Pornografi og obskønitet
Forfattere: D.H. Lawrence
Tidsskrift: passage (2001-12-01)

## Pornografi og obskønitet

## D. H. LAWRENCE

Hvad ovennævnte strengt taget er, afhænger som alt andet fuldstændig af individet.  Hvad der  er  porno­ grafi for den ene, er geniets latter for den anden.

Ordet i sig  selv  betyder som bekendt "en beskri­ velse  af  skøgers  og  deres  kunders  vandel".  Men hvad  er  en  skøge  nu  om  dage?  Hvis  det  er  en kvinde,  der  tager  imod  penge  fra en  mand  mod til gengæld  at  gå i  seng  med  ham - så  har  de  fleste kvinder vel før i tiden solgt sig  på samme måde, og mange  skøger  har  givet  sig  væk  for  ingenting,  når de havde  lyst  til det.  Har  en  kvinde ikke  en  smule af skøgen i sit væsen, er hun som regel lidt af en vis­ senpind. Og de fleste skøger har sandsynligvis været forsynet  med  et  anstrøg  af  kvindelig  gavmildhed. Hvorfor  trække  linjerne  så  hårdt  op?  Loven  er  en kedelig  størrelse,  og  dens  domme  har intet med  li­ vet at  gøre.

hvis vi bilder os ind at vide, hvor vi står, skyldes det kun, at vi så hurtigt er på vej til et andet ståsted. Vi må overlade alt til  flertallet, til flertallet, overlade alt til  massen,  massen,  massen.  Den  ved,  hvad  der  er obskønt, og  hvad der ikke er det. Hvis de laveste ti millioner ikke har  bedre forstand  på  den  slags  end de  højeste  ti,  så  er  der  noget  galt  med  matematik­ ken.  Lad  det  komme  an  på  en  afstemning!  Ræk hænderne i vejret, lad os tælle stemmer! Vox populi, vox dei.  Odi profanum vulgus! Profanum vulgus.

Det samme gælder ordet obskøn: ingen ved, hvad det betyder. Hvis man formoder, at det er udledt af obscena, "det  som ikke  bør fremstilles på en scene", hvor  meget  mere  ved  man  så?  Ikke  det  mindste! Hvad der er obskønt for Tom,  er det ikke  nødven­ digvis for Lucy eller Joe, og i virkeligheden må man vente på en flertalsafgørelse for at vide,  hvad et ord betyder.  Hvis  et  skuespil  chokerer  ti  af  tilskuerne, men ikke  de  resterende  fem  hundrede,  er  det  ob­ skønt  for  ti  mennesker  og  tilforladeligt  for  fem hundrede; stykket er således ikke obskønt efter fler­ tallets  mening. Hamlet chokerede  alle  Cromwells puritanere,  men  chokerer  ingen  i  vore  dage,  mens omvendt visse af Aristofanes' stykker chokerer alle i dag,  men  efter  alt  at  dømme  ikke  fik  de  gamle grækere til at sætte sig  op i sædet. Mennesket er et foranderligt d yr ,  ordenes  betydninger forandrer  sig hele  tiden, intet er hvad det  ser  ud til at være, hvad der  er  klart  den  ene  dag,  er  uklart  den  anden,  og Sagens kerne er:  hvis man henvender sig til mas­ sen,  så f'ar  ens  ord  massens  betydning,  som  afgøres ved flertal.  Som nogen  skrev  til mig for nylig:  den amerikanske pornografilov er meget enkel, og vi ag­ ter  at gennemføre den her i Amerika. Javist,  beva­ res,  kære  ven,  storartet!  Massen  ved alt om  porno­ grafi.  Forsigtige  små  ord,  der  rimer  på  sort  eller drøv,  er  topmålet  af  pornografi.  Hvad nu,  hvis  en sætter  ved en fejltagelse kom til at skrive  "l" i ste­ det  for  "s"  i  det  lille  ord  sort?  Så  ville  den  store amerikanske  offentlighed  straks  være  på  det  rene med,  at  manden  havde  begået en  obskønitet,  gjort sig skyldig i en usædelig handling, og var en porno­ grafisk sætter.  Man  kan ikke føre den store  offent­ lighed  bag  lyset,  den  være sig engelsk  eller  ameri­ kansk.  Vox  populi,  vox dei,  ved  De  ikke  det?  I  så fald skal vi nok sørge for, at De f'ar det at vide.  Og samtidig hæver  denne  vox  dei sig i  lovprisning  af film  og  bøger  og  avisartikler,  der  forekommer  en syndig person som mig at være aldeles modbydelige og obskøne.  Ganske som en ægte snerpe og purita­ ner  er  jeg  nødt til at  vende  blikket  den anden  vej. Når obskøniteten bliver vammel og dermed antager den form,  som offentligheden  kan fordøje,  og  når vox populi, vox dei bliver hæs af sentimental usøm- melighed, så må jeg styre udenom som en farisæer, der ikke vil lade sig besmitte.

Så er  vi atter  tilbage  ved sagens  kerne:  enten ac­ cepterer man  flertallet,  massen,  og  dens  afgørelser, eller  også  gør  man  det  ikke.  Man  kan  bøje  sig  for vox populi, vox dei, eller proppe ørerne til for ikke at  høre  dens  obskøne  brøl.  Man  kan  optræde  med sine kunster  til  det  store  publikums  forlystelse  som en  deus  ex  machina,  eller  man  kan  nægte  at  gøre noget  som  helst  af  hens yn til  publikum,  undtagen når man fra tid til anden trækker det rundt ved dets

elefantstore og  nedladende næse.

Når det drejer  sig  om nagets  mening,  om det  så kun er et lille, simpelt ord, må man tænke sig grun­ digt  om.  For  der  findes  to  store  kategorier  af  me­ ning,  som  altid  er  adskilt.  Der  findes  massens  me­ ning  og  den  enkeltes  mening.  Vi  kan  tage  et  så simpelt ord som brød. Massebetydningen er kun: no­ get,  som æltes  af  hvidt  mel  og  bages  til  brød,  som kan  spises.  Men  tag  den  individuelle  betydning  af ordet  brød:  :franskbrød,  rugbrød,  majsbrød,  hjem­ mebagt eller  ej,  duften af brød, der lige er taget ud af  ovnen,  skorpen,  krwnmen,  usyret  brød,  skue­ brød,  det  daglige  brød,  surbrød,  rundt  brød,  itali­ ensk brød, wienerbrød, pumpernickel, nådsens brød, grahamsbrød, sandwichbrød, rundstykker, bretzeln, kringler,  scones, boller,  australsk fladbrød, matsen - der  er  ingen  ende  på  det,  og  ordet  brød kan føre en af sted til tidens og rummets grænser el­ ler  ud  i erindringens fjerneste  afkroge.  Men der  er tale om et individ. Ordet brød kan befordre det en­ kelte  menneske  af  sted på dets egen rejse,  men  or­ dets  mening  er  alene  dette  menneskes  og  beror  på dets  egen fantasi  og  oplevelsesevne.  Og når  et  ord kommer til os i al sin individualitet og udløser en in­ dividuel reaktion, så kan det også berede os en stor glæde. Det har amerikanske reklamefolk ikke været sene til at opdage, og den mest udspekulerede ame­ rikanske  litteratur  finder  man  nu  i  f.eks.  vaskepul­ verreklamer.  Disse  reklamer  er næsten prosadigte. De  forlener  ordet  vaskepulver  med  en  boblende, skinnende og individuel betydning,  som på en sær­ deles kløgtig  måde  er  gjort  poetisk,  og  som måske ville  være  rigtig poetisk  for  den,  som var i stand til at  glemme,  at der er  tale om madding og krog.

Erhvervslivet er i færd med at opdage ordenes in­ dividuelle, d yn amiske betydninger, og digtningen er ved at miste dem. Digtningen forlader sig stadig of­ tere på ord med usædvanlige betydninger, og resul­ tatet bliver endnu en  gang  massebetydningen,  som kun vækker en massereaktion i den enkelte. Ethvert menneske har et massejeg og et individjeg, der skif­ tes  om  overtaget.  Visse mennesker  er  næsten  ude­ lukkende et massejeg og derfor ude af stand til at fo­ restille sig en individuel reaktion. De værste eksempler på den slags massejeg finder man som re­ gel i de liberale erhverv  blandt advokater, professo­ rer, præster osv. Den h yp pigt udskældte forretnings­ mand  har et hårdt, udadvendt massejeg og et forskræmt,  usikkert,  men stadig levende individuelt jeg. Offentligheden er svagsindet som en idiot og vil aldrig  være  i  stand  til  at  beskytte  sine  individuelle reaktioner  mod udbytterens  overgreb.  Offentlighe­ den  bliver  altid  udnyttet  og  vil  altid blive udnyttet. Kun udbytningens nærmere karakter forandrer sig. I vore dage lokkes offentligheden til at lægge guldæg. Ved hjælp af fantasifulde ord og individuelle betyd­ ninger  forlokkes den til at skræppe bifaldende  som en stor gås. Vox populi,  vox dei. Sådan har det altid været  og  vil det  altid  være. Hvorfor? Fordi offent­ ligheden  ikke  har  forstand  nok til at  skelne  masse­ mening fra individuel mening. Massen vil altid være vulgær, fordi den ikke kan skelne imellem sine e gn e ægte  følelser  og  de  følelser,  som  udbytteren  er  i stand  til  at  aflokke  den. Offentligheden  er  altid profan, fordi den kontrolleres udefra af plattenslage­ ren og aldrig indefra  af sin  egen oprigtighed.  Mas­ sen er altid obskøn, fordi den altid har alting på an­ den hånd.

Dermed  er  vi  tilbage  ved  emnet  pornografi  og obskønitet.  Reaktionen  på  ethvert givet ord  kan  i ethvert  menneske  være  enten en massereaktion el­ ler  en individuel reaktion. Det er  op til individet at spørge sig selv: er min reaktion individuel, eller re­ agerer jeg kun ud fra mit massejeg?

Når det drejer sig om såkaldt obskøne ord, vil jeg lion kan sige sig fri for en massereaktion. Den første

vove at  påstå,  at  næppe  et menneske  ud af  en mil­ reaktion er så godt som altid massereaktion,  masse­ indi gn ation,  massefordømmelse. Og massen når al- drig  længere end som så.  Individet tænker sig  deri­ mod om en gang til og spørger  sig:  er  jeg nu også for alvor chokeret? Føler jeg mig virkelig groft kræn­ ket og harmfuld?  Og svaret er,  som det nødvendig­ vis må være fra et individ: nej, jeg er hverken cho­ keret,  krænket  eller  harmfuld.  Jeg  kender  ordet, lægger ikke mere i det, end der er  grund til, og  vil ikke lokkes til at gøre en myg  til en elefant,  uanset hvad loven siger eller ikke siger.

Hvis  brugen  af  et  par  såkaldt  obskøne  ord  kan rive  en  mand  eller  kvinde  ud  af  en  massevane  og genindsætte ham eller hende i en individuel tilstand, så  er  det  kun  godt.  Og  snerpethed  over  for  ord er en så universelt udbredt massevane, at det er på høje

tid, at vi bliver revet ud af den.

Hidtil har vi kun opholdt os ved obskønitet, men spørgsmålet  om  pornografi  stikker  meget  dybere. Selv  om  man  kastes  tilbage  på  sit  individuelle  jeg, ved  man  ikke  nødvendigvis  i  sit  inderste,  om  Ra­ belais er pornografisk eller ej, og man kan på samme måde  forgæves  b ry de  sit  hoved  med  Aretino  og Boccaccio  som  en  kastebold  mellem  modstridende følelser.

Jeg mindes et essay om pornografi, som mundede ud i den konklusion, at pornografi i kunsten er det, som er skabt  med henblik på at vække  seksuelt  be­ gær  eller  seksuel  ophidselse.  Og  det  tillægges  her­ ved betydning, om  forfatteren eller kunstneren havde til hensigt at vække seksuelle følelser. Altså det gamle  fortærskede  spørgsmål  om hensigten,  der  er så uinteressant i  vore dage,  da vi jo  ved,  i hvor høj grad vi er påvirket af stærke ubevidste hensigter. Og det  er  mig  en  gåde,  hvorfor  man  skulle  holdes  an­ svarlig  for  sine  bevidste  og  ikke  for  sine  ubevidste hensigter,  eftersom  ethvert  menneske rummer flere ubevidste end bevidste hensigter. Jeg er, hvad jeg er, ikke kun hvad jeg tror jeg er.

Men videre! Vi kan vel være  enige om, at porno­ grafi er noget lavt og ubehageligt. Vi bryder os kort sagt ikke om det. Og hvorfor b ry der vi os ikke om det? Fordi det vækker seksuelle følelser?

Det tror  jeg  ikke.  Skønt  vi  måske ikke  så  gerne indrø=er det, synes de fleste af os ganske godt om en moderat seksuel ophidselse. Den  varmer og sti­ mulerer som solskin på en gråvejrsdag. Efter et par århundreders puritanisme gælder dette stadig for de fleste.  Men  massevanen  med  at  fordø=e  enhver form for sex er så stærk, at vi undslår os for at ind­ rø=e det som noget naturligt. Og der findes selv­ følgelig  også  mange mennesker,  som føler  oprigtig afsky for  selv  de  enkleste  og  mest  naturlige  seksu­ elle følelser. Her er der imidlertid tale om perverte­ rede mennesker, som kun føler had for deres med­ mennesker: forskruede, skuffede, uforløste mennesker, som der desværre  findes alt for  mange af i vores ci­ vilisation.  Og  de  hengiver  sig  så  godt  som  altid  til lidet enkle og unaturlige former for fordækt seksuel ophidselse.

Selv  ganske oplyste kunstkritikere  vil gerne have os til at  tro,  at et billede  eller en bog, som ru=er seksuelle  elementer,  dermed også er  en  dårlig  bog eller  et  dårligt  billede.  Dette er rent og  skært  hyk­ leri.  Halvdelen  af  verdens  største  digte,  malerier, kompositioner  eller  fortællinger  er  store  i  kraft  af skønheden i deres seksuelle elementer.  Tizian eller Renoir, Salomons højsang eller Jane Eyre, Mozart el­ ler Annie  Laurie, i  alle  tilfælde  er  skønheden  tæt sammenvævet  med  seksuelle  elementer,  en  seksuel stimulering, eller hvad man nu vil kalde det. Endog Michelangelo, som vistnok ikke kunne fordrage sex, kunne ikke lade  være  med at  fylde  sit  Cornucopia med  falliske agern.  Kønsdriften er en  særdeles stærk, gavnlig og nødvendig stimulus i et menneskes liv, og vi er alle sammen taknemmelige, når vi mær­ ker  dens  varme,  naturlige  strøm  i  os  som  en  slags solskin.

Vi  kan  med  andre  ord  godt  affærdige  den  fore­ stilling, at en seksuel islæt i kunsten skulle være por­ nografi. Det tager sig muligvis sådan ud for den grå puritaner, men han er et sygt menneske, syg på krop og sjæl, så hvorfor spilde tid på hans hallucinationer? Der er naturligvis stor forskel på det erotiske udtryk. Det  findes  i  utallige  former  og  lige  så  utallige  af­ skygninger.  Man  kunne måske mene, at  en  lettere grad  af  erotisk  påvirkning  ikke  er  pornografisk, mens en højere grad  er det. Men  det beror på en fejlslutning. Selv når Boccaccio er hedest, forekom­ mer han mig mindre pornografisk end Pamela eller Clarissa  Harlowe eller  endog Jane  Eyre, for  ikke  at nævne en hel stribe moderne bøger eller film,  som ikke  gøres  til  genstand  for  fordømmelse.  Wa gn ers Tristan og Isolde, synes jeg til gengæld,  er meget tæt på  at  være  pornografisk,  og  det  samme  gælder  til­ med et par temmelig populære kristne salmer.

Hvad er det så? Det er ikke kun et spørgsmål om det  erotiske  element og heller  ikke  om forfatterens eller malerens hensigt om at fremkalde seksuelt sti­ mulerende  følelser.  Rabelais  havde  sine  steder  en bevidst  hensigt,  og  det  havde  Boccaccio  også,  om end på en anden måde,  Og jeg er sikker på,  at den stakkels Charlotte Bronte eller forfatterinden til The Sheik ikke var besjælet af nogen bevidst hensigt om at vække seksuelle følelser i deres læsere. Ikke desto mindre mener jeg, at Jane Eyre nærmer sig det por­ nografiske, mens Boccaccio altid forekommer mig at være frisk og sund.

Den  nu  afdøde  britiske  indenrigsminister,  som satte  en ære  i  at  være en  særdeles  streng puritaner, grå,  grå  helt ind til marven,  udtalte  engang  i  et  af sine  indi gn eret  bedrøvede udfald mod  uanstændige bøger:"- og disse to unge mennesker, som indtil da havde været ,renfærdige  på sjæl  og  legeme,  hengav sig  straks  efter  at  have  læst  denne  bog  til  et  sam­ leje!!!" Det ijener dem til ære! andet kan vi da vist ikke sige. Men denne grå vogter af den gode britiske mo­ ral  lod til  at  mene,  at  de  meget  hellere  skulle  have myrdet hinanden eller slidt  hinanden  ned til nerve­ vrag.  Den  grå syge!

Men hvad er pornografi, når alt dette er sagt? Det er ikke erotiske elementer eller stimulering i billed­ kunsten.  Det  er  heller  ikke  en  kunstners  bevidste hensigt om at  vække  eller stimulere seksuelle følel­ ser.  Der  er  ikke  noget  galt  med  seksuelle  følelser som sådan, når  bare de er ligetil og ikke forskruede og snigende.  Den rette  slags seksuel stimulering  er af  uvurderlig  betydning  i  den  daglige  tilværelse. Uden den  bliver  verden  grå. Jeg  kunne  tænke mig at lade alle læse de lystige fortællinger fra renæssan­ cen, for de  kunne i høj grad  medvirke til at befri os for meget af den grå indbildskhed, som er den mo­ derne civilisations sygdom.

Men selv  jeg går  ind for  at  censurere  ægte  por­ nografi. Det ville ikke engang være særlig svært. For det første kommer ægte pornografi næsten altid fra en underverden,  den færdes  ikke i  det  fri.  For  det andet  kan  man  kende  den  på,  at  den  uvægerligt krænker både kønsdriften og den menneskelige ånd.

Pornografi er forsøget på at krænke seksualiteten og  svine  den  til.  Dette  er  utilgiveligt.  Vi  kan  blot tage  det  simpleste  eksempel,  postkortet  der  sælges under  hånden  af  underverdenens  repræsentanter  i de  fleste  storbyer.  De  eksempler,  jeg  har  set,  har været så hæslige, at det var til at græde over. De var en hån mod menneskelegemet og et af tilværelsens væsentligste forhold. De  gør menneskets nøgenhed til  noget  stygt  og  tarveligt,  og  kønsakten  til  noget hæsligt, fornedrende, banalt, lurvet og modbydeligt.

Det samme gælder de bøger, der kolporteres i un­ derverdenen. De er enten så afskyelige, at man bli­ ver  syg  af  dem,  eller  så  åndløse,  at man  har  svært ved at forestille sig, at nogen anden end en idiot el­ ler tåbe kan have lyst til at læse dem, endsige skrive dem.

Det  er  ikke  anderledes  med  de  sjofle  limericks, som  man  kan  høre  efter  en  god  middag,  eller  de uartige historier,  man somme  tider  hører  handels­ rejsende fortælle hinanden i herreværelset. Fra tid til anden er en af  dem virkelig morsom, og dermed har man  naturligvis  lettere  ved  at forlige sig med den. Men som regel  er  de  bare modbydelige og  frastø­ dende,  og den såkaldte humor er kun et påskud for at tilsvine seksualiteten.

For  mange  moderne  mennesker  er  nøgenheden kun styg og fornedrende, og kønsakten mellem mo­ derne mennesker er nøjagtig ligesådan, styg og for­ nedrende.  Men  det  er  ikke  noget  at  være  stolt  af. Det er  vor  civilisations katastrofe. Jeg  er  sikker  på, at ingen anden civilisation,  ikke engang den romer­ ske,  har  kunnet  opvise  en  sådan  mangfoldighed  af forsmædelig og fornedret nøgenhed og hæsligt, lur­ vet  og  sjofelt  kønsliv.  Ingen  anden  civilisation  har forvist  kønslivet til  underverdenen  og  nøgenheden til toilettet.

Den  intelligente  ungdom  lader  gudskelov  til  at være fast besluttet på at forandre sig i disse to hen­ seender. De ønsker at beskytte deres unge nøgenhed mod den ældre generations lumre, pornografiske og hemmelighedsfulde underverden og nægter at tale i forblommede vendinger om deres seksuelle forhold. De gamle grå mænd bryder sig naturligvis ikke om denne forandring, men det er i virkeligheden en stor forandring til det bedre og en ægte revolution.

Det er  dog  stadig  forbløffende,  at  ganske  almin­ delige,  vulgære  mennesker  er  så  forhippede  på  at svine kønslivet til. Da jeg var ung, svævede jeg i den uskyldige vildfarelse, at de djærve, velnærede mænd, jeg stødte på i togkupeer  eller i herreværel­ ser på hoteller, havde sunde følelser  og  en livsglad, sorgløs indstilling til kønslivet. Forkert! Helt forkert! Erfaringen  kan  belære  os  om,  at  netop  den  slags mennesker har en afskyelig indstilling  til  kønslivet, nærer en modbydelig foragt for det og er besjælet af et modbydeligt ønske om at fornedre det. Når den slags  mænd har  haft  samleje  med  en  kvinde,  er  de bagefter  besjælet  af  en  triumferende  følelse  af  at have svinet hende til og gjort hende til et lavere, bil­ ligere og  mere foragteligt væsen,  end hun var før.

Det er individer af  denne type,  der fortæller  uar­ tige historier,  går rundt med frække postkort i inder­ lommen og læser  uanstændige bøger.  Dette er  den store  pornografiske klasse - den meget jævne mand og  kvinde  på  gaden.  De  omfatter  kønslivet  med samme had og foragt som den allermest grå purita­ ner,  og spørger man dem direkte,  giver  de kun ud­ tryk for  den herskende mening.  De foretrækker,  at en filmheltinde  skal  være  et  kastreret,  kønsløst  og banalt  uskyldsrent  væsen. De insisterer  på, at ægte seksuelle følelser  kun må komme til udtryk hos den mandlige eller  kvindelige skurk, så den kan betrag­ tes som den laveste liderlighed.  De mener, at et bil­ lede  af  Tizian  eller  Renoir  er  uanstændigt  og  for­ søger at forhindre deres koner eller døtre i at se det.

Hvorfor? Fordi de lider af kønshadets grå sygdom parret med den  smudsige  liderligheds  gule  sot.  De seksuelle og  ekskrementale funktioner arbejder me­ get  tæt  sammen  i  den  menneskelige  krop,  men  er som  bekendt  yderst  forskellige  i  deres  virkninger. Sex  er  en  kreativ  strøm,  mens  den  ekskrementale strøm  tenderer imod  opløsning  og  anti-skabelse, hvis man kan bruge et sådant ord. I det sunde men­ neske er evnen til at skelne imellem disse to usvige­ ligt  sikker,  eftersom  vore  dybeste  instinkter  måske netop  vedrører  sondringen  mellem  disse  to  strøm­ ninger.

Men i  det  fordærvede  menneske  er  de  dybe  in­ stinkter  visnet  bort,  og  når  det  sker,  bliver  de  to strømme identiske. Dette er  sandheden om virkelig vulgære  og  pornografiske  mennesker:  for  dem  er den kønslige og  den ekskrementale strøm et og  det samme.  Denne  tilstand  indtræder,  når  psyken  for­ dærves,  og  de  dybeste  styrende  instinkter  b ry der sammen.  Så  bliver  sex  ensbetydende  med  smuds, den seksuelle  ophidselse bliver  at  lege  med  smuds, og ethvert tegn på kønsliv hos kvinden bliver et be­ vis  på  hendes  smudsighed.  Dette  er  tilstanden  hos det almindelige  vulgære menneske, hvis navn er le­ gio,  og  som hæver  sin røst  i  pagt  med  vox  populi, vox dei.  Og som er kilden til al pornografi.

Af denne grund må vi indrømme, at Jane Eyre el­ ler Wagners Tristan er  meget tættere på det porno­ grafiske end Boccaccio. Både Wagner og  Charlotte Bronte befandt sig i den tilstand, hvor  de stærkeste instinkter  er  brudt sanunen, og  sex er blevet noget lettere  obskønt,  som  man  nok  kan  svælge  i,  men kun med foragt. Mr. Rochesters seksuelle lidenskab er  ikke  "anstændig",  før  mr.  Rochester er  brændt, blindet,  vansiret  og  reduceret  til  en  hjælpeløs  in­ valid.  Efter  således  at  være  ydmyget  og  fornedret kan  han  omsider  lukkes  ind  i  det  gode  selskab.  Al den  forudgående  velbehagelige  gysen  er  en  smule usømmelig som også i Pamela,  The Mill on the Floss eller Anna Karenin. Så  snart  der  er  tale  om  en  sek­ suel følelse  i forening  med et  ønske  om  at  ydmyge og  fornedre den,  træder  det pornografiske element tydeligt frem.

Af  denne  grund er  der  elementer  af pornografi  i næsten hele det 19. århundredes litteratur, og mange såkaldt renfærdige  mennesker  har  en  væmmelig pornografisk  side,  og  aldrig  har appetitten  på  por­ nografi  været  større  end i  vore dage. Dette  vidner om en sygdomstilstand  i  de  politiske  organer.  Men den bedste måde at behandle denne sygdom på er at komme ud af  busken  med  hensyn  til kønslivet  og kønsdriften. Den ægte pornograf bryder sig ikke om Boccaccio,  eftersom  denne italienske  fortællers  fri­ ske  og  sunde naturlighed f'ar  den  moderne  porno­ grafiske  splejs  til at føle  sig  akkurat  så  lurvet,  som han  i  virkeligheden  er.  Alle  unge  og  gamle  burde have fri adgang til at læse Boccaccio i vore dage. En naturlig og  frisk  åbenhed omkring seksuelle spørgs­ mål kunne gøre stor  gavn i en tid,  hvor man over­ svømmes af mere eller  mindre  fordækt  pornografi. Og  måske  er  renæssancens  fortællere,  Boccaccio, Lasca  og  de  andre,  det  bedste  middel,  der  er  til rådighed lige nu, hvorimod flere puritanske grødomslag ville være den absolut skadeligste udvej.

Hele spørgsmålet om pornografi forekommer mig at  være  et  spørgsmål  om  hemmeligholdelse.  Uden hemmeligholdelse  ville  der  ikke  findes  pornografi. Men der er milevid forskel på hemmeligholdelse og blufærdighed.  Hemmeligholdelse  rummer  altid  et element af frygt, som meget nemt kan slå over i af­ sky.  Blufærdigheden  er  mild  og  tilbageholdende.  I vore dage giver  man  pokker i blufærdigheden,  selv når de grå vogtere er til stede. Hemmeligholdelsen slipper man til gengæld ikke, eftersom den i sig selv er en last. De grå vogteres indstilling er: Kære unge damer, giv I blot pokker i enhver blufærdighed, bare I holder på jeres lumre lille hemmelighed.

Netop denne  "lumre lille  hemmelighed"  er  me­ get  d yr ebar  for  et  flertal  af  vore  dages  mennesker. Den er en slags skjult sår, og når man gnider på det eller klør i det,  :far man en skarp,  stikkende tilsyne­ ladende  behagelig  fornemmelse. Jo  mere  man  gni­ der og klør i den lumre lille hemmelighed, jo mere breder  den  skjulte  betændelse  sig,  og  desto  mere skade  påfører  individet  sine  nerver  og  sin  psykiske sundhed. Det er ikke for meget sagt, at halvdelen af de kærlighedsromaner og film,  der produceres i dag, kun når det ud til store publikum, fordi de :far det til at  klø i den lumre lille hemmelighed.  Om man vil, kan man godt kalde dette en seksuel  følelse,  men det er en seksuel følelse af en ganske bestemt art, en hemmelighedsfuld, fordækt følelse. Den ligefremme og  enkle  følelse,  der  er  frimodig  og  sund,  og  som man finder i visse af Boccaccios fortællinger, kan på ingen  måde  sammenli gn es  med  den  fordækte  op­ hidselse, der fremkommer, når man i moderne best­ sellere klør den lumre lille hemmelighed i det sltjulte. Denne hemmelige, snigende, udspekulerede gn ubben på et betændt sår i fantasien er livsnerven i moderne pornografi,  og den er et  afskyeligt  og  meget farligt fænomen. Netop på grund af dens snigende, udspe­ kulerede karakter er det meget svært at afsløre den.

Af  denne  grund  trives  billige  og  populære  kærlig­ hedsromaner og -film i bedste velgående og høster endda bifald  fra moralens vogtere,  fordi man :far al den luskede  pirring  ved at  famle  under  de  rene  og nysselige  underskørter,  uden  at  der  ytres  et  eneste uartigt ord, som måske kunne give et fingerpeg om, hvad der i virkeligheden foregår.

Uden hemmeligholdelse ville der ikke være  por­ nografi. Men hvis pornografi er resultatet af luskeri og  hemmeligholdelse,  hvad  er  så  resultatet  af  por­ nografi?  Hvad  er  virkningen  på  det  enkelte  men­ neske?

Virkningen  er  altid  forgrenet  og  altid  skadelig. Men i det mindste  en virkning er måske uundgåe­ lig.  Vore  dages pornografi, hvad enten den  opleves i en  gummivareforretning eller i populære romaner, film og teaterstykker,  er uvægerligt befordrende for en last som onani eller masturbation, man kan kalde det,  hvad man vil. Både for ung og  gammel,  mand så vel som kvinde, dreng eller pige, er moderne por­ nografi en direkte opfordring til onani. Det kan ikke være anderledes.  Når de  grå vogtere  begræder  det faktum, at den unge mand og den unge kvinde gik hen  for at have samleje,  beklager  de  sig i virkelig­ heden over, at de ikke  gik hver til sit og onanerede i  stedet  for.  Et  eller  andet sted  skal  kønsdriften  jo komme til  udfoldelse,  især  når  den  har  tag  i  unge mennesker.  Og i vores prægtige civilisation må den altså søge afløb i  onani.  Størstedelen af  populærlit­ teraturen og den folkelige underholdning i det hele taget sigter netop på at opmuntre til onani. Onani er den  hemmeligste  af  alle  handlinger,  et  menneske kan  foretage  sig,  endnu  mere  hemmelig  end  af­ føringen.  Den  er  en  klar  funktionel  virkning  af hemmelighedskræmmeriet omkring sex, og den sti­ muleres og fremprovokeres yderligere af vores åh så pæne  populærlitteratur,  der  konstant  klør i  den lumre hemmelighed uden at lade os vide,  hvad det i virkeligheden drejer sig om.

Jeg har hørt lærere og præster anbefale onani som løsning  på  et  problem,  som  det  ellers  ville  være svært at stille noget op imod. Det er i det mindste ærlig  snak.  Det  seksuelle  problem  eksisterer  og  la­ der  sig  ikke  mane  i jorden.  Men  dømt  til  hemme­ ligholdelse og tabu af mor, far, lærer, ven og fjende har det fundet sin  egen  udvej og løsning,  og denne løsning er  onani.

Hvad er der at sige om denne løsning? Kan vi ac­ ceptere den? Kan alle denne verdens grå vogtere ac­ ceptere den? I så fald må de nu træde offentligt frem og  sige  det.  Vi  kan  ikke  længere  lukke  øjnene  for, at unge og gamle, mænd som kvinder,  opmuntres til onani.  Moralens  vogtere,  .som  uden  betænkning censurerer enhver åben og frimodig skildring af sex, må nu tvinges  til  at  afsløre  den  eneste  berettigelse herfor:  Vi  går  ind  for  onani.  Hvis  denne  holdning kommer  til  klart  udtryk,  så  er  de  eksisterende  for­ mer  for  censur  berettigede.  Hvis  moralens  vogtere foretrækker, at folket onanerer, så  er  deres  nu­ værende handlemåde korrekt, og der er intet at ud­ sætte på populærkulturen.  Hvis samleje er en døds­ synd, og onani er et forholdsvis uskyldigt og uskadeligt  tidsfordriv,  så  er  alt  i  den  skønneste  or­ den.  Og  så  kan  alt  jo  bare  blive  ved  med  at  være, som det er  nu.

Men er onani nu også uskadelig? Er det et uskyl­ digt  tidsfordriv?  Ikke  efter  min  mening.  Onani  i  et vist  omfang  er  uundgåeligt  hos  unge  mennesker, men bliver ikke af den grund naturligt. Jeg tror ikke på,  at  der  findes  en  dreng  eller  pige,  som  onanerer uden  en  følelse  af  skam,  vrede  og  meningsløshed. Efter ophidselsen kommer skammen, ydmygelsen og meningsløsheden. Og denne følelse  bliver  stærkere, som  årene  går,  og  forvandles  til  undertrykt  vrede, når det viser sig,  at der ikke er nogen udvej. Når va­ nen  først har slået rod,  forekommer  det  umuligt  at befri  sig  for  trangen  til  at  onanere.  Og  den  slipper ikke taget i en med alderen,  hvad enten man er gift eller lever i løse forhold. Den er altid ledsaget af den hemmelige følelse  af  meningsløshed  og  ydmygelse, ydmygelse  og  meningsløshed. Og  netop  dette  er måske den dybeste og farligste kræftsyge, vor civili­ sation kan opvise.  Så langtfra at være et forholdsvis uskyldigt og  uskadeligt tidsfordriv,  er  onani tværti­ mod den farligste seksuelle last, som i det lange løb kan hjemsøge et samfund. Forholdsvis uskyldig, be­ vares - eftersom uskyld sættes så lavt. Men bestemt ikke uskadelig!

Den største fare  ved  onani  beror  på,  at  den  blot

tjener  til at  give  udløsning.  Under  et  samleje  både giver og modtager begge parter noget. En ny stimu­ lus  træder  til,  i  samme  øjeblik  den  forrige  klinger ud. Noget nyt tilføjes i takt med,  at den gamle  op­ hidselse  forsvinder.  Dette  gælder  alle  former  for samleje mellem to partnere, også det homoseksuelle samleje.  Men onani byder ikke på andet end et tab. Der  er  ingen  gensidighed.  En  vis  kraft  eller  energi bliver  forbrugt,  og man f'ar intet til gengæld. Krop­ pen forbliver  i  en  vis forstand et lig  efter  et  sådant misbrug  af  dens muligheder.  Der  sker  ingen  foran­ dring, bortset fra en dødli gn ende udmattelse. Der er tale  om et  regulært tab.  Dette  er  ikke tilfældet ved et samleje mellem to mennesker. To mennesker kan ganske  vist  godt  ødelægge  hinanden  under  deres seksuelle  udfoldelser. Men de  kan aldrig  producere det nul,  som er følgen af onani.

Den  eneste  positive  virkning  af  onani  er,  at  den tilsyneladende  for  visse  menneskers vedkommende frigør en vis mental energi. Men der er her tale om en  mental  energi,  der  altid  kommer  til  udtryk  på samme måde i en  ond cirkel af analyse og ørkesløs kritik  eller  omvendt  i  en  ond  cirkel af  falsk  og  let­ købt medfølelse, sentimentalitet.  Netop denne sen­ timentalitet  og nagende  analyse,  ofte selvransagelse, som kendete gn er så megen moderne litteratur,  vid­ ner  om selvbesmittelse. Den er udtryk for onani og for  den  type  bevidsthed,  der  stimuleres  af  onani, hvad  enten  den  forekommer hos mænd eller  kvin­ der.  Kendetegnet for en sådan bevidsthed er,  at der ikke  er  noget  ægte  objekt  for  den,  kun  et  subjekt. Og  denne  sandhed  holder  stik,  hvad  enten  der  er tale  om en  roman eller  om et  videnskabeligt  værk. Forfatteren slipper  aldrig  væk fra sig selv,  men  træ­ der  kun sin  egen  onde  cirkels. trædemølle.  Der  fin­ des knap nok en nulevende forfatter eller maler, for den sags skyld,  som formår at slippe fri af  sin  egen onde cirkel.  Af denne  grund ser  vi en så stor  man­ gel på ægte kreativitet og en så kolossal produktion af alt muligt andet. Dette er en konsekvens af onani inden  for  jegets  onde  cirkel.  Det  er selvoptagethed stillet til skue for offentligheden.

Det .siger sig selv, at denne proces er omfattende. Englændernes  onani tog  først  sin  begyndelse  i  det

19. århundrede. Siden da har den til stadighed tap­ pet  os  for  ægte  livskraft  og  en  ægte  væren  og  for- vandlet et flertal af  mennesker til en tom skal.  Den ægte følsomhed er visnet bort, det meste af bevidst­ heden  er  visnet  bort,  så  godt  som  al  konstruktiv virksomhed er visnet bort,  og det eneste der er til­ bage er en slags ydre skal, et halvtomt væsen som er sygeligt selvoptaget og  ude af stand til at give eller modtage. Ude af stand til at give eller modtage i det livsduelige  jeg.  Og  dette  er  en  virkning  af  onani. Når jeget  spærres  inde i sin onde cirkel uden livgi­ vende berøring med noget udenfor, bliver det stadig tornmere, indtil det til sidst omtrent er  et nullus, et ingenting.

Men hvad enten det er et nul eller et ingenting, klamrer det sig stadig til den lumre lille hemmelig­ hed og bliver ved med at gnubbe og klø i såret. Det kommer aldrig væk fra den onde cirkel. Og det har sin egen sære, blinde vilje.

En af mine mere sympatiske kritikere har skrevet: "Hvis mr. Lawrences indstilling til kønslivet blev al­ mindelig  udbredt,  er  der  to  ting,  som  ville  for­ svinde:  elskovsdigtet  og  den  gode historie i herre­ værelset."  Det har han nok ret i.  Men det kommer an på, hvad det er for en slags elskovsdigte han har i tankerne.  Hvis det er: Hvem er Sylvia,  hvad er hun? er  der  ingen  større  skade  sket,  hvis  det forsvinder. Den slags rene  og  ædle  og  gudhengivne følelser  er ikke  andet  end  et  modstykke  til  historien  i  herre­ værelset. Du bist wie eine Blume! Jawohl. Man kan li­ gefrem  se  den  aldrende  herre  lægge  hænderne  på hovedet af den rene ungmø, mens han opsender en bøn  til  V orherre  om  altid  at  bevare hende  så  ren, uskyldig og  smuk.  Det er jo også rart for ham!  Og det  er  ren  pornografi!  Han  kildrer  bare  den  lumre lille  hemmelighed  og  vender  øjnene  mod  himlen! Han  ved  udmærket  godt,  at  hvis V orherre  bevarer jomfruen så ren, uskyldig og smuk - efter hans egne vulgære begreber  om disse egenskaber - så går der ikke ret mange år, før hun er en ulykkelig gammel­ jomfru og  ikke  spor  uskyldig  eller  smuk,  men kun sur og ynkværdig. Hvorfor skulle "den gamle mands hjerte gribes af sørgmodighed", fordi pigen er uskyldig og smuk? Det  ville da vist have glædet en­ hver anden end en onanist, og man kunne med rette have  tænkt:  Hvor  bliver  hun  en  dejlig  brud for  en heldig mand! - Men nej, sådan tænker den selvop- tagede, pornografiske onanist aldeles ikke. Han skal absolut  mærke  et  jag  af  bedrøvelse  i  sit  afskyelige hjerte!  Lad os blive fri for den  slags  elskovsdigte,  vi har  fået  mere  end  nok  af  deres  pornografiske  gift, som :far det til at kildre i den lumre lille hemmelig­ hed,  mens vi står med himmelvendte øjne.

Drejer  det  sig  derimod om  et  sundt  kærligheds­ digt som My love is like a red,  red rose! så stiller sagen sig  ganske  anderledes.  Min  elskede  er kun som  en rød,  rød rose,  når hun ikke er  som en ren, ren lilje. Og nu om dage er de fleste rene, rene liljer i øvrigt mere eller mindre afblomstrede.  Væk med dem og sangene om dem. Væk med de rene, rene liljer  og med historierne i herreværelset. De svarer til hinan­ den, og den ene er lige så pornografisk som den an­ den. Du bist wie eine Blume - det er i  virkeligheden lige så pornografisk som en sjofel historie:  det dre­ jer  sig  stadig  om  at  kildre  den  lumre  lille  hemme­ lighed  og  vende  øjnene  mod himlen.  Og  hvis  bare Robert  Burns  var  blevet  accepteret  som  det,  han var,  kunne  kærligheden  måske  stadig  have  været som en rød,  rød rose.

Den onde cirkel, den onde cirkel! Onaniens onde cirkel! Bevidsthedens onde cirkel, bevidstheden som aldrig er fuldt bevidst om sig selv og heller ikke om noget andet, men evig og altid vender tilbage til den lumre  lille  hemmelighed.  Fortielsens  onde  cirkel, som man møder den hos forældre, lærere og venner - kort  sagt  alle.  Familiens  ganske  særligt  onde  cir­ kel.  Den  store  sammensværgelse af fortielse i pres­ sen,  som  samtidig  aldrig  bliver  træt  af  at  kildre  og klø den lumre lille hemmelighed. Den endeløse on­ ani!  Og den endeløse renhed! Den onde cirkel!

Hvordan  slipper  man  ud  af  den?  Der  er  kun  en vej: Væk med hemmeligheden! Slut med fortielsen! Den eneste måde at  befri sig for den hæslige men­ tale kløe på  er at tale frit og naturligt om den. Det er  meget  svært, for hemmeligheden er snu som en krabbe.  Men  man  kan  altid  tage  det  første  skridt. Den  mand,  der  siger  til  sin  umulige datter:  "Kære barn,  den eneste glæde,  jeg nogen sinde har haft af dig,  var  fornøjelsen  ved  at  avle  dig"  - har  allerede gjort  meget  for  at  befri både  hende  og  sig  selv  fra den lumre lille hemmelighed.

Hvordan  befrier  man  sig  for  fortielsen?  Det  er ualmindelig  svært  for  os  hemmelighedsfulde  mo­ derne  mennesker.  Man  kommer  ikke  langt  med at gribe  det  fornuftigt  og  videnskabeligt  an,  som  dr. Marie  Stopes  har  gjort  det,  selv  om  det  er  langt bedre at  optræde  med  fornuft  og  videnskabelighed end med det hykleri,  som de grå vogtere lægger for dagen.  Men  virkningen  af  at  være fornuftig  og  vi­ denskabelig på en  alvorlig og oprigtig måde er som regel  kun  at  desinficere  den  lumre  lille  hemmelig­ hed,  hvorved  man  enten  helt  afliver  kønslivet  med alt for  megen  alvor  og  forstandighed eller  lader  det være  tilbage  som  en  sørgeligt  desinficeret  hemme­ lighed. Den ulykkelige "frie og  rene" kærlighed for de  mange  mennesker,  som har  taget den  lumre lille hemmelighed  frem  og grundigt  desinficeret  den med  videnskabelige  ord,  bliver  nemt  endnu  mere ynkværdig  end  den  ganske  almindelige  udgave  af den  lumre  lille  hemmelighedskræmmende  kærlig­ hed.  Ved  at  tage  livet  af  den  lumre lille  hemmelig­ hed risikerer man også at aflive et d yn amisk kønsliv, så  der  kun  bliver  en  videnskabelig  og  intellektuel mekanik tilbage.

Det  er  den  skæbne,  der  er  overgået  mange,  som for alvor er blevet "frie" i deres kønsliv, frie og rene. De har mentaliseret det så meget,  at der ikke er no­ get tilbage,  intet  andet end en  mental størrelse.  Og slutresultatet er hver  gang  en katastrofe.

Det samme kan i endnu højere grad siges at gælde de  :frigjorte  bohemer  i  vores  samfund,  og  mange unge moderne mennesker lever som bohemer i vore dage, hvad enten de har tilknytning til kunstmiljøet eller ej.  Bohemen  har  "befriet" kønslivet.  Den lumre  lille  hemmelighed  er  ikke  nogen  hemmelig­ hed for ham eller hende. Den er tværtimod et i høj grad åbent spørgsmål. Der er intet, som de ikke kan tale  om;  alt,  hvad  der  kan  afsløres,  bliver  afsløret. Og de gør,  hvad der passer dem.

Og  hvad  så?  De  har  åbenbart  taget  livet  af  den lumre lille  hemmelighed,  men  noget  tyder  på,  at de også  har  taget  livet  af  alt  andet.  Noget  af  smudset klæber  måske stadig  ved;  sex  er  stadig  noget snavs. Men det hemmeliges pirring er forduftet. Deraf den :frygtelige  kedsomhed  og  depression,  der  hænger

over  moderne  kunstnermiljøer,  og  den  indre  tom- hed og kedsomhed, der præger så mange unge men­ nesker netop nu.  De  bilder  sig  ind,  at  de  har  taget livet af  den lumre lille hemmelighed. Det hemmeli­ ges pirring er forsvundet. En smule af det smudsige er blevet tilbage. Resten er depression, ugidelighed, mangel på liv. Kønsdriften er kilden til vores energi og  liv,  og  nu er kilden tørret ud.

Hvorfor? Der er  to  grunde.  Idealisterne,  som til­ slutter  sig  Marie Stopes,  og  vore  dages .unge bohe­ mer,  har  taget  livet  af  den lumre lille  hemmelighed for  deres  eget  vedkommende.  Men  de  lever  stadig under  dens  herredømme  i  samfundsmæssig  hense­ ende.  Ude i  samfundet,  i pressen,  i litteraturen,  fil­ men,  teateret,  radioen,  hersker  renheden  og  den lumre  lille  hemmelighed  stadig  uindskrænket.  Det samme  gør  sig  gældende  hjemme  ved  spisebordet. Det gør sig gældende alle vegne. Den unge pige og den  unge  kvinde  er  efter  stiltiende  overenskomst ren,  jomfruelig  og  kønsløs. Du  hist  wie  eine  Blume. Det  arme  væsen  ved  udmærket  godt,  at  blomster, tilmed liljer,  har  både  dirrende gule støvknapper og et klæbrigt støvfang, at de med andre ord emmer af sex.  Men for de fleste  mennesker er  blomster køns­ løse genstande,  og  når  en  ung  pige  f'ar  at  høre,  at hun er som en blomst,  betyder det derfor, at hun er kønsløs  og  bør  forblive  kønsløs.  Selv  ved  hun  ud­ mærket godt,  at hun  ikke  er  kønsløs  og  heller  ikke kun  er  som  en  blomst.  Men hvordan  skal hun  tage kampen op  med den  store sociale løgn,  der  påtvin­ ges hende? Det kan hnn ikke. Hun bøjer sig, og den lumre  lille  hemmelighed  går  af  med  sejren.  Hun mister  interessen  for sex  eller  i  det  mindste  for mænd,  mens den onde cirkel  af  onani og selvopta­ gethed f'ar et stadig fastere greb i hende.

Dette er en af de ulykker, der ødelægger livet for unge  mennesker  i  dag.  På  det  personlige  plan  og indb yr des  er  mange,  måske  endda  et  flertal  af  vore dages  unge,  begyndt  at  tale  åbent  om  sex  og  har strøet salt på halen af  den lumre lille hemmelighed. Og det er kun af det gode. Men i det offentlige rum, i  den  sociale  verden,  lever  ungdommen  stadig  i skyggen  af  den  grå  alderdom.  De  grå  oldinge,  som hører  det forrige århnndrede  til,  et  århundrede for eunukker,  den  forblommede  tales  århundrede,  det århundrede  der  gjorde  sit  bedste  for  at  ødelægge menneskeheden, det  19. århundrede. Alle vores grå vogtere er  overlevende fra dette århundrede. Og de har  magten  over  os.  De behersker  os  med den  grå forblommede tale og de hykleriske løgne i det lange løgnens århundrede,  som  vi gudskelov  nu  har  lagt bag os. Men de  behersker os stadig med løgnen for løgnens skyld og i løgnens navn. Og de er for stærke og for talrige,  alle  disse  grå  vogtere.  Det  er ganske ligegyldigt, hvem der sidder i regeringen. De er alle sammen grå,  levn  fra  det  forrige  århundrede,  den forblommede  tales,  renhedens  og  den  lumre  lille hemmeligheds århundrede.

Der er med andre ord en grund til ungdommens \_  depression,  nemlig  den  i  det  offentlige  rum  her­ skende løgnagtighed, renhed og lumre lille hemme­ lighed,  som de unge har  befriet sig for i deres  per­ sonlige tilværelse. Men selv om de har aflivet en hel del  af  løgnen  i  privatlivet,  er de stadig  omgivet  og indespærret af de grå vogteres store offentlige løgn. Deraf  kommer  den moderne  ungdoms  udskejelser, overmod og hysteri og den derpå følgende svaghed, afkræftelse  og  ynkelige  fjolleri.  Den  lever  som i  et fængsel, en stor løgns fængsel i et samfund af beda­ gede  løgnere.  Og  dette  er  en  af  årsagerne,  måske den væsentligste årsag til, at kønsdriften er ved at dø ud i ungdommen, så der ikke længere er nogen ægte energi tilbage. De unge er spærret inde i en løgn, og kønsdriftens  frie  strøm  el' hæmmet.  En  løgn  varer aldrig længere end i tre  generationer,  og  ungdom­ men netop nu  er fjerde generation,  som  har måttet leve med det  19.  århundredes  løgn.

Den anden grund til at seksualitetens frie strøm er ved at tørre  ud er naturligvis,  at ungdommen trods sin  frigørelse  stadig lever i  en  ond cirkel af selvop­ taget  onani.  Når  de  forsøger  at  slippe  ud  af  den, tvinges de tilbage i den af den omklamrende og om­ fattende  offentlige  løgn  om  renhed  og  den  lumre lille  hemmelighed.  Selv de mest frigjorte  bohemer, der  råber  højest  om sex,  er  stadig  yderst  selvopta­ gede  og  indespærrede  i  den  onde  cirkel  af  narcis­ sisme og onani. Deres  kønsliv er  måske  endda endnu fattigere end de grå vogteres. Seksualiteten er blevet  presset  op i  hovedet.  Der er ikke engang  et lille  smuthul til  en lummer lille  hemmelighed.  De­ res  seksualitet er mere mental  end deres  aritmetik, og som levedygtige fysiske væsener betragtet er der ikke mere liv i dem end i et spøgelse. Den moderne boheme  er ret beset  en slags spøgelse,  ikke  engang en  narcissus,  men  kun  billedet  af  en  narcissus  af­ spejlet i ansigtet på et publikum. Det er meget svært at  aflive den lumre lille hemmelighed. Man kan slå den ihjel offentligt tusind gange, og alligevel vender den tilbage  som en  krabbe,  der kanter sig frem fra stenene  i  bunden  af  personligheden.  Franskmænd­ ene,  der har ry for at være  så åbenhjertige omkring seksualiteten,  bliver måske de sidste,  der skaffer sig af  med  den  lumre  lille  hemmelighed.  Men  måske har de slet ikke lyst til afskaffe den. Det er ikke nok at tale offentligt om den.

Man kan godt b ry ste  sig  af  sin  seksualitet,  men det tager ikke livet af den lumre lille hemmelighed. Man kan læse alle Marcel Prousts romaner og dvæle ved alle deres  udførlige  beskrivelser.  Det tager hel­ ler ikke livet af den lumre lille hemmelighed. Måske gør  det  den  endda  mere  udspekuleret.  Man  kan fremelske  en  tilstand  af  ligegyldighed  og  seksuel inerti,  men  stadig  uden  at  tage  livet  af  den  lumre lille  henrrnelighed.  El.ler  man  kan  være  den  mest forfløjne og  indtagende lille Don  Juan, verden endnu har set,  og stadig i sit væsens kerne kun være en lummer lille  henrrnelighed.  Man vil med  andre ord stadig befinde sig i den narcissistiske, onanistiske cirkel,  selvindespærringens onde cirkel. Alle steder, hvor  den  lumre  lille  hemmelighed  findes,  er  den midtpunktet i  en  ond  cirkel  af onanistisk selvinde­ spærring. Og hvor den onanistiske selvindes­ pærrings onde cirkel findes,  der findes også kernen i  den  lumre  lille  hemmelighed.  De  mest  overs­ pændte  og seksuelt frigjorte unge mennesker i dag er måske også på den mest skæbnesvangre og nerve­ betonede måde indespærret i det onanistiske jeg. De ønsker ikke  engang at komme ud af det, for der er ikke noget tilbage, som kunne komme ud.

Men der må da være  mennesker,  som ønsker  at træde ud af denne frygtelige indespærring. I dag er så godt som alle ·  mennesker selvoptagede  og  inde­ spærret  i  selvoptagetheden.  Det  er  den  glædelige virkning af den lumre  lille  hemmelighed. Langt de fleste mennesker ønsker  ikke at træde ud af selvop­ tagethedens  fængsel,  for  de  har  så  lidt  tilbage  at komme ud med.  Men der må da være mennesker, som ønsker at  undslippe  selvindespærringens  straf, som også er civilisationens straf.  Der må da være et stolt  mindretal, som  ønsker  at  befri  sig  for  den lumre lille hemmelighed en gang for alle.

Hvis  man  ønsker  at  gøre  det,  må  man først  be­ kæmpe den sentimentale løgn om renheden og den lumre lille hemmelighed overalt, hvor man støder på dem, både i sig selv og i omverdenen.  Man må be­ kæmpe  det  19. århundredes  store  løgn,  som  er trængt ind i  vores seksualitet,  ja,  helt ind  i  knogle­ marven.  Det  betyder, at  man  må  kæmpe  med næsten hvert eneste åndedrag, for løgnen findes alle vegne.

For  det  andet  må  man  i  selvoptagethedens  store eventyr  nå  til  en  erkendelse  af  sine  begrænsninger og indse, at der  findes noget andet og større end en selv.  Man må have så meget selverkendelse,  at man kender sine grænser  og forstår,  at der  findes noget, som overgår en.  Det, som er  større end mig, er den livskraft, som findes i mig, og som tilskynder mig til at glemme mig selv  og give efter for  den manende, halvt  erkendte trang til at knuse  verdens store løgn og skabe en  ny  verden.  Hvis mit liv  kun skal være en ond cirkel af selvindespærring og onanistisk selv­ optagethed,  har  det  ingen  værdi for  mig.  Hvis  mit individuelle  liv  skal  omsluttes  af  samfundets  store korrupte løgn om renheden og den lumre lille hem­ melighed, så kan det ikke være meget værd.  Frihe­ den er  en  meget stor realitet.  Men den er først  og fremmest  frihed  fra  løgn.  Frihed  fra  mig  selv,  fra løgnen om  mig  selv,  fra  løgnen om  min  store  be­ tydning,  ikke  mindst  for  mig  selv;  frihed  fra  det selvoptagede  onanistiske  og  selvindespærrede  væ­ sen,  som er  mig.  Og  for  det  andet frihed fra sam­ fundets store løgn,  løgnen om renheden og om den lumre  lille  hemmelighed. Alle  de  andre  uh yr lige løgne gemmer  sig  under  denne første løgns kappe. Pengenes uh yr lige løgn  lurer  under renhedens kap­ pe. Tager man livet  af  løgnen  om renhed,  har  løg­ nen om penge ikke længere noget forsvar.

Vi må være tilstrækkeligt bevidste og selvbevidste til  at  kende  vores  begrænsninger  og  erkende  den større drift, som findes i vores indre og uden for os. Først da holder  vi op med kun at interessere os for os selv.  Først da lærer  vi at lade os selv  være i fred, at lade følelserne strømme frit,  og dermed forsøger vi heller ikke at fremtvinge følelser og bestemt hel­ ler  ikke  at  fremtvinge seksualiteten.  Når  den  indre løgn således er udryddet, kan vi gå til angreb på den ydre.  Og det er friheden og kampen for friheden.

Den største af alle løgne i den moderne verden er løgnen om renhed og den lumre lille hemmelighed. De  grå  vogtere  fra  det  19.  århundrede  er  indforli­ velsen af denne løgn.  De er dominerende i samfun­ det, i pressen, i litteraturen, kort sagt overalt. Og det siger sig  selv,  at  de  trækker  den store masse og of­ fentlighed med sig.

Dermed er også sagt,  at de til stadighed censure­ rer  alt,  som  kan  true  løgnen  om  renheden  og  den lumre lille hemmelighed, og altid villigt opmuntrer; hvad  man  kunne  kalde  den  tilladelige  pornografi, som er ren, men ikke  så ren, at den ikke formår at kildre den lumre lille hemmelighed under de nyde­ lige  underskørter.  De  grå vogtere  tillader  og  anbe­ faler  en  syndflod  af  tilsløret  pornografi  og  under­ trykker enhver form for klar tale.

Loven  er  et  rent  hjernespind. I  en  artikel  om "Censur  af  bøger"  i  tidsskriftet Nineteenth  Century skriver den forhenværende indenrigsminister viscount Brentford:  "Lad mig minde om,  at udgivelsen af en pornografisk  bog og distributionen af  et pornogra­ fisk  postkort  eller  et  pornografisk  fotografi  er  et brud på loven - i alle tilfælde er der tale om en over­ trædelse af gældende  ret,  og  den  minister,  som har ansvaret  for  opretholdelsen  af  lov  og  orden,  kan ikke  forventes  at  foretage  en  klar  og  umiskendelig sondring mellem den ene og den anden lovovertræ­ delse under  varetagelsen af sine øvrige pligter."

Sådan faldt ordene ex cathedra og ufejlbarlige.  Men kun ti  linjer  ovenover  skrev  han:  "Jeg  er enig  i,  at dersom  loven  blev  fulgt  til  punkt  og  prikke,  ville trykningen  og  udgivelsen  af  bøger  som Decameron, Benvenuto Cellinis Levned og Burtons Tusind  og  en nat kunne danne grundlag for retsforfølgelse. Men i sin  yderste  konsekvens  er  lovens  sanktion  den  of­ fentlige mening, og jeg tror ikke et øjeblik på, at en retsforfølgelse af bøger, som har været udgivet i ad­ skillige  århundreder,  kunne  påregne  støtte  fra  den offentlige mening."

Hurra for den offentlige mening! Vi behøver bare et  lade endnu et par år gå hen. Men vi ser også,  at ministeren  klart  og  umiskendeligt  sondrer  mellem den ene og den anden lovovertrædelse under vareta­ gelsen af  sine øvrige pligter. Der er altså tale om sim­ pel  og  erkendt  diskrimination  fra  hans  side!  Men hvad  er  egentlig  den  offentlige  mening?  Kun  flere løgne fra de grå vogtere. De ville forbyde Benvenuto den dag i morgen, hvis de turde. Men hvis de gjorde det,  ville  de  blive  til  grin,  fordi traditionen støtter Benvenuto. Det har intet med den offentlige mening at gøre. Det har derimod alt at gøre med, at de grå vogtere er bange for at gøre sig endnu mere til grin. Sagen  er ganske ligetil.  Hvis de grå vogtere  skulle have  støtte  i  offentligheden,  ville  hver  eneste  nye bog,  som tog  til genmæle mod det  19. århundredes forblommede  løgn,  blive  forbudt  i  samme  øjeblik den blev udgivet. Men de grå vogtere må passe godt på. Den almene offentlighed er en usikker størrelse i disse tider, og den holder ikke længere så meget af sine grå vogtere  og deres gamle løgn som førhen. Desuden findes  der også en anden offentlighed,  en lille  offentlighed,  et  mindretal,  som  ikke  kan  for­ drage løgnen eller de grå vogtere, der udbreder den, og  som  har  sine  egne  begreber  om  pornografi  og obskønitet. Man kan ikke blive ved med at føre alle bag  lyset,  ikke  engang med renhed og  en  lummer lille hemmelighed.

Denne lille offentlighed ved udmærket godt, at de bøger  der  skrives  af  mange  nulevende  forfattere, små  såvel  som  store,  er  langt  mere  pornografiske end selv de livligste historier i Decameron, fordi de kildrer  den  lumre  lille hemmelighed  og  opmuntrer til  onani på  en måde, som er den sunde Boccaccio ganske fremmed.  Og mindretallet ved også,  at selv det mest obskøne billede på en græsk vase Du stil­ heds stedse uberørte brud - ikke er nær så pornografisk som  de  filmkys  i  nærbillede, der  ophidser  både mænd og kvinder til onani i fordækt ensomhed.

Måske kommer der en dag, da selv den store of­ fentlighed vil ønske at  se sandheden i øjnene og på

egen hånd forstå forskellen på den lumske onanisti­ ske  pornografi,  man  præsenteres for  i  pressen,  fil­ mene  og  den  populære  litteratur,  og  den  kreative skildring  af kønsdriften,  som  man  finder  den  hos Boccaccio,  i det græske  vasemaleri  eller i pompeji­ ansk kunst,  og som er en nødvendighed for bevidst­ hedens dannelse.

Den  offentlige  mening  er  i vildrede  på  dette punkt og vel nærmest hensat i en slags idioti. Da po­ litiet  anstillede  en  razzia  på  min  seneste  maleriud­ stilling,  anede de ikke, hvilke billeder de skulle be­ slaglægge.  De  tog  derfor  hvert  eneste  billede,  der kunne opvise antydningen af  et kønsorgan, det være sig mandligt eller kvindeligt. Ganske uden hensyn til motiv  eller  hensigt  i  øvrigt:  de  var  villige  til  at ac­ ceptere hvad som helst, disse retskafne politibetjente, undtagen synet af  blot en stump af  menneskelige for­ plantningsorganer.  Begivenheden  var  politiets  lak­ musprøve. Havde jeg klistret et frimærke på - især et grønt sådant, der kunne forveksles med et figenblad - havde det i de fleste tilfælde  været nok til at for­ milde den "offentlige mening".

Jeg kan kun gentage, at der er tale om en tilstand af idioti.  Og  hvis  renheden  med  den  lumre  lille hemmelighed :far lov at trives ret meget længere, bli­ ver  samfundet for  alvor forvandlet  til en idiot,  til­ med en farlig idiot.  Offentligheden  består  jo  af in­ divider.  Og hvert eneste individ har  et  køn  og har seksualiteten  som  sit  omdrejningspunkt.  Og  hvis man med renheden og den lumre lille hemmelighed tvinger samfundets individer til at søge tilflugt i on­ ani og  selvindespærring og fastholder dem i denne tilstand, så bliver  resultatet  uvægerligt  en tilstand af almen idioti. Den onanistiske selvindespærring frembringer idioter. Men, på den anden side, hvis vi alle sammen  er  idioter,  ved vi det måske ikke en­

gang.  Herren stå os bi.

På dansk ved Claus Bech