Livet stammer fra dåben. Dåbens sakramentale indhold udtrykt i dansk liturgi og praksis siden Luther
Forfattere: Kurt E. Larsen
Tidsskrift: dttk (15-06-2018)

## LIVET STAMMER FRA DÅBEN

Dåbens sakramentale indhold udtrykt i dansk liturgi og praksis siden Luther

Professor, dr.theol. Kurt E. Larsen

Som medlem af de danske biskoppers liturgi-udvalg for dåb og nadver (2016-) har jeg  arbejdet  med  dåbens  historie  i  Danmark, sådan som den kommer til udtryk i skiftende dåbsliturgier, i kirkelig lovgivning  og  i  den  helt  praktiske  udøvelse  af dåben i det danske folk. Et vigtigt materiale hertil er fremlagt af Christian Thodberg, først i et fotokopieret forelæsningsmanuskript (min udgave er fra 1998) og nu  også  i  en  forkortet  udgave  i  bogform (Thodberg 2017). Her finder man blandt andet de autoriserede dåbsritualer og diverse ritualforslag i fuld længde.

I  denne artikel er der kun plads til at trække nogle temaer frem i en påvisning af  kontinuiteten  fra  Luthers  dåbsritualer  til  nutidens  danske  dåbsritual.  Artiklen vil særligt påvise, at man i Danmark grundlæggende har bibeholdt den lutherske linje: Dåben som en udfrielse fra den mørke  virkelighed,  der  hedder  synden, døden  og  Djævelen.  Indledningsvist  må nogle afgrænsninger nævnes: Luthers dåbsritualer  var  ikke  konstruerede  fra bunden, for han videreførte langt på vej den vesterlandske liturgiske tradition, men for afgrænsningens skyld lades den før-reformatoriske historie ude af betragtning her. Mange store spørgsmål af dogmatisk  og  liturgisk  karakter  bliver  kun overfladisk berørt her, hvor der er tale om en  historisk  oversigt,  der  forhåbentligt hjælper til at se linjerne i et stort materiale og et langt tidsrum.

## Djævelen som dåbens mørke baggrund, understreget ved forsagelsen - og engang også ved exorcismer

For Luther var tilværelsen en kampplads mellem Gud og Djævelen, og mennesket stod  altid  midt  i  denne  kamp.  I  sine  to dåbsritualer  lod  Luther  dette  komme  til udtryk ved at bevare forsagelsen af Djævelen. Forsagelsen af Djævelen ved dåben går helt tilbage til kirkens første tid, og i skriftet  Den  Apostolske  Tradition  er  det formuleret således: »Jeg forsager dig, Satan, og al din pomp og alle dine gerninger«  (Nielsen  2017,  202). 1 Forsagelsen ved dåben var allerede omstridt af nogle på Luthers tid, men selv fastholdt han det, fordi  Djævlens  fristelser  var  en  konkret virkelighed for ham (Thodberg 2017, 76). På  oplysningstiden  var  forsagelsen  omstridt, og den forsvandt ud af det svenske dåbsritual, men i Danmark blev den bevaret i det af biskop N. E. Balle (1744-1816) udarbejdede ritual af 1783 og i alle senere autoriserede  ritualer.  I  Slesvig  havde  biskop Adler i 1797 udarbejdet nye dåbsritualer, der alle udelod forsagelsen, og det havde ført til  ganske  voldsom  modstand hos  den  konservative  bondebefolkning i  hertugdømmet.  Forslagene  kunne  kun delvist gennemføres, og den lokale modstand kan have været medvirkende til, at kongen ikke søgte at gennemføre noget tilsvarende i kongeriget (Henningsen 2016, 71; 78; 94ff.; 145; 246; 265). Forsagelsen ved dåben havde dog også her sine modstandere. Oplysningsteologerne Christian Bastholm (1740-1819) og biskop P. O. Boisen (1762-1831) ville med deres liturgiske forslag fra 1785 og 1806 have forsagelsen ud og erstattet med en moralsk formaning til det døbte barn (Thodberg 2017, 109f.; Thodberg  1998,  125).  Oplysningstiden havde det svært med at tale om Djævelen og omskrev derfor dette led til at være en forpligtelse  til  et  moralsk  liv.  I  Holmens kirke brugte man i det tidlige 1800-tal et eget uautoriseret ritual, der nok havde en forsagelse med, men denne var ændret til at  være  en  forsagelse  af  »det  ugudelige væsen og de verdslige lyster og begæringer« (Thodberg 1998, 135).

For udviklingen i den danske kirke har det nok overordnet set haft betydning, at man i en menneskealder (1783-1808) havde en teologisk ret konservativ mand som Balle  siddende  på  Sjællands  bispestol; han kunne i samtiden kaldes for Bibelens ensomme kæmpe og hyldes endnu i dag i  en salme i salmebogen »Tak, vor Fader, for dem alle / fra Ansgarius til Balle« (nr. 343). Andre var på samme linje. Boisens ritualforslag  fra  1806  blev  anledningen til  at  to  af  1800-tallets  største  kirkefolk, Grundtvig og Mynster, trådte frem i den offentlige  debat.  For  N.  F.  S.  Grundtvig (1783-1872) var det vigtigt at få bevaret det gamle dåbsritual med dets spørgsmål om forsagelse og tro, og netop som spørgsmål. Også for Grundtvig var Djævelen en virkelighed, og han anså det for utilstedeligt at erstatte Djævelen med »det onde«, for  det  var  mere  overkommeligt  at  forsage »det onde« end Djævelen (Thodberg 2017, 150). For Grundtvig og nogle af de grundtvigske  præster  var  forsagelsen  så vigtig, at det ville føre til kirkeligt skisma at  udelade  det;  nogle  grundtvigske  præster ville sige deres embeder op, hvis det skete  (Rasmussen  1996,  135;  Pedersen 1956, 108). Også den senere biskop J. P. Mynster  (1775-1854)  gik  i  1806  ind  for at bevare forsagelse og troen i den gamle form  (Thodberg  1998,  133).  Sådan  blev det altså i Danmark, hvor vi siden Luthers ritualer har bevaret et personligt spørgsmål til hvert enkelt barn om forsagelsen af Djævelen og troen på den treenige Gud.

Grundtvigsk teologi har ofte insisteret på, at der skete en oprettelse af en pagt på denne måde. Den senere biskop Skat Rørdam stillede derfor visse spørgsmålstegn ved en nøddåb, der var gennemført uden dåbspagten (forsagelse og tro), og kaldte dette  en  forkrøblet  dåb,  om  end  gyldig (Nielsen  1986,  110f.;  Nørr  1999a,  228f.; 234; 239). Tidligere var der kommet forbud mod gendåb af nøddøbte børn (Koch

1901-1903,  650),  men  det  danske  Kirkeråd tænkte anderledes i 1886. I en sag om en kvinde, der havde døbt sit barn i Jesu navn  og  ikke  i  den  treenige  Guds  navn, endte biskoppernes flertal med at anbefale en omdåb af barnet (Nielsen 1986). Det viser, hvor stærke fortalere forsagelsen og troen havde fået i dansk kirkeliv.

Her adskiller dansk tradition sig i nogen  grad  fra  andre  lutherske  sammenhænge. Forsagelsen er også bevaret i det nye norske ritual, dog i den form, at menigheden  »sammen  bekjender  forsagelsen og troen som vi døbes til«, hvorefter den, som bærer barnet, forældrene og fadderne svarer ja på spørgsmålet: »Vil dere at NN skal døbes til Faderens og Sønnens og Den hellige ånds navn og opdras til et liv i den kristne forsagelse og tro?« 2 I den svenske og finske kirkes nuværende dåbsritualer er forsagelsen stadig ikke med, og dermed er dualismens virkelighed meget nedtonet i forhold til i Danmark. I amerikansk lutherdom har man søgt at forene flere  traditioner  ved  at  præsten  spørger »the baptismal group and the congregation« - altså ikke den enkelte dåbskandidat -  om følgende: »Do You renounce all the forces of evil, the devil, and all his empty promises?«  (Lutheran  Book  of  Worship 1989, 311). 3 Her er såvel det (upersonlige) onde som (den personlige) Djævelen forsaget!

I  sine  to  dåbsritualer  lod  Luther  desuden også det ondes magt komme til udtryk ved at bevare flere exorcismer. Først indledtes  dåbshandlingen  med  en  »lille« exorcisme: »Far ud, du urene ånd, og giv plads for den Helligånd«, og senere fulgte en »stor« exorcisme: »Jeg besværger dig, du  urene  ånd,  i  Faderens  (korstegnelse) og  Sønnens  (korstegnelse)  og  den  Helligånds  (korstegnelse)  navn  at  fare  ud og vige bort fra denne Jesu Kristi tjener« (Thodberg 2017, 70ff.).  Exorcismen  spillede en stor rolle i Oldkirken, hvor mange tidligere  hedninger  blev  døbt  og  derfor skulle  rives  ud  af  et  direkte  hedenskab, ud  af  kosmiske  og  dæmoniske  kræfter (Nielsen  2017,  200).  Selv  efter  at  dåben i  middelalderen  altid  havde  fået  form  af barnedåb i kristnede lande, beholdt man ritualet fra voksendåben og dermed exorcismen. Luther levede i den bibelske tankegang, hvor Djævelen var en person, og den, der ikke tilhørte Gud, tilhørte Satan. Derfor havde Luther ikke problemer med at beholde dette led fra oldkirkelig dåbsskik og tog det med i sine to dåbsritualer. Det blev også bevaret i de ældste danske lutherske  dåbsritualer,  frem  til  Kirkeritualet af 1685. Der var dog også helt fra reformationstiden lutherske præster,  der var  modstandere  af  dette  led  og  udelod det (Engelstoft 1840, 191; Kornerup 1959, 162; 179; 197-200). Biskopperne krævede i  1555,  at  exorcismen  blev  udført  (Rørdam 1883, 462f.; Koch 1901-1903, 652). Der var stærk debat om exorcismen omkring  1600  (Kornerup  1959,  199).  Kong Christian  4.  krævede  leddet  udeladt  ved sit eget barns dåb i 1606 og det blev ikke siden  brugt  i  kongefamilien  (Thodberg 2017, 102ff.). De luthersk-ortodokse argumenterede  derimod  for  det  med  henvisning til Luther, til den kirkelige tradition og til at exorcismen var et udtryk for arvesyndslæren. Eksistensen af en exorcisme virkede i datiden som et kendemærke på ægte lutherdom over for døbere, calvini- ster  og  krypto-calvinister. Disse regnede måske  ikke  med  arvesyndens  fordærv, men det gjorde de lutherske og dette kom frem  ved  at  bevare  exorcismen  (Koch 1901-1903, 652). Man var efter 1600 også bange for at udelade dette led, fordi man så spillede jesuitterne kort i hænde til deres propaganda om, at også de lutherske kirker var veget bort fra den fælleskirkelige tradition. Netop i det tidlige 1600-tal var  den  romersk-katolske  kirke  en  trussel  i  det  lutherske  Danmark  (Engelstoft 1840; 193). Ved udarbejdelsen af Kirkeritualet i 1685 var der faktisk flertal for at slette  exorcismen  (Thodberg  1998,  89), men det blev altså bevaret ved almindelige  barnedåbshandlinger.  Den  pietistiske Christian 6. (konge 1730-1746) tillod først, at præster undlod exorcismen, men turde  ikke  fastholde  dette,  da  han  blev bange for at blive anset for kætter (Koch 1901-1903, 656). I Slesvig, hvor pietismen var forholdsvis stærk og afstanden til de ortodokse  teologer  i  København  større, blev  exorcismen  afskaffet  i  1736.  (Henningsen  2016,  55f.;  83;  92;  Thodberg 2017, 116). Generelt ville pietisterne have exorcismen væk, fordi den fremmede den misforståelse,  at  Djævelen  en  gang  for alle var drevet ud - og at der så ikke mere var nogen troens kamp at kæmpe for den bevidst  troende  voksne  person  (Thodberg 2017, 115ff.; 199ff.). Pietismen lagde vægten mere over på det enkelte menneskes ansvar og valg, mindre på den kosmiske virkelighed. For en af exorcismens markante  modstandere,  den  pietistiske biskop  Peder  Hersleb  (1689-1757),  var formålet  med exorcismen at give udtryk for  en  teologisk  tanke  og  så  kunne  man lige  så  godt  udtrykke  denne  tanke  med nogle  egentlige  bibelord,  fremfor  med en exorcisme, som han kunne nævne en lang  række  indvendinger  imod.  (Lindhardt 1939, 160; 289f.). Det var netop den vej, regeringen siden gik. Den bad biskop Balle  om  at  udarbejde  et  nyt  dåbsritual, der udelod de to exorcismer og erstattede dem  med  skriftord,  der  understregede læren om arvesynden og dermed dåbens mørke baggrund på en anden måde. Balles dåbsritual af 1783 rummede da en ny indledning til dåben, bestående af en lang række bibelord (se ritualet hos Thodberg 2017, 120ff.). Temaerne var den medfødte syndighed,  syndens  alvor,  genfødelsens og  dermed  dåbens  nødvendighed,  Kristi stedfortrædende sejr, menneskets delagtighed  i  sejren  ved  tilhørsforholdet  til Jesus og dåben som det sted, hvor Kristi sejr formidles til den enkelte og hvor man optages i hans troende kirke. Det indledtes således: »Kiere Christne. Efterdi Synden  er  indkommen  i  Verden  formedelst Synden,  og  Døden  trængde  igiennem  til alle Mennesker, fordi de syndede alle, saa er  nu  Fordømmelsen  kommen  over  alle Mennesker ved det ene Menneskes fald«. Videre  hed  det  i  indledningen:  »Paa  det altsaa, at dette Barn, som er undfanget i Synd og født i Misgierning maa see Guds Rige, i hvilket vor Herre Jesus selv haver sagt,  at  ingen  kan  indkomme,  uden  han fødes paa ny af Vand og aand; saa ville vi og nu i den Herres Jesu Navn indlemme samme ved den hellige Daab i hans troende Kirke, til at faa Del i hans Salighed, efter den Orden og den Maade, han selv haver foreskrevet […]«.

Denne  lange  og  indholdsrige  indledning lød igen og igen i danske kirker i de næste  125  år.  Fra  1783  var  exorcismen altså væk (Glædemark 1948, 27), og den blev  tilsyneladende  ikke  meget  savnet (Thodberg 1998, 112). Ifølge Kirkeritualet af 1685 skulle exorcismen ikke bruges ved voksnes dåb og ved nøddåb (Konvent for Kirke og Theologi 1985, 31; 38; 157), og  kunne  den  undværes  ved  de  nævnte situationer,  kunne  den  vel  også  undværes ved andre dåbshandlinger. I nyere tid (1985)  har  højkirkelige  præster  på  Sjælland udgivet et dåbsritualforslag, der rummede en exorcisme, og som dermed peger tilbage i retning mod det lutherske og oldkirkelige. 4

Trods  udeladelsen  af  exorcismen  har de  danske  dåbsritualer  bevaret  det  dualistiske  perspektiv  ved  at  bibeholde  forsagelsen af Djævelen. Dåbens mørke baggrund  træder  tydeligt  frem  ved  at  dette led er bevaret.

## Udfrielse fra synd og død Behovet for syndstilgivelse og genfødelse som dåbens mørke baggrund

I Luthers 1523-dåbsritual kom den mørke baggrund  for  dåben  frem  i  talen  om  en »ond lyst« i den indledende bøn: »[…] driv al hjertets blindhed ud af ham, sønderriv alle  djævelens  lænker,  hvormed  han  er bundet. Åbn for ham din godheds dør, for at han - betegnet med din godheds tegn må være uden stanken af al ond lyst […]« (Thodberg 2017, 70).

Denne bøn indgik ikke i det lidt kortere 1526-ritual, der fik mest betydning i Danmark, men i begge Luthers ritualer indgik en  såkaldt  »syndflodsbøn«.  I  1526-ritualet er ordlyden sådan: »Almægtige, evige Gud,  du,  som  har  gennem  syndfloden efter din strenge ret fordømt den vantro verden og efter din store barmhjertighed reddet den troende Noah selvottende, du som  har  druknet  den  forstokkede  Farao med alle sine i det røde hav og ført dit folk Israel tørskoet igennem og med dette bad fremtidig  betegnet  den  hellige  dåb,  du, som  gennem  dit  kære  barns,  Jesu  Kristi dåb  har  helliget  og  indstiftet  Jordan  og alle vande til en salig syndflod og en rigelig renselse fra synden - vi beder dig ved samme din grundløse barmhjertighed, at du i nåde vil se på denne N. og saliggøre ham med en ret tro i Ånden, at denne frelsende syndflod må bortskylle alt det, han har fra Adam, og det han selv har gjort, så han udskilt fra de vantros tal må blive bevaret tør og sikker i kristenhedens hellige ark, altid brændende i Ånden, glad i håbet, må tjene dit navn, så at han med alle troende må blive værdig til at få del i din forjættelse om evigt liv ved Jesus Kristus, vor Herre, Amen« (Thodberg 2017, 71f.). 5

Der var altså tale om en bøn om renselse  for  synden,  der  blev  forstået  som såvel  arvesynd  som  konkret  synd.  Efter dåben erklæredes det i begge ritualer, at barnet var født for anden gang og tilgivet (Thodberg 2017, 70ff.). Begge ritualer så altså dåben ud fra syndens og dødens virkelighed som mørk baggrund.

Hans Tausen lagde sig tæt op ad Luther i  det  første  dåbsritual  på  dansk  i  1528, men han skrev i forordet til sin udgivelse, at  når  danskere  allerede  i  deres  tidlige ungdom var fulde af »all Løsagtighed og Guds Foragtelse«, så skyldtes det først og fremmest, at fadderne intet forstod af ritualet, fordi det ikke var på dansk. Hans Tausen havde arvesynden med som mørk baggrund i sit ritualforslag, da han skrev: »først  skal  Døbe-faderen  paaminde  Fadderne,  at  de  give  sig  til  Gudelighed,  og bede Gud for det syndige Creatuur, at det maa renses af den oprindelige Synd og begaves med Christi Retfærdighed. Dernæst […]« (Thodberg 2017, 86ff.).

I  oplysningstiden  var  den  lutherske tale  om  menneskets  iboende  syndighed og behovet for tilgivelse og genfødelse et anstød.  Da  biskop  Adlers  rationalistiske agende søgtes indført i sognene i hertugdømmerne, gik der i bondebefolkningen rygter  om,  at  barnedåben  ikke  længere ansås  for  nødvendig  af  myndighederne, og  det  medførte  modstand  (Henningsen 2016, 106; 127; 265). Rygtet var slet ikke ubegrundet.  Som  eksempel  på  én  af  tidens præster, der ikke fandt dåben vigtig, kan nævnes Provst Ulrich Plesner (17821861)  på  Langeland  (Rasmussen  1996, 136).  Biskop  Boisen  på  Lolland-Falster kaldte  det  en  »Fordom,  at  Daaben  er  et væsentligt  Middel  til  Saligheden«  (Koch 1954, 61). Den yderligtgående teolog Otto Horrebow (1769-1823) fandt i 1797 dåben  unødvendig,  hvis  ikke  ligefrem skadelig, da den hindrede fornuftens udvikling  og  dermed  moralens  forædlelse (Schaumburg-Müller 2017, 105).

Men alle danske børn skulle dengang døbes,  og  mere  moderate  oplysningfolk prøvede at begrunde barnedåben på andre måder. Grev L. Rewentlow ville gøre Luthers  katekismus  letfattelig,  og  i  hans katekismus-forsøg (1798) var dåben fremstillet  som  en  tilkendegivelse  af,  at den døbte nu ville bekende sig til den religion,  hvor  Gud  forestilles  som  menneskenes fader (Koch 1914, 208). Bastholm kunne ikke  tale  om  arvesynd,  og  i  hans ritualforslag  var  dåbens  nødvendighed derfor ikke begrundet i dens formidling af syndstilgivelse, men i stedet i de pligter, som dåben var en anledning til at pålægge  barnet  og  dets  forældre  senere  i  livet (Thodberg 1998, 128; 130). Boisen talte i  et  af  sine  ritualforslag  om  forældrenes følelser, når de kom med deres nyfødte til kirken:  Taknemlighed  over  den  veloverståede fødsel, og bøn om at det måtte gå barnet godt (Thodberg 2017, 119f.; Thodberg 1998, 130). Det er smukt og menneskeligt at udtrykke forståelse for nybagte forældres forandrede livssituation, og Boisen ville altså gøre det til en del af ritualet. En præst i dag kan også vælge at gøre dette i den forudgående dåbssamtale med forældrene.  Eller  tanken  kan  udtrykkes ved gode salmelinjer, jævnfør den nyere dåbssalme Fyldt af glæde over livets under . I modsætning til nutiden, hvor denne salme synges i sammenhæng med et sakramentalt dåbsritual, var der dog for Boisen tale  om  et  forsøg  på  at  begrunde  selve dåbshandlingen på en helt ny måde. Professor H. N. Clausen (1793-1877) var enig med Calvin i, at dåben ikke var nødvendig til frelse og fandt Luthers lære anderledes uklar. Han fastholdt dog barnedåben som en vigtig optakt til konfirmationen senere hen. Den unge H. N. Clausen havde i sit ritualforslag  fra  1825  ikke  Balles  lange introduktion med som baggrund, og der var ikke mere tale om nogen arvesynd og behov for tilgivelse. Tvært imod talte han om: »[…] at bringe de uskyldige Spæde til Herrens  Tempel,  og,  førend  endnu  Kjødets Lyster vaagne i deres Bryst, at indvie dem  under  Bøn  og  Velsignelse  til  hans Tjeneste«. (Thodberg 2017, 134).

I 1895 skete der en forkortelse af Balles  1783-introduktion,  og  den  forsvandt helt i og med det nye autoriserede ritual fra 1912. Deri blev 1.Pet 1,3 i stedet indsat som  en  indledning.  Det  skete  udtrykkeligt fra forfatterens side for at give dåbshandlingen  en  mere  højtidelig  (Thodberg  1998,  211;  222)  og  mindre  tung indledning,  og  dette  kunne  jo  i  sig  selv være en god sag, men det afgørende var, at  det  skete  på  bekostning  af  den  mørke baggrund for dåben. Efter 1912 blev det ikke  længere  udtrykkeligt  sagt  ved  hver dåb, at barnet er undfanget i synd og født i misgerning og derfor har brug for Jesus og for at blive født på ny af vand og ånd. Syndens og dødens realitet nævntes ikke længere, hvorved det blev sværere at forstå, hvorfor man skulle genfødes ved Jesu Kristi opstandelse. Indtil 1912 var man i ritualet blevet konfronteret med syndens og dødens realitet, så det også blev klart, hvorfor det var nødvendigt, at barnet blev døbt.

Også  Luthers  »bede-banke  bøn«  forsvandt.  I  1895-ritualet  var  den  ved  barnedåb blevet ændret fra at være barnets egen bøn til at være menighedens bøn for barnet: Før hed det »Jeg råber til dig over denne din tjener, der beder om din dåbs gave  og  begærer  din  evige  nåde  […]«  men i 1895-ritualet var dette ændret til: »Vi raabe til dig over dette Barn, for hvem vi bede om din Daabs Gave. Herre giv det din Naade, at det maa faa den evige Velsignelse i dette Igenfødelsens Bad og dit Rige,  som  du  har  lovet  og  tilsagt  os  alle ved vor Herre Jesus Kristus«. (Thodberg 2017,  178).  I  1912-ritualet  forsvandt  bede-banke-bønnen  helt  og  med  den  også en understregning af dåbens mørke baggrund. 6

I  1912-ritualet  indgik  en  læsning  af Matt  28  og  Mark  10,  hvorefter  det  hed, at man ville hjælpe barnet til Jesu velsignelse  ved  at  døbe  det. 7 Ordvalget  leder tanken hen på dåben som en velsignelse. Lutherske teologer ved, at det ikke er luthersk at tale om dåben som en blot barnevelsignelse,  men  1912-ritualet  kunne godt  af  nogle  høres  sådan.  Især  når  dåbens  mørke  baggrund  også  på  anden måde var tonet ned. Indre Missions leder, sognepræst Vilhelm Beck (1829-1901) havde talt for en sådan ændring, selv om han  havde  et  stærkt  sakramentalt  dåbssyn og langtfra forstod dåben som en blot barnevelsignelse.  Han  havde  foreslået, at man skulle ændre ritualet til følgende ordlyd:  »Så  ville  vi  og  hjælpe  dette  lille barn til den samme velsignelse i den hellige dåb og bringe det til ham med vores bøn« (Larsen 2001, 180f.). At man bringer barnet til Gud med bøn var godt luthersk, men lige  netop  den  del  af  Becks  forslag tog man ikke med i 1912-ritualet. Tilbage blev  vendinger,  der  fik  dåben  til  at  lyde som en barnevelsignelse.

En tilsvarende udvikling væk fra understregningen  af  den  mørke  baggrund har man oplevet i Sverige, hvor dåbsritualerne  af  1809/1875  rummede en ganske stærk tale om arvesynd og fortabelse, og efter  dåben  en  tak  for  at  barnet  nu  var blevet genfødt og et Guds barn ved vand og Ånd (Nielsen 1878). De toner mærker man  ikke  i  de  nyere  svenske  dåbsritualer.  Tilsvarende  i  Norge, 8 hvor  det  ifølge Helge Fæhn gik sådan i årene 1914-1920, at  »'den  mørke  baggrund'  for  dåben  ble tonet yderligere ned« (Fæhn 1956, 372). I amerikansk lutherdom er der tale om en mellemvej, idet man ikke taler om dåben som  syndstilgivelse,  men  dog  alligevel forudsætter,  at  den  udøbte  er  underlagt synd, død og syndens magt: »[…] liberates us from sin and death by joining us to the  death  and  resurrection  of  our  Lord Jesus  Christ  […]«  og  i  dåbserklæringen tales der om befrielse »from the power of sin […]« (Lutheran Book of Worship 1989, 308-311).

I  1912-ritualet  var  der  indføjet  en  ny bøn,  der  erstattede  Luthers  »syndflodsbøn« og »bede-banke-bøn«. I den nye bøn takkedes  der  for  hvad  dåben  giver,  og derefter bad man, at Gud i nåde ville tage imod barnet, indlemme det i sin troende menighed og bevare det til evigt liv. Det var en god bøn i sig selv, men sammenlignet med de to bønner, som den skulle erstatte, var der tale om en svækkelse af den mørke baggrund. Det fremgik ikke klart, hvorfor man skulle bede om, at Gud i nåde ville tage imod barnet. Og hvorfor var der grund til at bede om, at barnet blev bevaret i den troende menighed? Det fremgik dog i den efterfølgende takkebøn, at dåben  »gør  os  til  dine  børn  og  skænker  os Helligånden med syndernes forladelse og det evige liv«. Så kunne man dog indirekte slutte, at der var brug for syndsforladelse! Men nedtonet var tanken om alvoren i synd og død.

## Det lutherske dåbssyn førte til krav om hurtig dåb, eventuelt nøddåb, men ikke fordømmelse af udøbte

I  luthersk  teologi  har  man  understreget dåbens nødvendighed, ud fra den grundopfattelse at mennesket er født uden for nåden,  i  syndens  og  dødens  sammenhæng, og derfor har brug for at blive tilgivet  og  genfødt  ved  dåben  og  troen. Dåbens  nødvendighed  fremhæves  i  Den augsburgske  Bekendelse,  artikel  9:  »Om dåben  lærer  de,  at  den  er  nødvendig  til frelse,  og  at  Guds  nåde  tilbydes  ved  dåben, og at børn bør døbes, hvilke, når de ved  dåben  er  overgivet  Gud,  modtages  i Guds  nåde.  De  fordømmer  gendøberne, som  forkaster  barnedåb  og  forsikrer,  at børn  frelses  uden  dåb«.  Tanken  om  dåbens nødvendighed har i dansk tradition ført  til  krav  om  børns  dåb  hurtigt  efter fødslen.  På  reformationstiden  talte  man om første eller anden søndag efter fødslen.  (Koch  1901-1903,  647).  I  ortodoksien  strammede  man  det  yderligere:  I købstæder  skulle  dåben  ifølge  Christian 4.  (1646)  ske  inden  fjerde  dag  (Rørdam 1889,  328f.).  I  Danske  Lov  1683  var  der krav om dåb senest ottende dag, ellers fik forældrene en bødestraf eller måtte i værste fald stå offentligt skriftemål (Konvent for  Kirke  og  Theologi  1985,  154).  Arvesyndslæren lå bag kravet om hurtig dåb. I  samme retning har det virket, at folkelige tanker kredsede om det udøbte barns ubeskyttethed. Der var eksempler på, at udøbte børn fik en stoppenål i tøjet eller en åben saks i vuggen for at beskytte det (Kristeligt Dagblad 24/6 1997).

I  praksis  blev  kravet  ikke  altid  gennemført. Biskop Resen (1561-1638) kaldte  det  en  uskik,  at  mange  udsatte  dåben ud  over  de  otte  dage  (Kornerup  1959, 226).  Især  adelige  havde  det  med  at  udsætte dåben (Koch 1901-1903, 647). Kravet  om  dåb  senest  ottende  dag  blev  frafaldet i 1828, hvor en ny dåbsforordning pålagde dåb senest inden 8 uger for sommerbørn  eller  8  måneder  for  vinterbørn (Forordning  1828,  §7).  Da  de  gudelige vækkelser  kort  tid  efter  indtraf,  var  der hos nogle et ønske om at få genoplivet de gamle kirkeskikke, også med den tidlige dåb.  Bonden  Niels  Stubkjær  fra  Bording ønskede således en tidlig dåb for sit barn og fik det gennemtrumfet mod præstens vilje (Nedergaard 1963, 856). Ud af vækkelsen på Herning-egnen opstod en gammelluthersk/pietistisk  frimenighed,  kaldet Evangelisk Lutheransk Trossamfund, og  disse  døber  stadig  umiddelbart  efter fødslen,  så  de  end  ikke  har  brug  for  nogen  døbefont  i  kirkebygningen!  (KofodSvendsen 2012, 42; 120).

Dåbens nødvendighed kom til udtryk ved  kravet  om  nøddåb.  Præster  skulle være rede til hurtigt at rykke ud og foretage  nøddåb,  og  kunne  præsten  ikke  nå frem, så kunne enhver døbe barnet. Kirke-Ritualet  af  1683  opregner  følgende prioriterede rækkefølge: »anden skikkelig Mands Person, […] Jorde-Moderen, eller en  anden  gudfrygtig  ærlig  Quinde,  […] Moderen« (Konvent for Kirke og Theologi 1985, 31). Døbes skulle barnet, for det var naturligt ud fra et luthersk syn på dåbens nødvendighed, mens det ikke blev praktiseret  i  reformerte  kirker.  Oplysningstidens  kirkeordning  for  Slesvig,  Adlers agende, afviste også tanken om nøddåb, for  hvor  dåben  tolkedes  som  en  forpligtelse til  at  leve  et  moralsk  liv,  hvorfor  så foretage en nøddåb på en døende? Pligten til  nøddåb indskærpedes igen i 1828-forordningen (Forordning 1828, §15). Nogle årtier senere gjorde kirkeminister og biskop P. C. Kierkegaard i en berømt tale i  folketinget nøddåben til en del af selve begrundelsen for en landsomfattende folkekirke: »Der skal ikke være et næs så fjernt og øde, at der […] (ikke) er en mand i  nærheden, hvis strenge pligt det er, om der kommer bud ved nat eller dag, at forlade sit hjem og drage ud for at trøste den syge og døende og døbe det spæde barn« (citeret efter Harbsmeier og Iversen 1995, 63).

Den lutherske tale om dåbens nødvendighed  førte  ikke  til  den  konsekvens,  at udøbte børn tænktes at gå fortabt, jævnfør  Kirkeordinansen  af  1539  (Rørdam 1883, 87). 9 Her skal blot citeres, hvad Erik Pontoppidan skrev i 1737 i den autoriserede  lærebog Sandhed til Gudfrygtighed : »Fordømmes  de  små  børn,  som  tidlig bortdør og ikke bliver døbte? Ingenlunde, for de foragter ikke, men mister et nådemiddel, som Gud vel har bundet os, men ikke sig selv til, da han også uden dåb kan gøre  salig«  (Pontoppidan  1953,  spørgsmål 663). Denne grundholdning betød i praksis, at udøbte børn skulle begraves på den kristne kirkegård, mens ikke-kristne skulle begraves udenfor. Den betød også, at børn skulle være født, før de kunne blive døbt, og at dødfødte børn ikke kunne døbes.  Ifølge  Kirkeordinansen  af  1539 kunne  man  ikke  genfødes,  før  man  var født (Rørdam 1883, 87; Fæhn 1956, 110).

I 1555 blev jordemødre indskærpet, at de ikke måtte døbe, hvis ikke barnet var »aldelis fød«, så folkeligt kunne der være ønsker om dåb af ufødte børn, men det var forbudt. 10 I vore dage kan det forekomme, at nogle efterspørger et ritual for dødfødte børn, og det kan man godt have - men dette kan ikke være en dåb. 11

Altså: Den »mørke« baggrund for dåbens nødvendighed (arvesynden, døden, behovet for nåde, tilgivelse og genfødelse) har i tidligere ritualer været fremhævet  noget  stærkere  end  i  det  nuværende dåbsritual  af  1992,  jævnfør  Thodbergs grundige  studier  af  emnet.  Det  kunne derfor  overvejes,  om  baggrunden  igen skulle markeres tydeligere, for eksempel ved at inddrage et eller flere af de bibelord,  der  frem  til  1912  indgik  i  introduktionen til dåben. Det kunne være Joh. 3,5; Rom. 5,12; Rom. 6,4 eller Ef. 2,3.

## Tilspørgelse til barnet om forsagelse og tro

Luthers  syn  på  barnets  tro  er  et  stort emne, som ikke her kan behandles. Kun skal det slås fast, at efter Luthers teologi hørte tro til som forudsætning for dåben, også når det gjaldt små børn. Denne tro tænktes  skabt  i  barnet  gennem  ordet  og gennem forældres og andres forbøn. I Luthers dåbsritualer indgik det som nævnt, at barnet »beder om din dåbs gave og begærer  din  evige  nåde  ved  den  åndelige genfødelse«. På den måde var troen allerede til stede. Derfor var det ikke et problem for Luther at fortsætte med at spørge dåbsbarnet  om  forsagelse  og  tro.  Luther døbte såvel børn som voksne på basis af vedkommendes eget ja til forsagelsen og trosbekendelsen. For spædbarnet var der blot tale om, at en anden måtte svare på dets  vegne,  jævnfør  formuleringen  i  Luthers dåbsritual: »Dernæst lader præsten barnet ved fadderne frasige sig Djævelen […]«  (Thodberg  2017,  74).  Allerede  før Luther var der katolikker, der ved dåben rettede spørgsmålet til forældrene ud fra den tanke, at dåbsbørnene ikke havde tro, men  dette  var  altså  ikke  Luthers  opfattelse.  Han  kunne  ikke  acceptere  katolikkers tale om at man døbte med henblik på en senere tilkommende tro eller uden tro. For ham gav det netop mening, at barnet svarede, fordi børn kunne tro. I Danmark har man siden Luthers ritualer altid bevaret skikken med spørgsmål til barnet om forsagelsen og troen. 12 Det har dog været debatteret gennem tiderne, både om man skulle spørge barnet, og om der i det hele taget skulle spørges.

I det individualistiske 1700-tal var tilspørgslen ikke i høj kurs. Den pietistiske biskop Peder Hersleb foreslog, at man ændrede  spørgsmålene  til  »Vil  du  forsage? Vil du tro?« Ud fra den overbevisning, at barnet endnu ikke kunne tro, døbtes det på  basis  af  fremtiden  (Lindhardt  1986, 53).  Tilsvarende  fremtidsorienteret  var oplysningsmanden Bastholm nogle årtier senere. Han fandt ikke, at det gav mening at  spørge  barnet  og  ville  derfor  erstatte tilspørgslen  med  en  formaning  til  at  tro (Thodberg 2017, 126ff.). Lidt i samme retning var H. N. Clausens ritualforslag fra 1825, der ikke havde tilspørgsel på troen, men kun et fremtidsorienteret (?) spørgsmål:  »Lader  os  høre  den  christelige  Tro, paa hvilken disse Børn skulle døbes (Det apostolske Symbolum) - vil du paa denne Tro være døbt?« (Thodberg 2017, 135).

Kritikken af tilspørgslen til  barnet førte til, at nogle foreslog at rette spørgsmål til forældrene i stedet. Adlers agende i  Slesvig  lod  trosbekendelsen  fremsige, og siden spurgtes forældrene, om de ville have barnet døbt på denne tro (Thodberg 1998, 114f.).  Biskop  Mynster var tilhænger  af  at  spørge  forældrene,  ikke  barnet - dog gik han den mellemvej at rette det sidste spørgsmål til barnet (Baagø 1958, 319;  Rasmussen  1996,  153).  Baptisterne på  Sjælland  udnyttede  »deres«  biskop Mynsters  ritualforslag  i  deres  agitation, og  der  var  også  et  vist  slægtskab  i  holdninger (Baagø 1958, 319f.). Vilhelm Beck gik ind for at rette spørgsmålet til moderen,  ikke  til  barnet  (Larsen  2001,  180). Dåbens gave til barnet var genfødelse, og det forstod Beck som, at barnet kom ind under nåden og desuden fik givet evnen til  at  tro.  Den  havde  man  ikke  af  natur, men fik den givet i dåben. Dåben skænkede dette uafhængigt af nogen tilspørgsel. En  af  Indre  Missions  oprindelige  pionerer, lægmanden P. Pedersen, praktiserede også tilspørgsel til forældrene i den frimenighed, han stod bag (Holt 1961ff., 288). I  vores lutherske nabokirker er man gået den vej. Norges ritual 2017 har tilspørgsel  til  forældrene,  når  små  børn  døbes. Det samme i Finland og Sverige. 13 Men i Danmark fastholdt  ritualet  et  spørgsmål om  forsagelsen  og  troen  til  barnet.  Da Sønderjylland blev dansk i 1920, insisterede et stort flertal i Udvalget for Kirkelige Anliggender på, at der igen skulle være en personlig tilspørgsel til den, der skulle døbes, herunder på forsagelse af Djævelen - og således blev dansk kirkeskik indført i det sønderjyske (Beretning 1922, 212ff.).

En  del  af  æren  for  den  danske  udvikling  tilkommer  Balle  og  ikke  mindst Grundtvig.  Til  forsvar  for  Luthers  praksis  talte  Balle  i  1783.  Han lagde vægt på at bevare selve tilspørgslen, fordi det gav dåben karakter af en pagt (ikke en lov). For Grundtvig var tilspørgslen afgørende. Pagten mellem Gud og barnet oprettedes gennem den personlige tilspørgsel om forsagelse og tro. Han opfattede trosbekendelsens ord som en tilsigelse til barnet, og altså netop ikke nogen lov og ikke nogen eksamination  (Thodberg  2017,  149ff.). Ud fra Grundtvigs dåbssyn var der således ingen egentlig forskel på en barnedåb og en voksendåb, hvad der tydeligvis var hos Balle og Mynster. Grundtvigs tanker om dåbspagten virkede som en stærk hindring for at nogen forandring kunne ske på dåbsritualets område. Grundtvig ville personligt hellere have sin egne børn døbt om end at acceptere ændringer i tilspørgslens,  trosbekendelsens  og  dåbserklæringens ordlyd, fordi det skabte usikkerhed om  dåbens  gyldighed.  Det  skulle  for  de grundtvigske være den hele og uændrede trosbekendelse,  der  lød  ved  dåben.  Tilspørgsel på en forkortet trosbekendelse er aldrig blevet lovliggjort, om end det ofte har været diskuteret - og praktiseret!

Et særligt problem var at der var flere oversættelser  af  trosbekendelsen  i  brug i  1800-tallet.  Balslevs  autoriserede  katekismusforklaring  havde  for  eksempel ikke  samme  ordlyd  som  alterbogen,  der i  skiftende  udgaver  også  havde  forskellige  gengivelser  -  og  hvilken  oversættelse var så den oprindelige og rigtige? I

Alterbogen fra 1830 var »Helligånden« i trosbekendelsen  ændret  til  »den  Hellige Aand«.  Det  opfattede  de  grundtvigske som  en  afpersonificering  af  den  tredje person i guddommen  og  dermed en uklarhed i treenighedslæren og det førte til  en  debat,  som  Grundtvig  kaldte  »den store strid om det lille e« (Thodberg 1998, 167ff.). At ordlyden ved dåben var vigtig, fremgik  også  af  sagen  omkring  pastor Falkenskjold i Them i 1867. Falkenskjold var grundtvigsk og fandt den i alterbogen stående  oversættelse  af  trosbekendelsen mindre  korrekt.  Alterbogen  gengav:  »en hellig  Christelig  Kirke«,  men  han  ændrede ordlyden til  det  for  ham  teologisk bedre og historisk korrekte: »den hellige, almindelige  Kirke«.  Da  nogle  folk  i  sognet  insisterede  på  at  få  deres  børn  døbt efter den officielle alterbog, nægtede han det. En grundtvigsk lærer i sognet skrev, at  hvis  trosbekendelsens ordlyd ikke var rigtig, var dåben heller ikke rigtig, og så kunne han ikke som degn sige Amen i forbindelse med dåb i kirken. Såvel læreren som præsten tog  frivilligt  deres  afsked  i forbindelse  med  denne  strid  (Heilesen 1960,  167f.;  Nørr  1999a,  148;  172;  256; 321).

I  nyere tid er der kommet forslag om helt  at  undlade  tilspørgsel  ved  dåben. Forslaget har lydt fra folk i ret forskellige kirkelige retninger. KFUM-manden Olfert Ricard foreslog i 1926 dåb uden tilspørgsel (Bladet Liv og Lys 1926, 89; 140). Den samme  gjorde  pastor  C.  Jespersen  fra Københavns Indre Mission i 1933 og den grundtvigske  biskop  A.  Rosendal  i  1938 (Bladet  Liv  og  Lys  1933,  85;  Kristeligt Dagblad  16/9  1938).  Ribes  grundtvigsk- tidehvervske biskop H. Dons Christensen foreslog i 1975 afskaffelse af tilspørgslen, der for ham havde karakter af forhør om en tankemæssig godkendelse af visse læresætninger  og  kun  hørte  hjemme  hos folk  med  baptistisk  eller  fundamentalistisk kristendomssyn (Præsteforeningens Blad 1975, 675). Professor Regin Prenter indvendte på gammelgrundtvigsk vis, at dåbspagtens  spørgsmål  havde  karakter af  tilbud  og  var  det  klareste  udtryk  for et evangelisk trosbegreb (Præsteforeningens  Blad  1975,  723).  I  Morsø  frimenighed var man ikke bundet af folkekirkens kirkeret og indførte i 1977 dåb uden tilspørgsel på trosbekendelsen. Præsten fremsagde  trosbekendelsen  og  fortsatte: »Det er vor kristne tro, som Gud i sin nåde skænker os i den hellige dåb. Vil du tage imod Guds gave i dåben? JA. NN: Jeg døber  dig  i  Faderens  […]«  (Kirkehistoriske Samlinger  1978,  198f.;  Dansk  Kirketidende 1978, 45). I folkekirken kunne en sådan ændring ikke foretages, for her har man  bevaret  et  ritual,  der  med  Luther forstår dåben som en gave, på baggrund af barnets forsagelse og tro. Samt på baggrund af bøn!

Bøn  hørte  også  med  som  en  integreret del af ritualet, for dåbens bønner var også  baggrunden  for,  at  barnet  i  dåben fik  skænket  en  gave.  Bønnen  havde  for Luther  stor  betydning  i  forbindelse  med dåben. I Luthers ritualer hed det i »bedebanke-bønnen«:  »Jeg  råber  til  dig  over denne din tjener, der beder om din dåbs gave og begærer din evige nåde ved den åndelige genfødelse. Tag ham til dig Herre, og eftersom du har sagt: Bed, så skal I få, søg, så skal I finde, bank på, så skal der lukkes op for jer, så giv nu det gode til den, som beder, åbn døren for den, som banker, at han må erhverve dette himmelske bads  evige  velsignelse  og  modtage  din gave, det forjættede rige, ved Kristus, vor Herre. Amen« (Thodberg 2017, 71).

I den såkaldte syndflodsbøn (se ovenfor) blev der bedt om troens gave til barnet: »[…] saliggøre ham med en ret tro i Ånden  […]«.  (Thodberg  2017,  72).  Bønnerne viste, at dåben ikke tænktes at virke i kraft af nogen »magisk« handling. Troen skabtes,  når  og  hvor  det  behagede  Gud (jf. Confessio Augustana, art. 5) og derfor måtte  man  bede  om  troen.  Til  gengæld var man overbevist om, at Gud hørte menneskets bønner, også det lille barns uforklarlige bøn, og derfor turde man tro på dåbens sakramentale virkelighed. I tiltro til, at Gud gerne vil give og styrke troen, kunne man døbe og erklære det nydøbte spædbarn  for  tilgivet  og  genfødt.  Fordi alt afhang af Gud, ville Luther også have præst og faddere til at knæle ned og sammen  bede  for  barnet  (Engelstoft  1840, 196). Dåbshandlingen var ikke et stykke mekanik, men en tro på Guds bønhørelse. Derfor var de gamle lutheranere sikre på, at  spædbørn blev genfødt i dåben, mens de var mindre sikre på, at man kunne sige det ved voksnes dåb, for hos voksne kunne der være hykleri til stede, hvad der ikke kunne hos spædbørn (Præsteforeningens Blad 1994, 100ff.). Det danske 1685-ritual bevarede Luthers bønner. Den fælles bøn var  dog  gledet  ud  og  erstattet  af  en  lille notits  om  at  degnene  skulle  sige  Amen (Konvent for Kirke og Theologi 1985, 31). Endnu i 1700-tallet var det skik nogle steder, at fadderne knælede ved alteret un- der dåben (Engelstoft 1840, 197), og således vidste man, at dåben var afhængig af bøn. I 1912-ritualet var Luthers bønner faldet væk, og man havde i stedet formuleret  en  ny  bøn:  »Tag  i  nåde  mod  dette barn, som vi bærer frem for dit åsyn, indlem det i din troende menighed, og bevar det i dit samfund både her og hisset«. På den måde var bøn stadig tænkt med som en del af dåben, dog ikke eksplicit en bøn om at Gud må skænke barnet troen.

Konklusion:  Tilspørgslen  til  barnet  ikke forældrene - om forsagelsen af Djævelen  og  troen  på  den  treenige  Gud  har været et fast element i alle danske dåbsritualer siden Luther, og dermed har man bevaret vigtige pointer i luthersk teologi: Troen er en gave, som Gud giver gennem Ordet,  også  som  et  svar  på  menneskers bøn. Og man døber på basis af en tro hos barnet, hvorved sammenhængen mellem tro og dåb er bevaret.

## Dåbserklæringen om tilgivelse og genfødelse

Fordi  Luther  regnede  med  et  sakramentalt indhold i dåben, var der i hans ritualer en erklæring om, at barnet var tilgivet og født på ny. I 1526 havde den følgende ordlyd: »Den almægtige Gud og vor Herres Jesu Kristi Fader, der for anden gang har  født  dig  ved  vand  og  den  Helligånd og  har  tilgivet  dig  alle  dine  synder,  han styrke dig med sin nåde til det evige liv«. Den  erklæring  lød,  mens  præsten  iførte barnet  dets  dåbsklædning.  Nogenlunde enslydende stod der i 1523-ritualet, hvor præsten  dog  samtidigt  tegnede  et  kors med olie (Thodberg 2017, 75). At dåben skænker genfødelse fremgik også senere af den lutherske dåbsteologi, som den er sammenfattet i Confessio Augustana, artikel  2:  »at  denne  arvelige  sygdom  eller brøst  i  sandhed  er  synd,  som  virker  fordømmelse, og som også nu medfører evig død for dem, der ikke genfødes ved dåben og Helligånden«.

Dåbserklæringen  var  bevaret  i det danske  1685-ritualet,  nu  blot  med  præstens håndspålæggelse efter at have iført barnet huen. 1783-ritualet fastholdt også erklæringen. Pietismen med dens vægt på personlig tro kunne i sine radikale former være  kritisk  mod  kirkens  dåbspraksis, men i den kirkelige udgave af pietismen i Danmark kunne man tale om ny genfødelse i omvendelsen uden at dette var på bekostning  af  genfødelsen  i  dåben.  Det hedder  således  i  Erik  Pontoppidans  katekismusforklaring:  »Ved  hvilke  Midler virkes  Igenfødelsen?  Hos  de  smaa  Børn ved Vand og Aand i Daabens Sakramente, men hos de gamle, som ved Sikkerheds eller Ondskabs Synd er faldne fra Daabens Naade  og  Igenfødelsens  Stand,  faas  den på ny ved Guds Ord« (Pontoppidan 1953, spørgsmål 487).

En anden pietistisk biskop, H. A. Brorson,  skrev  en  dåbssalme  med  et  stærkt sakramentalt  indhold:  »De  sorte  lænker sank som bly i dåbens frelse-vande; Gud lod  dig  fri  og  skøn  og  ny  i  nådens  rige lande«  (DDS  452).  Pietisternes  vægt  på omvendelse indebar således ikke en undsigelse  af  dåbens  genfødelse  og  sakramentale karakter (Aalen 1966, 173ff.).

Med  oplysningstiden  kom  der  derimod ritualforslag uden en sådan dåbserklæring. Stiftsprovst H. G. Clausen døbte uden en sådan erklæring (Pedersen 1996,

97). Bastholm erstattede i sit ritualforslag dåbserklæringen med en bøn om barnets bestandighed i den tro, det nu var forpligtet til. Biskop Boisen erstattede det i et af sine ritualforslag med en formaning: »Vox op og bliv din faders og din moders trøst […]« (Thodberg 1998, 125f.). I deres forslag havde dåben ikke egentlig sakramental  karakter,  og  noget  behov  for  genfødelse så de heller ikke ud fra deres teologi (Thodberg 1998, 130-133). I Adlers agende var der hele syv dåbsritualer at vælge imellem  som  muligheder.  I  det  syvende forslag  var  dåbserklæringen  ændret  til følgende  velsignelse:  »Han  som  med  almægtig kraft fremkaldte dig til livet,  og har forjættet at ville med en tro faderhånd lede dig til det bedre, det uforgængelige liv - han din Gud og Fader, være med dig, så  længe  du  lever,  og  hvor  du  er,  naar du vaager og naar du sover, naar du har Glæde og naar du maa lide, fra den første indtil den sidste Time af dit Liv hernede, til at beskytte dig, styrke dig, og giøre dig uudsigelig  salig  […]«  (Den  Slesvig-Holsteenske Kirkeagende 1797, 163).

For Grundtvig  var Luthers dåbserklæring vigtig. Uden dåbspagt og dåbserklæring mistede dåben sin sakramentale karakter og blev en kirkeskik. 14 Også Vilhelm  Beck  forsvarede  dåbserklæringen om genfødelsen. Han kritiserede unavngivne  kræfter  inden  for  folkekirken  for at  have  et  uklart  syn  på  genfødelsen  i dåben,  idet  han  talte  om  »kunstige  og fordetmeste vrøvlevorne Forklaringer, som man hører nok af indenfor vor egen Kirke, hvorefter man ikke veed, om man er  genfødt  eller  ikke  genfødt  i  Daaben«. For  Beck  var  der  ingen  tvivl  om,  at  alle døbte var blevet genfødte engang. Noget andet var så, at mange var kommet bort fra Gud igen siden dåben og derfor havde derfor brug for at vende tilbage til dåben. Ikke alle, der engang var blevet (gen)født levede endnu (Larsen 2001, 180ff.).

Når  det  gælder  erklæringen  om  dåbens  formidling  af  syndstilgivelse,  prægede  oplysningstiden  et  grønlandsk  ritual, som blev godkendt af kolonimagten i  København  i  1819.  I  dette  svækkedes dåbserklæringen til, at Gud havde »forlenet dig adgang til Syndernes forladelse«. Den ordlyd kunne godt tolkes derhen, at syndstilgivelsen var rykket væk fra dåben og ud i fremtiden (Thodberg 1998, 138). Ad samme vej gik den unge 15 H. N. Clausen  i  sit  ritualforslag  fra  1825.  Heri  hed det: »[…] Fader, som nu haver aabnet dig Adgang til sin elskede Søns rige, han styrke dig med sin Naade« (Thodberg 1998, 158). Her var der åbnet for en afstand til det  gældende  1783-dåbsritual  med  dets dåbserklæring, men  biskop Balle selv havde faktisk gjort det samme i sin katekismusforklaring, der ikke var så konservativ som hans dåbsritual. Han skrev i sin lærebog:  »Gud  forlener  os  Adgang  i  Daaben til Syndernes Forladelse for Christi Skyld« (Thodberg 2017, 120ff.). Mon ikke det oftere er blevet hørt som noget fremtidsorienteret  end  som  en  sakramental gave fra dåben? En ændring i den nævnte retning blev foretaget i dåbserklæringens ordlyd fra og med det officielle 1895-ritual. Siden da har det heddet: »Som nu har genfødt dig ved vand og Helligånden og skænket  dig  syndernes  forladelse«,  hvor det tidligere lød: »som dig nu haver igienfød formedelst Vand og den Hellig Aand og haver forladt dig alle dine synder«. Der var tale om en ændring af ordlyden tilbage til det romerske dåbsrituals ordlyd, hvad Grundtvig selv havde foretrukket (Thodberg 2017, 152f.). Spørgsmålet er, om der også var tale om en svækkelse af dåbserklæringen i retning af linjen fra Balle og Clausen? Sådan er ordlyden blevet tolket af  Christian  Thodberg,  der  så  en  fremtidsorientering i den nye formulering: Fra reel tilgivelse af synd i det gamle ritual til en tanke om, at man kan leve i syndernes forladelse,  efterhånden  som  man  vokser op (Thodberg 2017, 176ff.).

Bortset  fra  denne  forandring  er  den lutherske dåbserklæring bevaret mere intakt i det danske ritual, end i andre lutherske sammenhænge. I Norge tales der ikke om syndstilgivelse, men om at Gud i dåben har »[…] gitt deg sin hellige Ånd, født deg på ny og tatt deg inn i sin troende menighet«. I Sverige er der ingen erklæring, men i et af de efterfølgende forbønsforslag tales der om, at Gud har »tagit emot NN i dopet«. 16 I  den finske liturgi er der heller ingen erklæring, men nogle efterfølgende forbønsmuligheder,  der  alle  rummer  sakramentale træk, såsom: »[…] gjort NN til ditt barn, till medlem i din kyrka och till arving av det evige livet«. I amerikansk lutherdom er dåbserklæringen primært en bøn om Helligånden: »thanks for freeing your sons and daughters from the power of sin and for raising them up to a new life through  this  holy  sacrament.  Pour  your holy  Spirit  upon  (name)«.  I  introduktionen til dåbshandlingen indgår dog en belæring om, at »in the waters of Baptism we are reborn children of God and inheritors of eternal life«, så læren om dåbens gen- fødsel er altså bevaret (Lutheran Book of Worship 1989, 308).

I Feldbæk-sagen i 1990'erne indgik debat om dåbserklæringen som et element. Sognepræst Bent Feldbæk Nielsen fandt i 1996 dåbserklæringens tale om at få Helligånden,  syndernes  forladelse,  evigt  liv og  genfødelse  ubibelsk  (Præsteforeningens Blad 1998, 879). Sagen, der naturligvis rummede mange flere aspekter, endte med, at han blev afskediget fra folkekirken for sin dåbsteologi.

I forbindelse  med  dåbserklæringen kan det også nævnes, at der for nogle ligger en sakramental pointe i, at Fadervor i 1992-ritualet er placeret lige efter dåben. Fra  Luther  og  frem  til  ritualet  af  1783 var  Fadervor  placeret  før  dåben,  som  en af flere bønner til Gud som baggrund for dåben.  Fra  1912-ritualet  blev  Fadervor flyttet hen efter dåben, så det blev til det nydøbte barns bøn. Dette var et stærkt ønske for grundtvigianere, fordi det understregede  dåbens  sakramentale  karakter: Barnet  var  nu  i  dåben  blevet  Guds  barn og kunne derfor nu bede Guds børns bøn (Thodberg  2017,  70ff.;  176ff.;  Thodberg 1998, 197; 201; 211).

Konklusion:  I  den  danske  kirke  har man  siden  reformationen  altid  haft  en dåbserklæring om, at barnet i dåben har fået skænket  tilgivelse og genfødelse. På trods af forslag i anden retning og på trods  af  nabokirkernes  større  ændringer i dåbsritualet. Den lutherske lære om dåben  som  et  egentligt  sakramente  er  på denne måde fastholdt i de danske ritualer gennem tiderne.

## Dåben som »indpodning« i Kristus (faddertiltalen)

Dåbens  sakramentale  virkning  kommer også  frem  i  danske  dåbsritualers  faddertiltale.  I  Kirkeritualet  af  1685  blev det  sagt  til  fadderne  ved  barnedåb,  at  »i skulle være Vidne, at det er døbt i den hellige Trefoldigheds Navn: Og i skulle ogsaa vide hvad i ere samme Barn pligtige, om det saa sker, at Forældrene døe, førend det kommer til Skels Alder, at i da oplærer det udi Børne-Lærdommen, om i ere der tilstæde, at det maa, naar det opvoxer, blive ved Christum, ligesom det nu ved Daaben er  indpodet  udi  hannem«  (Konvent  for Kirke og Theologi 1985, 31). Podebilledet har  vel  sin  baggrund  i  Rom.  11,17,  hvor der tales om, at hedningekristne er blevet indpodet  på  det  sande  oliventræ,  Israel. Den pietistiske biskop Hersleb ville have pode-erklæringen ændret ved voksnes dåb  -  for  de  havde  ud  fra  hans  dåbssyn hørt  Kristus  til,  siden  de  kom  til  tro  og dengang  blev  indpodet  i  ham.  Han  ville derfor  ændre  til:  »bliive  ved  Christum,  i hvilcken hand engang har været ipodet« (Lindhardt 1986, 56). Den samtidige Erik Pontoppidan anvendte ikke pode-billedet i  sin  autoriserede  katekismusforklaring, der havde genfødelse som nøglebegreb.

Udsagnet  om  barnets  indpodning  i Kristus  blev  bevaret  i  dåbsritualerne  fra 1783 og 1912-ritualet. I Kirkeministeriets liturgiske  kommission  fra  1970'erne  var der folk, der fandt pode-billedet uforståeligt for moderne mennesker, og der udarbejdedes en ny faddertiltale,  der  i  stedet talte om, at Jesus i dåben tog barnet i favn (Dåb og brudevielse 1983, 46). Men i 1992-ritualet er pode-udsagnet dog blevet stående i begge vejledende forslag til faddertiltaler.

## Performativ fremstilling af dåben som sakramente

Kirkegængere hører ritualets ord, men de ser også noget ved dåben. At dåben efter luthersk  opfattelse  betød  noget  radikalt nyt,  synliggjordes  på  forskellige  måder. I Luthers 1523-ritual foregik dåbens indledning med exorcismen uden for kirken, og siden førtes barnet ind i kirken til døbefonten, der dengang stod nede ved kirkedøren, hvor den ifølge Sjællands første lutherske biskop Peder Palladius også burde stå (Rørdam 1883, 346). 17 Dåbens todeling  var  også  med  i  1526-ritualet, selv  om dette sagde »Derefter fører man barnet til dåben« og ikke mere »Derefter fører man barnet ind i kirken«, fordi man måske  kun  bevægede  sig  et  kort  stykke frem  til  døbefonten,  hvor  det  så  lød: Herren  velsigne  din  indgang  og  udgang (Thodberg 2017, 74). På grund af dåbens oprindeligt  klare  todeling  gav  disse  ordene  fra  Salme  121,8  mening.  Dog  var der tale om en ombytning af ordstillingen i  bibelordet.  Ordet  blev  vel  således  forstået i retning af »indgang« i fællesskabet med Gud og menigheden, sådan som det nu bogstaveligt skete, og så en bøn om at Herren  også  siden  ville  velsigne  barnets »udgang« af kirken til  et  liv  som  kristen i  hverdagen  uden  for.  Men  hurtigt  forsvandt dåbens to-deling, så det hele foregik i kirken. Salme 121,8 var fortsat med i 1912-ritualet, dog nu ændret til at følge Bibelens egen ordlyd: Herren bevare din udgang  og  indgang.  Liturgikommissionen  i  1970'erne  fandt,  at  bibelordet  der- ved havde mistet sin liturgiske mening og foreslog  det  fjernet  (Dåb  og  Brudevielse 1983, 40). Det blev dog alligevel bevaret i  1992-ritualet, selvom den performative betydning ikke længere var til stede.

I  Luthers  1523-ritual  satte  præsten dåbshuen  på  barnet  med  ordene:  »Modtag  den  hvide  uplettede  klædning,  som du uden pletter skal bringe frem for Kristi domstol, for at du kan få det evige liv«. Efter 1526-ritualet blev den nydøbte holdt i dåben (dvs. neddykket) af fadderne og siden iført en dåbskjortel (Thodberg 2017, 75). Det illustreredes således ret synligt, at  dåben  var  en  overgang  til  noget  nyt. Dåbens nyskabende karakter kom frem i neddykning  i  vandet  (svarende  til  drukning  af  det  gamle  menneske)  -  og  derefter  opløftelsen  fra  vandet  til  et  nyt  liv (genfødelse) med nye klæder. Luther lod voksne proselytter døbe ved fuld neddykning (Engelstoft 1840, 208) og Bugenhagen,  der  organiserede  den  unge  danske lutherske kirke, kunne ikke forestille sig anden dåbsform end neddykningen. Om skikken  med  fuld  neddykning  agter  jeg at  skrive  i  en  anden  artikel  og  vil  derfor ikke  behandle  den  her.  Hvor  man  døbte med overøsning af vand på hovedet alene,  behøvede  man  kun  at  blotte  barnets hoved ved dåben (Engelstoft 1840, 210). I 1685-ritualet satte præsten da også »Christen-Huen« på barnets hoved. Selve navnet viste, at man ville symbolisere, at barnet ved dåben var blevet en kristen. Også i  1783-ritualet  sattes  kristenhuen  på,  og først  fra  og  med  1895-ritualet  har  den symbolik,  der  lå  i  iklædningen  af  noget nyt, været tabt. Måske har skikken heller ikke virket så stærkt i praksis. I hvert fald ville allerede biskop Hersleb have skikken afskaffet,  fordi  barnet  i  praksis  fik  den samme hue på efter dåben, som det havde haft  på  før  dåben,  hvorved  symbolikken med før-og-nu var tabt (Lindhardt 1986, 53f.).

Dåbens  karakter  af  nyskabelse  kom også frem derved, at man ved dåben fik et nyt navn. Det var mest relevant ved dåb af voksne, hvilket i 1685-ritualet for voksnes dåb betød dåb af voksne med »Tørkeske, jødiske, eller anabaptistiske« forældre og »I Daaben givis hannem et nyt Navn, som hand derefter skal kaldis med« (Konvent for Kirke og Theologi 1985, 37f.). En polsk jøde, der blev døbt i København i 1620, fik navnet  Johannes  (Kornerup  1959,  243). Dermed  var  det  synliggjort,  at  man  var et nyt menneske, ikke længere den gamle Aron  eller  Muhammed!  Ifølge  Roesens kirkeret  har  man  stadig  ret  til  at  få  tillagt et nyt navn ved voksendåb, idet det dog ikke længere er obligatorisk (Roesen 1976, 85).

Dåbsteologien understøttedes i ældre luthersk tid kraftigt af nogle performative aspekter, som i nutiden stort set er faldet bort. Tilbage er den udbredte skik med en hvid dåbskjole, der mest signalerer, at der er tale om en helt særlig begivenhed i et menneskes  og  en  families  liv  -  hvad  en barnevelsignelse i en pinsemenighed sikkert også kan være.

## Dåbens engangskarakter - og tilbagerettethed

Dåben er efter luthersk forståelse en begivenhed,  der  sker  en  gang  og  derefter har gyldighed for hele livet. I Fremmedartiklerne  fra  1569  fik  man  kun  adgang til landet, hvis man kunne svare bekræftende  på  »at  et  Menniske  skal  ekon  en gang døbis« (Rørdam 1886, 132). Derfor kan dåben også være som en planke, mennesket  vender  tilbage  til  og  »bade  sig  i« (Grundtvig). Hvis man fremhæver dåbens sakramentale  betydning  og  engangskarakter, som Luther gjorde det, og som den danske  kirke  har  fastholdt,  ikke  mindst takket  være  Grundtvig,  tjener  man  det positive  anliggende,  at  dåben  kan  være mennesker til hjælp og trøst i anfægtelse. Man har  desuden  også  givet  en  god  begrundelse for vores barnedåbspraksis. At de danske dåbsritualer har varetaget det tilbagerettede  anliggende  og  dåbens  engangskarakter,  kommer  frem  i  ritualets spørgsmål: »Er barnet hjemmedøbt?«. Luthers ritualer havde ikke et sådant spørgsmål med. Det kunne der være flere grunde til. Han havde selv rådet til, at en mor, der i  hemmelighed  havde  døbt  sit  barn  selv, skulle tie stille med det og komme til kirken og få det døbt igen, idet dåben skulle være en offentlig sag (Jordahn 1970, 391). I  Danmark har man derimod helt fra reformationstidens begyndelse tilføjet dette spørgsmål.  Christian  3.  lagde  personligt vægt  på  at  have  det  med,  og  Kirkeordinansen fik også spørgsmålet med, sikkert af  hensyn til at bevare respekten for dåben  og  bekæmpe  gendåb.  Kirkeordinansen afviste også en betinget dåb, så hvis det  var  tvivlsomt,  om  et  barn  var  døbt, skulle det døbes igen (Rørdam 1883, 6769).  Således  også  i  Dåbsforordningen  af 1828, hvor man tog både dåbens nødvendighed og engangskarakter seriøst: »hvis Daaben er forrettet af en uordineret Person, bør Præsten tillige forsikre sig om, at Barnet virkelig har modtaget den christne Daab, hvorom de tilstedeværende Vidner, saavelsom den, der har forrettet Daaben, skulle  være  pligtige,  ved  Møde  for  Præsten,  om  det  af  ham  begieres,  at  afgive deres Forklaring […]« (Forordning 1828, §7). Tankegangen var nok, at kun hvis dåben virkelig havde fundet sted, kunne der forkyndes om dåben som en pagt at vende tilbage  til.  Liturgikommissionen  i  1970erne foreslog spørgsmålet om hjemmedåb udeladt, men forslaget blev ikke fulgt, så endnu  i  1992-ritualet  indgår  spørgsmålet. 18

Understregningen  af  dåbens  sakramentale  engangskarakter  betød  for  Vilhelm  Beck  i  Indre  Mission,  at  da  dåben var  genfødelsens  bad,  så  var  alle  døbte også genfødte, når handlingen var udført. I dåben fik man ifølge Beck nåden og tillige evnen til at tro, og derfor var det vigtigt for ham, at man ikke forholdt nogen dåben. Denne vægt på dåben, der vist må siges at være enestående i en vækkelsesbevægelse,  er  måske  en  del  af  baggrunden  for,  at  det  har  været  biskopper  med baggrund i Indre Mission, der i nyere tid har  været  part  i  dåbssager  (Aalborg-biskopperne Erik Jensen og Søren Lodberg Hvas), mens det var teologer af anden kirkelig baggrund, som Regin Prenter, Theodor  Jørensen  og  Niels  Thomsen,  der  var tilbøjelige til at forsvare anliggendet hos de pågældende præster (Frank Villy Nør og Bent Feldbæk Nielsen).

I den danske lutherske kirke har der siden reformationen været tale om en betydelig grad af konstans og genkendelighed i  skiftende  dåbsritualer.  Tilspørgslen  til barnet om forsagelsen af Djævelen og tro- en på den treenige Gud har været et fast element, ligesom man efter dåbshandlingen altid har haft en dåbserklæring om, at barnet i dåben har fået skænket tilgivelse og  genfødelse.  Den  »mørke«  baggrund for  dåbens  nødvendighed  (synden,  døden, Djævelen og behovet for genfødelse og tilgivelse), har dog i tidligere ritualer været fremhævet noget stærkere end i det nuværende dåbsritual af 1992. Ifølge Confessio  Augustana kommer den evige død over dem, der ikke genfødes ved dåben og Helligånden (artikel 2) og derfor er dåben »nødvendig  til  frelse«  og  man  »fordømmer gendøberne, der forkaster barnedåb og  forsikrer,  at  børn  frelses  uden  dåb« (artikel 9). De sider af luthersk dåbslære kunne markeres tydeligere, for eksempel ved som Prøveritualbogen fra 1963 at tilføje Joh. 3,5 til ritualet (Forslag til ritualbog 1963, 73) - eller ved at genindføje et eller flere andre af de bibelord, der tidligere  indgik  i  introduktionen  til  dåben. Den sakramentale kerne i den lutherske lære om dåben er dog fastholdt i de danske dåbsritualer og i dansk dåbsskik siden reformationen: Livet stammer fra dåben. Til dåben kan man vende tilbage, og livet som en kristen er et liv i udfoldelse af den nåde, man engang fik i dåben.

En  sådan  stærk  fremhævelse  af  dåbens engangskarakter kan imidlertid også  rumme  en  fare  for,  at  dåben  ikke ses i tydelig sammenhæng med det efterfølgende  liv.  Hvordan  sammenhængen mellem  dåb,  trosliv  og  menighedsliv  er kommet til orde i dansk tradition, skal en kommende artikel handle om.

## Noter

- 1 Om forsagelsens historie, se Plum 1920.
- 2 Om  Finland, se http://kyrkohandboken.fi. Om Sverige: www.svenskakyrkan.se/dop. Vedr. Norge: »Ordning for Dåb i hovedgudstjenesten». Vedtatt af Kirkemøtet 2017. Spørgsmålene forsvandt fra det norske ritual i 1914, men det gamle kunne dog fortsat bruges (Fæhn 1956, 371).
- 3 Denne liturgi er valgt, fordi det var den sidste fælles liturgi for alle de store lutherske synoder i USA. Siden er de gået i forskellige retninger hver for sig.
- 4 Re-formatio 1985, nr. 1, side 7-13: »I Faderens og Sønnens og Helligåndens navn befaler jeg dig, du urene ånd, far ud og gør plads for Helligånden«. Sognepræst Ole Skjerbæk Madsen, der  har  tilknytning  til  den  karismatiske  bevægelse og er en kender af den koptiske kirke, var medforfatter og argumenterede for exorcismen (Madsen 1995, 290)
- 5 Om  syndflodsbønnen,  se  Præsteforeningens Blad 1996,794.
- 6 I  Silkeborgs  evangeliske-lutherske  frimenighed brugte man i 2001 et let udvidet dåbsritual,  hvori  bede-banke-bønnen  indgik,  ligesom også exorcismen (liturgi givet til denne artikels forfatter).
- 7 Se hertil også Nørr 1999a, 105.
- 8 Om Sverige: www.svenskakyrkan.se/dop. Vedr. Norge: »Ordning for Dåb i hovedgudstjenesten«. Vedtatt af Kirkemøtet 2017.

## Litteratur

Aalen, L. 1966. Ord og Sakrament . Oslo. Beretning. 1922. Beretning fra det i Henhold til Lov af 10. September 1920 nedsatte  Udvalg  for  kirkelige  Anliggender . København.

Baagø, K. 1958. Magister Jacob Christian Lindberg . København.

Den Slesvig-Holsteenske Kirkeagende. Efter Allerhøieste  Kongelig  Befaling  forordnet  til  almindelig  Brug  i  Hertugdømmerne  Slesvig  og  Holsteen,  herskabet

- 9 Se  grundig  behandling  af  emnet  i  KofodSvendsen 2016.
- 10  Endnu i 1762 kunne ønsket blive fremført for en præst (Koch 1901-1903, 649).
- 11  Om  ønsker  om  dåb  af  døde  og  dødfødte,  se Kritisk  Forum  for  Praktisk  Teologi,  nr.  66, 1996, 45f.
- 12  Og det gjaldt hele forsagelsen og troen, indskærpedes det i 1568 (Koch 1901-1903, 653).
- 13  Om Finland, se http://kyrkohandboken.fi. Om Sverige: www.svenskakyrkan.se/dop. Vedr. Norge: »Ordning for Dåb i hovedgudstjenesten«. Vedtatt af Kirkemøtet 2017.
- 14  Debat  om  Grundtvigs  syn  på  genfødelse,  se Nørr 1999b, 53f.; 77; 80; 86 og Præsteforeningens Blad 1998, 1050.
- 15  Om de betydelige forskelle mellem den ældre og den yngre H. N. Clausen, se Larsen 2001, 16; 60; 276; 278.
- 16  Om Finland, se http://kyrkohandboken.fi, 27f.  Om  Sverige:  www.svenskakyrkan.se/ dop,  147.  Vedr.  Norge:  »Ordning  for  Dåb  i hovedgudstjenesten«.  Vedtatt  af  Kirkemøtet 2017, 6.
- 17  Ifølge  Fæhn  1956,  115  stod  døbefonten  ved døren,  mange  steder  til  1800-tallet.  Se  desuden Koch 1901-1903, 651.
- 18  Se også Præsteforeningens Blad 1998, 648.

Pinneberg, Grevskabet Rantzau og Staden Altona. 1797. Slesvig.

Dåb og brudevielse - betænkning afgivet af Kirkeministeriets liturgiske kommission .  1983.  Betænkning  nr.  973,  København.

Engelstoft,  C.T.  1840. Liturgiens  eller  Alterbogens  og  Kirkeritualets  Historie  i Danmark . København.

Forordning af 30.maj 1828. Forordning om Adskilligt  som  i  Henseende  til  Daaben

- bliver  at  iagttage .  http:/ /www.salldata.dk/love/love/1828-05-30.pdf.
- Forslag til ritualbog for den danske evangelisk-lutherske folkekirke. 1963. København.
- Fæhn, H. 1956. Ritualspørgsmålet i Norge 1785-1813 . Oslo.
- Glædemark, H.J.H. 1948. Kirkeforfatningsspørgsmålet  i  Danmark .  København.
- Harbsmeier, Eberhard og Hans Raun Iversen. 1995. Praktisk teologi. Frederiksberg.
- Heilesen, Henning. 1960. »Pastor Falkenskjold og alterbogssagen i Tem«. Kirkehistoriske samlinger 1960: 145-170.
- Henningsen, Lars N. 2016. Værdikamp og folkeuro. Bønder, præster og øvrighed i 1790'ernes Slesvig . Aabenraa.
- Holt,  P.  1961ff. Kirkelig  Forening  for  den Indre  Mission  i  Danmark,  1861-1961 . København.
- Jordahn,  Bruno.  1970.  »Der  Taufgottesdienst  im  Mittelalter  bis  zur  Gegenwart«.  I Leiturgia 1970,  bind  V:  Der Taufgottesdienst, 349-640. Kassel.
- Koch, H. 1954. Den danske kirkes historie , bind 6. København.
- Koch, L. 1901-1903. »Gudstjenesten i den danske  Kirke  efter  Reformationen«. Kirkehistoriske  samlinger , 5.  række, 1. bind, 1901-1903: 647-661 (afsnit 5: Daab og kirkegangskoner).
- Koch, L. 1914. Oplysningstiden i den danske kirke 1770-1800 . København.
- Kofod-Svendsen,  F.  2012. Lutheranerne på heden. Om  Kristelig Lutheransk Trossamfunds historie . Fredericia.
- Kofod-Svendsen,  F.  2016.  »Om  udøbte børns  skæbne«. Dansk  Tidsskrift  for Teologi og Kirke 43 (2): 139-158
- Konvent  for  Kirke  og  Theologi  (udg.). 1985. Danmarks og Norgis Kirke-Ritual, 1685-1985 . Genudgivet af Udvalget for Konvent for Kirke og Theologi. Sabro.
- Kornerup, B. 1959. Den danske Kirkes historie , IV. København.
- Larsen,  K.E.  2001. Vilhelm  Beck  -  Missionspræsten. Fredericia.
- Lindhardt, P. G. 1939: Peder Hersleb I . København.
- Lindhardt, P. G. 1986. Kirke-ritualet og pietismen. Biskop Peder Herslebs betænkning  over  Danmarks  og  Norgis  KirkeRitual af 1685 . København.
- Lutheran Book of Worship . 1978. 4. Oplag. Minneapolis.
- Madsen, O.S. 1995. Genoprettelse - en bog om  Helligånden,  kirken  og  den  karismatiske fornyelse . København.
- Nedergaard,  P.  1963. Personalhistoriske, sognehistoriske og statistiske bidrag til  en  dansk  præste-  og  sognehistorie, 1849-1949 , bind  VI.  Viborg  Stift .  København.
- Nielsen, B. F. 2017. På den første dag. Kirkens liturgi. Oldtid og middelalder København.
- Nielsen,  F.  1878. Aktstykker  til  Gudstjenestens og Liturgiens Historie ,  København.
- Nielsen, H. 1986. »Bispekollegiet anbefalede omdåb. En spændende og meget speciel dåbssag, der fandt sted i Vejle 1886«. Haderslev  stiftsbog 1986:  107117.

- Nørr, E. (udg.) 1999a. Breve mellem Otto Møller og Thomas Skat Rørdam 18541909 , bind I. Odense.
- Nørr, E. (udg.). 1999b. Breve mellem Otto Møller og Thomas Skat Rørdam 18541909 , bind II. Odense.
- Pedersen, J. 1956. »Om djævleforsagelsen ved  daaben.  Jak.  Chr.  Lindberg  mod H. G. Clausen«. Dansk Teologisk Tidsskrift 1956: 93-114.
- Plum, Niels Munk. 1920. Forsagelsen ved Daaben.  En  liturgisk-historisk  Undersøgelse . København.
- Pontoppidan, Erik. 1953. Sandhed til Gudfrygtighed i en enfoldig og efter Mulighed  kort,  dog  tilstrækkelig  Forklaring over  Doktor  Martin  Luthers  lille  Katekismus . Øster Snede.
- Rasmussen,  J.  1996. Kampen  om  indflydelse i statskirken. Nicolai Faber. Fyns biskop  1834-1848.  Studier  i  statskirkens  organisation,  bispeembede,  præstestand og menighedsliv. Odense.

## Forfatter

Kurt E. Larsen Menighedsfakultetet Katrinebjergvej 75 8200 Aarhus N kl@teologi.dk

- Roesen, A. 1976. Dansk Kirkeret .  København.
- Rørdam,  H.  F.  1883. Danske  Kirkelove 1536-1683 , bind I. København.
- Rørdam,  H.  F.  1886. Danske  Kirkelove 1536-1683 , bind II. København.
- Rørdam,  H.  F.  1889. Danske  Kirkelove 1536-1683 , bind III. København.
- Schaumburg-Müller, Ida Kruse. 2017. »Rationalismens rygte. Om fornuft og bibelsyn i striden mellem biskop Balle og  Otto  Horrebow.«  I Religiøs  Oplysning. Studier over kirke og kristendom i 1700-tallets Danmark-Norge , 96-110. Udgivet  af  Selskabet  for  Danmarks Kirkehistorie. København.
- Thodberg, C. 1998. Dåben og dåbsritualets historie.  Stencileret  udgave.  Aarhus universitet.
- Thodberg, C.2017: Dåben og dåbsritualets historie . Palmeserien, 2. København.