Philip H. Pfatteicher: Journey into the Heart of God. Living the Liturgical Year (Oxford University Press, 2013)
Forfattere: Jon A.P. Gissel
Tidsskrift: dttk (08-03-2017)

Journey into the Heart of God. Living the Liturgical Year Philip H. Pfatteicher Oxford University Press, 2013 xiii + 415 sider

## Anmeldt af Jon A.P. Gissel

Forklarelsen på Bjerget vises på forsiden af  bogen,  på  løsomslaget,  ved  en  ikon i  den  byzantinske  tradition,  gengivet  i farver. Inde i bogen, lige over for titelbladet, gengives ikonen igen, i sort-hvid, og den ledsagende tekst fortæller,  at  der  er tale  om  en  byzantinsk  ikon,  i  mosaik  og fra  1000-1100-tallet.  Forfatteren  fortæller  endvidere,  at  Forklarelsen  ligger  bag hele bogens fremstilling. Det forklares, at Kristus viser sig som »Lys af Lys, sand Gud af  sand  Gud«  med  et  citat  fra  den  nikænokonstantinopolitanske trosbekendelse. Ikonens  fremstilling  forener  Det  Gamle og Det Nye Testamente og peger mod de troendes  enhed,  og  Treenighedens  tre personer er alle til stede.

Så  stærkt  indledes  denne  smukke  og tæt trykte bog, som kun har de to nævnte illustrationer. Forfatteren har både arbejdet som præst i den lutherske kirke i USA og  som  universitetsprofessor.  Skrivemåden  er  troende,  indlevet,  gribende.  Der er  en  tankegang  bag  bogen,  som  bygger på, at den enkelte må være bevidst om en større sammenhæng end sig selv, om kirkens sind (se s. 352). Bogen er som helhed et  vidnesbyrd  om  liturgiens  betydning. Den store vægt, der lægges på hymnerne, bidrager  til  den  indholdsmættede  fremstilling; ofte gengives en gammel hymne udførligt  i  engelsk  oversættelse  og  ikke sjældent kommenteres oversættelsen. Dermed er bogen også en stor indføring i den  kristne  hymnetradition.  Forfatteren er en lærd og velskrivende mand og giver sig tid til at citere og gør det med engagement og med smag. Han glæder sig over en elegant pointering af forholdet mellem kors og kroning (s. 187). Han citerer gerne på vers, og da citatet altid er relevant, bidrager  dette  smukke  træk  til  bogens fylde  og  lødighed.  Forordet  fortæller,  at han  gerne  vil  fortælle  om  rigdommen  i den kristne liturgiske tradition og dermed om  mere  end  et  enkelt  kirkesamfunds tradition.  Hovedvægten  vil  blive  lagt  på den  vestlige  tradition,  romersk-katolsk, anglikansk/episkopal  og  luthersk,  mens »en vis opmærksomhed« vil blive givet til kirkerne  af  byzantinsk  tradition.  Samlet kan bogen beskrives som en syntese af de tre vestlige liturgiske traditioner, og den slutter med ordene om, at det liturgiske år leder os ind i selve Guds hjerte.

Det liturgiske år eller kirkeåret ses som en  pilgrimsvandring,  der  forbinder  det stadigt gentagne og det altid nye; det er rettet mod fremtiden. Den historiske tidsfølge er ikke det afgørende. Hver begivenhed i Kristi liv er en åbenbaring af Gud. Liturgien  bringer  kunstarterne  sammen, gør dem til en helhed. Efter en indledning og nogle betragtninger om tid og historie, tager bogen fat med Advent, Jul, Epifani, Fastetid, Den store og hellige Uge, Påske, Ordinær  Tid  (mellem  de  store  fester), Helgencyklus, for til sidst at samle sig om tanken om at nå ind i Guds hjerte. Bogen viser  sammenhængen  mellem  romerskkatolsk og luthersk liturgisk praksis, medens forskellene glider i baggrunden; for eksempel s. 120, hvor alle tre riter bruger samme  gregorianske  kollekt.  Den  viser også en grundlæggende forkærlighed for bønnerne  på  latin,  som  beskrivelsen  af kollekterne  s.  40f.  Deres  korte,  nærmest tørre stil sættes her op imod de østlige liturgiers  mere  omfattende  udtryk.  Andet Vatikankoncil  nævnes  ret  hyppigt.  Alt  i alt er forfatteren langt mere positiv over for  romersk-katolsk  kirketradition,  end lutheranere  almindeligvis  er  (således  s. 11 om Pius XI). Forandringer i 1900-tallet føres gerne frem, således omflytninger (for eksempel af kollekter) fra en dag til en anden på romersk-katolsk side, og det er  egentlig  påfaldende,  så  tit  forfatteren giver dem sin tilslutning. Nogen kritik af eller overvejelse om, at det kan give problemer at flytte så meget rundt, kommer ikke frem. Selv s. 169, hvor omflytningen medfører,  at  kollekten  adskilles  fra  den indlysende evangelietekst, kommer en sådan kritik ikke til udtryk. I den forstand er  forfatteren  ikke  traditionalist.  Der  er her  formentlig  en  forskel  på  tankegangen  i  vesteuropæisk  og  i  østkristen,  orthodox  sammenhæng,  men  det  kommer ikke direkte til udtryk. Pfatteicher er glad for Thomas Cranmer fra 1500-tallet som kollektforfatter,  altså  en  anglikaner,  og dette  siger  nok  ikke  læsere  fra  ikke-engelsktalende  lande  så  meget.  Antifonernes betydning understreges. En samling, en kilde, som træder meget frem, er den gelasianske, et håndskrift i Vatikanet fra midten af 700-tallet. Meget hyppigt træder  en  treårig  cyklus  frem.  Et  ord,  der optræder forholdsvis ofte, men mærkelig nok ikke i den lille ordliste, er oktav, en fejring til og med den ottende dag (s. 107). Beskrivelsen af det liturgiske år søger helhed, ikke fragmentering (s. 74), fester og perioder fejres aldrig adskilt fra hinanden (s. 68), og denne prioritering præger hele bogen. Det kommer frem, at logik ikke er nok, den rummer ikke livet, den åndelige sandhed har større fylde (s. 138); derfor har  vi  ofte  brug  for  at  forberede  en  forberedelse.  Fastetiden  bringer  ikke  noget nyt, men en fortætning af stadige temaer i det kristne liv (s. 151). Der er en bevidsthed om den israelitiske baggrund, for eksempel Abraham, eller fraværet af streng kronologi (s. 99), om end den ikke træder meget stærkt frem. Der er forskel på liturgiens baggrund i Det Gamle Testamente, og de temaer fra dette, som kommer frem i den.

Holdningen er inkluderende, også over  for  Østkirken.  Man  må  vel  sige,  at billede og billedtekst lægger op til noget mere end »en vis opmærksomhed«, og det viser sig også, at de østlige kirkesamfund af  byzantinsk  rod  stikker  hovedet  frem talrige steder. Til  selve  Opstandelsen, til  Påskenat  citeres  (s.  223f.,  men  med østkirkelige  referencer  fra  s.  220)  hele Sankt Johannes Chrysostomos' Påskeprædiken, som læses ved denne fest i Den orthodoxe Kirke. Også i forbindelse med Langfredag  citeres  et  længere  stykke  af en prædiken af ham (s. 200). Han citeres også om fasten (s. 132) og om betegnelsen »Den store Uge« (s. 173) og som historisk vidne, nemlig om hvornår man begyndte at fejre Herrens fødsel (s. 73). En hymne af  Josef  Hymnografen  fra  800-tallet  citeres  og  en  af  Efraim  Syreren,  derimod ikke  den  største  byzantinske  kirkedigter,  Romanos.  Græske  kirkefædre  som Basilios  den  Store,  Kyrillos  af  Jerusalem og  Johannes  af  Damaskus  citeres.  Det fortælles (s. 25), at Kirkeåret i østlig, orthodox  praksis  begynder  1.  september, og at dette er en af flere ligheder mellem orthodoxien og jødedommen, hvis nytår også er i efteråret. Det fremføres (s. 336), at de østlige kirker i højere grad har mindedes Det Gamle Testamentes skikkelser som helgener end de vestlige. Ofte bringes Østkirken kun ind som en kort sidebemærkning efter at den vestlige praksis er omtalt, som brugen af liturgiske farver (s. 33) og Lazarus' opvækkelse i forbindelse med Påsken (s. 168, men dog med særlig omtale s. 172 som optakt til Den hellige Uge  og  med  henvisning  til  pilgrimmen Egeria  i  300-tallet).  Epifanien  kaldes  en af  den  østlige  kalenders  herligheder,  og bogens  økumeniske  anliggende  antydes med ordene om, at større opmærksomhed på denne fest kan bringe østlige og vestlige  kirker  nærmere  hinanden  (s.  111). Det betones, at Jesu dåb og Treenigheden som teologisk anliggende er og vedbliver at  være  central  i  Østen.  Bemærkelsesværdig  er  beskrivelsen  af  forberedelsen til  fasten,  hvor  det  fortælles,  at  en  østlig hymne lader Adam tale om Guds godhed og hans eget fald (s. 155f.). Forbindelsen er tyndere i kapitlet om den ordinære tid, men  kommer  stærkt  igen  i  kapitlet  om helgencyklussen. Her tales om den byzantinske ikonostase, væggen af helgenbilleder foran alteret, om relikvier med mere - I forbindelse hermed kan nævnes, at der fra 2013 på dansk findes Synaxariet. Orthodoxe Helgens Levneder ,  en  omfattende oversættelse af Munken Fotius, som netop er inddelt efter kirkeåret.

I bogens sidste kapitel »Into the Heart of God« bringes temaet theosis frem med henvisning  til  Johannesevangeliet  10,34 og Første Petersbrev 1,4, og efter at en byzantinsk  biskops  prædiken  til  Forklarelsen er blevet citeret. Forfatteren peger på, at læren om guddommeliggørelse, at gøre mennesker lig Gud, altid er blevet bevaret i de østlige kirker og i de senere årtier er blevet genoptaget af vestlige kristne. Det forklares omhyggeligt, at dette ikke betyder, at mennesket bliver gud af natur, men en  genoplivning,  genoprettelse,  af  Guds billede  i  mennesket,  og  vi  får  at  vide,  at denne tankegang kan findes i vestlig teologi også på overraskende steder. Endelig fastslås det, at denne guddommeliggørelse er noget, der sker sammen med andre, med  standpunkt  mod  en  individualisme der  glemmer  familien,  glemmer  Guds folk.  Temaet  er  strejfet  tidligere,  således s.  88  med  citat  af  kirkefaderen  Athanasios: »Gud blev menneske, for at mennesker kunne blive Gud.« Bogens sidste kapitel bekræfter, at Pfatteichers bog har sit grundlag i Forklarelsen på Bjerget.