Tv-flader & tv-fiktioner
Forfattere: Preben Raunsbjerg
Tidsskrift: kok (1996-01-23)

## Preben Raunsbjerg

## Tv-flader &amp; tv-fiktioner

Henrik Sgindergaard:  DR i n:-korikurrenceiis tidsalder, Kobenhavn  1994 (Samfundslittcratur).

Ib Bondeb.jerg: Elektroniske Fiktioner. Tv som fortaallencle triedie, KØbenhavn 1993 (Borgen).

Danmarks Radios fjernsyn har i  perioden fra starten af firserne til Mrste halvdel af  halvfemserne udviklet sig fra at vrere  'programfjernsyn' til  at  blive et moderne 'prograinfladefjernsyii', og er nu ikke som tidligere en national kulturinstitution som formidler  'god kultur', men en programvirksomhed som producerer 'godt fjei-nsyn'.

Med det formål at eftervise disse teser udvalger Henrik S~ndergaard i  sin bog fra 1994 DR i ni-konkurrence~is tidsultier programfladen  som sit primære analyseomride, og efter et kort fgrste kapitel,  hvor  de indledende,  afgrznsende manØvrer overstis, vender Henrik Sgndergaard sig i bogens andet kapitel mod 'Programfladens zstetik'.

I  Henrik  Sgndergaards  fremstilling knytter begrebet 'zstetik'  sig til organiseringen af  det enkelte program i fladen, og de, der sgger en diskussion eller en begrebsafklaring af zstetikbegrebet i alinindeliglied, og  astetikbegrebet  set  i forhold til  tv-mediet  i  sadeleshed, går her forgzves. Æstetikken som begreb har tidligere udvist  stor modvilje mod at lade  sig  definere  przcist,  og  det  har nærmest udviklet sig til en art gun-iniibegreb, soin er blevet brugt til n a t e n hvad som helst. I Henrik SØndergaards anvendelse synes det p i  et overordliet niveau at have tat forbindelse til  'form'siden af det dyadiske tegn-begreb, ligesom selve organiseringen af de enkelte programmer i prograinfladcn  for Henrik SØndergaard langt hen udgvir 'zstetikken'.  Som begrebet  anvendes i bogen, ville  'struktur' måske have varet mindre problematisk, og under alle omstzndigheder ville en præcis begrcbsafklaring have vzret en stor fordel.

Ikke desto mindre giver bogen et godt overblik over teorier om programfladen. Udgangspunktet er Raymond Williams, øgleor ordet  er  'flow',  og Henrik SØndergaard tilslutter  sig synspunktet, at det szrlige ved tv i  hØjere grad skal findes i sainmenbindingen af programmer. torlobet af programmer, end det skal findes I  de enkelte programiners indhold.

Udover 'programflade'  behandler bogen endnu et n~glebegreb, nemlig 'Public Service'.  som diskuteres både generelt og i forhold til institutionen DR. Al den diskussion man kunne savne i forhold til æstetikbegrebet findes i  rigt mål. nar  det gzlder public service, og selv om Henrik Sgndergaard efter eget udsagn ikke gnsker at beskzftige sig nzvnevzrdigt med stnikturelle ændringer i medielandskabet, lykkes det ham alligevel, bl.a. med udgangspunkt i en historisk behandling af public service begreb e t ~ betydningsinobilitet, at tydeliggore en  række  vzsentlige  og  velplacerede pointer desangzende.

Diskussionen af public seniice-begrebet  Izgger op til den efterfalgende programfladeanalyse, hvor én  af mange interessante pointer er, at enkeltprogrammer som afspejler flowet, dvs. enkeltprogrammer som i  sig selv mimer hele programfladens opbygning er genstand for en programpolitisk  opprioritering i perioden efter monopolbruddet.

I fladeanalyserne udviser forfatteren stor forståelse for statistikkens faldgruber. Statistikkerne fortolkes, og der g@res  i  udstrakt  grad  opinzrksom p3 de problemer der matte vzre ved at drage konklusioner på baggrund af de foreliggende  tal.  Faktisk  er  Henrik  SØndergaard nogle gange så forsigtig i forhold til  sin egen udsigelseskraft,  at en ikke statistisk kyndig person kunne få lyst til, helt uvidenskabeligt, at friste ham til at 'presse' tallene  og  de deraf  fØlgende

pointer lidt mere.

I bogens konklusionen skriver Heniik SØndergaard, at der ikke er nogen gmnd til  at  opsummere analysens resultater, eller gentage synspunkter som allerede er fremlagt. Hvor prisvzrdigt det end er ikke at ville gentage sig  selv, er det  i dette tilfzlde nzsten zrgerligt, for med den store grundighed og sans for detaljen  som analyserne bzrer præg af, ville en  opsummering  af  resultaterne  gØre bogen noget mere letlzst. Dette ville ikke mindst vzre tilfzldet, hvis  de delkonklusioner som foretages undervejs markeredes mere tydeligt, i stedet for at stå som del  af  den  Øvrige  tekst.  Man kunne tiave det synspunkt, at fremstillingen  kan  gØres  mere  flydende,  n3r man  ikke forstyrres  af  opsummerende afsnit, og i en  bog  som beskriver  tv's udvikling fra 'program' til 'flow'  er  der vel en  slags retfrerdighed  i at vzlge en sidan fremstillingsfom-i. Dog IØber man også den risiko, at lzseren overser nogle af  pointerne,  og en  tydeliggerelse  (og gerne opstramning) af bogens struktur ville sammen med en skarpere markering af synspunkter gØre den mere anvendelig, bide for forskere og måske iszer  for (universitets)studerende, som forinodentlig udgØr en ikke uvzsentlig del af bogens brugere.

Hvor  Henrik  SØndergaard  behandler selve programfladen  og flowet, går Ib Bondebjerg i Elektror~iskefiktioner. Tv som fort~llencle  medie fra  1993 éi  trin dybere, idet han, mere traditionelt, analyserer en række enkeltstående tv-fiktioner. Opfattelsen  af det serielle som noget centralt i forbindelse med tv skinner dog igennem Bondebjergs valg af analysemateriale, idet han netop vzlger at analysere tv-f~ljetoner. nar han skal unders@ge  tv som fortzllende medie.

Bondebjerg lzgger ud  med et historisk afsnit, hvori han beskriver udviklingen ti.a paternalistisk  tv til kommercielt tv. En  sådan beskrivelse findes ogsi i Henrik SØndergaards bog, hvor hovedvzgten Izgges p5 den institutionelle udvikling. Hos Boildebjerg beskrives udviklingen  med  opmzrksomheden  rettet szrligt mod periodens kulturdebat  og gennemgangen giver et glimrende vue over de kulturelle skzrmydsler, som har fundet sted i relation til tv. Som en ekstra bonus er denne gennemgang i szrdeleshed, som resten  af  bogen  er det i  almindelighed, velskrevet og i visse pas-

sager decideret underholdende.

At Bondebjerg vil foretage en analyse af enkeltprogrammer przger hans teorivalg. Selv om han starter med at tage afstand fra mange af  de aktiviteter  som fandt sted ferst og fremmest i halvfjerdserne under fzllesnzvneren  'kritisk teori',  er en del af  teoretikerne gengangere fra den tid. I den  teoretiske gennemgang prasenteres vi således for både en psykologisk dimension og en semiotisk dimension (blandt andre), og de teoretiske kapitler 2 og 3 er pga. det indgiende kendskab til og ovcrblik ovcr tcoricrnc som udvises, sammen med f~rste kapitel, grund nok til at k ~ b e bogen.

Men maske er det ogsS den vzesentligste grund, for nogle af  analyserne har lidt svzrt ved at leve op til resten. Bondebjerg vzlger at analysere 6 tv-fiktioner, med Matador og Twin Penks som to yderpunkter. Bortset fra analyserne af Helmat og The Singing Detective, som begge er glimrende, sker der ined al mulig respekt ikke det helt store for restens vedkommende. Alt er grundigt og gennemarbejdet,  men  de  fleste  analyser fremstar for beskrivende, for indlysende, ja,  iizsten for acceptable og plausible: Man savner den vanvittige og urimelige overfortolkning, som får én  til at spilde kaffe i bogen, og i hojere grad giver én lyst  til at diskutere analysens udfald. Det virker nxsten som om ivrigheden efter at lzgge afstand til den kritiske teori og den (nogle gange noget overgearede)  analytiske  tradition,  der fulgte i kolvandet p5 den, har fået Bondebjerg til at drosle helt ned i  sine analyser.

En anden og måske mere sandsynlig årsag til den tilsyneladende iver efter at producere 'fornuftige analyser'  er  Bondebjergs  erklærede  interesse  for  det, som kommer sivel for som efter selve teksten, nemlig den foregåendeleft e r f ~ l g e n d e behandling af teksten i det sociale rum som ligger uden for teksten: det, der siges og skrives om teksten i tv, ugeblade, aviser etc. Man kan forestille sig, at behandlingen  af dette aspekt kunne tznkes at handicappe selve tekstlzsningen,  da  en  'overfortolkning' ville svzkke forbindelsen til de omgivende tekster (prov fx at sztte Ove Christensen og Claus K. Kristiansens analyse af »Twin  Peaks« (K&amp;K nr.71)  i  direkte forbindelse  med  den  omgivende verden).

Ikke mindst som undervisningsmateriale på universiteterne  og beslzegtede steder er Elektroniske Fiktioner aldeles glimrende. Bondebjergs meget anvendelige stikordsregister tilferer den, udover de allerede nzvnte larebogskvaliteter, kvaliteter som opslagsvzrk, noget man ellers ikke med rimelighed kan forlange af  et  vzrk  soiri dette.  Det  er desuden rart, at forfatteren så tydeligt  som det er tilfzldet her, markerer sin egen position i forhold til både teorier og analysemateriale. Bogen har, manglerne til trods, kvaliteter til at blive et standardvzrk i arbejde med tv og tv-fiktioner.