Metaforen som interaktion
Forfattere: Steffen Jørgensen
Tidsskrift: kok (1995-04-27)

## Steffen Jørgensen

## Metaforen som interaktion

I.A. Richards, M. Black, Lakoff &amp; Johnson

På et stort syinposion oin metaforen, afholdt på University of Chicago i 1978, indledte forfatteren til The Rhetoric of Fiction, Wayne C. Booth, sit oplzg med et overraskende lille regnestykke: Han havde studeret bibliografierne for 1977, og selv om han hurtigt havde opgivet at tzlle, mente han at kunne påstå, at der alene i det år var produceret flere titler om metaforen end i hele tankens historie for 1940.  Ved hjzlp af sin lommeregner havde han så  ekstrapoleret, at hvis denne udvikling fortsatte, ville der i år 2039 vzre flere metaforstuderende end mennesker!

Dette er naturligvis mildest talt en hype;bel,  altså en lille retorisk figur, som Booth ryster ud af  zrinet for at fange tilhØrernes interesse allerede fra start. Men den afspejler alligevel den kendsgerning, at studiet af metaforen navnlig siden inidten af  1960'eme  har vzret voldsomt accelereret, også og måske iszr uden for litteraternes traditionelle fagkreds.

Ligesom for dametojets vedkominende kan det have sine vanskeligheder at årsagsbestemme de modebØlger, der med jzvne mellemrum overskyller den akademiske verden. Hvad interessen for -eller fascinationen af -metaforen angår (den synes at Iiave bidt sig så godt fast, at dens forelØbige  historie snart kan skrives), kan man dog nzvne som et elementzrt, fzlles traek ved de i ØVrigt meget forskelligartede analytiske bestrzbelser, at man her for fØrste gang synes at tage metaforen alvorligt som andet og mere end enten et eksklusivt poetisk fznomen eller et retoiisk trick -og man fokuserer hermed på aspekter af metaforen, som traditionelt kun har vzret periferi behandlet eller blot nzvnt i forbifarten. Ikke mindst peger man på den kendsgerning, at metaforen -og sprogets figurativitet generelt -er irreduktibel: Man kan, som I.A. Richards liar gjort opmzrksom på, vanskeligt komme igennem tre sztningers almindelig prosa uden den, og prØver man at undgå den, kan man kun forsØge at gØre dette ved at opdage den. Og selv om ethvert metaforisk udsagn -for en logisk eller semantisk betragtning -er umiddelbart absurd, for så vidt man hzvder om en »ting«, hvad den oplagt for enhver ikke er, kan man  alligevel naivt spØrge: Hvis metaforbrugeren ikke mente, hvad han sagde, hvorfor sagde han SS ikke noget andet i stedet?

Det er denne specifikt be~dnirzgstnc~.r.rige funktion, i videre forstaiid ogsi kognitivt og erkendelsesmzssigt, der har vzret genstand for forskning i  en åi-i-zkke -og her har det fØrste problein bestiet i  at komme ud over en t-raditionsrig opfattelse, cementeret siden den antikke retorik, ifglge hvilken metaforen -og sprogets Øwige figurer -reprzseiiterer noget uegentligt. der i grunden intet har med selve sugen at gØre. I De ortitore, der er skrevet i dialogform ined taleren Crassiis som stand  in for forfatteren, noterer Cicero siledes:

»De ord, vi  anvender, er enten 'egentlige' [proprial [ .  . .],  s i   at sige zgte [certa]  betegnelser for tingene, ikke langt fra at vlere koimnet til verden [nata] sammen ined dein; eller de er 'overfØrtel,  d.v.s. at de p5 en mide er anbragt p i   et sted, hvor de ikke hØrer hjemme; -eller, soin det tredje, 'nydannelser',  d.v.s. ord vi selv

IfØlge Cicero er metaforen oprindeligt opstået soin kutuki-?se (dvs. et »lånt« udiryk, der udfylder en lakune i det eksisterende ordforråd som i bjergetsfocl, inØllens vinger osv.); men:

»Oprindeligt skabt af n~dvendighedeii, dikteret a f ' mangel og fattigdom, har den efterhinden vundet udbredelse takket vaere sin tiltalende og behagelige virkning. Ligesom neiiilig klzdedragten oprindelig blev opfundet for at beskytte os mod kulden og sidenhen efterhånden også kom til at tjene kroppens iidsinykning og vzrdige fremtrzden, siledes er metaforen indfplrt af nØd, men har fundet udbredelse, fordi den vzkker behag. «3

Det er imidlertid karakteristisk,  at Cicero ikke er meget for at k o m l e  ind p i disse »overfØrte« udtryk og selv kun gØr det n~dtvungent: Det drejer sig om »ganske dagligdags foreteelser [...l. Gud og hvermand har jo doceret disse ting, undervist i dein og til og med skrevet Izreb@ger i dein. Men jeg skal im~dekornme dit Ønske.. . (»Tonen er udprzget nonchalant«, bemzerker den danske oversztter, Tliure Hastrup, i sin indledning.) Langt mere inagtpåliggende for Cicero, her i forbindelse med den rent sproglige udformning  af talen, elocutin, er en gennemgang af prosarytmen, der afbrydes med bemzrkningen: »Tznk, om I havde valgt disse og tilsvarende ting til emne for vor dr~ftelse, f r e d o r   disse barnlige problemer med  'ord i overf~rt betydning' !c5

Nonchalancen er i overenssteminelse med den opfattelse, at metaforen findes for at bidrage til »talens udsmykning og forsk@n~ielse«,Vor at t i l f ~ r e den

»et inoinent i~  brillans«,7  kort sagt for at ~fremhzve og kaste glans over talen, som lige s i   mange funklende stjerner p i   hi~nlen«.~ Dette krtever en ikke ubetydelig dygtighed, ligesom når kvinder skal pynte sig, inen det kan dog ogsa anbefales at viere varsom ined virkeinidlerne:

»Ligesoin der siges at vzre visse kvinder, hvem selve dette at vzre uden pynt klzder, siledes glzder denne jzvne stil selvom den er ufriseret. I begge tilfrelde koimnei der noget mere charmerende frem, men p i   diskret vis. Her vil alle pafaldende prydelser soin perler vzre borte, og heller ikke krc~llejernet vil blive taget i  brug. Skenhedsinidler som kunstigt hvidt og rouge vil vzre bandlyst. Smagfuldhed og enkelhed vil alene blive tilbage«."

Soin inan ser, anvender Cicero selv metaforer ined smag og elegance. hvilket ikke er beinzrkelsesv~erdigt.  Beinzrkelsesvzrdigt er det imidlertid, at metaforikken hos ham -og hos alle andre retorikere -ogsi synligt genileintrxnger diskursens teoretiske dele, helt ned  i  de centrale definitioner. Klrededragtsinetaforen er et kapitel for sig: Den formulerer en god del af  retorikkens sprogfilosofi (hos Quintilian vzves den til fuldkommenhed, fristes man til at sige), og betragter inan Ciceros ovenfor citerede tredeling d  ordforrådet, er det ligeledes i~jjnefaldei-ide, at forholdene inellem tingene og de ,&gt;egentlige«  betegnelser for dem sammenlignes med en h~illtnge~~d.sc.1: De er s i   at sige koimnet til verden samtidig, er ikke f ~ d t (nata) i et og saimne Øjeblik, men riresten. Der findes altsi et naturligt bind mellem tingene og disse egentlige ord for dein: og slcegtskabet er sikkert (certa), hzvdes det. P i   denne inide bliver inetaforen &amp;e blot et ekstra behageligt indslag i diskursen, et krydderi, kolorit: Den genneintrtenger selve tanken, er uadskillelig fra det, der bliver sagt. Parafraseres den, bliver teorien en anden.

Aktuelt er det inåske den kognitive semantik, lingvisten G. Lakoff udformer, der mest grundigt belyser disse forhold. Et par af hans senere vrerker er efterhinden velkendte. Mindre kendt er det nok, at han p i   sin avancerede mide arbejder i forlzngelse af en eiikel tanke, der blev introduceret af nykritikkens nestor, I.A. Richards. Det er denne linje, der med let hind introduceres i det fGlgende:

## I.A. Richards

I  1936 freinf~rer I.A. Richards i en rrekke foreltesninger, udgivet samme A r som The Phiiosoplzy ofkhetoric, en lu-itik  af'  den klassiske opfattelse at'  inetu- foren, som senere -navnlig forinidlet gennein M. Black (1  962) -får en central betydning i det angelsaksiske inilj~. Fra Richards side er der egentlig kun tale om en »ansats«,  dvs. en skitse til en generel teori: Kritikken er overordentlig s u m a r i s k ,   og der introduceres kun ganske forsigtigt et par f i   grundbegreber, der ikke desto mindre har givet anledning til det, inan kalder for det »interaktionistiske« synspunkt. Kritikken kan kort resuineres med gengivelse af folgende statement:

»Gennein retorikkens historie er inetaforen blevet behandlet som et slags lykkeligt trick med ordene, en inillighed for at udforske deres tilfzldige egenskaber for bevzgelighed, noget, der passer lejlighedsvis, inen k m ver uscedvanlig fzrdighed og forsigtighed. Kort sagt, en gratie eller et ornament eller  en tilfi-jet kraft  i  sproget,  ikke  dets  konstituerende form«. "'

En hovedanklage er altsi, at synet p i   metaforen har vzret for snzvert: Man har gjort den til et sp@rgsmaloin udskiftning og forskydning af ord og dermed indskrznket sig til nogle f5 a f inetaforens modi i stedet for at betragte den som sprogets »allestedsnzrvzrende princip«'[ -og her indforer Richards s i   en psykologisk tese: Metaforen er fundainentalt set en forbindelse, et salnkvein mellem tanker. Det er selve tanken, som er metaforisk. Den bevzger sig frem gennem sarmnenligninger, og sprogets metaforer stamrner herfra.

For at artikulere sit eget synspunkt citerer Richards Dr. Johnson, der -ganske vist stadig inden for rammerne af en klassisk opfattelse -sagde: »Hvad det metaforiske udtryk angk, s i   er det en stor fortrinlighed i stilen, for det giver os to ideer i stedet for en«'' -og Richards egen, s m e n t r z n g t e   forrniileriiig lyder: »N&amp;r  vi bruger en metafor, har vi to tanker oin forskellige ting. soin er aktive s m n e n   og bieres d  et enkelt ord eller en enkelt sietning, hvis mening er resultatet af deres interaktion«.''

Det er denne interaktion, der er det vzsentlige for Richards. Den ene idé substituerer ikke den anden: De virker sammen, udgor to uadskillelige. s i   at sige kompleinentzere halvdele af en ubrydelig helhed. Rent tenninologisk har man derfor brug for ordet »inetafor« som udtryk for hele enheden, og for de to, uadskillelige halvdele foresliir Richards s i   hhv. the tenor (»hovedindholdet«, inen ogsi »forl~b«, »bane«) og the vehicle (nfrernf~ringseller befordringsmidlet«). Det drejer sig herefter oin at finde ud af, hvilke szrlige relationer disse metaforens to halvdele indtager i forhold til hinanden.

Det, der forkastes med tesen  oin de to termers ligelige betydning, er f ~ r s t og fremmest de traditionelle distinktioner mellein »den oprindelige ide« vs. »deil Illlitc~, »dct, dcr virkelig  blivcr sagt eller txnlct« \is. »hvad det bliver sammenlignet med«. »meningen« vs. »nietaforen« eller slet og ret »ideen« vs. »dens billede«. Szrligt misvisende er i f ~ l g e Richards udtsyk som »figur« eller »billede«, for de forer til en »sammenblanding ined den betydning, ifØlge hvilken et billede er en kopi eller en genoplivning af en sanseperception, og dette ha-  faet retorikere til at inene, at en stilfigur vigure o f   speech), et billede eller en forestillet (inzuginutive) sammenligning m i   have noget at ggre med tilstedevzrelsen af billeder -i  denne anden betydning -i sjzlens Øje eller sjzlens Øre. Men det er selvf~lgelig ikke n~dvendigt. Der beh~ver ikke at komne billeder af denne slags ind p i   noget tid~punkt«.'~ Den måde, en stilfigur arbejder pA, mener Richai.ds, har derfor ikke n~dvendigvis noget at gØre med, hvordan billeder -forstået soin kopier eller fordoblinger a f   perceptioner -kan »bakke ordene op« for lzseren eller forfatteren. De kan vzre relevante i szrlige tilfzlde for visse lzsere, men i s i   fald er det snarere et sp~rgsmal om individualpsykologi, der her er bragt pi bane, for »ordene kan klare iizsten alt uden dein, og vi m i   ikke bringe nogen antagelse om deres n~dvendige tilstedevzrelse ind i vor alinene teori«.I5  Det, der mere generelt afvises med denne »antitese«, er forestillingen om, at der altid ligger noget visuelt til grund for den inere abstrakte tankeproces. Richards citerer her Shakespeue:

And from this hash world draw thy bi-eath in pain

»If thou didst ever hold me in thy heart Absent thee from felicity awhile To te11 iny storyc.

Og han fastslk: »Man behover ikke at se noget, mens man læser dette, og ordene fungerer afgjort ikke ved at fa os til at se noget som helst«."

Richuds benzgter p A   ingeri made, at the i~c~hicle kan have en rent udsinykkende funktion i forhold til the tenor (den term, der hos ham bevarer den nzrineste tilknytning til franshnzndenes sens  propre): Der er tale om en a r t kontinuuin i interaktionsmØnstret, en skala, hvor nilen kan standse op forskellige steder i forskellige litterzre perioder: The vehicle's ornamentale funktion er silledes fremherskende i 1700-tallet -og fra skalaens modsatte ekstrem (som for Richards godt nok er en »contemporary fashionable aberration«) henter han André  Bretons doktrin 0 1 1 1 ,   at poesiens h~jeste opgave består i at sammenligne to genstande, der befinder sig lzngst inuligt fra hinanden i henseende til natur, og biinge dem samnien p i   en pludselig og slående niide (»les mettre en prksence d'une munikre bt-usque  et sui.v.visunte«:  man kan her k n k e   pil surrealisternes yndlingsslogan, Lautréamonts  »smuk som det tilfzldige inode mellem en paraply og en symaskine på et dissektionsborde).

Interaktionsforholdet mellem tenor og i ~ ~ h i c l e uddyber Richards bl.a. i en lille analyse af nogle linjer fra 1700-tals poeten Denham, umiddelbart rettet til Themsen:

»O could 1  flow like thee. and make thy stream My great exemplar as it is i-iiy theine!

Though deep, yet clear; though gentle, yet not dull; Strong without rage; without o'erflowing, full-.

Man kan her sige, at digterens bevidsthedsstr~m -eller ~nsket oin str~inning -er the tenor, inens floden er the vehicle; illen maii beinzrker i de sidste to linjer en gentagen skiften plads mellem de to positioner: »Though deep, yet clear« beskriver rent bogstaveligt floden. the vehicle. og s.jlelen afledt eller metaforisk, I ~Though gentle, yet not diill«. beskriver »sentle« sjzlen bogstaveligt og -onivendt -Iloden metaforisk, inens &gt;)dull« -forinoder Richards -igen gir fra floden til sjzlen. »Streng witliout rage&lt;&lt; gir for han ubestrideligt fra sjzlen til  floden, mens »without o'erflowing, fiill« igen går fra floden (»does it not?«) tilbage til sjzlen.

Kigger inan imidlertid nlerinere p i   de ord, der i lige grad synes at kunne g i pi  sivel sjrelen som floden -d r q ,   clear:  gentle, strorig: ogf~tll -finder man, at lighederne inellein tenor og vt4icle er mindre vzsentlige, og at rhe vehicle, Iloden, i stgrre eller mindre grad fremsti3 soin et piskud for at sige noget orn s,jzlen,  der ikke kunne siges om floden. Et eksempel er deep, der i forbindelse iiied floden betyder noget i retning af  »vanskelig at krydse, farlig, kan besejles«, mens ordet anvendt om sjzlen konnoterer »mystisk. der foregir en inasse, righoldig viden og magt, noget, der ilcke let kan @res rede for, sorn handleiud  fra vigtige og alvorlige grunde«. Det, linjerne saledes siger oin sjzlen, kommer ikke fra floden. Men, tilf~jer Richards, »Thr ilehic.le kontrollerer stadig den inide, the tenor dannes på. Det bliver straks klart, hvis vi prØver at erstatte floden med fx en kop the!a.17  Selv om der ret beset ikke er nogen sliende lighed rnellem en sjzl og en Ilod, s i   er det altså alligevel ikke helt ligegyldigt, hvilket &gt;,billede.&lt;,  nian anvender.

Sorii det fremgir af  dette korte resunié,  der ikke koinmer hele vejen oinh-ing,  er Richards tanker ufzrdige og ikke helt klare; og den almene teori, der hentydes til, bliver ikke udformet. F~lgende kan dog fastholdes:

FØrst og fremmest understregningen af, at inetaforen er en enhed, bestiende at to termer, af hvilke den ene ikke restlgst kan substituere den anden. Om end den ene term kun er implicit til stede i det rnetaforiske udtryk, s i   virker metaforen kun, niir de to termer er ,&gt;aktive  salmien&lt;&lt;, nås de interagerer i en be-

steiiil lype Porliold, hvis kaiaktci skal fastlxggcs nicsrnere. Ifglge dette syns- punkt skal metaforen i  eri vis forstand Izses »bogstaveligt«, for så vidt der ikke er tale om at sige ét  og mene noget andet: Mai bruger i  sidste instans metaforer, fordi der ikke er andre niider til at sige, det man mener.

Heimed afvises ideen o 1 1 1  inetaforen soin et essentielt stilistisk faenoinen. og den gáres  i stedet til udtryk for en furidanental egenskab ved tanken: »Bevidstheden er et forbindende organ (Tlle mirid i,s a connecting organ), den u-bejdei-  kun ved at forbinde, og den kan forbinde hvilke som helst to ting på et uendeligt stolt aiitai inåder«.'"mtidig afvises en naiv realisme, der giver den lighed eller analogi, tnetaforen arbejder med, etfundumentum in re: Ligheden er skabt, snarere end forudsat; den har ikke sin umiddelbare oprindelse i tingsverdeneii. hvoifra den skulle tilflyde bevidctheden gennem perceptionen, inen szttes, etableres i og med inetaforen.

## Max Black: Metaforen som &gt;&gt;filter&lt;&lt;

Filosoffen  M. Black, der godt 25 i r  senere tager triden op efter Richards," koiniiientei-er bl.a. dette udsagn: »Dr$rttige  er Eurtrpa.~ negre«. Her siges noget oiii Europas fattige, konstaterer han -med hvad przcist? At de udgár  en ~indei-irykt klasse? At selve deres eksistens reprasenterer en skzndsel i forhold til  samfundets officielle idealer? Eller at fattigdoin er arvelig og uundgielig?

Isoleret betragtet giver udsagnet ikke svar p : disse spárgsmal, inen under alle oinstzndiqheder kan inan sige, at metaforen giver anledning til en hetydning.rrkstPnsion som fálge af den szrlige interaktion inellein de to teriner: 0rdet »negl-e&lt;&lt; f 2   i den givne kontekst en betydning. soin hverken er identisk ined den, det har i »bogstavelig« arivendelse -eller med nogen af de parafiaser (fx »undertrykt klasse*), det kan substitueres med i  sztningen. Lzseren skal altsi p i en gang holde rede p i   deri »gamle« og den »ny« betydning.

Spárgsinålet er s i ,   hvorledes denne ineningsekstension kommer i stand. Black uddyber her med reference til et mindre kontroversielt udsagn. en variant af homo l~omini lupus: »Mennesket er en ulv«. Her er der tale om en forbindelse mellem to einner: Hovedeinnet (the principal subject), Mennesket eller ineniieskene, og et underordnet emne (.nrl~sidiary sul,ject), Ulven eller ulvene. Nar sztningen på trods af, at den er falsk i logisk forstand, ikke desto inindre befordrer en mening, skyldes det, at den aktiverer det, Black kalder for et system c ! f associerede almindrlighecler (comn~onplace,s),~" der er latent til stede hos lzsere, der ikke er uvidende oin ulve (det er vilde og glubske dyr, kádzdende, jager  i flok, er snu og lumske, ogsi ådselzdere -og de  optrzder desuden i en lang rzkke kendte dyrefabler og eventyr). Det vzseiitlige i forbindelse med disse »alniindeligheder« -dette system af indgroede forestil- linger er altsa ikke, om de er sande, om de finder nade for ekspertens blik (soni n h   bgrn eller uoplyste personer klassificerer hvaler soiii fisk eller edderkopper som insekter). De skal först og fremmest vzre disponible og let aktiverbare, kunne fremkaldes let og utvungent hos den forudsete modtager.

I inetaforen sker da det, at disse »almindeligheder« bliver relateret til 110vedemnet, der herined fir tilkoblet en rzkke associationer, det ikke norinalt er belastet med. Anderledes udtrykt: Ulveinetaforen organi.screr vort syn p i mennesket; ligesoin et filter lader den kun bestemte, udvalgte egenskaber passere (vildskab, glubskhed osv.) p i   bekostiiing af andre, s i   at sige mere »menneskelige« egenskaber. Et tilsvarende eksempel har inan i f ~ l g e Bliick, hvis et ksigerisk slag bliver beskrevet med skaktermer: Herved frernhzves visse af krigens aspekter (den rnilitzre strategi, den kdlige vurdering af »gevinst« og »tab«), ineiis andre bortfiltreres  (ligstanken, de afrevne leimner osv.).

Tager man Blacks filter-inetafor p i  ordet, far inan i hvert fald f~lgende: Metaforen g@r noget; idet den filtrerer, skaber den bade passage og holder tilbage -og idet den selekterer. orgriniseretden. Black gis  der-for ogsS til angreb p i   det, inan kunne kalde for retorikkens nlighedstankec: At det er ligheden -eller analogien -mellein den bogstavelige mening, n z , og den overforte inening, der i f ~ r s t e oingaiig tillader substitutionen eller fiinktionen,f(m) -og soin i anden oingang leverer selve den nggle, der gØr det inuligt for lzseren at applicere den omvendte funktion. f ~ ' , og saledes opna PL(f(in)), dvs. nl. Forstiet p5 denne inide bliver stilistikken en Izr-e  om reversible funktioner. N i k forfatteren siger det rnodsrrtte af, hvad han mener, har vi ironien; nar han ovei.drivei-, har vi hyperblen osv. I stedet fastholder Black si. at nietaforen rent faktisk ydetnoget, en meningsekstension, soin ikke kan borti-educeres.

## Lak08 &amp; Johnson: Begrebernes metaforiske stutzrs

En nieget vidtgiede forrinulering af det interdctionistiske  synspunkt ('en  diskussion er en rejse'), nnderst@ttet af et omfattende eksempeliiiateriale ('en teori er en bygilirig'), finder man i et vzrk, der er rrdsprunget af et frugtbart smasbejde ('ideer  er planter')  mellem lingvisten  G. Lakoff  og filosoffeil M. Johnson,"  som mere end blot f ~ l g e r den trend, der i de senere i l -  er blevet kendt under navnet cognitive sciencr.

Budskabet er, at metaforen -og tropeine generelt -gennenitrziiger dagliglivet, ikke blot i sproget, inen ogsi i vore tanker og handlinger: At det begrebssystem, som ikke alene styrer vor viskelighedsopfattelse, men ogsi vor daglige goren og laden ned til de mindste, konkrete detaljer, i bund og grund er metaforisk (som et inorsomt eksempel, der vil vzkke iiiiiidei Iios se1kiolikei.e selokl R. Barthes, illevnes Los Angeles-borgernes forkzerlighed for i deres fritid at kore forbi Hollywood-stjerneines huse: Her involveres metonymien  'h.jeemmt star for personen' og inetaforen  'fysisk i~xrhed er persoillig nzrhed'.) Der skelnes mellem tre hovedtyper af metaforer, soin introduceres efter, hvor basale de er:

1) Orienterende metufirer: Mest basale er de orienterende metaforer, der har deres oprindelse i den stniktureiing af ruininet, inenilesket foretager ud fra oplevelsen af egenksop og motoriske f~~nktionsmuligheder i ruimnet, dvs. spatiale dikotomier soin  'oplned', 'ilidlud', 'foraiilbagved', 'n~rlfjeril', 'dybloverfladisk', 'ceiitraVperifer'.  Disse spatialiseringer har deli egenskab, at de systematisk og saiiiinenhxngende organiserer hele begrebsoinrader ild fra enkle fysiske forhold, 'op1ned'-distinktionen fx p i   folgende inåder:

'Lykkelig er op; trist er ned': Jeg foler inig hgjt o p p e Det l@ftede init humor. Han er i h@jt humor. Mit humor sank. Jeg er nedtrykt. Han er virkelig langt ned for tiden. Hun ,fiddt ned i en depression.

'Sundhed og liv  er op; sygdoin og dod er ned': Hans helbred er p i  toppen. Hans forinkarve er stigende. Lazarus steg op fra de dode. Hans helbredstilstand er p i   vej ned. Han gik ned med influenza.

'Kontrol og iilagt er op; underkastelse og afinagt er ned': Jeg har kontrol over hende. Jeg har,fodpi situationen. Han er p i  hgjden af sin inagt. Hans magt er stigende. Hans styrke overgir min. Han er under inin kontrol. Han ,fil&amp; fra inagten. Hans magt er for nedodgiende.

'Mere  er op; iniildre er ned': Antallet af boger, der udgives hvert ir: bliver ved ined at stige. Min indkomst .steg sidste h. Den kunstneriske aktivitet i Odense er giet ned i i h . Hun er ~~rzdrr atten k.  Hvis det er for vannt, s ; skru ned for radiatoren.

Stort set er der i disse eksempler tale om, at godt er op, mens dii-ligt  er lied ( b e i n ~ r k ogsi, at strukturalistiske tekstanalytikere, der korrelerer tematiske inods~tninger v.hj.a. brokstreger, automatisk placerer de positivt evaluerede termer over broksiregen, de negativt evaluerede under brokstregen). Mest fuiidainental er dog under alle omstiendigheder distinktionen 'mere er op vs. inindre er ned' (jvf. »Min ti-aekprocent er steget i  ir«; »Kriminaliteten blandt unge erf(~ldet«).

2) Ontologiske metaforer. A)  Entitets- og .suhstansmetuforer: Mange af de faeiioinener,  der er vigtige for os, er enten s i   abstrakte (det gaelder fx de fleste sainfuildsØkonoi~~iske f~iioinener) eller s i   konturlose (psykologiske fxnoinener, navnlig fra f~lelseslivets ornride, inen ogsi begreber som »idé«  og »tid«), at det er vanskeligt at forholde sig til dein. Vi er derfor tilbojelige til at forsti dem ud fra mere hindterlige, let fattelige storrelser, forst og fremmest fysiske objfkrrr og ,srtl?,rrccn,rrr. Fienoinener (begivenheder, aktiviteter, tilstan- de), der ikke i  sig selv er fysiske objekter eller substanser, kan denned beharidles som distinkte entiteter, og g i   den inide bliver de lettere at referere til, lettere at grupl&gt;ere og klcissificere, lettere at k\,cintificere. Lakoff &amp; Johnson giver bl.a. fglgende eksempler:

'Inflationen er en entitet': Inflationen .sanker vor levestandard. Eksporterhvervene er injlutior~ens ofre. K Ø ~ af  fast ejendom er borgernes bedste middel mod inflationen. Vi m i beku:rnpe injlutionen.  Influtinnen fflrer o s inod afgrunden.

Denne @ren fanomener, der ikke umiddelbart opti-zder soin fysiske st@i-relser, til entiteter, er tilsyneladende en fonidsletning for, at vi overhovedet kan give dem en »plads« i vor erfxingsverden og ságe at forsti dem og forholde os til dem. De felgende sztninger er eksempler pi, at metaforer (troper) kan varetage forskelligartede kognitive funktioner:

Referere: L~indet?; are er p i   spil i denne krig. Kvantificere: Det vil krzve en masse talmodighed at fuldfsi-e  denne opgave. Identificere  aspekter: Den grimme side uj'hcins  personlighed kommer frem under pres. Identificere irsager: Mangelen p i  rnoral.sk styrke har reduceret USA's indflydelse i verden. Slette inal og motivere handlinger: Hun s i   tegteskabet som lflsningenpa sine prohln~ier.

De fleste af disse udtryk, anfØrer Lakoff 6r Johnson, opleves ikke som inetaforiske. En af irsagerne er her, at de ontologiske metaforer -ligesom de onenterende -kun tjener en begrznset mkke fonnal (referere, kvantificere osv.). Og dette, at man blot ser et ikke-fysisk fxnomen soin en entitet eller en substans, siger ikke i sig selv s i   forfterdelig meget om det. De ontologiske inetaforer kan imidlertid elaboreres på forskellig vis: i vor kultur kan metaforen 'psyken (the  rnind) er en entitet' fx have fplgende udforiniiinger:

'Psyken er et skr~beligt objekt': Hans ego er meget skrflheligt. Dii skal hehandle han,fbrsigtigt, da hans kone lige er dØd.

Han brqjd sammen under forh~ret. Oplevelsen knuste huii. Jeg gt F r   i stykker, hvis det fortsztter p A   denne mide.

'Forstanden (the  mind) er en maskine': Jeg kan ikke rigtig fa dette problein kv~rnet igennem. Min hjerne,fcingerer ikke i  dag. Nu kurrer det! Vi har a-bejdet hele dagen med dette problem, men nu er dtmpun .sluppet op. Se at koinine op i omdrgjninger!

Metaforerne prxsenterer her forskellige slags ohjekter og leverer derined forskellige slags modeller for, hvad psyken er, og hvordan den fungerer. De gpr det altsi inuligt at identificere t-rspprkter af bevidsthedens virksoinhed. Maskininetaforen frenistiller siledes kognitionen som noget, der kan vzre i gang eller i sti, kan have et bestemt effektivitetsniveau, en produktionskapacitet, en indre mekanisme, en energikilde og riogle produktionsbetingelser.

B) Contc~irirr-metuforor: Som fysiske vzsener er vi adskilte og afgrleilsede fra oinverdenen i kraft af vor hudoverflade og skelner dermed det ydre fra det indre. I biologisk forstand er vi altsi en slags beholdere, containere, med en afgrznset overflade og en indlud-orientering, og vi kan fyldeslt~imnes gennein relevante kropsabninger.

Metaforisk kan container-modellen anvendes oin emner, der ikke selv er fysisk afgfiensede, fx på det psykologiske oinrade (hos den engelske psykoanalytiker: W. Bion, er contuinrr,  contnined, contciinment  saledes systematiske ternler;  jvf.  »Jeg kan ikke rumme de f~lelser«; »Patienten kan ikke runlrnr sin angst«). Lakoff 6r Johnson giver bl.a. f~lgende  ksempler:

'Vitalitet er  en substans':  Hun erfitld af energi. Han er t@mt for energi. Kl. otte om aftenen hnr jeg  ikke inere energi tilbuge. Jeg er helt ~ Z r ~ n e t .

'Livet er  en  container': Hans liv er tomt. Hendes dagligdag el-,fyldt  med aktiviteter. Hans tilvzrelse rirrnmer inange sorger.

Interessant i en sprogteoretisk smllenhzng er Lakoff &amp; Johnsons henvisning til M.J. R e d d ~ . ~ ~ Denne har påvist, at en stor del af det sprog, vi anvender om sprog, er struktureret i f ~ l g e n kompleks metafor, the cond~lit metaphor (»kanalinetaforen&lt;&lt; eller, med P. Aa. Brandts udtiyk, »r~rpostinodellen«), der selv kan uialyseres således: 'Ideer (eller  betydninger) er objekter'.  'Sproglige udtryk er containere'. 'At kommunikere er at sende'.

I f ~ l g e denne opfattelse bestik den sproglige aktivitet i, at den talende (eller soin pragmatikerne netop siger: Afsenderen) putter ideer (genstande) i ord (containere)  og herefter sender dem (gennem en r~rledning) til en tilhgrer (modtager), soni tager ideernelgenstandene ud af ordeiie/containerne igen. Reddy eksen~plificerer denne metafor ined flere end hundrede forskellige iidtryk p ; engelsk, del-  efter hans vurdering subsuinerer 70% af de vendinger, vi bruger. nar vi taler om sproget. Holder vi os til container-aspektet,  kan fØlgende eksempler nzvries:  'Ord er  containere': Hans tale bestod af  lutter hule ord. Jeg kan ikke rigtig fa sut nine tanker i ord. Hans ord var,fiklt med fglelse. Denne artikel er fuldstzndig meriingstom. (Ortodokse tilhzngere af »r@rpostinodellen« eller »kanalmetaforen« inener soin regell at ord og sztninger liar betydning i sig selv, uafhzngigt af konteksten, og derfor fungerer rnodellen bedst i de situationer, hvor der ikke findes kontekstforskelle,  dvs. hvor de kommunikerende på forhand forstiir det samme med sztningerne.)

3) Strukturelle metaforpr.  Stnikturelle  nietaforer kan bygge p i   eller forudscette orieiiterende og ontologiske metaforer; men karakteristisk for dem er f ~ r s t og freiniiiest, at de delvist strukturerer et begreb v.hj.a. et andet begreb, der selv er velstiuktui-eret  og klart dgrznset (og altsi ikke blot refererer til en entitet eller en substans). Struktureringen er delvis, for så vidt det, Richards kalder for t11c i~chic.lc ng Rlack for ,vr,/P,~idi«r.y , s~kjpc.t, kiiii ficinhzver et he- stemt u.sp~kt af t h ~ tenor eller tlze principal  ~lif&gt;jec.t. Den strukturelle metafor fungerer altsi ogsi i f ~ l g e Lakoff &amp; Johnson soin »filter«. Et eksempel er:

'Diskussion (argumentation) er krig': Dine pistande kan ikke forsvares. Han angreb hvert eneste svagt punkt i min argumentation. Jeg @delugde hals quinenter.  Jeg har aldrig vundet i en dislcussion nied hain. Er du uenig'! OK, s i ,skyd l@s! Hvis du bruger den .,trutrgi, vil hun tvlrrp  dig ud. Han skgd alle inine arglimenter i s ~ n k . Hans argument rcrmte plet.

Lakoff &amp; Johnson koinnlenterer selv siledes: »Det er vigtigt at indse, at vi ikke bare tcrler om diskussion ined krigsudtryk. Vi kan rent faktisk vinde eller tabe diskussioner. Vi ser den person, vi diskuterer ined, soin en modstander, Vi  angriber hans positioner og forsvarer vore egne. Vi vinder og taber tenzn. Vi planl~gger og benytter strategier. Hvis vi finder ud  af, at eil position ikke kan forsvares. forlader vi deri og bruger en ny  angreb~lin~ie. Mange af de ting. vi g@, n&amp;- vi  diskuterer, er delvist struktureret af krigsbegrebet. S k ~ n t der ikke forekonuner et rent fysisk slag. er der et rent verbalt slag, og disk~issionens struktur -angreb, forsvar, inodaiigreb osv. -afspejler dette. Det er i denne forstand, at inetaforen  'diskussion  (argumentation) er krig' er en af dem, vi lever ined i  voi-  kultur; den strukturerer de handlinger, vi  foretager os, nar vi diskuterer«.23

NLI gielder det generelt, at selve den systeinatik, der ggr det muligt at forsti et aspekt af et begreb i for 1 1 1  af  et andet (in c*ri.srr diskussionens martialske diinension), nodvendigvis skjuler andre aspekter af  samne begreb. Nii. krigsinetaforen altsi alligevel kun freinhaver ét  eller nogle (oin end i dette tilfrelde inaske terlunelig mange) af diskussionens aspekter, skyldes det, at vi  i »kanpens hede&lt;&lt; er tilbgjelige til at overse diskussionens karakter af samarb~jck.: At den rent faktisk fonidsztter eii aktiv og ofte talillodig lytten, en grundig sletten sig ind i og refleksion over den andens synspunkter osv. En person, der diskiiterer ined dig -selv den argeste inodstander -kan, selv om hans hensigt ikke engang skulle vzre at n5 frem til er1 fielles forstielse (en »fred«), ikke desto inindre ses soin én,  der inener, at dine syrispunkter el-  s i   vlesentlige, at de fortjener at blive nedgjort, og soin til dette formil ofrer dig sin tid. Og tid er -som Lakoff &amp; Johnson ofte gentager -'en begraenset resurse', der skal @konoiniseres ined, holdes regnskab ined, som skal bruges rigtigt, udnyttes p i mest hensigtsinzssige mide -i hvert fald i vor kultur -, selv i »fritiden«. Typiske formuleringer er her: »Er det tiden v ~ r d &lt; &lt; eller »Tak, fordi du gad c?fi.e mig din tid« -fordi 'tid er et vzrdifuldt gode', eller mere kontant:  'tid er penge'.

Den inetafoi-iske  strukturering er altsi altid partiel. Nogle af de miiligheder, metaforen »rummer«, anvendes, andre ikke. Betragt fx f~lgende eksempler:

'Teorier er  bygninger': Hvordanfilnclerer d11  din teori? Teoiien skal un~ler.st@tte.s rned solide argumenter. Teorien sfzr eller,fi~lder med s ~ r k e n af dette arguinent. Hans arguineriterfuldt.frcr  h,inunden. Glossematikken forblev en ufuldendt hyping. Hegel er en af filosofiens store systeinhyggere. For Marx var qikonoinien hu si^, ideologien overhygn.ing.

I denne kotzventionc~lle metafor refereres der stort set kun til »fundament«, nbzrende konstruktioner« og ~fzrdiglufzrdig bygning«, mens muligheder soin »vzrelser«, »koi~idorer«, »vandi-@r« osv. udelades. Disse »bortfiltrerede« einner kali s i   til gengzld udnyttes i  egentlige innoivrtive metafoser soin fx:

IJLII~s teori hcir tu.sinder (!f'smJ  rum og lange, snoede korriclorer. Hclns teorier er BCILI~(ILI.S med ri1 deres pseu&amp;funktionelle  enkellzed. Hun,fbretrlckker rnn.ssive, gotiske teorier nicd ni,a,s.ser qf rosetter og .,.mi sidrultre. Kompl(!k,se teorier har .som regel prohlemer med r@rog ledningsrrrh&lt;jdet.

De allertleste af de inetaforer, Lakoff &amp; Johnsoil analyserer. er dog d  den konventionelle slags: De, der gennein tidens »brug« er blevet s i   »slidte«, at de har inistet dei-es metaforiske »przg« og nu er blevet til gzngse udtryk, stiende vendinger (eng.  flqi4re.s qf'spc.ec.1~)~ faste bestanddele af sprogets kode. Lakoff &amp; Johnsons pointe er imidlertid, at disse metaforer ikke desto inindre stadig er der, og at de -soin Deiï-ida  ville sige -altid ollerede strukturerer vor erfaring, selv om vi ikke oplever det sadan til daglig. Men ikke mindst i disse tider, hvor der tales meget 0117  »iilte~ïlatio~ialisenng&lt;&lt; og ~tvzrkultui-el forsdelse«&gt;  eider god grund til at,fok~~.sore p i   det ,selvf@lgelige, da vi -generelt sagt -er mest deterniinerede og altsi alleimnindst frie der, hvor vi allermindst aner det. Soiii eksempler p i  sidailne -i hvert fald i den vestlige verden -kulturelt  baserede grundfigurer kan nian nzvne metatorerne 'arbejde er en resurse'og 'tid er en resurse'. des begge  foiudsiietter ontologiske metaforer som 'arbejde er en substans' og 'tid er en substans'.  Ved at identificere sivel asbejdsaktiviteten som tiden med materielle resurser (ra~naterialer og brzndstoffer, der forbiiiges progressivt og hensigtsmzssigt i fremstillingen af produkter). kan bide arbejdet og tiden -ligesoiii disse inilelige substanser -kvant$cerr.s  temmelig przcist og tilkendes en vu:rdi  (inan kan her eksemplarisk tzrike p i   samlebindsarbejdet og F.W. Taylors arbejdsstudier til beregning af akkordlári), jvf.  f@[gende udklip fra San Franci.sco Cronicle, 14. noveinber 1984:

»Medasbe.iderries store tidsrgveri.

Medarbejdere over hele nationen vil i aistjiiele tid  til en vxrdi af  150 mia. dollass fra deres jobs  i form af det, en beskxftigelsesekspert betegner som »bevidst og vedvarende misbrug« af betalte arbejdstimer.

En undersØgelse, offentliggjort af Robert Half International Inc., viser, at tyveri af ai.be.jddstit er Aineiikiis foihrydelse nr. l  mod erhveivsli- vet, og at den overg% den samlede virkning af medai-bejdernes rapseri, forsikringssvindel  og underslzb.

Robert Half, dii-ekt@r for firmaet af samme navn, siger, at tid er den mest vrerdiiulde resurse i erhvervslivet, fordi »deil kan ikke erstattes, indhentes eller suppleres.«

Han definerer tidsi-@veri soil1 at forlade arbejdet for tidligt eller ankomine for sent, forlcengede frokostpauser, uinadeholdne private telefonsamtaler, at pleje private foi~etninger i arbejdstiden, uberettigede sygedage og evig sludreii ved kaffeautoniaten.

Unders@gelsen  viser, at det gennemsnitlige ugentlige tidsr~veri pr. medarbejder beldber sig til 4 tiiner og 22 iiuii~tter.«~~

Utvivlsomt fgler hverken den citerede »ekspert« eller den loyalt refererende journalist, at de her er ined til at udbrede metaforisk tale, for metaforen  (eller det lille slet af  systematisk ordnede metaforer, der her er tale oin) genneintszriger den sociale diskurs i den grad, at inan mister blikket for dens inetaforiske karakter og i stedet -i dette tilflelde -ser den s o 1 1 1  en objektiv karakteristik af, hvad tid »i virkeligheden« er. På denne inide kommer metaforen til at fungere soin kognitiv w~od~l, inen soin bekendt kan bl.a. antropologerne fortlelle os, at inetaforerne 'arbejdeltid er en resui-se'  ingenlunde er universelle, hvilket adskillige udstationerede, vestlige eksperter i forskellige udviklingslande kominer til at.  opleve på en ineget kontant made.

Det skal her illevnes, at Lakoff senere -i en bog fra 1989,  More thlul Cool Retrson, skrevet sammen ined litterateil M. Tuiner -tager eksplicit afstand fra det, der under et kaldes for *liiteraktionsteorien«  oin metaforen. Der nzvnes ingen navne (ingen iizvrit, ingen glemt), og kritikken forholder sig siledes dydigt til det generelle; men det fremgik, at bade A.I. Richards og M. Black ina have vzret i tankerne. Lakoffs egen teoii kui ikke siges at have zndret sig afggrende j mellemtiden, inen der er indfgit nogle nye, pr~ecisei-ende begreber -og ineget kort kan positionen resuineres således:

Der findes en rcekke »grundinetaforer« (Dusic metcrphor.~) (det oplyses ikke, hvor mange, og det er nok også umuligt at sige, inen der opereres nied en meget lang liste). Disse inetaforer (den generelle formel er stadig: A er B, fx Livet er en rejse) er er1 del af det fielles begrebsapparat, soin deles af inedleininerne af en given k~iltur. De er systematiske, for så vidt der findes en fast korresporidarice inellem strukturen i det område,  der skal forstiis,  dvs. A eller mdlimrcldet (target domain), og stsukturen i det område, vi forstiir A ud fi-a,  dvs. B eller kildeomr2det (source domain). B udggr på siri side et skema (scheina), del-  ofte er inkonsistent struktureret, men soin under alle oinstiendigheder  rurniner en rzkke »pladser« (slots), hvoraf nogle er »obligatoriske((,  andre »valg- fri«. Tager inan Livet er en r&lt;j,vr som eksempel, u d g ~ r rejse et skeina med fgleeilde obligatoriske pladser: Rejsende; gennemrejste veje; steder vi stater fra; L. steder vi har vxret. Fglgende pladser er til gengleld valgfri: Bestemnelsessteder (nogle rejser er forinilsbesteinte, andre bestir blot i en vandren oinkring); forhindringer; transportmidler; ledsageretfgrere (der opstilles generelt en rlekke seinantiske universer eller »inulige verdener«, hvis forbindelse til iimatologiens k m  udforskes iilerinere).  Lakoff og Turner skriver heroin bl. a.: »En af irsagerne til, at denne [dvs. metaforiske; SJ] form for forståelse er inagtfiild, er, at den gØr brug af en alinen viden oiri re-jser Denne viden har en skeletstr~ikt~ir, der er udfgrlig nok til at skelne rejser fra andre slags aktiviteter, inen ikke s i   udforlig, at den iidelukker en bestemt slags rejse.«"

På dette grundlag kan der rejses en kritik mod interaktionsteorien, hvor »målområdet bliver beskrevet som »oversv@mnende«  [~~.s~!flu.ring«] kildeom-idet,  og det pistas, at inetaforen gir i begge retninger [i.v  hiclil-cctiorzcil] -fra inil til kilde såvel soin fra kilde til inil. Der findes kun  en forbindelse tviers over oinrider, hvor det ene begreb ses gennem det andets filter.?'Uddybende hedder det s i   videre:

&gt;,Nar  vi forsth, at livet er en rejse, strukturerer vi  livet udtrykt ved en re-jsq og pi-ojicerer Irnlrp] derined den struktur af fglgeslutninger [in,ferenticil .vtructure], der er forbundet ined rejser, over p i  livets oinride. Men den stïliktur af f@lgeslutningei-, der er forbundet ined livets oinride, projicerer  vi ikke over på rejsens oinride. Vi forstir fx ikke tingene sådan, at rejser er delt op i vagentilstande og s~vntilstande. således soin livet er. Vi slutter ikke, at ligesoin vi kun har et liv, siledes kan en rejsende også kun foretage en rejse. Vi projicerer kun i en retning, fra rejsens kildeoinråde til livets iniloiliriide.

Interaktionsteorien aneager, at nar vi  siger at livet er en rejse, s i   sarninenligner vi blot to o d d e r   i begge retilinger og udvlelger lighederne. Hvis dette var sandt, så skulle vores sprog ligeledes g i   i begge retninger. Vi skulle tale oin rejser i det sprog, der konventionelt anvendes om livet. og maske kalde afrejser for »f~dsler« og ankomster for »d~dsfald«. N&amp;nogen foretager en tur, ville inan forvente at kunne sige noget i retning af  »Han blev f@dt«  og mene. konventionelt, at »Han startede sin tur«. Eftersoin inetaforisk projektion altid er partiel, ville vi ikke ngdvendigvis forvente alt dette, inen vi ville forvente noget af det.&lt;?'

Udtrykket »filter« i citatet ovenfor refererer eksplicit til Blacks terminologi, inen i f ~ r s t e oingang er det maske Richards, der kunne have haft grund til at fgle sig ramt: Man kan iildveiide,  at hails begreb o 1 1 1   &gt;&gt;iiileraktioii« tiliiddelbart er for vagt. og at selve denne relationsforn~ skal przciseres nzriiiere -hvad Richards i Øvrigt selv er klart opinlerksom på, idet han gØr giddende, at dette er emnet for en stilhistorisk analyse (jvf. bein~rkningerne om metaforens vidt forskellige funktion i hhv. 1700-tallets og surrealisinens poesi i afsnittet oin Richards ovenfor). Og i Øvrigt kan man konstatere, at Richards intetsteds udsiger, at forholdet inellem tenor (hos Lakoff nzrmest svarende til turget donzuin) og vehicle (jvf.  Lakoffs source domuin) skulle vEre baseret på en ren og skzr smnenligiiing ud fra ligheder. Hvad Black angår, forekommer hans version af »interaktionsteorien« evident at vzre en forudsztning for det, Lakoff &amp; Johiison2%alder  for strukturelle metaforer.  Sp~rgsmålet er si,  om den betydningspåvirkning, der sker mellem metaforens to termer, g&amp; i begge retninger (soin bide Richards og Black åbner mulighed for), eller oin den kun g&amp; i en retning, siledes som Lakoff &amp; Turner forestiller sig med deres metaforiske begreber om kilde og mdl. De to forfattere mener fornuftigvis. at »Metaforer gØr det inuligt for os at forstå et erfaringsoinrade udtrykt ved et andet. For at tjene denne funktion inå der vzre et vist fast grundlag [some grounding],  nogle begreber, der ikke fuldstzndigt forstås via metafor, således at de kan tjene soin kildeoindder. Der synes ikke at vzre nogen mangel på sådanne begreber. Et kort overblik over de kildeomrider, der er nr-evnt  i denne bog, leverer inange begreber, der i det mindste delvist -om ikke helt -forstås i sig selv: Planter, afgange, ild, sgvn, steder, synet osv.«2'  Delvist, inen ikke helt: Selv oin det af  eleinentzrt kognitive -eller pragmatiske &amp;sager er nodvendigt at have en stabil semantisk organisering af af »kildeområdet«, er dette ikke ensbetydende med at have en »bogstavelig« betydning eller en senupropre i traditionel forstand. Betydningen findes ikke et bestemt sted.

## Fortsatte bem~rkningeu: John Locke; Quintilian; Metaforen som kvinde

Generelt er det altsi  muligt at registrere to, elementzrt forskellige opfattelser af  inetaforen: En traditionel opfattelse, der betsagter metaforen  som resultatet af  en suhstitutio~z, hvorved én  term erstatter en anden, »egentlig« term, som eksisterer i forvejen og kunne anvendes, men soin bortvzlges af stilistiske årsager (eller der kan som en variant vzre tale om kutukresen, den »lånte« term, der udfylder en mangel i det eksisterende ordforråd).  Det metaforiske udtryk inenes her som regel at fungere i kraft af en reel lighed mellem to forskellige ting (liljen og jomfniens hvide hud), og metaforen betegnes derfor ofte som en elliptisk sammenligning, hvor et eller flere lighedspunkter (A ligner B i henseende til X, Y, Z.. .) reprzsenterer det tertiuin compa~tioni~v, der tillader sub- stitutioilen. Det vcesentlige er her, at metaforen -bortset fra dens erkendte »poetiske virkning« -intet yder rent kognitivt. Den ses som en art tankens omvej, der kan vzre behagelig at traversere, s i   lznge turen varer, men som altid kan og skal f ~ r e tilbage til selve sagen, tingen, res. Cicero undrer sig således et sted over, hvad grunden kan vzre til, at »alle mennesker har stØrre glzde af ovei-f~rte ord, som optrzder uden for deres oprindelige oinråde, end af de »egentlige«, som hØrer til tingene«,'"  og svarer selv f ~ r s t og fremmest således: »Forklaringen herpi ligger, tror jeg, dels i at det til en vis grad er et udslag af begavelse at ville springe over det, der ligger lige for, og foretrzkke noget andet, soin må hentes lzngere vzk, og dels deri, at metaforen leder tilhØrernes tanker i en anden retning, uden at de dog kommer p i   vildspor, hvilket opleves som en stor tilfredsstillelse«.l'

Heroverfor kan man sztte en opfattelse som den af I.A. Richards initierede, ifglge hvilken metaforen er resultatet af en intemktion inellein to tersner, af hvilke den ene ikke principielt -i sidste instans eller »egentligt« -kan erstatte den anden, inen hvor begge termers betydning udvikles og fclr  mening gennein selve dette dynamiske vekselvirkningsforhold.  soin metaforen skaber. Den lighed, der her kan vzre tale om, er ikke n~dvendigvis af  ydre karakter: Den er snarere induceret gennein metaforen, sat af denne snarere end forudsat, og hermed får metaforen en kognitiv funktion, idet den evner at udpege hidtil »usete« relationer mellem -hidtil -adskilte begrebsomrader.

Hver af disse opfattelser implicerer en sprogteori -i videre forstand har de hver deres filosofi, og Lakoff &amp; Johnson afsztter da ogsa i deres bog fra 1980 en riekke kapitler til en filosofisk diskussion (som Lakoff p i   egen hind videreudvikler i  1987).  Ud over at de i denne forbindelse fremsietter deres egen -isme. Experientulism, retter de en kritik mod en konstruktion, der ikke henf ~ r e s til nogen bestemt filosofisk forfatter, skole eller retning, men soin erklzres at reprcesentere en vis Objectivism, der har gennemtrzngt hele den vestlige tradition »siden grzkerne«. Nogle udsagn fra beskrivelsen af denne konstiuktion kan her give et rids af teorien bag »substitutionssynspunktet~~:

»Verden bestk-  af genstande. De har egenskaber, som eksisterer uafhzngigt af de mennesker eller andre vzsener, der erfarer dein. 1.. .l  Vi far vor viden om verden ved at erfare de genstande, soin findes i den, og ved at fa kendskab til de egenskaber, disse genstande har, og til hvordan disse genstande er relateret indbyrdes. (.  .  . ] Vi forsth genstandene i vor verden ved h.jzlp af kategorier og begreber. Disse kategosier og begreber svarer til de egenskaber, sosn genstandene har i sig selv (soin iboende), og til relationer mellem genstandene. [.  .  .] Ord har faste betydninger. Dvs. at vort sprog udtrybcr de begreber og kategorier, vi treiiker iiied.

For at beskrive virkeligheden korrekt, har vi brug for ord, hvis betydninger er klare og prcecise, ord, som passer til virkeligheden. Dette kan vzre ord, som opstir naturligt, eller det kan vcere tekniske termer i en videnskabelig teori. [.  .  . ] Metaforer og andre slags poetisk, fantasifuldt, retorisk eller figurativt sprog kan altid undgik, nar man taler objel&lt;tivt, og de b ~ i lindgis, eftersom deres betydninger ikke er klare og pmcise og ikke passer til virkeligheden p i   nogen indlysende niide«."

Det er ikke uden videre nogen let opgave at xguinentere mod en sidan, basalt realistisk  opfattelse. Man kan let koiruiie i  den situation, at inan bliver nØdt til at hzvde, at alt sprog i virkeligheden er metaforisk, og at et praktisk  sprog, der taler om »tiilgene soin de er«. folgelig er umuligt -hvilket  soin bekendt ikke er tilfieldet.

Det er imidlertid  pifaldende, at figurativiteten  systeinatisk indfinder sig selv hos de filosoffer, der mest ihLerdigt insisterer p i  en,fist  forbindelse inellein sprogets indholds- og udtryksstØrrelser -siledes ogsi hos John Locke, grundlceggeren af den einpiristiske tradition inden for filosofien og foifader til den logiske empirisme, der mere end anes bag Lakoff &amp; Johnsons fabrikation af  »objektivismen«. Her folger nogle eksempler fra AII  Esscry Concw-ning Hbiman Undelatcrnding (1  689):

Hovedopgaven i vLerkets Book I  er at afvise tanken om, at der skulle findes visse begreber og principper (praktiske eller inoralske), der er »medfodte og indprcegede i vore bevidstheder direkte af Guds hind«."  Er der saledes ingen inedfodte )&gt;inskriptioner«:  ingen »skrifttegn«&gt;  soin er »pisteinplede« eller »indgraverede« p i   forhind,'-'  m i   Locke i stedet forestille sig bevidstheden soin »et stykke hvidt, ubeskrevet papir ilden nogen ideer«."Wan sporger derfor -og svarer selv: »Hvorledes bliver den fyldt [furnished]? Hvorledes erhverver den det store lager, soin menneskets travle og grienselgse fantasi har malet p i   den ined ncesten uendelige variationer? Hvorfra får den al foniufteils og erkendelsens materiale? Herpi vil jeg svare ined et ord: Fra erfaringen«.'"

N%Locke skul give os en niermere forestilling om: hvorledes alt dette kan ske, skifter han til en niere ruinrnelig metafor, forinidlet af endnu en betydningsmulighed i udtiykketfifirl-nished:  »FØrst lader sanserne enkelte ideer koinme ind og niØblere  [furnish] det endnu toirime kaminer, og efterhariden soin bevidstheden gradvis bliver bekendt med nogle af dein, bliver de installeret [lodged] i erindringen og far navne. Derefter abstraherer bevidstheden: idet den går videre, fra dein og lcerer gradvis brugen af alinene navne. Pi denne måde bliver bevidstheden forsynet [f~imish'dl med ideer og sprog, soin udgØr det materiale, hvoipå den anvender sin diskursive evne«.37 Bevidsthedsaktiviteten udfolder sig altsi i et kmmer, eller ligefrem i et cumeru ohsnlrrr, hvortil sanserne alene er »de vinduer, som lader lyset komme ind i dette rr~@rke rum. For jeg  tznker mig, at,for?;tandrn  ikke er meget ulig et l e n k m e r ,   hvor alt lys er lukket lide, og hvor des kun er nogle sinA Abninger tilbage, soin lader synlige afbildinger [Reseinblmces] af det ydre, eller ideer 01x1 tingene udenfor, trznge ind. Hvis blot de billeder, der kominer ind i et siidant inerkt ruin, ville blive der og 1e;re  sig så  ordentligt, at de kunne findes frem i pakommende tilfalde, s i   ville det i hej grad ligne menneskets forstielse af  alle synlige genstande og af  ideerne orn dem«.38

Senere i sit ELssny modificerer Locke dog disse noget dystre billeder af bevidstheden (allegori.smer er det egentlig, dvs. forlzngede metaforer). Der findes nemlig ikke alene en vej ilzd via perceptionen, hvorved ydre emner ti-ansformeres til ideer, der siden far navne; der findes ogsii en vej ud via sproget, der ikke blot ger det muligt for menneskene at registrere og katalogisere deres egne tanker, inen ogsA tillades dem at udveksle ideer indbyrdes.

Her opstik imidlertid et problem, idet sproget ifelge Locke er orhitrert. Det stof, ordene er gjort af, er i sig selv meningsl~se lyde, som vi  applicerer -ikke just p A   tingene, inen vilkai-ligt  p i   de ideer, som tingene giver anledning til i bevidstheden. Nir ordene saledes ikke er udstyret med en naturlig betydning, er de i deres anvendelse udsat for alverdens omskiftelighed, og m m   kan derfor aldrig vzre helt sikker pi, oin det samme ord konsekvent bliver brugt oin den summe ide. Sproget er derfor pr. definition ~tfuldkommelzt (som det forklares i et kapitel ined overskriften Qf'the  Ilnperfiction  qfWord,s) -bortset fra i én, ideel situation: »til cit registrere vore egne tanker til hjzlp for vor egen erindring, hvorved vi s i   at sige taler med os selv, kan et hvilket som helst ord ggre tjeneste. For eftersom lyde er vilkklige og indifferente tegn for hvilke som helst ideer. kan et menneske biuge de ord, h m  vil, til at betegne sine egne ideer  for sig selv; og ordene vil da ikke vzre uf~ildkomne, hvis han konstant bruger det sainine tegn for den sainine idé,  for da kan hail ikke undgii at gere sin mening forstAet, og heri bestiir den rette anvendelse af sproget og dets fuldkoinn~enhed«.~~

Beklageligvis efterlever ikke alle, i den offentlige koininunikation, denne gyldne regel, enten af uvidenhed eller ond vilje, og sprogets konstitutionelle uf~ildkommenhed  giver derfor anledning til et omfattende misDrug, som Locke grundigt studerer -i to fyldige kapitler -og advarer imod: »Thi da sproget er den store kanal, hvorigennein inenneskene oveifei-er  deres opdagelser, rzsonilementer og erkendelser til hinanden, vil den, der inisbruger det -oin ikke Ødelzgge erkendelsens kilder, som ligger i tingene selv, s i   dog alligevel, s i ineget det nu  beror pii han, knzkke eller tilstoppe de rer, hvorigennein erkendelsen udbredes til offentlig brug og til menneskehedens fordel«.4"  Ud fra alt dctte ini  dct vxsc klart, at fos Loclcc rcpiccsciltcrcr mctriforilc og figurativ tale generelt den vzrst tznkelige brug, eller rettere misbrug, af  sproget -og det kapitel, der har overskriften Of the Abuse of Words, afsluttes derfor med denne ofte citerede salut:

»Eftersom vid og fantasi lettere finder selskab i verden end toi. sandhed og virkelig viden, vi1,figurutii~e taleirliider og allusioner i sproget nzppe blive anerkendt som en ufuldkominenhed i det eller som mi.shrug af det. Jeg tilstk, at i de santaler,  hvor vi snarere sØger behag og fornØjelse end oplysning og forbedring, kan sådanne ornamenter nzppe anses for fejl. Men hvis vi vil tale om tingene, som de er, m i  vi erkende, at al retorikk e n ~ kunst, som er uden orden og klarhed, alle de kunstige og figurative anvendelser, som veltalenheden har opfundet, kun er til for at indfgre forkerte ideer, bevzge lidenskaberne og derined fØre dØimnekraften p i afveje. og siiledes er de faktisk fuldendt bedrageri; og hvor prisvzrdige og tilforladelige talekunsten end kan gØre dein i lange priedikener og i folketaler, skal de afgjort i alle afhandlinger, der foregiver at oplyse eller belzre, fuldsendig undgas, og hvor det drejer sig om sandhed og viden. skal de kun anses som en stor fejl, enten i sproget eller hos den person, soin bruger dem. [Herefter et udfald  inod lzreb~gerne i retorik, som man  taler  forgzves imod.  thi:] Veltalenheden rummer, ligesom  det smukke kØn, alt formegen besejrende sk~nhed til nogen sinde at tale at blive inodsagt. Og det er omsonst at finde fejl i disse bedrageriske kunster, som mennesker [Men] finder behag i at blive bedraget af«.41

Den veltalenhed, Locke udfolder på dette sted, er ofte blevet beundret, bl.a. af G.W. Leibniz, der i sine Nouveaux essciis sur l'entendement  humnin, i dialogisk form, punkt for punkt kommenterer Lockes Essay og oin denne passage beinierker, at »det lader til, min hei-se, at De bekzmper veltalenheden iried dens egne Karakteristisk nok er det Lockes afsluttende identifikation af veltalenhed  og kvindelighrd, Leibniz slår ned pi, og elskvierdigt foreslår han her -iried allusion til deri skelnen, inan finder i Platons Symposion -at den retorik, Locke selv reprzsenterer, 1 1 1 3   stamme fra den »hiininelske« kzrlighedsgudinde, Afrodite Urania, der i modsretning til den »almindelige« Afrodite Pandeinos, datter af Zeus og Dione, kun er den enbkne fnigt a f hiililen selv. (Der er hos Platon tale om modsztningen inellein en k ~ n n e t skikkelse (den yngste). der er tilfzldig i sine udslag, soiii fore~aekker krop frem for s.jxl og generelt stis  for uberegnelighed -og en uk~nnet skikkelse (den zldste), der er kritisk, vurderende, og soin privilegerer intelligen~.)~'

Det er da ogsi denne identifikation,  der med Lakoff og Johnson kan bringes p i formlen: 'Metaforen er en kvinde', der bringer Locke i selskab ined de re- torikere, han hader af et godt hjerte og skzlder grundigt ild pi. Hos Cicero findes den allerede, uden at den dog her p i  nogen mide bliver faretruende, endsige raserifremkaldende som hos Locke. Hos kejsertidens store lzremester i retorik, Quintilian (d. o. 96) er paranoiaen imidlertid manifest. Den rette tale (sermo rectus) er og bor vzre maskulin -og den figurativitet, som Quintilian af faglige grunde ini forholde sig indgiende til, reprzsenterer for ham en stadigt truende drift inod ki~ii~drigtiggØrelse, som det er n~dvendigt at sli  hkdt ned pi.

I Institutio orutoriri I I , der bl.a. handler om selve uddannelsen i retorik, anbefules det selvsagt, at eleverne allerede fra starten stifter bekendtskab med eksempler p i  den gode stil, siledes at de kan lzre at finde det rette ord (verbum proprium) og samtidig vurdere, hvorledes man kan anvende overfgrte udtryk til at forskgnne talen (quid .sprc.io.rr trunslatu). Men af og til kan det ogsi tilrides, til skrzk og advarsel, at Izse h ~ j t af  taler, der er udfonnet i en fordzrvet stil, og her pege p i  alt det, som er »uegentligt [impropria], dunkelt, svulstigt, lavt, snavset, utugtigt og kvindagtigt  [effiminz~ta]«.~~ Dvs. alt det, soin ikke alene bliver lovprist af de fleste, men, hvad der er vzrre, bliver lovprist, fordi det er forkert: »Thi et direkte og naturligt sprog synes ikke at have noget talentfuldt over sig«,  sukker Q~intilian.~' Denne fordzrvede og forvredne stil bliver derimod beundret, ligesom nogle nyder synet af vanskabte  og inonswuØse kroppe -»og der findes andre, som betages af  det ydre, som i epilerede og glatgnedne ansigter, i ondulerede frisurer, der er arrangeret ined h&amp;nile og ikke skinner ined deres egen farve, finder noget mere smukt, end den uforfalskede natur kan give, siledes at kroppens skgnhed synes at koinme af szdemes f o r d ~ r v « . ~ ~ Man kat1 nxppe tro andet, end at Quintilian (der i parentes bemzrket havde oplevet de vlerste udskejelser under Nero) her hentyder til den mandlige prostituerede.

Den kraftige fordgimnelse af den ydre, kvindagtige pynt i i ~ a logisk nok fgre til en lige s i   kraftig lovprisning af den nogne, mandlige krop soin metafor for .rr:rmo rt-c.tu,r: »Sunde kroppe ined rent blod og styrkede gennem trzning får deres skØnne udseende fra de samme kilder soin deres krzfter; thi de har bide farve og stramhed og er inuskul~st formede; inen hvis man epilerer dem og sminker dein som kvinder, g ~ r man dem overinide hzslige i selve denne bestrzbelse p i   at forskonne dein. Og ganske vist bidrager, som det grzske vers vidner om, et smagfuldt og przgtigt pie-jet udseende til inenneskenes anseelse; inen er det kvindagtigt og overdrevent, smykker det ikke kroppen, men forrider sjzlen. Tilsvarende gzlder det oin denne gennemsigtige stil, der spiller i alle farver, at den kvindagtigggr selve det indhold [res ipsasl, der iklzdes en sidan ~progdragt«.~' Og lidt senere, for at ingen skal vzre i tvivl, hedder det oin eloyucnriu:  »Mcn (dcttc  gciltagcr jcg) lad  dcn vxrc inandlig Lvirili~]~ stxrlc og dydigl og lad den ikke tragte efter kvindagtig letfardighed og falsk, sininket farvepragt; lad det vzre blodet og styrken, der giver den glans!e4'

Selv om inodeme »k@nsforskere«  muligvis vil inene, at begrebet om kvindelighed er langt fra at vzre veldefineret, s i   har det alts5 allerede for Quintilian og siden for Locke vmet tilsti-zkkelig klart til, at de l i x   kunnet bruge det som vehicle i 'metaforen er en kvinde' og derined faet inulighed for at struktiirere en vis, udefinerlig frygt for ~iietaforen, der hermed fir kontur. Sp~rgsirialet er s i ,   hvad  der begriinder denne frygt.

Maske leder Cicero os pli sporet, n5r han beinzrker om metaforen, at den »leder tilh~rernes tanker i en anden retnirig, uden at de dog komnier p5 vildspor« ( j v f . ovenfor). Hos Cicero hersker der ganske vist peripatetisk ro: Vi er s i   at sige pi riindvisning, guirlecl tour, for at betragte de s k ~ n n e billeder, og alt er under kontrol; inen m~lligheclen for at k o m mehr lcingt v~ck og derined lidsztte sig for,fure eksisterer altså, nar man fglger disse ord, der ined Ciceros definition h@rer  til de »'overf@rte', d.v.s. at de på en made er anbragt p i   et sted, hvor de ikke hgrer hjeimiie« (jvf. ovenfor). Nogle ords betydning I@sneisig og korniner i en ai-t disponibel tilstand, og i stedet.  for at betegne den ting eller »idé«,  den ilomalt b ~ r betegne, bevl-eger betydningen sig andetsteds hen -hvilket Locke m i   opfatte p5 den inade, at sadanrie ord kun er til for at »indfØre forkerte ic1eer.c  og dermed »f@re  dgmmeki-aften pi afve-jee  (jvf. ovenfoi.).

Man kan vanskeligt Izse dette som andet end en frygt forj0rfiiirrlse, og for Locke -og Qiiintiliari -er det uiniddelbart kvinden, der byder sig til som vehicle, velsagtens fordi der rent faktisk findes ~iil-end, der lader sig f o r f ~ r e af kvinder (og oven i  kØbet finder behag i det, fnyser Locke, der i Øvrigt selv var inkarneret pebersvend og foretrak iniends selskab). 1 dette tilfzlde el-  det endvidere klart, at det ikke er nogen ydre lighed, der etablerer intei-aktionen  inellein tenor og vrhicle. I 'metafoi-en er en kvinde' gzlder det samme soin i den af  Richards analyserede  'sjzlen  er en flod' Cjvf. ovenfor), hvor the vrhirle, floden. inere eller niindre bliver et pliskud for at sige noget oin thr tenor, sjlelen, soin ikke kiinrie siges p i   anden måde -dog  stadig saledes, at the vehicle kontrollerer den made, the tenor dannes på (tivilket inan i Richards' ekselilpel kunne forvisse sig om ved at forsØge at erstatte floden med en kop the!).

Metaforen er altsa uegentlig, fordi den har mere end e n  betydning -eller i-ettere,  fordi den betydning, den har, ikke er clistinkt, iiien altid skal analyseres soin en interaktion inellein to stØi~elser (som kun k m  have distinkt betydning hver for sig, isoleret fra deres interaktion i  metaforen). Det er maske irsagen til: at filosofferne -i hvert fald de logiske og empiristiske -aldrig ha-  iinteresseret sig for metaforen. Locke er soin alle andre filosoffer nat~irligvis klar over, at ord kan have inere end én  betydning -og at de i mange tilfzlde skal have det, fx for at kunne referere til de forskelligartede »sainrnensatte ideer«

(hykleri, helligbrgde, fadennord), han analyserer. Men disse »saininensatte ideer« ses netop soin klynger a f   i sig selv distinkte, ~usainnlensatte ideer«. der er kombineret på en bestemt inide i et endeligt antal, således at inan i sidste instans kan forklare de »saimnensatte ideer« ved at opregne alle de »usaininensattec. I en sådan &gt;&gt;byggestensteori« (L'akoff &amp; Johnson) es der selvsagt ingen plads til inetafosen: Deri vil her kun blive betragtet soiu en operation, hvorved et, korrekt, symbol erstattes af et andet, ukorrekt -og s i   skal inan, for at forsti betydningen, have besvzret ined at foretage den omvendte operation (jvf.  Blacks forinalisering ovenfor). Alligevel  lader det til, at ca. 90% af den forskning, der aktuelt udformes som cog~zitii~~ science, har en sidan nobjektivistisk« filosofi soin forudsztning.

## Noter:

1.  Jvi. W. C.  Boolh: »Melaphor as Rheloi-ic.  The Problein oiEvalualion«, in Shcldon, S. (ed.): 0 1 1   Metuplrol-. Chicago 1980.
2.  Cicero: De  orutorr. Retoriske skrifterI. Odense 1981, III, 37, 149.
3.  Op.cil.,III,38,  155.
4.  Op.cil., III, 37, 148.
5.  Op.cit.,  III, 5  1, 197.
6.  Op.cil., III, 38, 152.
7.  Op.cit., 156.
8.  Op.cit., III, 43; 170.
9.  Ciccro: »Orator«, iii Retoriske .skr#tc,r III. Odense 1982, 23, 78-79.
10. I.A. Richards: Tlre Pkilosoplry  of'Rlrc'toric, Oxford 1936, p. 90.
11. 1  1. Op.cit.,  p. 92.
12. Op.cit., p. 93.
13. 0p.cil.
14. Op.cit.,  p. 98.
15. Op.cit.,  p. 98.
16. Op.cit., p.  129.
17. Op.cit.,  pp. 122-123.
18. O p . ~ i i . ~ p.  125.
19. Jvf. M. Black: Mo(lcls anrl Metuplioiis. Ithaca, N.Y.  1962,  pp. 25-47.
20. Op.cil., p. 40.
21. Jvf. G. Lakoff L! M. Johnson: Mefuplroi:~ ' C V o   Li\,&lt;, RJI. ChicagoLondon 1980.
22. 22  M.J. Rcddy: »Thc Conduit Mctiiphoi.. A Ciisc of  Friiinc Conflict in Our Lailguage about Language«, in:  A. Oitony (cd.): Mrtuphor und Tlrought. Cainbridgc  1979.
23. Op.cit., p. 4.
24. Cit. in G. Eakoff: Wom~n, Fire, unrl Durrgerou.~ Thirrgs. ChicagoLondoii 1987. pp. 209-21  O.
25. Jvf. Lakoff k Tumcr: More thun CIool Reuson. A Firld Guicle to Poetic Mrtuplior. Chicapo k London 1989, p. 61.
26. Op.cit.,  p.  13 1.

27. Op&amp;,  pp.  131-132.
28. 0p.cit.
29. Op.cit.,  p.  135.
4. 30 Dr  oratora III, 39, 159.
5. 3 1 Op.cit.,  III. 40. 160.
32. Lakoff &amp; Johiison op.cit, pp. 186-188.
33. J. Locke: An E.vsuy Concerning ffumnn I/nder.sturidin~. Oxford  1975, I, 3, 46.
34. Op.cit., I, 2, passim.
35. 0p.cit.. II, l ,  32.
36. 0p.cit.
37. Op.cit.,  I. 2. $15.
38. Op.cit., II, 11, $17.
39. 0p.cit.. III, 9, $2.
40. Op.cit.,  III. 11, $5.
41. Op.cit., 111, 10, $34.
42. Jvf.  G.W. Leibniz: Nouvenux e,s.sni.s  sur I'r~itrrirlemrnt humnin, Paiis 1990. III. 10, $34.
43. Platon: S)lrnl~n.rion. Kbh. 1960,  jf.  180c-1  X 1   d.
44. Quintilian: Institiitio  olzltoricl., Paris 1976, II, 5, 10.
45. Op.cit., I I .
46. Op.cit., 12.
47. Op.cit., VIII, p. 19-20.
48. Op.&amp;., VIII. 3. 6.