Med vold og magt mytologisk
Forfattere: Ove Christensen
Tidsskrift: kok (2004-03-30)

Alt  i  alt  må  det  enorme  arbejde udført ved Temple University i Pennsylvania hilses velkommen. Nu er det lettere  at  finde  rundt  i  labyrinten.  Maria Luise Caputo-Mayr grundlagde The Kafka Society of America i 1975.

Ove Christensen

## Med vold og magt mytologisk

Rikke  Schubart: Med  vold  og  magt , Kbh. 2002 (Rosinante).

Langt den overvejende del af de biograffilm, der overholder en række regler for, hvordan en film skal fortælles, hvordan en film skal se ud, og hvad fortællingen skal  dreje  sig  om,  er  genrefilm.  Der findes en række grundformler,  som benyttes igen og igen. Af den grund står disse film ikke særlig højt i det hierarki, der defineres ud fra et mere traditionelt begreb  om  kunst,  hvor  originalitet  og fornyelse vægtes mere end gentagelse.

Men dette betyder ikke, at der ikke kan  hentes  mange  indsigter  fra  genrestykkerne, der jo gennem deres enorme popularitet  på  deres  måde  udtrykker noget,  mange  gerne  vil  have;  noget  de fleste  biografgængere  identificerer  sig med  eller  blot  finder  behag  ved.  Og man har da også igennem mange år set, at genrefilm fra akademisk hold er blevet  grundigt  beskrevet.  Dette  gælder dog  indtil  videre  ikke  den  mest  populære genre inden for film, nemlig actionfilmen.  Men  med  Rikke  Schubarts  store  genrestudie Med  vold  og magt. Actionfilmen fra Dirty Harry til The Matrix , er der rettet op på dette.

Schubarts bog er en gennemgang af actionfilmen fra dens fremkomst omkring 1970 til i  dag.  Bogen  demonstrerer  et  fint  analytisk  greb  om  de mange  film,  og  Schubart  formidler  en indsigt  i  de  overordnede værdimæssige strukturer, der kommer til udtryk gennem filmene. Hun er her tæt på traditionen fra ideologikritikken, hvor interessen  samler  sig  om  det  ideologiske budskab. Schubart henviser ikke direkte  til  denne  tradition.  Der  er  da også  den  forskel,  at  hvor  ideologikritikken ville afsløre produkternes skjulte budskab  for  at  underminere  disse  og vise  deres  deltagelse  i  naturaliseringen af et kapitalistisk, borgerligt herredømme, vil  Schubart  blot  afsløre  dem for at forklare deres popularitet og vise den  såkaldte  mytologi,  actionfilmene formidler.

Bogen  igennem  demonstreres  en mere  eller  mindre  fælles  struktur  for actionfilmene. I definitionen på genren trækkes to centrale elementer  frem, nemlig  actionscenen  og  actionhelten. Helten  gennemgår  normalt  fire  faser  i filmen.  Først  udstødes  han  af  samfundet eller institutionen, hvorved han placeres som anderledes. Derefter udvælges han til at gennemføre en mission.  Han  trækkes  altså  ind  igen,  men kun fordi han kan bruges. I en central scene  ofres  han,  hvilket  ofte  sker  gennem  en  ydmygende  og  degraderende totur, der viser, at han er oppe mod den skinbarlige ondskab, hvilket på sin side legitimere  den  sidste  fase:  genopstandelse og hævn. Helten besejrer ondskaben  ved  at  betale  tilbage  med  samme mønt,  som  skurkene  anvender,  nemlig rå og fysisk magt. Der er for så vidt ikke noget nyt i at fremhæve denne struktur, hvilket utallige anmeldere igennem tiden har gjort. Men Schubart systematiserer dette skema, og hun demonstrerer,  hvordan  det  systematisk  er  den fortællemæssige  skabelon  for  actionfilmen.

Måske for ikke at blive sat i bås med ideologikritikken benytter Schubart konsekvent 'mytologi' i stedet for 'ideologi'  som  betegnelse  for  filmenes overordnede  værdistruktur.  Men  dette giver visse teoretiske og analytiske problemer, hvilket viser hen til en af bogens  svagheder,  nemlig  dens  noget løse forhold til teori i al almindelighed. Dette  bliver  meget  tydeligt  i  bogens behandling  af  mytebegrebet.  Barthes' værk Mytologier kritiseres kort for ikke at  have  et  blik  for  mytologien  i  det moderne samfund, da Barthes viser, at mytologier  er falske. Over  for  dette trækkes Northrop Fryes forestilling om myte  frem.  Frye  hævder,  at  mytens sprog altid er sandt, og Schubart tilslutter sig her Fryes forestilling. Men modsætningen  eksisterer  slet  ikke.  Barthes viser  blot,  at  mytologiseringen  er  en bestemt  ideologisk  forståelse, der er med  til  at  fastholde  en  bestemt  social struktur, og han vil med afsløringen af den bagvedliggende ideologi  ophæve naturaliseringen af denne sociale struktur.  Dette  tilslutter  Schubart  sig  i  sine læsninger af actionfilmene, men samtidig fastholder hun det ikke-ideologiske ved myterne, hvilket giver hendes fremstilling en vis naivitet, selv om hun også fastholder visse films ideologiske sigte. Modsigelsen fungerer gennem hele hendes fremstilling, men bliver aldrig tematiseret som sådan.

Schubart  hævder,  at  myter  er  en måde at fastholde historiske erfaringer, der derved gives en narrativ form: »De giver os en fælles identitet ved at plac- ere os i en fælles historie; de skaber kultur; de påvirker den historiske udvikling; og de guider os i vores handlinger.« Samtidig trækker hun i sin forståelse af historien på Baudrillards forestillinger om historiens slutning, og implicit trækker  hun  på Lyotards forestillinger om de store fortællingers endeligt.  Denne  modsigelse  mellem  at hævde mytens enhedskonstituerende kraft på den ene side og på den anden denne  enheds  forvitring  i  en  postmodernitet  får  ligeledes  lov  at  stå  ukommenteret gennem bogen. Snart trækkes der på det ene element og snart på det andet,  uden  at  modsigelsen  gøres  konstruktiv.  Det  virker  snarere  som  om, Schubart slet ikke ser modsigelsen.

Myten  ses  endvidere  snart  som  en afspejling  af  samfundsmæssige  forhold og snart som det, der skaber disse forhold. Såfremt man  tager Schubarts indledende  fremstilling  af  mytebegrebet alvorligt, må mytebegrebet ses som passivt i  den  forstand,  at  det  er et udtryk for historiske erfaringer,  der gives en narrativ form. Det er således en afspejling af grundlæggende sociale forhold, der overskrider den enkeltes umiddelbare erfaringshorisont. Dette giver også myten en træghed, da de ikke sådan uden videre lader sig ændre. De er grundfortællinger for en kultur. Men i  sin  diskussion  af  actionfilmen  fremstiller  Schubart  det  således,  at  actionfilmene  spiller  en  afgørende  rolle  i  en ændring  af  de  kollektive  forestillinger om mænd og maskulinitet.

»Svaret  på  det  mytologiske  kollaps bliver den moderne actionhelt«, hedder det  således  i  indledningskapitlet, og  vi kan  forstå,  at  det  kulturelle  vakuum  i efterkrigstiden  egentlig  er  til  at  overkomme. Det er et problem, når en frem- stilling af actionfilmens mytologiske struktur,  som  hævdes  at  have  et  gennemslag  i  store  dele  af  verden,  ikke tager stilling til, hvorfor disse fortællinger skulle have  en  gennemslagskraft.  Schubart  bliver stående  ved nogle  almene  betragtninger  over  'Det mytologiske  Amerika'.  At  hun  tillige nægter  at  skelne  mellem  religiøse  og verdslige  mytologier  giver  fremstillingen  et  for  overfladisk  præg,  hvor  såvel det  mytologiske  som  det  ideologiske kommer til at svæve frit i luften.

Men  det  rejser  også  spørgsmålet om, hvilken genre Schubarts bog egentlig  skriver  sig  ind  i.  Det  overfladiske kunne forstås som et udslag af, at der er tale  om  en  fans  beskrivelse  af  genren. Og  sådan  virker  det  ofte.  Den  engagerede tone gennem  bogen  er herligt medrivende, selvom jeg  personlig  godt kan  blive  træt  af  drengerøvsvokabulariet.  Men  andre  gange  bliver  stillejet mere akademisk, som eksempelvis i en noget  tvivlsom  gennemgang  af  auteurpolitikken i en diskussion af John Woo og Luc Besson. Mine indvendinger i forhold til bogen er rejst ud fra, at der er tale  om  et  akademisk  værk.  Og  i  den sammenhæng  er  bogen  for  lidt  reflekteret og teoretisk inkonsistent. Det fremgår af forordet, at der er tale om en afhandling med alle de teoretiske mellemregninger  skåret  fra.  Det  synes jeg er ærgerligt, da det ville være interessant  at  se  de  mere  gennemarbejdede teoretiske refleksioner.

Bogen  giver  dog  et  godt  indblik  i actiongenren og dens største helte som eksempelvis Clint Eastwood og Sylvester  Stallone  (kapitlerne  om  dem er  bogens  bedste). Med vold  og  magt taber  efterhånden  pusten,  og  der  er mindre greb om actionfilmene i

1990erne,  hvilket  måske  har  noget  at gøre med, at Schubarts skema og mytebegreb  kommer  til  at  passe  mindre gnidningsfrit.

På  trods af  den  medrivende  stil bekræfter bogen, at der måske ikke  er så  meget  at hente  i genren,  da det  ene kapitel efter det andet gentager  de samme pointer - hvilket jo også er selve pointen.  Men det kan også skyldes det overordnede skema, som Schubart meget gerne vil have frem i alle filmene, hvilket hun indimellem kæmper en del med og for.

## Ove Christensen

## Indtryk af aftryk eller udtryk?

Anne Jerslev (red.): Realism and 'Reality'  in  Film  and  Media, Kbh. 2003 (Museum Tusculanum).

De seneste år har der været en stigende interesse  for  spørgsmål  om,  hvordan forholdet mellem æstetiske repræsentationer og virkeligheden skal forstås. Dette  har  betydet  en  renæssance  for studier  i  realisme.  Men  realisme  som kategori  er  ikke  nem  at  arbejde  med. Helt  elementært  er  det  svært  at  svare på, hvad det er, der kvalificerer et værk som realistisk. Er realisme en (over)genre,  er  det  en  stilistisk,  tematisk eller indholdsmæssig størrelse? Går det på form eller indhold eller begge og i  givet  fald,  hvordan  spiller  forholdet mellem dem ind?

På Institut for Film- og Medievidenskab på Københavns Universitet bidrager man til diskussionen  med udgivelsen af en årbog med titlen Real-