Forord
Forfattere: Redaktionen
Tidsskrift: passage (2024-01-10)

Planeten er svær at få øje på. Den er et konkret objekt , et himmellegeme - men den er kun sanset førstehånds af ganske få mennesker, heriblandt den danske astronaut Andreas Mogensen, hvis saltomortaler på ISS ofte går viralt. Den er en videnskabelig ide , et komplekst biologisk, geologisk og meteorologisk system - men forskningen har endnu ikke formået at beskrive præcist, hvordan dette komplekse system fungerer. Den er en kulturel forestilling , et hjemsted, en sikker havn og et udgangspunkt for menneskets livsverden - men den træder mest spektakulært frem, når den udtrykker sig i jordskælv, vulkanudbrud, oversvømmelser, orkaner og storme.

På	trods	af	dens	illusoriske	karakter	figurerer	planeten	en	del	i	moderne	kultur, kunst	og	litteratur.	I	film	som	Lars	von	Triers	depri-tragedie Melancholia (2011), Adam McKays medie-satire Don't Look Up (2021)	og	den	svensk-danske	cli-fi Aniara (2018)	er	bevidstheden	om	planetens	skrøbelighed	til	stede	som	bagtæppe	for	filmenes dommedagsfortællinger. I digtsamlinger som Juliana Spahrs This Connection of Everyone With Lungs (2005)	eller	Theis	Ørntofts Digte 2014 (2014) fungerer planeten snarere som en referenceramme, ét samlet økosystem, der ikke kun omfatter menneskelige forhold, men også den mere-end-menneskelige sfære samt klodens uorganiske materielle dele. En planetær bevidsthed gennemsyrer desuden mange samtidige kunstværker, installationer og happenings. Her kan man for eksempel nævne Olafur Eliassons Glacier Melt Series (1999/2019),	Josefine	Klougarts	essayistiske udstilling på Glyptoteket Efter naturen (2023)	eller	Frédérique	Aït-Touatis,	Alexandra Arènes	og	Axelle	Grégoires	kunstkartografiske	projekt, Terra Forma (2016).

Selvom planeten altså, for at citerere Brian Stablefords opslagsværk Science Fact and Science Fiction (2006), virker 'too large […] to be comfortably accommodated within	fiction	as	a	topic	in	its	own	right'	(s.	138),	har	den	alligevel	vundet	indpas i	litteraturen,	filmen	og	kunsten.	Det	skyldes	øjensynligt	en	mangfoldighed	af	kultur-, teknologi- og økohistoriske udviklinger, der er næsten lige så diverse som planeten	selv.	Teknologihistorikere	som	amerikanske	Benjamin	Lazier	har	beskrevet, hvordan menneskets udforskning af rummet i anden halvdel af det 20. århundrede kultiverede et ekstraplanetært perspektiv på Jorden (s. 606). Ifølge kultur- og litteraturkritikere	som	danske	Mikkel	Frantzen	er	det	snarere	den	vestlige	verdens ødelæggende manipulation af klodens geologiske og økonomiske systemer, der har fremskyndet nødvendigheden af et planetært perspektiv i kunsten såvel som kunstkritikken (s. 12-15; 133-41).

Hvad disse forskellige forskere beskriver, er altså, hvordan den moderne kultur i stadig	større	grad	har	fået	øjnene	op	for	de	mange	forbindelseslinjer,	der	findes	mellem menneskene, Jordens økosystemer og globale infrastrukturer som havtransport og systemiske netværk som internettet. Det planetære perspektiv indebærer fremvæksten af, hvad den danske litteraturhistoriker Frits Andersens kalder 'nye organiseringer af kulturel stedsbevidsthed og politiske fællesskaber, der hverken følger na  tionale, kontinentale, postkoloniale eller globale logikker, f.eks. velkendte by/land-,	centrum/periferi-	eller	nord/syd-dikotomier	'(s.	51).	I Sense of Place and Sense of Planet (2008) beskriver den amerikanske komparatist Ursula K. Heise den nye bevidsthed som en fornemmelse for planeten . Hun henviser i denne forbindelse til	rumfotografiet Earthrise (se forside), der blev taget juleaftensdag 1968 i forbindelse med Apollo 8-ekspeditionen og forestiller planetens nordlige halvkugle set fra Månen.	Ifølge	Heise	skabte	fotografiet	grundlaget	for	en	ny	måde	at	forstå	Jorden på, fordi planeten for første gang fremstilles for mennesket som et afgrænset hele. Smuk, ja, men, vigtigt nok, også sårbar. Som et af de tydeligste eksempler på et moderne, planetært kunstværk signalerer Earthrise i denne optik en nyvundet fornemmelse for planeten som politisk, økologisk og æstetisk sfære - den blå planet, vi alle deler.

I den forbindelse signalerer det planetære også fremkomsten af et særskilt politisk objekt: planeten. Det kan illustreres i kraft af rapporterne fra FN's klimapanel, som i  stigende  grad  fungerer  som  global  rettesnor  for  verdens  klimaambitioner. Man kan dog også argumentere for, at klimaforandringerne fordrer en helt ny form for	planetær	politik.	Det	har	den	franske	filosof	Michel	Serres,	en	slags	forfader	til den aktuelle interesse for det planetære, argumenteret for. I Krisetider (2009) taler han blandt andet for udviklingen af et planetært demokrati, der ikke blot tager planeten som et politisk objekt, men som gør det til et selvstændigt subjekt. Denne styreform kalder Serres for et kosmokrati, imens han fantaserer om en diplomatisk verdensinstitution,	der	kan	afløse	det	nuværende	FN,	ved	navn	WAFEL	( water , air , fire , earth og living ), som inkorporerer den mere-end-menneskelige verden i planetpolitiske beslutninger.

På	den	anden	side	finder	vi	i	samtiden	også	en	mindre	inddragende	forestilling om planeten som et objekt, som kan og skal styres af mennesket. Denne fantasi minder om den amerikanske arkitekt Buckminster Fullers Spaceship Earth (1968) styret  af  en  harmonisk,  økobevidst  menneskehed.  I  kontrast  til  Fuller,  så  bruger moderne geoingeniører dog snarere begrebet som anledning til at understrege menneskets position som suveræn kaptajn på rumskibet Jorden. Sådanne former for	 antropocentrisk	økologi	kan	findes	i	populærvidenskabelige	udgivelser	som den	britiske	journalist	Mark	Lynas' The God Species: Saving the Planet in the Age of Humans (2011), men også i den amerikanske geofysiker David Keiths A Case for Climate Engineering (2013).

Det er i den forbindelse kuriøst, at det er samme ekstraplanetære synsvinkel, som blev manifesteret med Earthrise , der muliggør fremkomsten af, hvad den franske	filosof	Frédéric	Neyrat	kalder geokonstruktivismen :	en	filosofi,	der	anskuer	planeten som et objekt, der kan skrues på. Når det bliver muligt at anskue Jorden fra rummet - enten via satellitbilleder eller deciderede fotos fra Månen - så er der ikke kun en chance for, at planeten fremstår smuk og sårbar, men også for at den virker afkoblet	fra	'mig'	-	som	en	ting, derude . Den ambivalent situerede, ekstraplanetære synsvinkel afskærer beskuerens vitale relation til planetens pulserende sfære.

Earthrise indfanger altså ikke planeten i sin glorværdige helhed. På billedet er planetens	 sydlige	 halvkugle	 formørket,	 imens	 det	 senere	 Apollo	 17-fotografi The Blue Marble (1972) viser Afrika, Antarktis og Mellemøsten. Planetens totalitet lader sig altså ikke så let indfange, som geokonstruktivismen umiddelbart tror. Den indiske	litterat	Gayatri	Spivak	skelner	i	sit	essay	'Planetarity'	(2003)	derfor	også mellem	to	figurer: globussen (the globe) og planeten (the planet). Globussen lader sig let beskrive i internettets virtuelle modeller, den består af et forskelsløst og blankt netværk af elektronisk kapital, imens planeten betegner den uoversku- elige, pulserende og rodede livsfære. For Spivak er denne sfære 'in the species of	alterity'	(s.	72)	-	et	fremmed	hjem	for	alskens	planetære	væsner.

I  kontrast  til  Spivak  opsætter  den  indiske  historiker  Dipesh  Chakrabarty  ikke et  antagonistisk  forhold  mellem  planeten  og  globen.  Chakrabartys  hovedpointe i	 artiklen	'Planeten:	En	ny	humanistisk	kategori'	(2019),	som	i	dette	nummer	er oversat til dansk, er, at den stigende opmærksomhed på det globale har ernæret og støttet den nuværende økologiske opmærksomhed på planeten. På denne måde afslører det globale det planetære. Det er, pointerer Chakrabarty videre, 'teknologien til at udforske rummet med - et barn af den kolde krig; et barn af militariseringen af	himlen	og	rummet',	som	har	skabt	den	moderne	forståelse	af	mennesket	som en del af planetens økologiske system (s. 21). Modsat Spivaks bevægelse væk fra Jorden som en globe og ind i Jorden som en planet skal vi ifølge Chakrabarty snarere bestræbe os på at tillære en slags stereoskopisk optik, der gør det muligt for historikeren at se på kryds og tværs af globale og planetære skalaer, tidsligheder og systemer.

Det er muligt at se de litteraturhistoriske, -analytiske, og -kritiske projekter, der i de seneste par år har set dagens lys i Danmark, igennem Chakrabartys tvedelte perspektiv. De ser nemlig på litteraturen med et dobbeltblik: det globale og det planetære.	Denne	impuls	kommer	til	udtryk	i	Frantzens Klodens Fald (2021), der analyserer, hvordan litteraturen formulerer og iscenesætter det globale skraldekredsløb som planetært hyperabjekt, i Søren Franks A Poetic History of the Oceans (2022), som	bedriver	'amfibisk	litteraturhistorie'	ved	at	undersøge	havets	rolle	i	den	menneskelige	globaliserings	historie,	men	også	i	planetens	historie,	i	Tore	Rye	Andersens Planetary Pynchon (2023), der undersøger, hvordan den amerikanske forfatter	Thomas	Pynchons	postmodernistiske	romaner	er	'deeply	informed	by	what	we today	would	characterize	as	an	anthropocenic	and	planetary	sensibility'	(s.	159), og i Frits Andersens Underværker (2023), der læser litterære, billedlige og videnskabelige repræsentationer af dybhavet og 'undrer sig over […] de forestillinger om havet	og	planeten,	der	er	vores	historiske	udgangspunkt	for	at	gøre	noget'	(s.	12). Disse litteraturhistoriske værker kortlægger for det første de steder - skraldekredsløb,  globaliseringens udfoldelse, det radikalt anderledes dybhav - hvor planeten 'dukker	op'	som	mere	end	blot	en	baggrund.	For	det	andet	har	disse	litteraturhistorikere øje for, hvordan det netop er gennem kapitalismens, imperialismens og globaliseringens konstante udvidelse af den menneskelige sfære, at disse kontaktpunkter kommer til syne.

Det er fra dette vibrerende ståsted, at dette nummer af Passage udspringer. Det er lanceret med henblik på dels at undersøge planeten som et litterært motiv i sig selv, dels at udforske det planetære som et særligt perspektiv på litteraturstudiet. Derfor rummer nummeret foruden oversættelsen af Chakrabartys kernetekst seks artikler, der med et dobbeltblik studerer forholdet mellem os mennesker og den planet, vi bebor.

I	nummerets	første	artikel	'Mærkelig	planet,	mærkelig	litteraturhistorie',	sætter Sebastian	Egholm	Lund	sig	for	at	udnytte	planetens	særheder	til	at	fremmedgøre traditionelle  forståelser  af  det  litteraturhistoriske  studie.  Han  argumenterer  for nødvendigheden i at udfordre forestillingen om litteraturhistorien som en vandret linje opdelt i afgrænsede perioder og i stedet tilbyde os en forståelse af littera- turhistorien som et spindelvæv, hvor litteraturhistorikeren spinder fortid og nutid sammen, dels for at gøre dem sære igen, dels for at tilbyde alternative versioner til progressive, modernistiske fortællinger om evig vækst. Artiklen anvender H.G. Wells' Time Machine (1895) som konkret eksempel på, hvordan man kan fremlæse særheder, komplekse konstellationer af fortid og nutid samt vækstkritiske potentialer.

I  nummerets  anden  artikel  undersøger  Agnethe  Brounbjerg  Bennedsgaard, hvordan den nye og stadig forholdsvist ubeskrevne genre, feministisk neogotik , udstikker retningen for en fremtidig planetær æstetik. Det gør hun ved at sammenligne to værker på tværs af to kontinenter, Samanta Schweblins Redningsafstand (2022) og Han Kangs Vegetaren (2021). Bennedsgaard konkluderer, at begge værker beskriver en planet, 'der ikke hænger sammen gennem sirligt ordnede kapitalstrømme	og	globaliserede	teknologiske	netværk'	(s.	54),	men	som	ikke	desto	mindre	er rodet godt og grundigt ind i et ensemble af ødelagte økosystemer, afbrudte økologiske feedbackmekanismer og strømme af ulighed, som den moderne kapitalistiske økonomi har ført med sig.

I	artiklen	'Planetens	floder'	vender	Malte	Damgaard	Hansen	blikket	mod	Frankrig i den tidlig moderne epoke, nærmere bestemt 1573-1632, hvor han undersøger flodmotiver	i	værker	af	Jean-Antoine	de	Baïf,	Michel	de	Montaigne	og	Samuel	de Champlain.	Hansen	diskuterer,	hvordan	tre	floder	i	den	franske	renæssance	-	henholdsvis	Bièvre,	Dordogne	og	Saint	Lawrence	-	kan	betragtes	som	destabiliserende figurer,	der	sætter	spørgsmålstegn	ved	menneskets	position	i	et	ikke-menneskeligt miljø. I forhold til en af de mest traditionelle dateringer af Antropocæn (slutningen af 1700-tallet) opsporer Hansen altså det, man med en vis ret kunne betegne som en tidlig miljø-, øko- og klimabevidsthed hos Baïf, Montaigne og Champlain.

I den fjerde artikel undersøger Erik Granly Jensen fremvæksten af 'infrastrukturens	æra',	der	ikke	kun	(som	det	ofte	anslås)	påbegyndes	med	åbningen	af	Suezkanalen i 1869, men som også ernæres af den gradvise, transnationale etablering af undersøiske telegrafkabler. Det er denne globale, infrastrukturelle udvikling, der udgør bagtæppet for den franske forfatter Jules Vernes berømte Jorden rundt på 80 dage (1872), men som træder i forgrunden i Granly Jensens artikel. Artiklen argumenterer for det første for, at selve romanformen transformeres i takt med udbredelsen	af	den	nye	kommunikationsteknologi,	og	for	det	andet,	at	de	telegrafiske kabelnetværk rummede et utopisk potentiale med deres synkroniserede, planetære anvendelse.

I  samme  stil  er  det  også  en  ny  planetær  omverdenserfaring,  der  ifølge  Rikke Andersen Kraglund i nummerets femte artikel leder til en ny type litteratur i Karl Ove Knausgårds Morgenstjerne -serie.	 Teoretisk	 funderet	 i	 den	 idé,	 at	 litteraturen er	politisk	i	den	forstand,	at	den	'fremmer	forestillingsevnen',	det	vil	altså	sige,	at den er i stand til at åbne nye perspektiver på den verden, vi lever i, læser Kraglund Knausgårds romanserie som en 'bestræbelse på at søge ud over den realistiske romans	snævre	rum'	for	at	'belyse	tendenser	i	vores	nuværende	samfund,	der	kan	øge klimakatastrofen'	(s.	104).	Det	gør	hun	ved	at	analysere,	hvordan Morgenstjerne -serien beskriver en erfaring af verden, der hele tiden veksler mellem det hverdagslige og det overnaturlige, den enkelte oplevelse og det fælles perspektiv såvel som det nære nu og de fjerne fremtider og fortider.

I	nummerets	sidste	artikel	'Det	planetariske	blik'	stiller	Adam	Paulsens	skarpt på den tyske efterkrigstidsdigter Günter Kunert. Paulsen trækker på den teknologiog billedhistoriske udvikling, som ligger til grund for billeder som Earthrise og The Blue Marble , men også på de satellitobservationer og rumteknologier, der voksede ud af den kolde krigs rumkapløb. Paulsen påpeger, at Kunert var blandt de første forfattere til at behandle og forstå de vidtrækkende epistemologiske og æstetiske konsekvenser	 af	 blikkets	 'kopernikanske	 vending',	 og	 at	 digteren	 fra	 de	 tidlige 1960'ere og frem udforsker menneskets planetære rolle i denne nye rumalder.

Som altid afsluttes nummeret med anmeldelser af aktuel faglitteratur. I denne omgang anmelder Nils Gunder Hansen antologien Angst i dansk litteratur , som er redigeret af Markus Floris Christensen og Anders Ehlers Dam, mens Steen Klitgaåd Povlsen	skriver	om	Nicklas	Freisleben	Lunds	omarbejdede	ph.d.-afhandling	med titlen I ambivalent kamp. Strejkeromanen 1850-1950 .

Vi håber, at dette nummer om Planeten bidrager til nye idéer om sammenhængen mellem det planetære og litteraturstudiet - historisk, samtidigt og fremtidigt! God læselyst.

## Litteratur

Andersen,	Frits	(2019):	'Den	Planetære	Vending',	i K&amp;K - Kultur og Klasse 47.127, s. 51-70.

Andersen, Frits (2023): Underværker: Fortællinger om havets vidundere , Aarhus: Aarhus Universitetsforlag.

Andersen,	Tore	Rye	(2023): Planetary Pynchon: History, Modernity, and the Anthropocene , New York: Cambridge University Press.

Chakrabarty,	Dipesh	(2023	[2019]):	'Planeten:	en	ny	humanistisk	kategori',	i Passage 90, s. 9-37.

Frank, Søren (2022): A Poetic History of the Oceans: Literature and Maritime Modernity ,	Leiden	og	Boston: Brill. Frantzen,	Mikkel	Krause	(2021): Klodens fald: Æstetiske og økologiske perspektiver på olie, plastik og andre hyperabjekter , Askeby:	Laboratoriet	for	Æstetik	og	Økologi.

Fuller, Richard Buckminster (1968): Operating Manual for Spaceship Earth , Baden: Müller.

Heise, Ursula K. (2008): Sense of Place and Sense of Planet: The Environmental Imagination of the Global ,	New	York:	Oxford	University	Press.

Keith, David (2013): A Case for Climate Engineering , Cambridge:	MIT	Press.

Lazier,	Benjamin	(2011):	'Earthrise;	or,	The	Globalization	of	the	World	Picture',	i The American Historical Review 116.3, s. 602-30.

Lynas,	Mark	(2011): The God Species: Saving the Planet in the Age of Humans ,	Washington:	National Geographic.

Serres, Michel (2022): Krisetider , København: Forlaget Mindspace.

Spivak, Gayatri Chakravorty (2003): Death of a Discipline , New York: Columbia University Press.

Stableford, Brian M. (2015): Science Fact and Science Fiction: An Encyclopedia ,	London:	Routledge.