Hvor uretfærdigt!
Forfattere: Stine Marie Haarløv
Tidsskrift: periskop (2019-05-22)

## Hvor uretfærdigt!

I  2011  fik  den  danske  kunstner  Simone  Aaberg  Kærn, uddannet ved Det Kgl. Danske Kunstakademi, en bestillingsopgave. Hun skulle male et maleri af den danske krigsindsats'  flyvevåben  i  Libyen.  Det  danske  forsvar  og  Det Nationalhistoriske  Museum  i  Hillerød  var  de  officielle arbejdsgivere: Forsvaret ønskede at forevige luftværnets succesfulde og effektive indsats i Libyen, og museet ville gerne revitalisere den danske tradition for bataljemalerier, da dansk krigsdeltagelse havde fået fornyet relevans ved  årtusindeskiftet.  To  yderligere  kunstnere,  Mathilde Fenger og Peter Martensen, blev hyret til at portrættere hjemmeværnet i Afghanistan og flåden ud for Afrikas kyst. Simone Aaberg Kærn virkede ideel til opgaven. Ud over at være kunstner var hun uddannet pilot og havde allerede udført  officielle  bestillingsopgaver:  et  portrætmaleri  af Anders Fogh Rasmussens og et logo til det danske flyvevåben.

Alligevel tog historien en uventet drejning. Først fem år senere, i 2016, blev Simone Aaberg Kærns værk afsløret  -  nu  på  Kunsthal  Charlottenborg  i  soloudstillingen Batalje i stedet for Det Nationalhistoriske Museum i Hillerød. Forsvaret og Det Nationalhistoriske Museum havde afvist  Kærns  skitser  og  bortcensureret  hendes  version af krigen, fordi den var for barsk og blodig. De nationale institutioner blev tilsyneladende grebet på fersk gerning i  at  ville  styre  historieskrivningen  i  en  mere  heroisk  og renvasket retning, da de fyrede Kærn og i stedet valgte en anden kunstner til opgaven. Det virkede uretfærdigt, forbløffende og forargeligt. Den sensationsprægede historie ramte landets dagblade i 2014, tog fart i 2016 og interesserede både landsdækkende og lokale medier. Men hvad var det egentlig, der skete? Hvad blev skrevet, og hvad blev ikke skrevet? Selvom der var tale om et kunstværk med sin egen udstilling på Kunsthal Charlottenborg, forholdt dagbladenes  kunstanmeldere  sig  bemærkelsesværdigt tavse.  Hvilken  betydning  fik  det  for  værkets  reception? Historien om Kærns bataljemaleri er spændende på flere niveauer  og  rejser  både  spørgsmål  om  troværdighed  og krigsdeltagelse samt subtile problematikker om diskurs, autoritet og (manglende) kunstkritik.

## Maleriet, ingen og alle skrev om

D.  3.  januar  2014  bringer Weekendavisen en  tosiders artikel  med  titlen  'Lig  på  lærredet'  (Leny  Malacinski, Weekendavisen ,  3.1.  2014).  Det  er  første  gang,  historien om  det  afviste  bataljemaleri  finder  vej  til  den  danske presse. Journalist Leny Malacinski er ikke blandt Weekendavisens kunstanmeldere, men skriver typisk om 'køn, globalisering på gadeplan og forliste borgerlige drømme', fortæller  avisens  hjemmeside.  Gennem  informationer fra en aktindsigt forsøger hun i artiklen at blotlægge den tilsyneladende  mudrede  proces  omkring  afvisningen: Man  forstår, at forsvaret og Det Nationalhistoriske Museum  ikke  har  været  tilfredse  med  Kærns  fremstilling af den danske krigsindsats i Libyen. Og man forstår, at det er en lyssky affære, som de to bestillingsgivere ikke har  villet  have  frem  i  pressen.  Ingen  af  de  involverede parter har villet udtale sig, heller ikke Kærn. De afviste skitser er ikke afbilledet, så læseren kan ikke ved selvsyn se det motiv, som Forsvaret ikke ønskede. Selvom det er en forsideartikel i kultursektionen, genererer den i første omgang ikke mere omtale. Ja, der skal faktisk gå hele to år, før  bataljemaleriet  igen  befinder  sig  i  medielandskabet: D.  27.  september  2016  bringer Information et  interview med Kærn, som bliver dagsordensættende for den samlede  efterfølgende  omtale.  Det  er  journalist  Otto Lerche  Kristiansen,  der  er  forfatter  til  artiklen  'Krigsmaleriet, det danske forsvar ikke ønsker at se' ( Information ,  27.9.  2016).  Artiklen  udkommer  i  forbindelse  med, at  Kærn  har  malet  sit  bataljemaleri  færdigt  ved  hjælp af  privat  mæcenstøtte og skal fejre udstillingsåbning på Kunsthal Charlottenborg d. 6. oktober 2016.

Artiklen fylder tre sider og afslører det færdige maleri i en stor reproduktion, der strækker sig over to sider. Det er første gang, værket vises for offentligheden, og det er første  gang,  læseren  rent  faktisk  kan  se  resultatet  af  de skitser, der ikke tålte dagens lys. Ligesom det var tilfældet  med Weekendavisen s  omtale,  er  det  ikke  en  af  avisens kunstanmeldere, der har påtaget sig opgaven. Det er Lerche Kristiansen, hvis arbejde normalt spænder bredt over  politisk  ind-  og  udlandsstof,  kultur  og  lederartikler. Enkelte dele af lærredets motiv bliver dog behandlet i  interviewform:  'Herovre.'  Hun peger på nogle lig i en grøft i højre side af maleriet. 'Dem så jeg dernede. Og her.' En eksplosion. Hun flytter fingeren til nogle døde soldater, som ligger bagbundne og døde i forgrunden af billedet. 'Den gruppe har jeg også set.'

Der  er  smæk  på,  når  Kærn  fortæller,  og  hun  bruger motiverne  til  at  mindes  sin  risikofyldte  researchrejse  i krigszonen: 'Jeg lånte en skudsikker vest af en journalist og tog så et fly til Tunesien [...] Inden jeg tog afsted, havde jeg kigget på Google Earth for at finde et sted i nærheden af byen, der var kuperet og egnet til at iagttage krigshandlinger uden at dø af det. Jeg var gravid i femte måned ...'

Artiklen  er  båret  af  dramaturgisk  effektfulde  citater som disse, og læseren bliver guidet gennem konfliktens begyndelse, udvikling og slutteligt Kærns angivelige overraskelse over afvisningen: 'Jeg har aldrig oplevet militæret sådan før [...] Du kan ikke have et militær, som dikterer et maleri [...] militæret er ikke en hvilken som helst organisation,  og  Den  Nationalhistoriske  Samling  ikke  bare et  privat  museum.  De  skriver  vores  Danmarkshistorie. Bataljemalerierne blev sat i søen for at se, hvad en dansk kunstner kan skildre ved at være ved fronten i en dansk krig. Ikke hvad man får ud af at flyve F-16 simulator i Jylland.' - slutter Kærn med en stikpille til Forsvarets valg af kunstnerkollegaen Peter Carlsen, der, efter at have siddet i  en  F-16-simulator, malede det bataljemaleri af Libyenkrigen, som rent faktisk kom op at hænge på Det Nationalhistoriske Museum.

Interviewet begynder ganske vist ved lærredets motiv, men flytter sig hurtigt væk og ud i et socialt og politisk rum.  Det  er  karakteristisk  for  både Weekendavisen s  og Information s  dybdegående  artikler,  at  spørgsmål  om dansk  krigsindsats  og  national  historieskrivning  stjæler  rampelyset  fra  en  decideret  kunstfaglig  vurdering  af værket. Det handler ikke om kompositoriske elementer, kunstneriske valg eller om bataljemaleriet som historisk genre.  Som  en  naturlig  følge  heraf  bliver  spørgsmål  om værkets æstetiske kvalitet ikke berørt af journalisterne. Medieomtalen  fokuserer  i  stedet  på  den  omkringliggende historie med det skarpe narrativ. Og det er da også en klassisk fortælling med gode og onde aktører, spændingskurve, konflikt og endelig forløsning i form af privat mæcenstøtte og udstilling på Kunsthal Charlottenborg.

## Styret pressedækning

Efter  at Information har  bragt  interviewet,  begynder en  række  andre  medier  at  røre  på  sig.  Søger  man  på Infomedias database i  perioden  1.  september  2016  til  1. september 2018 (da undersøgelsen til dette essay finder sted),  er  der  registreret  hele  46  omtaler  -  til  sammenligning fik Peter Carlsens føromtalte værk fire omtaler i samme  periode.  Det  er  de  landsdækkende  medier  som Politiken , Berlingske og Information , men også lokalaviser som Dagbladet Ringsted , Vejle  Amts  Folkeblad og Nordjyske  Stiftstidende ,  der  er  på  banen.  Mere  eller  mindre flygtigt kommenteres  tumulten omkring det afviste maleri  med  variationer  af  overskriften,  'Krigsmaleriet som forsvaret ikke ville have' ( Berlingske ,  6.10.  2017) og 'Forsvaret  hader  det:  Nu  udstilles  omstridt  maleri  på gymnasiet'  ( Fredericia  Dagblad ,  28.4.  2017),  da  værket efter  udstillingen  på  Kunsthal  Charlottenborg  for  en periode  udstilles  på  Fredericia  Amtsgymnasium.  Også her i den brede og lokale mediedækning er det den gode historie om Forsvarets afvisning frem for værket i sig selv, der danner overskrifter.

Forud  for  den  omtalte  pressedækning  i  forbindelse med offentliggørelsen af værket er der sket noget andet vigtigt.  På  hjemmesiden  www.krigogkunst.dk  har  Kærn offentliggjort to dokumenter fra den fejlslagne kommunikation mellem sig selv, forsvaret og Det Nationalhistoriske Museum. Det betyder, at hun har givet offentligheden mulighed for et indblik i den aktindsigt, som dannede grundlag for især Leny Malacinskis artikel i Weekendavisen , og også Otto Lerche Kristiansens interview for Information .  Det  ene  offentliggjorte  dokument  er  en  e-mail fra Forsvarets generalmajor til museets direktør, hvor de foreløbige skitser kritiseres, og der stilles forslag til nye, mere  fredelige  motiver.  Det  andet  offentliggjorte  dokument er Kærns svar på tiltale formuleret i en 17 sider lang redegørelse for hele forløbet, fortalt fra hendes eget perspektiv. Hendes beskrivelse er ikke adresseret direkte til nogen, men ligner en dagbogsoptegnelse. Skridt for skridt fremlægger  hun  de  enkelte  møder,  kontraktforhold  og kommunikationsvanskeligheder,  før  hun  afslutter  med signaturen: 'Bataljemaler, Simone Aaberg Kærn'.

Detaljen med hjemmesiden er vigtig at få med, fordi den  illustrerer,  hvordan  Kærn  aktivt  bestemmer  og styrer,  hvad  offentligheden  skal  vide  om  konflikten  og bataljeværket.  Der  er  en  grund  til,  at  hun  har  valgt  at offentliggøre netop de to dokumenter - og ikke samtlige 51  dokumenter,  som  en  reel  aktindsigt  ville  rumme.  Og der er en grund til, at hun på et tidspunkt, hvor hverken museet  eller  Forsvaret  har  villet  udtale  sig  om  konflikten, gør en lille saftig del af aktindsigten tilgængelig for alle,  der  måtte  være  interesserede.  Det  er  også  værd  at bemærke, at der ikke findes nogen high-res-gengivelse af værket på hjemmesiden, men til gengæld andre oplysninger som links til artikler, der tematiserer Libyenkrigens konsekvenser  og  ødelæggelser.  Også  på  hjemmesiden flyttes fokus altså væk fra det konkrete maleri og ind i et politisk, aktivistisk rum, hvor Kærn kort sagt rider offentlighedens  mening  om  værket,  som  kunstteoretiker  og kunstner Asmund Havsteen-Mikkelsen har omtalt visse samtidskunstneres kommunikationstænkning (HavsteenMikkelsen 2015, 15).  Kærn  styrer  offentlighedens  viden om værket ved at være til stede i interviews, positionere sig politisk og ved at dele udvalgte informationer.

Simone Aaberg Kern: Batalje, 2016. Foto: Anders Sune Berg.

## Et værk, der stadig værker

Hvor mange stjerner ville du give Simone  Aaberg  Kærns  bataljemaleri? Uddelingen af stjerner til kunstværker forekommer ganske vist sjældent i dansk kunstkritik, men tjener i Kærns tilfælde  en  meget  sjov  refleksion.  For ud  fra  hvilke  kriterier  skulle  bedømmelsen  finde  sted? Information s  tidligere kunstanmelder, Michael Jeppesen, har  tidligere  tildelt  Kærns  statsministerportræt  af  Anders  Fogh  Jensen  en kontant  smagsdom  i  form  af  én  ud  af

seks  stjerner,  efterfulgt  af  adjektiver  som  'rædderligt', 'helvedes  banalt',  'kikset'  og  'klumpedumpet' ('Hun burde  skamme  sig' Information ,  9.12.  2010).  Ud  over lærredet kritiserede Jeppesen  Kærns  fremtoning  til afsløringen, hendes hykleriske hanekam til anledningen og generelle forræderi af venstrefløjen.

Mig bekendt har bataljemaleriet ikke været udsat for en  lignende  smagsdom,  ligesom  en  egentlig  kvalitativ kritik har været fraværende. Og det kan undre, når man tænker på den interesse og omtale, værket fik i den øvrige presse.  Som  et  første  nødvendigt  kriterie  for  en  kunstfaglig  anmeldelse  burde  det  faktum,  at  bataljemaleriet udstilledes på Kunsthal Charlottenborg, sikre en kollektiv accept af, at der rent faktisk er tale om kunst, som er værd  at  skrive  om.  Men  genremæssigt  er  det  et  udfordrende værk under udvikling. Ved sin begyndelse skulle Kærns bataljemaleri placeres i en nationalhistorisk tradition sidst anvendt i Danmark i det 19. århundrede - og man fristes til at tilføje, at Forsvaret afviste værket med kriterier lånt fra selvsamme århundrede. Efter afvisningen  blev  værket  til  en  medieperformance,  der  foregik  i et socialt rum defineret af forskellige aktører, hvor Kærn gennem  strategisk  kommunikation  pegede  værket  i  en bestemt  retning.  Måske  har  kunstkritikken  vægret  sig mod at skulle tage fat i et værk under forandring, et værk, der stadig værker -  som Kærn selv har betegnet uafsluttede værker. Alene beskrivelsen af bataljeværket rummer da også komplikationer, for hvor skulle den begynde? Ved maleriet,  hjemmesiden,  aktindsigten,  interviews  eller måske endda ved pressedækningen? Det er fristende at læse den larmende tavshed i fagkredse som en stiltiende afvisning af værket. Måske har man ikke villet kaste mere brænde på det bål, der allerede blev så rigeligt næret af medierne? Måske har man villet tie det uæstetiske værk væk i stilhed, fordi det er 'helvedes banalt' i sin politiske aktivisme? Måske har man villet undgå at tage livtag med krigen? Eller måske har der bare været andre og vigtigere udstillinger at anmelde i efteråret 2016 og for få midler til kulturstof?

Bataljeværket  er  blevet behandlet  i journalistiske reportager med et sensationelt fokus og har skabt furore i  medierne  -  og  meget  tyder  på,  at  Kærn  har  ønsket  at skabe præcis denne form for omtale. Om værket yderligere  påkræver sig  en  egentlig  kunstfaglig  kritisk  vurdering, må være op til eftertidens kunsthistorikere at vurdere. Foreløbigt kan det her slås fast, at Kærn har taget definitionsretten over sit værk ved at styre medieomtalen i en bestemt retning. Hun har skabt et snedigt overraskelsesmoment, en ulv i fåreklæder, en performance i bataljeforklædning og et værk, der stadig værker. I dag hænger Batalje på Slotsholmen i Krigsmuseet i København, side om side med et utal af tunge kanoner, våben og uniformer fra  århundreders  blodig  dansk  krigshistorie.  Her  rejser værket  fortsat  spørgsmål  om  autoritet,  troværdighed, dansk krigsdeltagelse og mediers behandling af samtidskunst.

## LITTERATUR

Havsteen-Mikkelsen, Asmund. 2015. Non-philosphy and Contemporary Art . København: A Mock Book.