To ord til Joyce
Forfattere: Jacques Derrida
Tidsskrift: passage (1999-12-01)

I

Det er meget  sent,  det er altid  for sent  med Joyce, jeg vil kun sige to ord.

Jeg ved endnu ikke på  hvilket sprog, jeg ved ikke på hvor mange  sprog.

Hvor  mange  sprog  kan  man indlejre i  to  ord  af Joyce, indføje eller indskrive,  beholde eller brænde, fejre eller krænke?

Jeg vil sige  to ord,  forudsat at man kan tælle ord i Finnegans  Wake. Et  af  Joyces  store  latterudbrud genlyder gennem denne udfordring: prøv en gang at tælle  de ord og de sprog,  jeg fortærer! afprøv Deres princip  om identifikation  og  optælling!  Hvad  er et ord?

## To  ord til Joyce*

## JACQUES DERRIDA

scene  af  bogen,  at  disse  ord  træder  frem  ved  at germanisere  på  angelsaksisk,  HE  WAR:  han  var, han var den der var. Jeg er den som er,  som jeg er, jeg er den jeg er, ville J ahve have sagt. Der hvor det var,  var han, i færd med at erklære krig. Og det var sandt. Ved at gå lidt videre, idet man tager tid til at trække på vokalen og strække øret, vil det have væ­ ret sandt, wahr. Det er  det som man i virkeligheden kan  gardere  (wahren, bewahren).  Gud  bevogter. Han garderer sig ved at erklære krig. a

Jeg vil uden tvivl tale om Joyces latter igen. Mht. sprogene fortæller Jean Michel Rabate mig, at eks­ perterne har optalt mindst fyrre.

Altså,  to  ord  bare for  at  genoplive,  hvad  Helene Cixous lige har sagt til os:  den primitive scene,  den komplette far,  loven,  vellysten  gennem  øret, by the ear mere  bogstaveligt,  gennem  ordet  "øre"  ifølge modus'en "øre"  for eksempel på engelsk og  under forudsætning  af,  at  det  at  nyde  vellysten  gennem øret nok mest er feminint.

Hvilke to ord er der tale om på engelsk?

Det er kun halvt engelske, hvis De er med, hvis De er parat til at høre dem,  hvilket  betyder  at gøre lidt mere end  bare  at høre dem:  læse  dem.

Jeg tager dem fra Finnegans  Wake (258.12):

## HEWAR

Jeg staver HE WAR, og jeg skitserer en første over­ sættelse: HAN KRIGER - han bekriger, han erklæ­ rer krig, han er i krig, det som man kan udsige ved at  babelisere  lidt  for  det  er i  en  særligt  babelsk Han,  det er  "han",  den  som  siger Jeg i  maskuli­ num,  "Han",  når  krigen  er  erklæret,  ham  som var den erklærede krig, ved at erklære krig blev han den som var,  og  den som var sand, sandheden som væ­ ren i krig, den som erklærede krig undersøgte sand­ heden om sin sandhed ved den erklærede  krig,  ved handlingen der bestod i at erklære den krig som var i  begyndelsen. At erklære er en krigshandling,  han erklærede krig på sprog, og mod sproget og gennem sproget,  hvilket  gav sprogene, det  er  det  sande  om Babel,  da  Jahve  udtalte  dets  benævnelse,  Babel, hvorom det er svært at sige,  om det var et navn, et egennavn eller et fællesnavn, der skabte forvikling.

Jeg  stopper  her,  midlertidigt,  af  mangel  på  tid. Andre  transformationer  er stadig  mulige,  et  meget stort antal, som jeg vil sige endnu to ord om lige om lidt.

II

Da jeg skulle komme  her, sagde jeg til mig selv,  at der  måske i  grunden  kun  er  to  store  emner,  eller snarere to storheder i denne galskab af skrift, hvor­ igennem enhver,  der  skriver,  udvisker  sig  samtidig me \_ d at vedkommende efterlader og forlader arkivet for  sin  egen  udviskning.  Disse  to  sidste  ord  siger selve galskaben.

Måske  er  det  en  overdreven  forenkling.  Der  er sikkert andre storheder,  men jeg  forsøger mig med den  for  at  sige  noget  om  min  følelse,  hvad Joyce angår.

Jeg siger netop min følelse: denne affekt, den væ­ sentligste, som hinsides vores analyser,  evalueringer, fortolkninger styrer scenen for vores forhold til den, der skriver. Man kan beundre et værks kraft og, som man siger, have et "dårligt forhold" til underskrive­ ren i det mindste sådan som man projicerer billedet af  denne,  rekonstruerer  ham,  drømmer  ham, tilby­ der  ham  en  tvangstankes  gæstfrihed.  Vores  beun­ dring  for Joyce  skulle  ingen grænse  have,  ej  heller vores gæld over for hans værks sære gn e begivenhed. Det er uden tvivl bedre her at tale om begivenhed end om værk,  om subjekt eller forfatter.  Og dog er jeg ikke  sikker  på  at kunne lide Joyce.  Mere  præcist  er jeg ikke sikker på,  at man kan lide  ham.  Undtagen når han ler - og De  vil sige  at han altid ler.  Det er rigtigt, jeg vil vende tilbage til det, men så er alt på spil i latterens forskellige tonearter, i den subtile for­ skel,  der  adskiller  flere  karakterer  af  latteren.  At vide  om  man  kan  lide  Joyce, er  det  det  rigtige spørgsmål? I hvert fald kan man prøve  at gøre rede for disse affekter, og jeg tror ikke opgaven  er sekun­ dær.

Jeg er ikke sikker på at kunne lide Joyce, at kunne lide  ham  hele  tiden.  Det  er  for  at  forklare  denne enheder  for  skriveakten  hvorved  enhver,  der skri­

mulighed,  at jeg har talt om to storheder. To måle­ ver,  foregiver  at udviske sig,  idet  han lader  os ind­ fange i sit arkiv som i  et edderkoppespind.

Lad  os  simplificere  umådeligt.  Der  er  først  og fremmest  storheden  ved  den,  som  skriver  for  at give, ved at give og altså for at give det givne og det givende til glemsel, det som er givet og handlingen at  give.  Hinsides  enhver tilbagekomst,  hinsides  en­ hver cirkulation,  enhver  omkransning.  Det  er den eneste måde  at give  på,  den  eneste  mulige - såvel som  umulige.  Før  en  hvilken  som  helst restitution, symbolsk eller reel, før enhver anerkendelse,h annu­ lerer den simple erindring,  egentlig den  eneste  be­ vidsthed om foræringen, på begge sider selve essen­ sen  ved  foræringen.  Denne  skal  åbne  eller  b ry de cirklen,  forblive  uden  tilbagekomst,  uden  antyd- ning,  om den så  bare  var symbolsk,  af en  anerken­ delse. Hinsides enhver bevidsthed, selvfølgelig, men også hinsides enhver symbolsk struktur ved det ube­ vidste.  Når foræringen først er modtaget, idet vær­ ket er blevet til værk i  en grad så De er helt og hol­ dent forandret,  er scenen en anden og De har glemt foræringen, den mandlige eller kvindelige giver. Da er  værket  "venligt",  og  hvis  "forfatteren"  ikke  er glemt har vi en paradoksal taknemmelighed over for ham, dog kun den eneste der er værdig til det navn, hvis den er mulig, en simpel taknemmelighed uden ambivalens. Det  er det,  man kalder kærlighed,  jeg siger ikke, at det hænder, det præsenterer sig måske al­ drig,  og den foræring,  jeg beskriver, kan uden tvivl aldrig gøre det ud for present. c Man kan i det mind­ ste  drømme  om denne  mulighed,  og det  er ideen om en skrift, som giver.

Den  anden  storhed,  jeg vil endda med en smule uretfærdighed sige,  at den  for mig li gn er den, der er Joyces, rettere Joyces skrift. Begivenheden udfolder der  en  intrige  og  et sådant  format,  at De  fra  da  af ikke  har andre  udveje: være  i  erindring  om  ham. Ikke bare  overvældet,  men  forpligtet af ham,  tvunget til at måle Dem med denne overvældelse. d

Være  i  erindring  om  ham:  ikke  nødvendigvis huske  ham,  nej,  være i  hans  erindring,  bo i en  erin­ dring, der fra nu af er større end Deres hukommelse og det,  den kan indsamle i  et øjeblik  eller i  en  en­ kelt glose  af kulturer, sprog,  mytologier,  religioner, filosofier,  videnskaber, ånds- eller litteraturhistorier. Jeg  ved ikke,  om  De  er  i  stand til  at  holde  af  det uden ressentiment og uden jalousi. Kan man tilgive denne h yp ermnesi, som gældsætter Dem i forvejen. I  forvejen  og for altid indskriver den Dem i  bogen, som De læser. Man kan  kun tilgive  den  denne  ba­ belske krigshandling, hvis den altid indfinder sig, til alle tider ved en hvilken som helst skriftbegivenhed, idet  alles  ansvar således  suspenderes.  Man kan kun tilgive det, hvis man husker, at Joyce selv måtte leve med den situation. Man husker det, fordi han netop ville minde os om det. I denne situation var han pa­ tienten, det er  hans  tema,  eller  jeg  vil hellere  sige hans  skema.  Han  taler  nok om  det  til ikke  kun  at blive forvekslet med en sadistisk demiurg:  den som skulle have installeret en h yp ermnesisk maskine som i  forvejen,  igennem  årtier,  skulle  være  der  for  at styre  Dem,  kontrollere  Dem,  forbyde  Dem  den mindste stavelse  til  indvielse. For  De  kan  intet  sige som  ikke  er  progammeret  på  denne  computer  fra den  rooo.  generation, Ulysses,  Finnegans  Wake, ved siden af hvilken den aktuelle teknologi i vores com­ putere  og  mikro-datamatifierede  arkiver  og  vores oversættelsesmaskiner er  og  bliver hobbyarbejde,  et legetøj for et præ-historisk barn. Et legetøj hvis me­ kanismer specielt er bagefter. Deres langsomhed er inkommensurabel med  den  næsten uendelige hur­ tighed  i  bevægelserne  på  det  joyceske  kabelværk. Og  hvordan  simulere et  værk  af denne  type?  Hvis disse  spørgsmål  er  så  faretruende,  er  det  fordi  de ikke  først  og  fremmest  angår  de mentale operatio­ ners hastighed hos et  subjekt  (forfatter eller læser). Hvilken hastighed handler det da om? Hvordan ud­ regner man hastigheden, hvormed et mærke, en in­ dekseret information, bliver bragt i relation med en anden i det  "samme"  ord eller  fra den ene ende til den anden af bogen? Med hvilken hastighed koordi­ neres f.eks. det babelske tema eller ordet Babel med hver  af  deres  komponenter (men  hvordan  tæller man dem?),  med alle fonemer,  semer, mytemer etc. i Finnegans  Wake? Hastighedskriteriet er måske ikke relevant,  det har at gøre med en kinetisk objektivi­ tet uden fællesnævner med essensen af  det,  der fin­ der  sted  her.  Her  og  overalt,  men  Joyces  værk  har for  os  det  privilegium  at  have  lavet  en praktisk ud­ fordring  ud  af  disse  spørgsmål  ved  værket  selv,  et værk hvis struktur og tema gør  denne provokation eksplicit.  At  optælle  forbindelserne,  udregne  kom­ munikationernes hastighed eller gennemløbenes længde,  ville i det mindste være umuligt, i virkelig­ heden, så længe vi ikke har bygget den maskine, der er  i stand til at  integrere alle  variable,  alle kvantita­ tive og  kvalitative faktorer. Det er ikke noget,  vi vil se  i  morgen.  Denne  maskine  ville  i  hvert fald  kun være  den  tyngende  dobbeltgænger  for  begivenhe­ den  "Joyce",  simuleringen  af  det  som  dette  navn signerer  eller signi:fierer,  det signerede værk,  Joyce­ programmet  i  dag, Joycigrammet. Det  er  uden  tvivl under fabrikation, den internationale institution for Joyce studier, ''JamesJoyce Ine.", beskæftiger sig med det, medmindre den selv er det. Lige det. Under alle omstændigheder danner den det.

Det  er  med  denne følelse,  man  kunne  sige  med det ressentiment, at jeg længe har skullet læse  Joyce. Er jeg den eneste for hvem det er tilfældet? Ellmann har for nyligt citeret indrømmelser fra så mange for­ fattere,  kritikere,  kunstnere,  der  alle  var  beundrere af  eller  nære  til  Joyce,  som  sagde  noget  om  dette ubehag.  Men  jeg  ved  ikke,  om  man  kan  sige  "jeg læser  Joyce",  som  jeg  netop  har  gjort.  Selvfølgelig kan man kun læse  Joyce, om man så ved det eller ej. Det er hans styrke. Men udsagn af typen "jeg læser Joyce",  "læs  Joyce",  "har  De  læst  Joyce?" har altid forekommet  mig  komiske,  uimodståeligt. Joyce  er den som har villet :fa en til at grine,  bryde  ud i lat­ ter  over  sådanne  sætninger.  Hvad  vil  De  egentlig sige med at  "læse  Joyce"? Hvem  kan  prale  med at have "læst"  Joyce?

Som  fange  i  dette  beundringsværdige  ressenti­ ment holder man sig ved læsningens grænse; for mig har det  varet i mere end femogtyve år,  og  det uop­ hørlige dyk kaster mig altid tilbage på bredden igen, på grænsen til en ny mulig omsluttelse, i en uende­ lighed. Er det sandt i samme grad for ethvert værk? I  hvert fald har  jeg følelsen  af endnu  ikke  at  være begyndt at læse  Joyce,  og dette "ikke være begyndt at læse" definerer det  særlige forhold, jeg  vil endda sige aktive, besættende forhold, som jeg har til dette værk.  For  der  er  så  mange  andre  værker,  som  De ved,  hvorom vi kan sige det. Vi er begyndt at læse dem, vi er endda blevet færdige med at læse dem fra første side:  kendt program.

Derfor har  jeg  aldrig  turdet skrive  om Joyce. Det længste  jeg  er  gået  er  at  have  markeret  nogle  joy­ ceske spænd [portee],  bæreevner [portee] vedJoyce i  det,  jeg  skriver,  De har gerne villet minde om det, kære  Jean-Michel Rabate, for at :fa mig til at tale om det. Ud over dette ords musikalske bæreevne,e som også siger oprindelsen, den generøse mangfoldiggø­ relse  af  d yr et [portee: kuld],  hører  jeg  desuden dette:  en  given  tekst  bærer  i  virkeligheden Joyces signatur,  den bærer  Joyce og lader  sig  bære af ham for ikke at sige i forvejen bære bort [deporter]. Den paradoksale  logik  mellem to uens  teksters  forhold, to programmer eller to litteratur-"logistikker".

Hvad forskellen så end er  mellem dem,  grænsende til det inkommensurable, er den "sekundære" tekst, den  som fatalt  refererer  til  den anden,  citerer  den, udnytter den,  snylter på den, dechifrerer den, uden tvivl en ubetydelig løsrevet stump af den anden, det forkastede, den metonymiske dværg, narren for den store  forudgående  tekst,  som  havde  erklæret  den krig  på  sprog.  Og  dog  (man  ser  det  netop  med Joyces bøger, som spiller begge roller, ascendent og descendent),  det  er  også  en  anden  enhed,  helt  an­ den,  større og mere magtfuld end den almægtigste, som  den  trækker  med  sig  og  genindskriver  andet­ steds,  i en anden kæde for at udfordre selve genea­ logien  med  sin  ascendens.  Hver  skrift  li gn er  ikke barnebarnet  som  bedstefar,  men,  hinsides  Ødipus, på  samme  tid det  løsrevne  fra gm ent  fra  et  program [software]  og  et  mere  og  mere  kraftfuldt  program end  den  anden,  en  afledt  del,  men  allerede  større end den helhed som den er en del af.

Finnegans  vVake repræsenterer  allerede  denne  de­ ling [partage],  denne afgang [depart] og dette parti­ tur [partition] med hensyn til hele kulturen, hele hi­ storien  og alle  sprogene,  som  den  kondenserer, fusionerer eller fissionerer ved hver af sine fabrikatio­ ner/ foifalskninger, midt i hver leksikalsk eller syntak­ tisk enhed, ifølge enhver sætning, som den fabrike­ rer  ved  at  "slå"  opfindelsen  i  den.  I  simulakret  af dette forgery, i  det  opfundne  ords  list  smedes  og smeltes  den  størst  mulige  erindring.

Finnegans  vVake, det  er  en  lille,  en  lille hvad?  en lille,  et helt  (lille)  barnebarn af den vestlige kultur i sin  cirkulære,  encyklopædiske,  ulysseske  og  mere end ulysseske totalitet.  Og  i  øvrigt  er det  samtidig meget  større  end  selve  denne  odysse. Finnegans vVake omfatter  denne,  og  det  forhindrer  den  i  at lukke sig om sig selv og om denne begivenhed, idet den trækkes ud af sig selv i et fuldstændig særegent eventyr. Det man kalder skriften, er paradokset ved en sådan topologi.

Fra da af bevares fremtiden. Finnegans  vVakes "si­ mht. denne enorme tekst. I denne krig på sprog lig­ en  lillebitte  selv-kommentar,

tuation"  præfigurerer  på  denne  måde  også  vores ner alt, hvad vi ville kunne sige efter den, i forvejen hvorigennem  dette værk ledsager  sig selv.  Og  dog afsporer/ forstørrer og  projekterer  de nye  mærker andetsteds,  man ved aldrig  i  forvejen  hvor,  et  program  som  forekom  at binde dem,  i hvert fald overvåge dem.

Deri  består  vores  eneste  chance,  lillebitte,  men

helt åben.

## III

Jeg  svarer altså på Deres  opfordring. Ja,  hver  gang jeg skriver, endog i akademiske sager, lægger Joyces fantom sig til.  For  tyve år siden sammenli gn ede In­ troduction a l'origine  de  la  geometrie, i  selve  bogens midte, Husserls og Joyces strategier: to store model­ ler,  to  paradi gm er  hvad  tanken  angår,  men  også hvad  en  vis  "operation"  angår,  iværksættelsen  af forholdet mellem  sprog  og historie. Begge  forsøger at fa fat på en ren historicitet.  Husserl foreslår i den hensigt at gøre sproget så gennemsigtigt,  så utvety­ digt som muligt, begrænset til det som, fordi det kan overføres  eller  føres  ind  i  traditionen,  udgør  den eneste  betingelse  for  en  mulig  historicitet.  En  eller anden minimal læselighed, et element af utvetydig­ hed,  en  analyserbar  tvetydighed  må  stå  imod  den joyceske  kondensations  overmål,  for  at  en  læsning begynder  at finde  sted, og  værkets  donation,  selvom det altid er under formen ''jeg ville aldrig  være  be­ gyndt at læse".  Det er for eksempel netop nødven­ digt, at noget af meningen med He war passerer tær­ sklen  for  det  intelligible,  gennem de  tusind  og  en betydninger  af  udtrykket,  for  at  en  historie  finder sted,  i  det  mindste hvis den skal finde sted,  og i det mindste  den  der  er  værkets.  Det  andet  store  para­ di gm e ville være  Joyce fra Finnegans vVake. Den gen­ tager og mobiliserer og babeliserer den asymptotiske totalitet ved det tvetydige. Den laver det samtidig til sit  tema  og  sin  operation.  Den  forsøger  at  fa  den højest mulige potens af betydning gemt i hvert  sta­ velsesfra gm ent til netop at røre ved den  størst  mu­ lige synkroni, idet den f'ar hvert skriftatom til at fis­ sionere for at overbelaste ubevidstheden i menneskehedens  hele  erindring:  mytologier,  reli­ gioner,  filosofi,  videnskaber,  psykoanalyse og  litte­ raturer.  Og  operationen  dekonstruerer  hierarkiet som  i  den  ene  eller  den  anden  forstand  beordrer disse sidste kategorier til den ene eller den anden af dem.  Denne  generaliserede  tvetydighed  oversætter ikke et sprog til et andet ud fra fælles kerner af me­ ning.'  Den taler flere sprog på en gang, den snylter på dem som i eksemplet He war, som jeg vil komme tilbage til om et  øjeblik.  For spørgsmålet er at vide, hvad  man  skal  tænke  om  denne  mulighed:  skrive flere sprog ad gangen.

Nogle år senere fik jeg den fornemmelse, at man uden for meget besvær havde kunnet præsentere La Pharmacie de Platan som en slags indirekte, måske ad­ spredt læsning af Finnegans  Wake, der mellem Shem og  Shaun,  mellem penman og postman, indtil  den mest minutiøse detalje,  den mest minutiøst ironise­ rede, mimer pharmakos', pharmakons scene og de for­ skellige  funktioner  af  Thoth, th'other, etc. Jeg  ville ikke  her  selv  tilnærmelsesvis  kunne  gendanne net­ værkets  ekstreme  kompleksitet.  Jeg  havde  skullet stille mig tilfreds med at spille en tone, 2 idet jeg  må minde  om,  at La  Pharmacie  de  Platan i  sin  helhed selvfølgelig,  som  "man  hurtigt  vil  have  forstået", ikke  var andet end  "en læsning af Finnegans  Wake". En mulig læsning blandt andre. Den dobbelte geni­ tiv  lod det høre:  dette beskedne essay var i forvejen læst af Finnegans Wake, i dens kølvand eller nedstam­ ning,  i  det  selvsamme  øjeblik  som La Pharmacie  de Platan præsenterede sig  selv  som læseenhed eller et dechifreringsprincip,  egentlig  et  andet  program  til en mulig forståelse af Finnegans  Wake. Her igen, en paradoksal metonymi: den mest beskedne, den mest miserable nedstammende del af et korpus, det udsnit kan  degenereret  i  et andet  sprog  forekomme mere vidtrækkende end det, som det giver at læse.

Jeg  går  hurtigt  hen  over Scribble, titlen  på  denne introduktion  til Essai  sur  les  Hieroglyphes, der  er  en delvis oversættelse afWarburtons essay,3 hvor jeg ud over  titlen  og  citaterne  konstant  henviser  til Sibble­ dehobble,  The Ur-workbookfor Finnegans  Wake (1961).

Og jeg går hurtigt hen over Glas som også er en form for Wake, fra den ene ende til den anden, den lange  procession  i  to  kolonner  af  en  munter  teori, en sorgens teori.

Frem for alt er La carte postale to  år senere hjem­ søgt  af Joyce,  hvis  mindestøtte  rejser  sig  i Envois' centrum (besøg på Ziirichs kirkegård).  Spektret ind­ tager  bogen,  en  skygge  på  hver  side,  det  skygger deraf underskriverens oprigtige eller forstillede res- sentimentet som altid er mimet af denne. Det fore­ tager, efter at have givet denne ret, to år tidligere fra kommer, at han betror sin utålmodighed til sin mod­ og med bogens første ord  (''Ja,  du havde ret  ...  "):

.  ..  Du har også ret mht.  Joyce, en gang er nok. Det er så stærkt, at intet til sidst modstår det, deraf følelsen af at det er let, hvor narrende det end er. Man spørger sig selv, hvad ham der dog er endt med at gøre og hvad der har :faet ham til at løbe. Efter ham skal  man ikke begynde igen,  men  trække  sløret for og lade alt ske bag  sprogets  gardiner  som ikke  kan  gøre for  det. Ikke desto mindre er der sammenfald: til dette seminar har  jeg fulgt alle Finnegans  Wakes babelske indikationer ogjeg fik i går lyst til tage flyet til Ziirich og til siddende på hans skød at læse højt fra begyndelsen (Babel, faldet og det fi.nno-fønikiske mo­ tiv,  "The Fall  (bababadalgh  (  ...  )  The great fall of  the offwall entailed at such short notice  the pfrjschute  of  Finnegan  (  ... ) Phall if you but  will, rise you must: and none so soon either shall the pharce for the nunce come to a setdown secular pho­ enish  ...  )" indtil passagen om Gigglotte's Hil! et Babyl Malket hen mod slutningen, idet man passerer hen over "The babbe­ lers with their thangas vain have been (confusium hold them!) (  ...  ) Who ails tongue coddeau, aspace dumbillsilly? And they fell upong one another: and themselves they have fallen  ... " og "This  battering  babel  allower  the  door  and sidenposts  ..  :'  og hele siden  indtil  "Filons, filoosh! Cherchons la  flamme! Famm­ famm! Fammfarnm!", hen over denne passage som du kender bedre end nogen som helst anden (p. 164), og hvor  jeg plud­ selig  opdager  "the  babbling  pumpt  of  platinism"  hen  over denne anden omkring "the turrace of Babel", hele denne pas­ sage om Anna Livia Plurabelle delvist oversat, hvor du vil finde absolut uhørte ting; og så alt det der kommer omkri ng "A and aa  ab ad abu abiad. A babbel men dub  gulch  of  tears" eller "And shall not Babel be without Lebab? And he war. And he shall  open his  mouth and answer:  I hear,  0  Ismael...and he deed  ... " indtil "O Loud  ...  Loud  ...  Ha he hi ho hu. Mummum". Jeg løber gennem tekstens tråde, som man siger om skuespil­ lere, i hvert fald indtil "Usque! Usque! Usque! Usque! Lignum in  ... Is the strays world moving mound of what static babel is this, tel1 us?" (p. 257-258).

Andetsteds,  foran  Joyces  gravmonument  (p.  161): "Ham der har læst og  pl yn dret os alle. Jeg har fore­ stillet mig ham i færd med at betragte sig  selv  rejst der - af sine ivrige efterkommere, antager jeg."

Læst og pl yn dret forlods altså. Hele Finnegans Jilia­ kes skriftog  postscenografi  er  sat i spil  igen  siden parret Shem/Shaun, the penman/the postman, ind­ til  krigen  omkring  opfindelsen  af frimærket  og  af penny post  som  findes  opbevaret  i Joyces  bog (La carte postale, p. 151, 155).  Med en hel familie  af  Ja­ mes,  Jacques, Giacomo,  skanderer Giacomo  Joyce Envois-teksterne som  forsegles  tæt  på  slutningen  af Gicacomo Joyces Envoy:  "Envoy: love  me  love  my umbrella."

Den II. august 1979 (  ...  )James (begge to, alle tre),Jacques, Gi­ acomo Joyce - din efterligning gør lykke, denne pendant til invoice: "Envoy: love me love my umbrella:'

(  ...  )  Jeg glemte, Giacomo har også syv bogstaver, som hvert af mine navne. Elsk min skygge, den og ikke mig.  "Elsker du mig?" Og du, sig "mig" (p. 255).

Men jeg  gentager  det,  det er først  og :fremmest det babelske motiv, som er en besættelse for Envois-tek­ sterne.  Man  genfinder  her  det he  war, som jeg  vil nævne igen for at konkludere.  Hvis De tillader,  vil jeg  først  læse  et fragment  af kortet,  som  citerer he war:

no my love that's my wake. Forleden dag da jeg talte til dig om alle  disse  pp'  er (picture  postcard privat  og penny  post), var  det dette  der  slog  mig  først:  forudbetalingen  udgør  en  generel ækvivalens  som  afregner  skatten  afhængigt  af  størrelsen  og tyngden af det bærende element og ikke afhængigt af antallet, det konkrete indhold eller "mærkernes" kvalitet, endnu min­ dre afhængigt af det, de kalder meningen.  Det er uretfærdigt og dumt, det er endda barbarisk, men har ekstremt  vidtræk­ kende konsekvenser.g Om du kommer et ord eller hundrede i et brev, et ord af hundrede bogstaver eller hundrede ord af syv bogstaver  er  det  samme  pris,  det  er  uforståeligt,  men  dette princip er egnet til at gøre rede for alt. Lad det ligge. Da jeg skrev penny post, havde jeg også i min erindring en forudanelse om at postmanden  Jean (Shaun.John the postman) ikke var sær­ lig  langt  væk,  ej  heller  hans tvillingebror  Shem the  penman. Endnu et broderpar med pp som er i krig, the penman and the postman. Forfatteren Shem er arving til H.C.E., Here Comes Everybody, som jeg oversætter til mit idiom med "Her kom­ mer den som vil have elsket mig i form af krop".  Jeg ledte altså efter penny post i to timer og her er den, her er i det mindste en som du en dag ville kunne forbinde med et almægtigt "he war"  (YHWH i færd med at erklære krig  ved at dekretere en dishemination, ved at dekonstruere tårnet, ved at sige til dem som ville skabe sig et navn, shemiterne, og påtvinge deres sær­ lige  sprog  som universelt  sprog, ved at sige  "Babel" til dem, navngiver jeg mig og påtvinger dem mit navn af fader, som De forstår,  vagt  som  "Forvikling".  Prøv,  jeg  bønfalder  Dem,  at oversætte, men jeg håber De ikke kan, det er mit double bind) ved at passere hen over "his penisolate war" og "sosie sesthers" på første side. Altså her på side 307 af Finnegans  Wake: "Visit to  Guinness'  Brewery, Clubs, Advantages of the Penny Post, When is a Pun not a Pun?" Overfor i marginen skrevet i kur­ siv de navne som du ved. Her:  "Noah. Plato. Horace. Isaac. Tiresias." På de foregående side udtager jeg kun dette til se­ nere:  "A Place for Everything and Everything in its Place, Is the  Pen mightier than  the Sword?"  som f.eks. trækker føl­ gende tråd (p. 2n): "a sunless map ofthe month, including the sword and stamps, for Shemus O'Shaun the Post  ...  ".  Genlæs det der følger i omegnen af "Hun-finder-alt" og af "Where­ is-he?;  whatever you like  ... " o.s.v. Betragt dem, Sword/Pen.

Jeg har lige kaldt på dig, det var umuligt, du forstår udmær­ ket, man må være nøgen i telefonen. Men samtidig er det til­ strækkeligt at du klæder dig af for at jeg ser mig nøgen. Vores historie  er  også  tvillinge-afkom,  en  procession  af  Dobbelt­ gænger/  dobbeltgænger,  Atree/Thyeste,  Shem/Shaun,  S/p, pip (penman/postman)h og jeg skaber  sjælevandring  med dig, jeg er med de andre som du er med mig (på godt, men også, hvad jeg godt kan se, på ondt, jeg laver de samme numre med dem). Aldrig  har jeg efterlignet nogen på en så uimodståelig måde.  Jeg prøver at ruske op i mig, for hvis jeg elsker dig, el­ sker jeg ikke alt ved dig, jeg vil sige disse beboere ved dig med deres små hatte

udelukkende hver gang jeg elsker: hinsides alt det som er, er du den ene - og altså den anden (p. 154-155).

IV

He war altså.  Altså, he war. Jeg taler, jeg læser:  altså han var på flere sprog.

Men hvordan  skal man læse  disse to  ord? Er  der to? Mere eller mindre? Hvordan skal man høre dem? Hvordan skal man  udtale dem? Hvordan  skal man udtale sig om dem?

Spørgsmålet "hvordan  skal  man høre dem?" mangfoldiggør sig i øvrigt. Det genlyder i passagen, hvorfra jeg uddrager disse to ord med den vold, der ikke kan retfærdiggøres, men som situationen byder os i den smule tid,  som vi råder  over. Hvordan skal man høre dem? Alt omkring taler fra øre til øre: det som tale vil sige,  men først det som lytte vil sige, det at lytte intenst ( e,  ar,  he,  ar,  ear,  hear) og adlyde fade­ ren,  som  løfter  stemmen,  herren  som  taler  højt (Lord,  laud). Det  som  løftes  så  højt,  er  hyldesten (laud). Denne  audiofoniske  dimension  af  den  gud­ dommelige lov  og af  dens  sublime  højde præsente­ res i den engelske stavelsessammensætning af he(w)ar,  den fordobles i w'et og dissemineres hvad angår semet og formen på hele siden. 4 Rytmen i den bibelske skrift mimes af "And  ...  " af "And he war. ..  ". Jeg læser meget højt:

And let N  ek N  ekulon extol Mak Makal and let him say unto him: Inrmi a1mni Senrmi. And Shall not  Babel be with Lebab? And he war. And he shall open his rnouth and answer: I hear, 0 Ismael, how they laud is only as my loud is one. IfNeku­ lon shall be havonfalled surely Makal haven hevens. Go to, let us extell Makal,  yea,  let us  exceedingly  extell. Though  you have lien amung your posspots my excellency is over Ismael. Great is him  whom is over Ismael and he shall  mekanek  of Mak Nakulon. And he deed.

Uplouderamainagain!

For the Clearer of  the Air from on high has spoken in tum­ buldum tambaldam to  his  ternbledim  tombaldoom  worrild and, moguphonised by that phonemanon, the unhappitents of the earth have terrerumbled frorn funament unto fundament and from tweedledeedumms down to twiddledeedees.

Loud, hear us!

Loud, graciously hear us!

N  ow have thy children entered into their habitations. And nationglad,  camp meeting over, to shin it,  Gov  be  thanked! Thou hast closed the portals of  the habitations of  thy children and thou hast set thy guards thereby, even Garda Did ym us and Garda Domas, that thy children may read in the book of  the opening of  the mind to light and err not in the darkness which is the afterthought of  thy nomatter but the guardiance of  those guards which are thy bodemen, the chee ry boyum chir ry both with the ker ry bornmers in their krubeerns, Pray-your-Prayers Timothy and  Back-to-Bunk Torn.

Till tree from tree, tree arnong trees, tree over tree become stone to stone, stone between stones, stone under stone for ever.

0 Loud, hear the wee beseech of  thees of  each of  these they unlitten ones! Grant sleep in hour's time, 0 Loud!

That they take no chili. That they do ming no merder. That they shall not gomeet madhowiatrees.

Loud,  heap  rniseries  upon  us  yet  entwine  our  arts  with laughters low!

Ha he hi ho hu.

Murnmum. (258.n-259.ro)

Lad os, da tiden er knap, udelade mangfoldige kryd­ sede motiver,  der er akkumuleret eller kondenseret i  den  umiddelbare kontekst  for he  war  (fald-Byfall, gardinet som falder, the curtain drops, applaus -Upp­ loud, Uplouderamainagain, efter Gotterdiimmerung­ gttrdmmrrng, p. 257-258, det  dobbelte -Did ym e  et Thomas, Garda Didymus et Garda Domas, de to po­ litifolk,  Vicas  fantom  over  det hele,  børnenes  bøn o.s.v.) og  lad os  begrænse os,  som man siger,  til alt det,  som  frembringes af stemmen  og  fænomenet, fænomenet som fonem. Hør midt i sekvensen "pho­ nemanon".

Det afspejler i tilstanden af ekstrem koncentration hele bogens  babelske eventyr,  man  burde sige dens babelske  vrangside: "And  shall not Babel  be  with  Le­ bab?" Palindromet  vælter  Babelstårnet.  Det  siger også bogen. s

## Enkelte eksempler blandt andre:

"The babbelers with their thangas vain have been (confusium hold  them!) they  were  and  went;  Thigging  thugs  were and houhnh ymn songtoms were and comely norgels were and pol­ lyfool  fi.ansees.  [  ...  ]  And  they  fell  upong  one  another:  and thernselves they have fallen" (15.12-19); eller videre: "and we list,  as  she  bibs  us,  by  the  waters  of babalong"  (ro3.ro-n), "The babbling pumpt of platinism"  (164.n),  "The turrace of Babel"  (199.31),  "Is the strays  world movingmound or  what static babel is this, tel1 us?)" (499.33-4), "to my reputation on Babbyl  Malket  for  daughters-in-trade  being  lightly  clad" (532.24-6), etc.

I landskabet, som umiddelbart omgiver he war, er vi, hvis en sådan tilstedeværelse er mulig, og dette sted, i Babel. Det er øjeblikket, hvor  Jahve erklærer krig, he war (  ombytning af det afsluttende R og det cen­ trale  H  i  anagrammets  svælg),  han  straffer  Shem­ slægten,  de  som  ifølge  Genesen  erklærer  at  ville konstruere  tårnet for  at  skabe  sig  et  navn. De bærer navnenes  navn (Shem). Og  Herren,  den  Højeste, velsi gn et  være  han (Lord,  loud,  laud) erklærer  krig ( war) mod dem ved at afb ry de konstruktionen af tår­ net.  Han  dekonstruerer  ved  at  udtale  glosen,  han vælger  navneordet  forvirring (bavel) som  ved  en misforståelse, ved hørelsen,  kunne forveksles med et ord, som vitterlig betød "forvirring"  \_i Denne erklæ­ rede  krig  var (war) han  ved selv  at  være  en  krigs­ handling,  som  består  i  at  erklære,  som  han  gjorde, at  Han  var denne  (Ham) som han var (war). Ildens Gud  anviser  Shem-slægten  den  nødvendige,  fatale oversættelse  af  sit  navn,  af  ordet  hvormed han sig­ nerer sin handling som krig som sig selv. Palindro­ met ("And shall not Babel be with Lebab?") vælter tår­ net,  men  spiller  også med  meningen  og  bogstavet, værens  mening  og  værens  bogstaver,  bogstaverne  i "væren" (be, eb, baBEl,IEBab), som med meningen og bogstavet for Guds navn, EL, LE. Faderens navne (Dad, Bah) er i øvrigt spredt ud over den samme side sammen med Herrens (Lord) og en angelsaksisk gud (Go  to, to  gange Gov) som  kan  udstrækkes  til  at gælde andre steder som governor eller syndebuk (sca­ pegoat).

Denne krigshandling er  ikke nødvendigvis andet end  en  udvælgelse,  en  kærlighedsakt,  selve  allian­ cen. Man skulle her  på selve disse underfulde sider genlæse  omkring  denne ''paleoparisien  schola of thin­ kers  and  spranglers  who  say  I'm  wrong  parcequeue  ... ". Man ville finde dette: ''for aught I care  for the contrary, the  all  is where in  love  as  war  and  the  plane  where  ...  " (151.36-152.1). Og som  i Le  soleil  place  en  abfme af Ponge, er den rødhårede prostituerede ikke langt fra faderen, i hans seng forveksles [  confond]  med ham, "In my Lord's  Bed  by One  Whore  ...  " (105.34). Det er i den store serie åbnet af "Thus we hear of ... "(104.5) Men jeg afbryder her denne rekonstruktion.

Hvad sker der, når man prøver at oversætte dette he  war? Man kan ikke ikke have  lyst til det,  en  ra- sende  lyst.  Læsningen består endog i fra første  be­ vægelse at  skitsere  dets oversættelse. He war kalder på oversættelse,  ordner  og  forbyder  samtidig  over­ førslen til det andet sprog. Ændr mig - til dig selv og rør mig frem for alt ikke, læs og læs ikke,  sig og sig ikke på en anden måde, det som jeg har sagt og som vil have været: med to ord som var. Alliance og double bind. For he war siger også det, som er uerstat­ teligt i  begivenheden,  at den er. Den er det, den er ligeså uombyttelig,  eftersom den allerede har været, en  fortid uden for appel som, forud for at være og være tilstede var. Det er den erklærede krig. Før den er,  dvs.  til stede,  var  det,  var Han, flygter, ild ildens Gud  den  jaloux gud. 6 Og opfordringen til at oversætte  forkaster  Dem;  du  kommer  ikke  til  at oversætte mig. Det man måske også oversætter i for­ buddet,  der rammer oversættelsen (som "repræsen­ tation", "billede", "statue",  "idol", "imitation", hver især inadækvate  oversættelser  af "temunah"7). Det følger umiddelbart øjeblikket, hvor YHWH be­ nævner sig selv ("Jeg, YHWH, din Elohim  ...  "). Lo­ ven,  der udsiger sig selv i den performative dimen­ sion, er  altså  også  forbuddet  i  forhold  til  selve princippet om oversættelse, forbuddet mod princip­ pet om oversættelse som en eneste og samme erfa­ ring af sproget,  af det unikke sprog som  unik  Gud. Overskridelsen,  der  er  ligeså  umulig,  består  i  at oversætte netop det. Og at  pervertere til  beskrivelse en konstatering (he war) i tredje person, det som var en performativ i første person, første persons perfor­ mativ eller snarere det første ords.

V

## Hvad sker der, når man forsøger at oversætte he war? Intet,  alt.

Hinsides kæmpemæssige besværligheder forbliver en essentiel grænse. Besværlighederne:  er  det  mu­ ligt at lade høre (hear, netop) alle semantiske, lydlige, grafiske virtualiteter, som kommunikerer med he war i bogens helhed  og andetsteds?  Den  essentielle grænse gentager Babel, den erklærede, men ikke er­ klærede krigshandling, somJoyce her genoptrykker. Den  hører  med  til  podningen,  uden  mulig  afkast­ ning, af et sprog på et andets krop.

I to ord hvoraf hvert udgør hovedet, kapitalen el­ ler  hvis De  foretrækker  det  væsentligste  led  i  sæt­ ningen: subjektet,  verbet.

Forestil  Dem  de  stæ�keste  og  mest  raffinerede oversættelsesmaskiner,  de  mest  kompetente  over­ sættelsesmandskaber.  Selve  deres  succes  kan  kun have form af nederlag.  Hvis endog,  som usandsyn­ lig  h yp otese,  de havde oversat alt,  ville  det  mislyk­ kes dem at oversætte mangfoldigheden af sprog - og at bevare det fremmede i oversættelsen. De ville ud­ viske  dette  simple  faktum:  en  mangfoldighed  af idiomer, ikke kun  af meninger,  men af idiomer,  må have  struktureret  denne  skriftbegivenhed,  som  nu udgør  loven.  Den  vil lovgive med  hensyn til  sig  selv. Det var,  der var skrevet på en gang på tysk og engelsk. To ord i et war og altså et dobbelt navneord, et dob­ belt verbum, et navneord og et verbum, der var ved begyndelsen.  Men de  deler  begyndelsen. War er  et engelsk navneord,  et tysk  verbum,  det li gn er et ad­ jektiv på det sidste af disse sprog (wahr) og det sande ved denne mangfoldighed kommer tilbage fra attri­ butiverne - verbet er også et attributiv: hvad er det? den  som  var - mod subjektet som  for  sin  part, he, bliver  delt fra og med oprindelsen.

I  begyndelsen forskellen,  det  er  det der sker,  det er  det som allerede har fundet sted, der, det var  det der  var,  da  sprogbrugen  var  handling  og  sproget skrift.  Der hvor  det  var,  var Han.

Det tyske war vil kun have været sandt (wahr) ved at  erklære  krig  mod engelsk.  Ved at føre  krig mod det på engelsk. En krig der ikke desto mindre er es­ sentiel - om essensen - idet den indebærer  broder­ mord. Faktaet om sprogenes mangfoldighed, det der blev  gjort  som forvikling af sprog kan ikke længere ved oversættelse føres tilbage til et eneste sprog, end ikke reduceres,  det kommer jeg til om et øjeblik, til sproget.

Det at  oversætte he  war til  systemet  inden  for  et eneste  sprog 8 er at udviske begivenheden  som mærke ikke blot for det som siges der, men  dens si­ gen og skriven,  der også i dette tilfælde former det sagtes  essentielle  indhold.  Det  er  at  udviske  dens lovs mærke og mærkets lov. Det gængse koncept for oversættelse bestemmes med to gange en, operationen om passagen fra  et sprog  til et  andet  hvor  hvert  af dem former en organisme eller et system hvis rigo­ røse  integritet  forbliver  forudsat  som  den  der  er kroppens.  Det  at  oversætte  babelismen  i  mindst  to sprog ville kræve en ækvivalent, som ikke bare gen­ etablerede  alle  semantiske  og  formelle  potentialer ved  hapaks'eti (he  war men  også  mangfoldigheden ved sprogene i det, coitus' et  af  denne  begivenhed,  i virkeligheden selve dets nummer, dets essens af fler­ hed og rytme,  den ene forskellig ved sig og fra sig, ved differancen i sig som Heraklit  ville have sagt.

Man kan altid  prøve.  Man  må  oversætte.  Er  det ikke det,  jeg  gør her? Ja,  men  det  kræver  mere end to ord. Altså oversætter jeg ikke, jeg oversætter uden at  oversætte.  Det  er  ikke  bare Finnegans  Wake, der her  li gn er  en  re gn emaskine,  der  er  for  kraftig,  ude af proportioner, inkommensurabel med enhver oversættelsesmaskine,  man  kan  forestille  sig  i  dag. Det er allerede begivenheden som bogen oversætter, mimer, gentager, det er  krigshandlingen,  foran  hvil­ ken  den  vil  have  præsenteret  sig, Finnegans  Wake. Denne  begivenhed var, den  forbliver  uudviskelig, men man kan kun udviske den. Og det der var i be­ gyndelsen,  det  er  netop  det,  dette  drama,  denne "aktion",  som  man  kun  kan  udviske, fordi den  er uudviskelig. Ikke en begivenhed, hvis karakter skulle  være  dobbelt:  udviskelig/uudviskelig.  Selve denne dobbelthed,  denne indvendige krig i  "aktio­ nen", som er en handling af sprog eller snarere, som vi vil se, af  skrift,  det er selve begivenheden, sådan som den var i virkeligheden: krigen, krigens essens. Ikke  krigens  Gud,  men  krigen  i  Gud,  krigen  for Gud,  krig i Guds navn som man siger ild i skoven, krigen  som  tager  i  Guds  navn.  Der  er  ingen  krig uden Guds navn og ingen  Gud uden  krig.  Det vil sige,  se  ovenfor,  uden  kærlighed.  De kan oversætte krig med kærlighed, det er i teksten.

I et kortere tidsrum, har jeg udtalt.

Ved at fremføre he war, sætter jeg min lid  til den sandhed,  der så ofte mindes om: i denne bog, i be­ givenheden bearbejdet af forviklingen af sprog for­ bliver  mangfoldigheden  ordnet  i  et  dominerende sprog,  og  det  er  engelsk.  Men  trods  nødvendighe­ den  af  at  "fonetisere",  trods  denne  bogs  appel  til den  høje  stemme (loud), til  sangen  og  klangen, passerer  noget  essentielt  forstanden  (  entendement)

såvel som lytteevnen,  derved skal forstås en grafisk eller bogstavelig dimension, bogstaveligt talt bogsta­ velig,  en  stumhed,  som  man  aldrig  skal  forbigå  i tavshed. Det ville ikke være muligt at opregne den. Man ville ikke læse denne  bog uden  at regne  med den.

Netop:  den  babelske forvirring  mellem  det eng­ elske war og det tyske war kan kun forsvinde  ved at determineres gennem lytten. Man må vælge, og det er altid det samme drama. Forviklingen i forskellig­ heden udviskes;  og med forviklingen udviskes også forskellen,  når  man  udtaler  den.  Man tvinges  til at sige den enten på engelsk eller på  tysk.  Man kan altså ikke  modtage  som  sådan  med  øret.  Ej  heller  med øjet  alene.  Forvirringen i  forskellen  kræver  et  rum mellem øjet og øret, en fonetisk skrift,  som induce­ rer det synlige tegns udtale, men som modstår dens rene udviskning i stemmen. Her beholder homogra­ fien sin  ( war som engelsk og tysk ord) effekt af for­ vikling.  Den værner babelismen som altså udspilles mellem det talte  ord og skriften.  Angelsaksisk  van­ del,  ombytning af en vare (Ware) under sandhedens pavillon  i  krigstid i  Guds  navn.  Det  skal  igennem handlinger af skrift.  Begivenheden knyttes  til rum­ liggørelsen  af  sit  arkiv.  Den  ville  ikke  finde  sted uden  den.  Der  må være bogstavopsætning og side­ opsætning.  Det  at udviske slaget,  at døve den  gra­ fiske  percussion,  at  sekundarisere  rummene,  dvs. bogstavernes delelighed, det ville igen være at hen­ regne Finnegans  Wake til  en monolinguisme,  at un­ derlægge den et eneste sprogs hegemoni.

Hegemoniet  er  og  bliver  ganske  vist  uomtviste­ ligt,  men dets  lov forekommer fra nu af som sådan. Den manifesterer sig i løbet af en krig (war) gennem hvilken englænderen forsøger at udviske den anden, de  andre  domestikerede,  ny-koloniserede  idiomer, som man har kunnet læse fra en eneste vinkel. Hvad der ikke var særlig sandt. I dag.

Men man skal også læse modstanden mod denne commonwealth. Den udtales, men skrives for det før­ ste mod denne.  Mod Den.  Og det er lige det,  der sker. Mellem øer af sprog, gennem hver ø. Irland og England skulle kun være emblemer på det. Det som betyder  noget  er kontamineringen af herrens sprog fra  den,  som  det  formoder  at  underlægge  sig,  og over for hvilket det har erklæret krig. Han lukker sig da  inde  i  et double  bind som  YHWH  selv  ikke  vil have undsluppet.  Hvis man ikke kan synge på tysk og  engelsk  på  en  gang  beholder  grafien  derimod flersprogetheden ved at sætte sproget på spil.

He war - Guds  signatur.  Ved at give loven og spro­ get, dvs. sprogene, har han erklæret krig. Loven, der sættes i kraft, sprogenes herkomst, forudsætter ingen ret, selvom denne lovens oprindelige vold hævder at sætte en stopper for krigen, at forandre den til kon­ flikt  ville Kant sige,  dvs.  underlægge den en mulig domsafsigelse. Den  oprindelige  tilkendegivelse af loven er ikke naturens eller d yr ets  forudsatte  bruta­ litet,  ej  heller  en  rettens  fremtræden.  Den  er  det ikke endnu, og den vil aldrig mere blive det.

He  war: citatet  af  denne  signatur  genspiller  ver­ dens hele erindring i Finnegans Wake; man kan kun citere,  "nævne"  ville  speech  aet-teoretikerne  altså sige, snarere end at "bruge" 'jeg", som fra da af bli­ ver  "han",  Ham  eller  "han",  der  er  et citeret  pro­ nomen snarere end "virkeligt" subjekt som en slags direkte  reference rettes mod.  "He" og ikke  "she" ham  som  var ham ved  at  erklære  krig  ved  krigen, som han førte.  Der var ikke noget ham før  krigen. Han genlyder,  han lader sig høre, artikulerer sig og lader sig høre indtil slut: i modsætning til Mummum til  den  sidste  mumlen,  som  lukker  sekvensen,  en moderlig,  uartikuleret  stavelsesdannelse  som  ram­ mer det nærmest mulige ved "hys" eller ved faldet efter sidste lyd,  serien af udåndende vokaler, ånde­ løse stemmer:

## Ha he hi ho hu Mummum

Det er de sidste ord, og det er ikke længere ord, det er  sekvensens  sidste  ord.  I  serien  af  vokaler  som ekko  af  et  vist  IOU  (I owe  you) af Ulysses, som  en læsning  her  skulle,  men  ikke  kan fritage for,  man genfinder han et simpelt sekund i rækken af altom­ gribende postyr.  Og hvis man vender siden er  det, efter et stort tomrum, starten på kapitel 2 (Bog II).

Jeg nøjes her med at lade læse og genlyde:

As we there are where are we are there UNDE ET UBI from tom­ tittot to teetootomtotalitarian. Tea tea too oo. (260.01-03)

Det  afsluttende Mummum, moderlig  stavelse  eller barnets apostrof til moderen, kan man, hvis man vil, lade  genlyde med  det afsluttende ja fra Ulysses, det ja, som man kalder feminint, mrs. Blooms, ALP's, ja eller  en hvilken  som helst "wee"  girl's, som man har bemærket, Eva, Maria, Isis etc. Den Store Moder på flodens, tidens, vokalens og livets side, men Faderen på  lovens,  kreativitetens,  konsonantens  og  faldets side:  på  krigens.  I  bogen  af  William  York  Tindall om Finnegans  T¾ke, 9 falder jeg over denne sætning, hvor  ordet  hill  leger  mere  eller  mindre  uskyldigt med det personlige pronomen, tredje person hankøn på  vores sprog, han. For ikke at sige noget, som for et  øjeblik  siden  om  øen  og  om  whore:  "As  he [HCE] is the hill inJoyce's familial geography, so she is the river[ ...  ]  This 'wee'  (or out) girl is Eve, Mary, Isis,  any woman  you can think of,  and a poule - at once a riverpool,  a whore, and a little hen."

Hvad var det jeg  sagde?  Ja: "Jeg er ikke sikker på at kunne lide  Joyce  ...  Jeg er ikke sikker på, at man kan lide ham  ...  undtagen når han ler  ... han ler altid  ...  alt afgøres  altså  i  forskellen  mellem  flere  tonaliteter  i latteren  ...  "

Det er, hvad jeg antydede i begyndelsen.  Spørgs­ målet skulle altså være dette:  Hvorfor gennemløber latteren her helheden af oplevelsen,  som sætter os i forhold  til Finnegans  Wake? Hvorfor  lader  den  sig ikke reducere til nogen af de andre modaliteter, op­ fattelser, affektioner, uanset hvad deres rigdom, he­ terogenitet, deres overmål af bestemmelse er?  Hvad lærer  den  skrift  os  om  latterens  essens,  når  den nogle gange ler  ad essensen  ved  grænserne  for  det kalkulerbare og  ukalkulerbare? Når helheden af det kalkulerbare  er  udspillet  af  en  skrift,  om  hvilken man ikke kan afgøre,  om den  stadig  kalkulerer  og bedre og mere  eller om den transcenderer ordenen og økonomien ved en kalkyle eller snarere ved no­ get  ubere gn eligt  som  stadig  ville  være  homogen  i forhold til kalkylens verden? En vis kvalitet ved lat­ teren ville bibringe sådan noget som affekten, og det som  er  hinsides  beregningen  og  enhver  bere gn elig litteratur. Ordet affekt ville så være ubestemt, endnu et X undtagen ved det, der ved det ville udstille en­ hver  prætenderet  beherskende  og  manipulerende aktivitet  ved subjektet for det der  gives ud over be­ regningen  forud  for  ethvert  projet,  enhver  betyd­ ning.

Måske, måske genlyder denne kvalitet  ved  latte­ ren  og  ingen  anden  meget  højt,  meget  lavt,  jeg  er ikke længere sikker gennem bønnens tårer  (hvorfor ville man ikke kunne le gennem en bøn?), den som ligger umiddelbart forud for det afsluttende Ha he hi ho hu:

"Loud,  heap  miseries  upon  us  yet  entwine  our arts with laughters low."  ro

At le helt lavt af en si gn atur, si gn ere si gn aturen med en  latter,  berolige  latteranfaldet  og  angsten  med egennavnet  mumlet  i  bønnen,  tilgive  Gud  ved  at bønfalde ham om at lade os gøre den gestus at give i overensstemmelse med kunsten og latterens kunst.

I begyndelsen var det ressentiment,  som jeg talte om. Altid muligt mht. Joyce. Men det  var  med  de små briller på, det at betragte  Joyces  hævn over for Babels Gud. Over for denne retsforfølgelsens Gud, som Spinoza ikke kan komme over i Traite des  auto­ rites  theologico-politiques: Han  ville have  givet  lovene for at hævne sig! Men allerede denne Gud torterede sin  egen  si gn atur. Han  var  denne  tortur:  ressenti­ ment a priori over  for enhver mulig oversætter.  Jeg befaler dig og forbyder dig at oversætte mig, at røre ved  mit  navn,  at  give  hans  vokalisering  en  skrift­ krop.

Og ved dette dobbelte bud si gn erer han. Si gn atu­ ren  kommer  ikke  efter  loven,  den  er  dens  delte handling:  revanche,  ressentiment,  repressalier,  krav som si gn atur. Men også som donation og donation af sprog.  Og  Gud  lader  sig  bede,  han  giver  efter  og bukker sig (Loud/low). Bønnen og latteren  absolve­ rer måske si gn aturens onde, krigshandlingen,  hvor­ ved alt vil være begyndt. Det er kunst,  Joyces kunst, pladsen givet til hans si gn atur,  der er gjort til værk.

He  war er  en  kontrasi gn atur,  den  bekræfter  og modsiger, den visker ud ved at skrive under. Den si­ ger "vi" og ''ja " for at slutte ved Faderen eller  Her­ ren,  som taler højt - der er næppe andre end  Ham

- men overlader her  det sidste ord til kvinden,  der hermed også vil have sagt vi og ja.

Gud kontrasi gn eret,  Gud  som  si gn erer  dig  i  os, lad os le, amen,  sic,  si,  oc,  oil.

## © Editions Galilee

## På dansk ved Steen Bille  Jørgensen

* Artiklen er oversat fra Deux mots pour Joyce, i Ulysse gramophone, Editions  Galilee,  Paris,  1987.  Teksten  er  en transkription  af  et  delvist  improviseret  foredrag  ved  et Joyce-symposium i Paris  1982,  og  har  derfor et mundtligt præg.

## Oversætterens anmærkninger:

- a. Garder:  (be)vogte,  holde,  beholde.  Se  garder  de:  af­ holde sig fra
- b. Ordet  "reconnaissance" kan også oversættes med gen­ kendelse.
- c. Og præsent.
- d. Dækker ikke helt det franske "debordement"  der egentlig betyder at flyde over.
- e.  Der leges her med ordet portees flertydighed.
- f. Med verbet "deporter" spiller Derrida fortsat på grundbetydning  "porter" (:bære).
- g. Igen er det  ordet "portee" i den franske tekst.
- h. Mulig  oversættelse  af  Sosie/sosie,  der  dog  også  er  et proprium fra mytologien: Navnet på Amfitryons slave som Merkur tager  form  af.
- i. Ordet "confusion" kan betyde både forveksling og for­ virring.
- j. Ord, form eller sprogbrug  hvoraf man  kun kender et eksempel.

## Noter

1. Introduktion til L  'origine  de  la  geometrie (Husserl),  Paris, PUF,  1962,  p.  104 og frem.
2. La dissemination, Paris, Le Seuil,  1972,  p. 99, note  17.
3. Paris, Aubier,  1977.
4. Med meningen af krig  (war),  signaleringen  af tyen  til tysk  etc.,  denne  audiofoniske  dimension  af  he  war  en  af de mange ting som den meget fyldestgørende oversættelse
5. af  Lavergne - som  jeg  ikke  kendte  da denne  konference blev  holdt - må  gå  hen  over.  "And  he  war" er  gengivet ved  "og  således  var  han"(s.278)!  Men  lad  os  aldrig  tale ondt om en oversættelse,  specielt ikke denne her.
5. Philippe  Lavergne  minder  om  de  to  irske  ord, leaba, sengen,  og leabhar, bogen.
6. Den mest seriøse leg  ville her bestå i på dette punkt at konsumere hele Traite des autorites theologico-politiques i heri at genkende en tekst der samtidig er større og mindre end Finnegans  fiflåke, urne  og  celle.  Demonstrationen  kunne begynde ved et hvilket som helst punkt i de to tekster, for eksempel her: "Men da man skal afvige mindst muligt fra den  bogstavelige  betydning  må  man  først  og  fremmest søge om dette unikke  udsagn: Gud er en ild (Deus est ig­ nis)  tillader  en  anden  mening  end  den  bogstavelige.  (  ...  ) Men da ordet ild også  betragter  sig  som  vrede  og  jalousi (se Job XXXI,  12),  er det  let at fa Moses' sætninger til at stemme overens,  og vi kommer på legitim vis til den kon­ klusion,  at disse sætninger Gud er en ild,  Gud er  jaloux  (ze­ lotypus) kun  er en og  samme  udsigelse.  (  ...  ) Vi konklude­ rer heraf at Moses troede på eksistensen af jalousiens Gud eller at han i det mindste ville undervise i det, selvom det for  os  er i  modsætning  til  fornuften"  (kap. VII,  oversæt. Madeleine Frances).
7. Cf. Michael Govrin, "Jewish rituals as a genre of sacred theatre",  in Conservativejudaism, New York,  36  (3),  1983. 8. Som  man  for  nylig  har  forsøgt  på  fransk:  "Et  il  fut
9. ainsi"!  Det  er ikke længere krig.
9. William  York  Tindall, A Reader's  Guide  to  "Finnegans fiflåke", London,  1969,  p.4
11. IO.  Jeg  ved  ikke,  om  man  kan  oversætte  "laughters  low" ved  "diskret  smil",  som  Lavergne  gør. Men hvordan skal man oversætte - og  for  eksempel  modsætningen mellem det første  og  det  sidste  ord  i  bønnen, Loudlloiv? Og  skal man oversætte?  Hvilke  kriterier vil  man  holde sig  til  for at beslutte at der skal man oversætte, prøve i det mindste, og der skal  man ikke? Andet  eksempel:  skal  man eller ej oversætte Ha he hi ho hu hvori he også er homofont eller homonymt med et "rigigt" ord i sproget? og hvem eksis­ terer  egentlig: he  ivar. Men  kommer  spørgsmålet  "skal man  oversætte?"  ikke  altid  for  sent?  Det  kan  ikke  blive genstand  for  en  frivillig  beslutning.  Oversættelsen  er  be­ gyndt fra og  med den første læsning,  og endda,  heri be­ står tesen af disse to ord, før læsningen. Der er næppe an­ det end  skrift  i  oversættelse  hvilket  Skabelsesberetningen fortæller  os.  Og Babel  er  også  forskel i  højde,  i stemmen (loud/loiv), ligesåvel  som  i  rummet.  Rejsningen  af  tårnet afb ry des  af he  ivar: "Kom nu!  lad os  gå  ned!  Lad os tage fejl af deres læber, mennesket hører ikke længere sin næs­ tes  læber"  (11: 7-8).