D.A. Carson (red.): The Enduring Authority of the Christian Scriptures (Apollos, 2016)
Forfattere: Michael Agerbo Mørch
Tidsskrift: dttk (11-06-2019)

## THE ENDURING AUTHORITY OF THE CHRISTIAN SCRIPTURES D.A. CARSON (RED.) APOLLOS, 2016 1240 SIDER

## Anmeldt af Michael Agerbo Mørch

I  2010  samlede  the  Henry  Center  for Theological Understanding under Trinity Evangelical Divinity School i Chicago 37 teologer  til  et  større  projekt,  The  Scripture  Project.  Målet  var  at  give  et  samlet bidrag til forskningen i Bibelens formale princip, skriftens autoritet. The Enduring Authority  of  the  Christian  Scriptures er det væsentligste produkt af projektgruppens arbejde. Det er samtidig en tiltrængt opdatering af to bøger fra 1980'erne, som en god del af nærværende bogs forfattere også var med til at producere, nemlig Scripture and Truth (1983) og Hermeneutics, Authority, and Canon (1986).

Bogen har fire dele, der hver er dedikeret  til  et  overordnet  tema:  »Historical topics«, »Biblical and Theological topics«, »Philosophical  and  Epistemological  topics«  og  »Comparative  Religions  topics«. Derudover har  redaktøren,  D.A.  Carson, en omfattende indledning, hvor han positionerer de debatter, der er om Bibelen i moderne teologi; og David Doriani har et fremragende kapitel om de praktiske konsekvenser, som bogens bibelsyn må medføre i artiklen »Take, Read«. Carson afslutter tilsidst værket ved at besvare FAQ's til de enkelte artikler. Det er dog mere en opsamling i noteform, end det er en diskussion af mulige indvendinger. Fire fyldige indekser  (navne  (ancient  and  modern), emner  og  skriftsteder)  gør  bogen  til  et godt opslagsværk og en vigtig ressource, som ikke bør stå på hylden, men ligge på arbejdsbordet hos mange teologer.

Bogens  forfattere  repræsenterer  alle et  klassisk  »inerrant«  bibelsyn,  som  det (cirka) er formuleret i Chicago Statement of Biblical Inerrancy. I bogen her definerer Paul  Helm  mest  koncist  dette  skriftsyn, når han skriver: »An expression […] may be said to be inerrant if it is wholly true, without  error.«  (s.  899).  En  god  del  af artiklerne går på at undersøge og underbygge, hvad »true/truth« egentlig betyder (se fx bidragene af Charles Hill, R. Scott Smith og Michael Rea).

Det  klare,  fælles  udgangspunkt  har den styrke,  at  artiklerne  er  udviklet  i  et fællesskab  med  høj  intern  kohærens  og konsistens i verdensbillede, filosofisk metodologi  og  teologisk/dogmatisk  anskuelse.  Af  mindre  tiltalende  elementer medfølger, at forfatterne internt henviser lige lovligt rosende til hinandens artikler som  »brilliant«  eller  »convincingly«.  Det kommer  måske  af,  at  et  så  stort  projekt bliver  symbiotisk  og  forfatterne  næsten ender  som  et  kollektivt  jeg.  Tendensen til  høj  selvvurdering  viser  Carson  også i  både  indledning  og  FAQ,  når  bogens synspunkter bliver fremlagt som det mest overbevisende resultat af en »robust« og »painstaking« eksegese. På den måde afvises  en  del  teologers  synspunkter,  som er  i  konflikt  med  antologiens  resultater, for eksempel Donald Daytons udlægning af  de  tidlige  pietisters  kritik  af  de  ortodokse  lutheranere  eller  Bart  Ehrmans nyformulering af  Walter  Bauers  tese  om en  heterodoks  teologi  i  den  første  kirke. Desværre har denne tone haft den uheldige konsekvens, at en gruppe evangelikale teologer i USA, der dog ikke er »inerrantister«, har valgt at skippe at debattere bogen (fx den indflydelsesrige blogger og nytestamentler Nijay Gupta - man må dog spørge, om det ikke også delvist bliver en letkøbt  undskyldning  for  behændigt  at omgå bogens argumenter!). Teologer som Kenton Sparks og Peter Enns og sociologen  Christian  Smith  får  alle  hårde  ord med på farten,  da  de  i  forskellige  bøger har  fremhævet  den  store  fortolkningspluralisme  blandt  evangelikale  som  et faktum,  der  underminerer  det  klassiske dogme om Skriftens klarhed. Responsen på  den  fremførte  kritik  -  i  denne  antologi  overbevisende  fremført  af  Mark  D. Thompson  -  er,  at  eksegetisk  strid  ikke skyldes Bibelens manglende klarhed, men menneskers kognitive begrænsninger, syndighed,  kulturelle  biases  og  traditionalisme. Thompson peger desuden på, at dogmet  om  »skriftens  klarhed«  må  fastholdes med andre doktriner om skriften: »'Clear  enough'  here  points  again  to  the critical  connection  between  the  clarity of  Scripture  and  the  purposes  for  which Scripture  is  given.  If  the  confession  of Scripture's  clarity  is  not  to  be  distorted, then  it  must  be  held  in  close  relation  to other  aspects  of  the  doctrine  of  Scripture«  (s.  626).  Det  sidste  er  afgørende, for peger man kun på menneskets epistemologiske begrænsninger, så er skriftens påståede klarhed jo ikke meget bevendt. Det spejler den velkendte indvending, at det ortodokse skriftsyn er kunstigt, fordi vi  ikke  har  de  oprindelige  autografer  på hånden, som skriftsynet vil være tro mod. Antologiens svar på den indvending gives af Peter J. William i sin artikel om - eller rettere mod - Ehrman, hvor han præciserer at centrale termer som »Bible«, »text« og »original« kan have både »physical and non-physical meanings« (s. 390).

Bogen rummer dog også en vis bredde,  for  eksempel  bliver  der  mellem  flere artikler diskuteret, om speech act-teorien egentlig er en god måde at forklare Bibelens troværdighed på. Speech act-teorien går ud på, at udsagn (en locution )  fremsættes på en bestemt måde (en illocution ) som for  eksempel  et  ønske,  en  befaling, en proklamation osv. Det gøres med et bestemt ønske om en effekt (en perlocution ), og  hvis  det  lykkes  mig  at  sige  »ræk  mig salatbowlen«  (udsagn  +  forespørgsel), og naboen rækker mig skålen, så er målet med talehandlingen opnået. Ideen er så, at Bibelens mange tekster med sine genrer og særtræk kan forstås som en stor bunke talehandlinger.  Det  er  ikke  alle  udsagn, der er propositioner, og derfor er det ikke nødvendigvis  alene  det  isolerede  sandhedsindhold i sætningen, der er tekstens mening, hævdes det. Men nogle - i denne bog særligt Paul Helm - hævder, at »propositionalisterne«  bliver  misforstået,  og det anvendes til at omgås Bibelens mange ikke-kontekstuelle  sandhedsudsagn,  for eksempel om Guds væsen (s. 899-919).

I  og  med  at  bogens  standpunkt  er  et af  de  klassiske  -  og  ønsker  at  fremhæve værdien  af  et klassisk  ufejlbarlighedsbegreb - bliver en del traditionelle synspunkter fremført, for eksempel Jesu syn på  Det  Gamle  Testamente  eller  udsagn i  Bibelen,  der  peger  på  dens  fulde  autoritet  og  troværdighed.  Det  trækker  ikke anvendeligheden ned, men peger også på slidstyrken  i  de  klassiske  formuleringer. Generelt  er  det  dog  nutidens  udfordringer,  der  præger  valget  af  temaer,  og  det øger  selvsagt  relevansen  af  udgivelsen. Konkret betyder det, at sandhedsspørgsmålet, genrespørgsmålet, forholdet til andre religioners hellige tekster og kritik fra evangelikale grupperinger fylder godt op. Jeg vil i det følgende fremhæve en række særligt stærke tekster.

I  David  Gibsons  artikel  »The  Answering  Speech  of  Men:  Karl  Barth  on  Holy Scripture« forsøger han at resumere Barths skriftsyn og sætte det ind i den nutidige debat. Det er væsentligt, dels fordi Barth ofte bliver tillagt synspunkter, der ikke kan findes i hans tekster, dels fordi han er blevet indflydelsesrig blandt evangelikale,  særligt  via  John  Websters  bog Holy Scripture. A Dogmatic Sketch .  Barth så  selv  sit  skriftsyn  som  værende  i  overensstemmelse med reformatorerne, selvom Gibson kan dokumentere, at det ligger et godt stykke fra Calvins betoning af »theopneutos«. Gibson forsøger dog også at  læse  Barth  sympatisk,  og  han  har  interessante  overvejelser  angående  Barths berygtede ord om, at Bibelen bliver Guds ord: »So when Barth speaks of the event of the Bible becoming the Word of God, he does not mean it changes into something it is not but that it is seen for what it is.«

I  bogens  måske  mest  interessante  bidrag, »God and the Scripture Writers: The Question  of  Double  Authorship«,  giver Henri  Blocher  et  udfordrende  bidrag  til at nyformulere den klassiske doktrin om dobbelt forfatterskab. Blocher gør det profetiske  embede  til  standardfiguren,  hvor en person inspireres af ånden til at tale, hvad Gud har befalet, men siger, at det altid sker dialogisk , dvs. ved en aktiv medvirken fra både Helligånden og det menneskelige  subjekts  side.  Gud  taler  med fuld autoritet og får sit ord ført igennem, men  det  sker  i  overensstemmelse  med dette menneskes evner og erfaringer.

Sidste lille dryp er artiklen »Knowing the Bible Is the Word of God Despite Competing Claims« af Te-Li Lau, der indleder det  vigtige  afsnit  om  forholdet  til  andre religioners helligskrifter. Lau sammenligner helligskrifternes eksplicitte og implicitte hævdelse af at være Guds ord. Eksplicit  hævder en mangfoldighed af skrifter, at de stammer fra Guds egen hånd. Her er Bibelen  ikke  noget  særtilfælde.  Men  når det kommer til de implicitte argumenter, skiller Bibelen sig meget ud. På en enestående måde er de bibelske tekster historiske dokumenter og beskriver en Gud, der virker i  historiens  gang.  De  kan  simpelthen  ikke  adskilles  fra  et  historisk  forløb og som sådan er de meget anderledes end for eksempel Koranen eller Mormons bog.

For  det  andet  er  de  bibelske  skrifter,  på trods af deres store mangfoldighed, i udpræget grad »coherent« og »unified«.

The Enduring Authority er  en  litterær begivenhed,  og  de  mange  artiklers  styrker  opvejer  så  langt  de  svagheder,  der uundgåeligt er. Bogen kan på det varmeste anbefales for sit omfang, sin grundighed og kreativitet og sin gudfrygtige tilgang til teologisk debat.