Med andre ord – om forkyndelse og helliggørelse
Forfattere: Leif Andersen
Tidsskrift: dttk (25-11-2016)

## MED ANDRE ORD

## - om forkyndelse og helliggørelse

Lektor, cand.theol. Leif Andersen

## Det handler om

Simul iustus et peccator, samtidig retfærdig og synder - det er den mest centrale sandhed om os.

Men den er ikke hele sandheden om os …

## Glemte vi lige noget?

Jeg  oplever  en  stadig  (og  stigende?) mistænksomhed over for det lutherske. Og én indvending, som har lydt fra katolsk,  pentecostalt  og  reformert  hold, begynder i disse år at genlyde langt ind i nominelt lutherske sammenhænge:

Er  der  overhovedet  i  den  lutherske tradition  nogen  forventning  til  forbedring  og  til  sejr  over  synd? Eller  er  alt sagt med »synd og nåde«? Er alt sagt med retfærdiggørelsen af tro?

Den - i hvert fald nominelt - lutherske teolog Paul Tillich har sagt, at alt hvad vi skal gøre, er at acceptere, at vi er accepterede. »Simply accept the fact that you are accepted!« (Tillich 1964, 163). Det kan jo godt siges at være en ret minimalistisk  forståelse  af,  hvad  det  vil sige at være kristen. Og der er ikke no- get at sige til, at den slags forsimplinger vækker utålmodighed og mistænksomhed: Har det lutherske helt glemt væksten i kærlighed? Har vi fortrængt formaningen til et helligt liv?

Dertil kommer, at man hos Luther selv  støder  på  udsagn  i  retning  af,  at forkyndelsen blot skal udmale den frie nåde i Kristus - så kommer det gode levned og lysten til at gøre godt helt af sig selv! Det finder man særlig i hans tidlige  tekster,  hvor  opgøret  med  det katolske  står  i  front,  og  opgøret  med antinomisterne endnu ikke er stødt til.

Og han har bestemt heller ikke bidraget  til  klarhed  ved  at  insistere  på at forbedre Paulus: »So halten wir nun dafür,  daß  der  Mensch  gerecht  wird ohne des Gesetzes Werke, allein durch den Glauben« (Rom  3,28).  Det  var  en eklatant  bommert,  selv  om  han  blev ved  med  at  forsvare  den  (se  fx  hans Sendbrief  vom  Dolmetschen fra  1530 (Luther 1909)). For det gjorde det vanskeligere at høre, hvordan han faktisk igen og igen tilføjede: »Nåden og troen skænkes nemlig uden vor indsats, og  når  det  er  sket, følger  gerningerne straks efter [iam  sequuntur  opera]« (Luther 1962, 88).

I  autentisk  lutherdom  har  det  aldrig været  afgørende,  om  man  var  helt enig  med  reformatorerne.  Til  det  lutherske hører en bestandig selvkritik; thi norma  normans, den  normerende norm, er den hellige Skrift. Bekendelsesskrifterne  er norma  normata, den normerede norm, der altid skal kunne kritiseres  ud  fra  Skriften;  og  endnu længere  nede  rangerer  retformatorernes øvrige skrifter og meninger. Derfor kan ting aldrig argumenteres alene ud fra Luther.

Men ting kan altså heller ikke affejes alene ud fra, at de bare er 1500-talsteologi,  eller  at  Luther  ikke  er  nogen autoritet. Slet ikke, hvis de mestendels bygger på fordomme, grove forsimplinger og karikaturer.

Og forestillingen om, at en luthersk »skelnen  mellem  loven  og  evangeliet« eller en luthersk lidenskab for »retfærdiggørelsen  af  tro«  sikkert  ikke  kan finde  ud  af  at  forkynde  om  andet  end synd og nåde, det er netop en grov forsimpling og en karikatur.

## Er vækst og sejr mulig?

Jeg tror gerne, at der kan findes hyperevangeliske kulturlommer, hvor synet på  den  kristnes  syndighed  bliver  så altdominerende,  at  der  i  praksis  ikke bliver megen forventning om vækst og sejr. Egentlig ikke ud af misantropi eller  masochisme, men ud af iver for at lade den frie nåde i Kristus stå så soleklart og glædesfyldt som muligt: »Men loven kom til, for at faldet skulle blive større; og blev synden større, er nåden blevet så meget desto større« (Rom 5,20).

Men  det  er  sandt,  at  denne  gode hensigt  til  trods  tjener  det  hverken evangeliet, glæden eller væksten, hvis man i praksis nedtoner forventningen til  vækst  og  sejr.  »Synden  skal  ikke være herre over jer, for I er ikke under loven, men under nåden. Hvad da? Skal vi synde, fordi vi ikke er under loven, men  under  nåden?  Aldeles  ikke!  […] Men nu, da I er blevet befriet fra synden og er blevet trælle for Gud, får I den frugt, at I helliges, og til sidst evigt liv« (Rom 6,14-22).

For en luthersk forkyndelse er retfærdiggørelsen af tro selve navet i evangeliet.  Den  er  den  trosartikel,  hvormed alt står eller falder (jf. art 4 i Confessio Augustana  (CA)). Derfor elsker den  lutherske  forkynder  tekster  som Åbenbaringsbogens: »Det er dem, som kommer fra den store trængsel, og som har vasket deres klæder og gjort dem hvide i  Lammets blod«; »Salige er de, der har vasket deres klæder, så de får ret til livets træ og går gennem portene ind i byen.« (Åb 7,14; 22,14). Den type tekster har jeg hørt mange prædikener over: Forsoningen og retfærdiggørelsen er  den  renhed,  hvormed  vi  består  for Guds ansigt.

Men der  er  også  en  anden  -  knap så elsket! - side af det samme billede: »[…] lad os glæde os og juble og lovprise ham, for nu skal Lammets bryllup stå, og  hans  brud  har  gjort  sig  rede,  hun har  fået  givet  at  klæde  sig  i  lysende rene linnedklæder - for linnedklæderne er de helliges retfærdige gerninger« (Åb 19,7-8). Og det er sandt, at dét har jeg  ikke  hørt  ret  mange  prædikener over: Den gode gerning og den nye ly- dighed er den retfærdiggjortes hæder, ære og smykke (jf. art 6 i CA).

## Holder vi os tilbage?

Det  fylder  meget  både  hos  Jesus  og  i brevene. Hvorfor er vi da hvis vi  ellers er det! - så tilbageholdende med at udmale håbet om forbedring i gode gerninger og om vækst i kærlighed?

Det  grunder  sig  på en klassisk »sammenblanding  af  to  regnskaber« -  en  sammenblanding,  man,  interessant  nok,  finder  i  begge  yderligheder: at man vel må vælge mellem at betone den kristnes store syndighed og betone den kristnes vækst!

Den  ene  yderlighed  bliver  nervøs ved en alt for bastant betoning af »samtidig retfærdig og synder«, af anger og syndserkendelse - for har man så ikke dæmoniseret mennesket, dømt al stræben ude som lovtrældom og fortrængt Åndens kraft?!

Den anden yderlighed bliver nervøs ved en alt for optimistisk forhåbning til sejr over synd og vækst i godhed - for har man ikke dermed fodret den indre farisæer,  opmuntret  til  selvretfærdighed og stjålet Kristi ære for frelsen?!

Dette  er  -  fra  begge  yderligheder - et eksempel på en »nulsumsteologi«, hvor  summen  af  den  samlede  forkyndelse aldrig kan blive andet end nul, og hvor man derfor kun kan tale det ene op ved at tale det andet ned. Hvor »korsteologisk«  eller  »herlighedsteologisk« man så ønsker at fremstå, aflæses så af, hvor meget man haler balancepunktet i den ene eller den anden retning …

Men  sådanne  grå  mellemting  er fremmede  for  Skriften.  Dér  udmales begge aspekter for fuld skrue: Min synd står mig altid for øje; og min eneste vis- heds- og glædesgrund er den frie nåde i Kristus, gennem retfærdiggørelsen af tro og samtidig tør jeg tro, at jeg begynder at elske, begynder at ligne ham og begynder at bære frugt i mit liv.

Samtidig retfærdig og synder -  det  er den  væsentligste  sandhed  om  os:  retfærdig og fuldkommen i Kristus, synder i mig selv. Og den kan aldrig blive tør  teori:  Jeg  betragter  mig  selv  med det  dobbeltblik,  hvor  jeg  både  »sørger over mine synder« og »tror i liv og død på Jesus«, sådan som det lød i den gamle indgangsbøn. Sorgen og trosfrimodigheden spilles ikke ud mod hinanden, men forstæker hinanden, lever og vokser i os side om side.

Men  retfærdiggørelsens  dobbeltblik er  ikke  hele  sandheden  om  os. Det  er ikke engang hele sandheden om, hvad vi  er  »i  os  selv«.  For helliggørelsen, væksten i godhed og kærlighed - at jeg »forbedres i et helligt liv og levned« - er også noget, der sker »i mig selv«! Den er ikke tilregnet retfærdighed, sådan som retfærdiggørelsen er det; den er tilegnet retfærdighed: en reel udvikling og forbedring, hvor vi selv begynder at elske, bære frugt og vokse i tjenstvillighed.

Nej, det sker ikke i kraft af os selv. Naturligvis.  Det  sker  i  kraft  af  Guds ånd. Men det sker ikke desto mindre i os. I  Det Nye Testamente er ikke blot Gud, men også Guds børn, overalt subjekt  for  kærligheden!  »Vi  elsker,  fordi han elskede os først« (1 Joh 4,19).

»Han sendte sin egen søn i syndigt køds  lighed  og  for  syndens  skyld  og fordømte  dermed  synden  i  kødet,  for at lovens krav skulle opfyldes i os, som ikke lever i lydighed mod kødet, men i lydighed mod Ånden« (Rom 8,3-4). Lo- vens krav opfyldes ikke blot »for os« ved stedfortrædelsen  og  forsoningen,  men også »i os«, gennem os, ud af os.

Skal  det  endelig  være,  er  det  faktisk lettere at finde tekster i Det Nye Testamente, der forventer stor vækst i hellighed og kærlighed, end det er at finde tekster, der udmaler den kristnes store syndighed. Hvilket kan være hemmeligt frustrerende for en luthersk homiletiker …

Men her kommer ikke mindst Salmernes  Bog  til hjælp!  Syndserkendelsen  og  angeren  i  bodssalmerne  er så  knivskarpe, at det kræver en solid omtolkning at lægge dem bag sig som gammeltestamentlig,  før-pinselig  fortid!  Også  efter  pinse  »står  min  synd mig  altid  for  øje«  (Sl  51);  og  med  Jakobsbrevet erkender jeg, at »alle begår vi  mange fejl«  (Jak  3,2  (vel  at  mærke ikke  småsvipsere: ptai,w er  den  totale skyld over for loven, Jak 2,10 - denne erkendelse vel at mærke netop hos Jakob, der ellers er så ivrig for lovopfyldelsen)).

## Intet nyt

Kommet  hertil  er  jeg  mig  fuldstændig bevidst, at jeg intet nyt eller særligt har sagt. Alt dette er elementært: Vi  er  allerede  rene  på  grund  af  det ord,  han  har  talt  (Joh  15,3);  det  er retfærdiggørelsen - derefter renses vi, så vi bærer mere frugt (Joh 15,2); det er helliggørelsen.

»Så  vær  da  fuldkomne,  som  jeres  himmelske  fader  er  fuldkommen« (Matt 5,48) - sådan taler Jesus i Bjergprædikenen, der ikke først og fremmest er  givet  som  en  »lovens  andet  brug«, som  en  tugtemester  til  Kristus,  men først og fremmest er givet som en »lovens tredje brug«, som Kristi lov, som kristen etik.

Det  er  svært  at  forvalte  det  ret;  men det  er  sådan,  jeg  selv  har  undervist  i alle årene; og det er sådan, jeg og mange andre har forkyndt og undervist.

Hvordan kan det så være, at vi skal forsikre om det igen og igen, og endda mødes med en stadigt tilbagevendende undren over, at »Hvorfor hører vi aldrig om dét?!«

Det kan selvfølgelig være, at det alligevel  har  været  sagt  for  sjældent  og for lavmælt. Men jeg har en mistanke om en anden, supplerende forklaring:

Du kan i virkeligheden sige og prædike,  så  meget  du  vil,  om  helliggørelsens  nødvendighed,  om  gerningernes betydning,  ligefrem  som  forpligtende formaning og så videre folk tror ikke rigtig  på  dig,  hvis  du  samtidig  taler markant  om  retfærdiggørelsen  som  et fuldbragt  værk  og  som  grundlaget  for vished. Det  er  dén  tone,  mange  har svært ved at finde sig i! Og for eksempel det katolske, det reformerte og det pentecostale (i det mindste i nogle udgaver), så tilsyneladende forskellige de er, ligner i dette hinanden til punkt og prikke.  For  man  kan  vanskeligt  begribe, at vi vil sige begge ting for fuld hammer på samme tid: at jeg allerede er fuldkommen i Kristus, og samtidig satser på at blive så fuldkommen som muligt i mit eget liv.

Denne utålmodighed / denne overlegenhed over for motivet simul iustus et  peccator står for mig, må jeg tilstå, som en ligegyldighed over for syndens alvor. Eller en mangel på forståelse for den  anfægtede  sjæl.  I  sidste  ende  en mangel  på  lidenskab  for  evangeliets befriende kraft. Man tager ikke Guds dom og Guds nåde alvorligt.

Men  samtidig:  Hvis simul  iustus et peccator bliver alt, der er at sige om os som Guds børn, så tager man ikke Guds  væsen  som  kærlighed  alvorligt. Så nedtones forventningen til Åndens kraft og fornyende magt.

På den ene side står altså en mistænksomhed over for forkyndelse af den frie nåde: Så længe du taler om retfærdiggørelsen som et fuldbragt værk og som visheden  om  Guds  nåde,  kan  du  nok ikke virkelig tale  udfordrende  og  formanende om det nye livs nødvendighed.

På den anden side står en mistænksomhed over for forkyndelse af formaningen: Så længe du taler markant om helliggørelsens nødvendighed eller om dommen  efter  gerninger,  kan  du  sikkert ikke virkelig sætte mennesker fri ved retfærdiggørelsen af tro.

## Er formaning nødvendig?

Men  én ting er den soteriologiske forventning om en reel vækst i hellighed  og  kærlighed.  Noget  andet er den homiletiske udfoldelse heraf: Er forkyndelsens hele ansvar at forkynde om den frie nåde, hvorudfra lydigheden så gror af sig selv? Eller kan / skal der forkyndes  formanende  og  forpligtende, uden det bliver en genskabelse af den gamle lovtrældom og fristelse til selvfrelse?

I følgende længere citat fra Teksten og tiden: en midlertidig bog om forkyndelsen søger jeg at godtgøre, at »[…] selve sagen er stjerneklar såvel i Det Nye Testamente  som  hos  reformatorerne: at alt ikke er sagt med friheden fra lo- ven. Buddene er for den kristustroende nu Kristi  lov: 'Bær  hinandens  byrder, således opfylder I Kristi lov'.

Særlig denne formulering hos Paulus gør det vanskeligt for mig at forstå den meget principielle  modvilje,  nogle lutherske  teologer  har  imod  omtalen af formaningen som en tredje brug af loven.  Jævnfør  også:  'For  dem,  der  er uden  lov,  er  jeg  blevet  som  en,  der  er uden lov, for at vinde dem, selv om jeg ikke  er  uden  Guds  lov,  men  er  under Kristi lov' (1 Kor 9,21).

Og  er  ikke  netop  denne  formulering - at buddene nu er 'Kristi lov' - et vidnesbyrd om evangeliets umådelige, nybrydende kraft? Først forvandler evangeliet (forensisk) et menneskes situation, så det fra at være fordømt og trælbundet nu er frifundet og befriet; det  står  i  nådens  stand.  Derefter  forvandler evangeliet Guds lov, så den fra at være dommer og dødens tjeneste nu er samme menneskes vejleder og ven« (Andersen 2006a, 233-234).

Finn  B.  Andersen  gør  i  emnekredsen Luther  og  lovens  tredje  brug opmærksom  på,  hvorledes  Luther  gentagne gange  anbefalede  Melanchtons Loci Communes, også  i  de  senere  udgaver, hvori triplex usus legis , lovens tredobbelte  brug,  blev  formuleret  (Andersen 1990).  Så  selv  om  Luther  oftest  selv kun talte om en dobbelt brug af loven: den civile og den teologiske, så har han altså ikke selv set nogen konflikt med formuleringen af den tredje brug af loven: den til lydighed forpligtende brug.

Gustav Börjesson har i Förmaningens roll i förkunnelsen understreget følgende  [min  oversættelse]:  » Men  det,  som rummes  i  formaningen,  er  også  Guds værk. Så vist handler parenesen om de kristnes handling og strid. Men det er kun i Gud og i hans kraft, at de kristne handlinger kan lykkes, og deres strid kan føres. Også i formaningen taler vi om Guds værk, omend vi anvender imperativens form. Når vi i vor prædiken går over fra evangeliet til formaningen, går vi ikke over fra Guds værk til menneskets. Formaningens indhold er det værk, som Gud gør i det kristne menneske« (Börjesson 1969, 149).

I Teksten og tiden har jeg reserveret mig over for denne gængse term parenesen, som  egentlig  ikke  er  nytestamentlig,  men  klassisk-græsk  retorik; herudover er jeg fuldstændig enig med Börjessons  pointe  (Andersen  2006a, 166f).

Det Nye Testamentes hovedord for formaningen er parakaleå / paraklesis . Og det er dybt mærkeligt, hvordan vi på dansk har gengivet det »formaning« og næsten gjort det identisk med irettesættelse . Det er i virkeligheden en af de mindst  hyppige  betydningsnuancer  i Det Nye Testamente! Faktisk er der få steder i Det Nye Testamente, hvor det først  og  fremmest  betyder  formaning. Grundtonen  er  snarere trøst,  opmuntring  og  indtrængende  bøn. Vel  hører tilrettevisningen og irettesættelsen med i paraklesen. Men netop så meget mere påfaldende er det, at ikke engang den alvorligste formaning og irettesættelse må være blottet for grundtonen af trøst eller indtrængende bøn.

Men  den  tekniske  term  for  den apostolske  formaning  har,  besynderligt  nok,  siden  Martin  Dibelius  ikke været paraklesen ,  men parenesen -  en term,  der  slet  ikke  forekommer  i  Det Nye  Testamente  (som  verbum  to  steder  i  ApG,  men  begge  steder  i  ikketeologisk betydning), men er hentet fra antikkens irettesættende appel! Denne terminologiske  skævvridning  -  bort fra Det Nye Testamentes egen opmuntringsterm, henimod antikkens retoriske irettesættelse! - kunne godt være et  symptom  på,  eller  ligefrem  være medvirkende til, at det falder så svært at  forkynde evangeliet  om  helligelsen: den  trøsterige  formaning,  det  glædelige budskab om Guds værk i os!

## Evangelium eller lov?

»I har hørt, at der er sagt: 'Du skal elske din næste og hade din fjende.' Men jeg siger jer: Elsk jeres fjender og bed for  dem,  der  forfølger  jer  […]«  (Matt 5,43-44).

Man  kan  støde  på  en  halvfordøjet forståelse,  der  antager,  at  når  noget står i bydemåde, så må det være »lov« som i Paulus' lære om loven som »dødens  tjeneste«  (2  Kor  3,7):  den  afslørende, ydmygende, forværrende lov. Men det er ikke »en ret skelnen mellem loven og evangeliet«; det er forsimplet grammatisme.

Javist, det står i bydemåde; men det er der så meget, der gør. »Tro på Herren Jesus, så skal du og dit hus blive frelst« (ApG 16,31) står også i bydemåde; men det  bliver  det  ikke  til  dødens  tjeneste af. Det er befriende evangelium om den frie  nåde  i  retfærdiggørelsen.  -  S åledes også med formaningen; den byder os kæmpe, handle, tjene og elske; men dens  grundtone  er: evangeliet  om  helligelsen.

Dette  blev  da  også  titlen  på  en norsk, dagsordensættende  udgivelse, Ole  Modalslis Evangeliet  om  helliggørelsen (Modalsli 1989).

»Kristi  lov«,  formaningen  på  nådens grund, er en mirakuløs størrelse!

For  det  første  er  den skarpere end Mose  lov.  I  Bjergprædikenen  skærper Kristus loven. Moseloven fokuserer primært  på  renhed  og  uskyld  -  kærlighedsbuddet er  med, men  står  ikke centralt (herom i første del af foredraget Tilgivelse  og  forsoning (Andersen 2013)).  Men  Kristi  lov  fokuserer  ikke så meget på ustraffelighed som på fuldkommen og virksom kærlighed, kærlighed til fjenden, godgørenhed mod dem, der  har  gjort  mig  ondt  og  så  videre. Derfor forøger den vores skyld.

Men for det andet - og paradoksalt! - er den nådigere end moseloven: Den giver os lov til at være på vej. Mose lov har ingen tålmodighed og ingen barmhjertighed;  den  kender  kun  alternativet »renhed eller død«. Men Kristi lov er  tålmodig.  Den  er  givet  til  fejlende syndere  med  håb  for  fremtiden.  Den ved, at frugt og vækst tager tid.

Men at ordet om helliggørelsen også er en  side  af  evangeliet,  indebærer  dernæst et skjulthedens og korsets vilkår en stødende forargelighed, en konflikt mellem det erfarede og det troede. Troens øvelse her er så, som i alle andre sider  af  evangeliet,  at  holde  fokus  på det løfte  og  den  glæde  og  vished,  som er i Ordet, og ikke lade sig distrahere af det skjulthedens kors, som kan være (men ikke altid er!) i erfaringen.

Og »erfaringen« her er naturligvis: bevidstheden om syndigheden, oplevelsen af fattigdom, af at komme til kort. Den er Paulus' sorg i Rom 7: »For jeg forstår ikke mine handlinger. Det, jeg vil, det gør jeg ikke, og det, jeg hader, det gør jeg. […] Jeg finder altså den lov, at jeg, skønt jeg vil gøre det gode, kun evner det onde. For jeg glæder mig inderst inde over Guds lov. Men jeg ser en anden lov i mine lemmer, og den ligger i strid med loven i mit sind og holder mig som fange i syndens lov, som er i mine lemmer. Jeg elendige menneske! Hvem skal fri mig fra dette dødsens legeme?«

Eksegetisk mainstream i dag tolker ikke  Rom  7,14-24  som  Paulus'  nu-erfaring som kristen, men enten som en typologisk skildring af faldets historie, eller som en genkaldelse af en før-kristen erfaring (samt diverse mellemformer). Men jeg hælder til den lutherske tolkning, at det drejer sig om en genuin, kristen erfaring af egen syndighed (herom i min emnekreds Subjektproblemet i Rom 7,7-25 i lyset af Paulus' antropologi og retfærdiggørelseslære ) - en læsemåde,  jeg  ganske  vist  ikke  siden har søgt fagligt opdateret, men i øvrigt ikke har fundet anledning til at revidere. Hovedgrunden hertil er strukturen i 7,24-8,1, som jeg endnu har til gode at se tilfredsstillende forklaret på anden vis.

Det er derfor (uanset, hvordan man tolker Rom 7) helt forkert at spille erfaringen og sorgen over synden ud imod forventningen  af  vækst  og  sejr! Helligelsen  må  tros,  næsten  som  retfærdiggørelsen må tros. Ganske vist ikke helt, for helligelsens forbedring kan vi godt selv ane og mærke nu og da.

At  vi  i  retfærdiggørelsen  står  over for  Gud  rene  og  retfærdige  som  Kristus,  det  vil  vi  aldrig  kunne  mærke det mindste til! Tilregnelsen af retfærdighed sker ved tro; men visheden om denne tilregnelse kan også kun gribes i tro. - Og næsten sådan er det også med visheden om vækst og sejr: Vi kan godt ane, at hidsigheden eller horetankerne eller  selvtilstrækkeligheden  eller  skadefryden har mistet lidt af magten og mildnes med tiden - men denne anelse har  det  med  at  drukne  i  den  stadigt skarpere bevidsthed om, hvad der endnu er galt (og ikke mindst derfor vil »dommen  efter  gerninger« altid  være Guds  dom, aldrig  vor  egen  dom,  Joh 15,1-2!) …

S ådan vil det jo nødvendigvis også være,  hvis  det  virkelig  er kærlighed, man  vokser  i.  For  så  er  man  mindre interesseret i sin egen renhed og hellighed og mere optaget af, hvordan man kan bære andres byrder og tjene dem i stedet for at såre dem og gøre livet surt for dem. Og sorgen og angeren over at komme til  kort  heri  er  ganske  enkelt ubærlig.

## Hvad er helliggørelse overhovedet?

Helliggørelse er kærliggørelse. For den er  en  udvikling  i  det,  som  det  største bud  handler  om!  Selvfølgelig  handler den også om det, jeg sejrer over, lader være med, lægger bag mig - men ikke nær så meget som det, jeg begynder på: »Den,  der  siger,  at  han  bliver  i  ham, skylder  også  selv  at  leve  sådan,  som han levede. Mine kære, det er ikke et nyt bud, jeg skriver til jer, men et gammelt, som I har haft fra begyndelsen; dette  gamle  bud  er  ordet,  som  I  har hørt. Og dog er det et nyt bud, jeg skriver til jer, det som er sandt i ham og i jer: mørket viger, og det sande lys skinner  allerede«  (1  Joh  2,6-8).  Kærligheden er »det i loven, der vejer tungere, ret og  barmhjertighed  og  troskab«  (Matt 23,23).

Faktisk er det her, det viser sig, om det virkelig er kærlighed , man vokser i: Hvis man synes, det da er skrækkeligt , at man måske kun kan »ane forbedringen nu og da« - hvis man synes, det er en katastrofe uden lige, at forbedringen oftest kun kan tros og ikke mærkes så  er  det  da  et  spørgsmål,  om  man  i virkeligheden  er  mere  forelsket  i  sin egen selvhellighed, end man er optaget af at elske Gud og sin næste. Men hvis det stadig tæller højere, hvordan man kan tjene  Gud  og  sin  næste,  og  hvordan man kan bedres i brugbarhed og omgængelighed, så går man altså ikke i brædderne af at måtte se nederlag og mangler i øjnene. Det er bare værst for mig selv; og hvor vigtigt er dét lige?!

Dette er altså et triolektisk spændingsfelt  (Asger Jorn opfandt - delvist som et politisk stunt triolektisk fodbold: et fodboldspil med tre hold og tre mål). Og det triolektiske ligger gemt i den fantastiske struktur i Romerbrevet:

Kap.  5:  Glæden  over  befrielsen fra syndens løn, visheden om nådesstanden hos Gud.

Kap.  6:  Glæden  over  befrielsen fra  syndens  magt,  visheden  om den kristne vækst.

Kap.  7:  Sorgen  over  den  magt, synden  alligevel stadig har i mig.

Men i stedet for, som man skulle vente, at  jeg  nu  flås  itu  af  sådan  et  trepolet spændingsfelt, fører det mig videre ind i kapitel 8: det på samme tid mest sejrsvisse  og  det  mest  sukkende  kapitel  i Romerbrevet, måske i hele Det Nye Testamente.

Den, der vokser i kærligheden, begynder altså at finde sin glæde i visheden om  retfærdiggørelsen  -  men  man  begynder også at finde sin glæde i visheden  om  helliggørelsen.  Så  leder  man mindre efter fornøjelsen ved at mærke efter og føle sin egen forbedring; for den fornøjelse kan det være småt med.

Dermed hører visheden om retfærdiggørelsen og visheden om helliggørelsen ikke længere hjemme i teoriernes golde verden, men bliver en kraftkilde og en klippegrund at hvile på og vokse på. Den bliver troens største glæde!

Det er også derfor, et af de vigtigste elementer  i  den  lutherske  forkyndelse af  kristen vækst bliver kaldsetikken (Christensen 2011):  en  etik,  der  fokuserer på, hvordan man kan tjene Gud, næsten og samfundet og være til gavn på  en  jordnær  og  håndgribelig  måde. Ikke blot præsten og missionæren, men også  håndværkeren  og  ingeniøren  og dommeren og forældre må betragte deres ansvar som et kald fra Gud og som en tjeneste for Gud. At »leve i kald og stand« er både et privilegium og et kors, man gerne tager på sig i lydighed. Man gør i hverdagen sin pligt med glæde; for »vækkeuret er et protestantisk dogme« (citat Jan Lindhardt (Bech 1991, 221)).

## Hvorfor skelner vi?

Det  er  ikke  muligt  at  skelne  mellem loven  og  evangeliet,  hvis  man  ikke kan  skelne mellem  retfærdiggørelse og  helliggørelse!  De  forskellige  forsøg på at sløre denne forskel har altid for mig stået som symptomer på en uklar forståelse  af  selve  evangeliets  frihed.

Faktisk  som  en galatisk  fristelse: galaternes trang til trældom og frygt for friheden.

Ikke mindst er det en fuldstændig misforståelse, at sådan en sløring på en eller anden måde skulle fremme håbet om åndelig vækst og sejr …

Vished om nåden er ganske enkelt ikke mulig, hvis man ikke kan skelne mellem  retfærdiggørelse  og  helliggørelse. For  så  vil  nådesstanden  altid  være usikker og afhængig af min øjeblikkelige oplevelse af fremskridt.

»Dette  har  jeg  skrevet  til  jer,  der tror  på  Guds  søns  navn, for  at  I  skal vide, at  I  har  evigt  liv«  (1  Joh  5,13). Dette er ikke farisæisk skråsikkerhed ( securitas );  det  er  toldertroens  vished ( certitudo ), dens stolen på Guds nøgne løfte (Andersen 2006b, 60-65). For syndere og anfægtede har brug for vished i frelsen. Vi kan ikke leve med et slattent »Den, der kommer til mig, vil jeg sandsynligvis ikke vise bort …«.

Det er her, det går op for mig, at rigtig  mange  forkyndere  og  menigheder simpelt hen ikke ved, hvorfor vi  bliver ved  med  at  køre  rundt  i  denne  skelnen mellem loven og evangeliet. Nogle synes at tro, at det bare drejer sig om at  være  kustoder  på  et  reformatorisk museum, at drive dogmatisk arkæologi for den rene læres skyld! - Men det er tværtimod,  for  at  både  dommen,  nåden og formaningen alle kan stå knivskarpt. Vi skal tale det ene op uden at skulle tale det andet ned; og netop dét vil man aldrig kunne håndtere uden at skelne!

Jeg  kender  en  højt  uddannet  kvinde, hvis eneste dårlige fag i gymnasiet var matematik.  Hun  forstod  det  simpelt hen ikke. Hun klarede sig dog nogenlunde igennem, simpelt hen ved at lære alle  led  i  alle  typer  opgaver  udenad. Men hun ville aldrig kunne gøre rede for,  hvorfor hun gjorde, som hun gjorde …

Vi har måske forsøgt at føre dogmatiske diskussioner på samme måde! Og nu hævner det sig: Hvorfor er vi optaget af, om der skelnes ret mellem loven og  evangeliet? Hvorfor er  vi  så  hysteriske  om  det  med  retfærdiggørelse  og helliggørelse?  -  Folk  ved  det  simpelt hen ikke.

Måske har kampen for læren været ført, som om den var sit eget formål. Og det vil sige, at vi ikke i tide sikrede os, at mennesker kunne følge os i hvert enkelt led og forstod konsekvenserne.

Det  lutherske  har  aldrig  haft  sig selv  som hensigt. Det har haft ét formål, én lidenskab: »tro, som er virksom i  kærlighed«  (Gal  5,6)  -  nådens  radikale  frihed  og  kærlighedens  radikale liv. Og det vil sige, at hvis vi debatterer disse spørgsmål, uden at mennesker i hvert  led  kan  se  den  konsekvens,  det vil få for deres egen frihed i Kristus og deres eget liv i kærlighed, så har vi dermed i virkeligheden enten sagt, at folk bare  skal  lystre  dogmatikeren  blindt, eller  også  at  de  bare  skal  lære  argumentet udenad.

»Synden skal ikke være herre over jer, for  I  er  ikke  under  loven,  men  under nåden«  (Rom  6,14).  Det  kan næsten ikke blive mere bagvendt: Når forbedring  er  mulig,  når  det  trods  alt  lader sig gøre for syndere at begynde at sejre over synden, når egoister alligevel kan begynde at elske, når vi har håb om at begynde at opfylde loven så er det fordi, vi ikke længere er under loven.

Havde jeg været Paulus, havde jeg garanteret skrevet noget med, at »Synden skal ikke være herre over jer - for selv  om  nåden  så  sandelig  er  der,  så skal loven da også ha' noed' …«

Men nej. Paulus' grundtanke er, at så længe du lever under loven - så lever du lever med lydigheden og pligten og  kravet  og  Guds betingede kærlighed som grundlag for dit liv - så kan du ikke opfylde et eneste bud. Du kan ikke,  i  gudsrigets  forstand,  tænke  en fri  og  kærlig  tanke,  du  kan  ikke  forbedres i et helligt liv og levned. Du kan ikke elske frit.

Jo, du kan gøre en masse godt; du kan  tale  med  menneskers  og  engles tunger; du kan have profetisk gave; du kan kende alle hemmeligheder og have alverdens  visdom  og  uddele  alt,  hvad du ejer - men hvis ikke du elsker, er du ingenting, og du gavner ingenting.

## Kun kærlighed føder kærlighed

Derfor: Først, når du ved Guds nåde er elsket frit, kan du begynde at elske frit. Først, når du er fri fra Guds lov, kan du begynde at opfylde den.

Og det her er ikke støvet teori eller nørdet teologi - det vil man have oplevet, når folk begynder at rode rundt i det, enten ved at køre sig selv i sænk med  overforpligtelse  og  selvbebrejdelser  og  angst  for  ikke  at  gøre  tingene godt  nok,  eller  ved  at  lalle  afsted  og nøjes med at gøre det, jeg nu lige føler for …

Det her er meget mærkeligt. Og det er så forfærdelig svært at forkynde rigtigt: at forpligte folk radikalt, forpligte dem  på  selve  Bjergprædikenens  radi- kale etik, forpligte dem til offervilje og giversind, til at bære andres byrder uden at trælbinde dem i farisæisk hovmod og uden at lamme dem i galatisk

## Litteratur

Andersen, Finn B. 1990. »Luther og lovens tredje brug« , emnekreds indleveret ved Aarhus Universitet (upubliceret).  (Heri  henvises  også  til  N. M.  Aalborgs  oversættelse  og  genudgivelse Loci Communes Philippi, København 1622). http://www. lutherdansk.dk/Web-Lovens%20 tredje%20brug/default.htm

- Andersen,  Leif.  1980.  »Subjektproblemet i Rom 7,7-25 i lyset af Paulus' antropologi og retfærdiggørelseslære« , emnekreds indleveret ved Aarhus Universitet (upubliceret).
- Andersen, Leif. 2006a. Teksten og tiden -  en  midlertidig  bog  om  forkyndelsen. Bind 1, Fredericia: Kolon.
- Andersen, Leif. 2006b. Teksten og tiden -  en  midlertidig  bog  om  forkyndelsen. Bind 2, Fredericia: Kolon.
- Andersen, Leif. 2013 »Tilgivelse og forsoning«,  foredrag  i  to  dele  holdt på Menighedsfakultetets Teolkursus  2013, Aarhus.  Lydfil tilgængelig på: http://ep.teologi.dk/ player-forwarded.php?file=/Lyd/ Open/01478MF-Teolkursus2013-

## Forfatter

Leif Andersen Menighedsfakultetet Katrinebjergvej 75 8200 Aarhus N la@teologi.dk fortvivlelse  og  nederlag, det  er  noget af det vigtigste og vanskeligste i vores forkynderopgave.

- 5af23\_TilgivelseOgForsoning1a-f2AndersenLeif20130115.mp3
- Bech,  Birgitte.  1991.  »Vesterlandske virkelighedsopfattelser«. I Mennesket  og  magterne  -  en  grundbog til  religion, redigeret af Esben Andreasen,  Hanne  Følner  og  Svend Lindhardt, 205-263. København: Gyldendal.
- Börjesson, Gustav 1969. Förmaningens roll i förkunnelsen . Lund: Bröderna Ekstrand Tryckeri.
- Christensen, Kurt. 2011. »Arbejdet er en gudstjeneste«. Artikel i Budskabet 2011 (4), 8-10.
- Luther,  Martin  1909. Sendbrief  vom Dolmetschen .  WA  30,  II,  632-646. Weimar:  Hermann  Böhlaus  Nachfolger.
- Luther, Martin. 1962: »Heidelbergtheserne«.  I Luthers  skrifter  i  udvalg, bind  1:  De  reformatoriske  hovedskrifter , redigeret af Niels Nøjgaard, 70-94. København: Gad.
- Modalsli, Ole. 1989. Evangeliet om helliggørelsen . København: Credo.
- Tillich,  Paul.  1964. The  shaking  of the  foundations .  London:  Penguin Books.