Lukács, kulturen og muligheden af et andet liv
Forfattere: Preben Kaarsholm
Tidsskrift: kok (1982-10-16)

## Preben Kaarsholm

## Lukacs, kulturen og muligheden af et andet liv ~

Fra S~ndags-kredsen til de flyvende universiteter

Den socialistiske diskussion er i de seneste A r   kommet til at kredse mere og mere om sporgsmA1, der har med moral og hverdagsliv at gore. Dette har mange Arsager. For det forste har tendensen i 70'erne til at »videnskabeliggore« marxismen og se dens centrale indhold i akkumulations-analysens afdzkning af objektive okonomiske lovmzssigheder fort til en reaktion i form af en lige så ensidig optagethed af subjektivitet og »nzre« mellemmenneskelige relationer. For det andet har den kapitalistiske krise i stedet for et revolutionzrt opsving bragt en mere bred reaktionzr bevzgelse med sig,  der  ideologisk bl.a. manifesterer sig som inderlighed og  moralisme. Der er en hul klang over den iver, hvormed talrige »venstreintellektuelle« i disse år som gribbe kaster sig over deres egen fortid og sonderriver den i samvittighedsnag over forbrydelser, der aldrig rigtig blev begået, men som i den aktuelle belysning fremtrzder som rodder til terrorisme, vold og formynderi. For det tredje har tvivlen om, hvad socialisme er, hvad  der egentlig kendetegner alternativet og  det nye liv hinsides det bestående, grebet stadig mere om sig. Dette kan skyldes, at tagen i almindelighed sznker sig, men ogsA at venstreflojens organisationer alt for meget er blevet rene traditionsforvaltende etablissementer, der ikke rummer skygge af foregribelse eller anderledeshed i forhold til det bestaende; at det daglige liv i organisationerne fremstår lige s A   gråt og uigennemskueligt  og de menneskelige  forhold mellem medlemmerne lige så afstumpede og overfladiske som i enhver anden borgerlig institution, eller vzrre. Der er således ringe hAb eller opklaring at hente her.

Tilsvarende  er  tvivlen  voksende  om, hvorvidt  nogen  forestilling om, hvad socialisme og et kvalitativt anderledes liv er, kan hentes i de osteuropziske og sovjetiske samfund, hvis produktionsmåde det maske nok kan volde  vanskeligheder  at definere przcist,  men  hvor  hverdagslivet  og de mellemmenneskelige og moralske forhold fremstar om muligt endnu mere uigennemsigtige og medierede end i kapitalismen. Det er ikke tilfzldigt, at Wajda, Zanussi og  Tarkovskijs og  talrige andre osteuropziske film kredser om moralske og samvittighedsmzssige konflikter og om individer, der går moralsk i oplosning.  Det centrale i den polske revolte og i det oprar, der ulmer i resten af 0steuropa og Sovjet, er et opgor med dagligdagens kvali- tet, med den almindelige korruption og dekadence i snart sagt ethvert ikke af samfundet, lige så meget som det er en kamp for for- subkulturelt h j ~ r n e syninger, behovstilfredsstillelse  og en fungerende ~ k o n o m i .

P i   mange mider er situationen  for venstrefl~jen derfor ligesom  skruet tilbage til fnr 1917. Efter den russiske revolution og de europæiske revolter i  årene efter 1918 kunne man få det indtryk, at verden virkelig var rystet og noget nyt under frembrud. I mellemtiden har vandene lukket sig igen, og efter et kort tnbrud omkring 1968 er sp~rgsmålet atter, hvori det nye og kvalitativt anderledes består, og om det overhovedet er muligt.

## I . Den unge Lukacs

Det er dette sammenfald i atmosfære mellem situationen nu og situationen fer 1917, der er med til at give den ungarske filosof  Georg Lukacs'  ungdomsskrifter fra irene  omkring udbruddet af 1.  verdenskrig en fornyet aktualitet og gnr, at den danske udgave af essay-samlingen Sjcælen og  formerne, som forlaget Rhodos har ansvaret for, kommer p i   det rette tidspunkt''.

Bortset  fra en kort periode omkring  1968, hvor  bide Romanens teori (1916) og Historie  og  klassebevidsthed (1923) i et  vist  omfang blev  lzst herhjemmev. er det fortrinsvis Lukacs' teorier  om realismen og hans polemiske artikler fra 30'erne (&gt;&gt;Brecht-Lukacs-debatten« OSV.)~', man har interesseret  sig  for.  Ungdomsskrifterne  og de sene vzrker om æstetik  og ontologi4)  har ikke nydt samme opmzrksomhed.

1 191  1, da Sjcden og formerne udkom på tysk, var Georg Lukacs 26 i r og en velkendt kulturpersonlighed i Budapest.  Hans ry  skyldtes dels hans indsats i teaterlivet, hvor han som instruktnr og dramaturg ved Thalia-teatret i årene efter  1904 havde gjort et stort stykke arbejde for at indfnre et nyt repertoire (Gorkij, Ibsen, Strindberg, Hauptmann m.v.) og for at give et bredere udsnit af befolkningen mulighed for at gå i teatret. Derudover var han fra grundlæggelsen medlem af Oszkar Jazsis »Socialvidenskabelige selskab« (en art ungarsk »Fabian Society«) og fra 1906 regelmæssig bidragyder til selskabets tidsskrift Huszadik Szazad (&gt;&gt;Det 20. irhundrede«). Endvidere var han kendt for sine essays i det radikalt orienterede tidsskrift Nyugat (»Vesten«) og var i~vrigt i gang med en lovende akademisk  karriere.

Han var i  1906 blevet  doktor i statsvidenskab fra provinsuniversitetet Kolozsar, indledte samme  A r   regelmæssige rejser til Berlin for at studere videre hos sociologen Georg Simmel, modtog i 1908 Krizstina-prisen for en kzmpe-afhandling om det moderne dramas udviklingshistorie ( A   modern drama fejlodesenek  tortenete, offentliggjort i omarbejdet  form i 2 bind  i 191  1, ikke oversat) og blev  i  1909 dr.  phil.  fra  Budapests  universitet  p A grundlag af de fnrste to kapitler af  denne afhandling.

Fra  1909 til  191  1 opholder han sig i Paris, Firenze og isser Berlin, hvor han studerer den klassiske tyske filosofi og den moderne idealisme og nykantianisme, Windelband, Rickert  og Lask. Det er ogsa i denne periode, at han stifter bekendtskab med Ernst Bloch og med Bela Balazs, der som Lukacs er medarbejder ved Nyugat.

Lukacs' familiebaggrund var fornem. Hans mor kom fra adelsfamilien Wertheimer, hans far, Jozsef Lowinger, var af j~disk afstamning og direkt0r for Budapests Engelsk-0strigske Bank og siden den Almindelige Ungarske Kreditbank. 1 1890 lod faderen i overensstemmelse med en udbredt praksis familien tage navneforandring til det mindre  jodiske Lukacs. 1  1891

blev  familien adlet som von  Lukacs.

Det kan umiddelbart synes mserkeligt, at en person med denne baggrund bliver ophavsmand til en række nsesten ekstremistiske kulturkritiske og anti-kapitalistiske tekster, men en holdning af den art, Lukacs kommer til at bekende sig til, var ikke ualmindelig hos borgerlige intellektuelle  i det tyske og estrig-ungarske univers omkring århundredskiftet, Årsagen hertil kan vel bredt karakteriseres som en dobbelt lede, et radikalt ubehag dels ved den feudale og bondske tilbageståenhed, der endnu kendetegnede massive områder af disse samfund, men i lige så h0j grad ved det vulgsere kapitalistiske fremskridt, der på langt sigt måtte forudses at  overvinde underudviklingen, og hvis civilisation allerede  satte  sit p r z g   på  livet i  de storre byer og industriomrader.

Lukacs og hans familie tilhorte således nok Budapests mest  kultiverede kredse, men det var i Lukacs' ojne ingen sand kultur, men en hvis omdrejningspunkt var penge og ærgerrighed, hvor kulturelle værdier  fortrinsvis blev betragtet som midler til at komme videre med, og hvor prostitutionen var generel på alle livets områder. Et sådant livssyn fik  Lukacs bekrseftet gennem sine studier hos Simmel, sin Isesning af den lidt ældre slesvig-holstenske sociolog Ferdinand Tonnies (Gemeinschaft und Gesellschaft,  1887) og ikke mindst af sine  allerede  på  dette tidspunkt grundige og kritiske studier af Marx (bl.a. af Kapitalen), hvoraf der isser er spor i bogen om dramaets udviklingshistorie.

Den kulturkritiske holdning bliver hos Lukacs så ekstrem, at han kommer til at opfatte segte og ukompromitterede kulturelle værdier som stående i et  absolut modssetningsforhold  til livet overhovedet.  Det  er på bagbryder sit forhold til Irma Seidler. Han vil ikke besmudse kserligheden ved at sam-

grund af denne holdning, at han i 1908 -på trods af dyb forelskelse -realisere den, og dette forer indirekte lrmas selvmord med sig i 191 1 -me år som Sjczlen og formerne udkommer.

## I I .  S j d e n  og formerne

Kulturen og livet er altså modsztninger, og ved kultur forstar Lukacs farst og fremmest autentisk fadesskab  mellem mennesker. Kunsten, som Sjalen og formerne hele tiden kredser om, er ikke i sig selv kultur, men udtryk for dens fravzr, for Iangslen  efter  kultur. Således hedder det i Novalisessay'et:

))Enhver  epoke, som haren stixrk længsel efter kultur, kan kun finde sit centrum i kunsten, og dette anske vil vzre  så  meget desto heftigere, jo mindre kultur, der er til stede, og  jo stzrkere man Iznges efter den.« (s. 78)

I et samfund hvor kulturen er fravzrende, sager de tyske romantikere i en parallel bevzgelse til den franske revolution at udvikle et erstatningsfixllesskab, en elite- eller avantgardekultur, der skal rumme håbet om og foregribelsen  af  en  fremtidig samfundsmæssig  kultur.  Lukacs beskriver  meget

stærkt, hvordan disse bestræbelser  ender i  religinsitet  og reaktion:

»Også drammen om at gå sammen forsvandt som en tåge, og allerede efter få år forstod den ene knap nok Izngere den andens sprog. Også den dybeste dram, nemlig  håbet om den kommende kultur, forsvandt dermed. Men nu havde de allerede nydt det berusende i at vzre sammen, og de kunne nu ikke længere forsage at nå til vejrs ad ensomme stier. Mange blev til epigoner af deres egen ungdom, og mange reddede sig resigneret ind i  de gamle religioners havne efter at vzre blevet udmattet af den trasteslase  sagen efter den nye religion og af det stadigt tiltagende anarki, som kun hjalp med til at forstzrke deres Izngsel efter orden. Af de, der engang drog ud  for at omforme og nyskabe en hel verden, blev der på den måde  b~nfaldende omvendte.

»Der lå alligevel noget ryggeslast  i det hele.&lt;(«  (s. 81)

Modsztningen til kulturen er ensomheden. Når mennesket bliver fremmed for andre mennesker, bliver det også fremmed for sig selv, sjixlen  mister sit hjem, og livet bliver sjællast og uden form og værdimålestok. Verden falder  fra hinanden  i  harde, kaotiske kendsgerninger  på den ene side og ntajleslas falelsespanteisme«  (s.  164) på den anden. En sådan mangel på sammenhæng kendetegner nutiden, moderniteten, i modsætning til f.eks. den grzske  antik eller middelalderen, »som besad klarere former.« I de  essays, der handler om Stefan George og Richard Beer-Hofmann, analyserer Lukacs tomheden  og  iremmedheden i  det  moderne  livs forhold mellem mennesker.

1  tidligere epoker, siger han, var der en vis balance mellem individ og fzllesskab, mellem at ytre sig og hvile i  sig selv:

»Idag fortzller vi alt, og vi g0r det til én,  en  eller anden,  enhver. Alligevel har vi aldrig virkelig fortalt noget. Alle står os  så n z r ,   at deres nzrhed omformer, hvad vi giver til dem af os, og alligevel står alle så langt borte fra os, at alt farer vild på  vejen mellem os to. Vi forstar alt, og vores hojeste forstaelse er en andagtsfuld forundring, en til religimitet potenseret mangel på forståelse. Vi Iznges med vild magt efter at undslippe den pinefulde ensomhed, og den evige isolations raffinerede nydelse står os allernzrmest. Vort kendskab til mennesker er en psykologisk nihilisme, idet vi ser tusinde relationer og alligevel aldrig ser nogen virkelig sammenhzng. Vore sjzles  landskaber findes  ingen  steder,  og  alligevel  er  trzer og  blomster  konkrete  i dem.« (s. 137)

Det moderne liv er gennemsyret af d0d; der ligger »tusind grave og afgrunde« af fremmedhed (s. 168) i ethvert samkvem og enhver samtale.

S j ~ l e n og  formerne består af essays, og Lukacs forstår denne genre dels som »intellektuelle digte«, hvor  »intellektualiteten  og begrebsligheden« bliver til numiddelbar virkelighed« (s. 17), dels meget bogstaveligt som forsog, som eksperimenter med forskellige holdninger og synsvinkler. Er det borgerlige liv derfor i Beer-Hofmann-essay'et en levende d0d, er det i essay'et om Theodor Storm i sin sande udgave et stzrkt og etisk liv bestemt af faste former, idet Lukacs dog modstiller denne form for zgteeller oprindelig borgerlighed med »nutidens borgerskab«, som er dens nst~rste modsztning« (s. 98)5).

Gennemgaende i samlingen er en refleksion over de kunstneriske former eller genrers vEsen. Lukacs beskzftiger sig indgiende med epik, tragedie, lyrik og roman og betragter i denne fase af sit forfatterskab tragedien som den h~jeststaende eller »vzsentligste« genre:

»Sp0rgsmålet om  tragediens mulighed er sp~rgsmålet om vzren og om VEsen. Det er sp0rgsmålet, om alt, som er, allerede og alene fordi det er, er noget vzrende? Findes der ikke grader og niveauer af vzren? Er vzren en egenskab ved alle ting eller en vzrdinorm over dem, noget som skiller og skelner?

Dette er paradokset i drama og tragedie: Hvordan kan vzsenet blive levende? Hvordan kan det blive til det eneste virkelige i sanselig umiddelbarhed, til det virkeligt vzrende?« (s. 238)

I Paul Ernst-essay'et  spekuleres  der over den mulige udvikling  af en »ly- risk tragedie«, der er szrlig adzkvat i forhold til nutidens vilkår. Problemet er den klaft, der skiller væren fra væsen i det moderne liv og giver det et ))anti-tragisk« præg. 1  essay'et om Charles-Louis Philippe drejer det sig fra en anden synsvinkel om at tegne omridsene af en »lyrisk realisme«, der kan udgare et alternativ til en overlevet klassisk realisme og  en  dekadent impressionisme.  Det er interessant, at Lukacs her bl.a. kort diskuterer malerkunst, som han i sine senere zstetiske skrifter ellers meget sjældent kommer ind på. Det drejer sig om Cezanne og hans elever, der for Lukacs viser vej  ud af impressionismens »flagren« og »konturleished&lt;&lt; (s. 165)6'.

Diskussionen af tilværelsens vilkar og af zstetik og etik er, som det vil ses, yderst eksistentialistisk przget, og Sjcelen og formerne rummer som bekendt ogsa det beramte Kierkegaard-essay, hvor Lukacs -inspireret af sit eget brud med Irma Seidler -gendigter den danske filosofs hzvning af forlovelsen med Regine Olsen som en »gestus&lt;(,  et eksistentielt  valg, &gt;&gt;det afgeirende spring, hvormed det absolutte forvandler sig til det mulige i livet.« (s. 49)

Endnu to ting er vzrd at komme ind på i forbindelse med S~celen og  formerne. Den ene er det kvindesyn, der eksperimenteres med, den anden den anti-demokratiske holdning, der kommer til udtryk i Paul Ernst-essay'et. Man skal som nzvnt huske på, at Lukacs fors~gersig frem med forskellige optikker, men det er dog slaende, hvor konsekvent kvinder, nar de optrzder i samlingen, står som repræsentanter for det bestaende, for det empiriske livs kaotiske sjzllashed og mangel på form og vzsen. Det gzlder eksempelvis essay'et »Lzngsel og form«, hvor Charles-Louis Philippes dyriske« romaner gennemgas, og hvor et vigtigt tema er forskellen på manden og kvindens  kærlighed:

&gt;&gt;Kvindens kzrlighed står naturen nzrmere og er dybere knyttet til kærlighedens vzsen, og den heije og den lave, den himmelske og den jordiske  kzrlighed lever uadskilleligt i hende. Den elskende kvinde er  altid  Iængselsfuld,  men  hendes  længsel er  altid  praktisk.  Kun manden stader af og til pi3 en ren Izngsel, og kun i ham betvinges længselen ofte helt af  kærligheden.«  (s. 148)')

Tilsvarendeer den unge kvinde i »Rigdom, kaos og form: En samtale om Laurence Sternecc, for hvis gunsts skyld de to unge åndsfyrster disputerer s A   heftigt om formens rolle i livet og kunsten, en ren gås, der kun opfatter samtalen som en nhajst overfladig forberedelse&lt;&lt; til det kys, hun får til slut (s. 232). Og i afslutnings-essay'et  om Paul Ernst, »Tragediens metafysik«, er kvindekannet direkte »en lavere art«.

Diskussionstemaet er her, om begreberne »tragedie(( og »frihed&lt;&lt; overhovedet har nogen mening brugt i forbindelse med kvinder.  Lukacs slut- ter sin gennemgang af Ernsts skuespil Ninon de I'Enclos, der er en art svar p&amp;,  hvad der sker med Nora, efter at hun har forladt dukkehjemmet, med de f~lgende overvejelser:

»Hun ville tilkæmpe sig det h~jeste, og hun tilkæmpede sig det også, nemlig friheden. Friheden var dog blot dette at være befriet for alle band, og det var -i sidste ende -ikke en frihed, som voksede organisk  ud af det inderste, var identisk med den h ~ j e s t e n~dvendighed og dermed en fuldendelse af livet. Hendes frihed var t~jternes frihed. Hun befriede sig fra alt, som binder stærkt  og indefra, fra  manden og barnet,  fra troskaben og fra den store kærlighed.. . Denne form for kvindelig selvbefrielse er ikke nogen konsekvent realisering af  kvindens  væsentlige n~dvendighed, sådan som enhver virkelig selvbefrielse hos en tragisk mand er det, og dramaets afslutning stiller sp~rgsmAlet, som teoretikeren Ernst allerede har forudset i lang tid: Kan en kvinde være tragisk for sig selv og ikke i forholdet til en mand? Kan frihed blive til en virkelig værdi i en kvindes liv?« (s. 266)

Sammenhængende med kvindeforagten optræder der især i Paul Ernst-essay'et  en mere generel anti-demokratisk elitisme. Der er igen her tale om, at Lukacs refererer Ernsts holdning, men han anser det Abenlyst for et meningsfyldt eksperiment  i det mindste at leve sig ind i denne holdning. Et centralt tema i Ernsts tragedier er modsætningen mellem  »h~jere« eller ))store« og »lavere« mennesker, og livets meningsl~shed bunder her i  den kaotiske blanding af det » h ~ j e « og det ))lave«:

»Tusinde skæbnetråde  sammenfletter i livet de  store  mennesker med de lavere mennesker, og alligevel kan ingen af dem etablere en forbindelse.«  (s. 254)

Naturligt nok bliver herefter demokratiet til et symptom p A   en verden og et liv, hvor formerne og de etiske værdier er undertrykt af meningsl~shed og tilfældighed:

))Vores  demokratiske tid ville forgæves kunne gennemf~re en ligeberettigelse til det tragiske. Alle f o r s ~ g p A   at Abne dette himmerige for de sjæleligt fattige har været forgæves. De demokrater, der tænkte deres krav om lige ret til alle  mennesker til ende, har da  også altid bestridt tragediens  eksistensberettigelse.«  (s. 265)

## I I I .  Romantisk anti-kapitalisme

Det er interessant at se, hvor t z t  Lukacs her placerer sig i forhold til traditionelle romantisk anti-kapitalistiske holdninger. Hans synspunkter ligner, som der er gjort opmzrksom på, dem, der kommer til udtryk hos Thomas Mann i Betrachtungen eines Unpolitischen, og der er også allerede henvist til påvirkningen fra sociologen Tonnies. Mest overraskende er det måske, hvor t z t   nogle af formuleringerne hos den unge Lukacs ligger på Nietzsche, som der refereres indforstået til flere steder i S j ~ l e n og  formerne, når man t z n k e r  på, i hvor h0j grad Nietzsche senere bliver djzvelen i Lukacs' idehistoriske  åbenbaring  i Existentialismus oder Marxismus? (1951) og Die Zerstorung der  Vernunft (1954). 1 demokrati-kritikken  og i billedet  af de »store&lt;&lt; og de ))lavere&lt;&lt; mennesker i S j ~ l e n og  formerneog i f.eks. visionen af den for-sokratiske antikke verden i Romanens teori (1916) afslorer Lukacs en Nietzsche-påvirkning, som er helt på linje med den, der findes hos andre  borgerlige  civilisationskritikere  i  Tyskland  i  perioden  op  til 1.

verdenskrig.

Denne brede romantisk anti-kapitalistiske  stramning sprznges  af krigen og de revolutionzre  begivenheder efter  1917, hvor f.eks. Lukacs og Paul Ernst må gå i hver sin retning, den ene mod den revolutionzre socialisme, den anden mod en hojreorienteret preussisk  nationalismee1.

Lukacs' vej fra romantisk anti-kapitalisme til marxisme og kommunisme er emnet for to vzsentlige udgivelser fra de seneste år, Michael Lowys Pour une sociologie des intellectuels revolutionnaires. L  'evolution politique de Lukacs 1909-1929 (1976) og Andrew Arato og Paul Breines' The Young Lukacs and the Origins of Western Marxism (1979)91.  Lowys bog har, som det fremgår af titlen, et videre perspektiv,  idet den vil undersoge vilkårene for en radikalisering af de intellektuelle mere generelt og har et afsluttende kapitel, der soger at trzkke trådene op fra Lukacs' ungdomsår til situationen efter 1968. Det interessanteste i bogen er imidlertid det materiale  og de analyser, der lzgges frem i forbindelse med Lukacs' »spring&lt;&lt; fra etik til politik i 1918, og forsogene på at finde en sammenhzng i hans overgang fra et  eksistentialistisk til  et historisk-sociologisk  livssyn,  eller som Lowy siger med anvendelse af sin Izremester Lucien Goldmanns terminologi, fra en tragisk til en dialektisk verdensanskuelse ())vision  du monde&lt;&lt;).

Lowy har kunnet trzkke på flere typer uszdvanligt materiale, dels tekster, der kun foreligger på ungarsk, dels uudgivet materiale i Lukacs-arkivet  i  Budapest  (f.eks.  forskellige  selvbiografiske  udkast),  endvidere på brevveksling med gamle revolutionzre som Ilona Duczynska og kendskab til  Budapester-skolens  dengang  upublicerede  skrifter  om  Lukacs'  ungdomsvzrker samt på et interview med Lukacs' ungdomsven  Ernst Bloch.

I årene mellem  191  1 og 1. verdenskrigs udbrud i 1914 opholder Lukacs sig dels i Budapest, dels i Heidelberg.  Hans indflydelse i den ungarske hovedstad er voksende, og han er den drivende kraft i »Sondags-kredsen«, en filosofisk-litterzr  diskussionsklub, der fra 1913 hver  sondag eftermiddag modes i digteren Bela Balazs'  lejlighed og efterhånden kommer til bl.a.  at omfatte medlemmer  som Frigyes  Antal,  Bela  Fogarasi, Arnold Hauser, Karl Mannheim og Eugen Varga. Et yderligere medlem er Lajos Fulep, redaktor  af  tidsskriftet Szellem ())Ånd«),  som bliver  taleror  for gruppens medlemmer, hvilket sammen med et fzlles fjendskab mod den mekaniske materialisme er medvirkende til at give dem ogenavnet szellemkek, ))de  små ånder«. Denne gruppe står senere, i 1917, sammen med Erwin Szabo bag dannelsen af den såkaldte ))Frie  skole for åndsvidenskaberne«, der er samlingssted for den progressive intellektuelle elite  i Budapest i  tiden op  til revolutionen og kommer til at fungere som Lukacs' »baggrundsgruppe« i hans ministertid  i  1919.

Fra 1912 til  1914 opholder Lukacs sig i lzngere perioder i  Heidelberg, hvor han arbejder på en systematisk kunstfilosofi, der ikke  fuldende^'^). Han bliver i denne periode t z t  knyttet til Ernst Bloch, tilhorer miljoet omkring Max Weber, går til forelzsninger hos Rickert og Windelband og stifter bekendtskab med Stefan George. i foråret 1914 gifter han sig med Jeljena Andrejewna Grabenko, der har forbindelse til russiske terroristkredse, og interesserer  sig  i stigende  grad  for  Dostojevskijs  forfatterskab.  Verdenskrigens udbrud forer til et brud med Weber-kredsen og bekrzfter Lukacs' allervzrste antagelser om den vestlige civilisations kultur- og sjzlloshed. Pacifisten Lukacs inspireres til »messianske« visioner, og han soger i  Dostojevskij spor af en mulig ))russisk losning« på  vestens civilisationskrise, en regenerering af de doende åndelige vzrdier med nzring i et i Rusland

stadig levende mystisk folkeligt kulturfzllesskab.

Lukacs interesserer sig i perioden videre for Szabos anarko-syndikalistiske skrifter, for Rosa Luxemburg og begynder for anden gang at studere Marx. i 1915, hvor han en kort overgang er indkaldt til militzrtjeneste, beskzftiger han sig intenst med  Boris Savinkovs boger og med den russiske terrorisme.  Hans interesse for terrorismen  (og for Dostojevskij) er  i h0j grad bestemt af etiske problemstillinger. Rummer terroristernes brud på de hojeste moralske regler (f.eks. om ikke at måtte slå ihjel) en foregribelse af en anden mystisk  sjzlens etik, i henhold til hvilken man bor begå forbrydelser, ofre  sin »forste« moral (og dermed måske sin sjzls  frelse) for at muliggore tilblivelsen af en kvalitativt anderledes verden?"' Lowy mener, at Lukacs en overgang gennemgår en ))utopisk-messiansk« fase, hvor han er under  stzrk påvirkning fra Ernst  Bloch  og  fra jodiske  tanketraditioner (s.  1  lof.)'='.

Det kendteste produkt af Lukacs' virksomhed i årene  for verdenskrigens afslutning er bogen Romanens teori (1916). der er en udlober af Dostojev- skij-beskzftigelsen og oprindelig  var  tznkt som indledning til  et  storre vzrk om den russiske forfatter. Efter sin korte militzre karriere opholder Lukacs sig igen fra 1916  til 1918  i lange strzk i Heidelberg, hvor det er hans ambition at erhverve sig endnu en doktorgrad og få stilling. Han påbegynder en ny systematisk zstetik (der altsåikke  er identisk med Kunstfilosofien fra 1912-1914),  hvoraf fem kapitler skrives fzrdig  og i 1918 indleveres som doktorafiandlingl3'.

## IV. Politisering  og revolution

1 Budapest forelzser Lukacs 1917-18 i den &gt;&gt;Frie skole for åndsvidenskabernecc om etik. Samtidig begynder hans politisering at tage form. Han 1zser Lenins bog om Staten og revolutionen, og i december  1918 bliver han medlem af  det  ungarske  kommunistparti.  Herefter går det slag i  slag. 1 marts  1919 bliver  han »stedfortrzdende(( og i  juni  uansvarlig folkekommisszr for kultur og uddannelse&lt;(  i den revolutionære rådsrepubliks regering. Hans forfatterskab er nu viet politiske emner, og han offentliggor artikler som »Bolsjevismen som moralsk  problem«, »Terroren som retskilde((,  »Taktik og etik&lt;&lt; og »Moralens rolle i den kommunistiske produktioncc.  Han holder  endvidere et foredrag om »Gammel og ny  kultur«, der danner baggrund  for den senere artikel (1920) med denne titel.

Som kommisszr (eller minister) er han medvirkende til at sztte  en rzkke radikale reformer i vzrk. Undervisningssystemet  skal revolutioneres, iszr gennem en storstilet uddannelse af nye Izrere så  en anstzndig  grunduddannelse bliver tilgzngelig for alle. Undervisningens autoritzre karakter skal nedbrydes, og der skal indfores seksualundervisning, ligesom befolkningen i det hele taget skal oplyses på dette område. Lukacs, der tidligere har vzret stzrkt tvivlendeom kvindekonnets behov for frihed, står nu for udgivelsen af pjecer om familiesystemets nedbrydning og kvindernes frigerelse og ligeberettigelse i det kommunistiske samfundssystem. Universiteterne skal g0res til eliteinstitutioner for de »virkelig begavede«, og ~S0ndags-kredsens«

forskellige  medlemmer får indflydelsesrige  poster.

På det kulturelle område  går Lukacs ind for kulturens  frigmelse, ikke for udviklingen  af  en szerlig »kommunistisk kultur«.  1 teatret, som har hans szrlige bevågenhed,  skal repertoiret  f0rst og fremmest  vzre lodigt.  I et dekret fra revolutionens forste dage hedder det således, at man b0r  spille ))stykker med en revolutionzr ånd og en socialistisk tendens, og hvis der ikke er sådanne  til radighed, så klassiske stykker.(( 1  b~rnehaver og skoler dekreteres der Izsning af  &gt;&gt;smukke og oplysende eventyr« for bornene.  1 det hele taget opereres der med en meget bred opfattelse af, hvad kultur er. 1 en avis-artikel fra april  1919 skriver Lukacs:

))Kommissariatet for kultur og uddannelse vil  ikke officielt  statte

nogen tendens' eller noget partis litteratur. Det kommunistiske kulturprogram skelner kun mellem god og darlig litteratur og har ikke til hensigt at forkaste Shakespeare eller Goethe, fordi de ikke er socialistiske  forfattere; det  er heller  ikke hensigten  i  )&gt;socialismens« navn at lade kunsten forsumpe til dilettantisme. Det kommunistiske kulturprogram er at give proletariatet  adgang til den h ~ j e s t e og reneste kunst, og Kommissariatet vil ikke tolerere, at smagen af politiske grunde fordzrves med journalistisk  versemageri. Politikken er blot midlet; kulturen er målet.«

I  foredraget om »Gammel og ny kultur« formuleres synspunktet på en anden måde:  »Kun  kommunismen kan ophzve kulturens afhzngighed af produktionen.« Det er formålet med proletariatets diktatur at )&gt;sikre kulturen herred~mmet over ~konomien.«'~)

I sidste  instans  er kultur altså ensbetydende med menneskeligt fzllesskab og  med  fremmedg0relsens  ophzvelse.  Michael  Lowy  phviser  på  dette punkt en meget fast kontinuitet  i Lukacs' tankegang frem til reifikationsessay'et i Historie og klassebevidsthed, men det centrale i hans fremstilling er  f o r s ~ g e t på at forklare, hvad der sker med filosoffen i 1918: Hvordan hænger den »etiske« og den »politiske«, den »tragiske« og den »dialektiske« Lukacs sammen? Som Lowy ser udviklingen, går den fra ~eksistentialisme« over »utopisk messianisme«  til »marxisme« eller »kommunisme«, og hans overordnede forklaring  på »springet« i 1918  er, at Lukacs foretager et »pascalsk vzddemål«:  Han satser på, at verden lader sig forandre, og at fremmedgarelsen og kulturl~sheden ikke er et eksistentielt, men et historisk  vilkår  (s.  168).

Lowys bog kan ind imellem virke lidt tung og klodset i sin omgang med Goldmann's kultursociologiske metoder. Men samtidig betyder inspirationen fra Goldmann, at bogen i sjzlden  grad koncentrerer sig om det vzsentlige: Hvad er det centrale indhold i de tekster og tankegange, der behandles, og hvordan kan de forklares? Denne koncentration sammen med et meget grundigt forskningsarbejde g0r, at bogen er hajst gedigen og oplysende. Også i dens sidste kapitler om Historie og klassebevidsthed og om Lukacs' forhold til stalinismen er der fornuftige overvejelser og kritiske bemzrkninger  til  alternative  fremstillinger  (herunder  Gareth Stedman Jones' ber ~ m t e artikel fra New Left  Review nr. 70, »The Marxism of the Early Lukacs&lt;&lt;), ligesom der er rimelig polemik mod anti-hegelianske marxister som Althusser og Colletti.

## V.   Den  »vestlige«  marxisme

Andrew Arato og Paul Breines'  bog om Lukacs, The  Young Lukacs and the Origins of Western Marxism, er både meget parallel til Lowys vark og forskellig fra det. Paralleliteten skyldes for det farste, at bagerne dakker den samme periode, for det andet at den politiske og filosofiske holdning hos de  to Telos-redaktarer Arato og Breines ikke er grundlaggende forskellig fra Lowy's humanistiske marxisme,  og for det tredje at de til dels statter sig på det samme materiale, ikke mindst en viden om og tolkning af den unge Lukacs, der kan  fares tilbage til  Budapester-skolen (Gyorgy Markus, Agnes Heller, Ferenc Feher).

Forskellen mellem de to bager er farst og fremmest af genremassig karakter: Lowys bog er sociologisk og idehistorisk, Arato og Breines' mere filosofisk og analyserende, og i det omfang den er idehistorisk, er den det »fremad« og sager at fastslå Lukacs' indflydelse på den »vestlige marxisme« og det »nye venstre&lt;&lt;. Lowy placerer  Lukacs sikkert i  forhold til den romantiske anti-kapitalisme og tysk filosofi og sociologi. Arato og Breines retter i hajere grad blikket mod ligheder og forskellige imellem Lukacs' og f.eks. Korschs og Gramscis tankegang og indflydelse og mod Lukacs' betydning for  Frankfurter-skolen og eksistentialismen (Heidegger, Sartre,

Merleau-Ponty).

Bogen består af tre hovedafsnit.  Det farste handler om nLukacs' vej til Marx« og ligger meget t a t   op  ad Lowys fremstilling. Det andet, som er den centrale del, er en meget grundig og tekstnar gennemgang af Historie og klassebevidsthed,  og tredje afsnit  handler om receptionen  af dette vzerk som kzetterskrift i den kommunistiske verdensbevzegelse og som grundbog for »vest-marxismen«'S" Bogens grundsynspunkt kan refereres derhen, at der i den marxistiske tradition er to  stramninger, en positivistisk-materialistisk og en aktivistisk-idealistisk, hvor den farste betoner verdens og tingenes herredamme over menneskene, den anden menneskenes skabende og forandrende indflydelse i historien. Alt, hvad der er vardifuldt og vard at forholde sig til i den marxistiske tradition, harer til i den sidste stramning, og det er her den unge Lukacs harer hjemme som et af de store lys.

Det, de to forfattere  farst og fremmest vil bekampe, er den »rigide marxisme*,  en marxisme, der ikke vil vide af spnrgsmålstegn og diskussion og som regel er akonomistisk afvisende over for alt, hvad der har med kultur og ideologi at gare. I bogens slutning konstateres det sort humoristisk, at

den !&gt;rigide  marxisme« idag heldigvis er i  vildt opbrud:

»De neo-stalinistiske sekter har ikke kontrol over meget andet end deres egen medlemsskare og det endda kun i kort tid ad gangen. Vi lever, som en af sekterne formulerede det fornylig, i en tid praget af splittelser og sammenslutninger. 1 modsatning til tidligere perioder, hvor venstreflajen var rigid, er der idag mere plads end nogensinde til  studier  i og diskussion og udbredelse  af  kritisk  marxisti- ske, neo-marxistiske og post-marxistiske ideer. At tage den unge Lukacs op igen indebzerer således,  at man fastholder et permanent brud inden for marxismen, og det er en af denne bogs målszetninger.« (s. 226)

## VI. Lukacs og hans elever

Som nzevnt baserer både Michael Lowys og Andrew Arato og Paul Breines' bog (og invrigt også Laura Boellas, se note 9) sig i vid udstrzekning  på de analyser af den unge Lukacs, der er foretaget af hans elever Gyorgy Markus, Agnes Heller og Ferenc Feher16'.  Disse analyser, der fortrinsvis stammer  fra arbejdet med at gennemgå de Lukacs-manuskripter, som i 1973 blev fundet i en bankboks i Heidelberg, er i mellemtiden blevet almindeligt tilgzengelige i form af en antologi af artikler, Die Seele und das Leben, fra 1977").

Teksterne i antologien er alle af stor interesse og foregriber som forventeligt nogle af de vigtigste pointer i de omtalte bnger. De vzegtigste bidrag er Fehers artikel om den romantiske anti-kapitalismes  »hermafroditisme&lt;&lt;, »Am Scheideweg des romantischen  Anti-Kapitalismus«, der gennemgår korrespondancen mellem Lukacs og Paul Ernst og notaterne til Dostojevskij-bogen fra 1915, samt Gyorgy Markus'  artikel »Sjzelenog livet. Den unge Lukacs og »kultur&lt;&lt;problemet&lt;(, der bringes i dansk overszettelse i dette nummer af Kultur og klasse. Derudover rummer antologien en artikel om den ikke-oversatte bog om Dramaets udviklingshistorie, en gennemgang af breve og dagbnger omkring bruddet med Irma Seidler og dennes selvmord, artikler om Lukacs og Balazs og Lukacs og Bloch, samt en gennemgang af de to Heidelberg-~stetikker. Forfatterne snger at skrive ikke blot om, men til dels også som den unge Lukacs, hvad der giver artiklerne en egen aura, men også -som det vil fornemmes af Markus' essay i dette nummer -gnr dem lidt tunge at tilegne sig. Umagen betaler  sig imidlertid.

Den anden artikel om Lukacs i dette nummer af Kultur og klasse, Agnes Hellers &gt;&gt;Den zeldre Lukacs' filosofi&lt;&lt;, udgnresaf teksten til et foredrag, der blev holdt i Aarhus i december 1977, da Agnes Heller fnrste gang besngte Danmark på vej i emigrationen i Australien.  Der forsnges her knyttet forbindelsestråde mellem den grundkggende verdensanskuelse hos den unge og den gamle Lukacs, ja,  i så h0j grad at filosoffens marxistiske periode (1918 til engang i 50'erne) nzermest  fremstår som et tragisk mellemspil, et tabt  vzeddemål. Artiklen er provokerende, men szetter  den sene Lukacs' skrifter om zestetik, etik og ~ n t o l o g i ' ~ ) i et meningsfuldt perspektiv og kan maske bidrage til, at disse varrker  i  hnjere grad inddrages i  debatten.

## VII.  Lukacs og den osteuropceiske opposition

Samtidig viser artiklen noget om Lukacs' filosofis betydning for den kritiske opposition i 0steuropa idag. Forholdet mellem Lukacs og udviklingen af denne opposition op  igennem 50'erne kan vzre svzr  at få  styr på. Hvordan harmonerer f.eks. den umådeligt fjendske og uforsonlige behandling af den romantiske anti-kapitalisme og af positioner, der ligger t z t  op ad Lukacs' egne  ungdomssynspunkter, i Die Zerstorung der  Vernunft (1954) med det forhold, at Lukacs tilsyneladende allerede i 1957, i Die Eigenart des ~sthetischen, begynder at  vende tilbage til de  centrale problemstillinger i ungdom~vzrkerne?'~' Hvordan skal man forstå det forhold, at nogle af 6O'erne og 70'ernes mest radikale kritiske oppositionelle i Ungarn op igennem 50'erne  tilsyneladende indtager temmelig modsatrettede po~itioner?'~) Og hvordan kan det viere, at de yngre ikke-marxistiske systemkritikere i Ungarn idag prover på at distancere sig fra arven fra Lukacs?"'

Hvad angår Lukacs og hans elevers udvikling, spiller begivenhederne i 1956, den ungarske revolution og afsloringerne på SUKPs 20. partikongres, en afgorende rolle og udgor et vendepunkt i hele deres selvforståelse. Når Lukacs kan vzre  et samlingspunkt både for og efter 1956, skyldes det, at han allerede i 50'erne står som talsmand eller i hvert fald symbol for en ))autentisk«  marxisme, der baserer sig på Karl Marx's originale skrifter og analyser og står  i et modsztningsforhold til den ideologisk orienterede officielle ))marxisme-leninisme«  og »dialektiske materialisme«. Lukacs betydning på dette punkt går tilbage til artiklerne i Historie og klassebevidsthed, som på trods af ikke at vzre tilgzngelig i moderne udgaver spiller en betydelig  »underjordisk« rolle i 0steuropa i efterkrigstiden.

Begivenhederne efter 1956  betegner vel både for Lukacs og hans disciple en  voksende desillusionering  i forhold til  denne »autentisk&lt;&lt; marxistiske holdning.  Lukacs selv bevzger sig mere og mere tilbage mod problemstillinger fra sin for-marxistiske periode, og eleverne fors~ger -godt nok under fortsat hzvdelse af de virkelige erkendelsespointer hos Marx -at udvide teorien over for centrale områder, der ikke er behandlet i den klassiske marxistiske tradition (behovsteori, hverdagslivsteori  etc.) og også at rejse en  kritisk  diskussion omkring Marx's grundantagelser som f.eks. vzrdiloven"'.

Den yngre generation af  kritikere, bl.a.  de der står bag SZETA (»Forbundet til stotte for de  fattige«) og de  &gt;&gt;flyvende« universiteter, der har eksisteret siden 1978,  har derimod helt kasseret Marx og marxismen som mulige analyseredskaber og i den forbindelse også i et vist omfang distanceret sig fra Lukacs og hans elever13).

Der er her et stort og kompliceret område at undersoge, og det vil fore for vidt her at  gåi  detaljer med den aktuelle situation. Som  en hovedtendens kan imidlertid anfores, at den bevzgelse, der findes i Lukacs' skrifter fra hans sidste å r   m o d  a t   s z t t e   eksistensen, etikken o g  hverdagslivet i centrum, genfindes s o m   vigtigt t e m a  i nyere oppositionelle  skrifterz4). Det er en vigtig pointe i disse, a t  vil m a n  kendetegne den osteuropziske produktionsmåde, kan man ikke nojes med at fokusere på dens okonomi og politik. Det er i lige s å   h o j   g r a d   a f  b e t y d n i n g  a t   s e   på a r t e n  af  d e n s   hverdagsliv, a t   a n a l y s e r e d e   mennesketyper, der udvikles af produktionsmåden og farer den videre, og  a t   u n d e r s a g e   kvaliteten a f  d e   mellemmenneskelige relationer o g   d e n   m o ral, der er fremherskende.

Hvis det skal have mening a t   tale om socialismen som  et mål, m å   den forstås  s o m skabelsen af  et andet liv, hvor også de menneskelige behov undergår forvandling.  »Politikken er blot midlet; kulturen er målet,« som Lukacs sagde i  1919.

## Noter

- I.  Georg  Lukacs: S j ~ l e n ogformerne.  Essays, oversat  og med en efterskrift  af Hans J ~ r g e n Thomsen, Rhodos, Kbh. 1979. Udgaven skzmmes af mange trykfejl og overfladisk korrekturlzsning.  Endvidere er der fejl og andre diskutable detaljer i overszttelsen. L  deefterfolgende citater er fejlene stiltiende  korrigeret. Udgivelsen af S j ~ l e n ogformerne blev omtalt af Jette Lundbo Levy i Chancen og  af Peter Madsen i en dobbeltkronik i Information, seneregenoptrykt i Socialisme og demokrati. Argumenterfor  en tredie vej, Kbh.  1981.
2. Romanens teori blev ikke mindst opdaget gennem studenteropr~rets i ndf~relse af Lucien Goldmanns skrifter (forst og fremmest Romanens sociologi) i de alternative lzseplaner, og Lukacs' meget  vanskelige tekst  blev  ved  en  kraftanstrengelseendda oversat til dansk af engruppe kobenhavnske studerendei 1969. Goldmann blev introduceret i en artikel af Per Nykrog i Kritik, nr. 1, 1967, og Bente Hansen satte fokus p i   Lukacs og Goldmann i sin lille bog om Den morxistiske litteraturkritik fra 1967. Historie og klassebevidsthed spillede via Tomas Gerholms svenske overszettelse fra 1968  en vis rolle i  det tidlige venstresocialistiske m i l j ~ , og det  centrale  kapitel blev  oversat  til dansk  i Bente Hansens Lukacs-udvalg Kunst og kapitalisme, Kbh. 197 1. Dette kapitel (»Tingsligg~relsen og proletariatets  bevidsthed«)  diskuteres endvidere udforligt i Peter  Madsens Semiotik og dialektik fra samme år (1971).
3. Se f.eks. Henrik Reinvaldts 2 binds udvalg af Lukacs-skrifter Essays om realisme, Kbh.  1978. Dette gzlder også den hidtidige  Lukacs-diskussion i Poetik/ Kultur og klasse.
4. Die Eigenart  des Asthetischen 1-11, Werke, bd.  1 1  og  12, Neuwied  og Berlin 1963, Zur Ontologiedesgesellschaftlichen  Seins, 3 bd., Neuwied og Darmstadt, 1971-3.
5. Det var forstieligt nok dette essay, som iovrigt ogsi henviser til romanen Buddenbrooks (s. 120),  der vakte Thomas Manns begejstring. Se  afsnittet om ))Burgerlichkeit« i Betrachtungen  eines Unpolitischen (1918): »Der findes en skon, dyb  bog  a f  den  unge  ungarske  essayist Georg von  Lukasc  lsic!l med  titlen »Sjzlen og formerne«, og deri er der en studie over Theodor Storm, som samtidig er en undersogelse a f  forholdet mellem  »borgerlighed og l'art pour l1art&lt;&lt;, -en undersogelse. som straks, da jeg Izste den for nogle år siden, slog mig som det mest fortrzffelige,  der nogensinde er sagt om dette paradoksale emne.. .N Stockholmer-udg.,  Frankfurt  a.  M. 1956,  s.  94  f.  Om  påvirkningen  fra Philippe-essay'et  i Manns Doden i  Venedig, se min bog Kritisk erkendelse og mystifikation i  Thomas Manns tidlige forfatterskab, Kbh.  1977, s. 260.

6.  Cf. foredraget »Das Formproblem der Malerei« fra begyndelsen af 1914, Werke, bd.  17, SS.  229 ff.
7. Her finder man også en formulering som den falgende, hvor Lukacs refererer Philippes roman Marie Donodieu: &gt;&gt;Ligesom Iixngslen lader de indiske hyrdinder efterligne Krishnas ord og bevægelser i sang og dans, for at de i  det mindste derved  kan fale sig i harmoni med  Krishna, sådan gennemstrammer rytmen i hans tanker hendes lille,  blonde,  dumme hoved.«  (s.  153)
8.  Cf. F. Fehers: »Am Scheideweg des romantischen Antikapitalismus. Typologie und  Beitrag  zur deutschen Ideologiegeschichte  gelegentlich  des Briefwechsels zwischen Paul Ernst und Georg Lukacs«, IN: A. Heller, F. Feher, G. Markus og S.  Radnoti: Die Seele unddas Leben. Studien zum  fruhen Lukacs, Frankfurt a. M., 1977, især s. 280og284 ff., K.A. Kutzbach (udg.): PaulErnslundGeorg Lukacs. Dokumenleeiner Freundschafl, Dusseldorf  1974 (brevvekslingen mellem Ernst og Lukacs, der indledes efter offentliggarelsen af )&gt;Tragediens  metafysik«, varer ved frem til  1926) og M. Lowy: Pour unesociologiedes iniellecruels revolu/ionnoires. L 'évolulion  polilique de Lukacs 1909-1929, Paris 1976, s. 52 ff. Cf. videre min artikel  ~Lukacs, Romantic Anti-Capitalism and the Destruction of  Reason«, IN: A. Goldmann. M. Lowy, S. Nair og J.-M. Vincent (udg.): Diolecrique el sciences humoines: Lukacs, Goldmonn, Paris  1982.
9. Lowys bog kom på fransk i  1976 og i 1979 i engelsk oversixttelse med titlen Georg Lukacs: From Romanlicism  ro Bolshevism. Arato og Breines' bog udkom samtidig i New  York  og London. Andre vigtige nyere udgivelser om den unge Lukacs omfatter Antonia Grunenbergs Burger und Revolulionar.  Georg Lukacs 1918-1928, Frankfurt a. M. 1976, Laura Boellas Ilgiovane Lukacs: L a   formazione inlellelluale e la  filosofiapolilica  1907-1929, Bari 1977 og Nicolas Tertulian: Georges  Lukacs. Erapes de sopensee  eslhetique, Paris 1980.1 det falgende stgtter jeg mig endvidere på Johanna Rosenberg: »Das Leben Georg Lukacs' -Eine Chronik«, IN: W. Mittenzwei (udg.): Dialog undKoniroverse mir Georg Lukacs.  Der  Melhodenslreil  deulscher  sozialis/ischer  Schrifrsreller, Leipzig 1975, s. 396 ff. Cf. endvidere Georg Lukács: Gelebies Denken. Eine Aulobiogrophie  im Dialog, F. a. M. 198  1.
10.  Georg  Lukacs: Heidelberger  Philosophie  der Kunst  (1912-1914). udg.  af G. Markus og F. Benseler, Werke, bd.  16, Neuwied og Darmstadt  1974.
11.  Planerne om en Dostojevskij-bog og Lukacs' optagethed af )&gt;den russiske ide« i  1915 gennemgås af Feher, op. cit., s. 275 ff., cf. specielt note 30. Interessen for Dostojevskij er gennemgående i denne faseaf den romantiske anti-kapitalisme, jvf. Thomas Manns tagen partifor  Dostojevskij og modTolstoj i Belrachlungen eines Unpolirischen (afsnittet &gt;&gt;Vom Glauben(0. Hos Lukacs er Tolstoj s?arere forlsber for Dostojevskij i retning af  at skabe en litteratur, der peger ud  over  »den fuldendte syndefuldheds epoke«, jvf.  slutningen på Romanens leori. Boris  Savinkovs roman Den bleggule hest (1909) findes tilgængelig i en dansk udgave fra 1962. Savinkov alias »Ropschin« bliver senere chef  for den »hvide(&lt;  terror i  Polen, cf. Lukacs' opgar med ham, Geschichte und Klassebewussrsein. Srudien uber marxislische Dialektik, Berlin  1923, s. 269,  se videre Lowy.  op. cit., s.  187.
12.  Se også herom en anden bog af Michael Lowy: Marxismeel romanrisme revolulionnaire. Essais sur Lukacs eI,Rosa Luxemburg, Paris  1979.
13.  Georg  Lukacs: Heidelberger  Aslhelik  (1916-1918). udg. af  G. Markus og F. Benseler, Werke, bd.  17, Neuwied  og Darmstadt  1974. Afhandlingen  afvises bl.a. under henvisning til, at Lukacs er udlznding. Rickerts bed0mmelse af indholdet er bevaret.
14.  Dette korte referat af  Lukacs' revolutionære reformpolitik  stater sig dels på Lowy, op. cit..  s. 177 ff.,  dels på David Kerrler:  nCulture and Revolution: Lukacs in the Hungarian Revolutions of  1918/19«, IN: Telos, nr.  10, 1971, s. 77 ff. Lowy bruger megen energi p i   at aflive myten om, at den revolutionixre Lukacs  skulle være  forbillede for  Naphta-figuren  i  Thomas Manns  roman Der Zauberberg, op. cit., s.  66 ff. Derimod er Lukacsskildret som uBenzy« i Joseph

- Lengyels roman Prenn Ferenc, se ibid., s. 179.
15.  Termen »vestlig marxisme« optræder forste gang i M. Merleau-Pontys bog Les aventures de la dialectique, Paris  1955. Se kap. 2, der handler om Historie  og klassebevidsthed.
16.  Andre fælles  forudsætninger er David  Kettlers artikel (se note  14) og  Lucien Goldmanns  forskellige  skrifter  om  den  unge  Lukacs  fra  Kant-disputatsen (Mensch, Gerneinschaft und  Welt in der Philosophie Immanuel Kants: Studien rur Geschichte der Dialektik, Zurich  1945) og fremefter.
17.  Se note 8. Cf. også Gyorgy Markus' efterord  i Lukacs' ~eidelber~er~sthetik, op. cit..  s. 253  ff.
18. Se note4. Om disse værker se videre Nicolas Tertulian: »On the Later Lukacs«, IN: Telos, nr. 40,  1979, s. 136 ff., ds.: &gt;)Teleologie et causalite dans I'ontologie deLukacs«, IN: A. Goldmanno.a., op.  cit. og F. Feher0.a.: »NotesonLukacs' Ontology«, IN: Telos, nr. 29,  1976.
19.  Om Lukacs-elevernes begejstring for Die Zerstorung  der  Vernunft, da de horer den som forelæsninger, se »Marxist Ethics and the Future of Eastern Europe: An Interview with Agnes Heller«, IN: Telos, nr. 38, 1978-9, s. 165. Et kort uddrag af dette interview er oversat i Hug!, nr. 29,  1981, SS.  41-44.
20. F.eks. Andras Hegedus, der som premierminister i oktober 1956 beder russerne intervenere i Ungarn og senere i  samme måned må flygte til Moskva i  et russisk fly. Hegedus, der dengang blev opfattet som stalinist, er idag en af de ledende kritiske oppositionelle i  Ungarn, og hans sociologiske skrifter har haft afgorende betydning for f.eks. Budapester-skolen. Se )&gt;Interview with Andras Hegedus«, IN: Telos, nr. 47,  1981, s.  132 ff.
21. Se Gyorgy Bence og Janos Kis: »On Being a Marxist: A Hungarian View«, IN: Socialist  Register, 1980, s. 263  ff., Peter  Engelmann: nHungary  in Autumn 1980~ og interview-serien  »Hungarian Perspectives«, IN: Telos, nr. 47,  1981, s.  137 ff.
22. Et centralt skrift i denne forbindelse er G. Markus, G. Bence og J .  Kis: Er en kritiskpolitisk okonomi mulig? fra begyndelsen af 70'erne. Bogen udkommer på engelsk i nær fremtid.
23. Se dog i  denne forbindelse også opgoret med marxismen hos den eneste af de til Budapester-skolen horende Lukacs-elever, Mihaly Vajda, i epilogen til en antologi  af  hans politiske artikler, der  udkommer på tysk  i nær  fremtid.
24. F.eks. G. Markus, A. Heller  og F. Feher: Dictatorship  over Needs.  Western Marxism and Eastern Societies, Oxford 1982. Se også min artikel &gt;)Agnes  Hell e r ~ moralske antropologi«, IN: Hug!, nr. 29.  1961, som prmenterer Hellers Theorie der Gefuhle, Hamburg  1980.