Metaforens vrangvendinger
Forfattere: Isak Winkel Holm
Tidsskrift: kok (2001-12-10)

nævnte  mere  omfattende  bliver  kun små  scener taget frem til støtte for teoriudviklingen. Analysematerialet er udvalgt, så det overbevisende illustrerer terminologidiskussionen, men det er uden  historisk bredde og repræsentativitet, hvilket må beklages. Materialet er naturligvis  principielt  uafgrænseligt, men netop derfor kalder det også på et eller  andet  ekspliciteret  udvælgelsesprincip. PKHs eksempelvalg går (sådan opleves det i hvert fald) i for høj grad efter princippet: Jeg tager, hvad der  passer i mit kram. Historiske perspektiveringer dukker sporadisk op, men  overvejelserne i disse får ikke lov til at strukturere afhandlingens komposition. Emnet frister konstant til digressioner i alle retninger, men for  at komme frem til sit mål har PKH måttet pålægge sig en vis askese. Efter godt  én sides forsøg på at trække en overordnet udviklingslinje skriver han:  »Jeg vil  ikke gå videre ind i  disse  udviklingsperspektiver, men i stedet forsøge at  begrebs- og anskueliggøre ... « Jeg synes, det er lidt ærgerligt, men på den  anden side har det været prisen for at fastholde fokus på projektets kerne: at  vise karakterens mediator-funktion i interferensfeltet mellem den indlevende  læsning og den demaskerende tydning.

PKH  har  med  sin  afhandling  ikke netop bevæget sig ind i et nyt og ukendt felt; han har derimod gjort noget, der  er mere usædvanligt. Han har kastet nyt lys ind i et felt, vi troede, vi til trivialitet var bekendt med. At dette felt så samtidigt venter på andre  undersøgelser, er ikke det mindst betydningsfulde ved afhandlingen.

## Isak Winkel Holm

## Metaforens vrangvendinger

Detlef Otto: Wendungen der Metapher. Zu Übertragung in poetologischer, rhetorischer und erkenntnistheoretischer Hinsicht bei Aristoteles und Nietzsche. München 1998 (Wilhelm Fink Verlag).

Aristoteles er tydeligvis i tvivl om metaforens filosofiske respektabilitet. På den ene side skriver han i Retorikken og Poetikken, hvordan metaforen lever op til den retoriske dyd om talens klarhed (saphes), så det at skabe metaforer ligefrem er væsensbeslægtet med det at tænke. På den anden side hedder det i Topikken, at alle metaforer er uklare og utydelige (asaphes), hvorfor filosoffer i det hele taget gør klogest i at undgå den slags. For Aristoteles har metaforen altså  janusansigt:  på  forsiden  et  nyttigt kognitivt redskab, på vrangsiden den mest skandaløse meningsopløsning.

Metaforens  spaltethed  er  udgangspunktet for den unge tyske litterat Detlef  Ottos  stort  anlagte  doktorafhandling, Wendungen der Metapher. I sine på en gang pertentlige og perspektivrige læsninger af to af metaforologiens største koryfæer, Aristoteles og Friedrich Nietzsche, forsøger Detlef Otto at give et signalement og en tolkning af metaforens meningsnedbrydende vrangside.

Afhandlingens første del handler om Aristoteles, som gør mest ud af den harmoniserende historie om, at metaforens gådefulde betydningsfylde blot må forstås som en kort, ubehagelig overgang, før det hele heldigvis ender trygt i en klar  og  entydig  mening.  Eller  i  det mindste i en flertydighed, som lader sig overskue. Det er nogenlunde den samme historie,  som  Ricœur  fortæller  et par årtusinder senere i sin berømte afhandling om den levende metafor. Heroverfor fremhæver Detlef Otto, at den meningsfylde, der åbner sig i den metaforiske proces, ikke restløst lader sig reappropriere i en entydig mening. Hvis man læser Aristoteles omhyggeligt nok, og det vil for Detlef Otto sige dekonstruktivt nok, kan man vise, at metaforen ikke nødvendigvis bøjer sig teleologisk  og  artigt  mod  den  ene  mening, men i stedet åbner et »potentielt uafslutteligt net, en åben række af mulige sammenligninger«, som hverken taleren eller tilhøreren har mulighed for at kontrollere (p. 169). Argumentet er hentet fra Derrida og handler altså om, at sprogets ubegrænsede mængde af kontekstualiseringsmuligheder undergraver muligheden for at garantere en stabil meningsfylde.

Anden del af afhandlingen handler om Nietzsche. I den for dekonstruktionen kanoniske tekst »Om sandhed og løgn i udenommoralsk forstand« spalter Nietzsche  metaforen  på  nogenlunde samme måde som Aristoteles. På den ene  side  er  metaforen  i  ledtog  med sandheden. Ifølge Nietzsche er »anskuelsesmetaforerne« blot det første led i abstraktionsbevægelsen fra den levende sansning til den forstenede katedral af filosofiske begreber. Men på den anden side er metaforen også i opposition til den begrebslige sandhed. Det bliver tydeligt i tekstens korte afsluttende afsnit, hvor Nietzsche pludselig skifter gear og giver sig til at beskrive den kunstneriske metafordannende »drift« som en urkraft af dionysisk tilsnit, der destruerer etablerede meninger med sin overvældende lavastrøm af gådefulde metaforer. I en skitse fra samme periode formulerer Nietzsche spaltetheden ved at tale  om  to  »forskellige  metaforverdener«, idet metaforen både kan tjene som en stabilisering og en destabilisering af den gældende orden. 1

Tragediens fødsel har en mere indirekte sammenhæng med afhandlingens centrale metaforteoretiske ærinde, blandt andet fordi Nietzsche kun nævner ordet metafor en enkelt gang i debutværket. Men det er så til gengæld en bog om overføringer. Ifølge Nietzsche overføres den bagvedliggende metafysiske instans til tragediekorets dionysiske musik, som igen overføres til det synlige apollinske scenebillede, for nu bare at  nævne  de  vigtigste.  Der  har  været tradition for at læse hele tragediebogens komplicerede overføringsapparat som en emanantistisk teori, altså som en historie om, hvordan verdens metafysiske kerne bærer sig ad med at stråle ud i tragediens  synlige  skikkelser.  Detlef Ottos  ambition  er  imidlertid  at  vise, hvordan Nietzsche modsiger sin egen metafysiske  historie,  hvis  man  læser ham omhyggeligt nok. Så fremgår det nemlig, at den dionysiske ur-sandhed ikke går forud for, men tværtimod genereres i tragediescenens apollinske maskineri af mediale overføringer.

I alle tre læsninger er det Detlef Ottos intention at dreje metaforen væk fra dens alliance med sandheden, forstået enten som reference til et objekt i verden eller som emanation af et eller andet metafysisk grundprincip bag verden. I stedet peges på metaforens meningsfjerne vrangside, som blokerer bevægelsen mod mening, og som gør, at tolkningen uhjælpeligt bliver hængende i et ubegrænset netværk af metaforiseringsmuligheder. På denne vrangside åbenbarer sproget sig som musikalsk og umenneskeligt, det repræsenterer ikke noget, men præsenterer i stedet en atropisk og asemantisk performativ kraft. Afhandlingens undertitel taler ganske vist  om  at  undersøge  overføringen  i »poetologisk perspektiv«, men i Nietzschelæsningerne bliver det tydeligt, at den dominerende erkendelsesinteresse ikke  er  poetologisk  eller  tropologisk, men snarere bevæger sig gennem metaforteorien mod mere generelle sprogfilosofiske indsigter.

Som det fremgår, er der tale om dekonstruktivt tankegods, og man kunne måske beskrive Detlef Otto som tilhørende  en  tredje  generation  af  dekonstruktører. Den første generation bestod af Derrida og Paul de Man selv, kunne man sige, den anden af alle de Derrida-elever i 70'erne og 80'erne, der alt for ofte overså nuancerne i de tekster, de havde med at gøre, til fordel for en jublende dogmatisk gentagelse af dekonstruktive læresætninger. Hvis der findes  en  tredje  generation,  adskiller den sig ved snarere at være hermeneutisk end dogmatisk. For Detlef Otto er dekonstruktionen  det,  som  den  vel egentlig også var fra begyndelsen af: en særlig form for avanceret hermeneutisk sensibilitet over for sprækker og inkongruenser i en tekst.

Den udogmatiske hermeneutiske diskretion er både afhandlingens store force og dens problem. At det også er et problem skyldes, at Detlef Otto ikke giver sig selv mulighed for at formulere og diskutere de dekonstruktive indsigter, der danner udgangspunkt for hans sindrige og omfangsrige læsninger. Det betyder, at han mere eller mindre ube- set overtager en række problemer hos Derrida og de Man.

Det bliver tydeligt i diskussionen af metaforens negative og meningsophævende vrangside. For både Aristoteles og Nietzsche er der som sagt tale om et enten-eller: enten er metaforen solidarisk med sandheden, eller også opløser den al mening i den asemantisk brusende orakeltone. I »La mythologie blanche« accepterer Derrida denne disjunktion som en given sag og skriver, at hvis metaforen ikke vender sig som en heliotrop mod sandhedens sol, så skejer den ud i en »bundløs« og total negativitet. Også Detlef Otto overtager dette tankemønster og skriver, at man på metaforens vrangside udelukkende hører den klingende  og  drønende  performative kraft, som ophæver al mening i ren irritation (pp. 465, 467).

Det er påfaldende, at Detlef Otto problematiserer stort set alle begrebspar hos Aristoteles og Nietzsche, undtagen lige netop den skarpe sondring mellem metaforisk ret og vrang, mellem positiv mening og negativ støj. Det er formentlig fordi disjunktionen passer så godt med en udiskuteret dekonstruktiv ambition om at fastholde metaforens asemantiske bevægelse som en blindgyde, der fører væk fra al mening. Man kunne tale om dekonstruktionens karakteristiske behov for at hypostasere den metaforiske negativitet.

Spørgsmålet er imidlertid, hvor frugtbart det er at hypostasere metaforens vrangside på den måde. Hvis man holder sig til litterære metaforer, er de meget sjældent enten fuldkommen forståelige eller fuldkommen uforståelige, men befinder vel sig snarere et eller andet besværligt sted midt imellem. Opgaven for en eventuel kommende  fjerde generation af dekonstruktører kunne så passende være at undersøge, hvordan forside og vrangside interagerer i den litterære  metafor,  og  altså  ikke  nøjes med pege på, at der foregår en meningsnedsmeltning i den metaforiske proces, og  hurra.  Sagt  på  en  anden  måde: Detlef Otto afdækker forbilledligt de beskrivelser  af  metaforisk  støj,  som man kan grave frem hos Aristoteles og Nietzsche, og han vælger at tolke dem sprogfilosofisk som et symptom på en performativ lingvistisk kraft. En undersøgelse af metaforens vrangside i poetologisk og tropologisk perspektiv ville snarere  have  til  opgave  at  undersøge den funktion, som tilkommer den metaforiske meningsirritationen i konkrete litterære tekster. For et sådant arbejde vil Detlef Ottos afhandling om metaforens bortvendte ansigt under alle omstændigheder stå som et væsentligt og inspirerende pejlemærke.

1. Friedrich Nietzsche: Werke. Kritische Studienausgabe, ved Giorgi Colli og  Mazzino  Montinari,  Berlin/New York 1988, bd. 7, p. 491.

## Jørgen Holmgaard

## Kulturradikalisme

Klaus Rifbjerg, Ebbe Kløvedal Reich,

Jørgen Knudsen m.fl.: Den kulturradikale  udfordring  -  en  antologi,  Kbh. 2001 (Tiderne Skifter).

1990'erne og årene siden har været en tid med et meget begrænset politisk engagement i de intellektuelle lag. Måske derfor har der hos en del ældre engagerede, som tomrummet har givet en  tænkepause,  været  lejlighed  til  at fundere over personer og strømninger i de tidligere perioder, hvor engagementet på en helt anden måde flammede og profilerede offentlighedens politiskkulturelle fronter. I slutningen af 1990'erne  udkom  Jørgen  Knudsens flerbindsbiografi  om  Georg  Brandes (omtalt  i K&amp;K 87). Sidste år  udkom Per Stig Møllers Kaj Munk-biografi (anmeldt i K&amp;K 91). Og omtrent på samme tid afholdtes en forelæsnings- og diskussionsrække på Københavns Universitet om 'kulturradikalismen'. Bidragene til denne forelæsningsrække er efterfølgende blevet udgivet i form af den bog, som her skal omtales.

Bogens titel indeholder ordet 'udfordring', og man spørger sig naturligt, af hvad og for hvem kulturradikalismen opleves som en udfordring. Men spørgsmålet er forkert stillet. Bogens bidrag er næsten alle historisk orienterede, og ordet  udfordring  skal  forstås  svarende hertil. Bidragene belyser, hvad de kulturradikale standpunkter historisk set har  udfordret  i  tidligere  politiske  og kulturelle sammenhæng. Hvad de aktuelt udfordrer eller skulle kunne udfordre, er der i bogen derimod få bud på, selv om længslen efter en -isme, der stadig udfordrer, ikke desto mindre er meget mærkbar. Kulturradikale har traditionelt opfattet sig selv som kontroversielle, ungdommeligt oprørske og oppositionelle, kort sagt 'farlige' for de herskende synspunkter. Intet er for en sådan tradition sværere eller ubehageligere end at fornemme, at det måske er så som så med udfordringen. At de, som skulle føle sig udfordrede og tage handsken op, synes at være mere eller min-