Kvinder i dansk møbelkunst. Om de kvindelige møbelarkitekter, der stod i skyggen af "gulddrengene"
Forfattere: Anna-Sofie Nielsen
Tidsskrift: prototyper (2018-06-15)

## Kvinder i dansk møbelkunst. Om de kvindelige møbelarkitekter, der stod i skyggen af 'gulddrengene'

## Anna-Sofie Nielsen

Historien om dansk møbeldesign tager ofte udgangspunkt i heltefortællingerne om Hans  J.  Wegner,  Børge  Mogensen,  Finn  Juhl  og  Arne  Jacobsen  som  centrale karakterer  for  perioden  omkring  1950'erne  -  også  kaldet  dansk  møbeldesigns guldalder. Men der er en stor gruppe af kvindelige møbelarkitekter, der bliver glemt i fortællingen. I dansk designhistorie er der flere kvinder, der har gjort sig bemærket i Danmark og i udlandet.

Blandt  dem  er  møbelarkitekten  Grethe  Jalk,  der  var  uddannet  møbelsnedker  og møbelarkitekt fra Kunstakademiets Møbelskole under Kaare Klint  (Hansen, 2013, s. 148). Hun er særligt kendt for sin skalstol i bøjet laminat og står bag en række bøger og tidskrifter om dansk design. Hun var desuden med til at udbrede Danish Modern i udlandet. Møbeldesigneren Nanna Ditzel gik på samme årgang som Grete Jalk, og Ditzel fremhæves ofte som en af de mest fremtrædende kvinder i dansk møbeldesign, hvor hun både har tegnet smykker for Georg Jensen, designet tekstil og ikke mindst møbler (Hansen, 2013, s. 74). Begge kvinder er fra en tid, hvor en særlig udvalgt skare af møbelarkitekter fik meget af opmærksomheden - nemlig de ovenstående mandlige møbelarkitekter,  der  løbende  i  opgaven  vil  blive  refereret  til  som gulddrengene . Betegnelsen gulddrengene stammer  fra  artiklen  'I  skyggen  af  gulddrengene'  af Annette  Suhr  bragt  i  Mad&amp;Bolig  i  2017  og  bærer  derfor  en  journalistisk  klang. Alligevel er det et bevidst valg at referere til de nævnte mandlige møbelarkitekter på denne måde.

Men hvad er det for nogle mekanismer, der ligger til grund for kvindernes mindre roller  i  litteraturen?  Var  mændene  bedre  til  at  promovere  sig  selv?  Var  mændene dygtigere?  Hvad  har  dette  fået  af  betydning  for  den  designhistorie,  som  Danmark fortæller videre og bygger sin dna på?

## Problemstilling og tese

Med udgangspunkt i kvindelige møbelarkitekter og designere ønsker jeg at undersøge kvindernes  rolle  i  den  danske  designhistorie.  Jeg  vil  undersøge  faglitteraturens fremstilling af kvindernes rolle i designhistorien og fortage enkelte personnedslag især omhandlende Grete Jalk og Nanna Ditzel.

Ud  fra  en  tese  om,  at  mandlige  møbelarkitekter  fremhæves  som  hovedrolleindehaverne i dansk designhistorie, og at de kvindelige møbelarkitekter fremstilles som biroller og perifere skikkelser i litteraturen, ønsker jeg at undersøge, hvad dette har fået af betydning for dansk designhistorie.

## Metode

På baggrund af teksten 'The Danish School og Interior Architecture: A Visionary Functionalist,  a  Visionary  Aesthete,  and  their  Women  Student'  (2013)  af  Malene Lytken vil jeg redegøre for kvindernes rolle i design og design som profession. Jeg vil derefter foretage læsning af designopslagsværkerne 'Dansk møbelkunst gennem 40  aar  (1987)  af  Grethe  Jalk,  'Dansk  møbelkunst  i  det  20.  århundrede'  af  Arne Karlsen (1992) og '101 Danske Designikoner' (2014) af Lars Dybdal og analysere fremstillingen  af  kvindelige  møbelarkitekter.  Jeg  vil  endvidere  bruge  Carma  R. Gormans tekst 'Reshaping and Rethinking: Recent Feminist Scholorship on Design and  Designers'  (2001)  som  kritisk  baggrund  for  kvindernes  mangelfulde  rolle  i designhistorien.  Jeg  vil  bruge  teksten  til  diskussionen  om,  hvorfor  kvindelige møbelarkitekter har stået i skyggen af mændene, og hvad det har haft af betydning for dansk design.

## Design som profession: Kvindernes rolle i designhistorien

Artiklen  'The  Danish  School  of  Interior  Archicture:  A  Visionary….'  (2013)  af Malene Lytken  er  en  historisk  gennemgang  af  Skolen  for  Boligindretning  i  årene 1934-1955. Lytken tager udgangspunkt i skolens start i 1934 med arkitekten Harald Willerup som rektor og senere møbelarkitekten Finn Juhl, der ledte skolen fra 19481955.  Artiklen vil blive brugt til at skabe et overblik over kvindens rolle og design som profession.

Harald  Willerup  startede  Skolen  for  Boligindretning  i  1934.  Willerup  ønskede  at forbedre  forholdene  i  1930'ernes  arbejderboliger  ved  at  indrette  dem  rationelt  og praktisk,  især  fordi  mange  kvinder  var  kommet  på  arbejdsmarkedet,  hvilket  betød mindre  tid  i  hjemmene  (Lytken,  2013,  s.  2).Skolen  for  Boligindretning  var  en privatskole for mænd og kvinder, men alligevel bestod størstedelen af de studerende af kvinder. At de studerende selv skulle betale for uddannelsen betød, at kun folk, der kom fra velhavende familier, havde råd til at gå på skolen.

I artiklen omtales uddannelsen  ofte som  en  kvindeprofession, hvilket bliver omdrejningspunkt for Lytken. Hun stiller endda spørgsmålstegn ved dette og spørger ind til, hvorfor en profession som denne især henvender sig mere til det kvindelige køn.  Skolen  modtog  også  kritik  på  baggrund  af  dette  -  til  trods  for,  at  Willerup ønskede,  at  skolen  skulle  være  åben  for  alle  og  ikke  kun  kvinder  fra  overklassen (Lytken, 2013, s. 6). Med overfloden af kvinder på skolen fik uddannelsen ry for at være  en  kvindeuddannelse,  hvor  'a  degree  in  the  field  of  home  decoration  was considered a respectable way for a woman to express her creativity: The home as a 'safe zone', a woman's natural domain' (Lytken, 2013, s. 6). Lytken skriver, at der var  en  generel  fordom  om,  at  boligindretning  var  kvindens  naturlige  domæne  nærmest som den rette uddannelse for kvinder -, da den trækker på en masse naturlige og bløde, kvindelige værdier (Lytken, 2013, s. 6). Professionen møder da også kritik, her trækker Lytken på Emma Gad, der anså boligindretning som kvindens arbejde og som en naturlig udtryksform for kvinden i hjemmet. At ansætte en professionel til at indrette ens hjem var en uskik, eftersom hjemmet derved ikke kom til at udtrykke ens egen personlighed men derimod indretningsarkitekten (Lytken, 2013, s. 6) Også ordet 'indretningsarkitekt' mødte kritik, fordi 'arkitekter' var forbundet med Arkitektskolen, hvilket Skolen for Boligindretning som institution ikke var en del af. Ordet 'arkitekt' forsvandt fra alle beskrivelser og pensumbeskrivelser i 1942, og de studerende blev for eftertiden refereret til som indretningskonsulenter (Lytken, 2013, s. 8).

Willerup døde i 1947, hvorefter arkitekten Finn Juhl kort efter indtrådte som rektor. Lytken  nævner,  at  Juhl  gik  meget  op  i  uddannelse  for  kvinder  og  især  ved  at promovere uddannelsen som en profession, der gjorde det nemmere for kvinder på arbejdsmarkedet også at opnå et smukt og æstetisk hjem (Lytken, 2013, s. 10). Der ligger implicit i dette, at denne profession ikke var lige så krævende som andre, fordi der stadig skulle være plads til kvindens rolle i hjemmet og tid til at stryge mandens skjorter. Men uddannelsen gjorde det muligt for kvinderne at jonglere mellem begge verdener.

Juhls status som en af tidens førende danske møbelarkitekter smittede af på skolens popularitet, og der refereres endda i teksten til ham som en 'guru' (Lytken, 2013, s. 10),  der  tilkender  ham  en  slags  heltekarakter,  som  på  en  måde  overskygger fortællingen om skolens egentlige formål; hans indflydelse på skolen blev så stor, at Skolen for Boligindretning efterfølgende ofte er blevet refereret til som 'Juhls skole' (Lytken, 2013, s. 11).

Men hverken Willerup eller Juhl kunne ændre diskursen omkring boligindretning som kvindens  domæne  og  skismaet  omkring  arkitekternes  højere  status  i  forhold  til indretningskonsulenterne. Boligindretning  blev  generelt anset som  et feminint erhverv,  og  en  af  argumenterne  herfor  nævnes  at  være,  at  kvinder  besidder  flere empatiske egenskaber og er bedre til at sætte sig i kundernes sted. Kvindernes sans for detaljen og evnen til at kunne identificere sig med kunderne - uden at pådutte dem urealistiske ideer om stil og mål - gjorde, at denne profession henvender sig mere til kvinder og kvindelige kvaliteter, og det gav de bedste resultater. Disse udmeldinger kommer fra tidligere kvindelige studerende på skolen (Lytken, 2013, s. 13-14).

Skolen for Boligindretning antyder i teksten en generel opfattelse af, at kvinder hører til  i  hjemmet  og  med  boligindretning,  hvor  mændene  derimod  forbindes  med Arkitektskolen og som et mere seriøst, maskulint domineret erhverv. Boligindretning blev anset som en feminin profession, der trak på nogle blødere, kvindelige værdier, endda  'a  woman's  natural  domain'  (Lytken,  2013,  s.  6).  Manglen  af  kvinder  på Arkitektskolen antyder dog også, at denne primært har været henvendt til mændene. Den første kvinde, der dimitterede på Arkitektskolen var Agnete Henning Hansen i 1915. Faktisk havde kvinder ikke adgang til Kunstakademiets Arkitektskolen før for 100 år siden, og dengang udgjorde de en lille del af procentfordelingen, hvor de i dag udgør over 50% (Dreyers Fond, 2008). Som procentfordelingen antyder, er det dog blevet et langt mere udbredt erhverv i dag og endda et erhverv, der overtages mere og mere af kvinder.

## Faglitteraturens fremstilling af kvindelige møbelarkitekter

Følgende analyseafsnit består af komparative læsninger af 3 designopslag, hvor jeg vil analysere fremstillingen af kvindelige møbelarkitekter. Jeg vil undersøge, hvordan forfatterne fremstiller kvinderne, og hvordan de behandles i forhold til deres mandlige kollegaer.

## 'Dansk møbelkunst gennem 40 aar'

Grete Jalk er forfatteren bag 'Dansk møbelkunst' (1987), der består af 4 bind, som hver dækker et årti af Københavns Snedkerlaugs møbeludstillinger fra 1927-1966. Bøgerne  er  en  slags  udstillingskatalog  eller  registrering  af  alle  møbelsnedkere  og møbelarkitekter, der deltog på møbeludstillingerne. De 4 bind indeholder billeder, optegnelser  af  snedkermestrene  og  arkitekterne,  samt  uddrag  fra  dagblade  og tidsskrifter. Her inddrages Rigmor Andersen, Tove Kindt-Larsen, Nanna Ditzel og Grete Jalk i analysen.

En generel antagelse fra Grete Jalk er, at størstedelen af udstillerne, herunder snedkere og  arkitekter,  er  mænd.  Blandt  de  første  nævnte  kvinder  er  Rigmor  Andersen  fra udstillingen i 1931, hvor arkitekten Willy Hansen skriver om hende 'Som man kunde vente  af  en  kvindelig  Arkitekt,  er  Spejlets  Problemer  løst  til  Bunds'  (Jalk,  Dansk Møbelkunst gennem 40 aar. 1927-1936, 1987, s. 122). Det er altså Rigmor Andersens kvindelige  værdier,  der  gør,  at  hun  er  i  stand  til  at  løse  opgaven  til  perfektion. Ligeledes skriver Politiken; 'Men vi maa nævne endnu et Par Ting, der har speciel Interesse for Damer. Arkitekt Frk. Rigmor Andersen har […] konstrueret et spejl, […] der til Damernes Glæde sætter dem i Stand til at se sig selv i hel Figur baade fra Siden og Bagfra. […] Frk. Rigmor Andersen er endnu en ung Dame, der først skal til at vise sine  Evner  som  møbelarkitekt,  men  der  synes  at  være  Grund  til  at  følge  hendes Udvikling med Interesse' (Jalk, 1987, s. 122)

At Rigmor Andersen er en kvinde synes at være benævnelsesværdigt for både Willy Hansen og Politiken, der behandler hendes evne til at skabe ting til kvinder og at være problemløser  som  kvindeværdier.  Men  hun  får  da  også  ros,  og  Politiken  lægger bestemt vægt på, at hun er en arkitekt, man skal holde øje med for fremtiden (Jalk, 1987, s. 122).

Det  samme  ses  hos  Tove  Kindt-Larsen,  der  udstiller  sammen  med  sin  mand  i udstillingen i 1937, hvor arkitekt Mogens Voltelen skriver; '… Der var eet eneste Møbel derinde, som maskulint og dristigt tager fat paa at løse en Opgave paa en ny Maade, og det var tegnet af en Pige: Tove Kindt-Larsens Skuffemøbel.' (Jalk, 1987, s. 26). Her virker det igen vigtigt at nævne arkitektens køn, eftersom hun har leveret et maskulint bidrag til udstillingen - nærmest som noget helt utænkeligt taget hendes køn  i  betragtning.  Ligeledes  kommenterer  Politiken,  at  en  af  stolene  fra  den pågældende stand er tegnet af en kvinde (Jalk, 1987, s. 26). Sammenlignet med deres mandlige kollegaer fra årene før og efter 1931 synes det ikke nødvendigt at nævne, at arkitekten  var  en  mand.  Her  fokuseres  der  på  udstillingsmøblernes  kvalitet  og æstetiske udtryk. F.eks. beskrives Wegners bidrag til udstillingen i 1947 af Henning Helger  på  følgende  måde:  '[…]  vel  nok  Udstillingens  bedste  Stand,  frisk  og indtagende i sin Helhed. Wegners Arbejder bærer Præg af et charmerende og frodigt Talent' (Jalk, 1987, s. 14), hvor Wegner altså roses til skyerne for sit talent og særlige formsprog.

Det er sparsomt, hvad der står skrevet om Nanna Ditzel i de fire bind. Ofte er det blot en  kort  beskrivelse  af  hendes  bidrag  med  eller  uden  hendes  mand  samt  en  kort kommentar  fra  anmelderen  om  udstillingens  kvalitet.  Dog  nævnes  Ditzel-parrets kurvestol i udstillingen i 1950, hvor den omtales som 'en af Udstillingens kønneste Stole'  (Jalk,  1987,  s.  152),  der  i  samme  forbindelse  vandt  en  førstepræmie  på udstillingen  (Hansen,  2013,  s.  74).  Men  i  1951  er  anmelderen  ikke  begejstret  for ægteparrets tilgang til udformningen af en seng, og polstringen på et siddemøbel var for hård (Jalk, 1987, s. 196).

Det  samme  gør  sig  gældende  for  Grete  Jalk  fra  1952,  hvor  Jalks  bidrag  med  to hvilestole træder i skyggen af Jacob Kjærs opholdsstue, som hun deler stand med. Her skriver Jyllands-Posten dog, at 'Det sprælske Islæt i Interiøret stammer fra den unge Grete Jalk, […] Grete Jalk har hjemført en af Udstillingens Præmier for sine Stole…' (Jalk, 1987, s. 2018). Mere skriver de ikke om hende - sammenlignet med Jakob Kjær, der fylder det meste af artiklen. I 1953, hvor hun igen arbejder sammen med Kjær, næves hendes bidrag slet ikke (Jalk, 1987, s. 252). I udstillingen fra 1961 får hun lidt mere plads, hvor hendes møbler beskrives som fornemme, gammeldags og moderne af Jyllands-Posten og ligefrem interessante af B.T. (Jalk, 1987, s. 170). Men alligevel er beskrivelsen af hendes stand forholdsvis nøgtern. Dog får hendes reolsystem plads på en dobbeltside med billeder.

Dette står i skærende kontrast til møbelarkitekten Wegner, hvis bidrag altid beskrives med lange skildringer og rosende superlativer; '… Det er med stor forventning, at man  hvert  år  imødeser  Hans  J.  Wegners  møbler'  (Jalk,  1987,  s.  212)  og  '… Udstillingens bedste møbler og fineste rum var afgjort H. J. Wegners' (Jalk, 1987, s. 244). Det er altid med en forventningens glæde, at anmelderne skal beskrive 'De Store Drenges' møbelstande. For de fleste arkitekters vedkommende beskrives de med en tekst og et billede af deres stand, men hos Wegner, Børge Mogensen og Finn Juhl tilføjes der ofte en ekstra dobbeltside kun med billeder, der gør, at de adskiller sig markant fra deres kollegaer. De får tillagt en større betydning; en højere status i kraft af dette, som de nævnte kvindelige møbelarkitekter sjældent kommer i nærheden af.

## 'Dansk møbelkunst i det 20. århundrede. Bind 1+2'

Arne Karlsen, der er uddannet arkitekt ved Kunstakademiets Arkitektskole i 1950, udgav i 1990 første bind i serien om Dansk Møbelkunst. Bind 2 udkom 2 år senere. Foruden at have arbejdet på FDB's tegnestue og at have undervist på Arkitektskolen, hvor han senere blev professor og rektor, står han bag en række tidsskrifter, bøger og artikler om møbelarkitektur (Hansen, 2013, s. 182).

I første bind i serien om dansk møbelkunst tildeler Karlsen en stor del af det litterære råderum til Kaare Klint. Han var en af pionererne i dansk møbelkunsts historie grundet hans nye og banebrydende tanker for fremtidens møbler og arkitektur. Klint og hans skole fylder omtrent halvdelen af bind 1 inkl. billeder af udvalgte møbler. Efterfølgende behandler Karlsen udstillinger fra Snedkerlauget og de skift, der skete i tiden i forbindelse med formsprog, materialer og ændringer i boligformer.

Kaare  Klint  spiller  hovedrollen  i  bogens  første  afsnit.  Han  var  en  vigtig  person  i historien,  hvilket  er  derfor,  at  han  og  hans  bedrifter  beskrives  så  fyldestgørende. Mange af de møbelarkitekter, vi kender i dag, kommer ud af Klint-skolen - bl.a. Børge Mogensen og Nanna Ditzel, men det er primært Mogensen, der får lov til at fremgå af Karlsens materiale. Ditzel nævnes i forbindelse med Snedkerlaugets Møbeludstillinger dog ikke i selve brødteksten, men via billedtekster fra udstillingen i 1952 sammen med hendes mand Jørgen (Karlsen, 1990, s. 155) og i 1962, hvor begge beskriver Ditzels formsprog som legende og udfordrende, der indbyder til at bryde grænserne for omgangsformer (Karlsen, 1990, s. 152). Også møbelarkitekten Grete Jalk beskrives i en billedtekst fra udstillingen i 1963 (Karlsen, 1990, s. 158-159). Men som selvstændige karakterer i Karlsens fortælling nævnes hverken Ditzel eller Jalk.

Første afsnit i bind 2 omhandler Mogens Koch, Karlsens læremester, som han også arbejdede  for  -  nærmest  som  en  hyldest  og  tak  til  Koch.  Begge  bøger  er  endda dedikeret til Mogens Koch. Derefter bevæger forfatteren sig videre til et større afsnit om  'Den  gyldne  tid,  de  store  produktioner'  (Karlsen,  1992,  s.  69),  hvor  Karlsen gennemgår dansk designs storhedstid både nationalt og internationalt, og han ser på, hvordan dansk design som udstillingsmedie er blevet udbredt og gjort til noget helt særligt  ud  over  landegrænserne.  Fortællingen  om  'den  gyldne  tid',  som  Karlsen kalder den, tager da også udgangspunkt i de kendte heltefigurer som Børge Mogensen, Hans J. Wegner, Finn Juhl, Arne Jacobsen og Poul Kjærholm. Men der mangler noget. Det kræver ikke den helt store gennemgang af bind 2 for at erfare, at de kvindelige møbelarkitekter fylder en betydelig mindre del i denne gyldne periode end mændene. Af de kvindelige møbelarkitekter, der nævnes, er Grethe Meyer den, der uddybes mest - og så alligevel ikke. I 1952 tegner Meyer og Børge Mogensen sammen 'Boligens Byggeskabe'; et moderne opbevaringsmøbel med plads til alt det nødvendige. Møblet opstod som et samarbejde, men trods dette er det Børge Mogensen, der får tildelt hovedrollen  i  fortællingen;  'Med  &gt;&gt;Boligens  Byggeskabe&lt;&lt;  udvidede  Børge Mogensen møbelbegrebet' (Karlsen, 1992, s. 75). Godt nok nævnes Meyers navn i forbindelsen med udviklingen, men afsnittet i bogen, der vier en stor del til det nye opbevaringsmøbel, omhandler Mogensen og hans særlige evne for at lave praktiske møbler. På denne måde bliver Meyer en perifér skikkelse i fortællingen om 'Boligens Byggeskabe' og som en birolle i Mogensens liv og arbejde.

Foruden Grethe Meyer nævnes Grete Jalk i forbindelse med hendes skalstol fra 1963. Hun  nævnes  i  en  billedtekst  om  stolen  (Karlsen,  1992,  s.  72),  men  en  egentlig forklaring eller uddybende tekst om Jalk som møbelarkitekt forekommer dog ikke. Hun står ikke nævnt i selve bogens brødtekst, men både Meyer og Jalk er at finde i det uddybende personregister bagerst i bogen, hvor en række danske møbelarkitekters arbejde, skolegang og ophav beskrives.

Nanna Ditzel spiller også en mindre rolle i 'den gyldne tid'. Faktisk nævnes hun blot med navn to gange i bind 2; den ene gang i en billedtekst om møbler udført i materialet spanskrør  (Karlsen, 1992,  s. 220)  og  senere  i forbindelse med  et  opbrud  i møbeltraditionen og ikke mindst samfundet, hvor et nyt og eksperimentelt formsprog var under opsejling i 60'erne og 70'erne (Karlsen, 1992, s. 222). Her nævnes Ditzel kort sammen med andre mandlige møbelarkitekter, der stod i spidsen for et form- og materialegennembrud.

Karlsen nævner i sin indledning til bind 1, at han ikke er historiker, og hans måde at fortælle  på  ikke  er  objektiv  (Karlsen,  1990,  s.  7).  Han  udvælger  selv  sit  fokus  og bestemmer  derfor  selv,  hvad  og  hvem  han  ønsker  at  fortælle  om.  Derfor  bliver hovedfokus Kaare Klint, fordi hans betydning for historien er signifikant og Mogens Koch,  fordi  han  var  Karlsens  læremester.  Fordi  hans  bøger  er  opslagsværker,  der skildrer historien, er det ikke til at komme udenom de store personligheder, der har været med til at skrive historien, såsom Wegner, Mogensen og Juhl.

## '101 danske designikoner'

Bogen  er  skrevet  af  Lars  Dybdal  og  fremhæver  101  designcases  i  den  danske designhistorie fra begyndelsen af 1900-tallet og frem til i dag. Over 30 forskellige forfattere har bidraget til bogen, der sætter fokus på de udvalgte ikoner i et analytisk, kulturhistorisk og designforsknings perspektiv (Dybdahl, 2014, s. 11). Her fremhæves klassikere  som  Arne  Jacobsens  'Ægget',  Børge  Mogensens  tremmesofa  og  Poul Henningsens lampesystemer. Ud af de 101 ikoner er blot 8 af de fremhævede ikoner af  kvindelige  designere  og  møbelarkitekter  inkl.  tekstiltryk,  fajancearbejde  og skodesign. For at afgrænse analysefeltet vælger jeg at fremhæve Grete Jalk og Nanna Ditzel.

## Fremstilling

Blandt de fremhævede er Grete Jalk med 'Sløjfestolen' og 'Den sømløse stol' fra henholdsvis 1962 og 1963, som også nævnes kort i Arne Karlsens 2. bind. Teksten lægger vægt på Jalks arbejde og ikke mindst det faktum, at hun har vundet flere priser for  sine  møbler.  Hun  fremstilles  som  en  kvinde  af  særlig  karakter,  hvis  unikke formsprog og eksperimenterende tilgang til materialer gjorde, at hun skilte sig ud fra mængden. Teksten nævner, at hendes inspiration kom fra finske Alvar Aalto og det amerikanske Eames-par (Dybdahl, 2014, s. 218), og forfatteren sammenligner også hendes bløde formsprog med Eames og Wegner senere i teksten (Dybdahl, 2014, s. 221).  Her  tillægges  hendes  arbejde  en  særlig  kvalitet,  der  ikke  mindst  forstærker hendes rolle i forhold til de andre nævnte personer i bogen. Om den sømløse stol står der;  'en  skulpturel  konstruktion,  der  retrospektivt  opfattes  som  et  hovedværk  i moderne  stoledesign  og  et  sent  højdepunkt  i  det  internationale  engagement  i formgivning af lamineret træ.' (Dybdahl, 2014, s. 221) - en stor cadeau til Jalk!

Teksten om Grete Jalk slutter af med et afsnit om hendes rolle i designhistorien og fremhæver hende som en af de største kvindelige designere fra midten af 1900-tallet (Dybdahl, 2014, s. 221). Her giver forfatteren sin helt klare mening til kende og siger 'Der har været en tendens til en - kulturel og traditionsmæssig - undervurdering af kvinder i kunst og design, men Grete Jalk hører utvivlsomt hjemme blande de helt store i Danish Modern' (Dybdahl, 2014, s. 221). Dette er første gang i det udvalgte materialer,  at  undervurderingen  af  kvinderne  og  deres  rolle  i  designhistorien italesættes.  Jalks  betydning  for  dansk  design,  og  ikke  mindst  Danish  Modern  i udlandet, får tillagt stor betydning i teksten. Forfatteren nævner, at hun internationalt set var respekteret og anerkendt, men at i Danmark stod hendes møbler 'i skyggen af de  'store'.'  (Dybdahl,  2014,  s.  218)  underforstået  gulddrengene  som  Wegner, Mogensen, Juhl og Jacobsen. Alligevel omtales hun ofte som 'damen i dansk design' (Dybdahl, 2014, s. 221) - ikke blot i denne bog men også i andre sammenhænge, hvilket jeg vil komme ind på senere i opgaven.

En kvinde, der ikke er til at komme udenom blandt ikonerne, er Nanna Ditzel, der er nævnt to gange i bogen. Først med møbelstoffet 'Hallingdal' fra 1965 og 'Trinidad stabelstol' fra 1993. Ditzel havde tilbragt flere år i London, hvor hun arbejdede med bl.a.  tekstil-,  smykke-  og  møbeldesign.  Her  blev  hun  inspireret  af  de  indtryk  og strømninger, der kom udefra og især den italienske postmodernisme (Dybdahl, 2014, s.  370).  Trods  uddannelse  fra  Klint-skolen  adskiller  Trinidadstolen  og  Ditzels formsprog sig fra kollegaerne og bevæger sig i en postmodernistisk retning (Dybdahl, 2014, s. 373).

Fremstillingen af Nanna Ditzel i '101 danske designikoner' er overvejende nøgtern. Hun omtales som en kvinde, der har sat skub i den skandinaviske funktionalisme og en  designer,  der  turde  at  udfordre  det  gængse  formsprog.  'Trinidadstolen'  bliver sammenlignet med Arne Jacobsens 7'er-stol og nævnes endda som et alternativ til denne  både  i  det  private  og  i  det  offentlige  rum.  Selve  fortællingen  om  Ditzel  er overordnet om hendes særlige formsprog samt de tekniske udviklinger, som hendes møbler kom til at stå i spidsen for. Men hendes rolle i selve historien uddybes ikke.

'101 danske designikoner' slutter af med Lars Dybdahls bidrag til fortællingen om dansk  designhistorie  med  artiklen  'Tendenser  og  platforme  i  dansk  design'.  Her skitserer han, med udgangspunkt i de nævnte 101 ikoner, hvordan dansk design har udviklet sig siden industrialiseringen og frem til nyere tid. Her er det fremtrædende karakterer som Poul Henningsen, der fremhæves i fortællingen, eftersom han har haft stor  indflydelse  på  historien  med  rollen  som  kritiker  og  Børge  Mogensen  som udbreder af dansk funktionalisme og demokratiske møbler med FDB (Dybdahl, 2014, s.  427).  Fortællingen er overvejende domineret af mandlige personligheder, og der nævnes næsten ikke en kvinde som selvstændig designer eller arkitekt; Ray Eames nævnes  sammen  med  Charles  (Dybdahl,  2014,  s.  430),  og  Søs  Drasbæk  nævnes sammen med manden Ib (Dybdahl, 2014, s. 433). Den første selvstændigt nævnte kvinde er Karin Schou Andersen - kendt for bestikket 'Select' (Dybdahl, 2014, s. 435) og senere Nanna Ditzel på side 437. Men den overordnede fortælling har de mandlige designere og arkitekter som hovedroller for den danske designhistorie, hvor de fremhæves som heltefigurerne, der fik det hele til at ske og samfundet til at udvikle sig.

De  mandlige  møbelarkitekter  spiller  stadig  en  markant  fremtrædende  rolle  i  den danske designhistorie sammenlignet med de kvindelige. Det er ikke til at komme uden om,  at  store  personligheder  som  Børge  Mogensen,  Finn  Juhl  og  Hans  J.  Wegners bidrag til historien fylder en hel del rent faglitterært. I den møbelarkitektoniske verden er  der  blot  flere  mænd  end  kvinder,  hvilket  der  tydeligt  ses  i  'Dansk  Møbelkunst gennem 40 aar'. Desuden er det også påfaldende, at de tidskrifter og artikler, der er skrevet,  ofte  er  skrevet  af  mænd.  Mænd  skriver  altså  om  mænd,  og  de  finder  det tilsyneladende  nødvendigt  at  nævne,  hvis  møbelarkitekten  er  en  kvinde,  som  med Rigmor  Andersen  og  Tove  Kindt-Larsen.  Det  eneste  sted  i  faglitteraturen,  hvor problemstillingen om kvinders status italesættes er i '101 danske designikoner', hvor Jalks status og kvinders rolle i design betragtes som undermineret. Her er forfatteren helt bevidst om, at der har været en tendens til at 'glemme' kvinderne i historien. Men hvorfor bliver de glemt? Dette behandles i næste afsnit.

## I skyggen af gulddrengene

Det er ikke blot i faglitterær sammenhæng, at kvindernes rolle er kommet i søgelyset. I  artiklen  'Reshaping and Rethinking: Recent Feminist Scholarship on Design and Designers'  behandler  Carma  Gorman,  professor  i  Kunsthistorie  ved  University  of Texas,  problematikken  omkring  kvinders  underminering  i  rollen  som  udøvende designere.  Gorman tager udgangspunkt i udstillingen 'Women Designers in the USA, 1900-2000:  Diversity  and  Difference'  fra  2001  på  The  Bard  Graduate  Center  for Studies in the Decorative Arts, Design and Culture i New York, hvor hun gennemgår kuratorernes  formål  med  udstillingen,  deres  holdninger,  og  hvordan  de  italesætter problemstillingen omkring kvinders behandling som designere fra år 1900-2000.

Formålet  med  udstillingen,  som  Gorman  omtaler,  var  at  skabe  opmærksomhed  på kvinders  rolle  som  designere  igennem  det  20.  århundrede  og  at  forklare,  hvorfor kvinder har været en del af bestemte professioner og verdener og fraværende i nogle andre (Gorman, 2001, s. 73). Kuratoren Pat Kirkman skriver i udstillingskataloget, at kvinderne skal fremhæves som selvstændige personer og placeres 'at the center of history, rather han the margins' (Gorman, 2001, s. 76). Hendes ønske er dermed at fremme  kvinders  rolle  i historien og  at gøre dem  til  hovedrollerne  fremfor sidebemærkninger. Dette forholder Gorman sig dog kritisk til, da hun ikke mener, det er så simpelt at omskrive en hel designhistorie - eller at det er nok at skrive biografier om de pågældende kvinder. Her skriver hun i sit modsvar: 'writing biographies of individual women designers will do little to help people today understand the ubiquity and persistence of gender bias in the past. If anything, a biographical approach fosters the  notion  that  truly  'exceptional'  women  will  always  triumph  over  the  obstacles society places in their way (which, in turn, minimizes the obstacles posed by sexism and racism by suggesting that they were not that great after all)' (Gorman, 2001, s. 76). Som citatet illustrerer, så rækker det ifølge Gorman ikke. Det vil stadig skabe et skel mellem kønnene og skabe fokus på kvinders måde at overkomme forhindringer i en mandsdomineret verden.

I udstillingskataloget, bestående af tekster skrevet af kvindelige designstuderende, var en generel iagttagelse, at de dygtige kvindelige designere blev glemt eller uretfærdigt behandlet i historien for senere at lande i glemmebogen. Først senere bliver nogle af disse kvinder 'genopdaget' og bliver enten gjort til eksempler på noget undertrykt, glemt eller som nogle, vi for fremtiden kan lære noget af - de bliver statueret som eksempler på noget inspirerende (Gorman, 2001, s. 74).

Denne genopdagelse af de glemte kvinder er inden for de seneste par år kommet i søgelyset  herhjemme  i  Danmark  -  særligt  i  2015  hvor  designmuseet  Trapholt  i Kolding  afholdt  udstillingen  'Kvinder  i  danskmøbeldesign',  der  satte  fokus  på kvinders rolle i en mandsdomineret designverden. Dette skete i forbindelse med 100 året for kvinders stemmeret, og i samme forbindelse blev problemstillingen italesat. Flere  dagblade  og  modemagasiner  tog  debatten  op,  og  i  løbet  af  et  år  udviklede debatten sig til et hav af artikler om emnet med titler som 'I skyggen af gulddrengene' (Suhr,  2017),  'Feminin  omhu  er  vejen  til  godt  design'  (Schwarz,  2015)  og 'Kvindelige designpionerer' (Flahery, 2016). Alle artikler er skrevet af kvinder og behandler den omdiskuterede problemstilling og forsøger at skabe et større fokus på kvinder i design.

Men  spørgsmålet lyder stadig: Hvorfor mangler kvindernes tilstedeværelse i faglitteraturen? Tidligere i denne opgave blev det gjort klart, at der var mange kvinder, der  var  uddannet  møbelarkitekter  og  designere  i  tiden  omkring  dansk  designs guldalder. De  kvinder, der prioriterede deres karriere fremfor et traditionelt husmoderjob med mand og børn, var dem, der fik succes. Men en del af dem fik succesen i samarbejde med deres mænd - som Nanna Ditzel og Tove Kindt-Larsen. Desuden var der nogle mandlige møbelarkitekter, der generelt stjal søgelyset for de andre  nemlig  de  føromtalte  Gulddrenge.  De  bliver  i  litteraturen  omtalt  meget fyldestgørende  og  ofte  ophøjet  som  noget  helt  særligt  og  nærmest  helteagtigt  qua deres  exceptionelle  formsprog.  Men  hvad  med  Grete  Jalk,  der  med  sin  skalstol udfordrede  finérmaterialets  muligheder?  Hun  var  én  af  de  første  i  Danmark,  der opnåede et sådanne resultat. Og hvad med Nanna Ditzel, hvis barnestol indgår i den danske Kulturkanon? Begge har modtaget store priser for deres designs, men hvorfor blev deres arbejde dengang ikke anerkendt?

I  1990  skrev  møbelarkitekt  Bodil  Kjær  artiklen  'Grete  Jalk,  the  Grand  Dame  of Danish Design' (Kjær, 1990), der på mange måder hylder Grete Jalks arbejde som møbelarkitekt og multitalent.  Kjær skriver informationer om de priser - som Jalk har modtaget for sine møbler -, der næsten ikke tidligere er nævnt i designopslagene fra den  faglitterære  fremstilling  -  med  undtagelse  af  '101  danske  designikoner'.  Hun starter sin artikel med at skrive: 'Grete Jalk has been widely influential as a member of  endless  number  of  committees,  as  a  competition  juror,  as  a  co-founder  of  the Association of Industrial Designers in Denmark, as a member of the Danish Design Council, as an editor and writer, as an educator, exhibition architect, and of course, as a constantly experimenting designer of furniture.' (Kjær, 1990, s. 42).

Et imponerende CV, der ikke kun afspejler Jalk som en dygtig møbelarkitekt, men også som en vigtig person for dansk design i en bredere forstand. Kjær tildeler Grete Jalk titlen 'Damen i dansk design', fordi Jalk rent faglitterært og formsprogsmæssigt har fået stor betydning for designhistorien - hendes egne litterære bidrag har haft stor betydning for designinteresserede, mens hendes møbler har haft en tendens til at stå i skyggen af mere kendte møbler. Den samme fornemme titel tildeles Jalk i artiklen 'De andre arkitekter' i 'Antik og Auktion' i 2008 (Just, 2008, s. 19). Denne er forud for sin tid i forhold til italesættelsen, der primært kommer i fokus omkring udstillingen på Trapholt.

Nanna Ditzel må nok siges at være den designer og møbelarkitekt, der i historien har fået mest opmærksomhed. Hun nævnes flere gange i 'Den store danske møbelguide' af  Per  H.  Hansen  og  Klaus  Petersen  -  både  som  person  i  historien  om  danske møbelklassikere  og  som  selvstændig  person  i  møbelguiden  (Hansen,  2013,  s.  74). Ditzel er anført sammen med ægtemanden Jørgen, der døde i 1961, hvorefter hendes arbejde som møbelarkitekt fortsatte. Her nævnes det også, at hun var 'en af de få kvindelige  designere,  der  formåede  at  slå  igennem  i  en  mandsdomineret  branche' (Hansen, 2013, s. 74).

Det er ikke kun Per H. Hansen etc., der har fokus på Ditzels rolle i denne verden. Sara Staunsager og Lone Koefoed Hansen nævner i artiklen 'Se min Kropsholder: Kunsten af  være  kvindelig  møbeldesigner'  fra  2015,  at  'med  undtagelse  af  Ditzel  er  den danske møbeltradition grundlæggende en maskulint domineret affære' (Staunsager, 2015, s. 46). Artiklen behandler foreningen for kvindelige skandinaviske designere, Rundkant, gennem en udstilling med afsæt i kvinders kamp for at skille sig ud og få succes i det maskuline erhverv. De vil udfordre designindustriens ide om, at maskulint design er det eneste rigtige (Staunsager, 2015, s. 52). Det er dermed et opråb om at gøre kanterne rundere og branchen mere åbensindet.

Det er slående, at det er kvinderne, der sætter fokus på problemstillingen, selvom kampen om ligestilling ikke ligefrem er en ny diskussion. Karen Grøn, museumsdirektør for Trapholt, var ansigtet udadtil i forbindelse med udstillingen om de glemte kvinder og mange af de artikler, der udkom i kølvandet på udstillingen, er skrevet  af  kvindelige  journalister.  Der  forekommer  altså  en  tendens  til,  at  kvinder skriver  om  kvinder,  og  mænd  skriver  om  mænd  (som  det  tidligere  fremgik). Kvinderne støtter op om hinanden og vigtigheden i at vise kvindernes tilstedeværelse i historien - og vigtigheden i deres arbejde og det gode håndværk. På den måde bliver denne fællesstøtte en slags søstersolidaritet, hvor kvinder støtter kvinder, fordi de har fået nok af fortællingen om dansk designs mandlige helte.

I forbindelse med Trapholts udstilling skete der et skift i medieringen af kvindelige møbelarkitekter. Et øget fokus på problemstillingen gjorde, at man fik øjnene op for, at dansk design er langt mere end blot Wegner, Mogensen etc., og at der var mange flere  lag  i  historien.  Det  var  nødvendigt  at  undergrave  heltefortællingerne  og  give mere plads til dem, der ikke nødvendigvis havde fyldt det store i historien. Der findes et utal af designere, og især kvinder, der har gjort det godt i udlandet. Grete Jalk fik stor  anerkendelse  for  sit  arbejde  i  USA,  som  også  '101  danske  designikoner' italesætter. Selv hendes skalstol, der i dag omtales som 'GJ-stolen', blev i 1963 del af MoMAs permanente samling (Suhr, 2017, s. 93). Men også Bodil Kjær fik stor succes  og  arbejdede  i  mange  år  i  USA  og  England  som  møbelarkitekt.  Hendes skrivebord i palisander og børstet stål har medvirket i to James Bond-film (Suhr, 2017, s. 94), hvilket i sig selv er noget af en bedrift.

At mændene har fået tilkendt hovedrollerne i designhistorien har gjort, at den historie, vi bliver med at fortælle om dansk design, handler om en lille skare af heltepersoner - nemlig Gulddrengene. Ved at fortælle den samme historie igen og igen er vi også med til at forstærke den design-dna, som vi i Danmark bryster os af at have, og som har sat os på landkortet i norden og resten af verden. Men den samme fortælling bliver også triviel og kedelig, når den bliver hørt nok gange - især for de andre designere, der ønsker at skabe nye ting og bryde igennem. De må konstant stå i skyggen af dem, der  har  banet  vejen  for  dem  og  må  konstant  leve  med  at  blive  sammenlignet  med heltene.  Det  er  ikke  blot  før  i  tiden,  at  man  har  undermineret  kvinder  og  andre designere - i dag står den nye designergeneration i skyggen af de store, fordi der stadig er et stort fokus på designklassikere. Men man skal jo starte et sted, og det er et skridt i den rigtige retning, at der er kommet større fokus på de glemte karakterer i historien.

Gorman slutter sin artikel af med at skrive, at hvis de kvindelige designere vil frem i lyset, så må de; 'employ a more rigorous, theoretically savvy form of rhetoric that will both adress and sway an audience wider than themselves.' (Gorman, 2001, s. 87). Med andre ord: italesættelsen kommer ikke uden kamp. Kvinderne er nødt til selv at tage  affære  for  at  skabe  opmærksomheden.  Man  kan  sige,  at  det  er  netop  er  det, Trapholt har gjort ved at skabe fokus på kvinderne i designbranchen. Ligeledes er 'Se min Kropsholder' med til at bidrage til det opråb, som Gorman taler om.

## Perspektivering

Ikke kun i Danmark har der været en tendens til at fremhæve mandlige designere og møbelarkitekter.  Catharine  Rossi,  Senior  Lektor  i  Designhistorie  ved  Kingston University, har undersøgt kvindelige designeres rolle i efterkrigstidens Italien med artiklen 'Furniture, Feminism and the Feminine: Women Designers in Post-War Italy, 1945 to 1970' (Rossi, 2009). Her går hun den italienske designhistorie i sømmene for at kunne konkludere, at kvindelige designere ofte ikke har fået den anerkendelse, de fortjente. Det var sværere for kvinderne at opnå de samme vilkår og muligheder som de mandlige designere og især at skille sig ud i en verden domineret af mænd. Dette minder på mange måder om den danske designhistorie, hvor kvinder som Grete Jalk og  Nanna  Ditzel  måtte  kæmpe  side  om  side  med  mændene  for  alligevel  at  blive behandlet som biroller i historien.

## Konklusion

Denne opgave søgte at undersøge faglitteraturens fremstilling af kvindelige møbelarkitekter  og  deres  betydning  for  dansk  design.  Ud  fra  opgavens  analytiske afsnit  blev  det  klart,  at  der  var  en  generel  tendens  til  at  fremhæve  de  mandlige møbelarkitekter. Personer som Børge Mogensen og Hans J. Wegner fremhæves som heltene i dansk design, hvorimod de kvindelige møbelarkitekter skubbes i baggrunden eller ganske enkelt udelades af faglitteraturen. Opgaven fokuserer på tre designopslagsværker, hvor fællesnævneren for dem er, at viderebringe historien om dansk design. Derfor er der en tilbøjelighed til at fokusere på succeshistorierne.

Der findes et utal af designbøger, og eftersom feltet er så stort, er det svært at afsøge alle hjørner af historien og den skrevne faglitteratur. Det er muligt, at der findes bøger, der fokuserer mere specifikt på de kvindelige møbelarkitekter fremfor de mandlige, men de valgte bøger er nogle af de mest anerkendte opslag om design i Danmark, hvilket ligger til grund for valget af netop dette materiale. Det undersøgte materiale understøtter dog min tese om, at kvinderne behandles mere perifert i faglitteraturen end mændene - og at mændene fremstår som hovedrolleindehaverne i historien om dansk design. Desuden var det muligt at drage den konklusion, at mænd skriver om mænd, og at kvinderne senere hen er begyndt at skrive om dem selv og deres egen rolle og betydning for designhistorien. Problemstillingen om kvindernes underminering i designhistorien er i nyere tid blevet italesat, og der er kommet mere fokus på emnet både i litterær og museal sammenhæng.

## Litteraturliste

Dreyers  Fond.  (21.  10  2008).  Om:  Arkitektskolens  kvinder  fejres.  Lokaliseret 18.12.17 fra: https://dreyersfond.dk/portfolio-item/arkitektskolens-kvinder-fejres/

Dybdahl, L. (2014). 101 danske designikoner. København: Strandberg Publishing. Flahery, M. C. (u.d.. Oktober 2016). Kvindelige designpionerer. RUM, s. 127-132.

Gorman,  C.  R.  (u.d..  Efterår  2001).  Reshaping  and  Rethinking:  Recent  Feminist Scholarship on Design and Designers. Design Issues, s. 72-88.

Hansen, P. H. (2013). Den store danske møbelguide (5. udgave udg.). København: Lindhardt og Ringhof.

Jalk, G. (1987). Dansk Møbelkunst gennem 40 aar. 1927-1936 (Årg. I). København: Teknologisk Instituts Forlag.

Jalk, G. (1987). Dansk Møbelkunst gennem 40 aar. 1937-1946 (Årg. II). København: Københavns Teknologiske Institut.

Jalk, G. (1987). Dansk Møbelkunst gennem 40 aar. 1947-1956 (Årg. III). København: Teknologisk Instituts forlag.

Jalk, G. (1987). Dansk Møbelkunst gennem 40 aar. 1957-1966 (Årg. IV). København: Københavns Teknologiske Institut.

Just, G. (u.d.. juni 2008). De andre arkitekter. Antik og Auktion, s. 18-26.

Karlsen,  A.  (1990).  Dansk  møbelkunst  i  det  20.  århundrede  (Årg.  I).  København: Christian Ejlers.

Karlsen, A. (1992). Dansk møbelkunst i det 20. århundrede (Årg. II). København: Christian Ejlers' Forlag.

Kjær,  B.  (u.d..  Vinter  1990).  Grete  Jalk,  the  Grand  Dame  of  Danish  Design. Scandinavian Review, s. 42-48.

Lytken, M. (3. Marts 2013). The Danish School of Interior Architecture: A Visionary Functionalist, a Visionary Aesthete, and their Women Students. Journal of Interior Design(38), s. 1-19.

Rossi,  C.  (u.d..  September  2009).  Furniture,  Feminism  and  the  Feminine:  Women Designers in Post-War Italy, 1945 to 1970. Journal of Design History, Vol. 22, No. 3, s. 243-257.

Schwarz, E. H. (u.d.. Marts 2015). Feminin omhu er vejen til godt design. JyllandsPosten, Bolig.

Staunsager, S. &amp;. (u.d.. u.d. 2015). Se min Kropsholder: Kunsten at være kvindelig møbeldesigner. Passepartout: Skrifter for kunsthistorie, 19(36), s. 44-63.

Suhr, A. (u.d.. Maj 2017). I skyggen af gulddrengene. Mad&amp;Bolig, s. 92-95.