Villy Sørensens aktualitet
Forfattere: Jørgen Bonde Jensen
Tidsskrift: kok (1979-01-19)

## Villy  Sarensens aktualitet

En anmeldelse af Jorgen Bonde Jensen: Litteraor arkaoologi. Studier  i  Villy Ssrensens Formynderfortaollinger. Gyldendal, 1978.

Studenterbevzgelsen  fra  68 og frem gjorde temmelig kort  proces med kultur-radikalismen  fra de tidlige  6Oere. Det forekommer nu, som om den  hårdhzndede afskrivning af denne tradition nok  så meget skal  forstås  som gruppepsykologisk end som egentlig politisk eller erkendelsesmzssigt betinget. Afskrivningen foregik ikke mindst  i  selvmarkeringens  og  identitetsopbygningens  interesse. Under opbygningen af en socialistisk fagkritik udskilte studenterbevzgelsen traditioner, som havde vzret blandt forudsztningerne

for denne fagkritik.

Markeringen  af  '68' som det altafgorende  skelår fungerer også som en del af denne selvmarkering, og  forskellige  jubilzumsskriverier -som ellers har vzret stzrkt selvransagende -har desvzrre kun befzstet  nogle  af  disse  myter om det bratte erkendelsesskred  i 68. Hvad der stadig underbetones er, at en rzkke af studenterbevzgelsens indsigter var vundet tidligere -omend, unzgteligt, ikke for så mange som efter 68: i Studentersamfundet,  i anti-atomkampagnen i de tidligere 6Oere, i engagementet mod franskmzndene i Algier og senere amerikanerne  i  Vietnam.  Og  det  forbigås,  at  mange kulturradikale gjorde disse bevzgelser med og bidrog til at opbygge de indsigter, som en  eftertid  har post-dateret  til  '68'.

Men fadermordet -eller set på en anden led: fornzgtelsen af egen baggrund -var  en  realitet fra  sidst  i  6Oerne.  Det  gjorde  kun forplumringen storre, at kulturradikalerne selv reagerede allergisk, med fortegnende  angreb på studenter- og ungdomsopror; angreb som i ovrigt  oftest  foregav forståelse og analyse.  F.eks. var Villy Sorensen med  til  (i 'Den oprorte generation' fra 68) at udbrede et billede af ungdommens  protest  som  en -i  sin  inspiration -grundlzggende  apolitisk  og antimaterialistisk  folsomheds opgor med  fadergenerationen.  En  tolkning,  som  netop  studenternes angreb på ham  og hans jzvnaldrende  efterhånden  desvzrre  kun kunne bekrzfte ham i.

Hvad de socialistiske fagkritikere skrev imod deres forgxngere var  ikke  nodvendigvis  forkert,  men  mangelfuldt.  Mihail  Larsens

'Kritik af  den  kulturradikale  pædagogik'  og  Ebbe  Sonderriis' ideologikritiske analyse af Villy Sorensens forfatterskab var eksempler  på  behandlinger,  som  havde  den  erkendelsesledende interesse, at de regressive træk i kulturradikalismen skulle blotlægges.  Og  diskussionen  om  den  adækvate  fortolkning  af Kunstfonddebatten  i  65  fortes  fra  materialistisk  hold  med  den samme interesse.  Hvad der  vitterligt  eksisterede af statsloyalitet, kulturfetichisme og ringeagt over for rindalisterne hos de radikalere, der ytrede sig i 65, blev gjort til hele sagen.

Det blev slået fast i en bredere studenteroffentlighed, at kulturradikalismen  hverken  var  konsekvent  materialistisk  eller revolutionær,  og  denne  insisteren  kunne  være  nyttig,  sålænge bevægelsen  provede  at finde sine egne ben. Nu, hvor alt dette er blevet  almindelig  lærdom -i  hvert  fald  i  den  fagkritiske  del  af humaniora -er  det  imidlertid vigtigt at  genoverveje,  hvilket progressivt indhold der også kunne ligge i kulturradikalismen. Ikke for at 'yde den retfærdighed'  i  abstrakt forstand, men såmænd for en materialistisk  selvforståelses  skyld.  Hvad foregik der faktisk i vor  nære  og  delvis  egen  fortid?  Hvilke  kritiske  traditioner,  der ligefrem er blevet en 'anden natur' i progressive bevægelser anno 78, blev opbygget tilbage i 50erne og 60erne?

'Litterær  arkæologi'  af  Jorgen Bonde Jensen er en analyse af Villy Sorensen  'Formynderfortællinger' fra  1964.  Analysen  suppleres med  kortere  behandlinger  af  de tidlige  historier  fra  50erne.  Og endelig  indplacerer  Bonde  Jensen  formynderfortællingerne i  en politisk  og kulturel  efterkrigssammenhæng.  Jeg ser bogen som et vigtigt forsog på en gentilegnelse af de skitserede traditioner. Ud fra den afgrænsede gruppe tekster  kommer den langt  i retning af at klarlægge  kulturradikalismens  progressive  sider.  Den  g0r  det  i storre  sympati  med -og i  en  sikrere  materialistisk  forståelse  af baggrunden for -tekstenes forestillingsverden end f.eks. Sonderriis' bog, som især blev problematisk ved at lægge sigtepunktet ved den sene Vietnam-bevægelse  og dermed så at sige kom til at angribe de tidlige  fortællinger for deres mangel på bagklogskab.

Jeg  mener  også,  at  Bonde  Jensen  med  sin  meget  konciliante holdning kommer til at fortegne den sorensenske  kulturradikalisme

på et par vigtige  områder. Det skal jeg  siden vende tilbage til.

Selve tekstanalyserne,  som  er  bogens hoveddel, er  meget indgående og sindrige. De er primært nærlæsninger, der ekspliciterer teksternes  egen forestillingsmonstre, og hvis det ikke lyder af noget særligt, bnr man genopfriske, hvilke nndder der er at knække  i  disse  fortællinger. Specielt  indlæsningen  af  isotopier (Theseus-myten  i Z det  fremmede især),  hvor jeg  selv  og andre tidligere kun har fundet en uoverskuelig mangfoldighed, er givtig. Bonde  Jensen  udreder  teksternes  tematik  (herunder betydningsbærende  stilistiske træk)  i overensstemmelse  med  de indbyggede konceptioner -han forsnger derimod ikke at læse dem 'symptomalt', som han selv f.eks.  har 'læst' Carlberg-sagaen i sin foregående bog, men Snrensen-teksternes exceptionelt hnje bearbejdningsniveau gnr også en symptomallæsning mindre ligetil, og forudsætter en analyse  som den her givne. Der er altså endnu noget  at gnre, men  grundlaget er sandelig lagt.

Da jeg  ikke er så sikker på, i hvor hnj grad 'man'  får  uddybet sin indsigt  i 'Formynderfortællinger' og deres forfatter, skal jeg  nnjes med at tale på egne vegne. Jeg har stort set fået min egen læsning af historierne bekræftet,  men  under- og udbygget gennem et utal af detailobservationer og syntetiseringer.Og jeg ser tydeligere end fnr af formyndertematikken, hans opfattelse af brud  og kontinuiteter i

den rationelle plan bag Snrensens historiske udfoldelse indre og ydre tvangsmekanismer fra oldtiden til fremtiden.

Men  samtidig  er  behovet  for  en  kritisk  forholden  sig  til  det fremlagte  også  vokset.  Således  har  en  'beriget' læsning af  En fremtidshistorie gjort mig stadig mindre overbevist om relevansen af dens  eskatologiske forestillinger.  Skræmmebilledet  af  et  totalt styret  og  forud-kalkuleret  samfundsliv  kunne  virke  nogenlunde plausibelt, hvis sigtet var at fremskrive autoritære korporativismetendenser,  men netop  den slags  syner  er  ikke  på  tale her. Fortællingen minder om dårlig Adorno. Og denne har endda set mere dialektisk på  den  fremadskridende samfundstvang;  det forvaltede samfund må, for at kunne fungere, isprænges zoner af uberegnelighed  og  overlevethed:  'Hvad  der  ikke  i  sig  selv  kan afledes af dets funktion, har dog en sådan; det bestående samfund formår ikke slet og ret at udfolde sig af sit eget princip, men  må forbinde sig med noget fnrkapitalistisk, arkaisk; virkeliggjorde det sit eget princip uden tilsætninger af noget, der  var forskelligt fra  det, 'ikke-kapitalistisk', så ville det ophæve sig selv.' ('Einleitung in die Musiksoziologie',  s. 51). Snrensens fremtidsskildring er handlingsmæssigt  kompleks, men  rnber den stnrre indsigt i samfundsanliggender end f.eks. Huxleys 'Fagre ny verden'? Det forekommer mig også  mere  litterært  dybsindigt  end  erkendelsesbefrodrende,  at skildringen  af det teknologiske  fremtidssamfunds  upersonlige beherskelsesforhold  er svobt i 0dipus-mytensstzrkt personaliserede relationer. Specielt hvis fremtidssamfundet befordrer tendenser i retning  af  psykisk  'faderloshed',  og  udvikling  af  nye  mentale problemer, således som bl.a.  Mitscherlich  og Ziehe har beskrevet det.

I ovrigt får netop en 'beriget' (strukturel)  lzsning -der viser ethvert navn  som  betydningsbzrende, ethvert handlingselement som mytisk eller mod-mytisk indmontering -den effekt, at fortzllingernes elementer tårnes op i ret få paradigmesojler med relativt faste indbyrdes  relationer.  En vis  skematisme bliver  påtrzngende, når man én  gang har fattet den driftsmzssige indebyrd af heste, hunde, tunger, etc. Det er naturligvis en oplevelse, der kan ledsage enhver gennemfort  strukturel analyse, men jeg  tror, den er szrlig stzrk i dette  tilfzlde,  fordi  så  mange af  billederne  og  symbolerne  kun snzvert varierer  en traditionel  freudiansk  topik.

Det  bemzrker  Bonde  Jensen  selv,  men  i  forbindelse  med  de tidlige  historier,  ikke  'Formynderfortzllinger'. Han skriver f.eks. 'Man kan også sporge om hovedbilledet sine muligheder.  Er det ikke undertiden  i for hoj grad blot billede på noget andet, som foreligger som et bevidsthedsfaktum for billedet?

om Den  gamle  ejendom: (skillevzggene) i tilstrzkkelig grad udfolder sig efter Simpelt overforingsbillede?' (s.  229).

'Et  bevidsthedsfaktum for  billedet' -formuleringen  krzver en kort ekskurs, som stadig har med billedbrugen at gare. Diskussionen  om den  billedmzssige rigdom  vs.  skematik  i Villy Sorensens fortzllinger har vzret fort Iznge,  men for mig at se ud fra en forkert position. Diskussionen har nemlig vzret sammenkoblet med en diskussion  om, hvorvidt fortzllingerne var resultatet af en ubevidst  eller bevidst  skabelsesproces.

Underforstået var det en fzlles  antagelse,  at  en 'ubevidst konception' ville borge for billedmzssig rigdom. Det var imidlertid et problematisk kriterium, ikke blot fordi det forvandlede sporgsmAlet om  den  billedmzssige  fylde  til et rent genetisk spnrgsmål, men også, fordi det byggede på en misforståelse af det ubevidstes  og  dets  ytringers  natur  som  ren  og rig  spontaneitet. Sagen  er, at  'det  ubevidste' er en  psykisk  kategori, der er socialt przget  som  andre områder i psyken.  Og dets  vigtigste  medium, drnmmen -som den  szre digtning gerne sammenlignes  med -er ydermere et kompromisprodukt mellem drnmmetanker og censurinstanser, isprzngt 'dagsrester' fra den umiddelbare hverdagssituation.

Det vil sige, at også en 'spontan'  billedskaben  på flere måder vil vzre  socialt  przformeret. Og  i  denne  konkrete  sammenhzng betyder  det, at Snrensens  billedanvendelse,  med dens affinitet til Freud og Jung, hznger nnje sammen med den skrivendes sociale vzren, uanset om tekstproduktionen er 'spontan' eller 'kalkuleret' i ordenes traditionelle  betydning.  Lzsning af psykologisk  teori og intellektuelt  kendskab  til  freudiansk  topik  kan -som alle andre sociale  erfaringer -komme til  udtryk  i  'spontan' kreativitet.  Og spontan kreativitet kan vzre snzver til det monomane, hvad f.eks. tvangstanker er vidnesbyrd  om.

Jeg tror personligt på det ubevidstes store meddelagtighed i Villy Snrensens fortzllinger. Det forhindrer mig blot ikke i at finde hans billedanvendelse  skematisk,  for  det  kan  den  også  vzre  uden kalkulation.

Alt dette krzver en vigtig modifikation, for Bonde Jensen påpeger med  rette  (s.  182 ff.),  at  billedanvendelsen  er  afstemt  efter  den historiske situation i de enkelte fortzllinger. Det historiske miljn er i  hvert  fald  til  en  vis  grad  bestemmende  for,  hvilke  dele  af billedrepertoiret  der aktualiseres  (visse  gengangere er der nu). De enkelte  fortzllinger lugter  af  den  tid, de foregår i, og i nvrigt  er formynder-tematiken  langthen  begrebet  historisk  specifikt, hvad

Bonde Jensen viser  med stor omhu.

Det  er vigtigt -bl.a.  fordi tidligere  ideologikritiske analyser af forfatterskabet  har  fortalt  os  noget  andet -at  Bonde  Jensen  så eftertrykkeligt  dokumenterer,  at  Snrensen  ser  historien  som  en dynamisk proces, med  kontinuiteter og nydannelser i formyndermyndlinge-forholdet  forklaret ud fra bredere samfundszndringer. Han slår samtidig fast, at det ydre og det indre frihedsproblem hos Snrensen er t o   sider af samme  sag.  Det  overså fagkritiske humanister efter 68, når de  tilsyneladende gik over åen  efter vand og l z s t e   Norman O. Brown og Marcuse for at skaffe sig indsigt i dette.

Kunne de have fået samme  indsigt ved at lzse Villy Snrensen? Jeg Bonde  Jensen  på  dette  punkt,  for  det forekommer mig, at Snrensen i sin diagnose af frihedsproblemet i 6Oernes velfzrdssamfund faktisk i hnj  grad kom til at skille  den ydre

er  mere  skeptisk  end og den indre frihed ad.

Det var ikke ham, der under Kunstfonddebatten sagde, at  nu var de ydre problemer lost, nu stod kun de psykologiske tilbage. Det var  Lemboum. Men  Snrensen sagde i de tidlige boere,  og Bonde Jensen citerer ham for det: 'Nu falder det naturligt at lægge lige så stor vægt på de psykologiske [problemer], eftersom den menneskelige  frigorelse  er  blevet  problem  i  de  samfund,  hvor menneskene har fået flere  friheder  og mere  fritid.' (s.  184). Og i 'Hverken-eller' havde han talt om, at 'en psykologisk frigorelse må slutte sig til den okonomiske' (s.  199).

Pudsigt nok tolker Bonde  Jensen  sådanne  udtalelser  som materialistisk indsigtsfulde. De viser, mener han, at Sorensen som Brecht  anser  de  materielle  fornodenheder tilfredsstillelse  som en forudsætning for moralen, den indre frihed. Men betænker man, hvilket samfund talen konkret er om, er formuleringerne mystificerende. Mystifikationen består i, at S~rensen  totalt udelader  af  sine  betragtninger,  at just  de  samfundsforhold, der omtales  som  ~konomisk  frig~relse -dvs.  velstandssamfundets fremkomst med dets produktionsomlægninger -i sig selv var årsag til en række nye (fysiske og) psykiske sygdomme:  stress, indholdstomning  af  arbejdsfunktioner  og  dermed  oplevelse  af meningsloshed, narcissistiske  beskadigelser,  osv.

Det  var  ikke  restproblemer,  vi  nu  kunne  tage  fat  på, efter  at velstandsstigningen  havde givet os tid og kræfter til det. Det var i h0j grad problemer, den 'ydre' udvikling havde skabt.

Dette er  mere en kritik  af  Bonde Jensen  end af  S~rensen, for hvem havde ved 6Oernes start mulighed for at se konsekvenserne af en samfundsudvikling,der just  var begyndt? S~rensen ser dem selv idag, det viser 'Opror fra midten'. Og Bonde Jensen ser dem. Men hvilken  pietetsf~lelse  får  ham  til  at  digte  en  indsigt  ind  i  Villy S~rensens  6Oer-forfatteskab,  som  notorisk  er  fraværende? Villy S~rensen  begreb  ikke  dengang  forholdet  mellem  ydre  og  indre frihed  i  sin egen samtid materialistisk, og det var  der næppe  ret - -mange andre, der gjorde.

Det er min vigtigste indvending mod 'Litterær arkæologi'. Bonde Jensen overspiller sit prisværdige f o r s ~ g   på at fremdrage materialistiske  tendenser i  forfatterskabet;  S~rensen  gores  til materialist også i sammenhænge, hvor han ikke er det. Og dermed loses  han alligevel tildels ud af den historiske sammenhæng, som

Bonde Jensen ellers har set  ham i.

En  side  af  dette  er,  at  Bonde  Jensen er for æ r b ~ d i g over  for Sorensen som socialpsykolog. S~rensen viser med ' ~ o r i ~ n d e r f o r tællinger' stor indsigt i den traumatiske psyke, og i  sin essayistik har han  begrebsliggjort  og  praktisk  anvendt  sin  socialpsykologiske viden,  bl.a.  ved  hjælp  af  Broch  og Mitscherlich.  Men  vi  ved  på

mange punkter  mere om den slags problemstillinger idag, og når Bonde Jensen understreger, at Sorensens psykologi udvikler sig i materialistisk retning frem til 64, burde han også tilfoje, at Sorensen gennem de sidste 10 år har vzret mere interesseret i instinktpsykologi (Konrad Lorenz, f.eks.) end i socialiseringsteori.

Denne erkendelsesinteresse får praktiske konsekvenser, således i det  handlingsforeskrivende manifest 'Opror  fra  midten',  hvor Sorensen efter min opfattelse forkorter socialpsykologiske problemstillinger  ad  absurdum,  når  hans  tro  på, at  mennesket allerede  'er  noget'  af  naturen,  fores  ind  i  en  hvilken  som  helst argumentation.  Der er  for  meget  Lorenz  og  for  lidt  Lorenzer  i overvejelser som denne (der tydeligvis har hverken Niels Meyer eller Helveg Petersen som  ophavsmand):  'Menneskets  forbloffende beredvillighed  til  lydighed  i ekstreme  situationer kan  ikke forstås som ren og skzr fejhed, men må bunde i en primitiv trang til at vide sig styret, et infantilt behov for ledelse.' ('Opror  fra midten', s.  104). Jeg kan komme på flere gode grunde end underkastelsesinstinktet til,  a t   mennesker  lader sig  manipulere.

Det  skal dog tilfojes, at Bonde Jensen flygtigt omtaler mangler ved formynderfortzllingernes  (de nutids- og fremtidsorienteredes) psykologiske forklaringer. Forklaringen på den massepsykologiske afmagt  'overskrider  ikke det  primzre formynderforholds forkla-

ringsmodel' (s.  189).

Også  i andre henseender er der problemer ved at gore Sorensens kulturradikale  indsigter  til  vore.  Klasseopfattelsen  hos ham  kan ikke kaldes materialistisk, arbejderklassen er temmelig fravzrende i hans overvejelser over samfundsudviklingen. Ja,  den synes faktisk i hojere grad at vzre ikke-eksisterende  end håblnst integreret (som i Adornos og Marcuses skrifter fra samme tid). Jeg tror, at Snrensens danske intellektuelle så Iznge så bort fra  fundamentale klasseantagonismer

centrale stilling op gennem 60erne bidrog til, at (det har naturligvis også andre årsager).

Hvordan  forholder det  sig  i  'Formynderfortzllinger'? Her g0r Bonde  Jensen,  med  sine aktualiseringsbestrzbelser,  Sorensen  en gevaldig  bjnrnetjeneste.  Han  finder  nemlig,  at  den  proletariske karaktertype faktisk optrzder, omend rudimentzrt. Tilsyneladende forsigtigt skriver han: 'Piccoloen i Fuglen i jomfruham og de unge sorthårede  mznd i I det fremmede er  streger  til  skitser  af  denne proletariske karaktertype.' (s.  189).

De kan hojst vzre streger til en borgerlig  angstprojektion, hvad Bonde  Jensens  egen  analyse  allerede  har  vist.  Piccoloen  er  en tyveagtig skade, et ubekymret, afstumpet kneppedyr. De sorthårede  mznd  er  (som  de  fremtrzder  for  hovedpersonens bevidsthed)  nogle  typiske  sydlandske  driverter, drikfzldige, med stikkende ojne og tvetydig grimasseren. Man kan selvfolgelig sige, at de besiddelseslose umyndiggjorte således er 'kommet med'. Men hvorledes?  Som bzrere af  mere privilegeredes driftsprojektioner, som truende randeksistenser.

Det er ikke afgorende i denne forbindelse, om projektionerne er Sorensens egne eller hans personers (men de er sikkert det sidste). Det  afgorende  er, at  proletariatets  tilsynekomst  i fortzllingerne hverken leverer streger eller skitser til en proletarisk karaktertype. Bonde Jensens påpegning af denne karaktertypes tilstedevzrelse -et led i hans påberåbelse af Seirensens aktualitet som materialist -er en god gerning, som alle bor betakke sig for.

Min  konklusion  bliver  alligevel,  at  'Litterzr  arkzologi' er et spzndende -og  meget oplagt  skrevet -korrektiv til  gzngse forestillinger på venstreflojen om Sarensen og kulturradikalismen. Den  er  nyttig  i  tre  henseender:  Den  foretager  en  kvalificeret  og meget indgående Izsning af et af 60ernes mest indflydelsesrige, men mindst  tilgzngelige  vzrker.  Den  peger  på  forskellige  historiske baggrunde for forestillinger, som siden er kritiseret fra materialistisk hold ud fra besynderligt  umaterialistiske przmisser. Og endelig leverer den  et  forsvar for disse forestillingers  aktuelle relevans.

Denne relevans er undertiden overbevisende fremargumenteret. Fortzllingerne  er  ikke  blot  et  godt  arkzologisk  materiale  for studiet  af  kulturradikalismen  omkring  60.  Deres  egen  litterzre arkzologi rummer masser af impulser for nutidig historieskrivning, fiktiv og faglig -som i ovrigt også 'Seneca'-bogen fra 1976  g0r det.

Alligevel er det i forbindelse med aktualitetsvzrdien, jeg har haft indvendinger.  Bonde Jensen har med sit advokatur gjort en storre materialist  ud af Sorensen, end han  faktisk var -og havde nogen rimelig  mulighed  for  at  vzre -på dette  tidspunkt.  Og han  har renonceret  på  noget  af  sin  egen  indsigtsfuldhed  for at  stille  sig solidarisk  med  Sorensen  på standpunkter, som må siges at vzre mere arkzologiske end aktuelle.

Jeg vil håbe, at begge brager -både 'Formynderfortzllinger' og 'Litterzr arkzologi' -vil blive Izst opmzrksomt af studerende, der ikke selv har nogen  erindring om tiden f 0 r 68.

Ssren Schou