Politisk psykologi – De næste skridt
Forfattere: Michael Bang Petersen, Lene Aarøe
Tidsskrift: politik (2014-09-11)

## Politisk psykologi: De næste skridt

## Michael Bang Petersen

Professor, ph.d., Institut for Statskundskab, Aarhus Universitet Lene Aarøe

Adjunkt, ph.d., Institut for Statskundskab, Aarhus Universitet

Politisk psykologi er et felt i rivende udvikling. Men hvordan er det mest frugtbart at gå til studiet? I denne  artikel  beskriver  vi  det  videnskabsideal, som politisk psykologer stræber efter, og vi peger på de mest centrale teoretiske og metodiske nybrud inden for politisk psykologi. Vores budskab er, at politisk psykologi af natur er et interdisciplinært felt, og at forskningen er mest frugtbar, når såvel teori som metode afspejler dette mest muligt.

Politik  handler  om  mennesker.  Det  er  mennesker,  der træff  er  de  politiske  beslutninger,  og  det  er  mennesker, der  er  påvirkede  af  de  trufne  beslutninger.  Det  er  med andre ord svært at studere politik uden at gøre sig antagelser om, hvordan mennesker træff  er beslutninger eller reagerer  på  andres  beslutninger.    I  den  forstand  er  det umuligt  for  politologien  at  ignorere  psykologien.  Som dette  temanummer  viser,  er  forskningen  inden  for  feltet  politisk  psykologi  da  også  i  rivende  vækst.  Antallet af  bøger  og  tidsskrifter,  der  anvender  psykologisk  teori til at belyse politologiske problemstillinger, er hastigt stigende - både i klassiske statskundskabstidsskrifter og i psykologiske tidsskrifter. Men politisk psykologi er også et relativt nyt felt. Konturerne af feltets præcise tilgang og genstandsfelt er blot ved at blive tegnet nu af såvel politologer og psykologer, der i fællesskab former det interdisciplinære forskningsfelt. Vores artikel er først og fremmest henvendt til politologer, og formålet er at tage bestik af, hvor det spirende felt står her og nu, og diskutere, hvilke skridt der bør være de næste for politologer, som bedriver politisk psykologi.

Vi vil tage tre spørgsmål op. For det første, hvad er politisk psykologi? Hvordan konceptualiserer man bedst det genstandsfelt, som politiske psykologer arbejder med? Er politisk psykologi blot anvendt psykologi, eller er der særlige  forhold  ved  det  politiske,  som  etablerer  politisk psykologi som et selvstændigt felt? For det andet, hvorfor bør man overhovedet bedrive politisk psykologi? Hvilke videnskabsteoretiske idealer ligger under feltet, og hvad kan der vindes ved at forfølge disse idealer? For det tredje, hvordan bedrives politisk psykologi bedst? Vi vil tage det sidste spørgsmål op ad to omgange. Dels vil vi fokusere på den teoretiske side af politisk psykologi: Hvor forventer vi, at de næste nybrud kommer? Dels vil vi fokusere på den metodiske side af politisk psykologi: Hvordan styrker man bedst forskningen i politisk psykologi?

## Hvad er politisk psykologi?

En umiddelbar defi  nition af feltet politisk psykologi fokuserer på anvendelsen af psykologisk teori på studiet af politik (Huddy et al. 2013). Et klassisk eksempel på dette er  Sniderman  et  al.  (1991)'s  inddragelse  af  psykologisk teori til at løse et fundamentalt spørgsmål i politologien: Hvordan formår vælgere at tage stilling til politik, uanset at  de  fl  este  mangler  grundlæggende  viden  og  information om politik? (Converse 1964). Sniderman et al. (1991) besvarede spørgsmålet ved at kigge mod psykologien og introducere det psykologiske begreb om heuristikker, dvs. beslutnings- eller tommelfi  ngerregler, som løser informationsmanglen ved at rette vælgernes opmærksomhed mod et afgrænset aspekt af beslutningskonteksten, der så bliver retningsgivende for vælgernes stillingtagen. Et eksempel er den såkaldte deservingness -heuristik (på dansk: fortjenestfuldhedsheuristikken, jf. Petersen et al. 2007), som understøtter  folks  holdningsdannelse  i  forhold  til  velfærdsydelser. Når folk skal tage stilling til spørgsmål om velfærdsydelser,  retter  deservingness-heuristikken  deres opmærksomhed  mod,  hvorvidt  de  tror,  at  modtagerne af  ydelserne  er  dovne  (og  derfor  ikke  fortjener  ydelsen) eller  uheldige  (og  derfor  fortjener  ydelsen)  -  og  fj  erner opmærksomheden fra mere komplicerede overvejelser af eksempelvis makroøkonomisk natur (Petersen et al. 2011, Petersen 2012, Aarøe &amp; Petersen 2014). Deservingnessheuristikken blev oprindeligt identifi  ceret af psykologer, der  studerede,  hvornår  folk  ønsker  at  hjælpe  venner  og bekendte i hverdagssituationer, såsom når en studerende overvejer at låne en studiekammerat sine eksamensnoter (Weiner 1995). Ved at anvende denne psykologiske forskning er man altså blevet klogere på en kerneproblemstilling  inden  for  politologien:  Hvordan  kan  folk  danne holdninger til velfærdsydelser, når de mangler basal viden om ydelsernes indretning og niveau? Det kan de, fordi de ikke interesserer sig for ydelserne som sådan, men for ydelsesmodtagernes moralske habitus.

Politisk psykologi spænder over en bred vifte af emneområder, der bl.a. omfatter forskning i politisk holdningsdannelse, valg og vælgeradfærd, men som også rækker ind i f.eks. studiet af off  entlig politik og forvaltning (e.g. Jones 2003, Simon 1955) samt international politik og udenrigspolitisk beslutningstagning (e.g. McDermott et al. 2011, se også Levy 2013). Men politisk psykologi er ikke blot anvendelsen af psykologisk teori på en pluralisme  af  politologiske  problemstillinger.  Psykologiske teorier  beskæftiger  sig  oftest  med  social  adfærd  i  hverdagslivet og blandt personer, som kender hinanden, eller som i det mindste står ansigt til ansigt med hinanden. Politik  udspiller  sig  i  en  radikalt  anden  kontekst.  Når borgerne danner politiske holdninger, så forholder de sig til personer og grupper, som de ikke kender, og som de aldrig kommer til at kende (Lippmann 2010 [1922], Petersen &amp; Aarøe 2013). Som fremhævet allerede af Walter Lippmann (2010 [1922], 49): ' Inevitably our opinions cover a bigger space, a longer reach of time, a greater number of  things,  than  we  can  directly  observe .'    De  informationer, som folk bruger i politik til eksempelvis at vurdere, om velfærdsmodtagere  fortjener  hjælp  eller  ej,  kommer altså ikke fra et førstehåndskendskab, men stammer fra alle  mulige indirekte kilder, såsom massemedierne eller diskussioner i deres sociale netværk, hvor nogen kender nogen, der kender nogen.

Dette  udgør  en  særlig  omstændighed  ved  det  politiske,  og  det  gør  en  forskel  i  forhold  til  den  måde,  vores psykologi opererer på. Dels betyder det, at borgernes politiske holdninger kan forventes at være mere ustabile og  mere  manipulerbare  (eksempelvis  på  grund  af  mediehistorier  eller  spin  fra  politikerne)  end  evalueringer foretaget i dagligdagen, fordi borgerne ikke har samme mulighed for selv at tjekke fakta efter. Dels betyder det, at folk ofte må forlade sig på deres egen hukommelse og dermed egne fordomme, hvis de ikke har en mediehistorie at læne sig op ad. I hverdagssituationer vil man ofte se, at forskellige folk reagerer ens, fordi logikken i situationen trækker folk i en bestemt retning (se eksempelvis Mischel 1973). I politik kan man (især i fraværet af konkrete mediehistorier)  forvente,  at  forskellige  folk  oftere  reagerer forskelligt, fordi holdningerne netop bliver så afhængige af, hvad den enkelte person her og nu kan huske om et emne eller en gruppe (se f.eks. Aarøe &amp; Petersen 2014, Petersen &amp; Aarøe 2013).

Snarere end blot en undergren af psykologi er politisk psykologi  derfor  en  unik  disciplin,  som  dels  anvender psykologiens  indsigt  i  processerne  bag  menneskelig  adfærd og beslutninger, og dels analyserer de særlige dynamikker,  der  opstår,  når  disse  processer  ikke  bearbejder direkte tilgængelige hændelser, grupper og sager, men i stedet  bearbejder  forhold,  som  man  kun  har  indirekte adgang til.

## Hvorfor politisk psykologi? Det interdisciplinære ideal

Som  fremhævet  i  udgangspunktet  for  denne  artikel handler politik om mennesker. Derfor er det vanskeligt at studere politik uden at gøre sig antagelser om, hvordan mennesker træff  er  beslutninger  eller  reagerer  på  andres beslutninger.  På den måde er politologisk forskning altid psykologisk i en eller anden forstand. I hvert fald må enhver politologisk forsker gøre sig psykologiske antagelser.

Inden for politologien er der en lang tradition for, at psykologiske antagelser er netop det: Antagelser, som man relativt frit kan gøre sig. Det klassiske eksempel er rationel beslutningsteori, der i sin rendyrkede form antager, at mennesker er fuldt ud rationelle, har fuld information og er egennyttemaksimerende (e.g. Luce &amp; Raiff  a 1957, 4951). Ud fra denne aktørmodel - det rationelle menneske - er der blevet udledt hypoteser om holdninger til indvandrere (Nannestad 1999), studiet af økonomisk politik (Nannestad 1991) samt politiske partier og partikonkurrence  (Downs  1957,  Aldrich  1995).  Et  andet  eksempel på en udbredt - og diametralt modsat - aktørmodel er det  sociologiske  menneske,  der  antager,  at  menneskers beslutninger ikke refl  ekterer indre rationelle overvejelser, men snarere ydre sociale pres og miljøpåvirkninger (e.g. Inglehart 1977). Det er klart, at disse aktørmodeller er grove forenklinger - og det vil selv de forskere, der anvender dem, støtte op om. Argumentet fra disse forskere for, hvorfor det ikke desto mindre er hensigtsmæssigt at bruge dem, er instrumentalistisk: At de virker i den forstand, at man faktisk kan opstille hypoteser, der fi  nder støtte i data ud fra disse aktørmodeller.

En rent instrumentalistisk tilgang til de psykologiske antagelser,  som  man må gøre sig som politolog, er dog ikke problemfri - selv når antagelserne 'virker' inden for rammerne af det enkelte studie. For det første er antagelsernes empiriske frugtbarhed altid en sandhed med modifi  kationer. At kunne identifi  cere en statistisk signifi  kant eff  ekt  -  selv  en  med  en  substantiel  eff  ektstørrelse  -  er uendelig sjældent det samme som at kunne forklare og forstå fænomenet under observation i sin totalitet. Den største del af variansen under observation vil som oftest være uforklaret. Desuden vil  eff  ekter også ofte være betinget  og  gælde  i  mindre  og  større  grad  for  forskellige grupper af enheder.

For det andet - som analyseret i dybden af videnskabsteoretikeren Imre Lakatos (1976) - tester man aldrig den hårde  kerne  af  teoretiske  antagelser  direkte  i  empiriske studier. Det betyder, at relationen mellem empiriske hypoteser og psykologiske antagelser inden for politologiske studier som oftest er overdetermineret i den forstand, at der er fl  ere variationer af de psykologiske antagelser, der kan føre til samme empiriske hypoteser. Et eksempel på dette er den teoretiske debat mellem teorier, der kræver 'fuld' rationalitet, og teorier, der blot kræver 'begrænset' rationalitet (se e.g. Simon 1955). Det er simpelthen svært at teste empirisk - med politologiske data - om det ene eller det andet gør sig gældende. Denne løse relation betyder, at instrumentalisme først og fremmest sætter os i stand til at forstå, hvilke antagelser der er frugtbare inden for  rammerne  af  det  helt  specifi  kke  fænomen,  som  det enkelt forskningsstudiet handler om. Men er disse antagelser generelt frugtbare at gøre sig, når man skal studere andre politiske fænomener? Det er svært at vide.

Disse forhold ved instrumentalistiske tilgange til studiet  af  politik  skaber  udfordringer  for  statskundskabsforskningen  -  og  især  for  statskundskabsuddannelsen. Et instrumentalistisk forhold til, hvilke antagelser man kan gøre sig om politiske aktører - det være sig borgere, politikere, embedsmænd eller andre - giver således sjældent  præcise  anvisninger  til,  hvilke  præcise  antagelser man frugtbart kan gøre sig i forhold til det næste fænomen, som man skal kaste sig over. Det er en udfordring for  udviklingen  af  kumulativ  forskning.  Men  det  er  i lige  så  høj  grad  en  udfordring for  de politologiske uddannelser  og  deres  kapacitet  til  at  uddanne  og  rådgive fremtidens beslutningstagere. En af de vigtigste måder, hvorpå  forskning  har  gennemslagskraft,  er  ved,  at  den nye  viden  videreformidles  til  studerende,  der  tager  den med sig ud i samfundet og agerer på baggrund af den. Som  den  amerikanske  politolog  og  nobelprismodtager Elinor  Ostrom  (1998)  har  argumenteret  for,  er  dette en afgørende fare ved den instrumentalistiske tilgang. I den udstrækning de studerende på politologiske uddannelser lærer at forstå verden igennem aktørmodeller, der kun i begrænset omfang indfanger virkeligheden, bliver fremtidens  politiske  beslutninger  baseret  på  misvisende forståelser  af  menneskers  motivationer  og  kompetencer - med potentielle velfærdstab og policy-fejl som resultat. Et  rammende  eksempel  på  dette  var,  da  otte  dengang ledende  embedsmænd,  der  var  med  til  at  indføre  kontraktstyringen i den danske off  entlige sektor i 90'erne, i 2007 indrykkede en kronik i Politiken. Kronikken søgte at  gøre  op  med  selvsamme kontraktstyring under overskriften  'Tilgiv  os  -  vi  vidste  ikke,  hvad  vi  gjorde'  og henviste præcist til konsekvenserne af at have opereret på baggrund af en fejlagtig aktørmodel, der karakteriserede embedsmænd  som  'budgetmaksimerende  bureaukrater' (Gjørup  et  al.  2007,  se  også  Andersen  et  al.  2013  for et forskningsbaseret opgør med selvsamme aktørmodel).

Politisk psykologi indebærer en stræben mod at udskifte forenklede og forkerte aktørantagelser med en realistisk model for, hvordan mennesker tager beslutninger. Hvor politologiske studier eksempelvis er nødt til at gøre sig antagelser om menneskets motivationer, er dette den direkte empiriske genstand for psykologien. Ved at nedbryde disciplinære barrierer og inkorporere psykologiens fund kan vi altså fundere vores aktørmodeller i dokumenteret empirisk forskning snarere end intuitioner. Målet i denne realistiske videnskabsmanøvre fl  ugter med målet i den instrumentalistiske videnskabsforståelse: Det handler  om  at  opstille  mere  realistiske  modeller  med  bedre evne  til  at  forklare  politologiske  problemstillinger  og større forudsigelseskraft.

Et eksempel på at mere realistiske modeller også har bedre forklaringskraft kommer fra vores egen forskning inden  for  velfærdsstatslitteraturen  (Aarøe  &amp;  Petersen 2014).  Det  er  en  tilbagevendende  observation,  at  der er  et  transatlantisk  skel  i  opbakningen  til  velfærdsstaten,  hvor  europæere  og  særligt  skandinaver  er  stærkere tilhængere af at hjælpe individer i økonomisk nød, end amerikanere typisk er. Hidtidige forklaringer, der fokuserer på betydningen af dybtliggende kulturelle forskelle, socio-strukturelle  forskelle  og  institutionel  stiafhængighed, har kun fundet blandet empirisk støtte, og det har således været et puzzle, hvad der forklarer holdninger til velfærd (for en gennemgang, se Aarøe &amp; Petersen 2014). Som beskrevet ovenfor viser ny forskning om psykologien bag holdninger til velfærdsstaten, at deservingness-heuristikken spiller en afgørende rolle. Mennesker på tværs af kulturer danner altså holdninger til, hvem der fortjener velfærdsydelser, ved hjælp af psykologiske systemer, som er designet til at regulere beslutninger om, hvem man vil hjælpe, ud fra, om modtageren af hjælpen er doven eller virkelig  har  gjort  en  indsats  og  derfor  blot  er  uheldig. Disse psykologiske fund giver anledning til at forvente, at tværnationale forskelle i holdninger til velfærdsydelser ikke skyldes dybe forskelle i psykologiske systemer, men derimod forskelle i, hvilke stereotyper borgerne har om, hvor oprigtig en indsats modtagere af velfærdsydelser gør. Vores forskning viser, at der er en klar forskel i amerikaneres og danskeres holdning til velfærdsydelser i fraværet af konkret information om, hvorvidt en modtager er doven eller blot uheldig. Forskningsresultaterne viser imidlertid også, at på trods af års eksponering for kulturforskelle og forskellige velfærdsstatssystemer, så kan blot to sætninger, der indeholder den psykologisk afgørende information om, hvorvidt  en  konkret  modtager  af  en  velfærdsydelse  har gjort en indsats, få danskere og amerikanere til at have de samme holdninger til velfærd (Aarøe &amp; Petersen 2014). Ved at acceptere en videnskabelig arbejdsdeling og lade de politologiske aktørmodeller være baseret på psykologisk  teori,  kan  forbedrede  forklaringer  af  politologiske kernespørgsmål  -  instrumentalismens  eget  succeskriterium - med andre ord opnås.

Accepten af den videnskabelige arbejdsdeling er afgørende for politisk psykologi, men et lige så vigtigt skridt er  accepten  af  arbejdsdelingen  som  hierarkisk  struktureret. Videnskaberne indgår i et hierarki (Wilson 1999, Cole 1983). Når vi tager stilling til politik, bruger vi den samme hjerne, som når vi tager stilling til alt muligt andet. Indsigter fra psykologien om, hvordan hjernen træffer  beslutninger, er således mere generelle end indsigter fra politologien - og derfor netop nødvendige at inkorporere for politologer. Samtidig indebærer den videnskabelige arbejdsdeling imidlertid også, at psykologien ikke eksisterer i et vakuum. Den er på samme måde underlagt - og tvunget til at inkorporere - indsigter fra biologien om hjernens struktur, som igen er underlagt kemiens indsigter og så videre.

Betyder det, at det politisk psykologiske ideal i sidste ende er at kunne udtrykke politisk adfærd i form af modeller for, hvilke neuroner der fyrer hvornår, eller i sidste ende i atomernes sammenspil? Nej, naturligvis ikke. Men det kræver, at der arbejdes i retning af en ubrudt konsistens mellem modellerne inden for de forskellige discipliner.  Selvom det eksempelvis ikke er hensigtsmæssigt at beskrive,  hvordan  mennesket  træff  er  beslutninger  med udgangspunkt  i  præcise  neurale  aktiveringsmønstre,  så skal de modeller, som vi opstiller, være konsistente med viden om disse mønstre.

Politisk psykologi er et interdisciplinært felt, der fordrer, at man kontinuerligt holder sig opdateret på tværs af felter. For at kunne evaluere om ens model er konsistent med viden inden for psykologien, må man således læse psykologisk forskning - samtidig med at man holder sig opdateret på den politologiske. Eller med Druckman et al.s (2009) ord, så kræver god interdisciplinær forskning, at man er 'nedsænket' (immersed) i de respektive felter. Udfordringen  bliver  naturligvis  ikke  mindre  af,  at  der altid  hersker  uenighed  om,  hvad  man  egentlig  ved  og ikke  ved  indenfor  forskellige  felter.  Men  det  øger  blot nødvendigheden af at have direkte kontakt med den psykologiske litteratur for netop at kunne vurdere enighed og uenighed.

I  dag  fungerer  politisk  psykologi  ikke  ved,  at  politologer lader sig nedsænke i psykologien (Druckman et al. 2009). En mere rammende metafor er, at enkelte politologer tager på ekspedition til psykologien og bringer beskrivelser af, hvad de ser med tilbage. Disse beskrivelser (i form af artikler, bøger og studier) bliver så andre politologer og andre politiske psykologers indgang til, hvad man 'har fundet ud af' i psykologien. Den næste generation af politiske psykologer må selv tage rejsetøjet på.

## Hvordan politisk psykologi? I: Anvendelse af biologisk teori

Mennesket er et politisk dyr. Som fugle er bygget til et liv i luften og fi  sk til et liv i vandet, er mennesket bygget til et liv i sociale grupper. Og med gruppeliv følger altid politik (De Waal 2007, Hatemi &amp; McDermott 2011, Petersen &amp; Aarøe 2012, Petersen 2012). Forskning fra videnskabelige grene så forskellige som antropologi, arkæologi og primatologi understøtter, at mennesket over sin evolutionshistorie har levet i grupper og udviklet komplekse sociale færdigheder til at håndtere samarbejde og konfl  ikter med andre personer og grupper. At vi på den måde fra naturens hånd er udstyret med færdigheder og instinkter til at håndtere problemstillinger, som er fundamentale i politik,  understreger,  at  menneskets  politiske  psykologi ikke kan forstås uden at forstå menneskets biologi. Vores bedste bud er, at den indsigt vil udgøre fundamentet for de mest afgørende indsigter, som den næste generation of politiske psykologer vil levere.

Allerede nu har en vifte af biologisk informerede studier fundamentalt ændret forståelsen af en række politologiske kernespørgsmål. Et eksempel relaterer sig til politisk socialisering. Tidligere har man observeret, at unge som oftest ikke faldt langt fra deres forældre ift. politiske holdninger, og at disse holdninger forbliver overraskende stabile    igennem  voksenlivet.  Fortolkningen  har  været, at forældrene på en eller anden måde transmitterer deres holdninger  til  børnene  i  børnenes  ungdom,  og  at  børnenes holdninger derfor krystalliserer og stabiliserer sig. Men hvordan? En særlig udfordring er, at forældre snarere end at tale med børn om politik forsøger at skærme dem fra  politik  og  de  involverede  magtkampe  og  personangreb (Easton &amp; Dennis 1967). En række nye studier har dokumenteret, at mekanismen først og fremmest er genetisk. Metoden har mestendels (men ikke kun) været tvillingestudier (se Hatemi &amp; McDermott 2011). Enæggede og tveæggede tvillingepar deler begge samme miljø, men enæggede tvillinger deler dobbelt så mange gener. Hvis enæggede tvillinger har mere ensartede holdninger inden for parret end tveæggede, er det altså en kraftig indikation på, at holdningerne påvirkes af gener. Og det er præcist, hvad man har observeret, når man har sammenlignet de politiske ligheder inden for par af henholdsvis enæggede og tveæggede tvillinger. Disse resultater tyder altså på, at børn og forældre deler politiske holdninger, fordi de deler gener. Forældrene videregiver deres politiske holdninger ved at videregive deres gener. Dette bidrager til at forklare den store stabilitet. Det sæt af gener, som den enkelte er udstyret med, fungerer som en stabiliserende faktor igennem livet, der - trods livets op- og nedgang - fastholder grundtonen  i  det  enkelte  individs  holdninger  (Hatemi 2013). Ikke blot løser denne nye forståelse det problem ved mere klassiske socialiseringsorienterede forklaringer, at forældre ikke tager deres børn op på skødet og siger: 'Nu skal jeg fortælle dig om politik'. Den bidrager også med nye brikker til vores forståelse af en række andre fundamentale politologiske problemstillinger: Hvordan kan folk have politiske holdninger, selvom de har forbavsende lidt politisk viden? Hvorfor opløses politiske uenigheder sjældent ved rationel udveksling af argumenter? Hvorfor handler moderne valgkampe om at fl  ytte et par få hundrede tusinde svingvælgere, mens det store fl  ertal af vælgere kun rykker sig begrænset og kun inden for blokkene? En vigtig del af svarene er: Fordi vores biologiske dispositioner skaber og fastholder politiske forskelligheder.

Et  andet  eksempel  handler  om  borgernes  evne  til at tage stilling til politik. En klassisk linje af forskning inden for politisk psykologi har understreget, hvor uvidende den gennemsnitlige vælger er. I en klassisk artikel går Converse (1962) så langt som til at sige, at det er mere retvisende at tale om, at vælgerne har 'ikke-holdninger', end  at  de  har  holdninger  til  politik.  En  anden  linje  af forskning, der synes at støtte op omkring samme underliggende idé, har vist, hvordan vælgernes stemme på valgdagen er påvirket af politisk fuldstændigt irrelevante ting, som forekomsten af hajangreb (Achen &amp; Bartels 2004), og om det lokale fodboldhold netop har vundet (Healy et al. 2010). Vælgerne synes med andre ord umiddelbart at være ganske irrationelle.

Men med det biologiske perspektiv på politisk psykologi åbnes for en dybere forståelse og forklaring af tilsyneladende irrationelle dynamikker bag politiske holdninger og adfærd: Hvis mennesket som art har skullet navigere politisk i måske millioner af år, så betyder det, at evolutionen  må  have  udstyret  mennesket  med  psykologiske mekanismer, der dels er specifi  kt  dedikerede  til  at  tage politiske beslutninger og dels er højtspecialiserede til at foretage 'gode' (i forstanden adaptive) politiske beslutninger. Den pointe strider mod den klassiske observation af vælgernes irrationalitet.

Samtidig er det væsentligt at holde sig for øje, at den biologiske evolution er en langsom proces. I millioner af år har homo -slægten levet som jægere og samlere på den østafrikanske savanne. Det er det miljø, som menneskets psykologi og fysiologi er tilpasset. Siden landbrugets opståen for ca. 10.000 år siden har menneskets samfund til gengæld udviklet sig med voldsom hast. Frem for at leve i små nomadiske grupper på 25-200 individer, lever vi i dag i store, abstrakte samfund med avanceret teknologi. Så selvom mennesker per natur er politiske dyr, så er vi bygget til at navigere politisk i et ganske andet miljø end det moderne. Den indsigt, mener vi, er afgørende for at forstå en række fundamentale spørgsmål om menneskets politiske rationalitet eller mangel på samme, og vi forudser,  at  de  næste  centrale  skridt  for  at  forstå  menneskets demokratiske kompetencer vil ske ud fra dette perspektiv.

Med et evolutionspsykologisk begreb må vi forvente, at mennesker er 'økologisk rationelle' - udstyrede med en rationalitet, der er optimeret til at fungere inden for en bestemt økologi. Så snart de økologiske omstændigheder skifter - som det er tilfældet med fortidig versus moderne politik - så kan responserne blive dysfunktionelle. Dysfunktionelle  betyder  dog  ikke  tilfældige  og  usystematiske. Igennem viden om den økologi, som rationaliteten er  bygget  til  at  fungere  inden  for,  vil  vi  kunne  opstille præcise forudsigelser om, hvornår vi reagerer hvordan og hvorfor.

Et eksempel fra vores egen forskning handler om sult og holdninger til velfærdsstaten (Aarøe &amp; Petersen 2013, Petersen et al. 2012). Over evolutionshistorien har fødedeling  været  en  afgørende  måde  at  håndtere  tilfældige udsving i adgangen til mad på (på grund af uheld ved jagten, sygdom og lignende), og der er grund til at tro, at centrale dele af vores delingspsykologi er opstået som resultat af de selektionspres, der relaterer sig til mangel på  føde.  Velfærdsstaten  er  det  moderne  delingssystem par excellence, og vi har i andre sammenhænge vist, at menneskets delingspsykologi også udgør et vigtigt psykologisk fundament bag holdninger til velfærdstaten (Petersen 2012). I den udstrækning deling over menneskets evolution har været særligt vigtigt i perioder med mangel på føde og sult, var det derfor en oplagt forudsigelse, at menneskers opbakning til velfærdsstaten skulle øges, når de var sultne.

Sagt på en anden måde må vores psykologi forventes at være bygget til at aktivere motivationer til at søge hjælp fra andre, når kroppen mangler kalorier, og disse motivationer må forventes at give sig udslag i en øget opbakning til velfærdsstaten i en moderne politisk kontekst. Det har vi fundet belæg for igennem en række studier, der både har undersøgt sultens eff  ekt på opbakningen til velfærdsstaten igennem eksperimenter om sult, hvor blodsukkeret hos  forsøgsdeltagerne  er  blevet  eksperimentelt  manipuleret;  naturlige  eksperimenter,  hvor  vi  har  sammenlignet  surveysvar  afgivet  lige  før  og  lige  efter  frokost;  og observationsstudier, hvor vi simpelthen har spurgt folk, hvor sultne de er, og hvor mange timer det er siden, at de har spist. Alle fører til samme konklusion: sult øger opbakningen til velfærdsstaten (Aarøe &amp; Petersen 2013, Petersen et al. 2012).

Et andet eksempel på anvendelsen af viden om fortidige miljøer til at danne præcise forudsigelser om moderne politisk adfærd handler om mænds fysiske styrke og deres politiske holdninger. Et af biologiens standardfund er, at fysisk størrelse er afgørende for adfærd i konfl  iktsituationer (Huntingford &amp; Turner 1987). Når to rivaler  står  over  for  hinanden,  vil  den  største  og  stærkeste eskalere  konfl  ikten,  mens  den  mindste  og  svageste  vil trække sig. En række forskningsresultater tyder på, at det selvsamme selektionspres, der har skabt dette reaktionsmønster hos dyrearter som græshopper, edderkopper og hjorte,  også  har  virket  på  mennesket  (Sell  et  al.  2012), og vores forskning tyder på, at dette påvirker den måde, hvorpå moderne mennesker danner politiske holdninger (Petersen et al. 2013).

En  klassisk  konfl  ikt  i  moderne  politik  handler  om omfordeling: Skal de rige betale til de fattige? Hvis man er mand, så afhænger svaret på det spørgsmål af ens fysiske  styrke  -  præcist  som  konfl  iktadfærd  afhænger  af fysisk  styrke  blandt  andre  dyrearter.  Mænd  med  store biceps har i højere grad politiske holdninger, der refl  ekterer deres økonomiske interesse. Hvis man er rig, så øger fysisk styrke modstanden mod omfordeling; hvis man er fattig, så øger fysisk styrke opbakningen til omfordeling. Stærke mænd er altså mere tilbøjelige til at stå på deres interesse og tage konfl  ikten ved at henholdsvis kræve fl  ere penge fra de rige, hvis de selv er fattige, og nægte at dele deres penge med de fattige, hvis de selv er rige. Eff  ekten af fysisk styrke blev vist i så forskellige lande som Danmark, Argentina og USA og kan altså - i tråd med et biologisk perspektiv - genfi  ndes på tværs af ret forskellige kulturer og omfordelingssystemer.

At folks politiske holdninger afhænger af deres fysiske styrke, som om de selv skulle tvinge deres interesser igennem  med  rå,  fysisk  magt,  tyder  ikke  umiddelbart på en stor grad af rationalitet. Ligeledes tyder det ikke umiddelbart  på  en  stor  grad  af  rationalitet  at  lade  ens holdninger til velfærdsstaten ændre sig efter, om man lige har  spist  frokost  eller  ej.  Men  dette  vil  være  en  forkert konklusion. Det er udtryk for økologisk rationalitet, altså at vores politiske psykologi først og fremmest er bygget til  at  fungerer  rationelt  i  en  bestemt  økologi,  som  ikke nødvendigvis ligner den moderne.

Den bredere implikation er, at man ved at forstå den kontekst - den økologi - som vores politiske psykologi er bygget til at navigere i,  kan  blive betydeligt klogere på alle de forskellige - og ofte kontraintuitive - faktorer, som påvirker borgernes politiske valg. Borgernes politiske adfærd opstår ikke ud af  et stort irrationelt kaos af tilfældigheder, men fra et systematisk sæt af psykologiske mekanismer,  der  ikke  desto  mindre  er  tilpasset  en  anden tid og en anden kontekst. Spørgsmålet om borgernes demokratiske  kompetencer  bliver  derfor  et  kompliceret spørgsmål,  hvor  man  skal  afveje  folks  evne  til  at  tage hurtigt  og  tydeligt  stilling  til  politiske  spørgsmål  med det faktum, at denne stillingtagen ofte udtrykker en systematisk reaktion på faktorer, der var hensigtsmæssige at vurdere og reagere på i smågrupper af jægere og samlere, men måske ikke er det i dag.

## Hvordan politisk psykologi? II: Kombination af politologiske og psykologiske metoder

Når politologer  har  arbejdet  med  politisk  psykologi,  så har deres arbejde overvejende fokuseret på psykologiske teorier  frem  for  psykologiske  metoder.  Politologer  har lånt  psykologiske  teorier  til  at  fortolke  resultaterne  fra politologiske undersøgelser. Derimod har man kun sjældent direkte testet og påvist involveringen af den påståede psykologiske mekanisme. Generelt set er potentialet i at integrere  det  bedste  fra  de  psykologiske  metoder  ind  i politologien  forblevet  uudnyttet.  Vores  forudsigelse  er, at dette vil ændre sig. Den næste generation af politiske psykologer vil i studiet af politik anvende ikke blot psykologisk teori,  men også psykologiske forskningsstrategier og metoder. Det vil blive afgørende ikke blot at fortolke et givet politisk fænomen som konsistent med eksistensen af en psykologisk mekanisme, men at demonstrere, at det faktisk er den postulerede psykologiske mekanisme, der er den kausale årsag til fænomenet.

En forbedret inddragelse af psykologiske forskningsstrategier  og  metoder vil  -  og  bør  -  ske,  samtidig  med at  politiske psykologer også  fastholder fokusset på helt afgørende kvaliteter ved klassiske politologiske metoder såsom  den  høje  eksterne  validitet,  der  følger  med  anvendelsen af repræsentative surveyundersøgelser. Det er igennem kombinationen af de stærkeste kvaliteter af psykologiske og politologiske metoder, at de næste afgørende indsigter i politisk psykologi vil fødes.

Politologien har traditionelt set brugt og forfi  net repræsentative surveymetoder. I og med at politologer ofte har været interesserede i at forstå, hvad den samlede vælgerbefolkning mente, har man prioriteret repræsentativitet og dermed den eksterne validitet af konklusionerne. Det er en klar styrke. Omvendt har surveyundersøgelser den indbyggede svaghed, at man kun kan få de svar, som respondenterne  selv  kan  og  vil  give.  Sådanne  såkaldte selvrapporterede svar kan give os adgang til det indhold, der er placeret i arbejdshukommelsen hos respondenterne - men kun i den udstrækning respondenterne selv ønsker det.  Den første udfordring ved selvrapporterede svar er således, at respondenter sjældent vil udtrykke holdninger og synspunkter, der strider imod herskende normer, og eksempelvis erklære sig som racister. Denne udfordring kendes som social  desirability  bias. Men udfordringerne stikker dybere. For selv om respondenter er villige til at afsløre indholdet af arbejdshukommelsen, så er det langt fra klart, at de er i stand til at belyse, hvordan indholdet er kommet derind. Selvrapporterede mål har altså ikke alene begrænsninger, når det kommer til at give indblik i indholdet i eksempelvis politiske holdninger, men i endnu højere grad når det kommer til at studere processerne bag politiske holdninger. Er en holdning dannet på baggrund af grundig omtanke, eller hviler den på følelser? Det kræver betydelige mængder selvindsigt at svare på, men det er  ikke  desto  mindre  afgørende  for  at  kunne  vurdere, hvilken præcis psykologisk proces der er involveret. Derudover tillader selvrapporterede mål ikke adgang til det indhold, der ikke er til stede i arbejdshukommelsen. Der er en stigende anerkendelse af, at ubevidste og automatiske processer spiller en afgørende rolle for vores meninger og opfattelser samt at en stor del af hjernen arbejder uden for vores bevidste opmærksomhed (Bargh 1999). Der er ligeledes en stigende anerkendelse af, at disse ubevidste og automatiske processer også spiller en afgørende rolle for vores politiske meninger og opfattelser (Iyengar et al. 2011,  Taber  &amp;  Young  2013,  Tusche  et  al.  2013).  Men dette kan ikke indfanges med selvrapporterede mål.

Selvrapporterede mål skaber altså identifi  kationsproblemer i forhold til at afgøre, hvilken præcis psykologisk proces der er involveret i en produktionen af en politisk holdning. Et eksempel på udfordringen - og de relaterede problemer - fi  ndes i litteraturen om politiske partiers opinionslederskab. En lang række studier har således vist, at borgernes holdninger til et politisk forslag afhænger af, hvilket parti der fremsætter forslaget. Er man tilhænger af partiet, så vil man - uanset forslagets indhold - være betydeligt mere positivt indstillet, end hvis man er modstander af partiet. Den off  entlige opinion bliver altså ledet af partierne. Dette er et robust fund, der er demonstreret med en lang række forskellige metodiske teknikker (for en oversigt se Bullock 2011). Men forskellige studier har fortolket  den  underliggende  psykologiske  mekanisme vidt  forskelligt.  Nogle  studier  har  argumenteret  for,  at folk følger deres parti, fordi det er det letteste. Man sparer  kognitive  ressourcer  på  at  følge  partiet  frem  for  at skulle udlede en holdning selv (Lau &amp; Redlawsk 2001).

Andre studier har argumenteret for, at folk følger deres parti,  fordi  de  er  motiverede  til  at  støtte  op  om  deres parti og derved demonstrere, at de er loyale partistøtter (Slothuus &amp; De Vreese 2010, Petersen et al. 2013). Begge forklaringer udgør psykologiske fortolkninger af samme fænomen, og det faktum, at folk følger deres partier, kan derfor ikke bruges til at afgøre, hvilket af argumenterne der er det rigtige. Udfordringen er netop, at det er svært at slutte fra indholdet af folks selvrapporterede holdninger til  processen bag. Men, kunne man spørge, er det ikke også ligegyldigt? Er det vigtige ikke, at folk følger partierne uanset den præcise psykologiske mekanisme? Ikke hvis man er interesseret i de demokratiske implikationer. Hvis folk slutter trop om partilinjen for at spare kognitive ressourcer, så betyder det, at man kunne fremme en mere selvstændig stillingtagen ved at øge de kognitive ressourcer, som folk havde til rådighed eller var motiverede til at investere i politik. Øget politisk interesse og viden ville med andre ord betyde, at folk i mindre grad kiggede på afsenderen af et politisk forslag og mere på det, der fra et normativt standpunkt er væsentligt, nemlig forslagets indhold. Men sagen stiller sig helt anderledes, hvis folk følger  partiet,  fordi  de  er  motiverede  til  at  signalere,  at de er loyale partisoldater. I så fald er det politiske engagement jo netop drivkraften bag fænomenet, og folk er direkte motiverede til at bakke partiet op uanset indholdet af forslaget. Det betyder, at demokratisk samtale ikke bliver  fremmet  af  at  øge  den  politiske  interesse  og  det politiske  engagement  -  snarere  tværtimod.  Forskellige psykologiske processer har med andre ord forskellige politiske implikationer. Derfor er det afgørende for politiske psykologer at identifi  cere præcist, hvilke mekanismer der er på spil bag et givent politisk fænomen.

Hvis selvrapporterede mål kun i beskedent omfang bringer os i direkte kontakt med de psykologiske processer, hvad gør man så? En grundlæggende strategi blandt psykologer har været at udnytte, at vi får et direkte mål for  afgørende dele af processen bag en holdning ved at kigge  på  tiden  det  tager  at  udtrykke  holdningen.  Hvis man bruger processer, der kræver færre kognitive ressourcer,  tager  det  ganske  enkelt  kortere  tid,  end  hvis  man bruger  processer,  der  kræver  fl  ere  ressourcer.  I  forhold til    spørgsmålet  om,  hvorfor  folk  følger  deres  parti,  er det eksempelvis blevet vist, at folk er langsommere til at danne en holdning til et forslag, når de får at vide, hvilket parti der står bag forslaget (Petersen et al. 2013). Det er en kraftig indikation af, at folk ikke følger deres parti for at spare kognitive ressourcer, men snarere at de gerne vil investere ressourcer i at vise, at de er loyale partitilhængere. Svartiden er et nemt håndterbart måleredskab, men det er ikke den eneste type redskab, der kan bruges til at belyse processen bag politiske holdninger. Der fi  ndes en vifte af teknikker  fra  neurovidenskaben  fra  simple  fysiologiske mål (e.g. Smith et al. 2011, Mutz &amp; Reeves 2005, Dodd et al. 2012) til komplekse hjerneskanningsteknikker (e.g. Dawes et al. 2012, de Martino et al. 2006), som vil kunne bruges til at forbedre belysningen af både processen bag politiske  holdninger  samt  målingen  af  uafhængige  og afhængige  variable.  Denne  vifte  af  redskaber  vil  fi  nde stigende anvendelse indenfor politisk psykologi.

Bevægelsen  i  retning  af  endnu  mere  metodisk  ambitiøs forskning i politisk psykologi er på sin vis blot en fortsættelse af den udvikling, der de senere år har bragt eksperimenter ind som en central del af den politologiske værktøjskasse (Druckman &amp; Lupia 2012). Lowells notering af, at '[p]olitics is an observational, not an experimental science …' (-1910, 7) gælder simpelthen ikke længere. Hvor den stigende anvendelse af eksperimenter handler om  at  styrke  den  interne  validitet  af  konklusionerne, handler anvendelsen af mere forfi  nede psykologiske metoder om at styrke målingsvaliditeten af konklusionerne. Ved eksempelvis at måle følelser igennem direkte fysiologiske reaktioner (Smith et al. 2011), ved at måle, hvor svært  folk  har  ved  at  tage  stilling  til  spørgsmål  direkte igennem svartider (Petersen et al. 2013), eller ved at måle holdninger ved hjælp af metoder, der undviger respondentens forsøg på at stille sig selv i et bedre lys (Greenwald et al. 1998), får vi betydeligt bedre målinger og betydeligt bedre muligheder for at identifi  cere den præcise psykologiske proces, der er involveret i produktionen af politiske holdninger og adfærd.

Den næste generation af studier i politisk psykologi bør altså, i vores perspektiv, dels (1) fastholde anvendelsen af den eksperimentelle metode og dermed et fokus på intern validitet og dels (2) øge anvendelsen af psykologiske målemetoder  for  at  øge  målingsvaliditeten  og  for  rent faktisk at teste, om de foreslåede psykologiske processer er  involverede  i  det  studerede  fænomen.  Men  samtidig er det afgørende, at det klassiske politologiske fokus på ekstern validitet fastholdes og videreudvikles, så vi øger antallet  af  studier,  der  kombinerer  høj  intern  validitet med høj ekstern og økologisk validitet. En øget metodisk integration kan også ske ved, at politologien bringer klassiske psykologiske forskningslogikker ud i marken gennem f.eks. naturlige eksperimenter (eksempelvis Petersen et  al.  2013)  og  felteksperimenter  (Bond  et  al.  2012).  I forlængelse af de teoretiske perspektiver, der blev udfoldet i forrige sektion, bør et kernefokus for politisk psykologi være på biologiske processers betydning for politisk adfærd og dermed på processer, der fungerer relativt ens på tværs af kulturelle skel. Det vil derfor være afgørende at få demonstreret, at de relevante processer ikke blot kan forefi  ndes  i  bekvemmelighedsstikprøver  af  eksempelvis universitetsstuderende,  men  også  i  repræsentative  stik- prøver  og  helst  repræsentative  stikprøver  fra  forskellige kulturer (se også Henrich et al. 2010).

Den centrale udfordring i den forbindelse  er,  at  en række af de metoder, som psykologer har udviklet, først og fremmest er designet til at netop at fungere i laboratorier med bekvemmelighedsstikprøver af studerende. Den udfordring betyder, at politiske psykologer må berede sig på, at besvarelsen af deres problemstillinger meget sjældent er løst  ved  en  enkelt  dataindsamling,  men  kræver indsamling af en vifte af datakilder, der hver især lægger en brik til det samlede billede. En løsning er, at man i en og samme forskningsartikel kombinerer laboratorieeksperimenter, der prioriterer målingsvaliditeten, men ofte går på kompromis med den eksterne validitet med repræsentative surveys, der prioriterer den eksterne validitet, men kan have mindre målingsvaliditet (for eksempler se Aarøe et al. 2013, Petersen et al. 2013, Petersen &amp; Aarøe 2013). Et  eksempel  på  det  er,  at    man  i  studiet  af  fordomme og stereotyper kombinerer almindelige selvrapporterede mål fra surveys med laboratorie-eksperimenter, der giver mulighed for at måle fordommene uden de målefejl, der er aff  ødt af forsøg på at udtrykke mere socialt accepterede holdninger, end man egentlig har.

En anden - og mere ambitiøs - løsning er, at politiske psykologer i stigende grad betragter det som et metodisk fokuspunkt at videreudvikle de psykologiske metoder, så de kan implementeres i repræsentative surveys frem for i  laboratoriet. I vores egen forskning har vi eksempelvis fokuseret på, hvordan man ved simple transformationer af målingerne kan komme til at bruge svartider indsamlet over internettet på samme måde, som man ofte har brugt svartider  indsamlet  i  laboratoriet  (Petersen  et  al.  2013, Petersen &amp; Aarøe 2013). I en anden sammenhæng har vi vist, hvordan man kan implementere en kompleks psykologisk hukommelsesopgave, der kræver fokus og opmærksomhed af deltageren i internetsurveys, hvor deltagerne svarer i deres dagligdag med larm fra børn, tv og andet, ved at reducere antallet af opgaver, som deltagerne skal igennem (Petersen 2012). I begge disse tilfælde får man lidt mere støjfyldte mål i surveys end i laboratoriet, som man eksempelvis må håndtere ved at øge stikprøvestørrelsen tilsvarende og derved bevare den statistiske 'power'. At tilpasse laboratorieeksperimenter til en surveykontekst er  ikke  altid  muligt  og  aldrig  nemt,  men  når  det  lykkedes, får man mulighed for at hæve både validiteten af sine målinger og af sine generaliseringer og øger dermed betydeligt kvaliteten af sin forskning i politisk psykologi.

## Konklusion

Politisk psykologi er et felt under etablering. Hvad er det rette genstandsfelt? Hvad er de mest velegnede metoder? Sådanne  spørgsmål  er  endnu  til  debat.  Formålet  med denne artikel har været at give et konsistent bud på feltets mulige udvikling ved at diskutere fi  re forskellige emner: 1) den politiske psykologis genstandsfelt, 2) den politiske psykologis  videnskabsteoretiske  ideal,  3)  den  politiske psykologis teoretiske fundament og 4) den politiske psykologis metoder.

Et sammenhængende budskab til politologer, der bedriver  politisk  psykologi,  er,  at  politisk  psykologi  -  og politologien  generelt  -  er  nødt  til  at  tage  psykologiens indsigter dybt alvorligt. Det er psykologien, der studerer de indre dynamikker, der ligger bag beslutninger og adfærd, og det er den, som politologer må indarbejde, når de bygger deres aktørmodeller. Det er mest frugtbart for forskningen,  og  det  er  mest  frugtbart,  når  forskningen skal  anvendes,  og  politikere  og  andre  beslutningstagere skal uddannes og rådgives. At tage psykologien alvorligt har  også  metodiske  konsekvenser.  Politiske  psykologer må tage de metodiske redskaber i brug, der sætter dem i stand til at identifi  cere præcist den psykologiske proces, der er involveret i en politisk beslutningsproces. Forskellige psykologiske processer har således forskellige politiske implikationer.

Vores budskab til politologer om at opprioritere den psykologiske del af politisk psykologi er balanceret med en insisteren på at tage det politiske og det politologiske dybt alvorligt. Politik er en radikalt anderledes kontekst end  andre  typer  af  kontekster,  og  det  er  afgørende,  at politiske psykologer forstår at analysere konsekvenserne heraf. Samtidig er de kvalitetskrav, som normal politologisk forskning stiler mod at møde, også vigtige at møde for  politiske  psykologer. Samtidig med at man skal bestræbe sig på præcist at identifi  cere den relevante psykologiske  proces,  så  skal  man  bestræbe  sig  på  at  validere, at disse processer indfanger beslutningsprocessen blandt repræsentative udsnit af borgere. Disse forhold er væsentlige. Politik er i stigende grad et fokusområde for mange social-,  adfærds-  og  kognitionspsykologer  (eksempelvis Haidt 2012). Hvis man forsøger at reducere politisk psykologi til at være anvendt psykologi, så står trænede psykologer med alle kortene på hånden til at diktere feltets udvikling. Det vil være uheldigt. Med mindre de særlige kontekstuelle og metodiske forhold ved politik og politiske undersøgelser tages alvorligt, vil det efter vores mening  skabe  en  politisk  psykologisk  forskningstradition, der er mindre nyttig, end den kunne have været.

Et sidste tema har været understregningen af, at politisk  psykologi  ikke  blot  er  et  mellemværende  mellem psykologi og politologi. Snarere fungerer politisk psykologi som en bro til resten af hierarkiet af videnskabelige felter og åbner dermed for inddragelsen af perspektiver, der ligger uden for traditionel psykologi. Når psykologer i  stigende  grad  trækker  på  hjerneforskning,  adfærdsge- netik og evolutionsbiologi for at forstå den menneskelige psykologi, så må politologer også gøre det både i forskningen og i undervisningen. Forskningsmæssigt åbnes en række vigtige muligheder  netop igennem inddragelsen af indsigter fra biologi i studiet af politik. Mennesket er et politisk dyr - et dyr, der er bygget til politik - og den indsigt kan hjælpe os til at forstå en række kerne-politilogiske problemstillinger,  som  diskuteret  ovenfor.  Det  betyder ikke, at al forskning i politisk psykologi bør starte med at analysere livet på den østafrikanske savanne for 50.000 år siden, eller at alle politiske psykologer skal have en dyb forståelse for den adfærdsgenetiske anvendelse af tvillingestudier. Men det betyder, at de teorier, som politiske psykologer opstiller, må være konsistente med den viden, som vi har om livet på savannen og genetik. Disse nye indsigter fra hjerneforskning, adfærdsgenetik og evolutionsbiologi, der styrker vores forståelse af menneskets politiske psykologi, bør ligeledes afspejles i undervisningen på  de  politologiske  uddannelser.  Det  er  morgendagens beslutningstagere,  der  uddannes  på  landets  statskundskabsinstitutter.  De  har  brug  for  en  realistisk  forståelse af  borgerne for at kunne træff  e hensigtsmæssige beslutninger på vegne af dem.

Det grundlæggende krav til næste generation af politisk psykologisk forskning er et krav om konsistens på tværs af videnskaber. På den måde er politisk psykologi en fortsættelse af oplysningstidens idealer. Politisk psykologi refl  ekterer i bund og grund en tro på enhedsvidenskaben: At alle videnskaber referer til samme verden og dermed må de være - eller blive - konsistente med hinanden.

## Litteratur

Aarøe, L &amp; MB Petersen 2013, 'Hunger Games: Fluctuations in Blood Glucose  Levels  Infl  uence  Social  Welfare  Support', Psychological Science , vol. 24, no. 12, pp. 2550-2556 .

Aarøe, L &amp; MB Petersen 2014, 'Crowding Out Culture: Scandinavians and Americans Agree on Social Welfare in the Face of Deservingness Cues', Journal of Politics, First View Article, pp. 1-14.

Achen,  CH  &amp;  LM  Bartels  2004,  'Blind  retrospection.  Electoral  responses to drought, fl  u, and shark attacks', Estudios/Working Papers (Centro de Estudios Avanzados en Ciencias Sociales) , vol. 199, no. 1.

Aldrich, JH 1995, Why parties? Th e  origin and transformation of party politics in America , University of Chicago Press, Chicago.

Andersen, LB, TB Jørgensen, AM Kjeldsen, LH Pedersen &amp; K Vrangbæk 2013, 'Public Values and Public Service Motivation Conceptual  and  Empirical Relationships', Th   e  American Review of Public Administration , vol. 43, no. 3, pp. 292-311.

Bargh, JA 1999, 'Th e Cognitive Monster: Th e Case Against the Controllability  of  Automatic  Stereotype  Eff  ects',  in  S  Chaiken  &amp;  Y Trope  (red.), Dual  Process  Th eories  in  Social  Psychology ,  Guilford Press, New York.

- Bond, RM, CJ Fariss, JJ Jones, ADI Kramer, C Marlow, JE Settle &amp; JH Fowler 2012, 'A 61-million-person experiment in social infl  uence and political mobilization', Nature , vol. 489, pp. 295-298.
- Bullock, JG 2011, 'Elite infl  uence  on  public  opinion  in  an  informed electorate', American Political  Science  Review ,  vol.  105,  no.  3,  pp. 496-515.
- Cole, S 1983, 'Th e hierarchy of the sciences?', American Journal of Sociology , pp. 111-139.
- Converse, PE 1962, Th   e nature of belief systems in mass publics , Survey Research Center, University of Michigan, Michigan.
- Converse,  PE  1964,  'Th e  Nature  of  Belief  Systems  in  Mass  Publics', in DE Apter (red.), Ideology and Discontent, Free Press, New York.
- Dawes, CT, PJ Loewen, D Schreiber, AN Simmons, T Flagan, R McElreath, SE Bokemper, JH Fowler &amp; MP Paulus 2012, 'Neural basis of egalitarian behavior', Proceedings of the National Academy of Sciences , vol. 109, no. 17, pp. 6479-6483.
- De Martino, B, D Kumaran, B Seymour &amp; RJ Dolan 2006, 'Frames, biases, and rational decision-making in the human brain', Science , vol. 313, no. 5787, pp. 684-687.
- De Waal, F 2007, Chimpanzee politics: Power and Sex among Apes , JHU Press.
- Dodd, MD, A Balzer, C Jacobs, M Gruszczynski, KB Smith &amp; JR Hibbing 2012, 'Th e  Political  Left  Rolls with the Good. Th e  Political Right Confronts Th e Bad: Connecting Physiology and Cognition to  Preferences', Philosophical Transactions of the Royal Society ,  vol. 367, no. 1589, pp. 640-649.
- Downs, A 1957, An Economic Th eory of Democracy .  Harper and Row, New York.
- Druckman, JN &amp; A Lupia 2012, 'Experimenting with politics', Science , vol. 335, vol. 6073, pp. 1177-1179.
- Druckman, JN, JH Kuklinski &amp; L Sigelman 2009, 'Th e unmet potential of interdisciplinary research: Political psychological approaches to voting and public opinion', Political Behavior , vol. 31, no. 4, pp. 485-510.
- Easton, D &amp; J Dennis 1967, 'Th e Child's Acquisition of Regime Norms: Political effi cacy', Th   e American Political Science Review , vol. 61, no. 1, pp. 25-38.
- Gjørup, J, H Hjortdal, T Jensen, L Lerborg, C Nielsen, N Refslund, J Suppli &amp; JS Winkel 2007, 'Tilgiv os - vi vidste ikke, hvad vi gjorde', Kronik i Politiken, d. 29. marts 2007.
- Greenwald, AG, DE McGhee &amp; JLK Schwartz 1998, 'Measuring Individual Diff  erences in Implicit Cognition: Th e Implicit Association Test', Journal  of  Personality  and  Social  Psychology ,  vol.  74,  no.  6, 1464-1480.
- Haidt, J 2012, Th   e  Righteous  Mind:  Why  Good People are Divided by Politics and Religion , Random House LLC.
- Hatemi, PK 2013. 'Th e Infl  uence of Major Life Events on Economic Attitudes in a World of Gene- Environment Interplay', American Journal of Political Science , vol. 57, no. 4, pp. 987-1000.
- Hatemi, PK &amp; R McDermott (red.) 2011, Man is by Nature a Political Animal: Evolution, Biology, and Politics ,  University of Chicago Press, Chicago.
- Healy, AJ, N Malhotra  &amp; CH Mo 2010, 'Irrelevant events aff  ect voters' evaluations of government performance', Proceedings of the National Academy of Sciences , vol. 107, no. 29, pp. 12804-12809.
- Henrich, J, SJ Heine &amp; A Norenzayan 2010, 'Th e weirdest people in the world?', Behavioral and Brain Sciences , vol. 33, no. 2-3, pp. 61-83.
- Huddy,  L,  DO  Sears  &amp;  JS  Levy  (red.)  2013, Th   e  Oxford  Handbook of Political Psychology , 2. edn., Oxford University Press, Oxford &amp; New York.
- Huntingford, FA &amp; AK Turner 1987, Animal Confl  ict , Springer, New York.
- Inglehart, R 1977, Th   e  Silent  Revolution:  Changing  Values  and  Political Styles Among Western Publics ,  Princeton University Press, New Jersey.
- Iyengar,  S,  S  Messing  &amp;  KS  Hahn  2011,  'Explicit  and  Implicit  Racial Attitudes: A Test of their Convergent and Predictive Validity', APSA 2011 Annual Meeting Paper , Available at SSRN: http://ssrn. com/abstract=1901991.
- Jones, BD 2003, 'Bounded Rationality and Political Science: Lessons from Public  Administration  and  Public  Policy', Journal  of  Public Administration Research and Th eory , vol. 13, no. 4, pp. 395-412.
- Lakatos, I (1976), 'Falsifi  cation and the Methodology of Scientifi  c Research Programmes, in SG Harding (red.), Can Th eories be Refuted? Essays on the Dunhem Quine thesis, Reidel, Dordrecht.
- Lau, RR &amp; DP Redlawsk 2001, Advantages and Disadvantages of Cognitive Heuristics in Political Decision Making, American Journal of Political Science , vol. 45, no. 4, pp. 951-971.
- Levy, JS 2013, 'Psychology and Foreign Policy Decision-Making', in H Leonie,  DO  Sears  &amp;  JS  Levy  (red.), Th   e  Oxford  Handbook  of Political Psychology , 2nd ed., pp. 301-333, Oxford University Press, Oxford &amp; New York.
- Lowell, AL 1910, 'Th e Physiology of Politics', American Political Science Review, vol. 4, no. 1, pp. 1-15.
- Luce,    DR  &amp;  H  Raiff  a  1957 ,  Games  and  Decisions:  Introduction  and Critical Survey, John Wiley &amp; Sons, New York.
- McDermott, R, N Wernimont and C Koopman 2011, 'Applying Psychology to International Studies: Challenges and Opportunities in Examining  Traumatic  Stress',  International  Studies  Perspectives, vol. 12, no. 2, pp. 119-135.
- Mischel, W 1973, 'Toward a cognitive social learning reconceptualization of personality', Psychological Review , vol. 80, no. 4, pp. 252-283.
- Mutz, DC &amp; B Reeves 2005, 'Th e New Videomalaise: Eff  ects of Televised Incivility on Political Trust', American Political Science Review , vol. 99, no. 1, pp. 1-15.
- Nannestad, P 1991, 'Rational choice-teori og studiet af økonomisk politik - en oversigt', Politica , vol. 23, pp. 418-430.
- Nannestad,  P  1999, Solidaritetens  pris:  holdningen  til  indvandrere  og fl  ygtninge i Danmark 1987-1993 , Aarhus Universitetsforlag, Aarhus.
- Ostrom, E 1998, 'A behavioral approach to the rational choice theory of collective action: Presidential address, American Political Science Association', American Political Science Review ,  vol.  92, no. 1, pp. 1-22.
- Petersen, MB 2012, 'Social Welfare as Small-Scale Help: Evolutionary Psychology and the Deservingness Heuristic', American Journal of Political Science, vol. 56, no. 1, pp. 1-16.
- Petersen, MB &amp; L Aarøe 2013, 'Politics in the Mind's Eye: Imagination as a Link between Social and Political Cognition', American Political Science Review , vol. 107, no. 2, pp. 275-293.
- Petersen, MB, L Aarøe, NH Jensen &amp; O Curry 2013, 'Social Welfare and the Psychology of Food-Sharing: Short-Term Hunger Increases Support for Social Welfare', Political Psychology .
- Petersen,  MB,  M  Skov,  S  Serritzlew  &amp;  T  Ramsøy  2013,  'Motivated Reasoning and Political Parties: Evidence for Increased Processing in  the  Face  of  Party  Cues', Political  Behavior ,  vol.  35,  no.  4,  pp. 831-854.
- Petersen, MB, R Slothuus, R Stubager &amp; L Togeby 2011, 'Deservingness versus values in public opinion on welfare: Th e automaticity of the deservingness heuristic', European Journal of Political Research , vol. 50, no. 1, pp. 24-52.
- Sell,  A,  LSE  Hone  &amp;  N  Pound  2012,  'Th e  importance  of  physical strength to human males', Human Nature , vol. 23, pp. 30-44.
- Simon, HA 1955, 'A Behavioral Model of Rational Choice', Th   e Quarterly Journal of Econometrics, vol. 69, no. 1, pp. 99-118.

- Slothuus, R &amp; CH de Vreese 2010, 'Political Parties, Motivated Reasoning, and Issue Framing Eff  ects', Journal of Politics , vol. 72, no. 3, pp. 630-645.
- Smith,  KB,  D  Oxley,  MV  Hibbing,  JR  Alford  &amp;  JR  Hibbing  2011, 'Disgust Sensitivity and the Neurophysiology of Left-Right Political Orientations', PLoS One , vol. 6, no. 10.
- Sniderman, P, R Brody &amp; PE Tetlock 1991, Reasoning and Choice:
- Explorations in Political Psychology, New York, Cambridge University Press.
- Taber,  CS  &amp;  E  Young  2013,  'Political  Information  Processing',  in  L Huddy, DO Sears &amp; J Levy (red), Th   e Oxford Handbook of Political Psychology, Oxford University Press, Oxford.
- Tusche, A, T Kahnt, D Wisniewski &amp; JD Haynes 2013, 'Automatic processing  of  political  preferences  in  the  human  brain', Neuroimage , vol. 72, no. 15, pp. 174-182.
- Weiner, B 1995 Judgements of responsibility: A foundation for a theory of social conduct , New York, Guilford Press.
- Wilson, EO 1999, Consilience: Th e Unity of Knowledge , Random House LLC.

## Noter

1. Dette er faktisk ikke en ny problematik. Allerede i 1955 fremhævede Simon (1955, 100) behovet for et tættere møde med psykologien: 'the distance is so great between our present psychological knowledge of the learning and choice processes and the kinds of knowledge needed for  economic  and  administrative  theory  that  a  marking  stone  placed halfway between might help travellers from both directions to keep their courses'.