Fa ridere?
Forfattere: Kasper Nefer Olsen
Tidsskrift: passage (2000-09-01)

I

I Ettore Scolas helt geniale film La  Terrazza (1980), der præsenterer en række karakterer i og omkring et desillusioneret  romersk  filmmiljø,  hjemsøges  tekst­ forfatteren Enrico (Jean-Louis Trinti gn ant) ideligt af sin  producents damokletiske spørgsmål: Fa  ridere? -Er det morsomt? I sin kamp med problemet har En­ rico ligefrem forfattet 'et essay i !O kapitler': (1) Tek­ nik og  mekanisme til  fremkaldelse af grin;  (2) Latteren og. samfundsklasserne;  (3)  Grinet  som  overskridelse,  og  som tilslutning  til  magten;  (4)  Humor,  ironi,  satire,  farce;  (5) Døden  og  grinet; osv...  Men  han  sønderriver  manu­ skriptet  i  et af  sine  talrige  raserianfald - for  det  �r ikke morsomt! QI

## Fa ridere?

## KASPER NEFER OLSEN

fraværende - ikke kan se det morso=e. Hierarkiet melder sig netop i det øjeblik - og det øjeblikkeligt - der er noget,  jeg ikke finder morsomt. Jeg har da to muligheder: enten kalder jeg det 'plat', og si gn a­ lerer dermed at noget sådant kun kan være morsomt for  en  der  har  betragteligt  færre  brikker  at  flytte med end jeg;  eller  jeg  aner  en  overlegenhed  i  den morskab, jeg ikke forstår, og hader af et småt hjerte det 'studentikose', det 'arrogante', det 'elitære' vid.

Den samme skæbne truer  naturligvis  enhver  der vil - eller bliver opfordret til - at skrive om det mor­ so=e: man vil nødig ende med ·at skrive noget der ikke var morsomt. Specielt i en universitær sammenhæng bliver man nervøs; for traditionen er jo her at det  morso=e henvises til  noterne:  "Det  er  mor­ somt  at  ... ",  skriver  man  da,  for  at  tilføje  en  lille overraskende detalje, som teorien ikke lod forvente, og som meget vel kan være vældig morsom - men netop da ikke kan undgå at virke uheldigt tilbage på 'hovedteksten':  det  morso=e  er  undtagelsen  fra reglen, som dermed er sat som det umorso=e.

Man må imidlertid se i øjnene at det morso=e ikke  er  det  samme  for  alle  mennesker.  Og  hvad værre er:  man må se i øjnene at det  morso=e hvilket  ikke  er  særlig  morsomt  er  kontamineret med et vist åndeligt hierarki, som man ganske vist i teorien  kan  tænke  sig  altid  vil  'subverteres'  af  det morso=e, men som dog i praksis gør  det meget vanskeligt at frigøre det morsomme fra et magtfor­ hold. On s'amuse: man gør sig lystig; - det vil altid være på bekostning af  dem der - nærværende eller Jeg  løber  derfor  en  gevaldig  risiko  ved at  påtage mig at skrive  om  det morso=e. Jeg må gøre det morsomt, det er klart, og jeg ko=er næppe heller uden om at give nogle morsomme eksempler; men i  begge  tilfælde  har  jeg  ikke  andet  kriterium  for morskaben  end at  jeg  selv  finder  det  morsomt,  og jeg ved a priori at der vil være andre der ikke finder det morsomt, og som derfor enten vil finde mig plat eller overlegen. Den gode vilje ko=er her - mere end noget andet sted - til kort. Men jeg kaster mig ud i  det - med begge øjne  lukket,  og  et  smil. For selvfølgelig  er  det  rigtigt at  det  morsomme  altid om  så  kun  glimtvis  - nedb ry der  et  magtforhold, nemlig det mellem den talende og den lyttende. Det morsomme står og falder ikke med om jeg er  mor­ som, men derimod med om det er morsomt. Og det kan det være, også på den morso=es egen bekost­ ning. Man  vil da ganske  vist ofte  først more sig se­ nere,  når  den  morso=e  er  blevet  en  fraværende tredje  person,  som  man  morer  sig over snarere  end med. Men at være tredje person er under alle om­ stændigheder  vilkåret  for  den  skrivende,  så  jeg  vil slutte  denne kedelige fortale med en hjælpeløs for­ sikring om at i det følgende vil der kun forekomme ting  som  jeg  selv  synes  er  morso=e,  i  skrivende stund. Fa  ridere? Hvis  ikke,  så  blad  videre  til  næste artikel. Jeg  vasker mine  hænder:  om du  morer  dig, lattermilde læser,  er herefter din egen sag.

II

Nærværende  essay  begyndte  med  en  drøm, jeg havde natten til i dag, den 26. februar år oo. Jeg har under ingen omstændigheder tid til at skrive denne artikel,  men kunne altså ikke slippe for at 'det ube­ vidste' begyndte at rode med emnet. Ifølge Freud er det  ubevidste  kilden  til  det  morsomme;  men  de fleste  vil  have  erfaret  at  drømme  ganske  vist  kan have  mange  andre  interessante  kvaliteter - men  li­ gefrem morsomme er de nu sjældent! (Få ting er så kedsommelige  som  at  høre  en  anden  genfortælle sine pointeløse drømme). Jeg finder det derfor mor­ somt at jeg nu, for første gang, mig bekendt, har op­ fundet en vittighed i dr � mme (måske er det virkelig svaret  på  det  gamle  spørgsmål,  hvor  vittighederne kommer  fra?). Jeg  drømte,  kort  sagt,  at  jeg  så  en skrift på væggen,  der lød:

Agurk? Gå den!

,}

Dette fandt jeg i drømme så morsomt,  at min egen latter ligefrem vækkede mig, så grundigt at jeg ikke kunne falde i søvn igen, og blev nødt til at stå"OP og gøre  notater  til  denne  artikel  (gab!).  Men  hvorfor fandt jeg d,et nu så morsomt?

Eftersom  denne  vits  blev  produceret  i  en  drøm, har den - som alt i drømmen - et moment af hvad Freud  kaldte  'dagsrester'.  Jeg  havde  haft  besøg  af noget  så  kulturpolitisk  ukorrekt  som  en  flok  tidli­ gere  elever  fra Forfatterskolen,  og  vi havde faktisk moret os en del den aften.  Vi drøftede  således om vi skulle grundlægge et tidsskrift med titlen Kålrabi­ drømme, for at :fa tag i det såkaldt bredere publikum. Morsomt, ikke? Men det var Lars der indførte ,agur­ ken i min drøm, idet han påstod at Agurk faktisk var et bibelsk  navn,  - hvilket  Rene supplerede  med at hævde at det samme gjaldt ordet Spinat Qeg har ikke fundet  det  relevant  at  verificere  disse  umiddelbart usandsynlige  h yp oteser:  det  morsomme  består  her netop i at disse ord faktisk har en underfundig semi- tisk  klang,  samtidig med at  de  ikke lyder helt  'rig­ tigt').

Men der er spor der går længere tilbage. Når jeg i  drømmen læste min  vits,  som skrevet  på  væggen, refererer  det utvivlsomt til  en  vits  af  samme  for�, som  jeg  for  mange  år  siden  læste  på  en  mur· 1 Odense. Den lød:

Bevar roen! Støt melis!

Dette er naturligvis en  klassisk :freudiansk  vits:  dell(' spiller på ambivalenserne i hele to ord: roen (med el::­ ler  uden  stød)  og stø(d)t (uden  stød  ha  ha!),  og bruger  denne  dobbelte  ambivalens  til at demontere en neurose,  nemlig den politiske  diskurs,  med dens katatoniske  imperativer.

Men  jeg  går  dybere!  For  uden  at  være  helt  så morsomme som de to arketypiske forbilleder fra min barndom, jeg lige straks skal anføre, har disse to vit­ ser et je-ne-sais-quoi der  for  mig  placerer  dem i  den udsøgte gruppe af morsomheder, jeg aldrig kan føle mig  sikker  på  ikke  at  komme  til  at  grine  af  igen. Almindeligvis  siger  man  at  en  vittighed  ikke  tåler gentagelse;  men - og her er  vi således på sporet af noget  så  videnskabeligt  som  en klassifikation - der findes  tilsyneladende  en  eksklusiv  gruppe  af  'evigt morsomme'  størrelser,  en  ægte  delmængde  af  det blot vittige.

De to eksempler fra min barndom skyldes begge min bror Peter.  Som navnefælle til hovedpersonen i den  dengang  endnu  meget  læste  bog Peters  Jul, mente han sig berettiget til at,gendigte indlednings­ versene efter eget hoved. Det lød - og det kom helt spontant - som følger:

l denne tid jeg ønsker mig langt bort: .  Nu falder julesneen sort.

Det er klart at  vi her igen har  med dobbelthed og med neurosekritik at gøre: de to vers rammer på en gang juleneurosen og  den  økologiske  neurose,  idet de  negerer  den  ene  med  den  anden.  Det  er  godt gjort!  Måske  rammer  de  for  øvrigt,  for  det  tredje, også  Poesiens  egen  højtravende  neurose;  men  det er,\_ 1

skal poesi jo gøre:  poesi må aldrig  være uden smil. Men alt dette synes jeg  selv  er  utilstrækkeligt  til at begrunde  hvad jeg  dog  må  sande:  at jeg  ikke  kan mindes denne ytring uden tydelige fysiske sympto­ mer på morskab.

Det  andet  eksempel  skyldes  også  min  bro:i;,  om end han heller ikke her kan stå som eneforfatter (her er  måske  et  andet  kriterium:  det  morsomme  har netop  aldrig  en  eneforfatter,  hvorfor  'morsomme bøger' altid mestendels består af  citater - eller ikke er morsomme). Foranlediget af noget, jeg ikke hus­ ker, trådte han pludselig resolut hen over et veldæk­ ket kaffe- og kagebord, dvs. han satte flere steder fo­ den  på  den  hvide  dug,  og  da  midt  i  det  hele  udbrød han, lige så spontant som i det første eksem­ pel:

Ups! Jeg trådte på noget blødt! Hvad mon det var?

Dette  var  stre�gt taget et citat fra Anders And - og det  blev  det  selvfølgelig  ikke  mindre  morsomt  af: der indfinder sig et kort glimt af realitetsflimmer og person-desidentifikation.  Citater  er  åbenbart  som sådan  morsomme:  hvem  skulle  nu  have  troet  det? Men når man tænker over det, er det jo faktisk ret morsomt: at en mands tale kommer ud af en anden mands mund! (Det er kun i videnskabelige artikler, citater  føles :i;ent  kvælende - som om det  modsatte her er sket: en mane! f'ar presset sine egne ord ned i halsen  igen).  Men  selv  uden  referencen  til  Fætter Vims,  ville  dette  have  været  ubetaleligt  morsomt: denne distraktion,  denne ubekymrethed om konse­ kvenserne af en højst ukonventionel handling! "Hvad mon det var?" siger jeg - hvor det dog sta­ dig var, snusfornuftigt betragtet, muligt at se ned og :fa  det  opklaret - men  den  tanke  strejfer  mig  ikke. Jeg mener at redde situationen - at bevare et skær af sund fornuft,  mens jeg står  der  midt  i  kaffebordet, ved at fremsige en velformuleret sætning, i et nær­ mest filosofisk-poetisk tonefald - som om jeg havde sagt: "Ja, hvad er vel livet?". Jeg forventer at verden vil  lytte  til min dybsindighed,  og  ikke  bemærke  at min højre  fod har  kvast  den  sidste  napoleonskage. Det er morsomt!

## III

Men vender jeg nu tilbage til\_ min drømte vits, kom­ mer jeg i vanskeligheder.

Agurk? Gå den!

Det er jo ikke særlig velformet - snarere lidt forkert. Udtrykket  'gå  agurk'  �des,  og  er  morsomt  (også selv  om Lars  ikke  skulle  have  ret  i  sin  teori om  at det skyldes agurkens bibelske rødder). Men 'agurk' er  jo  ikke  et  indreJobjekt  til  'gå'  som  hvis  det havde lydt, leninistisk:

Kampens vej:

-Gå den!

Men  måske  er  det  det  morsomme?  At  misforstå grammatikken? Alligevel må jeg erkende at den mis­ forståelse  der  skal  til  for  at  frembringe  noget  mor­ somt, er betragteligt mere præcis end den forståelse, jeg kan møde den med. Fa ridere?

## IV

Bergson søgte  det komiskes  væsen i sammenstødet mellem det organiske og det uorganiske: det er mor­ somt at bevæge sig som en mekanik, hvis man ikke er en  mekanik. John Cleeses  'gakkede  gangarter' tal om at gå agurk!  Og læg så i øvrigt mærke til at 'g' tilsyneladende er  et særligt morsomt bogstav  på dansk - formentlig fordi vi har lidt svært ved at ar­ tikulere det: 'Gøg og Gokke' [Gøøy ow Gågø] hand­ ler  tydeligvis  ikke  om andet end det  danske  sprogs latterlige  udtale  af  denne  guttural.  Ikke  at  kunne tale er i sig  selv  ikke særlig morsomt;  men det fak­ ttµn  at  de  der tror, de kan tale,  faktisk ikke kan,  er måske  ret  morsomt  Q'esper Kleins  'Spasminister'). Det er som når d yr taler: det er også mest morsomt. Vi forudsætter at de ikke har  noget at sige,  og kan derfor godte os [med g!] over det absurde ved at tale overhovedet.  Eller  :fa  hævn  for  d yr enes  evindelige stille moro over vor manglende evne til at udstøde et ordentligt  brøl:  det  bliver  kun  til  denne  underlige raslen, som af papir, som vi kalder 'sprog' - og tror,

-,L-

,

'

i

I

I, siden grækerne, er vort privilegium, og ikke snarere et handicap.  Som David Byrne sang:

I know the animals: there're laughing  at us! They don't even know  what a joke is!

V

Det tyder på at Bergson havde fat i en ende - men også kun det. De her fremførte metamorsomme be­ tragtninger  peger  snarere  på  at  klovnens  komiske klodsethed  kun  er  en  synekdoke  i  forhold  til  det egentligt morsomme,  som ligger i menneskets 'be­ stemmelse' som talende væsen. De stumme er uhyg­ gelige,  fordi  de  ikke  taler:  vi føler  da  at  de  måske kan  noget  andet,  at  de  måske  virkelig kan noget! Mens den talende hele tiden røber at han ikke kan. Det  er  en  lettelse,  midt  i  tyngden.  Da  jeg  gik  på Aarhus Universitet,  var der  stadig folk der  læste en bog som hed:

Til rekonstruktionen af kritikken af den politiske økonomis omfangslogiske status.

Det var ikke ment som en morsom bog - men som allerede sagt:  bøger der er ment morsomme,  er det som regel ikke. Imidlertid er det en ret morsom ti­ tel,  når  man  tænker over  det. Der er intet verbum, kun  denne  svimlende  række  af  indlejringer,  som k�e fortsætte i det uendelige, f.eks.:

Ti L ,rekonstruktionen af kritikken  af den politiske  økonomis omfangslogiske status' betydning for udviklingen afbevidsthe­ den om kapitalforholdets implikationer for rekonstruktionen , af kritikken af den politiske økonomis ornfangslogiske status' betydning for udviklingen af  bevidstheden om kapitalforhol.:. dets  implikationer  for  rekonstruktionen  af  kritikken  af de!]­ politiske  økonomis  ornfangslogiske  status' betydning for ud­ viklingen af  bevidstheden om kapitalforholdets implikationer for  rekonstruktionen af kritikken af den politiske  økonomis ornfangslogiske status' betydning for udviklingen afbevidsthe­ den om kapitalforholdets implikationer for osv ...

Det er det,  man kalder en mise-en-abyme. Det svim­ ler. Det er morsomt fordi man før eller siden vil tabe tråden  ( som når man skal sige, gentagne gange: 'bis­ pens  gipsgebis'  det  er  de  g'er  igen!),  og  det  er selvfølgelig endnu mere morsomt hvis der slet ikke var nogen tråd til at begynde med: hvis det hele fra starten var vind.  Således var det uden tvivl med Til rekonstruktionen  ...  ; men  sådan  var  det  måske  med Sproget  i  det  hele  taget,  fra  starten:  det  var  kun vind? Flatusvocis? Som Kant siger, i sin definition af latteren:  "�n  anspændt  forventning  der  pludselig ble�  til  intet" (ein Affekt  aus  der  pliitzlichen  Verwand­ lung  einq  gespannten  Erwartung  in  nichts). Måske  er Mennesfet som sådan denne anspændte forventning der  blev  til  intet?  Mennesket:  dette  latterlige  d yr , t; wov Aoyov exov , -,ein Affe der blev til intet?