Litteraturen og rummet
Forfattere: Gérard Genette
Tidsskrift: passage (1999-01-21)

I

111

## Litteraturen og  rummet

## GERARD  GENETTE

Det , kan  synes  paradoksalt  at  tale  om  rum  i  for­ bindelse med litteratur:  øjensynligt eksisterer et lit­ terært  værk  primært  i  tid,  eftersom  den  læseakt, · -----.\_ hvorigennem vi  virkeliggør en skreven teksts virtuelle væsen, består - på samme måde som udførelsen af  et  musikstykke af  en  række  på  hinanden  føl­ gende øjeblikke, der udfoldes i varighed, i vores va­ righed.  Proust  viser  meget  fint  dette  på  de  sider  i Vejen til Swann, hvor han genkalder sig de søndag ef­ termiddage i Combray, hvor læsningen "havde tømt den personlige eksistens for middelmådige hændel­ ser"  og  erstattet  dem  med  "et  eventyrligt  liv  fyldt med sælsomme længsler":  eftermiddage,  der  i  vir­ keligheden indeholdt dette andet liv, for,  som Proust skriver, ,, efterhånden  som  jeg  skred  frem  i  min læsning  og  varmen aftog,  at  lukke  det  inde  i  deres tavse,  duftende  og  klare  timers  langsomt  farveskif­ tende og løvoverskyggede krystal."

sprog.  Det,  som  gør  malerkunsten  til  en  rumlig kunstart, er ikke, at den repræsenterer det udstrakte rum, men at denne repræsentation selv udføres i det udstrakte rum, i et andet udstrakt rum, som specielt tilhører malerkunsten. Og den rumlige kunstart par excellence, arkitekturen, taler ikke om rummet: det ville være mere præcist at sige, at den f'ar rummet til at tale,  at det er rummet,  der taler igennem den og (i den udstrækning al kunst i sidste instans sigter på at organisere sin egen repræsentation) om den. Fin.,. des der på samme måde, eller på li gn ende måde, en aktiv  og  ikke  blot  en  passiv  litterær  rumlighed,  en betydende og ikke  blot  betydet  rumlighed,  en  re­ præsenterende  og  ikke  blot  repræsenteret  rumlig­ hed,  der  er  spe�1fik  for  litteraturen? Det mener jeg godt,  man kan tale om uden at forcere tingene.

Ikke desto mindre kan man også,  bør  man også, anskue  litteraturen  ud fra  dens  forhold til rummet. Ikke kun fordi - det ville være den nemmeste, men ikke  den  mest  interessante  måde  at  betragte  dette forhold  på  - litteraturen  mellem  så  mange  andre ,,emner"  også  taler  om  rummet,  beskriver  steder, boliger,  landskaber og, som igen Proust siger det om sin  barndoms  læsning,  i  fantasien  transporterer  os hen til de ukendte landskaber, som den et øjeblik gi­ ver os illusionen af at passere igennem og bebo. Hel­ ler  ikke  udelukkende,  fordi  den  særlige  sensibilitet over for rummet eller nærmere fascination af stedet, man ser hos så forskellige forfattere som Holderlin, Baudelaire, Proust selv, Claudel og Char, er et af de essentielle træk ved det Valery kaldte den poetiske til­ stand. Der er her tale  om  spatialitetstræk,  som kan optage eller bebo litteraturen, men som måske ikke er  forbundet  med  dens  essens,  det  vil  sige  dens Først  og  fremmest  eksisterer der en slags\_primær eller elementær spatialitet, som tilhører sproget selv. Det  er  ofte  blevet  påpeget,  at  sproget  synes  bedre e gn et  til  at  "udtrykke"  spatiale  relationer  end  alle andre former for relationer (  og dermed er mere an­ vendeligt til  at udtrykke  virkeligheden),  hvilket f'ar det til· aranvende-de spatiale relationer som symbo­ ler  eller  metaforer  for  virkeligheden,  at  behandle enhver relation i spatiale termer,  ja til at spatialisere alt. Det er en kendt sag, at det er denne mangelfuld­ hed eller forudindtagethed, der har været baggrund for Bergsons angreb på sproget,  som i .hans øjne er skyldigt i  et  forræderi mod "bevidsthedens"  væsen som  primært  tidslig.  Men  man  kan sige,  at udvik­ lingen inden for lingvistikken de sidste 50 år har be­ kræftet  Bergsons  tese  på  en  overbevisende  måde, både  hvad  angår  analysen  og  kritikken:  ved  skarpt at  adskille  talen  fra  sprogsystemet  og  ved  at  give dette en primær rolle i sprogspillet defineret som et system af  relationer, hvor hvert element f'ar værdi alt efter  den  plads,  det  indtager  i  det  samlede  billede, og  alt  efter  de  vertikale  og  horisontale  relationer, som det indgår til nærliggende og li gn ende elemen­ ter.  Det  er indiskutabelt,  at  Saussure og  hans efter­ kommere har sat fokus på sprogets spatiale modus, skønt det - som Blanchot udtrykker det - drejer sig om en spatialitet,  ,,hvis originalitet  hverken  det al­ mindelige  geometriske  rum  eller  det  praktiske  livs rum kan lede os til at forstå".

,

Denne spatialitet indbygget i sproget som system, der  beor.drer og  bestemmer enhver ytring,  manifes­ terer sig på en vis måde,  forstærkes og bliver tydeli­ gere i det litterære  værk  via skriftsproget. Man har længe betragtet skriften,  og  især den såkaldte fone­ tiske skrift sådan som vi opfatter og anvender den i Vesten, som et simpelt instrument til at nedskrive ta­ len med. Man begynder i dag at forstå,  at den er en smule mere end det, og allerede Maliarme sagde,  at "det  at  tænke  er  at  skrive uden  hjælpemidler".  På grund af  sin  in dbyggede spatialitet,  som  vi  lige  har mindet om, er sproget  (  og dermed tanken) allerede en  slags  skrift,  eller  om  man  vil,  skriftens  tydelige spatialitet kan forstås som symbol for, at sproget dy­ best set er spatialt organiseret. Og i hvert fald for os, som lever i en civilisation,  hvor  litteraturen altid  er nedskrevet,  kan dens rumlige modus ikke betragtes som  tilfældig  og  mulig  at  overse.  Siden  Maliarme har  vi lært  at anerkende  (at gen-kende) gra:fikkens visuelle  potentialer,  opsætningen  på  siden  og  hele Bogens eksistens som en helhed,  og  dette perspek­ tivskifte  har  gjort  os  mere  opmærksomme over  for skriftens rumlighed, over for te gn enes, ordenes, sæt­ ningernes,  diskursens atemporelle og reversible pla­ ceringer i den samtidighed, som man benævner tek­ sten.  Det  er  ikke  sandt,  at  læsning  blot  er  dette forløb i tid,  som Proust taler  om i  forbindelse med sin barndoms dage fyldt med læsning. Forfatteren til På  sporet af den  tabte  tid vidste  det uden  tvivl  bedre end  nogen  anden,  han  som  krævede  en  opmærk­ somhed fra læseren på det, han kaldte sit værks "te­ leskopiske" natur,  det vil sige på de relationer,  som etableres  på  lang  afstand  mellem  episoder,  der  står langt fra hinanden  i det tidslige  forløb  af en lineær læsning (men som det er værd at bemærke er tæt på hinanden  i  det  skrevne rum,  i  sidernes  tætte  volu- men), og som for at blive forstået kræver en slags si­ multan perception af  værkets  totale  enhed. En  en­ hed,  som ikke kun består af de horisontale relatio­ ner  af  naboskab  og  følge,  men  også  af  relationer, som  man  kan  kalde  vertikale  og  transversale, af virkningerne  af  forventning,  af  erindring,  af  reak­ tion,  af  symmetri,  af  perspektiv  i  hvis  navn Proust selv  sammenli gn ede  sit  værk  med  en  katedral.  At læse som man bør læse sådanne værker (  er  der an­ dre måder?) er at genlæse, altid allerede at genlæse, ustandseligt at løbe igennem en bog i alle retninger, i alle dimensioner. Man kan således sige, at hverken bogens eller den enkelte sides rum passivt er under­ lagt  den  fortløbende  læsnings  tid,  men  i  den  ud­ strækning,  tiden  viser  sig  og  fuldt  udfoldes  i  læs­ ningen,  ophører bogens og  sidens rum ikke med at bøje  og  omvende tiden  og  således  på en måde  op­ hæve den.

Et  tredie  aspekt  ved  den  litterære  spatialitet  ud­ spiller sig på skriftens niveau,  denne gang i en stilis­ tisk  betydning af ordet,  inden for det,  den klassiske retorik  kaldte troperne,  og  som man mere generelt i  dag  ville  kalde  betydningseffekterne.  Ytringens formodede temporalitet er forbundet med det ling­ vistiske udtryks  principielle linearitet.  Diskursen består  tilsyneladende  af  en  række  tilstedeværende signifianter, der står "i stedet for" en kæde af fravæ­ rende  signifieer.  Men sproget,  og  især  det  litterære sprog,  fungerer sjældent på en så simpel måde:  ud­ trykket er  ikke  altid  entydigt,  det  mangedobler  sig hele tiden, det vil sige,  at et ord for eksempel på en gang  kan  have  to  betydninger,  hvorom  retorikken sagde, at den ene er bogstavelig, den anden overført, hvilket resulterer  i,  at  det semantiske rum,  der  ba­ ner  sig  vej  mellem  den  tilsyneladende  signifie  og den reelle signifie,  opløser  diskursens linearitet. Det er lige præcis dette rum og intet andet, som man be­ nævner  med  et  ord,  hvis  tvetydighed  er  heldig, nemlig en  fi gur: figuren er på en og samme tid den form, som rummet antager og som sproget giver sig selv, og det er selve symbolet for det litterære sprogs spatialitet i dets relation til betydningen. Der er na­ turligvis  ingen,  der længere  skriver  efter den gamle retoriks kode, men vores skrift er ikke desto mindre gennemhullet af alle  slags metaforer og  fi gur er,  og

,

I

,

I

i

!

I

I

I

I

I

i

I!

I

det, som vi kalder stilen - selv den mest sobre - for­ bliver  forbundet  med  de  sekundære  betydnmgsef­ fekter,  som  lingvistikken  kalder konnotationer.  Det som udsagnet siger er altid dubleret,  ledsaget af  det som udtryksmåden siger,  og  den  mest  transparente måde  er  stadig  en  måde.  Selv  transparensen  kan mærkes på den mest indiskrete  måde:  når Loven som Stendhal sætter højt - udsiger,  ,,at enhver døds­ dømt :far hovedet hugget af'',  så  peger  udsagnet  på samme  tid \_som  det  peger  på  henrettelsen  også  på Lovens  eget  sprogs spektakulære  bogstavelighed. Det er dette "på samme tid", denne samtidighed der � åbnes for og  det  syn  som ses  heri,  der  udgør  stilen som den litterære diskurs'  semantiske spatialitet,  og denne viser sig som en tekst, som en betydnmgstæt­ hed, som intet forløb rigtigt kan modsvare og endnu \_mindre udtømme.

Den  sidste  form  for  spatialitet,  som  man  kan nævne, omhandler litteraturen  i sin helhed som  en kolossal  atemporel  og anonym  produktion.  Den væsentligste  anke,  som  Proust  :fremsatte  over  for Sainte-Beuve,  var denne: ,,Han ser litteraturen  un­ der  Tidens  kategori".  Det  kan overraske,  at  en  så­ dan  bebrejdelse  kommer  :fra  den  forfatterpen,  der har skrevet På sporet af  den tabte tid, men man bør no­ tere sig,  at for Proust er den genfundne tid den tid, der er sat ud af kraft.  Og hvad angår litteraturkritik­ ken har Proust været en af de første til at protestere mod det diakrone  tyranni,  som det  19.  århundrede og især Sainte-Beuve indvarsler. Ikke for at benægte litteraturens historiske  dimension, hvad  der  ville være absurd,  men takket være Proust og visse andre har vi lært at anerkende visse elementer af sammen­ fald og tilbagevirkninger, der gør, at litteraturen bli­ ver  som  et  stort  simultant  domæne,  som  man  bør kunne  gennemløbe  på  kryds  og  tværs.  Proust  talte om  "Mme de  Sevignes  Dostojevski-side",  Thibau­ det har  viet en hel bog til Montaignes bergsonisme, og  for  nylig  har  vi  lært  at  læse  Cervantes  i  lyset  af Kafka:  denne reintegration  af fortiden  i nutiden er en  af  litteraturkritikkens  vigtigste  opgaver.  Lad  os huske på Jules Lemaitres eksemplariske udtalelse om den gamle Brunetiere: ,,Når han læser en bog, tæn­ ker  han,  kunne  man sige,  på  alle  de  bøger,  som er blevet  skrevet  siden  verdens  begyndelse".  Det  er dette,  som Borges gør på eminent vis,  lukket inde i sit  mytiske  biblioteks  uendelige  labyrint,  hvor  alle bøger er en bog,  hvor  hver  bog er alle bøger.

Biblioteket  er  nok  det  klareste  og  mest  trofaste symbol på litteraturens rumlighed. Heri er litteratu­ ren  præsenteret,  jeg  mener  til  stede,  gjort  nutidig, mulig at løbe igennem,  reversibel,  svimlende,  hem­ meligt uendelig.  Man kan sige om den,  som Proust i  sin  tekst Mod Sainte-Beuve skrev  om  Guermantes' slot:  ,,tiden har deri taget form af rum". En formu­ lering, som man her ikke overraskende .vil foreslå at oversætte: talen har deri taget form af stilhed.

På dansk ved Britta  Timm Knudsen

THEATRUM ORBI fra ROBERT FLUDD, Ars memoriæ, i Utriusque Cosmi ... Historia (Oppenheim r6r9).