Proust og den hemmelige læsemåde
Forfattere: Sara Danius
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

## Proust og den hemmelige læsemåde

## SARA DANIUS

Prousts store  værk A la recherche  du  temps  perdu (191327) er  en  kunstnerroman  som  gestalter  hvordan fortælleren, en særdeles svag helt, til sidst bliver forfatter. Historien fylder omkring fire tusinde sider og optager fire bastante bind i Pleiade-udgaven. Det er en formidabel succeshistorie.

Hvis vi vender perspektivet betyder det at fortælleren  må  holde  tilbage,  opsætte,  forhale.  I  bind  efter bind taler han om sin frygt for at mislykkes.  Han bliver  aldrig  forfatter,  indskærpe�  han,  endsige  opnå kunstnerisk berømmelse. Efter flere tusinde sider lykkes det dog for at ham at fa en artikel publiceret i Le Figaro, men kort efter beherskes han igen af mismod.

�1-- -\_\_\_,a stillende den end er,  besvarer  alt for  mange  spørgsmål. Prousts værk er så meget mere end blot en roman  om  en  roman;  det  er  en  selvfølgelighed,  for ikke  at  sige  en  banalitet.  Min  pointe  er  en  anden. Proust  har  brug  for  hele  denne  filosofiske  overbevisning og fortælletekniske tilfredsstillende overbygning for at kunne  fortælle  om noget andet.

Prousts  bog  rummer  flere  bøger,  men  den  store bog i  bogen er et stort essay  om kærligheden og de menneskelige  lidelser.  Proust  formulerer  ikke  blot en  kærlighedens  psykologi,  men også  en  kærlighedens taksonomi. Ja, ikke nok med det: Proust tilvejebringer simpelthen en jalousiens epistemologi, som Malcolm Bowie viser i Freud,  Proust  and Lacan: as Ftction ( 1987).

Mod slutningen af  romanen beslutter Proust sig for ,.,, t \_, -�e-løse-tr.åde-øg-sammensy-hele-deu--�T/ieory sprængte  skabning  med  nogle  elegante  sting. På samme tid indser vi at fortælleren kommer til at skrive den bog som vi er ved at afslutte. Det er en både storartet og  genial løsning, ikke mindst fra et fortælleteknisk synspunkt.

Der  var  jo  stunder  hvor  romanen  så ud  til at  fare vild i sig selv. Totrehundrede sider inde i middagsselskabet  hos  Guermantes  begyndte  Prousts fortælling at li gn e  en  gigantisk  lab yr int  som  for  længst  er overgroet. Man spørger sig hvordan man skal komme ud.  Man spørger sig måske til og  med hvordan dette k . an være et  af det tyvende  århundredes  største  litterære værker.

Så til sidst opdager man tråden. Man indser at alt i romanen  alligevel  hænger  sammen.  Og  man forstår hvad  fortælleren  mener  med  sine  udlægninger  af menneskets væren i tiden og den subjektive erindrings suverænitet. Proust selv var forgabt i sin overbygning, frem for alt i teorien om sanseoplevelsernes betydning for den ufrivillige erindring af den forgan gn e tid.

Problemet  er  blot  at  afslutningen,  hvor  tilfreds- En dag - det er allerede længe siden - besluttede jeg mig for at genlæse Prousts roman. Jeg opdagede et  intellekt  som  på  nærmest  tvangsmæssig  vis  ville beskrive  og forklare kønslivet, tilmed alle slags kønsliv:  det  heteroseksuelle,  det  homoseksuelle  og det  biseksuelle,  samt  en hel del  andet som  mangler betegnelser.  Nyfigenheden,  nysgerrigheden,  besættelsen, tolerancen, vidsynet - alt var lige slående. Da jeg kom til Sodoma  og  Gomorra forbløffedes jeg over de åbenhjertige  skildringer  af homoseksualitet i alle dens forskellige former.

Man  behøver  ikke  at  vide  hvad  ordet  "hermeneutik" betyder for at forstå at homoseksualiteten er stort  emne for Proust. Man behøver i det hele taget ikke at læse mellem linjerne. Det står der udtrykkeligt,  ikke  mindst  i  sædeskildringerne  i Sodoma  og Gomorra. Den som ikke forstår  det på den ene side forstår  det på den næste.

Alligevel er Prousts navn i første omgang forbundet med madeleinekagen,  korkbeklædte soveværelsesvægge og  en generelt forfinet  sensibilitet.  Nævn På  sporet, og  folk  kommer  formentlig  ikke  til  at tænke på skildringen af Charlus, den homoseksuelle baron som blandt  andet lader  sig  binde til  en  ussel seng på et mandebordel for siden at blive flagelleret med en sømbesat  pisk.  Tanken ledes  heller  ikke  til Albertine der danser  en langsom  vals med Andree, bryst  mod  bryst,  hofte mod hofte.  Og kun sjældent sete  feinschmeckere  associerer På  sporet med  den sublime fontæne i Sodoma og Gomorra som er et slet skjult  billede på andre,  mere  viskose  væsker.

Hvis Prousts fortæller udviser en endeløs lidelse i sit forsøg på at forstå hvordan kærligheden,  begæret og  seksualiteten  er  beskafne,  og  hvis  han  desuden udviser en lige  så stærk interesse for homoseksuelle forhold, hvordan kan det så være at Prousts tematisering af det menneskelige kønsliv er endt i skyggen af  det  gængse  billede  af På sporet? Og hvordan kan man  forklare  at  homoseksualitetstemaet  er  blevet placeret i marginen af den  litteraturhistoriske tradering af romanen?

Der er mindst tre mulige  forklaringer.  Den første er  enkel.  Mange  Proustlæsere,  hvor  ambitiøse  de end er,  mister  modet  på  et tidligt stadium og  kom1-------'-1J'-"':r\_\_aldrig\_så.J ang Og selv hvis de skyder genvej og går direkte til den afsluttende del, Den genfundne tid, sker det let at episoder  som den om Charlus på bordellet mest fremstår som et pikant indslag i en roman som ellers beskæftiger sig  med  at  udforske  den  menneskelige erindrings gådefulde mekanismer.

trospektivt lys over romanen og som organiserer forståelse af dens råmateriale ved at overordne visse temaer og underordne andre, eksempelvis den indflettede fortælling om baron Charlus' skæbne.

Proust  indlagde  også  andre  fortolkningshorisonter.  Hvis man ser nøje efter,  opdager man at Proust beredte vejen for hvad jeg  vil kalde en inversionens hermeneutik.  Det  er  en  delvis  skjult  tolkningslære som opmuntrer til en hemmelig læsemåde,  og  som åbner op for til homoseksualitetstematikk.en.

Den anden læsemåde tager sit udgangspunkt i en dobbeltoptik.  Gennem hele  romancyklussen  udstyrer Prousts fortæller udstyrer læseren med nøgler til hvordan han eller hun kan nærme  sig  disse maskerede  betydningslag  i  romanen  forsøg  at  se  dobbelt, synes  fortælleren  at  ville  sige, bring  et  stereoskop ind for at se, eller læs modsat. Som i den episode hvor fortælleren gengiver en flygtig samtale han kommer til at overhøre til et selskab. Monsieur de Charlus og en lille  kreds  af  mænd,  som  alle  tilhører  samfundets øverste lag, fører en kodet samtale om drenge - om hvordan  man rar  fat  på  dem,  om  hvilke  der  er  tilgængelige og så videre. En lakaj kommer på tale og t  .  .som  til  \_\_  de\_v:igtige\_melle.mb.in.d.�-�o.mt ale.s\_siqen...kons.ek..v:enLs.om.\_'.\_'.hun:'.,..J.ige.som\_de... øvrige unge mænd også omtales i hunkøn.

Den  anden  forklaring  er  også  enkel.  Det  er  de sædvanlige  fordomme  mod  homoseksualitet  som har  gjort  at  Proust  er  blevet  videreført  som  erindringsoplevelsernes digter og lidet mere. Der er ikke meget at sige om det. Det er ikke så længe siden at ellers  liberale  humanister  automatisk  opfattede  det som  et  forsøg  på  at  skænde,  hvis  det  blev  sagt  at Thomas Mann havde haft homoseksuelle affærer.

Den tredje forklaring  er mere interessant.  Det er forfatteren  selv  som  har  sørget  for  at  hans  roman skal kunne læses,  forstås og  formidles på den måde jeg  har  beskrevet.  Proust udstak  vejen  for  sine  læsere  ved at indbygge fortolkningshorisonter  i sin roman. Et usædvanligt anskueligt eksempel er værkets cirkelkomposition, et formelt greb som kaster et re- Sådanne episoder er der rigeligt med.  De er indslag i Prousts skånselsløse beskrivelse af et symbolsk Sodoma, den gammeltestamentlige by hvor indbyggerne levede i synd og derfor dræbtes af Guds vrede. Men sådanne passager har også en anden funktion de  peger  tilbage  på  romanen  selv  og  fungerer  som skjulte  læseanvisninger.  De  giver  et  forsigtigt  vink til læseren om at en anden  fortolkningsmåde er mulig.

Proust  ville  både skjule og  afdække homoseksualiteten,  både  tilsløre  og  afsløre;  både  dække  til  og dække af, både pege bort og pege på, det hele på en og samme gang. Det er denne modstridende impuls som slår i hjertet af På sporet efter den tabte tid: romanen både vil og vil ikke handle om homoseksualitet.

Det er  derfor  fortælleren  på flere  steder  i  romanen opmuntrer læseren til et dobbelt blik.  Hvis læseren  forstår  hentydningen,  bliver  romanen  udfordrende. Hvis han eller hun ikke forstår hentydningen,  forbliver  romanen  ufarlig.  Det  mest kendte  eksempel  på  en  udfordrende  læsning  er  at mange kvinder i romanen kan opfattes eller forstås som mænd, selvom det er kompliceret, da ikke alle kvinder i romanen bør betragtes som mænd,  og ef­ tersom  mange  af  disse  kvinder  desuden  begærer kvinder. Proust gør det overalt muligt for læseren at læse På sporet på mindst  to  måder:  som  "ikke-ho­ moseksuel" og som "homoseksuel". Dermed lykkes det for romanen at være udfordrende og harmløs på en og samme gang.

I  det  afsluttende  bind  indser  fortælleren  at  han trods alt er kaldet til at blive forfatter. Det er her han formulerer sin poetik og fremlægger teksten om ro­ mankunstens opgave. Men ikke nok med det: i et af bindenes  mest  berømte  passager  forsyner  han  sin læser med udtrykkelige anvisninger i kunsten at læse på tværs. Han forklarer hvordan den dobbelte læse­ måde fungerer. Hans fortolkningslære fungerer godt, ja så godt at den dobbeite logik giver ophav til endnu en inversion, så forfatteren bliver læser og læ­ seren forfatter:

Forfatterne bør ikke lade sig støde af,  at den homoseksuelle ålli--..-J='er dommelighed gør det alene muligt for den homoseksuelle at gøre det, han læser, alment. Dersom hr. de Charlus ikke havde givet "den troløse", som Musset fælder tårer over i "Oktobernat" eller i "Erindring", Morels ansigt, ville han hverken have grædt eller forstået, da det  jo var den eneste, smalle og krogede omvej, ad hvilken han havde adgang til kærlighedens sandheder. Det er kun en vane, hentet fra fortalernes  og dedikationemes  uoprigtige  sprog,  der  f'ar  forfatteren  til  at  sige  "min læser". I virkeligheden er enhver læser, når han læser, sin egen læser. Forfatterens værk er kun en slags optisk instrument, som han byder sin læser for at gøre muligt for ham at skelne, hvad han uden denne bog måske ikke ville have set i sig selv. Genkendelsen af sig selv fra læserens side i det, bogen siger, er et bevis for værkets sandhed og vice-versa, i det mindste til en vis grad, da forskellen mellem de to tekster ofte kan tilskrives, ikke forfatteren,  men  læseren.  Desuden  kan  bogen  være  alt  for lærd, alt for dunkel for den naive læser og således kun skænke ham et tåget glas, som han ikke kan se med. Men andre ejendommeligheder (som homoseksualitet) kan bevirke, at læseren nødvendigvis må læse på en bestemt måde for at læse rigtigt; forfatteren må ikke føle sig stødt over det, men tværtimod give læseren den største frihed ved at sige til ham: "De må selv iagt­ tage, om De kan se bedst med det glas eller med det der, eller måske med et andet. (bind 7, s. 214. "Inverteret" er erstattet af ''Homoseksuel'')

Sådan  formulerer  Prousts  fortæller  en  inversionens hermeneutik, kunsten at læse "homoseksuelt". Monsieur de Charlus må stå model til dette indfald. Baronen er tvunget til at skifte køn på Mussets helt­ inde  for  at  kunne  erfare  den  almægtige  afgrund  af sandhed  hos  komponisten.  Fortælleren  fordømmer ikke;  han forklarer.  Det  mærkværdige  er  at han ta­ ler om sandheder og almægtighed med forbløffende stort  eftertryk,  men  at  han  intetsteds i  denne  sam­ mensatte  passage  kaster  tanken  på  fejltagelser  eller løgne. Der er ingen fejllæsninger,  synes han at sige, kun afvigende læsninger - som dog har deres årsag i  en  jagt  på  sandheden.  Inversionens  hermeneutik sætter  listigheden,  åbenheden og  mangfoldigheden højest og altid med sandheden som ledestjerne.

Fortælleren  er  til  og  med  så  listig  at  han  vender omvendings:figuren  endnu  en  gang,  så  det  ser  ud som om forfatteren er tvunget til at finde sig i at læ...  g:i:v-€-r-s-m-lae1tiaaer-et-manGligt-aRsigt..-D.imn�sæi:lige-eje·1'1-·  ---seren-t-a:ger-sig-store-forto}kningsfrihe-der,,rå:r-de-ri selve værket er  ophavsmanden selv  som har udlagt de  hermeneutiske  ledetråde.  Man  behøver  blot  at udføre en enkelt operation for at forstå hvad Prousts fortæller allerede har sagt i praksis, her og på anden vis i romanen. Udskift "læseren" med "forfatteren" og skift "læsende" ud med "skrivende",  og Prousts list  står  klart  frem: Men  visse  andre  omstændigheder (som homoseksualitet)  kan gøre at  foifatteren må skrive på en særlig  måde for  at  skrive  rigtigt;  læseren  bør  acceptere dette og  give  foifatteren  størst mulig  frihed  ...

Der er dog en komplikation, og den hedder intet Sodoma uden  Gomorra.  Når  vi stiller  os i skyggen af unge piger  i blomst - i  skyggen af Alberte,  Andree og Gilberte - indser vi at inversionsparadigmet ikke gælder for  Gomorras døtre. For hvis Albertine egentlig er en mand, hvad gør vi så med hendes lesbiskhed?

Det mærkelige ved Prousts roman er måske ikke så  meget  al  den  opmærksomhed  som  tildeles  den mandlige homoseksualitet, men snarere fortællerens lidelsesfyldte  interesse for det  lesbiske.  Den mand- lige  homoseksualitet  fremstilles  som  en  last.  Den forkastes,  som  Elisabeth  Ladenson  viser  i Proust's Lesbianism (1999), mens den lesbiske kærlighed er ja,  måske  ikke  dydig,  men på  det  nærmeste  lykke­ lig.

Proust fortæller  om Eros,  en kærlighedsgud hvis ansigt forandres i takt med at læseren justerer sin op­ tik.  Venner  af Proust  ved  at man også kan tale  om en proustlæsningens Eros.  Det ligger  i Prousts facon at udtrykke sig, i den vældige ind- og udåndning, i de lange sætninger som bevæger sig ud over bogsi­ derne for at bringe deres bytte hjem og siden vende

···-···

tilbage og sætte punktum for atter at bevæge sig ud igen.  Ingen  frygt  er  så  stor,  ingen  lidelse  så  for­ tærende,  ingen  melankoli  så  tyngende  at  Prousts sætninger ikke kan fa dem med sig i en eneste,  fe­ jende fortrøstningsfuld gestus. Er man trukket godt ind i Prousts store roman,  er man der for altid lidt, ikke fordi man føler sig hjemme der, men fordi man altid vil tilbage dertil.

På dansk ved Mads Rosendahl  Thomsen

--���-------------------------

1

!