Konfrontationer
Forfattere: Lis Møller
Tidsskrift: kok (1981-08-25)

## Lis M~ller

## Konfrontationer

-en psykoanalytisk  inspireret  analyse  af Klaus Rifljergs digtsamling  »Konfrontation« l

Udgangspunktet  for folgende  analyse  af  "Konfrontation" er forestillingen  om,  at  digtsamlingen  udgor  er:  organisk  sammenhzngende helhed, hvor det enkelte digt forst far siri fulde betydning, i og med at det szttes i relation  til  samlingens ovrige digte. Analysen reprzsenterer  således et  forsog pa  en  helhedsbetragtning -sigter mod at pavise nogle overordnede, "tvzrg8endefl, sammenhznge i digtsamlingen.

Herved  melder  der  sig  en  række  analytiske  problemer.  Sammenhzngen  mellem  de  enkelte  digte  eller  digt-grupper  er  nemlig  ikke umiddelbar indlysende: nogle  skildrer  almene  forhold -den "moderne verden"  beskrevet som en verden af teknik og atombombetrusler -andre  er tilsyneladende  mere  personlige,  siledes digtene om erotik og de  "fortidseftersogende" digte.  At  soge  at  formidle mellem  disse to niveauer i teksten er en af mine væsentligste  intentioner.

Jeg  har  derfor  valgt  at  fokusere  på  jeg'et -digtenes  jeg,  ikke forfatterpersonen  Klaus Rifbjerg -det oplevende og registrerende jeg, der  netop  står som  den  sammenhzng-skabende instans i digtsarnlingen. Det er i forhold til dette ''jeg"  at  den  samfundsmæssige virkelighed  og  den  mere  personlige  fortid knyttes  uloseligt  sammen: det er disse  faktorer, der har formet dette jeg,  og de udgor tilsammen subjektets -og de mellemmenneskelige relationers -aktuelle mulighedsbetingelser.

## I  Konfrontation

"At  konfrontere" betyder  "at  stille  ansigt  til  ansigt";  en konfrontation  er  et  mode,  men  et  mode  der  har  undertoner  af  et  opgor -modstanderes  eller  modsatrettede  kræfters  mode.  At  konfronteres med  sin  fortid betyder, at man bliver stillet til ansvar for den. Men at konfrontere  er  en  aktiv  handling,  det  modsatte  af  at  lobe  fra  eller fortrzenge  noget:  at  vælge  k o i ~ f r o ~ ~ t a t i u ~ ~ e i i cr  al  vzlgc  modet,  at vælge den konflikt man finder uundgåelig.

Elektronisk version af artikel i KK 40. Forlaget Medusa 1981.

Det, der i digtsamlingen konfronteres, er -meget abstrakt udtrykt -jeg'et  og  "det andet",  det  være  sig  fortrængte, ikke  integrerede, dele  af  subjektets fortid -den individuelle såvel som  "det  moderne menneskes"  historie -eller  "omverden", fremstillet  som  en  tingsverden med en truende egen-lovmæssighed, autonomi.

Det  fortrængte og tingsverdenen kan i digtsamlingen ikke adskilles: tingene  fremstår i  hoj grad  som projektioner af det fortrængte. Dette forhold  er  en  del  af  forklaringen  p i ,  at tingene  fremtræder med  en sidan  truende karakter  for  subjektet -og  pa  den  lettelse  dette subjekt  foler,  når  tingene  "afsjzles", nar  de  tommes  for  symbolsk indhold  og står tilbage,  som det de er, dode ting: "Tom,  tom, tom -saligt  tom / er  verden  for andet  end ting / levende fald, du  og jeg / styrt i  det  fortsatte revningsojeblik / eneste levende at stå overfor / at stå  overfor."  (2).  Men  tingsverdenen  fungerer ikke bare  som  projektion -den  er  samtidig  en  eksisterende  realitet,  der  også i  sig  selv udgor en trussel mod  subjektet,  en  realitet hvor  "tilpasning" er ensbetydende med  fortrzngning af uacceptable forestillinger og onsker: "Det  er blevet  os palagt / at fjerne den tilfældige sult / den er en fiktion / forventningen / en fiktion. Man har for travlt med at åbne / dore."  (3). Denne  tingenes  tvetydighed -det  forhold  at  de  bide fremstår som  symboler  p2  nogle  fortrængte  forestillinger (4) og har konkret  realitet -er  en  af  digtsamlingens  centrale pointer.  Kun en analyse, der tager hojde  for begge  disse  aspekter, formår at kaste lys over "Konfrontation".

Det  ''jeg",  der  konfronteres med  tingsverdenen  og den fortrængte fortid.  fremstår  tilsvarende  som  "dobbelt": det  er  på  een  gang  i besiddelse  af  en  autonomi,  og  samtidig  i bund  og grund betinget  af dette  "andet", som jo  netop  udgor  de præmisser, jeg'et eksisterer på. "Det  andet"  gennemsyrer  jeg'et -hvilket  igen  får konsekvenser  for forholdet mennesker imellem, for jeg'ets forhold til "du",  til kvinden. Tingsverdenen sl5r igennem  i folelseslivet: "Rakte  hinanden  folelser / som vaskepulvere. . ." ( 5 ) -og den  fortrzngte  fortid  stiller  sig blokerende  i  vejen  for jeg'ets  umiddelbare  oplevelse  af  og forholden sig til kvinden. Skematisk kan disse relationer fremstilles dedes:

-[

'3dul'

Disse starrelser,  jeg'et, "det  andet": det  fortrængte  (fortiden)  og tingsverdenen,  samt  "du",  udgor  tilsammen  digtsamlingens  univers. Relationerne mellem jeg'et  og  "det  andet",  og hermed jeg'ets  forhold til  "du", til  kvinden -eller  om  man  vil: jeg'ets  konfrontation  med tingsverdenen  og  den  fortrængte  fortid -er  digtsarnlingens  overordElektronisk version af artikel i KK 40. Forlaget Medusa 1981.

nede tema.

Jeg'et  er i  digtsamlingen ikke  den  eneste  dynamiske  instans, ikke det eneste handlende  subjekt. Jeg'et agerer ikke i eller pa baggrund  af en statisk eller ihvertfald  passiv  "omverden", og fortiden er ikke dod -"det andet" er også  en  dynamisk  kraft,  der  i  konfrontationssituationen  truer jeg'et  og tenderer  mod  at  tilintetgore  det, reducere det  til  objekt.  Jeg'et er  altså ikke  entydigt den beherskende instans, men  i lige  s2 hoj grad  behersket, "udefra" såvel som  "indefra".  Men jeg'et,  det  enkelte  jeg,  er  alligevel  digtsarnlingens  absolutte  centrum. Den samfundsmæssige virkelighed  og fortiden bliver forst betydningsfuld  i konfrontationen med det oplevende og registrerende jeg. Det er altsa ikke  de samfundsmæssige forhold som sådan, der har digtsamlingens  interesse, men  derimod  disse  forholds indgriben  i og betydning for det  enkelte jegs udvikling og aktuelle situation. Ligeledes er "du", kvinden, i sig  selv betydningslas.  Det  er karakteristisk, at kvinderne i digtene  er  umælende  og  blot  fungerer  som  driftsobjekt  for jeg'et -det  er  dette  jegs relation  til  og  oplevelse  af  "den anden",  der  er digtenes emne. Men jeg'et  star ikke blot i centrum i digtene, fordi det er  gennem  dette jeg,  at  fortiden,  tingsverdenen  og kvinden  opleves. Det  er  tillige  i  dette enkelte jeg,  at muligheden  for en frigorelse fra de forskellige tvangssammenhænge, subjektet er underlagt, placeres.

## Z 1

## Den samfundsm~ssige  virkelighed

## Tingsverden og natur

Den verden,  som digtenes  subjekter  fodes ind i og dagligt konfronteres med, er en  verden  af  ting. Den  fremtræder som en kæmpemæssig ophobning af losrevne objekter. Dette accentueres gennem digtsamlingens utallige opremsninger af betegnelser  som  "bunsenbrændere, trachometre / triptællere,  u-ror,  forbundne  kar / anastigmater, teleforsatser og  små / hysteriske  anordninger  til  fremkaldelse / af afstand mellem  tænder  under / f.eks.  en  rodbehandling,  reagensglas. . .)' (6)  Den moderne  verden  fremstilles  som  et  teknificeret univers  af jern-, stal- og betondele, hvor modstykket -naturen -kun optrzeder  omklamret  og  gennemsyret  af  det  menneskeskabte.  Den figurerer  i form af en pingvin  i sin grotte i Zoologisk Have, en park, et firkantet  stykke himmel  indrammet  af  mure, villavejenes syrenbuske, et  forurenet  hav  osv.  Tydeligst  beskrives  naturens  placering  i  den moderne verden i  "programdigtet", "Livet i  badevzerelset", som indleder digtsamlingen: Elektronisk version af artikel i KK 40. Forlaget Medusa 1981.

"Mit  univers ser jeg fra en fordybning i vzggen: Forniklede rar der rejser sig bojede, snoede aflab, hvide hospitalsagtige  fliser og bruserens flueoje hvorfra den milde forårsregn trods alt falder".  (7)

Disse  linier  skildrer  ganske przecist  det  univers,  der  beskrives  i  de efterfalgende  digte:  den  sterile,  teknificerede,  funktionelle  verden, hvor  naturen, "den  milde  forarsregn",  netop  kun  eksisterer trods alt, hvor  naturen  er  udbyttet -således  som  den  også bliver  det  i "Ave Bayway"; en  verden  hvor  "regnen" er  bragt  under  kontrol  og  kan reguleres ved at dreje på en hane -et naturbeherskende univers.

Selv om al  denne teknik naturligvis er menneskeskabt  og oprindelig tzenkt  som  et hjælpemiddel, et hjzelpemiddel for menneskets  beherskelse  af  naturen.  fremstår den i  digtene  nærmest  som  det modsatte. Maskinerne  har  selvstzendiggjort  sig  i  forholdet  til  de  subjekter, der tror  at  styre  og  beherske  dem,  og  fremtrzeder som. hvad  man med Adorno  kunne  kalde  en  slags  "anden  natur": teknikken  er  blevet ligesa mzegtig i forhold til mennesket  som naturen engang var det.

I  "Nultime" er  eksplosionen  blevet  uadskilleligt  forbundet  med tordenvejret:  tordenvejret  symboliserer eller ligner  ikke  eksplosionen (eller  omvendt) -tordenvejret er eksplosionen, og vice versa.

"Uden  anklage stirrer fiskene i humoristisk aflivning fra deres sojler pa os, Geyser, Geneve, opposede, splittet og måske om tre minutter, ar faldende hvalhud, ah, hvor hænderne ryger op bag arene for at hare knaldet, hvor vi bravnder efter at demonstrere den i og for sig sporadiske men i dette ojeblik nzesten overjordiske viden om dybhavsbombers indretning, udslyngningsmetoden tændingsmekanismens funktion og effekten, tre sojler med fisk, tre figurer hængende med svingende eddikehjerter og tordenen med dens stiltiende manifestatione~ af  noget væsentligt som den ikke kan få frem."  (8) Elektronisk version af artikel i KK 40. Forlaget Medusa 1981.

Den menneskeskabte dybhavsbombe har fået  et  naturfænomens uberegnelighed,  og  kan  ligeså  lidt  som  dette  beherskes  og  styres  af subjekterne.  Det  er  således  i  denne  forbindelse  ret  uvæsentligt at sporge  om, hvad  det  "egentlig" er, menneskene  på  standen  ser: et tordenvejr  eller  en  sprængning?  I digtet associeres  netop  ikke  fra eksplosion til  tordenvejr  på  en  sådan  måde,  at  de  to  fænomener fremstår  som  adskilte,  lader  sig  afgrænse  i forhold til  hinanden i de iagttagende  subjekters  bevidsthed -pointen  er, at  de  opleves  som identiske. "Natur"  og "teknik" er eet, således som det også fremgår af digtets tvetydige brug  af  ordet  "hagl", der  her  både  kan  betyde "nedbor" og  vise  tilbage  til  "tordenvejr", og  "skydehagl" og  således give associationer til bombesprængninger  og krig.

I "Jern" og "Frihavnen" konfronteres  personerne  med nogle jernkonstruktioner -en  muddermaskine  og  en  kran -der  nok skildres  som  maskiner  men  dog  har  et  eget liv.  Det  dirigerende menneske.  kranforeren,  er  raderet  ud  af  billedet,  og  i  stedet  har niaskinen fået  det  levende  væsens  egenskaber,  er  blevet  en  "overting"  (9), der  foder  og  skider.  Saedes menneskeliggores  også sæben i "Livet i  badeværelset": den  er  blevet til det oplevende,  talende subjekt, mens mennesket er stumt.

I "Rontgen" betragter subjektet omverdenens  skelettering -underforstået: en eksplosion. Effekten af eksplosionen er, at en totalt uorganisk  verden  står  tilbage -endelig  befriet  for  enhver  form  for levende  natur,  "blodhed,  hud, lymfe, sener"  (10) -dvs. befriet  for enhver  form  for forgængelighed  og vilkårlighed. Kun  det  "stålsatte / det  armerede"  ( l   l )   står  tilbage.  I  eksplosionen  fuldbyrdes tilsyneladende menneskets yderste hensigt med teknikken,  nemlig det forgængeliges,  det  tilf~ldiges beherskelse,  dodens  overvindelse,  den totale  naturundertvingelse:  det  vilkårlige  og  kaotiske  forsvinder  og efterlader "essens"  og "symmetri" (12). Men mennesket har forregnet sig, den barske pointe er, at det nu netop  er dette  stilsatte (uorganiske)  univers,  der  fremtræder som "levende", organisk -jvf.

## Elektronisk version af artikel i KK 40. Forlaget Medusa 1981.

mens subjektet, der hidtil har sat  sig  selv  udenfor  processen,  været  fascineret  tilskuer  (til  sit  eget værk?)  ma  erkende  skelettenngens  fulde  konsekvens: hans  ledsager omend  ikke  som  dod  så  dog  som  et  totalt  uorganisk

den  gennemgående insekt-metaforik -står  tilbage væsen:

"Men  dii står og rasler hznder som rhumbakugler calypso og hjertet kan jeg ikke se horer kun en hastig metronom

mod et ribben."  (13)

Stillet  overfor denne  teknikkens  verden  m2 subjektet  sparge sig: "Er man  underst?"  (14). Tjeneren  er  blevet  herre, en  "Gud  i jern"  eller snarere en "Judas" (15), forrædderen, disciplen der besegler sin herres skæbne.  Hjælpemidlet,  teknikken,  har  vendt sig  destruktivt  mod subjekterne i kraft  af, at  det  (den) har unddraget sig deres kontrol -og truer  nu  nied at omdanne  dem  til  en  gang  "skrigende sildesalat"  (16).  "Livet i  badeværelset" kan  læses  som  en  skildring  af denne omvending  af  beherskelsesforholdet: Den  teknificerede  verden (badeværelset), som sæben er en del af, hvor alt tilsyneladende er lagt an p2 at betjene mennesket bedst muligt, rummer destruktive kræfter, som  det kan  være  dodsensfarligt -i ordets bogstaveligste  forstand -at ignorere:

"Mærk  så min farlighed: Jeg ligger stille, fortættet inaktiv bag din hæl. Træd et skridt tilbage og mærk mig det sidste sekund, far du som en brdende bue slynges bagover mod den torre lyd der fremkommer nar kraniet moder karrets kant."  (17)

## Tingsverden og "du"

Den samfundsmæssige virkelighed  er på een  gang en ydre og en indre realitet; den  er  en  "tingsverden", der skal  danne  de  ydre rammer om ens tilvzrelse og samtidig et "realitetsprincip", en række internaliserede  normer, på- og  forbud. Jeg'ets  forhold  til  den  anden, til  digtenes "du",  er i bredeste  forstand  bestemt  af  denne realitet, der dels udgor præmisserne for  mellemmenneskelige relationer,  dels  gennemsyrer kommunikationen.

I  den  verden, "Konfrontation" skildrer, szttes visse  ydre  rammer for forholdet  til  det andet kon, for seksualitetens  udfoldelse  og i  det hele  taget  for  de  menneskelige  samværsformer. Disse  ydre  rammer udgores  af  boligkomplekset.  storbygaderne,  dansehallerne etc. En af grundene til pubertetens  "kroniske  uskyld",  sådan  som den skildres i Amerika-digtene.  er, at  der  simpelthen  ikke  findes  noget sted, hvor man  kan  slippe  af  med  denne uskyld.  At  være  alene  med  en pige er således nærmest umuligt  for den helt unge mand: han kan tage hende med  ud  til  en  ode  strand  eller  prove  at  snyde  sig  ind  på  et motel ("Monterey"). Begge  tilsyneladende  lige  håblose  lasninger  på uskyldens  problem,  for  både  den  offentlige moral  og  de  internaliserede normer  virker  sammen og forhindrer  fuldbyrdelsen  af  forholdet. I  et samfund  (her  det  amenkanske), der er  gennemsyret af  reklamens  og underholdningsindustriens seksualitet (".  . . usædvanlige / kontorpiger, negresser som baseball-/ bats i slag, elastiske, levende / baller og slankhed,  sorte  og  kendte / fra  celluoid-syn. . ." (18)),  men  som samtidig hindrer  dens udfoldelse, fastholdes individet  i  en tilstand  af evig far-lyst.  Sanserne  bombarderes  med pirrende indtryk,  men tilfredsstillelsen  blokeres -en  dobbelthed der udtrykkes i beskrivelsen  af  Hollywood  som på een gang horehus og kirke: ".  . . Hollywood igen, igen, igen / helt oplyste promiscuitet / horehus af en stukbadet / projektaropflammet domkirke"  (19).

Den  seksuelle  udfoldelse  må  henlzgges  til  visse  offentlige  steder, f.eks.  dansehallen  i  "Til  bal":  "Vi  er gået herhen / er her, kan  ikke andet"  (20).  Og  her  er  den  endda  kun  tilladt  i  begrznset  omfang, beroringen under dansen, og kun under  overholdelse  af  ganske bestemte  regler  og konventioner:  "Bekendtskabet  med  din anatomi / kommer  hofligt  i  stand / efter  ceremoniellets forskrifter / uden upassende ophidselse"  (21). Det tilladte voksne parforhold har næsten  lige s2 darlige kår: den klaustrofobiske tilvzrelse ("valgte  ikke sardinlivet" (22)) i en betonlejlighed, der i sig selv  sætter  helt bestemte grznser for menneskelige  samvzrsformer. Her kan de to - med  at "fejre  fællesskabet"  ved  at med  vanviddet  lurende  omkring  hjornet:  "Du holder  op / skrabe  neglene / mod  gasbordet"  (23) -skåle i plastickrus. . .

Men  det  er ikke blot  samværets ydre  betingelser, der er samfundsskabte.  Normen  og forbudet er -som vi  så det i Monterey-digtet -ikke  kun  noget  rent udvendigt  i forhold til jeg'et,  men en del af dette jeg. Forestillingen om og forholdet  til kvinden er  som nævnt gennemsyret  af  underholdningsindustriens myter. F~lelseslivet  og den sproglige kommunikation mennesker  imellem er nzermest umuliggjort af  reklamens  tilegnelse  af  de  ord,  der  skulle  betegne  disse  falelser: "Vidundere"  er et "flosset  ord fra / fortiden brugt  til betegnelse / af nutidens små fiduser / vaskepulvere og pålægsmaskiner" (24). Folelser er  noget,  man  rækker  hnanden  "som vaskepulvere"  (25),  og  man brækker  sig over  at skulle udtale  ordet kmlighed. Det dansende par i "Til  bal"  beskrives  som  et  "animeret  sæt konstruktionsleget0j"  eller som  et  "samle-  og  byggesæt"  (26) -altsi  som  ting,  mekaniske dukker,  hvor hver bevzegelse er noje programmeret og derfor forudsigelig. De  taler  ikke sammen, men  efterplaprer indholdstomme fraser.  De  udvekslede  replikker  er  som  taget  direkte ud  af  en dårlig kærligheds-film: "Baby.  Vi lader os anbringe i en æske / og kaste i det dybe, blå hav"  (27).  Selv når  den  unge  mand  folger pigen  hjem  fra ballet -og  sriledes  befinder  sig  udenfor dansehallens  regler for passende opforsel -falder  ethvert forsog  pa at  udrydde  denne "intimitet", der i virkeligheden er  den  yderste  fremmedg~relse, mislykket  til jorden.

Tingsverdenens nedslag  i de mellemmenneskelige relationer er blot et  andet  aspekt  af  det  forhold,  at  jeg'et  er  behersket  af  sit  eget produkt. Den natur, der  udbyttes og deformeres,  er også  den menneskelige  "natur", seksualdrifteme.  Den  moderne  teknificerede verden  repræsenterer  i  "Konfrontation" ikke  blot  en  trussel  mod jeg'et  i  kraft  af,  at  den  nårsomhelst  kan  springe  i luften,  d m b e  alt levende  i  en  atomkrig.  Den  er  også  destruktiv  på  en  anden  måde, nemlig ved  at sætte snævre grænser for subjekternes udfoldelsesmuligheder, ved  at fratage dem sproget, ved at reducere menneskelivet  til et "statistisk  gennemsnitsliv" ("Det er  blevet  os pålagt"),  der nærmest skildres som en "levende  d0d" :

"Men  på et tidspunkt i rækken af dorkbninger er det passende at sztte slæverne

ud for den bestemte arsag og =de  sin tildelte  dod som man hele tiden har vzret Elektronisk version af artikel i KK 40. Forlaget Medusa 1981.

mzt af."  (28)

## III Fortiden

Den  fortrzngte  fortid  er  "et stort  hvidplettet,  blindt fortidslandkort"  (29), som kun kan iagttages og beskrives indirekte. Det fortrzngte indhold  manifesterer sig groft sagt på to måder i digtene: dels  i  det  ydre,  projiceret  ud  på  fænomener  i  objektverdenen,  dels igennem jeg'ets  reaktion  på det fortrængtes  tilbagevenden, som angst og skyld,  i  forholdet til det  modsatte  kon  eller  som  neurotisk synlptonl. Eller sagt på en anden måde: det fortrzngte optrzder dels i symbolsk  form, dels  som  affekt / reaktion.  At  skille de  to  ad  er naturligvis  kunstigt -i praksis  (i  analysen)  er det  da ogsa umuligt  at opretholde denne skelnen.

Selve  projektionen  kan  ses  som jeg'ets  forsog  p i  at  udskille  det ulystfremkaidende,  dvs.  som  et  forsog på  at  opfatte  det som  noget -mellem  en En  række  objekter fremstår digtsamlingen  igennem som sådanne ydre reprzsentanter for

udvendigt  i  forhold  til  sig  selv -et  subjektimmanent -indre modsætningsforhold gores til et  modsætningsforhold "ydre fare" og  det  "hele, usplittede  subjekt". et fortrængt indhold.

Maskiner, eller  mere  przcist  "storre  jern-  og stalkonstruktioner", indtager digtsamlingen igennem en særlig rolle i subjektets bevidsthed. Således i digtet "Jern":

"Uden  fladt at tale om angst, ikke engang broangst må man nzvne respekt, nervos beskedenhed, ironisk forsvarsprzeget indstilling til storre stålkonstruktioner broer, kraner, drejeskiver stiilbygningsstilladser  og frerri for alt overcliniensionerede mudderprarnme. .  ." (30)

Elektronisk version af artikel i KK 40. Forlaget Medusa 1981.

Forklaringen på denne  forsvarsprægede  indstilling folger  lzngere fremme  i  digtet:  Op  fra  dybet henter muddermaskinen  de  kasserede objekter.  "Kasseret" har  her  en  dobbelt  betydning -dels hentyder det helt konkret  til  storbyens  affald, der losses ud  i havet og nu igen kommer for dagens lys, dels  rummer disse kasserede objekter associationer til den  fortrzngte  (kasserede)  fortid.  De  genstande, muddermaskinen henter  op. forbindes alle  af  det  iagttagende subjekt med  gamle  dromme  og  sygdomsmareridt  (det  fortrængtes  natlige manifestationer).  Hele  episodens  analogi  til  det  fortrængtes tilbagekomst  er  åbenlys -hvis  man  medreflekterer  den  angst  og  ulyst, iagttageren  forbinder  med  denne  i  sig  selv  ufarlige  muddermaskinefunktion: en  angst  der  er  storre  end  subjektet  forst ville  indramme det. Selve muddermaskinen  opleves  dels som den instans, der bringer affaldet op  til overfladen -det  er  helt  konkret  synet  af  denne maskine,  der  sætter  associationerne  i gang -dels som selv en del  af denne opdukkende "jernfortid":

". . . opdykket jernfortid guflende i det ukendte mareridt, henter længst udsvedte dromme, gumlende host af  fortid, nattevade oploste sengetæpper og smagen af jern  i munden mens feberen er hojest, muddennaskinefolelse

af  uafrysteligt  konsistensfedt"  (31)

I  det  efterfolgende  digt,  "Refshaleoen", forbindes  den  fortrængte ("uoplevede") fortid direkte  med passagen  mellem  Christianshavn og Amager,  barndommens  o, med  dens  "optræk  af  punkterede  skibe / svulstbesatte undervandsbåde / andre overlevede opbrugthedsfænomener"  (32).  Barndommen er  "algefarvet", befinder  sig  åbenbart under vandet, altså  i  det  ubevidste.  Det  er  denne  fortrængte fortid, jeg'et onsker at konfronteres med, når det beder "gronhedens / finnebesatte muddereksistenser melde sig"  (33).

Et andet genkommende symbol p5 det  fortrængte er de kropslige urenheder, dvs. forskellige "fremmedlegemer" på  kroppen:  snavs, filipenser, lugte, råddenskab og sygdomme. I flere af digtene tematiseres det ubehag, jeg'et forbinder  med at være snavset, febersvedig, ildelugtcridc  osv. Fikseringen  p i  de  c m i  urenhcdcr og dc deraf  folgende  tvangsmæssige  renselsesforsog  afslorer  for  os,  at  der ikke  er  tale  om  et  almindeligt  ubehag  ved  at  være  snavset,  men  at "urenhed" står i  forbindelse  med  fortrængte, ulystbesatte  forestillinger.

".  .  . sætter to fingre een på hver side af filipenser berorer håret og trækker en smule voks ud af oret afsætter det igen mellem pegefinger og bord op under neglen maske neglen må renses hvad er det for en knude bliver den til noget? " (34)

Snavs kobles  med  skyld, som  det  f.eks. er  tilfældet  i "Middelaldermorgen":  "snavs  mellem to tæer denne / folelse af skyld"  (35). Denne forbindelse  mellem  urenhed  og  skyldfolelse  går  igen  i "Hænderne", hvor  jeg'et  foler  sig  stillet  til  ansvar,  foler sig bevogtet  af en  kritisk instans, "du", således at det ustandselig må forsvare sig og bedyre sin "uskyld": "det er  ingen  knop  selvfolgelig / bruger  jeg  papir / min elskede  det er / ikke  mig /  (.  .  . .) se mine / rene negle kun lidt sort i /

kanten et sted .  . ." (36).

"Valget" af  symboliserende elementer  er  selvfolgelig  langt  fra tilfældigt eller vilkårligt: at netop store jernkonstruktioner og kropslige urenheder er genkommende erstatningsdannelser, kaster i sig selv  lys  over  det  ubevidste indhold,  som  disse  fænomener  star  i associativ  forbindelse  med.  Urenheder  forbindes  traditionelt -altsa ikke  blot  i  "Konfrontation" -med  den forbudte seksualitet. Sådan en  tolkning  er  også  nærliggende  her,  hvor  f.eks.  de  evigt  pillende fingre  i  digtet  "Hænderne" giver  associationer til  (den  infantile) masturbation:  "mærker  pulsen  og sveden / hænderne ned langs med buksebenet"  (37).  Eller  mere  bredt: urenhederne, riddenskaben,  den dårlige lugt  etc. må forstås  som udtryk for f o r t r ~ n g t kropslighed. For en psykoanalytisk betragtning er  kroppen det  lille barns  forste driftsobjekt,  som  det  efterhånden  tvinges til at opgive,  idet  det forbydes  barnet  at  vise  lystfyldt  interesse  for sin  egen krop og dens funktioner. Denne  opgivelse er et led i den primære socialisation, der kan  ses  som  en  "individuel udgave"  af  naturbeherskelsen:  det  lille barn  gores  til  et samfundsvæsen  i og med  at  det gennem opdragelsen Elektronisk version af artikel i KK 40. Forlaget Medusa 1981.

bibringes  en rzkke normer og påbud. Forbudet mod at interessere sig seksuelt for sin egen krop og dens funktioner  er  netop  et  af hovedpunkterne  i  den traditionelle  borgerlige  smiborns-opdragelse. Forbudets  internalisering er årsagen  til, at  den  engang  lystfyldte beskzftigelse  med  det kropslige  nu  opleves  ulystbetonet,  fremkalder skyld- og skarnfolelser, således som det er tilfzldet i "Hznderne".

Jern-  og  stålkonstruktionernes  symbolvzrdi  er  i hojere  grad  end urenheds-symbolikken "lokal"  i den betydning, at disse metalobjekter ikke  på  forhånd  er  behæftet  med  en  symbolsk  betydning,  men  får deres  værdi  igennem  den  kontekst,  de  optræder  i. For det  forste er det  karakteristisk,  at  disse  angstfremkaldende objekter (næsten) alle fungerer  på  eller  ved  vandet:  muddermaskiner,  kraner,  broer  osv. Herved understreges disse metalkonstruktioners  affinitet til det ubevidste, til  den  fortrængte  fortid: vandet er jo,  som  vi  så, det sted, hvor de "kasserede" forestillinger befinder  sig.  For  det  andet  er subjektets angst nærmest ligefrem-proportional med  genstandenes storrelse: "ironisk / forsvarspræget indstilling / til starre jernkonstruktioner (. . . .) og / frem  for  alt  overdimensionerede / mudderpramme . . ." (38).  Angsten  er altså forbundet med  en (fortrzngt) folelse af  at  vzre  "den lille",  med  afmagt  overfor  disse  væsener.  Specielt betydningsfuld  bliver  denne  afmagt,  når  jernkonstruktionen -som det  er  tilfzldet  i  "Jern7' -direkte  tillægges  kvindelige  egenskaber: muddermaskinen  foder,  bliver  altså  "mor": ".  . . denne  overting / pludselig  foder, foder  og  man / tvinges  til  at  overvære  moderkageafgang" (39).  Denne fodsel forbinder  betragteren  yderligere  med defækation ("afforingen") og beskriver den med  vendinger, der leder tanken  hen  på  et  samleje:  "rokkende" og  "er  man  underst"  (40). Sammenfattende kan  man  sige, at metalkonstruktionerne er associativt forbundet  med  fortrængte  erindringer  om  barnets  ufrihed  og afmagt i forhold til de voksne, specielt moderen. Moderen står for det lille  barn  på  een gang som den behovsopfyldende person  (og er derfor dets forste egentlige driftsobjekt, således som det i ovrigt også fremgår af  incest-motivet  i  "Midsommer") og  som  den, der  kan  nægte  eller forbyde  behovstilfredsstillelsen -altså som bærer  af forbudet. (41). Moderens  "dobbeltrolle" fremkalder tilsvarende  ambivalente  fnlelser hos barnet: på een gang begær og afmægtigt had. Det er disse folelser, der senere underkastes fortrzngning.

## IV

## Jrg'et

I  mit  forsog på at  dechiffrere  "fortids-symbolikken"  har jeg fremdraget  aspekter af en  primærsocialisation  przget af tvang og forbud. Det er  bl.a.  denne  socialisationsproces,  jeg  i  dette  afsnit  yderligere  skal tidslige og ad  den  vej  forsage at etablere  en forbindelse mellem

beskæftige  mig  med.  Jeg  skal  her  inddrage  digtsamlingens dimension -"tingsverdenen"  og den fortrængte fortid.

## Jeg 'ets  dannelse

Betragter  man  digtsamlingen  under  eet, kan  man  skelne en bestemt udviklingslinie: Tilsammen beskriver  digtene (træk af) jeg'ets historie, og at  se  dette jeg  i  et  storre historisk  perspektiv,  Aedes  som  det  f.eks.  sker  i  "Middelaldermorforetages  en  analogisering  mellem  enkeltindividets

farst og fremmest  i  betydningen:  det  enkelte  jegs tilblivelse formning -men  også  med  et  tillob til gen", hvor der udvikling og "det  moderne subjekts" historie.

Digtene  er  sammenstillet  på  en  sådan  måde,  at  de  beskriver  et individs udviklingsforlob  fra barn til voksen. Ser vi  bort fra samlingens tre  forste  digte,  "programdigtene", der  nærmest  har  karakter  af en indledning, og  starter med  "Rontgen", er "Konfrontation" opbygget på folgende måde: Farst har vi  en gruppe digte, der primært beskriver "det moderne  menneskes  almene  vilkår",  skildrer  aspekter  af  den teknificerede  verden.  Denne  gruppe omfatter de  fem folgende  digte, altså til og med "Teknik". Med "Punkt" som indledningsdigt begynder et nyt afsnit, der omfatter samlingens resterende  digte (42). Denne  del kan  igen underinddeles  i fire  afsnit: Forst  har  vi  en rzkke digte, der tematiserer  barndommen, den fortrængte fortid,  den infantile seksualitet,  primzrsocialisationen. Denne  gruppe  omfatter digtene fra "Midsommer" til og  med  "Frihavnen", der  meget passende slutter  med ordene "forlader vi dette omrade"  (43). "Sympati"  markerer  overgangen  til  nzste udviklingsfase, puberteten -hvor  den  egentlige  seksuelle  opvagning træder  i skarp  kontrast  til rigoristiske  normsæt  og begrænsede  udfoldelsesmuligheder,  således at pubertetsfasen bliver synonym  med den problematiske  kroniske uskyldstilstand,  som  beskrives  i  Amerika-digtene.  Herefter  folger  en gruppe  digte, der kan  sammenfattes under overskriften  ungdommen. Også  her  er  seksualiteten  det  centrale  tema:  digtene  beskriver  de forste umodne forhold til det andet kwn. "Udråberen"  markerer dette afsnits  afslutning: ungdommen er nu  allerede et overstået stadium, et stykke historie, "gigten / forhindrer mig i / at fortælle  Dem mere"  (44).  De sidste digte -altså  fra  og  med  "Krigsdans" -beskriver  alle  den  voksnes  forhold  til  kvinden, til konen. Tidsforskellen  mellem  ungdomsdigtene  og disse  voksen-digte markeres bl.a. med ordene "vi  er voksne"  (45).

Ovenstaende  temabeskrivelse er  meget forenklende  i  forhold  til digtenes  faktiske  kompleksitet.  Hensigten  er  også kun  at  påpege, at digtsamlingen beskriver en fremadskridende bevægelse i tid, at digtene er kronologisk  ordnede på en  sadan måde, at de tegner billedet  af et individs  udvikling.  Det  overordnede  tema  i  denne  udviklingsbeskrivelse er  det  selvstændige  jegs  konstituering.  Den  fremadskridende udvikling  i  tid  er  samtidig en  udvikling  frem mod  selvstændighed og frigorelse, en  gradvis  afvikling af  forskellige  afhængighedsforhold. Hvor  barndommen -og  også pubertet  og ungdom -digtsamlingen igennem  skildres  som  problematisk,  ufri  og  tvangsbetonet,  er  den voksnes liv omend ikke uproblematisk så dog karakteriseret ved storre frihed, storre  selv- og  omverdensbeherskelse. Eller  rettere sagt: for en umiddelbar  betragtning  fremtræder  udviklingen  som  en  bevægelse frem mod stadig storre selvst~ndighed og frihed.

Dette fremadskridende  tidsforlob,  fra  barndom  til  voksenalder, kan  genfindes  i  flere  af  de  enkelte  digte,  specielt  i  "Middelaldermorgen"  og "Frihavnen". En nærmere beskæftigelse med den tidsligt fremadskridende  bevægelse i disse digte kan saledes uddybe  ovenstående. Digtene skildrer aspekter af jeg'ets dannelse, en jeg-dannelse der her  er  baseret  p&amp;  evnen  til  dels  at  kunne  skelne  mellem  subjekt  og objekt, dels at kunne beherske kroppen.

1  "Frihavnen" beskrives en udvikling fra en primær  til  den egentlige jeg-dannelse: hvor den  forste er karakteriseret  ved manglende  skelnen  mellem  subjektet  og det iagttagede  objekt  ("Vil  omfatte alt  men  mit  syn  transplanteres / fra  ojet  til  et  spildgathost"  (46)), fremstår  den  egentlige  jeg-dannelse som  en  effekt  af  en  adskillelse mellem subjektet  og omverdenen: "Tom,  tom. tom -saligt  tom / er verden  for  andet  end  ting / levende  fald,  du  og  jeg / styrt  i  det fortsatte  revningsojeblik / eneste  levende  at  stå  overfor / at  stå overfor"  (47).  Jeg'et  har  her  selvstændiggjort  sig  og  afgrænset  sig  i forhold  til  omverdenen, der  fremstår som det, den er: en  "afsjælet" verden  af  ting.  Denne  grænsedragning er  samtidig  forudsætning  for etablering  af  et  forhold  til  et du, "du  og jeg",  som forst nu nævnes i digtet. Jeg'et forlader i "galende oploftelse" dette område:  at afgrwise sig i  forhold til  "tingene" cr cnsbetydende med en frigorelse og -kunne man  tilfoje -forudsætningen  for  en  omverdensbeher- skelse.

I  "Middelaldermorgen" er  barndommen  karakteriseret som  en tilstand  af morke og ufrihed. Denne ufrihed er primært beskrevet som en falge af manglende kropsbeherskelse: kroppen opleves som fragmenteret,  den  overordnede  kontrol  med  de  enkelte  kropsdele er fraværende,  og  subjektet  er  derfor  magteslos  og  ude  af  stand  til  at fungere.  "Upassioneret  vandring / under  farerskab / sig  selv bevidst som  tyngde / omkring  omme  punkter / (. . .) jeg vidste at  mine hænder / arme, fadder, testikler / måske ikke var der"  (48). Tilstanden  opleves  som  på  alle  mådes  ubehagelig og  smertefuld: "barndommens smerte", "amme punkter", "rædslen for  de  små arnheder", "hovedpine". Digtet beskriver  den  gradvise  samling  af disse adskilte  kropsdele  til  en fungerende enhed -hvorved subjektet bliver  i  stand  til at  ryste  angsten  og  smerten  af  sig  og  træde  ud  i sollyset,  ud  i  friheden:  "knzleddets  lille  flajt / så  skridtene,  det sædvanlige / antal  og al viden  om dette / ophorer, harer langt væk fra / hængsellyden,  bevæger skulderen / i  et frisving,  renser  halsen. Sollyset. / Glemmer mig."  (49).

Tilsammen beskriver de  to digte  altså træk  af et tidligt udviklingsforlob, hvis endemål er dannelsen af  et jeg,  der formår at trække en skarp grænse mellem sig selv og omverdenen og formår at beherske sin krop og  dens funktioner. Forst i og med dannelsen af dette autonome jeg  kan  omverdenen  "afdæmoniseres" og  anskues under en "saglig7' eller  rationel  synsvinkel:  "saglighed, salighed. / Tom, tom, tom -saligt  tom / er verden for  andet  end  ting" og  "ritualet bliver formelt"  (50).

Som nævnt er der i "Middelaldermorgen"  tillob til at anskue dette udviklingsforlob  historisk:  Ved  en  analogisering  mellem  "barndom" og  "middelalder" sættes  det  enkelte individs udvikling i relation  til, hvad man kunne kalde "det moderne  jeg's" udviklingshistone. Sammenvævningen af de to tidsplaner far den individudvikling, som vi her har beskrevet forudsætningerne for, til at fremstå  som  en sammentrzngt, forkortet gentagelse af det  moderne  menneskes historie -og omvendt bliver middelalderen dette moderne menneskes "barndom". Ligesom  individudviklingens  farste  faser  anes  i  digtet (den gradvise erobring af jeg-kontrol), således antydes også  en bevægelse  fremad i historien.  Fra en middelalder præget af marke og dod  bevæger  vi  os  fremad  mod gotikkens  Knstusbillede ("anelse  om tidens rubricering / gotik senere ligger i blikket / til  korset med Ham pi" (5 1)) over  en menneskeligg0relse (profanering) af  Kristusbilledet til den  teknificerede  nutid,  hvor  en  rationel  forståelse  fortrznger Elektronisk version af artikel i KK 40. Forlaget Medusa 1981.

religiositeten. Ligesom  udviklingen  frem  mod  den  endelige  kropskontrol  er  præget  af  stadig  storre  "oplysning" og  frihed, således er denne  historiske  udvikling tilsvarende en bevægelse  ud  af  morket og ufriheden  frem mod lys og frihed: "morket  i dette Bedlam",  "alkoven komprimeredes / fuld  af  sorthed",  "halsens  hvide pletter eneste lys", "Lysestagernes talg / vanskeligheden ved  at se  gennem  ruderne, men alligevel / kommer  lyset igennem"  (52) -symbolsk  udtrykt  som en bevægelse  fra  dod  (Bedlam -dilre-kisten)  til  liv:  "Man skal  ikke do"  (53).  Bevidsthedsmæssigt  er  det  en  udvikling  fra  en  usammenhængende,  ustruktureret  omverdensopfattelse,  "moller,  fiskerhytter, lam"  (54) -en omverdensopfattelse der modsvarer det usammenhængende  kropsbillede:  "arme, fodder,  testikler" -over et religiost

verdensbillede til rationalitet: "ritualet  bliver formelt".

For kort at  opsummere: den udviklingslinie, jeg har sogt at påvise i "Frihavnen" og  "Middelaldermorgen", fremtræder som en udvikling fra ufrihed til frigorelse  (55). fra beherskethed  og tvang til beherskelse og fra "dæmonisering"  til rationalitet.

## Problematisering af jeg'ets autonomi

Jeg har i artiklens andet  afsnit forsagt  at  vise, at der i digtsamlingens skildring  af  tingsverdenen  ligger  ansatser  til  en meget  bred  og  almen udviklingsbeskrivelse, en  udvikling  der  ganske  vist  kun  fremtræder indirekte  gennem  skildringen  af  "endemålet": det  ved  hjælp  af  den tekniske rationalitet naturbeherskende univers. Sammenligner vi denne  udvikling  med  den  skitserede  individ-udvikling,  falder  visse analoge  træk  i  ojnene: også  i  individuel  målestok er der  tale  om  en stadig storre grad  af natur-  (krops-, drifts-)beherskelse,  en stadig storre grad af rationalitet. "Middelaldermorgen" kan  på  sin  vis siges  at forbinde de to udviklingslinier, den historisk-samfundsmæssige  og den individuelle.  Her  analogiseres,  som  vi  så,  direkte  mellem  en individudvikling,  fra  fragmentarisk  kropsbillede  til jeg-autonomi,  fra kropsbeherskethed  til  kropsbeherskelse, og en storre historisk udvikling  fra middelalderen -karakteriseret ved ordene "maller,  fiskerhytter, lam" (hvis man skal være spidsfindig: et naturafhængigt  agrarsamfund) -til en teknificeret nutid,  hvor  subjektet  beskrives  som  en  maskine: "Knæleddets lille flojt"  og "hængsellyden".

Pointen  i afsnit  II  var  at vise,  at  denne  frigorelse  fra naturtvangen har  resulteret i  en  ny  tvangssammenhæng.  Subjektet  fremstar  som behersket  af sit eget værk, teknikken, og dets frihed afslores som i  h0j grad  begrænset.  Rationaliteten tenderer mod  at  afloses  af  en  ny mytologisering -blot  er  det nu teknikken, der må besværges:  "Ave Bayway"  (56).  Tilsvarende  vil  jeg  i  det  folgende -ved  at  inddrage endnu  en af digtsamlingens  tidslige dimensioner -vise, at  den beskrevne  individudvikling  også  har  sin  bagside:  det  autonome jeg dannes  på baggrund  af tvang og  fortrængning -og  underkgges herved netop den fortrængte fortid og trues således  af en  ny irrationalitet.  Jeg  skal  altså forsage at vise, at den "udviklingsoptimisme",  jeg  har  beskrevet  i  dette  afsnit,  i  haj  grad  problematiseres  i digtsamlingen.  Eller  anderledes  udtrykt:  at  der  også på  individuelt plan  szttes  sporgsmålstegn ved  forestillingen  om  frihed,  autonomi, beherskelse og rationalitet. Elektronisk version af artikel i KK 40. Forlaget Medusa 1981.

De  "konfrontationssituationer" (konfrontationen  med  teknikken, konfrontationen  med  fortiden),  digtsamlingen beskriver,  kan sledes karaktenseres  som  en  række  krisesituationer: jeg'ets  autonomi  er  i bredeste  forstand  truet. Dels er menneskets regulære overlevelse truet af  en  natur-fortrængende rationalitet, der  har  unddraget  sig  dets kontrol  og  nu  truer  med  at udrydde det -dels er jeg'et  truet indefra, af fortiden,  af  det  fortrængte.  Jeg'et  befinder  sig  således  under  et konstant pres.

Udviklingen  fra  barndom  til  voksenalder,  fra fortid til  nutid, er i digtsamlingen  sammenvævet  med  og uloseligt knyttet  til  en modsatrettet bevægelse, et regressivt tidsforlob,  en bevægelse tilbage i tiden. Den  udviklingslinie, der tegner sig, konstitueres  gennem  den voksnes neddykning i tiden: udgangspunktet  for fortidsbeskrivelserne  er altid den  konkrete, nutidige  situation, et besag  i Frihavnen, en  opvågning dagen derpå  med ondt  i  halsen,  et  kig  over  til  Refshaleoen osv. Digtene  sager  altså på intet tidspunkt  at skabe en illusion  af, at  den beskrevne  barndom  opleves med  barnets  ojne. Eller  sagt på en anden måde:  ligesom det  i  digtsamlingen  ikke  er  den  samfundsmzessige realitet  i  sig  selv, der  er interessant, men denne realitets konsekvenser for  jeg'et, således  er  det  heller  ikke  fortiden,  barndommen,  som sådan,  der  sættes  i  centrum, men  denne  fortids  betydning  for  det voksne jeg.

Fortiden belyses  altså gennem den voksnes erindringer eller måske snarere:  den  voksnes  genoplevelse.  For  i  hvert  fald  i  de  digte,  der griber  helt  tilbage til den  tidlige barndom,  er  der  ikke  tale  om erindring i  den  forstand,  at  digtets  jeg  klart  fastholder  afstanden mellem for og nu. For og nu glider sammen, det fortidige bliver lige så aktuelt og konkret  som det nutidige. "Middelaldermorgen"  er måske det  bedste  eksempel  på  denne sammensmeltning af  de forskellige - fortidige  og  nutidige -tidsplaner:  overgangen mellem  fortid, "barndom",  "middelalder",  og nutid, den  konkrete opvågning, er flydende i  en  sådan grad, at  det  er umuligt  at sige, hvad  der  er hvad:  "Ondt i halsen / og  tungen  belagt  af / middelalder / barndommens smerte af / vinterfrakke over  skulderen"  (57).  Denne sammensmeltning  af  de forskellige tidsniveauer  peger på, at den fortid, der genopleves, netop kun  kan  blive  manifest  under  ganske  bestemte  omstændigheder,  at den ikke  kan  "erindres" på samme måde, som det voksne jeg erindrer pubertetsoplevelserne: "Madison  Avenue (.  .  .) hvor vi modtes for ti ar siden"  (58).  Den  tilhorer  ikke  det  forbevidste  men  det ubevidste -det er den fortrængte fortid, der genopleves.

Denne  fortid  er  netop  ikke  blot  fortidig  men  tillige  en  aktuel realitet for  jeg'et -hvad  der  også  fremgår  af  en  formulering som denne:  "overlevede  opbrugthedsfænomener"  (59).  Det,  der  fortrænges, er som nævnt de ikke-integrerbare onsker og forestillinger, dvs. de onsker  og  forestillinger  der strider mod  det sæt af normer og forbud, subjektet  bibringes  under  socialisationsprocessen.  De  forbudte  forestillinger  fastholdes i det ubevidste, men  er dér fortsat  aktive og vil -igennem  erstatningsdannelser,  under  drommen osv. -soge at nå frem til  bevidstheden.  Fortrængningen er  altså ikke overstået een  gang for alle,  men  ma  til  stadighed  opretholdes.  Lidt  forenklende  kan  man sige,  at  jo  strengere  de  internaliserede  forbud  er, og jo  stærkere  de onsker er, der strider  imod forbudet,  jo mere omfattende  må fortrængningen  være -og  desto  mere  energi  må jeg'et  bruge  på at opretholde fortrængningen.

"Middelaldermorgen" skildrer ikke bare en fremadskridende udvikling,  det  kropsbeherskende jegs  konstituering,  men  tillige  dette jegs angst  for  "tidsfaldet", for  at  overvældes  af  den  fortrængte  fortid, sådan som det rent faktisk sker i digtet. Det "fragmenterede  subjekt" er således ikke blot  en  ufuldkommen jeg-dannelse, en udviklingsfase, men  tillige  en  aktuel  trussel.  Angsten  for  at  fragmentere  er jeg'ets angst  for  at  miste  sig  selv,  for  at  gå  til  grunde  som  folge  af  den fortrængte  fortids  tilbagekomst -saledes  som  det  også udtrykkes i digtet  "Midsommer": "Ville  galskaben  ikke / flække igennem mig i opvågningsojeblikket / ved  den pludselige  genkendelse, soster."  (60).

Ikke  mindst i forholdet  til  det  andet  k0n  trænger  den fortrængte fortid  sig  på:  det  er  altså  ikke  blot  tingsverdenens nedslag  i  den sproglige kommunikation  men  tillige  den fortrængte  fortids aktualitet, der  forhindrer det umiddelbare forhold til kvinden. Som nzvnt -i  afsnit  III -er det ikke mindst barnets forbudte, incestuose, folelser overfor moderen, der senere underkastes fortrængning. "Midsommer"

## Elektronisk version af artikel i KK 40. Forlaget Medusa 1981.

skildrer,  hvorledes  sidanne  fortrzngte  incestu0se forestillinger  om moderen  stiller  sig  blokerende  i  vejen  for  den  voksnes  forhold  til kvinden.  Digtet  beskriver,  hvorledes  en  bestemt nutidig  situation reaktiverer  forestillinger  om tilsvarende  situationer, hvor  dnftsobjektet  var  sasteren,  "en  anden" -og  bag  hende  "en tredje",  der  ma

fortolkes som moderen:

"Hvad vil du mig ludende i rendestenen midt i en fuldbåren virkelighed proppet med forglemmelse en årstidskontant nzrværelse der forhindrer opfattelsen af  dig som andet end en anden en tredje en stor,  hzldende silhouet af tarefugtig pamindelse  og bebrejdelse (. . Ville galskaben  ikke flzkke igennem mig i opvågnings0jeblikket ved den pludselige  genkendelse, saster, ved det incestuose  forhold til et medlem af flagermuseordenen?" (6 1)

Digtets  jeg lammes,  fordi fortiden trænger  sig  pa:  det  kan  ikke fuldbyrde  forholdet  til  kvinden,  for  hun  fremtrzder  ikke  som  "sig selv"  men  som barndommens  tabuerede  driftsobjekt. Skellet mellem for  og  nu,  mellem  det  infantile,  forbudte,  og  det  voksne,  tilladte, dnftsobjekt er udvisket.

## Sammenfatning: Jeg'ets forhold  til  "det andet"

I forholdet til den ydre virkelighed er  jeg'et på  een  gang  den skabende,  beherskende  instans,  der på en vis  måde har  underlagt sig den  ydre  tilfzldighed  (naturen)  ved  hjzlp  af  en  række  tekniske beherskelsesinstrumenter -og  samtidig  underlagt,  behersket  af, sit eget v ~ r k , hvis yderste konsekvens er den absolutte destruktion af alt levende.  Helt  konkret  udgm  tingsverdenen  enkeltindividernes eksi- den  modeme  virkelighed  fordrer  en helt  bestemt karakterstruktur baseret  på en omfattende fortmngning og  er i sidste instans en stadig trussel  mod stenspræmisser,  "sardinlivet": (af  den  "tilfzldige  sult") jcg'ets selvstændighed.

Samme "dobbelte"  forhold har jeg'et  til  det fortrzngte, fortiden. Fortrængningen  er en af jeg'ets forsvarsmekanismer, en måde at holde ulystfremkaldende forestillinger -forestillinger der  er  uforenelige med  jeg'et,  med  dct  internaliserede  normsæt -borte  på.  Men  at fortrznge  betyder -som  nzvnt -ikke at  likvidere  de  forbudte forestillinger: de  eksisterer  som  fortsat  aktive  i  det  ubevidste  i  den forstand, at  de  uoph~rligt  sager at  blive  bevidste. Selv  om  det fortrzngte  indhold  ikke  direkte  bliver  manifest,  kommer det  til udtryk gennem erstatningsdannelser og symptomer. Jeg'et må altså til stadighed bruge energi p8 at holde de forbudte forcstillingers derivater borte  fra bevidstheden -den  fortrzngte fortid betinger og behersker såiedes i h0j grad jeg'et .  . . Heri består jeg'ets krise.

På  et  mere  abstrakt  niveau  udtrykkes  denne krise i en  "liv-dod"metaforik.  Doden er konstant nzwzrende i digtene, selv om den kun nævnes eksplicit fa  steder.  For det  forste optrzder  dnden  som konkret trussel:  truslen  om  subjektets  udslettelse  under  en  atomsprængning -som det skildres i "Rontgen"  og "Nultime" -eller dets udslettelse  i maskinen  sådan som det beskrives i "Teknik": "hvorfor drejer  du / rundt  i / den  tragt,  i den  mixer / lydelige,  skrigende sildesalat?" (62). Men dmden er også betegnelsen  for det konforme liv -eller  mangel  på  liv -i  det  modeme  samfund,  doden  er  det "statistiske  gennemsnitsliv",  hvor  det bliver  subjektet  pålagt  at "æde sin  tildelte  dod / som man hele sit liv har vzeret / mæt af' (63). Og den  er det symbolske udtryk  for jeg'ets fragmentering, en fragrnentering jeg'et  trues  af med den fortrzengte fortids tilbagekomst -i digtet "Middelaldermorgen" udbryder subjektet lettet,  da  det  har fået samling pa  sin  fragmenterede  krop:  "man skal  ikke  do".  I  "Middelaldermorgen" kobles  doden  endvidere  sammen  med  fortiden,  den historiske  (middelalderen)  såvel som den individ-historiske (barndommen). Digtets jeg taler således  om "morket i dette Bedlam", middelalderens  dåre-kiste,  som  også  den komprimerede  sorthed  i alkoven  og  lugten  af  formalin  giver  associationer til. Hvis bevzegelsen fra  middelalder til nutid,  fra  fragmenteret  kropsoplevelse til  det autonome jegs  konstituering beskrives symbolsk som en bevzgelse fra "dod"  til  "liv",  kan jeg'ets  krise altså  sammenfattes således:  bevægelse fra  "dod" til "liv" truer  med  at  slå  over  i  en  ny  "d0d". Dette  er forklaringen på, at dodsangst er en grundstcmning i digtsamlingen.

## V Jeg'et: konfrontation eller fortr~ngning

Det univers,  "Konfrontation" opbygger, er et univers gennemsyret af modsztninger,  modsztninger  der  ikke  alene  er  et  resultat  af,  at "teknikken" har selvstændiggjort  sig i  forhold til  "mennesket".  men som  tillige  er  subjektimmante.  Digtsamlingen  beskriver således  en række  krisesituationer,  hvor  modsætningerne  mellem  menneske  og teknik  og  mellem  jeg'et  og  det  fortrzngte bliver  akutte -men  den indeholder  tillige  forsog  på  at  bearbejde  disse  modsætningsforhold. Ligesom "det  moderne  samfunds  krise" gores  til  en  jeg'ets  krise, således er det også i dette jeg, at de frigorende potentialer findes.

I  det  foregående er det digteriske jeg  blevet behandlet under eet -eller  sagt  på  en  anden  måde: digtsamlingen  er analyseret  under  den synsvinkel, at de enkelte  situationer opleves af eet gennemgående jeg. I  realiteten er der  snarere  tale  om  flere  forskellige jeg'er, der nok har fælles  vilkår  og  således kan beskrives  under eet, men forholder sig på forskellig  vis  til  disse  vilkår. Disse  forskellige  jeg-holdninger  kan -groft  sagt -opdeles i to: der er enten tale om en "konfronterende" eller en  fortrzngende  holdning  til  den  ydre  såvel  som  den  indre realitet. Enten vzlger jeg'et konfrontationen, eller også forsager det -konfronteret med "det  andet" -at fortrznge, at "glemme".  De fleste af  samlingens  digte er udtryk  for en af disse to grundholdninger. Men tilbage  bliver  nogle  digte,  der  ikke  kan  rubriceres  på  denne  mide, digte hvor jeg'et  beskrives som vzrende hzvet over modsætningerne, hvor jeg'et  sa  at  sige  fremstår  som  forsonet med  "det  andet". I  det folgende  skal  disse  tre  typer jeg-holdninger -den  konfronterende, den fortrzngende og forsoningen -uddybes -og vi skal se, hvorledes de vurderes i digtsamlingen som helhed.

## Den konfronterende holdning

Digtets  jeg  erkender  her  modsztningsforholdet og  fastholder  i  sin bevidsthed  denne erkendelse -jeg'et  forsoger altså ikke at fortrznge eller  at  etablere  en "forsoning"  på et falsk grundlag. Konfrontationsoplevelsen er angst- og smertebetonet for subjektet, i og med at jeg'ets eksistens er truet  i konfrontationssituationen:  "Ville  galskaben ikke / flække  mig  igennem  i  opvågningsojeblikket / ved den  pludselige genkendelse . . ." (64). Men  for  subjektet  indebzrer denne situation samtidig en mulighed  for at  forholde  sig bevidst bearbejdende til den fortrzngte fortid og den truende omverden, en mulighed for gennem denne fastholdelse  af  konfrontationen  at nå til en erkendelse af dette

"andet",  som udgor jeg'ets mulighedsbetingelser. Denne erkendelse er i et  videre  perspektiv  nodvendig  for jeg'et.  Helt konkret er subjekternes  overlevelse  fremover  afharngig  af,  om  de  kan / vil  erkende den teknificerede  verdens  farlighed -en laden hånt om denne farlighed farer  i  sidste  instans  til  teknikkens  endelige  magtovertagelse,  til  en total  umyndiggorelse,  til  "dod", som det  f.eks. sker i "Teknik".  Men også i forhold til  det fortrængte  er jeg'ets  selvstændighed betinget  af dets  evne  til  i et  vist  omfang at indoptage og bearbejde de fortrængte erindringer -kun  herved  kan  det  gore  sig håb  om  at  trzde  ud  af "fortrængningens onde  cirkel", hvis  yderste  konsekvens  er  jeg'ets totale  underlzggelse  under  den  fortrzngte  fortid.  Samtidig  med  at jeg'ets  eksistens  szttes  på  spil  i  konfrontationssituationen,  rummer denne situation altså en mulighed for at styrke jeg'ets position.

Digtene  "Midsommer"  og  "Refshaleoen" kan  ses som  to stadier i konfrontationsoplevelsen.  1 det  forste digt beskrives  en svzkkelse af censuren  mellem  det  bevidste  og  det  ubevidste, hvorved  digtets jeg, overvejende passivt, konfronteres med et fortrzngt  indhold. I "Refshaleoen" skildres tilsvarende et  mode  med  den  fortrzngte fortid,  men  jeg'et er  her den  aktivt opsagende  og  bearbejdende instans.

Ligesom  i  "Middelaldermorgen" er  "Midsoi-i~mer"~ konkrete  udgangspunkt  en  opvågning,  forårsaget  af  en kvindes  (konens?) gråd: overgangen mellem savn og vagen-tilstand er det "ubevogtede ojeblik", hvor censuren svækkes. I denne tilstand gennemlober subjektet en  slags  "tidslig regression", en  gennemlevning  af  nogle fortidige  oplevelser,  der er indbyrdes forbundne.  Situationen er altså den,  at  en  konkret.  nutidig  hzndelse  (kvindens  gråd)  udloser  en rzkke erindringer, som  denne hændelse er associativt forbundet med. Disse  erindringer  er  "normalt" fortrzngt  fra  subjektets  bevidsthed, men  trznger nu -i et ubevogtet  ojeblik -frem til bevidstheden. De traumatiske erindringer  trænger  sig  på  med  en  kraft,  der  udlaser jeg'ets  angst  og  nærmest  hensartter  det  i  en  slags  forsvarsposition: "Sommernatten / umuligt  påtrarngende / (.  . .) / sneboldetræer / anmassende /  (.  . .)  / Hvad vil  du mig /  (.  . .)  / Jeg kan ikke huske dig / men  foler  anklagen"  (65). Men  på trods  af denne ulyst, fastholder og fortolker jeg'et  erindringerne, vedkender  sig dem: "Jeg  genkender dig / Husker"  (66). Digtets  slutning er "aben" -vi  får ikke noget at vide om,  hvilke konsekvenser  for  jeg'et og for  dette  jegs forhold  til kvinden denne genkendelse far.

Også i "Refshaleoen" trznger den fortrzngte fortid sig på -men hvor jeg'et  i det forste digt konfronteres med det fortrarngte, ikke kan unddrage  sig konfrontationen, reagerer jeg'et i "Refshaleoen"  ved selv at vælge konfrontationen: "pludselig beder man gr~nhedens / finnebesatte  muddereksistenser  melde  sig"  (67). Denne  aktive handling fra jeg'ets  side markerer  samtidig digtets vendepunkt: i begyndelsen  af digtet  er  jeg'et udpræget  truet  af  fortiden,  der  lurer  under vandoverfladen  og  bag  husrækkeme -en  trussel  der opleves  fysisk: "men sosygen  af  uoplevet tid / kan  darligt  elinlineres"  (68).  Selve valget  af  konfrontationsholdningen -der  indebzrer  at jeg'et  ikke forsvarer  sig mod fortiden  ved  yderligere  fortrængning, men ser den i ajnene -indebærer  i  sig  selv  en  styrkelse  af  jeg'et, der u d l ~ s e r en folelse af  triumf:  "men bevidsthedslykken et  turbo-apparat / for tiden.  vingeflugt  og  jubelsmerte / Arstallene  et og ligegyldige / men modet i konstans: / de enomle mollevingers  adskillende / understregning af konfrontation." (69). Det er konfrontationen, modsztningernes  mode,  der  fastholdes;  modsztningerne  ophæves  ikke,  som  det fremgår  af  folgende  formulering:  "Dok,  kran,  vagere,  råddenskab / selve alderen  kvalm / men  bevidsthedslykken (. .  .) adskillende / understregning af konfrontation (70). I kraft af en "lashed i fortrzngningerne"  (71),  som  tillader  e t   ellers  fortrængt  indhold  at trænge frem til bevidstheden.  og en vis jeg-styrke, der forhindrer dette fortrængte  indhold i  at  oversv~mme  jeg'et,  oplever dette  jeg  en tilstand ikke af "forsoning" men af ligevzgt.

## Den fortrangende holdning

Unddrager  subjektet  sig  konfrontationen,  lukker  det  ojnene  for  de beskrevne  modsztningsforhold, vil  det  omvendt  svzkkes og i værste fald  gå  til  grunde. Den manglende vilje  til  eller mulighed for at vælge den  nodvendige  konfrontation  konimer  til  udtryk  på  to  niveauer  i teksten.  For  det  forste  i  forhold  til  den  individuelle  fortid -jeg'et unddrager  sig  konfrontationen  med  den  fortrængte  fortid.  For  det andet i forhold  til  den samfundsmæssige virkelighed -jeg'et  ser ikke, eller  vil  ikke  se, "den  moderne verdens" destruktive  karakter. Fælles er, at digtets jeg netop ikke anfzgter  forestillingen  om  frihed, beherskelse  og rationalitet. Eller sagt pa en anden mide: det nægter at se  i  ojnene,  at det  skulle  være bestemt af noget udenfor sig selv, af et ubevidst  indhold, fortiden, eller  af  nogle samfundsmæssige forhold -nzgter at det i  stedet  for suverænt at beherske  den samfundsmzssige udvikling ("teknikken") i ligesi hoj grad selv er behersket af den.

Det  jeg,  der  forskanser  sig  rigidt  og  reagerer  på  det  f o r t r ~ n g t e s tilbagekomst  med yderligere  fortrzngning, giver afkald p i   en nodven- Elektronisk version af artikel i KK 40. Forlaget Medusa 1981.

dig  selverkendelse  ("glemmer mig") og  underlægges  i  sidste  instans "det andet".  Konsekvensen er, at subjektet bliver  ude  af  stand til  at forholde sig adækvat  til  en  omverden, der uafladeligt  "besjæles",  i og med  at  det  fortrængte  projiceres  ud  på  objekter i denne omverden. Dette  subjekt  bliver  heller  ikke  i  stand  til  at  opfatte  "du" som  et selvstændigt væsen, idet  den fortrængte fortid vil stille sig blokerende mellem  dette du  og jeg'et: Forst  genkendelsen  i  "Midsommer", hvor subjektet  vedkender  sig  sin  fortid, markerer en mulighed for at træde ud  af  denne tvangssammenhzng,  hvor  den uerkendte fortid  "forhindrer opfattelsen / af  dig som  andet  end / en  anden / en tredje"  (72). "Midsommer"  og "Middelaldermorgen"  folger til et vist punkt samme mmster: i begge  digte konfronteres jeg'et  i et ubevogtet  0jeblik med sin  fortrængte  fortid. Forskellen ligger i jeg'ets  måde  at forholde  sig til  det  fortrængtes  tilbagekomst  på: Hvor  genkendelsen  i  "Midsommer" -"jeg (. . .) husker"  (73) -giver  subjektet  mulighed  for  at træde  ud af fortrængningens  onde  cirkel,  betyder  den  yderligere fortrængning i "Middelaldermorgen" -"glemmer  mig"  (74) -nok på kort sigt, at jeg'et har afværget fragrnentations-truslen -men fortiden forbliver  uforarbejdet.  Det  erkendelsesmzssige  spring  fremad, som beskrives  i "Midsommer" og "Refshaleoen",  er fraværende her. Jeg'et fremstår ikke som beriget med en ny (selv)erkendelse, men tværtimod som  reduceret,  som  det  fremgår  af  den  afsluttende  beskrivelse  af subjektet,  der  her  nærmest  fungerer  som  en  robot.  Digtets  jeg  har ikke  sikret  sig mod  et nyt  "tidsfald" -tværtimod. Det subjektimmanente  modsætningsforhold  eksisterer  stadigvæk,  selv  om jeg'et  fortrænger det fra sin bevidsthed.

"Rontgen" og  "Teknik" er  eksempler  på  subjektets  "fortrængning" af  et  ikke-individuelt, samfundsmæssigt  modsætningsforhold. Subjektet  fastholder  i  disse  digte  forestillingen  om, at teknikken er behersket  af  mennesket, fastholder illusionen  om et "interessefællesskab"  (vs.  modsætningsforhold)  mellem  menneske og maskine: "Nej, nej.  Tingene / under kontrol  siger jeg! / Deres pålydende værdi, intet andet. / Fortrolighed er I ~ s e n e t / min ven."  (75). Heroverfor demonstrerer  digtet, at  subjektets  forestilling  om  at beherske teknikken, at have  den under kontrol, netop er en illusion; "rationaliteten" er  blevet  "irrationel", således  som  vi  også så  det i  "Nultime",  hvor dybhavsbomben  havde  fået  et  naturfznomens  uberegnelighed.  At ignorere  teknikkens  immanente destruktivitet  får helt  konkret  dodelige  konsekvenser:  Mens  digtets  jeg  overbeviser  sin  ledsager  om,  at "tingene (er)  under  kontrol", falder  denne  ledsager  i  maskinen  og omdannes til "skrigende  sildesalat"  (76).

## Elektronisk version af artikel i KK 40. Forlaget Medusa 1981.

Digtsamlingen påpeger  altså nodvendigheden af at "vælge  konfrontationen" -og  skildrer  omvendt  folgerne  af  at  fortrænge  eller  på falskt  grundlag  forsone  de  samfundsmæssige  såvel  som  de  subjektimmanente  modsætningsforhold.  Digtsamlingen  forholder  sig  så  at sige  solidarisk  til  det  jeg,  der  vælger  at bearbejde  forholdet  til  "det andet". Og  den  markerer  en  distance  til  det  fortrængende  jeg,  hvis fortolkning "modbevises", således  som  det f.eks. er tilfældet i "Teknik".

## Forsoningsdigtene

Tilbage bliver  nogle  digte -der  tænkes her specielt på "Sympati"  og "Latter  om  eftermiddagen" -hvor  der  tematiseres  en  forsoning, en modsætningemes  ophævelse,  og  hvor  der  til  forskel  fra  "fortrængningsdigtene" ikke er tale om  en  negativ,  falsk forsoning,  men

tværtimod en positiv der i selve digtet forbliver uproblematiseret.

I disse digte er subjektet usplittet, "helt". Jeg'et formår  at forholde sig umiddelbart  til  den  anden ("Latter  om eftermiddagen"), idet  ingen  fortrængt fortid  og ingen samfundsmæssig tvang  stiller sig mellem  jeg'et  og  "du". Jeg'et  er  i  total  harmoni  med  sig selv  og omverdenen; naturen  er kommet  til  sin ret, og mellem  den og jeg'et

består et tavst fællesskab:

"Rituslænkede, trætte med sanglose næb og hjertets radiomodtager  åben folger vi uden bevægelse med i hemmelighedsfulde forlob morgensostjernens opgang. Kodefolk, vidende fugle af telegrafi uset rejser vi vingeantenner og opfanger nattens stadigt levende, stadigt spændte budskab om sympati."  (77)

Modsætningerne er forsonede uden  at jeg'et  er gået  til grunde; der er ingen  modsætning  mellem  behersker  og den / det beherskede, ingen

modsatrettede interesser.

Denne forsoningstilstand er przeget af ro,  lykke,  tryghed og munterhed:  "Ravne  pa  stranden / indviede, meget  trygge / iagttager Elektronisk version af artikel i KK 40. Forlaget Medusa 1981.

roligt  morgenens / sædvanlige  sol"  (78) og  "det  er muligt at le"  (79). Dodsangsten,  smerten  og  ulystfolelsen er  fraværende;  roen  er  ikke stilheden  far eksplosionen siledes som i "Nultime",  og lykken ikke et fattigt kompromis  som  i "Afskåret". Endvidere er det karakteristisk, at disse  digte  er  præget  af  tidloshed.  Ikke  den  negativt  oplevede tidloshed som vi f.eks.  finder i begyndelsen af "Refshaleoen" ("sosygen af  uoplevet  tid / kan  dårligt elimineres /  (. . .) Film  aldrig oplevet  og  fremtiden / oplevet  som  film / i outsider-sektoren folelsen / af tidssvingets stilstand"  (80)).  der  er  et  udtryk for fortidens fortrængthed og  dermed dens  stadige aktualitet.  Men en positiv tidsstilstand hvor subjektet ikke oplever  tiden  som  et  problem: fortid-nutid problematikken  eksisterer ikke. Jeg'et er kun bevidst om nu'et, der samtidig er en slags al-tid:  "morgenens / sædvanlige sol"  (81).  Tidsforlobet  er  kontinuerligt og kun  inddelt af  solens regelmæssige, evigt tilbagevendende op- og nedgange.

Oplevelsen  af at være  i total harmoni med tiden hænger -specielt i  "Latter  om  eftermiddagen" -snzvert sammen med  en betoning af det  rent  biologiske. Hvor subjektet i de ovrige digte beskrives som et i bredeste forstand "samfundsvæsen", er den historisk-samfundsmæssige bestemmelse  her suspenderet  til  fordel for en  rent  biologisk menneskeopfattelse:  Der  fokuseres  pa  "legemsfunktionerne", som netop  nydes  uden  iblandet skyldfolelse,  og "forplantningen" (82) -og samlejet beskrives  som  "menneskehedens regulzre fortsættelse"  (83).  I  "Fight", der ogsa  slutter med  en forsoning, skildres jeg'et og  du'et under  samlejet  endog  som  to  næsehorn,  der  parrer  sig: "Mærk / den gamle kloe dernede / t o   igen, Rhinoceros med / solkager over  ryggen.  Ler"  (84).  Ved  at  fremstille  mand  og  kvinde  som  dyr accentueres  det  rent  biologiske  i seksualakten. Helt parallelt  hertil er fugle-metaforikken i "Horsegogns samlejebeskrivelse:

"Afstanden  mindskes ved en naturhistorisk fuldemandsvision: To dobbeltbekasiner i beniset flugt gennem lyset. Deres horselatter forener os og vi udforer befriet skogrende dobbeltmenneskets =Idgarnle,  besværlige looping-the-loop." (85)

Ordet  "dobbell" understreger  analogic~i iiielleili  fugl  og  menneske: "dobbeltbekasiner" og "dobbeltmennesker".  Samlejet fremstir i disse Elektronisk version af artikel i KK 40. Forlaget Medusa 1981.

digte  som  en  ur-gammel,  helt  a-historisk  og  "uspoleret"  handling, hvor mennesket er ren natur.

Endelig er det karakteristisk, at den verbale kommunikation  i disse forsoningsdigte er skiftet ud med en ikke-sproglig. I "Sympati"  er den sproglige kommunikation aflast af ord-/lydlose  korrespondancer mellem  jeg'et  (ravnen) og naturen: "uset  rejser  vi  vingeantenner  og / opfanger  nattens (. . .) budskab  om sympati".  I "Latter  om eftermiddagen"  træder  selve  konsakten  i stedet  for  sproget. Netop derfor er der ingen kommunikationsbrist mellem ravn og natur og mellem jeg'et og  kvinden:  det  forarmede og misbrugte sprog har veget  pladsen  for en ordlos, oprindelig og umiddelbar forståelse.

Ser  vi  disse  digte  i  relation  til  digtsamlingen  som  helhed,  er  det karakteristisk, at forsoningen forst kan etableres i og med at der sker en  forskydning  fra en historisk/samfundsmæssig -til  en  a-historiski biologisk menneskeskildring. Derfor  kan  man  heller  ikke  sige,  at forsoningen  placerer  sig  i  naturlig  forlængelse  af  den  "konfrontations-holdning", som i digtsamlingen  peger  hen  mod en mulig fngorelse fra  de  skitserede  tvangssammenhænge. I  jeg'ets valg  af denne  konfrontations-holdning  ligger ganske  vist en mulighed  for at erkende og bearbejde  de  beskrevne  modsztningsforhold,  men  den er ikke i sig selv  ensbetydende  med modsætningernes ophzvelse. Modsztningerne  er  jo  ikke  blot  af  bevidsthedsmzssig  art men  har deres  rod  i  reelle  samfundsmæssige  forhold  og lader sig sledes ikke umiddelbart  opl~se alene  gennem  individuel  erkendelse.  Den  totale harmoni og forsoning kan derfor forst etableres  i  digtene,  idet subjektet  flyttes  ud  af  sin  sa~nfundsmarssige  kontekst  og  så  at  sige indsættes i et socialt tomrum, i et rent natur-univers.

Forsoningen  kommer således i digtsamlingen til  at fremsta som en utopisk  dram  eller  måske  snarere  som  en  regressiv onskeforestilling om total harmoni. Denne utopi bliver et noje aftryk af jeg'ets  aktuelle problematik -forsoningsdigtene  står  i skarp  kontrast til  samlingens ovrige digte, og selve forsoningstilstanden  lader sig  hovedsagelig beskrive  "negativt" som  fravzr  af  angst, skyld, tvang  etc. Forsoningens drommekarakter er tydeligt markeret i "Sympati".  Digtets jeg er her transformeret  til  en  fugl ("os / ravnestotter"  (86)) og befinder sig i  et  "symbiotisk" forhold  til  naturen  hinsides -eller  fomd  for -enhver  form for  tvang. Ogsa digtets placering  i  digtsamlingen  er bemærkelsesværdig:  det  er  et "lykke-digt"  omklamret  af  digte, hvor angsten  og  afmagten  er  den  mest  fremherskende  stemning. Knytter man an  til  den opdeling  af digtene, jeg  i det foregående  har foretaget, markerer  "Sympati" barndomsdigtenes  afslutning  og  peger  således Elektronisk version af artikel i KK 40. Forlaget Medusa 1981.

tilbage  på  denne barndom.  I  forlængelse  af  ovenstående formulering om  forsoningsdigtenes  regressive  karakter  kan  man  sige,  at  det, der beskrives i  "Sympati", er  den  voksnes regressive  lzngsel  efter  en tilstand  forud  for modsztningernes  og tvangens indtrzden, forud for den realitets indtrzngen  som skildres i barndomsdigtene. Den intense sammenhorighed mellem natur  og fugl  kan  således  læses  som  et billede på en  slags  mor-barn  dyade.  Om  denne  tilstand  reelt  har eksisteret  eller  ej  er for  så  vidt  ligegyldigt -hovedsagen  er, at den i den  voksnes  bevidsthed fremstår  som  en  slags "tabt paradis". I "Latter  om eftermiddagen"  er denne  regressionslzngsel projiceret ud på konsakten: under samlejet kan digtets jeg momentant genvinde den tabte forbindelse med sit "ophav" -naturen, kvinden.

## Afslutning: Digtning  sonz  konfi-orztation

I  stedet  for  at  se  den  korte  modsætningemes  forsoning,  der  finder sted  under  samlejet  i  "Latter om eftermiddagen",  som konfrontations-holdningens  endsmil, kan man se  denne harmoni-oplevelse som det  sted,  hvorfra  subjektet  skal  hente  den  fornodne  styrke  til  den nodvendige  konfrontation:  "ellers  var  det / aldrig  gået."  (87).  Den logiske  konsekvens af  konfrontationsoplevelsen  er  ikke  kroppenes sproglose  forening, men  snarere  den  sproglige  fastholdelse  af  denne konfrontation.  Fortszttelsen  på  det  digtets jeg  gennemlever i  "Midsommer"  og  "Refshaleoen" kan  ses  som  det  digtende  jegs  sproglige fastholdelse  af  disse oplevelser: selve nedskrivningen bliver den logiske konsekvens af  jeg'ets bestrzbelse pa at fastholde  konfrontation, "huske". Man kunne  sige,  at  disse  digte  tematiserer  deres  egen tilblivelsesproces. I hvert fald  er  det  bemærkelsesvzrdigt,  at  den "erindnngsform", der  skildres  i  bl.a.  "Midsommer" og  "Refshaleoen", svarer ganske noje til Rifbjergs egen beskrivelse af den kunstneriske skabelsesproces:

"Min  oplevelse af omverden og tiden er ikke naturligt kontinuerlig, jeg  erkender  i  bevidsthedsspring  eller  bevidsthedsglimt, og  selv  om virkelighedsoplevelsen foregår  på  flere planer  samtidig,  er  det kun  i udfyldningen  af  et stort, hvidplettet,  blindt  fortidslandkort, at jeg  i visse ojeblikke kan fornemme total sammenhzng.  Tidsforlobet suspcridcres cller  rcduceres til nogct mindre vsesentligt, p i   vardiskalaen  er i går og i forgårs lige så meget  "vzrd"  som i dag og i morgen og i overmorgen. Tingene  "eksisterer", Elektronisk version af artikel i KK 40. Forlaget Medusa 1981.

og det fortærende lys forude taber sin  magt.  Oplevelsen  kræver  en  stærk  viljeshandling  og  er  egentlig synonym med den kunstneriske skaben."  (88)

Processen  involverer  altså et passivt  moment, en "censur-svækkelse",  hvor  erindringsfragmenter  glimtvis trænger frem og hvor fortiden bliver ligeså virkelig  og aktuel  som det nutidige (således som vi  så det beskrevet især i "Midsommer")  kombineret med et aktivt moment, en vis jeg-styrke, "en  stærk viljeshandling"  ("jeg  husker"  i "Midsommer" og jeg'ets  beslutning  om  at  se  fortiden direkte  i  ojnene i "Refshaleoen"). Denne  skildring  af  den  kunstneriske  skabelsesproces  falder endvidere sammen  med den psykoanalytiske beskrivelse af den kunstneriske  oplevelse -der igen svarer til selve skabelsesprocessen -således  som  den  amerikanske psykoanalytiker  Ernest  Kris  beskriver den:

".  .  . kernen  i  processen  består  i  den  skiftende  besætning  af  de psykiske  systemer  og jeg'ets  funktion  under  disse skift. I  forste fase slækker jeg'et  på  kontrollen; dvs.  det  åbner  vej  for  et  samspil  med id'et.  Denne fase er overvejende  passiv:  Kunstværket dominerer publikum. I  en senere  fase hævder jeg'et  sin position i en gen-skaben. Idet det gor det, afværger det  ikke blot  frygten  for id'ets krav og for overjeg'ets  tryk,  men  det  kontrollerer ogsa  strommen  af  psykisk energi."  (89).

"Ovenover" de  fiktive  jeg'er  i  "Konfrontation", der henholdsvis fortrænger, "glemmer", og forsoner, befinder der sig altså et "konfronterende" jeg,  digteren, Klaus  Rifbjerg,  der netop  fastholder det,  det  fortrængende  jeg forsoger at  glemme,  og  sprogliggor  de ikke-sproglige forsoningsoplevelser. At  digte er her  at vælge konfrontationen. . .

Lis Moller, august -79,  marts -80.

## No ter

1. Artiklen er en  omarbejdet  udgave  af  en  universitetsopgave, skrevet  på baggrund  af  et kursus holdt af Peter Madsen på Institut for Litteraturvicienskab, foråret 1979.

2.  Klaus Rifbjerg: "Konfrontation",

3. Ibid. s. 23.

4.  I  det  folgende  vil  blive  anvendt  en del psykoanalytiske begreber, hvoraf de vigtigste vil blive forklaret. Projektion er -ifolge Dines  Johansen: "psykoanalyse,  litteratur,  tekstteori,  bd. 2 " -"en af  de  fundamentale forsvarsmekanismer; den  består i , at subjektet fra sig selv  uddriver egenskaber, affekter eller onsker, som  det så  tillzgger omverdenen, andre personer eller ting. Projektionen  indeholder to karakteristika:  1) manglende erkendelse  af  egne  driftsimpulser,  onsker  etc.  og  2) opfattelsen  af  disse

GyIdendal  1966, s. 60.

## Elektronisk version af artikel i KK 40. Forlaget Medusa 1981.

elementer som  "reelle" t r ~ k ved  omverdenen."  (s. 132). Symbol er her en indirekte fremstilling af en konflikt eller et ubevidst onske.

```
5.  "Konfrontation" s. 85. 6. Ibid. s. 27. 7.  Ibid. s. 5. 8. Ibid. s. 28. 9.  Ibid. s. 54. 10. Ibid. s. 17. 11. Ibid. s. 17. 12. Ibid. s. 17. 13. Ibid. s. 19. 14. Ibid. s. 54. 15. Ibid. s. 53. 16. Ibid. s. 32. 17.  Ibid. s. 7. 18. Ibid. s. 65-66. 19. Ibid. s. 77-78. 20.  Ibid. s. 88. 21.  Ibid. s. 88. 22.  Ibid. s. 20. 23.  Ibid. s. 21. 24.  Ibid. s. 84. 25.  Ibid. s. 85. 26.  Ibid. s. 86 og 87. 27.  Ibid.s.87. 28.  Ibid. s. 24-25. 29.  Klaus Rifbjerg: "Dengang  det var for",  Gyldendal 1971, s. 10. 30.  "Konfrontation" s. 52. 31.  Ibid. s. 52-53. 32.  Ibid. s. 55. 33.  Ibid. s. 56. Bemærk  forbindelsen til muddermaskinen  i "Jern". 34.  Ibid. s. 37. 35.  Ibid. s. 46. 36.  Ibid. s. 39-40. 37.  Ibid. s. 38. 38.  Ibid. s. 52.
```

39.  Ibid. s. 54.
40.  Ibid. s. 54. Sammenkoblingen peger  på, at subjektet under oplevelsen så at sige er regrederet til en  tidlig infantil  fase:  med stor  selvfolgelighed associeres  der  fra  "fodsel" til  "defækation" og "samleje". Jvf.  Freud  om barnets  forste fodselsteorier: "Den  tilsvarende forskning i de tidlige barneår mindes  man  kun  sjældent  uden  for  analysen;  den  er  for  længst  blevet genstand  for  fortrængning,  men  dens  resultat  var  helt  igennem  ensartet. Man får bornene, idet man spiser noget bestemt (ligesom i eventyret), og de fodes  da gennem  tarmen  ligesom  en defækation."  ("Tre  afhandlinger  om seksualteorien" s.  63.).  Og om  samlejeteoner:  "yderligere beskæftiger bornene  sig meget med problemet  om, hvori k0nsomgangen (. .  .) består, og sager  ofte  hemmelighedens losning i  et  fællesskab,  der  formidles  ved vandladnings- eller defækationsfunktionen." (ibid. s. 64).
41. Jvf. i ovrigt at barndommen også  andre steder i  "Konfrontation" fremstilles  soni  en  tilstand  af  ufrihed:  barnet  er  underlagt  den  voksnes autoritet:  "barndommens smerte  af / vinterfrakke  over  skuldren / og formalinet der stover op  fra  gruset / ved  hvert skridt / Upassioneret vandring / under forerskab"  (s. 43).

42.  Visse af  digtene kan dog ikke umiddelbart indpasses i denne opdeling. 43.  "Konfrontation"  s. 61. 44.  Ibid. s. 93. 45.  Ibid. s. 108. 46. Ibid. s. 59. 47. Ibid. s. 60. 48.  Ibid. s. 43-44. 49.  Ibid. s. 46-47. 50. Ibid. s. 60 og s. 46. 51. Ibid. s. 46. 52. Ibid. s. 44-45. 53. Ibid. s. 46. 54. Ibid. s. 44. 55. Jvf.  Rifbjergs  egen  formulering:  "1 de  ubevidste,  forsvarslose  år  liegges grundmonstret  til  et  menneskes  eksistens.  Livet  fonner  sig  da  som  en uafbrudt frigorelsesproces."  ("Dengang  det var for",  s. 21). 56. "Konfrontation"  s. 69. 57. Ibid. s. 43. 58.  Ibid. s. 65. 59.  Ibid. s. 55. 60.  Ibid. s. 36. 61. Ibid. s. Z5  og 36. 62. Ibid. s. 32. 63. Ibid. s. 25. 64.  Ibid. s. 36. 65. Ibid. s. 34-35. 66.  Ibid. s. 36. 67. Ibid. s. 56. 68.  Ibid. s. 55. 69. Ibid. s. 56-57. 70.  Ibid. s. 56 og 59. 7  1.  Freud  bruger  betegnelsen  i  sin  beskrivelse  af  den  "kunstneriske  karaktertype":  "Sandsynligvis  indeholder deres (kunstnernes) konstitution en stærk evne  til sublimering og  en  vis  lashed  i de fortr~ngninger, der er afgorende for konflikten".  Freud: "Psykoanalyse". Kbh. 1978, side 298. 72.  "Konfrontation"  s. 35. 73.  Ibid. s. 36. 74.  Ibid. s. 42. 75.  Ibid. s. 31. 76.  Ibid. s. 32. 77.  Ibid. s. 62-63. 78. Ibid. s. 63. 79. Ibid. s. 109. 80. Ibid. s. 55-56. 81. Ibid. s. 63. 82.  Ibid. s. 109. 83. Ibid. s. 110. 84.  Ibid. s. 108. 85. Ibid. s.  100. 86. Ibid. s. 62. 87. Ibid. s. 11  0. 88. Klaus Rifhjerg: "Dengang  det var for"  s.  10-1 1. s. Elektronisk version af artikel i KK 40. Forlaget Medusa 1981.
89. Citeret  fra  Dines Johansan: "Psykoanalyse,  litteratur,  tekstteori.  Bd. 1" 104.