Psykoanalysen efter Freud
Forfattere: Lilian Munk Rösing
Tidsskrift: kok (1997-03-17)

## K&amp;K-ANMELDELSER

## Lilian Munk Rosing

Ole Andkjzr  Olsen  og  Simo KØppe: 2 bd.,  KØ-

Psykoanalysen efter Freud, benhavn  1996 (Gyldendal).

Som kritiker  af  denne mammutbog kan man dårligt fØle sig som andet end en lille orm, der kan gnave lidt rundt i de sider, den nu en gang har smag for, og alt hvad jeg i det fØlgende kan finde at udsztte på vzrket må betragtes  som sådanne smågnaverier.

I en prosa så knastor, at den bliver en stilistisk fornØjelse, har Simo KØppe og Ole Andkjzr Olsen, 15 år efter Freuds psykoanalyse, begået endnu et imponerende vzrk, hvor de tager fat på Psykoanalysen efter Freud. Hvad angår stilen skulle et enkelt  eksempel kunne vise, hvad jeg mener; sjzldent har jeg hØrt en horebuks levned så  tØrt formuleret, som det her sker for Ernest Jones: »Meget tyder på, at Jones' spontane tilslutning til  Freuds  seksualteori  i  de  yngre  år modsvaredes af et hØjt seksuelt aktivitetsniveau« (s. 429; min fremhzvelse). Og hvad angår det imponerende horer bogen til den slags oversigtsvzrker, der normalt krzver en hel komité  af forfattere; det er nzsten ikke til at fatte, at to mand alene har formået at samle så megen viden og skabe så  meget overblik over hele psykoanalysens postfreudianske historie. Man må tage hatten af for denne przstation og anbefale alle med interesse i  psykoanalysen  at anskaffe bogen  så hurtigt  som muligt  og have den stående  i en armlzngdes afstand fra skrivebordet. Vzrket er opbygget således, at det også kan bruges som opslagsvzrk; emneindekset er så  omfattende, at bogen fra nu af bliver en skarp konkurrent til min Laplanche og Pontalis, og navneindekset  viser vej til  de enkelte psykoanalytikere,  som behandles hver for sig i overskuelige afsnit, der sagtens kan lzses alene.

I forordet redegor forfatterne for, at de oprindelig ville have inddelt deres gennemgang af psykoanalysens historie i fire store skoledannelser, men at det viste sig at blive for groft et raster, hvorfor de i stedet tyede til en gruppering i lande. Det er blevet til fem dele om psykoanalysens centrale områder: Mellemeuropa (astrig, Schweiz, Ungarn), Tyskland, England, USA, Frankrig samt en sidste del om »andre lande« (det vil dels sige de i psykoanalytisk perspektiv perifere  europziske  lande,  herunder Skandinavien, dels andre verdensdele).

Ulempen ved denne gruppering er, at så mange psykoanalytikere har skiftet hjemland (de tyske og Østrigske psykoanalytikere, som emigrerede under Hitler) og således får deres  l i v s v ~ r k splittet op i to, hvilket af og til virker lidt kunstigt.

Endvidere giver inddelingen efter lande et szrligt perspektiv på stoffet; szrlige tanker fremstår som hjemmeherende i szrlige nationale kontekster. Forfatterne er ikke blege for at tegne portrztter af noget, der ligner mationalkarakterer«, selv om de (som jeg) er omhyggelige med kun at anvende dette ord i gåse~jne. H@r  f.eks.,  hvordan  franskmandens »psykiske indretning« karakteriseres: »s~vngzngeragtig konformitet på overfladen og et kaotisk, ubevidst og ubearbejdet sjzlsliv underneden, en stiv og  teatralsk  facade,  som  indimellem sprznges af affekthandlinger og psykotiske udbrud« (s. 798). Jeg kan ikke lade

-

P

-

p

vzre med at fryde mig over dette dristige portrzt, som undergraver den tilbojelighed  til frankofile leflerier, der kendetegner  mit  eget  akademiske  miljo. Blot kunne  jeg Ønske, at Koppe og Andkjzr også havde  nzvnt franskmzndenes sprogfetichisme, som for mig at se er en vigtig grobund for en figur som Lacan, og som i Øvrigt også er en af årsagerne til, at psykoanalysen  aldrig kunne vzre opstået i Frankrig, i dette land, hvor verbaliteten og fornuften dyrkes som guder og ikke giver megen plads til det nonverbale og irrationelle, som kendetegner det ubevidste.

Forfatterne  vover ingen nationalkarakteristik af skandinaverne; det kunne ellers vzre interessant med nogle overvejelser  over,  hvorfor  psykoanalysen har haft så ringe gennemslagskraft herhjemme og stadig modes med skepsis og aggression  af  landets intelligentsia (for  tiden  har  Frederik  Stjernfelt  og Niels Gunder Hansen travlt med at udstede psykoanalysens  dØdserklzring). Er det dansk bondefornuft, der spØger? Eller det grundtvigianske lys, som vil overstråle tilv~relsens merke sider?

At man ikke ofrer en nationalkarakteristik på  perifere lille Danmark er imidlertid forståeligt; derimod savner  jeg én, når det gzlder psykoanalysens fosterland, 0strig. Forfatterne argumenterer med deres nationalportrztter for, hvorfor lacanianismen dominerer i Frankrig, bØrneanalysen i England og socialpsykologien i Tyskland -men ikke, hvorfor freudianismen opstod i Wien. Her kunne man have peget på den wienerske teaterkult,  hvor det nonverbale  (musik, gestik, mimik) spiller en fremtrzdende rolle og således skzrper opmzrksomheden på det, der siges hinsides verbaliteten, med kroppen (det var jo den, Freuds hysteriske patienter talte gennem) eller mellem ordene.

Nu skal det for al retfzrdigheds skyld siges, at KØppe og Andkjzr tegner deres  nationalportrztter  på  en  velargumenteret socialhistorisk baggrund; hver del indledes med et rids af »psykoanalysens samfundsmzssige og kulturelle baggrund« i  det pågzldende land, og det er heraf, de nationale -eller måske mere korrekt: psykosociale -karakterer afledes. Karakteristikken  af franskmzndene hviler således på en beskrivelse af det franske samfund som bureaukratisk, statisk, fuld af respekt for gammel »noblesse« og uden solid demokratisk tradition. Men også på dette samfundshistoriske niveau må man sige, at KØppe og Andkjzr vover et Øje, idet de med få flotte håndbevzgelser skitserer en hel nationalhistorie.  Personligt kan jeg vzldig  godt lide  denne stil;  der er noget åndshistorie i god (og jeg mener god!), gammeldags  forstand  over  den.  Men provokerende, det er den!

Forklaring  af  årsagssammenhznge med store håndbevzgelser præger også portrztterne af de enkelte psykoanalytikere, som altid indledes med et rids af analytikerens biografi, hvori hanslhendes  teorier  sØges  begrundet.  Melanie Kleins teorier forankres eksempelvis således  i  hendes  privatbiografi:  »Hun [Kleins mor] var en viljestzrk person, der som regel havde held til at manovrere bØrnene derhen, hvor hun ville, og hun er givetvis model for det store moderdyr,  der  senere  toner  frem  i  den kleinianske teori« (s. 447). Og (for blot at nzvne endnu et eksempel) om Heinz Kohut hedder det endnu mere forkortet: »Det er nzrliggende at påpege en sammenhzng mellem Kohuts egen selvop- tagethed og hans interesse for narcissismen« (s. 772).

Det er  jo i og for sig i psykoanalysens ånd at sØge årsagen til en persons, også en psykoanalytikers, interesser og ytringer i hans private livshistorie. Imidlertid ville en ordentlig psykoanalytiker  aldrig give så forkortet en fremstilling af denne sammenhzng, som KØppe og Andkjær g@r det; det er en vzsentlig psykoanalytisk indsigt, at vejene fra de indtryk, der printes i en person til de udtryk, de siden får  i hans liv, er mange og kringlede. Men igen -KØppe og Andkjær vover et Øje, og det giver fremstillingen liv og lzseren nogle tydelige påstande at forholde sig til.

Af  og til nzrmer forfatterne sig det Vilhelm Andersen'ske i deres  personkarakteristikker. F.eks. hedder det om Ferenczi: »Når han ikke blev presset, var han det elskeligste menneske« (s. 236). Og om Lacan: »Han var uendelig langsom i sine bevægelser, langsomt og ofte monotont talende som en hypnotisor, der er ved at hensztte sine tilhorere i trance, men også med sære betoninger af de enkelte ord og indimellem afbrudt af  pludselige  vredesudbrud«  (s.  838). Eller: »Hans optrzden blev i stigende grad en dunkel orakeltale, hvor han mellem dybe suk fremstØnnede barokt konstruerede sætninger med en hØj frekvens af  tvetydige  og selvopfundne ord« (s. 840). Sådanne  personkarakteristikker er næsten en romanforfatter værdig, men man savner en kildeangivelse: det lyder som om Andkjzr (som tegner sig for delen  om  Frankrig)  selv  har  oplevet

manden -er det tilfzldet?

Den skarpeste karakteristik af Lacan tegner bgmeanalytikeren  Francoise Dolto (som jeg personligt sztter meget hejt) sig for; hun citeres i bogen for at have sagt, at den bedste måde at kommunikere med det store orakel på var at tale til ham som til  de bØrn, hun  havde i  sin konsultation! (s. 841) Og det er vel at mzrke ingen sarkastisk, men en serios og empatisk bemzrkning.

I lige præcis Lacans tilfælde må jeg sige, at det virker  yderst forfriskende med en biografisk indfaldsvinkel,  der kan rodfzste hans luftige tale i et menneske, som trods alt har gået på  jorden. Selv om hans gangart var hØjst bizar: i mange år levede han et dobbeltliv med to koner og to szt bom, som intet vidste om hinanden; han kunne finde på at slå sine klienter eller tage dem som sine elskerinder; hans pengegriskhed  var stor, og som underviser var han fuld af primadonnanykker.

Efter  det  biografiske  portræt  af  en narcissistisk laps og plattenslager  kan man nzsten have svzrt ved at tage den derpå folgende yderst sobre og grundige gennemgang af Lacans livsvzrk alvorligt. Det bratte gearskift fra -af og til tendentios -biografi  til sober teori kendetegner også gennemgangene af alle de Øvrige analytikere. Og det er ikke just en samling lutrede sjzle, der toner frem, men en flok mennesker, der kludrer så meget rundt i deres eget liv, at man, ifald  man har en  skeptisk  holdning  til psykoanalysen, kan betvivle, at de skulle have vzret i stand til at hjælpe andre. Der er den store bØrneanalytiker Melanie Klein, hvis datter blev hendes dØdsfjende, og hvis sØn begik selvmord. Der er b~meanalysens pionér  Hermine HugHellmuth, hvis skzbne  er så tragisk-ironisk, at man skulle tro, det var IØgn: hun blev myrdet af sin egen adoptivsfin! Der er Ferenczi, der vakler mellem sine to elskerinder, som gud hjzlpe mig er mor og datter; datteren har han oven i kØbet i en analyse, som han lader Freud overtage, så mesteren kan afgore, om hun er en egnet hustru! Og så videre, og så videre. For ikke at tale om Freud selv, der i denne bog kun behandles som organisator af den psykoanalytiske bevzgelse: en magtbegzrlig og intrigant leder med drengede frimurerfaconer.

Som sagt: skeptiske sjzle får her leveret rigeligt med skyts til fornyede angreb på psykoanalysen:  se de mennesker, som roder frygteligt rundt i deres eget sjzle- og f~lelsesliv, men tror, de er eksperter i andres! Imidlertid håber jeg, at ingen vil gribe til denne letk~bte pointe,  men  i  stedet  erkende,  at også små (eller måske snarere: almindeligt menneskelige)  sjæle  kan  t m k e  store tanker -og at det at kende til den menneskelige misere, også på egen krop og sjzl, måske ikke er den dårligste  forudsztning for at behandle og danne sig teorier om den.

Også et andet  træk  ved  KØppe  og Andkjzrs  perspektivvalg  kan  bruges mod  psykoanalysen:  Forfatterne  har valgt at lzgge stor vzgt på psykoanalysens organisatoriske historie ud fra den betragtning, at psykoanalysen ikke alene må defineres som en teoretisk og terapeutisk  bevzgelse, men  også som en foreningsdannelse.  Her kan skeptikeren bruge redeg~relsen for inertien i de psykoanalytiske organisationer  til at h ~ v d e , at en lignende inerti gØr sig gældende i de psykoanalytiske tankegange (det er przcis,  hvad  Frederik  Stjernfelt  har gjort i sin anmeldelse  af Psykoanalysen efter Freud i Weekendavisen).  Men det organisationspolitiske spil (der er lige så fuldt af magtbegær og intriger som i alle andre  organisationer)  bor  lige  så  lidt som psykoanalytikemes privatbiografier overskygge det psykoanalytiske tanke- gods. Personligt må jeg  indremme,  at jeg er tilb~jelig til at springe de organisationshistoriske  afsnit over -skzrmydslerne i de psykoanalytiske foreninger har for mig en meget begrznset interesse i forhold til alle de spzndende psykoanalytiske  teorier.  Men  det  er  vel  et spØrgsmål om temperament, og der skal ikke herske nogen tvivl om, at K ~ p p e og Andkjær også på dette felt har leveret en imponerende  indsamling af data.

I kraft af forfatternes valg af dels det privatbiografiske, dels det organisatoriske aspekt som indfaldsvinkler til psykoanalysen kommer den let til at fremstå  som en træg og deterministisk  affzre. Hvis fokus havde ligget på den terapeutiske situation,  ville man i stedet indse, at psykoanalysen er en af de smidigste idébevægelser,  man kan tznke sig. I modsztning til andre tænkere konfronteres analytikeren nemlig hele tiden med det enkelte  konkrete menneske, og denne konfrontation  krzver en smidig og åben ånd, som er parat til bestandig at  justere  og revidere  sine teorier.  Vel  at mærke, hvis der er tale om en empatisk analytiker med sans for det specifikke og individuelle -og ikke klichébilledet af en freudianer, som presser sine klienter ned i den store 0dip~lse-maskine. Den terapeutiske  konfrontation  med den specifikke individualitet er for mig at se psykoanalysens store force i forhold til filosofisk hjernegymnastik og systembyggeri. Forfatterne er selv inde på denne tankegang, når de påpeger, at »uden konstant inddragelse af  de erfaringer, der stammede fra patientanalyseme,  var Freuds konstruktion af  det ubevidstes begreb blevet et rent  spekulativt projekt« (s. 41  1).

At forfatterne  ikke har valgt den terapeutiske  situation  som indfaldsvinkel

## K&amp;K-ANMELDELSER

forklares  naturligt  nok  af,  at  hverken KØppe eller Andkjzr har nogen erfaring med den, hvilket de zrligt oplyser i forordet. Man kan vzlge at betragte dette som  en  mangel,  men  man  kan  også sporge sig selv, om det havde vzret muligt for en zgte terapeutisk  og derfor hyperfleksibel ånd at skabe det store forkromede overblik, som på imponerende Psykoanalyer en teoretisk bog skreog som sådan er den

vis lykkes for forfatterne. sen efter Freud vet af teoretikere -overordentlig vellykket.

Det teoretiske perspektiv får ganske vist forfatterne til at give de analytikere, der ikke glimrer  med  en  kompliceret metapsykologisk terminologi, en noget stedmoderlig  behandling.  Denne  tendens er f.eks. meget tydelig i afsnittene om de to store b~meanalytikere Melanie Klein og D.W. Winnicott. Alene afsnittenes overskrifter er sigende; afsnittet om Klein hedder  »Den revolutionzre bØrneanalytiker«,  mens  Winnicott-afsnittet  betitles  noget mindre  glorvzrdigt: »Den besindige borneven«. Man forstår, at Kleins dunkle og komplicerede metapsykogiske  termer  har  passet bedre til forfatternes akademiske  tilgang end Winnicotts typisk britisk-pragmatiske  tale  om  »good-enough-mother«, »holdning«, »handling« osv., selv om det efter min mening er Winnicotts store fortjeneste  at  indfange  komplicerede forhold meget przcist med sine ganske hverdagssproglige begreber. Winnicotts tanker er også meget nzrvzrende i psykoanalysen i dag, selv om de af  og til optrzder i nzsten uigenkendelig hyperakademisk forklzdning -hvilket  eksempelvis er tilfzldet i Julia Kristevas seneste bog Le  temps sensible.

I forholdet mellem Klein og Winnicott glzder det mig i Øvrigt, at forfatter- ne vzlger at anskue begge som objektsrelationsteoretikere, selv om nogle mener, at denne betegnelse bØr forbeholdes Winnicott og Fairbarn, idet Klein forestiller sig, at spzdbarnet allerede ved fodslen er udstyret med destruktive impulser, og således opererer med et subjekt, der er »noget«, også inden det trzder i relation til et objekt. Det afgorende i Kleins teorier er imidlertid,  at subjektet dannes i en dialektik af projektioner og introjektioner i forhold til objektet, »at personligheden  anskues relationelt, og at hverken subjektsiden eller objektsiden tillczgges nogen  form for  autonomi« (s. 444).

En sådan stillingtagen  fra forfatternes egen side er ellers noget, man ofte savner. Et typisk eksempel er diskussionen af  Horneys og Jones' versioner af det kvindelige 0dipus-kompleks, hvor det hedder: »Det, der falder mange lzsere af Horney og Jones for brystet, er deres biologisme, deres forudantagelse af en medfØdt kØnsidentitet og deres opfattelse af barnets heteroseksuelle objektvalg som beroende på  et naturprincip«  (s. 437). Her får man uvilkårligt lyst til at spgirge: Hvad mener I selv? Falder det også jer for brystet?  Eller hvem er de »mange lzsere«? Når forfatterne ikke tilkendegiver deres egen  holdning, er det formentlig ud fra en videnskabelig ambition om »neutralitet« og ~objektivitet«, men er denne ambition ikke ved at  vzre forældet? I deres farvestzrke »nationalkarakteristikker«  har forfatterne selv lagt neutraliteten på hylden, og man  kunne  Ønske,  at  de  også  oftere

gjorde det over for teorierne.

Den store udfordring til psykoanalysen er inden for de sidste tiår kommet fra spzdb~msobservationen. De perceptionsevner og interaktionsmonstre, som her er blevet iagttaget, modsiger tilsyneladende de psykoanalytiske teorier om, at spzdbamet skulle befinde sig i en tilstand af  symbiose eller autisme, at det skulle vzre i stand til at fantasere, og at dets emotionelle register skulle vzre begrznset til lyst/ulyst. Den kendteste reprzsentant for de nye spzdbarnsteorier er amerikaneren Daniel Stern, som dog udmzrker sig ved  at  ville  bygge  bro mellem  den  empiriske  psykologi  og psykoanalysen:  ganske vist må de empiriske observationer korrigere psykoanalyens spekulationer, men på den anden side kommer vi ingen vegne uden spekulation; spzdbamets bevidsthedsliv vil aldrig kunne iagttages direkte. Koppe og Andkjzr tager udfordringen op i én af  de  mest  fornuftige  og interessante diskussioner, jeg har lzst om emnet. De går til forsvar mod det angreb på det ubevidste, som de finder på Stem-fronten og betragter som en gentagelse af jegpsykologernes angreb. Det hedder, at de nye spzdbornsobservationer udgor »et vigtigt  udgangspunkt  for  at  beskrive bl.a.  affekternes  opståen i  relation  til kroppen og i interaktionen mellem barnet  og primzrpersonerne«,  men dette »zndrer [.  . .] ikke noget ved opfattelsen af, at affekteme bearbejdes af og i det ubevidste, og at de her kombineret med forestillingsindhold giver anledning til psykoseksuelle fantasier« (s. 165).

Personligt mener jeg,  at der må skelnes  mellem  det rekonstruerede  spzdbarn, som er psykoanalysens objekt, og det faktiske spzdbarn, som er den empiriske  psykologis.  Det  rekonstruerede bam er -med et fortzrsket udtryk -den voksnes »indre barn«, som er en mindre håndgribelig,  men derfor ikke mindre reel storrelse end det empirisk observérbare bam. Begge »bØrn« er vzrdige stu- dieobjekter, som formentlig krzver hver sin teori, selv om jzvnfØrelser mellem dem naturligvis er frugtbare og kan fore til interessante revisioner.

Det skulle gerne fremgå af ovenstående, at Psykoanalysen efter Freud ikke bare leverer overblik, men også livlig inspiration til  videre diskussion af det psykoanalytiske stof. Bogen er kort sagt en klassiker, der har fortjent (som sin foregznger, Freuds  psykoanalyse) at blive oversat og vinde international berommelse.