Skal idrætten fortsat have sit eget retssystem? En analyse af det idrætsretlige system set i lyset af Anja Andersen-sagen
Forfattere: Jens Bertel Rasmussen
Tidsskrift: forumforidraet (2007-07-01)

## Skal idrætten fortsat have sit eget retssystem?

En analyse af det idrætsretlige system set i lyset af Anja Andersen-sagen

Af Jens Bertel Rasmussen

Denne artikel handler om, i hvilket omfang idrætten kan betragtes som et isoleret område  med  egne  værdier,  normer  og  eget retssystem,  eller  hvorvidt  de  civile  domstoles behandling skal finde anvendelse for sportsudøvere, ledere og trænere i de sager, der  kan  opstå  i  forbindelse  med  idrætsudøvelse.

Artiklen  gennemgår  Dansk  Håndbold Forbund (DHF) og Danmarks Idræts-Forbunds  (DIF)  behandling  af  den  såkaldte Anja Andersen-sag og påviser, hvilke ændringer i det idrætsretlige system der i dag gør  idrættens  eget  retssystem  såvel  holdbart som fornuftigt.

Et idrætsforbund (som DIF) har muligheder for at give en spiller karantæne eller en anden form for straf internt i sit eget regelsystem,  dvs.  uden  at  skulle  involvere  det civile  retssystem.  Dette  på  trods  af,  at  en karantæne eller bøde jo kan betragtes på lige fod med en dom. Udøvere inden for idrætsverdenen har indtil videre accepteret at underlægge sig dette interne system og har accepteret  de  afgørelser,  som  blev  truffet under de enkelte specialforbund.

Der har dog aldrig været forsøgt en udlignende regelsanering i de enkelte specialforbund for at sikre, at for eksempel en cy- kelrytter eller fodboldspiller bliver behandlet efter de samme regler som eksempelvis  en  håndboldspiller  eller  en  volleyballspiller.  Når  der  bliver  givet  en  karantæne  eller  straf  inden  for  idrætssystemet, kan man således risikere en forskellig behandling, alt efter hvilken sportsgren man udøver.

Ligeledes har der aldrig været udført en udlignende  regelsanering  i  de  forskellige organer  inden  for  de  enkelte  specialforbund. Således har man som »tiltalt« ingen garanti for at blive behandlet efter de samme  principper  og  regler  i  forbundets  behandling som i ankeinstansens behandling.

I 1998 blev DIF's love revideret, og hermed blev reglerne om behandlingen af sager om karantæne og straf ændret på baggrund  af  en  rapport  udarbejdet  af  en  arbejdsgruppe,  som  var  nedsat  til  lejligheden. DIF's love fremstår derfor i dag som tidssvarende  og  gennemarbejdede.  Netop på baggrund af denne revision kan det undre, at DIF ikke på noget tidspunkt har forlangt af sine specialforbund, at de rettede deres  love  til,  så  også  disse  blev  tidssvarende  og  overensstemmende,  og  så  alle idrætsudøvere  uanset  sportsgren  blev  behandlet efter samme regelkodeks.

## Kritiske røster over det idrætsretlige system

Der er fra flere kritiske sider af både jurister  og  journalister  blevet  stillet  spørgsmålstegn ved, om der fortsat er behov for et selvstændigt idrætsretligt lov- og regelsystem i de enkelte forbund med idrættens egen  højesteret  i  form  af  DIF's  appelret. Denne kritik hænger sammen med spørgsmålet  om,  hvorvidt  det  ville  være  mere korrekt  og  retfærdigt  at  benytte  de  civile domstole  med  straffe-  og  retsplejeloven, kombineret med et sæt disciplinære regler i en bekendtgørelse eller et cirkulære.

Dette ville sikre en ens behandling og ens bedømmelse  af  alle  idrætsudøvere  uanset idrætsgren, og alle idrætsudøvere ville være sikre på, at deres sag blev ens prøvet ved de civile domstole. Prøvelsen ville ske med respekt for fundamentale principper og regler i straffe- og retsplejeloven samt med en enslydende regelkodeks for alle sager.

For imidlertid at forstå, hvorfor det fortsat  er  berettiget  at  have  et  selvstændigt idrætsretligt system, er det relevant at sætte  debatten  i  relation  til  idrætsverdenen. Anja  Andersen-sagen fremstår i  denne sammenhæng  som  en  principiel  og  afgørende sag, og derfor vil denne sag blive behandlet og analyseret i det følgende.

## Anja Andersen-sagen

Anja Andersen-sagen tog sin begyndelse i en  meget  omtalt  håndboldkamp  den  5. marts 2006 mellem Aalborg DH og Slagelse FH. I kampens første halvleg blev dommernes afsagte kendelser voldsomt kritiseret og diskuteret af Anja Andersen. Da en spiller fra Slagelse FH i kampens 29. minut blev udvist, forårsagede dette, at Anja Andersen igen reagerede over for dommerne både verbalt og fysisk. Som resultat af det- te, fik Anja Andersen et rødt kort. Anja Andersen  forlod  herefter  spillepladsen,  men vendte kort tid efter tilbage og beordrede Slagelse FH's spillere til at forlade banen og kampen. Ledelsen fra Slagelse FH greb ikke ind i dette, selv om de var til stede ved kampen.

Anja Andersen-sagen kom således til at dreje sig om, hvilken sanktion Anja Andersen  skulle  idømmes  for  denne  handling, der klart strider mod alle regler og normer inden for håndboldverdenen.

I den umiddelbart efterfølgende sagsbehandling hos DHF blev begrebet »utilstedelig  og  grænseoverskridende  handling« født med formuleringen i DHF's afgørelse, og med denne afgørelse kom manglen på en ensartet regelkodeks særligt til udtryk. Afgørelsen  blev  historisk  streng,  og  det blev  tydeligt,  at  der  var  store  uoverensstemmelser  mellem  de  forskellige  idrætsorganers behandling af sagen.

I den endelige afgørelse af sagen tilkendegav  DIF  den  24.  maj  2006,  at  sagsbehandlingen  bør  ske  efter  de  samme  principper, som gælder for god sagsbehandling inden for retsplejen og den offentlige forvaltning. Det er en meget vigtig tilkendegivelse fra DIF's side. DIF skriver i samme kendelse,  at  retssystemet  i  idrættens  verden  bør  være  tilgængeligt  og  forholdsvis enkelt.  Det  sidste  er  efter  min  opfattelse mindst lige så vigtigt og rigtigt.

## Anja Andersen-sagens behandling i de idrætsretlige organer

Mere specifikt  blev Anja Andersen-sagen behandlet dels af DHF's turneringsudvalg, og  dels  af  DHF's  forretningsudvalg,  som traf  deres  afgørelse  den  10.  marts  2006. Senere traf DHF's bestyrelse som den ene ankeinstans  afgørelse  den  5.  april  2006. Som den anden ankeinstans traf DHF's retsog  voldgiftsudvalg  afgørelse  den  24.  april 2006, hvorefter DIF's appeludvalg traf den endelige afgørelse den 24. maj 2006.

Anja Andersen på sidelinjen (fotograf: Rene Lystrup, Slagelse DT support).

Sagen har således været behandlet hele vejen  op  igennem  det  danske  håndboldsystem. Særligt DHF behandlede stort set sagen  uden  at  respektere  fundamentale retsprincipper, som ellers er gældende for et hvilket som helst afgørelsesorgan i Danmark. DHF blev voldsomt kritiseret for behandlingen bl.a. i DIF's endelige afgørelse.

Nedenfor følger en gennemgang af DHF's  behandling  af  sagen.  Jeg  vil  herefter sætte afgørelserne i lyset af relevante fundamentale  retsprincipper  i  en  analyse af,  hvorvidt  disse  principper  blev  overholdt  af  DHF.  Til  slut  sættes  DHF's  afgørelse i relation til behandlingen af sagen i de forskellige ankeinstanser, hvilket påviser,  hvor  stor  grad  af  uoverensstemmelse der bestod mellem de forskellige organers behandling.

## Dansk Håndbold Forbunds afgørelse

(AA: Anja Andersen, SFH: Slagelse Håndbold Forening)

»AA: 6 måneders karantæne for udøvelse af al håndboldgerning, som spiller, træner og leder, i Danmark, i turneringer eller arrangementer udskrevet af eller givet tilladelse til af DHF .

SFH: Idømmes bøde stor 10.000 kr.

SFH:  Pålægges  administrationsgebyr  på 500 kr.

DHFs Forretningsudvalg idømmer:

AA: 6 måneders udelukkelse for udøvelse af al håndboldgerning, som spiller, træner- og leder i Danmark i turneringer eller arrangementer udskrevet eller givet tilladelse til af DHF .

SFH: Idømmes bøde stor 90.000 kr. Afgørelserne kumuleres således:

AA idømmes  12  måneders  karantæne  for udøvelse  af  al  håndboldgerning  eller trænergerning eller ledergerning i Danmark i turneringer eller arrangementer udskrevet  af  eller  givet  tilladelse  til  af DHF. SFH idømmes en bøde på 100.000 kr.,  og  pålægges  administrationsgebyr på 500 kr.«

## De alment gældende retsprincipper

De retsprincipper, som DHF kan kritiseres for ikke at have overholdt, er følgende:

Uafhængighedsprincippet  ( også  kaldet magtfordelingsprincippet): Dette princip er helt fundamentalt inden for det danske juridiske  system.  Det  er  dette  princip,  der overordnet sikrer, at det dømmende organ skal være adskilt fra såvel det lovgivende organ  som  det  udøvende  organ.  Magtfordelingsprincippet  gennemsyrer  alle  retsog  afgørelsessystemer  i  Danmark,  og  bør derfor naturligvis også gælde for et idrætsretligt system.

Af afgørelsen hos DHF fremgår, at det dømmende  organ  dels  er  DHF's  turneringsudvalg  nedsat  af  repræsentantskabet, som  er  et  politisk  organ,  og  dels  DHF's forretningsudvalg, der er en del af bestyrelsen og således helt igennem et politisk og udøvende organ.

Havde  sagen  været  udsat  for  en  sådan behandling  hos  de  civile  domstole  eller forvaltningsorganer,  ville  det  straks  have gjort  afgørelsen  ugyldig.  Man  kan  endda tale om, hvorvidt afgørelsen ville have været en nullitet, dvs. slet ikke en afgørelse.

Muligheden for at anke en afgørelse : Af afgørelsens klagevejledning fremgår, at en del af afgørelsen skal indbringes for DHF's bestyrelse og en anden del for DHF's retsog  voldgiftsudvalg. 1 Efter  de  civile  domstoles  regler  skal  en  sag  indbringes  med den samlede afgørelse for én og samme ankeinstans  og  ikke  behandles  i  forskellige organer.

Behandlingen  er  derfor  stridende  mod princippet  om  muligheden  for  én  anke, men det ville formentlig ikke gøre afgørelsen ugyldig i de civile domstole.

Endelighedsregel : Af  afgørelsen  fremgår, at » … nærværende sag vil kunne appelleres til DHF's bestyrelse, hvis afgørelse er endelig «. Som udgangspunkt har man altid retten til at få de civile domstole til at prøve en afgørelse, medmindre retten i det konkrete tilfælde skønner, at sagen er behandlet  fyldestgørende.  Derfor  er  indsættelsen af en sådan endelighedsbestemmelse også kritisabel. Det vil efter min opfattelse være ugyldigt at bestemme, at en politisk afgørelse ikke kan prøves af et uafhængigt dømmende organ.

Strafferammer : Som  med  almindelige straffesager bør der være en ramme for strafudmålingen.  En  fast  ramme  med  et  strafmaksimum udelukker en helt skønsmæssig afgørelse. Med en fast ramme gives der de implicerede parter en mulighed for at indrette sig efter en forventet straf og forberede sig på den. Uden en fast strafferamme kan der i princippet  idømmes  en  hvilken  som  helst straf. Enten skal der indsættes en strafferamme i det idrætsretlige system, eller også skal strafbestemmelsen  som  et  minimum  tage udgangspunkt i tidligere praksis, så der sikres en ensartet praksis.

Klare  og  enkle  strafbestemmelser : Det må  ikke  være  muligt,  at  den  samme  forseelse kan straffes af to forskellige organer efter  to  forskellige  regelsæt,  der  dækker over samme forseelse. Der skal derfor udarbejdes klare regler samt ens regler for alle organers behandling af en given sag. På denne  måde  sikres  ensartethed  i  sagsbehandlingen.

Anja Andersen instruerer Bojana Popovic (fotograf: Rene Lystrup, Slagelse DT support).

Kontradiktion,  partshøring  m.v .:  Kontradiktionsprincippet  betyder,  at  parterne gives en mulighed for at kommentere den anden parts indlæg. Partsafhøring sikrer, at der gives parterne en mulighed for at komme til orde. Disse principper er helt fundamentale  principper  i  den  danske  retspleje og forvaltning. Det er derfor meget vigtigt, at  disse  fundamentale  principper  bliver overholdt, hvilket de ikke blev i Anja Andersen-sagen.

Hurtighed: Specielt inden for idrættens verden  er  en  hurtig  afgørelse  en  absolut nødvendighed. Det stiller klare krav til alle implicerede parter, men det er nødvendigt af hensyn til en turnerings fortsatte afvikling og også af hensyn til idrætsudøveren selv samt et evt. konkurrerende hold, at der træffes hurtige afgørelser. Anja Andersensagen trak ud i meget lang tid, hvilket kun kan give anledning til kritik.

Afgørelsen skal være endelig, før den videresendes : Afgørelsen skal endvidere være endelig, før den videresendes til eksempelvis  det  Europæiske  Håndboldforbund (EHF). DHF's afgørelse i Anja Andersen-sagen  blev  af  DHF  selv  sendt  til EHF  til  yderligere  strafvurdering.  Det  er stridende  mod  retsbevidstheden  og  følelsen af retfærdighed, at en ikke-endelig af- gørelse  videresendes  til  EHF  og  dermed danner grundlag for en afgørelse. EHF traf derfor  afgørelse  om  udelukkelse  af  Anja Andersen  på  europæisk  plan  på  et  ikke færdigbehandlet grundlag.

Suspensiv  virkning :  Det  skal  være  muligt  at  give  afgørelsen  suspensiv eller opsættende virkning, indtil ankeinstansen træffer sin endelige afgørelse.

Som  gennemgangen  af  de  ovennævnte retsprincipper viser, var DHF's behandling af  Anja  Andersen-sagen  således  på  flere punkter groft i strid med de retsprincipper, som ville gælde for enhver almindelig borger ved de civile domstole.

## Sagens behandling i det idrætsretlige ankesystem

I  det  følgende  gennemgås  de  ankeinstanser,  hvor  Anja  Andersen-sagen  blev  behandlet, inden sagen fandt sin afslutning.

1. Ankeinstans -DHF's bestyrelse: DHF's afgørelse blev indbragt for DHF's bestyrelse, der stadfæstede afgørelsen. Denne afgørelse kan på ingen måde undre, idet DHF's forretningsudvalg også er medlem  af  DHF's  bestyrelse,  og  idet  forretningsudvalget allerede havde været inde i sagen som første instans. Man kan derfor roligt sige, at der var inhabilitet af højeste karat  og  på  ny  en  voldsom  sammenblanding af den dømmende og udøvende magt.
2.  Ankeinstans  -  DHF's  rets-  og  voldgiftsudvalget : Bestyrelsens  afgørelse  blev indbragt for rets- og voldgiftsudvalget, der traf afgørelse den 24. april 2006 og ændrede  karantænen  fra  12  til  6  måneder,  men stadfæstede bøden til Slagelse  FH  på 100.000 kr.
3. Ankeinstans - Danmarks Idræts-Forbunds  appeludvalg :  Sagen  blev  herefter indbragt  for  Danmarks  Idræts-Forbunds

appeludvalg, også kaldet idrættens højesteret. Ved kendelse af den 24. maj 2006 traf DIF  afgørelse,  hvorved  Anja  Andersens karantæne ansås for udstået med de spilledage, der var afviklet i perioden fra DHF's afgørelse den 10. marts 2006 til DIF's afgørelse den 24. maj 2006.

Afslutningen på sagen blev derfor, at 12 måneders  karantæne  blev  ændret  til  2 1 /2 måneds karantæne eller mere præcist svarer det antal kampe som Slagelse DT havde spillet i den pågældende periode til 7 spilledage.  Bødestraffen  på  100.000  kr.  blev stadfæstet. Det er ærgerligt, at DIF's appeludvalg i en så principiel og afgørende sag for håndboldsporten ikke mere præcist tog stilling til antal spilledages karantæne, idet den lidt upræcise afgørelse » … at Anja Andersens karantæne anses for udstået med de spilledage, der er afviklet« gør afgørelsens  præjudikatsværdi for fremtiden mindre.

DIF fastslog dog indledningsvis, at det er vigtigt, » at sagsbehandlingen i hvert af de organer i et specialforbund, der har beføjelse  i  denne  henseende, skal ske under iagttagelse af de samme almindelige principper for god sagsbehandling, der gælder inden for retsplejen og den offentlige forvaltning«. Dette er en vigtig udmelding fra DIF og betyder, at den berørte person har krav  på  overholdelse  af  de  ovennævnte fundamentale retsprincipper.

4.  Indgivelse  af  ankestævning  -  civile domstole : Ved stævning af 30. marts 2006 indbragte Anja Andersen sagen for det civile  domstolssystem.  Hun  nedlagde  påstand om, at de af DHF trufne afgørelser skulle erklæres ugyldige, og sagen skulle behandles  på  ny  med  respekt  for  kravene  om partsafhøring og kontradiktion. Dette vil i givet fald betyde, at sagen skal starte forfra hos DHF, som så skal behandle sagen med respekt for de ovennævnte principper.

Det  interessante  ved  Anja  Andersens sagsanlæg er, at hun her forsøger at få de civile  domstole  til  at  bedømme  sagen  og vurdere, om sagen skal gå om i det idrætsretlige system. Efter at en lovændringspakke, afstedkommet af Anja Andersen-sagen, blev  vedtaget  i  DHF's  repræsentantskab den 28. august 2006, er denne del af sagen dog gået i stå, og der er søgt forlig mellem parterne i stedet. Dette skyldes formentlig dels,  at  DIF  ændrede  DHF's  afgørelse  til en mere rimelig og forståelig afgørelse, efter  stævningen  var  modtaget,  dels  at  der var vedtaget ændringer af DHF's love, netop på baggrund af Anja Andersen-sagen.

## Konsekvenser af Anja Andersen-sagen

Anja Andersen-sagen medførte, at der blev nedsat  et  udvalg  under  DHF.  Udvalget skulle  hurtigt  fremkomme  med  et  samlet lovændringsforslag, som skulle sikre overholdelsen af almindelige retsprincipper ved behandling af karantænesager og straffesager under DHF.

Forslagene fra udvalget gik bl.a. ud på, at uafhængighedsprincippet skulle gennemføres, så den dømmende magt blev adskilt fra den udøvende magt, dvs. som uafhængige dømmende instanser, der kendes fra de civile domstole. Derudover blev det foreslået, at udvalgene skulle være forpligtede til at høre parterne og lade parterne få indsigt i sagen, før en afgørelse blev truffet, dvs. overholde reglerne om kontradiktion og partshøring.

Af andre forslag var, at jurister fremover skulle have sæde i både disciplinærudvalget og ankeinstansen, og der skulle være en slags strafferamme forstået på den måde, at afgørelsen  set  i  relation  til  det  strafbare skulle  følge  tidligere  praksis,  medmindre der var særlige omstændigheder, der kunne begrunde  en  ændret  straf.  Udvalget  foreslår endvidere, at der tilstræbes hurtighed i behandlingen  af  sagerne,  herunder  også  i ankeinstansen på grund af turneringsafviklingen, og afgørelsen skal være begrundet med henvisning til de regler, der har dannet grundlag for afgørelsen.

Anja Andersen-sagen fik således stor og afgørende  betydning  for,  at  DHF's  regelsæt  i  et  enigt  repræsentantskab  blev  ændret, så de nu overholder de grundlæggende retsprincipper. Dette kan alle idrætsudøvere,  trænere  og  ledere  være  tilfredse med, selv om det er uheldigt, at der skulle en så graverende sag til, før det nødvendige regelsæt blev indført.

## Det idrætsretlige system i fremtiden

Konklusionen på denne meget omtalte og meget kritiserede behandling af Anja Andersen-sagen må efter min opfattelse være, at sagsbehandlingen hos idrætten skal overholde gældende retsprincipper i samme  omfang,  som  det  øvrige  retssystem skal.

Dvs.  at  idrætten  skal  følge  de  samme regler og normer, som hersker i vort samfund,  og  som  derfor  afspejles  i  det  civile retssystem.  Et  idrætsretligt  system  skal derfor opfylde alle retsprincipper, have en ordentlig  sagsbehandling  med  mulighed for anke og behandling af uafhængige instanser  samt  have  kompetente  folk  til  at bestride posterne. Dette vil sige kompetente  folk  fra  idrættens  verden  såvel  som kompetente jurister.

Det er dog samtidig min klare opfattelse, at  idrættens  verden  er  bedst  tjent  med  at have sit eget retssystem, naturligvis forudsat,  at  reglerne  og  lovene  for  forbundene ONSEIL GÉNE

MOSEL

Timeout for Slagelse Dream Team (fotograf: Rene Lystrup, Slagelse DT support).

ændres,  som  eksempelvis  i  DHF  og  med ankemulighed  til  DIF's  Appeludvalg.  At drage  en  parallel  til  almindelig  gældende ret  og  principperne  for  god  offentlig  forvaltningspraksis, vil være en god målestok for de idrætsmæssige love og regler.

Efter min opfattelse vil det være en fejl at  ophæve  det  historisk  dybt  forankrede idrætslige  regel-  og  retssystem.  Man  skal holde  de  særkender  og  forskelligheder, som er kendetegnende for idrættens verden for  øje,  når  man  taler  om  idømmelse  af strafsanktioner og karantæne.

Særligt er der ved idrætten det faktum, at spørgsmålene og problemerne, der fører til  karantænesager og strafsanktioner, ofte opstår under en konkurrence eller midt i en turnering, hvor det ville være umuligt at afvente eksempelvis et syn og skøn eller en langstrakt  retssag  med  mange  afhøringer og mange skriftlige indlæg. En idrætskonkurrence skal fortsættes og afsluttes, ligesom  en  turnering  skal  kunne  fortsættes med en ny kamp, nye points og op- eller nedrykning for klubberne. En langsommelig sagsbehandling eller en sagsbehandling uden kendskab til disse særlige forhold ville gøre afviklingen af konkurrencer og turneringer meget besværlig. Derfor er idrættens verden et område, der har behov for i et vist omfang at have sine egne love og sine egne organer til at behandle sagerne og træffe afgørelser.

Blot er det helt afgørende, at dette sker med respekt for de fundamentale retsprincipper,  som  findes  i  retsplejeloven,  herunder ret til at blive hørt og ret til at se alt det materiale, som sagen bliver bedømt på.

Når der træffes hurtige afgørelser, kan det blive  nødvendigt  at  acceptere,  at  der  i  en konkret situation slækkes på nogle af retsprincipperne, som så må følges op med en grundig  behandling  evt.  i  en  ankeinstans, såfremt parterne ønsker dette.

## Idræt og jura kan og bør være forenet i idrættens eget retssystem

En  fornuftig  kombination  af  samfundets retssystem og idrættens retssystem findes i dag i DIF's Appeludvalg og i DHF's nye lovpakke  omkring  behandling  af  karantæne og strafsanktioner. Her bestrider jurister  og  idrætsfagfolk  tilsammen  posterne, hvilket  sikrer  en  idrætssagkyndig  sagsbehandling med overholdelse af de almindelige retsprincipper.

Alle idrætsforbundenes lovregler bør desuden efter min opfattelse samordnes, så det sikres, at de enkelte idrætsudøvere uanset  sportsgren  bliver  behandlet  efter  de samme  regler,  dog  med  de  tilpasninger som de enkelte sportsgrene måtte kræve.

Sørger  man  derudover  for,  at  retsprincipper  og  sagsbehandling  overholdes  og indplaceres, så det gennemsyrer den idrætsretlige  behandling  af  sagerne,  samt respekterer,  at  idrætten  har  et  behov  for særligt  smidige  og  hurtige  reaktioner,  så har  man  et  bæredygtigt  idrætsretligt  system.

Med  disse  forholdsregler  sikres  både retssikkerhedsmæssige  og  idrætsmæssige interesser  i  en  sagsbehandling,  der  såvel for  idrætsudøvere,  trænere  og  ledere  som for  retsbevidstheden i samfundet fremstår som den mest fornuftige løsning, og som fortsat  bør  foregå  i  idrættens  eget  retssystem.

## Internationale perspektiver

I en moderne og professionel sportsverden er det efterhånden forventeligt, at konflikter  vil  have  et  internationalt  perspektiv.  I takt med, at sportsverdenen herhjemme er blevet mere ambitiøs og professionel, stiger kontakterne til udlandet.

Derfor bør reglerne i de danske idrætsforbund  afspejle denne  internationalisering. Et meget aktuelt eksempel på, at der heller ikke internationalt forefindes en effektiv  sagsbehandling,  er  Palinger-sagen. 2 Palinger-sagen omhandler en ungarsk håndbold-målvogter, Katalin Palinger, der efter mange forhandlinger, udeblivelse fra træning  og  kampe  samt  henvendelser  fra en ungarsk advokat brød sin kontrakt med FCK for nu at spille i Krim Ljubljana i Slovenien.

Sagen er foreløbigt afgjort ved et forlig mellem  klubberne  ved  EHF's  mellemkomst, og den har med al tydelighed illustreret, at heller ikke forholdet til EHF og forholdene i den internationale håndboldverden er i orden. Bl.a. kan her nævnes, at der er begået sagsbehandlingsfejl både hos DHF og EHF, at sagen er trukket ud i adskillige måneder til trods for, at den virker åbenlys i henhold til kontraktbruddet.

Det tyder således på, at forbundene heller ikke har kunnet holde trit med den internationale  udvikling.  Reglerne  og  sagsbehandlingen er i dag ikke gearet til at forholde  sig  til  professionel  sportsudøvelse med mange penge og meget prestige involveret. Derfor bør der også internationalt tages tiltag til at få regelsystemet efterset og effektiviseret  med  respekt  for  de  fundamentale  retsprincipper  som  eksempelvis kontradiktion, partshøring samt hurtig sagsbehandling.

## Noter

1. Rets-  og  Voldgiftsudvalget: Udvalget  vælges  af DHF's repræsentantskab og består af tre medlemmer. Der stilles ikke krav til hverken faglighed, uddannelse eller erfaring inden for juraen.

## Kilder:

Dansk  Håndbold  Forbunds  afgørelse  af  10.  marts 2006.

2. Palinger-sagen er forligt ved EHF's mellemkomst. I  skrivende  stund  forbeholder  FCK  og  DHF  sig dog  at  forfølge  sagen  yderligere  ved  en  disciplinærsag.

Danmarks  Idræts-Forbunds afgørelse af 24.  maj 2006.