Metonymier
Forfattere: Jens Peter Lund Nielsen
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

I, kristne

g. ov

m:

. .

.... i

ville der

. . .. ..

'

tor et herskerliv, hvis dette ikke tormede sig etter

metaforens forskrifter Filosofiens hegrebsdannelser,

der holdt intellektet fangen i en anæmisk slavetil-

stand, havde ikke været andet end en længst for-

glemt metaforisk aktivitet. Hvis filosofien ville gen-

vinde sin styrke måtte den vende tilbage til sin standig havde udtordret metatoren og tvunget den,

\_enten-i-hurtige-dueller, eller.i-opslidende.masseslag

til at tømme sine udvælgende kræfter og miste troen

på illusionens skaberevne.

Selv om det nittende århundrede endte med ikke

at skulle kende andre troper af navn end metaforen,

fortrængte metaforiske natur og tilkendegive sig havde metonymien allerede tidligt i russisk litteratur

## Metonymier

metonymier og antropomorfismer." Når Nietzsche genij Onegin" hvor prosaens titelhelt åndsfra-

her insisterede på en militærmetafor, i forbindelse værende havde dræbt sin ven, poesiens Lenskij,

## JENS PETER LUND NIELSEN

verden ved et diktat, og den stærkeste af alle lighe- sig med sin strofe: "Skjalden i ungdomstiden tidligt

dens figurer var herskerkroppens metafor. Efter for- falden! Den skønne blomst af uvejr dræbes, i mor-

Rystet  ved tanken om med hvilken hårdhed fremti­ den  ville  blive  regeret  af  retorikkens  tyranner,  og heller ikke fristet af den metaforiske ordens kedsom­ melighed  og  mangel  på  spænding,  forudså  Nietz­ sche,  at han  sandsynligvis  ville  blive  den første,  der blev udstødt fra li gn elsernes kommende  herredømme.  Nietzsche  var,  vidste  han,  også  dekadent, , svag over for påvirkninger  og  dermed forførende og interessant,  ligesom jøder,  kristne og  moderne storb ym ennesker,  og  derfor  ville  der  heller  ikke  være plads for ham.  i fremtidens underholdningsløse kunstnertyranniske verden.

På den anden side så Nietzsche ingen muligheder for  et  herskerliv,  hvis  dette  ikke  formede  sig  efter \_\_\_\_\_\_ m-etaf01=ens-fe-Fskr-ifter,.-Eilosofiens\_b.egi:ebsdannelser,,---enten.-i-hur,tige-dueller der  holdt  intellektet  fangen  i  en  anæmisk  slavetilstand,  havde  ikke  været  andet  end  en  længst  for­ glemt metaforisk aktivitet.  Hvis filosofien ville gen­ vinde  sin  styrke  måtte  den  vende  tilbage  til  sin fortrængte metaforiske natur  og tilkendegive  sig som  illusion, for  sandheden var, som  Nietzsche sagde,  intet  andet  end  "en  mobilhær  af  metaforer, metonymier  og  antropomor:fismer."  Når  Nietzsche her  insisterede  på  en  militærmetafor,  i  forbindelse med  illusionens  styrke,  var  det  ingen  tilfældighed. Kun ved subjektets metafor var det muligt at skabe verden ved et diktat,  og den stærkeste af alle lighe­ dens fi gur er var herskerkroppens metafor. Efter  for­ skrift  fra  det  politiske herredømmes  strenge orden skulle subjektet befale over sine organer, og af dette ville ny livskraft komme til udtryk.  Organiseret som en sund militærkrop ville herskerkasten forstå at be­ fale over alle svaghedens dele, deriblandt bevidsthe­ den,  og  gennem  viljens  figurationer  lå  vejen  åben for verdenserobringen.

Metaforisk  aktivitet  var  for  Nietzsche  synonymt med vilje til magt.  Derfor  var der ingen tvivl om at metaforen  hos  Nietzsche havde kommandoen  over tropernes  arme,  og  antagelsen af,  at der i den reto­ riske  orden  havde  udskilt  sig  et  metaforisk  princip som alene herskende, delte det nittende århundrede tilsyneladende  med  Nietzsche;  Ingen  andre troper syntes  betydningsfulde  nok  til  at  nævnes  på  linie med metaforen,  og  derfor  forblev  så  længe,  metonymiens  subversive  antastelse  af  metaforisk  suverænitet upåagtet, selv om  metonymien  allerede havde  gjort  litteraturen  til  en  metafigurativ  s\_lag-mark,  hvor den som en navnløs avantgardefi gu r bestandig havde udfordret metaforen og  tvunget den, ,-eller-i-0psliden.de-massesl�g'-,  -----til at tømme sine udvælgende kræfter og miste troen på illusionens skaberevne.

Selv  om det nittende århundrede endte med ikke at skulle kende andre troper af navn end metaforen, havde metonymien allerede tidligt i russisk litteratur udfordret  den  suverænitet  som  romantikken  havde tildelt alle universelle analogier.  Efter duellen i "Jev­ genij Onegin" hvor prosaens titelhelt åndsfra­ værende  havde  dræbt  sin  ven, poesiens  Lenskij, fulgte  hos  Pusjkin  en  tropernes  styrkeprøve.  Det gjaldt  billedet  af  digterliget,  og  metaforen  forsøgte sig med sin strofe:  "Skjalden i ungdomstiden tidligt falden!  Den  skønne  blomst af uvejr  dræbes,  i  mor­ gengryet  visner,  plukkes,  og  flammerne  på  altret slukkes."  Efter  metaforens  elegiske  analogier,  der epigonagtigt var uden træfsikkerhed, fulgte metony­ miens strofe, hvor digterliget blev repræsenteret ved sit  prosaiske  naboobjekt:  "Nu  som  en  herregård, forladt,  er  alt  derinde  mørkt  og  tyst:  i  ban  til  evig tavshed lyst. Dens ruder hvidtet, skodder sat og luk­ ket  til.  Dens  chatelaine  er  sporløst  rejst,  Gud  ved hvorhen."  Et tilgrænsende objekt havde her,  lige så originalt som ironisk,  forskudt sig  og besat subjek­ tets  plads.  Men  som  et  paradoks:  Metonyrniens nærhedsforbindelser aktiviserer  også metaforen.  De kalkede  vinduer  li gn er  ligets  farve,  skodderne,  dets lukkede  øjne.  Til  gengæld  for  tabet  af  suverænitet som subjektets fi gur bliver  metaforen seende og f'ar hos  Pusjkin  øjnene  op  for  kontekstualitetens  kon­ krete prosa.

ene eller anden side. Krigsarbejdet har blot tømt de sultende  og  tørstende  soldater  for  kræfter,  og  løn­ nen  for  dagens  slid  er  blodgennemvædede  og  lig­ fyldte  landbrugsmarker;  under  indtryk  af  arbejdets ellers  livgivende  praksis,  stiller  de  af  slaget  udmat­ tede soldater,  på begge sider, sig derfor spørgsmålet om rigtigheden af at udrydde hinanden.

Napoleons russiske modpart,  generalen Kutuzov, har ikke været fristet af taktisk intervention; som en initiativløs  russisk  godsejer,  har  han  ladet begiven­ hederne på slagmarken forme sig som de ville. Kon­ teksten har  været stærkere  end hans vilje, og Boro­ dinoslagets tabende part har været subjektets bonapartistiske  metafor.  Krigsskuepladsens  metony­ miske  omvending  til  en  prosaisk  arbejdsmark  har tømt krigens symboler for betydning;  af disse er der hos  Tolstoj  intet  tilbage  andet  end  "kæppe  med klude, kaldet faner. Men som en feltherre, der skyl­ der den blinde metafor sin historiske succes, og som ikke  ved  at  Borodinoslaget  har forvandlet  ham, bondemetonymisk, til et simpelt trækd yr ,  begyndte Napoleon igen "som en hest, der trækker i et drivhjul  og  tror  den  gør noget,  der  er gavnligt  for  den .,.... at..spille\_den\_g:c.usomme,\_ttiste,\_tunge-umenne,,-�--skelige rolle,  som var tildelt ham".

Napoleons store arme til erobring af verdensher­ redømmet  og  dens  invasion  af  Rusland  li gn er  hos Tolstoj  metaforens  revanche  for  tabet  af  suveræn skaberkraft hos Pushkin.  I Krig og Fred har  N  apole­ ons tro på metaforen som sandhedsskaber  været en virksom illusion, der  synes at have belønnet de be­ drageriske ligheders feltherre,  med  sejr  efter  sejr.  I modsætning  til  russernes militære  planløshed  og mangel  på  mobiliserende  metaforer,  modtager Na­ poleon, dagen før slaget ved Borodino, et malet por­ træt af sønnen, kaldet kongen af Rom. Barnets lege­ bold  li gn er  jordkloden,  og  symbolikken  fortæller, hvad der  skal  blive  resultatet  af  det  verdenshistoriske slag, der er under forberedelse. Jordens erobring --------5ennem...fade:cen\_skal.bliv:e\_sønnensejend-0m,\_og  \_\_  �ar=-�-�s.elv meen hylder metaforens løfter,  indtil  Napoleon beordrer  billedet  skærmet for  de  kommende begivenheder:  Sønnen  er  endnu  for  lille  til  at  overvære  et slag.

Men hos Tolstoj skal andre love end de afNapoleon kendte  styre  slagets  gang  ved Borodino.  I Krig og  Fred finder  Borodinoslaget  sted  langt  fra  krigskunstens verdensscene; det foregår på marker, hvor jorden gennem århundreder har været genstand for arbejdet, og  som et dagslangt dødbringende høstarbejde former Borodinoslaget sig hos Tolstoj. Arbejdets  prosaiske  nærhed  bestemmer  begivenhederne på  slagmarken;  masseslagets  fysiske  karakter  åbner hos Tolstoj  ingen  muligheder  for  taktisk  indgriben, og Napoleon  oplever  for  første  gang  strategisk  afmagt over  for  omgivelsernes  tvang.  Borodinoslaget har sat  Napoleons skakmetafor ud af kraft;  slagmarken li gn er ikke et krigsspil med officerer og bønder ført  af  en  almægtig  hånd,  og  da  soldatermassernes gensidige  dræ  ben  ved solnedgang  ophører,  skyldes det ikke,  at en militær afgørelse er faldet ud til den Havde metaforens Wille zur Macht blot degraderet subjektet til slave af  billedet og  ikke ophøjet det til  herre som lovet? Var tropernes arme, under kommando af metaforen, kun en blind kraft der, i stedet for  verdensherredømmet,  blot  førte  til  uforudsete krigsulykker? At fejre lighedernes "saturnalier" havde for  Nietzsche også en pris; hvordan ville metaforernes  mobilhær  kunner skelne  en  flod  fra  en vej? For Marcel Proust, hvis indflydelse Celine anså som  medvirkende  årsag  til  den  ariske  krops  sammenbrud og  derfor gjorde  moralsk  ansvarlig  for  de tyske  troppers  nederlag  ved  Stalingrad,  var  der  ingen tvivl; subjektets metafor var som blindhedens figur  uden  offensiv  styrke.  I På sporet  af den  tabte  tid bliver det af Første Verdenskrig fjendtligt omringede Paris  ikke  forsvaret  af  metaforen;  under  indtryk  af tyskernes  militære  nærhed  fraterniserer  metaforen med  Wa gn er.  De  fjendtlige  fly  over  Paris  li gn er "Valkyrier",  og  Vendorne-pladsens  og  Concordepladsens  "jomfruelige  skønhed"  afviser  ikke  fjen- selt mne, gier lier ns F

erligher

Verd

for

tịl

atten

·leire

Charlus

der

hos Eisenstein styrter-til

interpaladset

grandiose by

m fo

re og

er den nve re

METONYMIEr

es forsvars- dens falliske tilnærmelser,  men "bød deres forsvarsløse  arkitektur  til for bomberne."

Derfor overlever Nietzsches imperialistiske kropsmetafor  heller  ikke  Verdenskrigen  hos Proust;  som seksuelt  fraterniserende  figur,  fristet  over  evne  af alle  nærhedens  forbindelser,  har  kroppens  metafor afskrevet verdensherredømmet og driftsmæsssigt kapituleret over for masserne. Allerede badelivets "sammenblanding  af  klasserne"  og  "det  flakkende begær"  havde i Balbec virket opløsende ind på herskerkroppen og  foregrebet den erotiske omvending af de sociale  magtforhold,  der under Verdenskrigen kulminerer  i  sodomismens  demokratiserende  pariserhotel,  hvor den herskende klasse f'ar sin lænkede krop  bearbejdet seksuelt  af repræsentanter for masserne,  proletarer,  soldater og matroser.

lænsfigur af den hestebårne Napoleon, hvad der re-

sete ulykker, som klinikkerne håber på at forebygge, som for eksempel den russiske revolution".  Subjektet  fik  med  andre  ord  ikke  sin  metaforiske  suverænitet  over  verden bekræftet af krigen;  tværtimod ender  beretningen  om  verdenskrigen  hos  Proust med den russiske virkeliggørelse af Badehotellets revolutionære  metonymier  med  "rædselsbilledet"  af bolsjevismens  ofre"  i  form  af  "storhertuginder  i pjalter".

Før Leni Riefenstahl skulle samle den af badelivet hos Proust opløste herskerkrop til vældige filmbilleder af en militariseret kropsmetafor,  og i Triumf des Willens lade kolonner af marcherende soldater li gn e et  stærkt  tysk  folkelegeme  under  komando  af  den hitlerske  vilje,  havde  Eisenstein  i filmen Oktober rystet  verden med billeder af sammenbruddet for alle subjektets  grandiose  metaforer.  Hos  Eisenstein  arbejder,  ligesom hos Proust,  den metonymiske aktivitet på massernes side, og parallelt med de politiske begivenheder,  der  i  det  russiske  revolutionsår fører op til  den  bolsjevikiske magtovertagelse,  finder  vi i Oktober en  tropernes  kamp,  der  former  sig  lige  så determineret som klassernes.

Verdenskrigens  Paris  virker  hos  Proust  som  en metonymisk  belejret  kærlighedsmetropol;  den  homoseksuelle  baron de  Cliarlus  - har  gjort  sit  aristokratiske  palæ  til  et  militærhospital.  Den  af  krigen mørklagte  by  favoriserer  driftslivets  undergravende virksomhed,  og i metroens dybder er kærlighedens selektive  natur  blevet  erstattet  af  de  tilfældige  mø-\_\_\_\_\_\_ .\_.\_er.s-m.etQR3/'1:øiske...m;gi.t:L---------------1'1Qr-h:v.er-l

Verdenskrigen har stik imod storpolitikkens hensigter  bragt den sociale revolution nærmere metropolerne end  nogensinde; hvornår vil fronternes masser fraternisere og i stedet for at dræbe hinanden vende sig imod storbyens afmægtige herskab? I Balbec havde de fattige fiskeres blik på de spisende bag restaurantens  glasruder  være:t  nok  til  at  det  store Badehotel forvandlede sig  til en ildevarslende  metonymisk konstruktion,  der stillede "et betydningsfuldt socialt spørgsmål om glasvæggen altid vil beskytte disse  vidunderlige d yr s  festmåltid,  og om de ukendte folk,  der stirrer  så grådigt derude i natten, ikke vil komme og hente dem i deres akvkarium for at fortære dem."

Rigdommens  Paris  er  under  verdenskrigen  kun forsvaret af politiske klicheer, hvis "Lenin taler, men stepperne fejer hans ord bort" dementeres af de revolutionære begivenheder i Rusland.  Hvis  verdenskrigen  var  tænkt  som  styrkelse  af  herskerkroppen, må den milit�re helbredelses metafor se sig ydmyget som "et stykke lægekunst, der medfører uforud- eg em.sdel,-der-hoS-Eisenstein--styrter-til----�-jorden  ved  sønderdelingen  af Aleksander  den  Tredies store bronzekrop, hæver en hær af leer sig.  Alle metonymiens forskydninger fra subjekt til objekt arbejder offensivt for krigssymbolets  fald; leerne, uden  subjekter,  repræsenterer  bondemasserne,  der under indtryk  af  bolsjevikkernes løfte om jord,  har vendt verdenskrigen ryggen.  Som en arme af revolutionære synekdoker, uden hierarki, uden komando,  vender arbejdets redskaber sig imod autokratiets store symbolkrop.

Vinterpaladset  var  det  zaristiske  eneherskerdømmes grandiose bygningsværk; efter zardømmets fald tager  den  nye  regeringsleder  Aleksander  Kerinksij bygningen i besiddelse.  Men Vinterpaladset i Oktoher virker som en metonymisk tropefælde for den politik,  der  ikke  kender  kontekstualitetens  betydning. Bygningens monumentalitet frister det politiske subjekt  .med  grandiositetens  illusioner, og  Kerenskij, som  har  beordret  genoptagelsen  af  krigshandlingerne,  identificerer  sig  med V interpaladsets  poreelænsfi gur af den hestebårne Napoleon, hvad der re-

get som "et stykke lægekunst, der medfører uforud- sulterer i  knusende afinagt i samme øjeblik den za­ ristiske  kontrarevolution  gør  krav  på  ligheden  med samme bonapartistiske fi gur . Napoleon mod Napol­ eon?

Intet  var  for  Eisenstein  skrøbeligere  end  subjek­ tets metafor; hvorledes fi gu rere  bolsjevikkernes Le­ nin,  den  proletariske  revolutions  legendariske  sub­ jekt?  Med  en  Lenin,  der  på  historiens  lokomotiv, under revolutionens symbolske storm, ankommer til Finlandsbanegården,  syntes  det  metaforiske  princip også  at  være  vendt  sejrende  tilbage  hos  Eisenstein. Men  subjektets  metafor  er  alligevel  uden historiske chancer  i Oktober. Revolutionssymbolikken  er  af­ mægtig over for de kontrarevolutionære begivenhe­ der,  og  Lenin  bliver  henvist  til  det illegale  eksil  på den finske side af den russiske grænse. Bolsjevikker­ nes ledende subjekt forbliver skjult for blikket, men i  kraft  af den  metonymiske  forskydning  genkender vi  revolutionens aktive hoved, med den hårløse isse, repræsenteret  i Oktober ved  sit  naboobjekt,  en  ko­ gende vandkedel.

Da Roman Jakobson midt i trediverne brød  kri­ tikkens  tavshed  om  metonymien,  og  i  sin  artikel "Randbemærkninger  til  prosaen  hos  poeten  Pa­ sternak"  legaliserede  den  som  metaforens  modpol, var det allerede for sent; objektets ironiske rolle hos metonymien  var  blevet  uforeneligt  med  aspiratio­ nerne hos tredivernes  triumferende heltesubjekt. Verdenserobringens  romantik  orienterede  sig  ikke efter prosaens kontekstualitet og havde ikke brug for nærhedsforbindelsernes  kærlige  hilsner.  Tidens  og rummets  subversive  fi gur var  allerede  fordrevet  fra tropernes  mobiliserede  arme,  og  under  retorikkens tusindårsrige blev  metonymiens  aktiviteter  derfor også,  for en tid, henvist til den illegale undergrund.