Formekspansion og flerstemmighed
Forfattere: Peter Stein Larsen
Tidsskrift: kok (2005-04-02)

## Anmeldelser

Peter Stein Larsen

## Formekspansion og flerstemmighed

Niels  Frank: Første person,  anden person , Kbh. 2004 (Samleren).

Niels Franks Første person, anden person er et stort og overvældende værk på ikke  mindre  end  420  sider,  i  hvilket Frank  opdyrker  den  specialitet,  som han har udviklet gennem sine to bøger, Yucatán (1993) og Livet i troperne (1998), nemlig at blande alverdens genrer og stilarter i en lang og uforudsigelig serie af tekster. Der indgår i Franks bog æstetikteoretiske afhandlinger, litterære analyser,  digterportrætter,  brudstykker af  fiktive  og  virkelige  biografier,  digte, dagbogsfragmenter, anekdoter, noter, monologer,  rejsebeskrivelser,  breve  fra digterens mor og meget andet i en vrimmel, og at sætte denne tekstmasse på en samlende formel er naturligvis umuligt.

En  grundlæggende  intention  kan man dog  uden problem finde i  Franks på en gang esoterisk-dunkle og skarpsynet-originale tekstverden, nemlig en afstandtagen  i  forhold  til  alle  klassiske æstetiske normer. Franks opgør rammer den  opfattelse  af  kunst  og  poesi,  som forfægtes  i  det  meste  af  den  æstetiske teori fra romantikken til de sidste årtier, nemlig at denne har sit udgangspunkt i en  særlig  kvalificeret  og  dyb  personlighed, som så gestalter sine metafysisk relaterede, sjælelige potentialer i  en kunstnerisk  form.  I  stedet  tror  Frank, som  også  bogens  titel  antyder,  på  en flerstemmig poesi, der fremkommer i et samspil  med  en  fluktuerende  omverden, og hvis betydning aldrig lader sig fastlægge  entydigt.  En  tekst  fra Første person, anden person , der er en viderebearbejdning af en tekst fra Livet i troperne ,  hedder  »Fra  den  poetiske  klichébog« og rummer en alfabetiseret liste af ordforklaringer, der alle er ironiske spark til den poetiske tradition: »FØDSEL:  Poetisk  idealord, eftersom  alle selv  har  oplevet  det,  men  ingen  kan huske,  hvad  det  var.  Synonymt  med 'fylde'  og  'skabelse'«  (p.  111).  Eller: »NAT: Altid 'dyb' og 'blød'« (p. 112).

Hvad  angår  strukturen i  Franks bog,  kan  man  slå  fast,  at  forfatteren demonstrativt  dementerer  alle  dogmer om, at digteren -som det f.eks. forklares  i  Søren  Ulrik  Thomsens  poetikker - har som mål at skabe nye autonome  værker,  i  hvilke  han  distancerer sig fra og udvikler sig i spring bort fra sit  sidste  værk.  Franks bog  genoptager og genskriver derimod en række essays og »metaforismer« fra sine tidligere bøger, Yucatán og Livet i  troperne , samt tekster publiceret andre steder, og afviser  på  denne  vis  forestillingen  om afsluttede og afrundede værker. Selv om der i Franks nye bog i mange tilfælde er tale  om  -  og  nok  også  kunne  være skåret  ned  på  -  gentagelser,  er  der  i Første person, anden person en ny original  komposition,  i  hvilken  de  enkelte tekster gensidigt belyser hinanden.

En tekst med titlen »Radiator«, hvilket som bekendt er et ord, der er blevet forbundet  med  Niels  Frank  siden  et interview  tilbage  i  1987  i  tidsskriftet Passage , tager udgangspunkt i en leksikonartikel  fra Brøndums  Encyklopædi (1994) og er med sit skarpe opgør med  det  monologiske  digt  en  beskri- velse  af  Franks  æstetiske  strategi  som helhed: »RADIATOR: Lad os antage, at poesi er  det lykkelige menneskes gråd. Hermed har vi allerede beskrevet poesiens  intime  blanding  af  patos  og ironi.  Ønsker  vi  for  klarheds  skyld  at aflæse dette blandingsforhold så præcist som  muligt,  må  vi  i  det  enkelte  digt udføre en s.k. dissonansprøve ved hjælp af  et  klinisk,  teknisk  ord,  eksempelvis ordet radiator ,  der netop i store dele af Skandinavien betragtes som uforeneligt med poesiens mere  højttravende  registre. Indsæt da i et givent digt ordet radiator på  et  vilkårligt  substantivs  plads. Afgør dernæst, om digtet ved dette mister sin poetiske karakter. Sker det, har digtet sandsynligvis grundlagt sig på en enhed af enten patos eller ironi og dermed  fra  begyndelsen  benægtet  enhver mulighed  for  stilistisk  sammensathed« (p. 217).

I  forhold  til  den  stilistiske  heterogenitet,  som  Frank  propagerer,  er  det vigtigt  at  slå  fast,  at  denne  ikke  kun som hos Lars Bukdahl og andre af poststrukturalismens muntre svende har en æstetisk  funktion som  spas,  travesti  og eklekticisme, men at den også har etiske og socialt-politiske implikationer. Essensen  af  Franks  flersproglige  strategi  er  en  underminering  af  enhver form  for  fast  begrebsdannelse,  forudsigelighed og entydig forståelse af fænomener.  Dette  ses  i  Franks  lyrik udfoldet  i  de  to  digtsamlinger, Tabernakel (1996) og Én vej (2004), der med deres radikale anvendelse af en flerstemmig udsigelse  har  været  normsættende  i  dansk  lyrik,  hvorfor  også Bukdahl har talt  om  'den frankske vending' i 1996.  I relation til denne, for Franks  vedkommende  John  Ashberyinspirerede, strategi anføres det i Første person, anden person i  (bemærk pluralisformen) »Miniature poetikker»: »Digtet analyserer indædt sig selv, mens det skrives, men det er samtidig en uopmærksomhed,  en  lethed eller  en  befrielse,  hvor sproget taler over sig. Det er to sindsbevægelser, der løber i hver sin retning.  […]  Med  mellemrum  må  en linje vende sig om og kommentere det, den ser bag sig. Med mellemrum må linjen hive og vride i digtet for at se, hvor meget genren kan holde til. Med mellemrum må linjen hænge og hvile i sin  egen  udspændthed  og  så  pludselig svirpe sammen, som en elastik« (p. 307). En  sådan  poetik  begrænser  sig  dog ingenlunde  til  lyrikken,  men  udfolder sig også i de essayistisk orienterede tekster, som Frank har benævnt metaforismer. Om denne frankske genre siges det f.eks.: »Kunsten at skrive en metaforisme,  som  ikke  besidder  falsk autoritet, som undergraver sin autoritet samtidig  med  at  den  sætter  den,  som sætter  den  fordi  den  samtidig  undergraver den« (p. 221).

I praksis har Franks dialogiske form i Første person, anden person ført til en række tekster, der i deres stil og tænkning  er  originale  og  fascinerende  langt ud over, hvad man normalt ser i dansk sammenhæng. Der diskuteres stil, retorik,  genrer,  forfatterroller, litteraturhistorie  og  almen  æstetikteori,  og der er i mangfoldige tilfælde tale om, at teksterne  på  unik  vis  i  et  spil  med læseren åbner for flere fortolkninger af det  samme  fænomen.  En  passage  i  en metaforisme præsenterer f.eks.  forskellige  bestemmelser  og  vurderinger  af, hvad  poesi  er,  ved  hjælp  af  en  række allegorier: »I Afrika findes nogle af verdens mindste sprog. Et der kun tales af en mand og hans søn i en nærliggende landsby.  Et  der  kun  tales  af  en  meget gammel kvinde. Den allermest originale poesi  er  et  sådant  sprog,  et  sprog  der kun tales af én. Dets epigoner er filologer,  der  bogfører  enhver  af  de  mange særheder  i  det  for  at  'sikre  dets  bevarelse'.  /  Om  igen:  I  Afrika  findes  … osv. … et sprog der kun tales af én. Men selv  et  sprog  der  kun  tales  af  én,  har engang kunnet tales af mange, så når vi føler os fascineret af den enes tale (eller enetale),  er  det  muligvis,  fordi  vi  kan høre alle de andre hviske i den« (p. 219). En anden tekst med den typiske frankske  titel,  »Ganske  lille  udviklingslære», diskuterer på  dialogisk vis,  hvorvidt kunsten  står  »uden  for  den  naturlige selektion«  eller  den  fortsætter  »med  at mutere, lige så længe den er i stand til at give  stammen  styrke  og  udpege  nye muligheder« (p. 11) - uden at man lægger sig fast på et af synspunkterne.

Man kan fremhæve tre grunde til, at Franks  bog  placerer  sig  i en  særlig klasse i forhold til andre nyere poetologisk og æstetikteoretisk orienterede essays  af  f.eks.  Thomsen,  Tafdrup  og Lyngsø.  For  det  første  er  Frank  i  sit værk  ikke  dogmatisk.  Traditionelt  har man i dansk poetikskrivning dyrket en tendens  til  at  ophøje  subjektive  vurderinger,  oplevelser  og  ræsonnementer til universalistiske udsagn (la  Cour: »Det poetiske Billede er Glædens Sprog», Højholt: »Digtet er en tom henvendelse« etc.). Hos de seneste års poetikskribenter  er  dette  i  ligeså  høj  grad tilfældet, idet vi her finder en strøm af fundamentalistiske statements om, hvordan  det  forholder  sig med  allehånde forhold inden for poesien - oftest fremsat i læresætningsretorik med højtidelig  brug  af  kursiv  eller  versaler (Thomsen: »thi det skønne forholder sig ikke  til  det  grimme,  men  til  det  grusomme »,  Tafdrup:  »digte  er  at  gribe fremtiden  før  den  passerer»,  Lyngsø: » sproget er i sit væsen verdensvendt, og poesi er en kropslig realitet « etc.). Denne type absolutistiske udsagn møder man sjældent hos Frank, der i sit værk også giver følgende ironiske kommentar til fænomenet: »viden medfører altid uorden, flere spørgsmål,  mere undren,  nye  overvejelser  på  et  højere plan.  Kun  det  man  intet  ved  om,  har man  et  stensikkert  synspunkt  på:  jeg ikke blot forstår det, jeg har altid forstået det, verden er flak som en pandekage,  og  den  giver  mig  altid  ret«  (p. 79). I pagt med denne formulering kan man også glæde sig over, at Frank i forhold til sin bog har bortskåret den mest dogmatiske og svageste del af sin essayistik fra de seneste  år  såsom  nogle artikler fra KRITIK fra 2001, hvor han kasserer hovedparten  af  den  danske poetiske og kritiske tradition fra Sophus Claussen over Bjørnvig til Villy Sørensen  som  »naiv«  og  »fordrejet»,  og hvor  han  havner  helt  ude  i  hampen, hvad angår pinlige usagligheder og idiosynkratiske  urimeligheder,  når  han  i forbindelse  med Brostrøms kritik taler om  »en  freudiansk  opbyggelighedsudgave« , »et stort socialdemokratisk langbordsmøde»,  en  nedvurdering  »af  det sprogligt-materielle«, og »en enorm bremseklods  i  den  danske  modernismeudvikling«.

Det andet punkt, hvorpå Første person,  anden  person udmærker sig i  forhold til andre poetologiske essays, angår dens  brug  af  andre  værker.  »Umodne digtere imiterer, færdige digtere stjæler […] og forvandler det til noget bedre«, lød T.S. Eliots berømte diktum fra »Tradition and the Individual Talent«

(1919). Relateres udsagnet til Frank, ser man, hvordan hans essays som grundlag næsten altid har konkrete citater fra de mange  digtere,  kunstnere  og  forskere, der behandles, blandt hvilke  man  i flæng  kan  nævnte  Marcel  Duchamp, Wallace Stevens, Francis Bacon, Fr. Schlegel, H.C. Andersen, Højholt, Baudelaire, Calvino, George Lakoff, Francis  Ponge,  Jean Genet, Lyn  Hejinian,  Per  Aage  Brandt,  Umberto  Eco, Barthes,  Rimbaud,  Rilke,  Satie,  Andy Warhol,  John  Ashbery,  Jabès,  Braque, Cézanne,  Mallarmé,  Robert  Smithson, Proust, Chomsky, Piaget, Glenn Gould, Steve Reich, Kierkegaard, Pentti Saarikoski, Virginia Woolf, Octavio Paz, Walter  Benjamin,  Charles  Olson,  John Cage, Susan Sontag, Brian Eno, William Carlos Williams, Stockhausen, Debussy og Celan. Modsat Frank er det - uden at det  naturligvis  skal  siges,  at  disse  digtere er 'umodne' - et kendetegn ved de poetologiske  essays  af  f.eks.  Tafdrup, Thomsen  og  Lyngsø,  at  man  sjældent angiver de  altafgørende  digtere  og  teoretikere  såsom  Eliot,  la  Cour,  Højholt, Adorno  og  Bürger,  som  man  bevidst eller  ubevidst  parafraserer  eller  'imiterer',  når  man  foregiver  at  sige  noget dybt originalt, der  dog ofte er ret banalt,  om  værkbegreber,  tradition,  skøn-

hed, avantgarde etc.

Niels Frank er på et andet niveau i Første person, anden person , og han er i sine  mest  koncentrerede  tekster  kun sammenlignelig  med  de  to  mest  stilistisk raffinerede og nytænkende moderne danske skabere af æstetikteoretiske essays, nemlig Villy Sørensen og Bjørnvig.  Hør  blot,  hvordan  Frank  i »Note om Paul Celan« giver en imponerende tæt, suggestiv og skarpsindig karakteristik  af  denne  digters  æstetik:

»Det  største  problem  ved  læsningen  af Celan  er at overstå 'erindringsarbejdet', alt det der leder poesi og biografi sammen og får dem til at ligne  hinandens  beviser:  tragedien er jo  givet  forældrenes  død  i koncentrationslejr, Celans deportation til arbejdslejr - den kræver ingen forvaltning og ingen opmærksomhed  fra  læserens  side,  for den  er  hele  tiden  til  stede,  hele  tiden her . Hvad der til gengæld kræver opmærksomhed og dyrkelse, er de figurer,  der  vokser  op  gennem  tragedien  krystallerne, stenene, træerne og blomsterne, asken, lyset - og gør hele Celans digtning så gribende: de røber skånselsløst,  hvor  umuligt  det  er  for digteren  selv  at  komme  i  nærheden  af tragedien,  de  røber,  at  den  kun  kan omtales  ved  hjælp  af  et  fravær.  De  er hver  især  knyttet  til  deres  konkrete egenskab, til  deres praksis, men samtidig kan de ikke rumme sig selv, de overbebyrdes,  de  knuses  af  alt  det,  de  skal betyde. Og de knuses af den måde, digteren  bruger  dem  på,  i  gentagelse,  i kadencer, i påkaldelser og henvendelser og  besjælinger:  nogen  graver  i  vinden, kirsebærret bløder, håret hænger i træet,  det  regner  i  stuen.  Digterens erindringsarbejde  består  således  ikke  i at  gennemrode  fortiden,  men  i  at  gennemrode figurerne -han brændemærker figurerne, han graver i figurerne, så de bliver så dybe, at tragedien kan begraves i dem« (p. 125).

Det tredje område, på hvilket Franks  essays  markerer  sig,  er  i  deres humor  og  selvironi  (noget  der  også  er helt  fraværende  hos  poetikforfatterne Thomsen, Tafdrup og Lyngsø). Der er rablende satiriske metaforismer  som den følgende:  »Man  siger  gerne, at alle latinamerikanske digtere ligner genera- ler. Bedømt ud fra de portrætter jeg har set,  synes  der  at  være  noget  om  antagelsen  […]  Til  gengæld  ved  jeg  fra selvsyn, at  alle  svenske  digtere  […] ligner overlæger eller, for de yngres vedkommende,  første  reservelæger.  I  sig selv er det en rørende tanke: i den ene ende  af  verden  digtere  der  vil  tilintetgøre,  i  den  anden  digtere  der  vil  helbrede. To slags poesi hvis læsere er hhv. fjender  og  patienter«  (p.  222f).  Der  er selvkritiske  og  -ironiske  tekster,  hvor Frank f.eks. taler om, at »jeg forsøger at imitere den let skødesløse, selvironiske, uforpligtende stil, man normalt forbinder et essay med, som betegnede essayet blot  en  slags ophøjet  fritidsstil: essayet som en herreværelsesgenre, en kultiveret og underholdende genre fuld af antagelser,  ingen  gider  efterprøve«  (p. 263).  Og  der  optræder  absurdistiske tragikomiske beretninger med brod mod Franks eget værk, hvor man hører: »Endnu en aften midt i dette snevejr af papirlapper,  som  skal  blive  til  en  bog« (p. 80). Eller: »Redaktøren råbte op: det nye  manuskript  var  jo langt  hen genbrug af gamle tekster, som allerede var blevet  udgivet.  Og  i  øvrigt  havde  solgt meget  dårligt!  […]  Hvorfor  ikke  bare opgive det, hvorfor ikke bare gå hjem og bage et brød i stedet for […]« (p. 273). Det  gjorde  Frank  heldigvis  ikke.  For ganske vist kan mangt og meget indvendes  mod  Franks  bogprojekt,  såsom  at der er tale om en rodet og kaotisk bog med megen genbrug. Til gengæld er det uden for enhver diskussion og skammeligt  overset,  at  vi  har  at  gøre  med  den mest udfordrende, banebrydende og originale samling poetologiske og æstetikteoretiske  essays,  som man  har set  i dansk litteratur i flere årtier.

## Unni Langås

## Et viktig erindringspolitisk arbeid

Anne Birgitte Richard: Køn og kultur. 1930ernes og 1940ernes kamp om køn, kultur og modernitet læst gennem kvindernes tekster .  Kbh.  2005  (Museum Tusculanum).

Anne Birgitte Richard har med sin bok Køn og kultur levert en stor litteraturhistorisk  studie  til  belysning  av  dansk kultur i mellomkrigstiden. Studien er et omfangsrikt erindringspolitisk arbeid som  i  detalj  og  bredde  belyser  kvinnelige  forfatteres  tekster og deres samspill  med  de  kjønnsrelaterte  temaene i tiden. Komposisjonen i boka er firedelt og går på tvers av de tradisjonelle litteraturhistoriske inndelinger og kvalitetshierarkier,  idet  Richard  isteden  ønsker å  innkretse  noen  overgripende  figurer som hun kaller Kosmos, Tiden, Naturen  og  Barnet.  I  den  første  delen omtaler hun forfatterne Johanne Buchardt, Hulda Lütken, Bodil Bech og Tove Meyer. I  den  andre  omtales  Aase Hansen,  Ellen  Raae,  Karen  Blixen,  i tillegg til de nye massemedier beregnet på kvinner, samt de skolepolitiske, seksualpolitiske  og  ideologiske  debatter.  I den tredje følger gjennomganger av forfatterskapene  til  Ellen  Duurloo,  Caja Rude og Jo Jacobsen, samt en diskusjon av de høyrepopulistiske, sosialdemokratiske og kommunistiske strømninger og deres innlegg i den kjønnspolitiske debatten.  Den  siste  delen  omhandler forfatterne Sonja Hauberg og Tove Ditlevsen.