Radikalisme og humanisme - to kapitler om dansk ideologi
Forfattere: Peter Madsen
Tidsskrift: kok (1979-01-19)

## Peter Madsen Radikalisme og humanisme -

to kapitler om dansk ideologi

Den kolde krigs efterliv er endnu ikke forbi, tværtimod er der i de sidste år mere end ét tegn  på en fornyet orientering i retning af de positioner,  som blev  etableret  i den  tidlige  efterkrigstid.  Men  de ideologiske mnnstre i koldkrigsdebatten er endnu ikke taget op til nnjere undersngelse.

De  centrale temaer  kan kort angives  som:  Mennesket  og Demokratiet.  Med  disse  to  ord  kan  det  grundlæggende  i dansk ideologi sammenfattes, men det er ikke ensbetydende med omfattende  enighed  mellem  de  personer,  som  påberåbte -eller påberåber -sig  disse  'værdier'. En vis  humanisme  og  en  vis demokratisk indstilling er noget af det fundamentalt positive i den arv, som efterkrigsgenerationerne har kunnet videreforvalte, men samtidig har netop disse to temaer spillet en afgnrende rolle som blokeringer for udvikling af en bredere bevidsthed om  de problemer,  det  danske  samfund står over for socialt  og politisk idag. Under henvisnig til Mennesket fortrænges klassemodsætninger og  i sidste  instans  overhovedet  sociale problemer,  og under henvisning  til  Demokratiet  reduceres  de  politiske  problemer  til partipolitik og  parlamentarisme. I begge  tilfælde  er  det  den samfundsmæssige realitet, vores virkelige livsvilkår, der forsvinder fra synsfeltet. Til trods for at humanismen konkret måtte indebære en  kamp  for  ændring  af  de  livsvilkår,  der  hæmmer  de  enkelte menneskers  personlige udfoldelse  og  mulighederne for  fælles livsudfoldelse, og til trods for at den demokratiske grundindstilling måtte indebære bestræbelser  på udvikling af folkelig selvbestemmelse  og  ikke  blot opretholdelse  af  en  fra  samfundet  isoleret parlamentarisme.  Med  andre ord: selv om  det positive indhold i humanismen og den demokratiske holdning i det væsentlige peger i retning af socialistisk demokrati, sh anvendes  henvisningen  til disse to centrale elementer i dansk ideologi fortrinsvis til afvisning af de samfundsmassige problemer til fordel for den enkeltes inderlige liv og partiernes politiske  liv. Til gengæld er det centrale i de sidste tifemten års venstrebevægelse netop opmærksomheden omkring og udviklingen af en politisk praksis i forhold til netop de samfundsmzssige forhold og udfoldelsesmulighederne deri. For så vidt skulle mulighederne  for  en  konkretisering,  så  at  sige  en samfundsmæssiggorelse,  af  humanismen  og  den  demokratiske holdning være gode, men tendensen er tværtimod en afvisning af det nye venstre under  henvisning til  humanismen og demokratiet (en sammenfatning  af  en  række  væsentlige  træk  i  det  nye  venstres politiske position kan findes i Oskar Negts artikel 'Uden socialisme intet  demokrati' i Socialistisk  Politik nr. 5 , 1977).

Poul Henningsen og Villy Sorensen er vel for velfærdssamfundets venstredebat  de vigtigste repræsentanter for henholdsvis mellemkrigs-  og  efterkrigsgenerationerne.  Poul  Henningsen  havde  sine rodder i tyvernes og tredivernes radikale miljoer, i antifascismen og avantgardekunsten, men også  i et socialt engagement.  Villy Sorensen  er  derimod  præget  af  intelligensens  afpolitisering  og sociale  isolation  i  den  tidlige  efterkrigstid.  Men  for  dem  begge gælder  det -for  så vidt  angår  de  her  behandlede  dele  af  deres kulturkritik, nemlig fra perioden  1945-68 -at tankegangene er dybt prægede af koldkrigssituationen.  Denne situation kan karakteriseres igennem socialdemokratiets og kommunistpartiets samarbejde om udelukkelsen af progressive alternativer til disse to traditionsbærere fra  arbejderbevægelsens splittelse  (i  1914 ved  1. Verdenskrigs udbrud og i 19  19 ved Kommunistisk Internationales dannelse -og siden igennem hele mellemkrigstiden). Foreningen af kommunisme og socialdemokratisme indebar en fortrængning fra det politiske liv af for det forste arbejderklassen og  for det andet den emancipatoriske  marxistiske  tradition,  som  begge  parter  havde forladt for lzngst. I denne ideologiske situation, hvor alle og  enhver var stillet over for et stærkt krav om  tilslutning til enten Sovjetunionen  eller  USA,  var  det  vanskeligt  at  opretholde  en selvstændig  politisk  position.  Poul  Henningsen  gjorde  det -og derved blev han i mange henseender den mest progressive deltager i tidens  debat.  Villy  Sorensen  opretholdt  eller  etablerede  nok  en selvstændig position, men netop på bekostning af den politiske side af  sagen -og  derved  blev han  den  centrale  ideolog  for  den progressive intelligens i velfærdssamfundets forste år. Desuden var Villy  Serrensens  position  i  mange  henseender  en  forlzngelse  af afpolitiserede positioner under den kolde krig, således  ikke mindst den fra H.C. Branner velkendte identifikation af 'det indre' og 'det ydre'.  Samlet  skal  det  understreges,  at  ganske  mange  danske intellektuelle undgik en indordning under den kolde krigs tvedeling for så vidt  som de hverken tilsluttede sig USA eller Sovjetunionen, men de faerreste undgik at betale denne frihed med politisk naivitet. Også her er der således en dobbelthed i arven fra den kolde krig, en insisteren på det danske demokrati i modsaetning til såvel Sovjetunionen som USA på den ene side, og på den anden side en blokering for mere dybtgående samfundsanalyse -somjo  ville have vist,  at også Danmark er et  kapitalistisk domineret  land.

Den falgende  analyse af  Poul Henningsens og Villy Sarensens positioner sigter primaert  imod  en  aftegning af  grænserne  i deres tankegange, eftersom en sådan analyse er en nadvendig forudsaetning  for  en kritisk tilegnelse også  af  de  baeredygtige elementer i deres virksomhed.