Mellem indlevelse og demaskering
Forfattere: Bjarne Sandstrøm
Tidsskrift: kok (2001-12-10)

K&amp;K-ANMELDELSER

## Anmeldelser

Barthes og Foucault) og parallelt i den samtidige litteratur (Robbe-Grillets og Sarraute).

Bjarne Sandstrøm

## Mellem indlevelse og demaskering

Per Krogh Hansen: Karakterens rolle. Aspekter af en litterær karakterologi, Kbh. 2000 (Forlaget Medusa).

Det  er  fundamentale  spørgsmål,  Per Krogh Hansen sætter på  dagsordenen i sin afhandling Karakterens rolle. Som titlen angiver, diskuterer  den karakterbegrebets funktion inden for feltet litterær analyse, men som om dette emne ikke i sig selv er omfattende nok spejler den derudover et paradigmeskift, som er foregået i litteratur, i litteraturvidenskab og i den  filosofi, som disse har taget teoretisk afsæt i.

Afhandlingen  nærmer   sig  indledningsvis sit emne ved historisk at følge og diskutere vekslende  teoretiske positioner, fra hvilke karakterbegrebet har været anskuet gennem et lille århundrede. Det drejer sig om en udvikling, der strækker sig fra en tid, hvor kritikken opfattede det at skabe store litterære karakterer som fiktionens  sine qua non, frem til strukturalismens reduktion af karakteren til aktant, en  underordnet funktion af handlingen. Et forløb, der igen spejler den kritik af menneske, individ, subjekt, der har været et hovedtema  i  det  tyvende  århundrede   (fra 'menneskets fordrivelse fra kunsten' til 'subjektets død'), kulminerende i fransk filosofi i 60'erne (Greimas, Beskrivelsen  af   karakterbegrebets opløsning tjener dog først og fremmest som  afsæt  for  PKHs  eget   teoretiske projekt, at foretage en modgående bevægelse for at restituere  begrebet og udvikle et beskrivelsesprog, der kan tildele karakteren en central  funktion i den æstetiske analyse. Til det mål tages forskellige tråde op fra  nyere teoretikere, der deler denne interesse. Gennem en række afsnit med overskrifter som »Det litterære karaktermord«,  »Karakteren genoplivet« og   »Karakterens genkomst«  tegnes  karakterbegrebets  vej som et dramas udfoldelse fra  knudens stramning over peripeti til anagnorisis. Som det således fremgår, er  bogen ikke blot  en  kortlægning  af  kritikkens  historiske udvikling, men et  partsindlæg i sagen, et forsvar for karakterbegrebets analytiske gyldighed. Om  så denne kritiske restaurationsproces (i lighed med nedbrydningsprocessen) er  symptom på en mere omfattende strømning i tidens litteratur og tænkning, tager  bogen desværre ikke direkte stilling til. Den koncentrerer sig (udover sporadiske forsøg på at opridse historiske udviklingslinjer) om at bidrage til  en teoretisk beskrivelse af karakteren. I afhandlingens særdeles nøgterne  slutkapitel pointeres det endog, at den i bogen udviklede metode har sin  begrænsning med hensyn  til  at  beskrive  karakterkonceptet i nyere litteratur. Så  her profeteres  altså  ikke  om  et  mere  omfattende historisk tidehverv.

Når PKH taler om karakterens genkomst, drejer det sig da  heller ikke om en  form  for  nyhumanistisk  tilbagevenden til forne tiders naivt mimetiske opfattelse af karakteren som  'en ven for livet', som man stadig står  på fortrolig fod med, selv når man har glemt det værk, af hvis univers han er en  del. For PKH er tekstanalysens basis de tematiske værdistrukturer, som  strukturalismen vendte sit røntgenøje imod. Hans karakterprojekt går ud på at  udvikle et karakterologisk beskrivelsessprog, der gør det muligt at læse  karakteren som en formidling af det tematiske i værket. Så værkkonceptet er  altså fortsat fundamentalt strukturalistisk.

Når karakterkategorien  alligevel kan fungere i denne sammenhæng, skyldes det, at den opfattes som et  supplerende alternativ til strukturalismens tekstbegreb. Her har inspiration fra  receptionsteoriens forestilling om læsningen som  en  medskabende  proces  spillet ind.  Forud  for  en  strukturalistisk  afdækning  af  et  værks  skjulte  grundstruktur  ligger værket nemlig som et åbent oplevelsesfelt med  'tomme pladser', der udfyldes ved læserens indlevelse.

Det er således kontrasterende forståelsesformer, der konfronteres i PKHs afhandling, forståelsesformer, som egentlig  ikke  skulle  være  på  talefod. Men ligesom de er hinandens skygge, er de  også hinandens konsekvens. Da Roland Barthes i artiklen  »La mort de l'auteur«  fra 1968 (som PKH henviser til) som en følge af strukturalismens begreb om  tekstens meningsproduktion koblede forfatterens død med læserens fødsel, slog  han porten op for receptionsteoriens åbne læseroplevelse.

Strukturalismens begreb om læsning er formelt,  distanceret og koldt. Receptionsteoriens bygger på en indlevelse, som er parat  til at lade sig forføre af fremstillingens illusionsskabende kraft.

Det  er   mellem  disse  to  positioner, PKM medierer på nærmest hegeliansk vis. Strukturalismens tese modsiges af receptionsteoriens refleksion, men tesen videreføres ved indoptagelse af modsigelsen. Udover at udvikle et karakterologisk beskrivelsessprog ligger der latent i Karakterens rolle ansatser  til både en generel formidlingsteori og en litteraturpædagogik.

For at nå sit mål kaster bogen sig ud i et større oprydningsarbejde, der foretages på flere områder. Den teoretiske litteratur  bliver naturligvis gennemtrawlet og diskuteret. Dernæst skal der hugges en sti  gennem en jungle af terminologiske forviklinger. Det begrebsapparat, der  foreligger på feltet, er et miks af hverdagserfaring, almen psykologi, fagpsykologiske termer og mere eller mindre etableret litterær praksis, der  gået nærmere på klingen  - viser sig at være slingrende. I dette saneringsprojekt  opfyldes nogle af en ph.d.-afhandlings pligter, som en læser dog stedvis gerne  så sig sparet for at følge i detaljer.

Efter  at  grunden  er  ryddet,   rejser PKH så den strukturmodel, der sammenfatter hans forestilling om det  litterære værks dele og deres indbyrdes sammenhæng. Modellen opererer med tre  niveauer. I hver ende, øverst og nederst, befinder sig henholdsvis en  overfladestruktur (svarende til det mimetiske plan, hvor receptionsteoriens læser indlevelsesmæssigt tilegner sig værket), og en dybdestruktur, som en  strukturalistisk tekstlæsning interesserer sig for i bestræbelsen for at afdække  tekstens værdisystem, tematiske grundmønster o.a. Og  'som mediator mellem disse' en mellemstruktur, hvor den karakterologiske analyse foretages. Disse tre lag  er så igen på tværs opspaltet i de fem ud- trykspotentialer, karakteren har til  rådighed:  handling,  sprog,  meddelelse, fremtræden og interpersonel karakterisering. I denne model er afhandlingens teoretiske og analytiske grundkoncept udfoldet. Hvad der står tilbage at give, er uddybende forklaringer  på modellens begreber, samt at prøvekøre teorien i nogle analyser, der skal  teste dens funktionalitet.

Defineringen af de begreber, der indgår i  modellen, rummer dels en opsamling af traditionelt bekendte forestillinger  om   karakteriseringens  grundformer (handlinger, sprog, meddelelser, fremtræden  (environmental, fysisk, nominel), dels originale bidrag til en terminologi,  der   åbner  nye  synsvinkler (interpersonel karakterisering, karaktantmodellen).

Fremstillingsniveauet er her ret svingende. Fra hastig summarisk sammenfatning  af bekendte synspunkter, der skal nævnes, fordi de nu engang hører med i  systematikken, til nyskabende begrebsudvikling. Det originale finder man i  beskrivelsen af  modellens sidste vertikale akse, interpersonel  karakterisering. Her udvikler PKH en nyhed, et karaktant-begreb. Som navnet, der spiller på Greimas' aktant-begreb, antyder, er det et medieringsforsøg mellem aktant og karakter, i miniature en sammenfatning af hele projektets idé. Her præsenteres man for en komplet karakterologisk  grammatik  med  begreber som  aktiv/passiv prædikat-karaktant, aktiv/passiv vehikel-karaktant.

Hvis   man  havde  ventet  i  bogens afslutning  at  se  dette  begrebsapparat bragt i  udfoldelse i analyser, bliver man overrasket. I stedet for at bruge sine egne  præcist definerede og differentierede begreber, trækker PKH E.M. For- sters ganske  vist anskuelige, men også uldne begreber,  'flade' og  'runde' karakterer, af  stald for at diskutere dem og demonstrere deres analytiske anvendelighed. Som  begrebsbruger og -analytiker er PKH speciel. Han accepterer først langmodigt at  bruge hævdvundne begreber,  men  kaster  sig  siden  over dem  med  analytisk  skarpsyn  og  får hurtigt en anden betydning puttet ind i dem.   'Flade'    og   'runde'  karakterer kommer i hans version ikke blot til at betyde henholdsvis enkle, let  genkendelige  og  sammensatte,  for  læseren overraskende personer, som hos Forster.  I de meget spændende og øjenåbnende analyser, hvor disse begreber afprøves  i   praksis  bliver   'flad'  og 'rund' af PKH anvendt ikke kun om fortælleteknik og  tema, men også om valg, de fiktive karakterer træffer. Begreberne forlader  derved fortællingens formale aspekt og invaderer personernes eksistentielle  selvforståelse. Analyserne er (som sagt) spændende, men ikke efter den  systematik, der forud er blevet opbygget.

Denne konstatering har PKH  dog allerede  forudset.  Fremstillingen,  der stedvis er omstændelig og uhyre  selvreflekteret med tilbagevendende sammenfatninger, leverer også i vidt omfang  sin egen kritik med mange garderende forbehold. I sidste kapitel opsummeres  afhandlingens ræsonnement igen, og om skridtet fra modelopbygningen til analysen skriver PKH således:  »Hvor intentionen i kapitel 5 således er et nuanceret  vokabular, der skaber overblik og giver grundlag for næranalytisk praksis, er  den i kapitel 6 nærmest direkte modsat.«

Afhandlingen byder desværre  ikke på  ret  mange  analyser.  Ud  over  de nævnte  mere  omfattende  bliver  kun små  scener taget frem til støtte for teoriudviklingen. Analysematerialet er udvalgt, så det overbevisende illustrerer terminologidiskussionen, men det er uden  historisk bredde og repræsentativitet, hvilket må beklages. Materialet er naturligvis  principielt  uafgrænseligt, men netop derfor kalder det også på et eller  andet  ekspliciteret  udvælgelsesprincip. PKHs eksempelvalg går (sådan opleves det i hvert fald) i for høj grad efter princippet: Jeg tager, hvad der  passer i mit kram. Historiske perspektiveringer dukker sporadisk op, men  overvejelserne i disse får ikke lov til at strukturere afhandlingens komposition. Emnet frister konstant til digressioner i alle retninger, men for  at komme frem til sit mål har PKH måttet pålægge sig en vis askese. Efter godt  én sides forsøg på at trække en overordnet udviklingslinje skriver han:  »Jeg vil  ikke gå videre ind i  disse  udviklingsperspektiver, men i stedet forsøge at  begrebs- og anskueliggøre ... « Jeg synes, det er lidt ærgerligt, men på den  anden side har det været prisen for at fastholde fokus på projektets kerne: at  vise karakterens mediator-funktion i interferensfeltet mellem den indlevende  læsning og den demaskerende tydning.

PKH  har  med  sin  afhandling  ikke netop bevæget sig ind i et nyt og ukendt felt; han har derimod gjort noget, der  er mere usædvanligt. Han har kastet nyt lys ind i et felt, vi troede, vi til trivialitet var bekendt med. At dette felt så samtidigt venter på andre  undersøgelser, er ikke det mindst betydningsfulde ved afhandlingen.

## Isak Winkel Holm

## Metaforens vrangvendinger

Detlef Otto: Wendungen der Metapher. Zu Übertragung in poetologischer, rhetorischer und erkenntnistheoretischer Hinsicht bei Aristoteles und Nietzsche. München 1998 (Wilhelm Fink Verlag).

Aristoteles er tydeligvis i tvivl om metaforens filosofiske respektabilitet. På den ene side skriver han i Retorikken og Poetikken, hvordan metaforen lever op til den retoriske dyd om talens klarhed (saphes), så det at skabe metaforer ligefrem er væsensbeslægtet med det at tænke. På den anden side hedder det i Topikken, at alle metaforer er uklare og utydelige (asaphes), hvorfor filosoffer i det hele taget gør klogest i at undgå den slags. For Aristoteles har metaforen altså  janusansigt:  på  forsiden  et  nyttigt kognitivt redskab, på vrangsiden den mest skandaløse meningsopløsning.

Metaforens  spaltethed  er  udgangspunktet for den unge tyske litterat Detlef  Ottos  stort  anlagte  doktorafhandling, Wendungen der Metapher. I sine på en gang pertentlige og perspektivrige læsninger af to af metaforologiens største koryfæer, Aristoteles og Friedrich Nietzsche, forsøger Detlef Otto at give et signalement og en tolkning af metaforens meningsnedbrydende vrangside.

Afhandlingens første del handler om Aristoteles, som gør mest ud af den harmoniserende historie om, at metaforens gådefulde betydningsfylde blot må forstås som en kort, ubehagelig overgang, før det hele heldigvis ender trygt i en