Sporsans
Forfattere: Martin Zerlang
Tidsskrift: kok (1986-12-28)

## Martin Zerlang

## Sporsans

I

Spor  tyder  på  sammenhæng.  Kommer  man  på sporet, kommer  man nok også frem til sandheden eller skurken. Relikviet bringer os tættere på Frelseren, askeresterne leder os  hen  til  forbryderen. Jesus  og Sherlock Holmes får de blinde til at se, de dave til at hare, de stumme til at tale. Sporsansen farer snart ned i den mest sanselige materialisme, snart op i  den  oversanselige metafysik.  Den  udfoldes iszr i  overgangstider, der opleves som undergangstider.  Bryder den store sammenhzng sammen, tilbyder  de  små spor en skjult eller  en  alternativ sammenhzng. Ikke alle spor skrzmmer.

II

Sporsans  er  ensbetydende  med Fingerspitzengefuhl, næse  for  skjulte forbindelser, 0re for grzssets groen. Det gælder om at have ajnene med sig,  på stilke, helst  et  på hver  finger.  Færten  af  det  elementzre,  som Sherlock Holmes kalder det, får man ved  at blive elementzr og ved  at blande  sig med elementerne.  Som  en snusende og vejrende sporhund. Sager de ydmyge steder! Stikker man fingeren i jorden,  skulle der være mulighed for at gribe tingene i luften. Sager, og I skal finde!

Sporet  er jordisk  som  Fredags  fodspor  og  velduftende som  Prousts Madeleine-kage. Sammenhznge bliver synlige og harbare, efterhånden som sporet udlægges i fortzllingen. Fortzllingen bruger rummet mellem begyndelse og slutning til at knytte forbindelse mellem virkning og årsag,  spor  og  sammenhæng.  Snushanen,  sporhunden  og  stifinderen når slutningen på deres sagen, når de har bevist deres evne til at drage slutninger. ,De laser de gåder, som  stilles af  hvert  enkelt Iasrevet  spor, ved lynsnare koblinger mellem iagttagelse, erfaring og rzsonnement.

III

Den amerikanske semiotiker Charles Sanders Peirce (1839-1914)  skelner mellem  tre  former for  ræsonnement: deduktion, induktion og  abduk- tion.  Abduktion er et andet ord for sporsans, evnen til at sætte iagttagelser  ind  i  fortzllingens  eller  hypotesens  meningsgivende  sammenhæng. Forskellen mellem de tre former for rzsonnement kan eksemplificere~ med et blodspor. Et  deduktivt ræsonnement analyserer sig frem til  konsekvenserne  af  en given  hypotese:  alle  knivstik  får offeret  til  at blade,  offeret  blev  stukket  med  en  kniv,  offeret  må have  bladt.  Et induktivt rzsonnement eksperimenterer sig frem til en hypotese: offeret stikkes med en kniv, offeret blader, alle knivstik får offeret til at blade. Og endelig består abduktion i opstillingen af en hypotese, der gar nogle givne  fakta  forklarlige:  alle knivstik  får offeret  til  at  blade,  her  er  et blodspor, offeret må vzre blevet stukket ned med en kniv.  "Abduktion tager",  som  Peirce  udtrykker  det,  "sit  udgangspunkt  i  foreliggende kendsgerninger uden fra begyndelsen at have en bestemt teori i tankerne, skant den er motiveret af falelsen af, at en teori er nadvendig for at kunne forklare de overraskende kendsgerninger"  .l Hvorfor gztter eller  "abducerer" detektiven, videnskabsmanden -og det almindelige hverdagsmenneske -sig så tit frem til den rigtige forklaring på de foreliggende spor? Hvordan lykkedes det  Peirce at spore sig frem  til  forbryderen, da han  i 1879 ombord  på damperen  Bristol på ruten mellem Boston og New York blev bestjålet for sit dyre Tiffany-ur?

## IV

Peirce  fortalte  i  et  brev  til  filosoffen  William James (1842-1910) om urtyveriet, om hvordan han havde fået de mulige tyve blandt personalet stillet op på en rzkke, og om hvordan han så at sige beslutter sig til at gztte på den rigtige. Som forklaring på denne grundlase, men pålidelige  evne  til  at  opstille forklaringer  anfarer  Peirce,  at  de  er  allestedsnzrvzrende. Enhver perception  er  altid samtidig en  abduktion.  Man modtager aldrig sanseindtrykkene  rent og umiddelbart, altid er de nået frem til bevidstheden gennem abduktioner . Abduktionen hviler på "habet  om, at der er tilstrzkkelig affinitet mellem de rzsonnerendes sind og naturen  til,  at  gzttet ikke bliver ganske håblast, forudsat  at hvert gzt kontrolleres ved  sammenligning  og  iagttagel~e".~ Dette  såkaldte "lume naturale "  , som  angav  overensstemmelsen mellem  tznkningens og omverdenens struktur, blev i falge Peirce bekrzftet  af  den sanselige intensitet i hypotesedannelsen. Man sanser ikke umiddelbart,  fordi abduktionen  trzder imellem, men  til  gengzld er abduktionen tænkningens sanselige element :

"Nuvel, når vores nervesystem er påvirket på en kompliceret måde, således at  der  er et  forhold  mellem  de  forskellige elementer  i  påvirkningen,  så er  resultatet  en  eneste  harmonisk  forstyrrelse, som jeg  vil kalde  en  folelse.  De  forskellige lyde  fra  et  orkesters instrumenter slår mod oret, og resultatet er en besynderlig musikalsk folelse, helt forskellig fra lydene i sig selv. Denne folelse er essentielt identisk med den, som indtrzffer  ved  hypotetiske  slutninger,  og  enhver  hypotetisk  slutning involverer dannelsen  af  en sådan folelse. Vi  kan derfor  sige, at hypotesen  fremkalder  tankens sanselige /sensuous/  element og induktionen dens vanemzessige /habitual/  element"

## V

Peirce's forklaring  med  "il  lume naturale"  minder  stzrkt om  onsketznkning. Drammen om at have  "Universet indvendig paa Hinderne "  , som Carolus i Johannes V. Jensens Kongens Fald, er en kompensation for oplevelsen af uoverskuelighed og handlingslammelse. "I1 lume naturale " er snarere et  "lume culturale "  , en kombination mellem konkrete iagttagelser  og  kulturelle  koder.  Det  viser  ikke  mindst  Peirce's  egne eksempler, bl.  a. det folgende :

"Sporvogne  er  velkendte ateliers for  spekulativ  modellering  (dvs. abduktion,  MZ).  Når  man  sidder  dér, uden  noget  at  beskzftige  sig med,  szetter  man  sig  til  at  granske  de  folk,  der  sidder  overfor,  og brygger  biografier  sammen,  der  passer  på dem. Jeg  ser en kvinde på omkring  fyrre  år.  Hendes  ansigtsudtryk er  så  dystert,  at man  nzppe finder magen til blandt tusind andre, grznsende til vanvid og dog med en venlig grimasse, som kun få, selv af hendes eget kon, er tilstrzkkeligt ovede til at beherske. Sammen med det er der disse to hzslige furer, til venstre og hojre for de sammenpressede  lzber, som fortzller en kronike om mange års streng disciplin. Der er et udtryk  af  servilitet og hykleriskhed, for krybende til at tilhore en domestik. En vis  lav, og dog ikke ganske vulgzr  dannelse  rober  sig,  og  sammen  med  en  tojsmag,  der hverken er plump eller prangende,  uden  dog på nogen måde  at vzre ophojet, vidner den om et nært  forhold til noget  hojere, hinsides den blotte  kontakt,  som  hersker  mellem  en  tjenestepige og  hendes  frue. Hele kombinationen viser sig, uden at vzre slående ved forste blik, ved nærmere  undersogelse at  vzre meget  uszdvanlig.  Her  erklzrer  vores teori, at der er brug for en forklaring, o det tager mig ikke lang tid at 5 gzette på, at kvinden var en fhv. nonne " .

vI

Det,  som  aktiverer  Peirce's  sporsans,  er  "det  tilfzldige  mode" "det tilfzldige sted",  "det tilfzldige tidspunkt",  dvs.  den moderne storby.

Hans  rzsonnementer  virker  som  en  slags  erstatningshandlinger,  der udfylder  tomrummet,  mens  han  sidder  uforetagsom  i  sporvognen.  I stedet  for et umiddelbart  forhold til  omverdenen  etablerer  han et forhold til  sin hjernevirksomhed:  han koncentrerer  sig og knytter  de forskellige spor og symptomer sammen i  "kroniker" og  "biografier" dér  i sit  "atelier".  Det  er  brydningen  mellem  forskellige kulturelle  koder, som sztter ham på sporet  af  den kode, der kan identificere den anonyme fyrreårige medpassager. Hun adskiller sig fra mængden med sit dystre,  nzsten  vanvittige  ansigtsudtryk,  men  er  samtidig  indladende elskvzrdig. Elskvzrdigheden virker som en grimasse og en forste hypotese  opstilles: dobbeltheden  afspejler  en streng opdragelse, indovelse  i selvbeherskelse. Denne  hypotese  sztter straks  de  nzste  spor,  ansigtsfurerne,  ind  i  en  meningsfuld  sammenhzng:  disciplin,  mange  års streng disciplin,  og  Peirce  går herefter  over  til  at  undersoge,  hvilken type af  disciplin.  Tojet og det relativt  dannede udtryk antyder sammen med  den  ekstreme  grad  af  servilitet  og  hykleri,  at  det  er  en  disciplinering, der  er  foregået uden  for  og  afsondret  fra  de normale  sociale relationer, og med  den for hypotesedannelsen karakteristiske  sanseligtintense glzde kan Peirce stolt runde af med sztningen:  "det tager mig ikke lang tid  at gztte på, at kvinden  var  en  fhv.  nonne".  Fremmedheden og tilfzldigheden er ophævet; han har fået om ikke universet, så

den kalejdoskopiske  storby "indvendig på hinderne "  .

## VII

Sporsans indebzrer på én  gang en sanselig formzling med  tingene og en selvbevidst distance til omverdenen. Detektiven snerrer, snart som en rigtig sporhund, snart som en reserveret aristokrat. Fra  zdle vilde som "den sidste mohikaner" til vilde adelsmznd som Tarzan har modernitetens sporlzsere forenet en folkelig og en elitær tradition for sportznkning .

Carlo ~ i n z b u r ~ ~ beskriver sportznkningen som en tradition, der går tilbage  til  stenalderens jzgere,  en  "lav", sansekonkret  vidensform hos jzgere, bonder,  "natur  "folk, kvinder -og humanistiske lzrde og kunstnere.  Men en lige så vigtig, metafysisk og aristokratisk  reserveret linje går tilbage  til  middelalderens  gralsriddere,  til  kirkefzdrene og  til  de forste bureaukrater i Babylon og Kina.

Sporsansen i moderniteten  knytter  snart an til den ene, snart til den anden af disse traditioner, og detektiver som Sherlock Holmes og Philip Marlowe fremstilles på én  gang som hårde hunde og ordensriddere. For så vidt  som  sporene  peger  hen  på  en  bedre  samfundsorden,  brydes nostalgisk metafysik med utopisk materialisme hos modernitetens spor- tznkere.  Det  szrlige ved  sportznkningen, i  hvert  fald i  falge Walter Benjamin og Ernst  Bloch, er imidlertid,  at disse tidsdimensioner tager det hedder ikke fortid, nutid, fremtid. skrev Bloch.  "Kun som et billede, der for et ajeblik oplyses og afslerer sit indhold for aldrig mere at vise sig, kan udgangspunkt i ojeblikket: "  . . . Kun nuet er begyndelsen.. . "  , det forgangne fastholdes " 7, skrev Benjamin.

Hvad rummer ajeblikket?

## VIII

Den auratiske erfaring, skrev Benjamin også, beror på overfaringen af en reaktionsform hos  mennesker  til  naturen og tingene.  Det,  som  betragtes eller tror  sig betragtet,  slår ojnene op, kigger  tilbage, besvarer blikket. I den auratiske erfaring korresponderer det nzre og det fjerne, nutid og fortid, indre og ydre. Tilfzldet er ophzvet i denne auratiske erfaring, som er beslzgtet med religionen og kulten. Det skanne er det, man  skanner  på,  dvs.  billeder  som  iagttageren  opfatter  som  en  art symbolsk ejendom, måske "universet indvendig på hinderne "  .

I  atetikken er denne samstemthed mellem ting, natur og menneske beskrevet  med  begreber  som  symmetri,  indre  harmoni,  proportionalitet,  perspektiv  osv.  Skonheden i  naturen  er  så at sige foruddannet  i den  menneskelige  sansestruktur.  Fznomener  som  "det  gyldne  snit" beror på denne korrespondens og får, med  Benjamins udtryk, naturen til at besvare betragterens blik.  "Il lume naturale" får betragteren til at

orientere sig med intuitiv sikkerhed i en fundamentalt fortrolig verden.

Fzlles for zstetikkens begreber er henvisningen til kropsbilledet som model  for  helhed  og  samrnenhzng.  I  en  artikel  om  "det  imaginzres metamorf~ser"~ skriver  Dietmar  Voss,  at  denne fiksering på kropsbilledet kan szttes i forbindelse med psykoanalysens begreb om kropsbilledet som jegfunktionernes driftsgrundlag. Mens det farborgerlige samfund,  f.eks.  det  havisk-aristokratiske havde  integreret  den  billedlige fylde,  "det skanne skin", i de sociale relationer,  så fejrede det borgerlige samfund "skanheden" i en sfzre uden for den prosaiske nagternhed i  de  akonomiske mekanismer.  Kunstens muntert  lyse  billedverden var "mytologisk udtryk  for  et  semiotisk arrangement  af  verden, hvorigennem  det  blev  sikret,  at  det  enkelte jeg  ikke  kunne  gå tabt  trods  alle eventyr  og  kollisioner  i  det  Hegel  kaldte "Det  borgerlige  samfunds uhyre formidlingssammenhzng "  , etableret gennem  det  almene  arbej -de".

Man  kan  stille spargsmålet om, hvorvidt  den  teologiske  korrespondance-lzre, som  har  radder  tilbage  i  antikken,  ikke  også  lader  sig begribe inden for den psykoanalytiske lzre om kropsbilledernes korre- spondance  eller  spejling.  Og  altsa,  hvorvidt  denne  fiksering  pi5  det sammenhzngende kropsbillede -og frygten for kroppenes sonderlemmelse -så entydigt kan forklares med det borgerlige samfunds opdeling i en sfære for anonyme akonomiske processer og en sfære for identitetsgivende fantasier.  Men i denne sammenhæng er det nok at pege på, at sammenbrud for denne helhedsopfattelse næsten automatisk giver sportænkning  en  central  placering.  Sporene forudsztter  eller  fremsuggererer  billeder af  den sammenhzngende krop.  Sporet er et udtryk, der har den fortidige eller kommende sammenhæng som indhold. Dette er Jesu  blod,  dette er Jesu legeme, dette har stammer fra en undsluppen orangutang.

## IX

Den moderne verden og især den moderne storby erstattede korrespondancen~  princip  med  montagens  princip.  Vidt  forskellige  kulturelle miljoer og historiske epoker blev sat sammen side om side, samfzrdselsmidlerne  losnede  det  fortrolige  forhold  til  lokalmiljoet,  markedsme1800tallet  gav  anledning til  den vigtigste  zstetiske  fornyelse af  dagliglivet:

kanismen dannede fællesnævner for den rigdom af varer, som i butikkernes udstillingsvinduer.

Den  modernistiske  kunst  var  en  reaktion  på og  en  refleksion  over denne  tilstand.  Sfærernes musik  ville  ikke  klinge,  nar  samfundet  var spaltet op i adskilte sfzrer. Fascinationen, der udgik fra billedet af det harmoniske menneske og fra  fantasibilleder med  umiddelbar  sanselig appel, virkede forlojet på modernisterne.  I stedet ommonterede de de elementer, som indgik i den moderne verden. Den fragmenterede krop, omverden og tid  (ajeblikketl) tildeltes rollen som spor. Alt  det ildesete og uglesete, upaagtede  og ringeagtede blev  tilskrevet betydning.  Ligesom storbyen Abenlyst  var  resultat  af  konstruktion, blev  den modernistiske kunst et resultat  af  konstruktion. Den  tabte  helhed viste sit gen-

skin i arbejdet med formen.

Hos Baudelaire blev bruddet med den auratiske erfaring formuleret i verset  "Le printemps adorable a perdu son odeur", det dejlige forar har mistet sin duft. Til gengzld blev alt det, som var udskilt og tilsidesat i den moderne storby, forvandlet til tegn på den tabte duft og den tabte helhed.  Digteren havde tabt sin glorie og måtte folgelig som en anden kludesamler lede efter idealet i rendestenen.

"Tout pour moi devient allegorie", alt bliver til allegori for mig. Nar tingene ikke kigger  fortroligt tilbage,  bliver  de for det fremmedgjorte blik  allegorier. De er ikke allegorier, men bliver allegorier; hos Baudelaire  har  sporene  stadig  reference til  en  virkelighed  uden  for  kunst- nerens konstruktioner.  Men  allerede i  den  tidlige modernisme er  den citatteknik  og  den  mytekonstruktion  forberedt,  som  hos  en  T.S.Eliot forer til  en selvstzndiggorelse af  den litterzere tradition.  Her etablerer citaterne  litterzrt-mytiske  korrespondanceforhold,  som  fuldstzndigt fjerner virkelighedshenvisningen i de indfojede spor og brudstykker fra eksistensen i "odemarken "  .

X

Benjamin sammenligner et sted gådefuldheden i Baudelaires allegorier med hemmelighedskrzmmeriet hos tidens professionelle konspiratorer. " Overraskende proklamationer  05 hemmelighedskrzemmeri, bratte ud -fald og uigennemtrzngelig ironi " kendetegnede både det andet kejserdommes statsrzson  og  Baudelaires teoretiske skrifter. Hemmelighedskrzmmeriet peger i den modsatte retning af  den sansekonkrete, oplysningsorienterede sportznkning. Sammensvzrgelsen trzder i stedet for sammenhængen.

Baudelaire havde ladet sig inspirere af  Edgar Allan Poe's allegoriske storbyskildringer. Hos  Poe dominerede den metafysiske intention, den bevidste distribuering af  spor, kryptogrammer mv., som henviste til en

skjult orden.

Den  skjulte orden  var  et  vzrn  mod  den  frembrydende  borgerlige offentlighed.  Poels  tre  monsterdannende  detektivfortællinger -The Murders in the Rue Morgue (l841), The Mystery of Marie Roget (1842) og The Purloined  Letter (1845) -blev skrevet umiddelbart efter et tiår, hvor  Jacksons tilhzngere  havde  foranstaltet  politiske  "optojer"  og  så småt  var  begyndt  at  smede  den  amorfe  storbymasse  sammen  til  en demokratisk bevægelse.  Poe Kavde  boet  i nordstatsbyen  Philadelphia, hvor nogle af de voldsomste optojer havde fundet sted, og som sydstatslitterat havde han vendt sig bort i rzdsel. I den forste fortzlling var det en 10s orangutang, som truede den huslige tryghed. I den anden var det de  "uvaskede" parisiske  gadebander,  som  undergravede  den  sociale orden.  I  den  tredje  en  minister,  som  uretmzessigt  stiger  til  vejrs  og sztter regeringens magt og kongehusets prestige på spil. Kriminaliteten blev en metafor for tidens politiske stramninger, demokraten blev, som Richard Godden skriver i Edgar Allan Poe and the Detection of Riot, l o fremstillet som  en  orangutang  bevzbnet  med  en  barberkniv  og  med brosten, dette klassiske våben for storbyens oprorsbevzgelser. Samtidig med  at  Poe's aristokratiske helt,  C.Auguste Dupin,  med  sit  intellekt dechiffrerede denne nye uorden, fremstillede Poe dennes virksomhed i en  chifferskrift, som  kun  en szrlig elite havde  adgang  til, nemlig de, der kunne knzkke koden.

Efter  at Dupin har udlagt de spor, som forte ham frem til  "det stjålne brev",  lzgger  han  selv  spor  ud  for  forbryderen,  minister  D.  Sporet består  af  et  nyt  brev,  forseglet  med  et  D-ciffer,  altså  med  en  klar invitation  til  at dechiffrere brevet.  Brevet  indeholder bl.a.  et  citat om broderstriden  mellem kong Atreus og Thyestes, en strid om forforelse, utroskab  og  arvefolge som  sluttede  med,  at  kong  Atreus  drzbte  sin

broders sanner og serverede dem for ham ved et festmåltid.

Det vil fore for langt at referere Richard Godden's  spzndende udredning for, hvordan  dette citat  afslorer en broderstrid  mellem  Dupin og minister D.,  og hvordan brevet, hvis segl er lavet af  brod (jfr. du pain af  brod), zkvivalerer med den makabre middag, som Atreus serverer  for  sin  bror.  I  denne  sammenhzng må det  foreliggende  vzre til-

= strzkkeligt som eksempel på den metafysiske sportradition.

Poe's chifferskrift korresponderede med en åndelig stramning blandt Sydstaternes  intellektuelle. 1830'erne og  1840'erne var  de  eksklusive kredses, de hemmelige cirklen, de skjulte sammensværgelsers store tid. "Uformelle netvzrk synes at have vzret en central institution i Sydstaternes liv "  , citeres historikeren D.G.Faust  (A Sacred  Circle: The Dilemma of  the Intellectual  in the  Old  South, 1977) for i Godden's artikel. Poe projekterede i  1844 et tidsskrift, The StyZus, hvor han anskede,  at "eliten blandt  vore litterater og lzrde hemmeligt  skulle slutte sig sam -men "  .

De skjulte koder  havde appel  i en  tid, hvor  nye kulturelle koder  og klasser  var  ved  at  sætte  de  gamle  ud  af  kraft.  Poe  viste  med  sine detektivfortzllinger, at han intellektuelt beherskede den nye samfundsorden, at han kunne  "lzse" dens spor, men spandt samtidig fortzllingerne ind  i  hemmelige  monstre,  hvor  metafysiske  spor  pegede  på en restauration  af  enhedens  princip:  det  gamle  Sydstats-aristokrati  ved magten,  den  direkte  arvefolge,  fravzret  af  rivaler  til  ejendommen, herunder tvillinger (William Wilson) og sostre (The FalZ  of the House of Usher). Hvor restaurationen  ikke lykkes, ender fortzllingerne i billedet af  ruiner  og sonderlemmede kroppe, men i The Purloined  Letter kan man dog sige, at sonderlemmelsen,  festmåltidet, ophzver splittelsen,  i og med at den ene slzgtsgren inkorporerer den anden.

## XII

Detektivfortzllingen  starter  med  liget  og  slutter  med  livet.  Dens  udgangspunkt  er  som  regel  sonderlemmelsens  spor,  dens  mal  at  spole tilbage fra forbrydelsen til den forudgående orden. Vejen går altså fra katastrofen  gennem  kausaliteten  til  det  samlede  kropsbillede.  Brecht hzvder  i et essay1' om kriminalromanens  popularitet,  at  det  karakte"vi  g0r  vores  erfaringer  med  livet  i katastrofens form". Vi kunne tilfoje, at vi g0r vores erfaringer med liget ristiske  for  moderniteten  er,  at i kausalitetens form. Deden har en årsag.

Kausalkzden betjener sig gerne af spor, der ikke er kryptiske som de hemmelige koder hos Poe.  "De kender min metode.  Den er baseret  på observation af bagateller", siger Sherlock Holmes. Hverdagen er en lige så sluttet kode som de esoteriske koder hos Poe. Hverdagens rutiner og de  dagligdags  ting  rummer  den  orden,  i  forhold  til  hvilken  forbrydelsens uorden kan identificeres.  Alt  det ligegyldige viser sig at rumme en betydning, at det tilfzldige falder på plads i en kzde af  årsager. Fra det  ajeblik detektiven  har sluttet kontrakt  med sin klient,  har lzseren sluttet  en kontrakt med  detektiven, lydende:  skadeslasholdelse for den katastrofiske  erfaring.  Kriminalromanen  leverer "udmålte  livsafsnit, afstukne  små  begivenhedskomplekser,  hvori  kausaliteten  foregår  til-

fredsstillende ", som Brecht udtrykker det.

Sherlock Holmes skelner i A Study in Scarlet mellem de almindelige mennesker,  der  rzsonnerer  "forlzns"  fra  begivenhedskzden  til  dens resultat, og de uszdvanlige mennesker, som ham selv, der kan rzsonnere  "baglzns" fra resultatet  til  begivenhedsrzkken.  Det  baglzns r z sonnement kan minde om Peirce's abduktion, men mangler  den kreative dimension, som interesserede Peirce. Holmes arbejder med bundne 12 relationer mellem spor og sammenhzng, betragter sporene som brikker i et puslespil, hvor retfzrdigheden er den ramme, som sikrer, at det hele  til sidst vil  falde på plads.  Den bitre  lugt fra offerets lzber tyder, under  henvisning til  gennempravede videnskabelige eksperimenter, på forgiftning. Asken viser, at morderen rag en Trichinopoly  -cigar. Kendskab  til  almenmenneskelige  reaktionsm~nstre, jalousi,  forer  til  hypotesen om mordets motiv. Intet er nyt under solen.

## X III

"Elementzrtl " siger  Sherlock Holmes.  "Elementært! " antydes  det  hos sportznkere som Bloch og Benjamin, når de fremstiller deres lasninger i aforismer. Det er, som om den, der kan lzse spor, også er den der kan sztte spor: med skarpe, sylespidse, undertiden bevidst sårende formuleringer.  De  kategoriske  udsagn  fremszttes med  samme  autoritet  som traditionens  ordsprog  og mundheld, herunder  den sandhed,  at  traditionen  er samfundets bedste  holdepunkt  (Bloch, s.  40).  I  Blochs Spuren, som nyligt  er  oversat til  dansk, mejsles lapidariske lzresztninger om  det  "marken,  som  "nuet".13  altid  er  stedt  i.  Påstande przsenteres som  uimodsigelige  love: "Det,  som  er  rigt,  må  alt  tjene  på  bedste måde"; "Jo barskere udenfor, desto dejligere at have det varmt "; verdenen er  "en hypokonder  og himlen det keep smiling, som den siger hen for sig". Elementzrtl Men mens Doyle's puslespil er bundet til fortiden, henlzgger  Bloch sit til  fremtiden.  Han karakteriserer  sin bog som  en "lzsning af  spor  på kryds  og  tvzrs, i  afsnit  der  kun  deler  rammen"; men rammen tilharer fremtiden: "sporene af det såkaldte sidste, ja  blot af det der blev gzstfrit, er selv kun aftryk efter en gang, der endnu må gåes ind i det ny.  Farst  meget  langt ude er  alt  det, der hznder én  og falder i  ajnene, det  samme".  Så helt  elementzrt er det  alligevel ikke, heller ikke sproget!

I det centrale prosastykke eller  "spor" -And,  der  forst  skal  blive  til -szttes Sherlock Holmes i forbindelse med en nagleerindring fra Blochs barndom,  en  billedoplevelse med  det,  som  Roland  Barthes  har  kaldt "punktum-effekt"14.  Som ottearig ser han, på vej til skole, i en vinduesudstilling en sytrådszske med et billede af en hytte i dyb sne: ". . månen stod haj og gul på den blå vinterhimmel, i hyttens vinduer  brændte et radt  lys.  Under  billedet  stod  der  "månelandskab", og jeg  troede farst det  var  et  landskab  på  månen,  omtrent  som  et  meget  stort  stykke kinabark; men jeg oplevede samtidig en gennemtrængende rystelse, der var  helt uudsigelig,  og jeg  har  aldrig glemt det rade vindue.  Sandsynligvis får alle det sådan engang imellem, en eller anden gang og derpå igen  overfor  noget  nyt;  det  vzre  sig  ord  eller  billeder,  der  rammer ham "; for Blochs vedkommende gled billedet af det rade vindue således over i billedet  af det vindue i Baker Street, bag hvilket Sherlock Holmes sad  med  Dr.  Watson  ved  kaminen,  mens  regnen  slog  mod  ruderne: "Med vinduet  som  en  maske  man  havde  taget  på trådte man  ud  og endelig udefter, i det  fri". Det rade vindue var blevet  "en samlelinse for de utopiske  stoffer, som jorden  består  af".  Denne  utopiske,  anticipatoriske dimension ved Blochs "spor "  , adskiller ham imidlertid fra Doyle's helt  og  nzrmer  ham  Peirce.  Som  Peirce  interesserer  han sig for, hvordan der opstår nyt under solen, nye tanker, nye billeder.

## XIV

Men hvad er da det nye, som Bloch sporer i det rade vindue? Det er jo "noget helt latterligt", "et tegn, der slet ikke er noget, hverken hjemligt eller  fra naturen eller  fra  det  kendte jeg",  siger han selv. Ja,  men det nye er netop,  at det  tilsyneladende  ligegyldige farer ind i  den  dimension, som forsvinder i traditionel  videnskabelig beskrivelse, nemlig  ajeblikkets  "her og nu".  "Man bar  netop have  aje for  små ting, gå dem efter", står  der i  det programmatiske  "spor": Maerket. Mzrket er det som bryder den selvfolgelige helhed og slår huller i den glatte overflade, "peger  på et  mere  eller  mindre,  som  burde  betznkes  under  fortzllingen, genfortzlles tznkende".  Det  rode  vindue  Abner  for en fortzlling  om  skellet mellem  indre  og  ydre,  privat  og  offentligt,  fortid  og nutid.  Det  rode vindue markerer disse skel, men samler samtidig i det rode lys en utopisk vision af disse skels bortfald.

Det  er nu stadig en meget  tynd  og kryptisk forklaring,  kunne man med  rette  indvende,  men  Blochs  zrinde  er  heller  ikke  forklaringen (trods de foromtalte  "lovsztninger "). Den underfundige (og, zrlig talt, ofte uforståelige) udformning af de små fortzllinger om  "spor" virker -eller  skal  i  hvert  fald  virke -forbavsende  på lzeseren,  skal gore  ham opmzrksom  på hans  eget  "nu" og  hans  egne  associationer.  I  et  lille stykke om At forbavses citerer  Bloch  den  passage  fra  Hamsuns  Pan, hvor Eva  pludselig ser den blA  flue,  skzlver ved  et grzsblad og bliver eftertznksom  ved  synet  af  en  fyrregren.  I  stedet  for  videnskabelige forklaringen  "abstrakte vzeddelob med post hoc og propter hoc" leder denne forbavselse ved  den  blotte vzren  til  konkret  udveksling mellem betragteren  og  det  betragtede. "Vi  ser  ud  af  vinduet",  som  Bloch skriver.

Adorno skriver i opsatsen Blochs ~fiuren'~, at Bloch trods alle forsog på  at  forankre  sin  tznkning  i  det  konkrete  ender  i  abstraktion  og idealisme.  Hele  det  brogede  mylder  af  anekdoter, fortzllinger  og refleksioner illustrerer den éne tanke om utopi  og gennembrud. Samtidig med at han med sin stil iscenesztter sig som den, der har noget szerligt at  meddele,  så tjener  denne  overtrumfende-underforstående stil  reelt som  dække  over  bruddet  mellem  noget  konkret, "der  dog  selv  kun reprzsenterer  det  konkrete,  og  en  tanke  der  overstiger dennes  tilfzldighed og blindhed". Det kan man vist også kalde en relevant kritik af Blochs udlzgning af  gr~sbladet og grenen i Pan. Men hvori bestAr  så det nye hos Bloch? Stikordet er allegori16.

## XV

Det  simple  spor  er  et  index,  en  spaltning  mellem  figur  og  grund  i materien,  en  roses  duft,  et  aftryk  i jorden,  en  rogsky  p A   himlen.  For sporsogerens blik1' forvandles sporet til et ikon, et billede,  hvor iagttageren skelner mellem  de betydningsbzrende og de irrelevante relationer.  Formuleringen af  denne betydning sker gennem sproglige symboler,  gennem  en fortzlling,  som  man med  Peirce ogsA  kunne  kalde en hypotese  om  rosen  og  rogskyen,  en  abduktion,  eller  med  Bloch:  en allegori.  Selvom man har både blik, nzse og smag for tingene, falder man ikke sammen med dem.

"Tznkning , som  falger  spor,  er  fort  zllende "  , skriver  Adorno . Og Fredric Jameson har generaliseret  syns  unktet  med sin påstand om, at fortzllingen er  "den centrale instans" i den menneskelige erkendelse. Intet  er  givet  på  forhånd;  det  er  farst  under  allegorikerens  blik,  at tingene rives ud af deres uvilkårlige  "i-sig-selv " -eksistens. Men samtidig viser  brudfladerne  i  de  fortzllinger,  som  han  "fanger"  tingene  i,  at "noget ikke  stemmer".  Som  Bloch skriver i  "sporet" Montager  om en februaraften: "Tilvzrelsen er  fuld  af  figurer,  dog  ikke  så  fast  placerede, med dette og hint på sin faste plads. Snarere vil der overalt fortsat genlyde  et ekko  af  allegoriske  betydninger, noget  lzrerigt  frem- og tilbagesendende, mangetydigt  reflekterende,  far en skikkelse står fzrdig "  .

Under denne synsvinkel er der naturligvis ikke noget nyt i Blochs og Benjamins  allegorier -og  Peirce's  abduktioner -men  den  bevidste refleksion over  erkendelsens betingelser  skzrper blikket  for  tingene og manglerne. Sporsans består  ikke i evnen til at fange fznomenerne som sådan, men opmzrksomheden på, hvad der dzkkes, og hvad der ikke dzkkes i  de overleverede og ajeblikkelige  "fortzllinger" om fznomenerne. I den aktuelle interesse for sporsans og aforismer gemmer der sig irrationalistiske  forhåbninger  om  en  frisk  og  umiddelbar  adgang  til tingene. Sporene er blevet det sanselige holdepunkt i en tid, hvor gamle helhedsopfattelser  er  blevet  dzkningslase.  Deres  sanselighed -tilsyneladende sanselighed -er samtidig blevet  en trast  i en tid, hvor  datasystemer,  skærmterminaler,  monitors  osv.  har  skabt  et  brud  med  den sanselige omgang med tingene, som herskede far den nye teknologi. Og sportznkerens fristelse til  at mime  sporets dybde  med  dybsindigt  orakelsprog  har  skabt  små kredse,  hvor  kun  de  indviede  har  adgang  til udlzgningen.  Også i dag inviterer sporsansen til den lille detaljes kompensation  og  den  hemmelige  kodes  komplot.  Men  som  en  sans  for fortzllinger,  der  så omfattende  og dzkkende som  muligt  henter  tingene op til tekstens overflade og gar det undertrykte og oversete tilgængeligt  for  bevidstheden,  kan  sporsansen  igen  blive  et  vigtigt  orienteringsredskab.  Fredric Jameson  har efterlyst en  "master code "  , som via spor gar det politisk ubevidste bevidst. Jagten er igang, og fortzllingen kan begynde.

## Noter

1 Thomas  A.  Sebeok  og Jean  Umiker-Sebeok,  ""You  Know  My  Method": A Juxtaposition of  Charles Sanders Peirce  and Sherlock Holmes", in: Umberto Eco  og  Thomas  Sebeok  (red.), The Sign o f Three.  Dupin,  Holmes,  Peirce, 1983, s. 24-25.

Anf. vzrk, s. 17.

- Anf. værk, s. 19.
- Anf. vaerk, s. 38.
- Se artiklen i dette nummer af Kultur B Klasse. 5
- Thomas  Bremer,  "Blochs  Augenblicke.  Anmerkungen  zum  Zusammenhang von  Zeiterfahrung,  Geschichtsphilosophie und  ~sthetik", in: Text + Kritik, 1985.
- Walter Benjamin, Kulturindustri, 1973, s. 183. 7
- Dietmar  Voss,  "Metamorphosen  des  Imaginaren -nachmoderne  Blicke  auf ~sthetik, Poesie und  Gesellschaft", in: Andreas Huyssen og Klaus R. Scherpe (red.), Postmoderne. Zeichen ezizes kulturellen  Wandels, 1986. 8
- Walter Benjamin, Charles Baudelaire. Ein Lyriker  im Zeitalter  des Hochkapitalismus, s . 10.
- In Literature and History, Vol. 8:2 Autumn 1982.
- Bertold  Brecht,  "Om kriminalromanens popularitet", in: Litteraturoptegnelser 1934-36.
- Massimo A.  Bonfantini og Giampaolo Proni,  "To Guess or Not To Guess", in. Eco,  anf.  værk,  s. 127-28, jfr.  i  ovrigt  også Jorgen  Holmgaards  og  Torben Kragh Grodals analyser af hhv. Poe og Doyle in Jorgen Holmgaard og Bo Tao Michaelis (red.), Lystmord, 1984. 12
- Ernst Bloch, Spor, 1986. 13
- Jfr. i ovrigt Peter  Larsens "Erindringsbilleder.  Fra det indre filmmuseum", in: Kultur B Klasse 50, 1985. 14
- Th.W.Adorno,  "Blochs Spuren", in: Noten zur Literatur II, 1973. 15
- En  mere  omfattende  karakteristik  af  Blochs Spor er  givet  i  Martin  Zerlang, "Ernst  Bloch  als  Erzahler.  ~ b e r Allegorie,  Melancholie  und  Utopie  in  den "Spuren" ", in: Text + Kritik, 1985. 16
- Jfr.  Per  Aage  Brandts  fremstilling  i  "Rosen &amp; navnet",  in Limbo, nr. 34,1985. 17
- Fredric Jameson, The Political  Unconscious, 1983. 18
- Jfr.  f.eks.  Carsten Jensen, S j ~ l e n sidder i @jet, 1985 og Soren Ulrik Thomsen, Mit  lys brander, 1985. 19