Døre, der lukkes
Forfattere: Tabish Khair
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

## Døre,  der lukkes

## En læsning af Attia Hosains Phoe11,ix Fled

## TABISH KHAIR

Titelnovellen i Attia Hosains novellesamling fra 1953, Phoenix  Fled, skaber  et  komplekst  narrativt rum,  der  bl.a.  defineres  af  en  række  mure  og  døre og  deres indb yr des forhold.

Novellen, Phoenix Fled, begynder med at introdu­ cere  os  for  en  navnløs  gammel  kvinde  i  en navnløs landsby.  Den  fortæller  os,  at  hun  er  så  gammel,  at folk forbinder hende med landsbyens eksistens:  hvis vi eftersporer de fortalte hændelser i hendes liv i hi­ storisk tid, er kvinden klart mere end 90 år gammel. Den fortæller  os  også,  at  hun  er  kendt  i  landsbyen og de tilstødende "flækker". Mere specifikt placerer den denne ældgamle  kvinde - som næsten er blind pga.  hornhindebetændelse - på familiegårdspladsen i  denne  navnløse  landsby.  Denne  gårdsplads  er  for­ bundet  med  landsbyen  af  "en  tung  trædør",  der knirker,  når  den  åbnes,  og  den  åbnes  ofte,  når  folk fra  landsbyen/landsbyerne  eller  hendes  børnebørn besøger  hende.  Endelig  rummer  gårdspladsen  et dukkehus. Et dukkehus, som indtil for nylig ikke var et ualmindeligt vedhæng i gårdspladserne og husene i mange indiske landsbyer, var ikke bare et stykke le­ getøj for  børn,  men også en pyntegenstand,  som til tider  og  i  visse  regioner  blev  brugt til bestemte so­ cio-religiøse ritualer.

Hvis  ikke  vi  er  forsigtige,  kan  teksten  vildlede  os om  denne  ældgamle  kvindes  situation. Det  ville være  en fejltagelse at se hende  som  isoleret og  mu­ ret inde: en almindelig tendens i vestlige fortolknin­ ger  af  'traditionelle'  scenerier  i  ikke-vestlig  littera­ tur.  Vi :far  at  vide,  at  hun  var  "blevet  stillestående  i tiden"  og  at  hun  huskede  fortiden  bedre  end  nuti­ den.  Vi f'ar  også  at  vide,  at  hun  ikke  bruger  synet, men  "tidens  fortrolighed  til  at  se  og  genkende  sin uforanderlige,  afgrænsede verden." Men denne nar- rative  diskurs,  der  har  en  tendens  til  at  mure  kvin­ den inde i fortiden og  gårdspladsen,  modsiges  også underfundigt  af  historien.  Hendes  gårdsplads  rum­ mer en  "dør  til  verden udenfor":  hun kan høre bi­ ler og  lokomotiver og er klar over, at verden har for­ andret sig;  hun husker  slægtninge fra den nærmeste by;  hun modtager regelmæssige besøgende,  selv fra fjerne  byer.  Mest  sigende  knytter  hun  lettest  bånd med de mennesker,  der på visse måder - både tids­ ligt og  rumligt - er fjernest fra hende:  hendes olde­ børn,  drenge  og  piger  der  er  født  og  opvokset  i fjerne byer.  Den narrative diskurs forstærker også til tider disse elementer af historien. Dette er, hvad den fortæller os om hendes tid med sine oldebørn:

Så var der ingen  modstridende verdener, de delte en skabt af deres  lysende  unge  kærlighed,  ikke  flad  og  endimensionel, men indgivet dybd �  og form og farve af deres nysgerrighed, morskab og afsky (rn).

Udtrykket  "ingen  modstridende  verdener"  er  vig­ tigt,  da det hjælper os  med at undgå en almindelig tendens  i  den  vestlige  universitetsverden  til  at  se sådanne 'østlige'  fi gu rer  som splittede mellem 'mo­ dernitet og  tradition'. Rent faktisk,  og på vidt for­ skellige  måder,  synes  både  'modernitet'  og  'tradi­ tion'  at  passe  ret  godt  til  denne  kvinde  og  hendes oldebørn.

Det  rum,  der  indeholder  denne kvinde,  har  sine mure - ellers ville det ikke være genkendeligt som en slags rum. Men det har også sine døre.  Hvis vi skulle kortlægge fortællingens rum,  måtte  vi begynde med en kasse kaldt  "dukkehuset",  med døre der førte til "gårdspladsens"  større  omsluttende  kasse,  med  en dør  til  "landsbyens"  større  omsluttende  kasse,  med r""'

døre (veje/jernbanespor) der -førte til omegnens større

omsluttende  kasse  (de  tilstødende  "flækker"),  med 'døre' (veje/spor/fl yru ter etc.) der førte til den større omsluttende  kasse  "verden  udenfor".  Det  er  måske tilstedeværelsen af disse døre - der tillader en trafik af erfaringer  i begge  retninger - der  gør  det  muligt  at forstå forskellen mellem Hosains dukkehus og Ibsens.

Der  er  også  andre  slags  mure  og  døre  i  fortæl­

lingen. Vi hører bl.a. om "det usynlige bånd" af hi­ storier som oldebørnene deler med kvinden: en dør gennem alderens mur og andre forskelle. Dukkehu­ set  selv  fremtræder  i  denne  kontekst  som  en  dør: den udgør det "usynlige  bånd" mellem kvinden og børnene. Det interessante - men næsten umærkbare - op til dette punkt i fortællingen er den lethed hvor­ med mure  gennemtrænges  og  forskelle  overvindes. Fortællingen  viger  ikke  tilbage  for  forskelle  - bør­ nene  finder  endda  den  gamle' kvinde  frastødende men den peger på, hvordan døre (besøg, bånd, delte interesser  og  fqrtællinger,  sprog,  selv  forventninger om almindelig anstændighed etc.) kan åbnes gennem mure af forskelle. Det er især forholdet mellem den gamle  kvinde  og hendes  oldebørn der  gør  det mu­ ligt for os at forstå denne  opnåede  evne.  Som sådan er  det  måske  væsentligt,  at  fortællingens  tragedie varsles af  en 'misforståelse' - en blanding  af  signifi­ anten og signifieen - mellem kvinden og børnene.

Soldater er passeret gennem landsbyen. Da kvin­ den  hører  'soldater',  tænker  hun  på 1857 ("Dem rrted de røde fjæs,  som aber i røde frakker. De fløj­ ter ad slemme kvinder.");  men det er 1947, og bør­ nene  fortæller  hende,  at  soldaterne  ikke  længere bærer  røde  frakker,  og  at  "der  også  findes  sort­ fjæsede  aber".  Denne  videregivelse  af  menneskets mulige  d yr iskhed  fra  rødfjæsede  aber  til sort­ fjæsede aber - er bl.a. en sigende kommentar til ud­ bredelsen  af  mandlig  vold  (fysisk,  politisk,  geogra­ fisk),  som  de  britiske  kolonialister  gav  videre  til de postkoloniale myndigheder  i 1947.

I  begyndelsen  havde  den  gamle  kvinde  husket den hævn,  britiske  soldater  tog efter  Sepoyoprøret i 1857 (hvor  mistænkte  indiske  mytterister  uden  vi­ dere blev  hængt og brugt som kanonføde),  og bør­ nene  havde  oplevet  soldaterne· som  mere  venlige: soldaterne  havde  delt  slik  ud,  sandsynligvis  for  at fejre Indien/Pakistans uafhængighed. Men dette har ændret sig,  da  vi når slutningen. Familierne er flyg­ tet med børnene,  og den gamle kvinde har  valgt at blive  tilbage,  dels  fordi  hun  vil  sinke  de  desperate flygtninge ·  og  dels fordi hendes oplevelse af  fortiden lader  hende  betragte  denne  seneste  trussel  med  en grad  af  bedrevidenhed:  "I vil  vende  tilbage.  I  Op­ røret [1857] vendte vi tilbage og vores frygt var mere grusom end virkeligheden." Der er en dyb ironi og patos i dette udsagn. Læseren, tynget med viden om Delingen  og  dens  uroligheder,  ved  at  familierne ikke  vil  vende  tilbage.  Dette er  en  føniks,  der  ikke vil rejse sig af asken.

Ensom og skræmt ligger den gamle kvinde på sin snoreseng og falder i søvn.  Hun vækkes af lugten af brændende  stråtag  og  dørens  knirken.  Hun  kan . mærke folk nærme sig. Hun prøver at sætte sig op. Novellen slutter med  disse  linjer:  "Pas på", skændte hun,  mens hun pegede med sin magre finger,  "pas på I ikke  træder  på dukkehuset".

Bortset fra dybden af den underforståede tragedie og  'dukkehusets' betydning som et symbol på ans­ tændighed og modsætningers møde, er fortællingen sluttet med en komplet omformulering af 'døre' og 'mure'.  Murene  i  landsbyens  huse  er  blevet  sat  i flammer: de vil sandsynligvis falde sammen. Og dog er en  sådan  mur  af  had  og  hævn  blevet  rejst  i  de (u)kendte  afstande,  at  døren  glider  fra  sin  første funktion  som  livets  indgang  over  i  den  afsluttende rolle  som  dødens  dør.  Den  dør,  den  gamle  kvinde har nægtet at barrikadere på trods af sin families ud­ vandring,  er  endelig  blevet  lukket  for  hende  - og denne lukning  afspejler  lukningen  af  døre  for  alle dem, der overlevede  hende  og  mennesker  som hende i Indien og Pakistan.

På trods af forfatterens bredt udråbte død, tvinger denne  gamle  kvindes  narrative  død  læseren  til  at mindes,  at  Attia  Hosain,  forfatteren,  nægtede  at vælge  mellem  Indien  og  Pakistan  efter  Delingen i 1947, og  foretrak  at  leve  i  London  snarere  end  at skabe  sit  hjem  i  Indiens  lukkede  og  barrikaderede rum eller Pakistans lukkede og barrikaderede rum.

På dansk ved Tore Rye Andersen