Idræt og byplanlægning - med København som case
Forfattere: Klaus Eskelund
Tidsskrift: forumforidraet (2004-08-17)

## Idræt og byplanlægning - med København som case

Af Klaus Eskelund

## En indledende (forfalds)historie

»..der (er) i dag stor interesse for sportsresultater. Sporten indtager megen plads i aviserne, i radioen og fjernsynet, men har ikke nogen fastslaaet plads i byplanen.«-«...man  ved  meget  lidt  om,  hvad art  rekreation  de  (borgerne)  har  brug for, hvor meget areal til sport og anden rekreation man vil kræve i fremtiden, og hvordan det skal fordeles.« 1

Sådan skriver arkitekten Steen Eiler Rasmussen  i bogen København fra  1969. Idrætsmæssigt fremhæves her Københavns ældste tid, hvor man i byen levede med naturens elementer. Børnene klatrede i træer og svømmede i søerne, og de voksne nød en sund kropslig glæde i badstuen. »Idyllen« var dog primitivt forankret, og en ubetinget romantisering af den svundne (lands)by er da heller ikke Steen Eiler Rasmussens ærinde. Fremsynet ser anderledes ud:

»Man må stilisere og urbanisere det, der en gang var ren natur, skabe betingelser for en aktiv sport for de mange mennesker. Det er menneskenaturen man skal hæge om. Den natur og den primitive levemaade  som  passede  så  godt  for  den lille by for hundreder af aar siden, kan aldrig genskabes i storbyen i nutiden.« 2

Steen Eiler Rasmussen efterlyser altså en urbanisering af idrætten i København - men det var jo den gang. Situationen ser vel anderledes ud i dag? - Jo, til dels, men lad os i første omgang nøjes med at bevæge os 17 år frem i tiden til 1986. Her udgiver Dansk Byplanlaboratorium ved Steffen Mossin rapporten Idræt/åben by, som omhandler idrættens funktion i de danske storbyer. Rapporten omhandler altså ikke specifikt København, men også København. Her lyder det:

»Det idrætsliv, der engang fandtes inde i byerne 3 er i dag kun tilbage som tilfældige rester; fastholdt af forskellige årsager men generelt på trods af byudviklingen og  aldrig  i  kraft  af  den.  Tilvæksten  af kommunale idrætsfaciliteter er foregået i byernes  udflytterkvarterer  og  kun  sjældent  og  undtagelsesvis  i  bymidten.  På denne  baggrund  ligger  midtbyen  i  de danske byer hen uden en egentlig idrætsplanlægning og i heldigste tilfælde - kun med få gamle og nedslidte idrætsanlæg. Skal man karakterisere byernes idrætsliv,  byudvikling  og  idrætsplanlægning kan det ske under den samme devise: Idrættens flugt fra byerne! Det er byerne naturligt nok blevet kedelige af.« 4

Vejen frem er dog ifølge Mossin ligetil: At (gen)tænke idrætten og byen under ét - og rapportens  budskab  ligger  således  tæt  op ad Steen Eiler Rasmussens.

Følger man (forfalds)historien om idrætten og  byen  med  yderligere  indsnævret  perspektiv på København og i en mere nutidssvarende  kontekst,  kan  man  i  1997  i  en rapport  udgivet  af  Københavns  Idrætsanlæg  (KI)  konstatere,  at  København  nu  er kommet klart i spidsen, hvad angår danske storbyer,  der  har  forsømt  den  idrætslige byplanlægning.  En  kvantitativ  opgørelse viser  således,  at  københavnerne  på  dette tidspunkt  har  mindre  end  halvt  så  mange idrætsanlæg per indbygger som indbyggerne i henholdsvis Århus, Aalborg og Odense. 5 Endvidere antyder rapporten en skævvridning af antallet af idrætsfaciliteter i de københavnske  byområder,  hvor  specielt bymidten i høj grad er lagt idrætsligt øde til  fordel  for  store  idrætscentre  i  kommunens periferi. 6

Samme år (1997) i forbindelse med kommunalvalget i København kunne man læse følgende overskrift i Aktuelt :  »Byen uden idrætspolitik.« Artiklen beskriver hvordan Københavns  Kommune (KK) i  20  år  har nedprioriteret idrætten - men der synes at være lys forude. Daværende kulturborgmester Jens Johansen (SF) udtaler således:

»Nu starter det lange træk. Og vi politikere skal, helst sammen med idrætsorganisationerne og københavnerne selv, prioritere, hvor og hvordan vi vil investere de penge vi langt om længe har flere af«. 7

Man kunne således vælge at betragte 1997 som år nul i forhold til et indledende forfald, og rent faktisk er der også sket meget i  årene herefter. 8 Imidlertid synes der stadig at være lang vej ud af fortidens skygge, og mere væsentligt synes der i København ikke for alvor at være fundet nogen løsning på det grundlæggende og mere kvalitative problem angående idrætten og byen. En ur- banisering  af  idrætten,  som  Steen  Eiler Rasmussen  og  Steffen  Mossin  efterlyser, har kun i ringe grad fundet sted. 9

En udfordrende opgave synes det således at være at få idrætten gjort urban i bogstaveligste forstand. Altså at (gen)finde idrættens natur(lighed) i en urban og nutidig kontekst.

At finde en fællesnævner blandt storbyens  mangeartede  interesser  er  vanskeligt, men måske er netop pluralitet og fragmentering  også  værdifuldt  og  væsentligt  for byen og byens idrætsliv.

Et generelt argument for idrættens dårlige tilstand i  København har været, at der ikke er økonomi og plads til etablering af nye idrætsfaciliteter. Selvfølgelig kan både pladsen og økonomien være trang i en storby der - som andre europæiske storbyer kan synes for fattig, for syg, for gammel og for  tillukket,  og  hvor  mange interessenter kæmper om indflydelse og magt over de få ressourcer, der trods alt er til stede. Det må dog grundlæggende hævdes, at det kun er » ..for  den  traditionelt  tænkende  idrætsplanlægger, at byen lukker sig og tager sig ufremkommelig ud.« 10

## Problemstilling

Problemstillingen  for  nærværende  artikel knytter sig til fremtidige politiske retningslinier  indenfor  feltet  idræt  og  byplanlægning  med  generelt  fokus  på  storbyen  og specifikt fokus på København. Den specifikke analyse af KK tager her form som et case-studie  af  perioden  1988  -  2003. 11 Med indledningens forfaldshistorie in mente, synes København at være en oplagt case  til  at  indfri  dette  ærinde.  Specielt fremstår Københavns bymidte her som et u(dviklings)land,  det  er  værd  at  gøre  sig tanker om og lade sig inspirere af. Det er således målet at tilføre en planlægningsdi- mension, der traditonen u tro tager både byen, byens liv og byidrætten alvorligt.

Problemformuleringen lyder således: Hvordan kan idrætten, byen og byplanlægningen tænkes sammen i overordnede retningslinier for politikken vedrørende idræt og  byplanlægning  i  en  storbykommune som København?

Problemstillingen  operationaliseres  ved at nærme sig en konkret empirisk analyse gennem en teoretisk rationalitets -og magt analyse af feltet inspireret af den franske  historiker  Michel  Foucault  og  den franske sociolog Pierre Bourdieu. Ambitionen er her at afdække traditionelle normer og former for vanetænkning både indenfor idrættens  (delings)felt,  byplanlægningens felt  og  det  samlede  felt  for  idræt  og  byplanlægning.

Den teoretiske, operationelle og analytiske ramme kan illustreres på følgende måde:

Den  empiriske  analyse  tager  på  baggrund heraf form af en diskurs analyse, som i bred forstand beskæftiger sig med analy- se og tolkning af sproglige udsagn, der i en kulturel  og  social  kontekst  danner  en  bestemt diskurs , som kan være styrende socialt og politisk.

Det samlede mål for analysen bliver at bryde med evt. hæmmende vanetænkning, fange nye idrætslige og bymæssige tendenser i tiden og derigennem anbefale en vej ud af forfaldet.

En hypotese i  forhold  til  vanetænkningen  på  feltet  opstilles  her  og  går  på: at idrætten i kommunalt regi er underlagt en dominerende planlægningsnorm, der helliger sig »det forpligtende fællesskab«, og at denne dominans kan virke hæmmende for en nytænkning på feltet i forhold til at ville integrere idrætten og byen. 12

## Rationalitet og magt

Jeg vil starte med at køre Michel Foucault i stilling.

I forhold til en rationalitets- og magtanalyse byder Foucault sig således til med et

Rationalitet og magt (overordnet optik)

magtbegreb, der går et spadestik dybere end normalt ,  og  derved kan føre til en dybereliggende forståelse af styrende og kolliderende rationalitetsformer i samfundet. Hvor traditionen spørger til magtens hvem, hvad, hvor, spørger Foucault til magtens hvordan. Foucault fraråder således at koncentrere sig om identifikation af magtens hoved kvarter og i øvrigt  opfatte  magt  som  en  egenskab  tilknyttet staten og dens institutioner, hvor der styres oppe fra og ned gennem et uniformt og synligt magtapparat. I stedet synes det mere  interessant  at  undersøge, hvordan magten  fungerer.  For  at  komme  bagom magtens virkelighed og nå til en forståelse af  magt  som  mere  mangfoldig og diskret end umiddelbart set. 13 Selv siger Foucault:

»Power is not an institution, and not a structure: neither is it a certain strength we are endowed with; it is the name that one  attributes  to  a  complex  strategical situation in a particular society«. 14

Kompleksiteten  gør,  at  dominans  oppefra og ned ikke kan antages som udgangspunkt, og således kan det heller ikke antages, at KK i simpel forstand styrer og bestemmer udviklingen  eller  manglen  på  samme  på idrættens  og  byplanlægningens  felt.  Gennem holdningsmæssige positioner på feltet indgår  både  dominerende  og  dominerede således i magtrelationer, som ingen kontrollerer på en simpel måde. 15 Men givet er det at hvor der er magt, er der modstand. 16

Som  eksempel  på  et magtrelationelt (mod)spil indenfor feltet idræt og byplanlægning i København kan nævnes strategien bag oprettelsen af DIF's københavnerudvalg  i  1996.  Man  kendte  da  til  DGI's planer  om  at  bygge  deres  højborg:  DGIbyen på Vesterbro, og københavnerudvalgets  tilblivelse  i  DIF  kan  således  tolkes som et (for)svar på DGI´s offensiv. 17 Der- med indikationer af magtens hvem, hvad, hvor , men hvordan magten fungerer, kræver en dybere analyse.

Med dette mål for øje er det værd at pointere, at det ikke er magtrelationer og magtstrategiske overvejelser indenfor idrættens og byplanlægningens felt, der i sig selv er interessante, men derimod hvilke dominerende positioner, der repræsenteres gennem disse. Sådanne positioner synes at foreskrive,  hvad  der  overhovedet  kan  menes,  og hvad  der  ikke  kan  menes  indenfor  feltet idræt  og  byplanlægning.  Hvad  betragtes som fornuft, og hvad betragtes som u fornuft? Hermed er vi fremme ved kernen af en Foucault-inspireret  magtanalyse.  Foucault udtrykker det selv således:

»I think that the central issue of philosophy  and  critical  thought  since  the eighteenth century has always been, still is and will, I hope, remain the question: What is this Reason that we use? What are its historical effects? What are its limits, and what are its dangers?« 18

Foucault  lægger  således  op  til  en  grundlæggende spørgen til hverdagens institutionelle rammer. Der bør spørges til det, der normalt opfattes som selvfølgeligt, neutralt og uafhængigt, idet virkeligheden sjældent forholder  sig ,  som  den  umiddelbart  tager sig ud. 19 Hvad ligger der så at sige til grund for  det  umiddelbare?  Og  mere  specifikt; hvad ligger til grund for den umiddelbare og almindelige praksis indenfor idrættens og byplanlægningens felt? Og kan dette bifaldes i virke ligheden?

## Feltet

I  forlængelse  af  Foucaults  magtteori  står Pierre  Bourdieus feltteori nu klar til  præsentation.

Ifølge Bourdieu består det sociale af en række  relativt  autonome  felter,  hver  især med specifikke regelsæt, værdier og interesser.  På  linie  med  Foucault  anser  Bourdieu magtpolitik for at være strukturerende for de forskellige felter, og magtrelationer og  -kampe  er  inkorporeret  i  hvert  felt. 20 Der er således store ligheder mellem Bourdieus  og  Foucaults  magtopfattelse,  men Bourdieus  feltbegreb  giver  en  mere  konkret ramme at tænke magt ud fra.

En præmis for analysen af feltet »idræt og byplanlægning« er her, at feltet generelt opfattes som en integreret del af de totale samfundsstrukturer. Dette bevirker, at betingelserne for idrætslig planlægning ændres  med  den  øvrige  samfundsudvikling. Samfundets strukturelle ændringer og brud afspejles således også i tendenser, modtendenser og bølger indenfor idrætten. 21

Bourdieus feltrelaterede begreb doxa -kan her tjene som opkvalificering af feltet.

## Feltets doxa

Hvert  felt  har  sine  specifikke doxa ,  sine egne  common-sense  forestillinger  om  ret og uret, normalt og unormalt, kvalificering og  diskvalificering.  Det  mest  usynlige  er typisk det mest selvfølgelige. Det der betragtes som så naturligt, at det ikke engang behøves at diskuteres. 22 Man kan i denne sammenhæng  argumentere  for, at hvis kommunal byplanlægning sker ud fra feltets doxa-tænkning, vil det ofte tjene (re)produktion  af  en normal virkelighed, som  doxa-tænkningen  selv  er  en  fortolkning  af.  Herved  kan  en  autoritativ  norm blive yderst sejlivet (præget af ortodoksi), og det kræver således intens kamp at ændre på fastgroede normer og rationalitetsformer.

Indflydelse på feltet skabes på baggrund af komplekse  strukturer  i strukturer, -

»… og resultatet, udviklingen, de strukturelle  ændringer  og  eventuelle  brud  er  et produkt  af  den  indbyrdes  vekselvirkning mellem strukturerne, af hvem/hvad der er stærkest eller mest magtfuld, heldigst, mest dominerende.« 23 Ud fra en sådan indflydelseskamp  må  feltets  logik  og  doxa-tænkning kortlægges.

## Idrættens logik - enhed, todeling eller trialektik?

Navnlig  tre  forskellige  synsvinkler  synes umiddelbart at have indflydelse på den logiske tankegang indenfor idrættens verden. De drejer sig grundlæggende om, hvorvidt idrætten bør opfattes som et enheds- eller et delingsfelt, og hvordan en deling i givet fald  falder  ud. Alle  synsvinkler  er  udtryk for et modeleret syn af idealtypisk karakter, men det til trods synes de gode til at begribe  væsentlige  dele  af  en  mangfoldig, idrætslig virkelighed. Og nok så væsentlig er  det,  at  de  modelerede  synsvinkler  rent faktisk udmønter sig i konkret idrætsplanlægning.

Idrættens enhedstese bygger på idégrundlaget: Elite skaber bredde, og bredde skaber elite - gennem gensidig afhængighed. 24

Den  logiske idrætspolitik knyttet til idrættens enhed synes typisk at være en både/og  politik,  og  i  planlægningssammenhæng skelnes  der  således  ikke  væsentligt mellem faciliteter til eliteidræt og faciliteter  til  breddeidræt.  Elite  og  bredde  bør kunne gøre brug af samme standardiserede rum, da den idrætslige aktivitet i bund og grund drejer sig om det samme, blot ud fra forskellig grad af ekspertise. For store tilskuersportsgrene som fodbold og håndbold kan der naturligvis være krav om større opvisningsarenaer,  hvor  bredden  er  ilde  set.

Men ellers vil en disciplinorienteret interessekamp  være  den  dominerende.  Hvor mange  fodboldbaner,  i  forhold  til  håndbold- og svømmehaller?

Ideen  om  idrættens to deling  bygger  på en diskussion angående et udvidet idrætsbegreb. 25 I  sundhedens  navn  fremstår  her en anden form for breddeidræt. To forskellige  rationaliteter  gør  sig  så  at  sige  gældende.  Man  kan  stadig  tale  om  en  sammenhæng mellem elite og bredde indenfor konkurrenceidrætten, men afsondret herfra synes  en  ny  breddeidræt  at  skulle  begribes.

Som  konsekvens  af  todelingen  ændrer den  typisk  idrætspolitiske  logik  sig  også radikalt. Fra et både/og perspektiv mod en mere opdelt og konfliktpræget idrætspolitik,  hvor  nye  positioner  melder  sig  som mulige kamppositioner i den idrætspolitiske interessekamp. 26 Hvad skal der nu satses på? - Konkurrenceidræt? - Eller breddeidræt som udtryk for en mere sundhedsorienteret bevægelse? På facilitetssiden udfordres konkurrenceidrættens standardiserede rum af et folkeligt krav om andre og ofte mindre idrætslokaler, og den klassiske gymnastiksal og det mere moderne fitnesscenter  står  her  som  typiske  eksempler  på det sundhedsorienterede rum. 27

Endelig har vi idéen om idrættens trialektik, som udspringer af et yderligere udvidet (tre-delt) idrætsbegreb. Helt centralt står her Claus Bøje og Henning Eichbergs bog: Idrættens  tredje  vej  -  om  idrætten  i kulturpolitikken, hvor  målet  er  endnu  en opkvalificering af breddeidrætten.

De tre kategorier kan beskrives ved: 1) Præstationsidrætten, med fokus på præstationen 2) Sundhedsidrætten, med fokus på sundheden og  3)  Kropserfaringsidrætten, med fokus på op levelsen. 28

Foruden  at  der  stadig  kan  tales  om  en enhedstese  inden  for  præstationsidrætten

(som  ovenfor  er  kaldt  konkurrenceidræt), begribes  den  øvrige  bredde  her  ud  fra  to yderligere kategorier,  repræsenteret  ved henholdsvis  sundheds-  og  kropserfaringsidræt,  hvor kropserfaring synes  at  være overskriften på en udviklingstendens (mod mere ekspressive og oplevelsesorienterede discipliner) men også en ny måde at begribe den »folkelige« idræt på.

Hvordan  folkeligheden  kommer  til  udtryk gennem  kropserfaring, skal ifølge Bøje og Eichberg forstås i forhold til den folkelige  idræts  vægring  mod  at  dyrke præstationsidrættens produktion (af resultater/rekorder)  og  sundhedsidrættens  reproduktion (af helbredet). Kropserfaringsidrætten  er  anderledes a produktiv,  men fælleskabsdannende.

Også  idræts rummet kan  tolkes  trialektisk. Til kropserfaringsidrætten knytter der sig  således  et  kropserfaringens  rum,  der modsvarer det sundhedspædagogiske rum og præstationsrummet:

Gymnastiksalen og sportshallen  som rummodeller  har  aldrig  udgjort  hele idrætten. Idrættens rum var også skoven, hvor man løb en tur, åen, hvor man færdedes med kano og kajak, og væggen i baggården til boldspil. Alt dette var steder med deres særlige placering i forhold til menneskets dagligdag - her og nu - snarere end funktionelle rum. Og det var idrætsmuligheder snarere  end  anlæg.  De udgjorde kropserfaringens rum.« 29

Således gøres interessekampen endnu mere  mangfoldig,  og  specielt  det  folkelige,  eksperimenterende  og  uorganiserede idrætsliv vinder position.

Helt konkret og på baggrund af anbefalinger i » Idrættens tredje vej« indtages den nye  position  bl.a.  af  Lokale-  og Anlægsfonden (fra 1994) og Idrætspolitisk Idépro- gram (fra 1999-2003) med Claus Bøje ved roret  begge  steder.  Bl.a.  herigennem  har den  trialektiske  tankegang  siden  vundet terræn  -  også  i  København,  hvor  bl.a. udendørs  skøjtebaner  og  havnebade  i  byens rum kan tolkes i denne ånd. - Et godt eksempel på feltets dynamiske forandringsmulighed - gennem magtkamp.

## Byplanlægningens logik - et spørgsmål om fællesskab

Når det kommer til analyse af byplanlægningens logik, kan der være gevinst at hente  ved  at  dvæle  lidt  ved  byen  som  fænomen. For hvad er det egentligt for en by, der skal planlægges for?

Inspiration til besvarelse af dette spørgsmål kan hentes i moderne sociologisk byteori.  Her  danner  byens  sociomaterielle vilkår og særegne sociale livsformer baggrund for teoridannelse.

Sociologen Georg Simmel beskæftigede sig således med det, man kan kalde »antallets sociologi«, bl.a. relateret til storbyen og urban levevis, og synes her at kunne påpege en tendens: Nemlig at større sociale cirkler øger den enkeltes frihed, men forringer de medmenneskelige relationer. 30

Dette tankegods bygger sociologen Louis Wirth videre på, og urbanitetens kendetegn er  ifølge Wirth  præget  af  anonymitet,  det upersonlige blik i offentligheden, utilitaristiske relationer, mobil levevis, øget grundlag for konflikter, øget individualisme etc. Gensidig reservation og ligegyldighed føles således ingen steder så stærkt som i det tætteste mylder i den store by. 31

Moderne  byteori eksemplificeret  ved Simmel og Wirth hæfter i det hele taget en masse sociale risici  ved  det  at  bo  i  byen. Byens størrelse,  tæthed  og  heterogenitet frembringer tendenser til at fordærve nære sociale forhold - fællesskabet mellem mennesker.

Men  hvad  er  så  -  ifølge  Simmel  og Wirth - løsningen på problemet vedrørende denne »onde by«? Svaret er by planlægning. Gennem viden om den urbane sociologi er det således tankegangen, at byplanlæggeren objektivt kan planlægge og (gen)frembringe den »gode by.«

Med Dr. art. John Pløger kan man yderligere betragte byplanlægning ud fra en en idé om, at man kan designe det sociale gennem  formning  af  rummet.  Arkitektur  og rum koder så at sige det sociale felt, så det får en specifik betydning for sociale forbindelser, og rummet foreskriver en form for moral, der lægger det anstændige og forudsigelige hverdagsliv til rette. 32 Byplanlægning og arkitektur kan således tage form af social planlægning, hvor målet er » ..at styre uden at styre.« 33 Og dette gælder også i idrætslig sammenhæng.  »Styringen« er væsentlig anderledes i DGI-byens Vandkulturhus i  forhold  til  havnebadet  på  Islands Brygge eller den nyrenoverede Øbro Svømmehal.

Sammenfattes  Foucaults  tanker  angående magt, kan designet af det sociale livs rumlige  udfoldelse  ses  som  en  (skjult) magtteknik/-strategi:

»Byplanlægning og design af byens sociale rum er en formgivning, som bygger på samfundets hegemoniske værdier og normer. Formning af det bymæssige rum er  et  forsøg  på  at  administrere  menneskelig adfærd og derfor en form for rumlig disciplinering og styring af det sociale felt. Denne tanke kan illustreres med Henri Lefebvres dictum; at enhver plan er en plan for et hverdagsliv, og derved må fysisk planlægning ses som orkestrering  af  hverdagslivet.  Eller  med  Foucaults egne ord: »rummet er fundamen- talt i enhver form for fælles liv; rummet er  fundamentalt  i  enhver  udøvelse  af magt««. 34

En  idrætspolitisk  (by)planlægning  må  i dette perspektiv også opfattes som en plan for  idrætslivet  og  dermed  som  styring  og orkestrering  af  livet  som  sådant.  Om  der planlægges idrætsfaciliteter tæt på arbejdspladsen eller boligen, i midtbyen eller midt på  en  åben  mark  har  store  konsekvenser for det levede liv, samtidig med at karakteren af de planlagte idrætsfaciliteter har det. Byplanlægningens logik handler om at bearbejde  det  menneskelige  materiale  gennem bl.a. de arkitektoniske former ud fra en idé om, at formen er anvisende for normen . 35

Men hvad er det så for en dominerende normalitet, der er herskende på byplanlægningens felt?

## En kommunitaristisk doxatænkning

Hvad angår den generelle bypolitik og byplanlægning peger John Pløger på fællesskabsnormen  som  dominerende  og  argumenterer  for,  at  kommunitarismen 36 som politisk ideologi har haft »held« til at dominere  den  planpolitiske  dagsorden.  Begreber  stammende  fra  kommunitaristisk tankegods  som lokalsamfund og det  forpligtende fællesskab synes således at have domineret  arkitektur  og  byplanlægning  i en årrække, og det er lykkedes kommunitarismen  indirekte  at  installere  fællesskabstanken som en social ontologi. 37

En kritisk refleksion i forhold hertil finder man hos sociologen Zygmunt Bauman, der ser kommunitarismen som et blindspor i  den post moderne  verden.  Bymæssige fællesskaber anses af Bauman som grund- læggende  konfliktuelle  og  social  forskellighed som et grundvilkår i byen. Man må lære  at  leve  med  dette  forhold  frem  for (som kommunitaristerne) at tro på, at det kan ophæves eller reduceres til enhedsskabende  fænomener.  Bauman  kan  dog  godt være bekymret for tabet af det store fællesskab, men ser ingen mulighed for at restaurere det i en verden af fremmede. 38

Forfølges  Baumans  tankegang  og  med ham  John  Pløgers,  har  kommunitarismen så  at  sige  udspillet  sig  selv  som  effektiv overordnet  politisk  ideologi  bag  byplanlægningen.  Der  er  således  gennem  den (post)moderne byudvikling opstået et antagonistisk forhold mellem en politisk, ideologisk vilje til fællesskab og en øget observerbar tendens til individualisering og forskellighed, eller i hvert fald andre former for socialt fællesskab end den, kommunitarismen tilstræber. Byplanlægningen og bypolitikken i dens nuværende form står således overfor et problem. - en form for logisk brist.

## Forventninger til idrættens normalitet

Uden  videre  at  overføre  kommunitarismens øjensynlige dominans på byplanlægningens  felt  til  også  at  gælde  feltet  hvad angår planlægning af idræt(sfaciliteter), er måske lidt dristigt, men at der er sammenhæng synes givet.

Umiddelbart synes idrætten i hvert fald at  besidde  en  fællesskabsbindende  evne som fremstår som en uomtvistelig positiv kvalitet. Det synes således nærmest at være en  selvfølge,  at  idrætten  foruden  fysiske sundhedsgevinster også har social sundhed i  form  af forpligtende  fællesskab at  byde på. 39 Men som Foucault og Bourdieu anbefaler,  bør  man  spørge  til  ræsonnementet bag sådanne selvfølgeligheder - ud fra empirisk undersøgelse.

Det anses i forbindelse hermed for sandsynligt, at kommunitaristiske fællesskabsnormer i høj grad kan identificeres på idrættens og byplanlægningens felt i København. Ligeledes anses det for sandsynligt, at det generelle skisma angående kommunitaristisk fællesskab kontra »nye« forskelligartede, bymæssige, sociale omgangsfomer også kan identificeres, og at dette skisma skaber store udfordringer/problemer i forhold til en tidsvarende byplanlægning af idrætsfaciliteter.

Dermed står artiklens hypotese nærmest genformuleret og klar til empirisk afprøvning.

## Empirisk analyse

Diskursanalysen af Københavns idrætspolitik  i  perioden  1988-2003 trænger sig nu på og tager udgangspunkt i en aktørorienteret positionering på feltet, hvor KK - som omdrejningspunkt 40 - og 5 indflydelsesrige medaktører på feltet er i spil. De 5 medaktører er; DIF's Københavnerudvalg, DGIKøbenhavn, LoA-fonden, Københavns Idrætsanlæg og Team Danmark. Hver med deres egen ideologiske og positionelle baggrund på feltet. 41

At  opgaven  gribes  diskursanalytisk  an, knytter  sig  til  en  generel  diskursanalytisk ambition om at kunne dekonstruere hegemoniske diskurser på et givet felt og dermed skrive sig ud af en eventuel »fangende« diskurs. Tilgangen er socialkonstruktivistisk, 42 og målet er at  vise,  at  diskurser ikke  er  naturgivet,  men  »blot«  sociale  og politiske konstruktioner, der dog har store konsekvenser for det levede liv. 43

Mere  konkret  bygger  nærværende  diskursanalyse på principper udviklet af politologerne Ernesto Laclau og Chantel Mo- uffe, som langt hen af vejen står på skuldrene af Foucaults magtteori.

Sproget er her helt centralt, fordi det ene og  alene  er  sproget,  der  er  i  stand  til  at tilføre den sociale virkelighed bestemte betydninger . Om idrætten dyrket uden for den traditionelle  forening  betegnes u organiseret, eller om folk, der ikke dyrker idræt, betegnes  som  idræts svage afgøres  gennem sproglige og begrebslige »dåbsprocesser«, og en bestemt betydning tilknyttes alt efter ordlyden.  Ifølge  denne  tankegang  findes der så at sige ikke noget neutralt sprog. 44 Og dette benyttes diskursanalytisk, ved at aktørerne tages på ordet . Jagten går her ind på kodeord , knudepunkter, antagonistog myte dannelser i sproget, der kan sige noget om feltets hegemoniske normer og værdier.

## Diskursanalyse af Københavns idrætspolitik i perioden 1988-2003 45

En kompleks situation tegner sig umiddelbart  på  baggrund  af  en  diskursanalyse  af den københavnske idrætspolitik i perioden 1988-2003.  Sammenfattende  er  det  dog muligt at pege på navnlig to antagonistiske forhold, som har været kendetegnende og dominerende.

Således er der tale om en generel antagonisme mellem en elite-/konkurrencebetonet idræt og en afsondret breddeidræt af mere »folkelig« karakter. Til og med 1998 synes  breddeidrætten  nærmest  eksklusivt at være den idrætsform, der italesættes som væsentlig.  Eliteidrætten  fremtoner  i  forhold hertil antagonistisk, hvorved breddeidrætten  gøres  selvfølgelig,  og  eliteidrætten ikke-selvfølgelig.

Specielt indenfor breddeidrætten opstår en  anden  væsentlig  antagonisme  mellem den  organiserede  og  den u organiserede idræt.  Den  organiserede  foreningsidræt, tillægges  her  ord  som nærhed , nærmiljø , lokalmiljø, socialt sammenhold, demokratiske traditioner og ansvarlighed og knytter  dermed  an  til  en diskurs,  der  helliger det forpligtende fællesskab og den folkelige forenings idræt. Den u organiserede idræt  accepteres  umiddelbart,  men  hvad der egentlig er på spil, ofres der ikke meget energi på, og den fremstår nærmest som idrættens  »problembarn«,  der  dog  må  inddrages i planlægningen, idet mange mobiliseres til idrætsaktivitet i denne sammenhæng.

Måske  indeholder  den  idrætspolitiske redegørelse  i  2001  kimen  til  et  normativt brud i forhold til ovenstående. I forhold til de  tre  foregående  redegørelser  synes  en knap så manifest profilering af foreningsidrætten og vægtning af kodeord tilknyttet en fællesskabsdiskurs (i kommunitaristisk forstand) at gøre sig gældende her. Desuden  introduceres  der  generelt  til  et  mere nuanceret syn på forskellige brugerbehov, og som noget nyt italesættes også eliteidrætten  seriøst,  hvilket  udmønter  sig  konkret i en eliteredegørelse i 2002. Som et typisk »tegn« i tiden fremstår eliteidrættens »fortælling«  -  som  sådan  -  pludselig  attraktiv. 46 2002-redegørelsen indeholder også  tydeligere  anbefalinger  i  forhold  til  at indtænke  idrætten  i  den  samlede  byplanlægning,  hvor byens  rum i  bred  forstand må  udnyttes bedre til idrætsaktiviteter. Men helt tydelige bliver disse anbefalinger dog aldrig.

Mere tydelig synes virkeligheden at forholde sig, hvor der gennem de senere år er skudt flere anderledes idrætsanlæg op i byen,  der  kan  tilgodese  mere u organiserede urbane idrætsbehov. 47 Problemet  er  imidlertid, at denne virkelighed i høj grad forbliver u formuleret i de idrætspolitiske redegørelser.

Den opstillede hypotese kan således delvis verificeres, forstået på den måde, at en normativ diskurs knyttet til det forpligtende  fællesskab synes  dominerende  og  dermed  udtryk  for  doxa-tænkning  på  feltet. Men den er altså ikke enerådig og måske under en vis opblødning i den seneste tid. Det øgede fokus på eliteidrætten i 2001 og de mere »skæve« idrætsanlæg, der i de senere år har set dagens lys i København, kan således tolkes som et brud med en traditionel fællesskabsdiskurs. 48 En (ny)udvikling er altså i gang, men italesat bliver den kun sporadisk,  og  dette  synes  hæmmende for, at KK aktivt kan bidrage til - og være på forkant med - udviklingen i urbane retninger.

## En idealtypisk tænkning

Med udgangspunkt i ovenstående analyse er der brug for en udvidet begrebsliggørelse af idrætten i storbyen, hvis den skal svare  til  (by)virkelighedens  forskelligartede behov.

Et bud på at tænke idrætten, byen og byplanlægningen sammen i overordnede politiske  retningslinier  i  forhold  til  KK,  går her  gennem  en  idealtypisk  tænkning,  der kan udvide planlægningshorisonten og imødegå  flere  idræts-  og  bymæssige  behov.  Det  er  i  denne  sammenhæng  ingenlunde ambitionen at diskvalificere det forpligtende  fællesskab som  planlægningsnorm, men derimod blot at gøre opmærksom på, at befolkningens behov og ønsker ikke nødvendigvis går i denne retning. Et tydeligt tegn på dette er den kraftigt øgede andel af befolkningen, der dyrker u organiseret idræt, og dette oven i købet på baggrund af tal, der viser, at flere og flere danskere/københavnere dyrker idræt og motion i det hele taget. 49 Sandsynligt er det her, at  den  uorganiserede  idræt  typisk set  - netop ikke helliger det forpligtende fællesskab , men andre og mere løst koblede fællesskabsformer,  som  i  øvrigt  typisk  hører byen til.

Den idealtypiske tænkning er at betragte som typisk på godt og ondt og ingenlunde en færdig tankeramme, hvad den heller aldrig bliver. Den er tænkt som inspiration til at formulere krav til kommende idrætsbyggeri og øvrig idrætsplanlægning, men frem for alt lægger den op til videre undersøgelse af postmoderne idræts- og bylivsformer, der opfatter idrætslivet i byen på en ny måde.

Inspirationen  kommer  i  første  omgang fra  John  Pløger,  der  efterlyser  en  byplanlægning for fremmedhed og forskellighed, i stedet for hele tiden at fokusere på  fællesskabet.  Det  må  indenfor  velfærd statens rammer accepteres at folk er forskellige. Målet er vel ikke uniformering? - »Nogle aftjener deres værnepligt  i  sportsklubben,  andre  i  børnehavens  bestyrelse,  men  måske  ikke  begge steder  og  måske  slet  ingen  steder.« 50 Men netop velfærdsstaten sætter dog en ramme for solidariteten i samfundet og en begrænsning for individualismen. Dette må nogle gange være nok.

## Tre typer af byliv

Som  tankeramme  for  byens  liv  opererer Pløger  med  tre  typer  af  byliv,  et funktionelt , et forpligtende og et nydelsesfuldt byliv.

Typiske personer, der lever det funktionelle byliv, vil være børnefamilier, immobile ældre og generelt mennesker, der ønsker  et  tidsrationelt  hverdagsliv.  Typiske personer, der lever det forpligtende byliv, kan også være børnefamilier og immobile borgere, men det vil også være mennesker, der  brænder  for  foreningsarbejde,  fælles aktiviteter,  naboskab  og  lokalpolitisk  arbejde. Dette  er ildsjælene eller fællesskabsmagerne  som  foreningsdanmark  generelt  nyder  godt  af  -  og  ikke  mindst  i idrætssammenhæng.  Endelig  vil  typiske personer, der lever det nydelsesfulde byliv, være mennesker, der hylder individualitet, op levelser  og  »den  flanøriske  praksis.« 51 Gengangere fra de to andre typer byliv vil naturligt forekomme, men mere typisk vil det være urbane unge, singler, ældre/modne  uden  børn,  karrieremennesker  og  livsstilsorienterede.

Pløger anslår, at de to første typologier er velkendte tankeformer inden for forskning,  bypolitik  og  planlægning.  Og  dette synes umiddelbart også at gælde idrætsområdet. Fornyelsen kan hentes gennem den tredje: Det nydelsesfulde byliv.

Foreningsidrætten  og  det  traditionelle idrætscenter  (ofte  i  byens  periferi)  vil  typisk kunne indfri idrætslige forventninger til det funktionelle byliv . Ligeledes vil foreningsidrætten typisk kunne indfri forventninger  til det  forpligtende  byliv .  Her  skal idrætten dog helst dyrkes i små decentrale enheder  i  nærmiljøet,  hvor  en  normativ ambition  om forpligtende  fællesskab og opsamling af idrætssvage personer typisk er dominerende.

Kommer det imidlertid til den tredje af Pløgers bylivstyper, er der brug for en ny begrebsverden,  der  respekterer  det  nydelsesfulde  byliv  eller  det dionysiske, som Pløger metaforisk knytter an til, for at forklare hvad dette byliv går ud på. 52

I idrætslig sammenhæng kunne man forestille sig, at den nydelsesfulde type havde en meget fragmentarisk og mangfoldig tilgang. Typisk vil man nok dyrke uorganiseret idræt måske i form af streetbasket eller beachvolley om sommeren, rulleskøjteløb,  når  det  er  vejr  til  dette,  jogging  hele Nykre året,  styrketræning  eller  aerobic  i  fitnesscentret  og  måske  svømning  i  ny  og  næ  i svømmehallernes  offentlige  åbningstider. Men man kunne også sagtens forestille sig det uorganiserede idrætsliv kombineret med  foreningsidræt.  Yderligere  vil  typen formentlig  sætte  pris  på  skøjtebaner  og havnebade i byens rum, hvor man kan se andre og selv blive set uden yderligere involvering. 53

Badelivet ved havnebadet på Islands Brygge.

Værdsat vil også være store som små idrætsbegivenheder  i  byens  rum  som  f.eks.

Copenhagen  Marathon  eller  et  beachvolleystævne på Kultorvet, hvor der opstår liv (og musik) mellem  husene.  Typen vil måske være at finde blandt de 40.000 på lægterne i Parken, når FCK spiller lokalopgør mod Brøndby, hvor man passende og helt legitimt kan få lov til at råbe »bonderøve« over mod de blå-gule fra Vestegnen.

Den  gode  stemning  (i  sammenbragte sammenhænge)  vil  være  afgørende  for denne types forhold til idræt, og man ønsker i mange sammenhænge at komme til et  »dækket  bord«.  Men  idrætten  behøver vel ikke at miste legitimiteten af  den grund? 54

## Tre holdninger til idrætten

Snarere end pervertering af idrætten, synes der bare at være mangfoldighed og forskellighed på spil, der som en generel samfundstendens også finder udtryk på idrættens  felt.  Forskellighed  kan  selvfølgelig være nok så besværlig at håndtere, og specielt i forhold til byplanen. Men en nuanceret  idrætsplanlægning  der  tager  højde  for folke( forskel )lighed kan man vel godt legitimere?

Med til et sådant brud med traditionelle fællesskabsnormer  hører,  at  man  må  tage idrætten mere alvorligt i sig selv. I stedet for at skulle legitimere idrætten gennem idrættens fællesskabsdannende side gevinster må det være tid til at fokusere lidt mere på hoved gevinsten: Det, idrætten betyder for den enkelte (ofte i forhold til de normale omgivelser).  Her  synes  traditionelle  teser  om idrættens delinger kun i nogen grad at slå til, idet de overvejende anskuer idrættens aktivitetsfelt gennem et ydre blik. Idrætten må i højere grad gøres begribelig indefra.

Idrætsforsker Verner Møller tilbyder en begribelighed  af  idrættens  aktivitetsfelt,  der netop  prøver  at  forstå  idrættens  mangfoldighed  indefra  -  gennem  en  analyse  af holdninger bag idrætsdyrkelsen og ikke så meget idræts aktiviteten i sig selv. Idrætten defineres her som » en enhed af mangfoldige muligheder, hvorindenfor der findes en mangfoldighed  af  mulige  enheder«, og gennem elaborering af den trialektiske model  kommer  Verner  Møller  frem  til  tre holdninger til idrætten: 55

Konkurrenceformen , der i det store hele svarer til den holdning, der vanligvis ligger bag  eliteidrætten,  men  den  kan  også  stå centralt i idrætsudøvelsen på lavere og bredere niveau.

Omsorgsformen er den aktivitetstilgang, hvor det primære sigte er den sunde levevis. Både i traditionel forstand i form af en slank talje, en god kondition, en god fysik etc.,  men  også  i  alternativ  forstand,  hvor formålet  kan  være  at  komme  i  »balance« med sig selv. Sundhedsnormerne kan således gå både på over levelse og op levelse.

Endelig  er vanvidsformen den  indskrivningsform,  hvor  resultatet  er  underordnet processen. Her er udøvelsen ikke ydre bestemt i forhold til herskende samfundsnormer, men derimod orienteret mod sin egen foregåen. Udefra kan en aktivitet som bungyjump  eller  klippeklatring  således  forekomme meningsløs  og  vanvittig  -  umiddelbart funderet i irrationalitet, men indefra kan den give god mening.

## Idrætten og bylivet - en (gen)forening

Ovennævnte  typiske  holdninger  til  idrætten, sammenholdt med Pløgers typer af byliv (og specielt den tredje: Det nydelsesfulde byliv )  vil  kunne være med til at skabe et visionært udgangspunkt for fremtidens idrætsplanlægning i en storby som København. En idealtypisk tænkning vil kunne tjene som en slags overordnet optik på området.

Set i dette lys, hvad er så kvaliteten ved at få anlagt en stor multiarena i København til  elite-/konkurrenceidrætten?  Og  er  der væsentlig forskel på idrætsoplevelsens karakter  (specielt  for  tilskueren)  hvad  enten arenaen  anlægges  i  forbindelse  med  Parken eller i Ørestaden, som der nu er planer om? 56 Vil de urbane kvaliteter kunne skabes i Ørestaden? Og i givet fald hvordan? Et højt prioriteret ønske i de seneste redegørelser har været at anlægge et svømmestadion  med  50  m  konkurrencebassin  i København. 57 Her  kunne  man  også  -  på baggrund af en idealtypisk tænkning som ovenstående - lade sig inspirere på u normal vis. Man kunne måske komme i tanke om at anlægge det ved vandet - på havnefronten  eller  ved  Søerne  i  den  indre  by, 58 med  konkurrenceidrættens  former  i  centrum på en ny og mere synlig måde gennem et åbent byggeri. Et anlæg, der kunne være  overdækket  (med  transparant  glas) om  vinteren  og  under  åben  himmel  om sommeren  og  dermed udstille svømmesporten og dens konkurrenceformer, såvel som andre holdninger til vandaktivitet.

Mere typisk i forhold til omsorgsformen kunne man tænke sig denne bedre integreret i byens liv gennem bl.a. lysløjper til joggingløberne,  men  også  yderligere  ved f.eks.  at  opstille  styrketrænings-/udstrækningspavilloner 59 i  Fælledparken eller ved Søerne,  hvor  masser  af  joggere  hver  dag lægger ruten forbi. Mon ikke sådanne anlæg ville give større mulighed for at nyde en  mere  helstøbt  træningstur  og  generelt skabe positiv op sigt blandt aktive og forbipasserende?

I nogenlunde samme ånd kunne man opstille ribber eller lignende ved byens busstoppesteder, S-togs- og metrostationer, så man kunne lave et par styrkeeller strækøvelser til og fra arbejde. Her kunne man yderligere forestille sig, at der kunne gå sport og dermed konkurrence i det.

Man kunne i det hele taget tænke mange idrætsfaciliteter ind i forbindelse med andre  livsfunktioner  knyttet  til  arbejde,  studieliv, fritid og kultur og således gøre mange forskellige dele af livet synligt i sådanne sammenbragte sammenhænge.

Når det kommer til at integrere idrættens vanvidsformer i bylivet, kan det virke vanskeligere at argumentere for, at »det glade vanvid«  skal  være  en  planlægningsnorm. Men vanviddet virker ikke specielt vanvittigt, hvis det tjener en egen meningsproduktion,  hvor  den  idrætslige  bevægelse  er  orienteret mod indre processer. I vanvidsidrætten synes man således mere tydeligt at hellige sig kroppen , hvor idrætsaktiviteten dermed klarere kan tolkes som en dionysisk kropsudladning midt i en apollinsk hverdag. 60 I planlægningsammenhæng bør man også have øje for denne side af idrætslivet. Man kan vælge, at være positivt stemt over for det adrenalinhungrende folk der f.eks. ynder at rapelle fra siloer eller andre høje bygninger, så længe sikkerheden ellers er i orden, og man kan stille sig positivt over for afholdelse af ekstreme konkurrencer som ironmankonkurrencer i byens rum. Lidt mere folkeligt  men  stadig  »vanvittigt«  kunne  man f.eks. arrangere en årlig langdistance svømmekonkurrence i Københavns Havn. 61 Alt i alt kunne sådanne »vanvids«tiltag vel også virke meget livlige i bybilledet? Og iøvrigt også appelere til både konkurrenceformen og omsorgsformen.

## Fremtidige retningslinier for idrætsplanlægningen i storbyen

I  tilfældet  KK  må  det  undersøges,  hvilke typer,  der virkelig er  typiske,  og  hvilket idrætsliv, der er vigtigt for disse typer, og hvorfor ? Undersøgelser af denne art bør i høj grad gribes kvalitativt an for at få øje på byidrættens fænomenologiske karakter og derigennem komme til en forståelse af byidrætten indefra. 62 Ny viden må produceres, og det må bl.a. være en opgave for den kommunale forvaltning at sørge for og inspirere til, at sådanne nye undersøgelser sættes i gang.

Man må undgå at forfalde til universel doxa-tænkning  og  i  stedet  gribe  idrætsplanlægningen  mere  pragmatisk  og  forskelligartet an. Idrætsplanlægningen i storbyen må være opmærksom på både tradition,  lokalhistorie  og  særlige  nutidige  ønsker og behov, således at fortidens og nutidens idrætsformer glider ind over hinanden som  en  collage,  hvorved  idrætten  netop kommer  til  at  fremstå  som en  enhed  af mangfoldige  muligheder ,  som  der synligt og forskellig artet kan planlægges for.

For  at  få  idrætten  urbaniseret  og  ind  i midtbyen  må bycentrale idrætsanlæg  udfordre  og  supplere  de decentrale anlæg  i lokalmiljøet og idræts centrene i byens periferi, og der må her tænkes kreativt, så alle byens  dimensioner  og  situationer  ses som muligheder og ikke begrænsninger.

En sådan planlægning bør nedtone normer  som nær hed,  folke lighed og forpligtende fællesskaber  for  at  tillægge  ord som fremmed (synlig)hed, folke( forskel )lighed  og u forpligtende  fælles-skaber  større betydning. I det hele taget må ord knyttet til urbane livsformer og -normer bringes mere i  spil som inspiration til konkret formgivning og idrætsplanlægning.

På baggrund af en løbende kvalificering af idrættens felt i storbyen må det så være op til  den  almindelige  og  komplekse  magtkamp på feltet at komme frem til hvad der skal prioriteres og hvorfor. Gennem en kvalificering af storbyidrættens forskelligheder kunne man håbe på, at utraditionelle positioner, der udtrykker et reelt behov i storbyen, blev  attraktive  for  positionering  for  både politikere  og  interesseorganisationer,  og også at der dukkede finansieringsmuligheder op, hvis de post moderne idrætsfortællinger  i  byen  ellers  kan  sælge  varen  -  og byen.

Her kan ord være med til at forme handlinger og konkrete idræts former (også i arkitektonisk forstand), og heri består magtkampen altså mellem feltets aktører. I kampen om ordet !

Sagt med René Kurals 63 ord bliver en af fremtidens fornemste planlægninggsopgaver at få » idrætsfaciliteterne... ind i byen, der hvor folk er«, og her »se det mulige i det umulige.«

»Det mulige kunne for eksempel være en golftræningsbane hen over Københavns vandområder.  Det  har  man  gjort  på

Hudson River i New York. Eller hen over en  taxaholdeplads,  som  man  har  gjort det i Tokyo. Eller en hockeytræningsbane på taget af en bygning. Det er utrolig dynamisk og åbent« ...«Hvorfor skal der ikke  være  en  løbebane  på  7.  etage  på SAS-hotellet.  Eller  et  motionscenter  på vandet,  der  samtidig  kan  transportere brugerne fra sted til sted. Så løser man

## Noter

- 1 Rasmussen (1969): s. 210 og 212.
- 2 Rasmussen (1969): s. 216.
- 3 Den første tredjedel af 1900-tallet tegner således et  billede  af  byen  og  idrætten  i  en  forholdsvis sund tilstand.  Sportens  fremkomst  i  disse  år  var primært et byfænomen, og nye idrætsanlæg skød frem. Det er også her, at patienten »København« sidst blev set i god behold.
- 4 Mossin (1986): s. 7.
- 5 KI (1997): s. 9.
- 6 KI (1997): s. 16.
- 7 Hansen (1997) - Det økonomiske opsving kommer på baggrund af flere tilflyttere (større skatteindtægt) efter 1989.
- 8 En del  nye  idrætsanlæg  og  renoveringsprojekter har således set dagens lys siden 1997. Bl.a. DGIbyen,  Multihallen  i  Valby,  renovering  af  Øbrohallen,  etablering  af  skøjtebaner  og  havnebade  i byens rum …etc.
- 9 Trods lyspunkter er der således stadig et massivt fravær af idrætsfaciliteter i den indre by (kernen af bylivet), og ifølge LoA-fonden (Brandt (2002)) finder en skævvridning af anlægskronerne sted i København,  hvor  den u organiserede  idræt  (som hovedsagelig dyrkes i storbyen) forfordeles i forhold til den traditionelle organiserede idræt.
- 10  Mossin (1986): s. 43.
- 11  1988 er valgt som empirisk udgangspunkt, da dette var  året  for  udgivelsen  af  den  første  officielle idrætspolitiske redegørelse for Københavns Kommune.
- 12  Baggrunden for at opstille denne hypotese udredes senere i artiklen.
- 13  Flyvbjerg (1991): s. 106.
- 14  Flyvbjerg (1991): s. 106.
- 15  Flyvbjerg (1991): s. 115-116.
- 16  Flyvbjerg (1991): s. 116.
- 17  Bang (1996).

billet på Kalvebod Brygge og hopper af ude i Ørestaden.« 64

Det er  storbyen  og  det  urbane,  det  drejer sig om - på godt og ondt, og det må være på  disse  vilkår,  at  idrætten  skal  have  en » fastslaaet  plads  i  byplanen«, sådan  som Steen  Eiler  Rasmussen  allerede  efterlyste det tilbage i 1969. Altså gennem urbanisering af idrætten!

- 18  Foucault: »Space, Knowledge, and Power«- interview  fra  1982  med  Foucault  i  Faubion  (red.) (2001).
- 19  Flyvbjerg (1991): s. 125.
- 20  Ritzer (2000): s. 535.
- 21  Klausen (1987): s. 67 - F.eks. kommercialisering, professionalisering,  individualisering,  alternative bølger etc.
- 22  Järvinen (2000): s. 356.
- 23  Klausen (1987): s. 66.
- 24  Bøje og Eichberg (1994): s. 45-46.
- 25  Se bl.a. Bøje (1978).
- 26  Bøje og Eichberg (1994): s. 148 - Fra statslig side blev denne to-deling illustreret af en eliteidrætsbetænkning i 1983 og en breddeidrætsbetænkning i 1987.
- 27  Lyngsgård (1990): s. 135.
- 28  Eichberg (1983) - her fra Møller (1999): s. 182.
- 29  Bøje og Eichberg (1994): s. 175.
- 30  Barnow (1993): s. 26-27.
- 31  Barnow (1993): s. 27.
- 32  Pløger (2002 (a)): s. 67.
- 33  Pløger (2002 (a)): s. 63.
- 34  Pløger (2002 (a)): s. 66.
- 35  Pløger (2002 (a)): s. 67.
- 36  Kommunitarismen  bygger  på  »fællesskabstænkning.« - Fællesskaber opfattes som naturlige og apriori den menneskelige eksistens. Idealet er det »store vi« - et gensidigt forpligtende fællesskab startende med familien, derefter indbefattende boog nærmiljøet og helt ideelt også videreført i større samfundsmæssig skala.
- 37  Pløger  (2002  (a)):  s.  67  -  Bl.a.  udtrykt  tydeligt gennem en af kommunitarismens mest centrale figurer  Amitai  Etzioni,  som  fremhæver,  at  netop fællesskabets sociale bånd skal være samfundets moralske stemme.
- 38  Pløger (2002 (a)): s. 70

- 39  Til støtte for denne antagelse synes bl.a. at være Robert  D.  Putman; Bowling  Alone (2000),  hvor Putnam tolker en tendens til foreningskrise i USA som et symbol på en generel opløsning af det store fællesskab i samfundet. At drage en analogi til Danmark og i dette tilfælde København synes ligetil. For en »hjemlig« behandling af Putnams tese; se Ottesen og Ibsen (2001).
- 40  De idrætspolitiske redegørelser i henholdsvis 1988, 1993, 1998, 2001 og eliteidrætsredegørelsen i 2002 for KK vejer således tungt og er omdrejningspunktet i analysen.
- 41  Valget af de 5 medaktører er truffet ud fra en kvalificeret forestilling om, at disse 5 også er hovedaktørerne på feltet. Empirisk materiale falder her i kategorierne  høringssvar,  avisartikler,  tidskrifter m.v. - Andersen (2003)
- 42  Thomsen (1997): s. 75 - Tilgangen er yderligere hermeneutisk og knytter sig til en fortolkningsvidenskab.  Det  klassiske  begreb; verstehen (Månsån (2000): s. 92) står heraf centralt for analysen.
- 43  Jørgensen og Phillips (1999): s. 61
- 44  Thomsen (2000): s. 182
- 45  Her  kun  de  sammenfattende  og  konkluderende bemærkninger. Hele diskursanalysen kan læses i min specialeafhandling, hvor man også kan orientere sig i forhold til det empiriske tekstmateriale Andersen (2003)
- 46  Et »tegn« og en »fortælling« knyttet til post moderne karakteristika for samfundet.
- 47  F.eks. havnebadene og skøjtebanerne i den indre by.
- 48  Her  synes  der  snarere  at  være  et u forpligtende fællesskab på spil.
- 49  Nyere undersøgelser af befolkningens og københavnernes idrætsvaner synes at tegne dette billede. - Se bl.a. Larsen (2003) og Ottesen og Ibsen (1999, 2000 (a) og 2000 (b)).
- 50  Steensgård (2003)
- 51  Den flanøriske praksis er en observerende praksis, hvor man typisk på afstand betragter og nyder livets udfoldelse. Flanøren er den elegante dagdriver der nyder byens mange u forpligtende fællesskaber.
- 52  Det  dionysiske  står  her  overfor  det  apollinske, som  er  præget  af  fornuften  og  mådeholdet.  Det dionysiske står for det vilde, orgiastiske, det ekstatiske og form nedbrydende, og interessant i sammenhængen synes det også at være, at det dionysiske  hos  filosoffen  Friedrich  Nietzsche  primært finder  udtryk  i  det  ikke-diskursive  medium  musikken.  Som  et  ikke-diskursivt,  kropsligt  fænomen synes idrætten også ideel til at kunne udtrykke dionysiske sider af (by)livet.
- 53  Nielsen (2003).
- 54  Sådan som f.eks. historikeren Niels Kayser Nielsen slår tonen an i artiklen »En falmet skønhed om sport og legitimitet« - Nielsen (2002). Her betragtes udviklingen indenfor sportens verden som perverteret og uden charme. De gamle dage derimod - de var glorværdige!
- 55  Møller (1999): s. 192 - 198.
- 56  Ipsen, Pedersen og Caruso (2003).
- 57  Som senest er kommet på mere reel tale i forhold til en overdækning af Bellahøj friluftsbad.
- 58  Arkitekten Jørn Utzon tegnede i 1979 et meget interessant  -  og urbant  svømmehalsprojekt  der var tiltænkt at skulle anlægges ved Peblinge søen, men projektet blev (desværre) aldrig realiseret. Lyngsgård (1990) s. 126 -127.
- 59  LoA-fonden  har  her  udarbejdet  en  spændende prototype på sådanne pavilloner.
- 60 Man skulle dog nok overveje at finde et andet ord for vanvid , der klinger lidt bedre i den fornuftige politiske verden.
- 61  Sådan én har man i Dublin (Irland), hvor kommunen  er  medarrangør,  og  den  er  meget  populær.Thesbjerg (2002).
- 62  Dette gælder både i forhold til den idrætsaktive og får  tilskueren  og  den  tilfældigt  forbipasserende, som  måske  fanger  interesse  for  idrætten,  hvis han/hun ellers kan få øje på den.
- 63 Leder af Center for Idræt og Arkitektur (CIA), der er blevet etableret i et samarbejde med Kunstakademiets Arkitektskole i København og LoA-fonden.
- 64 Interview  med  René  Kural  fra JP København -Nyhuus (2002)

## Litteraturliste

- Andersen, Klaus Eskelund: Idræt og byplanlægning i København  -  en  (socio)logisk  analyse  af  idætten og det urbane rum - Speciale fra Syddansk Universitet, Odense, juni 2003.
- Andersen,  Niels  Åkerstrøm:  »Diskursanalyse  praksis« i Grus nr. 59 1999
- Bang, Søren: »DIF går ind i København«, Idrætsliv nr. 18, 1996.
- Barnow, Finn: Teorier om byen , København 1993
- Bauman,  Zygmunt: Liquid  Modernity ,  Cambridge 2000.
- Bourdieu, Pierre: Distinktionen - en sociologisk kritik af dømmekraften , Frederiksberg 1995.
- Brandt, Henrik H.: »Idrætsbyggeriet er skævt«, Jyllands-Posten 19-10-2002.
- Bøje, Claus: »Opgør med enhedstankens ideologiske fundament«, i Idræt - Enhed eller mangfoldighed -Gerlev Idrætshøjskole 1978.
- Bøje,  Claus  &amp;  Henning  Eichberg: Idrættens  tredje vej , Århus 1994.
- Christensen, Søren &amp; Poul-Erik D. Jensen: Kontrol i det  stille  -  om  magt  og  deltagelse ,  Frederiksberg 2001.
- Eichberg,  Henning:  »Kropskulturens  trialektik«,  i centring nr. 3, 1983.
- Flyvbjerg, Bent: Rationalitet og magt , bd. 1 og 2, Århus 1991.
- Foucault, Michel: »Space, Knowledge, and Power« i J.  D.  Faubion: Michel Foucault - Power, London 1994.
- Hansen,  Britta:  »Byen  uden  idrætspolitik«, Aktuelt 17-11-1997.
- Ipsen, Jens-Martin, Flemming S. Pedersen og Jesper D. Caruso: »København satser på Ørestad« Berlingske Tidende 19-03-2003.
- Järvinen Magaretha: »Pierre Bourdieu« i Heine Andersen &amp; Lars Bo Kaspersen red.: Klassisk og moderne samfundsteori , København 2000.
- Jørgensen, Marianne Winther &amp; Louise Phillips: Dikursanalyse som teori og metode , Roskilde 1999.
- KI  (Københavns  Idrætsanlæg): Idrættens  vilkår  i København, København 1997.
- Klausen,  Kurt  Klaudi: Per Ardua ad Astra ,  Odense 1987.
- Laclau,  Ernesto  og  Chantal  Mouffe: Hegemony  an Socialist Strategy , London 1985.
- Larsen,  Knud: Idrætsdeltagelse  i  Danmark  -  2002 , København 2003.
- Lyngsgård, Hans: Idrættens rum , København 1990.
- Mossin, Steffen: Idræt/åben by , Århus 1986.
- Møller, Verner: Sundhed og idræt , Odense 1999.
- Månssån,  Per:  »Max  Weber«  i  Heine  Andersen  &amp; Lars Bo Kaspersen red.: Klassisk og moderne samfunds-
- teori , København 2000.
- Nielsen,  Hanne  Fall  »Nyt  vartegn  for  badeløver  og borgere«, Politikken 23-02-2003.
- Nielsen,  Niels  Kayser:  »En  falmet  skønhed  -  om sport og svigtende legitimitet« i Verner Møller og Jørgen  Povlsen  (red.): Sportens  forførende  skønhed , Odense 2002.
- Nyhuus, Lone: »En by i bevægelse«, JPKøbenhavn 17-09-2002.
- Ottesen, Laila &amp; Bjarne Ibsen: Forsamles eller forenes , København 2000 (a).
- Ottesen, Laila &amp; Bjarne Ibsen: »Idræt, livsform og social  kapital « i  Ove  Korsgaard  et  al.  (red.) «Idræt, krop og demokrati« København 2001.
- Ottesen, Laila &amp; Bjarne Ibsen: Idræt, motion og hverdagsliv - i tal og tale, København 1999.
- Ottesen, Laila &amp; Bjarne Ibsen: Børn, idræt og hverdagsliv - i tal og tale, København 2000 (b).
- Pløger, John: »På sporet av byteorien« i Jonny Aspen &amp; John Pløger :  På sporet av byen - lesninger av senmoderne byliv , Oslo 1997.
- Pløger,  John:  »Byfællesskab  -  sprængningen  af  et spatielt  dispositiv«  i Distinktion  -  tidsskrift  for samfundsteori , temanummer: Byen, nr. 4 2002 (a).
- Pløger, John: »Den fragmentariske by og »det gode byliv« » i By og Byg , København 2002 (b).
- Putnam, Robert D.: Bowling Alone, New York 2000
- Rasmussen,  Steen Eiler: København ,  København 1969.
- Reffnsøe,  Sverre:  »Michel  Foucaults  dispositionelle magtanalyse« i Grus nr. 59 1999.
- Ritzer,  George: Sociological  Theory, 5th.  Edition, Singapore 2000.
- Steensgård, Pernille: »Fællesskab er en myte«, Weekendavisen (27-12-2002 - 02-01-2003).
- Thesbjerg,  Marie  Venø:  »En  kold  dukkert  midt  i Dublin«, Politiken , oktober 2002.
- Thomsen,  Jens  Peter  Frølund:  »Diskursanalyse«  i Heine Andersen &amp; Lars Bo Kaspersen red.: Klassisk og moderne samfundsteori , København 2000.
- Thomsen, Jens Peter Frølund: Moderne politikbegreber , Århus 1997.