Kulturelt betinget kognition. En relancering af ideen om en indoeuropæisk ideologi
Forfattere: Maria Kallestrup Larsen
Tidsskrift: rvt (2013-12-01)

## Kulturelt betinget kognition

En relancering af ideen om en indoeuropæisk ideologi

MARIA KALLESTRUP LAURSEN

ENGLISH ABSTRACT: In this article I examine how and (to some extent) why the Indo-European, tri-functional ideology survived in a number of Indo-European cultures despite the fact that these  cultures  had  been  separated  in  terms  of  time  and  space  a  long  time  ago.  Based  on  theories promulgated by Georges Dumézil, Jan Assmann, Jeppe Sinding Jensen and Michael Tomasello, I reach  the  conclusion  that  the  tri-functional  ideology  survived  in  an  interactive  relationship between (1) the narratives of Indo-European cultures (in which the tri-functionality made up the narrative structure) and (2) the culturally based cognitive apparatus of the Indo-Europeans. The Indo-European tri-functionality is thus to be understood as a culturally conditioned cognition and as a cognitively conditioned culture. The tri-functional ideology has survived for many millennia because it  was  orally  transmitted  and  because,  in all  probability,  it  had  its  origin  in  a central, Indo-European myth.

DANSK RESUMÉ: Denne artikel forsøger at sandsynliggøre, hvordan og (i nogen grad) hvorfor den indoeuropæiske, trefunktionelle ideologi overlevede i en række indoeuropæiske kulturer, på trods af at disse kulturer havde fjernet sig meget fra hinanden i både tid og rum. På baggrund af teorier  af  især  Georges  Dumézil,  Jan  Assmann,  Jeppe  Sinding  Jensen  og  Michael  Tomasello, hævder jeg, at den trefunktionelle ideologi har overlevet i et vekselvirkningsforhold mellem (1) indoeuropæiske kulturers fortællinger, hvori trefunktionaliteten har udgjort den narrative struktur, og (2) indoeuropæernes kulturelt baserede kognitive apparat. Den indoeuropæiske trefunktionalitet skal dermed forstås som kulturelt betinget kognition og som kognitivt betinget kultur. Den trefunktionelle ideologi har overlevet i mange tusinde år, fordi den blev overleveret mundtligt og fordi den givetvis har sit udspring i en for indoeuropæerne central myte.

KEYWORDS: Georges Dumézil, Indo-European trifunctional ideology, cultural memory, narrative structure, cultural conditioned cognition.

## Indledning

Georges  Dumézil  (1898-1986)  brugte  en  betydelig  del  af  sin  forskerkarriere  på  at sandsynliggøre,  at  man  i  en  række  indoeuropæiske  kilder  kunne  finde  bestemte, særegne strukturer. Disse strukturer måtte være specifikke for kulturer, som tilhørte denne sprogæt. De afslørede med andre ord en indoeuropæisk kulturarv. Dumézil brugte ikke megen tid på at forsøge at sandsynliggøre, hvordan og hvorfor de overlevede i de indoeuropæiske kulturer, som spredtes over et stort geografisk område, der strakte sig fra Irland til Indien, for mange årtusinder siden. Hans primære mål var  at  påvise  selve  tilstedeværelsen  af  disse  strukturer;  men  måske  er  tiden  blevet moden til, at man kan gøre sig nogle tanker om, hvordan og hvorfor disse strukturer har overlevet. Det vil jeg forsøge at gøre i denne artikel, bl.a. inspireret af et udsagn af Armin Geertz: 'Hvis der er tale om de religiøse myters og fortællingers strukturer, er det klart en tekstanalytisk opgave, men en sådan analyse kan næppe tænkes i dag uden psykologiske og kognitive overvejelser' (Geertz 2005, 19).

## Den indoeuropæiske oprindelse

Det indoeuropæiske er først og fremmest et sprogligt fænomen. Det er en sprogæt, som en række asiatiske og europæiske sprog (både levende og uddøde) tilhører. Der er overvejende enighed blandt fagfolk inden for dette område om, at ligheden mellem sprogene skyldes, at de nedstammer fra samme kilde (det protoindoeuropæiske sprog) (Lundager Jensen &amp; Schjødt 1994, 17). På baggrund af denne sprogvidenskabelige kendsgerning har mange inden for historisk lingvistik og arkæologi forsøgt at fastsætte det tidslige og geografiske udspring for denne sprogæt og ligeledes redegøre for den tidslige og geografiske udbredelse af de indoeuropæiske sprog, der fulgte. Det er dog en vanskelig opgave, for betyder fx overtagelsen af en ny type gravform med nødvendighed overtagelsen af et nyt forestillingsindhold, der fulgte med et nyt sprog? (ibid., 28). Det er svært at afgøre, hvilket forhold der i konkrete tilfælde består mellem sproglig, kulturel og materiel udbredelse.

Forslagene til, hvor det indoeuropæiske hjemland oprindeligt lå, har været mange, fx Nordpolen. Et af de mere seriøse og ofte nævnte bud er de sydrussiske stepper. En af de nyere fortalere for de sydrussiske stepper er David W. Anthony, der i 2007 udgav bogen The Horse, the Wheel, and Language .  Ifølge  Anthony og andre blev sen protoindoeuropæisk talt mellem 3500-2500 f. Kr., således at protoindoeuropæisk var et  dødt  sprog  efter  omkring  2500  f.  Kr.  (Anthony  2007,  58).  Den  indoeuropæiske ideologi om trefunktionaliteten, må dermed allerede have gjort sig gældende mellem 3500-2500 f. Kr.

Det er på baggrund af det indoeuropæiske vokabular samt et stort arkæologisk materiale,  at  Anthony  når  frem  til,  at  det  protoindoeuropæiske  hjemland  lå  på  de sydlige stepper i det østlige Ukraine og Rusland (ibid., 98f.), og at det formentlig var indoeuropæerne,  der domesticerede  hesten  og  efterfølgende  opfandt  stridsvognen. Ifølge Anthony var domesticeringen af hesten og opfindelsen af stridsvognen en af hovedkilderne til indoeuropæernes store udbredelse (Anthony 2007, 118.193-224.371411). Spredningen af indoeuropæernes sprog og kultur har formentlig ikke været en 'racespredning' (ibid., 6-11.463). Anthony mener ikke, at indoeuropæernes erobringer nødvendigvis har haft karakter af entydige undertvingelser. Det er mere sandsynligt, at indoeuropæerne har oprettet klientsystemer med lokale befolkninger baseret  på  indoeuropæiske  traditioner  for  edsaflæggelse  og  gæstevenskab  (ibid.,  340343.461.464).  Teorien  er,  at  indoeuropæerne  og  deres  indoeuropæiserede  allierede/klienter på grund af deres heste og hestevogne har udgjort en overklasse, og at lokalbefolkninger rundt omkring derfor har taget deres sprog og kultur til sig. Dette er vigtigt, for når vi taler om indoeuropæisk ideologi, er det samtidig elitens ideologi, vi beskæftiger os med. 1

Anthonys bog er med Frederik Stjernfelts ord: 'et seriøst og tungtvejende bud på indoeuropæernes rod, som allerede ser ud til at kandidere til en milepæl i diskussionen. Selv om mangfoldige detaljer endnu er usikre og hviler på spinkle hypoteser, er det bedste aktuelle bud på urhjemmet nok igen de sydrussiske stepper' (Stjernfelt 2009, 11). Min diskussion er ikke afhængig af, om Anthony har ret eller ej, for det er som  sagt  et  uomgængeligt  faktum,  at  de  indoeuropæiske  sprog  på  et  eller  andet tidspunkt i historien fra et epicenter spredte sig i Europa og Asien. Når jeg alligevel inddrager  Anthony,  skyldes  det,  at  han  giver  et  bud  på,  dels  hvor  langt  tilbage  i tiden  vi  skal  for  at  finde  udgangspunktet  for  indoeuropæisk  sprog  og  kultur,  dels hvordan  indoeuropæisk  sprog  og  kultur  kommer  til  at  gøre  sig  gældende  blandt eliten i et så stort geografisk område.

Hjemlandsforskningen er en svær og problematisk disciplin, og derfor har mange forskere også afholdt sig fra at finde det protoindoeuropæiske hjemland og at skildre forløbet af den indoeuropæiske udbredelse. Disse forskere har afholdt sig fra at besvare de store spørgsmål og har derimod forsøgt at besvare mindre, men ligeså væsentlige spørgsmål.

## Trefunktionaliteten som en indoeuropæisk ideologi

I spørgsmålet om eksistensen af en indoeuropæisk kultur er sprogforskeren Georges Dumézil af stor betydning. Et af Dumézils vigtigste resultater var opdagelsen af den trefunktionelle struktur. Denne ideologi består af en sondring mellem de tre følgende funktioner: (1) suveræniteten, (2) krigen og (3) frugtbarheden, mangfoldigheden eller lignende. Denne sondring kan optræde i forskellige sammenhænge (i religion, i eper, i kastesystemer, i medicin etc.); men den skal optræde med minimum en repræsentant for hver funktion, da det ikke er den enkelte funktion i sig selv, der er karakteristisk for denne indoeuropæiske ideologi, men derimod selve sondringen mellem og tilstedeværelsen af netop disse tre funktioner (Lundager Jensen &amp; Schjødt 1994, 4754). 2

1 Det er generelt set primært overklassens religion og kultur, man beskæftiger sig med, når man forsker inden for fortidige samfund. Størstedelen af de skriftlige kilder samt monumenter og lignende stammer fra overklassen (Schjødt 2007, 39). Det er derfor også primært elitens world view man beskæftiger sig med i den komparative indoeuropæiske forskning

Udgangspunktet for Dumézils overordnede tilgang, der ikke altid bliver præsenteret lige klart, er helheder: 'Die Ganze ist fast immer wichtiger als seine Teile, früher als  seine  Teile  und  in  ihrer  dauernden  Erneuerung  bemerkenswert  konstant'  (Dumézil 1959, 78). Derfor er det systemligheder og ikke ligheder mellem enkeltelementer, Dumézil ønsker at sammenligne. Hvis man kun sammenligner enkeltelementer, er  det  vanskeligt  at  afgrænse  et  komparativt  felt,  fordi  man  kan  finde  paralleller næsten alle  steder  mellem  enkeltelementer,  der  skyldes  tilfældigheder  snarere  end fælles oprindelse. De overensstemmelser, Dumézil påviste, afspejler hans syn på den proces,  der  finder  sted  i  forbindelse  med  især  mundtlig  overlevering:  Historiernes struktur forbliver konstante, men deres enkeltbestanddele er i evig forandring og kan ende med at blive modsætninger til, hvad de var i udgangspunktet. Ofte ligger vægten i Dumézils undersøgelser netop på at undersøge, hvilke transformationer, forkortelser eller udvidelser de tre funktioner er undergået. 3  De tre funktioner er en struktur, der gør sig gældende på mange niveauer: teologisk, mytologisk, socialt etc. Derfor betegner Dumézil den trefunktionelle struktur som en ideologi. På baggrund af Dumézil definerer Lundager Jensen og Schjødt denne indoeuropæiske ideologi således:

Denne kan defineres ganske kort som et 'klassifikationsprincip' og lidt mere udførligt, som det sker i en anden sammenhæng, der angår den iranske teori om samfundets klasser, nemlig som 'en model, et ideal, og også et bekvemt middel til at analysere og formulere (den sociale materie)', eller som 'inventaret af direktive ideer, som bestemmer et samfunds refleksion og adfærd'. Ideologien er i denne forstand ikke et empirisk felt på linie med teologiske, mytologiske, sociale og andre systemer, men derimod en teoretisk model, der skal redegøre for kvintessensen i en 'verden', den dybere, fælles struktur, for alverdens mangfoldigheder (Lundager Jensen &amp; Schjødt 1994, 61).

Spørgsmålet er så, hvori de tre funktioner er funderet. Lundager Jensen og Schjødt afviser Dumézils egen idé om, at den treleddede ideologi er en naturlig inddeling, der er funderet i den menneskelige verdens egen orden: 'Det er imidlertid umuligt at se, hvori det specielt 'naturlige' i det trefunktionelle skema skulle ligge. Der er formentlig  tale  om  et  kulturelt  bestemt  klassifikationsprincip  -  en  struktur  -  blandt andre, tilsvarende principper' (ibid., 62). Dette besvarer dog ikke spørgsmålet om, hvori trefunktionaliteten så skulle være funderet. Lundager Jensen og Schjødt afviser også Scott Littletons ide om, at der er tale om 'produktet af et enkelt, historisk definerbart  menneskeligt  fællesskabs  erfaring'  med  følgende  argumentation:  'For  det første  er  det  uholdbart  at  kalde  det  proto-indoeuropæiske  sprogfællesskab  for  et 'historisk  definerbart  menneskeligt  fællesskab';  for  det  andet  kommer  det  til  at  stå hen i det uvisse, hvordan et 'fællesskab' kan gøre den 'erfaring', at verden er treleddet, og specielt, hvad grunden til denne 'erfaring' skulle være' (ibid., 62f.). Derimod finder de Georges Dubys tilgang til spørgsmålet om trefunktionalitetens fundering plausibel (ibid., 63). I The Three Orders - Feudal Society Imagined skriver Duby: 'Ideology, we are well aware, is not a reflection of real life, but a project for acting on it' (Duby 1980, 8f.). Citatet er hentet fra indledningen til Dubys undersøgelse af, hvordan biskopperne Adalbero og Gerard i begyndelsen af 1000-tallet tog ideologien om trefunktionaliteten til sig i deres kamp for biskoppernes fortsatte magtbeføjelser og indflydelse, og hvordan denne ideologi hundrede år senere indvirkede på skabelsen af det franske trestændersystem. Ifølge Duby kan ideer som trefunktionaliteten ligge som en latent ideologisk kapital, der kan aktualiseres i en given situation, på et bestemt sted og i en bestemt tid, ud fra bestemte interesser (Lundager Jensen &amp; Schjødt 1994, 189). Dubys iagttagelser er interessante, og jeg vil inddrage dem i slutningen af artiklen.

2 Som eksempel på en trefunktionel struktur kan nævnes gudetriaden Odin, Thor og Frej, som den bliver gengivet af Adam af Bremen i Gesta Hammaburgenis Ecclesiae Pontificum (Dumézil 1969, 10f). Et andet eksempel er skabelsen af det komplette samfund, som det bliver gengivet i den ældste romerske historie samt i den oldnordiske mytologi og i ossetiske legender (Dumézil 1970, 65-76).

3 I The  Destiny  of  a  King giver  Dumézil  adskillige  eksempler  på,  hvordan  den  oprindelige  treleddede struktur er blevet fire- eller femleddet i en række fortællinger fra især det indoiranske område (Dumézil 1973, 35f.38-42.47-49.77.79f., etc.). Således stemmer for eksempel kong Yayatis fire dattersønner overens med den trefunktionelle struktur, i og med at Sibi og Astaka repræsenterer hver sit aspekt af førstefunktionen, mens Pratardana repræsenterer andenfunktionen og Vasumanas repræsenterer tredjefunktionen.

Imidlertid forekommer Lundager Jensens og Schjødts kritik af Littleton at være for  hård.  Hvad  angår  et  'historisk  definerbart  menneskeligt  fællesskab',  er  det  vel næsten en nødvendighed at antage, at det protoindoeuropæiske sprog i sit udgangspunkt hørte til en homogen kultur eller, som Littleton udtrykker det, 'a single, historically definable human community' (Littleton 1982, 268). Uden et sådant udgangspunkt giver det ikke nogen mening at hævde, at der eksisterer en samhørighed mellem en bestemt sprogæt og en bestemt ideologi. Denne samhørighed må nødvendigvis være opstået tidligt, før protoindoeuropæisk spredte sig og blev til individuelle indoeuropæiske sprog. Hvad angår 'den 'erfaring', at verden er treleddet', så ligger der vel ikke mere i dette udsagn end, at protoindoeuropæerne af uvisse årsager fandt det naturligt at inddele deres verden i tre på samme måde, som semitter havde en tendens til  at  inddele  deres  verden  i  syv,  og  uto-aztec-talende  samfund  finder  det naturligt at inddele deres verden i fire (ibid., 273). Det interessante er efter min mening, at man i nogle kulturer har en tendens til at gøre et tal til en model for en inddeling af  verden,  af  kosmos,  eller  som  Lundager  Jensen  og  Schjødt  udtrykker  det: 'en  teoretisk  model,  der  skal  redegøre  for  kvintessensen  i  en  'verden''  (Lundager Jensen og Schjødt 1994, 61). Dermed adskiller Georges Dubys udlægning af trefunktionalitetens  fundering  sig  ikke  synderlig  fra  Littletons:  Trefunktionaliteten  er  en ideologi, som indoeuropæerne så at sige lagde ned over verden. Det er en ideologi, de forstod verden ud fra. Det er en ideologi, de brugte til at forme deres verden efter. Så hvis man vil undersøge, hvordan og hvorfor trefunktionaliteten overlevede i de indoeuropæiske kulturer, er det oplagt at forsøge at anskueliggøre den gennem psykologiske, kognitive og hukommelsesteoretiske overvejelser.

## Ideologiens overlevelse i den kulturelle hukommelse

I det foregående afsnit har vi set, (1) at der er en vis sandsynlighed for, at en indoeuropæisk ideologi har overlevet hos stort set alle de indoeuropæiske folk, vi har tidlige, skriftlige kilder fra, og (2) at den store spredning af de indoeuropæiske folk formentlig skete for mellem 5500 og 4500 år siden (mange århundreder/årtusinder før de første skriftlige kilder). Det store spørgsmål er derfor: Hvordan kunne en indoeuropæisk ideologi overleve i skriftløse kulturer, der bevægede sig langt væk fra hinanden både i tid og i rum?

Ifølge  den  tyske  egyptolog  og  religionsforsker  Jan  Assmann  er  individets  hukommelse dels socialt funderet (individets hukommelse er bestemt af dets omgang med andre individer gennem blandt andet sprog, handling og kommunikation), dels kulturelt funderet. Den socialt funderede hukommelse kalder han for kommunikativ hukommelse, og den kulturelt funderede hukommelse kalder han for kulturel hukommelse. Hvor den kommunikative hukommelse eksisterer i kraft af kommunikation, eksisterer den kulturelle hukommelse i kraft af tradition, der er en særlig form for kommunikation. Den første form for kommunikation er en horisontal kommunikation, hvor information bliver udleveret individer imellem, mens den anden form for kommunikation er en vertikal kommunikation, hvor information videregives og overleveres fra generation til generation (Assmann 2000, 11.13.18f.).

Den kulturelle  hukommelse  er  en  kollektiv  hukommelse,  der  har  til  opgave  at videreføre en kollektiv identitet. Den kollektive hukommelse har været særlig modtagelig  over  for  politiserede  former  for  hukommelse  som  for  eksempel  mindedage med dertilhørende ceremonier, flag, sange etc. Dette er en projektion af kollektivet, der ønsker at huske, og af individet, der husker for at høre til. Både kollektivet og individet holder fast i kulturelle traditioner, i store fortællinger, sagaer og legender, i arsenalet af symbolske former etc. (ibid., 16-18). I skriftløse kulturer kan disse ikke blive bevaret i skrifter. Derfor bliver den menneskelige hukommelse det eneste middel, gruppen har til at deponere den viden, der sikrer dens identitet. Denne hukommelse  bliver  opretholdt  ved  hjælp  af  tre  forbundne  funktioner:  bevarelse  gennem poetiske former, generhvervelse gennem rituel udførelse og kommunikation gennem kollektiv deltagelse (ibid., 54f.):

Anders als durch Dabeisein ist in schriftlosen Kulturen am kulturellen Gedächtnis kein Anteil zu gewinnen. Für solche Zusammenkünfte müssen Anlässe geschaffen werden: die Feste. Feste und Riten sorgen im Regelmaß ihrer Wiederkehr für die Vermittlung und Weitergabe des identitätssichernden Wissens und damit für die reproduktion der kulturellen Identität. Rituelle Wiederholung sichert die Kohärenz der Gruppe in Raum und Zeit. Durch das Fest als primäre Organisationsform des kulturellen Gedächtnisses gliedert sich die Zeitform schriftloser Gesellschaften in Alltagszeit und Festzeit. In der Festzeit  oder  'Traumzeit'  der  großen  Zusammenkünfte  weitet  sich  der  Horizont  ins Kosmische, in die Zeit der Schöpfung, der Ursprünge und großen Umschwünge, die die Welt in der Urzeit hervorgebracht haben. Die Riten und Mythen umschreiben den Sinn der  Wirklichkeit.  Ihre  sorgfältige  Beachtung,  Bewahrung  und  Weitergabe  hält  -  zugleich mit der Identität der Gruppe - die Welt in Gang. 4  (ibid., 55)

Indoeuropæernes trefunktionelle struktur forekommer ofte i urtidsfortællinger samt undertiden i ritualbeskrivelser. Trefunktionaliteten har dermed hellig karakter. Den hører hjemme i urtiden, i myter om guderne og i fortællinger om de store forfædre. Den må have været den essentielle struktur i den hellige tid ('Traumzeit') og i gengivelserne og genlevelserne af denne tid under festivaler og lignende sociale sammenhænge. Samtidig forefindes den trefunktionelle struktur i diverse hverdagsmæssige sammenhænge. Trefunktionaliteten har dermed ikke kun struktureret indoeuropæernes urtid og hellige tid og rum, men også deres nutid og profane tid og rum. Begge dele har formentlig været medvirkende til, at den trefunktionelle struktur er blevet bevaret  i  kollektivet,  men  det  er  trefunktionalitetens  tilstedeværelse  i  det  religiøse rum, der giver den en særlig position og gennemslagskraft som struktur. Dumézil påpeger noget lignende i begyndelsen af Archaic Roman Religion , hvor han diskuterer kilderne til den ældste romerske kulturhistorie. Dumézil skelner mellem på den ene side overleveringen af politisk historie og militærhistorie og på den anden side overleveringen af religion. Hvor politisk historie og militærhistorie var et produkt af en optegnet eller fabrikeret fortid og uden nogen nyttig funktion, blev religionen trofast overleveret fra generation til generation af religiøse specialister og var altid i brug:

While the political and military past, save in the laws and treaties which have resulted from it, is a product of the recorded or manufactured past, and is without practical use, religion  is  always  and  everywhere  an  actual  and  active  thing;  its  rites  are  celebrated daily or annually, its concepts and its gods intervene in the routine of peaceful times as well as in the fever of crisis. Moreover at Rome, for a long time if not always, religion gave employment to numerous persons, groups of specialists who from generation to generation passed on the rules of the cult and who were supervised by the pontifex […] Even a terrible blow like the Gallic disaster can hardly have interfered with such traditions, which were simple ones, and, in their ritual aspects, were kept alive by practice (Dumézil 1970, 13).

4 I  'Religion, hukommelse og viden - Jan Assmann, med udblik til Durkheim, Rappaport og Augustin' pointerer Lundager Jensen, at Assmann på dette punkt ligger tæt op ad Durkheim. Det er ikke tilfældigt, eftersom  Assmanns  store  inspirator  er  Durkheim-eleven  Maurice  Halbwachs  (Lundager  Jensen  2008, 11f.).

Den konstante overlevering og anvendelse af den romerske religion gjorde den til en stabil tradition. Dette må i endnu højere grad gøre sig gældende i skriftløse kulturer, hvor kollektivets hukommelseskapacitet er begrænset. Her er det kun det vigtigste, der bliver overleveret og dermed husket. Hvis vi vender tilbage til Assmann og følger hans videre argumentation, er det tydeligt, at det netop er det faktum, at de tidlige indoeuropæiske kulturer var skriftløse, der har været årsagen til, at ideologien om trefunktionaliteten  har  overlevet  i  efterhånden  adskilte  kulturer  over  så  mange  tusinde år. For det karakteristiske ved skriftløse kulturer er ifølge Assmann en kulturel langtidshukommelse:

Und  doch  läßt  sich  nicht  verkennen,  daß  die  Erfindung,  der  Sprach-Schrift  und  die Gründung von Staaten - beides gehört typischerweise zusammen - einen dramatischen Einschnitt bedeutet in der Gestalt der Zeit, d. h. der Ausprägung der chronologischen Struktur in den kulturellen Hervorbringungen. Die Welt der symbolischen Formen, die der Mensch aus sich herausstellt und mit der er sich eine symbolisch organisierte Umwelt schafft, scheint von jetzt ab einem besonderen Wandel ausgesetzt zu sein. Die Perioden  der  Ur-  und  Frühgeschichte  zählen  nach  Jahrtausenden  und  -zehntausenden. Diese Form der Zeit ändert sich nun grundsätzlich. Wenn man den Begriff des Stils als das Gedächtnis der Formen bezeichnen kann, als den Inbegriff aller Merkmale, in denen ein Objekt seine Zugehörigkeit zu einer Zeit, einer Gruppe und einer Funktion signalisiert, dann scheint sich dieses Gedächtnis im Laufe der Kulturentwicklung von einem Langzeit- zu einem Kurzzeitgedächtnis zu wandeln. Stile, in der Vor- und Frühgeschichte Phänomene der longue durée ,  werden zu Exponenten immer rasanteren Wandels. (Assmann 2000, 102)

Med skriften følger så at sige glemslen. Fokus er ikke længere på at synliggøre og verbalisere traditionen, men derimod på at føje til den og bygge videre på den. Uden skriften bruger man kræfterne på at huske traditionen. Med skriften deponerer man traditionen i skrifter og bruger sine kræfter på at bygge videre, på at skabe nyt. Den eneste måde, man kan sikre traditionens overlevelse i et skriftsamfund, er gennem kanonisering (ibid., 103-05). Dermed ikke sagt at de skriftløse samfunds traditioner ikke ændrer sig over tid, for det gør de. Men denne ændring sker meget langsomt og angår primært detaljer og ikke i så høj grad traditionens dybe strukturer. De kulturelle  tekster,  der  bliver  overleveret  i  skriftløse  og  hukommelsesbaserede  kulturer under  diverse  former  for  sociale  sammenhænge,  bliver  meget  sjældent  husket  og overleveret ordret. Man kan selvfølgelig indvende, at hvis en tekst ikke bliver gengivet ordret, er der ikke længere tale om den samme tekst, men om en ny tekst. Det er dog  ikke  Assmanns  holdning,  idet  han  definerer  teksten  som  'die  Summe  seiner Varianten' (ibid., 132), da den er i evig forandring. Her læner Assmann sig op ad Paul Zumthors begreb om mouvance : 'Der nicht-festgestellte, tiefenstrukturelle, sich immer neuen Vergegenwärtigungen fügende Text, das ist die Form, in der der kulturelle Text unter den Bedingungen der Mündlichkeit existiert' (ibid., 132). Dette giver en plausibel forklaring på, hvorfor det er ideologien om trefunktionaliteten, der har overlevet i de adskilte indoeuropæiske kulturer, mens fortællingerne, hvori ideologien  indgår,  varierer  meget  fra  kultur  til  kultur.  Trefunktionaliteten  har  udgjort  en dybdestruktur,  der  netop  har  manifesteret  sig  selv  i  en  'sich  immer  neuen  Vergegenwärtigungen fügende Text'. Dette stemmer godt overens med Dumézils syn på den proces, der finder sted i forbindelse med især mundtlig overlevering: Historiernes struktur forbliver konstante, men deres enkeltbestanddele er i evig forandring. Dermed synes Dumézils strukturkomparative tilgang at være hensigtsmæssig til en afsøgning af rudimenter af indoeuropæiske traditioner.

Et  interessant  spørgsmål  er,  hvor  bevidstgjort  den  trefunktionelle  ideologi  har været? Har den udgjort en fast struktur for udformningen af beretninger om guder og helte, som skjalden og lignende personer var bekendte med og arbejdede ud fra, eller var den i højere grad en ubevidst struktur, som indoeuropæeren uden nærmere eftertanke forstod sin verden og måske i højere grad sin fortid og den mytiske urtid ud fra?  Ifølge  Littleton  lagde  Dumézil  vægt  på,  at  strukturerne  er  ikke-refleksive. 5 Det vil sige, at de blev anvendt ubevidst af myteskaberne og andre (Littleton 1982, 268). Men det vil man aldrig kunne fastslå endeligt, da det sikkert har varieret betydeligt. Måske har trefunktionaliteten været mere bevidstgjort for de tidlige indoeuropæere end for deres efterkommere, måske har den været mere bevidstgjort for de indviede end for de uindviede. Det, der betyder noget, er, at dybdestrukturer (bevidst eller ubevidst) overføres gennem traditionen og former vores liv, tænkemåde og oplevelse af verden.

Med Assmanns teorier om kulturel hukommelse har vi fået en plausibel forklaring på, hvordan ideologien om trefunktionaliteten har kunnet overleve i en række skriftløse kulturer, der engang hørte sammen, men som i løbet af mange tusinde år geografisk, sprogligt etc. bevægede sig længere og længere væk fra hinanden. En af årsagerne til ideologiens overlevelse viser sig, interessant nok, netop at skyldes det faktum, at  den  blev  overleveret  i  skriftløse  kulturer  som  en  dybdestruktur.  Denne dybdestruktur har eksisteret dels i kollektivets arsenal af fortællinger og formentlig også  ritualer,  som  vi  desværre  ikke  længere  har  så  stort  et  kendskab  til,  dels  i  en mere eller mindre bevidstgjort form i individets hjerne, der formentlig har haft en indvirkning på den måde, hvorpå individet forstod sin verden og handlede i den.

Den utroværdighed, man ofte rent instinktivt tillægger den mundtlige overlevering, holder ikke vand, når det gælder den vertikale, kulturelle hukommelse. Her gør man sig stor umage med at huske og kommunikere så korrekt som muligt. Mundtlighedens utroværdighed trives derimod i den horisontale kommunikative hukommelse, hvor sladder, pral og meget andet med lynets hast kan ændre historier. Dumézil når frem til samme konklusion, efter at han har sandsynliggjort, at den romerske  religion  blev  overleveret  mere  korrekt  end  den  romerske  politiske  historie  og militærhistorie: 'As a result it (sc. religion) was less exposed to the falsifying ventures of pride or ambition than was the recital of secular events' (Dumézil 1970, 13).

5 Assmann når ligeledes frem til, at tradition opererer på et ubevidst plan (Assmann 2000, 190-200).

## Den trefunktionelle struktur som kulturelt betinget kognition

I introduktionen til Religiøs narrativitet, kognition og kultur skriver Jeppe Sinding Jensen, at noget af det mest essentielle i forholdet mellem en traditions eksistens i hhv. kollektivet  og  individet  er  sproget  og  den  narrativitet,  man  bruger  sproget  til.  Sinding Jensen betegner dette som sprogets mellemkomst: 'Når vi fødes, kommer vi ind i en social verden, som allerede er klar til at tage imod os: Der er sprog, familie, normer, institutioner og meget andet. Kald det for nemheds skyld 'tradition' […] Tradition skal læres og reproduceres, men traditioner ændrer sig også konstant' (Sinding Jensen 2008, 17).  Alt  dette  kan  ifølge  Sinding  Jensen  kun  lade  sig  gøre,  fordi  vi  er 'symbolske dyr'. For at kunne begå os socialt lærer vi at bruge billeder, metaforer og symboler, ligesom vi lærer at sætte alt på fortælling, for mennesket kan stort set kun begribe det, der er sat på fortælling (ibid., 12.17).

Sinding Jensens syn på traditionens eksistens i henholdsvis kollektivet og individet ligger i klar forlængelse af Assmanns syn. Det særligt interessante ved Sinding Jensens udlægning er hans fokus på, at mennesket stort set kun kan begribe det, der er  sat  på  fortælling:  'Altså  et  meget  grundlæggende,  måske  kognitivt,  krav  om,  at perception og kognition (og for den sags skyld også emotion) kun kan blive til viden, hvis det er 'omtaleligt'' (ibid.,  12).  Narrativitet  er  med  andre  ord  en  vigtig  brik  til forståelsen af traditionens eksistens i henholdsvis kollektivet og individet.

Her kunne man indvende, at det er problematisk at anvende en narrativitetstese, fordi trefunktionsstrukturen ifølge Dumézil netop ikke er narrativ: Trefunktionaliteten er ikke en fortælling, men den kan udtrykkes narrativt, ligesom den kan udtrykkes synkront som gudetriader på et helligsted eller et samfundsopdelende kastesystem etc. Problemet er af definitorisk art: Hvor Dumézil bruger narrativitet i en snæver forstand til at betegne fortællinger ('Der var engang…'), anvender Sinding Jensen det i en bredere og mere grundlæggende forstand (mennesket kan stort set kun begribe  noget,  hvis  det  er  sat  på  fortælling).  Med  Sinding  Jensen  vil  man  dermed kunne  påpege,  at  der  bag  den  synkront  udtrykte  gudetriade  på  et  indoeuropæisk helligsted  er  en  narrativitet  til  stede.  For  det  er,  som  Dumézil  selv  pointerer,  ikke tretallet, der er afgørende for den indoeuropæiske trefunktionalitet. Det afgørende er derimod den ideologi, der er knyttet til de tre tal, og denne ideologi kan kun overleveres narrativt. Hvis man som udenforstående så en indoeuropæisk gudetriade på et helligsted, ville man ikke vide, hvem de var, hvad de hed, hvad de var guder for etc. Al denne bagvedliggende ideologi eksisterer kun i en narrativ form.

Med Sinding Jensens fokus på narrativitet kan vi komme dybere ind i en diskussion af traditionens eksistens i henholdsvis kollektivet og individet. Med Assmann blev vi bevidste om, at narrationers dybdestrukturer var de elementer, der sikrede den kulturelle hukommelse eller mere præcist den kulturelle traditions overlevelse gennem mange generationer, men med Sinding Jensens fokus på narrativitet bliver det klart, at traditionen i sig selv kun kan eksistere som narrativitet. Dermed har de kulturelle narrationer (myter, legender, ritualer etc.) en dobbeltfunktion som narrationer: (1) de kan kommunikeres og deles i et kollektiv af individer, og (2) de kan (særligt i skriftløse kulturer) overleve og overleveres gennem mange generationer.

Et folks fortællinger er afgørende for, hvem de er, hvordan de tænker og handler og  hvordan  de  opfatter  verdenen  omkring  sig.  Disse  fortællinger  bliver  indlejret  i individet gennem individets eksistens i et kollektiv, ligesom de via individet bliver indlejret i kollektivet. Disse fortællinger ændrer sig gradvist, som tiden går, men ofte bibeholdes  fortællingernes  dybdestrukturer  (i  mere  eller  mindre  transformerede former). Disse fortællinger binder kollektivet sammen her og nu og i fortid og fremtid. Hvis vi skal overføre dette til det indoeuropæiske område, bliver det tydeligt, at de  indoeuropæiske  folk  hver  især  havde  en  række  narrationer,  der  indadtil  bandt dem sammen som folk. Nogle af disse narrationer var bygget op omkring en dybdestruktur,  der  formentlig  kan  føres  tilbage  til  protoindoeuropæisk  tid,  nemlig  den trefunktionelle  struktur.  Denne  dybdestruktur  må  have  været  af  meget  basal  og grundlæggende betydning, som vi ligeledes i forbindelse med inddragelsen af Assmann var inde på. Måske har trefunktionaliteten oprindeligt udgjort grundskelettet for inddelingen af den guddommelige verden eller den mytiske urtid. Det vil aldrig kunne afgøres med sikkerhed, hvori trefunktionaliteten har sin oprindelse, men den synes at være tilknyttet en kosmisk inddeling i den forstand, at trefunktionaliteten ofte optræder som den rette inddeling. Under alle omstændigheder må den i tidens løb være blevet overført fra sin oprindelige kontekst til andre - en menneskelig egenskab, ofte kaldet 'de-coupling' (ibid., 18). Det kan forklare, hvordan den trefunktionelle struktur kan genfindes i mange forskellige sammenhænge som for eksempel i inddelingen af medicin eller af samfundets klasser.

Spørgsmålet er så, hvad det mere præcist er for kognitive egenskaber og processer, der er på spil? En måde at besvare dette spørgsmål er at inddrage Michael Tomasellos udviklingspsykologiske teori fra bogen The Cultural Origins of Human Cognition (1999). Tomasello tilslutter sig Merlin Donalds teori om, at historiske processer arbejder med en meget hurtigere tidsskala end biologisk evolutionære processer (Tomasello 1999, 207). Ifølge Tomasello har der ikke i biologisk evolutionær forstand været tid til at udvikle hver enkelt af de kognitive evner, som er nødvendige for det moderne  menneskes  opfindelse  og  opretholdelse  af  komplekse  værktøjsbaserede  produktioner  og  teknologier,  af  komplekse  former  for  symbolsk  kommunikation  og repræsentation  og  af  komplekse  sociale  organiseringer  og  institutioner  (Tomasello 1999, 2). Den eneste plausible forklaring på menneskets i evolutionær forstand lynhurtige udvikling de sidste mange hundredetusinder år er social og kulturel videregivelse. Det betyder, at den menneskelige kultur som fx redskaber og sprog er noget, der  i  historisk  forstand  er  blevet  langsomt  udviklet  over  utallige  generationer.  De kulturelle elementer er dels blevet videregivet over disse mange generationer, dels blevet langsomt videreudviklet. Tomasello kalder dette for 'the ratchet effect' (ibid., 4f.).

The  complete  sequence  of  hypothesized  evolutionary  events  is  thus:  human  beings evolved  a  new  form  of  social  cognition,  which  enabled  some  new  forms  of  cultural learning, which enabled some new processes of sociogenesis and cumulative cultural evolution. This scenario solves our time problem because it posits one and only one biological adaptation - which could have happened at any time in human evolution, including quite recently. The cultural processes that this one adaptation unleashed did not then create new cognitive skills out of nothing, but rather they took existing individually  based  cognitive  skills  -  such  as  those  possessed  by  most  primates  for  dealing with  space,  objects,  tools,  quantities,  categories,  social  relationships,  communication, and social learning - and transformed them into new, culturally based cognitive skills with a social-collective dimension. These transformations took place not in evolutionary time but in historical time, where much can happen in several thousand years (ibid., 7).

De kognitive evner, som mennesket har og som de øvrige primatarter ikke besidder, har derfor deres udspring i kognitive evner, som de fleste primater besidder (vedrørende rum, genstande, værktøjer, kvantitet, kategorier, sociale forhold, kommunikation og social læring); men disse kognitive evner er hos menneskene blevet transformeret  til  nye  kulturelt  baserede  kognitive  evner,  som  det  enkelte  menneske  kun gennem  social  og  kulturel  videregivelse  kan  tilegne  sig.  Sagt  på  anden  vis  er  det specifikke ved den menneskelige kognition skabt i et samspil mellem vores basale kognitive  evner,  som  vi  for  størstedelen  deler  med  vores  primat-medarter,  og  den sociale  kultur,  vi  altid  er  født  ind  i,  og  uden  hvilken  vi  hver  især  ikke  ville  kunne udvikle os til mennesker (ibid., 79-81.189.199f.213).

Så i spørgsmålet om, hvilke kognitive egenskaber og processer, der gør sig gældende  i  forbindelse  med  trefunktionaliteten,  må  vi  i  vage  vendinger  udtrykke  os således: Trefunktionaliteten som en kulturelt funderet ideologi eller dybdestruktur er i udgangspunktet forbundet med basale (for alle primater) kognitive egenskaber som fx dem, der vedrører kategorisering, sociale forhold og kommunikation, men reelt set eksisterer  den  i  de  kulturelt  baserede  kognitive  egenskaber.  Trefunktionaliteten  er blevet videregivet via narrationer i de indoeuropæiske kulturer, og ifølge Tomasello (der her læner sig op ad Jerome Bruner) har netop narrationer en fremtrædende rolle i skabelsen af individets kulturelt baserede kognitive egenskaber. Dette skyldes, at de historier, der bliver fortalt i en kultur, er afgørende for, hvordan kulturen anskuer sig selv, og er derved med til at forme individets kognition (ibid., 158).

Hvis det er korrekt, at en kulturs centrale narrationer har en fremtrædende rolle i skabelsen af individets (kulturelt baserede) kognitive egenskaber, er det nærliggende at anskue ideologien om trefunktionaliteten som kulturelt betinget kognition. Der er med andre ord tale om en ideologi/dybdestruktur, der bliver inkorporeret i indivi- dets kognitive apparat via centrale kulturelle narrationer (myter, legender etc.), og som individet efterfølgende selv videregiver til yngre generationer via selv samme (i hvert fald strukturelt set) narrationer. Trefunktionaliteten eksisterer som en narrativ dybdestruktur i kollektivet og som en del af det kognitive apparat i individet, eller rettere: Trefunktionaliteten eksisterer som ideologi/dybdestruktur i et spændingsfelt imellem centrale kulturelle narrationer og individets kognitive egenskaber. Dermed er det formålstjenligt at betegne den som kulturelt betinget kognition i individet og som kognitivt struktureret kultur i kollektivet; men da det i sidste ende er individet, som er kulturbærer, er konklusionen, at trefunktionaliteten skal forstås som kulturelt betinget kognition. Kulturer eksisterer kun i det omfang, der eksisterer kulturbærende individer; men ret beset er det et uløseligt vekselvirkningsforhold, hvor det ene ikke kan eksistere uden det andet: Et menneske uden kulturelt baserede kognitive egenskaber  er  ikke  et  menneske,  og  en  kultur  uden  menneskelige  bærere  er  ikkeeksisterende.

## Afslutning: Trefunktionaliteten som kulturelt betinget kognition

I The New Comparative Mythology skriver Scott Littleton om trefunktionaliteten: 'It is not an expression of some universal feature of man's cognitive apparatus, but rather the product of the experience of a single, historically definable human community: that  formed  by  the  ancient  Indo-European  speakers'  (Littleton  1982,  268).  Jeg  har allerede  diskuteret,  hvorvidt  man  kan  betegne  protoindoeuropæerne  som  et  i  udgangspunktet mere eller mindre historisk definerbart menneskeligt fællesskab. Det mener jeg, man bliver nødt til at gøre, hvis man samtidig ønsker at hævde eksistensen af en samhørighed mellem sprogæt (indoeuropæisk) og ideologi (trefunktionaliteten).  Det,  jeg  nu  vil  diskutere,  er,  hvori  denne  trefunktionalitet  er  funderet,  og hvordan den har overlevet i tusinder af år i kulturer, der har eksisteret tusinder af kilometer fra hinanden, for det har hverken Dumézil, Lundager Jensen og Schjødt, Littleton, Duby eller andre kunnet redegøre tilfredsstillede for; men de har alligevel alle  mere  eller  mindre  vagt  hentydet  til  det.  Trefunktionaliteten  er,  som  Littleton rigtig nok skriver, ikke et udtryk for et universelt træk i menneskets kognitive apparat. Min tese er, at trefunktionaliteten derimod er et udtryk for et kulturelt træk ved nogle menneskers kognitive apparat. Trefunktionaliteten er kulturelt betinget kognition.  Dette  ligger  ikke  langt  fra  Lundager  Jensens  og  Schjødts  udsagn  om,  at  der 'formentlig  [er]  tale  om  et  kulturelt  bestemt  klassifikationsprincip  -  en  struktur  blandt andre, tilsvarende principper' (Lundager Jensen &amp; Schjødt 1994, 62), men de når aldrig til at kunne forklare trefunktionalitetens egentlige fundering, hvilket ganske  vist  heller  ikke  var  deres  mål.  Det  har  til  gengæld  været  mit  mål  med  denne artikel,  og  jeg  er  nået  frem  til,  at  trefunktionaliteten  med  stor  sandsynlighed  er  en ideologi, der især i tidligere tider var rodfæstet i indoeuropæernes hjerner via deres kultur (og omvendt), hvorved den i sagens natur var så grundlæggende, at den ikke nødvendigvis var bevidstgjort i bærerne/indoeuropæerne.

At  denne  kulturelt  betingede  kognition  (trefunktionaliteten)  eksisterer  via  et vekselvirkningsforhold  mellem  individets  hjerne  på  den  ene  side  og  den  kultur, individet indgår i, på den anden side, har vi sandsynliggjort gennem Sinding Jensens og  Tomasellos  studier  af  narrativitet  og  af  narrationernes  eksistens  i  henholdsvis individet og i kulturen, men også gennem Assmanns studier af de skriftløse kulturers langtidshukommelse. Der er ikke langt fra Sinding Jensens og Tomasellos kognitionsteoretiske  arbejde  til  Assmanns  hukommelsesteoretiske  arbejde,  da  også  Assmann fokuserer på teksters (narrationers) fundering i både kultur og individ, men det har været brugbart at inddrage dem alle tre i en udredning af, hvordan den kulturelt betingede kognition fungerer. Når jeg her har forsøgt at komme med et bud på, hvordan trefunktionaliteten har overlevet som narrativ struktur i en række kulturer med en fællessproglig oprindelse over flere tusinde år, dukker der uvilkårligt et nyt spørgsmål op: Hvorfor overlevede trefunktionaliteten i disse kulturer? Hvorfor overlevede  den  ideologiske  tredeling:  (1)  suveræniteten,  (2)  kampen  og  (3)  frugtbarheden, mangfoldigheden etc.? Dette spørgsmål kan ikke besvares fyldestgørende, men artiklen rummer alligevel dele af et muligt svar.

Første  del  hænger  uløseligt  sammen  med  svaret  på  artiklens  første  spørgsmål: hvordan overlevede trefunktionaliteten i de indoeuropæiske kulturer. Når svaret er kulturelt  betinget  kognition,  bliver  det  både  et  svar  på  hvordan  og  hvorfor:  Den trefunktionelle ideologi overlevede, fordi den var funderet i indoeuropæerens kulturelt baserede kognitive apparat. Kulturelt betinget kognition er ikke noget, individet kan  fralægge  sig  eller  udskifte.  Den  kulturelt  betingede  kognition  er  i  bogstavelig forstand en del af individet og overlever så længe, den er en del af et givent individ. En  narrativ  (dybde)struktur  kan  som  kulturelt  betinget  kognition  først  forsvinde (uddø), når den ikke længere bliver overleveret til nye generationer. Men der findes flere aspekter i svaret på hvorfor. En anden del af forklaringen kunne ligge i artiklens pointe om, at trefunktionaliteten som narrativ (dybde)struktur var oplagt (eller måske  ligefrem  nem)  at  'de-couple'  fra  dens  oprindelige  sammenhæng  og  til  andre sammenhænge. Årsagen kan være, at trefunktionaliteten i sin oprindelige form synes at have udgjort en kosmisk inddeling af en slags, i og med at trefunktionaliteten ofte optræder som den rette inddeling. Dette er interessant i forhold til Dubys udlægning af, hvorfor biskopperne Adalbero og Gerard pludselig begyndte at anvende trefunktionaliteten i deres skrifter, selvom der tilsyneladende ikke på det tidspunkt i deres del  af  Frankrig  synes at  have  hersket  en  tradition  for  det.  Adalbero  og  Gerard  tog ideologien  om  trefunktionaliteten  som  samfundets  rette  inddeling  til  sig  i  deres kamp for biskoppernes fortsatte magtbeføjelser og indflydelse i 1000-tallets Frankrig, og dermed udgør de et eksempel på, at trefunktionaliteten ikke nødvendigvis afspejler, hvordan de indoeuropæiske samfund var opbygget, men at de derimod kunne udgøre et ideal for, hvordan visse dele af samfundets elite ønskede, at samfundet var inddelt. 6

Ifølge Duby kan ideer ligge som en latent ideologisk kapital, der kan aktualiseres i  en  given  situation  og  ud  fra  bestemte  interesser.  Det  stemmer  godt  overens  med denne artikels pointe: Trefunktionaliteten lå som en narrativ struktur i indoeuropæernes hjerner. Den var en ideologi, et ideal, en struktur, som man kunne tage frem og eventuelt overføre til nye sammenhænge (også ubevidst), hvis det var formålstjenligt. Dermed ikke sagt, at Adalbero og Gerard fremdrog trefunktionaliteten fra deres egne hjernegemmer, for de er formentlig stødt på den gennem Johannes Scottus værk De divisione naturae (Lundager Jensen &amp; Schjødt 1994, 188). Men trefunktionaliteten har formentligt overlevet i så mange kulturer over mange tusinde år, fordi den var brugbar  (især  for  samfundets  magthavere  og  religiøse  specialister)  i  forhold  til  at forstå verden og at handle i den. 7  Man må dog under alle omstændigheder forestille sig,  at  ideologien  om  trefunktionaliteten  har  haft  en  omtumlet  eksistens.  Til  nogle tider og på nogle steder har den været fremherskende og af afgørende betydning, til andre tider og på andre steder har den udgjort en rest af en gammel ideologi, som kun blev husket i en enkelt myte eller lignende. Men denne rest kunne revitaliseres og anvendes på ny i nye sammenhænge, fordi det var formålstjenligt.

Som mennesker er vi dømt til at være bærere af den kultur, vi er en levende del af, og vores selverkendelse af, hvad denne kultur og vi selv egentlig består af, er ofte yderst begrænset. Trefunktionaliteten har udgjort en modstandsdygtig dybdestruktur  i  indoeuropæernes  kognitive  apparat  og  i  de  indoeuropæiske  kulturer,  hvilket blandt  andet  kan  have  skyldtes  dens  kompatibilitet  med  en  begrænset  elites  samfundsforståelse. Derfor var det muligt for Dumézil at afkode denne struktur, og derfor  bør  trefunktionaliteten  forstås  som  kulturelt  betinget  kognition.  Dermed  har artiklen forsøgt at besvare de to spørgsmål: hvordan overlevede trefunktionaliteten i kulturer, der lå tusinder af kilometer og år fra hinanden, og hvorfor overlevede den? Det  har  været  hensigten  at  tydeliggøre,  hvor  givtigt  det  er  for  den  dumézilianske forskningsgren  at  inddrage  hukommelsesteoretisk  samt  kognitionsteoretisk  forskning. Dette kunne være vejen frem, hvis den dumézilianske forskningsgren fortsat skal være et relevant og innovativt forskningsområde.

## LITTERATURLISTE

Anthony, David W.

- 2007 The Horse, the Wheel, and Language - How Bronze-age Riders from the Aurasian Steppes Shaped the Modern World , Princeton University Press, Princeton.

Assmann, Jan

- 2000 Religion und kulturelles Gedächtnis , Verlag C. H. Beck, München.
- 6 'Ideology, we are well aware, is not a reflection of real life, but a project for acting on it' (Duby 1980, 8f.).
- 7 Dette ligger godt i forlængelse af Anthonys pointe om, at trefunktionaliteten var en del af den indoeuropæiske elites ideologi.

Duby, Georges 1980 The Three Orders - Feudal Society Imagined , The University of Chicago Press, Chicago. Dumézil, Georges 1959 Loki , 2. ombearbejdede udgave. Darmstadt, Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt. 1969 De nordiske guder , Fremad Fokusbøger. 1970 Archaic Roman Religion , The University of Chicago Press, Chicago. 1973 The Destiny of a King , The University of Chicago Press, Chicago. Geertz, Armin W. 2005 'Om religion og kognition', Religionsvidenskabeligt Tidsskrift 46, 5-26. Jensen, Hans Jørgen Lundage 2008 'Religion, hukommelse og viden - Jan Assmann, med udblik til Durkheim, Rappaport og Augustin', Religionsvidenskabeligt Tidsskrift 52, 3-17. Jensen, Hans Jørgen Lundager &amp; Schjødt, Jens Peter 1994 Suveræniteten, kampen og frugtbarheden - En bog om Georges Dumézil og den indoeuropæiske ideologi, Aarhus Universitetsforlag, Aarhus. Jensen, Jeppe Sinding 2008 'Introduktion: Religiøs narrativitet, kognition og kultur', in: Jeppe Sinding Jensen &amp; Armin W. Geertz, eds., Religiøs narrativitet, kognition og kultur , Univers, Højbjerg, 5-25. Littleton, C. Scott, 1982 The New Comparative Mythology - An Anthropological Assessment of the Theories of Georges Dumézil , Third Edition, University of California Press, Berkeley. Schjødt, Jens Peter 2007 'Hvad er det i grunden, vi rekonstruerer?', Religionsvidenskabeligt Tidsskrift 50, 33-45. Stjernfelt, Frederik 2009 'Jagten på urhjemmet', Weekendavisen , Ideer, 10, 10-11. Tomasello, Michael 1999 The Cultural Origins of Human Cognition , Harvard University Press, Cambridge.

## Maria Kallestrup Laursen, cand.mag. Danmarksgade 20, 9900 Frederikshavn