Grønlands vej til større selvbestemmelsesret: Muligheder og begrænsninger i juridiske, administrative og andre perspektiver
Forfattere: Jakob Janussen
Tidsskrift: politik (2019-06-20)

## Grønlands  vej  til  større  selvbestemmelsesret: Muligheder og begrænsninger i juridiske, administrative og andre perspektiver

Jakob Janussen, cand. scient. pol. og dr.h.c.

Det grønlandske folks inddragelse i landets styring siden 1860 var i begyndelsen stærkt begrænset. Først ved hjemmestyrets indførelse i 1979 fik det lokale parlament i Grønland egentlig lovgivningskompetence på visse områder. Alle større sagområder overtaget fra den  danske  stat  blev  ledsaget  af  et  bloktilskud.  Hjemmestyreloven  blev  afløst  af  en selvstyrelov i 2009. Listen over de sagsområder, som kunne overtages fra staten, blev udvidet betragteligt. Udgifter vedrørende sagsområder, som selvstyret kan overtage, skal afholdes af selvstyret selv. De formelle begrænsninger for det grønlandske folks ret til større selvbestemmelse er formindsket betydeligt, specielt i den allerseneste tid. Mulighed for  selvbestemmelse  begrænses  dog  også  af  bl.a.  geografiske,  befolkningsmæssige  og erhvervsmæssige forhold. Det grønlandske samfund er endvidere karakteriseret ved den offentlige sektors dominans. Dette er en væsentlig forhindring for, at Grønlands økonomi kan  blive  mere  selvbærende.  Selvom  de  formelle  begrænsninger  i  grønlandsk  ret  til selvbestemmelse er blevet reduceret, sætter andre forhold en grænse for en realisering af denne ret.

## Indledning

Artiklens noget omstændelige overskrift antyder til dels, at der såvel er juridiske som administrative muligheder for at øge Grønlands selvbestemmelsesret, men at der sandelig også er andre begrænsninger, som der vil blive gjort rede for i artiklen. Det er endvidere relevant at behandle  politiske  og  administrative  muligheder  og  begrænsninger  i sammenhæng, idet der i historisk sammenhæng ikke var en klar adskillelse mellem den lovgivende og administrative myndighed i en meget lang periode. Endvidere bør disse to områder behandles i sammenhæng, når og såfremt man måtte ønske at ændre det ene eller det andet område, idet disse to absolut er indbyrdes afhængige af hinanden. Endelig er der andre såvel interne som eksterne forhold, som absolut har betydning at have i øjemed, såfremt man ønsker at øge landets og befolkningens selvbestemmelsesret.

Det  har  været  en  eksplicit  forudsætning  for  såvel  hjemmestyreordningen  som selvstyreordningen i Grønland, at de skulle etableres inden for rammerne af den gældende danske  grundlov  af 1953. Det vil fremgå  af artiklen, at  de  grundlovsmæssige begrænsninger for Grønlands større selvbestemmelsesret, som blev lagt til grund for såvel hjemmestyreordningen  af  1979  som  selvstyreordningen  af  2009  i  høj  grad  er  blevet reduceret i løbet af en forholdsvis kort årrække. Artiklen fokuserer endvidere på, at en reel  selvbestemmelsesret  for  den  grønlandske  befolkning  også  forudsætter  en  mere selvbærende  grønlandsk  økonomi,  hvor  det  nuværende  store  offentlige  administrative apparat  samt  betydelige  økonomiske  overførsler  udefra  er  med  til  at  sætte  alvorlige begrænsninger herfor. Imidlertid er det nødvendigt at påpege såvel interne som eksterne forhold i Grønland af ikke-juridisk eller -administrativ karakter, som har betydning for den større selvbestemmelsesret, som stort set samtlige politiske partier går ind for. Derfor har det været nødvendigt at behandle forfatningsretlige og administrative forhold inden for en bredere ramme og omtale disse ganske kortfattet. Det er endelig ikke nok at se og vurdere nuværende forhold i et hvilket som helst samfund uden at omtale det historiske arvegods, som landet slæber rundt på. Derfor den ret udførlige gennemgang af Grønlands politiske forhistorie, som ovenikøbet ikke ligger ret langt tilbage.

## Grønlands politiske udvikling: et kort oprids

Grønland var i en lang periode dansk koloni. Koloniperioden startede ved Hans Egedes ankomst til landet i 1721 og varede frem til grundlovsændringen i 1953, da Grønland blev omfattet  af  den  danske  grundlov.  Denne  periode  kan  karakteriseres  som  en  meget omfattende  central-  og  fjernstyring  af  Grønland  fra  den  danske  stats  side,  i  en  lang årrække repræsenteret af Grønlands Styrelse, som lokalbefolkningen med et rammende udtryk kaldte Naalagarsuit (De store Herrefolk) og dens lokale repræsentanter i landet, nemlig  inspektørerne  (senere  landsfogederne)  for  henholdsvis  Nord-  og  Sydgrønland samt kolonibestyrerne for de enkelte kolonidistrikter.

I  midten  af  1800-tallet,  inddrog  kolonimagtens  repræsentanter 1   i  Grønland lokalbefolkningen i forvaltningen af de enkelte kolonidistrikter. Baggrunden for det var en meget omfattende social nød, forårsaget af at den overvejende del af befolkningen, som næsten udelukkende levede af fangst af sæler, solgte sælernes skind og spæk til staten for at få råd til at købe kaffe, sukker og tobak i stedet for at bruge dem til husholdning, opvarmning  af  deres  små  boliger  og  vedligeholdelse  af  deres  erhvervsredskaber. Inspektøren for Sydgrønland H. J. Rink skriver i sin indberetning fra sidst i 1850'erne, at 140 mennesker i Sisimiut- og Maniitsoq-distriktet døde inden for et år pga. sult, eller fordi de frøs ihjel (Oldendow 1936, 47).

Inddragelsen af lokalbefolkningen i forvaltningen skulle ske ved oprettelse af de såkaldte forstanderskaber. Disse bestod som regel af den stedlige kolonibestyrer, præst, missionær,  læge  -  hvis  der  var  ansat  en  sådan  -  samt  en  overkateket,  som  alle  var statsansatte. Disse supplerede sig med de dygtigste fangere med egen husstand. Der var med andre ord langt fra at tale om noget, der lignede almindelig valgret.

1 I spidsen var inspektør for den sydlige del af Grønlands vestkyst, H. J. Rink, og seminarielærer Samuel Kleinschmidt.

Forstanderskaberne blev oprettet med en vis tøven hos en del af lokalbefolkningen og kolonimagtens repræsentanter. Selv inspektøren for Nordgrønland var direkte modstander af ordningen (Oldendow  1936, 54). Endelig var der i de enkelte kolonidistrikter forskellig opfattelse af, hvilke opgaver forstanderskaberne primært skulle beskæftige  sig  med.  Forstanderskaberne  havde  til  opgave  at  opretholde  ro  og  orden, uddele fattighjælpen, fordele forstanderskabets overskud, den såkaldte repartition, hvor fordelingen  var  afhængig  af  modtagerens  erhvervsdygtighed  og  familiestørrelse.  De økonomiske midler til forstanderskabernes drift blev tilvejebragt ved at opkræve en vis procentdel af fangernes indtægter ved salg af deres produkter til staten (jf. Oldenow 1936, 41-92; Wilhjelm 2001, 186).

Regler, der skulle gælde for samfundet i Grønland, blev udstedt af regeringen uden at inddrage den lovgivende forsamling. Dette gjaldt frem til begyndelsen af det 20. århundrede,  idet  de  første  love,  der  skulle  gælde  for  befolkningen  i  Grønland,  blev vedtaget i 1905. Det drejede sig om love for kirken og skolevæsenet (Sørensen 1983, 27).

I 1911 blev der oprettet to landsråd for henholdsvis Nord- og Sydgrønland samt lokale  kommuneråd.  Sidstnævnte  til  erstatning  for  forstanderskaberne.  Frem  til  1963 havde  Avanersuaq  og  Østgrønland  ingen  repræsentation  i  Landsrådet  og  heller  ingen kommunalbestyrelser, idet staten anså, at befolkningen i disse distrikter ikke var moden nok i udviklingsmæssig henseende til at blive inddraget i politiske og forvaltningsmæssige beslutninger vedrørende egne anliggender. I stedet var der i disse distrikter fangerråd. Landsrådene havde primært rådgivende funktion over for regeringen i København,  selvom  de  også  fik  tillagt en meget  begrænset  regelfastsættende myndighed,  primært  angående  fredning  af  fangstdyr  og  områder  samt  socialforsorg. Disse regler, såkaldte landsrådsvedtægter skulle dog stadfæstes af statens repræsentanter for at være gældende.

Valgret og valgbarhed til landsrådene samt kommunerådene var stærkt begrænsede. Således fik kvinderne eksempelvis først valgret og valgbarhed i 1948 (Olsen 2005, 37). Formændene for landsrådene var statens øverste repræsentanter i Grønland; dvs.  landsfogederne  for  henholdsvis  Nord-  og  Sydgrønland.  Da  de  to  råd  blev  lagt sammen  i  1951,  samtidig  med  at  kommunerådene  blev  nedlagt  og  erstattet  af kommunalbestyrelser. Landshøvdingen over Grønland blev født formand for Grønlands Landsråd samtidig med, at dennes ansatte fungerede som rådets sekretariat. Først i 1967 fik  Landsrådet mulighed for selv at vælge sin formand fra sin midte samt at begynde opbygningen af sit eget sekretariat.

Uden at gå i detaljer bør 2. verdenskrig og de første år efter krigens ophør omtales ganske kort. Den grønlandske befolkning fik under krigen for alvor øjnene op for, at der eksisterede en helt anderledes verden uden for det af staten afskærmede og koloniserede Grønland. Der skulle dog bitre interne kampe i den omnipotente Grønlands Styrelse og to kommissioner til for at tage afgørende skridt i retning af at bringe landets kolonistatus til ophør og begynde at omlægge landets hovederhverv fra fangst til fiskeri. Medvirkende hertil var et varmere klima, der var begyndt at gøre sig gældende i 1920'erne, hvilket blandt andet resulterede i mulighed for at fange torsk, der som saltfisk kunne sælges til de vestlige krigsførende nationer til pæne priser (Sørensen 1983, 115-142; Heinrich 2012, 165-271).

Sekretariatsbetjeningen for kommunerådene og fra 1951 kommunalbestyrelserne blev  varetaget  af  statens  repræsentanter;  i  perioden  fra  1951  og  frem  til  midten  af 1970'erne af kæmnere ansat af staten. I forbindelse med kommunalreformen i midten af 1970'erne fik kommunerne med virkning fra 1. januar 1975 mulighed for at opkræve kommuneskat, idet kommunernes økonomi indtil da udelukkende hvilede på indirekte skatter samt tilskud fra staten (Lovbekendtgørelse for Grønland nr. 419 af 1. august 1974 om kommuneskat).

Den grønlandske befolknings medbestemmelse over egne forhold startede altså nærmest som petitisser. De ændringer som fandt sted i koloniperioden, og fortsatte helt frem til hjemmestyrets indførelse i 1979, må betegnes som ganske minimale, og der var aldrig tale om principielle ændringer. Først ved indførelse af hjemmestyre pr. 1. maj 1979 fik folkevalgte organer i Grønland en decideret selvstændig lovgivende og administrativ kompetence.  Fra  da  af  begyndte  en  overførsel  af  såvel  politisk  som  administrativ kompetence  fra  staten til politiske og administrative organer i selve  Grønland. Rækkevidden af denne mulighed for overførsel er  dog  -  som  det  vil  fremgå  senere  i artiklen  -  begrænset  af,  hvad  der  anses  som  forfatningsmæssigt  muligt,  idet  såvel hjemmestyreordningen  af  1979  som  selvstyreordningen  af  2009  ifølge  den  gældende lovgivning skulle  og  skal  finde  sted  inden  for  rammerne  af  den  gældende  grundlov  i Danmark.

## Begrebsmæssige uklarheder

Den almindelige opfattelse af, hvad man skal lægge i begreberne hjemmestyre, selvstyre og offentlig administration har efter min mening været med til at forplumre diskussionen om disse emner. Derfor er det vigtigt at gøre rede for disse begreber inden den videre analyse.

For det første er begreberne hjemmestyre og selvstyre ikke entydige. Der er tale om en glidende overgang imellem hjemmestyre og selvstyre, og det kan derfor i nogle tilfælde være vanskeligt at skelne. For det andet har det været svært at finde dækkende betegnelser for disse to begreber på grønlandsk, hvor det har været nødvendigt at opfinde begreberne namminersorneruneq for  hjemmestyre  og namminersorneq for  selvstyre. Derudover bruges begrebet namminiilivinneq om selvstændighed.

Forvirringen om, hvad man skal lægge i begrebet 'offentlig administration' er endnu mere udtalt. Det hænger helt givet sammen med, at det igennem Grønlands historie i  overvejende  grad  har  været  staten  eller  kommunerne  at  tage  sig  af  fælles  opgaver  i samfundet, hvad enten det drejer sig om administration, socialforsorg, handel, opkøb af produkter, lån til husbyggeri og produktionsmidler mv.

Med til at øge begrebsforvirringen skyldes endvidere den gængse oversættelse af begrebet  'administration'  til  grønlandsk,  nemlig allaffissorneq ,  som  med  Mogens Glistrups  bevidste  omskrivning  meget  nemt  kan  oversættes  til  papirnusseri  eller kontornusseri i stedet for forvaltning . Men ret beset er offentlig administration ikke blot en mekanisk forvaltning og implementering af lovgivningen, men indebærer tillige en selvstændig stillingtagen til en lang række spørgsmål, som er nødvendige for fuldtud at forvandle en hensigt til virkelighed i overensstemmelse med gældende forvaltningsret. Det synes mere rammende at bruge udtrykket offentlig forvaltning , som på grønlandsk ikke bør oversættes til pisortat allaffissornerat , men til pisortat ingerlatsinerat . De ovennævnte vage begreber om hvad det offentlige  bør  beskæftige  sig  med  og  de tvivlsomme  oversættelser  af  begreberne  hjemmestyre,  selvstyre  og  administration  til grønlandsk har været med til at gøre det svært at bruge dem entydigt og operationelt.

## Juridiske overvejelser forud for grundlovsændringen i 1953

Afkoloniseringsspørgsmålet  var  et  meget  varmt  emne  i  FN-regi  i  perioden  efter afslutningen af 2. verdenskrig. Efter omfattende  overvejelser  var der enighed  i verdensorganisationen om, at ophør af et territoriums kolonistatus kunne finde sted i form af  enten  1)  uafhængighed,  2)  fri  association  med  den  tidligere  kolonisator  eller  3) integration i en anden stat (DIIS 2007, 83; Grønlandsk-dansk selvstyrekommission 2008, 378-384). 2  (Se også Mininnguaq Kleists artikel i dette temanummer, hvor han skriver om denne  proces  i  relation  til  udviklingen  af  Grønlands  udenrigspolitik  og  internationale relationer).

Overvejelserne om ophør af Grønlands kolonistatus fandt i årene 1951-53 primært sted i Rigsdagens Grønlandsudvalg (DIIS 2007, 197-200). Responsa afgivet af stats- og folkeretseksperterne Poul Andersen og Alf Ross, der var tilknyttet Forfatningskommissionen som konsulenter, kom til at spille en fremtrædende rolle. Mens Poul Andersen gik ind for integrationssporet, var Alf Ross oprindelig af den opfattelse, at udvikling af selvstyre inden for fællesskabets rammer tillige burde indgå, idet hans forslag til artikel 1 i grundloven lød: 'Danmarks rige udgør en enhed. Alle dets dele er repræsenteret på rigsdagen. I kraft af deres særstilling i national, historisk og geografisk henseende udgør Færøerne og Grønland hver for sig selvstyrende folkesamfund inden for rigsenheden. Selvstyrets omfang og ordning fastsættes ved lov.' (ibid., 204). Da det kom til stykket, var det kun integrationssporet, der blev kommunikeret videre til Grønlands Landsråd, som tiltrådte forslaget i september 1952 (ibid., 218).

2 Se også Udenrigsministeriets notat af 15. august 2005 om det grønlandske folks selvbestemmelsesret i henhold til folkeretten.

## Ændret opfattelse af grundlovens rammer for overførsel af kompetence

Ifølge kommissorierne for såvel Hjemmestyrekommissionen, der påbegyndte at arbejde sidst  i  1975,  og  Den  grønlandsk-danske  selvstyrekommission  af  2004  skulle  såvel  de påtænkte  hjemmestyre-  som  selvstyreordninger  etableres  inden  for  rammerne  af  den gældende danske grundlov. 3

Opfattelsen af, hvilke muligheder grundloven giver for overførsel af kompetence fra stat til henholdsvis hjemme- og selvstyre, ændrede sig dog hurtigt. Eksempelvis blev det oplyst af Statsministeriet over for hjemmestyrekommissionen af 1975, at overførsel af retsplejen ikke lod sig gøre. 4  Dette blev begrundet med, at den dømmende myndighed var  et  hele,  hvor  dele  af  denne  ikke  var  muligt  at  overføre  til  hjemmestyret.  Således figurerede den dømmende myndighed på listen over de områder, der skulle forblive hos staten;  men  allerede  et  årti  senere  oplyste  Justitsministeriet  over  for  Den  grønlandske Retsvæsenskommission, at det var muligt at overføre dele af den dømmende myndighed til hjemmestyret på den betingelse, at den øverste dømmende myndighed stadig skulle være Højesteret, samt at overførsel forudsatte ændring af hjemmestyreloven. 5

Det vil føre for vidt og ende i nogle spidsfindige juridiske teknikaliteter at referere den efterhånden meget omfattende litteratur om hjemmestyre- og selvstyreordningernes forenelighed med grundloven, som er skrevet af såvel stats- som folkeretseksperter. I nyere  tid skrev Frederik Harhoff  i sin doktordisputats (Harhoff  1993,  242), at hjemmestyreordningernes  kompetence  er  grundlovsumiddelbar  og  derfor  ikke  kan ophæves eller ændres ensidigt af rigsmyndighederne, mens folkeretsprofessor og advokat Ole  Spiermann  -  som  fungerede  som  juridisk  rådgiver  for  den  grønlandske  sides medlemmer  af  Den  grønlandsk-danske  Selvstyrekommission  -  i  sin  bog  fra  2007 (Spiermann 2007, 88-89) konkluderer, at hjemmestyrelovene for Færøerne og Grønland i  bund og grund er forfatningsstridige, fordi grundloven ikke tillader en så vidtgående delegation, som det skete med lovene, men at der er forfatningsmedholdelige hjemlet i forfatningsretlig  sædvane,  samt  at  ordningerne  har  fået  karakter  af  forfatningsretlige institutioner.

Der  er  for  nærværende  ingen  endelig  afklaring  af  spørgsmålet  om,  hvorvidt hjemme- og selvstyreordningerne i Grønland og på Færøerne er grundlovsstridige eller ej,  da  spørgsmålet  aldrig  er  blevet  forelagt  for  domstolene,  herunder  Højesteret,  til afgørelse (Danielsen 2008, 365).

3  Se også: Betænkning 837/1978 om Hjemmestyre i Grønland, bind 2: Bilag 1 Kommissorium for kommissionen om hjemmestyre i Grønland, bind 2 bilag om hjemmestyreordningen s. 5-6; Grønlandskdansk selvstyrekommissions betænkning om selvstyre i Grønland, kommissionens kommissorium s. 1415, april 2008; Skrivelse af 23. december 1975 fra Statsministeriet til Hjemmestyrekommissionen af 1975; Betænkning nr. 837/1978 om Hjemmestyre i Grønland, bind 2 s. 5-6.

4 Jf. note 12 anførte skrivelse fra Statsministeriet af 23/12 1975.

5 Justitsministeriets notat af 11/11 1997 om mulighederne for at overføre retterne, politiet og kriminalforsorgen til det grønlandske hjemmestyre, Betænkning nr. 1442/2004 om det grønlandske retsvæsen, s. 1315 og 2222-2232. Se også Justitsministeriets notat af 3. november 2004 om adgangen til at overføre yderligere beføjelser.

## Ændret politisk opfattelse

Et andet område, som staten ikke ville give slip på, var sagsområdet mineralske råstoffer. Begrundelsen herfor var dog ikke overvejende af juridisk, men af politisk karakter. Den overvejende del af den grønlandske side af hjemmestyrekommissionen kæmpede længe for  at  overtage  kompetencen  for  sagsområdet,  men  forgæves.  Med  til  at  illustrere  de fastfrosne fronter mellem Grønland og Danmark i dette spørgsmål i disse år kan anføres, at Grønlands Landsråd efter en lang og til tider intens debat i enighed vedtog en erklæring om,  at  ejendomsretten  i  den  grønlandske  undergrund  skulle  tilhøre  den  fastboende befolkning  i  Grønland  (Grønlands  Landsråds  forhandlinger,  efterårssamlingen  1975, 218).  Heroverfor  udtalte  den  daværende  danske  statsminister  Anker  Jørgensen  i  et interview med Kalaallit Nunaata Radioa (KNR) den 6. november 1976 følgende: 'Der er ikke noget at rafle om. Hvis man vil have ejendomsretten til undergrunden på Grønland, så må man tage konsekvenserne, og så må man sige, at man ønsker at kappe båndende over til Danmark. Det er den eneste måde, fordi nu er det et rigsfællesskab, og nu er ejendomsretten fælles' (Lidegaard 1992, 59). Statsministerens meget firkantede udmelding hang ganske givet sammen med, at den blev fremsat få år efter, at Danmark havde oplevet en meget omfattende energikrise som følge af Mellemøstkrigen i 1973. Efter  lang  tids  og  til  tider  bittert  tovtrækkeri  mellem  kommissionens  grønlandske  og danske  medlemmer  fandt  denne  frem  til  et  kompromis  med  den  ret  intetsigende formulering  om,  at  den  fastboende  befolkning  i  Grønland  havde  grundlæggende rettigheder  til  ressourcerne  i  den  grønlandske  undergrund.  Mere  konkret  indeholdt kompromiset en formulering om, at området skulle gøres til en fælles beslutningskompetence  mellem  den  danske  regering  og  landsstyret  i  Grønland.  Dette betød, at kompetencen - hvad angår forundersøgelser af efterforskning efter og udnyttelse af mineralske råstoffer - krævede enighed mellem de nævnte parter, således at begge fik vetoret. Statens insisteren på ikke at ville give slip på området hang ganske givet sammen med, at der under kommissionens arbejde var boringer til havs ud for den grønlandske vestkyst. I den periode var der formodninger om fund af betydelige mængder af disse råstoffer, som i givet fald kunne sikre det offentlige ganske store indtægter. I 1998 overlod Staten forvaltningskompetencen vedrørende mineralske råstoffer til hjemmestyret og i kølvandet på indførelsen af selvstyre 21. juni 2009, overtog Grønland lovgivnings- og den  administrative  kompetence  vedrørende  mineralske  råstoffer  d.  1.  januar  2010 (Skydsbjerg 1999, 156).

Proceduren for løsning af evt. tvivlsspørgsmål mellem selvstyret og staten om selvstyrets kompetence

Selvstyrelovens § 19 foreskriver, at tvivlsspørgsmål mellem selvstyret og rigsmyndighederne om selvstyrets kompetence i forhold til rigsmyndighederne, enten af den danske regering eller Grønlands landsstyre, kan forelægges for et nævn, bestående af to medlemmer udpeget af den danske regering, to medlemmer udpeget af landsstyret samt tre  højesteretsdommere  udpeget  af  præsidenten  for  Højesteret.  Er  de  fire  medlemmer udpeget af henholdsvis den danske regering og landsstyret enige, er sagen endelig afgjort. I modsat fald afgøres sagen af de tre højesteretsdommere.

## Forskellen mellem hjemmestyre- og selvstyreloven

Når  man  sammenligner  hjemmestyreloven  og  selvstyreloven,  er  der  tre  forhold,  der springer mest i øjnene. Overførsel af et område fra staten til hjemmestyret betyder, at hjemmestyret overtager såvel den lovgivende som den administrative myndighed enten med hjemmel i lovens §4 eller §5. Overtagelse af et  sagsområde  efter  §4  betyder,  at hjemmestyret selv skal sørge for finansiering af det overtagne område, mens overtagelse af et sagsområde med hjemmel i lovens §5 betyder, at der følger penge med i form af bloktilskud.  Bloktilskuddet  fastsættes  med  udgangspunkt  i  statens  udgifter  til  det overdragne  sagsområde  ved  overdragelsestidspunktet.  Dette  er  med  til  at  forklare,  at overtagelse af en række sagsområder, som også omfatter udgiftstunge sektorer som det sociale,  undervisnings-  og  uddannelsesområdet,  sundhedsvæsenet  samt  boligområdet, blev overtaget hurtigt i løbet af en kort årrække, mens andre mindre udgiftstunge områder som f.eks. Grønlands indre styrelse og fredning blev overtaget uden bloktilskud.

Det  står  i  selvstyreloven,  at  Grønland  med  overtagelse  af  et  sagsområde  også overtager finansieringen af det af selvstyret overtagne sagsområde. Begrundelsen herfor er  -  som  det  fremgår  af  kommissoriet  for  selvstyrekommissionen  -  at  der  skal  være overensstemmelse mellem rettigheder og pligter (Grønlandsk-dansk selvstyrekommission 2008, 14). Ophør af bloktilskud til sagsområder, der overtages med hjemmel i selvstyreloven, forklarer, at det er gået meget langsomt med at overføre nye sagsområder  fra  stat  til  selvstyre.  Overtagelse  efter  denne  lov  omfatter  således  kun mineralske råstoffer samt en del af arbejdsmiljøområdet. Selvstyret overtog lovgivningsog  den  administrative  kompetence  vedrørende  mineralske  råstoffer  1.  januar  2010. Derudover  er  listen  over  de  sagsområder,  som  kan  overføres  af  staten  til  selvstyret, udvidet ganske betydeligt.

Allerede i kommissoriet til Den grønlandsk-danske selvstyrekommission skar den danske  statsminister  og  den  grønlandske  landsstyreformand  som  opdragsgivere  for kommissionsarbejdet igennem spørgsmålet om, hvorvidt det grønlandske folk er et folk i henhold til folkeretten, fordi dette princip udtrykkeligt skulle være en del af grundlaget for kommissionens arbejde (ibid., 299). Følgeligt fastslås det i præamblen til selvstyreloven,  at  det  grønlandske  folk  er  et  folk  i  henhold  til  folkeretten  med  ret  til selvbestemmelse.  Dette  udbygges  i  lovens  §21,  som  fastslår,  at  beslutningen  om Grønlands selvstændighed træffes af det grønlandske folk. Dermed må en langtrukken diskussion om selvbestemmelsesrettens udstrækning i rent juridiske henseende betragtes som foreløbig slut.

## Selvstændighedens konsekvenser

Såfremt  det  grønlandske  folk  beslutter  sig  for,  at  landet  skal  være  selvstændigt,  vil Grønland blive  etableret  som  en  ny  stat,  og  højhedsretten  over  landets  land-,  sø-,  og luftterritorium vil overgå til den nye stats øverste myndigheder.

Et selvstændigt Grønland vil stå over for en masse opgaver af såvel principiel som af praktisk karakter. Det vil dreje sig om en lang række spørgsmål som at sikre en effektiv regulering af forholdene internt i landet samt at påse, at disse overholdes effektivt. Det vil endvidere dreje sig om suverænitetshævdelse udadtil, hvor det må forventes, at det kun vil kunne ske i samarbejde med et eller flere andre lande, idet Grønlands fåtallige befolkningsunderlag umuligt vil kunne klare denne opgave alene samtidig med, at det nødvendige udstyr til denne opgave er ganske bekosteligt, både hvad angår anskaffelse og drift.

Grønland  kan  med  sin  store  geografiske  udstrækning,  beliggenhed  og  meget begrænsede  befolkningsgrundlag  umuligt  vælge  fuldstændig  uafhængighed,  men  må være  indstillet  på  afhængighed  af  andre  nationer.  Hvad  angår  afhængighed  af  andre nationer,  er  det  nærliggende,  at  USA  vil  være  et  meget  oplagt  emne,  idet  Grønland  i geografisk henseende er en del af det nordamerikanske kontinent, omfattet af Monroedoktrinen  og  således  er  en  del  af  den  amerikanske  interessesfære  i  sikkerhedsmæssig henseende. En stormagt som USA vil altid være opmærksom på, at der ikke opstår et sikkerhedspolitisk tomrum i dets interessesfære. To tidligere danske udenrigsministre, Uffe  Ellemann-Jensen  og  Per  Stig  Møller,  er  opmærksomme  på  dette  spørgsmål (Ellemann-Jensen 2007, 379; Møller 2017, 419-20). Endvidere har USA for ganske nylig udtrykt  betydelig  interesse  i  fortsat  at  kunne  benytte  infrastruktur  -  eksempelvis landingsbaser - i Grønland.

En meget vigtig konsekvens af et selvstændigt Grønland bliver endelig, at landet selv skal finansiere det at drive et helt samfund og selv bemande alle vitale funktioner, der skal til for at opretholde og udvikle et selvstændigt land. Afhængig af tidspunktet for den grønlandske befolknings beslutning om selvstændighed kan det meget nemt betyde en  markant  nedgang  i  befolkningens  levestandard,  idet  en  stor  del  af  de  nuværende offentlige udgifter dækkes af økonomiske overførsler fra Danmark i kraft af hjemmestyreordningen og EU som følge af partnerskabsaftalen med EU. Den samlede disponible  indkomst  (BNI)  var  i  2015  på  18,938  mia.  kr.,  sammensat  af  det  samlede nationalprodukt (BNP) på 14,938 kr., statens bloktilskud på 3,657 mia. kr. og overførsler fra  EU  i  kraft  af  partnerskabsaftalen  på  217  mio.  EUR  i  perioden  2014  til  2020 (Naalakkersuisut.gl). Statens samlede udgifter til Grønland består til dels af udgifter til bloktilskuddet  samt  udgifter  til  varetagelse  af  rigsanliggender  vedrørende  Grønland, herunder udgifter afholdt såvel i Grønland som i Danmark. (Se også Nauja Biancos artikel i dette temanummer, hvor hun analyserer Grønlands økonomi og erhvervsudvikling i et selvstændighedsperspektiv).

Ikke desto mindre er det relevant at anføre, at Grønlands afhængighed af økonomiske overførsler fra den danske stat er faldet markant over en længere årrække. Det skyldes dels  en  betydelig  stigning  i  den  grønlandske  produktion  og  dels  fastfrysning  af bloktilskuddet - bortset fra løn- og prisregulering med samme procentdel af statens egne udgifter  -  fra  og  med  overgang  fra  hjemme-  til  selvstyre.  Hvor  statens  overførsler  til Grønland i 1980 udgjorde 42 pct. af den disponible BNI, faldt denne andel i 2006 til knap 27 pct. (jf. Grønlandsk-dansk selvstyrekommission 2008, 51) og i 2015 til godt 19 procent (Grønlands statistik 2018).

Det  er  dog  i  den  forbindelse  relevant  også  at  påpege,  at  Grønlands  helt dominerende indtægter som følge af fiske- og skaldyrsprodukter næppe kan udvides i nævneværdig  grad,  da  det  for  indtægter  ved  salg  af  specielt  hellefisk  og  torsk  på nuværende tidspunkt ser ud til at stagnere på grund af en tendens til overudnyttelse af disse  bestande,  idet  de  fastsatte  kvoter  for  enkelte  arters  vedkommende  ligger  langt udover biologernes anbefalinger og giver anledning til alvorlige bekymringer samtidig med, at priserne på produkter fra nævnte ressourcer for tiden er forholdsvis høje med undtagelse af rejer (Jeremiassen 2018).

## Et igangværende forfatningsprojekt, der snublede i starten

Lokalparlamentet  i Grønland,  Inatsisartut, besluttede efter en ekstraordinær kort betænkningstid og debat i vinteren 2017 at nedsætte en kommission til at udarbejde et udkast til en forfatning for landet. Ifølge kommissoriet skulle der udarbejdes et udkast til en forfatning, der kan fungere inden for rammerne af det nuværende rigsfællesskab med Danmark, samt et udkast, der skal gælde for et selvstændigt Grønland.

Udarbejdelse  af  et  forfatningsarbejde  er  i  sig  selv  en  både  omfattende  og kompliceret opgave, da man både skal overveje og stille forslag om den styreform, landet og samfundet bør have, nøje overveje forholdet imellem landets centrale myndigheder og dets  borgere,  borgernes  rettigheder  og  pligter,  vigtigste  principper  for  tilblivelse  og overholdelse af love, opgaver og pligter forbundet med landets forhold til udlandet mm. Kommissionen skulle endvidere følge det oprindelige kommissoriums forslag, som dels skal gælde såvel inden for som udenfor et fortsat rigsfællesskab.

Problematikken  kompliceres  yderligere  af,  at  der  kort  tid  efter  nedsættelse  af kommissionen opstod uenighed mellem det landsstyremedlem, der havde ansvaret for sagsområdet, og den af landsstyret udpegede formand for kommissionen. Efter at partiet Naleraq  forlod  koalitionslandsstyret  i  september  2018,  som  førte  til  dannelsen  af  et mindretalslandsstyre bestående af Siumut, Atassut og Nunatta Qitornai med parlamentarisk støtte fra Demokraterne er vægten på at få udarbejdet et forfatningsforslag nedtonet i meget høj grad. Mens det fastslås i koalitionsaftalen af 27. oktober 2016, at 'Grønland uigenkaldeligt [er] på vej mod selvstændighed' (Kielsen, Olsvig og Enoksen 2016), står der blot i koalitionsaftalen af 2. oktober 2018, at 'Koalitionspartierne er enige om  at  fortsætte  Inatsisartut-beslutningen  om  udarbejdelse  af  en  betænkning  til  en kommende betænkning' (Heilmann, Kielsen og Qujaukitsoq 2018).

Ultimo marts 2019 blev kommissoriet for kommissionen ændret, således at udkast til forfatning alene skal gælde  i et selvstændigt Grønland, ligesom  rammerne  for kommissionens arbejde strammes betydeligt op (Naalakkersuisut 2019).

Det  følger  af  foranstående,  at  det  grønlandske  parlament  ved  sin  langt  fra gennemtænkte og hurtige beslutning har undervurderet såvel omfanget som kompleksiteten af det arbejde, der skal til for at udarbejde et egnet forfatningsudkast. Medvirkende hertil er, at det oprindelige kommissorium var holdt i vage vendinger.

## Det springende punkt: folkeafstemning om Grønlands selvstændighed

Bestemmelserne om og proceduren for Grønlands selvstændighed findes i selvstyrelovens §21. Såfremt det grønlandske folk træffer beslutning om selvstændighed, indledes der forhandlinger mellem den danske regering og Naalakkersuisut med henblik på  gennemførelse  af  denne  selvstændighed,  og  en  aftale  mellem  nævnte  parter  skal udover samtykke fra såvel Inatsisartut som Folketinget godkendes ved en folkeafstemning i Grønland.

Hvad der menes med det grønlandske folk, er absolut ikke entydigt og kan derfor diskuteres. Det er nærliggende at tage udgangspunkt i, hvem der ifølge den nuværende lovgivning har valgret ved valg til Inatsisartut. Ifølge landstingslov nr. 26 af 18/11 1996 om valg til Landstinget med senere ændringer er det personer, der er danske statsborgere, er  fyldt  18  år,  har  haft  fast  bopæl  i  Grønland  i  mindst  6  måneder  forud  for  valgets afholdelse og ikke er umyndiggjorte.

Beslutning  om  Grønlands  selvstændighed  er  en  ganske  alvorlig  sag,  idet selvstændighed indebærer overtagelse af højhedsretten over landets territorium med alle de rettigheder og pligter, der følger med. Alle disse spørgsmål må forudsættes afklaret i forbindelse  med  den  aftale,  der  måtte  blive  indgået  mellem  Naalakkersuisut  og  den danske regering om gennemførelse af selvstændigheden; men spørgsmålet om, hvorvidt personerne,  der  deltager  i  folkeafstemningen,  afgiver  deres  stemme  på  et  veloplyst grundlag, er ikke relevant at tage op i denne her sammenhæng alene af den grund, at valg til  Inatsisartut og deltagelse i folkeafstemninger i Grønland ifølge den gældende ret er hemmelige således, at det aldrig er og bør heller ikke være muligt at kontrollere, ud fra hvilke  motiver  vælgerne  afgiver  deres  beslutning.  Udfaldet  af  en  folkeafstemning  i Grønland om selvstændighed vil således være det helt afgørende og springende punkt.

## De administrative perspektiver

Det  offentlige administrative  apparat  opbygges  bl.a.  for  at  sikre,  at  lovgivernes intentioner føres ud i livet eller forvaltes samt for at tilvejebringe nødvendige oplysninger med henblik på at udarbejde forslag til lovgivning.

## Omfanget af den offentlige sektor i Grønland og beskæftigede i samme sektor

Ifølge Grønlands Statistik var 46 procent af den samlede beskæftigelse i Grønland i 2017 beskæftiget i den offentlige administration og service (Grønlands Statistik 2017). Selvom der således ikke sondres mellem administration og service, viser opgørelsen, hvilken vægt den offentlige sektor har i grønlandsk sammenhæng. Dette til trods for, at betydelige dele af den offentlige sektor er privatiseret i de seneste årtier; bl.a. i fiskeri og fiskeindustrien samt i bygge- og anlægssektoren.

Såvel hjemmestyre- som selvstyrekommissionen underkastede spørgsmålet om administrative - herunder personalemæssige - konsekvenser af overførsel af opgaver fra stat til hjemmestyre og senere selvstyre. Selvom der var principiel enighed om, at såvel hjemme- som selvstyret selv skulle opbygge deres administrative apparat, så var samme kommissioner  på  det  rene  med,  at  en  så  gnidningsløs  fortsat  varetagelse  af  hidtidige statslige  opgaver  som  muligt  ville  forudsætte,  at  såvel  hjemme-  som  selvstyret  fik mulighed for  at  overtage  det  hidtidige  statslige  personale  på  uændrede  løn-  og  andre ansættelsesvilkår. 6

En  ændret  og  anderledes  administrativ  varetagelse  af  de  fra  staten  overtagne opgaver har for alvor ikke fundet sted. Dette har medvirket til fortsat offentlig dominans i forbindelse med varetagelse af forskellige funktioner i det grønlandske samfund.

Størrelsen og karakteren af den offentlige sektor og administration er aldrig blevet belyst systematisk. En af de ganske få undtagelser er en artikel af undertegnede og Lars Lund om Grønlands offentlige sektor med særligt henblik på offentligt forbrug, som blev præsenteret ved et gå-hjem-møde arrangeret af Grønlands Erhverv og Grønlandsbanken i fællesskab i Nuuk sidst i september måned 2016 (Janussen og Lund 2016).

Hensigten med denne artikel var dels at forklare, hvorfor den offentlige sektor i Grønland er så dominerende, som tilfældet er, og dels at plædere for, at den bør begrænses markant som en væsentlig forudsætning for en mere selvbærende økonomi for Grønland.

Såfremt det generelle sigte med at øge det grønlandske folks selvbestemmelsesret, som der er generel enighed om blandt politiske partier i Grønland, er det ikke muligt fortsat at binde så store ressourcer til den offentlige sektor, men satse på tiltag, der kan øge mulighederne for, at Grønlands økonomi kan blive mere selvbærende. Der skal med andre ord tages grundigt fat i at planlægge og udvikle sektorer, der kan generere meget større indtægter til samfundet, eller reducere den offentlige sektor meget markant.

6  Se bind 4 af hjemmestyrekommissionens betænkning nr. 837/1978 omhandlende administrative konsekvenser m.v.

## Behov for en meget markant reduktion af den offentlige sektor

En radikal anderledes varetagelse af det offentliges opgaver burde i sig selv ikke være en umulig opgave i lyset af det store personalegennemtræk, der karakteriserer den offentlige sektor i Grønland, idet en betydelig del af personalet hos det offentlige i Grønland er dansk, der som regel er ansat i en kort årrække. Ganske vist er en hyppig udskiftning af personale på den ene side ensbetydende med tab af viden og erfaring samt betydelige udgifter til personalets til- og fratrædelsesrejser samt bohaveflytning, idet de offentlige arbejdsgiveres udgifter ifølge de nugældende aftaler dækker disse. På den anden side vil en reduktion af den store offentlige sektor ske ved naturlig afgang og ikke nødvendigvis ved at skulle opsige personale med som regel forlænget opsigelsesvarsel. Ordninger, som oprindeligt er tiltænkt at skulle være midlertidige, har dog med at fortsætte i længere tid, hvis der ikke gribes aktivt ind for at ændre dem.

For et par årtier siden var der overvejelser i Folketingets præsidium om, hvorvidt den mest hensigtsmæssige løsning af en række samfundsopgaver kunne ske ved andet end  lovgivning.  Der  synes  at  være  behov  for  at  forfølge  tankegangen  i  grønlandsk sammenhæng, men det er blevet alt for almindeligt - i øvrigt også andre steder end i Grønland  -  at  gribe  til lovgivning,  når  man  står  over  for  at skulle løse visse samfundsopgaver.

## Konkluderende og afsluttende betragtninger

Som det  fremgår  af  det  historiske  forløb,  startede  det  grønlandske  folk  med  at  være medbestemmende for egne anliggender i det helt små og med megen tøven fra en del af den  danske  centraladministration,  der  havde  med  Grønland  at  gøre.  Denne  tøven  og paternalistiske  holdning  fra  centraladministrationens  side  kom  også  meget  stærkt  til udtryk,  da  Grønland  efter  afslutningen  på  2.  verdenskrig  ønskede  ophør  af  landets kolonistatus og radikale ændringer i landets erhvervsstruktur.

Først  i  forbindelse  med  indførelse  af  hjemmestyre  i  1979  fik  de  politiske  og administrative  organer  i  Grønland  en  selvstændig  kompetence,  omend  i  begrænset omfang.

Det grønlandske folks ønske om større selvbestemmelsesret kompliceres af de begrebsmæssige  uklarheder,  der  er  knyttet  til  begreber  som  hjemmestyre,  selvstyre, selvstændighed og administration. Dette har helt givet været med til at komplicere og forplumre debatten om emner, som i sig selv ikke altid er nemme at have med at gøre.

Endelig skal man absolut ikke være blind for, at ethvert folks forståelige og stærke ønsker om at være herrer i eget hus ofte skygger for de forhindringer, der er for dette, samt for de opgaver der skal løses for at overvinde sådanne forhindringer. Det gælder ikke mindst erkendelsen af, hvorvidt man er i besiddelse af såvel mandskabsmæssige som økonomiske ressourcer, samt hvor i verden ens land er placeret, og hvilke implikationer disse forhold har. Forhindringer som disse kan sætte begrænsninger for landets mulighed for at agere selvstændigt.

Ønsket om større beslutningskompetence er tidligere ofte blevet tilbagevist med henvisning  til  forskellige  bestemmelser  i  grundloven.  Beskrivelsen  af  perioden  fra hjemmestyrets indførelse indtil nu viser imidlertid, at formelle -herunder forfatningsretlige  -  hindringer  enten  er  blevet  modificeret  eller  er  bortfaldet  helt  i  de seneste årtier.

Samtidig er vægten af Grønlands afhængighed af økonomiske overførsler udefra reduceret markant siden 1979; dels som følge af vækst i landets BNP og dels som følge af  fastfrysning  af  bloktilskuddet  fra  den  danske  stat  ved  overgang  fra  hjemme-  til selvstyre. Således er forudsætningerne for, at det grønlandske folk kan opnå en større grad af selvbestemmelse øget.

I samme åndedrag må man dog tilføje, at andre helt basale forudsætninger for, at Grønland kan fungere som en suveræn stat ikke har ændret sig synderligt meget. Grønland på isfødder kan lige så lidt som andre lande flygte fra sin geografiske beliggenhed. Landet har desuden en meget ensidig erhvervsstruktur, der gør den grønlandske økonomi sårbar i  forbindelse  med  evt.  konjunkturændringer  i  verdensøkonomien.  Befolkningstallet  er ganske lille, og skiftevis enten stagnerende eller lidt faldende. Landet og dets befolkning har  et  uddannelsesmæssigt  efterslæb.  Befolkningens  levestandard  er  afhængig  af økonomiske overførsler udefra, selvom betydningen af disse overførsler i de senere år har været dalende. Således har hjemmestyret og selvstyret selv bekostet standardforbedringer og  nye  tiltag;  f.eks.  udgifter  til  opførelsen  og  driften  af  Grønlands  Universitet, Ilisimatusarfik. Der er dog lang vej endnu, inden landet når frem til et stadium, der blot tilnærmelsesvis kan kaldes økonomisk  selvbåren. Befolkningens levestandard er stadigvæk afhængig af økonomiske overførsler udefra. Som følge heraf er der grænser for, hvor effektivt landet selv kan magte at varetage sine rettigheder og pligter indadtil og specielt udadtil.

Følgen  af  ovenstående  er,  at  et  geografisk  stort  land  som  Grønland  med forannævnte karakteristika i overskuelig fremtid reelt ikke har valget om uafhængighed, men snarere relativ uafhængighed eller hvilken afhængighed landet ønsker i forhold til andre nationer. Landet har snarere behov for fortsat afhængighed af et eller flere lande for  at  kunne  styre  territoriet  og  dets  befolkning.  Det  er  en  skæbne,  som  Grønland  og grønlænderne deler med andre mindre lande og folkeslag.

Der kan endvidere altid opstå den situation, at en anden stat eller andre stater reelt træffer valget på Grønlands vegne, når omstændighederne i det globale magtspil gør det nødvendigt. Eksempelvis citerer Per Stig Møller Grønlands tidligere landsstyreformand Jonathan  Motzfeldt  for  at  have  sagt:  'vi  får  ikke  lov  at  sidde  alene  deroppe  på indlandsisen' (Møller 2017, 420).

Som det  fremgår  af  artiklen,  har  Grønland  og  det  grønlandske  folk  dog  taget markante omend begrænsede skridt i retning af større selvbestemmelsesret for landet og samfundet.  At  nå  så  langt  har  lagt  beslag  på  betydelige  ressourcer  på  begge  sider  af Atlanterhavet.

Hvad angår administrative perspektiver, må den meget dominerende offentlige sektor siges at være en hæmsko for økonomisk selvbårenhed. En begrænsning og omlægning af den offentlige sektor vil derfor være ønskelig, således at Grønlands knappe økonomiske ressourcer kan bruges til vækstfremmende initiativer. Det må pointeres, at en omfattende og gennemgribende omlægning af den offentlige sektor vil forudsætte en grundig analyse af såvel lovgivning som administration. De to sektorer er så tæt knyttet til hinanden, at en større reform af den ene ikke kan gennemføres uden tilbørlig skelen til den anden. Ellers risikerer man at løbe ind i alvorlige problemer. Det drejer sig heller ikke om et arbejde, der kan løses over en nat. Det vil fordre en vedholdende og systematisk indsats over en lang årrække. Da politikerne ofte har en begrænset tidshorisont, anses det mere realistisk at  satse  på  en  langsigtet  plan,  som  så  kan  opdeles  i  en  række  delmål,  som  kan  søges realiseret over en længere årrække.

Landets videre færd mod en større ret til selvbestemmelse må siges at være uvis, på  grund  af  de  nævnte  begrænsninger,  såsom  geografisk  placering  og  udstrækning, erhvervsstruktur  og  uddannelsesniveau.  På  den  baggrund  kan  man  nogle  gange  ikke undgå at undre sig over misforholdet mellem det stærke politiske ønske  om selvstændighed og de reelle og praktiske - herunder økonomiske og mandskabsmæssige - muligheder for i overskuelig fremtid at virkeliggøre dette ønske.

Det skal dog ikke glemmes, at det grønlandske folks selvbestemmelsesproces er helt uden sidestykke, sammenlignet med eksempelvis andre inuit-områder i Nordkalotten;  men  såfremt  landet  selv  skulle  overtage  ansvaret  for  at  drive  og administrere verdens største ø og dets befolkning samt specielt - i betragtning af dets strategiske  beliggenhed  -  sikre  dets  sikkerhed  udadtil,  vil  det  helt  givet  forudsætte  et samarbejde med en eller flere andre stater. Som følge af dette dukker spørgsmålet op om, hvilken  form  for  afhængighed  af  andre  lande,  Grønland  og  dets  befolkning  egentlig ønsker.

## Litteratur

- Danielsen, J. H. (2008). Notat af 22. december 2006 om grundlovsfortolkning og den forfatningsretlige sædvane , Grønlandsk-dansk selvstyrekommissions betænkning, april 2008.
- Dansk Institut for Internationale Studier (2007). Afvikling af Grønlands kolonistatus - En historisk udredning .
- Den  grønlandske  retsvæsenskommission  (2004). Betænkning  nr.  1442/2004  om  det grønlandske retsvæsen.
- Ellemann-Jensen, U. (2017). Som blad i høst - Mit liv efter politik . København: Lindhardt og Ringhof.
- Grønlandsk-dansk  selvstyrekommission  (2008). Grønlandsk-dansk  selvstyrekommissions  betænkning  om  selvstyre  i  Grønland .  Tilgængelig  på:  https://www.foxylex.dk/static/media/betaenkninger/Betaenkning\_afgivet\_af\_Selvstyrekommis-sionen.pdf [Tilgået d. 16. april 2019].
- Grønlands Landråd (1975) Grønlands Landsråds forhandlinger, efterårssamlingen 1975 .
- Grønlands Statistik (2017) 2017 Beskæftigelsen . Tilgængelig på: http://www.stat.gl/dialog/main.asp?lang=da&amp;sc=AR&amp;version=201818 [Tilgået d. 15. april 2019].
- Grønlands Statistik (2018) Nationalregnskab 2008-2017 . Tilgængelig via: https://www.stat.gl//publ/da/NR/201802/pdf/Produktionsbaseret%20nationalregnskab%202008-2017.pdf [Tilgået d. 15. april 2019].
- Grønlands Statistik (2019) Hovedbeskæftigelse blandt fastboende fordelt på tid, branche, kommune og køn [ARDBFB3], Statistikbanken . Tilgængelig via: http://bank.stat.gl/pxweb/da/Greenland/GreenRXBFB312-04-2019%2013:12:14
- land\_\_AR\_\_AR30/ARXBFB3.px?rxid=A [Tilgået d. 12. april 2019].
- Harhoff, F. (1993). Rigsfællesskabet . Århus: Forlaget Klim.
- Heilmann, S., Kielsen, K. og Qujaukitsoq, V. (2018). Koalitionsaftale 2018: Nunarput i udvikling - med plads til alle .
- Heinrich, J. (2012). Eske Brun og det moderne Grønlands tilblivelse 1945-53, Inussuk. Arktisk forskningsjournal 1 2012
- Hjemmestyrekommissionen  (1978). Betænkning  nr.  837/1978  om  Hjemmestyre  i Grønland 1978.
- Janussen,  J.  og  Lund,  L.  (2016). Grønlands  offentlige  sektor  med  særligt  henblik  på offentligt  forbrug .  Tilgængelig  på:  http://www.ga.gl/LinkClick.aspx?fileticket =yE4azccUglg%3D&amp;tabid=36&amp;language=da-DK [Tilgået d. 2. april 2019].
- Jeremiassen,  N.  (2018).  Følgebrev  til  Redegørelse  til  Inatsisartut  om  TAC  og  Kvoter 2017. Naalakkersuisut,  Departementet  for  Fiskeri,  Fangst  og  Landbrug .  20. november 2018. Tilgængelig på: https://naalakkersuisut.gl/~/media/Nanoq/Files /Publications/Fangst%20og%20fiskeri/DK/TAC%20Redegrelse%202017%20dk .pdf [Tilgået d. 15. april 2019].

- Kielsen,  K.,  Olsvig,  S.  og  Enoksen,  .H  (2016). Koalitionsaftale  2016-2018:  Lighed, Tryghed, Udvikling .
- Lidegaard, M. (1992). Kilder til Grønlands historie 1950-80. Nuuk: Atuakkiorfik.
- Ministeriet for Grønland (1964). Betænkning nr. 363 fra Grønlandsudvalget af 1960 .
- Ministeriet  for  Grønland  (1973). Betænkning  fra  udvalget  vedrørende  byrde-  og opgavefordeling i Grønland. November 1973.
- Møller, P.S. (2017). Udenrigsminister i krig og fred . København: Gyldendal.
- Naalakkersuisut (s.d.). Den Europæiske Union og Grønland . Tilgængelig på: https://naalakkersuisut.gl/da/Naalakkersuisut/Greenland-Representation-to-theEU/European-Union-and-Greenland [Tilgået d. 15. april 2019].
- Naalakkersuisut (2019) Kommissorium for Forfatningskommissionen offentliggøres , 29. marts 2019. Tilgængelig på: https://naalakkersuisut.gl/da/Naalakkersuisut/Nyheder/2019/03/2903\_forfatningskommission [Tilgået d. 15. april 2019].
- Oldendow,  K.  (1936). Træk  af  Grønlands  politiske  historie  -  Grønlændernes  egne samfundsorganer .
- Rosing Olsen, T. (2005). Qaannat alannguanni - Kalaallit Nunaanni naalakkersuinikkut oqaluttuarisaanermit 1939-79 . Nuuk: Forlaget Atuagkat.
- Selvstyrekommissionen (2003). Betænkning afgivet af den grønlandske selvstyrekommission 2003.
- Skydsbjerg, H. (1999). Grønland 20 år med hjemmestyre . Nuuk: Forlaget Atuagkat.
- Spiermann, O. (2007). Danmarks Rige i forfatningsretlig belysning . København: Juristog Økonomforbundets Forlag.
- Sørensen,  A.  K.  (1983). Danmark-  Grønland  i  det  20.  århundrede .  København:  Nyt Nordisk Forlag.
- Wilhjelm, H. (2001). 'af tilbøielighed er jeg grønlandsk' - Om Samuel Kleinschmidts liv og værk . København: Det grønlandske Selskab.