Blokpolitik og nye politiske emner. Hvordan går det med samarbejdsmønstrene i Folketinget?
Forfattere: Christoffer Green-Pedersen, Asbjørn Skjæveland
Tidsskrift: politica (2020-10-09)

Christoffer Green-Pedersen og Asbjørn Skjæveland

## Blokpolitik og nye politiske emner. Hvordan går det med samarbejdsmønstrene i Folketinget? 1

Artiklen diskuterer indledningsvis udviklingen i graden af blokpolitik fra 1973 og frem til i dag, hvorefter den undersøger, i hvilket omfang lovgivningsarbejdet nu  er  præget  af  ny-  og  gammelpolitik.  Hvor  forskelligt  placerer  partierne  sig  i lovafstemningerne på de to områder? Er der forskel på graden af blokpolitik på ny- og gammelpolitik? Artiklen undersøger årene 2007-2017 og viser, at der ikke er kommet rod i blokkene. Ingen partier har på nogen af områderne flyttet sig ind mellem partier i den anden blok på hverken ny- eller gammelpolitik, men et endimensionalt perspektiv er udfordret - til tider væsentligt udfordret - af forskellige partiplaceringer på de to områder inden for blokkene. En analyse af graden af blokpolitik på ny- og gammelpolitik viser endvidere, at der ikke er væsentlig forskel på graden af blokpolitik på de to områder.

Nøgleord: blokpolitik, partiplaceringer, nypolitik, gammelpolitik, dimensionalitet

Det danske partisystem er en blanding af nyt og gammelt. De fire gamle partier er der stadigvæk, men mandatmæssigt er de, selv efter deres fremgang ved 2019-valget, svækket. Den anden side af denne udvikling er fremkomsten af nye partier. Folketingsvalget i 2019 gav plads til ti partier, og to andre var tæt på at komme ind. Det danske partisystem er således i dag en kompleks størrelse. De mange partier er dog i sig selv intet nyt i det danske partisystem. Jordskredsvalget i 1973 betød et gennembrud eller comeback for en række partier. Efter dette valg var der også ti partier repræsenteret i Folketinget, og de gamle partier var svækket.

Det komplekse ved det danske partisystem i dag relaterer sig i højere grad til spørgsmålet om todimensionalitet. En af grundene til, at nye partier har kunnet vinde fodfæste, er fremkomsten af nye politiske emner, især flygtninge- og indvandrerspørgsmålet (Green-Pedersen, 2014). I tråd med den internationale debat  kan  man  således  diskutere,  om  det  danske  partisystem  er  blevet  todimensionelt. Når man ser på partiernes ideologiske placering, er partisystemet blevet mere komplekst end et entydigt endimensionelt system. Der er for mange partier en stærk sammenhæng mellem partiernes indbyrdes placering på de to dimensioner, hvilket man vil forbinde med endimensionalitet, men omvendt varierer især DF, RV og LA's placeringer, når man sammenligner flygtninge- og indvandrerspørgsmålet med traditionelle fordelingsmæssige spørgsmål (GreenPedersen og Kosiara-Pedersen, 2020). I dag står vi altså med et partisystem, som ikke kun indeholder mange partier, men som også skal forholde sig til en mere kompleks politisk dagsorden.

Hvad har denne situation så betydet for samarbejdsmønstrene i Folketinget? Det er dette spørgsmål, denne artikel søger at belyse. Samarbejdsmønstrene kan belyses på forskellige måder, men en central tilgang, som denne artikel følger, er at se på, hvem der stemmer sammen med hvem i Folketinget. 2  Afstemninger i Folketinget er den centrale begivenhed i lovgivningsprocessen og derfor central i ethvert demokrati. En helt central diskussion i forbindelse med samarbejdsmønstre i Folketinget har været spørgsmålet om omfanget af blokpolitik. Denne artikel viser således, at omfanget af blokpolitik har været faldende siden 2011 uden dog at nå ned på det niveau, det havde fra 1973-1982. I forhold til tidligere studier går artiklen imidlertid et skridt videre ved at koble diskussionen om blokpolitik til diskussionen om ny- versus gammelpolitik og et muligt todimensionelt partisystem.

Artiklen ser direkte på spørgsmålet om todimensionalitet i partisystemet baseret på partiernes afstemningsadfærd. Konklusion er her, at det danske partisystem set over perioden 2008-2017 3 i et blokmæssigt perspektiv kan opfattes som endimensionelt med væsentlige komplikationer. I modsætning til perioden 2001-2003 (Skjæveland, 2005) er det for simpelt at beskrive partiernes afstemningsadfærd  som  overvejende  endimensional,  men  omvendt  er  der  også  forholdsvis langt til en situation med rod i blokkene. Artiklen ser i forlængelse heraf på, om der er forskel på omfanget af blokpolitik for hhv. ny- og gammelpolitiske emner. Det korte svar er, at det er der for det meste ikke. Selvom tankegangen  om  'rød'  og  'blå'  blok  sådan  set  udspringer  af  opfattelsen  af partiernes  ideologiske  placering  på  en  traditionel,  gammelpolitisk  højre-venstre-skala, er blokidéen således lige så (lidt) relevant til at beskrive partiernes samarbejdsmønstre på ny- som på gammelpolitik.

Lægger man disse forskellige analyser sammen, er konklusionen, at rød og blå blok, og den endimensionelle opfattelse der ligger i disse begreber, er konstituerende for samarbejdet i Folketinget. Omvendt er det også klart, at blokkene er udfordret i deres interne sammenhængskraft, og at dette reducerer omfanget af blokpolitik. Dette er næppe til gavn for det danske politiske systems evne til at gennemføre politisk forandring.

## Blokpolitik og dimensionalitet i partisystemet

Spørgsmålet om samarbejdsmønstre i Folketinget diskuteres typisk ud fra to spørgsmål, som overraskende nok sjældent diskuteres sammen, selvom de begge sædvanligvis bliver studeret ved at se på partiernes afstemningsadfærd i Folketinget. Disse to er spørgsmålet om blokpolitik og spørgsmålet om en- eller todimensionalitet.

Spørgsmålet om blokpolitik refererer til spørgsmålet, om regeringen primært samarbejder med sine venner i enten rød eller blå blok og altså fører blokpolitik, eller  den  arbejder  ved  hjælp af et bredt samarbejde hen over midten (GreenPedersen og Thomsen, 2005; Christiansen og Skjæveland, 2016; Green-Pedersen og Skjæveland, 2020a; Kurrild-Klitgaard, Klemmensen og Hansen, 2006; Hansen, 2008). 4 Dette er et spørgsmål, som ofte diskuteres i medierne, hvor regeringer beskyldes for at føre blokpolitik og ikke ville det brede samarbejde. Man kan dog også tolke forekomsten af blokpolitik som et udtryk for en regering, der bygger på et solidt flertal og kan gennemføre sin ønskede politik, og et lavt niveau af blokpolitik som et udtryk for, at regeringen ikke bygger på noget handlekraftigt flertal og kun kan få den politik gennemført, som den kan blive enig om med den opposition, som dybest set ønsker at vælte regeringen.

Spørgsmålet  om  dimensionalitet  i  Folketinget,  der  som  oftest  også  belyses ved at studere partienes adfærd ved afstemninger i Folketinget, har været genstand  for  diskussion  i  studier  af  Folketinget  siden  1970'erne  (Damgaard og Rusk, 1976), men er de sidste 20 år blevet aktualiseret af fremkomsten af en  klar  todimensionalitet  i  vælgerkorpset,  som  blev  identificeret  af  Borre  og Goul Andersen (1998) i relation til valgene i 1990'erne. Studier af afstemningsadfærd i Folketinget frem til begyndelsen af 00'erne har vist begrænset tegn på  todimensionalitet  (Skjæveland,  2005;  Hansen,  2008),  men  internationalt er opfattelsen af politik på både vælger- og partiniveauet som todimensionelt blevet udbredt. I den internationale litteratur er det blevet almindeligt at tale om eksistensen af en 2. politisk dimension relateret til særligt spørgsmålet om globalisering og den transnationale indflydelse på samfundet, mest tydeligt i relation  til  spørgsmål  om  flygtninge  og  indvandrere  og  det  europæiske  samarbejde (Kriesi et al., 2008; Hooghe og Marks, 2018). Konflikten ses som et udtryk for en dybere konflikt mellem en GAL (Grøn/Alternativ/Liberitær) og en TAN (Traditionel/Autoritær/Nationalistisk) position, men selve den grundæggende teoretiske forståelse af den 2. dimension og hvilket konkrete emner, den indeholder, er genstand for stor debat.

Når spørgsmålet om dimensionalitet altid har været genstand for opmærksomhed i forhold til samarbejdsmønstre i Folketinget, skyldes det, at samarbejdsmønstre er grundlæggende udfordret ved eksistensen af mere end én di- mension. Det giver mulighed for 'cyklisk' flertalsdannelse, et kaos hvor der altid vil være en anden regering, der er foretrukket af et flertal frem for den (sikkert kortvarigt) siddende regering (Laver og Schofield, 1998). Todimensionalitet i et partisystem gør således regeringsdannelse vanskelig, fordi regeringer har brug for et stabilt flertal på tværs af dimensioner. Man kan ikke have én regering på den ene dimension og en anden regering på den anden dimension. Idéen om blokpolitik og den almindelige opdeling af partierne i en rød og en blå blok, som bestemmer regeringsdannelse i Danmark, er således også grundlæggende en endimensional tankegang. Man kan på den måde se fremkomsten af en 2. dimension som en mulig udfordring for idéen om en tydelig rød og blå politik som fundament for regeringsdannelse og samarbejde i Folketinget. Dette bygger på en præmis om, at partierne inden for blokkene er mere enige med hinanden end med den anden blok om væsentlige emner. Spørgsmålene om omfanget af blokpolitik og eksistensen af mere end én dimension hænger således sammen, men er faktisk ikke blevet studeret sammen i en dansk sammenhæng. Det er også vigtigt at være opmærksom på, at spørgsmålet om dimensionalitet er en måde at beskrive partiernes adfærd på, og ikke noget som partierne tænker så meget over. Partierne stemmer om konkrete lovforslag, og spørgsmålet er så, i hvilket omfang denne adfærd kan beskrives ved hjælpe af én eller flere dimensioner.

Inden de empiriske analyser er det nødvendigt at afklare, hvad der præcis skal forstås ved 'blokpolitik'. Danske mindretalsregeringer bygger på blokflertal i den forstand, at de bygger på en ligevægtssituation, hvor et flertal i Folketinget foretrækker den siddende regering i forhold til realistiske alternativer og derfor ikke stemmer den ned (Green-Pedersen og Thomsen, 2005). Det flertal, der på den måde holder regeringen ved magten, støtter ikke nødvendigvis regeringen på alle politikområder, men flertallet sikrer, at regeringen ikke bliver væltet. Hvor meget politik regeringen egentlig bygger på sit blokflertal, er således noget, der kan variere over tid, uden at regeringens liv reelt er i fare. Det eneste punkt, hvor det kan blive kritisk i den forstand, at regeringen skal kunne bruge sit blokflertal, er i forbindelse med den årlige finanslov, der i modsætning til andre love skal vedtages og inden for en bestemt frist. Det er således ikke tilfældigt, at det er her, der kan opstå dramatik omkring regeringens overlevelse, som det fx var tilfældet i efteråret 2016, hvor Venstre-regeringen måtte kæmpe hårdt for at få blå blok til at støtte sin finanslov. Det skete dog til sidst, blandt andet fordi Liberal Alliance og Det Konservative Folkeparti blev indlemmet i regeringen.

## Udviklingen i blokpolitik

Som regel (jf. Green-Pedersen og Thomsen, 2005; Christiansen og Skjæveland, 2016; Kurrild-Klitgaard, Klemmensen og Hansen, 2006) studeres spørgsmålet om blokflertal og bredt samarbejde ved at se på partiernes afstemningsadfærd ved 3. behandling af lovforslag, hvilket også er gjort nedenfor. I det følgende er vedtagne 5 lovforslag i de forskellige regeringsperioder inddelt i tre forskellige typer fra 1973 og frem. De der er vedtaget af det blokpolitiske flertal, der står bag regeringen, de der har støtte fra mindst et parti, der gerne så regeringen væltet - brede flertal - og så de lovforslag der er enstemmigt vedtaget. 6 Når den sidste gruppe behandles særskilt, skyldes det, at en væsentlig del af lovforslagene ikke giver anledning til egentlige politiske uenigheder og ofte har en mere teknisk karakter. Ser man på tabel 1, har niveauet for enstemmigt vedtagne lovforslag ligget på 30-45 pct. fra 1988 og frem. Før lå det typisk lavere på 15-25 pct.

Perioden fra Jordskredsvalget i 1973 og frem til regeringsskiftet i 1982 var præget af en meget svag blokpolitisk forankring af regeringsalternativerne. Socialdemokratiske regeringer skulle bygge på den yderste venstrefløj og borgerlige  regeringer på Fremskridtspartiet. Disse flertal var som regel ubrugelige i forhold til regeringernes politiske arbejde, særligt økonomisk politik. Resultatet var hyppige valg og den eneste brede regering i Danmarks nyere politiske historie, SV-regeringen fra 1978-1979. Perioden fra 1982 til regeringsskiftet i 1993 var, med undtagelse af den sidste periode fra 1990-1993, præget af væsentligt mere blokpolitik. 7 De borgerlige regeringer var her i stand til at gennemføre en lang række reformer af dansk økonomi (Green-Pedersen, 2001). Regeringsperioden fra 1993-1994 skiller sig ud ved at være en flertalsregering. Den efterfølgende  Nyrup-regering  fra  1994-1998  minder  i  niveauet  for  blokpolitik på 16 pct. meget om de borgerlige regeringer fra 2001-2011, men den sidste Nyrup-regering ligger forholdsvis lavt med 8 pct. Det er det samme niveau som både den socialdemokratisk ledede regering fra 2011 til 2015 og de efterfølgende borgerlige regeringer. Fokuserer man specifikt på de to sidste perioder, er niveauet for blokpolitik altså faldet sammenlignet med stort set hele perioden siden 1994. Niveauet er ikke faldet til det typiske niveau i perioden fra 1973 til 1982, men det er klart lavere end i det meste af tiden efter 1982.

En mulig tolkning af denne udvikling er, at det lavere niveau for blokpolitik viser, at partierne er blevet dygtige til at samarbejde bredt, så regeringen ikke er tvunget til at tvinge sin politik igennem med det snævrest mulige flertal. En mere nærliggende tolkning er imidlertid, at et lavt niveau for blokpolitik betyder, at regeringerne har svært ved at få deres politik gennemført. Hvis ikke de kan samle deres blokpolitiske flertal bag deres politik, kan de forsøge at samle et  flertal  med  partier,  der  egentlig  ønsker  en  anden  regering.  I  forhold  til  et

Tabel 1 : Afstemningsadfærd ved 3. behandling af vedtagne lovforslag i Folketinget, 1973-2018, pct.

| År/Regering                  |   Blokflertal |   Brede flertal |   Enstemmig | Total/N   |
|------------------------------|---------------|-----------------|-------------|-----------|
| 1973-1975, Borgerlig         |             8 |              60 |          32 | 100/117   |
| 1975-1977, Socialdemokratisk |             0 |              76 |          24 | 100/386   |
| 1977-1978, Socialdemokratisk |             2 |              78 |          20 | 100/281   |
| 1978-1979, SV-regering       |             0 |              88 |          13 | 100/152   |
| 1979-1981, Socialdemokratisk |             2 |              80 |          17 | 100/317   |
| 1981-1982, Socialdemokratisk |            22 |              62 |          16 | 100/157   |
| 1982-1984, Borgerlig         |            25 |              48 |          27 | 100/170   |
| 1984-1987, Borgerlig         |            19 |              58 |          23 | 100/649   |
| 1987-1988, Borgerlig         |             0 |              77 |          23 | 100/93    |
| 1988-1990, Borgerlig         |            18 |              51 |          30 | 100/415   |
| 1990-1993, Borgerlig         |             7 |              49 |          44 | 100/491   |
| 1993-1994, S-ledet           |            25 |              39 |          36 | 100/399   |
| 1994-1998, S-ledet           |            16 |              50 |          34 | 100/780   |
| 1998-2001, S-ledet           |             8 |              62 |          30 | 100/776   |
| 2001-2005, Borgerlig         |            19 |              48 |          33 | 100/677   |
| 2005-2007, Borgerlig         |            14 |              48 |          38 | 100/584   |
| 2007-2011, Borgerlig         |            15 |              40 |          45 | 100/824   |
| 2011-2015, S-ledet           |             9 |              53 |          38 | 100/812   |
| 2015-2018, Borgerlig         |             7 |              52 |          41 | 100/651   |

Kilde: Baseret på Green-Pedersen og Skjæveland (2020a).

sådant bredt samarbejde står en regering uden blokpolitisk opbakning imidlertid svagt, fordi oppositionen på den måde får vetoret (Green-Pedersen, 2001). Uden opbakning fra et blokpolitisk flertal bliver regeringen således ofte nødt til at opgive at få sin politik gennemført. Regeringsperioden fra 2015 til 2019 er et klart eksempel herpå. Sagt på en anden måde, så skal man i tolkningen af tabel 1 inddrage, at regeringen stort set kun fremsætter lovforslag, den ved kan vedtages. Tabellen siger ikke noget om politiske initiativer fra regeringen, der ikke bliver til noget. 8 Hvis regeringen omvendt kan bruge sit blokpolitiske flertal, vil oppositionen ofte være mere samarbejdsvillig, fordi den ved, at den ikke har vetoret over beslutningerne. Regeringen kan på den måde spille på to heste (Green-Pedersen, 2001). En mere nærliggende tolkning af udviklingen i

2010'erne er således, at blokkene kæmper med deres interne sammenhængkraft, og det faktisk svækker regeringernes evne til at føre politik. Der er et stykke vej til  situationen fra 1973 til 1982, men problematikken er grundlæggende den samme.

## Dimensionalitet i afstemningsadfærden

I hvilket omfang kan blokkenes sammenhængskraft være negativt påvirket af, at partierne afstemningsmæssigt placerer sig forskelligt på ny- og gammelpolitik, og er der kommet rod i blokkene? For at undersøge disse spørgsmål er det først nødvendigt at se nærmere på, hvilke politiske emner der egentligt indgår i ny- og gammelpolitik. I en dansk sammenhæng har Borre og Andersens (1997) opfattelse af nypolitik som indeholdende emnerne flygtninge- og indvandrerpolitik,  retspolitik,  miljøpolitik  og  ulandsbistand  været  definerede  for  senere studier. Skjæveland (2005) følger således den samme definition, hvilket Stubager (2008) og Christiansen (2019) også gør, bortset fra at de ikke inddrager ulandsbistand. I den internationale litteratur (fx Kriesi et al., 2008; Hooghe og Marks, 2018) ser man typisk EU og flygtninge- og indvandrerspørgsmål som kerneemner i nypolitik, mens miljøpolitik sjældent inddrages.

I  det  følgende har vi fulgt den traditionelle danske forståelse af nypolitik. Især har vi ikke inkluderet EU-love som nypolitik. Det er velkendt, at partiernes placering på EU-spørgsmålet med EU-skepsis på begge yderfløje gør emnet anderledes end stort set alle andre politiske emner i Danmark (Green-Pedersen, 2012).  I  forståelsen  af  gammelpolitik  følger  vi  også  tidligere  danske  studier, der ser dette som indeholdende emner relateret til økonomi, skat, velfærd og omfordeling. Mere konkret bygger opdelingen i ny- og gammelpolitik på den danske udgave af det international Comparative Agendas Project (CAP) og den indholdskodebog, der hører til dette projekt (jf. Green-Pedersen og Mortensen, 2019; Bevan, 2019). 9 Nypolitik er således de love, der falder inden for hovedkategorierne 700 (miljø), 900 (flygtninge og indvandrere) og 1200 (retspolitik) samt underkategorien 1901, der dækker ulandsbistand. Gammelpolitik er defineret som økonomisk politik (100 samt dele af 1800), arbejdsmarkedspolitik (500), socialpolitik (1300) og erhvervspolitik (1500). 10

Til at undersøge dimensionaliteten i afstemningsadfærden nærmere har vi anvendt mulitidimensional skalering (MDS). Det er en metode, der afbilder forskelle som afstande og placeringer. Metoden kan således bruges til at placere partierne i forhold til hinanden i en figur jf. nedenfor, baseret på hvor ens eller forskelligt de stemmer. Der findes også mål for, hvor god denne afbildning er. Med R 2  undersøges det, hvor godt outputafstandene afspejler inputforskellene, idet R 2 = 1 ville indebære, at løsningen var perfekt.

Metoden fortæller ikke selv, hvor mange dimensioner, der er i afstemningsadfærden. Man beder om en eller flere dimensioner i outputtet og får herefter R 2 oplyst. En høj R 2 for den endimensionale løsning, fx over 0,9, kan tale for, at den er tilfredsstillende, hvorimod en lavere R 2 kombineret med en højere for den todimensionale løsning kan tale for, at der er brug for en todimensional afbildning. Selv en høj R 2 for den endimensionale løsning for alle afstemninger er  imidlertid  ingen  garanti  for,  at  en  underinddeling  af  afstemningerne,  fx  i ny- og gammelpolitik, ikke kan give interessante resultater i form af partier, der placerer sig forskelligt på henholdsvis ny- og gammelpolitik. Omvendt behøver en R 2 på under 0,9 for den endimensionale løsning for alle afstemninger ikke  at  dække  over  meget  andet,  end  at  det  yderste  parti  til  venstre  fra  tid til anden stemmer imod sammen med det yderste parti til højre, hvilket ikke nødvendigvis viser, at der er en anden dimension, hvorpå disse partier er enige. Partiet  til  venstre  kan  stemme  imod,  fordi  X  ikke  bliver  sat  mere  op,  mens partiet til højre stemmer imod, fordi X overhovedet bliver sat op.

Som inputforskelle bruger vi antallet af gange, to partier har stemt mod hinanden, idet vi tæller det halvt, hvis det ene parti har stemt 'undlader'. Dette mål er proportionalt med Pedersens distanceindeks, 11 som antager værdien 0, hvis to partier altid stemmer sammen, og 100, hvis de altid stemmer mod hinanden, idet 'undlader' opfattes som halvvejs mellem ja og nej (Pedersen, 1967: 152). 12 Outputafstanden er afstanden mellem de to partier i de koordinater og plot, som er resultatet af skaleringen. MDS-resultatet er yderst intuitivt, forudsat at skaleringen er lykkedes med begrænset informationstab, hvilket vil afspejles i en høj R 2 . Hvis A har stemt mod C dobbelt så tit som mod B, vil A ligge dobbelt så langt fra C som fra B, forudsat at R 2 = 1. Afstemningsadfærd kan imidlertid ikke opfattes som en perfekt afspejling af partiernes idealpositioner. Dette er særligt oplagt for regeringspartier, der næsten altid stemmer sammen. Nogle regeringspartier er meget enige, men hvad enten de er enige eller ej, vil de optræde meget tæt på hinanden i skaleringsresultaterne (se også Skjæveland, 2003: 49-56).

## Perioden 2008-2017 samlet

Et første kig på hele perioden 2008-2017 samlet (uden Alternativet, der ikke har været repræsenteret i hele perioden) viser ligheder, men også væsentlige forskelle i partiernes placering på hhv. ny- og gammelpolitik; der er altså spændinger i flere partiers positioner. På begge områder er opdelingen i rød og blå blok tydelig. De fire partier i rød blok er fx længst til venstre på både ny- og gammelpolitik og omvendt med de fire blå partier. Forskellene i partiernes indbyrdes placering skal findes inden for blokkene. Som man ville forvente, ligger Radi- Alle lovafstemninger Nypolitik

-2,00

os PV S

ne o jA

kale længere til venstre på nypolitik end på gammelpolitik. De ligger sammen med SF på nypolitik og sammen med Socialdemokraterne på gammelpolitik. Tilsvarende venteligt ligger DF længere til højre på nypolitik end på gammelpolitik. De ligger til højre for Konservative og Venstre på nypolitik og sammen med dem på gammelpolitik. Måske tydeligst er forskellen for Liberal Alliance, der ligger lidt til venstre for Konservative og Venstre på nypolitik og klart til højre for Venstre og Konservative på gammelpolitik. 13

Figur 1 . Partiplaceringer for 2008-2017 baseret på endelige lovafstemninger

R2 = 0,93

Når man fortolker resultaterne, er det som nævnt vigtigt at være opmærksom på, at partier, der er i regering sammen, praktisk talt altid stemmer sammen. For at kunne inddrage dette i fortolkningerne, er det derfor nyttigt at underinddele perioden i regeringsperioder. Der er således også væsentlige forskelle mellem perioderne 2008-2011, 2011-2015 og 2015-2017, uden at der er en klar trend.

## De sidste år med VK-regeringer

Årene 2008-2011 var de sidste år med VK-regeringer, under først Anders Fogh Rasmussen og afslutningsvis  under  Lars  Løkke  Rasmussen. 14 Foretager  man skaleringen  for  alle  periodens  lovafstemninger  samlet,  ligger  Enhedslisten yderst  til  venstre,  og  Dansk  Folkeparti  yderst  til  højre. 15 R 2 er  0,95,  så  ska-

R2 = 0,91

Alle lovafstemninger

Emne R2 = 0,95

leringsmæssigt er det ikke meget, der går tabt ved at nøjes med en enkelt dimension. Forskellene på partiernes placeringer ligner dem, der er i den samlede periode; forskellen i RV's position er lidt mere distinkt, mens forskellene i DF's position er mindre distinkte. Den mest oplagte forklaring er forskellen mellem at være oppositions- og støtteparti for regeringen. Mens RV ikke havde nogle forpligtigelser over for de andre oppositionspartier i rød blok, så lagde rollen som støtteparti begrænsninger på, hvor meget DF kunne stemme anderledes end regeringspartierne. otos d'A Yop oo

Figur 2 : Partiplaceringer for 2008-2011 baseret på endelige lovafstemninger

R2 = 0,91

## Thorning-Schmidt-regeringerne

Betydningen af, om et parti er støtte- eller egentligt oppositionsparti, bliver tydelig, når vi sammenligner med perioden 2011-2015 med de to Thorning-regeringer med først S, RV og SF og senere kun S og RV. Her var DF ikke bundet af en rolle som støtteparti, og der er markant forskel på partiets placering på hhv. ny- og gammelpolitik. Det samme gælder LA. DF ligger klart til venstre for V og KF på gammelpolitik og langt til højre for KF og V på nypolitik, samtidig med at LA ligger langt til højre for V og KF på gammelpolitik, mens LA ligger klart til venstre for V på nypolitik. 16 På begge områder er der dog stadig markant afstand mellem det mest venstreorienterede parti i blå blok og så regeringen. DF

Nypolitik Gammelpolitik og LA's adfærd i perioden, hvor de har hver deres måde at være højreorienterede på, er forklaringen på, at skaleringen af alle afstemninger samlet bærer tydelige tegn på todimensionalitet. R 2 er kun 0,81 for den endimensionale løsning. Den endimensionale løsning for alle lovafstemninger er derfor ikke anført i figuren. Med regeringssamarbejdet mellem S og RV vil man ikke her forvente tegn på todimensionalitet, og det finder man heller ikke.

Figur 3 : Partiplaceringer for 2011-2015 baseret på endelige lovafstemninger

## De sidste Løkke Rasmussen-regeringer

Perioden 2015-2017 er interessant derved, at den på flere måder er den af de tre perioder, som udviser de mindste tegn på todimensionalitet. Den endimensionale skalering for alle lovafstemninger har en R 2 på 0,98, så inputforskellene afspejles næsten perfekt i outputafstandene i bare én dimension.

Her ligger Enhedslisten længst til venstre og Dansk Folkeparti og Liberal Alliance længst til højre. Da RV placerer sig lidt til venstre for S på gammelpolitik er spændingen i RV's positioner reduceret. DF placerer sig som ventet til højre for LA, V og KF på nypolitik, men da blå blok på gammelpolitik placerer sig næsten samlet med LA og DF lidt til højre for V og KF, er spændingen i DF's positioner reduceret, og med LA enten i regering eller i hvert fald i regeringsblok er spændingen i LA's positioner stort set udvisket. Dermed bliver den mest interessante oplysning, man får ved at lægge et todimensionalt perspektiv, at Socialdemokraterne i deres afstemningsadfærd på nypolitik rykkede tæt på den Alle lovafstemninger R2 = 0,98

Figur 4 : Partiplaceringer for 2015-2017 baseret på endelige lovafstemninger

Gammelpolitik

Nypolitik R2 = 0,97

borgerlige regering, men dog stadig til venstre for denne, mens de fastholdt en position længere væk fra regeringen på gammelpolitik, uden at der dog var partier, der placerede sig mellem S og regeringen.

Analysen  af  perioden  2015-2017  peger  også  på  faldgruber,  når  man  skal fortolke partiernes afstemningsadfærd om lovforslag. På trods af forskellen på tværs af de to dimensioner, fremstår de fire partier i blå blok som relativt enige. Dette er næppe det billede, som det turbulente forløb i efteråret 2016, der førte til indlemning af LA og de Konservative i regeringen, tegner. Afstemningsadfærden om lovforslag fanger ikke de politiske spørgsmål, der slet ikke bliver til lovforslag pga. uenigheder. Igen var rollen som støtteparti for regeringen også en væsentlig begrænsning for DF's muligheder for at stemme anderledes end regeringspartierne.

## Øget kompleksitet, men ikke rod i blokkene

En undersøgelse af perioden 2001-2003, der anvendte en metode, som ligner den herværende uden dog at være fuldstændig identisk, konkluderede, at det var 'fuldt forsvarligt at anskue partiernes stemmeadfærd ved tredjebehandlingen af lovgivning endimensionalt, selv om det todimensionale ny-/gammelpolitik-perspektiv  tilføjer  nuancer  til  vores  forståelse  af  konflikt  og  samarbejde i  Folketinget'  (Skjæveland,  2005:  411).  Næsten  det  samme  kunne  man  sige om perioden 2015-2017, men ikke om 2008-2011 og slet ikke om 2011-2015. I 2011-2015 er det oplagt at anlægge et todimensionalt perspektiv på afstemningsadfærden, idet LA og DF var højreorienterede på vidt forskellige måder, LA på gammelpolitik og DF på nypolitik. Ser man på alle tre perioder, må man sige, at det todimensionelle perspektiv nu tilføjer væsentligt mere end blot nuancer. Omvendt er det også vigtigt at være opmærksom på, at samarbejdsmønstrene i Folketinget er meget langt fra at være todimensionelle i den forstand, at partiernes samarbejdsmønstre på de to dimensioner er grundlæggende forskellige. På begge områder er adskillelsen mellem partierne i rød og blå blok det grundlæggende princip. Der er forskelle på, hvordan partierne grupperer sig inden for blokkene på de to dimensioner, men adskillelsen mellem to blokke er den samme for begge områder.

## Blokpolitik for ny- og gammelpolitik

Denne påpegning af den fortsatte betydning af opdelingen i rød og blå blok, som dimensionalitetsanalysen viser, gør det herefter meningsfuldt og relevant at undersøge, om graden af blokpolitik er den samme for ny- og gammelpolitik. Man kunne have  en  forventning  om  en  højere  grad  af  blokpolitik  på  gammelpolitiske emner, da opdelingen i rød og blå blok bygger på en opfattelse af partiernes  placering,  der  minder  om  gammelpolitik.  En  mulig  forklaring  på blokkenes problemer med den interne sammenhængskraft er således fremkomsten af nye politiske spørgsmål, hvor partiernes indbyrdes ideologiske placering ikke nødvendigvis er den samme som på de traditionelle politiske spørgsmål, der har defineret rød og blå blok. Man kunne således forvente et højere niveau af blokpolitik for gammelpolitiske spørgsmål, men en sådan analyse er faktisk aldrig gennemført.

Christiansen (2019) har, baseret på afstemningsdata fra Folketinget, studeret udviklingen i polarisering i Folketinget med fokus på yderfløjpartiernes adfærd. I og med at yderfløjpartier som Enhedslisten og Dansk Folkeparti er blevet styrket, kunne man forvente øget polarisering. Christiansen (2019) finder ikke en generel tendens til øget polarisering i Folketinget, men dog en tendens til øget polarisering  mht.  nypolitik.  Det  er  altså  mht.  nypolitik,  at  yderfløjpartierne tydeligst markerer sig som egentlige yderfløjspartier. Christiansens (2019) resultater kunne også give en forventning om forskel i blokpolitik for hhv. ny- og gammelpolitik, men spørgsmålet er som sagt ikke undersøgt.

Tabel 2 viser således afstemningsadfærden for hhv. ny- og gammelpolitik, samt øvrige love opgjort på samme måde som i tabel 1, dvs. enstemmig, blokflertal og brede flertal for perioden 2007-2017. 17  Sammenligner man omfanget af  blokpolitik  for  hhv.  ny-  og  gammelpolitik,  er  der  ikke  en  generel  tendens på tværs af de tre perioder til, at blokpolitik er mere fremtrædende for det ene område frem for det andet. I den første periode er der ingen væsentlig forskel i omfanget af blokpolitik for de to områder (19/18 pct.). I den næste periode er der lidt mere blokpolitik for nypolitik sammenlignet med gammelpolitik (12/9 pct.), mens tendensen er den modsatte i den sidste periode, hvor den også er lidt tydeligere (5/12 pct.). Der er altså ikke noget, der tyder på, at blokstrukturen i partisystemet generelt kun gælder for nogle politikområder, men omvendt kan der øjensynligt være forskel på, hvor tydeligt blokpolitikken fremtræder på forskellige områder i en bestemt regeringsperiode. En forskel mellem de to politikområder er mere tydelig med hensyn til andelen af enstemmigt vedtagne lovforslag, der i alle perioder er lavere for nypolitiske end for gammelpolitiske lovforslag  og  for  den  sags  skyld  også  lavere  end  for  øvrige  lovforslag.  Dette stemmer  godt  overens  med  Christiansens  (2019)  konklusion,  at  yderfløjene mest  tydeligt  markerer  deres  synspunkter  på  nypolitiske  love.  Derfor  er  der relativt  få  love,  der  kan  samle  støtte  fra  hele  det  politiske  spektrum.  Denne tendens er faktisk blevet tydeligere hen over perioden.

Tabel 2 : Afstemningsadfærd ved 3. behandling af vedtagne lovforslag i Folketinget, 2007-2017, opdelt på ny- og gammelpolitik samt øvrige, pct.

|               |               | 2007-2011   | 2011-2015   | 2015-2017   |
|---------------|---------------|-------------|-------------|-------------|
| Gammelpolitik | Blokflertal   | 18          | 9           | 12          |
|               | Brede flertal | 41          | 58          | 55          |
|               | Enstemmig     | 41          | 32          | 33          |
|               | Total/N       | 100/251     | 100/235     | 100/108     |
| Nypolitik     | Blokflertal   | 19          | 12          | 5           |
| Nypolitik     | Brede flertal | 41          | 60          | 70          |
| Nypolitik     | Enstemmig     | 40          | 27          | 25          |
| Nypolitik     | Total/N       | 100/151     | 100/139     | 100/96      |
| Øvrige        | Blokflertal   | 12          | 8           | 6           |
| Øvrige        | Brede flertal | 39          | 47          | 47          |
| Øvrige        | Enstemmig     | 49          | 44          | 47          |
| Øvrige        | Total/N       | 100/422     | 100/438     | 100/204     |

Konklusionen om, at blokpolitik som samarbejdsform er lige meget/lidt relevant for hhv. ny- og gammelpolitik, kunne tyde på, at man, når det kommer til partiernes samarbejde i Folketinget, ikke kan adskille ny- og gammelpolitik. Begge er en integreret del af blokpolitikken. Langt hen ad vejen er det faktisk ikke så overaskende, at samarbejdsmønstrene har denne form. Det er den endimensionelle logik, der ligger i adskillelsen mellem rød og blå blok, der sikrer stabile mindretalsregeringer. Hvis rød og blå blok inkluderede forskellige partier for hhv. ny- og gammelpolitik, kunne dannelsen af stabile mindretalsregeringer blive umulig i Danmark.

## Konklusion

Jordskredsvalget i 1973 var en stor udfordring for samarbejdsstrukturerne i Folketinget. Disse bygger på, at man på den ene side har to politiske blokke, hvor den ene har flertal, hvilket sikrer ro om regeringsmagten, og på den anden side masser af samarbejde om konkret lovgivning på tværs af de to blokke. Det sidste er netop muligt, fordi spørgsmålet om regeringsmagten ikke er på spil. Efter Jordskredsvalget blev de blokpolitiske flertal med repræsentationen af partier på de yderste fløje imidlertid meget vanskelige, hvis ikke nærmest umulige, at bruge som politisk grundlag for skiftende mindretalsregeringer, og det udfordrede i meget høj grad det politiske samarbejde på Christiansborg.

Situationen det seneste årti har klare lighedspunkter med situationen efter Jordskredsvalget.  Partisystemet  fremstår  igen  fragmenteret,  og  blokkene  har svært ved at blive indbyrdes enige. Niveauet for blokpolitik har således været lavt de seneste regeringsperioder, uden at det dog er nået ned på det meget lave niveau for perioden 1973-1982. De interne problemer i blokken er imidlertid af en anden karakter i dag end i perioden 1973-1982. Dengang var problemet ekstreme partier. I dag er udfordringen mere, at blokken skal rumme en mere kompleks politisk dagsorden, hvor partierne inden for blokkene har væsentligt nemmere ved at enes om nogle politiske spørgsmål end om andre.

På  den  baggrund  undersøgte  artiklen  spørgsmålet  om  ny-  og  gammelpolitiks  betydning  for  samarbejdsmønstrene  i  Folketinget  baseret  på  partiernes afstemningsadfærd ved 3. behandling af lovforslag. Dette ligger i forlængelse af de fleste studier af samarbejde og konflikt i Folketinget. Som diskuteret ovenfor er der imidlertid også indbygget nogle problemer i at fokusere på disse afstemninger. For eksempel afspejles stor uenighed mellem regeringen og dens blokflertal ikke nødvendigvis i data, fordi det ikke fører til, at love bliver stemt ned, men at de ikke bliver fremsat. Partier, der stemmer imod et lovforslag, kan som forklaret ovenfor også være meget uenige og have meget forskellige grunde til  at  stemme nej. Fremtidig forskning kunne med fordel forsøge at inddrage andre datakilder til studiet af konflikt og samarbejde i Folketinget. En oplagt mulighed ville fx være at undersøge samspillet mellem afstemningsadfærd og politiske forlig. De sidste spiller en central rolle for samarbejdet i Folketinget (Christiansen, 2008; Christiansen og Seeberg, 2016), men hvordan de påvirker afstemningsadfærden er ikke undersøgt. Man ved fx ikke, om brede flertal bag lovforslag kun forekommer, når der er indgået et forlig.

Denne artikel har vist, at omfanget af blokpolitik var nogenlunde det samme for de to typer, ny- og gammelpolitiske, lovforslag. Dels viste undersøgelsen, at partienes afstemningsadfærd ikke på samme måde som tidligere kunne beskrives som nogenlunde endimensionel, men omvendt var der også forholdsvis langt til en todimensionel situation i blokpolitisk forstand, idet de to blokke genfindes for begge typer forslag. Forklaringen på dette billede skal langt hen ad vejen findes i betydningen af opfattelserne af rød og blå blok som konstituerende for regeringsdannelse og samarbejde i Folketinget. Alternativet til blokpolitik ville nemt blive kaos i den forstand, at mindretalsgeringernes liv hele tiden kunne udfordres afhængigt af det politiske spørgsmål.

En situation, der mindede om denne, havde man faktisk i perioden fra 19821988, hvor 'det alternative flertal' uden om de borgerlige regeringer vedtog en lang række beslutningsforslag og i nogle tilfælde også lovforslag. Dette mønster var særligt fremtrædende mht. udenrigspolitik, men vedrørte også nypolitiske emner som miljø- og retspolitik (cf. Damgaard og Svensson, 1989). Det særegne ved denne situation var, at den borgerlige regering accepterede dette og på den måde muliggjorde, at partisystemet kunne fungere som noget, der til en vis grad mindede om et todimensionelt partisystem i blokpolitisk forstand, uden at blokpolitik på vigtige områder af den grund blev umulig. Situation blev dog opfattet som politisk uholdbar og førte til, at Det Radikale Venstre gik ind i den borgerlige regering i 1988.

## Noter

1. Vi takker Lasse Laustsen, to anonyme reviewere samt Flemming Juul Christiansen for grundig gennemlæsning og nyttige kommentarer. Endvidere takker vi Annette Bruun Andersen for sekretærbistand.
2. Deltagelse i politiske forlig kunne være en anden datakilde til at studere samarbejdsmønstre i Folketinget (Christiansen, 2008).
3. Når vi i forbindelse med analysen af afstemningsdata refererer til årstal, er skæringsdatoen ikke nytår. Vi afgrænser primært ved folketingsvalg, og derudover følger vi folketingsåret. 2008-2017 skal således læses som folketingsåret 2008/09 til og med folketingsåret 2016/17. Inddelingen i tabel 1 følger naturligvis de anførte regeringer.

4. En alternativ tilgang til at fokusere på blokpolitik, der også bygger på afstemningsadfærd i Folketinget, er Christiansens (2019) studie af polarisering i partisystemet.
5. Ikke alle lovforslag i Folketinget vedtages, men det er få, der reelt bliver nedstemt. Hvis lovforslag ikke vedtages, er det typisk, fordi de bliver udskudt pga. folketingsvalg eller andet.
6. Vi følger Green-Pedersen og Thomsens (2005: 158, tabel 1) inddeling af partierne i de to blokke. For midterpartiernes vedkommende tager denne inddeling udgangspunkt i deres regeringspræferencer. SF er også under flertalsregeringen 1993-1994 kodet i rød blok og dermed i regeringsblokken. Retsforbundet er kodet i blå blok. En opdateret liste findes i Green-Pedersen og Skjæveland (2020b).
7. Der ses her bort fra den meget korte regeringsperiode fra september 1987 til maj 1988.
8. En anden vigtigt svaghed ved tabellen er, at ikke alle lovforslag er politisk lige vigtige. Hansen og Fazekas (2015) viser således, at hvis man tager højde for lovforslagenes politiske vigtighed, er niveauet for samarbejde i Folketinget mindre.
9. Alle danske love fra 1953 og frem kodet efter CAP kodebogen er tilgængelige på www.comparativeagendas.net.
10. CAP kodesystemet giver mange muligheder for at definere både ny- og gammelpolitik på forskellige måder. Forskellige definitioner af ny- og gammelpolitik giver generelt det samme billede af omfanget af blokpolitik og bredt samarbejde.
11.  Vores resultater er substantielt identiske med dem, man ville få, hvis man anvendte Pedersens distanceindeks som input.
12. Vi anvender SPSS' Alscal procedure, der omsætter inputforskellene til outputafstande under anvendelse af euklidisk geometri, og vi behandler inputforskellene på rationiveau.
13. De meget få afstemninger vedrørende EU-integration i 2007-2017 giver ikke et solidt skaleringsgrundlag, men de antyder dog, at DF og Enhedslisten ofte stemmer sammen på disse spørgsmål, at KF, V, RV, S og SF meget ofte stemmer sammen, og at disse to grupper ofte stemmer forskelligt. Dette mønster stemmer overnes med den overordnede opfattelse af EU-skepsis hos danske partier - og i øvrigt også internationalt - som en position, som partierne på de politiske yderfløje antager, mens de regeringsbærende partier omkring den politiske midte er EU-positive (cf. Green-Pedersen, 2012).
14. Resultatet ligner meget det viste, hvis man udvider undersøgelsen til at omfatte hele valgperioden 2007-2011 og behandler Ny Alliance og Liberal Alliance som et og samme parti.
15.  Alscal præsenterer endimensionelle løsninger op ned.
16. R 2 for den endimensionale løsning for nypolitik er nede på 0,84. Den todimensionale løsning for nypolitik antyder, at Liberal Alliance skiller sig ud, hvilket un-

- derstøttes af, at en endimensional løsning for nypolitik uden Liberal Alliance har en R 2 på 0,97. Sagt med andre ord er det på baggrund af afstemningsadfærden på nypolitik rimeligt nok at placere LA til højre for SF, RV og S og til venstre for KF, men LA stemte faktisk ofte anderledes and KF på nypolitik.
17.  Afgræsningen til denne periode skyldes et ønske om en dybgående analyse, dvs. på regeringsperiodeniveau. CAP data går pt. ikke længere end til og med folketingssamlingen 2016-2017. Fokus i det følgende er på sammenligningen mellem ny- og gammelpolitik, og derfor dækker tabel 2 en kortere tidsperiode end tabel 1.

## Litteratur

- Bevan, Shuan (2019). Gone fishing: The creation of the Comparative Agendas Project Master Codebook, pp. 17-35 i Frank Baumgartner, Christian Breunig og Emiliano Grossman (red.), Comparative Policy Agendas: Theory, Tools, Data . Oxford: Oxford University Press.
- Borre, Ole og Jørgen Goul Andersen (1997). Voting and Political Attitudes in Denmark , Aarhus: Aarhus Universitetforlag.
- Christiansen, Flemming J. (2008). Politiske forlig i Folketinget. Partikonkurrence og samarbejde . Aarhus: Politica.
- Christiansen, Flemming J. (2019). Polarisering af afstemninger om lovgivning i Folketinget. Økonomi og Politik 92 (3): 76-90.
- Christiansen, Flemming J. og Asbjørn Skjæveland (2016). Folketinget, pp. 94-129 i Jørgen G. Christensen og Jørgen Elklit (red.), Det demokratiske system , 4. udg. København: Hans Reitzels Forlag.
- Christiansen,  Flemming  J.  og  Henrik  Seeberg  (2016).  Cooperation  between  counterparts in parliament from an agenda-setting perspective: legislative coalition as a trade of criticism and policy. West European Politics 39 (6): 1160-1180.
- Damgaard, Erik og Jerold G. Rusk (1976). Cleavage structures and representational linkages: A longitudinal analysis of Danish legislative behavior. American Journal of Political Science 20 (2): 179-205.
- Damgaard, Erik og Palle Svensson (1989). Who governs? Parties and policies in Denmark. European Journal of Political Research 17 (6): 731-745.
- Green-Pedersen, Christoffer (2001). Minority governments and party politics: The political and institutional background to the 'Danish Miracle'. Journal of Public Policy 2 (1): 53-70.
- Green-Pedersen, Christoffer (2012). A giant fast asleep? Party incentives and the politicization of European integration. Political Studies 60 (1): 115-130.
- Green-Pedersen, Christoffer (2014). Party system development in Denmark. Agendasetting dynamics and political change, pp. 69-82 i Christoffer Green-Pedersen og

- Stefaan Walgrave (red), Agenda Setting Policies, and Political Systems. A Comparative Approach . Chicago: University of Chicago Press.
- Green-Pedersen, Christoffer og Asbjørn Skjæveland (2020a). Governments in action: Consensual politics and minority governments, pp. 230-241 i Peter M. Christiansen, Jørgen Elklit og Peter Nedergaard (red.), The Oxford Handbook of Danish Politics . Oxford: Oxford University Press.
- Green-Pedersen, Christoffer og Asbjørn Skjæveland (2020b). Party voting behavior: Data description. Aarhus: Institut for Statskundskab, Aarhus Universitet.
- Green-Pedersen,  Christoffer  og  Karina  Kosiara-Pedersen  (2020).  The  party  system: Open yet stable, pp. 213-229 i Peter M. Christiansen, Jørgen Elklit og Peter Nedergaard (red.), The Oxford Handbook of Danish Politics . Oxford: Oxford University Press.
- Green-Pedersen, Christoffer og Lisbeth H. Thomsen (2005). Bloc politics vs. broad cooperation: The functioning of Danish minority parliamentarism. The Journal of Legislative Studies 11 (2): 153-169.
- Green-Pedersen, Christoffer og Peter B. Mortensen (2019). The Danish Agendas Project, pp. 82-89 i Frank Baumgartner, Christian Breunig og Emiliano Grossman (red), Comparative Policy Agendas: Theory, Tools, Data . Oxford: Oxford University Press.
- Hansen, Martin A. (2008) Reconsidering the party distances and dimensionality of the Danish Folketing. The Journal of Legislative Studies 14 (3): 264-278.
- Hansen, Martin E. og Zoltán Fazekas (2015). All votes are equal? Significant legislation and party competition in the Danish Folketing. Scandinavian Political Studies 38 (3): 255-276.
- Hooghe, Lisbet og Gary Marks (2018). Cleavage theory meets Europe's crises: Lipset, Rokkan, and the transnational cleavage. Journal of European Public Polic y 25 (1): 109-135.
- Kriesi, Hanspeter, Edgar Grande, Romian Lachat, Martin Dolezal, Simon Bornschier og Timotheus Frey (2008). West European Politics in the Age of Globalization . Cambridge: Cambridge University Press.
- Kurrild-Klitgaard, Peter, Robert Klemmensen og Martin Ejnar Hansen (2006). Blokpolitik og det 'samarbejdende folkestyres' fire gamle partier, 1953-2005. Økonomi og Politik 79 (1): 79-85.
- Laver, Michael og Norman Schofield (1998). Multiparty Government: The Politics of Coalition in Europe . Ann Arbor: The University of Michigan Press.
- Pedersen, Mogens N. (1967). Consensus and conflict in the Danish Folketing 1945-65. Scandinavian Political Studies 2: 143-166.
- Skjæveland, Asbjørn (2003). Government Formation in Denmark 1953-1998 . Aarhus: Politica.

- Skjæveland, Asbjørn (2005). Dimensionaliteten i Folketinget: Er der en ny politisk dimension? Politica 37 (4): 411-422.
- Stubager Rune (2008). The Education Cleavage: New Politics in Denmark . Aarhus: Politica.