Kilden empiri
Forfattere: Bent Fausing
Tidsskrift: kok (1982-02-25)

## Bent Fausing

## Kilden empiri

Om Mariann Brandt, Jan Graulund, Dorthe Wendt Socialdemokratisk agifafion og propaganda  i rnellernkrigsriden. -En undersagelse af denfiernvoksende sorialdemokrafiske agifation og propaganda  i 2O'rne og 30'rnr med  henblik  p u dens befydning  /or den  faglige,  kulturelle og parlamenfariske udvikling, Arhus 1979

Til rzkken af unders~gelser af socialdemokratismens og socialstatens betydning for arbejderbevzgelsen og -kulturen herhjemme fajer sig nu denne, der tager sig af partiets egen mediepolitik og dets organisering af agitationen og mellemkrigstiden. I dette lys behandles socialdemokratiets zndring fra at vzre et arbejderparti til at blive etfolkeparti, der inddrog husmanden, husmoren, funktionmen og den statslige l~narbejder i dets rzkker, men -paradoksalt nok -med fortsat opbakning fra arbejderklassens side.

Sidel~bende med denne udvidelse af partiets vzlgerskare bliver agitations- og propagandaarbejdet systematiseret og lagt i fastere organisatoriske  rammer. Dette  skal ikke alene ses i  sammenhzng med den voksende og mere uhomogene vzlgerskare, partiet  far del  i; men  også med  otte-timers arbejdsdagens gennemf~relse og den dermed forvgede fritid, konkurrencen fra den intensiverede kulturindustrielle påvirkning iszr fra USA og den trussel imod partiets borgerlige, parlamentariske grundlag, som udgik fra forskellige politiske grupper. Denne organisering af mediearbejdet  var  en  fortszttelse  af  partiets oplysningsarbejde  fra 20'me, der var blevet sat i gang med oprettelsen af AOF (Arbejdernes Oplysningsforbund) i  1924. I midten af tyverne var partiets  agitation  og  propaganda  rettet  mod  den  borgerlige  antireformisme,  derefter  rettede  den sig  hovedsageligt mod  det  reformismebekæmpende DKP. Den systematiserede organisering af agitations- og propagandaarbejdet fandt sted i organisationerne HAK (Hovedorganisationemes Agitations Komite) fra 1933 til  1935 og  derefter i HIPA (Hovedorganisationernes Informations-og Propagandaafdeling) fra  1935 til  194  1. Begge organisa- tioner rettede deres agitations- og propagandaarbejde mod antiparlamentariske  grupper og  partier  til  hejre  (L.S., de hjemlige national-socialister  og  Konservativ  Ungdom)  og  ikke  mindst venstre (kommunisterne og de arbejdslaises aktionsgrupper). Der gjorde sig også en anti-fascisme vendt imod Tyskland gzldende, men  slet  ikke  i  samme omfang som  anti-kommunismen.  Den anti-fascisme,  der overhovedet  kom  til  udtryk,  blev  endvidere dzmpet efter  1933 på grund af de handels- og forsvarspolitiske konsekvenser  denne kritik  kunne  have  for  forholdet  til  Tyskland.  Mest  markant og gennemfairt  kom anti-fascismen  til  udtryk i  Den socialdemokratiske Propagandaforening fra  1933 til 1934, der  hovedsageligt  rummede  medlemmer fra  DSU  i  Kaibenhavn. Sergei  Tschachotin, en  russiskfaidt  psykolog,  der var flygtet  fra  Tyskland  til  Danmark i  1933, kom  til  at  ave en  vis indflydelse på Den demokratiske Propagandaforening med sine Pawlow-inspirerede ideer om tegn  og betingede  reflekser,  som han  havde  formuleret  i  bogen Trepil  mod  Hagekors (1933). Tschachotin selv og hans ideer blev dog for meget for partiet -al denne  insisteren  på  f~lelsers betydning og  n~dvendigheden  af udenomsparlamentarisk  agitation -og  blev sammen med en del andre fra  propagandaafdelingen  ekskluderet i  1934. Ved  skcebnens ironi kom nogle af Tschachotins ideer til  udtryk ved  dannelsen af HIPA.

Bogen holder sig tzt til disse socialdemokratiske agitations-og propagandaorganisationers  udvikling, som her er blevet  skitseret. Det er både en styrke og en svaghed. Styrken ligger i den klare organisatoriske udviklingslinje. der bliver påvist, og det interessante materiale, der er fremdraget for at vise interne debatter og beslutninger og konkrete eksempler på det mediearbejde, der gav  sig til  kende  inden  for organisationernes rammer. Svagheden  ligger i det begrznsede mediemzssige og analytiske grundlag, som efters~gningen af den organisatoriske  udvikling og eksemplifikationen, hviler på. Forfatterne ainsker at gå empirisk til vzrks, og formålet  med unders~gelsen bliver  forklaret  således: B. . ud fra indholdet i  dette agit. prop. materiale (har vi) udtrukket grundelementerne, som denne agit. prop. betjente sig af som overbevisnings- og påvirkningsmiddel  i  specifikke historiske situationer« (p.  13). Empirien  bliver alene anvendt  som kilde og ikke gjort til objekt for analyse (af de forskellige  æstetiske betydningselementer)  og heller ikke -i mangel af bedre udtryk -anskuet  som subjekt (dvs.  som  betydninger,  der  falder  sammen med og giver udtryk for subjektive ansker og fortolkningsbehov) -ikke mindst det sidste har betydning for en forklaring på partiets succesfulde greb om en blandet vælgerskare.

På den ene side får man altså en naje beskrivelse af den organisatoriske  udvikling.  På den anden side bliver  det inddragede materiale i kraft af det empiri-begreb, der arbejdes ud  fra, blot reduceret til kilder, der beviser udviklingen. Denne bevisfarelse bliver  referat  på alleryderste ydre plan, og denne umiddelbare og kortfattede beskrivelsesmåde skaber en distance til tidens oplevelsesformer og -behov eller for at bruge forfatternes egen formulering i anden sammenhæng: der bliver kritiseret »overradikalt  historisk  retrospektivt«  (p. 339).  Dette  synspunkt anfares meget rigtigt imod en del behandlinger af reformismen, og forfatterne  har  selv  grebet dette problem  nuanceret  an.  Men  det samme kan altså ikke siges om måden, der bliver gået til medieartikulationerne på. Empirien er ydre kilde til  historiens gang, partiets udvikling, og det munder ud i nogle unuancerede  filmreferater,  og  i det  hele  taget  kommer det  til  udtryk  ved  nogle umiddelbare og -til tider -uholdbare analogidannelser.

En plakat fra 1935 viser en fodboldspiller,  der er ved at heade til en bold foran et mål, og teksten på plakaten  lyder »Brug hovedet -stem  socialdemokratisk«.  Hertil  hedder  det  i  bogen: »Plakaten kan ses som et udtryk for den gennemgående tendens i socialdemokratiets agitation og propaganda op til begyndelsen af trediverne: En appel til  fornuften frem for til folelseme« (p. 16). Men det er jo  ikke en intellektuel fornuft og dommekraft, der bliver symboliseret. Det er en fodboldspiller, der bruger hovedet fysisk, som var det benet, han sparkede med. Sceneriet indicerer  ikke  rationel  analyse,  men  derimod  fysisk  udfoldelse, spektakulær nydelse, falelsesmæssig tilfredsstillelse, fællesskab, bevægelse, liv og fest. Det er et falelsesmættet udtryk, man  har brugt  til  at  appellere  til  fornuften  med  (diskussionen, som  er partiets  parlamentariske  fundament). Ved at tage empirien på ordet på denne firkantede måde overser man indholdets folelsesmæssige udtryk. Der kunne -i dette og i andre tilfælde -have vzret  grund  til  at  gerre  opmærksom  på  uoverensstemmelsen mellem  det  parlamentariske  styringsideal  (diskussionen, ratioreformernes ideologiske  konsekvenser,  som  er en  ferlge  af  de parlamentariske  forhandlinger,  har man godt  nok fat  i) og den  ferlelsesmzssige, ikke  diskuterende naliteten, diskursiviteten -agitations- og propagandazstetik.

I  tråd med dette ligger et uklart  medie- og zstetikbegreb, der igen  hznger sammen med den snævre organisationssynsvinkel, der er anlagt. Det skal ikke bebrejdes forfatterne, at de ikke definerer disse begreber, når de nu ikke ernsker at gerre det, men at de bruger begreberne uklart de steder, hvor de inddrages: »Generelt beskrevet  er »Arbejderen« et »terrt« og sagligt  meddelelsesblad uden billeder og anden zstetisk spekulation« (p. 273) og endnu et  eksempel: »Filmen  virker  stzrkt bl.a.  p.gr.a.  den  situation, hvori den fremvises.  Kun Izrredet er oplyst i salen og tiltrzkker umiddelbart  opmzrksomheden.  Det  er endvidere  et  medium, der virker  troværdigt,  idet  billederne  i  herjere grad  end tale  og tekst har en slags dokumentationsvzrdi. Filmen er ligesom tzt-

tere på virkeligheden« (p. 362).

Det er som omtalt et spændende materiale, der er inddraget i undersergelsen, et bevis på et stort arbejde, som man kun kan have sympati for er blevet udferrt. Der, hvor indvendingerne sztter ind, er i  forhold  til  det empiri- og tekstbegreb, der arbejdes ud fra, hvor teksterne kun bliver til ydre beviser på den organisatoriske udvikling og historiens gang. Det er en reduktion ikke kun af historiens bevzgelser, men mest af alt af empiri- og analysebegrebet, der skulle opfange og tolke historiens rerrelser og modsztninger. Denne reduktion af empiri- og analysebegrebet til at vzre utvetydig kilde/bevis er en tendens som på flere måder har markeret sig inden for de sidste år,  og det er i sammenhzng med denne generelle -og i  mine erjne uheldige -udvikling, at indvendingerne her også skal ses. Eksemplet med fodboldspilleren  viser, hvor galt det kan gå, hvis man blot skuer empirien (ordene og de visuelle udtryk) på deres umiddelbare udsagn. Den ergede historiske  og empiriske  interesse.  som  undersergelsen  her  bl.a. kan  tages som et  udtryk  for, er en  positiv  tendens,  men  skulle ikke gerne ende med at garre  tekstanalysen til  dårlig historievidenskab og gentage dens positivistiske fejlbetragtninger, men til en  mere  socialt  funderet  og  nuanceret tekst-  og hevidsthedsvidenskah.

Der  henvises  i  litteraturlisten  til  Wilhelm  Reich's  arbejder om Fascismen.~  nzas.srpsykologi (1933) og Hvad  er  klassebei~idslhed (1934). Her beskzftigede  Reich  sig med  modsztningsforholdet  mellem  de objektive  samfundstendenser  og  de modstridende  subjektive  feilelser  og  oplevelsesbehov.  Der  henvises også til nyere arbejder, der står for en viderebearbejdning af denne kritiske tradition fra trediverne  i  halvfjerdserne for til stadighed at belyse forholdet mellem den objektive logik og den subjektive erfaringsdannelse -Oskar Negt/Alexander  Kluge Oflenrlighed og erfaring ( 1 974) og Ib Bondebjerg Proletarisk  ofentlighed (1976) -men de har altså ikke sat deres spor i behandlingen af bogens materiale. Behandlingen holdes i ave af et for snzvert tekst- og derigennem tillige bevidsthedsbegreb og kan derfor heller ikke rigtig  forklare  den  umiddelbart  set paradoksale  succes, der blev partiet til del.

september 1979