Pandora's Box Revisited
Forfattere: Jørgen Holmgaard
Tidsskrift: kok (1989-11-13)

Jgrgen Holmgaard

## Pandora's Box Revisited

Vendinger i 70'ernes og 80'ernes litteraturvidenskab

Da marxismen slog igennem blandt yngre litterater i Danmark omkring  1970 var  en  af  deltagernes  mange  fornajelser  at  genopdage forbindelsen tilbage til en lang og glimrende tradition. Horkheimer, Adorno,  Benjamin, Lukács  og gamle Karl himself dannede en anerzkke, der -som Althusser formulerede det i religias bevzgethed -kunne synes at repræsentere  »den eneste faste grund i verden.«' En falelse af radikal modernitet og traditionsstyrke gik på forunderlig vis i ét.

Det  rejste  sig  naturligvis  som  spargsmål,  hvordan  så  eminente tænkere som den marxistiske traditions kunne vzre blevet så effektivt udvisket  fra vores  hidtidige  videnshorisont.  Et  svar henviste til  det borgerlige  samfunds  politiske  undertrykkelse, de »ideologiske statsapparaters« virksomhed  m.v.  Det kunne måske nok forekomme lidt tyndbenet. Et andet svar henviste til »fremmedgarelsen« i vores samfund i almindelighed, som gjorde det så svzrt at gennemskue. Endesvar, kunne konstruere en hi-

lig som det tredie -og tankemzssigt det eneste stzrke -man ud fra Lukács' Geschichte und KlassenbewuJtsein storisk forklaring.

I falge Lukács er den revolution~re teori et subjektivt aftryk af den objektive  historiske  udvikling.  Farst  i  de faser,  hvor  det  borgerlige samfunds indre modsigelser når et tilstrzkkeligt niveau,  bliver  den objektive basis etableret for, at den revolutionzre teori kan opstå og blive til den subjektive kraft i den historiske  proces.  Derfor  var der intet tilfzldigt i, at Marx vis-a-vis midtårhundredets sejrende kapitalisme og 1848's  revolution~re omrystelser. Og for Lukács  selv intet tilfældigt i, at hans revolutionzre oeuvre kom til verden i kalvandet på 19  17 og  19  18's revolutionsbegivenheder.

I forlzngelse heraf forekom det da i slutningen af 1960'erne rimeligt at forestille sig, at den vestlige kapitalisme nu nærmede sig enden på det historisk enestående lange efterkrigsboom. Den revolutionzre bevidstg~relse i den intellektuelle avantgarde var et subjektivt udtryk for en objektiv krise, som produktionsmådens indre modsigelser havde drevet den frem.ti1. At »proletariatet« som helhed endnu ikke var kommet til samme bevidsthed,  var  blot  et udslag  af den velkendte forsinkelse mellem fortrop og hovedkorps.  (Hvis man fandt det n0dvendigt, kunne man endelig indsupplere med Frankfurter-teoretikernes forklaringer på arbejderklassens integration i det udviklede kapitalistiske  samfund.)

Som  teoretisk  model  var  denne  tankegang  hos  Lukács  klassisk smuk og dybt tilfredsstillende: den var  kihzient, den var  enkel og dog kompleks; den hvilede afbalanceret i sig selv, den var selvforklarende og samtidig i stand til at tage selv vanskelige udfordringer  op, som virkeligheden måtte byde på og krzve forklaret.

Men dens hvile afhang af nogle forudsztninger. F ~ r s t og fremmest at 'virkeligheden'  eksisterede.  Den var mystificeret og fremtrådte sl0ret uigennemskueligt i sit umiddelbare »Schein.« I modsat fald ville 'teorien',  hele  den kritiske intellektuelle virksomhed ikke have nogen eksistensberettigelse. Men bag ved skinnet fandtes et »Sein«, som den kritiske videnskab ved teoretisk og analytisk arbejde kunne afdzkke. Her kom så interesseteorien  til for at forklare, hvorfor den revolutionzre teori skulle g0re dette arbejde. Mens den borgerlige videnskab tjente sin bagvedliggende klasseinteresse ved blot at klassificere  fznomenverdenens overfladem~nstre og fortolke dem qvietistisk,  reprzsenterede den kritiske filosofi på teoriens område, hvad proletariatet gjorde i politiken: hele samfundets, totalitetens lzngeresigtede historiske interesse.

Det er let heri at hare efterklange af den tyske (og danske) senenevzldes  embedsmandsfilosofi om at reprzsentere  det  almene bedste over  for  szrinteresserne.  Det  kraftige Hegel-element  blev  da heller fornzgtet,  hverken  af  Lukács  selv  eller  senere  Lukácsianere.  Blot medtznkte man  ikke  Hegel's socialhistoriske indlejring  og  de per-

spektiveringer, den måske kunne give anledning til.

Ud over forudsztningen om virkelighedens eksistens og analyserbarhed byggede teorien på en anden central tankegang, som pegede samme historiske sted hen. Den samfundsmaessige virkelighed, subjektet  stod  overfor,  var  menneskeskabt.  Når  samfundet  var  blevet uigennemskueligt for subjektet og i kapitalismens akonomiske praksis udbyttede det, var  det  en  falge af subjektets egen  udfoldelse,  dets »Entausserung.«  Tankegangen  optog den  unge  Marx  meget.  Subjekt-objektrelationen  var således dybest set et resultat af en subjektudspaltning,  hvor det udspaltede vendte sig mod sit oprindelige udspring. Heraf fulgte den forestilling, at erkendelsens og den politiske kamps sluttelig mål var en genforening af subjekt og objekt. En ultimativ forsoning, en sammensmeltning.

Som William Empson har gjort opmaerksom på, er denne tankegang i marxismen  beslaegtet  med  hyrdedigtningens forestillingsverden.2 I samme tradition og idéhistorisk  tzttere på er forbindelsen til r~mantikken.~ Dens intense optagethed af den tragiske spaltning, da ét  blev til to, og dens forestilling om genforening af det splittede lever ufortyndet  videre  i  Marx-traditionen  og  har  givetvis  vzret  en  af marxismens  store  tiltrzkninger.  Fra  hos  de  romantiske  digtere  at have  vzret  anelse,  håb og  vision  og  hos  filosofferne  målet  for  de tankemzssige  operationer  bliver  sammensmeltningen  hos  Marx  et praktisk projekt af denne verden: i stedet for blot at fortolke virkeligheden  til en forsoning i ånden, skal den konkret  omformes, i sidste ende til det modsigelsesfri samfund.

Dialektikken hos Hegel er en sofistikeret subjekt-objekttznkning, hvor den tidlige romantiks mere naive sammensmeltningsidé  aflases af embedsmandsfilosoffens erfarne viden om syntesens flygtighed og den  stadige  negation.  Denne  erfarings  anstrag  af  kalig  skepsis  og gustent forbehold rykkede imidlertid ikke med over til den exilerede revolutionsfilosof Marx.  Nadvendigheden  af at  »umstulpe«  Hegels dialektik,  så den fik fadderne på jorden  og blev materialistisk, forekom starre end de tankemzssige problemer af denne art, selv om de jzvnligt lod hare fra sig. Marx' forcerede optimisme måtte rask skubbe den slags tom filosoferen vzk. Så bag mangfoldigheden af proble- mer, som samfundsanalysen og politikkens konkrete stoffylde kastede op,  overlevede  romantikkens  forsoningsfantasi,  som  et  grundproblem,  der aldrig blev  rigtig  beset,  selv om  det  var  det,  bygningen hvilede på.

Sådan stod det -i god pagt  med  en lang tradition  for dansk-tysk filosofisk  samliv -til  i  den  »tyske«  afdeling  af  dansk  marxisme  i begyndelsen  af  70'erne. Forbeholdet,  der  skal  indfajes,  gzlder  den mindre »franske« afdeling af samme: den Althusser-formede. I god pagt  med  en anden, fransk tradition var det for Althusser et vigtigt anliggende  »antihumanistisk«  at  dementere  alle  sentimentale,  romantiske forestillinger om forsoning af subjekt og objekt, af erkendelsen og erkendelsens genstand.4 For Althusser var 'virkeligheden' altid  allerede andetsteds. Hvad  'teorien' tznkte over, var blot  'tankekonkreter', og dens virke var en principielt uafsluttelig bearbejdning af disse. 'Virkeligheden' forstået som  akonomiske, politiske og sociale forhold  etc. foregik på nogle andre niveauer som selvstzndige praksisformer. 'Teorien' kunne kun  under  ganske specifikke omstzndigheder gribe ind heri. Den kunne omlejre nogle strukturer, men aldrig ophzve dem  og deres  autonome  eksistens.  Konsekvent  nok  mente han  heller  ikke,  at  'ideologien' (de ikke-teoretiske  subjekters falske bevidsthed)  nogensinde  ville  forsvinde.  Det  store flertal ville  altid handle blindt, hildet i uafhjzlpelige illusioner.

Disse tankegange tiltrak de elitzre og usentimentale, de desillusionerede  og  på  grund  heraf  også tit  noget  aggressive  gemytter.  Som kompensation for det demonstrative afkald på forestillingerne om en lykkeligt forsonet fremtidstilstand  trastede Althusser  dog sig selv og sine lzsere med en massiv opshining af det teoretiske subjekt. Elitismens narcissistiske gevinst godtgjorde de avrige afkald. Marx var den forunderlige ener, der havde fundet Metoden, Lenin den store eremit på historiens slette, som det lige så forunderligt var lykkedes ved en nogle praksisniveauer til at gribe ind i hinanden. Efterfalgerne  var  endnu  kun  ubetydelige  i  forhold  til  de  objektive fungeren. Men de havde Teorien som et szrligt felt,  hvor de kunne  glimre for kadren  med  deres  tankemzssige »ri-

genial manavre at f 5 strukturers personl~se geuer.«

Althussers operation med  at bekrzfte subjekt-objektsplittelsen og samtidig  opgejle  det  revolutionzrt  teoretiske  subjekt  var  slet  ikke uden åndeligt grundlag i Marx' egen elitisme og selvfalelse. Men den var umarxistisk ved sit afkald på en utopisk forsoning, ved sin mangel på tro på en glorias fremtid. Derfor forblev den hertillands  nzrmest en  parantes,  psykologisk  stzrkt  attraktiv  for  nogle  szrligt  anlagte, men utilfredsstillende for de dominerende fale- og tanketraditioner.

Inden for dem gjorde andre skillelinier sig gzldende.

Lukács'  unghegelske marxisme stod sig ikke over for de erfaringer med  det virkelige liv,  som det regerende  sovjetiske kommunistparti gjorde sig allerede i tyverne. Lukacs kom i sit Moskva-eksil meget tzt på problemet. Han blev derfor nadt til at ave selvkritik og afsvzrge sin  fejlagtige  sammenblanding  af  »Entausserung«  og  »Vergegenstandlichung~ og sine utopisk  optimistiske forsoningsforestillinger -om 'det identiske subjekt-objekt' -som »ein ~ b e r h e ~ e l n Hegelse, en rest  af  en  Fichte-påvirket  borgerlig  ideali~me.~ Igennem  hele  den sovjetiske historie  siden den  udeblevne  verdensrevolution  har  man nemlig  teoretisk  måttet  udskyde  tidspunktet  for  den  endegyldige overvindelse af »resterne«,  for  statens  bortvisnen  og for  antagonismernes forsvinden i det »rene« kommunistiske samfund.

Farst under de sene 80'eres »perestrojka» er den finale utopi blevet officielt opgivet til fordel for en instrumentel pragmatisme, der sikkert kun har nogle få skinfzgtninger tilbage, far den kapitulerer endegyldigt til vestlig borgerlig filosofi. Således ender det måske ironisk nok med, at de materielle forhold omsider invaderer den materialistiske filosofi. Historisk blev dens fejl; at den ikke kunne, hvad den pralede allermest aE  give »sand« indsigt i den materielle virkelighed og herved give menneskene redskaber til bevidst at styre den, bl.a. for at få i hvert fald dens materielle  mangelfuldhed  overvundet.

## II.

Praktiske problemer med at styre en materiel virkelighed spillede dog ingen  rolle  for  de  teoretiske  positioner,  der  blev  formeret  på  den litterzre venstreflaj i Danmark i 70'erne. Så meget desto starre indflydelse fik  de psykologiske  behov og de forskellige sociale faktorer, der medvirkede til, hvad der skete. Der kan lokaliseres to hovedtendenser, mener jeg,  og det kan  lade sig gare at beskrive dem ud  fra deres forskellige tilgang til den grundlzggende subjekt-objektproble-

matik.

Den ene version -den århusianske -forestillede sig en final subjekt-objektforsoning  tilvejebragt  ad  objektiv vej.  Man interesserede sig ikke meget for subjektet. Måske skyldtes det provinsboens blufzrdighed;  måske  også  en  realistisk  fornemmelse på  den  århusianske campus: hvad studenterne end måtte finde på som subjektivt handlende,  så spillede det  dog ingen  rolle for, hvad  der virkelig foregik 'ude i samfundet'.  Den omgivende by  gav, bortset fra en enkelt Sabroe-konflikt, ikke  meget  revolutionzrt  håb. Der  skulle anderledes objektive midler  til at flytte noget der.

Teoretisk  havde  denne  objektivisme  kapitallogikkens  form.  Med przstelig skriftlzrdom blev det udlagt, hvorledes 'den processerende underlagde alle menneskelige aktivitetsformer sin benhårde 'logicitet'.  Når alt  til  sidst  var  blevet  subsumeret,  ville  denne  logik  nå  sine  indre grznser og med  samme logiske nadvendighed frembringe sin nega-

byttevzrdi' brad  alle  'naturgroede'  skranker  og ub~nharligt tion.

Som abstrakt teoretisk disciplin var kapitallogikken krzvende som kabbalistik eller avanceret bibelsk exegese, og teorien havde med sin kombination af universalitet  og enkelhed en szregen skanhed.  Som analytisk redskab var den mindre bevendt,  og 'realanalysen' havde ingen  eller lav prioritet.  Overalt fandt kapitallogikken  da også det samme, nemlig logicitet~n. Redegare for forskelle kunne den egentlig ikke, bortset  fra  forskelle i  udviklingsgrad:  noget  kunne  vzre mere eller  mindre  kapitalsubsumeret.  Efter  et  par  år fornemmedes  det ganske vist,  at  ikke  alt  blot  og  bart  fulgte  kapitallogiciteten  på  et hajere eller lavere udviklingstrin.  Nogle fznomenområder -psykologiske -havde måske tilmed deres egen lovmzssigheder, omend  beklageligvis aldrig  lovmzssigheder  af  samme skanne  ub~nh~rlighed som kapitalens. Derfor tiltrak de sig heller ikke szrlig opmzrksomhed blandt de teoretiske hoveder. Men disse var villige til at reservere nogle specielle begreber til at betegne de ikke-underlagte grxnseområder, hvor der dog også rarte sig menneskeligt liv af en vis art. Man talte om 'subsumtive interventionsformer'  etc., og forskellige hjxlpehypoteser blev konstrueret. Men sammenlignet med den energi, der blev investeret i 'vzsensbestemmelserne'  af den processerende byttevzrdi,  blev  der  kun  halvhjertede  forsag  til  overs  for  de marginale fznomener, der ikke restlast blev opzdt af logiciteten.

Heldigvis rakte logiciteten imidlertid et godt stykke ind i subjektet, og  så vidt  var  det  muligt  at gå  frem på objektiv-deduktiv  vis.  Fra kapitalanalysen kunne man som skitseret af Marx langthen 'udlede' de  n~dvendige  illusioner,  som  kapital-l~narbejde-modsztningens vigtigste  agenter  handlede  ud  fra.  'Kapitalens bevidsthedsformer' hed denne disciplin, som havde meget tilfzlles med Lukács teori  om 'reifikationen'.  Med  kapitalens bevidsthedsformer  kunne man komlitteraturanalyser udlagde nogle åndsbeslzgtede spor. Men det frembad en naturlig metodisk vanskelighed for litteraterne at finde stofligt velegnede objektivistiske systemer, som var kompatible med de idehistoriske teoretikeres kapi-

me nogen vej frem i litteraturen, og Lukács' tallogik.

Det f ~ r t e til to strategier. Den ene gik ud på at falge markedslogikkens  underlzggen  sig litteraturen.  Forfatteren  som  markedsprodu- cent, det litterzre marked og endelig hjzlpebegrebet om 'den litterzre institution' blev objektivistiske indfaldsporte  til det litterzre felt, lykkeligt fri for subjektivt filigran.  Den  anden opkastede  som emne ideologiernes og genrernes brede strzk gennem historien, i forhold til hvilke de enkelte  subjekter var nzsten lige så små som i forhold  til den processerende  byttevzrdi.

~Gteraturanal~se ud fra disse objektive koncepter f ~ r t e ikke frem til konkret tekstanalyse, der  jo retter sig mod den specifikke subjektivitet  som tekst.  Fzrdigheden heri gik derfor noget i forfald. Da den kapitallogisk  przgede  tilgang  indgik  i  Dansk  litteraturhistorie,  valgte den sig da karakteristisk nok ind i en periode, der lå far den moderne borgerlige subjektivitet, d.v.s.  far romantikken. Klassicismens og barokkens litteratur indebzrer en naturlig fokusering på institutionerne -både sociale, kirkelige og litterzre -og på genremanstre og metriske systemer, kort sagt på de overindividuelle,  'objektive' strukturer. o vad der derefter kunne vzre af subjektive »rester« i teksten blev om nadvendigt opfanget med  greb tilbage til teknikker  fra nykritikken, der med sin forestilling om teksten som 'objektivt korrelat' tilmed bad -på åndsbeslzgtede tendenser.

Den k~benhavnske  litteraturvidenskab faldt ikke rigtig  til rette i en forestilling  om,  at  teori  og  analyse  kunne  'ordnes' ad  objektiv  vej. Ganske vist havde den med sin baggrund i strukturalismen også en tydelig retning mod objektivering. »Objektivering af teksten« hed en vigtig procedure i en analyse efter A.-J.Greimas' teori. Men der fandtes en mzrkbar forskel, som fulgte med. Strukturalismen i den danske litterzre  udgave  forestillede  sig  som  regel  mangeartede  strukturer. Selv om de litterzrt rettede analyseoperationer og begreber på et vist niveau kunne vzre ensartede, var betydningskonstellationen, som de trak frem i den enkelte tekst, altid specifik. At den befandt sig inden for  et  starre,  generelt  sprogsystem  udelukkede  nemlig  ikke,  at den enkelte tekst også i sine immanente paradigmer havde sit sxrprxg. Propps inventar  med  de  31  funktioner  måtte nzrmest anses  for  et -

specialtilfzlde givet af det pågzldende tekstkorpus' -folkeventyrets velkendte  m~nsterfasthed og anonyme genretvang.

Man kunne sagtens have forestillet sig, at den litterzre strukturalisme efter Propps eksempel ville have s ~ g t mod genrestudier og overindividuelle struktursammenhzng.  Men  selv om  det lå for som  en mulighed, man var bevidst om, blev den interessant nok aldrig taget op. Lige så lidt som i den franske 60'erstrukturalisme gik tankeretningen mod  en hyldest  til individualiteten.  Men samtidig med  at man havde et klart anske om at fa nedskåret fagets traditionelle dyrkelse af den store personlighed  til et niveau, der passede med moderne erfaringer,  var  sensibiliteten  intetsteds  mere  fintmzrkende  end  netop over for det personlige. Tilsyneladende paradoksalt, men kun tilsyneladende:  som  allerede  Balzac  bemzrkede,  er  det  i  metropolen  en objektiv tendens, at det er subjektiviteten, der skal sælges og kendes. Underkastelsen  under institutionerne  og de anonyme lovmzssigheder har i  sig selv ingen  dragning som erkendelsesobjekt; de kalder snarere på indsigt i det, der skal spilles imod.

I  hvert fald var  anlzgget i Kabenhavn  ikke til, at tanken om én benhård, nuklear lovmzssighed -kapitallogiciteten -i lzngden kunne fæste lid. Og heller ikke til forestillingen om, at alt kunne udledes ad objektiv vej. Den subjektive faktor nåede aldrig ud i kulissen, men kom  hurtigt  ind  igen  i  psykoanalysens  medium.  I  tanketype  var Marx' afdzkning af de socialt ubevidste mekanismer og Freuds af det psykisk ubevidste meget beslægtede. Iszr på et abstrakt niveau kunne de udmzrket sammentzenkes, som det da også var forsagt i mellemkrigstidens freudo-marxisme, i Frankfurterskolen og hos dens moderne efterfalgere.

Den farste lange tid var der ganske vist ingen tvivl om akonomiens og det sociales primat:  Marx' teori om basis var intakt. Men  snart viste den marxske standardtilgang sig at krzve betydelige specifikationer. Kapital-lanarbejde-kategorien passede  ikke slet og ret  på et agrart og relativt tilbagestående samfund som det danske, hverken i dette eller forrige århundrede. Og det var også forholdsvis indlysende, at hverken kapitalen eller lanarbejderne havde skrevet ret meget af den litteratur, der lå for. Enkelte drog heraf den hurtige konklusion kun  at beskæftige sig med  rigtig  'arbejderlitteratur'.  Men  hvis  ikke man var tiltrukket  af denne smutvej uden om problemet, måtte man forlade  1850'ernes  marxske London-horisont og finde ud af, hvordan de skiftende klassesituationer  i andre samfund og til forskellige tider havde stillet  sig. Heraf udsprang ret detaillerede akonomihistoriske studier,  hvis  litteraturrelaterede tanker  indcirklede  sig omkring bevidsthedsdannelsen i småborgerskabets socialsituation -idet forfatterens akonomiske stilling tit var parallel hermed -og konkluderede i begrebet  om  'mellemlagene' som  det  sociale sted, litteraturen  i  de fleste tilfzlde udsprang.

Hermed  havde  man  bevæget  sig et godt  stykke uden  for  Marxortodoksien. Det farte naturligt til sammenstad med de mere skrifttro litteraturmarxister.  Nogle af de farste mader i Projekt Dansk litteraturhistorie var  således skueplads for intense, daglange diskussioner om, hvorvidt man overhovedet kunne tale begrebsligt om småborgerskabet i strikt marxsk forstand. At tale om mellemlag var naturligvis helt udelukket:  det  fandtes  ikke  som  kategori  i  akonomiteorien  og  var folgelig utznkeligt i en analyse på marxsk grundlag, hed det fra den ene side. Fra den anden side argumenterede man, at der dog måtte tages  hensyn  til  den  foreliggende virkelighed og  til historiens Eeks. danske og litterzre krinkelkroge, selv om de eventuelt ikke var forudset i cakonomiteorien. Kontroversen blev ikke lcast teoretisk, men efterfulgtes af nogle udmeldelser. Imidlertid var det jo  en litteraturhistorie, der skulle skrives, ikke grundrids til en okonomiteori. Derfor blev det praktiske kompromis i det lange lab, at de, der ikke kunne undvz- re mellemlagsbegrebet,  stiltiende fik lov til at bruge det.

Denne diskussion var et konkret udslag af den dybereliggende divergens:  den  forskellige interesse  for  det  subjekttive  og  objektive. Interessen for det specifikke både i social og psykologisk henseende forte gradvis til, at de såkaldt  objektive modsztninger mellem kapital og lanarbejde, kapitalens bevidsthedsformer O.S.V. fortonede sig som relevante udgangspunkter. Selv i de mest socialt orienterede og realistisk  aspirerende  romaner fra hajkapitalismens epoke tegnede samfundets 'objektive'  grundmodsztninger sig kun som del- eller randfznomener i problematikken.  Den metodiske ekspansion skete i andre retninger.

Den psykoanalytiske tilgang blev historisk przciseret  og varieret, socialiseringsmzssige,  familiehistoriske og mentalitetshistoriske konstruktioner blev bygget ind i beskrivelsen for at gare den fintmasket forklarende. Offentlighedens, det litterzre markeds og institutionernes betydning forekom altid relevant. Men så snart de zndrede sig fra  at vzre generelle systemer, hvorfra  man  begrebsmzssigt  kunne 'udlede'  sine analyser, til  at blive variable konstellationer, der måtte studeres i historiske detailler, blev det mere kompliceret og arbejdskrzvedde. Da gradvis også genre- og fremstillingstekniske zndringer i den litterzre udvikling kom ind i billedet, endte man i en hujakademisk,  historisk  disciplin  med  vidtgående  analytiske  ambitioner  og med ubeskedne krav til dens udcavere om at kunne holde sammen på dels store stofmzngder, dels komplekst i hinanden indlejrede forklaringsteorier.  Emnet var  subjektet, men  fremgangsmåden var videnskabelig,  objektivistisk,  nypositivistisk  kunne  det  forekomme.  Den slags  harer jo  ingen  steder hjemme.  I hvert  fald ikke i den  danske

litteraturvidenskab.

Dertil  var  der  mange  årsager. Den  marxistiske  inspirations  utopisk-romantiske lofter om forsoning af det menneskelige livs modsztninger var udvisket som et fjernt minde.  Selv radikale samfundszndringer af ejendomsforhold m.v.  kunne man med historiens viden på ryggen ikke fzste den store lid til, helt bortset fra om problemstillin- gen overhovedet var relevant for litteraturanalysen. Revolutionsforestillingerne var  afgået ved  en  stille  dad  midt  i  70'erne. Og Marx' analyse af kapitalismen  kunne i bedste  fald  tillzgges  en gyldighed bundet til det  19.århundrede, om overhovedet nogen. I den forstand var det rigtigt, som marxologerne tidligt påpegede, at den socialhistoriske  litteraturvidenskab farte  et  umarxistisk  sted  hen.  Kort  sagt, marxismens forsoningsattraktioner og defaitistisk  nydelsesfulde deduktioner  var  forsvundet;  tilbage  stod  kun  det  akademiske  arbejde frem mod nogle konklusioner, som ikke umiddelbart var på forhånd givne, og som måske slet ikke ville vise sig at vzre specielt balsamiske.  Falelsen  af  erkendelse  og  falelsen  af  tilnzrmelsesvist  at  have udtamt  et  analyseemne var  den  eneste  tilfredsstillelse. Det  var  en fattig tiltrzkning,  sådan som forholdene lå.

I mellemtiden var nemlig den universitzre karrierebane lukket af. Vidtgående videnskabelige krav kan kun formidles til efterfalgende studenterårgange i et gammeldags autoritzrt studiesystem, som ikke mere eksisterer, eller i et system, hvor der forud vinker rimeligt komfortable forskerstillinger som belanning for sliddet. Stillingerne forsvandt fra horisonten, lanningerne  faldt.  Hvis  man  alligevel skulle tjene til faden på et reklamebureau eller i et mejeriselskabs dataafdeling,  hvem  gad  så  tznke  sig  en  hovedpine  til  for fa et  urvzrk  af social-, psyko- og teksthistoriske forklaringer til at passe på et stykke realistisk  romanlitteratur? Ingen ved  deres  fornufts  fulde  brug.  Så konsekvent konkluderede de fzrreste, for man kunne ikke med sikkerhed vide, om konjunkturerne vendte, og åbninger viste sig, med de nu halvgamle socialhistorikere som darvogtere. Derfor kom  det kun  til halvkvalte o p r ~ r inden for murene. De 'unge' najedes med gradvis at vende sig i andre faglige retninger: Lacan, semiotik, fznomenologi og andre ikke så objektivistiske tilgange til det subjektive.

Uden for murene gik det mere bramfrit til, for her var det de 'fri' litterater,  der farte ordet, skant flere af dem havde deres andet ben plantet  på universitet.  Det var  rigtigt, da de k~benhavnske avisanmelderne i 1984 triumferende forkyndte, at Dansk litteraturhistorie kom for sent, at den fra udgivelsen stod som et monument over en passeret periode i litteraturforskningen herhjemme. Ganske vist var det i de fleste tilfzlde en zldre litteratgeneration,  der med  slet skjult skadefryd fzldede dommen. Men skant den udsprang af disse anmelderes egen animositet mod den h~jakademiske marxisme og socialhistorie, der i  7O'erne havde sat sig på en god  del af det universitzre flzsk, faldt dommen naje sammen med, hvad også de yngre f~lte. Den var derfor  inappellabel. At  der så i anmeldernes omstyrtning  af monumentet gik en rzkke andre drivkrzfter ind, gar det kun til en noverde- termineret« historisk hzndelse som alle andre: det var »journalisternes«  hzvn over  de »videnskabelige«, hovedstadspresselitteraternes udhzngning af en »tung« litteraturstrategi med kraftigt provinsislzt, de kreativt  orienteredes  modvilje mod  de analytisk  orienterede,  de livsbekrzftende  over for de formorkede munkemarxister  foruden et virvar  af mere personlige »bad fee1ings.q Kort sagt et hajst interessant fznomen.

## III.

Spildt, kunne det opleves, var mange års opmzrksomhed på et projekt, der ville overbevise, men som glemte, at litteraturvidenskaben er et felt uden  alment accepterede spilleregler. I  litteraturvidenskaben kan  man  ikke  bevise  noget.  Ingen  lader  sig heller  overbevise,  hvis ikke  retorikken,  lysten  og  interessen  ved  et  lykkeligt  sammenfald hznder sig at trzkke på samme hammel. Blandt de mange angreb på den socialhistoriske litteraturvidenskab  har de fzrreste overhovedet fors~gt at  anfzgte  analysernes  'rigtighed'. Dels  har  det  vel  krzvet mere arbejde, end man ville investere. Dels har det heller ikke vzret n~dvendigt. Enten kunne man angribe i ost, når der blev råbt i vest, eller  også kunne  man  blot  anfzgte  przmisserne  og  skitsere  nogle andre, hvilket er f å   minutters sag for den behzndige.  Sproget er for det meste monologt og siger ikke den målrettede  imod, i hvert fald ikke så hajt, at han selv h ~ r e r det.

80'ernes »Zeitwende« i dansk litteraturforskning kan ligne en nyttig påmindelse om den rationelle argumentations monumentale futilitet. Det er f.eks. slående, hvis man kontrasterer en nu vellzst kritiker som Paul de Man med de kriterier, den litteraturvidenskabelige diskurs  i  70'erne bestrzbte  sig på.  Det  er blevet  nzvnt,  hvorledes dekonstruktionens  tilsyneladende antiautoritzre  budskab  hos  de Man bliver udtalt med en »total autoritet« uden muligheder for modsigelse eller skeptisk kontrol af sammenkzdningerne i tanker~kken.~ Og det er langthen rigtigt. De Man argumenterer ikke, hvor han ikke er sikker vinder, og han underkaster sig kun på en meget liberal måde behovet  for  noget  så inferiurt  som  at dokumentere sine  tolkninger. Han najes  hyppigt  med  at udsige, konstatere.  Lzseren  må så efter gemyt selv finde ud af, hvorvidt det udsagte er indlysende kendsgerninger, dristige fortolkninger eller tendentime fejllzsninger.  Men det er vist nok ret »trendy« blot at tage det for »face value.6 Hvad er de konjunkturelle drivkræfter  bag  dette  skift  fra  en  kritisk  naivitet  til naiv skepticisme?

De fagsociologiske er nzvnt, og de bar nok generaliseres. Kvalifikationsstrukturerne er stadig under ændring. Nutidens humanistiske akademikere står sig på markedet meget bedre ved at kunne levere kvik og underholdende og blot én  blandt mange muliend ved at spille det gammelvidenskabelig spil om analysen, den

»en lzsning~ -ge -eneste og udtammende.

~ette&lt;rzek er igen forbundet med Endringer i tekstens status. For nykritikken  var  der ingen  tvivl  om tekstens -og for den sags skyld virkelighedens -eksistens. Den var tilmed det objektive korrelat mellem de accidentielle subjekter involveret. Heller ikke for strukturalismen herskede der tvivl om tekstens og betydningens objektive karakter.  Med Derrida begyndte problematiseringen.  Derefter fik marxismens opmzrksomhed over for interesserne og vzrdierne i og omkring teksten den olympiske objektivisme til at forrykke sig. Senere bidrog også bevidstheden om betydningens historisk relative karakter til at gare  tekstproblemet  langt  mere  komplekst,  selv  om  betydningerne principielt stadig kunne fastholdes som analyserbare: det var en bestemmelig variabilitet,  man  stod  overfor,  bl.a.  fordi  man  havde  et sociogiskog historisk  fundament at stå på. Det forsvandt i den såkaldte  receptionszstetik,  og  så kunne  man  hos  Stanley  Fish  falge rykket ud til sin yderste konsekvens: betydningen er helt subjekt- og1 eller kontekstbestemt, den produceres alene i l ~ s n i n ~ e n . ~

Man kan anstille forskellige overvejelser over dette skift i opfattelsen af tekstens status.  Jeg tror ikke mindst, at det -meget forståeligt -er indflydelsen fra ekspansionen i det generelle kunst- og litteraturkonsum, der er slået ind i den akademiske branche. Ingen vil rimeligvis  forlange,  at f.eks. en moderne  museumsgzst  skal have  studeret renaissancens  kunst-  og  socialhistorie,  far  han  stiller  sig oplevende hen foran en Rembrandt, og dadaismens manifester og historien om The 1913 N e w York A m o r y  Show far han i samme runde går videre til Duchamp's »Nude Descending a Staircase.« På lignende vis i litteraturen, der fra Homer til Hammett står som ét  kolossalt lager af åbne betydere disponibelt for lysthavende oplevere, der naturligt må forlange at betydningstillzggelsen, oplevelsen foregår på deres subjektive pr~misser. Informations- og oplevelsestilbudet er uoverskueligt stort samtidig med at 'objektivey  referencerammer af typen 'almen dannelse'  af samme  grund  er  forsvundet.  Markedets  demokratisering  af kulturlivet kan man kalde disse zndringer, og f å  ansker den formentlig  usket.  Det  ville  iavrigt  også vzre  omsonst.  Men  processen  må nadvendigvis  slå ind i de akademiske kunstfag og fare nogle professionszndringer med sig.

Hvis ikke inertien eksisterede,  og hvis  situationen  var  hypotetisk skarpskåren, ville professionsproblemet vzre betydeligt.  Ud fra den tankegang, at alle lzesninger er ligevzrdige, den ene principielt så  god som den anden, ville  der ikke vzre meget grund  til  opretholde  de lange  akademiske  uddannelsesforl~b.  En  kreativ  amatarlzser,  der vzlger at fortolke Paradise Lost som en tekst om velfzrdsstatens sammenbrud og socialdemokratiets krise, har ud fra et konsekvent synspunkt lige så meget »ret« som en fagmand, der har brugt mange år  på at opbygge sin mere eller mindre veldokumenterede  historiske  tolkning omkring de religase verdensbilleder i det 17.århundrede. Set i en social sammenhzng ville det vzre en tolknings underholdningsvzrdi, dens fascinationskraft i forhold til det aktuelle publikums smag, som ville gare den mere vzrd end en anden tolkning. Og ikke meget taler for, at de lange akademiske studier i den henseende  er et fortrin for fortolkeren. Hvorfor så have dem?

Så selvophzvende vil en professionel i faget naturligvis  vanskeligt kunne f % sig  selv  til  at  konkludere.  Men  logikken  er  klar  nok.  Af denne modsigelse udspringer tvetydighederne  i og omkring Fish-positionen. Men branchen er ikke uden opfindsomhed, iszr ikke når det gzlder  overlevelsen.  I  samme  periode,  som  den  konsekvente  lzsnings-relativisme bliver tznkt tilende, dukker der hos andre teoretikere en karakteristisk retorik  frem, som  både afb~der  elativismens professionsskadelige konsekvenser og leverer en retorisk aflaser til de forzldede forestillinger  om  sandhed,  rigtighed  etc.  Man  begynder hyppigere og hyppigere -som Harold  Bloom -at tale om »stzrke« lzsninger over for »svage« lzsninger.

Et karakteristisk eksempel på en konkurrencebevidst Izsning i opposition til en zldre analyses naive sandhedsforestilling er Shoshana Felman's  fascinerende &gt;iTurning  the Screw of ~ n t e r ~ r e t a t i o n . ~ ~ Hun kritiserer  her Angus Wilson's analyse af Henry James' »The Turn of the Screw« for med  sin psykoanalytiske  'diagnose' at bringe teksten til  tavshed,  besejre  den,  lukke den  m.v.  Hvor  'lzgen', 'diagnosen', 'helbredelsen' for hundrede år siden marcherede frem som en sejrende  metaforik,  der  signalerede  moderne  videnskabelighed  og  fremskridt, er denne metaforik i det aktuelle »Zeitwende« udtryk for dogmatisk indsnzvrethed og forzldede forestillinger om entydighed, om den endegyldige analyses mulighed o.s.v. Den psykoanalytiske diagnose promenerer som en stzrk, afslarende analyse, men er faktisk en svag  analyse,  der ikke  engang  kommer  på hajde  med  teksten  eget

refleksionsniveau.

Shoshana Felman przsenterer nemlig også emblematisk den argumentation,  hvormed  de  poststrukturelle,  dekonstruktive  lzsninger normalt udmanavrer deres forgængere: idet de henviser  til  teksten, hzvder  de,  at denne  indeholder  sin  egen  metarefleksion  og  derfor faktisk er 'klogere'  og mere reflekteret end den diagnostiske analyse. I

eksemplet med James-teksten  virker argumentationen overbevisende. Teksten tematiserer den detektiviske jagt på den kriminelle seksualitet og lader det 'skyldige' barn da, idet det bliver tvunget til at &gt;tilståy. Spargsmålet er blot, om ikke teksten ud fra en mere historisk synsvinkel lige så meget er en kritisk studie i viktoriansk opdragelse og ikke primzrt eller kun en problematisering af den analytiske adfzrd? Både teksten og dens energiske moralhåndhzver bringer den rigeligt i -som sådan, der er problemet, skant den kommer til at stå i et tankevzkkende dobbeltlys.  Med James  i hånd kan man roligt sige til Felman, som hun siger til Wilson: nit was not so

anvendelse.  Teksten  dementerer  for  så  vidt,  at  det  er  analysen symptomlzsningen -simple as that.ag

I et starre perspektiv  er det historiske spargsmål naturligvis relevant. Her og nu er det vigtige imidlertid blot at bemzrke de dekonstruktive  lzsningers  karakteristiske retorik  og indbyggede  tankebevzgelse. Den kan minde lidt om det, der sker i folkesagnet om fuglekongen: arnen flyver hajere end de andre fugle, men på ryggen sidder den lille fuglekonge. Når arnen ikke kan komme hajere, vil fuglekongen altid kunne sztte af fra den og hzve sig en kende til og således gare  sig  fortjent  til  sit  navn.  Uanset  hvor  mange  lag  en  eventuel analyse kan finde frem til, så  vil en dekonstruktiv lzsning altid kunne indlzse endnu ét  yderligere refleksionsniveau, hvorved den med teksten i hånd kan stille sig frem som 'stzrkere'.

Denne figur findes ikke kun i de dekonstruktive lzsningers forhold til  traditionelle  analyser.  Det  er  også  den  gzngse  adfzrd  internt blandt  dekonstruktionens åndelige fzdre. Lacan transcenderer i sin Poe-lzsning almindelige analysers todimensionale tankegang og anlzgger sin triadiske model.IO  Derrida kritiserer  i sin Poe-lzsning Lacan og hzvder i stedet for triaden en lzsning i fire dimensioner."  Og endelig lzgger Barbara Johnson  sig ovenpå og gar opmærksom på, hvorledes enhver refleksion over teksten  altid  vil  kunne transcenderes: fra Derridas fire kan  man fortsztte med fem, seks o.s.v.12

Begyndelsen  til  en  lignende lagkage  kan  ses i  de dekonstruktive Rousseau-lzsninger. Derrida lzser Rousseau og negerer alle tidligere analyser,  hvorefter  de  Man  kommer  til  hzvdende,  at der  lige  er endnu  et  lag,  som  Derrida  ikke  har  set.'  Og på et  tidspunkt,  når respekten tillader det, vil de Man givetvis også blive transcenderet af

endnu en metareflekterende  lzsning.

Den generaliserede adfzrd, der synes at tegne sig i dekonstruktionens tidsalder, farer sig således frem som de mange 'lzsningers' pluralistiske  mangfoldighed.  Men heldigt  for professionens selvrespekt og overlevelse bzrer den dog med  sig, at nogle lzsninger  stadig er

&gt;stzrkerey end andre.

Retorikken har imidlertid også en anden betydning. Den fortzller, hvordan  en  tidligere  forestilling  om  objektive  standarder  og  sandhedskriterier  er  aflast  af  konkurrencerelationen  som  den  relevante målestok: min lzsning er ikke sandere end din -for ingen er 'sande' -, men den er 'stzrkere'. Sådan siger man ganske vist ikke direkte. For i bevidstheden  om  al  tings  relativisme  og  magtrelationernes  stadige foranderlighed  er  der  endelig  også  kommet  en  ny  h~flighed  til.  I stedet for at trzde frem på gammeldags mandjzvningsfacon  skjules aggresiviteten, og man skyder sig ind under teksten: det er i retorikken~ formulering altid den,  som er mere reflekteret end den traditionelle  analytiker,  den,  der indeholder  flere lag  end  han  g0r,  er  mere skarpsindig O.S.V. Men at det naturligvis  er analytikernes indbyrdes konkurrence, det drejer sig om, ved vi alene af den grund, at lzsningen jo  er  en  handling,  en  (de)konstruktion af  betydning,  ikke  en analyses afdzkning af tekstens objektive immanens.

Man kan af dekonstruktive formuleringer ofte f å det indtryk, at det langthen er de traditionelle analysers holdning til teksten, der er eller er kilden til deres fejlagtighed. De 'lukker'  teksten,  de binder i stedet for  at  frignre  tekstens  betydningspotentiale,  de  bringer  teksten  til tavshed. Eller for at bruge Atle Kittangs mere ajourf~rte metaforer: de »formatterer« teksten,  så den bliver i stand til at give svar på de sp~rgsmål, som  analysen  er  programmeret  til.14 Men  hvis  man  er bevidst  om disse programimmanente »lukninger«,  kan  traditionelle analyser vzre meget háederlige  og nyttige,  forstås det.

Dermed vzre absolut ikke sagt, at en dekonstrukt~r selv vil  begå analyser.  I  bevidstheden  om, at enhver konsekvent analyse vil vzre en lukning, afstår man beredvilligt fra en sådan  arbejdsindsats. Ingen vil vzre motiveret for at slide sig frem til analyseresultater og forsvare dem rationelt-argumentatorisk.  For man ved på forhånd, at intet ret beset lader sig forsvare. Derfor reducerer man sig til »kommentaren«: bemzrkninger,  der lzgger sig til teksten for at lokke den til at åbne sig; den er ikke som analysen, der blindt og voldtzgtsagtigt vil tvinge den til én  bestemt  ting.  Fordi den giver afkald, lider  kommentaren ikke omskiftelighedens skuffelser. Det er den 'varigste' litteraturkritiske  aktivitet,  fordi  den  opgiver  at  fremanalysere  enhver  'positiv' sandhed. Den fremviser blot tekstens grznselnse ironi og retoricitet, som Kittang citerer Geoffrey Hartman for.

Kittangs  egen  »kommentar«  til  Hamsuns  interessante  »skitse« »Nabobyen« eksemplificerer udmzrket forehavendet.  Glimrende viser han tekstens »transgressivitet«, dens genremzssige hybridkarakter  og  dens  egen  problematisering  af  de  tematikker  (tradition  vs.

modernitet, natur vs. kultur o.s.v.), som den hurtige analytiker straks

vil fiske ud af teksten og lzgge på bordet som sit »resultat.«

Men Kittang eksemplificerer også diverse af »kommentarens« problemer  og  »lukninger.« Et  er  at han  til  sidst i  artiklen -uden  for programmet -glider ind i en lacansk analyse, der både kan redegare for  en  rzkke  teksttrzk  og  samtidig virker  mere  interessant  end  de dekonstruktive kommentarer, der går forud. Det  er nok  en rest  fra gamle analytiske indsatser, der her slipper ud. Noget andet er imidlertid, at »kommentaren« for at nå helskindet frem til sin forudprogrammerede konklusion om tekstens  ironiske selvophzvning bliver n ~ d t til at skzre den tematiske analyse af og montere en til lejligheden fremstillet afslutning på.

Der findes i » ~ a b o b ~ e n i en gentagen omtale af en fortid af »store Forhold.« Det er ikke den falske overflade af »gammelliv«, som »Nabobyen« farst przsenterer for gradvis at afslare effektivt. De »store Forhold« tilharer en fortid, der ligger lzngere tilbage. I modsztning til  den  forlorne  idyl  i  nabobyen,  der  står over  for  moderniteten  i »industribyen«, bliver »de store Forhold« imidlertid ikke dementeret af teksten selv. Tematikken er altså ikke slet og ret symmetrisk. Det bliver den imidlertid nadt til at vzre, hvis den dekonstruktive pointe skal  bzre hjem.  Derfor  må »kommentatoren« -så vidt jeg  kan  se uden dzkning i  (eller henvisning  til)  teksten -udfylde symmetrien med  sine  egen  suggestive adjektiver : to  gange  på  tre linier  får vi tolket figuren »store Forhold« som »tom nostalgi«, der »meningslast måles i de store gulvbjelker i nabobyens eldste og mest imponerende hus.«15  Men  der  er  ikke  noget  overbevisende  endsige  tvingende grundlag i teksten for denne tolkning 2 la 'tom'  og 'meningslas'. Med andre ord: den dekonstruktive 'lzsning' farer i realiteten ikke mere beskedent frem mod teksten, end nogen 'analyse'  gar det. Så snart det er nadvendigt  foretager  den  rask  de samme farergreb,  som enhver almindelig 'analyse' kan  finde på, når den vil et bestemt sted  hen. Med en dristig konservatisme kunne man måske konkludere: når det kommer til  stykket,  går den relevante forskel nok  slet  ikke mellem udekonstruktiv  kommentar«  og  »analyse«, men  stadigvzk  mellem forskellige grader af 'grundighed',  ja  man kunne nzsten fristes til at sige 'rigtighed'.

Kittangs  illustrative  kommentar  eksemplificerer  også  en  anden analysestrategisk problematik. Uanset hvordan det nu forholder sig med  tematikkens  symmetri  og  de  »store  Forhold«,  er  det  ganske rigtigt, at teksten generelt er fuld af 'dementi',  af ironisk 'afslaring', at lag på lag af illusion skrzlles af  I »kommentaren« tolkes det szdvanligt dekonstruktivt som tekstens ironi, der undergraver alle meninger

0.s.v:  Men  kunne  man  ikke  lzse denne retningslashed  ikke  som  et 'tekstontologisk' trzk, men snarere som tegn på en fundamental historisk rådvildhed vis-a-vis de tematiserede starrelser? Som en interessant historisk-politisk orienteringsvanskelighed hos tekstens impli-

citte subjekt, i sidste ende formentlig Hamsun?

Den vej forekommer mig mindst lige så spzndende at falge som at bruge Hamsuns tekst til endnu en gentagelse af Geoffrey Hartman's og dekonstruktionens gammelkendte pointe om  tekstens uopharlige undergravning af enhver mening. Og hvis man var konsekvent, kunne man fristes til at sparge videre: skyldes dekonstruktionens åbenlyse forkzrlighed for den meningsophzevende  pointe, at dens aktarer er

ramt af en lignende politisk-historisk rådvildhed?

## IV.

Et  af  de  Man's i  denne  sammenhzng mest  interessante  essays  er nThe Rhetoric of Temporality.« Essayet blev oprindelig publiceret i 1969, men indgik ikke i den farste udgave af de Man's essaysamling

Blindness and Insight fra  1971, farst i andenudgaven  fra  1983.

Essayet handler indledningsvis om modsztningen mellem symbol og  allegori  både som  tema  i  romantikkens  litteratur  og  siden  som tema  for  litteraturforskningen.  De  Man's zrinde  er  at  polemisere mod  den litteraturvidenskabelige  tradition -i  USA  M.H.Abrams, Earl Wassermann og Wimsatt -, der opfatter romantikken som frembringeren  af symbolet, og som henfarer allegorien til  1700-tallet som et tart oplysningsf~nomen. Det er en tradition, der kritiserer allegorien »as dryly rational and dogmatic in its reference to a meaning that it  does  not  itself constitute,  whereas  the  symbol  is  founded  on  an intimate unity between the image that rises up before the senses and the supersensory totality that the image suggests.«16  I symbolet ligger forestillingen  om  sammensmeltning  af  tegnet  og  det  betegnede,  af subjekt og objekt, af sprog og vzren, jeget  og naturen.  Symbolet er synekdokisk,  og  forskellen  mellem  symbolet  og  det  absolutte,»the substance«,  er  kun  spatial, ikke  tidslig.  Symbolet  udspringer  af en flugt  fra  tiden,  foranderligheden. Allegorien derimod  vil  altid  vzre tidslig: den refererer  til et allerede eksisterende tegn, dens reference ud  af sproget bliver sekundzr, ligegyldig.

De Man argumenterer nu,  at litteraturforskningens opfattelse  af det romantiske symbol ikke passer  på dens centrale forfatterskaber, på  Rousseau,  på  Holderlin  (analysen  uddybes  i  de  Man's  senere Holderlin-essay)  og på Wordsworth  (uddybet i Allegories o  f  Reading) , ja ikke engang på Coleridge, der ellers normalt fungerer som referen- ce for den romantiske  symbolopfattelse. Symbolet bygger på en nostalgisk  lzngsel  efter  forsoning,  ophzvelse  af forskel. Men  som  de Man lzser de nzvnte forfatterskaber, fortzller de på allegorisk vis om forsoningen som umulighed, som illusion. Og han konkluderer direkte,  hvordan det nu  ser ud  med  romantikken: »The dialectical relationship between subject and object is no longer the central statement of romantic thought, but this dialectic is now located entirely in the temporal  relationshipc that  exist  within a  system  of  allégorical signs.«I7  Symbolet, som han må indramme desvzrre kom til at herske i det meste af det 19. århundrede, reprzsenterer en undertrykkelse af indsigter fra slutningen af det 18. århundrede og er en defensiv »selvmystifikation«, der forsager at skjule sand indsigt i tidslighedens vilkår.

Anden del af essayet handler om ironien i romantikken, og intentionen  er så parallel, at forskellen mellem allegori og ironi til sidst i essayet  er  nzrved  at forsvinde.  De  Man  l ~ s e r Schlegel, Solger og Baudelaire som advokater for den absolutte, grznselast meningsophzvende ironi. Negativt vender han sig mod litteraturhistorikere som Szondi og Starobinski, der forstår ironien hos Schlegel som et middel til  forsoning,  »a reconciliation  between  the ideal  and  the  real«,  »a reconciliation of the self with the world.«"  Over for denne fejlagtige -men som de Man siger: »moralsk beundringsvzrdige~ -ironiforståelse ser han ironien som en flytning ind i sproget: »The ironic language splits the subject into an empirical self that exists in a state of inauthenticity  and  a self that  exists only in  the form of  a language that asserts the knowledge of this inauthenticity.«Ig Og når fnrst det ironiske subjekt er blevet etableret i sproget, skrider relativeringsprocessen uden at kunne standse: bvertige de lYhyberbole«, siger han med Baudelaire. Ligesom allegorien lasner ironien tegnet fra »meningen« og trzkker  det ind  i sin  uendelige sproglige spiralbevzgelse.  De to figurer er forbundet »in their common demystification of an organic world postulated in a symbolic mode of analogical correspondences or in a  mimetic mode of representation  in which fiction and reality could coincide.eZ0

Han ser  altså  en  kontinuitet  mellem  det  romantiske  symbol og realismen i resten af det 19.århundrede: de bygger begge illusorisk på en sammensmeltning af sprog og virkelighed og, hermed  forbundet, et empirisk jeg,  »engaged in the w ~ r l d . « ~ ' Så snart jeget  sztter sine ben ude i verden, bliver det imidlertid straks ramt af blindhed. Kun ironikeren  og allegorikeren hviler  i en  »fully de-mystifieda  bevidsthed. Og det gar de kun, »when they remain within the realm of their respective  languages.«  Men  de »are totally  vulnerable  to  renewed blindness  as soon as they leave it for the empirical wor1d.a Litteraturhistorisk  set forekommer de Man's symbol-allegori-position mere holdbar end ironiafsnittet. Det er i hvert fald sikkert, at han selektiv over  for  de  pågzldende Alt  hvad  der ikke passer  i den intenderede  fortolkning, bliver forbigået uden et ord, herunder naturligvis også disse ironikeres historiske kontekst.  Men som man kan lzse i de Man's tekst, er i  sin  ironilzsning  er  skruppell~st f ~ r f a t t e r e . ~ ~ det alligevel langtfra »kun« litteratur, det handler om.

Terry Eagleton har trukket en forbindelse til Nietzsche og tolker i forlzngelse heraf de Man som energisk politisk qvietist: enhver politisk  handling er  n~dvendigvis blind.23  Frank  Lentricchia  sztter essayet i relation til eksistentialismen, fznomenologien og Sartre. Som de har de Man forestillingen om »a prima1 divorce of consciousness and nature«, og som de ser han nu »any urge toward reconciliationc som  naiv  og  sentimental.  Impliceret  heri  ligger  imidlertid,  mener Lentricchia, et »Edenic view« som »a forbidden ideal which is very nearly impossible to r e ~ i s t . « ~ ~

Det kan vzre rigtigt at lzse de Man's meget energiske undsigelse af enhver romantisk forsoningsforestilling som udtryk for, at han vzrger sig mod en stadig fristelse. Men ville det ikke vzre lige så nzrliggende at  lzse denne  diskurs  tidsligt,  d.v.s.  som  en  indre  dialog  med  en fortid, der måske har virket lige så stzrkt,  som hans bekendtskab med Sartres filosofi?  Hvad han besvzrger, er måske ikke aktuelle fristelser, men noget som tidligere har fristet over evne, endda i en fatal kon-

tekst.

K

Det  er  nu  blevet  almindelig  bekendt,  at  de  Man  som  ung  under krigen arbejdede som litteraturanmelder ved det belgiske kollaborationsblad Le Han skrev heri litteratur- og kulturstof, som var tydeligt farvet af konteksten, og som hyppigt deltog aktivt i den 0nskede  nationalsocialistiske  tendens:  at  tolke  kulturproblematikken »into the myth  of  an organic t ~ t a l i t ~ « ~ ~ , for  nu  at bruge  de Man's egen formulering af, hvad  det er, ironien  og allegorien beskytter  så godt imod. Blandt hans mange bidrag finder man Eeks. overvejelser over den franske  'intellektualistiske' mentalitets  historiske fremtid  i forhold  til  de nationalt  'organiske'  germanske  kulturer. Selv synes han på et tidspunkt  at have forestillet sig en fremtid  med  en flamsk national kultur inden for rammerne af et storgermansk kulturrum.

De Man's mere eller mindre helhjertede deltagelse i dette projekt, hvor han med sit 'empiriske jeg'  lod sig blive »engaged in the worlda, bliver ikke draget frem for at bzre ved til en politisk-moralsk forargel- se. Men fznomenet er interessant set i lyset af en intellektuel biografi under udvikling. Det er også interessant, at han i sine farste studieår inden kollaborationen skrev til et venstreradikalt studenterblad. Og endelig er det interessant,  at han i disse års intellektuelle  udvikling synes at have vzret påvirket af sin i den belgiske horisont imposante onkel Henri de Man.

Henri  de  Man  udgik  fra  et  hajborgerligt,  hajreorienteret  milja, hvorfra  han dog medtog  en stzrk flamsk national bevidsthed.  Han blev socialist og kom under en tid i Tyskland under personlig, intellektuel påvirkning af Karl Liebknecht og Rosa Luxembourg. I tyverne og trediverne reviderede han sin marxisme, forlod den, forkastede dens  sociale  determinisme  og  rationalisme  og  dens  materialistiske lykkeforestilling. I  stedet interesserede han  sig for  den  socialistiske bevzgelses psykologiske motiver  og gjorde  sig forestillinger om forzdlelse af den ud fra en behovsteori om sublimering. Han forestillede sig også  den  socialistiske  arbejderbevzgelse-inden for  et  nationalt skzbnefzllesskab, hvori ~Massebevzgelsernes driftsbestemte Karakter«27 blev tilgodeset af et elitens fixerskab, der forstod at forzdle og lafte massernes irrationelle drivkrzfter. Han var også lznge pacifist. En rzkke bager  om  disse  emner  gjorde  ham  kendt  langt uden  for Belgien. Efter den tyske beszttelse gik han ind i en kollaborationsregering som minister, brud med den efter nogen tid og flygtede senere til  Schweiz.

Hele den de Man'ske historie  krzver en indgående analyse, som givetvis også vil fremkomme fra amerikansk side i labet af nogle år. Den indeholder mange uvisse punkter og store dele af materialet er farst nu ved at blive gravet ud  af glemslen. Men fra, hvad vi ved og kan lzse os til hos teoretikeren de Man, vil jeg forelabig konkludere mig  frem  til  i  hvert  fald  én  hypotese: Paul  de  Man  er  formentlig udgået fra en oplevelse »of an empirical self that exists in a state of inauthenticitye, har under nogle bestemte omstzndigheder ladet sig friste ind i en fatal illusion om »reconciliation« ude i »the empirical world« og farer siden da i sin  teoretiske  diskurs  et stadigt, nzsten fanatisk opgar med denne momentane »blindness«, denne »self-my-

stification«, denne »falling into the myth of  an organic totality.~

Den energi, der mzrkes under teksternes tilsyneladende distancerethed, og hele den underliggende retning i hans skrifter bliver forståelig  i et  sådant perspektiv.  Det  fortzller  om  drivkraften  i  hans opgsr med romantikken, hans antiromantiske lzsning af Rousseau og hans omfortolkning af centrale romantiske forfatterskaber, af Holderlin  og  Wordsworth,  af hans  kritiske  og dog  mzrkeligt  indforståede dialog med  Heidegger, der jo  var på den samme vogn, drevet af en forestilling om oprindelighed og forsoning, som de Man finder frem hos Heidegger med kirurgisk przcision.

Paul de Man's intellektuelle biografi bliver endnu mere forståelig i lyset af det parallelle  forl~b, som Henri de Man aftegner. Henri de -Man var ingen naiv fanatiker eller ungdommelig, intellektuel chancerytter af den type, som i mellemkrigstiden og i begyndelsen af krigen for karrierens skyld tog springet fra marxisme til nationalsocialisme. Der er stzrke elementer  af skepticisme og avanceret intellektuel  refleksion i hans skrifter. Både utopismen og marxismens  subjekt-objektforsoning  horer til de emner, Henri de Man tager op for kritisk at sztte til side. Så meget desto stzrkere har »fejltagelsen«, den fatale fejlvurdering virket  psykologisk, da 'virkeligheden'  kort  derefter begyndte at tegne sig. Flugten til Scweiz er denne reaktions ydre gestus.

Tilsvarende  formentlig  i  tilfaddet  Paul  de  Man.  Det  er  svzrt at forestille sig ham så naiv og sentimental som det billede, han vedholdende holder  rettergang  over.  Men i selvoplevelsen bagefter  er han formentlig fremtrådt sådan, uanset hvor mange elementer af opportunisme, beregning og materiel overlevelse, der givetvis er gået ind i hans momentane engagement i den empiriske tilvzrelse.  Emigrationen til USA lige efter krigen har lige så meget vzret en psykologisk bevzgelse som simpel social eskapisme. De Man's  tilfzlde blev unders~gt under det belgiske retsopg~r, men man fandt ikke grundlag for at rejse sag imod ham. Han fik lov til at anklage sig selv i sin egen indre proces.  Netop  for skeptikeren  slår det traumatisk hårdt i den grad at vzre blevet narret af virkeligheden.

## VI.

Allegorifiguren som  universalmiddel  til  at holde  distancen  fra  alle forsoningsdr~mme er, så vidt jeg  kan se, en original de Man'sk konstruktion.  Det  er  den  tilsvarende  tematisering  af  ironien  derimod ikke.  I  ironiens  litteraturhistoriske  udformninger  siden  Solger  og Schlegel kan man se den i to f~nktioner.'~ Den ene er som den intellektuelle~ sprogligt-psykologiske middel  til kritisk eller nihilistisk  at distancere sig fra et samfund, der krzver loyalitet mod nogle absolutte  vzrdier,  i  begyndelsen  af  1800-tallet typisk enevzldens  religiastmoralsk-politiske  vzrdikompleks. Det  er  bl.a. i  denne  funktion Kierkegaard  tematiserer ironien.

Ironiens anden funktion er som psykologisk overlevelsesmiddel for intellektuelle, der 'naivt og sentimentalt' har troet på en forsoning af tilvzrelsens splittelser, af subjekt og objekt o.s.v., men som erfaringen siden har ber~vet sådanne forestillinger. Sådan virkede ironien mange steder efter 1848-erfaringerne, og i talrige senere sammenhzng på

tilsvarende vis,  for siden nzsten  at blive  en uundvzrlig intellektuel standardattitude på mange niveauer.

Senest har vi her i begyndelsen og midten af 80'erne kunnet iagttage denne reaktionssammenhzng Eeks. i den popularitet, som pludselig  blev  den  tyske  skribent  Sloterdijk  til  del:  hans  'kyniske  fornuft' reprzsenterede en venlig ironisk kommen over 70'ermarxismens naive forandrings- og forsoningstro. Vi har også set mere uvenlige udgaver.  I  samme periode fik  'postmodernismens' franske  teoretikere -farst og fremmest Lyotard og Baudrillard -deres danske gennemslag som et kynisk-ironisk bud på, hvordan der kunne tznkes i disse posttider efter »de store fortzllingers« sammenbrud. Sjovt nok, men ikke overraskende  har  den radikale,  nzsten  apokalyptiske  vzrdinedrivning fremtrådt mest indzdt netop der, hvor troen på den endegyldige samfundsforandring i sin tid var mest urokkelig.

På det litteraturvidenskabelige felt er dekonstruktionen og de Man herhjemme gået ind i ironiens funktionssammenhzng.   ord em, d e r oplevede  marxismen som  et  absolut  vzrdisystem,  der  krzvede tvangsunderkastelse, har dekonstruktionens skeptiske relativisme VEret  et godt  distancemiddel.  Og til  de skuffede idealister  har  de de Man'ske »demystifikationse-teorier  kunnet  tale velkomment  og  besynderligt indforstået med de underliggende  erfaringer. Endelig har dekonstruktionen for dem, der kom til efter denne forhistorie, vzret et langt  mere  situationsadzkvat  bud  på en  intellektuel  horisont  her  i 8OYerne end nogen af de hidtil udbudte tankemodeller.

Med disse funktionsbemzrkninger  er sagen imidlertid  ikke ovre. De Man og dekonstruktionen har til den litteraturvidenskabelige fagudvikling givet en rzkke konstruktive såvel som en rzkke ukonstruk-

tive bidrag.  Lad os tage de sidste farst.

Det er uholdbart -helt bortset fra dobbeltmoralen deri -, når de dekonstruktive lzsninger nobelt  giver afkald på 'analysens' prztentioner  og  demonstrativt ansker  at begramse sig til  'kommentaren'. Dels foretager de kommenterende lzsninger bag den ydmyge facade lige så indgribende operationer som nogen analyse. Dels ligger der i gesten  en  ansats  til  intellektuel  dovenskab, der vanskeligt  kan  perspektivere~  som  en  berigelse  af  en  akademisk  aktivitet.  Det  farer videre til en anden »shortcoming.« De Man's stadige gentagelse gennem mange variationer af de samme skepticistiske, 'sprogontologiske' konklusioner  kan  vzre forståelig set i hans  specielle kontekst.  Men når store grupper af fagets deltagere gennem flere år vier deres indsats  til  yderligere  variationer  af  det  samme  budskab,  ender  det  i triviel redundans.

Endelig kan  man mene, at Derridas,  de Man's og dekonstruktio- nens centrale pointe om »la differance« -for at gribe tilbage til Derridas  formulering  af  tematikken  i De la  grammatologie -er  vigtig  og videnskabshistorisk  uomgzngelig.  Og dog er den ikke i Izngden så chokerende og omvzltende, at den kan blive ved med at tryllebinde den  intellektuelle  opmzrksomhed.  De  udformninger,  Derrida  gav kritikken  af »logocentrismen«  i strukturalismens  tegntznkning,  var vzsentlige og kom  på et vzsentligt  tidspunkt.  Og den kunne også med resultater generaliseres til mere eller mindre afledte pointer i den snzvrere litteraturvidenskabelige sammenhzng, som de Man gjorde det.

Men den oplevelse af et syndefaldsagtigt uigenkaldeligt  sammenbrud  for  den  traditionelle  tegntznkning,  for fznomenologiens nzrvzrsforestilling og for den implicitte forestilling om subjekt-objektforsoning kan kun  beholde  sin intensitet over lzngere tid, hvis det forestillingssystem, der bliver dementeret, har haft en religi~s investering for den pågzldende. Det er der evident nok tale om hos Derrida, hvis skrifter i stigende grad  bevzger sig i en przsteagtigt messende retorik, der kan virke besynderlig på mere prosaiske lzsere. Derrida er  ikke  alene  i  den  henseende,  hvis  man  lytter  nzrmere  efter.  For andre er den implicerede erkendelse imidlertid  ikke epokal i samme eksistentielle omfang, ikke en intellektuel faldlem, hvor al grund under f~dderne med ét  forsvinder. Den giver anledning til et justerende terrznskifte, en  nyttig  relativering,  en  accentueret  udvidelse  af opmzrksomhedsfeltet.

Hermed er vi ved dekonstruktionens forcer for den litteraturvidenskabelige udvikling, som  jeg ser den. Da Derridas 1967-opg~r med 'to tusinde års metafysiske nzrvzrstznkning' så offentlighedens lys, blev det  i  de  efterf~lgende års lzsninger  naturligt  tolket  ind  i  sammenhzng med studenteropr~rets generelle oplevelse af sammenbrud for traditionelle f~rståelsesformer.~~ Den derridaske pointe var én  blandt flere  parallelle,  passede  smukt  ind,  men  var  for  så  vidt  ikke  den v~sentligste. Dens mere omfattende indflydelse har her tillands farst indfundet sig i den litterzre dekonstruktions de Man'ske skikkelse på et senere tidspunkt. Nemlig på det tidspunkt, hvor det 'naivt realistiske' projekt  om med  den videnskabelige analyse at betvinge  stoffet nåede  sine  indre  såvel  som ydre,  markedsmzssige  grznser,  eller  i hvert  fald kom  til et nprdvendigt refleksionsstop. Dekonstruktionens styrke har vzret at kunne udpege og med en vis hjemmevanthed vise en mulig adfzrd på de ny felter hinsides grznserne: retoriciteten og dens tankemzssige implikationer, betydningshandlingens selvrefleksive og  dermed  selvrelativerende  funktionsmåde som den  tager  sig ud, når benzvnelsens gestus har opbrugt sin selvf~lgelighed.  Honn~r for det.

Imidlertid kan man komme til  at sp~rge sig, om  ikke de samme flytninger  på samme tid var  undervejs også andre steder og stedvis selv  inde  i  et  vzrk  som Dansk  litteraturhistorie. Hvis  man  ser  efter, arbejdes der i litteraturhistorien  ikke kun  med  de litterzre tematikkers historiske skifte  og med de teksteksterne faktorers -samfundets -omformning. Flere steder szttes optikken faktisk på opkomsten af nye retoriske systemer, disses implikationer og det litterzre indholds ul0selige sammenvaevethed hermed. Betegnelserne er ikke de moderigtige -man skriver om stil, genre og 'fremstillingsformer',  ikke i generelle vendinger om koder og retoricitet. Men opmzrksomhedens retning er,  tidstypisk  for  skrivetidspunktet,  den  samme,  blot  indlejret  i  et historisk  projekt,  hvor den i ~vrigt med fordel kan placere sig.

Der sker også noget andet på det tidspunkt,  hvor handlingen står der som afsluttet, yderliggjort  i sin skriftlige form.  For  en  deltager, hvor  selvrefleksionen en  dag indfinder  sig,  er  litteraturhistorien et ypperligt  materiale  til at fortzlle, hvorledes selv den mest  objektivt strzbende forklaring  selv i sin  mest  afpersonaliserede  gestus  bzrer alle den involverede subjektivitets  spor. At  vandre gennem  bindene er  som  at  gå  på  b e s ~ g i  de  skrivende  personers  og  milj~ers indre gemakker. Man forstår da, hvorfor nzsten alle tekster i det sene  19. århundredes litteratur uvzgerligt synes at handle om provinsstudentens  overgang  fra  provins  til  storby,  og  hvorfor  midtårhundredets underlige  tidsrum  profileres  ikke  som  tom  senromantik,  men  som kras overgang fra autoritetsprincip til markedsmzssig pluralisme og eksistenskamp.  Således kunne man fortsztte gennem bindene.

Både retorikbevidsthed og en bekrzftelse af lzsningernes subjektivistiske relativisme,  to af det sidste  tiårs hovederkendelser, synes at kunne opstå også der, hvor de mindst  af alt burde vzre. Hvad kan

man så konkludere på det?

## VII.

Der  tegner  sig  gennem  de  sidste  tyve  års litteraturvidenskabelige forandringer herhjemme en interessant udviklingsretning.  Fra en forestilling  om med objektive metoder  at kunne analysere et objektivt emne -strukturalismens forestilling -bevzger man sig i 70'erne over i en fase, hvor strategien bliver en objektivistisk analyse af et subjektivt  produceret  emne:  den  socialhistorisk-psykoanalytiske  tilgang. Endelig bevzger vi  os i 8OYerne ind i konceptioner, hvor  subjektive strategier -relativistiske »lzsninger« -anlzgges på  tekster opfattet som åbne betydningspotentialer for disse subjektive strategier, Altså

fra en objekt-objekt-figur, til en objekt-subjekt-figur videre til en sub-

jekt-subjekt-konstellation.

Naturligvis  er  det  en  forenkling,  når  man  fremdrager  et  sådant manster.  Feltet  er  mere  mangfoldigt,  og  vidt  forskellige strategier lever pluralistisk  ved  siden af hinanden, såvel i forskningsmiljaerne som i de enkelte forskende personer. Og der findes subjektivister, der har vzret det hele tiden, og objektivister, der er roligt uanfzgtede af alle Fish-agtige tankegange, som måtte komme op. Man kan endelig også vzre 'objekt-objektivist' på mange måder: strukturalistisk , kapitallogisk, traditionel litteraturhistorisk, nykritisk. Tilsvarende 'subjekt-subjektivist'-variationer findes, i hvert fald teoretisk, foruden naturligvis de komplekse kombinationer.

Alligevel vil jeg  vove en hypotese om, at udviklingsretningen  har vzret den ovennzvnte. Og på tvzrs af al fornuft vil jeg  også som et tankeeksperiment forlznge den til en prognose: den vil fremover fortsztte i samme retning, omend sandsynligvis med periodiske standsninger.  Hertil  to  szt betragtninger,  et  om  årsager og et  om  konse-

kvenser.

Udviklingen snzvert fagligt set har meget at gare med litteraturfagenes forvandling fra en embedsmandsagtig indlejring endnu i slutningen  af 60'erne til en åben markedsmzssig  orientering her i slutningen  af 80'erne. Man kan Izse zndringerne fra de zldre bekendt---g~relser om 'skoleembedseksamen' og magisterkonferens til den nye fzlles humanistbekendtgarelse, der lader beskzftigelsessigtet stå helt åbent, og  formentlig  snart  videre  til  et  amerikansk  designet  B.A., M.A.  og  Ph.D.-system.  Den  store gruppe  B.A.-ere  til  det  private arbejdsmarked, den mindre gruppe M.A.'er  til undervisningsstillinger i gymnasiet m.v.  og den helt lille gruppe Ph.D.'er til de få forskningsprzgede jobs offentligt eller privat. Kort sagt en bevzgelse hen til et segmenteret, markedsdikteret uddannelsessystem  og afskaffelse af embedsstatens offentlige sektorbevidsthed. -

Tydeligere  end  de  formelle  strukturer  er  naturligvis  de  faktiske zndringer hos de involverede. Lznge inden bekendtgarelserne fulgte trop, kunne man i studenternes holdninger lzse objektivismens dad, selv om den lange omslagstid på lærersiden naturligvis udskad  den. Med udsigt  til at skulle mingelere sig frem til jobs  inden for anmeldervirksomhed, reklamebureauer,  PR,  information,  EDB  m.v.  falte ingen sig fornuftigvis lokket til at iklzde sig den objektivistiske videnskabeligheds  rustning  eller at indbilde sig med  den at kunne trzde tungt sejrende ind på arenaen. Selv de få, som på trods af odds har forsagt at begynde en forskningskarriere  her i 801erne,  har gjort det med stor intellektuel gelassenhed, med trendy tæft for emner og stra- tegier,  som kom op, og med  en forkmlighed  for kvalifikationstyper, der om nadvendigt også kunne gure sig på et andet marked. Der er mig bekendt ikke udklzkket en eneste renlivet forskningsmzssig 'ob- jektivist'  inden for det sidste tiår, Dette hznger igen sammen med at holdningszndringerne ikke er branchespecifikke, men generelt samfundsmzssige. Den åbne antennebevidsthed over for, hvad der foregår i det intersubjektive spil, i det hele de modernes  fascinerende  kombination  af subjektivisme og situationssensitivitet, er både socialiseringsbaseret og genstand  for en stadig bekrzftelse i medierummet såvel som i reelle sociale erfaringer. Og forestillingerne om de »lzsninger«, hvori subjektet selv producerer  sin  betydning,  svarer  til  et ekspressivt  behov,  som  man  mader overalt i de yngre dele af samfundslivet, og som de traditionelle litterzre studier har kunnet imadekomme i meget ringe grad. Når studenterholdninger skifter, når dekonstruktive og relativistisk-subjektive strategier vinder frem, og når systembeslzgtede interesser kommer op selv i tidligere  'gammelmarxistiske' miljaer, skyldes det ikke, at den ene påvirker  eller overtaler den anden i enkle kausalkzder.  Der er et komplekst socialt udviklingsmanster i bevzgelse, og det er svzrt at forestille sig, at det skulle gå i stå eller begynde at bevzge sig i en vzsentlig anderledes retning.

I hojere grad end i nogen andre fag findes der netop i litteraturkritikken en intim sammenvzvethed med sociale og socialpsykologiske forandringer i samfundet. Det er et felt med en ekstrem sensitivitet i forhold til det omgivende og af samme grund en foranderlighed, som gar det vanskeligt at opbygge en fagidentitet i videnskabelig forstand, ja blot nogenlunde en konsensus om, hvad det hele går ud på. Litteraturfaget er en mzrkelig blanding af et museum og et laboratorium.

I  laboratorieafdelingen  kan  man  på menneskelige rarelser  i  d0d form -tekster -eksperimentelt afprave en rzkke sociale strategier, som det i andre fag ville vEre fysisk eller socialt katastrofalt at afpr@ve  i  praksis.  Hvis  en  erhvervsakonom  i virkelighedens verden ville afpreve en ny teori, der vender op og ned på det hidtil praktiserede, kunne  det  hurtigt  fare  til  konsekvensrige konkurser.  Eller  hvis  en ingeniar fik lov at bygge en bro efter en revolutionzrt ny tolkning af fysikken, ville han godt kunne få liv og  bilvrag  på samvittigheden. Men når en litterat lancerer en ny analysestrategi, er det praktisk talt risikofrit.  Han/hun  kan  foretage  sig de mest  hårrejsende  ting med teksten, og intet sker. Kolleger med faste referencerammer, historisk viden  m.v.  kan  ryste  på  hovedet  og opfatte det som  vås.  Men  det besegler ikke nudvendigvis  eksperimentets endelige skzbne.  Det  er andre mere  flydende instanser -markedet,  konjunkturerne,  publi- kummet m.v. der afgnr den.

-,

Betyder det så, at vi som konsekvens må sige, at fra nu af gzlder det, at anything goes? Ingenlunde. Der er ingen grund -det skulle da lige vzre en psykologisk -til apokalytisk at opleve relativismen  som et ragnarok.  Pragmatisk gzlder det, at inertien trods  alt er ganske stor. Men selv om forestillingen om stabile sandhedskriterier nok må skrinlzgges mere endegyldigt, end vi hidtil har vzret indstillet på, er selv sociale kriterier jo ikke uden en vis vedholdenhed  og system. Og de er også differentierede.

Så  lznge  man  i  universitetssystemet kan  vedligeholde  en  forskningsgren, hvorfra  der  rekrutteres  til  systemets  viderefarsel,  kan man også opretholde kohzrente kvalitetskriterier. Ikke n~dvendigvis entydige sandhedskriterier. Disses eksistens har jo  reelt vzret en fiktion, i hvert fald siden den faglige metodespredning for alvor manifesterede  sig i  60'erne. Men  argumenterede,  fleksible konstruktioner, ud  fra hvilke man  kan  d ~ m m e om akademiske przstationers kvalitetsgrad. Disse konstruktioner forskyder sig gradvis. Man oplever det lejlighedsvis. Det  hznder,  at en  student afleverer en  opgave,  der -hånden på hjertet -ville have gjort sig udmzrket, lad os sige i  1965 eller i  1974. Den er ikke »forkert« i nogen enkel forstand, den er blot ndisplacede, uden at man egentlig kan sige andet, end at relevanskriteriet  og  de  analytiske  przmisser  har  flyttet  sig.  At  det  sker  i  en kontinuerlig proces,  er  der ikke  noget  nyt  i,  og  de fleste deltager  i bevzgelsen  uden  at opleve  det  som  et  problem.  (Hvem kan  elske forestillingen om -eller hzvde muligheden af-  på det litterme felt at l0se den samme opgave med de samme redskaber og med det samme resultat,  som for £eks. tyve år siden?) Det nye er, at sagerne nu har flyttet sig så meget, at der er anledning til at forestille sig en systematisk  tanke om det.

Den systematiske tanke må fremover gå i retning af at redefinere den  tolkningsmzssige  subjekt-objekt-relation  i  et  relativistisk  regi. Og formuleringen  skal vzre mere snedig og tilfredsstillende end afmzgtighedens anything goes. Det samme problem har i de sidste årtier også vzret symptomalt opdukkende mange steder i psykoanalytisk tankegang, i moderne Freud-revisioner, herunder Lacan. Det bliver ikke lettere at give det en operativ l~sning på det litteraturanalytiske felt. Emnets indlejringer -teksthistorisk, socialhistorisk m.v.  som vi kender dem igennem fagets videnstraditioner -komplicerer det hele betydeligt,  hvis da ikke blot disse aspekter skal bortskzres og kastes på historiens  m~dding. Men det ville vzre uklogt.

En amerikansk analytiker som Hayden White har -på dekonstruktionens  vegne om man så må sige -glimrende vist de narrative og retoriske  konstruktioner  i  en  raekke  af de historiefilosofier -Hegel, Marx m.fl. -som bl.a. litteraturhistorikere har bygget deres forståelser på.30  Men herfra at slutte, som det hyppigt sker, at med sådanne indsigter er historisk forståelse blevet umulig, er en dum-smart kortslutning. Når postmodernismens lettere kavalleri lader forlyde, at 'de store fortzllinger', historien  m.v.  nu  er afgået ved  daden, er det en ~nskeforestilling og en overdrivelse, ud  over at det i~vrigt også er et fundamentalt historisk udsagn. Netop de, der signalerer en dyb indforståethed med de intellektuelle markedsmekanismer og al tings stadige foranderlighed, burde kunne forudse, at på et tidspunkt vil 'historien' komme på menuen igen, efterspurgt af et med dette grundstof underernzret,  sultent publikum.  Ingen tvivl om det.

Selv  forestillinger  om  principielle,  endegyldige  sandhedskriterier vil sandsynligvis stå op igen. Det er jo  ikke farste gang oplevelser af vzrdiernes og sandhedens relativitet har domineret i de intellektuelle landskaber:  både  1920'erne og  1960'erne havde  deres  relativismer, for slet ikke at tale om de indtil flere gang i det 19. århundrede, hvor man som  Marx oplevede,  at 'alt fast smeltede til  luft'.31  Måske er relativismens udbredelse nu mere socialt omfattende end de tidligere gange, den har vzret på dagsordenen. Men der er ingen endestatio-

ner i disse kulturelle processer.

Det betyder, at litteraturvidenskaben som universitetf~nomen også skal indstille sig på at vedligeholde indsigter og analysemetoder i en vis uafhzngighed  af konjunkturernes skiften. Dels for at stå rustet til  kommende behov, dels -og ikke mindst -fordi de intellektuelle processer  inden  for et sådant område i et lzngere tidsperspektiv  er langt mere kumulative, end vi hyppigt forestiller os. Alt bliver skrevet på forudsztninger og de fleste uudtalte. Og litteraters kritik af deres forgzngere lzgger sig altid oven på et tommetykt lag af indforståethed.  Da  Torben  Brostram  i  1960 i Irersets  10vemanke lancerede  sin nykritiske analyser, var han ikke mere konfrontativ, end at wilhelmismens og biografismens tankegange -eller kun ord? -jaevnligt genl~d i hans beskrivelse af de unge digtere. Termer som vzkst og modning vzver sig stille ind i 'portrzetterne'. Dette er reglen snarere end undtagelsen.

Alt  i alt stiller  der sig således mindst  tre opgaver. To, der har at gare med bevaring og gradvis udvikling, og én  med et decideret krav om mere grundig nytznkning. 1) Videreudviklingen af operative akademiske vurderingskriterier,  der både er kohzrente og rimeligt ajour. 2) Vedligeholdelsen og videreudviklingen  af de eksisterende analytiske praksisser og videnslagre.  Og endelig 3) udarbejdelsen af en reflekteret tolkningsteori og -praksis, hvori både relativistisk retorikbe- vidsthed og en tilsvarende bevidst historisk viden kan sammentznkes. Det skal vzre en relativisme, der ikke er dekonstruktiv og defaitistisk,  men  konstruktiv og dog selvreflekterende, d.v.s.  klar  over  en metodes udsigekraft og dennes grznser og dog ude på experimenterende og dristigt at flytte rundt på disse grznser.

Som helhed er der nok at tage fat på. Men i den store ramme er der plads til alle og gode muligheder for at vzlge sig ind på opgaverne efter  temperament.  Enighed  er  ingen  n~dvendighed, ja  nzppe  en fordel. Uenighed er produktiv.

Tilbage  står blot  problemerne  med  finansiering  af  aktiviteterne, rekruttering og social indf~jning. Og de problemer er ganske store i et så stivbenet system som det eksisterende. Trods alle ansker om det modsatte, og uagtet at man ikke mere taler meget derom, viser det sig desvzrre stadig,  at også i denne slags åndsliv indgår materielle og sociale forhold  på aktiv vis.  Det  er en fare,  at nedskzringer  måske fordriver talenterne fra feltet og kun bibeholder  de museale aktiviteter, uden  at der dermed er sagt noget negativt  om dem. Der er sjzldent blandt litterater blevet jamret  så meget over verdens almindelige elendighed som 1965-75, hvor pengene fl0d til de litteraturfaglige ekspansioner. Men der har sjzldent heller vzret så meget produktivitet og fornyelse -i ovrigt også uenighed. Hvis man kunne lzre noget af dette sammenfald og omsztte det i praktiske handlinger, ville der vzre udsigter.

## Noter

1. L.Althusser: For  Marx, Kobenhavn  1969, p.22.  Måske  skal man  for  przcisionens  skyld tilfoje, at Althusser alene refererede til sin bogs  titelperson.

2. William  Empson: Some Versions  of  Pastoral, N.Y. 1974  (org.1935), kapitlet  »Proletarian Literature.« Se for en mere omfattende belysning Frank Kermode's brilliante og inciterende indsigtsfulde diskussion  af den britiske  3OYermarxisme i hans History and  Value, Oxford 1988.

3.  En glimrende idéhistorisk  orienteret fremstilling heraf er M.H.Abrams l i m :   Tradition and Revolution in Romantic Literature, N.Y.  197  1.

Natural Supematura-

4. Se min artikel  »Karl Marx var en tysk filosof (I-II)« i KMK 54 og 56 (1987).

5. Se  herom  Lukács' 1967-»Vorwort« i Geschichte  und  Klassenbewu@sein, 1968, pp.24 K  Også hans Derjunge  Hegel, smstd.  1948, pp.656 K

6. Frank Lentricchia: Afer the New  Criticism, Chicago  1980, p.284.

7.  Stanley Fish: Is  Then a  Text in  This Class?:  The Authorio of Znterpretive Communities, Cambridge,  Mass.,1980.

8. Yale Frsnch Studies 55/66,  1977.

9. The Bodley Head  Henry James, Vol.XI,  London  1974, p.82.

10.  Jacques  Lacan: »Seminar on »The Purloined Letter««, Yale French Studies 48 (1972), genoptrykt i John  P.Muller and William J.Richardson  (eds.): The Purloined Poe, Baltimore 1988.

Neuwied  u.Berlin

11.  Jacques  Derrida:  »Le facteur de la  vérité«, Poétzque(l975), genoptrykt  smstd. som Lacan 1oc.cit.
12. Barbara Johnson:  »The Frame of Reference: Poe, Lacan, Derrida«, Yale French  Studies 551 66(1977), genoptrykt smstd. som Lacan og Derrida loc.cit.
13. Derrida i De lagrammatologie, Paris 1967 og de Man i Blindness andznsight, N.Y.  1971, 2. udg. Minneapolis 1983.
14. Atle  Kittang:  nKonstruksjon  og  dekonstruksjon  i  tekstanalysen.  Kommentar  til  Knut Hamsuns »Nabobyen««, i Lars Erslev Andersen  m.fl.(red.): Lejper.  Temaer i aktuel  tekstlesning, Arhus  1988, p. l l.
15. Kittang loc.cit., p.16.
16. Blindness  and Insight, 2.udg.,  p.189.
17. op.cit.,  p.208.
18. op.cit.,  p.220 hhv.p.219.
19. op.cit.,  p.214.
20. op.cit.,  p.222.
21. op.cit.,  p.226. De efterfolgende citater ibid.
22. Jfr.  Tobin  Siebers: The Romantzc Fantastic, Ithaca, N.Y.,  1984, p.  105 K
23. I artiklen »Kapitalisme, modernisme og postmodernisme«  i K@K 52(1986).
24. Frank Lentricchia: Ajer the New  Cnticism, Chicago 1980, p.289.
25. De klgende betragtninger  bygger i vzsentlig grad på oplysninger  fra en rzekke samtaler med de Man's bekendte, professor Neil Hertz, Johns  Hopkins University, Baltimore. Neil Hertz forestår den udgivelse af de Man's kollaborationsartikler,  som er undervejs.  Se også Derridas ordrige indlzeg »Like the Sound  of the Sea Deep within  a  Shell: Paul de Man's War«, i Critical Znquiry, Vo1.14:3,  Spring 1988.
26. loc.cit.,p.  223.
27. Hendrik de Man: Socialismens Psykologi, Kbh. 1932, p.442.
28. Se mit afsnit om  1800-talsironien i Dansk  litte~nturhtstorie, bd.VI, p. 91 ff.
29. Se David Simpson's Derrida-omtale i »Litteraturkritikken og dens tilbagevenden til »historien«« i K&amp;K 64(1989).
30. Hayden White: Metahistory:  The Historical  Irnagination in Nineteenth-Century Europe, Baltimore, 1973.
31. Se den levende Izsning af Det kommunistiske Manifest, Faust, Baudelaire m.m. i Marshall Berman: All  That Is  Solid  Melts  Znto  Air:  The Experience of Modernity, N.Y.  1982.