Kærlighedens spejl
Forfattere: Bo Bjørnvig
Tidsskrift: kok (1986-12-28)

Bo Bjørnvig

## Kaerlighedens spejl

En  overkommelig apokalypse

Umberto  Eco  lader  i  sin  middelalder-krimi  Rosens  navn  7  munke myrde i labet af  7 november-dage i det Herrens år 1327. Det sker på et hajtliggende  abbedi  i  Norditalien,  hvortil  den  lzrde  franciskaner  og kejser-tilhznger William af Baskerville tilkaldes allerede efter det farste mord.  Han skal desuden  forsage  at mzegle  i striden mellem  den tyske kejser  og  paven  i  Avignon.  Med  sig  har  han  novicen  Adso,  bogens fortzeller .

Abbediet har et beramt bibliotek, der indeholder al datidens viden. Biblioteket er en labyrint, der billedligt aftegner verden. Det er forbudt omrade, men alle drages mod det, også William  og Adso, som mener sandheden  skjules der,  for  hver  munk myrdes efter  apokalypsens forskrifter. Da William og Adso til sidst når frem til bibliotekets allerhemmeligste  rum,  finder  de  morderen  og  sandheden,  hvorefter  abbediet

brznder ned, og "verden" går under.

Rosens navn  er en lzrd roman,  så lzrd, at læseren  de fcirste  100 sider  skal  gennem  "en  bodsvandring  eller  indvielse,  og  hvis  de  ikke bryder  sig om  dem, er det  vzerst  for  dem selv, og de må forblive ved foden af  bjerget"  (Efterskrqt  til  "Rosens navn",  herefter  kaldet  Efterskrqt, s. 39).

Eco slar her  den finkulturelle tone  an, der nok har vzret med til  at gare Rosens navn til et kulturelt  "must". Man m&amp;  forestille sig den stå i USA i bogstativet i den lokale drugstore, som kun de starste bestsellere når  frem  til -lille,  tyk  og  t z t   trykt,  fuld  af  ikke-oversatte  latinske sætninger og uforstaelige teologiske disputter -og blive solgt i milliontal.  1,6  mio. var man oppe pa i begyndelsen af 1985 i USA, over 3 mio. eksemplarer over hele verden (Le Monde 22/2 -85). Forunderligt!

Kulturelt  snobberi alene forklarer  ikke  denne succes,  andre krzefter må vzre p&amp;  spil. Eco selv er ret så tavs herom i Efterskrift,  han nzevner blot, at de mere naive lzsere nok har haft let ved at identificere sig med "fortzellerens (Adsos)  uskyld  og  falte  sig  retfzrdiggjorte, også når de ikke forstod  det hele"  (s.  34-35). Selve krimi-rammen mener  Eco også tiltrzkker  folk  med  sit  spargsmål  "hvem er  den skyldige" og fascinationen af gaden, det skjulte (s.53).

For at forklare succéssen  synes det nadvendigt at gribe til en uhåndterlig  sterrelse  som  "tidsånden", med  alle  de forbehold man må tage

overfor et så vagt og misbrugt begreb -det hermed vzre gjort1

Meget summarisk og groft  forenklet  kan  "tidsånden "  , det kulturelle miljas  aktuelle  mode,  siges  at  vzre  przget  af  stigende  interesse  for eventyr og myter,  for  fortzllinger med  stzrke symbol-ladede billeder. Typisk  er  science  fiction  film  som "Star  Wars"  og  "Klit ", eventyrpasticher  som  Tolkiens  Hobbit-fortællinger  og Endes Uendelige historie, eventyrspillene Dungeon  and  Dragon og  et  utal  af  bager,  der blander  middelalder  og science fiction.  Når  en ungdomsforfatter  som Bjarne  Reuter  skriver et middelalder-eventyr som Sharnran, ved man, med  Reuters  tzft  for  hvad  der  er  oppe  i  tiden,  at  middelalderen  er "in".

"In"  er  også  de  mere  romantiske  forestillinger  om  landsby-fzllesskabet og storfamilien, hvor  alle generationer  er samlet  under  samme tag og arbejder sammen i n z r  kontakt med naturen. Vi kan lzre meget af  middelalderens  levevis  mener  f.eks.  en amerikansk  her  bosiddende

historiker som McGuire.

At tiden samtidig var przget af feudalherrernes tyranni, af hungersned  og utallige krige og fejder, virker  paradoksalt  nok  ikke  afskrzkkende.  Tværtimod  foreger  det  tiltrzkningen -"de  kedede  sig  ikke dengang" -og  sindet  fyldes med  en  rigdom  af  stzrke kontrastfyldte billeder:  de stråtækte hytter  kontra  katedralerne, ridderlivet  med  turneringer og festerne på Walt Disney-agtige borge oven over fangekzldre, hvor  de torteredes smertensskrig blev  kvalt  af  tykke mure, de hemmelige  gange,  skeletterne  i  skabene  og tilmurede  rum,  smukke hekse underkastet  sadistiske badler,  flagellanternes  groteske  optog,  pestens hzrgen, altsammen harer det, om ikke altid med til middelalderen, så

med til billedet af middelalderen.

Et  szrligt trzk ved  perioden forbinder den med nutiden: det er den "For  middelalder-menneskene  var  de Sidste Dages vzldige  drama ikke en fantasi  om  en fjern  og ubestemt fremtid, men en profeti, som var ufejlbarlig, og som man falte når som helst  kunne gå i  opfyldelse",  skriver Norman  Cohn  i  sin  klassiker  om

apokalyptiske  grundstemning. datidens kztterbevægelser The Pursuit  of  the Millennium (s.35).

Verdens  undergang  har  vzret  ventet  genem  hele  historien,  men  i visse  perioder  når  forventningen  en  szrlig intensitet  som  op mod  år 1000, i 1300 tallet  og  så i  dag,  hvor  iszr "Surviva1ist"-bevægelsen i USA, der menes at tzlle måske en million menesker, er et typisk udtryk for denne angst. Sygdommen AIDS er nu med til yderligere at forstzrke ovennzvnte tendens til identifikation med middelalderen.  (Eco skrev sin  bog  i  1979, far  AIDS-skrzkken  var  brudt  ud,  måske  derfor  han undlader at trykke på disse sorte deds-tangenter.)

Endelig har Rosens navn et identifikations-punkt gennem skildringen af  kztter-fraktionerne og  deres  forhold  til  avrigheden.  Kztterbeskrivelserne  kan  tolkes som en indirekte  beskrivelse  af vor  tids terrorister, szrlig  "De  rade  Brigader"  og  hajre-ekstremistiske  grupper  i  Italien. Eco har udtalt,  at mordet  på Aldo Moro satte ham igang med romanen,  men  at  han  iavrigt  i  beskrivelsen  af  kztter-grupperne ikke  har tænkt i præcise analogier (Le Monde 22/5 -85).

Skal  man  prave  at  begrunde  bogens  succés  social-psykologisk, kan man  sige,  at  drammebillederne  om  middelalderen  tiltrzkker  ved  at vzre både trygge (storfamilien)  og spændende (det eventyrlige ridderliv),  samtidig  med  at  nutidens  trusler  om  den  store  akologiske  eller akonomiske eller  atomare katastrofe besvzrges ved  at blive  flyttet  tilbage til en tid, hvor menneskene også var apokalyptisk indstillede, hvor pest  (Den  sorte  Dad  iszr  fra  1348)  og  krige  som  f.eks.  Hundredeårskrigen faktisk lagde store områder ade, men hvor vi  samtidig lettet

kan konstatere, at menneskeheden alligevel overlevede.

På denne måde hjzlper Ecos middelaldervision os til både at tackle vores egen tid og flygte fra den. Hermed skulle grundlaget for en succés

vzre lagt.

## Kunstig rose

Hvor  alvorligt  skal  Rosens  navn  tages? Eco  dækker  sig ind  bag  flere fortzllere og leverer i Efterskrft (s.  2 1) denne flothed:  "Bager handler altid om andre bager, og alle historier fortzller en historie, der allerede er fortalt.  Homér  vidste  det, Ariost vidste det.. . . " (de var  tidligt ude!) Vi  har mistet uskylden, fortsætter Eco (s.64). En belzst mand kan ikke sige til  en belzst  kvinde: " "Jeg elsker dig afsindigt "  , fordi han ved,  at hun ved,  (at  hun ved,  at han ved),  at disse ord  allerede  er skrevet  af Liala".  (Liala  Negretti  er  en  italiensk  trivial-forfatter.)  Lasningen  er ironien:  "Han kan sige:  "Som Liala ville sige, jeg  elsker dig afsindigt" og "begge har accepteret fortidens udfordring, det allerede sagte..  .som ikke kan elimineres, begge spiller bevidst og med fornajelse på ironien" -og hun får alligevel sin kærlighedserklzring.

Det er ærlig snak, nzsten for zrlig, for det påpeger, at Rosens navn er skrevet som en pastiche  over datidens kraniker.  Man kunne sige, at Eco hele  tiden  tager  forbehold  overfor sin egen historie,  som  om han far hver sætning havde skrevet: "Som den eller den kranike-skriver ville Det kan iavrigt  indskydes, at Ecos  tidligere forsag i den litterzre genre udelukkende har vzret parodier, f.eks. på Lolita (Le Mon-

sige:. . .  ". de 22/2-85).

Måske derfor sparger interviewerne  -N. Zand og J.-N.  ~chifano ondskabsfuldt  i Le  Monde (22/2-85):  Har  han  fulgt  den  opskrift  han engang anvendte på filmen  "Casablanca", at  "to clichéer  får én  til  at le.  100 clichéer bevæger",  for "faktisk har  De  i Rosens navn  anvendt alle den historiske romans clichéer" -er det derfor den bevæger?

Eco svarer ja, hans bog er faktisk en lang opremsning, et katalog, en mosaik,  "et citat-puslespil. Om det bevæger er en anden sag. I  "Casablanca " bevægede det "  .

Det mzerkes, at bogen er en intellektuel konstruktion, uvenligt kunne den kaldes middelalder-kronikernes  "Ten Little  Niggers".  Faktisk ligner den nok så meget en Agatha Christie bog, som den ligner de Conan

Doyle historier, der er dens explicitte forbillede.

Trods disse  grundlæggende  indvendinger,  er  bogen  en  flot,  iavrigt historisk korrekt  intellektuel prestation, som det  kan vzre interessant at analysere grundigere.

## Vejlederen,  tegnenes  tyder

Tingene er ikke hvad de ser ud til at vzre, de er tegn, spor, som både skjuler og peger på et skjult indhold. For at gebærde sig i livet må den unge,  novicen, have  en vejleder, en fader-figur, der kan fortolke tegnene for novicen, så han kan forstå lidt af, hvad  der foregår omkring ham.

Men vejlederens rolle er samtidig opdragerens, der skal lære novicen, hvad han ikke skal se, hvad han skal overse, for at klare sig i livet.

At  novicen  Adso lzrer at se på verden gennem  William af  Baskervilles  ajne, forklarer  Eco  håndfist ved  at lade Adso  overtage Williams briller:  "Jeg har  dem  (glaslinserne) på min næse nu, hvor jeg  prenter disse  linier"  (s.472.  Hvor  intet  andet  er  anfart  gælder  sidehenvisningerne Rosens nam), altså får vi  endnu en forteller skudt ind  mellem Adso og lzseren.

William er fader-figur, så det forslår. Han kan, som så mange fædre, farst  forklare, hvordan  tingene hænger  sammen og senere, da sennen ikke mere er ukritisk, kan han forklare, hvorfor  tingene alligevel  ikke hznger sådan sammen, som han forst berettede.

Adso er fuld af beundring, da William ved Sherlock Holmes'k deduktion forklarer, at munkene, de mader, er på  jagt  efter abbedens hest og tilmed kan fortelle dem, hvor de kan finde den (5.22-23).

Da Adso er vokset og kan tåle en starre dosis  "sandhed" må William indramme (s.294): "jeg vandt (fik ret), men jeg kunne lige så godt have tabt.. .de (munkene) vidste ikke, at jeg,  kun få ajeblikke far jeg  vandt, ikke var sikker på, om jeg ville tabe".

Det  piner  altid  sonner  at  skulle se  fædrenes svagheder, det  gælder også Adso.  Han  erklærer  sammesteds,  at  så må  William  stadig  væk "være langt fra losningen "  , hvilket  William benægter:  ud fra tegnene opstiller han en række hypoteser, men han ved endnu ikke "hvilken der er den bedste". Skuffelsen g0r Adso  "nzsvis" (s.295), og han glæder sig over inkvisitionen, for den leverer kun 6n sandhed, og ikke som Willi-

am, mange.

Som så mange sonner for Adso må denne konstatere,  at faderen  er fuld  af  losninger på livets gåder, men resultater er det småt med.  Til sidst udtaler  abbeden sin skuffelse over Williams indsats (s.426):  "Wil-

liam tav forlegent. Der var ingen tvivl om, at abbeden havde ret. "

Topmålet  nås, da  William  under  branden  i  biblioteket fjumrer så meget,  at  han  sætter  endnu  flere pergamenter  i  brand  (s.462)  og  til sidst er det sonnen, der må treste faderen og rose ham (s.469). Sonnen er blevet voksen, han har på 7 dage udviklet sig fra den beundrende s0n til  den  trostende  s0n -den  erotiske  debut  (s.237)  betegner  skiftet. Bogens fascinationskraft ligger, som Eco selv påpeger i Efterskrift (s.  3435)  netop  i  den  uvidende  læsers  identifikations-mulighed med  den uvidende Adso. En identifikation, som styrkes gennem det  "universelle" fader  -s0n forhold, de gennemgår.

Sådan som Adso, og læseren,oplever  denne mærkelige klosterverden, fyldt med uskrevne love og magtspil, således oplever barnet de voksnes verden.

Det  undrede  mig,  at jeg  under  læsningen fandt  bogen  lidt barnlig, trods de mange indviklede diskussioner og dybsindigheder.

Men set fra  denne psykoanalytiske synsvinkel, er  det meget  forklarligt: bogen fortælles af  et  "barn" og omverdenen ses gennem et barns ojne.

## Fader  og s0n som samarbejdende  voyeum'ster

Skal en fader give sin s0n indsigt i livet, er rollen som ansat tegntyder, snushane og voyeurist ideel. Og krimien den ideelle ramme. Endelig er biblioteket, som det eneste fredede område, det naturlige mål for deres

undersogelser.

Detektivens undersogelser minder meget om barnets undersogelser af de voksnes mystiske verden. Barnet ser forældrene foretage sig mærkelige ting,  især  af  seksuel  art, og disse  tegn  forsager de at tyde  ved  at snuse og sporge sig for, hvilket modes med kulde fra omgivelsernes side (se Julian Syrnons: Bloody Murder s.15 f.).

Målet for sannens nysgerrighed er forzldrene, og mistanken er iszr rettet  mod konkurrenten  i kampen  om moderen,  faderen, der således

nemt kommer til at fremstå som "forbryderen".

Her foretager Eco igen en snedig anskeopfyldelse. I stedet for at lade sonnen og faderen vzre modstandere, lader han dem samarbejde om at

udforske verden, ethvert barns anskedram.

Konkurrenceforholdet eksisterer ikke i og med, at kvinden ikke eksisterer i deres verden. Der er ganske vist Jomfru Maria, men hun er ren og alles moder, ligesom den babylonske skage er alles luder, hende alle bar undgå. Så det adipale problem er last.

Da  Adso  endelig mader  kvinden, bondepigen i kakkenet, og får sin erotiske ilddåb (s.237), er William ingen konkurrent, han er endog ikke szrlig fordammende:  "Jeg giver  dig  absolution",  siger  han  og  giver Adso  "et temmelig kraftigt klap på hovedet, måske for at vise faderlig og mandig hengivenhed, måske var det en mild afstraffelse. Eller måske (tznkte jeg  (Adso) pludselig  syndigt)  en  slags godmodig misundelse, eftersom han altid tarstede efter nye og levende erfaringer" (s.246).

At  faderens  rolle  i  dag er  svzkket,  at  han  stadig  oftere  er  fravaerende, virker sikkert kun forstærkende på onskedrammen om det prægtige venskab mellem fader og s0n i en rigtig mande-verden.

Og William er en dram af en fader: klog, vittig, tolerant, underholdende, levende, kort  sagt:  en  rigtig  kammerat.  En,  der  under Jorges helvedes-przdiken  kan  hviske  vitser  til  Adso,  så denne  "med nad  og

nzppe fik kvalt et latterudbrud" (s.388).

Det skal ikke kun lzgges Eco til last, at han så skamlast tilfredsstiller læserens barnlige dramme,  jeg  holder selv meget af  William af  Baskerville.  Spargsmålet er  blot,  om  sådanne typer  eksisterer,  eller  om  de snarere er udtryk for en anskedram?

Jeg  kan  ikke helt  frigare mig for  tanken  om, at  William repraesenterer  det  sidste. Måske derfor  Rosens navn og stemningen i den mindede mig om min barndoms drengeboger med den gode fader-figur i centrum,  iszr Jules  Vernes  romaner,  hvor  sådanne stzrke  og  gode fzdre florerer.

## En  mandeverden

I virkeligheden er det, Eco  leverer, drengedrammen  i den latente fase (mange vokser  aldrig fra  den) om en mandeverden,  uspoleret af  kvinder, der kan true venskaber og skabe splid. Den drengedram, der bliver til  mandefolkedrommen om en mandfolkeverden befolket  med mandfolk, der sztter frihed, przestationer, eventyr og venskab over  alt  det, kvinden kan tilbyde. Den verden vi  dyrker i westerns, krigs- og gang- sterfilm, i skildringen af livet pi 3  smn og hvor nu mænd er mænd.

Kvinden er selvfolgelig hele tiden til stede i disse verdener i fantasien og i enkelte voldsomme oplevelser, som derpå dyrkes i erindringen. Selv om  munke  ikke  just  er  sadanne  "rigtige  mænd",  så  svarer  klosterverdenen p A   mange mader til de ovenfor skildrede mandeverdener med

deres dyrkelse af kvinden p&amp;  afstand.

Man kunne endog driste sig til  at komme med den påstand, at Eco ogsa  her  rammer  "tidsanden" og  mandens  forsog  p2  at  finde  en  ny identitet efter kvindebevægelsernes angreb i  7O'erne, ved  at skildre en "forældet" mandeverden, som måske ikke er s A   forældet endda.

## Detektivens  og  munkens  dobbeltrolle

Detektivens rolle er dobbelt (herom se: Holmgaard og Michaelis: Lysthan er den straffende, ordenens genopretter, og samtidig den, der ved  at gennemga forbryderens handlinger, ved  lystfuldt at indleve

mord): sig i hans tankegang for at afslore ham, selv bliver en slags forbryder.

William er ganske p A   det rene med, hvor han trives:  "Adso", siger han,  "du har  nok  bemærket,  at  de  mest  interessante  ting  sker  om natten. De  dar om natten, de vandrer omkring i skriptoriet om natten, kvinder går gennem muren om natten.. .Vi har bade med et dagkloster og  et  natkloster  at  gare,  og  i  natklostret  foregar  ulykkeligvis  mere interessante ting end i dagklostret".

Denne erkendelse er naturlig i en verden inddelt i dyd og synd/lyst, hvor  den  strenge dyrkelse  af  dyden  far  feltet  mellem  polerne  dyd  og synd til  at blive  særlig hajspændt og udladningerne af  lyst  til  at blive

desto voldsommere, som var dyden kun til for at forhaje lysten.

Klostrets  spzndingsfelt mellem  forbrydelse og orden minder saledes om krimiens verden, hvor markets gerninger truer den fredelige borgers liv, hvorfor storrelsen  "middelalder-krimi" ikke er så absurd, som  det umiddelbart kunne lyde, tværtimod.

## Polernes  opladning  og  den destruktive  udladning

Der er tryk pil lysten i kirkens verden, s A   meget, at den jævnligt  koger over i udskejelser og perversion.  Forholdet til lysten bliver et kampfor-

hold. Vinder hun, lysten, er hun en heks.

At  der var  tale om kvindeangst og kvindehad viser hekseforfalgernes grundbog Heksehammeren, forfattet  1487  af  inkvisitorerne Heinrich Institor og Jacob Sprenger. Værket er et langt anklageskrift mod kvinalt:  utilfreds- den,  som  er  lagnagtig,  svigefuld,  liderlig  og  værst  af stillelig.

I  begyndelsen  af 1300-tallet var  forfelgelsen  af  hekse  endnu  i  sin vorden, men kvindehadet og frygten var  der.  Man kunne  "dulme sine lmders lyst eller.  ..gledw ved  at blive kriger eller kætter, magtsyg eller intellektuel hovmodig (s.380).

Eller man kunne bekzmpe lysten ved  at adelzgge objektet for lysten ved  at få dets  "sande" natur frem. For som en dydens forkzmper siger til  Adso,  der  er  forelsket  (s.319):  "Kroppens skenhed  standser  ved huden. Hvis mænd kunne se, hvad der skjuler sig under huden.. . ville de gyse ved synet af  en kvinde. Al  den ynde består af  slim og blod,  af væsker  og galde.  Hvis man tænker  på, hvad  der skjuler sig i næseborene,  i  halsen,  i  maven,  ville  man  kun  finde  urenhed.  Og  hvis  du væmmes ved med fingerspidserne at rare ved slim eller skarn, hvordan kan vi  da lznges efter at omfavne en szk, der kun indeholder skarn?"

William  bryder  ind  som  den gode fader  han er:  "Nu er  det  nok ... den pige vil snart vzre under tortur og ... hun vil blive til netop det, du siger, slim, blod,  vzsker  og galde.  Men  det  bliver  mænd  som  os, der under hendes hus graver det frem. "

Af  alt hvad mennesket foretager sig i sandhedens navn, er tortur det ubegribeligste. I  hvor  haj grad  det  hznger  sammen med  perverteret lyst, en slags seksuel hævnakt, falder uden for denne analyses rammer, men det er tydeligt nok i den retning  Ecos  tanker  går, når han lader William tale om  "smertens vellyst" (s.59).

Således skildres kztterlederen Dolcinos liv, hans seksuelle udskejelser og hans dad under  tortur (kastration med mere) indgående:  "Dolcino gjorde mzndene bange og fik kvinderne til at skrige af lyst..  .Men da de torterede ham, skreg også han i smerte, som en kvinde.  ..da han kom på bålet (var han) kun.. .en bunke blodigt ked" (s.372).

Alt  hvad  der  bliver  tilbage  af  Adsos  elskov  er  ligeledes  en  bunke blodigt  kad,  farst  det  store hjerte,  pigen  efterlader  (s.242) -hun  er virkelig  "kadelig" helt  igennem,  også når  hun symbolsk  afleverer  sit hjerte -og senere vil  hun  under  tortur  blive  det, både i virkeligheden (s.  320) og Adsos dram:  "Pigens krop, engang så smuk og blad, var nu senderflænget " (s.413).

## K~rlighedens spejl

På forunderlig  måde  kobles  denne  perverterede graven  efter  sandheden,  som  inkvisitionen udaver,  sammen med  den  tidligere inkvisator Williams sagen efter sandheden, selv om han nu ved, at sandheden ikke kommer  frem  "ved hjzlp  af  gloende jern ... sandhedens glad  kommer fra en anden ild. "

Som  pigen  er  indtagende,  således er  abbediet  det,  da  William  og Adso  ankommer -oven i kabet smykket af en ekstra hud, sneen:  "Sneen, min kzre Adso, er et beundringsvzrdigt  stykke pergament, hvorpå menneskenes kroppe efterlader en meget tydelig skrift " (s.  103). Blodet i

det store kar er blzkket, der skrives med.

William graver videre, og gennem dechifrering af kodeskrift (s.  160f .) og natlige togter, når han og Adso endelig frem til spejlet, der blokerer for indgangen til det hemmelige rum i biblioteket. De kan ikke komme længere,  og  William  erklzrer:  "Vi  står  over  for  vores  forvrzngede spejlbillede (og) kommer..  .ikke til bunds i sagen " (s.  308).

Det  gar  de  farst  ved  at  passere  gennem  spejlet,  gennem  huden, "kzrlighedens spejl" ("Speculum amoris" hedder en elskovs-bog Adso finder lige efter  de farste gang måtte opgive at krydse gennem spejlet s.310).  Og her går det galt: den blinde Jorge, helvedesprzdikanten  og abbediets  egentlige  leder,  fortzrer  sandheden,  en  bog  om  latterens skabende  og  frigarende  kraft.  For  at  hindre  andre  i  at  nå  frem  til sandheden har han forgiftet de bogsider, han nu selv gumler i sig, men

inden han dar, når han at sztte biblioteket i brand (s.461).

Myten om Babeltårnet med tilfajelsen: tabes den sunde sanselighed, sansen for kroppens skanhed, under jagten på sandheden spredes sandheden som relikvier (s.404), eller den dar i perversionens flammer eller blod.  Ligesom en kztter eller heks, der farst d0r halvt i blod for så at d0 endeligt i flammer på bålet.

## Labyrinten  lukkes,  ringen sluttes

En anden sandhed, der kommer frem under jagten  på sandheden, er, at man er det, man bekæmper. At modsætningerne lever i et gensidigt favntag, for nu at blive  i elskovs-metaforikken. William holdt op med at vzre inkvisi  tor, fordi han opdagede, at  "de ondes svagheder.. . var de samme som helgenernes" (s. 59), og han mener endog,  "at helvede er paradiset set fra den anden side " (s.  65).

Da  Adso  betragter  den  Hellige Jomfru  og  den  babylonske  skage, "forstod (han) ikke lzngere, hvad det var,  der adskilte dem" for  "formerne var kvindelige i begge tilfadde" (s.234).

Og han opdager, at han i sin beskrivelse af elskovsmadet med bondepigen  "har anvendt de samme ord, som jeg  brugte ... til  at beskrive den ild, som  brændte  broder  Micheles martrede  krop  op.  ..(for) i overensstemmelse med mystikkens visdom, kan indbyrdes forskellige fznome- ner  benzvnes med analoge navne  ...g  lzden (kaldes) for flamme, flammen for dad" (s.239-240).

Det  er  også  den  ultimative  sandhedssogers Jorges  erkendelse:  lige meget  om  man  er  kztter  eller  rettroende,  så har  begge  samme rod. "Jeg  vil  endog  sige "  , fastslår Jorge,  "at  deres (  = kztternes)  tilstedeværelse  er  os  dyrebar..  .fordi  deres  synd  ansporer  vores  dyd"  (s.455). Alligevel vil  samme Jorge  ikke bare uddrive det onde men  tilintetgere det.  "Med den syges krop?"  sporger William.  "Om nadvendigt ", svarer Jorge.  "Du er  djzvelen selv", udbryder  William  da, for  "djzvelen er åndens hovmod.. .sandheden, der  aldrig gribes af  tvivl..  .jeg hader  dig Jorge ..." (s.455).

Paradokset er så, at netop  William i sin sandhedssogen og sit opgm med lagnen (  = at fremdrive sandheden under tortur), selv drzeber patienten for at kurere sygdommen: bibliotek og abbedi lzgges ode under sandheds-kuren.

For  også  William  er,  trods  sin  indsigt  i,  at  en  sandhed  ikke  gives (s.294-295),  at  ingen  "universel orden " eksisterer  (s.469),  selv  blevet grebet  af  sandhedstarst  i  opgaret  med  klostrets  hemmelige  leder  og onde ånd,  Jorge. Han, som er den ny tids mand, en tidlig humanist og rationalist,  er  selv  blevet  så grundig  forfart  af  den  djmelske Jorge, blevet viklet så grundigt ind i hans spil, at de i 7 dage "havde udfordret hinanden  til  mystiske  mader,  hvor  hver  iszr  i  hemmelighed  havde habet  på at  opnå den  andens  anerkendelse, selv  om han frygtede og hadede ham" (s.451). Det  var  Williams favntag.  Og  under  det  afgarende made sker det uharte,  at Jorge ler, mens han  zder bogen  med sandheden: "For forste gang hsrte jeg  ham le.. . " (s.458), som var Jorge blevet smittet af det, han spiste.

For sandheden er en bog om latteren, den store latter, der kan vende op og ned  på verdensordenen, fordi  denne  bygger  på loven  og loven igen bygger  på frygten. Men  da latteren ophzver frygten, vil  den også ophæve loven  og  dermed  verdensordenen, det  vil  sige  det  etablerede magtsystem. Denne sandhed (der iavrigt er tidstypisk, jzvnfar  Flagstads Tordenvejen) fortzller, at de to, William og Adso, burde vzre blevet udenfor,  på  den rigtige side af  spejlet, ikke  bare  fordi  "labyrinter er grimme " (s.  171),  men fordi de ved  at krydse gennem kzrlighedens spejl har  destrueret  det  de  sagte -sandheden  og  kzrligheden.  Da  de  så gennem deres destruktion finder den endelige sandhed, at Gud er kaos (s.470), må biblioteket, der .afbilder verden (s.153) og abbediet, som er "et mikrokosmos" (s.188), falde tilbage i kaos.  Tankens gåen i ring  i labyrinten er sluttet, ringen er sluttet.

## Opsummering

Jeg  har  valgt  (og  udvalgt:  mange  aspekter er  ikke  medtaget:  kztterterrorist-analogien,  symbolerne  bag  apokalypsens  undergangsvisioner etc.),  at  se Rosens  navn som  en  udviklingsroman komprimeret  til  7 dage,  hvor  fortzlleren  ved  sin vejleders, en bondepiges og egen hjzlp når frem  til,  at  "sandheden"  kun  nås ved  at  krydse  gennem  "kærlighedens spejl". På den anden side sidder djzvelen og vogter latteren og Gud, der vogter kaos. De slippes los, djævelen ler og kaos sejrer.

Fortælleren Adso trzkker sig tilbage og må for fremtiden nojes med spredte pergament-rester fra det odelagte bibliotek, stumper af sandhe-. Dem  prover  han  nu  at  stykke  sammen  til  en  overkommelig sandhed

den, der  ligesom  relikvier  (s.  404 f), har  overlevet  odelzggelses-orgiet (s.474).

Rosens navn er en middelalder-tour-de-force, der fascinerer ved sine filosofiske diskussioner og  labyrintiske tankegang.  Den  er  en imponerende  gennemarbejdet  tanke-konstruktion,  som  det  lykkes  at  drive læseren igennem, ved at benytte hadhendes identifikation med Adso, novicen, der lærer verden  at  kende hånd i  hånd med  sin vejleder  og elskelige  "fader". En verden, vi både drommer om fordi den er eventyrlig og frygter, fordi den med sin undergangsangst ligner vores.

Men en zgte rose, et rystende kunstvzrk, er den ikke. Dertil er den for bevidst om, at alle historier allerede er fortalt.

## Litteratur

Umberto Eco:

Rosens navn. 1984, Forum.

Umberto Eco:

Efterskrift til Rosens navn. 1985, Forum.

Norman Cohn:

The Pursuit of the Millennium. 1970 Paladin, London.

Montague  Summers (ed.): The Malleur  Maleficarum  of  Heinrich Kramer  and James Sprenger. 1971. Dover, New York.

Kjartan  Flngstad: Tordenvejen,  kunst  og karneval. Essays om popul~rkunst og kultur- industri. 1982. Modtryk.

Holmgaard/Michaelis (red.): Lystmord. 1984, Medusa.