Den litterære kentaur
Forfattere: Aage Henriksen
Tidsskrift: kok (1989-11-13)

Aage Henriksen

## Den litterære kentaur

I de sidste årtier har den ene kortlivede modeb~lge efter den anden skyllet hen  over universiteternes  litterzre fag. Det  har  bragt  nogle erfarne  bekymrede  forskere til  at stille  det  spargsmål  til  en  rzkke kolleger, hvoriblandt mig selv: Er dette noget, der skal vare ved? Skal vi hvert andet år lzse os ind i nye teorier, der g0r det af med dem, vi lige har lzrt?  Eller findes der faste videnskabelige holdepunkter, som består,  mens moderne forgår?

Et grundigt svar på sp~rgsmålene ville  vzre en  omfattende  sag, nzppe gennemf~rligt for nogen nu og heller ikke, hvad der anmodes om. Hvad der skal gives i det f~lgende skitseagtige indlzg er da også kun en rzekke markeringer til afgrznsning af litteraturens og litteraturforskningens  sted. Hvert led beh~ver yderligere uddybning.

er urolige for 'litteraturvidenskabens' fremtid. Måske ligger hele miseren i det ord videnskab, så man i stedet Kan al den intelligente aktivitet, der udfolder sig omkring litteraturen, overhovedet kaldes videnskab i dette ords nutidige

De, der stiller sp~rgsmålene, skulle sp~rge: betydning?

Det er nok det, den ikke kan, men gerne vil, for ordet giver prestige og legitimation  og har gjort det i mere end  hundrede år. Da Georg Brandes endnu var ung og ubeskadiget,  udtalte han i Den romantiske Skole i  Tyskland (forelzst efteråret 1871, trykt 1873):  »Som den, der vil botanisere,  må gribe om  brzndenzlder  såvel som om roser, således må den, der vil studere litteraturen, vznne sig til med  naturforskerens og lzgens uforfzrdede aje at se alle former af menneskevzsnet i deres forskellighed og indre sammenhzng.« Her strenger han sig an for at ligne en naturvidenskabsmand, en, der ikke deltager i det liv, han observerer, men allerede halvåret efter, at han havde talt sådan, oplevede han i nogle saligt euforiske sommerdage og nztter, for han kunne ikke sove af begejstring,  at det ikke mere var n~dvendigt at styrke sig ved sammenligning, for ordet, det ene, der sidestiller naturvidenskab og åndsliv, var nu fundet: association.

Han skrev  til  sin  ven  og  fztter Carl  Salomonsen,  at  han  »ville grunde vor filosofi her  i Norden  på en  ny  basis,  en  sand  basis,  der tillader  påvisning  af aldeles  bestemte,  uomtvistelige  love, ganske  som  i mekanik og kemi. Du kan også godt lade dig forlyde med, at al den anden  filosofi  her  i  Danmark  er  hjernespind  og  snak,  idealistiske drammerier,  og  lad  dem  sztte mig  et  sådant eftermzle,  at  denne person definerede filosofien som videnskaben  om  åndens  love og fordristede sig til at mene, at den således stod i rang med naturvidenskaberne, der er videnskaben om naturens love. Al filosofi er psykologi. Al psykologi hviler på iagttagelse. Al psykologi er laeren om associationerne,  associationer  af sanseindtryk, af billeder  af ideer og navne. .... Troen på jegets  eksistens er kun association af erindringer. Jegets dannelse sker ved  association  i kraft  at glemselens og erindringens love.  Moralen  er  kun  association  af visse  formål med  begrebet  det hajeste gode.«

Det hele projekt blev kun en episode, som ikke efterlod sig spor, og den ville ikke vzre vzrd at omtale, hvis ikke den var så festligt naiv, og hvis ikke princippet, at lzse subjektet ud af nogle simple objektive formler, der op til de sidste år har avlet nye, stadig ikke levedygtige konstruktioner,  her kunne ses i sin nogenhed. Men her sad den hajtbegavede og omstridte, mzrkeligt sammensatte og ganske ukemiske dr.  Brandes  og  så sig selv labe sammen af  tilfaeldige  indtryk, som associationen  så igen klistrede sammen til en personlighed.  Og omkring  ham lå det vzv af omstaendigheder, som havde gjort ham  til aje på det eller ikke overskue

den, han var, men han kunne ikke E det, og han havde heller ikke midler til at lase det op.

Drammen, som bzrer dette og mange senere udkast til en objektiv humanistisk  teori  og  metodelzre,  er  forestillingen om,  at også den forsker, som beskzftiger sig med historie og kunst, kan objektivere sig selv, så han -ligesom fysikeren tilsyneladende -kan stå udenfor den virkelighed,  han vil erkende og gribe ind i. Der synes hver  gang at vaere tale om det samme, at en emancipatorisk straeben, der forholder sig kritisk til den kulturelle  tradition, overfarer sin egen isolation  og sine kontroversielle interesser til den teoretiske position udenfor den samfundsmzssige dialog.

At dette sted ikke findes, i det mindste når det gaelder traditionsforskning, og at emancipationen farst finder sit holdbare virkefelt, når de historisk-kulturelle  fag  adskilles fra  naturvidenskaberne  som  en kundskabssfaere for sig, det udvikles med overbevisende tydelighed i Erkenntnis  und Inter-

Jurgen  Habermas' tztte, laerde og vanskelige bog esse  (1968).

I denne  bog  giver  Habermas  en  indgående  redegarelse  for  det sidste århundredes faglige selvrefleksion, som C  .S.  Peirce har foreta- get  for  naturvidenskabernes  og Wilhelm  Dilthey  for  åndsvidenskabernes vedkommende.  I naturvidenskaberne,  der sammenfattes under betegnelsen  'funktionskredsen for instrumental handlen',  er det muligt helt at abstrahere fra alle livshistoriske forhold. Alle livserfaringens momenter undertrykkes til fordel for almene,  til enhver tid gentagelige effekter, hvis indbyrdes forhold kan udtrykkes i et formaliseret  teorisprog, hvori navne på individer ikke kan forekomme. -I åbenlys modsztning til dette vidensområde står åndsvidenskaberne, der har en overlevet kontekst af betydninger som deres emne. Målet er her  at forstå,  men det, der skal forstås, er indfzldet  i livssfzren, udformet  i  dagligsproget,  og  er  alene  tilgzngeligt  i  det  dialogiske forhold, som betegnes intersubjektivitet. Forståelsens kunst,  hermeneutikken,  vokser  frem  af  praktiske  livserfaringer,  'livets tankeskabende arbejde', og omslutter uoplaseligt det, der skal forstås, og den, der sager forståelsen.

De to kundskabsområder falder da for Habermas fra hinanden i to selvstzndige kredse: i den instrumentale handlen og den kommunikative handlen. De undgår dog selvfalgelig ikke gensidig påvirkning. Den grundlzggende tanke i bogen er, at den instrumentale handlen i sin  trinvise  udvidelse  formindsker  den  tvang,  som  den  ydre  natur udaver  over  mennesket.  I  takt  med  indskrznkningen  af  den  ydre tvang,  som  har  nadvendiggjort  en  restriktiv  moral,  der  havde  det formål at kanalisere al menneskelig energi ind i den fzlles overlevel- seskamp, kan også undertrykkelsen  af menneskets indre natur gradvis hzves. Men skant begrundelsen for den falder bort, overlever den dog  som  vedtzgt.  Og denne  vedtzgt,  men  det  er  nu  kort  fortalt, fremtrzder i det ydre som det fortsat eksisterende klassesamfund og i individets indre som neuroser. Ud af dette forhold/misforhold  rejser sig så bogens pointe,  at der med  Freuds psykoanalyse er opstået en lzre i metodisk selvrefleksion, som afdzkker undertrykkelsens mekanismer og falger. Lzren er ganske vist af Freud selv fejlagtigt blevet henfart  til naturvidenskaberne,  skant dens rette sted er området for kommunikativt handlen. Men uanset dette, så udvider denne selvrefleksion hermeneutikken  langt ud over dens kendte grznser, og med dens midler bliver det muligt at ophzve det brud i menneskets indre, som den samfundsmzssige  repression  har fremkaldt, så mennesket igen forenes med sin sande natur.

På denne måde bliver psykoanalysen vejviseren, der peger ud over positivismen.  »At  fornzgte refleksion, det  er  positivisme.«  Og i sin uafsluttende form bliver dog psykoanalysen forlaberen for Habermas'

utopia, det magtfri kommunikative fzllesskab.

Som en moderne mestertznker, der kan bane sig vej igennem ellers ufremkommelige filosofier og videnskabsteorier  og bevare  overblikket, når han kommer ud igen, er Habermas en sjzlden mand i tiden. Hans grundlzggende skelnen mellem vidensområder synes uimodsigelig. Hans forestilling om, at selvrefleksion  er vejen til nye kundskaber,  stattes af  mange  trovzrdige  signaler. Men  hans  tankes  fundament er teorier, og hans individer, når de forekommer, genstand for teorier. Litterzre vzrker og skæbner indgår ikke i hans argumentation.  Hvis  de  gjorde,  ville  de  kunne  bringe  ham  i  vanskeligheder. Man kan  tydeliggare  det  ved  nzrmere omtale  af en  iavrigt  meget nyttig  konstruktion,  begrebet  'den litterzre institution',som ganske vist skyldes Escarpit, men passer przcist ind i Habermas' egen mate(norsk

rialistiske  åndshistorie, Strukturwandel  der  ~ ~ e n t l i c h k e i t (1962, Borgerlig O ffenlighet) .

Udtrykket  'den litterzre institution'  sigter  som  bekendt  til  den zndring i litteraturens status, der indtraf på forskellige tidspunkter i Europa,  i  Danmark  i  sidste halvdel  af det  18. århunderede. Mens litterzre vzrker indtil da hovedsagelig havde stået i tjenende forhold til  de  store  samfundsinstitutioner, fyrsterne,  kirken,  centraladministrationen og  illumineret  deres  opfattelse  af det  sande og  gode,  så frigjorde digterne sig med det borgerlige samfunds tilblivelse fra tjenesteforholdet,  og  der  opstod  samtidig  en  omfattende  vzvning  af litterzre selskaber, forlag, kritiske publikationer m.m., som tog sig af litteraturens fortsatte liv. Det er denne konstellation af selvstzndige, men  forbundne initiativer,  der er  blevet  kaldt  den  litterzre institu- tion.

Udtrykket  tilharer  den  sociologiske litteraturforskning, men viser sin funktionsdygtighed ved at kaste lys også over andre, mere tilslarede sider af litteraturens liv. Ved  den litterzre institutions  tilblivelse blev digterne henvist til at producere med  deres personlige erfaring som materiale. At udfolde fantasi over erindringens spor. Det er en ny, mzrkvzrdig situation, som nu har varet så lznge, at den er blevet en selvfalge. Den farer i bred emnemzssig henseende med sig, at nye temaer sztter sig igennem, livet pålangs, udviklingsforlab, psykologi -individet  overhovedet.  Og disse  emner  trzkker  et  andet,  meget udbredt med sig, et mere indadvendt, som spejler situationens mzrkv~rdighed,  vzrker  om  vzrkers  tilblivelse,  produktiviteten  som  sin egen genstand.

Tilsammen bringer denne kreds af emner en ny dimension af menneskets  vzsen  frem  til  synlighed,  bevidsthedens  univers.  Det  har  i labet af de to århundreder, det har vzret kendt, fået sin idealistiske og sin materialistiske  udlzgning,  der begge må anses for forelabige; det  befinder  sig stadig på vejen  op i lyset. Snarere er det sådan, at med dette store og omvzltende emne begyndte  en ny tidsalder, der

stadig sager sin balance.

Kunstnerproblemet, som blev nzvnt, kan  bruges til at åbne perspektivet. Hvis den sag lnses ud af de falsomme biografier og betragtes psykologisk eller filosofisk, så afdzkker den så godt som ubenzvnte trzk ved virkeligheden. Det drejer sig i al korthed om, at bestemte skriveprocesser, fx. i  bundne  rytmer,  over  najagtigt  fastholdte erindringsforlab eller lignende, kan frigare en tilstramning af indsigt og sprog, som forfatteren  ikke ellers, ikke selv rådede over. Det  er den farsti, overraskende og uimodståelige oplevelse, som altid henrykker. Op igennem tiden har digterne kaldt den identitet, som slutter sig til deres egen, med så forskellige mytiske navne som Fabos, Prometheus, Odin og Lucifer. Det andet, senere, er opdagelsen af, at vzerket, som frembringes i denne tilstand, zndrer den, som frembringer det, ved at gare de kendte glzder og tilfredsstillelser, som  socialt liv beror  på, mindre attråvzrdige og tilsidst helt vzrdilase. Det tredie trin i denne proces er bruddet med den indavede måde at producere på. Man kan falge det i beramte forfatterskaber som Grundtvigs, Johs. V. Jensens, Martin Andersen Nexas og Martin A. Hansens. På et givet tidspunkt i deres liv faler de sig truet af deres egen produktionsmåde, forkaster den og vzlger sig ind under en offentligt anerkendt, socialt etableret ideologi, som kan vzre den kirkelige tradition,  evolutionslzren, den internationale arbejderbevzgelse eller retsynet i nordisk middelalder.

Andre derimod som Henrik Ibsen og Sophus Claussen forbliver livet

igennem i de farste anlagte spor.

Der rarer sig stzrke krzfter i dette mzrkelige spil. Her skal det blot fastslås, at en så lang rzkke af vores betydeligste forfattere har vzret impliceret i disse erfaringer,  at de kan  hzvdes at vzre konstanter i nyere litterzr  historie.  Når forfattere tror,  at de er  alene og  udefra beskuer  menneskelivet,  så erfarer  de, at de er omspzndt af stzrke bevidsthedsenergier,  som de har givet adgang. At deres virksomhed, ganske udenfor hensigten, er en slags meditativ  praksis, der ligger i

stzrke personlige interessers forlzngelseslinje.

På  et  tidspunkt  i  historien,  omkring  1800, hvor  disse  erfaringer begyndte at gare sig gzldende, havde man også en officiel, unzgtelig bekvem og zrefuld tolkning af dem. Idealismens centrale greb bestod jo i at krznge fortidens metafysiske univers omkring som en handske, så det, der far var himmel og helvede, blev inderverden, ubevidsthed, som i sin midte blev beboet af det absolutte  jeg,  alle levende vzsners sidste  identitet.  Hvad  der  kom  til  talenter  og genier  som  tilgift  til deres egne tanker, var da udstrålinger fra dette hajere jeg. Det var en lysere og venligere ubevidsthed,  end den man senere har vznnet sig til, ganske sikkert da også for enkel og helt ude af stand til at forklare de nedture, der fulgte de lyse ajeblikke. Alligvel er denne tznkning vzrd at huske, fordi den i realistisk overensstemmelse med udbredte erfaringer  udkastede  billedet  af et bevidsthedsunivers  med  opadsti-

gende trin.

Idealismen  var  en officiel filosofi, der -i  Danmark  i en  kirkeligt modificeret form -bar flere generationer, og som tilbad  digterne en hzderfuld selvforståelse, forbundet med tingenes midte. Det karakteristiske for kunstnererfaringens senere historie er, at den, da litteraturen blev underlagt den almindelige fagspecialisering, mistede sin perspektivistiske  betydning.  Den er en erfaring af almen  betydning og genkendelighed, som blot med szrlig skarphed  tegner sig i litterzre livsforlab og der kan studeres. Men i de sidste hundrede år  er erfaringen,  spzrret inde i de litterzre fag, blevet  et  stykke kurias  zstetik. Sådan som den fx. udfoldes i Hugo Friedrichs bog om Strukturen i den moderne lyrik, hvor fabeludsagn af digtere som Rimbaud og Mallarmé oplases i en subtil tale om afhumanisering, depersonalisering og tom transcendens.

Denne historie  er ikke en sag om interessante  liv og uszdvanlige valg. Den stiller spargsmålet, om de vedtagne  forestillinger  om bevidstheden overhovedet kan komme i forhold til de kunstnererfaringer, som i begge sine former, fortszttelsen og afbrydelsen af den farste produktionsmåde, har vzret bestemmende for vigtige vzrdidannelser i  de sidste århundreders kulturelle liv.  Hvis  de ikke kan,  så er der stillet  en  opgave,  som  i  sidste instans  vil  fremtvinge  det  så meget omtalte paradigmeskifte.

Opgaven ligger indenfor det dialogiske forhold, som er intersubjektiviteten. Den kan ikke udforskes med andre midler end selvrefleksionen,  som igen ikke kan gennemfare sit analytiske  arbejde uden en i forvejen antaget almen norm. For Freud  var den lzegelig, personlig trivsel,  at hjzlpe patienter, der havde det dårligt, til at få det bedre. Hos  Habermas  ses denne vzrdi,  livskvalitet,  indfzeldet  i  en  starre orden,  det  kommunikative  fzellesskab,  som  dog  farst  kan  komme  i -stand, når samfundet omdannes og den menneskelige driftsnatur får friere spil.

Udgår  man  derimod  fra  litteraturen  som  en  kendsgerning,  der gennembryder de bekendte bevidsthedsgrzenser, og vil man i selvrefleksion falge denne bevzegelse, så bliver det nadvendigt at bytte om på rzekkefalgen i  Habermas' tankegang og anlzegge  en ideal  norm, som er bestemt af helhedens interesse. Den har jo  i umindelige tider svzevet i samfundet som offentlig moral. Med den som selvrefleksionens regulator vendes tingene om, og individet bliver nadt til selv at påtage sig ansvaret for sin tilpasning til den familime og samfundsmzssige  repression.  Men  dermed vises der hen  til en transcendent instans, en  hidtil  ukendt  formende og vzlgende identitet,  som  har skjult  sig  bag  den  sociale identitet.  Den  har  i  årenes lab ladet  sig binde  og kan  ved  selvrefleksionens biografiske dekonstruktion igen gare sig fri.

-

Hvis man -en smule hypotetisk eller eventyrligt -tznkte sig denne selvrefleksion  som litteraturforskerens metode, den fagbestemte emancipation, så ville  han  eller  hun  baglzns  bevzege  sig ind  i  det bevidsthedsrum, som driver digteren fremad. Så ville forsker og forfatter komme på erfaringshajde med hinanden. Men samtidig ville en litterzr  kritik,  der var  modstandsdygtig  over for  nihilistiske  mode---str~mninger, blive mulig.