Sportsspektakler
Forfattere: Verner Møller
Tidsskrift: forumforidraet (2004-08-17)

## Sportsspektakler

Af Verner Møller

I tidens løb er der blevet skrevet mange sider om sportens elendighed og forestående død.  Snart  er  det  sportsorganisationernes uudryddelige  korruption  og  nedbrydende egennytte, der får dommedagsbasunerne til at lyde. Snart er det selve sportens grasserende helbredsødelæggelser,  som  nærer sortsynet.  Sportens  tendens  til  evig  overskridelse har foranlediget profetier om atleters forestående forvandling til monstre. Endelig har publikum været under anklage for at underminere sporten på grund af dets dekadence, blodtørst og en sensationshunger. Bestikkelsessager, dopingbrug og hooliganisme er blevet opfattet som forløbere for sportens undergang.

Tør  man  pudse  brillerne  og  give  sig  i kast  med  en  analyse  af  showsportens  udviklingstendenser, vil man dog opdage, at det slet ikke er så galt fat med sporten, som kritikken  giver  indtryk  af.  Nok  forandrer sporten og dens vilkår sig, men det er ikke ensbetydende med, at den forfalder. Tværtimod.  Nærværende  artikel  turde  vise,  at sporten  virker  tilværelsesforankrende  og faktisk  også  civiliserende.  I  grunden  kan den  betragtes  som  en  populærkulturel  erstatning for finkulturel dannelse.

Først demonstreres  det utidssvarende ved  sociologen  John  J.  MacAloons  festivalnostalgi. Derpå gøres der op med Guy Debords kritik af spektakelsamfundets afmægtiggørelse af borgerne ved forvandlingen af dem til publikum. Efter dette udfol- des sportens betydning som moderne mytologi. Fodboldslutrunden ved VM i USA 1994  tjener  som  privilegeret  eksempel. Analysen af sportens iscenesættelse baner vej  for  den  indsigt,  at  kommercialiseringen,  der  ofte  drages  frem  som  roden  til sportens  ulyksalige  udvikling,  i  realiteten er motoren, der driver sporten fremad som populærkulturelt dannelsesprojekt.

## Festivalen og den villede autenticitet

Forud  for  de  olympiske  vinterlege  1988 blev  der  i  værtsbyen  Calgary  afholdt  en IOC- konference med temaet The Olympic Movement and the Mass Media . Her deltog MacAloon med et oplæg, som problematiserede det autenticitetstab, han mener finder sted, og som han opfatter som en trussel mod den olympiske ide. MacAloon lagde vægt på olympismens idealer om at bidrage til internationalisme og virke til gavn for verdensfreden. I den forbindelse støttede han sig til Coubertins filosofiske fundering af den moderne olympisme, hvor den tanke præsenteres, at det er naivt at tro, at man kan få verdens folk til at elske hinanden. Til gengæld kan man håbe, at de vil lære at respektere hinanden. Forudsætningen herfor er dog, at de først lærer hinanden at kende, og det er netop, hvad olympismen virker for. I forlængelse heraf hæv- dede MacAloon: »To this we may add that to know one another, it is first necessary to interact.« 1 Interaktionen  er  for  MacAloon at se den centrale værdi i olympismen, og derfor er det afgørende at fokusere på begivenhedens festivalkarakter.

Inspireret af Gregory Batesons indsigter i de metakommunikative aspekter, der knytter  sig  til  forskellige  »udsagn«,  alt  efter hvilken  ramme  de  formuleres  i,  opstiller han sin egen rammeteori for de Olympiske Lege. 2 Han finder i olympismen fem rammer,  der  som  kinesiske  æsker  omkranser hinanden.

Den inderste ramme »This is Truth« udgør selve meningen med olympismen, idet den indeholder udsagnet »We respect each other because we are the same in our differences«.  Denne  meningskerne  indrammes af rammen: »This is Game«, hvori alle udsagn er »usande«. Eksempelvis »vi er ens« eller  »vi  er  forskellige«.  Uden  om  denne ligger rammen »This is Ritual«, hvori det gælder, at alle udsagn er sande repræsentationer for de mest seriøse ting. Den næste ramme »This is Festival«  konnoterer  fest og glæde. Og endelig som den yderste ligger »This is Spectacle«, der er ramme om det  pompøse  og  fascinerende,  men  ifølge MacAloon tvivlsomme skue.

Hvorvidt betydningen af de tre inderste rammer åbenbares afhænger af vægtningen af de to yderste rammer. MacAloons valorisering er ikke til at tage fejl af:

The metacommunication »This is Festival« tells us that »all statements inside this frame are subject of joy and happiness.«  Whatever  truth  about  social  life are discovered in play and consecrated in  ritual  are  then  enjoyed  in  festival, enjoyment  being,  as  I've  tried  to  suggest, its own form of confirmation. Fes- tival  humanizes,  individuates  and  tests these propositions through personal experience in which the oppositional categories  of  spectator/performer  and  authority/congregation are greatly overcome. Yet festival does its work in the key of face-to-face sociability: one can play a game or perform a ritual alone, but an »individual festival« is an impossibility, a contradiction in terms. 3

MacAloon pointerer, at når man går til og fra de indre rammer »Game« og »Ritual«, der typisk findes inden for den materialiserede ramme, som stadion er, passerer man festival-rammen, hvor det autentiske møde finder sted. Byer, som i forvejen har tradition for et åbent og rigt gadeliv, viser sig oftest  mere  velegnede  til  at  befordre  den olympiske festival end byer uden en sådan tradition.  Som  konkret  eksempel  fremhæver han den fransk-katolske by Montreal,  hvor  festivalstemningen  under  legene havde  været  i  top,  i  modsætning  til  hvad den var under legene i Los Angeles, der ellers  er  kendt  som  underholdningens  by. Forklaringen  herpå  finder  han  i  den  afgørende forskel, at mens bybilledet i Montreal er præget af gadegøglere og musikanter, er Los Angeles præget af en langt mindre spontant iscenesat underholdning, som er forbeholdt et købedygtigt publikum, idet den i alt væsentligt baserer sig på billettering. Det er altså forskellen mellem på den ene side den brogede folkelighed og på den anden side en glat og kommerciel underholdningsindustri, som er uegnet til at befordre en autentisk festival. Til gengæld er denne industri længst fremme, når det drejer sig om at producere spektakler. Og kendetegnende for det olympiske spektakel er ifølge MacAloon, at det er:

a discrete performance genre associated with such features as the emphasis on visual  communicative  codes,  an  uncommitted watching, greater dichotomy between  spectators  and  performers  than other Olympic genres, and the specification of no particular mood or style aside from diffuse wonder or awe. The ethos of  spectacle  is  an  ever-aggrandizing; more  is  better  one,  »giganticism«  in Olympic  parlance.  While  visually  alluring, entertaining, and sometimes aweinspiring,  spectacles  are  also,  in  the twentieth  century  at  least,  associated with  potential  tastelessness,  moral  cacophony,  and  intellectual  disorder.  The showiness of spectacle ever threatens to shade over into »mere show« and pretension, into persons and groups, as we say,  »making  a  spectacle  of  them  selves.«  […]  The  metamessage  »This  is Spectacle,« therefore, instructs us to the effect that »All statements in this frame are grandiloquent and alluring but merit suspicion«. 4

Hvor festivalstemningen i MacAloons forståelse er afgørende for, om den ægte, venlige og åbenhjertige interaktion indtræffer, repræsenterer  spektaklet  derimod  det  forlorne.  Her  udkrystalliserer  festivaldeltagerne sig på forstemmende vis i to uforenelige  kategorier,  nemlig  i  de  passive  tilskuere, der fremmedgjort konsumerer skuet, og de aktive udøvere, som alene deltager som producenter af det. De to rammer repræsenterer  således  i  MacAloons  optik spændingen mellem autenticiteten  på  den ene  side  og  fremmedgørelsen  på  den  anden.

Det er nu MacAloons pointe, at massemedierne  i  vid  udstrækning  må  give  op mht.  at  formidle  olympismens  festivaldimension. For det første: den findes ikke på

bestemte  steder  på  bestemte  tidspunkter, men krystalliserer sig momentvis og spontant forskellige steder. For det andet: hvis et kamerahold har held til at være på rette sted  på  rette  tid,  vil  tilstedeværelsen  af fjernsynskameraet  have  en  tendens  til  at influere  og  forvandle  festivalstemningen til  et  spektakel.  Som  konsekvens  heraf koncentreres medieopmærksomheden i alt væsentligt om at dække spektaklet. Mediedækningen er således med til at korrumpere den olympiske bevægelses metakommunikative potentiale.

## Spektakelsamfundet

Tonen i MacAloons fremstilling er, at den TV-formidlede  showsport  er  forarmende og  fremmedgørende,  og  denne  grundtone gør  fremstillingen  utidssvarende.  Det  er altså ikke analysen, jeg anfægter, kun valoriseringen. - Altså forestillingen om, at der skjult  bag  det  fremmedgørende  spektakel udspiller  sig  et  truet  autentisk  møde.  Når denne forestilling må anfægtes, er det, fordi fremmedgørelsens tid er omme. I Baudrillards  formulering  lyder  det: Vi  lever ikke længere i fremmedgørelsens drama; vi lever i kommunikationens ekstase . 5 Pointen er,  at  der  ikke  længere  er  noget  skuespil mulig, idet omgangs formen er blevet spillet. Denne forvandling af omgangsformerne er netop indtruffet i kraft af den eksplosive  udvikling  af  massekommunikationen og  især  tv-mediet  gennem  det  20.  århundredes anden halvdel.

I  det  19.  århundrede  bidrog  fremkomsten  af  fotografiet  og  dets  udvikling  som medium til følelsen af, at verden blev mindre. Man lagde ikke længere blot øre til beretninger  om  begivenheder  fra  fjerne  steder, men fik syn for sagn. Med fotografiet fik man begivenhederne på nært hold. Fotografiet gav indtryk af vidnesbyrd og blev betragtet som et autentisk aftryk af en given  virkelighed. 6 I  dag  er  denne  tillid  til billedmediet forduftet. Fotografier kan retoucheres og på anden måde manipuleres. Og også fotografiets videreudvikling i »levende« billeder har tabt autoritet. 7 Man har så at sige fået øje på manden bag kameraet og er blevet vidende om, at han er subjektivet, som indretter objektivet. Hvad vi ser, er  med  andre  ord  en  udvalgt  virkelighed, som  endog  kan  være  iscenesat  med  eller uden kameramandens vidende.

I  det  lys  forstår  man  den  anderledes autenticitetsforestilling,  der  rumsterer  hos MacAloon. Det er det at være til stede, som er vor tids kriterium for ægthed. Er vi ikke nærværende, mister vi autenticiteten og bliver  blot  passive  recipienter  eller  konsumenter af  et  spektakel,  som  må  betragtes med den største skepsis, skønt det kan være nok så fascinerende. Når MacAloons heroiske indstilling imidlertid ikke længere holder,  er  det  netop  fordi,  billedmediet  har ændret omgangsformen og gjort alt til spil. Verden er forandret. Den er ikke længere dramatisk ,  men  er  blevet spektakulær .  Vi lever i det, der allerede i sidste halvdel af 60erne af Guy Debord blev døbt spektakelsamfundet. Konsekvensen heraf er, hævder han i bogen The Society of the Spectacle's første fragment, at »Everything that was directly lived has moved away into a representation«, og fortsætter i sjette:

The spectacle, grasped in its totality, is both the result and the project of the existing  mode  of  production.  It  is  not  a supplement to the real world, an additional decoration. It is the heart of the unrealism of the real society. In all its specific forms, as information or propaganda, as advertisement or direct entertainment  consumption,  the  spectacle  is  the present model of socially dominant life. 8

Debords  pointe  er,  at  den  forestilling  om autenticitet  i  mødet,  som  MacAloon  insisterer på, i sig selv er en illusion. Spektaklet har erstattet det umiddelbart levede. I spektakelsamfundet er vi blevet tilskuere til vores egne præstationer, hvad enten der er et kamera til stede eller ej. På en og samme gang er hver enkelt både tilskuer og aktør (skuespiller) i sin tilværelse. Der er på sin vis altid et kamera til stede, om det så er som massemedium, som hjemmevideo eller kun i vores forestilling. 9 Derfor vil også festivalen,  om  den  end  fremtræder  autentisk, altid være simulation. Lytter vi til Debord, er festivalen i sig selv et spektakel. Debord  og  MacAloon  anlægger  begge  et pessimistisk syn på spektaklet. Forskellen er, at MacAloon hæger om et alternativ til pessimismen i sin insisteren på festivalen som  en  grund,  hvor  autentisk  interaktion kan  foregå.  Spektaklet  er  imidlertid  sivet ned  gennem  rammerne.  Festivalen,  men også  ritualet  og  spillet  er  blevet  spektakler. 10 Der er dog grund til at se med skepsis på Debord og MacAloons pessimisme.

I takt med at spektakelsamfundet har udviklet  sig,  har  spektaklet  ændret  karakter. Det er blevet selvbevidst og selvkommenterende. I bund og grund knytter de pessimistiske betragtninger over spektaklet sig til  en  endnu  mere  forstemmende mistillid til tilskueren. Når Debord f.eks. kan hævde,  at  jo  mere  tilskueren  beskuer,  desto mindre lever han, og jo mere han accepterer  at  kende  sine  behov  gennem  de  herskende  billedmedier,  desto  mindre  begriber  han  sin  egen  væren  og  sine  egne  ønsker, 11 ligger det implicit, at tilskueren virkelig lader sig manipulere. Tilskueren frakendes  en  egen  dømmekraft.  Dette  sker, fordi Debord ikke medreflekterer sin egen kritiks  grundlag.  Debord  sætter  lid  til  sin egen smagsudøvelse, og eftersom han opdager,  at  tilskuere  i  omverdenen  synes  at gebærde sig imod den smag, ligger det lige for at mene, at det er fordi han er smagløs. Men at fælde en sådan dom over tilskueren smager ham ikke, derfor vælger han i stedet at betragte publikum som offer. Der er blevet  gjort  noget  ved  tilskueren,  han  er blevet offer for en mekanik, som gør ham ude af stand til at udøve smag, og det forklares  da  således:  »The  spectacle  is  the nightmare  of  imprisoned  modern  society which  ultimately  expresses  nothing  more than its desire to sleep. The spectacle is the guardian of sleep.« 12 Når der altså ikke siges fra overfor den dårlige smag, skyldes det, at spektaklet står vagt om søvnen. Tilskueren skuer i virkeligheden ikke, han sover!

Siden  Debord  fældede  dom  over spektaklet ,  har det imidlertid udviklet sig dramatisk . Realiteten har forandret sig, og med nutidens kolossale udbud af spektakler, er det  blevet  oplagt,  at  der  faktisk  udøves smag. Tilskueren tager stilling. Det er således en urimelig undervurdering at betragte tilskueren som en ukritisk sovende. Nu om stunder udvikles spektaklerne da også i en hast,  der  indicerer,  at  spektakelmagerne  i høj grad er sig dette bevidst. I en tid hvor seertal  fungerer  som  parameter  på  programmer og stationers relevans, gælder det mere  end  nogensinde  om  at  ramme  den fremherskende  smag.  Dette  er  motoren  i spektaklernes dramatiske udvikling.

## Sporten som moderne mytologi

På den baggrund må Debords forestilling om, at publikum er forført af medierne til at  konsumere spektaklet,  fraviges.  Seerne synes konstant at udøve smag, at vælge til og fra. Blandt andet bliver mindre spektakulære sportsgrene mere og mere margina- le i mediebilledet som følge af seernes fravalg, der direkte kan aflæse af seertallene. Når seerne i stort tal overværer sportstransmissioner, er der tale om et tilvalg. Sportsbegivenheder frister simpelt hen. Følgelig melder spørgsmålet sig, hvad er det for attraktioner ved sporten, der gør, at tv-seere i kolossalt tal retter opmærksomheden mod sportsbegivenhederne,  hvoraf de største formår at tiltrække sig mere end halvdelen af alverdens tv-seere som publikum?

Da Coubertin  fik  ideen  til  de  moderne Olympiske  Lege,  tegnede  han  samtidig abonnement på de antikke lege og fik derved en gratis befæstelse.  De  moderne olympiske lege blev således skabt i og med en  mytologisk  betydning.  I  modsætning hertil har Jules Rimet og Henri Delaunays ide om et fodbold-VM (som en art aflægger af de olympiske lege), siden sin realisering med tretten hold i Uruguay 1930, hvor der var tale om en turnering med fri tilmelding, 13 udviklet sig til en moderne mytologi i Roland Barthes« forstand. 14

Koryfæer som Jesse Owens, Mark Spitz, Olga  Korbut  etc.  lyser  over  usammenlignelige præstationer og får de olympiske lege til at fremstå som en række heltesagn. I modsætning hertil kan f.eks. de store fodboldslutrunder og Tour de France snarere sammenlignes  med  romanen  eller  eposet, der frembyder en række muligheder af essentiel betydning for vores oplevelse af tilværelsen som meningsfuld.

## Eksemplet fodboldslutrunden

Hvor de Olympiske Lege tilbyder et overflødighedshorn af sportsgrene, hvoraf mange overværes på arenaen eller i stuen af tilskuere, der helt uden eller kun har et perifert kendskab  til  sportsgrenen  så  er  forhåndskendskab og genkendelighed langt større i forbindelse med fodboldslutrunderne. Som fodboldinteresseret er man på forhånd bekendt med nogle af spillerne, og man er fortrolig  med  spillet  og  turneringsformen. Trods små justeringer af regler, deltagerantal og turneringsform er slutrunderne i alt væsentligt forblevet uændret. Endvidere giver de mulighed for at orientere sig i en tidslig horisont, og i tilknytning hertil er de med til at give en oplevelse af perspektiv og kontinuitet. VM og EM er noget, man kan se frem og glæde sig til, og det ikke bare som en tilbagevendende begivenhed, men som en  fortsat  fortælling.  De  står  nemlig  ikke blot på en måned hvert fjerde år, men begynder  allerede  med  en  lang  kvalifikationsturnering, som nyder stor bevågenhed, år før slutrunden foregår. Selvom man ikke tilhører  de  kvalificerede  nationer,  er  man derfor immervæk inddraget i fortællingen. Typisk  for  slutrundernes  indlejring  i  en (hverdags)mytologisk  ramme  florerer  en række stereotype forestillinger. F.eks. fremdrages tyskerne som evindeligt heldige (en opfattelse, der holder ved, selvom den blev dementeret godt og grundigt ved EM 1992 og  igen  nu  ved  EM  2004),  briterne  som særlig  fightende,  italienerne  som  særligt svinske,  og  brasilianerne  som  specielle boldkunstnere, der på grund af deres samtidige mangel på taktisk disciplin - et udslag af deres primitive natur og ubekymrede, legende livsindstilling - bringer dem i konstant fare for at tabe til modstandere, der i henseende til teknik er dem langt underlegne. Den slags forestillinger accentueres som mytologi i forbindelse med fokuseringen på slutrunden, hvor fodboldturneringen skifter karakter fra roman til epos. 15

Slutrunderne finder sted hvert fjerde år. Skønt  værtsskabet  skifter,  mødes  slutrundedeltagerne i en anden forstand hver gang i  den samme ramme, nemlig på det »universelle« stadion. På denne objektive arena, hvor slagene udkæmpes om hvilken na- tion, der som mester kan hjemføre mesterskabs-trofæet, træder de enkelte spillere i karakter, skønt fokus fra begyndelsen er på nationerne. Situationen er således den omvendte  af  OL-begivenheden,  hvor  individerne går forud for nationerne, men ender med at udmærke deres respektive nationer i forhold til disses samlede medaljehøst.

Ved fodbold-VM bliver kampe mellem nationer  snart  til  opgør  mellem  fremtrædende spillere. I den mediemæssige iscenesættelse  bliver  nationer  som  Finland  og Norge identificeret med deres kendte stjerner som Litmanen og Solskjær. Men også nationer med store resultater gennem tiderne, nationer, der som varemærker synes at borge for fodboldmæssig kvalitet (endnu et eksempel  på  fodboldens  hverdagsmytologiske karakter), såsom Brasilien, Frankrig og Italien, får deres chancer målt i forhold til enkelte stjerner som Ronaldo, Zidane og Totti. Disse spillere er udråbt som stjerner på forhånd og bliver fulgt med særlig opmærksomhed,  indtil  de  forlader  turneringen. Profilerne bliver bedømt og sammenlignet med deres tidligere præstationer. V ores forhåndskendskab til dem bliver således repeteret  og  udbygget.  Deres  aktuelle  niveau vurderes i forhold til tidligere, hvorved spillerne kommer til at fremstå i deres historicitet - og midlertidighed - ift. deres stjernestatus. Under enhver slutrunde »fødes«  nye  stjerner,  mens  andre  fremstilles som  falmende,  skygger  af  deres  tidligere niveau.

I  disse  fremstillinger  spilles  der  på  det klassiske tema om hybris og nemesis. Når vi uden selvværdsproblemer kan fejre stjernerne i deres storhed, er det vel vidende, at de en dag vil komme til fald. Dette medvirker til, at vi accepterer den store tolerance og optimisme i bedømmelsen af de yngre superstjerner, samt dem, der er på vej. Som eksempel på sidstnævnte blev der i forbin- delse  med  Brasiliens  kampe  under  VM  i USA 1994  gentagne  gange  gisnet  om  og håbet på, at det kun 17-årige stortalent Ronaldo blev sendt på banen. I så fald ville han være lige så ung som Péle var, da han med stor succes spillede sin første VM-turnering i 1958. Ronaldo kom ganske vist aldrig i kamp under turneringen, men myten om, at der fandtes en ny Péle i de brasilianske verdensmestres kulisse, blev etableret.

Hermed fremstilledes  en  anden  side  af fodboldens  mytologiske  univers.  For  vel gælder det, at de store stjerner alle betaler den pris, at de en dag ikke længere slår til og derfor sendes uden for rampelyset, og hovedparten af VM-spillere går i glemmebogen, men de største, dem der, som man siger, er gudsbenådede, indskriver sig herefter i en fodboldens al-tid, og opkastes til fodboldguder. Kameraets gentagne fremvisning af Eusebios, Platinis og Beckenbauers tilstedeværelse i æreslogen under det netop overståede fodbold-EM i Portugal er en markering heraf. I tråd hermed var det selvfølgelig Franz  Beckenbauer,  der  bar  VM-pokalen ind på stadion under VM i 1994. »Der Kaiser«, som han kaldes, bragte som repræsentant for de forsvarende verdensmestre Tyskland - uden selv at have spillet vel at mærke - i symbolsk forstand pokalen ned fra fodboldolympen  til  det  universelle  stadion, hvor denne fetich endnu engang skulle udsættes for berøring og kys af dem, der som nye verdensmestre blev værdige til det. Når VM 1994  i  særlig  grad  påkalder  sig  opmærksomhed, er det fordi, det blev afviklet i et land uden tradition og kendskab til spillet, hvorfor  trækket  på  fodboldens  mytologi blev så meget desto mere markeret.

I  kraft  af  deres  legendariske  spil  bliver fodboldguderne på den ene side målestok for guderne in spe, på den anden side deres dommere. Forudsætningen for, at man som spiller bliver optaget på fodboldens Olymp, er udover et usædvanligt talent, at man har personlighed  til  at  beherske  succesen  og optræde eksemplarisk i rampelyset. Er man imidlertid  som  Diego  Maradona  spillemæssigt på højde med de allerstørste »guder«, men uden det menneskelige format, der skal til for at modstå idoldyrkelsen og det konstante pres, kan man ikke optages. I stedet tilskrives man en titanisk rolle og ynkes  på  grund  af  sin  skæbne.  F.eks.  skrev journalisten Egon Balsby:

For verdens bedste fodboldspiller, Diego Maradona, endte VM i den fuldbyrdede tragedie.  En  dopingtest  afslørede  fem forskellige efedrin-præparater i den lille hårdtpumpede krop, og dette måske største fodboldgeni af alle måtte fra pressepladserne følge sit holds undergang. Karakteristisk  for  manden,  erkendte  han ikke på noget tidspunkt sin brøde, men fastholdt  en  paranoid  forfølgelsesteori, og beskyldte FIFA for bevidst at have frarøvet Argentina sejrschancerne. En patetisk og sørgelig afslutning på en af spillets største karrierer. 16

Men dem, der optages og forlenes med dette  overmenneskelige  skær,  lyttes  der  opmærksomt til, når de udtaler sig om spillet eller  vurderer aktuelle spilleres præstationer. Under slutrunden i 1994 var der således som altid af FIFAnedsat et panel, denne gang med blandt andre Péle og Englands Bobby  Charlton,  som  skulle  udtage  verdensholdet.  Nærmest  som  en  understregning  af  disse  koryfæers  status  som  overmennesker blev Charlton umiddelbart efter turneringen  adlet,  og  som  en  tilsvarende understregning af fodboldmytologiens populærkulturelle  tilknytning  bad  Charlton om ikke at blive adlet efter sit rette navn som Sir Robert, men derimod som han var kendt: Sir Bobby .

Slutrunder udgør således moderne populærkulturelle  mytologier,  der  ikke  fordrer den store fortolkningsevne. Deres mening, hvad enten  de  overværes  på  stadion  eller hjemme foran TV-apparatet, er evident, ligesom de her herskende »guders« formåen. Da  den  legendariske  engelske  målmand Gordon Banks ved VM i Mexico 1970 mirakuløst nåede at slå Péles hovedstød fra to meters  afstand  over  overliggeren,  efter  at bolden faktisk havde passeret ham, fik vi syn for sagn. Det samme gjorde vi 4 år senere i Tyskland, da Johan Cruyff i finalen driblede fra sin egen banehalvdel ind i det tyske straffesparksfelt og fik fremtvunget et straffe,  inden  tyskerne  havde  rørt  bolden. En lignende fantastisk bedrift så vi Maradona  udføre,  da  han  i  1986  scorede  mod England. I samme kamp scorede han imidlertid også et mål med hånden ved at vippe bolden i nettet over hovedet på den overrumplede  målmand  Peter  Shilton,  hvilket måske var et varsel om denne spillers titaniske ulydighed. De livstruende hjerteproblemer, han har lidt under de seneste år, kan ligne en straf svarende til den, der ramte titanen Prometeus, da han stjæl ilden fra guderne og gav den til menneskene.

Således ser, forstår og fortolker vi, hvad der udspiller sig på det »universelle« stadions grønsvær. Fodbolden, der efterhånden har udviklet sig til en global reference, tilbyder sig fremdeles som en spektakulær mytologi for alle.

## Mytologiens arena - »det universelle stadion'

At sporten - med fodbolden som det privilegerede og bedste eksempel - i tiltagende grad fremtræder som populær og spektakulær mytologi, sætter sig også igennem i den måde, dens arena udformes.

Tendensen til  universalisering  er  ifølge den engelske humangeograf John Bale blevet forstærket. Bale, der ser stadions og andre standardiserede sportspladser som præget af » placelessness «, bemærker, at der tilsyneladende  er  sket  en  fordobling,  for  så vidt som disse placeless sportspladser placeres i, hvad han kalder placeless environments . 17 Og tendensen er siden fortsat med ensretning  af  sportspladsen,  hvor  atletikkens kunststofbane, fodboldens kunstgræs er  emblematiske  for  udviklingen  i  lighed med  sportsanlæggets  arkitektoniske  udformning, der har forandret sig fra åbenhed, evt. med en siddetribune på den ene langside, til stadions med overdækkede siddetribuner rundt om hele banen, til den komplette indkapsling, hvorved de nærmest kommer til at fremstå som moderne katedraler. Denne  udvikling  får  Bale  til  skeptisk  at hævde, at:

In most US and in many European stadiums it has been normal for several decades for the great majority - in many cases all - spectators to sit rather than stand. The  British  stadium  of  the  future  will, likewise, be an all-seater, high-tech, concrete theatre. Surveillance will be by sophisticated video equipment and closed circuit television. Each and every spectator will be identifiable by the number of the seat which he or she is occupying. 18

Ved siden af den Foucault-inspirerede forestilling om overvågningens panoptikon, der vil kontrollere publikum, ligger der implicit i  Bales  påpegning  af  denne  udvikling  en plausibel forestilling om, at publikumsrollen hermed forandrer sig. Publikum vil med disse  stadions  disciplineres  bort  fra  den medlevende fan(atisme) til den passive tilskuer(isme),  og  det  vil  tendentielt  smelte sammen  med  seerens  rolle.  Denne  sam- mensmeltning blev på det nærmeste allerede realiseret ved VM i USA, hvor tilskuerne kunne følge kampene i 3-D på stadion uden at gå glip af de detaljer og finesser, som TV med replay og slowmotion forkæler seerne med, idet der var opsat storskærme på samtlige stadions.

I kritisk belysning kan man opfatte dette som  en  rationaliseringsbestræbelse  med dehumaniserende konsekvens. Autenticiteten  forgår,  sammen  med  gruppekohæsionen  og  tilhørigheden. Homegrounds og supporters forvandles  til stadia og watchers .  Hermed  falmer  stedernes  særlige subjektivitet.  Idet  arenaerne  objektiveres og smelter sammen i »det universelle stadion«, går det topofile, som det hedder i Bales terminologi, tabt. Ligeledes vil fællesskabsfølelsen erodere og oplevelsen individualiseres. Tilskuerne nedskrives til det sædenummer, de optager.

På sin vis er denne udvikling hen imod mere komfortable stadioner imidlertid ikke væsensforskellig fra den udvikling, som det borgerlige teater har gennemløbet hen imod en stigende grad af civilité - erstatningen for  det  forgangne  adelsteaters courtoisie . Fjernelsen af det stående støjende parterre er paradigmatisk for denne udvikling. Positivt  kan  investeringerne  i  det  universelle stadion følgelig ses som et led i en populærkulturel dannelse. Når de engelske stadioner bygges om, så der kun er siddepladser på tribunerne, sker det da også netop for at forhindre pøbeloptøjer og hooliganisme. I forlængelse heraf var det et interessant karakteristikon ved VM i USA, at optøjer var fraværende. Selv under Holland og Belgiens indbyrdes opgør herskede der en fredelig og forsonlig stemning mellem deres ellers berygtede tilskuere. Ved det veritable sportsspektakel i den kommercielle underholdnings  Mekka,  hvor  tilskuerne  på  det universelle stadion ligeså meget var fjern- seere som tilskuere, bevægede stemningen sig  mellem det festlige og det andægtige. En tidssvarende festivalstemning syntes at have etableret sig, hvilket stikker af fra MacAloons pessimistiske undsigelse af spektaklet.

## Den kommercielle sammenhæng

Drivkraften  bag  civiliseringen  af  sportspublikummet, der kan beskrives som en bestræbelse på at forvandle tilhængere til tilskuere, ligner et ønske om samfundsmæssig kontrol på makroniveau i tråd med Foucaults  analyse  i  bogen Overvågning  og straf (1975). Det var i realiteten en kommerciel foranstaltning, iværksat på initiativ af de internationale fodboldforbund. Katastrofen  på  det  belgiske  Heysel-stadion  i 1984, hvor optakten til Europa Cup-finalen mellem Juventus og Liverpool bød på sammenstød mellem italienske og engelske tilhængere med et halvt hundrede døde som resultat, viste sig især for engelsk fodbolds vedkommende forbundet med så store økonomiske omkostninger, at man ikke kunne lade hooliganismen upåagtet. Kampen mod hooliganismen og bestræbelsen på at civilisere  tilskueren  grunder  sig  således  på  en økonomisk  kalkulation.  Med  andre  ord, markedet civiliserer.

I sin lapidariske analyse af Heysel-katastrofen skriver Baudrillard:

En begivenhed som denne er ikke en konfrontation mellem fjendtlige kræfter, den er ikke et sammenstød mellem modstridende lidenskaber, men et dødbringende produkt af et møde mellem kræfter, der keder sig og er ligeglade (til dem hører også de  sløve  TV-seere),  en  morderisk  sammensmeltning  af  ligegyldighed.  Hooli- gan'ernes velovervejede vold udtrykker ikke et krav om noget som helst, men en rasende ligegyldighed, der kun kan komme til udfoldelse, fordi den spiller på en baggrund af den almindelige ligegyldighed, der kendetegner vores samfund. […]

Jeg ser den også som udtryk for en anden logik, der er lige så moderne. I denne episode skyldes volden også den brutale ombytning af rollerne: tilskuerne (de engelske  fodboldfanatikere)  bliver  de  optrædende. De træder i stedet for aktørerne på banen og, for mediernes øjne, opfinder de deres egen forestilling (der, lad os  sige  det  kynisk,  uden  tvivl  er  mere fængslende end den anden).

Lad os være oprigtige: er det ikke det, man forlanger af den allermest moderne kultur? Opfordrer man måske ikke netop enhver tilskuer til at blive optrædende, til at bryde ud af sin inerti og måske vælte hele forestillingen over ende? 19

Som det fremgår, roder Baudrillard rundt og leder efter en grund til katastrofen, en bagvedliggende logik, men kommer blot af sted med modstridende for -klaringer. I første omgang argumenterer han for, at volden bliver til som resultat af lidenskabsløs ligegyldighed  og  kedsomhed.  Tilskuerne  er, hævdes det, som tv-seere sløve og ligeglade,  men  umiddelbart  efter  bestemmes  tilskuerne i parentes som fodboldfanatikere, og fanatikeren er jo netop kendetegnet ved sin lidenskabelige interesse.

Den bærende forestilling i Baudrillards analyse er, at passiviseringen af masserne hvor  fjernsynet  ofte  er  blevet  tildelt  en skurkerolle - er at opdæmme energier, der med ét  kan  bryde  igennem  og  resultere  i voldelige begivenheder. De alt for passive bliver  pludselig  (hyper)aktive.  Uden  i  og for sig at være udtryk for en villen-revolutionere, er volden på Heysel-stadion en de- monstration af et revolutionært potentiale. Hvad vi her betragter, er fremdeles et forsøg  fra  Baudrillards  side  på  at  oversætte sine grundlæggende marxistiske forestillinger til  det  postmoderne vilkår. Denne bestræbelse er i tråd med hans førnævnte insisteren  på  et  epokalt  skred  fra  fremmedgørelsens drama til kommunikationens ekstase. Den gennemgående forestilling er imidlertid, at masserne ikke kan tage stilling  og  bestik  af  deres  egen  livssituation. Det er stadig myten om de åndeligt forarmede og fremmedgjorte masser, der er på spil, om end nu underkastet kommunikationens mere subtilt fungerende herredømme. Ikke desto mindre ser han, at tilskuerne de facto overtager scenen og opfører et desto mere fængslende drama. Tilskuerne er altså initiativtagere, og de er således med til at definere begivenheden, ja det hedder ligefrem, at de opfinder den. For at få dette til at passe med forestillingen om de forarmede masser tilføjer han derpå den tankefigur, at dette initiativ stiller sig som et imperativ i den moderne kultur. Han gør dog intet ud af at argumentere for sit synspunkt, men forsøger i stedet at overtale læseren til at acceptere det ved sin appel: »lad os være oprigtige«. Samtidig lader han det afgørende spørgsmål om, hvem det er, der sætter dette imperativ, ubesvaret. Det fortoner sig bag et mystificerende »man«.

Når Baudrillard løber ind i sådanne forklaringsproblemer i sit forsøg på at begribe, hvad der er på færde, skyldes det givetvis en modvilje mod endeligt at gøre op med den traditionelle forestilling om masserne som arme ofre for en magtstruktur, samtidig med at han konstant er på sporet af denne forestillings utilstrækkelighed. Situationen har, som han rigtignok ser, intet egentligt formål. Det synes ikke som ved strejker eller lignende at gælde en kamp for eller en protest mod noget.

På distancen - efter at initiativer er blevet iværksat med henblik på civilisering af publikum - toner en overraskende forklaring  imidlertid  frem.  Hooliganismen  kan ses som en kollektiv protest mod de umenneskelige forhold, man som publikum blev budt. Det kan forstås som en protest fremprovokeret  af  den  uciviliserede  sammenstuvning, publikum blev udsat for på de ældre stadioners ståtribuner. Den kan følgelig forstås som en vilje til civilisering. De pøbeloptøjer, som forholdsregler i form af politiovervågning ikke kunne afværge, er i vid udstrækning forsvundet i takt med, at der er blevet taget initiativer til civilisering, hvoraf  ståtribunernes  afskaffelse  er  det  mest markante. Bare to år efter Heysel-katastrofen ser vi en radikalt anderledes publikumsiscenesættelse, nemlig ved VM i Mexico, hvor  den  spektakulære  og  i  dag  vidt  udbredte  publikumsbølge  rullede  for  første gang som en fredelig fejring af sportens fascination.  Samme  tendens  er  også  slået igennem i forhold til spillet, hvor man af økonomiske hensyn har ønsket at befordre det teknisk betonede, rene og målsøgende spil,  hvorfor man har justeret reglerne, så brug af »nødbremse« og tacklinger bagfra f.eks. nu øjeblikkelig medfører udvisning.

Sportens  markant  stigende  udbredelse og  kulturelle  betydning  i  dens  mange  afskygninger kan nu betragtes som et dannelsesprojekt,  der  befordres  af  markedet  og altså  drives  af  en  kommerciel  interesse.

## Noter

- 1  MacAloon, J.J.: »Festival, Ritual and Television« in Dr. R. Jackson &amp; Dr. T. McPhail ed.: The Olympic Movement and the Mass Media. Past, Present and Future Issues. Calgary, Alberta 1989, s. 6-28.
- 2  Bateson, G.: Steps to an Ecology of Mind, 177ff (Chicago 2000).
- 3 MacAloon op. cit. s. 6-30.

Hidtil har det været en fremherskende forestilling, at den mådeholdne breddeidræt var medium for sund legemlig dannelse, mens eliteidrætten  var  at  betragte  som  usundt kropsforbrug. Skønt eliteidrætten betragtedes som fascinerende show, blev den samtidig  betragtet  med  mistænksomhed.  Breddeidrætten var nok kedelig eller i hvert fald uegnet til nogen videre mediedækning, til gengæld blev den set som værd at deltage i. Gevinsten var ikke medaljer eller berømmelse, men personlig sundhed. Breddeidrætten  indskrev  sig  fremdeles  i  en  anden mytologi, nemlig myten om sundhedsfremme.

Myter af den ene eller anden art er imidlertid  altid  fortællinger  med  opdragende sigte. Den hermed tilendebragte analyse af sporten i spektakelvirkeligheden turde fremdeles  have  gjort  det  klart,  at  selvom sport og økonomi nu om dage hænger uløseligt sammen, er konsekvensen ikke folkelig korrumpering. Der er grund til at antage, at  selvom  verden  og  sporten  vedvarende forandrer  sig,  er  dette  ikke  ensbetydende med forfald. De, der i dag leder og befolker, hvad enten det er sporten eller verden, er antagelig  hverken  værre  eller  bedre  end dem, der ledte og befolkede i går. At de tager sig anderledes ud skyldes, at deres betingelser ændrer sig. Det er vilkåret i moderniteten, som med sin ustandselige fremadskriden hele tiden stiller krav om, at vi opfinder os selv på ny.

- 4 Ibid.
- 5  Baudrillard,  J.  »Den  anden  af  ham  selv«  i  Ove Christensen  red.:  Krystallens  hævn.  Af  og  om Jean Baurillard, (Århus 1992), s. 39.
- 6  Jvf.  Kleinspehn,  T.  Der  Flüchtige  Blick.  Sehen und Identität in der Kultur der Neuzeit, (Reinbek bei Hamburg 1989).

- 7  Et  kuriøst  eksempel  på  fremvæksten af mistillid til billedmedierne er den amerikanske rumekspert Bill Kaysing bog, We Never Went to the Moon America's 30 Billion Dollar Swindle, Cornville, AZ Desert Publications 1981, hvori han præsenterer Apollo 11's historiske månelanding som historiens største fupnummer, iscenesat af amerikanerne for at vinde en vigtig pr-sejr under den kolde krig.  Da  Neil Armstrong  betrådte  månen,  skulle det angiveligt være foregået i et hemmeligt tv-studie  i  Nevada-ørkenen.  Som  argument  for  sin påstand angiver Kaysing f.eks., at man på billeder af Apollo 11 ikke så stjerner trods den manglende atmosfære,  og  at  der  ikke  dannedes  kratere,  da rumfærgen landede. Således skulle siden fem efterfølgende månelandinger være iscenesat af NASA i dette studie. Skal man tro Kaysing har der altså  aldrig  været  mennesker  på  månen.  Med computerteknologien  og  Internettets  udbredelse er  tilliden  til  billedmediet  blevet  svækket  endnu mere. Seneste eksempel på, at verden er blevet taget ved næsen af en svindler, var, da den 22-årige computernørd  Benjamin  Wanderford  iscenesatte sin  egen  halshugning  som  øjensynligt  gidsel  i Irak. Den var så overbevisende, at Reuters uden tøven rundsendte nyheden til alverden. Først dagen efter blev den afsløret som en fake. Men at den blev afsløret viser, at vagtsomheden over for levende billeders sandhedsværdi er taget markant af siden fjernsynets fødsel.
- 8  Debord,  G.  Society  of  the  Spectacle,  (Detroit, Michigan 1977).
- 9 Dette forhold er blevet analyseret af Thomas Ziehe i hans  Ambivalenser og mangfoldighed Kbh. 1989.
- 10  Siden Tommie Smith og John Carlos vandt guld
- og bronze i 200 meterløbet ved De Olympiske Lege i 1968, og benyttede lejligheden til at lave sort propaganda,  da  de  mødte  det  amerikanske  flag under  sejrceremonien  med  deres  berømte  Black Power-hilsen, har det været evident, at også ritualet  var  scene  for  spektakler.  Se  herom  Per  Olof Enquist Om Idræt. To reportager, Kbh. 1986. Og hvad spillet  angår  dækker  selve  betegnelsen showsport en tilsvarende tendens. Fra de af MacAloon berømmede olympiske lege i Montreal hu-

skes til eksempel situationen, hvor højdespringeren  Dwight Stones med den lange rokken inden tilløb, trak en T-shirt op af sin taske, som han viste ud mod publikum, hvorpå der stod skrevet: »I love French-Americans« foranlediget af en uheldig presseomtale, hvor han var citeret for at sige det modsatte.

- 11  Gengivet efter Debord op. cit. fragment nr. 30.
- 12  Ibid. fragment 21.
- 13  For  en  beskrivelse  af  fodbold-VMs  udvikling henvises  til  Brian  Glanville:  The  History  of  the World Cup, London, Boston 1984.
- 14  Her  tænkes  naturligvis  på  hans  klassiske  værk Mytologies 1957 (da. udg. Mytologier. Udvalgte essays om vor mytologiske hverdag, Kbh. 1969).
- 15  Denne ide er en parafrase af Barthes pointe i sit essay »Tour de France - Cykelløbet som Epos«, hvor han hævder: »Faktisk er perfekte, offentlige relationer  kun  mulige  mellem  de  store:  lige  så snart »hjælperytterne« gør deres entré, degraderes epos'et til en roman« ibid. s. 78.
- 16  Weekendavisen 8. - 14. juli 1994.
- 17 Denne bevægelse hen imod objektivering af sportspladsen finder han med Ian Taylor symbolsk udtrykt i det terminologiske skift fra grounds til stadia. Skiftet finder som betydningsskift sin begyndelse med ibrugtagning af lysanlæg, der først blev tilladt i den engelske liga i 1956, hvorved det blev muligt at spille aftenkampe. Fodboldspillets tidsbundethed var dermed forsvundet, midtugekampe blev almindelige, og fodboldkampen mistede derved sin karakter af fast orienteringspunkt lørdag eftermiddag - og fodbold er ellers om noget forbundet med fast forankring. Således er tilknytningen til et bestemt hold med en bestemt hjemmebane af afgørende betydning for fodboldfans, hvilket er i tråd med Bales påpegning af at »the term »ground« has been difficult to remove from the British fan's vocabulary«, John Bale: Sport, Space and the City, London, New York 1993. s. 32.
- 18  Ibid. s. 31.
- 19  Baudrillard, Jean: »Et skæbnesvangert scenario« in Jørgen Christian Hansen m.fl. red.: Fredag nr. 3 Kbh. 1985, s. 30.

## Litteratur

- Bale, John: Sport, Space and the City, London, (New York 1993).
- Barthes, Roland: Mytologier. Udvalgte essays om vor mytologiske hverdag, (Kbh. 1969).
- Bateson, G.: Steps to an Ecology of Mind, (Chicago 2000).
- Baudrillard, J. »Den anden af ham selv« i Ove Christensen red.: Krystallens hævn. Af og om Jean Baurillard, (Århus 1992).
- Baudrillard,  Jean:  »Et  skæbnesvangert  scenario«  in Jørgen  Christian  Hansen  m.fl.  red.:  Fredag  nr.  3 (Kbh. 1985).
- Debord, G. Society of the Spectacle, (Detroit, Michigan 1977).
- Enquist,  Per  Olof  Om  Idræt.  To  reportager,  (Kbh. 1986).
- Glanville, Brian: The History of the World Cup, London, (Boston 1984).
- Kaysing, Bill: We Never Went to the Moon - America's 30 Billion Dollar Swindle, (Cornville, AZ Desert Publications 1981).
- Kleinspehn, T. Der Flüchtige Blick. Sehen und Identität  in  der  Kultur  der  Neuzeit,  (Reinbek  bei  Hamburg 1989).
- MacAloon, J.J.: »Festival, Ritual and Television« in Dr. R. Jackson &amp; Dr. T. McPhail ed.: The Olympic Movement and the Mass Media. Past, Present and Future Issues. (Calgary, Alberta 1989).
- Weekendavisen 8. - 14. juli 1994.
- Ziehe,  Thomas:  Ambivalenser  og  mangfoldighed, (Kbh. 1989).