Replik
Forfattere: Stig Dalager, Anne Marie Mai
Tidsskrift: kok (1982-02-25)

## Stig Dalager/Anne Marie Mai

## Replik

Her gik vi og troede, at de mange, der siden  1978 har kubt vores nu udsolgte Lenin-bog fra  1978, har kunnet bruge den til, hvad »Informations« anmelder Chr. Mailand-Hansen i sin anmeldelse,  april  1978, kaldte en »kureplan« i  Lenins skrifter med  det formål  at fa et samlet overblik over Lenins  kulturpolitiske og kulturfilosofiske overvejelser. Da vi Izste samme anmelders ord om, at Lenin og kulluren er »intet mindre end en pionerindsats (også internationalt set) for mage  til grundighed er Lenins kultursyn i hans samlede skrifter, på 55 bind aldrig blevet eftersugt med . .N, fulte vi os en smule bestyrket i den tro, at afhandlingen i det mindste kunne lzses for sin fyldigheds skyld. For os drejede det sig i  1976 (da afhandlingen blev til) netop furst og fremmest om overhovedet at skaffe os et overblik over, hvad  Lenin  rent faktisk har skrevet og udtalt i sine voluminuse samlede skrifter. Dertil kom yderligere to bestrzbelser, som udgur dels det teoretiske, dels det kulturpolitiske sigte med bogen.

For del ferste var og er det os magtpåliggende at lzgge afstand til den tradition, der er i sovjetisk og usttysk forskning for at udstyre  Lenins  kulturfilosofiske  overvejelser  med  en kulturlzres stempel, ja  overhovedet  at bruge  begrebet  kulturteori  i  streng forstand  om Lenins overvejelser i.f.m.  kulturelle sammenhznge. Denne bestrzbelse er i bogen fastholdt som en stadig understregning af den forelubige og ansatsbetonede karakter af Lenins kulturfilosofiske  overvejelser  og  som  en  understregning  af,  at vores  fremstilling  har rekonstruktionens  karakter.  Hvordan  så Anker Gemzue i sin anmeldelse af bogen kan forene vores helt ind i konklusionen nzsten udpenslede redegurelse for graden af forelubighed  i  Lenins  kulturbetragtninger  med  unsket  om  at skabe et »kulturmonument« af Lenins kulturbetragtninger er for os en af disse gåder, som verden  nzsten  hver dag byder på, og hvor af alle ikke altid helt opklares. (Morsomt er det i uvrigt at måtte hure, at billedet  på  bogens forside, der er lavet i  en god vens rustne forsturrelsesapparat, og som udelukkende er sat på i mangel  af  okonomi  til  noget  bedre,  er at  forstå  som  led  i  en »genre i sovjetkunsten, som nature morte, modeltegning, landsskabsmaleri«). 1.f.m. rekonstruktionen  har vi  ikke, som Anker Gemzoe skriver, anlagt en »ahistorisk« synsvinkel, men vi har, hvad man gennem læsning af bogen selv kan konstatere, afgrænset os relativt fra en historisk analyse af de vidt forskellige tekstsammenhænge, hvad der er noget ganske andet. Ligeledes har vi heller ikke givet afkald på, som Anker Gemzoe påstår,  at forholde os til den forskning, der er bedrevet  om Lenins kulturopfattelse, men vi har også her fra starten Cjnf. indledningen) afgrænset os relativt i.f.t. Lenin-forskningen. Ikke desto mindre vidner den  19 sider lange litteraturliste med omkr. 330 titler (hvoraf en hovedpart udgores af enkeltstående videnskabelige værker) om, at vi  både forholder os til den vesttyske, osttyske, franske, hollandske, engelske, amerikanske, italienske og danske forskning i.f.m. emnet. Da afhandlingen  er skrevet som prisopgave til  et slavisk institut er det vel ikke så m~rkeligt, at vi også forholder os  til  den  sovjetiske  og  bulgarske  forsknings  standardv~rker, hvad  der normalt  ikke er tradition  for  herhjemme.  Ydermere forholdt det sig i affattelsesåret  1976 faktisk sådan (hvad vi  også g0r rede for i bogen), at der kun meget sparsomt var forsket i Lenins kulturopfattelse i Vesteuropa, og at det meste af den eksisterende forskning om emnet måtte s~ges i Sovjetunionen. Og med mindre  man  hmer til  den  slags mennesker, der nærer  en neurotisk angst for det russiske alfabet og for alt, der bærer præg af sovjetisk forskning, så kan der vel intet galt være i at orientere sig  i denne sammenhæng (hvad senere v ~ r k e r om  Sovjetunionen fra f.eks. Sydjysk universitetscenter da også har gjort).

For der andet var og er det os magtpåliggende at forsoge at demonstrere, at Lenin, trods begrænsningen  og forelobigheden af hans kulturovervejelser,  især på et punkt havde og har noget at give den progressive kulturforskning- og politik, også de sidste ti års danske. Det drejer sig her om bredden  i hans kulturbeskrivelse, om det direkte og indirekte o p g ~ r med den noget luftige kulturdefinition, der sætter lighedstegn mellem kunst og kultur og specielt undervurderer eller direkte fortr~nger arbejdets kulturskabende rolle.  I den sammenhæng har det været vigtigt for os at demonstrere, hvordan Lenin gang på gang i tale og skrift fastholder den kulturelle dimension af både den politiske, akonomiske, moralske frigarelse, og på hvilken måde, han gar det. Så kan  man sige, at perspektivet  i hans kulturpolitiske overvejelser  er begrznset af den russiske  kapitalismes tilbageståenhed, hvad  vi  også  adskillige  gange  peger  på  i  fremstillingen,  men (som Anker Gemzae) at reducere  hans kulturpolitiske visioner og overvejelser i.f.m. Oktoberrevolutionen  og årene derefter til »rent borgerlige  krav« er en absurditet. Hvordan  kan  f.eks. udviklingen  af en socialistisk arbejds-kultur  med  en ny  sammenhzng mellem det private og offentlige, kvindernes frigarelse, udviklingen af en folkeintelligens, udviklingen  af en kvalitativ  ny kunst og af et kvalitativt nyt forhold mellem kunstproducent og kunstkonsument.  etableringen  af  ny  menneskelige  relationer i.f.t. statsapparatet, ja  på Izngere sigt statsapparatets ophzvelse vzre rene borgerlige krav. At Lenins overvejelser i.f.t. disse sammenhznge ikke alene skal udbygges, men kun udgar et element i udviklingen af en kulturteori, der efter vores opfattelse må indreflektere senere teoretikeres arbejder (Lefevre, Habermas, Negt og Kluge, Lotman, Lukacs m.fl.), er en lidt anden sag. Ligeledes er det en lidt anden sag, at man kunne give sig til  at holde de nzvnte overvejelser op mod den nutidige sovjetiske virkelighed. Man kan jo som bekendt ikke overkomme alt i en bog.

Man kan sparge sig, hvad hensigten med Anker Gemzaes anmeldelse  af Lenin  og  kulturen.  Om  Lenins  kulturopfuttelse skulle vzre. Hvis bogen er så umulig, som A.G. forsager at gare den til, hvorfor så ofre så meget plads på en anmeldelse af den, en anmeldelse, der for avrigt for to år siden blev bragt i to omgange i D.R.s litterære magasin. Er der tale om en personlig vendetta, så giver det jo en slags forklaring, men man kan undre sig over, at det skulle interessere så mange læsere. Hvis det drejer sig om endnu  et opgar  med  »sovjetkommunismen«,  så er vi  forlzngst stået af, al den stund vores afhandling som nævnt lzgger distance til den hævdvundne linje i den sovjetiske Lenin-forskning.  At vi  samtidig forholder os åben overfor visse kvaliteter i den sovjetiske forskning, kan  vel kun forskrzkke dem, som opfatter denne som en stor »monolitisk« blok. Og den monolitiske t ~ n k n i n g er  jo  netop  Anker  Gemzaes  definition  på  sovjetmarxisme.

Til slut: måske var det en  ide for Kultur og klasse som tidsskrift at bryde med den traditionclle stive akademiske anmelderpraksis, hvor den fiktivt Ixrde anmelder svinger pisken  over de bigotte og uensartede, og i stedet lzgge op til samtale og diskussion. Havde man gjort det i dette tilfxlde, ville man have fundet ud af, at forfatterne til Lenin og kulturen går med planer om en genudgivelse  af samme vzrk  med  nye  supplerende artikler og med et kritisk efterskrift,  nu fire år efter bogens affattelse.  Verden og tiden står  jo ikke stille.