Fra litteraturhistoriens Bitte-Tid
Forfattere: Lise Busk-Jensen
Tidsskrift: kok (1998-01-10)

K&amp;K

-ANMELDELSER

## Anmeldelser

Lise Busk-Jensen

## Fra litteraturhistoriens Bitte-Tid

Flemming Conrad: Smagen og det nationale. Studier i dansk litteraturhistorieskrivning 1800-1861 ;  354  s.  +  126  s. tysk resumé, noter og registre, København 1996 (Museum Tusculanums Forlag). Disputats.

kvensen af kritikken har været, at interessen for den kontekstuelle tekstlæsning er svundet ind, mens allehånde sofistikerede tekstanalytiske teorier er blomstret frem. Når der stadig skrives litteraturhistorier, er det især af formidlingsog markedsmæssige grunde, de har fortsat et stort publikum blandt almindelige læsere,  men  mange  litteraturforskere mener, at litteraturhistorien må afløses af antologier med enkeltstående tekstlæsninger og periodeoversigter, der ikke prætenderer at give noget samlet billede af litteraturen, eller af encyklopædier der nøjes med at katalogisere mylderet af delemner inden for fagområdet.

Er litteraturhistorie mulig? hedder en bog af Harvard-professoren David Perkins  fra  1992,  og  den  titel  udtrykker meget klart, hvor dybtgående de senere tiårs kritik mod litteraturhistoriografien har været. Disciplinen litteraturhistorie, der længe var nærmest synonym med litteraturstudierne, har været tæt på at miste  den  sidste  rest  af  legitimitet.  I Danmark hedder litteraturfaget endnu »Litteraturhistorie« ved Aarhus universitet, ligesom det i Københavns for ikke så  længe  siden  hed  »Almindelig-  og Sammenlignende Litteraturhistorie«, men den teoretiske udvikling har i stigende grad undergravet fagets historiske dimension, og i København ændredes fagbetegnelsen allerede i slutningen af 1960'erne  til  det  metodisk  neutrale »Litteraturvidenskab«.

Kritikken af disciplinen hævder dels, at litteraturhistorien bortleder interessen fra tekstens æstetiske dimension, dels at den viderefører et uvidenskabeligt historiesyn, som bygger på 1800-tallets romantiske udviklingsidealisme. Konse- Det er altså et aktuelt og konfliktfyldt felt, Flemming Conrad har bevæget sig ind i med sin disputats om den tidligste danske litteraturhistorieskrivning, Smagen og det nationale , men bogen er ikke synderlig påvirket af disse strømninger. Den synes hverken at være blevet til ud fra et ønske  om  at  afklare forskningsområdets grundlagsproblemer eller under inspiration af de igangværende internationale diskussioner. Conrad har arbejdet med sit materiale siden 1979, hvor  han  udsendte  bogen Rahbek  og Nyerup , som omhandler den ene af de to litteraturhistorier, der er disputatsens hovedemne, og han diskuterer ikke de principielle problemer, som litteraturhistoriografien rejser.

Smagen og det nationale er først og fremmest en særdeles grundig og velovervejet videnskabshistorisk skildring af litteraturhistorieskrivningen i Danmark i perioden 1800-1861, fra Rahbek og Nyerups pionerarbejde Den danske Digtekunsts Historie I-VI, der udkom 1800-1828, over elleve større og mindre litteraturhistoriske bidrag, hvoraf Ingemanns, Molbechs og Heibergs er de væ- sentligste, og til N.M. Petersens Bidrag til den danske Literaturs Historie I-V, der udkom fra 1853-1861. Conrad mener, at N.M. Petersens værk grundlagde »den narrative form for litteraturhistorieskrivning, der blev norm for de næste ca.  100  års  indsatser  på  området« (p.332),  og  hans  egen  væsentligste forskningsindsats består i en minutiøs og klar redegørelse for, hvordan litteraturhistorien, som vi kender den, vokser frem i en historisk proces mellem ældre tiders fagområder og under påvirkning af den samfundsmæssige udvikling.

Afhandlingens første del skildrer perioden til og med Rahbek og Nyerup. Før deres værk begyndte at udkomme, var der blevet udgivet adskillige forfatterleksika,  herunder  også  to  om  de »Lærde Fruentimer«; denne 'bogkundskab' hørte under faget 'Literairhistorie', hvis navn henviser til den direkte betydning af det latinske 'littera', dvs. bogstav, viden om bøger. Rasmus Nyerup var, før han i 1796 overtog lærestolen i Literairhistorie, knyttet til forskningsbibliotekerne og beskæftigede sig med registrering, kommentering og udgivelse af ældre danske skrifter. Knud Lyhne Rahbek var på sin side professor i 'Æstetik', et overbegreb for de to velkendte antikke discipliner poetik og retorik, dvs. læren om den 'skønne litteratur' i bunden og ubunden form, metriske og prosaiske værker. Æstetikken var tidligere blevet varetaget af professorerne i henholdsvis græsk (poetik) og latin (retorik, eloquentia), men en stigende offentlig interesse, der havde givet sig et markant udtryk med stiftelsen i 1759 af en forening til udbredelsen af den gode smag,  »Selskabet  til  de  skiønne  og nyttige  Videnskabers  Fremmelse«  i folkemunde kaldet 'Det smagende sel- skab', førte til, at faget med Rahbeks ansættelse i 1790 fik sin egen professor. Rahbek  og  Nyerups  litteraturhistorie udsprang således af et samarbejde mellem to førhen adskilte fagområder, dels æstetikken med dens klassiske normer for god smag, dels bibliografien med dens lærde bogkundskab.

Gennem  omhyggelige  analyser  af Rahbeks og Nyerups værker, ikke blot den færdige litteraturhistorie, men også alt det omgivende utrykte materiale, udkast, forelæsningsmanuskripter, breve m.m., samt gennem institutionshistoriske undersøgelser af fagudviklingen på universitetet,  Sorø  Akademi m.v. udreder Flemming Conrad de trinvise forskydninger i synet på litteratur og historie, der fører frem til dannelsen af midtårhundredets litteraturhistoriekonception; samtidig blotlægges netop de indre modsætninger i disciplinen, som i vor tid har fået den til at falde fra hinanden i henholdsvis  interne  og  kontekstuelle tekstlæsninger og bidraget til ønsket om igen at skille æstetik og historie. En sådan aktualisering af problemstillingen ligger dog Conrad fjernt; hans ufordærvede danske prosa bevæger sig helst beskrivende igennem materialet stykke for stykke, og han begrænser helst sine ofte tætte analyser til uddybende forklaringer og supplerende baggrundsinformation.

Afhandlingens andel del gennemgår perioden  efter  Rahbek  og  Nyerup  og slutter med hovedkapitlet om N.M. Petersens litteraturhistorie samt et tillæg om otte udenlandske bidrag til dansk litteraturhistorieskrivning fra samme periode. Vi følger, hvordan Rahbeks smagsæstetik udfordres af den unge generation,  nærmere  bestemt  Oehlenschläger der  blev  ansat  i  æstetikprofessoratet under Rahbeks midlertidige afgang, og som inspireret af Kant og de tyske romantikere fremhævede teksten som oplevelsespotentiale frem for som æstetisk normgiver.  Tekstens  æstetiske  værdi bliver underordnet dens betydning for læseren, en betydning som i Ingemanns »Forelæsninger over den danske Digtekonst« fra slutningen af 1820'erne, især forbindes med det nationale og folkelige indhold. Samtidig udvikles på den bibliografiske side forestillinger om sammenhæng mellem digternes liv og værker igen med Oehlenschläger som ophavsmand og Herder som bagvedliggende inspirator, hvorved teksterne historiseres.

Foreningen af disse to strømninger, identificeringen af litterær værdi med nationalt  indhold,  og  historiseringen  af teksterne, resulterer først med N.M. Petersens værk i en litteraturhistorie i nutidig forstand. Allerede med Ingemanns forelæsninger får litteraturhistorien imidlertid status som historien om »Folkenes indre Liv« (p.131), folket eller nationen bliver historiens subjekt, og endnu  før  1850  er  undervisningen  i dansk litteraturhistorie udbredt i de højere borger- og privatskoler ud fra lærebøger, forfattet af skolelærere, som C.A. Thortzens Historisk  Udsigt  over  den danske Litteratur indtil Aar 1814 (1839)  og  senere  Athalia  Schwartz' Vandring med Danmarks Digtere (1851).

Hvis Conrad ikke har interesseret sig for at bidrage til den nutidige diskussion om  litteraturvidenskabens  grundlagsproblemer, så bevæger han sig til gengæld  uforfærdet  ind  i  et  andet  højspændt område, nemlig den for tiden ophedede politiske diskussion om national identitet. Conrads bog dokumente- rer,  hvordan litteraturen  og  litteraturforskningen i 1800-tallet var præget af en afgørende vilje til at opbygge national kulturel selvstændighed.

Flemming Conrad har valgt tre synsvinkler, som anlægges over for alle de forskellige litteraturhistorier for at opnå en vis systematik i analysen af de indholdsmæssige  forskydninger  imellem dem. Han undersøger hver gang litteraturbegrebet, herunder stofselektionen, værdinormerne og den historisk komposition.

Rahbek og Nyerups litteraturbegreb omfatter kun dansksproget poesi, mens emnet for Ingemanns upublicerede Sorø-forelæsninger  er  ethvert  'skriftligt mindesmærke', som åbenbarer det danske  folks  »eiendommelige  Væsen  og Characteer« (p.134). Ingemanns begejstring for folket forskydes i Molbechs publicerede og upublicerede litteraturhistoriske arbejder fra perioden 1830-56 til en interesse for modersmålet og den kulturkreds, det omfatter. Heiberg skrev sine litteraturhistoriske bidrag i begyndelsen af 1830'erne, hvor han som professor ved Den militaire Høiskole underviste officersaspiranterne i litteratur; i forhold til Molbech indskrænker han stofområdet til poesi på nationalsproget og af individuelle forfattere, hvorimod N.M. Petersen lidt senere lægger sig i forlængelse af Molbechs brede litteraturbegreb, således at alt trykt materiale, der har haft betydning for den nationale danske kulturs udvikling behandles.

Disse forskellige litteraturbegreber indebærer naturligvis betydelige forskelle i stofafgrænsningerne. Rahbek og Nyerup  skriver  ikke  om  Saxo  og  Ewalds Rolf Krage ,  fordi  det  er  prosatekster; Heiberg kan kun betragte folkeviserne og den nordiske mytologi som forspil til den egentlige litteratur, fordi forfatterne er anonyme eller sproget ikke er dansk, og N.M. Petersen må springe både den oldislandske og den holstenske litteratur over som fremmede for den nationale kultur; at han skiller den holstenske fra, og at fædrelandsfølelsen overhovedet vokser,  jo  nærmere  vi  kommer  1850 hænger selvsagt sammen med de to krige mod Tyskland.

Rahbek og Nyerups værdibegreb ligger tæt på de klassiske ideer om decorum og harmoni, hvorimod det afgørende for Ingemann er, om en tekst er vokset ud af det danske folks liv og udtrykker det særlige danske væsen, som efter hans mening er »Sandhed Inderlighed og Hjertelighed« (p.137). Molbech lægger vægt på, at digtningen udover at være national skal være original og genial, og Heiberg præciserer kravet om genialitet ved at kræve bredde og intensitet af digteren. Heiberg er i øvrigt den første, der opridser den kanon af danske digtere, som stort set endnu har gyldighed: folkeviserne, Holberg, Ewald, Wessel, Baggesen, Oehlenschläger. Både Heiberg og Molbech mener, at digtningen skal være et udtryk for sin tid, hvilket yderligere relativerer og historiserer de klassiske æstetiske normer; Petersens værdibegreb er nærmest sociolingvistisk, den gode tekst skal være på dansk og udspringe af den nationale kultur.

Det væsentligste spørgsmål for en litteraturhistorie er imidlertid, hvilket historiebegreb den bygger på, eller med andre ord hvilket billede af fortiden den frembringer. I moderne litteraturhistorier vil periodiseringen her være afgørende,  men  Conrad  må  konstatere,  at selv hos N.M. Petersen er perioden som begreb kun svagt udviklet. Conrad karakteriserer Rahbek og Nyerups littera- turhistorie som en »kronologisk arrangeret normativ æstetik« (p.63). De to forfattere bruger ikke historiske perioder, deres udviklingsbegreb er knyttet til principielle smagsnormer; fortidsbilledet er V-formet, således at litteraturen i antikken repræsenterer et højdepunkt, hvorfra den sank ned i middelalderen for nu atter at være ved at rejse sig; beviset  for  det  sidste  er  etableringen  af 'Det smagende selskab', hvis formål det netop var at sikre, at de klassiske æstetiske normer igen ville blive retledende for  kunsten.  Ingemanns  fremstilling danner også et V, men her udgør den gamle danske folkedigtning det fortidige højdepunkt, hvortil den nye romantiske digtning atter skal bringe litteraturen op, efter nedgangstiden i den lærde periode hvor litteraturen på latin og andre fremmedsprog, særligt tysk, fortrængte modersmålspoesien.

Heiberg præsterer den første periodisering af dansk litteratur, der bygger på litteraturens indre udvikling. Umiddelbart  minder  hans  perioder  om  Ingemanns, når han ud fra sit nationalsproglige kriterium taler om tre faser, hvor den ældste danske litteratur henregnes til den oldislandske eller nordiske, som efterfølges af den latinsprogede litteratur, således at dansk litteratur egentlig først begynder med Vedels Saxo-oversættelse i 1575, men hertil føjer han ideen om litteraturens selvudvikling fra et umiddelbart  til  et  reflekteret  niveau. Heiberg havde som bekendt sin trang til systemer fra Hegel, og Conrad fornøjer læseren med en grundig redegørelse for Heibergs kritik af historien for ikke at leve  op  til  systemet;  både  Holberg, Ewald og Oehlenschläger kom på det forkerte  tidspunkt,  hævder  Heiberg, Oehlenschläger  burde  som  den  naive digter være kommet før komediedigteren Holberg, og Ewald var for filosofisk for sin tid. Conrad tillader sig ellers ikke for mange bukkespring; humoren aves og folder sig kun fuldt ud i Heiberg-afsnittet, hvor Conrad mener at have fundet bevis for litteraturens nytte, idet han har bemærket, at de officersaspiranter, Heiberg underviste, vandt krigen 184850,  hvorimod  årgangene  efter  1836, hvor ledelsen af Højskolen havde afskaffet litteraturundervisningen og fyret Heiberg, tabte krigen i 1864 (p.151f).

Conrads analytiske metode bibringer læseren stor viden om de litteraturhistoriske skrifters hovedtræk og særpræg. Den er dog i al sin videnskabelige uangribelighed  også  noget  omstændelig. Det føles stedvis, som om en så positivistisk tilgang kommer til kort over for materialets mangfoldighed; konklusionerne kan oven på de meget solide beskrivelser forekomme lidt magre.

Sammenligner man Conrads kapitel om N.M. Petersens litteraturhistorie, der fylder 40 sider, med det tilsvarende kapitel i Paul V. Rubows disputats Dansk litterær Kritik (1921), der kun fylder 8 sider, bliver indtrykket, at Rubow med sine rammende karakteristikker og velvalgte citater alligevel får sagt det væsentlige. Således i beskrivelsen af N.M. Petersens stil, som Rubow belyser ud fra det faktum, at Petersen havde måttet opgive at blive digter, fordi han manglede plastisk evne. Denne mangel mener Rubow er følelig i litteraturhistorien; selv Ewald, som Petersen havde den dybeste forståelse for, lykkes det ham ikke at karakterisere: »han afbryder idelig sig selv,  han  taler  med,  han  hvæser  mod Samtiden, mod Mad. Ewald, mod den veldædige og flove Schønheyder […] han gør sig ikke færdig; man faar aldrig et Billede ud deraf. Det er kun blevet til Tilløb« (Rubow, p.231). Conrad har taget den problematiske beslutning slet ikke at ville analysere litteraturhistoriernes stil (p.15), men derved har han frataget sig selv muligheden for at karakterisere dem som litteratur og frembringe et helt billede af dem.

Trods væsentlige forskelle i de to afhandlingers anlæg må Rubows bog siges at være den umiddelbare forgænger for  Conrads  bog.  Det  fortæller  noget om, hvor beskeden interessen for litteraturhistorieskrivningens historie har været i Danmark. Des mere velkomment er Flemming Conrads uhyre lærde og veldokumenterede værk, som lægger et solidt grundlag under al kommende forskning i dansk litteraturhistorieskrivning.

## Kaare Nielsen

## Mens vi venter på Proust

Jørgen Bruhn &amp; Bo Degn Rasmussen: Proust. En introduktion til »På sporet af  den  tabte  tid« ,  København  1997 (Forlaget politisk revy), 142 s.

Da nærværende anmelder telefonerede til  forlaget  Gyldendal  og  forespurgte den meget behagelige omstillingsdamestemme om, hvem der kunne oplyse, hvornår den nye oversættelse af Marcel Prousts På sporet af den tabte tid udkommer, var svaret: »Øhm, Proust, det er da vist en fagbog, ikke?«

Om ikke andet kan denne anekdote illustrere det eksisterende behov for den idealistiske oplysningsvirksomhed, som Bruhn &amp; Rasmussen bekender sig til i