Introduktion: Føderalisme og demokrati
Forfattere: Benjamin Ask Popp-Madsen, Ditte Maria Brasso Sørensen
Tidsskrift: politik (2016-09-01)

## Introduktion

Benjamin Ask Popp-Madsen &amp; Ditte Maria Brasso Sørensen

Dette temanummer omhandler sammenspillet mellem føderalisme og demokrati. Føderalismebegrebet har de seneste år været genstand for omfattende akademisk og politisk interesse, og står som et central begreb i forhold til mange nutidige politiske og demokratiteoretiske problemstillinger. Etymologisk set stammer føderalisme fra det latinske foedus , der betyder pagt, alliance eller sammenslutning. Ved en føderation   forstås en gensidig  aftale  og  et  kontinuerligt  samarbejde  mellem  ligeværdige  politiske  enheder. Føderationen kan således repræsentere en alternativ opfattelse af det politisk fællesskab, den institutionelle beslutningsproces og samt den folkelige deltagelse end den vi kender fra statstænkningen.

En række nutidige politiske udviklinger nødvendiggør at tænke udover den suveræne nationalstat samt at overveje nye sub- og supranationale organisationsformer. Med grænseoverskridende politiske problemer, internationaliseringen og lokalisering af identiteter,  global  finansiel  kapitalisme  samt  verdensomspændende  kommunikation  og  informationsnetværk har nationalstaten mistet sin status som politisk suveræn og identitetsmæssig selvfølgelig. Statens manglende evne til effektivt at styre og regulere, varetage borgernes interesser samt at levere et entydigt identitetsmæssigt tilhørsforhold undergraver til stadighed dens politiske legitimitet. Dette forhold peger på, at det er nødvendigt at forestille sig andre og større politiske enheder med mere omsiggribende beslutningskompetence og multiple deltagelseskanaler. Føderationen som politisk form er i  vores  optik  en  oplagt  inspirationskilde  for  et  sådan  projekt.  Som  allerede  Baron  de Montesquieu  påpegede,  så  er  føderationen  måden,  hvorpå  republikken  kan  vokse  sig større uden at forfalde til imperium, despoti eller kolonimagt. Med nutidens terminologi kan man hævde, at føderationen er måden hvorpå den demokratiske kerneidé om folkelig selvbestemmelse kan vriste sig fri af nationalstatens historiske forankring og transformeres til et mere nutidssvarende, globaliseret politiske verdensbillede.

Det fortløbende quasi-føderale eksperiment i den Europæiske Union (EU) kan ses som det  mest  vidtrækkende  og  veludviklede  forsøg  på  et  finde  et  føderalt  alternativ  eller supplement til nationalstaten. I sin politiske struktur forsøger EU på det europæiske plan horisontalt at balancere inddragelse af medlemsstater, så vel som europæiske borgere, samt fastholde, at de mange politiske niveauer skal fastholdes vertikalt. EU kan derfor ses  som  et  politisk  projekt,  der  søger  at  fremme  en  sammenslutning  både  horisontalt mellem  medlemsstater,  men  også  et  vertikalt  eksperiment  fokuseret  på  at  skabe  en struktur, der kan facilitere inddragelse af multiple politiske niveauer. Lige fra borgerinitiativer, til byer, kommuner, stater og regioner.

Den stigende utilfredshed med statens manglende evne til varetage borgernes interesser samt effektivt og inddragende at løse presserende politiske problemer har afstedkommet en række folkelige protester og oprør. Siden finanskrisen fra 2008 og frem har en vedvarende europæiske sparepolitik medført flere krav om mindre og lokale politiske enheder med større grad af demokratisk selvbestemmelse og deltagelse. Også her kan føderalismebegrebet bibringe vigtige indsigter. Hvad end vi kigger på organiseringen af protesterne mod nedskæringerne i Spanien og Grækenland, den amerikanske Occupybevægelse, participatory  budgetting i  Brasilien  eller  kampen  mod  liberaliseringen  af energiforsyningerne i flere latinamerikanske lande, så antager disse organisationsformer ofte  føderal  træk  i  kræft  af  deres  anti-hierarkiske,  horisontale  organisationsform  samt vigtigheden  af  samarbejdet  mellem  forskellige,  plurale  enheder,  der  modstår  politisk homogenisering og ensartethed.

Hensigten  med  temanummeret  er  således  at  belyse  sammenspillet  mellem  føderalisme og demokrati både empirisk og normativt. Empirisk, fordi føderationen efter vores bedste overbevisning kan bruges til at beskrive og forstå væsentlige politiske udviklinger, der finder sted både sub- og supranationalt, og som på forskellig vis tematiserer og problematiserer  statens  faldende  beslutningskompetence  og  politiske  legitimitet.  Normativt,  fordi  føderationen  med  dens  pluralistiske  organisationsstruktur,  hvor  selvbestemmelse,  medbestemmelse  og  beslutningsproces  konfigureres  på  nye  og  innovative måder, kan være en måde hvorpå demokrati og politisk handlekraft kan overvinde nationalstatens nutidige krise.

Jan  Smolenskis artikel  giver  et  idéhistorisk  overblik  over  føderalismebegrebet.  Det vises her, at føderalisme historisk set har dækket over tre idealtypiske betydninger. Føderalisme kan forstås 1) som et opgør med enten intern eller ekstern absolut suverænitet, 2) som en måde at dele suverænitet, og endeligt 3) som en bottom-up måde at skabe en politisk forsamling på. Ved at kortlægge disse tre grene af føderalismebegrebet, giver artiklen et nuanceret afsæt for at forstå hvilke implikationer føderalisme kan have for vores nutidige politiske tænkning.

I  artiklen Sammenslutningens  Kunst søger Benjamin  Ask  Popp-Madsen via  en diskussion af henholdsvis Johannes Althusius' og Hannah Arendts tanker om den føderale form at destillere det føderales konceptuelle kerne. Popp-Madsen viser, at sammenslutning og selvbestemmelse kan ses som føderationens kernebegreber, og at denne forståelse kan hjælpe os med at flytte vores fokus fra politik som interessevaretagelse og interessekamp til en forståelse af politik som fremhæver den konstituerende magt, og dens hierarkiske prioritet over dens institutionelle frembringelser.

Med Malte  Frøslee  Ibsens artikel  bevæger  temanummeret  sig  fra  føderalismens idehistorie til en diskussion af, hvorvidt EU har potentialet til at udvikle sig til en demokratisk  supranational  struktur.  Artiklen  tager  udgangspunkt  i  den  offentlige  debat mellem filosoffen Jürgen Habermas og den politiske økonom Wolfgang Streeck, som har udspillet sig siden 2013. Ibsen viser, at de to debattanter deler analytisk udgangspunkt, men drager forskellige konklusioner hvad angår EU's demokratiske potentiale. Ibsen  konkluderer,  at  selvom  ønsket  om  et  demokratisk  EU  kan  virke  utopisk,  er Streecks alternative tilbagetrækning til nationalstaten ikke en mulighed.

Ditte Maria Brasso Sørensens artikel arbejder videre med Habermas' vision for et demokratisk EU. Sørensen kortlægger Habermas' vision for EU som et supranationalt demokrati, som modsvar på en stigende eksekutiv føderalisme. Det vises, at de to repræsentationskanaler som Habermas bygger på, nemlig et samlet Råd som repræsenterende de europæiske folk og et stærkt Parlament som repræsenterende de europæiske borgere, begge lider af svagheder. På bagrund af dette vises det, at Habermas' model for EU demokrati bør suppleres med alternative repræsentationskanaler, som findes i demoi krati-litteraturen.

Endeligt, giver Sveinung Legards bidrag et indblik i hvordan borgerinddragelsesprocesser har været brugt både på by- og delstatsniveau i Brasilien. Legards artikel giver derved er indblik i hvordan selvbestemmelse tager konkret form i en føderal stat. Legard viser, at byens særstatus som ramme om borgerinddragelse er tvivlsom, og at lignende processer  er  mulige  på  delstatsniveaus.  Dette  åbner  både  forn  en  problematisering  af byen  som  et  unikt  politisk  rum,  men  også  for  en  diskussion  af  muligheden  for  mere vidtrækkende borgerinddragelsesprocesser på højere politiske niveauer.