Folkekirkens Migrantsamarbejde: Hvordan bliver folkekirken en kirke for hele folket?
Forfattere: Søren Dalsgaard
Tidsskrift: dttk (13-02-2020)

## FOLKEKIRKENS MIGRANTSAMARBEJDE: HVORDAN BLIVER FOLKEKIRKEN EN KIRKE FOR HELE FOLKET?

Af koordinator ved Folkekirkens Migrantsamarbejde, M.Div. et cand.mag. Søren Dalsgaard

## 1. Det danske folk forandrer sig

Demografien i den danske befolkning er under  forandring.  I  1990  udgjorde  indvandrere  og  efterkommere  214.571  personer, svarende til 4,4% af befolkningen. I 2019 var dette tal steget til 793.601 personer, svarende til 13,7% af befolkningen (Statistikbanken 2019).

Bag disse  tal  over  tid  gemmer  sig  en migrationsbevægelse ind og ud af landet, som  er  langt  mere  omfattende  og  kompleks. Hvert år får ca. 75.000 udlændinge opholdstilladelse i Danmark (Udlændinge-  og  Integrationsministeriet  2019). Nogle af disse mennesker bliver kun i landet i en midlertidig periode, mens andre bliver boende permanent.

Når vi taler om migration, så fokuserer vi rigtig meget på flygtninge, selvom de  udgør  en  forsvindende  lille  andel  af udlændinge, der kommer til Danmark. I 2018  udgjorde  flygtninge  for  eksempel kun 2% af det samlede antal tildelte opholdstilladelser  (ibid.).  Selv  under  flygtningekrisen  i  2015  kom  langt  de  fleste udlændinge  til  landet  som  studerende, arbejdstagere,  eller  via  familiesammen- føring (UdlændingeIntegrationsog Boligministeriet 2016). Det er typer af migration, som folkekirken kun i ringe grad har forholdt sig til.

Tidligere  var  migration  et  fænomen, som  primært  vedrørte  byerne,  men  det har  ændret  sig.  Siden  østudvidelsen  i EU er antallet af arbejdstagere fra lande som Polen, Rumænien og Ukraine vokset markant,  og  de  har  andre  bosættelsesmønstre. For eksempel har 14% af befolkningen i det lille vestjyske Sønder BorrisFaster  pastorat  i  dag  nydansk  baggrund (Statistikbanken  2019).  Mange  af  dem kommer fra Østeuropa.

## 2. Nydanskeres baggrund

Nydanskere er ikke en gruppe, som man bare kan skære over en kam. Der er for eksempel stor forskel på, om man kommer fra  Skandinavien  eller  fra  Mellemøsten, om man er indvandrer eller efterkommer, og  om  man  har  kristen  eller  muslimsk baggrund.

Mange  vil  netop  tænke  om  nydanskere,  at  der  i  overvejende  grad  er  tale om folk med muslimsk baggrund. I Dan- mark  registrerer  vi  ikke  folk  efter  deres religiøse  baggrund,  så  vi  kan  ikke  vide med  sikkerhed,  hvordan  den  religiøse fordeling  af  nydanskere  er.  Men  en  beregning fra netavisen Sameksistens, hvor man tager  udgangspunkt  i  den  religiøse fordeling i hjemlandet og overfører disse tal til herboende nydanskere, viser, at der estimeres til at være ca. 40% med kristen baggrund og ca. 39% med muslimsk baggrund  (Jensen  2019).  De  resterende  har rødder i andre religioner og livssyn.

Folkekirken  er  det  eneste  trossamfund,  hvor  medlemskabet  fremgår  af  civilregisteret. Derfor har vi nøjagtige data om folkekirkens medlemmer, som vi kan krydse med andre data som for eksempel herkomst  og  oprindelsesland.  I  2019  er 75%  af  den  samlede  danske  befolkning medlemmer  af  folkekirken.  Men  blandt Danmarks ca. 800.000 indvandrere og efterkommere er det kun 8%, som er medlem.  Til  sammenligning  er  85%  af  dem med  dansk  oprindelse  medlem  af  folkekirken (Statistikbanken 2019).

Kigger man specifikt på de 25% af den samlede danske befolkning, som ikke er medlem af folkekirken, så udgør indvandrere og efterkommere halvdelen, og andelen er stigende (ibid.). På baggrund af data om folkekirkemedlemskab fra civilregisteret  kan  vi  konkludere,  at  den  væsentligste  årsag  bag  folkekirkens  faldende  medlemsprocent  er  indvandringen. Medlemsstatistikkerne tegner et tydeligt billede af en folkekirke, som er på vej til at blive en monokulturel kirke i et stadigt mere kulturelt mangfoldigt samfund. For en kirke som kalder sig folkekirke - med ambitionen om at være kirke for og af hele folket  -  er  dette  et  problem  (Dalsgaard 2019).

Denne artikel  vil  tage  udgangspunkt i  en  inddeling  af  nydanskere  i  tre  overordnede  grupper,  som  kategoriseres  på baggrund af deres relation til folkekirken:

- 1) Dem som er medlem af folkekirken. Her er udfordringen primært en tværkulturel udfordring.
- 2) Dem  som  har  kristen  baggrund,  men som ikke er medlem af folkekirken. Her er der foruden den tværkulturelle udfor -dring også en tværkirkelig udfordring.
- 3) Dem som ikke har kristen baggrund, og dermed heller ikke er medlem af folkekirken. Her er der foruden den tværkul -turelle  udfordring  også  en  tværreligiøs udfordring.

## 3. Medlemmer af folkekirken

Selvom mange nydanskere har svært ved at finde sig til rette i folkekirken, så sker det for nogle. Det gælder ikke mindst dem, som er gift med oprindelige danskere, eller det gælder folk, som kommer fra vores nabolande, hvor man kulturelt ligner os. I disse tilfælde opleves den kulturelle barriere måske ikke så stor.

De senere år er en anden gruppe kommet  i  fokus,  nemlig  de  mere  end  1000 iranere, kurdere og afghanere, som ifølge optællinger fra Folkekirkens Migrantsamarbejde vurderes at være konverteret til  kristendommen  og  er  blevet  medlem af  folkekirken  (se  også  Statistikbanken 2019).  Ikke  mindst  fordi  der  er  tale  om nye kristne fra et land, hvor der ikke findes en etableret kirketradition, bliver fol- kekirken  en  relevant  ramme  for  dem  at træde ind i.

Det  har  dog  ikke  været  uden  udfordringer.  De  sproglige  og  kulturelle  forskelle  har  mange  gange  stået  i  vejen  og givet de nye kristne en oplevelse af ikke at høre hjemme. Deres åndelige og sociale behov har  til  tider  ikke  kunnet  opfyldes i  folkekirken,  hvilket  har  marginaliseret dem og fået mange til at søge over i andre sammenhænge.

Mange steder i folkekirken forventes i praksis en fuldstændig assimilation ind i de danske menigheder. I den forstand kan folkekirken ikke siges at være rummelig. Men der kan dog også spores nye takter. De  senere  år  bruges  der  i  stigende  grad oversættelse til andre sprog ved gudstjenester,  og  flere  steder  inkorporerer  man elementer fra nydanskeres hjemlande, for eksempel  sange  eller  tekstlæsninger  på andre sprog. Folk med nydansk baggrund involveres ligeledes flere steder i gudstjenesten samt i de frivillige arbejdsgrene.

Men den herskende dynamik i folkekirken er stadig, at oprindelige danskere agerer værter og de nye danskere indtager rollen som gæster. Det afspejles ikke mindst  i  ledelsen,  idet  menighedsrådsmedlemmer, kirkeligt ansatte og præster består  af  næsten  udelukkende  oprindelige danskere. Selvom man lykkes med at rumme nydanskere, fremstår folkekirken derfor stadig som en kirke for nydanskere snarere  end  en  kirke af og med nydanskere.

Det  er  der  mange  gode  grunde  til. Mangel  på  sproglige  og  kulturelle  kompetencer,  den  danske  organisationskultur, samt de danske teologiske fakulteters monopol som adgangsgivende til præsteembedet  er  blot  nogle  få  eksempler  på, hvad der hindrer nydanskere i at deltage i  menighederne  på  lige  vilkår  med  oprindelige  danskere.  Her  er  ikke  tale  om forkromede  teologiske  diskussioner.  Der er derimod tale om en underliggende kulturel  hovedstrømning,  som  dominerer i  folkekirken og kommer til udtryk i helt konkrete og praktiske forhold.

Men disse konkrete forhold handler i høj grad om teologi. I teologisk henseende er det problematisk, hvis der i et samfund, som  er  kulturelt  mangfoldigt,  ligger  en implicit  kulturel  dominans.  I  Guds  rige er der ingen opdeling i vært og gæst. Ved nadverbordet er Gud værten og vi er alle gæster på lige vilkår. Vi må derfor arbejde på, at denne tænkning også kommer konkret  til  udtryk  i  vores  menigheder,  både i  gudstjenesten,  i  aktiviteterne  og  i  den bagvedliggende struktur og organisation.

En tilsvarende udvikling fra monokultur til multikultur kan spores i Ny Testamente, hvor kirken udviklede sig fra at bestå af folk med primært jødisk baggrund til at blive mere etnisk, kulturelt og sprogligt  blandet  (Larsen  2015).  I  teologisk henseende kan man sige, at jødiske skikke og traditioner blev relativiseret. Ikke at de blev kastet fuldstændig over bord, men de fik  en  ny  betydning  som et kulturelt udtryk, der ikke kunne pålægges ikke-jøder. Jødiske elementer bevægede sig fra i religiøs henseende at have universel gyldighed til at blive en partikulær udtryksform.

Det er i det samme lys, at vi skal se vores danske kirketradition, nemlig som en partikulær  udtryksform.  Når  den  lokale kontekst skifter og bliver  mangfoldig, sådan som det er sket mange steder i de senere årtier, så må udtryksformen følge med.

I  praksis  er  det  imidlertid  ikke  let  at holde sammen på en menighed bestående af folk fra forskellige baggrunde. Den erfaring har mange danske præster og ledere gjort sig de senere år, idet de har skulle balancere  mellem  hensyn  til  forskellige grupper,  for  eksempel  den  oprindelige danske menighed og en farsitalende gruppe af nye konvertitter.

I ApG 6 læser vi om tilsvarende problemer mellem etniske grupper i Jerusalemmenigheden, hvor hellenisterne følte  sig tilsidesat  af  hebræerne  ved  den  daglige uddeling.  Løsningen  blev  da  at  indsætte ledere blandt hellenisterne selv, som kunne stå for opgaven.

På tilsvarende måde er en af de presserende opgaver i folkekirken i dag at give plads  til  udvikling  af  et  nydansk  lederskab, så vi kan få løsnet op for den etniske og kulturelle dominans, som er så udpræget i kirken i dag. Det er nødvendigt både for at sikre en bred kulturel repræsentation i folkekirken, men også fordi nydanske ledere langt mere effektivt kan nå ud til nydanske miljøer, idet de taler sproget og forstår de interne kulturelle koder. Der er ikke blot tale om et praktisk anliggende, men om en teologisk fordring, som handler om at udtrykke Kristi enhed i en kirke og et samfund, der er kulturelt mangfoldigt.

I Folkekirkens Migrantsamarbejde kommer det konkret til udtryk ved, at vi målrettet  søger  at  give  kvalificerede  nydanske ledere i folkekirken en større synlighed og en platform, som de kan virke ud  fra.  Det  handler  ikke  mindst  om  at fremme villigheden til at ansætte nydanskere lokalt samt at finde midler på mere overordnet niveau til at ansætte nydanske ressourcepersoner  inden  for  de  enkelte sprog- og kulturgrupper. Ligeledes handler  det  om  at  investere  i  uddannelse  og kompetenceudvikling  af  disse  personer, så de kan vokse i deres virke i folkekirken (Dalsgaard,  Arffmann  og  Roager  2019, 16-17).

## 4. Kristne nydanskere fra andre kirketraditioner

Der er også mange kristne, som ikke finder det naturligt at knytte til ved folkekirken.  Kulturel  og  konfessionel  baggrund er to størrelser, som hænger sammen. En kristen fra Polen vil typisk være katolik, en kristen burmeser vil typisk være baptist, og en kristen græker vil typisk være ortodoks.  Der  er  selvfølgelig  tale  om  en generalisering, men det er i vid udstrækning en dækkende karakteristik. Etniske og kulturelle skillelinjer er ofte sammenfaldende med de konfessionelle skillelinjer.

Det  bunder  ikke  mindst  i  kirkehistoriske  forhold.  Det  er  tankevækkende,  at de  store  teologiske  skel  gennem  tiderne er sket langs sproglige og kulturelle skel. Da de nestorianske og monofysitiske kirker blev udskilt fra hovedkirken i Romerriget,  skete  det  langs  politiske,  sproglige og  kulturelle  linjer.  Splittelsen  mellem ortodokse og katolikker i  1054  var  sammenfaldende med skellene mellem de byzantinske og romerske områder. Og reformationens  splittelse  mellem  katolicisme og lutherdom skilte det romerske syd fra det germanske nord.

Der  er  også  kirkeskel,  som  er  blevet indført  udefra.  Da  vestlige  missionærer ankom til  Østafrika,  blev  missionsarbejdet fordelt geografisk (og dermed etnisk) mellem de enkelte missionsselskaber, som hver især udsprang af forskellige kirketraditioner. Resultatet i et land som Kenya er i dag, at mange fra Wakamba-folket tilhører  kirkeretningen  Africa  Inland  Church mens mange fra Abagusii-folket er adventister.

Med migrationen til Danmark og Europa  møder  vi  alverdens  kristne  befolkningsgrupper,  og  mange  grupperer sig langs de samme linjer fra hjemlandet, når de etablerer sig i dansk kirkeliv. Den katolske kirke i Danmark har derfor god kontakt til folk fra lande som for eksempel  Polen,  Italien,  Filippinerne  og  Irak. Baptisterne har god kontakt med kristne fra Burma og Vietnam. Pinsekirkerne har god  kontakt  med  kristne  fra  afrikanske lande som for eksempel Nigeria og Ghana.  Og  de  ortodokse  har  god  kontakt  til kristne fra Rumænien og Serbien.

Martin Luther King erklærede i 1963, at »det er forfærdeligt, at det mest segregerede  tidspunkt  på  ugen  i  det  kristne Amerika  er  søndag  morgen  kl.  11.00«. Hvis  ikke  kristne  i  Danmark  -  og  især folkekirken  som  majoritetskirke  -  tager ansvaret på sig for at modvirke tendensen til segregering, så risikerer vi at ende i en lignende  situation  i  Danmark.  Som  det fremgår af medlemsstatistikkerne for folkekirken, så er vi allerede godt på vej.

Her må vi indse, at når de kulturelle og konfessionelle  skillelinjer  er  sammenfal- dende, så handler bestræbelserne på kulturel  integration  per  definition  også  om økumeni. I mødet med kristne fra andre kulturer  rejses  således  også  spørgsmålet om folkekirkens lutherske  og  grundtvigske identitet. Som bekendt forstod Luther sig ikke som grundlægger af en ny kirke, men som reformator af den hellige almindelige  kirke.  Og  Grundtvig  havde  tilsvarende en stærk bevidsthed om folkekirken som  et  lokalt  udtryk  for  den  universelle kirke.  Vi  må  begynde  at  overveje,  hvad det konkret betyder for den måde, folkekirken skal indrette sig på, og hvor folkekirkens grænser i mødet med kristne fra andre kirketraditioner går. Det er et lovforberedende udvalg under kirkeministeriet i færd med at kigge på.

Der findes mere end 250 migrantmenigheder i Danmark i dag (Tværkulturelt Center 2019). Det dækker både over menigheder fra  de  historiske  kirkesamfund (fx den Koptiske Kirke), nyere globale kirkefællesskaber  (fx  The  Redeemed  Christian  Church  of  God),  samt  uafhængige menigheder (fx Church on the Rock).

Mange af de uafhængige menigheder oplever efterhånden et behov for at være en del af en større kirkefamilie. Nogle af disse menigheder låner lokaler i folkekirken, men de ses ikke nødvendigvis som en del af den danske sognemenighed. Her er det folkekirkens ansvar og opgave at vise gæstfrihed  og  generøsitet  ved  at  tilbyde sig  som  ramme  for,  at  migrantmenigheden kan få gode kår og understøttes i sit arbejde  -  med  for  eksempel  ressourcer, økonomi,  administrativ  kapacitet,  legitimitet, netværk og opmuntring. Og måske vigtigst af alt er det sognekirkens ansvar at styrke fællesskabet mellem den danske menighed og migrantmenigheden.

De migrantmenigheder, som allerede er en del af et større kirkefællesskab, vil ofte være et produkt af en aktiv missionsindsats  fra  kirker  i  for  eksempel  Afrika. Ligesom  de  vestlige  missionærer  bragte vestlige kirkeretninger til det afrikanske kontinent, så bringer de afrikanske kirker i  dag  fremmede  kirkeskel  til  Danmark. Redeemed  Christian  Church  of  God  er et  eksempel  på  en  kirkeretning,  som  de færreste i Danmark har hørt om, og som vi  vil  have  svært  ved  at  sætte  ind  i  en meningsgivende ramme ud fra en dansk kontekst.

Det  interessante  er,  at  kirkeskel  ofte får  en  anden  betydning  eller  mister  sin betydning  helt,  når  de  krydser  kulturelle  og  sproglige  grænser.  Allerede  en af  1800-tallets  største  missionsteologer, Henry Venn, var opmærksom på dette. I 1868 skrev han i en instruktion fra missionssekretariatet  i  det  engelske  Church Mission  Society  om,  hvordan  missionærerne skulle forholde sig til andre missionsselskabers  arbejde:  »As  the  native church  assumes  a  national  character  it will ultimately supersede the denominational  distinctions  which  are  now  introduced  by  Foreign  Missionary  Societies« (Venn 1969 [1868]).

Hvis man spørger migrantkristne, om  de  er  lutherske,  så  vil  mange  i  udgangspunktet  være  agnostiske  i  forhold til  spørgsmålet.  Det  svarer  til  at  spørge en dansk kristen, hvordan man forholder sig til kimbanguismen (som er en udbredt kirkeretning  i  Congo).  Mange  nydanske kristne  forbinder  det  at  være  luthersk med  overfladiske  temaer,  for  eksempel den danske måde at holde gudstjeneste på i  folkekirken.  At  der  findes  karismatiske lutheranere, er nyt for mange.

Nydanske kristne vil derfor først kunne forholde  sig  reelt  til  spørgsmålet, når  de  får  eksplicit  forklaret,  hvad  det lutherske anliggende egentlig går ud på. Og selv da er det ikke givet, at de vil tillægge det den samme betydning som os, der er rundet af den europæiske kultur- og teologihistorie. Vi må derfor give rum til, at nogle kan opfatte sig selv som hverken lutherske  eller  u-lutherske,  men  måske snarere som a-lutherske (dvs. de forholder sig ikke eksplicit til diskussionen, eller de transcenderer den).

Konsekvensen af ovenstående oplever vi til daglig i de danske menigheder. Det kulturelle og det konfessionelle kan ganske vist være sammenfaldende, men når der sker en integration og opblødning af den kulturelle identitet, så kan den konfessionelle identitet tilsvarende  ændre sig, få en ny betydning, eller miste sin betydning.

Som  dogmatisk  bevidste  præster  og teologer har vi ofte den automatreaktion, at  idet  migrantmenighederne  jo  ikke  er lutheranere,  så  skal  vi  lade  migrantmenigheder være migrantmenigheder og i  stedet  fokusere  på  at  passe  vores  egen folkekirkelige menighed. Men vi skal som folkekirke  ikke  vige  tilbage  for  at  skabe relationer til og samarbejde med migrantmenigheder  -  og  måske  i  nogle  tilfælde endda  arbejde  for  fuld  integrering  med hinanden.

En  migrantmenighed  er  nemlig  i  en del tilfælde ikke en stabil menighedsform men derimod et overgangsfænomen, altså et midlertidigt hjemsted for folk, som er i færd med at integrere sig, men som stadig har brug for at orientere sig kulturelt og sprogligt  mod  hjemlandet.  En  migrantmenighed kan derfor ofte kun opretholde sin eksistens som hjemsted for migranter, hvis  der  kommer  nye  tilflyttere  til  Danmark fra det pågældende land.

Hvis der derimod er tale om en migration, som kun har fundet sted i en bestemt tidsperiode,  for  eksempel  på  grund  af krig i hjemlandet, så vil den pågældende migrantmenighed over tid opleve, at den bliver mere og mere dansk og dermed får behov for at identificere sig stærkere i forhold til det danske kirkefællesskab. Selve pointen  med  at  være  en  menighed,  som er  kulturelt  og  sprogligt  særegen,  nedtones.  Det  gælder  ikke  mindst  for  næste generation, altså migranternes børn, som jo er født og opvokset i Danmark.

Konsekvensen  af  dette  fænomen  ser vi flere steder i dag. Pr. 1. jan 2019 havde folkekirken  for  eksempel  ca.  2000  medlemmer,  som  er  indvandrere  eller  efterkommere med polsk oprindelse (Statistikbanken  2019).  Det  er  svært  at  forestille sig, at de alle er vokset op i en evangelisk kristen tradition i Polen. Der er sandsynligvis  tale  om  katolikker,  som  ser  deres families fremtid i Danmark og derfor har valgt at lade sine børn døbe eller konfirmere i folkekirken.

Ud  over  at  understøtte  folkekirkens menigheders evne til at inkludere nydanske kristne på individniveau, så arbejdes der i Folkekirkens Migrantsamarbejde målrettet  på  at  styrke  folkekirkens  relationer til migrantmenigheder. Det seneste år er det sket på mere systematisk vis ved at spørge præster og ledere i disse menigheder  om  deres  vilkår,  behov  og  syn  på folkekirken.

Migrantmenigheder er naturligvis meget  forskellige,  så  derfor  er  svarene også  tilsvarende  forskellige.  En  menighed med et tydeligt kirkeligt hierarki fra hjemlandet  og  en  historie  og  tradition, der  går  langt  længere  tilbage  end  vores danske  kirke,  vil  naturligvis  ikke  ønske at blive en del af folkekirken. Men en uafhængig menighed, som kun er ti år gammel og ikke er en del af et større netværk, vil måske se en pointe i det.

Med  forbehold  for  forskellighederne kan man alligevel tegne konturer af nogle temaer,  som  rører  sig  i  mange  migrantmenigheders  syn  på  folkekirken.  Der  er meget mere at sige om det emne, men jeg vil her blot slå tonen an og sammenfatte vores læring hidtil i fem punkter, som kan tjene som pejlemærker for det folkekirkelige arbejde blandt migrantmenigheder.

1. Der er et generelt ønske om øgede relationer eller formel tilknytning til folkekirken.
2.  Nogle spørger, om folkekirken ønsker assimilation eller inklusion - kulturelt såvel som teologisk.
3.  Der ønskes mindre vært-gæst forhold og mere ligeværdighed.
4. Nogle  savner  mulighed  for  teologisk uddannelse, og mange har en mangelfuld viden om folkekirken.
5.  Den Apostolske Trosbekendelse er det fælles grundlag. Men den dogmatiske bevidsthed afhænger af kirketradition og uddannelsesbaggrund.

## 5. Ikke-kristne nydanskere

Den sidste kategori af nydanskere er numerisk  set størst. Men  folkekirken  er kun  i  ringe  grad  begyndt  at  beskæftige sig  med  denne  gruppe.  Det  gælder  også i  Folkekirkens  Migrantsamarbejde.  Det skyldes  til  dels,  at  arbejdet  er  organiseret  under  Folkekirkens  mellemkirkelige Råd, hvis primære opdrag er at varetage folkekirkens relation til andre kristne kirker i Danmark og udlandet. Forholdet til mennesker  af  anden  tro  er  på  nationalt niveau  i  folkekirken  organiseret  under stiftssamarbejdet  Folkekirke  og  Religionsmøde. Imidlertid har det økumeniske anliggende  altid  været  nært  knyttet  til spørgsmålet om kirkens mission udadtil i verden, hvilket det også er i Folkekirkens mellemkirkelige Råd.

Men det skyldes også, at meget få menigheder  i  folkekirken  har  haft  vilje  og evne  til  at  løfte  opgaven  med  at  række ud  til  ikke-kristne  nydanskere.  Det  er nærliggende  at stille  spørgsmålet  om, hvordan  folkekirken  skulle  kunne  løfte opgaven  med  at  inkludere  nydanskere med  for  eksempel  muslimsk  baggrund, når den ikke engang har evnet at række ud til nydanskere med kristen baggrund. Som en biskop fra den anglikanske kirkes tværreligiøse  arbejdsgren,  Presence  and Engagement, sagde for nylig, da vi var på besøg: »Helligånden vil ikke sende muslimer til kirken, før kirken ville være i stand til at tage sig godt af dem og give dem et dagligt fællesskab«.

Folkekirkens  fokus  er  dog  langsomt ved  at  ændre  sig.  Opmærksomheden  på den  tværkulturelle  og  tværkirkelige  udfordrings  karakter  har  skabt  en  fornem- melse  af  opbrud,  som  gør,  at  vi  også  er blevet mere parat til at tale om den tværreligiøse opgave.

De  senere år har vi på grund  af kontakten  til de iranske,  kurdiske  og afghanske konvertitter mærket en lille flig af, hvad det indebærer. Men disse mennesker er ikke kommet i kontakt med kirken som resultat af dens udadvendte engagement.  Det  var  snarere  disse  mennesker selv, der blev berørt af evangeliet og opsøgte folkekirken. Folkekirkens rolle har primært været reaktiv.

Folkekirken har stadig til gode at være i nogen nævneværdig kontakt med de store ikke-kristne befolkningsgrupper i Danmark med oprindelse i lande som Tyrkiet, Somalia og Pakistan. Disse grupper er efter mange årtier i Danmark stadig forbavsende  lidt  eksponeret  for  folkekirken  og det kristne budskab. Samtidig mangler vi i høj grad et teologisk sprog til at tale om folkekirkens  mission  i  sogne  med  disse befolkningsgrupper,  som  ikke  reducerer kirkens  rolle  til  simpel  medlemspleje  på den ene side eller proselytiserende aktør på den anden side.

Nogle sogne agerer ud fra den forståelse,  at  folkekirken  kun  er  til  for  at  servicere sine egne medlemmer. Disse sogne har mistet blikket for, at kirken ikke er til for sin egen skyld men for verdens skyld. Et  eksempel  på  en  logisk  følge  af  denne tænkning er,  at  præsteressourcer  og  kirkelige midler fordeles efter sognets medlemstal snarere end på befolkningstallet. Så når der bliver færre medlemmer, skæres der ned på ressourcerne.

Andre sogne agerer ud fra en forståelse af mission, der gør andre mennesker til objekter for kirkens og de kristnes omvendelsesiver. Mission bliver dermed reduceret til en kirkelig aktivisme, hvor vi måles på, om der sker forandringer i den andens tro,  snarere  end  på  vores  vidnesbyrds troværdighed.

I stedet for at tænke på mission som et aktivistisk program, må vi nå frem til at tænke på mission som en udadvendt drivkraft i alt, hvad vi gør som kristne og som kirke,  der  sigter  på  Guds  egen  mission. Den tidligere anglikanske ærkebiskop Rowan Williams formulerede det programmatisk til generalsynodens debat om Mission-Shaped Church i 2004, at »mission is finding out what God is doing and joining in«.

Der  er  her  tale  om  en  teologisk  tilgang,  som  har  afgørende  betydning  for den måde, hvorpå vi konkret møder ikkekristne nydanskere - som objekter for vores  egen  missionsvirksomhed  eller  som modtagere af Guds ubetingede kærlighed gennem os.

Det  gælder  for  eksempel  synet  på det  diakonale  arbejde.  Hos  nogle  gøres diakonien til et middel til at komme i kontakt med mennesker, så vi kan nå frem til det  egentlige  anliggende,  som  er  at  dele evangeliet med dem. I stedet må vi se diakoni  som  en  del  af  selve  missionen,  idet kirken  dermed  tjener  sit  lokalsamfund ubetinget  og  uden  bagtanker  og  således bliver et vidnesbyrd om Guds ubetingede kærlighed til os.

I Folkekirkens Migrantsamarbejde var vi i marts 2019 på besøg i den anglikanske kirkes nationale program for det kirkelige  arbejde  i  multireligiøse  samfund, Presence and Engagement, som blev etab- leret i 2005. Deres erklærede vision er at arbejde for en kristen tilstedeværelse og engagement i ethvert samfund (Presence and Engagement 2019).

Det handler ikke kun om geografi og sognegrænser,  men  skal  forstås  i  bred forstand.  Nydanskere  bevæger  sig  ofte  i interne  netværk  med  et  fælles  sprogligt eller  kulturelt  udgangspunkt.  Disse  netværk  understøttes  ofte  af  online  medieplatforme så som WhatApp og Facebook, og de er ofte transnationale. Det betyder, at  den nemmeste indgang til en bestemt sproggruppe i  det  lokale  sogn  måske  vil gå gennem et netværk eller en organisation i udlandet, som allerede har kontakter til den pågældende sproggruppe.

Det  kræver  altså  helt  nye  måder  at tænke på, som også i folkekirken fordrer en langt større national koordinering og transnational  tænkning.  En  person,  som bor i den anden ende af landet men har de rette  netværk og sprogkompetencer, kan ofte have en bedre føling med en bestemt gruppe nydanskere end den lokale sognepræst.

En  folkekirkelig  indsats  blandt  ikkekristne  nydanskere  må  derfor  supplere den  sognebaserede  indsats  med  en  netværksbaseret indsats, som går på tværs og tager udgangspunkt i de enkelte sprog- og kulturgrupper.  Dette  er  en  arbejdsmetode, som folkekirken kun i ringe grad har taget op. Men der er i skrivende stund ved at  blive  etableret  en  organisation  i  form af et samarbejde mellem provstier i Danmark, som arbejder ud fra denne tilgang. Planen er, at der først og fremmest satses på ansættelse af en koordinator for hhv. den  farsitalende  og  den  arabisktalende sproggruppe.  Hvilken  opbakning  og  effekt  arbejdet  får,  og  om  der  føjes  andre sproggrupper til, må tiden vise.

## 6. Konklusion

Folkekirken er hele folkets kirke. Men folket forandrer sig, og indvandrere og efterkommere udgør nu 13% af befolkningen. Folkekirken  må  som  hele  folkets  kirke omstille sig til denne nye mangfoldige folkelighed. Det handler om mere end bare praktik og medlemstal. Den underliggende teologiske fordring er den samme som drev de første kirker i Ny Testamente til at opbløde  den  jødisk  kulturelle  dominans og favne den kulturelle mangfoldighed i de første menigheder.

Det  er  en  opgave,  som  har  både  en tværkulturel, tværkirkelig og tværreligiøs dimension indbygget i sig, afhængig af  hvilke  nydanskere  der  er  tale  om.  Og det  er  en  opgave,  som  fordrer  en  langt stærkere udadvendt orientering, hvor folkekirken bevæger sig ud af sine vante rammer og gør sin tilstedeværelse og sit engagement gældende i stadig nye sproglige og kulturelle netværk på nydanskeres egen hjemmebane.

Det betyder også, at der er tale om en opgave, som kræver nye former for landsdækkende  samarbejde,  fordi  de  sproglige og kulturelle netværk går på tværs af sognegrænser og endda landegrænser.

Folkekirkens Migrantsamarbejde er sat i verden for at hjælpe folkekirken i den proces.

## Litteratur

Dalsgaard, Søren. 2019. »Den  nydanske folkekirke - lad os nå alle landets kristne«.  Kronik  i Berlingske  Tidende , den 17. september 2019.

- Dalsgaard, Søren; Christian Arffmann og Marie Munch Roager. 2019. Otte teser om  den  nydanske  folkekirke .  København:  Folkekirkens  mellemkirkelige Råd.

Larsen, Kasper Bro. 2015. »At læse Romerbrevet  bagfra:  Konfliktmægling  per korrespondance  i  Rom  14,1-15,13«.  I Paulusevangeliet:  Nye  perspektiver  på Romerbrevet ,  redigeret  af  Kasper  Bro Larsen  og  Troels  Engberg-Pedersen, 271-94. Forlaget Anis.

Jensen, Bent Dahl. 2019. »Indvandrere og flygtninges  religiøse  baggrund«.  Artikel  i Netavisen  Sameksistens ,  www. sameksistens.dk,  (set  13.  november 2019).

- Presence and Engagement. www.presenceandengagement.org.uk (set 8. marts 2019).
- Statistikbanken.  2019. Danmarks  Statistik .  www.statistikbanken.dk (set 13. november 2019).
- Tværkulturelt  Center.  2019.  www.tvaerkulturelt-center.dk (set 13. november 2019).

Udlændinge-  og  Integrationsministeriet. 2019. »Tal på Udlændingeområdet 30.09.2019«. www.nyidanmark.dk (set 13. november 2019).

Udlændinge- Integrations- og Boligministeriet  2016.  »Tal  på  Udlændingeområdet 31.12.2015«. www.nyidanmark. dk (set 4. februar 2016).

Venn,  Henry.  1969.  »Instructions  of  the Committee, 30. June 1868, On Nationality«. I Origins of West African Nation- alism ,  redigeret  af  Henry  S.  Wilson, 131-34. Palgrave Macmillan.

## Forfatter

Søren Dalsgaard Folkekirkens Migrantsamarbejde Folkekirkens mellemkirkelige Råd Peter Bangs Vej 5B 2000 Frederiksberg

sd@interchurch.dk