samfund, og kosmopolitisk solidarisme har været og er stadig en vigtig moralsk drivkraft i denne proces. De vigtigste solidaristiske fremskridt er statscentriske og står derfor ikke i  modsætning til  den pluralistiske struktur.  Dette under­ streger  vigtigheden  af at  sondre mellem  statscentrisk  og  kosmopolitisk  soli­ darisme, både hvis man er interesseret i de normative debatter i den engelske skole, og hvis man ønsker  at forstå den praktiske udvikling i det internationale samfund. Pluralisme og solidarisme arbejder således sammen gennem de pri­ mære institutioner for  løbende  at afbalancere orden-retfærdighedsligningen i forhold til de aktuelle forhold,  både idemæssigt og materielt.

Det  internationale  samfunds  grundlæggende  indretning  afspejler  fortsat pluralistiske snarere  end  kosmopolitiske  normer,  men statscentrisk solidaris­ me spiller en væsentlig rolle på tværs af mange primære institutioner.  Mayall (2000a:  25)  peger  korrekt  på,  at  afslutningen  af den  kolde  krig  mindskede behovet for sameksistens og åbnede op for  et mere solidaristisk internationalt samfund. Indtil videre er hans frygt for,  at overdrevet solidarisme ville desta­ bilisere  det  internationale samfund næppe blevet  realiseret.  Men det  er,  som Clark  (2005:  26-28)  advarer om,  sandt,  at  solidaristiske  internationale sam­ fund kan have en tendens til at indsnævre den kreds af (statslige) aktører,  som kan være retmæssige medlemmer af  samfundet, pga. den solidaristiske tendens til  at  stramme optagelseskriterierne.  Det var pointen i  tanken om "civilisati­ onsstandarden",  og  det  er  også pointen  i  nutidens  ekskluderende  forslag  om en "demokratiernes liga", der søger  at etablere solidarisme i en snæver gruppe. Clark (2005:  109-129, 173-189) finder også, at dette har været et stigende pro­ blem siden første  og anden verdenskrig, og det er klart, at sådanne dynamikker er kraftigt i spil. Men det er også klart, at der har været mange store forandrin­ ger hen mod mere solidaristiske praksisser vedrørende  den retmæssige adfærd for allerede accepterede medlemmer af  det internationale samfund.

Ud over disse forandringer i det interstatslige samfund foregår der også me­ get store  forandringer  i  verdenssamfundet.  Mange flere  mennesker ved  i  det mindste noget om, hvad der sker andre steder i verden, og de bekymrer sig til en vis grad om det, selvom det er på meget forskellig vis og i høj  grad afhængigt af, hvordan medierne dækker internationale begivenheder. Mennesker overalt i verden forstår, at de er en del af  en global økonomi  (hvad enten de synes om det eller ej),  og op til en vis grad forstår de, at de også er en del af  en global kultur og et  globalt miljø  (igen,  hvad enten de synes om det eller ej).  Disse udviklin­ ger udgør  grundlaget for det øgede  samspil mellem det interstatslige samfund og verdenssamfundet.  De  bidrager potentielt til det internationale samfunds stabilitet ved at indlejre ideer ikke bare i statseliter, men også i befolkningernes hoveder. Hurrell (2007:  1-21, 287-298) har således ret i at se dette som et inter­ nationalt samfund med mange sektorer og en blanding af forskellige  aktører, og hvor udøvelsen  af  magt og normer er dybe sammenfiltret. Han har også ret, når han hævder, at den pluralistiske vision i den reneste betydning simpelthen ikke kan fungere i verden af  i dag.

## Note

1. Artiklen bygger på Buzan (2014).  Den er oversat af Annette Andersen og tema­ nummerredaktionen.

## References

- Armstrong, David (1999).  Law,  justice and the idea of a world society. International Ajfairs 75 (3): 643-53.
- Bain, William (2003). Between Anarchy and  Society:  Trusteeship and the Obligations of Power. Oxford: Oxford University Press.
- Bain,  William (2007).  One arder,  two  laws:  recovering the "normative" in English School Theory. Review of International Studies 33: 557-575.
- Bain, William (2010). Tue pluralist-solidarist debate in the English School, i Robert A. Denemark (red.), International Studies Encyclopedia. Blackwell Publishing for ISA, English School section editor Daniel M. Green.
- Bull, Hedley (1966). Tue Grotian conception of  international society, pp. 50-73 i Her­ bert Butterfield og Martin Wight (red.), Diplomatic Investigations. London: Allen and Unwin.
- Bull, Hedley (1972).  International law and international order, review essay. Interna­ tional Organization 26 (3):  588.
- Bull, Hedley (1977). The Anarchical Society: A  Study of  Order in  World Politics. Lon­ don: Macmillan.
- Bull,  Hedley (1984a).  Tue revolt against the West,  pp.  217-218  i Hedley Bull og A. Watson (red.), The  Expansion  of  International Society. Oxford:  Oxford University Press.
- Bull, Hedley (19846).] ustice in International  Relations, Hagey Lectures, Ontario: Uni­ versity of  Waterloo.
- Bull, Hedley (1990). Tue importance of  Grotius in the study of  international relations, pp. 65-93 i Hedley Bull, Benedict Kingsbury og Adam Roberts (red.), Hugo Grotius and  International Relations. Oxford: Clarendon.
- Buzan,  Barry  (1993).  From  international system  to  international society:  structural realism and regime theory meet the English School. International Organization 47 (3): 327-352.
- Buzan, Barry (2004). From International to  World Society? English School Theory and the Social Structure of Globalisation. Cambridge: Cambridge University Press.
- Buzan, Barry (2014). An lntroduction to  the English School of  International Relations. Cambridge: Polity.
- Buzan, Barry og George Lawson (2015). The Global Transformation: History, Modernity and  the Making of International  Relations. Cambridge: Cambridge University Press.

- Clark,  Ann Marie  (1995).  Non-governmental  organizations  and  their influence  on international society. Journal  of International  Affairs 48 (2): 507-525.
- Clark,  Ian  (2005). Legitimacy  in International Society. Oxford:  Oxford  University Press.
- Clark, lan (2007). International Legitimacy and World Society. Oxford: Oxford Uni­ versity Press.
- Cochran, Molly (2008). Tue ethics of the English School,  pp.  286-297 i  Christian Reus-Smit og Duncan Snidal (red.), Ihe Oxford Handbook of  International Relati­ ons. Oxford: Oxford University Press.
- de Almeida,  Joao  M.  (2006).  Hedley Bull,  ''e mbedded  cosmopolitanism",  and  the pluralist-solidarist debate,  pp.  51-72  i  Richard Little og John Williams (red.), Ihe Anarchical  Society in a Globalized World. Basingstoke: Palgrave.
- Donnelly, Jack (1998).  Human rights:  a new standard of civilization? International Affairs74 (1):  1-23.
- Dunne, Tim (2001). Sociological investigations: instrumental, legitimist and coercive interpretations of  international society. Millennium 30 (1):  67-91.
- Dunne, Tim og Nicholas Wheeler (1996). Hedley Bull's  pluralism of  the intellect and solidarism of  the will. International  Ajfairs 72 (1):  91-107.
- Dunne, Tim og Nicholas J. Wheeler (2004). "We the Peoples": contending discourses of  security in human rights theory and practice. International  Relations 18 (1):  9-23.
- Falkner,  Robert  (2012).  Global  environmentalism and the greening of international society. InternationalAjfairs 88 (3):  503-522.
- Hjorth, Ronnie (2011). Equality in the theory of  international society: Kelsen, Rawls and the English School. Review of  International Studies 37 (5):  2585-2602.
- Holsti,  Kalevi J.  (2004). Taming the Sovereigns: Institutional Change in International Politics. Cambridge: Cambridge University Press.
- Hurrell, Andrew (2007). On Global Order: Power,  Values and  the Constitution of Inter­ national Society. Oxford: Oxford University Press.
- Hurrell, Andrew og Sandeep Sengupta (2012). Emerging powers, North-South relati­ ons and global climate politics. lnternationalAjfairs 88 (3): 463-484.
- Jackson,  Robert H. (1990). Quasi-States,  Sovereignty,  International Relations and the Ihird World. Cambridge: Cambridge University Press.
- Jackson, Robert H. (2000). Ihe Global Covenant: Human Conduct in a World  of States. Oxford: Oxford University Press.
- James,  Alan  (1984).  Sovereignty:  ground rule or gibberish? Review of  International Studies 10 (1): 1-18.
- James, Alan (1986). Sovereign  Statehood·  Ihe Basis of  International Society. London: Allen and U  nwin.

- James, Alan (1992). Tue Equality of  States: contemporary manifestations of  an ancient doctrine. Review of  International  Studies 18  (4):  377-391.
- Knudsen, Tonny Brems (1999). Humanitarian Intervention and  International Society: Contemporary  Manifestations  of  an  Explosive  Doctrine. Aarhus:  Institut for  Stats­ kundskab, Aarhus Universitet.
- Linklater, Andrew (1981). Men and citizens in international relations. Review of  Inter­ national  Studies 7 (1):  223-238.
- Linklater, Andrew (1996). Citizenship and sovereignty in the post-Westphalian state. European Journal of  International Relations 2 (1):  77-103.
- Linklater, Andrew (1998). Ihe Transformation of Political Community. Cambridge: Po­ lity Press.
- Linklater, Andrew (2010).  Global civilizing processes and the ambiguities of human interconnectedness. European Journal of  International Relations 16 (2):  155-178.
- Linklater, Andrew (2011). Ihe Problem of  Harm in World Politics:  Iheoretical Investiga­ tions. Cambridge: Cambridge University Press.
- Manning, C.AW. (1962). Ihe Nature of  International Society. London: LSE; Macmil­ lan.
- Mayall, James (red.) (1982). Ihe Community of  States: A Study in International  Political Iheory. London: George Allen and Unwin.
- Mayall, James  (1984).  Reflections on the "new" economic nationalism. Review of  In­ ternational Studies 10 (4):  313-321.
- Mayall, James (1989).  1789 and the Liberal Theo  ry of  International Society. Review of International Studies 15  (4):  297-307.
- Mayall, James (1990). Nationalism and  International Society. Cambridge: Cambridge University Press.
- Mayall, James  (1998).  Intervention  in international society:  theory and  practice  in contemporary perspective, i B.A. Roberson (red.), International Society and the De­ velopment of  International  Relations  Iheory. London: Pinter.
- Mayall, James (2000a). World Politics: Progress and  its Limits. Cambridge: Polity.
- Mayall, James (20006). Democracy and international society. International  Ajfairs 76 (1):  61-76.
- Morris, Justin (2004). Normative innovation and the great powers, pp. 265-282 i Alex J.  Bellamy (red.), International Society and its  Critics. Oxford:  Oxford  University Press.
- Reus-Smit, Christian (1999). Ihe  Moral Purpose of  the State. Princeton: Princeton Uni­ versity Press.
- Reus-Smit, Christian (2011a). Struggles for individual rights and the expansion of  the international system. International Organization 65 (2):  207-242.

- Reus-Smit, Christian (2011b). Human rights in  aglobal ecumene. InternationalAjfairs 87 (5):  1205-1218.
- Ruggie, John Gerard (1982). International regimes, transactions and change: embed­ ded liberalism in the postwar economic arder. International Organization 36 (2): 379-415.
- Schouenborg, Laust (2011). A new institutionalism? Tue English School as internatio­ nal sociological theory. International  Relations 25 (1):  26-44.
- Vincent, R. John (1986). Human Rights and  International  Relations: Issues and  Respon­ ses. Cambridge: Cambridge University Press.
- Weinert, Matthew S. (2011). Reforming the pluralist-solidarist debate. Millennium 40 (1):  21-41.
- J.
- Wheeler, Nicholas (1992). Pluralist and solidarist conceptions of  international soci­ ety: Bull and Vincent on humanitarian intervention. Millennium 21  (3):  463-489.
- Wheeler, Nicholas J. (2000). Saving Strangers: Humanitarian Intervention in Interna­ tional Society. Oxford: Oxford University Press.
- Wheeler, Nicholas J. og Tim Dunne (1998).  Hedley Bull and the idea of a universal moral community: fictional,  primordial or imagined?, i B. A.  Roberson (red.), In­ ternational Society and the Development of  International Relations  Theory. London: Pinter.
- Wight, Martin (1977). Systems o/States. Leicester: Leicester University Press. Redigeret af  Hedley Bull.
- Wight, Martin (1979). Power Politics. London: Penguin, 2. udg.  Redigeret af Hedley Bull og Carsten Holbraad.
- Wight, Martin (1991). International Theory:  The  Three  Traditions. Leicester:  Leicester University Press/Royal Institute of International Affairs. Redigeret af Brian Porter og Gabriele Wight.
- Williams, John (2002). Territorial barders, toleration and the English School. Review of  International Studies 28 (4): 737-758.
- Williams, John (2005). Pluralism, solidarism and the emergence of world sodety in English School theory. International Relations 19  (1):  19-38.
- Williams, John (2010). Tue international society- world society distinction, i Robert A.  Denemark (red.), International Studies Encyclopedia. Blackwell  Publishing for ISA, English School section editor Daniel M. Green.
- Williams, John (2011). Structure, norms and normative theory in a re-defined English School: accepting Buzan's challenge. Review of  International Studies 37 (3):  12351253.