Hard core encore
Forfattere: Lilian Munk Rösing
Tidsskrift: passage (2001-12-01)

## Pornoskopi

Pornografi er en repræsentationsstruk.tur, og ikke et spørgsmål  om  indhold.  Endvidere  er  porno � rafien vor tids "dominerende repræsentationsstruktur, både i den videnskabelige og den populære diskurs". Det hævder den feministiske filosof Rosa  Braidotti  i  sit essay "Body Images and the Pornography of Repre­ sentation".  r Således  er  noget af det mest pornogra­ fiske,  Braidotti kan tænke sig,  de små fosterbilleder som den gravide :far nied sig hjem fra scanningen på hospitalet.

## Hard core encore

## LILIAN MUNK ROSING

organer, en forestilling om, at  nu kommer vi så tæt på sandheden,  vi kan? Den nøgne sandhed, kødets rå  og  utilslørede  sandhed?  Men  er  sandheden  om sex det rå kød? Zoomer vi ind på seksualiteten ved at zoome  ind på de seksuelle organer?

Hvis pornografien engang overskred et tabu ved at trænge ind  i sovekammeret, så gør  ultralydsscan­ ningen  det  nu  ved  at  trænge  ind  i  det  hidtil  mest hemmelige  lønkammer:  livmoderen.  Det  scannede foster er ikke noget tilfældigt eksempel. Braidotti ser den  pornografiske  repræsentation  som  udtryk  for det, Lacan har kaldt "den skopiske drift": driften ef­ ter at se,  som i sidste ende er driften efter at se det, der netop ikke lader sig se: moderkroppens indre; li­ vets  begyndelse;  den  egne  oprindelse.  Pornokame­ raet så vel som lægevidenskabens skopiske apparater er--for-Braidotti et udtryk  for  (drenge)  barnets trang til at se ind i moderkroppen. Som belæg for lægevi­ denskabens  engagement i  moderkroppen  fremfører Braidotti  det  (af  Foucault  oversete)  faktum,  at  det historisk set har været kvindekroppen, der har været det medicinske objekt par excellence.

For Braidotti er det  karakteristiske  ved den por­ nografiske repræsentation, at den sætter lighedstegn mellem det synlige og det sande. Jo bedre videnska­ ben bliver til at  zoome ind på  de indre organer,  jo mere  nærmer  vi  os sandheden om  menneskekrop­ pen. Jo tættere pornofotografen kommer på kønsor­ ganerne,  jo  tættere  kommer  vi  på  sandheden  om sex. Har vi ikke, når vi iagttager kopulerende køns- Det  pornografiske  blik  er  ikke  bare  et  blik,  der zoomer ind;  det er samtidig  et blik, der fragmente­ rer.  Når  vi  kommer  så  tæt  på  som  pornokameraet eller  de  lægevidenskabelige apparater,  kan  vi  ikke længere se en hel krop.  Kroppen opløses i  sine en­ kelte organer. Braidotti beskriver den pornografiske krop  som  "an assembly  of  detachable  organs":  en samling af organer,  som hver  for  sig  kan  pilles  ud. Således betragter hun også et fænomen som handel med organer som en konsekvens af den pornografi­ ske repræsentationsstruktur.

Over  for  det  pornografiske  billede  af  kroppen som "summen af dens organiske komponenter" sæt­ ter Braidotti en forestilling om kroppen som "sædet for subjektivitetens transcendens". Kroppen er altid et subjekts krop. Og dette subjekt er forsvundet, når kroppen :fremstilles som en samling organer.

Braidotti sammenfatter sit krops� og dermed sub­ jektbegreb i en hævdelse af "the corporeal roots of subjectivity and  the  noncoincidence  of  the  subject with  his/her  consciousness".  På  bedste  kropsfæno­ menologiske  vis  mener  hun  altså,  at  det  at  være krop  ikke  kan  skilles  fra  det  at  være  subjekt  - og vice versa. Menneskekroppen er altid mere og andet end organisk samlesæt; den er altid gennemtrængt af en bevidsthed, som samtidig er struktureret af denne krop. Et subjekt er på en gang en bevidsthed struk­ tureret af en krop og en krop struktureret af en be­ vidsthed.

Et af de steder, hvor Braidotti finder sin modkrop til  den  pornografiske,  er  i psykoanalysen. Det psy- koanalytiske  kropsbegreb  definerer hun  kort og præcist som en forestilling om kroppen som "libidi­ nøs flade" eller  "levende tekst".  Det er interessant, at begge disse definitioner gør kroppen til en flade. En  libidinøs  flade,  som  filtrerer  både  udog  ind­ gående  impulser;  en  inskriptionsflade,  hvor  både kroppens  kulturog  naturhistorie  nedfældes.  Den oplagte  biologiske  metafor  for  denne  flade  ville være  huden  en  metafor  som  faktisk  har  vundet indpas i psykoanalysen siden Esther Bick i 1968 for­ søgte at definere subjektet i hudens billede. I hudens billede er subjektkroppen netop ikke et samlesæt af organer,  men  snarere  en måde at mærke  og  opleve, at  lokalisere  og  organisere  både  disse  Ol\"ganer  og ydre objekter  på. 2

Som  det  fremgår,  forholder  Braidotti  sig  stærkt kritisk til pornografien som repræsentationsstruktur. Om pornografi i mere snæver forstand udtaler hun sig  ikke.  Men  konsekvensen  af  hendes  pornografi.­ begreb må være, at porno i hvert fald ikke er sand­ heden om sex.  At  sex er noget andet end løsrevne organer,  der omgås  ivrigt  med hinanden. At sex er en  begivenhed  i  den  krop,  som  er  "libidinøs  over­ flade" og  "levende  tekst".  Og  at  den  visuelle  por­ nografi  er  en  dårlig  repræsentation  af  denne  begi­

venhed.

## Foran porten

For Braidotti er  pornofotografens kamera og  læge­ videnskabens  skopiske  apparater  to  sider  af  samme sag  (samme  patriarkalske  skopiske  drift).  Implicit  i denne analogi ligger en forestilling om, at pornoka­ meraet faktisk  vil noget mere,  end  det  kan:  at  det egentlig  gerne  ville  være  røntgenkamera.  At  det gerne  ville  trænge længere ind;  at  det  måske lige­ frem gerne ville være en penis, men i så fald en pe­ nis  med  et  øje.  Er  det  måske  netop  det  ultralyds­ scanneren er, når den føres op i kvindens vagina og kaster  et  billede  af  hendes  livmoder  på  computer­ skærmen - en penis med et øje?  Pornokameraet er det ikke, selv om det drømmer om at være det; por­ nofilmen er dømt til at standse "ante portas". Heri ligger dens problem, heri ligger dens potentiale.

Det pornografiske blik er i mere end en forstand

dømt  til  at  standse  "ante  portas".  Adorno  skriver

(surt) om pornoen (som paradi gm e for massekultu­ ren) at den vækker et begær, som den samtidigt fru­ strerer.  Det  betyder  naturligvis,  at  tilskueren  bliver seksuelt stimuleret, men  ikke  tilfredsstillet.  Men måske  betyder  det  også,  at  det  pornografiske  blik vækker  den skopiske drift  (  efter  at  se ind i  kvinde­ kroppen) som ej heller det seksuelle begærs tilfreds­ stillelse vil kunne indløse. Kameraet drømmer om at være penis, men penisen drømmer om at have et øje.

Implicit  i Braidottis  pornobegreb  ligger  også  en identifikation af  porno  med  det,  der  i  filmtekniske termer hedder  "the meat shot": nærbilledet af  den vaginale penetration. Det er her, der zoomes ind på de  kopulerende organer.  Og  det  er  her,  vi kan  tro os sandheden nær, kødets rå og nøgne sandhed. Det iske sandhed  bag  kulturens  fernis,  eksistensens  hårde kerne.  Alle  længslers  mål;  urscenen;  drivkraften;

er  her,  vi  kan  tro  at  være  nået  ind  til  den  d yr oprindelsens sted. Den hårde kerne: hard core.

## Fra meat til  mone y

Begrebet "meat shot" er gjort akademisk stuerent af Linda  Williams  i  hendes  fremragende  pornografi.­ historiske  studie Hard  Core (1989). Hun  viser  her, hvordan  dette  nærbillede af  kopulationen  fungerede som klimaks i pornofilmene frem til starten af 7oerne, hvor et andet spektakulært fænomen overtog denne. kompositoriske  rolle:  "the  money  shot".  "Money shot" er betegnelsen for den scene, hvor den mand­ lige pornoskuespiller ejakulerer ud over (ikke inde i!) kvinden, så de hvide spermklatter giver os synligt be­ vis på orgasmen.

Fænomenet kaldes  "money shot",  fordi  den eja­ kulerende skuespiller f'ar udløsning i mere end en for­ stand:  hans  præstation  udløser  en  ekstra  klat  penge oven i lønnen. I det rå udtryk ligger en subtil meta­ forik:  sperm  og  penge .bliver  et,  som det,  der  flyder mellem  kroppene  (kødet;  varerne);  som  den  abso­ lutte værdi, hvormed alting kan måles,  hvortil alting kan  omsættes.  Og  som  altså  ikke  må  forsvinde  i  et hul; den skal være synlig!

Pornografien  er  for  Williams,  som  for Braidotti, besat af synliggørelse. Williams taler om  "the frenzy of  the  visible",  den besathed af  det synlige som ak­ kompagnerede de fotografiske teknikkers opfindelse i slutningen  af  det  19.  århundrede,  og  som  pornofil­ men i særlig grad bliver eksponent for. Den nye tek­ nologi  medfører  en  "udvidelse  af  det  synliges  felt": det aldrig  før  sete kan  nu  ses. Hestetrav i  slow  mo­ tion. Eller close up af kopulerende kønsorganer. Wil­ liams betragter pornofilmen som særlig eksponent for denne besathed af det synlige, men viser også,  hvor­ dan synliggørelsen her samtidig støder på sin grænse. Grænsen går,  endnu en  gang, ante  p ortas, foran por­ ten til kvindens indre.

I Williams'  logik bliver "the money  shot" symp­

tomatisk  for  synlighedens  pa­ radi gm e:  der  må  være  et  s yn ­ ligt  bevis  på  tilfredsstillelsen, og det bliver leveret af sperm­ klatten. Samtidig ser hun spermklatten som et sølle substitut  for  det,  det  porno­ grafi.ske  kamera  egentlig  øn­ sker  at  synliggøre,  men  som ikke  lader  sig  synliggøre:  det der foregår  inde i  kvinden. "Den  nye  synlighed",  skriver hun,  "er  et  pauvert  substitut

for det kendskab til de kvindelige mysterier som gen­ ren  i  almenhed  stadig  søger"  (s.  94).  "The  money shot"  er  "en  fetishsubstitut  for  mindre synlige,  men mere 'direkte' indicier på genital forening" (s. 95).

Pornografiens  ultimative  objekt  er  i  denne  tan­ kegang  det,  der  foregår  inde  i  kvinden;  kønnenes forening i det dunkle, som ikke lader sig synliggøre (-med-mindre altså penis f'ar  det  her  øje  ...  ). Sperm­ klatten  bliver  et  frustreret  forsøg  på  synliggørelse; en  slags  raseriskummende  kapitulation ante  p ortas. Når spermklatten ikke lægges inde i kvinden, er det på en gang en fetishering af mandens eget organ og dets  funktioner  - og  en  kapitulation,  et  tegn  på  at han  ikke kan trænge  ind  i  de  kvindelige  "myste­ rier".

Williams' dialektiske pointe er, at pornografiens vedholdende  repræsentation  af  det,  der  sker  med mandens lem, i virkeligheden er et mislykket forsøg på at repræsentere,  hvad der foregår i kvindens in­ dre. "Money  shot" er den  ultimative synliggørelse, og samtidig synliggørelsens absolutte fallit. Hele den falliske seksualitet,  altså den  seksualitet,  der er cen­ treret om den erigerede penis og dens udløsning, er en  seksualitet, ·  der  er  evigt  rettet  mod  den  kvinde­ lige  nydelse,  som  ikke  leverer  synlige  beviser,  og derfor forbliver ubegribelig, så længe synligheden er sandheden. Bag den tils yn eladende selvtilfredse mandlige præstation ("se hvad den kan!") ligger det evigt  bekymrede  spørgsmål  ("hvad  vil  kvinden?"), som gør manden ufri.

## Kødets kerne

Hvad enten det er "meat" el­ ler  "money",  der  skydes,  er disse  skud forsøg på at :fa ram på  "den hårde  kerne" - hard core.  I selve begrebet  "hard core"  ligger  jo  en  forestilling om,  at porno giver os  den utilslørede materielle, uned­ b ry delige kerne. Kødets kerne.

Williams  definerer  denne "hard core" som "et materielt, mekanisk, måleligt sandhed­

søjeblik". (s. 268),  som man så forsøger at repræsen­ tere  gennem  spermklatter  og  kopulerende  organer. Men lader kødets kerne,  kernen i vor  kødelige ek­ sistens,  sig  overhovedet  repræsentere?

For  både  Williams  og  Braidotti  er  pornografien synlighedens genre par excellence. Vi vil se mere og mere og mere;  flere og flere detaljer;  langt  op under skørterne,  langt ind under  d yn erne,  helt ind under huden. Jo mere vi ser,  jo mere tror vi, at vi nærmer os sandheden, den hårde kerne.

Men det er jo ikke bare billeder,  der kan :fa os til at føle os nærmere den kødelige sandhed om os selv, det  er  også  ord.  Og  .det  er  ikke  bare  de  ord,  der (som Batailles) på raffineret vis formår at visualisere (at  suggerere,  at  fremkalde  s yn er);  det  er  også  de såkaldt obskøne ord, som snarere er dele af eller ak­ kompagnementer til den seksuelle akt. De obskøne ord,  sprogets  rå  kødklumper. Kan  man  tænke  sig pornografisk  litteratur  uden  obskøne  ord?  Bataille uden "cul",  Miller  uden  "cunt"?  Kan  man  tænke sig, at det obskøne ord er den verbale pornos "meat shot"?  Ligesom  nærbilledet  af penetrationen er  det rå og "direkte" billede, så er det obskøne ord det rå og  "direkte"  udtryk  (for  det,  som  vi  forestiller  os ligger  "bag"  alt andet).

Måske er man nødt til at sige,  at pornoen,  hvad enten den er verbal eller  visuel,  ophidser ad to  for­ skellige veje: gennem  "setting"  og gennem  "rå facts". Den ene vej er fantasiens og variationens: ek­ sotiske og varierede settings til den i bund og grund samme, repetetive akt. Den anden vej er tværtimod den titaniske  insisteren  på  det  monotone  og  repete­

tive.  "Urbilledet"  af  kønnenes kobling, "the  meat shot", er monotont og  repetetivt. Det  er de obskøne  ord også. De udgør et  stærkt  begrænset  vokabula­ rium;  det  er  de  samme  få  ord som  gentages  om  og  om  igen. Igen og igen. Encore.

Encore: den kommende kvinde

Et af de mest pornografiske ord jeg  kender,  er  det  lille  franske ord  "encore".  Mere  og  mere, igen og  igen - ophidselsens  se­ mantik; den kommende til­ fredsstillelse  som  man  på  forFør  jeg  læste  Lacans Encore, havde jeg en  meget klar  forestilling  om,  hvad titlen  betød. På omslaget svæver  den næsten som en taleboble over  den hel­ lige  Teresas  henførte  ansigt.  Og  er  det  ikke  netop det,  hun  siger,  kvinden,  når  hun er  ved at komme: "encore, encore" Geg vil på forhånd, men ikke nød­ vendigvis på efterhånd,  have mere af det endnu til­ stundende  klimaks). Jeg  forstod  "encore"  som  ud­ tryk for det kvindelige begær, som er et af seminarets  genkommende temaer.

Jeg  forstod altså "encore"  som  det  ord,  det  suk,

hånd  ønsker  mere  af.  Men  også,  og  ikke  mindst: begærets  klang  og  metrik;  som  skabt  til  den  op­ hidsede  kvindes  gispende  åndedræt:  "encore,  en­ core"  ...

-,-"Encore"  kan  næppe  siges  at  være  et  obskønt ord. Ikke et af de grove substantiver eller verber som benævner  det unævnelige,  men  et  lille  ubetydeligt adverbium. Her  har  vi altså  et  sexet  ord,  som  ikke repræsenterer kønsorganerne,  men som snarere ud­ trykker begærets logik og  mimer  kønsaktens rytme. Encore er  desuden  den  sexede titel  på Lacans mest sexede seminar. Som  i Jacques-Alain Millers udgi­ velse  har  en  nærmest  pornografisk  forsideillustra­ tion:  Berninis  berømte skulptur  af den  hellige Ter­ esa. ("I skal bare tage til Rom og se Berninis statue, så vil I straks kunne se, at den hellige Teresa er ved at komme, ingen tvivl om det").

mandekrop.

"Encore"  betyder  både  "endnu"  og  "endnu  en gang"  og  "mere" - og  det  er  homofont med  "en corps":  "i kroppen", "kropsliggjort". I starten siger Lacan til sine tilhørere: "encore je suis la": "jeg er her endnu"/ "jeg er her igen"/ "jeg er h�r i min krop" - og det er måske, hvad det hele handler om: at man ikke kan være uden at være her og uden at være i sin krop. I slutningen  formulerer  Lacan  det  som  at "væren" ikke kan undvære prædikatet: "den væren der sætter sig  som  absolut  er  aldrig  andet  end et  brudstykke  af den  seksuerede væren". Den  sek­ suerede væren, den væren der er trådt ind i seksua­ liteten  og  kønnet,  er  altså ikke en  underafdeling  af en  generel,  absolut  "væren";  det  forholder  sig  lige omvendt. "At være" er kun et fragment af "at være seksueret", det vil sige at have taget plads i sin køns­ specifikke krop.

det støn, der måske kunne bringe os  videre end spermklat­ tens  frustrerede  repræsentation af  klimaks.  Den  sprække  i  por­ nografien, der kunne lade en an­ den  nydelse  ane,  og  som  måske åbner  sig,  når  man  ikke bare vil se og se, men også lytte og finde den  der  anden  stemme,  det  der andet sprog dybt i sig selv.

Men i den første  forelæsning, hvor Lacan jonglerer rundt med ordet "encore", lægger han det aldrig  i  munden  på  den  kom­ mende  kvinde.  I  stedet tager han ordet på sig, tager det på sin Det er Lacans geniale greb, at han lytter til kvin­ dens  ord og  tager  det på sig.  I Lacans tekst  er  "det andet køn" ikke kvinden, men manden. Det er man­ den,  der skal være her "encore",  i sin krop, igen og igen; det er manden, der skal tage plads i kroppen for at kvindens "encore" kan høres, for at kvinden kan :fa et begær.  Det er manden, der skal finde sit begær, som noget andet  end  begæret  efter  kvindens  gåde, for at kvinden kan :fa et begær, for at porno kan blive noget andet end fragmenterende skopisk  drift, for at sprækken kan åbnes for den anden nydelse.

"Encore er  navnet  på  brist  i  den  Anden  hvorfra kravet om kærlighed ko=er", skriver Lacan (s. II). "Den Anden" er for Lacan den instans, der for sub­ jektet fremstår  som  absolut:  Gud,  sprogets  orden  eller  Kvinden.  Læser man  "den Anden" som Kvin­ den,  er  "bristen  i  den Anden" på  et  plan "hullet", fraværet af penis. På et andet plan er det det i kvin­ den, som ikke er Kvinden: dette "mere", dette "en­ core" eller dette supplement, som Lacan også kalder "ikke helt":  kvinden  er  "ikke  helt" kvinde,  "ikke helt"  fallisk,  "ikke  helt" sa=enfaldende med den patriarkalsk definerede position. "Encore", "ikke helt" er alternativet til spermklattens fuldkomne syn­ liggørelse.  Det er også her kærligheden træder ind i seksualiteten: "det hele", "all the way", "hard core" er  ikke  det hele  .. .  "Encore" er  sprækken,  der  åbner sig i "hard core".

Så længe manden ikke har fundet sit eget begær, men hele tiden er rettet mod kvindens gåde, befinder vi os i den falliske orden. Forstået som den erigerede penis-er fallos et billede på  mandens evige rettethed mod kvinden: hele tiden peger han stift ud af sig selv, hen mod kvinden: med sin penis, med sit blik, med sine skopiske apparater.  Og samtidig umuliggør fixe­ ringen på fallos, at han kan nyde kvinden: "Den fal­ liske nydelse [jouissance] er den forhindring som gør, at  manden  ikke  kan  nyde  kvindens  krop,  fordi  det han nyder, er organets nydelse." (Lacan s. 13).

Det spørgsmål Braidotti ser som drivkraften i den pornografiske repræsentation, er det sa=e som det Williams  hører  stillet  under  pornofilmenes  spekta­ kulære kaskader af sperm: spørgsmålet om hvad der sker i  kvinden.  Det  er  det spørgsmål  lægevidenska­ ben forsøger at gøre til et sagligt spørgsmål, til fysio- logiske  fakta,  men  som  grundlæggende  også  er  et spørgsmål til kvindens mentale indre. "Hvad sker der i  kvinden?"  er  spørgsmålet  om  den  kvindelige  ny­ delse,  om  det  kvindelige  begær;  det  er  Freuds  be­ rømte spørgsmål fra 1931: "Was will das  Weib?" "Hvad vil kvinden?"

Den konventionelle pornofilms svar  (som samti­ dig er en falliterklæring) er: hun vil have sperm i an­ sigtet.  Det  svar  Williams  giver,  er  (med belæg  i  de nye  "feministiske"  pornofilm):  hun  vil  have  bedre grunde og motiver til  sex.  Og  i  deres  kritik af hele synlighedsepistemet  beder  både  Williams  og  Brai­ dotti  mændene  om  at  holde  op  med  at  stille  dette spørgsmål. Vejen ud af patriarkatet er vejen ud af det evige  spørgsmål til de kvindelige mysterier.

Lacan formulerer spørgsmålet efter det kvindelige begær  som  spørgsmålet  om  "den  anden  nydelse" ("l'autre jouissance"),  den  nydelse  der  er  alternativ til den falliske: "vi har bønfaldt dem, vi har tigget og bedt  på  vores  grædende  knæ,  om de dog  ikke godt ville  prøve  at  fortælle  os  om  det,  men  nej,  ikke  et ord!" (s.  69).  Og dog, måske har kvinden netop gi­ vet Lacan et  ord;  et  ord han forsøger  selv  at  lægge krop  til,  frem  for  at  lede  efter  det  i  kvinden:  "en­ core".

## Noter

- r. Rosa  Braidotti  støtter  sig  i  dette  ræsonnement til Susanne Kappeler: The Pornography  of Representation, Min­ neapolis: University of  Minnesota Press  r986
2. Esther Bick skrev i r967 artiklen "Hudoplevelsen i tid­ lige objektrelationer", og begrebet om et hud-jeg blev ud­ foldet afDidier Anzieu i  r985, i bogen Le moi-peau.

## Litteratur

Anzieu, Didier: Le moi-peau, Paris  r995 (1. udgave  r985) Bick, Esther: "The Experience ofSkin in Early Object re­ lations", International  Journal of  Psycho-Analysis, r968: 49 Braidotti,  Rosi:  "Body Images  and  the  Pornography of Representation" in Nomadic Subjects, New York r994 Lacan,  Jacques: Le seminaire  XX:  Encore, udg.  Jacques­ Alain Miller,  Paris  r975

Williams, Linda: Hard Core. Power, Pleasure and the "Frenzy of the  Visible", Berkeley r989