Fortvivlelse eller agtelse
Forfattere: Jørgen Dines Johansen
Tidsskrift: kok (1989-11-13)

Jsrgen Dines  Johansen

## Fortvivlelse eller agtelse

Nogle tendenser og problemer i den aktuelle litteraturvidenskab

Litteraturvidenskabens aktuelle nationale og internationale situation -kunne nok give anledning til mange kommentarer. Jeg  ansker imidlertid hverken at give et rids af det aktuelle spektrum af litteraturteoretiske positioner eller at engagere mig polemisk i den danske debat. Det farste fordi opgaven ville krxve en bog ikke en artikel, det andet fordi enhver kritik, selv om den er holdt i almene vendinger ikke ville kunne undgå at f å   en personlig adresse. Jeg  har derfor valgt at beskzftige  mig  med  tre  almene  teser,  der  ofte,  og  med  god  grund, associeres med de poststrukturalistiske og tioner, nemlig:  1) den litterzre teksts uendelighed af betydninger, 2) relativiteten og ligeberettigelsen af enhver tolkning og 3) den antagelse at enhver mening til syvende og sidst er et blxndvzrk, der tjener til at maskere meningslasheden.  Far disse teser skal diskuteres, vil jeg imidlertid forsage at vise den litterzre tolknings kompleksitet og nogle af de vanskeligheder man stedse stader på i arbejdet med skanlitterxre tekster.

## I

Lad falgende eksempel fra Don Quixote illustrere ovennzvnte kompleksitet  og vanskeligheder.  Femte  bogs  syttende kapitel  bxrer  falgende overskrift: »Som viser det hajeste punkt og yderste trin, hvortil Don Quixotes uharte mod kunne nå og virkelig nåede, samt beretter det lykkeligt fuldendte eventyr med 1averne.s Chancen for at kapiteloverskriften er ironisk er jo  én til  ti i Don Quixote,  men det slår kun delvist til her, fordi herremandens konfrontation med laven faktisk er noget  af det nxrmeste han kommer  til en traditionel heltedåd.  Det interessante er imidlertid, at begivenheden selv omtales eller fremstilles fem gange i teksten. Farst i den haje stil, som fortzlleren ikke selv vil  tage  ansvaret for. Det hedder:

»Nu  må  man  vide,  at  idet  forfatteren  af  denne  sandfzrdige historie kommer  til  dette sted,  udbryder  han  således: »O du tapre og over al beskrivelse hajhjertede Don Quixote af la Mancha! Du spejl, hvori alle verdens helte kan beskue sig! Du den anden og nye Don  Manuel de Leon, som var det spanske ridderskabs  ros  og  zre!  Med  hvilke  ord  skal jeg  fortzlle  dette rzdsomme foretagende. Hvilke beviser skal gare det trovzrdigt hos efterslzgten? Hvilke  berammelser skal ikke egne og anstå dig,  endskant  de  bestod  i  hyperboler  over  alle  hyperboler?« (Cervantes 1967: 2,  122)

## Dernzst fortzllerens fremstilling af hzndelsesforlabet:

»Oppasseren . . . . åbnede langsomt det farste bur,  i  hvilket, som allerede sagt, hannen befandt sig, der var af en umådelig starrelse og af et grzsseligt og rzdsomt  udseende.  Det farste, den  gjorde,  var  at  vende  sig  i  buret,  vise  klaerne,  rzkke  og strzkke sig af alle krzfter. Derpå spzrrede den munden vidt op, gabte og strakte sin nzsten en halv alen lange tunge ud, hvormed den viskede sig stavet af ajnene og toede ansigtet. Da dette var  gjort,  stak  den  hovedet  ud  af  buret  og  så sig om  på  alle

Jsrgen  Dines Johansen er professor i litteraturvidenskab ved Odense Universitet.

kanter  med  gloende ajne; et syn, der vel  kunne  have indjaget forvovenheden  selv skrzk.  Kun  Don  Quixote  betragtede  den med opmzrksomhed og anskede inderligt, at den ville gå ud af buret, så han kunne komme i kast med den, og, som han troede, splitte den i tusinde stykker, thi så  vidt gik hans uharte dårskab. Men den zdle lave, mere langmodig end hoffzrdig, agtede ikke på barnestreger og klammerier, thi efter at den havde set sig lidt om på alle kanter, som sagt er, vendte den sig rundt omkring og viste Don Quixote den bageste del, hvorpå den på ny med stor koldsindighed og ligegyldighed lagde sig ned i buret.«(ibid. p. 123)

Efter at oppasseren har overtalt Don Quixote til ikke at udfordre laven  yderligere,  får vi  endelig  herremandens  egen  fremstilling  af, hvorledes han ansker sin bedrift  berettet.  Det hedder:

&gt;&gt;luk daren  til,  min  ven!  og  giv  mig  et  vidnesbyrd  på  bedste måde, som du ved og kan, om alt, hvad du har set mig foretage: hvorledes du lukkede op for laven, jeg  ventede  ham, han kom ikke ud; jeg  blev endnu ved at vente ham, og han vedblev ikke at ville komme frem, men lagde sig ned igen. Jeg er ikke pligtig til mere, trylleriet måtte vige; Gud stå billighed, sandhed og det zgte ridderskab  bi!«(ibid. p.  124)

Optakten gennemspiller parodisk den h0je stil, og samtidig er stykket refleksivt, vidende  om  sig  selv  som  et  stykke  retorik.  Fortzllerens fremstilling er en ganske nagtern beretning, der står i stzrk kontrast til  den  hajstemte.  Cervantes' genistreg  er  dog  Don  Quixotes  egen fremstilling, hvor det enkle stilistiske greb, fordoblingen, får bedriften til at synes starre end den er: »jeg ventede ham, han kom ikke ud; jeg blev  endnu ved  at vente ham, og han vedblev ikke at ville komme frem.«

Imidlertid  er Cervantes endnu ikke fzrdig med begivenheden. Vi får den genfortalt  endnu engang gennem oppasserens  mund:

»Han udbasunerede  så godt, som  han  vidste  og  kunne,  Don Quixotes tapperhed og sagde, at hans åsyn havde gjort laven så rzd, at den hverken ville eller turde gå ud af buret, uagtet han i lang tid  havde holdt daren åben for den;«(ibid. p.  124)

Endelig  drager Don  Quixote selv sin egen konsekvens af bedriften. Han siger til lavernes oppasser:

»»Skulle det hznde sig,« sagde Don Quixote, »at Hans Majestzt sparger om, hvem der har gjort denne gerning, så sig ham, at det var »Laveridderen«; thi for fremtiden vil jeg,  at navnet »Ridderen af den bedravelige skikkelse«, som jeg  hidindtil har fart, skal ombyttes, omveksles, forvandles og forandres med og til  dette;  hvori jeg  falger  vandrende ridderes gamle skik, som forandrede deres navne, når de fik lyst, eller når de fandt deres

regning derved.« (ibid. p.  125)

Hermed er cirklen i en vis forstand sluttet. Don Quixote tager nu selv navnet  Loveridderen,  da  han  med  held  har  imiteret  forbilledet,  Don Manuel  de  Leon,  og  bedriften  har  nået  sin bestemmelse,  at blive fortalt  og  give  ry  og  navn  til  helten.  Samtidig  er  dette  kapitel  af romanen  eksemplarisk  i  en  anden  forstand,  fordi  det  udstiller  de retoriske artikulationer, der modulerer det fortalte i forskellige stillejer.  Cervantes er ikke moderne i den forstand, at vi lades i tvivl om hvilken beskrivelse, der er den mest  trovzrdige; men da der er tale om fiktion, vil den mest trovzrdige beskrivelse sige den, der fajer sig ind i det bzrende fiktionslag, hvis privilegerede status garanteres af den  implicitte  fortzller.  Yderligere  gzlder  det  om  Don Quixote,  at protagonistens projekt må forstås som en imitatio, en selv- og gengennemlevelse af (fiktive) ridderes, og specielt Amadis'  bedrifter,  medens tekstens  fingerede realplan  og dens diskursive registre nådeslast dementerer denne imitations fornuft og mulighed; ja,  bedrifterne vender, som set ovenfor, bagdelen  til den sindrige herremand.

De ironiske og parodierende elementer i det citerede illustrerer den implicitte  fortzllers udnyttelse  og udlevering  af retoriske  og genremzssige konventioner, der indgår som en  intertekstuel dimension i beskrivelsen. I opgaret med disse konventioner rummer teksten således en partitagen mod traderede adfzrdsnormer og forzldede zstetiske udtrykssystemer, fordi disse anses for inadzekvate både til virkelighedsfremstilling og som litterzre formprincipper.  Imidlertid rummer Don Quixote, specielt i anden del, i fremstillingen af det fingerede realplan,  det  samtidige  spanske  samfund,  en  bidende  kritik  af  de herskende sociale og kulturelle forhold; og herigennem trzder bogen også i et kritisk dialogisk forhold til den samtidige sociale virkelighed, som Cervantes opfatter den. I denne forstand bliver teksten en historisk  ytring,  ikke  blot  som  et  afgarende  moment  i  fiktionsprosaens udvikling,  men også som et specifikt, omend meget komplekst,  ud-

sagn om den oplevede virkelighed.

Det foregående kan generaliseres til falgende almene karakteristik af tekster, en karakteristik der måske også  kan vise, hvorfor analyse af sproglige, og specielt litterzre, tekster, kan falde så forskelligt ud:

En  tekst  er  en  ytring  ytret  af  en  afsender  om  noget  på et  givet tidspunkt, rettet til en modtager og formuleret v.  hj. a. sproglige og tekstuelle koder. Det den ytrer sig om, refererer til, er et virkeligt eller forestillet sagforhold, der udgar dens diskursive univers; men herudover refererer den altid, eksplicit eller implicit,  til den der ytrer den (afsenderen), til den/de den henvender sig til (dens intenderede modtager(e)), og  refleksivt  til  de  strukturprincipper  (koder), som  den manifesterer.

Såfremt denne definition er rigtig, falger, at en fyldestgarende tolkning må tage hensyn til sammenhzngen mellem falgende fire dimensioner i teksten  og til hver  enkelt dimensions  sammenhzng med  en bredere kontekst:

- 1) a) Som en kzde af sproglige tegn er teksten et semiotisk fznomen, hvis  betydning fremgår af en sproglig-tekstuel analyse. Set ud fra  denne  synsvinkel  fremtrzder  teksten  som  et  forlob,  der sztter en rzekke ligheder og forskelle, kombinerer,  transformerer, og negerer dem, således at den på flere niveauer fremstår som en  systemreguleret  proces.  I forhold  til denne dimension er analysens opgave at redegare for de kombinations- og transformationsregler, der karakteriserer den individuelle  tekst.
- b) Endvidere  må  der  redegares  for  de  tekstinterne  strukturers forhold  til  mere  almene  lingvistiske kodninger  af  fonologisk, syntaktisk og semantisk art. I et videre  perspektiv  må analysen  af  tekstens  systemkarakter  overskride  den  traditionelle lingvistiks område og fremstille de mere globalt virkende  tekstuelle styringsmekanismer (e.g. genrekonventioner  og formel-
3. le intertekstuelle fznomener).
- 2) a) I kraft  af sin  reference etablerer  teksten  et diskursivt univers. Dette univers kan f. eks. vzre sat som en ydre virkelighed eller som en psykisk, men under alle omstzndigheder er det analysens  opgave,  at redegare  for  det  som  et  tidsmzssigt  og  rummzssigt system, for de elementer det indeholder og deres kvalifikationer,  og  for  de  krzfter  der  betinger  dets  dynamik  eller statik.
- b) Intet diskursivt univers  kan  imidlertid vzre absolut  selvberoende, fordi dets grznser, elementer og krzfter aldrig kan fremstilles restlast, og dermed forstås ene og alene ud fra den individuelle tekst, der etablerer det. Derfor må tolkningen rekurrere  til  en  bredere  viden  om  den  historiske  livsverden,  som  er tekstens  baggrund.  Et afgarende spargsmål bliver her graden

- og arten af overensstemmelse/uoverensstemmelse mellem tekstuniverset  og  vor  viden  og  antagelser  om  den  historiske livsverden.
- 3) a)Som en bevidsthedsytring udtrykker en litterzr tekst en selv- og omverdensopfattelse, en synsvinkel og et synspunkt, der bl.a. er medbestemt af en subjektiv (men ikke nadvendigvis blot privat eller individuel) oplevelse przeget af positive og negative emotioner og affekter, af begzr og angst og af forhåbninger og mareridt. Derfor må tolkningen indbefatte en fremstilling af tekstens emotionelle og affektive dimension i dens samspil med de avrige tre dimensioner.
- b) Da denne dimensions fortolkning hviler på psykologiske antagelser og teorier, overskrider  den, implicit  eller  eksplicit,  tekstens  autonomi  og  peger  mod  dens  subjekt,  det  vil  i  sidste instans sige den der har produceret den. Dette betyder ikke, at den  umiddelbart  kan  ses  som  et  udtryk  for  den  empiriske forfatters  falelsesmzessige  habitus  og  eventuelle konflikter,  for der kan  ikke  uden  videre  szettes lighedstegn  mellem  tekstens emotive  elementer  og  forfatterens  bevidsthedstilstand.  Middelbart,  og  det  vil  sige  under  hensyntagen  til  de  komplekse processer  og intervenerende faktorer, der medbestemmer  tekstens produktion, er der imidlertid ingen grund til at undlade en  sådan kobling,  blot  det huskes,  at denne psyke  selv er  en kompliceret og dynamisk starrelse, af hvilke sider og momenter vil forblive ukendte, både for forfatteren og for fortolkeren.
- 4) a) Tekstens  rettethed til  en  intenderet  eller  implicit  modtager (selv om denne for skanlitterzre teksters vedkommende måske er en flerhed af grupper opfattet som et publikum) betyder, at den altid sager at overbevise om sit anliggendes rigtighed og v=sentlighed.  Teksten rummer  således et argument og  en  argumentation  og betjener  sig af et szt virkemidler for at overtale modtageren  til  at overtage dens synsvinkel og acceptere dens normer og vzrdier (både zestetiske, etiske og erkendelsesmzssige). Derfor  må tekstens  logik  og  retorik  analyseres,  og  den må betragtes som en kompleks sproghandling, der strzber efter at opnå en bestemt  effekt på en intenderet  modtager.
- b) Tekstens dialogiske rettethed  afspejles i  dens  egen  kommunikative struktur, men den overskrider samtidig sin interne dialogisme,  fordi  dens  produktion  og  publikation  er  en  social handling,  der indskriver  den som en replik  i en reelt  stedfindende  dialog  mellem  individer  og  grupper;  en  dialog  der  er institutioneret  og  reguleret  på mangfoldige måder. De indivi-

der og  grupper,  der  af  afsenderen  anses  for  at vzre  tekstens potentielle  modtagere, spiller en rolle i dens produktion og for dens struktur. Man kan sige, at en forestillet feed-back, nemlig de reelle modtageres reaktioner som forfatteren  forudser dem, allerede  slår ind  som  en  medbestemmende  faktor  i  tekstens udarbejdelse.

I fremstilingen af tekstens fire dimensioner, har hver dimension vzret delt i et internt  (a) og et eksternt (b) aspekt, hvor det interne aspekt er det i teksten selv manifesterede, medens det eksterne angiver relationen til en kontekst af forskellig  art: almene semiotiske systemer, en livsverden,  et  subjekt  og  en  dialogisk  meddelelsessituation.  Det  er imidlertid vigtigt, at forstå denne relation mellem internt og eksternt som en  afhzngighed og som en  dynamik, fordi  teksten  ytres  på  et bestemt tidspunkt og fra et bestemt sted og dermed er knyttet til en specifik historisk og kulturel kontekst. Den må derfor forstås i forhold til en kompleks og modsigelsesfuld historisk situation, som den reagerer på og artikulerer sig i forhold til. Den historiske analyse kan heller ikke indskrznkes til den litterzre institution alene, men må inddrage et bevidstheds- og socialhistorisk dimension. Da litteraturen som institution er et af de privilegerede steder for formuleringen af en subjektiv  totalitetsopfattelse,  kan  den  aldrig  anskues  som  et  autonomt område, hvor de enkelte skmlitterzre tekster blot taler med sig selv og hinanden. De taler altid også om og til en historisk livsverden, og uden kendskab til denne bliver vigtige aspekter af dem uforståelige.

I folge det foregående er en tekst således altid på én  gang et komplekstpystemreguleret sprogligt forlob, en fremstilling af et diskursivt univers, en bevidsthedsytring,  et argument og en overtalelse og Samtidig  er  den  et  specifikt historisk  udsagn.  Disse  bestemmelser  kan anskueligg~res i folgende tekstmodel,  den semiotiske

(den optrukne linie angiver afsenderens, den stiplede linie modtagerens, opfattelse af tekstens relatioher, cf. nedenfor)

Naturligvis er det kun i analytisk ajemed at disse dimensioner udskilles, i teksten og den konkrete meddelelsessituation  er de flettet ind i hinanden, ja, de eksisterer i kraft af hinanden og frembringer tilsammen tekstens udtrykskraft.  Alligevel kan det nok vzre nyttigt yderligere at udmante de spargsmål, der kan stilles til de enkelte dimensio-

ner og elementer i teksterne.

I og for sig er de grundlzggende spargsmål, som man som litteraturforsker  retter  til  skanlitteratur,  de  samme som  retorikken  lzrte taleren at stille, når han forberedte en retstale. I det  12. århundrede blev de formuleret i falgende heksameter:

quis,  quid,  ubi,  quibus auxiliis,  cur, quomodo,  quando?

I denne hvem, hvad, hvor sparges efter subjektet (quis) og dets handling (quid), om hvornår og hvor det foregik (quando og ubi), om motivet for handlingen (cur), om den måde hvorpå den blev foretaget  (quomodo), og om ved hvilke hjzlpemidler den blev gennemfart (quibus auxiliis). At et sådant szt spargsmål må sages besvaret af den, der er forsvarer eller  anklager i  en  retsag  er indlysende.  De samme spargsmål  kan imidlertid med lige stort udbytte stilles til litterzre tekster. Analyserer vi f. eks. en simpel episk tekst (e. g. et folkeeventyr), må vi, bevidst eller ubevidst, besvare disse spargsmål; og i mere komplicerede tekster bliver de svar, vi finder på dem, en vigtig del af vor fortolkning.

Det er imidlertid interessant, at dette spargeskema blev anvendt på to forskellige situationer: Den farste var, det der omtaltes, det diskursive univers,  den  anden var  selve talens  dialogiske  situation  (e.  g. retshandlingen). I  det sidste tilfzlde bliver det efterspurgte subjekt derfor ikke den, der havde handlet, men enten den der taler, den der tales til  (e. g. dommeren) eller den der tales imod  (f. eks. den anden parts advokat). Denne skelnen gzlder ikke blot distinktionen mellem handlingssubjektet og udsigelsens subjekt, men må udstrzkkes til de ~vrige spargsmål.  Endvidere  bliver  det  hurtigt  klart,  specielt  når analyseobjektet  er fiktionstekster, at en fordobling af de syv spargsmål ikke er tilstrzkkelig, fordi der yderligere må skelnes mellem den der  taler,  eller  fortzller,  og  den  der  producerer  teksten.  Inden  for litteraturvidenskaben  er  denne  skelnen  kanoniseret  i  distinktionen mellem fortzller(e) og forfatter; men også i almindelig konversation er en  sådan skelnen nadvendig.  Hvis f. eks. en person lyver, må vi skelne mellem den måde hvorpå han fremstiller sig selv som fortzller og  hans  motiv  og  mål med  det  bevidst  urigtige  udsagn.  På denne baggrund krzver forståelsen og forklaringen af en tekst en tredobling af  de  syv  spargsmål,  fordi  de  må  stilles  på  udsagnets  niveau,  på udsigelsens niveau, og på ytringens niveau; altså: Hvem a) handlede, b) fortzller, c) ytrer,  etc.

I farste omgang drejer det sig om at fastslå om noget er tilfzldet, d.v.s.  at identificere og specificere en hzndelse eller et begivenhedsforlab. I en retssag (eller i en traditionel kriminalroman) er svaret på -de spargsmål, der angår hzndelsesforlabet, på ingen måde indlysende; de bliver tv~rtimod problematiserede i dialogen mellem anklager og forsvarer. Selve retshandlingens telos bliver derfor at nå frem til en rekonstruktion af forlabet, derir sand eller som anses for bevist på en sådan måde,  at enhver  rimelig  tvivl  er  udelukket.  Grunden  til  at rekonstruktionen  kan  gares  til  genstand  for  diskussion  er,  at  den fortidige handling for rittens kun aktuelt eksisterer i sine virkninger og spor, gennem de indicier, der peger på, at dette eller hint har  vzret  tilfzldet.  Indicier  og  vidneudsagn  foreligger  imidlertid sjzldent  som  en  kohzrent  helhed,  der éntydigt og  i  sig selv  afgar spargsmålet. Langt oftere foreligger de som en rzkke fragmenter, der måske endda også peger i forskellig  retning, og som derfor farst i talen forbindes  til et sammenhzngende forlab. Denne rekonstruktion etableres gennem to operationer, en kontekstualisering og en argumentation.

Kontekstualiseringen består i indszttelsen af det foreliggende i en videre sammenhzng, hvis eksistens anses for ubetvivlelig eller sandsynlig. Hvis vidner f. eks. påstår at have set anklagede i nzrheden af gerningsstedet både far og efter gerningsajeblikket, kombineres disse oplysninger til en fremstilling af hans adfzrd på davzrende tidspunkt. Der  er  her  tale  om  at  sandsynliggare hans  bevzgelser  inden for et tids-  og  rumm~ssigt koordinatsystem,  hvor  vidneudsagn  fungerer som punkter.

Argumentationen  består  i fremstillingen af en  sandsynliggarende begrundelsessammenhzng for det rekonstruerede forlab. Et simpelt eksempel kunne vzre, at såfremt vidnernes  udsagn  er korrekte,  må anklagede have passeret gerningsstedet på et tidspunkt  tzt på gerningsajeblikket, fordi den eneste vej fra det sted, han farste gang blev set, til det sted, han anden gang blev set, farer forbi gerningsstedet. Argumentationens opgave er således at underbygge rekonstruktionen ved  at  tilfaje  den  de  postulater,  przmisser  og  slutningsregler,  der både antages at vzre alment accepterede og som sandsynliggar den

diskursive fremstilling af forl~bet.

Det foregående skulle vise to ting: For det farste at tilsyneladende elementzre spargsmål i forbindelse med rekonstruktionen  af hzendelser og begivenhedsforlab kun kan besvares inden for og i forhold til et kompliceret net af antagelser og forudsztninger. Et sådant net udgar en  tolkningsramme,  i forhold til hvilken begivenhederne  artikuleres diskursivt,  og hermed  falger for det  andet,  at forståelsen af teksten indbefatter en analyse af dens kommunikative dimension.  I betragtning af at kun en brakdel  af hvad der hznder gares til genstand for omtale, er f eks. spargsmålet hvorfor (locus a causa) lige så vigtigt at rette  til  tekstens  udsigelse,  og  til  teksten  som  ytring,  som  til  dens udsagn. Naturligvis, hvis vi holder os til retshandlingen, kunne man sige, at der tales p.gr.a.,  hvad der er sket, eller formodet sket. Dette svar er imidlertid ikke tilstrzkkeligt, fordi grunden til, at retshandlingen overhovedet finder sted, ikke ligger i det skete alene,  men i det formodede begivenhedsforlabs forhold til gzldende ret. Der tales altså for  at fastslå  hvad  der  er  hzndt, om  det hzndte  er  et  brud  på gzldende ret, om der er handlet med fortszt, og såfremt det findes bevist,  at der foreligger en bevidst  lovovertrzdelse, hvilke forholdsregler der skal tages. Hertil kommer så den institutionaliserede rollefordeling  mellem  anklagede,  forsvarer,  anklager,  vidner,  dommer etc., der, alt efter den givne retstype, foreskriver hvorfor, hvorledes og hvornår, den enkelte rolleindehaver må tale, og også hvad der ikke må siges. Endelig opstår spargsmålet om forholdet mellem retssagen som et institutionaliseret forlab, der falger visse regler og hviler på antagelsen  af,  at  visse  forudsztninger  er  opfyldt,  på  den  ene  side,  og retsagen som en konkret historisk begivenhed, hvor individer optrzder,  specielle  forhold  og,  eventuelt  irrelevante,  hensyn  og  krzfter intervenerer på den anden.

Parallellen  mellem retshandlingen  som historisk begivenhed, som institutionaliseret  forhandling og som  rekonstruktion og fortolkningen af den litterzre tekst som historisk udsagn, som sproghandling og som  virkelighedsfremstilling  er  selvfalgelig  ikke  fuldstzndig.  På  to punkter er der en afgarende forskel: For det farste er dialogen med teksten  en kvasi-dialog, hvor fortolkeren selv må besvare de spargsmål, han  stiller, ud  fra  en  rekonstruktion  af  tekstens  meningssammenhzng. For det andet er den sk~nlitterzre teksts virkelighedsfremstilling,  dens  handlingsforl~b  eller  oplevelsesbeskrivelse, etableret gennem tekstens eget diskursive univers, således at den fiktive verden principielt  må accepteres,  som  den er  fremstillet  og ikke står til  at ~ n d r e gennem vidneforklaringer hentet fra et andet univers. Alligevel er det fiktive univers ikke uden forbindelse hverken med  det historiske univers, det knytter sig til eller med det, hvori den er produceret, af den simple grund, at ingen tekst kan fremstille alle de forudsztnin- ger, der gar den forståelig. Derfor må tekstens fremstilling altid suppleres gennem almen eller specifik viden om den menneskelige livsverden, der er relevant for fiktionsuniverset. En sådan  kontekstualisering hviler således på  en analogislutning: hvad der antages at vzre gyldigt  for  et  givet  historisk  univers,  antages  ligeledes, såfremt det ikke modsiges af teksten selv, også at gaelde for det fiktive univers.

Som det skulle vzre fremgået af det foregående, er etableringen af tekstmeningen  forbundet  med  en  begrundet  besvarelse  af  en  lang rzkke  spargsmål,  der  både  indbefatter  en  indbyrdes  relatering  af tekstelementerne inden for hver dimension, og en relatering af dimensionerne til hinanden.  Hertil kommer  en  nadvendig kontekstualisering  af  teksten,  der forbinder den med  mere almene lingvistiske og tekstuelle  koder,  med  subjektets  bevidshedsliv,  med  den  praktiske argumentations  og retorikkens  figurer og  med  dens  bevidsheds-  og socialhistoriske folie.

Hertil  kommer,  at  (bortset fra  nzvnelsen  af  de  ironiske  traek  i Cervantes' tekst)  har det til nu vzret stiltiende forudsat,  at teksten var éntydig  og kun tillod én gyldig fortolkning.  Dette er  jo imidlertid snarere undtagelsen end reglen for skanlitteratur, der -lasnet fra en umiddelbar praksissammenhaeng -netop har muligheden for at dyrke flertydigheden og produktionen  af ny  mening. Ja,  den sovjetiske litteratur-  og kultursemiotiker, Juri  M.  Lotman,  anser  det  nadvendigt for enhver kulturs overlevelse, at den kan producere et spektrum af  tekster,  hvis  ene  pol  udgares  af  tekster, der  sikrer  overfarslen  af éntydig  information, og hvis mest gennemarbejdede  type er tekster produceret  v.  hj.  a.  kunstige  sprog  (e. g.  matematiske  og  kemiske tekster), medens kunstneriske tekster, hvis opgave det er at producere nye betydninger, u d g ~ r den anden pol(Lotman 198  1 : 12-  13).

Allerede afsnittet fra Don Quixote viser, hvorledes fiktionen manipulerer med sin egen påståede virkelighed. Anden dels syttende kapitel er nemlig et af de få steder i teksten, hvor Don Quixote og de avrige personer  rent  faktisk ser det  samme,  ellers ser Don  Quixote f.  eks. kzmper og haere,  hvor  Sancho Panza ser vindmaller og fåreflokke. Men netop her, hvor  der hersker  enighed  mellem  alle  personer  og instanser  om,  at  der  optrzder  en  rigtig  og  frygtindgydende  lave, fremstiller fortaelleren noget,  der principielt  ikke kan  ses eller vides. Lad os laese falgende linier igen:

&gt;&gt;Men  den  aedle  lave,  mere  langmodig  end  hoffierdig,  agtede ikke på barnestreger og klammerier, thi efter at den havde set sig lidt  om  på  alle  kanter,  som  sagt  er,  vendte  den  sig rundt omkring og viste Don Quixote den bagerste del, hvorpå den på

ny  med  stor  koldsindighed  og  ligegyldighed  lagde  sig  ned  i buret.«  (p.  123)

Det er vigtigt at have in mente, at dette er en del af den »autoriserede« version af begivenhedsforlabet, den som fortzlleren, og ikke kun Cide Hamete Benengeli, står inde for.  Denne version rummer imidlertid det  nok  starste retoriske  kneb  af dem  alle,  nemlig  tilskrivningen  af menneskelige tanker, falelser og intentioner  til laven. Det afgarende er ikke, om vi  antager, at fortzlleren, og i sidste instans Cervantes, gar det med  tungen i kinden eller han ureflekteret per  tradition  benytter en slags prosopopoeia (en retorisk figur, der forlener ikke-menneskelige fznomener med  talens brug eller, i udvidet  forstand, tildeler dem menneskelige egenskaber). Selv i det farste tilfzlde vil det nemlig  betyde,  at  den  ganske  ubefajede  tolkning  af lavens  adfzrd  som menneskelig bliver et vigtigt element i opbygningen  af tekstens mening, fordi dens »langmodighed«, »ligegyldighed« og »foragt« bliver vigtig som kontrast til Don Quixotes vanvid. Hvad Cervantes udstiller  her,  er  det  faktum,  at  i  litteratur  er  fremstillingen  af  en  fiktiv virkelighed  også altid  samtidig  en  artikulation  af  betydninger.  Og

netop heri ligger litteraturens fundamentale antropocentrisme.

I  eksemplet fra Cervantes er det afgarende den sproglige modellering af den fiktive virkelighed, den flerfoldige gennemskrivning af et hzndelsesforlab der demonstrerer, hvorledes det manipuleres i talen, og som en ironisk ekstratrumf udstiller også den »pålidelige« versions manipulative  karakter.  Imidlertid  konfronterer  litteraturen  os  ikke blot med problemet om dens modstridende udsagns gyldighed, men også om deres betydningspotentiale, altså ikke blot  spargsmålet om at afveje forskellige udsagn i forhold til hinanden, men spurgsmålet

om udsagnenes  eller teksternes polysemi:

»Til  oplysning  om,  hvad  vi  vil  sige,  må  det  forstås,  at  dette vzrks mening ikke er en enkelt, snarere må det beskrives som flertydigt, d. v.  s. indeholdende flere meninger  (quod istius operis non est simplex sensus, immo dici potest polysemos, hoc est plurium  sensuum), thi den farste mening er den, som er meddelt  gennem  bogstavet,  og  den  anden  er  den  som  meddeles gennem bogstavets betydning. Den farste kaldes den bogstavelige mening, medens den sidste kaldes den allegoriske eller mystiske. Og for bedre at illustrere denne fremstillingsmåde så lad os anvende den på de falgende vers: »Da Israel drog ud fra Ægypten,  Jakobs Huus fra Folket med det fremmede Maal, blev Juda hans Helligdom, Israel hans Rige.« Hvis vi alene betragter bog- stavet, er det, som er betydet for os, Israels barns opbrud fra Ægypten på Moses' tid. Hvis allegorien betragtes, betydes vor frelse ved  Kristus; Den  moralske  mening  angiver sjzlens omvending fra syndens sorg og ulykke til nådens tilstand. Betragtes  den  anagogiske mening,  betyder det den helliggjorte  sjzls overgang fra  denne verdens  trzldom og fordzrv  til  frihed  og evig herlighed. Og skant disse mystiske betydninger (isti sensus mystici)  kaldes  ved  forskellige  navne,  så kan  de alle  i  almen betydning kaldes allegoriske, fordi de er forskellig fra den bogstavelige  eller  historiske.«(Dante  1966:  173-74  og  199,  min overs.)

Dantes brev  til  beskytteren  Can  Grande della  Scala er  interessant ikke  p.  gr.  a.  dets  originalitet,  men  p.  gr.  a. dets  konformitet  med middelalderlig,  skolastisk,  eksegese  (og litteratursyn).  Selv om  den skolastiske fortolkningspraksis  nzppe nogensinde har vzret absolut fastlagt  eller fuldstzndig konsekvent gennemfart  på  alle  kanoniske skrifter, udgjorde den ikke desto mindre en rimelig veldefineret metode til udlzgning af den Hellige Skrift. Det firfoldige tolkningsskema var et fors~g på at lase en bunden opgave, nemlig at bringe de bibelske tekster  i overensstemmelse  med  hinanden  og  med  den gennem traditionen  nedfzldede kirkelige lzre. Den forenede en fast kontekstualisering, de avrige kanoniske skrifter og den autoriserede fortolkningstradition  (e. g. kirkefzdrenes kommentarer)  og en argumentation, den inspirerede teksts natur som fordrende en szrlig l z ~ e m å d e . ~

Denne  tolkningspraksis  har,  i  sin  specificitet, selvfalgelig ingen aktualitet for en nutidig ikke-konfessionel litteraturvidenskab (lad os her  se  bort  fra  Nortrop  Fryes  fascinerende  reinterpretation  af  det firfoldige tolkningsskema, cf. Frye 1957: 7  1- 130),  men den udtrykker eksemplarisk  enhver  lzsers  og  fortolkers  opgave  i  konfrontationen med teksten: På den ene side må han vzre lydhar over for tekstens polysemi, teksten  som en fortztning af mening,  på den  anden side fordrer  selve forståelsen  af den  en  konception,  der  er  i stand  til  at blotlzgge og begribe de symboliseringsprocesser,  der intentionalt  eller ubevidst er på spil. Som lzsere og fortolkere sager også vi en sensus plenior, en middelbar og fuldere mening, i vor begribelse af den litterzre tekst. Såfremt ethvert meningsniveau i teksten var umiddelbart tilgzngeligt for alle, ville videnskabelig fortolkning  jo vzre overfladig. Imidlertid  er den litterzre tekst ikke alene det privilegerede sted for produktionen af ny mening, den er også stedet for overleveringen af engang eksisterende  betydninger.  Som institution  er litteraturen  en vigtig del af en kollektiv hukommelse, fordi den fastholder det subjek- tivt oplevede selv- og omverdensforhold i dets historiske specificitet. imidlertid også, at dens tolkning kraever indsigt i det net af almene og specielle forudsaetninger,  der betinger dens produktion. Ja,  tekstens eventuelle produktion af ny mening kan kun opfat- Hermed f~lger tes på baggrund  af traditionen.

Denne sagen efter en  mening,  ikke  blot  en sensus plenior,  men  en forståelse i det hele taget, kan illustreres med falgende korte dialog fra

Kafkas Processen:

»»Hvad  er  det?« spurgte  han  [K.]  maleren  »Hvad  det  er?« gentog  maleren  lige  så forundret  som  K.,  »det  er  selvfalgelig retskontorerne. Vidste De virkelig ikke, at der var retskontorer her? De findes jo på loftet i de fleste ejendomme hvorfor skulle de så ikke findes her?« ... «(Kafka 1972: 135)

Som lzsere er vi her  konfronteret  med  en  dobbelt  opgave: For  det farste må vi respektere, at K.'s univers har den ejendommelighed,  at der findes retskontorer på hvert andet loft i byen -»bager laeses fra venstre mod hajre og i god tro«, som Fbmhild citerer Rubow for at have sagt (Fbmhild 1986:7). Det ville vaere besynderligt, og adelzggende for lzsningen, at gå mod tekstens sensus literalis, selv om dens univers, som her, godt nok er mzrkvzrdigt. Men, for det andet, kan vi, som kritikere eller forskere, ikke stille os tilfreds med blot at maerke os denne forskellighed i forhold til vort eget erfaringsunivers  og vor historiske  viden; vi  må sage at forstå den. Hvis  vi  ser bort  fra den mulighed, at Kafka fremstiller et historisk univers i fiktionens form, hvor retskontorerne bogstavelig talt, literaliter, var så talrige og altid placeret på lofter, så er vi konfronteret med en polysemi, der stiller os på en  lignende  opgave,  som den  Dante falte  sig stillet  overfor ved lzsning af Davids ethundredeogfjortende salme. Umiddelbart synes der to mulige l~sninger på problemet, vi kan betragte udsagnet som en hyperbel eller som en metafor. Betragter vi det som en hyperbel, fastholder vi, at retskontorerne er retskontorer i vanlig forstand, og vi lzeser stedet som en hyperbolsk fremstilling af et samfund underlagt en allestedsnaervzrende overvågning, kontrol og vilkårlig retsforf~lgning, en mareridsagtigt politistat. Tolker vi det metaforisk, finder vi måske selve lokaliseringen signifikant, og ser kontorerne som en metafor for samvittighedsangst og projektion af et sadistisk og forf~lgende overjeg. Her skal Processen ikke analyseres, men det er indlysende, at selv om begge tolkninger  forekommer naerliggende og, efter min mening, ganske overbevisende, så kan  andre muligheder  ikke uden videre afvises. Det måtte E  eks. unders~ges, i hvilket omfang religiase forestillinger  var  operative i teksten,  og andre tolkningsparadigmer kunne komme til.

Passagen  fra Processen illustrerer således de principielle vanskeligheder, vi  som litteraturforskere stilles overfor, når vi  sager at afgare om en given tekstmening foreligger eller ej. Fortolkningssituationens krav til fortolkerne er fremstillet på falgende måde af Habermas:

»Således forstår fortolkerne kun  tekstens mening i det omfang de indser, hvorfor forfatteren falte sig berettiget  til at fremsaette visse påstande (som sande), at anerkende visse vaerdier og normer  (som rigtige)  og at  (sandfaerdigtloprigtigt) udtrykke visse erfaringer. Fortolkerne  må klargare den kontekst, som forfatteren  må  have antaget  var  almindelig  viden  hos  det  samtidige publikum, såfremt de vanskeligheder, som teksten giver anledning til, ikke opstod, da den blev skrevet. Dette begrundes i den immanente rationalitet  som fortolkerne må tillaegge alle ytringer,  såfremt de tilskriver  dem  en  tilregnelighed  (accountability), som de ikke har grund til at tvivle på. Fortolkerne kan ikke forstå en  teksts semantiske indhold,  hvis  de ikke er i stand  til selv at forestille sig de grunde, som forfatteren kunne have fremfart under de oprindelige 0mstaendigheder.e (Habermas 1983:259, min overs.)

Habermas' specifikation af betingelserne for at forstå en (ikke-fiktiv) tekst  er  parallel  til  de  kontekstbetingelser  jeg  selv  har  specificeret p.gr.a.  Peirces semiotik og illustreret med  den semiotiske pyramide (cEpp.88). Hverken Habermas,  Peirce eller jeg  selv plaederer for en emfatisk, psykologisk indlevelse i forfatterens  psyke.  I  stedet drejer det  sig  om  at  rekonstruere  en  kontekst,  der  gar  den  givne  ytring meningsfuld, og d.v.s. at rekonstruere teksten som et argument, der (gyldigt eller ugyldigt)  bliver forståeligt gennem fremstillingen af de praemisser, som det antages at hvile på. Habermas'  gyldighedskrav til den forståelsesorienterede tale (forståelighed, sandhed, normativ rigtighed og sandfaerdighed) skal ikke beskaeftige os her, men to ting skal påpeges:  For  det  farste  relaterer  disse  krav  sig  til  semiosisens fire poler,  diskursivt  univers,  koder,  afsender  og  modtager;  og  for  det andet må de, selvom de konkret underlabes,  altid spille en rolle for

forståelsen,  selv af litteraere tek~ter.~

Selv finder jeg,  at Habermas' skitsering af fortolkerens opgave og betingelserne for denne opgaves lasning er korrekt, men den konkrete gennemfarelse af den er langt fra let. En vigtig grund er, at integrationen mellem de forskellige aspektueringer af teksten volder vanskelig- heder.  I  falge den  her  fremstillede  tekstopfattelse  (cf. pp.86f.)  kan teksten  anskues  som  en  kompleks  mimetisk,  strukturel,  ekspressiv eller  retorisk  totalitet,  eller rettere  den  er  alle fire dele på  én  gang. Hertil kommer at den »immanente rationalitet«, som Habermas taler om, specielt i litterzre tekster kun vil fremgå af et kompliceret fortolkningsarbejde, fordi polyfonien og polysemien (cf. Cervantes og Dante) er deres fremtrzdende karakteristika. Det er nemlig en illusion at tro,  at  der  findes  et  enkelt  beskrivelsesniveau,  der  på  én gang  vil kunne give en kohzrent og en udtommende beskrivelse af det litterzre vzrk.  Givne elementer  og strukturer i en  tekst vil  netop fremstå som  uforklarlige,  »irrationelle«,  og  for  at  forklare  dem,  krzves  en ganske kompleks begrundelsessammenhzng, der må rumme f~lgende trin:

- l )   En antagelse af at teksten rummer en ikke umiddelbart tilgzngelig mening.
- 2) En hypotese om arten af tekstens middelbare, latente, reference.
- 3) En hypotese om de faktorer der har forårsaget referencens tilstedevzrelse i teksten.
- 4)  En almen  fremstilling af disse  faktorers  indbyrdes  relationer  og virksomhed.
- 5) En metode til at identificere de elementer og strukturer i teksten, som er bestemt af disse faktorer.
- 6)  Et  s z t  transformationsregler  der  tillader  os  at  forklare  tekstelementernes mening ved at vise deres tilknytning til den latente kontekst.
- 7) Et szt  kriterier og procedurer der g0r det muligt at vurdere gyldigheden af hypoteser og analyser.
- 8) En argumentation for relevansen af den fremsatte tolkning.

Arten af reference afg~r, både hvorledes disse sporgsmål besvares og kompleksiteten og udforligheden af svarene. Selv tilsyneladende ligefremme tilfzlde, som Eeks. regelrette citater eller allusioner i en tekst, kan imidlertid fordre ganske komplicerede svar, fordi de ekspliciterer en  dialogisk  dimension  i  teksten,  der  supplerer  eller  zndrer  dens mening. Hvis der er rigtigt, at enhver tekst nodvendigvis refererer til fire dimensioner, og at enhver af disse referencer har et internt og et eksternt aspekt, så  må fortolkning nodvendigvis hvile på en koordinering af forskellige, men ikke modstridende eller hinanden udelukkende, lzsninger, som hver er bestemt af en szrlig kontekstualisering og argumentation. Hertil kommer yderligere den komplikation,  at tekstens dimensioner ikke er uafhzngige af hinanden, tvzrtimod griber de ind i og spejler sig i hinanden. Eksempelvis er selve kommunikationssituationen,  tekstens  rettethed  til  en  modtager,  et  vigtigt  moment  i  dens  artikulation  af subjektiviteten  og af dens  affektive elementer, ligesom de poetiske og retoriske koder, der står til en digters rådighed, i vidt omfang  bestemmer, hvad (quid) der kan siges, og også hvordan  (quomodo) og  i  kraft  af  hvilket  (quibus auxiliis)  det  må  ud- trykkes.

Den litterzre teksts udnyttelse af talens konstitutionelle  heterogenitet betyder, at tolkningen altid må finde sted mellem to yderpunkter:  På den ene side mod forståelighedens gramse, det utolkelige, og på den anden mod muligheden for yderligere tolkning. Litteraturforskeren befinder sig her i en lignende situation som psykoanalytikeren, der forsager at tyde en dram. Om grznsen for forståelighed skriver

Freud:

»I selv de bedst tydede dramme må man tit lade et sted forblive uopklaret,  fordi  man  ved  tydningen  mzrker,  at der her  er  et virvar af drammetanker, der ikke kan redes ud, og som desuden ikke har leveret vzsentlige  bidrag  til drammeindholdet. Dette er da drammens navle -det sted, hvor den er fastgjort  til det ukendte.  De drammetanker,  til  hvilke vi  fares ved  tydningen, kan jo ifalge sagens natur ingen definitiv afslutning have; de må nadvendigvis  forgrene  sig i  alle  retninger  i  vor  tankeverdens komplicerede netvzrk. Fra et tzttere sted af dette fletvzrk rejser  drammeansket sig  da som  svampen  af  myceliet.«  (Freud 1959:II, 416)

Hvad  der  gzlder  drammen  gzlder  principielt  også  den  litterzre tekst;  men  det er vzsenligt at bemzrke,  at Freud  selv anser fortztningspunktet for vigtigere end de sig fortabende forgreninger. Endvidere er den litterzre tekst forskellig fra drammen i kraft  af at vzre offentlig og derved indskrevet i den litterzre tradition og båret af en kommunikativ hensigt.

Den anden grznse, tekstens endnu ikke blotlagte betydningspotentiale, får hvad drammen angår, falgende beskrivelse:

»Vanskeligst er det at få begynderen i drammetydningen  til at anerkende den kendsgerning,  at hans  opgave ikke er fuldt ud afsluttet,  når  han  har  en  fuldstzndig  tydning  af  drammen  i hznde -en tydning, der er meningsfyldt og sammenhzngende og giver oplysning om alle drammeindholdets  elementer. Foruden denne kan nemlig en anden tydning -en overtydning som måske er undgået ham -af  samme dram vzre mulig.  Det  er virkelig ikke let at danne sig en  forestilling om rigdommen af ubevidste tankegange, der kzmper for at komme til udtryk i vor tznkning, og at tro på  drammearbejdets dygtighed til ved  en flertydig  udtryksmåde hver  gang ligesom at slå syv fluer med eet smzk ligesom skrzddersvenden i eventyret. Lzseren vil altid vzre tilbajelig til at bebrejde forfatteren, at denne er tilbajelig  til  at  lzgge  unadig  megen  kunstfzrdighed  i  tydningerne, men den, der selv har  erhvervet sig erfaring,  vil  vide  bedre.« (Freud 1959:414-415)

Det samme forhold gzlder den litterzre tekst, og en måske umiddelbart forståelig skepsis overfor, hvad  der betragtes som »overfortolk-

ninger«,  må tage Dantes fire betydningslag i betragtning.

## 11

På baggrund  af de principielle  vanskeligheder, vi  som litteraturforskere står overfor, når vi  unsker at argumentere for vore fortolkningers n~dvendighed, gyldighed og tilstrzkkelighed, er det ikke forbavsende, at der har vzret, og er, en stzrk tendens inden for litteraturteorien  og semiotikken til at benzgte relevansen  af sådanne spargsmål. I stedet hzvdes, at såvel skrivning som læsning er en stadig ny og  sig  zndrende  produktion  af mening.  Med  andre ord,  hvad  der lzgges vzgt på er  en  radikal  forskellighed og stadig fornyelse i de lzsninger, som  teksten  giver  anledning  til.  Eksemplarisk  for  denne tankegang er Roland Barthes, som i artiklen »Fra vzrk til tekst« (»De l'oeuvre au texte« 1977, da overs. 1981) skelner mellem to konceptioner  af  et skanlitterzrt  arbejde,  arbejdet  som vgrk og  arbejdet  som tekst. Om vsrket hedder det:

~Vzrket lukker sig om et indhold. Man kan tillzgge dette indhold  to  former  for  betydning:  enten  foregiver man,  at det  er åbenlyst, og vzrket er da objekt for en videnskab om sproget, nemlig filologien; eller det anses for at vzre hemmeligt,  dybt, man må da snge det, og vzrket harer i så fald  ind  under  en hermeneutik en tolkning  (marxistisk, psykoanalytisk,  tematisk etc.). Vzrket fungerer således selv som et alment tegn og danner  naturligt  nok  en  institutionel  kategori  i  Tegnets  civilisation.«  (Barthes  1981: 38)

## Teksten derimod defineres som falger:

»Teksten derimod praktiserer en uendelig vregring imod indholdet, teksten er  forhalende,  dens område er udtrykkets. Udtrykket skal ikke ses som »meningens farste led«, dens materielle  forgemak, men  tvzrtimod som dens efterslzt; på samme måde henviser udtrykkets uendelighed ikke til en eller anden idé  om det uudsigelige  (det navnlase indhold), men  til ideen om spillet.«(ibid. 38)

Forskellen mellem vzrk og tekst opsummeres som falger:

»Vzrket er  (i bedste fald) mådeligt  symboliserende, dets symbolisering bryder af, dvs. standser. Teksten er radikalt symboliserende: et vrerk, hvis gennemgribende symboliserende karakter man fatter,  opfatter  og  tager  imod,  er  en  tekst. Teksten er på en måde fart tilbage til sproget; som det er den struktureret, men decentreret, uden  lukning -lad  os  bemzrke  (for at svare  på  en  skeptisk mistanke om »mode«, som af og rettes mod strukturalismen), at det erkendelsesmressige  privilegium,  som for  tiden tilkendes sproget, netop skyldes, at vi i det har opdaget en paradoksal idé  om struktur: et system uden afslutning  eller centrum.«(ibid. 38-39)

Ud fra denne modstilling karakteriseres teksten og lzsningen af teksten som falger: Farst teksten:

»Teksten er flerfoldig. Det vil ganske simpelt sige, ikke at den har flere  betydninger,  men at den ivrerksretter selve  betydningens pluralitet:  en irreduktibel (og ikke  blot  acceptabel)  pluralitet. Teksten  er  ikke sameksistens af betydninger,  men  bevggelse, gennemkrydsning;  den  kan altså  ikke .give  anledning  til en -selv  nok  så  liberal -tolkning  men  en eksplosion, en spredning. Tekstens flerfoldighed hidrarer ikke  j a   en indholdsmmssigflertydighed, men fra det man kunne kalde en stereograjsk pluralitet,  der kendetegner de udtryk, som sammenvawes i teksten.« (ibid. 39)

Herefter går Barthes over til at sammenligne lzsningen med de indtryk, man modtager under en spadseretur. Indtrykkene kan, i falge Barthes, kun halvt om halvt identificeres, »de harer til kendte koder, men deres kombination er enestående.« Derfor er spadsereturen enestående og kan kun gentages somforskellig. Analogien til spadsereturen danner så grundlag for falgende karakteristik af lzsningen:

»Det er  det,  der  sker  m e d Teksten: den  kan  kun  eksistere  igennem  sin forskellighed (og det vil ikke sige individualitet), lssningen a f teksten er semelfaktiu,  e n   éngangsforeteelse (og det gar enhver induktivdeduktiv tekstvidenskab  illusorisk: der Jzndes ingen  tekst»grammatik«) og alligevel er den gennemvzvet af citater, referencer, ekkoer: tidligere eller samtidige kulturelle sprog -hvilket sprog er ikke kulturelt? -som l ~ b e r igennem den fra ende til anden i en vzldig stereofoni.«  (ibid. 39)

teksten fra vsrket, at nzrme skrivning og Izsning til hinanden, og at anskue Izsningen som en ludisk bevae-

Barthes' ideal bliver så at frig~re gelse, et spil hvorigennem  betydninger friszttes.

Ud fra en sådan opfattelse bliver det, i en vis forstand, meningslast at sparge om gyldigheden af de forskellige lzsninger, fordi en sammenligning der sigter mod en afvejning af argumenter vedr. et emne nadvendigvis må forudsztte, at det besidder et minimum af identitet, og det vil i forbindelse med skanlitterzre tekster sige et net af betydninger  som  antages  at vzre stabile,  og som  derfor  kan  diskuteres. Hvis  derimod  Izsninger  hver  gang  konstituerer  en  unik  mening  i vzre en ud-

bevzgelse, så kan diskussionen af dens betydning h ~ j s t veksling af impressioner.

Benzgtelsen  af muligheden  for at afgare, ja,  egentlig indgå  i en dialog  om,  den  relative  gyldighed  af  tolkninger  har  da også vzret forfzgtet af nutidige litteraturteoretikere inspireret af poststrukturalistiske og dekonstruktivistiske tankegange. Lad Stanley Fish's kendte fremstilling  i det  store essay »Is  there  a  text  in  this  class.« (1979) reprzsentere  dette  standpunkt.  Indledningsvist  bar  det  siges,  at Fish's fremstilling besidder flere dyder,  den er klar og dens argumentation udvikles konsekvent og sammenhzngende. Hvor Barthes' styrke er den przgnante konnotationsfyldte og associationsrige formulering,  er Fishs den konsekvente opbygning af et argument. Derfor vil jeg  også, i  stedet for  som  i  tilfzldet  Barthes,  at citere,  opsummere Fish's  hermeneutiske  position, i falgende femten punkter:

Udgangspunktet er benzgtelsen af, 1) at sproglige elementer besidder en på forhånd fastlagt  mening.  I  stedet hzvdes det, 2)  at en teksts  mening  er  en  effekt  af den  tolkningsramme, som  fortolkeren vzlger. 3) I en dialog er det den situative kontekst, der gar forståelsen mellem afsender og modtager mulig. 4) I fortolkningen af litteratur bliver  den  situative kontekst  en  del  af  en  institutionel  kontekst,  og denne  institutionelle  kontekst  virker  regulerende  i  forhold  til  den konkrete tolkning. 5) Den institutionelle ramme er historisk specifik og udgar et fortolkningsfzllesskab  (»interpretative  community«), in- den for hvilket en rzkke antagelser er akcepteret. Imidlertid 6) u d g ~ r et  sådant fortolkningsfzllesskab  aldrig  en  fuldstzndig  enhed,  hvis medlemmer  alle deler  et  szt af grundlzggende antagelser  og synspunkter.  Tvzrtimod  er  fortolkningsfzllesskabet  splittet  i  subfzllesskaber,  som gensidigt forkaster hinandens fundamentale antagelser. 7)  Det er derfor inden for subfzllesskabet, at visse normer regulerer tolkningerne.  I  f ~ l g e Fish  vil  8) et  givet  subfzllesskab på  et  givet tidspunkt  vzre  dominerende,  og  dette  betyder,  at  dets  syn  på  og antagelse om fortolkning vil fungere som centrum for, hvad der anses for  akceptabel  litteraturanalyse,  medens  andre subfzllesskaber  vil befinde sig i periferien. 9) Det dominerende subfzllesskab vil udg~re en samtidig tradition, i forhold  til  hvilken de perifzre fzllesskabers virksomhed kan betragtes som udfordringer.  10) Litteraturteorien og -kritikkens  udvikling  består i en zndring af det system af antagelser eller  overbevisninger  (»belief-systems«), der styrer  fortolkningsperspektivet. Dette perspektiv er på én  og samme gang både konstituerende for konteksten og teksten selv, og relationen tekst-kontekst konstituerer tilsammen tekstens mening. Derfor 11)  konstitueres tekstmeningen i hver enkelt receptions tolkningsmzssige gestus, og teksten er derfor ikke et  objekt,  som  vi  er konfronteret  med,  og som  kan yde modstand mod og falsificere vor fortolkning. Tvzrtimod bliver tekstmeningen  etableret  gennem  den  individuelle  fortolkningshandling styret af subfzllesskabets  normer.  Endvidere er Fish  af den overbevisning,  12) at selv om systemer af antagelser forandres,  så er vi  så lznge vi har dem, overbevist om deres sandhed. Overbevisningen om vores  synspunkters  sandhed betyder  at  13) diskussioner om litteraturteoretiske og fortolkningsmzssige spargsmål  er retoriske, og har til formål at overtale andre til at akceptere vore synspunkter. Det foregående hznger også sammen med, at 14) der hverken  findes nogle almene principper for litteraturforskning eller nogen mulighed for at forklare videnskabelige argumenters indflydelse på zndringen af vores antagelser. Derfor, mener Fish, er 15) metateoretiske overvejelser, hans egen relativistiske position inklusive, uden nogen betydning for eller indflydelse på vor fortolkningspraksis.

Det sidste eksempel på nutidig fortolkningspraksis  og teoretisk refleksion henterjeg fra Paul de Man.  Jeg koncentrerer mig om et afsnit af hans Rousseau-analyse, og  jeg har absolut ingen ambitioner om at give et overblik over hans synspunkter og analysestrategi. Når  jeg her inddrager dette afsnit, er det fordi, det forekommer mig reprzsentativt for en måde at tznke over sprog og litteratur på, som karakterise-

rer en radikal  udgave af dekonstruktivismen.

Rousseaus  beretning  danner  afslutningen  på  anden  bog  af hans Bekendelser. Han er ansat som lakaj hos Mme de Vercellis. Efter hendes dad bliver han i huset, og han stjzler et rosafarvet og salvvirket bånd uden nogen szrlig vzrdi. Tyveriet opdage's  og båndet findes hos ham.  Derpå hznder  falgende  i  falge  Rousseau:  Konfronteret  med anklagen hzvder ham, at en tjenestepige, Marion, som han er indtaget  i,  har  stjålet båndet og givet ham det.  Konfronteret  med  pigen fastholder han stzdigt sin forklaring og gentager beskyldningen op i pigens åbne ansigt. Pigen reagerer i falge Rousseau  således:

»Hu11 kommer, man  viser  hende  båndet, jeg  anklager  hende frzkt; hun bliver stående mållas, som lamslået, tilkaster mig et blik, som kunne have afvzbnet dzmoner, men som mit barbariske  hjerte  modstår.  Endelig  nzgter  hun  bestemt,  men  uden heftighed, bebrejder mig min handling, opfordrer mig til at gå i mig selv, til ikke at bringe skam over en ung, uskyldig pige, som aldrig har gjort mig noget ondt; men med en djzvelsk frzkhed bekrzfter jeg  min  erklzring, og hzvder lige over for hende, at hun har givet mig båndet. Den stakkels pige gav sig til at grzde og sagde blot til mig: »Åh!  Rousseau, jeg troede, De var en god karakter.  De g0r mig meget ulykkelig; men jeg ville ikke gerne

vzre i Deres sted.««(Rousseau 1966: 109)

Man ved ikke, hvem man skal tro, og begge bliver sendt bort med den besked, »at den skyldiges samvittighed ville vzre hzvn nok for den uskyldiges.« Rousseau  tilfajer,  at »det  var  ingen  tom  spådom; den opharer ikke én eneste  dag med at fuldbyrdes«(ibid. 110). Rousseau fortsztter lidt senere med at forklare og undskylde sin handling som falger:

»Jeg  er  gået ligefrem til  vzrks  i  den  bekendelse, jeg  her  har gjort,  og  man  vil  sikkert ikke finde,  at jeg  har villet gare min forbrydelse mindre sort. Men jeg  ville ikke opfylde denne bogs formål, hvis jeg ikke på samme tid lagde mine indre anlzg blot, og hvis jeg frygtede for at undskylde mig selv, for så vidt det er overensstemmende  med  sandheden. Aldrig  var  ondskab  mig fjernere end i det frygtelige ajeblik, det lyder besynderligt,  men det er sandt, at da jeg  anklagede denne ulykkelige unge pige, var det mit venskab for hende, der var årsagen dertil. Hun var i min tanke; jeg brugte til undskyldning den farste genstand, som frembad sig. Jeg  anklagede hende for at have gjort det, som jeg havde i sinde, for at have givet mig båndet, fordi min hensigt var  at give  hende  det.  Da jeg  så  så hende  komme,  blev  mit hjerte  sanderrevet,  men  så mange menneskers nzrvzrelse var stzrkere end  min  anger. Jeg  frygtede ikke straffen  videre, jeg frygtede kun skammen; men jeg frygtede den mere end daden, mere end forbrydelsen, mere end alt i verden. Jeg havde kunnet bore mig ned og lade mig kvzle i jordens  centrum; den uovervindelige skam overvandt alt, den alene var årsag til min frzkhed; jo mere forbryderisk jeg  blev, des mere uforfzrdet blev jeg ved  forfzrdelsen  over at skulle tilstå. Jeg  så kun  rzdslen  ved offentligt, selv nzrvzrende, at blive anerkendt som og erklzret for  tyv,  lagner,  bagvasker.  En  forvirring,  der  fyldte  mig  helt, beravede mig enhver anden fnlelse. Hvis man havde ladet mig komme til mig selv ville jeg  ufejlbarlig have tilstået alt. Hvis hr de la Roque havde taget mig afsides og sagt til mig: Bring ikke denne stakkels pige i fortabelse; hvis De er skyldig, så tilstå det for  mig; ja,  så  ville jeg  have  kastet  mig  for  hans  fadder  på ~jeblikket,  det er jeg  fuldkommen vis på. Men man gjorde ikke andet end at forskrzkke mig, medens man skulle have givet mig mod.«(ibid.  11  1)

Denne episode, samt Rousseaus senere reference til den i Riveries d'un promeneur  solitaire  (»4e promenade«), analyserer Paul de Man grundigt i Allegories o f Reading(l979). Efter at have refereret andre tolkninger af passagen (bl. a. Sartres),  der har beskyldt Rousseau for mauuaise foi,  og efter selv at have beskzftiget sig med de psykiske mekanismer,  der med  en  til vished  grznsende sandsynlighed  er på spil, og som Rousseau selv peger på, bryder de Man overtvzrt og hzvder, at man b ~ r tage Rousseaus benzgtelse af, at hans angivelse af Marion var motiveret, alvorligt. Begrundelsen herfor finder de Man i et tekststed i den »Fjerde promenade«, hvor Rousseau skelner mellem l0gn og fiktion som f~lger:

»At  sztte den,  der  ikke  fortjener  det,  i  et  gunstigt  lys  er  at forstyrre ret og orden; usandfzrdigt at tilzgge sig selv eller sin nzste en gerning,  som kan f ~ r e til ros eller dadel, sigtelse eller frifindelse, er at begå uret; og alt, hvad der strider mod sandheden og i mindste måde krznker retfzrdigheden, er en l ~ g n . Her --går den najagtige grznse; men alt, hvad der strider mod sandheden men ikke på nogen måde berarer retfzrdigheden, er blot fiktion, og jeg  tilstår, at den, der bebrejder  sig en ren og skzr fiktion som en 10gn, har sartere samvittighed end jeg«  (Rousseau.« 1966: 60)

Med baggrund i denne distinktion rzsonnerer de Man som falger:

»Hvad gar en fiktion til en fiktion er ikke en eller anden polaritet mellem faktum og fremstilling  (»representation«), men det er  fravzret  af  enhver  forbindelse  mellem  ytring  og  referent, uanset om denne forbindelse er kausal, indkodet eller styret af enhver anden systematiserbar relation, der lader sig forestille. I fiktion,  opfattet  på  denne  måde, er  metaforens  mudvendige relation« blevet metonymiseret  helt hen på den anden side af katakresen, og fiktionen bliver opbrydningen  (»disruption«) af fortzllingenlberetningens  (»narrative»)  referentielle  illusion. Det er przcis på denne måde at Marions navn kom til at blive ytret i kernesztningen i Confesions: »je  m' excusai sur le premier object qui s'offrite [»jeg brugte den farste genstand, der bud sig til,  til  undskyldning for  mig selv«] ... Rousseau  frembragte  en lyd, der tilfzldigvis befandt sig i hovedet på ham; han sagde slet ingen ting,  mindst af alt nogens navn.  Fordi dette er tilfzldet, kan  udtalelsen  (»statement«) fungere  som  en  undskyldning, przcis på samme måde som fiktion fungerer som en undskyldning for Confessions' fortegninger  (»disfigurations«).« (de Man 1979:292, min overs.)

Dette sted bliver omdrejningspunktet for de Mans refleksioner. Han hzvder at affzrens misere er, at Rousseaus dialogpartnere »fejllzste« udråbet »Marian«, hvis de havde opfattet det som den fiktion, det var,  så  havde  det  tjent  som  undskyldning,  i  sidste  ende  også  for tyveriet, der ligeledes af de Man betragtes som en umotiveret hand-

ling.  Men, siger de Man,

»afvisningen af at indrumme fiktion at vzre fiktion, den hårdnakkede modstand mod det »faktum«, i sig selv indlysende,  at sproget er fuldstzndig frit stillet hvad angår referentiel mening og kan fremsztte hvad som helst, dets grammatik tillader det at sige, leder til zndringen af en tilfzldig fejl(tage1se) til uretfzrdighed.  Fiktionens  radikale  uansvarlighed  er,  på en  måde, så indlysende, at det nzppe synes nadvendigt at advare mod fejl-

lzsningen af den.«(ibid. 293)

Ganske vist hzvder de Man, at det er umuligt at isolere det ajeblik, hvor  fiktionen  står fri for  enhver  betydning,  men  samtidig  hzvder han, at enhver erfaring altid eksisterer dobbelt som fiktiv diskurs og som empirisk h~ndelse, og videre  at det  aldrig er  muligt  at afgare hvilken af de to muligheder, der er den rigtige. Endvidere påpeger de Man, at Rousseau selv (i »Fjerde promenade«) fortzller, at angivelsen af Marion foregik uden hans viden og vilje, men som en mekanisk effekt (nl'effet mechanicak) af hans forlegenhed. Dette bruges så til en generalisation: »Der findes ingen brug af sproget«, siger de Man, »som ikke, ud fra en vis synsvinkel, er radikalt formel, d. v.  s. mekanisk,  ligegyldigt  hvor  dybt  dette  aspekt  end  er  skjult  af  zstetiske, formalistiske  vildfarelser/selvbedrag  (»delusions«)«(ibid. 294).  For de Man synes teksten,  Rousseaus og tekst i almindelighed, et madested for to struktureringsprincipper, grammatikken som er mekanisk og retorikken  som er figurativ og illusiv. Derfor vil det at skrive altid rumme et moment af afhzndelse til fordel for udtrykkets  tilfzldige magtspil. Dette farer så endelig til de Mans hovedtese vedr. forholdet mellem sprog og psyke, tilfzldighed  og mening:

»Langt fra at se sproget som et instrument i en psykisk energis tjeneste opstår nu den mulighed, at hele konstruktionen af drifter,  substitutioner,  fortrzngninger og forestillinger  (»representations«)  er  det  vildfarne,  metaforiske  korrelativ  til  sprogets absolutte tilfzldighed, forud for enhver  figuration og mening. Det er ikke længere sikkert at sproget, som undskyldning, eksisterer p.gr.a.  en forudeksisterende skyld, det er akkurat lige så muligt, at fordi sproget, som en maskine, under alle omstzndigheder  fungerer  (»performs«), må vi  producere  skyld  (og hele dens falge af psykiske konsekvenser) for at gare undskyldningen meningsfuld. Undskyldninger genererer selve den skyld, som de fritager  for,  skant  altid  ved  overmål  eller  ved  fors0mmelse.«

(ibid. 299)

I  fremstillingen  af Barthes', Fish's og de Man's  synspunkter har jeg bestrzbt mig på samtidig at vzre fair over for dem og fremhzve det hos dem, der for mig er principielle semiotiske og tolkningsteoretiske spargsmål. Imidlertid kan den falgende diskussion af disse spargsmål naturligvis blot angive nogle hovedlinier af en anderledes opfattelse.

## III

For mennesket  er sproget uden  tvivl det helt  centrale semiotiske system, fordi det betyder  en afgarende merartikulation af subjekt-omverdensforholdet, herunder subjekt-subjektforholdet, på tre områder, forståelsesmzssigt,  m.  h.  t.  hukommelseskapacitet  og  kommunikativt. Ordet merartikulation er valgt af to grunde: For det farste går  jeg udfra,  at også dyr, og specielt os nzrtstående arter, besidder  en  begrznset tolkningsmzssig kapacitet,  der tillader dem at handle hensigtsmzssigt  i forhold til deres behov,  at de besidder  en vis hukommelse, og at de kommunikerer. De tolker således omverdenen i den minimale forstand, at de skelner mellem forskellige eksterne og interne impulser, og at de koordinerer perceptoriske, motoriske og behovsmzssige reaktioner og danner vaner.  I denne forstand lever de i en ikke-sproglig tegnverden,  og derfor  er  sproget i  dette perspektiv  et yderligere  semiotisk system,  der  karakteriserer  os  som  art.  For  det andet er der al mulig grund til at tro, at ikke-sproglige tegnsystemer både er ontogenetisk primzre og af afgarende vigtighed for vor omverdenstolkning, selv om den sproglige organisering af vor forståelse er  gennemgribende  og  givet  virker  tilbage  på  vores  ikke-sproglige tegnsystemer.

Den  her  skitserede  opfattelse  af sproget  som  en  overbygning  på, men integreret med  andre semiotiske systemer  (hvor ikoniske og indeksikalske trzk er fremtrzdende) er ikke uden betydning for opfattelse af, på hvilken måde ytringer får mening og hvorledes sproglige meddelelser kan siges at blive forstået identisk af en afsender og en modtager.  Den almene betingelse for at sproglige ytringer kan vzre meningsfulde skal ikke blot, og måske ikke engang primzrt, sages i, hvad der internt karakteriserer sproget, men i dets integration med andre  semiotiske  systemer.  I  falge  denne  tankegang  er  sproglige ytringer meningsfulde, fordi de, umiddelbart eller middelbart,  knytter  sig til  vores  historiske livsverden,  og fordi denne verden  erfares gennem en flerhed af semiotiske systemer, perceptoriske,  interaktionelle,  aksiologiske, etc.  Denne de sproglige ytringers  indlejring i en erfaringstotalitet er baggrunden for antagelsen af, at mening er kontekstbestemt. Jeg  vil  godt  med  Peirce  hzvde,  at betingelsen  for  at sproglige tegn kan betyde noget og en given ytring vzre meningsfuld er, at de kan forbindes med, hvad Peirce kalder en kollateral erfaring. En sådan erfaring er selv af semiotisk natur, men ikke nadvendigvis

lingvistisk.

Tre  ting  falger  imidlertid ikke af  ovennzvnte antagelse:  For  det farste er der ingen éntydig  korrespondens mellem sprogtegn og objekter, relationer, tilstande, etc. i den ydre eller indre omverden. Samme sproglige udtryk kan  anvendes om mange forskellige omverdensforhold, og et givet fznomen kan benzvnes sprogligt meget forskelligt. Heraf falger, for det andet, at der ikke er nogen umiddelbar korrelation mellem reference og betydning.  Sproglige betydninger er nemlig også organiseret som et internt net af ligheder og forskelle (cf.  Saussures  og Hjelmslevs overvejelser over begrebet vsrdi), og derfor  er en given sproglig ytrings mening også medbestemt både af sprogtegnenes  specifikke kombination  i teksten og af tegnenes paradigmatiske relationer, både specifikke paradigmer etableret i den enkelte tekst og almene paradigmer,  der er karakteristiske for sprogbrugen på et givent tidspunkt. Endelig er, for det tredie, referentens eksistens ikke en nadvendig betingelse for ytringen af meningsfulde sproglige udsagn i en given individuel tekst. Referenter kan nemlig konstitueres i kraft af den sproglige ytring selv, fordi en tekst etablerer et diskursivt univers. Fiktionstekster  er jo  netop  privilegerede  eksempler  på meningsfuld tale om noget ikke eksisterende.

Sproglige ytringers  mening  er  således  en effekt  både af  tekstens interne organisation og dennes forbindelse til sprogsystem og sprogbrug og af en indlejring af den (teksten) i en kontekst. Dette betyder, at to argumenter, fremfart af Fish og Barthes, må modificeres. Selvom det måske, som Fish hzvder, er en psykologisk rigtig iagttagelse, at vi  konstituerer  tekstmening  og  kontekst  samtidig,  så er disse  to procedurer  analysemzssigt  set  indbyrdes  forbundne,  men  relativt autonome. Hvis dette ikke var tilfzldet, ville vi ikke kunne diskutere, om sproglige udtryk blev anvendt ukorrekt eller med et aendret indhold. Når vi f.  eks. for at forstå vore barns ytringer korrigerer  dem ved  at sige,  at hvis  de ansker  at meddele A, så kan  de ikke  bruge --udtrykket  x,  så skelner  vi  mellem  intenderet  mening  inden  for  en situativ kontekst og et sprogligt udtryks  relative kontekstuafhaengighed.  Hvor  relativ  kontekstuafhsngighed betyder  uafhzngighed  ikke  af enhver kontekst,  men  af den givne situative kontekst.  Det er denne dobbelthed  af  relativ  uafhzngighed  og  gensidig  specifikation,  der betinger  både at sproglige ytringer  kan  forstås, og  at de  kan  vaere produktive,  d.v.s.  modificere  tegns  og  tegnkombinationers  betydningspotentiale.  Konkret betyder dette, at tolkningen består i en justering af tekst og kontekst i forhold til hinanden.

ari ih es' egen tekst er ikke fuldstaendig klar, fordi hvis samme materielt  realiserede  udtryksform,  samme arbejde, både eksisterer som vsrk  og  som  tekst,  så har  han  faktisk taget  hajde  for  det  semantisk identiske i et skanlitterzrt arbejde. I dette tilfzlde foregiver Barthes' tekst  så  en  radikalitet,  som  den  ikke  besidder.  Når  man  alligevel kommer i tvivl, skyldes det hans understregning af lzsningens enestående karakter, og enhver induktiv-deduktiv tekstvidenskabs  illusoriske status. Spargsmålet er imidlertid, om Barthes ikke begår en konsekvensrig fejltagelse ved at implicere, at vi diskuterer lzsninger, når vi konfronterer litteraturanalytiske arbejder om samme skanlitteraere tekst med denne og med hinanden? Mig forekommer det, at vi diskuterer et antal udsagn eller påstande, forskellige eller identiske, om en tekst.

Grunden  til  at  fremhzve  denne  skelnen  er  falgende:  Det  er  et banalt psykologisk faktum, at enhver lzsning af samme tekst er forskellig. Selv har  jeg f: eks. lzst Madame Bovary et stort antal gange, og jeg  er  helt  sikker  på,  at  enhver  lzsning,  anskuet  som  psykologisk proces, har vzret forskellig  fra den foregående; og når  jeg nzste gang skal  gennemgå den, vil  også denne min  fremtidige  lzsning sikkert vzre forskellig  fra de avrige. Ved hver lzsning har  jeg sikkert,  jeg kan ikke huske  det, forestillet mig  Emmas dad forskelligt, men jeg  har aldrig, f0r nu, formuleret  påstanden:  I Flauberts Madame Bovary dar Emma ikke. Men, kunne man sparge, er sådanne påstande ikke blot opsummeringer af én eller flere  lzsninger,  og bliver problemet  ikke blot udskudt? Nej, problemet bliver et andet, fordi vi har bevzget os fra  det  enestående og efemere til  det gentagelige  og intersubjektivt meddelelige. Selvfalgelig er denne skelnen ikke i sig selv lasningen på den litterzre fortolknings problemer, men den sikrer i hvert fald mod, at genstanden for vore undersagelse forsvinder uden for vort synsfelt som drivende skyer.

En ting yderligere skulle fremgå af eksemplet, nemlig spargsmålet om funderingen af vore påstande om litterme tekster. Grunden til, at jeg  aldrig,  far  nu,  har  formuleret  påstanden  »I  Flauberts  Madame Bovary  dar Emma  ikke«, og grunden til, jeg  er overbevist  om  dens falskhed,  er falgende: »En krampetrzkning kastede  hende  tilbage  i sengen. De trådte alle nzrmere. Hun havde ophart at leve«(Flaubert 1962: 247f). Tekstens sensus literalis, altså teksten som beretning om en fiktiv historie,  lader ingen  tvivl  tilbage om, at Emma dar; og jeg  er sikker  på,  at  hverken  Barthes,  Fish  eller  de  Man  ville  hzvde  det modsatte.  Eksemplet  viser,  at der eksisterer  påstande om  litterzre tekster,  som  er  indiskutable;  selv  om  det  naturligvis  ikke  er  alle spargsmål, selv på beretningens  niveau, der kan besvares definitivt. Afgarende er det imidlertid, at tekstens egne udsagn i en lang rzkke tilfzlde  er  tilstrzkkeligt  éntydige til  at afgare  om noget  er  tilfzldet eller  ej inden  for dens fiktive univers,  og at den  dermed  kan  stride -mod en given tolkning og ugyldiggare den.

Dette  betyder,  at  en  opfattelse  af teksten  som  kun  eksisterende  i Izsningen minimalt må tilfajes, at teksten i haj grad styrer Izsningen (og derfor er uafhzngig af hver enkelt individuel lzsning), at fejllzsninger  (d.v.s. lzsninger der munder ud i falske påstande) eksisterer, og  at  der  ofte  hersker  en  nzsten  absolut  konsensus  om,  hvorledes -passager i litterzre tekster skal forstås, fordi dens sproglige formulering,  dens universbeskrivelse og dens udsigelse ikke giver anledning. til  tvivl.  Omvendt, at hzvde, at Emma ikke dar, ville kræve en be- grundelse  for  enten,  at  sztningen  »hun  opharte  med  at  leve«  (fr. »Elle n'existait plus«) har en szrsproglig betydning i romanens sammenhzng, at daden som fysisk proces er forskellig  i romanens univers fra, hvad den er i vores livsverden, eller at fortzlleren er upålidelig, så vi  ikke  kan  tage  udsagnet  for  pålydende.  Det ses, at denne  simple sztning også, som enhver sproglig ytring eller delytring, er forbundet med den meningskonstituerende konteksts fire poler  (cf. p.86E). Det må understreges, at Emmas dad i et videre perspektiv kan give anledning  til  en  lang  rzkke  interessante  spargsmål,  lige  fra  brugen  af verbet exister + negtelse i stedet for mourir til romanens beskrivelse af daden som fysiologisk proces og det med rette beramte kapitels retorik, der er anderledes end resten  af bogens.

Når jeg  har insisteret på dette lidt trivielle eksempel, er det for at understrege at fortolkninger af samme litterzre tekst, selv om de er forskellige, oftest deler et meget stort antal forudsztninger, som hverken  udtales  eller  diskuteres,  fordi  de  anses  for  uproblematiske  og banale.  Der  eksisterer naturligvis ingen garanti for, at alle sådanne tavst forudsatte antagelser aldrig vil kunne problematiseres. Tvzrtimod implicerer  en ny  tolkning af en tekst nogle gange, at sådanne antagelser problematiseres, selvom det oftest er tekstens sensus spriritualis, der stilles sp0rgsmål til. Alligevel vil  jeg mene, at radikaliteten i Barthes', Fish's og de Mans opfattelse af teksten, som generator for en sig stadig zndrende betydning, som modellervoks der tager  enhver  konteksts  form  eller  som  rummende en  absolut  tilfzldighed  i forhold til reference og kommunikativ kontekst, må afvises, af falgende grunde:

- 1) Selv om det antal udsagn, der kan udsiges om en tekst, er astronomisk, så betyder det ikke, at alle tznkelige udsagn om den er gyldige. Tvzrtimod er noget tal nzppe stort nok til at opregne ugyldige ud-
2. sagn om den.
- 2) Dette beror på, at selv om det ikke er muligt at angive et bestemt antal af relevante, specifikke kontekster for en tekst, er det meget vel muligt  at angive et begrznset antal typer af kontekstualiseringer  (E eks.  de fire her  foreslåede cf. p.90).  Endvidere, så snart konteksten specificeres melder kravet om en dobbelt begrundelsessammenhzng sig: på  den  ene  side  kan  kontekstens  egne  teoretiske  implikationer diskuteres  (f  eks. en psykoanalytisk fortolkningsteoris status) og på den anden spargsmålet om tilstedevzrelsen af de foreslåede betydninger  i  teksten  (f.  eks.  spargsmålet om  Hamlet  rummer  en  adipal
4. konflikt).
- 3) Forholdet  mellem  tekstens  udsagn  og  udsagn  om  teksten  og

sp~rgsmålet om begrundelsessammenhzngen  mellem  tekst og kontekst %r også betydning for de Mans tese om sprogets tilfzldighed i dets  kobling  til  et  subjekts  handling  og  som  forklaring  af  og/eller undskyldning for denne. Dette synspunkt bliver nemlig kun rimeligt, såfremt det kan sandsynligg~res at teksten er indetermineret i stedet for overdetermineret,  og det er mig umuligt at se, at de Man fremf~rer et eneste tvingende argument for sin påstand.

Tvzrtimod  finder jeg  de  Mans  synspunkt  grundlzggende  forkert, fordi sproglige ytringer, i fnlge en semiotisk grundforestilling som jeg deler, kun har betydning i sammenhzng med andre betydningssystemer, d.v.s.  med ikke-sproglige kodninger. Naturligvis kan fiktionsteksten skabe sit eget univers,  altså etablere referencer til noget ikke af teksten  uafhzngigt  eksisterende,  og  derfor  bliver  et  sådant univers kun  tilgzngeligt  gennem teksten  selv. Det  må imidlertid tilfajes, at fiktiv anvendelse af sproget og fiktive universer er afhzngige af sprogets indlejring i og anvendelse inden for en intersubjektivt delt livsverden, hvor sansning, interaktion og sproglig artikulation bestandig knyttes  sammen,  definerer  og  redefinerer hinanden.  Tvzrtimod  at vzre en illusion er sprogets referentialitet et (af flere) grundlzggende trzk ved  det.  I  falge  min  opfattelse  er  det  kun  fordi,  sproget  kan bruges og bliver brugt til at  referere til omverdensfienomener,  der også samtidigt kan identificeres ikke-sprogligt, at det kan fremstille fiktive universer.  Endvidere  er  sproget  i  selve sin  struktur  przget  af dels referentielle  og  kommunikative funktion  e.g.  det  såkaldte deiktiske systemer  (f.  eks.  pronominer,  tempus  og  modus),  og  det  rummer hermed  i  sig  selv  vigtige  indeksikalske  og  ikoniske  trzk  (cf. f.eks. Roman Jakobsen  1979: 89-1  02). Fiktion er derfor karakteriseret ved at simulere referentielle relationer i analogi med vor livsverdens, ikke ved  at udstille  det illusoriske ved  referentialitet.  Hertil kommer, at selv om fiktionen dispenserer fra en rzkke begramsninger, der normalt er operative, når vi refererer faktuelt, så betyder dette naturligvis ikke, at talen bliver indetermineret.  I fantasi og fiktion foreligger blot  andre determinationer, da disse er forestillede universer f. eks. styret  af visioner  og  begzr,  hvis  kollektive og  individuelle  basis  er beskrivelig. Endelig borger og fiktionernes historiske specificitet for, at deres realitetsforbundethed er intakt, den er blot af en anden, mere kompleks art end det er vanligt for den instrumentelle tale.

M.h.t.  ideen om, at det er sprogets mulighed for at generere undskyldninger, der er ansvarlig for skylden, og i et videre perspektiv at drifter, substitutioner, fortrzngninger og forestillinger er et labsk metaforisk korrelativ  til sprogets absolutte tilfzldighed, så synes der at vzre tale om en radikal forkortelse af et problemkompleks der hvad driften angår omfatter tre forskellige niveauer, et biologisk, et sociologisk og et psykologisk, der må anskues ud fra en semiotisk synsvinkel, og  ikke  kun  forkortes  til  at  vzre  en  effekt  af  sproget,  ovenikarbet sproget i en meget snzver og diskutabel bemzrkelse. Blot to ting for at vise problemet  kompleksitet:  »Skyld« synes  at vzre en  kulturel variabel, nogle kulturer fremmer skyldbevidsthed, hvor andre snarere  fremmer  skamfuldhed  (cf. Rousseaus  understregning  af  skammen). Derfor måtte man undersarge, om talehandlingen nat undskylde«, såfremt den fandtes i begge kulturtyper, havde samme indebyrd. Endvidere er det indlysende, at individuelt beharver undskyldninger på ingen  måde at generere skyld, man klarer, eller forsarger at klare sig,  ud  af  en  situation  ved  at  undskylde,  selvom  man  ingen  skyld faler. Sparrgsmålet om  at vzre skyldig, om  falelsen af skyld,  om  at undskylde,  og  om  at  blive  undskyldt  implicerer  derfor  komplekse ideologiske og sociokulturelle forhold,  der ikke kan  reduceres  til  en effekt af en abstrakt sproglighed.

Hvad endelig Rousseaus råb »Marian« og hans undskyldning for det angår, så er for det farste navnets opdukken i hans bevidsthed, ud fra hvad han selv siger, szrdeles velmotiveret.  For det andet er der overhovedet  ikke  tale  om,  at  hans  tilharere  mistolker  hans  udråb, fordi de ikke opfatter den som »fiktion«, for den kontekst,  som den indgår i er, ifalge ham selv,  en  reelt  stedfunden begivenhed,  og det sparrgsmål  der stilles, drejer sig om, hvem der har foretaget en handling (retorikkens quis). For det tredie er svaret forbundet med konsekvenser for en anden person, der er rent faktisk tale om et largnagtigt angiveri, et falsk vidnesbyrd. For det fjerde synes de Man at se stort på, at det svzrt undskyldelige i Rousseaus opfnrsel faktisk ligger efter udbruddet, da han trods konfrontation  med  pigen og indtrzngende udsparrgen, fastholder sin falske anklage.

Men selvom de fremfarte argumenter mod Barthes og de Man er gyldige, hvad jeg  selv mener de er, så er en del af Fishs argumentation endnu ikke berart. Ganske vist mener  jeg, at forhold som ordenes relativt  autonome betydningspotentialer,  de bindinger  og  begrznsninger  som  syntaksen  lzgger  på  den  semantiske  interpretation  og sprogbrugen,  herunder også specifikke genrekonventioner  og andre litterzre  holdninger,  begrznser  tolkningsmulighederne  vzsentligt. Dette forhindrer dog ikke, at flere kan,  ja oftest vil, foreligge. Imidlertid  er der et andet  aspekt af Fishs argumentation, der påkalder sig opmzrksomhed, nemlig hans idé  om, at litteraturaforskningen er tilstrzkkeligt beskrevet gennem påpegningen af, at der på  (et hvilket som helst) givet tidspunkt eksisterer forskellige, hinanden bekrigende fortolkningsfzllesskaber  inden for hvilke givne analyseprocedurer bliver anset for at vzre gyldige, medens andre fzllesskabers synspunkter afvises.

Umiddelbart har en sådan opfattelse en vis  trovzerdighed. Ser vi £eks. ud over det aktuelle litteraturkritiske landskab, så kan vi mere eller mindre przcist, identificere forskellige traditioner og skoler: En gruppe er optaget af strukturel, evt. logisk-matematisk, tekstanalyse, en  anden er  psykoanalytisk,  en  tredie  socialhistorisk og marxistisk inspireret, en fjerde dekonstruktivistisk, etc. etc. En videnssociologisk og  socialpsykologisk beskrivelse af  disse  forhold  kan  således  synes relevant, og er det vel også i det omfang der er tale om institutionelle forhold. Imidlertid er det, efter min mening, en stor fejltagelse at tro, at man herved har sagt noget vzsentligt om tolkningsteoretiske problemstillinger. Det synes alt for enkelt blot at lade det vzre godt med at konstatere, at der er tale om forskellige systemer af antagelser og overbevisninger  (pbelief systems«) og at folk ikke kan lade vzre med at tro, hvad de tror.

Det er nemlig et lige så  efterviseligt empirisk faktum, som eksistensen af forskellige litteraturteoretiske retninger, at en meget stor del af teoretisk interesserede litteraturforskere er to- eller flersprogede teoretisk set, d.v.s., at de er i stand til at forstå, vurdere og diskutere og selv anvende flere litteraturteoretiske opfattelser som tilgange til den enkelte  tekst.  Hvis  en  sådan person  snarere fder sig knyttet  til  én litteraturteori end til en anden, eller vedkommende måske fuldstzndigt her skiftet position  (den slags er sket), så er det utilstrzkkeligt blot at konstatere, at man har et standpunkt, til man tager et nyt. Det interessante forekommer mig tvzrtimod at vzre grundene til zndring i teoretisk position. Hvis vi ser bort fra ydre faktorer, karrierehensyn, sym- og antipatier, generationsmodsztninger etc., der alle kan spille en vigtig rolle, så må sådanne grunde vzre af tre slags, der hver for sig eller tilsammen, anses for gyldige og tilstrzkkelige:

- 1) Ændrede relevanskriterier  og dermed en ændret konstituering og/ eller aspektuering af forskningsobjektet.
- 2)  Opdagelsen  af  modsigelser og  uafklarede  forhold  i det  hidtidige system af antagelser.
- 3) Akkumuleringen af iagttagelser, der anses for evidente og relevante, og som ingen forklaring gives inden for det hidtidige system og antagelser.

Normalt  spiller  disse  tre  forhold  sammen,  selvom  anledningen  til positionsskiftet kan ligge det ene sted. Nu har denne artikels forfatter aldrig selv anset sig for forbundet med  den franco-amerikanske dekonstruktivisme,  men ovennzvnte kriterier er jo også operative i fravalg af teoretiske positioner,og de foregående argumenter mod denne bevzgelse falder inden for de tre grupper, idet det er blevet hzvdet eller impliceret:  At  1) dens  objektkonstituering er  uantagelig,  fordi teksten opfattes som en generator, der genererer et forskelligt output i hver  lzsning. Det  uantagelige  ligger i prioriteringen  af den  unikke lzseroplevelse  som  kritikkens  genstand, ikke fordi  det  i  sig selv  er forkert,  at enhver lzsning  afviger fra andre, men  fordi kun  det for tanken gentagelige kan udforskes. Endvidere er det blevet impliceret, at 2) argumenter af denne art ligger under for den selvmodsigelse,  der hzfter ved  relativismen,  nemlig  at hzvdelsen  af, at alle  antagelser principielt er lige gyldige (ligegyldige),  ikke kan gzlde denne antagelse selv, fordi der er tale om en generalisation, der ikke uden modsigelse kan tolerere den modsatte antagelse ved siden af sig nemlig den, at nogle  antagelser  er  gyldige,  andre  ugyldige.  Endelig  er  det  blevet påstået, at 3) den interesse, der styrer den dekonstruktive lzsning, i hvert fald i dens radikale variant, er lidet egnet til at redegore for de kommunikative  institutionelle og historiske og  sociale forankringer, der  betinger  tekstens  forståelighed.  Dette  betyder,  at den  radikale dekonstruktive tolkning tendentielt overser, ser bort fra eller afviser de sknnlitterzre teksters dialogiske intentioner og effekter. Og dette finder jeg  smukt eksemplificeret i de Man's lzsning af passagen  fra Rousseaus Bekendelser. Faktisk kunne man, i hvert fald for provokationens skyld, generalisere og hzvde, at de iagttagelser, der ingen plads %r i denne type  tolkning,  er  de der angår teksters  mulighed  for  at etablere  forståelse,  en  for  kommunikationens  formål  tilstrzkkeligt identisk  betydning hos dialogens partnere.

Fish's holdning er, at et synspunkt som overstående fungerer som et  system af antagelser for mig og mine ligesindede, medens  andre hylder andre antagelser, og at 1) det ene kan vzre lige så godt som det andet og at, 2)  en dialog, i form af en rationel og forståelsesrettet diskussion,  er umulig.  Derfor, hzvder han, er  (litteratur) teorier  og analyser  retoriske,  rettet  mod  en  overtalende effekt  på lzserne,  og ikke demonstrative i den forstand, at de kan stotte sig på selvstzndigt eksisterende og alment accepterede betyndingselementer  og -strukturer  i  teksten  (da tekstmening  etableres i den individuelle  lzsning). Fish's  synspunkt  rummer  således  ingen  plads  for  det  bedre  arguments  forrang  og  bestemmelse  af  en  dialogs  udfald.  I  sin  yderste konsekvens bliver litteraturvidenskabens udvikling og de enkelte konkrete tolkningers gyldighed ud fra dette synspunkt, bestemt af tilfzldighed  og  magt; ja  humanistisk  forskning  bliver  et  retningslast,  et rent konjunkturelt fznomen.

Sansen for det institutionelle magtspil,  som også academia ligger under for, synes imidlertid at gare Fish ufalsom over for det dialogisk spargende og problematiserende i konfrontationen mellem synspunkter.  Teoriudviklinger, vil jeg  hzvde,  er  også og  farst  og  fremmest, styret af inhzrent logik, som ikke behaver at vzre den enkelte forsker eller  skole  bevidst.  Fremszttelsen  af  nye  almene  påstande  om  et forskningsfelts karakteristika er altid dialogiske i den forstand, at de enten  udvikler  eller  saetter  sp~rgsmålstegn ved  tidligere  antagelser inden for den egne eller en  anden forskningstradition. De tre ovennzvnte grunde til  zndring af teoretisk  position  er  naturligvis  også operative i udviklingen af de enkelte teorier, og dette betyder, at der såvel indenfor  som  mellem  teorierne,  foregår  en  stadig diskussion. Naturligvis er det muligt i en periode, ja i en årrzkke, at isolere sig, at nzgte at indgå  i en  dialog og  svare på  kritik,  men  en  konsekvent gennemf~rt isolation vil i sidste ende betyde en stivnen i en sekterisk dogmatik, og hvad der begyndte som en videnskabelig skoledannelse vil  zndre sig til et trossamfund.

Det  er  også  for  spektakulzrt  dramatiserende  at  fremstille  såvel forskellen mellem enkelte  retninger  som  udviklingen inden  for  den humanistiske  forskning,  e.g.  litteraturvidenskaben,  som  en  kampplads, hvor det gzlder om at indtage centrum. Herigennem negligeres det evolutionaere og integrative moment i forskningsudviklingen, som -skant det er mindre spektakulzrt -er vigtigere. Et eksempel på dette er den formalistiske og strukturelle litteraturbetragtnings skzbne i dette århundrede. Fra dens opkomst i Petersborg og Moskva til dens nutidige  forvaltning har den  dels  undergået  meget  betydelige interne  zndringer,  dels  har  den  bestandigt  vzret  kritiseret  ud  fra andre positioner, lige fra Trotskij til Derrida. Alligevel vil jeg haevde, at den har spillet en afgarende rolle i vort århundredes litteraturteoretiske  udvikling, og selv de retninger,  der tager  afstand fra den,  er påvirket af den. Detroniseringen af den »klassiske«  franske strukturalisme i slutningen af 60'erne og i 70'erne blev begrundet i den antagelse, at dens forklaringspotentiale var mindre end farst antaget, at den  negligerede  vzsentlige  aspekter  ved  sproglige,  og  specielt  ved litteraere, tekster  (bl.a. kommunikative og referentielle aspekter), og at den autonomiserede de enkelte tekster og manglede redskaber til at sztte produktionen af ny  betydning på begreb.  Disse indvendinger, som jeg selv deler, betad imidlertid ikke en forkastelse af dens forskningsresultater, ja,  ikke engang en marginalisering af teorien.  Hvad det betad, var derimod en relativering af dens krav på at konstituere forskningsobjektet  mest  hensigtsm~ssigt og mest  udtammende.  Fra at have  status som basisteori  blev  den vurderet  som en teori for et meget vigtigst  aspekt af den litterzre tekst, og som en teori der selv behavede videre afklaring.

Endvidere, hvis perspektivet udvides en smule i tid og emne, bliver det klart, at »strukturalismen« ikke på noget tidspunkt har udgjort en samlet og blandt »strukturalisterne« alment accepteret teoribygning. Det er tilstrzkkeligt her at pege på de afgarende forskelle i synet på nadvendige forudsztninger  for lingvistisk analyse, der adskilte Hjemslevs og Jakobsons  »strukturalisme«, og på Jakobsons  stzdige bekzmpelse af to af Saussures fundamentale antagelser: sprogets arbitraritet og dets linearitet. Dette betyder ikke, at jeg finder det urimeligt  at tale om strukturalismen eller den strukturelle litteraturbetragtning  (også uden  citationstegn), da de ovennzvnte forskere, og andre ledende  figurer  og  deres  disciple,  deler  tilstrzkkeligt  mange antagelser til, at en sådan klassifikation er meningsfuld.  Det betyder imidlertid, at forskellighederne og de interne diskussioner har gjort, og gar strukturalismen til en szrdeles differentieret og modsztningsfyldt humanistisk  forskningstradition.

Noget  lignende  gzlder  naturligvis  også dekonstruktivismen,  e.g. forskellen mellem Jonathan  Culler og Paul de Man, der begge normalt regnes til denne retning. Og i forhold til denne artikel ville  nogle måske hzvde, at Stanley Fish ikke er tzt forbundet med dekonstruktivismen,  men snarere med receptionsforskningen.  Selv ser jeg  imidlertid en afgarende forbindelse gennem den fzlles hzvdelse af lzsningens primat og teksten  som anledning til en stadigt sig forskydende

produktion  af betydning.

I forhold til problemet om hvilke faktorer, der bestemmer udviklingen inden for et forskningsområde, skulle ovennaevnte ekskurs sandsynliggare, at der primzrt  er  tale  om  problemstillinger,  og  problemer, der er kommet til syne i kraft af udviklingen af argumentationer og applikationer hos de enkelte forskere og grupper af forskere. Teoridannelser bliver således til gennem dobbeltheden af at vzre svar på de spargsmål forskerne  stiller  til  deres  materiale og  en  dialog  med

tidligere,  samtidig og fremtidig forskning.

Spurgsmålet bliver  imidlertid,  hvorfor  det,  som  der  er  kaldt  det bedre  argument, ikke uden videre  sztter sig igennem, således at de enkelte  retninger  og  skoler  finder  sammen  i  en  fzlles  konsesus  og oplaser sig selv. Ser vi bort fra eksterne grunde af institutionel, social og psykologisk art, så vil der alene internt i hvert fald vzre falgende gode grunde til forskelligheden og uenigheden: integration og fokusering, residualproblemet, fremskrivningen af teoriernes forklaringspo-

tentiale og selve forskningsobjektets  karakteristika.

I  en  vis  forstand  sztter  det  bedre  argument  sig oftest  igennem, nemlig via integrationen af tidligere forskningsresultater i den nutidige teori. Et eksempel herpå er den formalistisk-strukturalistiske  litteraturbetragtnings integration i de flere nutidige retninger også i dekonstruktivismen, der jo  slet  ikke  kan  tznkes  uden.  Imidlertid  må man skelne mellem, hvad der forudszttes og ikke diskuteres, og hvad der  fokuseres  på  og  problematiseres.  Det,  som  anfzgtes,  er  oftest teoriers gyldighedsområde, og argumenter for deres begramsede vzrdi hentes i det residuale, d.v.s. i de momenter i teksterne, der synes at falde uden for teoriens mulighed for begrebsliggarelse. Residualproblemet fungerer som negativt regulerende ved at fore til opgivelsen af givne  teoretiske  og  metodologiske antagelser,  såfremt de  anses  for inadzkvate i forhold til trzk ved forskningsobjektet, der påkalder sig opmzrksomhed og problematiseres. Samme problem virker imidlertid også positivt regulerende ved at styre den teoretiske og analytiske aktivitet. Hvad der her er kaldt »fremskrivningen af teoriernes forklaringspotentiale~ giver  sig  psykologisk  udtryk  i  et  håb eller  en  forventning  om,  at  et  fortsat  arbejde  vil  fare  til  overvindelsen  af  de vanskeligheder og mangler, som teorien aktuelt besidder. Argumentatorisk og konkret analytisk giver en sådan fremskrivning sig udtryk i  et  mere  eller mindre specificeret forskningsprogram;  og på denne måde bliver den afgarende for selve arbejdsprocessen.

Den diskussion og gensidige kritik, der karakteriserer enhver forskningsmzssig aktivitet,  og altså litteraturforskningen, er kun overfladisk bestemt som et forsag på at råbe hajest og erobre centrum, ikke fordi noget sådant er ukendt; men fordi den indre, problemorienterede dialektik i forskningsprocessen i et lidt videre tidsperspektiv sztter sig igennem. Men, kunne man spurge, hvis dette skal vzre mere end et fromt håb, hvorfor har det ikke allerede nu fart til en hajere grad af

konsensus om relevans og gyldighed?

Svaret herpå ligger, efter min  mening,  i selve forskningsobjektets karakteristika. Såfremt beskrivelsen af den litterzre teksts kompleksitet, som den er fremstillet i artiklens farste afsnit, er korrekt, så f~lger det, at det kun i sjzldne tilfzlde vil vzre muligt at argumentere for, at en enkelt fortolkning af en  given tekst er den eneste mulige, og slet ikke  og  for  at  én  analytisk  tilgang  alene  skulle  vzre tilstrzkkelig. Litterzre tekster  er  sproglige ytringer,  og disse sidste er komplekse menneskelige  handlinger,  derfor  ville  forestillingen  om,  at  tekster skulle kunne analyseres udtammende v.  hj. a. én metode  funderet på et homogent s ~ t af antagelser om teksten som forskningsobjekt, svare til, at menneskelig interaktion kunne beskrives tilfredsstillende ud fra blot  én  synsvinkel.  Teksternes karakter  af  (symbolske)  handlinger sztter reduktionismen i et sådant projekt i relief Betyder ovenstående så ikke, at de har ret, Barthes, Fish, de Man og de avrige moderne litteraturforskere, der hylder relativismen  og forholder sig absolut skeptisk til forsagene på at drage grznser mellem hvad der med faje kan siges om en teksts mening, og hvad der må afvises?  Og har Barthes og Fish endvidere ikke ret i deres fundamentale skepsis overfor nytten  af tolkningsteoretiske refleksioner? Befinder litteraturvidenskaben,  i  hvert  fald  som  eksegetisk  forehavende, sig ikke przcis i den situation som Kafka beskriver i dialogen mellem den gejstlige og Josef  K.? Det hedder:

»»Misforstå  mig nu ikke,« sagde den gejstlige. »Jeg  viser dig kun hvilke  muligheder,  man  må  tage  i  betragtning.  Du  må  ikke lzgge for  stor vzgt  på  meninger.  Skriften  er  uforanderlig,  og meningerne  er  ofte  kun  et  udtryk  for  fortvivlelse over  denne

uforanderlighed.««(Kafka 1972: 178)

Selv finder jeg  imidlertid,  at der er en  afgarende forskel mellem at anerkende teksternes polyfoni og polysemi på den ene side og, på den anden,  at radikalisere flertydigheden  til  en  uendelighed  af mening. Dette sidste farer til, at hvad der angiveligt skulle vzre en uudtammelig rigdom  af betydning  bliver  til  meningslashed.  For  hvis  intet drager  grznser  for,  hvilken  mening  der  kan  tillzgges  en  tekst,  så betyder  den  på  én gang  alt  og  ingenting, ja,  den  reduceres  til  et indeks for meningens  sammenbrud.

Ovennzvnte burde medfare, at de der hylder  en sådan opfattelse opharte med at fortolke. De geråder nemlig i en art eksistentiel selvmodsigelse eller reducerer sig selv til pjat, såfremt de ikke mener, at have gode grunde til at tolke teksten på én  måde snarere end på en anden.  Endvidere  såfremt de  giver  en  fortolkning  af  en  tekst,  der modsiger en eksisterende tolkning, vil det vzre naragtighed eller anmasselse at fremfare den, hvis ikke de finder, at deres begrundelser er mindst lige så gode, som de der gives for den anden. Fish's argument, at overbevisninger blot er noget man har, og som man ikke kan lade vzre med at tro på (så  lznge man har dem), hjzlper her kun, såfremt man er parat  til  samtidig  at  benzgte  dialogens  mulighed.  Spargsmålet  er måske i sidste ende også, om det faktisk ikke er det, som bliver konsekvensen af, og allerede nu kendetegner, denne type tekstteoretiske refleksioner. Altså foreningen af total liberalitet, euerything goes,  med  tilbagetrzkningen fra dialogen  til de indviedes  arkanum. Hermed zndrer litteraturvidenskaben  og -kritikken karakter, fra at vzre en videnskab om litteraturen bliver den selv en slags litteratur,

(dette er Barthes' synspunkt) i hvert fald  en livsfilosofisk essayistik. Det  er  i  og  for  sig  i  orden,  selv  om jeg  selv foretrzkker  digternes tekster; men det medfarer en rzkke problemer, fordi der er forskel på at bruge en litterzr tekst som afszt for en meddigten  og på at argumentere for at et udsagn om den er gyldigt.

I dialogen  mellem den gejstlige og Josef  K. siger den farste også: »Du har  ikke nok  agtelse  for skriften,  og desuden  laver  du  om  på historien«  (ibid.  176). Agtelsen for hvad der står i teksten,  og d.v.s. bestrzbelsen på at afgrznse og adskille dens potentielle betydninger fra hvad den ikke kan antages at betyde, må efter min mening, vzre litteraturvidenskabens  centrale opgave. Dette er ikke, som det nogle gange fremstilles, at 0ve vold  mod oplevelsen og fantasien, for lzse g0r vi jo  under alle omstzndigheder.  Derimod er det et forsag på at bidrage til en forståelse af, hvad de litterzre vzrker betyder, og hvad der er litteraturens kommunikative og historiske forudsztninger. Litteraturen  ikke litteraturvidenskaben  er et af de privilegerede steder både for skabelsen af nye og for bevarelsen af traderede betydninger. Litteraturvidenskabens  opgave er det derimod, som eksegese, at fortolke hvad der endnu ikke og ikke lzngere er forståeligt, som historie, at fremstille  de historiske  forudsztninger  og litterzre konventioner der bevirker at litteraturen udvikler sig på en bestemt måde og, som teori, at redegare for  de almene strukturer, relationer og kontekster, der karakteriser den. I alle tre tilfzlde er det ikke opgaven at homogenisere,  men  at integrere, og litteraturvidenskabens  telos er udforske og forstå litteraturen  som en  bestemt slags  brug af sproget, en  bestemt type symbolisering, der tillader et fzllesskab om erfaringen  af fantasiens og realitetens gensidige gennemtrzngning.

## Noter

1. Denne model er inspireret Charles S. Peirce's semiotik.  Jeg har mere udfnrligt redegjort for dens semiotiske forudsztninger  i Dines Johansen  1985, og aspekter  af dens anvendelse i studiet af litteratur  er behandlet  i Dines Johansen  1986, og 1988.
2. Biblen rummede i fnlge denne eksegetiske metode fire eller fem meningsniveauer, hvortil der måske kan tilfojes yderligere to, der dog er specifikationer af de andre, primzrt af den litterale mening. Niveauerne kan fremstilles i fnlgende diagram:

## I

Bogstavelig mening

(sensus literalis)

- a) egentlig (historisk)
- b) figurativ
- c) derivativ
- d) akkomoderet

(gennem lighed og sammenligning)

II Andelig mening

(sensus spiritualis)

- a) allegorisk
- b) tropologisk (moralsk)
- c) anagogisk (mystisk)
- d) typologisk

Den bogstavelige mening blev ferst og fremmest defineret som den mening tekstens forfatter  virkeligt  og  umiddelbart  har  intenderet  at  udtrykke.  At  udlzgge  den  bogstavelige mening er således at klargere det intenderede budskab om noget i forhold til meddelelsessituationens  historiske  kontekst  (dog må  det  huskes at for  den  troende  har  de kanoniske skrifter to afsendere, den menneskelige forfatter og Gud). Den egentlige bogstavelige mening,  a), er  Eeks.  den  historiske  beretning  (som eksemplificeret i  Dante-citatet).  Under denne type mening rubriceredes  nogle gange også den rtiologiske, d.v.s.  den  årsagsforklarende, og den analogzske, d.v.s. paralleliseringen med andre tekststeder. Den figurative, men bogstavelige mening  er  anvendelsen  af  sammenligninger  og  metaforer,  der  står som  et umiddelbart  udtryk  for  et  sagforhold. Omtalen  af kirken som Gudr  a n udtrykkes,  i felge denne tankegang, det forhold direkte, at kirken er troens forkzmper og forsvarer, selv om en  mere  reflekteret  gudsforestilling  på  ingen  måde  indebzrer  at  guddommen  besidder bemeldte lem.

Den derivative (eller konsekutive) mening, er den som ikke direkte er udtrykt, men som argumentativt kan udledes af det sagte  (en tekst kan Eeks.  fremstille przmisser, der med stor tydelighed peger på en bestemt konklusion, men undlade at udtale den). Akkomodationen, eller tilpasninngen,  vil sige anvendelsen af en tekst på andre forhold end dem, den selv fremstiller. Her foreligger  således en generalisering og applikation, hvor skriftstedet far karakter af maxime.

Den åndelige, spirituelle,  mening er ikke umiddelbart  intenderet og foreliggende, men middélbar. Igennem  og i kraft af den bogstavelige mening udlægges  tekstens wrige meningsniveauer. Skellet mellem allegorisk, tropologisk og anagogisk mening forstås ofte som forskellen mellem tro, handling og håb. Den allegoriske mening antages derfor at fremstille en trossandhed,  altså det forhold at den bogstavelige, historiske mening samtidig manifesterer et religisst indhold, evt. et dogme. Den tropologiske mening er det givne tekststeds moralske betydning, og således ledetråd for det kristne menneskes handling. Den anagogiske mening udtrykker tekststedets mystiske betydning; og her tales oftest om dets eskatologiske betydning,  d.v.s. dets fremstilling af menneskets eller menneskehedens skzbne efter det individuelle livs eller den jordiske  histories opher.  Standardeksemplet  på de fire meninger~ koeksistens i en enkelt term er  Jerusalem,  der bogstaveligt står for jedernes hovedstad, allegorisk for den kampende  kirke (kirken her på jorden),  tropologisk for den retjerdige +l og anagogisk for den  sejrende kirke (kirken i himlen).

Nogle gange benzvnes den åndelige mening også den typologiske; men oftest betegner den typologiske mening noget mere specifikt, nemlig przfigurationen i Det gamle  Testamente af personer og begivenheder i Det nye  Testamente, hvor skikkelsen i det ferstnzvnte betegnes som typen og i det sidstnzvnte antitypen (Eeks. Adam som typen og Kristus som antitypen). For yderligere oplysning om det middelalderlige firfoldige tolkningsskema se Eeks. Grant 1965 og Smalley 1958.

3. Forholdet mellem Peirce og Habermas har jeg behandlet i Dines Johansen  1980 og forholdet  mellem  Habermas' universalpragmatik  og  i  litteraturvidenskaben  i  Dines Johansen 1984.

## Bibliograj

Barthes,  Roland:  1981 »Fra vzrk til tekst«, i Kultur og  klasse, nr. 40, Ksbenhavn, pp. 36-43. Cervantes Saavedra, Miquel de:  1967 Den sindrige  adelsmand Don  Quixote af la Manchu levned og bedrifter  1-11 (i tre  bind), Ksbenhavn.

Dante, Alighieri: 1966 Epistolae.  The Letters  of Dante (Latin text and trans., edit. &amp; trans.  by Paget Toynbee), 2. ed. Oxford.

de Man, Paul 1979 ~Excuses (Confessions)«,  i Paul de Man: Allegories  of Reading, New Haven, pp.  278-301.

## Dines Johansen, Jsrgen:

- 1980 ~Semiotique et pragmatique universelle«, i Communication et sujet, Degrks VIII, 21, printemps  1980, Bruxelles, pp.  1-33.
- 1984 »Forsag på en systematisering af vurderingskriterier for sksnlitterzre  tekster«, i Litterer wrdi og  vurdering (J. Dines Johansen &amp; Erik Nielsen, eds.), Odense, pp.  13-74.
- 1985 ~Prolegomena  to a Semiotic Theory of Text Interpretation«,  i Semiotica, 57, 3/4, pp. 225288.
- 1986  »The Place of Semiotics in the Study of Literaturex, i Semiotics and International Scholarship -Towards a Language of  Theory (Jonathan D.  Evans and André Helbo, eds.), Dordrecht,  pp. 101-126.
- 1986 ~Semiotics and Comparative  Literature«,  i Semus  Communis.  FestschriJJUr  Henry  Remak, Tubingen, pp.  23-38.
- 1988 »What is a Text? Semiosis and Textuality: A Peircian Perspective», i Livstegn nr. 5 111988, Bergen, pp.  7-32.
- 1988 nsemiotikkens  plass i litteraturvitskapen«, i Norsk  litterer årbok 1988, Gsvik, pp. 207-230.
- 1989 ~Hypothesis, Reconstruction,  Analogy: On Hermeneutics and the Interpretation of Literature«, i Semiotica 74-3/4  (1989), 235-252.
- Fish, Stanley: 1979 »Is there a Text in This Class?»,  i Is  There  a Text in This Class. The Authority of Interpretative  Communities, Cambridge, Mass. pp.  303-371.

Flaubert,  Gustave:  1962 Madame  Bovary, Ksbenhavn.

Freud, Sigmund: 1959 Drmnmetydning I-II, Ksbenhavn.

Frye, Northrop:  1957 Anntomy o f Critich, Princeton.

Grant, Robert M.  1965 A Short History  of the Interpretation of the Bible, London.

Habermas, Jurgen:  1983 »Interpretative  Social Science vs Hermeneuticism«, i Science m Moral Inquiry (N. Haan, R.N. Bellak et. al. eds.) New York, pp.  251-270.

- Jakobson,  Roman:  1979 »På sporet af sprogets væsen«, i Roman Jakobson: Elementer,&amp;nktioner og strukturer i sproget.  Udvalgte artikler om sprogvidenskab og  semiotik, Ksbenhavn, pp. 89-102.

Kafka, Franz:  1972

Processen, Ksbenhavn.

Lotman, Juri  M.:  1981 Kunst als Sprache, Leipzig.

Rousseau, Jean Jacques:

1966 Bekendelser I-IV, Ksbenhavn  (1. danske udg.  1948).

- 1966 »Drsmmerier«, i Gyldendals biblioteks verdenslitteratur, bind  19 (i samme bind Voltaire: Candide) .

Rurmhild, Lars Peter: 1986 Slags.  Om litter~re arter, genrer, motiver. Ksbenhavn.

Smalley, Beryl: 1986 The Study of the Bible in the Middle Ages, (3rd ed.) Oxford.