Rummet som fænomen
Forfattere: Ove Christensen
Tidsskrift: kok (2000-02-10)

K&amp;K

## Anmeldelser

Ove Christensen

## Rummet som fænomen

Rum og fænomenologi .  Redigeret  af Anders Michelsen og Frederik Stjernfelt. Kbh. 2000 (Forlaget Spring).

-ANMELDELSER

Rum og fænomenologi har, som titlen også indikerer, udgangspunkt i rummet - et område, der ligesom fænomenologien har kraftig bevågenhed i øjeblikket. Bogens artikler falder hovedsageligt i to grupper, nemlig teoripræsenterende og analytiske, selvom dette ikke afspejler sig  i  bogens  redaktion,  der  virker tilfældig. Af de teoripræsenterende er det  især  værd  at  fremhæve  Peer  F. Bundgårds artikel om epistemologiske rum overfor fænomenologiske rum.

Fænomenologien har fået en renæssance. De senere årtiers dominerende tegnteoretiske tilgange har mistet noget af deres fascinationskraft og bliver vel efterhånden opfattet som noget anæmiske i analytiske sammenhænge. Signifianternes frie (ud)flugt synes for mange efterhånden at være et utilfredsstillende udgangspunkt for det, der trænger sig på i øjeblikket, nemlig kroppen og den skinbarlige virkelighed, som ikke har megen tyngde som rene tegn. Realiteten  kan  måske  nok  beskrives  ud  fra dens karakter af at indgå i relationer, som  bedst forstås  gennem  tegnbegrebet, men denne beskrivelse synes at negligere det egentlige, som er den realitet,  vi  som  levende  væsener  har    til fælles. Fænomenologiens fokusering på et interface mellem jeget og den om-spændende verden eller virkelighed tilbyder sig som en mulighed for (igen?) at komme i kontakt med verden uden naivt at bygge på en tro på, at verden kan forstås umiddelbart.

Forlaget Spring har lagt navn og sider til  et  bidrag  i  den  voksende  mængde skrifter, som præsenterer fænomenologien i forskellige afskygninger. Bogen Bundgård  viser,  at  der  hos  Ernest Cassirer findes en mulighed for at overskride  modsætningen mellem på den ene side den epistemologiske tilgang til verden,  hvor  teoretisk  konsistens  og sammenhæng går forud for analytisk nærsynet  kontakt  med  en  empirisk mangfoldighed, og på den anden side den fænomenologiske fordring om at tage udgangspunkt i verden eller rummet på  dets  eget  niveau,  hvor  der  ikke umiddelbart  eksisterer  nogen  konsistent enhed. Artiklen bliver interessant, fordi Bundgård holder fast ved, at fænomenologien opretholder et objektivitetskrav og dermed deler erkendelsesinteresse med epistemologien.

For at få vist, at modsætningen kan overskrides skriver Bundgård sig sammen med Cassirer ind i en såkaldt kontinuitetstænkning, hvor man forudsætter, at tingenens mulige erkendelse er givet på forhånd gennem verdens konstitution.  Som  Bundgård  citerer  hos Cassirer: »Uden 'forestillingernes relation til genstanden' kan der ikke være nogen perception.« Videre skriver Bundgård selv: »Erfaringens objektivitet beror på eksistensen af en given stabil  og  kategorisérbar relation til  genstanden.« Dette kunne nok være en videre diskussion værdig. Det får vi imid- lertid  ikke,  men  alligevel  lykkes  det artiklen at stille en række erkendelsesmæssige problemstillinger klart.

Antologien bærer titlen Fænomenologi og rum , men de fleste af artiklerne er  dog  snarere om fænomenologi  og rum end egentlig fænomenologiske betragtninger om og i rummet. Således også Bundgårds. Men det ligger måske i sagen selv . Hvordan skulle man egentlig gå fænomenologisk til værks? Og især når det drejer sig om (teoretiske) tekster. Skal fænomenologer læses anderledes end andre tænkere?

Frederik Tygstrups interessante og gode,  men  også  noget  omstændeligt formulerede, artikel 'Rummet, byen og teksten' handler om den kantske rumkonception set i forhold til en moderne storbyerfaring. Artiklen er såvel teoripræsenterende som analytisk. Tygstrup gennemgår nøje og indsigtsfuld Kants distinktion mellem rum som anskuelsesform, der eksisterer forud for erfaringen, og rummet som fænomen, der kan erfares.  For  Kant  bliver  rummet  enhedsligt  og  homogent,  hvorved  erfaringen og rummet a priori ikke falder fra hinanden. Dette, hævder Tygstrup, står i kontrast til storbyerfaringen, hvor rummet netop fragmenteres og optræder monstrøst. Forskellige udtryk for denne  erfaring  fremlæses  hos  Musil, hvor  det  samtidig  overbevisende  demonstreres, hvordan man kan fastholde en forestilling om rummets erkendelse samtidig  med  en  understregning  af (rum)erfaringens historicitet. For to af karaktererne i Manden uden egenskaber indskrives rummet i en konkret og historisk  erfaringshorisont.  Gennem forbindelsen til levet liv lader rummet sig indoptage og fastholde, og det falder ikke ud i meningstømt og kontingent ubestemmelighed. Men dets a prioriske og enhedslige status har undergået en historisering.

Musil kan derved stå som eksponent for en fænomenologisk rumforståelse, som han fremskriver gennem sine karakterer. Men Tygstrups analyse er for så vidt ikke i sig selv fænomenologisk. På traditionel teorihistorisk vis demonstrerer  han,  hvordan  man  kan  forstå Kant og gennem tekstnær analyse viser han endvidere, hvordan Musils roman korresponderer med nogle filosofiske forestillinger, der korrigerer Kants me-

tafysiske bestemmelser af rummet.

Tygstrup viser videre, at rummet privilegerer teksten og måske især romanen  gennem  det  forhold,  at  rummet skal fremstilles (i den dobbelte betydning af ordet) ved den måde de enkelte elementer forbindes med hinanden og dermed med en historisk kontekstualisering på. Denne sidste demonstration står uden for det egentligt fænomenologiske, og det forekommer nok lidt forhastet at hævde, at fremstillingens nødvendighed i sig selv skulle privilegere en bestemt fremstillingsform.

Fænomenologien er ikke en metode, som umiddelbart kan appliceres på et analytisk objekt. Men det er alligevel underligt i en bog om fænomenologi og rum, at man ikke finder overvejelser over analysernes egen status. En række af artiklerne er ret kedelige, men grundige præsentationer af forskellige fænomenologers overvejelser over rum. Her står præsentationerne helt udvendigt i forhold til det præsenterede og kunne for så vidt have været skrevet af den distancerede analytiker/filosof, som det hævdes at fænomenologien gør op med, selvom man selvfølgelig mærker, at de forskellige forfattere 'holder med' den pågældende retning.

Med  henvisning  til  Merleau-Ponty skriver Tygstrup i sin artikel, at fænomenologien  ikke  er  en  »velafgrænset filosofisk disciplin«, den »er snarere en almen og dominerende 'tankestil' i det tyvende århundredes kultur […] kendetegnet ved en intens og fintmærkende opmærksomhed på, hvordan den menneskelige livspraksis indretter sig i - og forholder sig til en foranderlig historisk erfaringsverden.« Og dette skriver han også selv udmærket om . Anne-Louise Sommer har skrevet en ganske udmærket og særdeles lidt fænomenologisk artikel om kirkegårdens rum. Hendes tilgang er snarere historisk, men samtidig også meget traditionelt registrerende ud fra  allerede  faste  kategorier  som  det klassiske og det romantiske rum, som flyder sammen og supplerer hinanden i den moderne kirkegård.

Jacob Wamberg og Lars Marcussen skriver begge  en evolutionshistorie frem. Men hvor Wambergs er en cocktail  bestående af løsrevne citater i en mosaik, der tilsyneladende skulle være et argument for en art hegeliansk historie, som nu er kommet til sig selv og gledet over i en posthistorisk fase, forsøger Marcussen at give forestillingen om kroppen i forhold til arkitekturen og  kunsthistorien  lidt  (undskyld  udtrykket) krop. Marcussens artikel er opmærksomt registrerende, mens Wambergs  er  postulatorisk  og  for  så  vidt mindre interesseret i sin analytiske genstand end i den overordnede historiekonstruktion. Begge artikler er ret spekulative, men Marcussen bidrager dog til  den  interessante  diskussion  om, hvordan  forskellige  rumgestaltninger kan tilforordnes en overordnet udviklingslogik, som i øvrigt paralleliserer den fylo- og ontogenetiske udvikling, og hvilke konsekvenser en sådan tilforordning har for vor opfattelse af den overordnede historie.

At forestillingen om parallelitet mellem  fylo-  og  ontogenesen  kan  synes plausibel i et fænomenologisk perspektiv, skyldes kroppens (sansningens og perceptionens) status. Hvis kroppen er i verden, og man derved ikke besidder sin egen krop som noget andet, så er dermed hævdet et grundlæggende og overhistorisk grundvilkår for mennesket, som vil sikre en grundlæggende overensstemmelse mellem visse elementer  i  den  menneskelige udvikling. At denne  forestilling  fuldstændig  står  i modsætning til Tygstrups indledende forestillinger om fænomenologien, og at vi derfor tydeligvis har flere forskellige forestillinger om  det særegent fænomenologiske, kunne være udgangspunktet for nogle interessante og oplysende betragtninger. Men projektet for antologien er ikke at tage en grundlagsdiskussion  om  fænomenologien. Det særegent fænomenologiske fortaber sig derved, hvilket ikke mindst skyldes artiklernes  manglende  fælles  diskussionsrum.

En række af de enkelte  artikler  er gode og interessante. Dan Zahavis artikel er en ganske god præsentation og diskussion af Heidegger, som kritiserer Heideggers manglende opmærksomhed på kroppen i sine overvejelser over rum. De fleste artikler er imidlertid meget omstændelige  i  deres  formuleringer. Forfatterne  har  valgt  en  meget  distanceret og distancerende stil; Marcussen er en undtagelse, men især Sommer inviterer dog sin læser ind i teksten. Artiklerne virker kloge og demonstrerer en  utrolig  indsigt,  men  man  mærker ikke meget kropslighed - og verden ligger  stadig derude som  flygtige  og ubærligt lette tegn.

## Kristian Bank Møller

## Overvældende Kierkegaard-poetik

Isak Winkel Holm: Tanken i billedet. Søren Kierkegaards poetik . Kbh. 1998 (Gyldendal).

De æstetiske problemer i Søren Kierkegaards  forfatterskab  har  allerede  fået stor opmærksomhed, men Isak Winkel Holm er vist den første til at formulere en egentlig poetik for det. Han præciserer indledende, at poetik her skal forstås i den moderne betydning som en teori specielt om litteraturen.  Undersøgelsen formår herudfra at optegne nære forbindelseslinjer  mellem  kunst,  epistemologi og antropologi i det mærkværdigt sammensatte forfatterskab.

Holm bruger begrebet poetik til at skelne Kierkegaards intuitivt artikulerede forfattererfaringer fra hans formulerede æstetik. Forskellen er angiveligt den betydelige, at han i sin eksplicitte æstetik vedkender sig en rationalistisk forestilling om, at almenbegreber lader sig overføre uforvanskede til konkrete billeder, mens han i sin implicitte poetik giver udtryk for den modsatte erfaring med sin egen forfattervirksomhed.

En af de store udfordringer i en undersøgelse  af  Kierkegaards  skriftlige praksis er, at forklare det inkongruente forhold, mellem begrebsligt distinkte og billedligt flertydige passager; mellem filosofi og digtning. Forfatterskabet veksler  mellem teoretiske redegørelser og prøvende udfoldelser af det teoretiske stof i fortællinger, aforismer og eksempler fra bl.a. hverdagslivet, kunsten eller historien. De to fremstillingsformer står imidlertid ikke i et lige forhold til hinanden.

Billederne gør den filosofiske tanke anskuelig, men hæmmer også dens ligefremme udvikling, fordi deres betydning er flertydig i forhold til de filosofiske  begreber.  Det  konkrete  billedes medbetydninger distraherer den centrale abstrakte betydning, som det fremstiller.

Udfoldelsen af den filosofiske tanke i en konkret forestilling sker altså med selve meningen som indsats, fordi forestillingen rummer et irreducibelt betydningsoverskud, som forhindrer en entydig meningsdannelse. Samtidig er billeder gjort af et andet stof end begreber, og adskiller sig derfor fra disse ved ikke blot at være tegn, men også materielle, i sig selv meningsløse former.

Det  problematiske  forhold  mellem abstraktion og litterær fremstilling har en særlig stilling i Kierkegaards forfatterskab,  der  netop  insisterer  på  ikke blot at »give en docerende fremstilling af det filosofiske indhold, men snarere at »bringe det frem i existerende Individualitet« (p. 14). Denne intention tolkes gerne som udtryk for et majeutisk projekt,  men  for  Holm  angår  den  selve fremstillingens og ikke blot en evt. læsers individualitet. Hermed forskydes meddelelsesproblematikkens spørgsmål om læserens forståelse af den indirekte meddelelse, til et spørgsmål om tankens tilblivelse under arbejdet med at frem-