Allegori eller software?
Forfattere: Torben Kragh Grodal
Tidsskrift: kok (1990-11-16)

dette  nummer  af K&amp;K, i s z r   hans fremragende diskussion af Scott's k c t Discourse.

7. Til fort~rnelse for C B 0  (og andre) ventilerer  jeg  i  artiklen (K&amp;K 65-66, p.138 ff.)  den teori, at  dekonstruktionens erkendelsesdefaitisme, dens oplevclse af at »virkeligheden«  er ikke-lovmxssig og kontingent og historien ophØrt,  har  at  gore  med nogle historisk-samfundsnixssige skift i vore sanifund i disse ar. Og at noget kulturhistorisk  tilsvarende er foregaet tidligere  under  modernitetens  fremmarch (p.149). I den siden da udkomne  David  Harvey: 7%e Condition of Posttnodemity, Oxford 1989 argumenteres  der  i  omfattende  regi  for  en beslzgtet  teori om, at  de postmoderne oplevelsesformer  nu  og i tidligere perioder  kan ses som led i samfundshistorisk og teknologisk betingede zndringer af  tid-  og  rumopfattelsen. Bogen imponerer med sin stofrigdom og  argumentatoriske  sammenhzngskraft, selv oni  opfattelsen af dcterminationsforholdene  forekommer mig gjort  nogcl  for enkle.

8. Se herom -ogs5 i relation til CB@'s  reaktion  p5  min  opfattelse  af,  at pointer  kan  blive  »udt@mte« -KcCK 65-66  p.148 f.

## Torben Krugh  Grodal

## Allegori eller software?

I  indlzgget  ~ k s n i n g e n s allegorier« nedskriver Bratt gstergaard  nogle kritiske  bemzrkninger  om Kuliur &amp; Klase generelt, der i hoj grad eksemplificere~ ved  en kritik  af  min  »Fiktion som moderne mentalt  software«. Kritikken  rummer  mange  rnisforst5elser  af  mine  positioner,  men  den giver mig en kzrkommen lejlighed  til at  eksplicitere  disse,  bl.a.  i en  forskningsbiografisk  samnienhaxg.

Indledningsvis  skal jeg  bemzrke, at  jeg  i  min  egen  forskning  oplever sammenhamg med den ideologikritiske  og strukturalistiske  fortid,  og at  jeg  med  glzde  og  stolthed  vedkender  mig mine teoretiske  og tekstanalytiske skrifter fra 1970'erne.  Nogle kapitallogikere og  &amp;kaldte  'ideologikritikere' har i 1980'erne  felt et stzrkt behov  for  selvkritik  og  'bewaltigung der vergangenheit',  men da jeg  hverken  da  eller  nu deler  en  rxkke  af deres  teoretiske  positioner,  har  jeg ikke behov  for  at  dele deres selvkritik.  En rackke af 60'ernes og 70'ernes kritiske  tendenser  er  hyppigt  blevet behandlet som  forskellige  sider af samme sag, til trods for at disse kritiske bcvzgelscr udgjordes af personer og grupperinger, der i en rzkke henseender  havde modstillede opfattelser. En meget vigtig skillelinje er modsatningen  mellem  en  evolutionzr-rationalistisk og fremskridtsoptimistisk kritik  over  for  en  revolution~r-idealistisk og fremskridtspessimistisk

## K&amp;K  DEBAT

kritik.  Hovedparten  af den  kritiske bevzgclse i 1970'crne  havde frcmmedggrelscn  i  det  industrialiserede  samfund  som sit udgangspunkt,  og deres samfundskritik  var i  henseende  til problcmkatalog ikke radikalt forskellig fra  en  stzrkt konscrvativ  kritik  af udviklingen.

Omend mange starkt konservative ikke sympatisercdc med f.eks. Frankfurterskolcns Srsagsforklaringer,  var dennes  kritik af masscsamfund  og medicmanipulation  og  oplgsning  af naerc menneskelige relationer som talt ud  af  deres  mund.  Sammcnhangcn mellem kirke og marxisme  har vzret t z t  savcl p5 det personlige plan,  hvor mange af dct kritiskc kulturlivs personer koin  fra kirkclige kredsc,  som pS det  mcre  absiraktc plan,  hvor  marxister og kristne kunnc vzre cnige om, at  hisioricn  havdc  en  mening  og  ct formS1,  mcnncskct  en  natur,  omcnd mcningernc og formSlcne var forskelligc.  Den  position  dcrimod  som  jeg og  adskillig  andre  forskerc  med  tilknytning til Poetik/Kultur-&amp; Klasse indtog,  var evolutionistisk og  'kntisk-optimistisk'. Mennesket havde ikkc nogen natur der var blcvct fremmcdgjort  ar det kapitalistisk-industrialistiske samfund, og dettes sociale og kulturelle problemer skulle ikkc l0scs vcd  en revolutionar ophzvclse,  men dcrimod ved cn evolutionzr udvikling af  det  industrielle  samfund.  Dcnne position  var forhadt af  savcl  dct kulturclle  hgjre  som  dct  sakaldte  kulturclle  venslrc.  Et  ccntralt  elcment  i dette  modsztningsforhold var forholdet mellem dcn gammelborgcrlige kulturelle  tradition og det  nye medicsamfund.  'Optimisterncs'  historiske relativering af kulturarven og 'kritiske accept' af massekulturen tiltalte hverkcn konservative, kulturradikale eller traditionalistiske kommunister og marxister.  1 En historisk-materialistisk relativisme  af  den  type  som  styrcde og  styrer  min  forskning  opfattedes paradoksalt nok som 'doktrinaer'  fordi dcn  ikke  havde  faste doktriner, ikke anerkendtc absolutte zstetiskc og moralskc normer, mcn argumenterede for  en  historisk  og  lokalt-funktionel beskrivelse  af  de kulturelle  fznomencr. E n  sadan relativistisk og historisk objcktivisme  var en grufuld kraenkclse af  forestillinger  om  en  transcendent forankring  af  den kulturelle  analyse, hvad enten  denne transcendes  var kristen, marxistisk ellcr alment-humanistisk.

Jeg  opfatter  'menneske' som  en ansamling  af  biolologiskc  og  ncuralc processer,  og  et  givent  individs  fungeren cr p3 et givet tidspunkt resultat af  et  komplekst  =t af  biologiskc  og sociale udviklingsprocesser, og de forskellige dele fungerer sammcn, men de har samtidig deres egen specificitet og udviklingshistorie. Krop, sprog, bevidsthed, social praksis haengcr funktionclt sammen, men gen-koderncs udviklingshistoric er f.eks. ikke den  samme som sprogkodcrncs ellcr institutionerncs  historie. Mening produceres  ved funktionel interaktion mellem disse instanscr og er en egenskab  vcd psykofysiske subjekter. I mods~etning til hvad Bratt (dstcrgaard synes  at  mene,  har  tekster  ikke  betydning  i  sig  selv. Mening  i  tekst  og intertckst  er  en  proces  i  mennesker og  for  mennesker,  og  derfor  reduccrer man ikke tekster ved at beskrive dem  i deres  globale  sammenhxrig, nemlig  som  en  bestemt  instans  i  en stgrre psykofysisk  og  social sammenhzng.  Tekster mener,  snakker  og intertekstualiscrer ikke, nar de star p2 hylderne i bibliotekerne, jeg tror f.eks. ikke  at  der  om  natten  er  en  stadig tekstlig  mumlen  og  hvisken  p5 vore biblioteker.  Nar  derfor  Bratt  @,tergaard kan opfatte det som en kritik at sigc, at kulturanalytikcrnc forstar tekster  ved  at  ovcractie  dem  til  noget andet, kan jeg  ikke fplge ham. Tvartimod, betydning cr over.szcttclse. proces,  transport.  Maven  udsender  kemiske  substanser,  de  over.szttes  til neuralc processer, der f.eks. i  hjernen overmttcs  til sproglige  udtryk,  der overmttcs til  lyd  (jeg  er sulten),  der oversrettes  hos en modtager. Enkeltfxnomcnct har 'ingen betydning',  kun differenser  og  processer  har  betydninger,  og  intet  har  bctydiiing 'i sig selv', (hvad der ville vxre det  samme som at  sigc 'gud' ellcr en anden evig iagttager uden for tid og rum). Endvidere  har  P&amp;nomencr  kun  betydning for  bevidste  vxsencr.  Derfor  medfarer opfattelsen  af  at  tekster e r  led  i stadige overscticlscproccsscr mellem mange forskellige neurologiske og kulturclle kodningssystcmer hke -som  Bratt  tror -at  et  bestemt  kodningslag er cn 'spejling', men derimod at  det  givne sysicm er et led  i  reprzsentationsproccsscr.  @jc-hjerne er et repraisentaiionssystcm,  der af  evolutioncn  er udviklet  med henblik  p5 at rcprascnterc aspekter af  den  fysiske verden  for  mennesker  og i sanlrncnhxng med en rzkkc andre rnenneskclige funktioiicr, sproget et andet, handling et trcdjc, og dissc forskellige systemer  indgar  i uendelige og kom'overzttelsesaktiviteter'.  F.eks. overzttes billede til  sprog,  sprog  til  handling  osy.  D e samtidig plicerede indbyrdes forskellige systemer har deres egen  relative autonomi.

I  niodsaetning  til  hvad  Bratt  tror, opfatter  jeg fiktion som  et sadant kodesystem, en bestemt made at oversrette nogle fznomencr til  nogle andre, og ser derfor ikke 'fktion'  som modmtning til  'virkelighed'. Nar jeg valger  ordet  fiktion  og  ikke  f.eks. litteratur,  er  det  fordi  fiktion  er  et 'system', der kan manifesteres i mangc forskellige medier og sammenhznge (film, teater, ballet, litteratur osv). Jeg understregede eksplicit  i softwareartiklen  at  vores  forbindelse  til  den fysiske virkelighed  altid  er medieret; romanla'sning er s5lcdes h k e  at  hcngive  sig  til  en  illusion,  men  derimod at foretage cn specifik funktionel transformering  og  reprzscntation  af andre  reprasentationssystemer (e.g. sanseapparatet), og formalet med artiklen var at vise det historisk specif k k c  i udviklingen  af  skriftlig fiktion og  fiktionens  mulige  funktion  i  den civilisatoriske proces.  Fordi bestemte typer af fiktion er  historisk  produceret, er der dermed  ikke  sagt  nogci om,  hvorvidt den  er  skadelig ellcr gavnlig,  s5vcl  vores  biologiske  som vores  kulturelle  programmer  er  alle 'installeret'  pS et tidspunkt  i  historiens Ipb,  og jeg  ser ikke  at  en  aminbe-eksistcns skulle vare mere autentisk end menneskeeksistensen i  det 20.Srhs. metropoler. De kulturelle  udvklingsprocesser har ikke -som f.eks. Freud sommetider  troede -karakter  af  en stadig mcre l i d e l s e s p r ~ g c ~ subli-

## K M DEBAT

mering  men  derimod  af  en  rxkkc minusfor ellcrs ville  menncskcr  sikkert  vcndc

omdannelscsprocesscr, hvor serne  er  miiidrc  end  plusserne, tilbage til  tidligere  udviklingstrin.

Billcdct  af  mandcn  i stolen er dcrfor  ikke  fra  min  side  udtryk  for  en implicit  nostalgi i forhold til tiden far 2 modcrniteten og skriftcn.  Mcn manden i stolen er derimod  nok  lidt  drilleri  ellcr  blasfemi i  forhold  til dc littcrzrc  krcdhc (fra  dekonstruktionister til bogdropper-graedckoret)  der opfatter BOGEN og SKRIFTEN som dybe og hellige steder for abstrakt  og autonom  betydning  og  for  livets  indcrstc mening,  hvad cnten  dcnnc kaldes tavshed, absurditet, difference, intcrtckstualitet, andethed ellerjeu du signijint~t, you nanw it. Jeg villc visuelt fremvisc  lzseren  for  at  konkretisere for  hvem  lzsningen  har  cn  lystfyldt funktion.  NSr  en  af  'dckonstruktioncns  fxdrc' Dcrrida  ikke  rigtigt  har kunne  opstille  en  global  betydningsteori,  til  trods  for  at  han  med  stor skarpsindighcd  har  pgvist  procesclementet,  forshydnings-  og  oversettelseselementet i  betydningsdannelsen, hznger  dct  netop  sammen  med,  at han  kun  scr  skriften,  forskellene,  og ikke kan se det lzscnde og fortolkende subjekt,  der  sidder  og  giver  tegnene  mening. Derrida's  og  dekonstruktionistcrncs betydningsopfattelse er metafysisk ved autonomiseringcn af betydningsproblcmet  til  at  vzre  et tekstproblem for derefter at blive metafysisk krznkcdc, nar dc erkender diffcrcncespillets eller  retorikkernes meningslflshed. Betydning  og mening er  lokale,  menneskelige funktionsmader, hverken forskelle, kosmos eller  atomare partiklcr  'har mening', da  'mening' cr  en  wrlig  funktion  i neurale  systcmer. Mirakulast  at  vise at  der  ikke  er  nogen  metaFysisk  garant  for  betydningen,  at  der  ikke  er nogen  gud  der garantcrer  for  'sande repr~sentationer' behavcr ikke at mcdfflrc,  at  man -som  dckonstruktionisteme -tragisk  eller ironisk  fastholder  denne  metafysiske  kraenkelse ved  at  skulle  tale i  dcnnesidighcdcn. Selv  om  der  ikke  er  nogen  mcning med  tilvzrclsen,  er  der  masscr af mcningcr  om  og  i  tilvzrclscn,  som man kan  tale  om og beskrive. Sprog, betydninger  og  reprxsentationer  er ikke primzrt sande eller  falske,  men faktiske  mader  hvorpa  vi  som  biomasse-biocomputcr  ved  evolutionen er  forbundet  med  omverdenen. Nar Bratt  kan sige at  »Der er altid inden for  diskursen  nogct  andet  end  subjektet,  der  strukturcrer,  hvad  det  er der  siges«, foretager  han  en  metafysisk adskillelse af subjcktet fra  de fznomener, der konstituerer  subjektet.  Implicit  forud.sztter  han  et  subjekt,  dcr som Anden svzver over vandene,  og  dereftcr  bemzrker  han,  at dcr  er  'noget  andet'  der  griber ind. Andetheds-talen  og reprzscntationskritikken er sjxl-legeme-dualismenpS en ny  made. Dettc forekornmcr  som et  serligt  usamtidigt projekt  netop nu, hvor f.eks. kognitionsforskning og deraf  afledt  heftig  filosofisk  debat  i dct  seneste arti for alvor har opstillet modeller for at overvinde denne dualisme Drillerict i stolebilledet gik ogs3 p3 det  forhold, at hovedparten af  dct litterarre kleresi kun kan tildele skriften betydning,  hvis  den  er  kritisk,  over-

## KSrK DEBAT

skridende, alternativ o.lign. Den drabelige oprØrske metaforik, der hyppigt lzscs og skrives, star i skarp konstrast til  det  stille  liv  med  skriften.  Set  fra mit  synspunkt  er der ikke noget  =rligt  fordzkt ved  at  lave  nye  mediationsformer  der  muliggpr  mere  perfekte tilpasningsformer, Fagre ny Verden's skrzemmebilledcr  af  udviklingen  forekommer  mig  lidet  appcllercnde,  jeg vil gerne  være  varm, mæt, rask og se visuelt  pirrende film. Og jeg  foretrackker romanens mentale software for  tidligere tiders voldelige hardware og dissocierede psyker. Udbygningen af repracscntationssystemernc har karakter af handlende konstruktion, ikke kun af dekonstruktion, selv om  enhver  konstruktion selvf@lgelig omformer  og  destruerer tidligere konstruktioner.

Stolebilledet og beskrivelsen  af  det uniforme og sansefattige skriftbillede var  endvidere  et  drilleri i  forhold  til det skriftkleresi, der opfatter den moderne audiovisuelle massekultur med dens anden mundtlighed og visuelle rigdom  som fandens uvirkelige opfindelse i forhold  til  den hellige skrifts  virkelighed.  Det  burde  derfor ikke overraske Bratt,  at jeg  kritiserer grædekonen Baudrillard for hans v u l p r e  modstilling  af virkelighed  og illusion. Fordi Baudrillard ikke analyserer de funktionelle relationer i f.eks. Amerikas  (post)moderne  kultur  kan han  ikke  forsta  dens meninger,  men kun misse med sine provinsielle franske  Øjne og tro  at  han  ser  en  betydningslps  illusion Kun for  den  udenforstacnde er moderniteten udtryk for meningstab og absurdisme. Jeg skal  i dcnnc  sarnincnhxng biografisk  bc- mazrke,  at  h~jmodemismen  og  dens teoretiske  overbygninger,  sasom  den franske 'dekonstruktionisme' med dennes teologiske (ambivalente)  modernitetsforskraekkelse og fomuftkritik  indgik i  den  antividenskabelige hurnanioraforst3else der fjernede humanistisk  forskning fra  den  fivrige videnskab,  en  antirationalisme  som jeg og  andre har  opponeret  mod siden slutningen af  1960'emc.

At  pege  p5  skriftkulturens  og  litteraturens historicitet vil da sclvf@lgelig  ikke  sige  at  man  bærer  den  p3 historiens  mØdding.  Fly  og biler  har ikke ganske overflodiggjort benene, at flyve eller at spadsere har hver  deres lystgevinster, der endda profilerer hinanden.

Selv  om  Bratt  nogle  steder  i  sit indlæg kritiserer  en tekstanalyse, der ser tekster i sammenhzeng med andre praksisformer,  »fristes« han  dog  andre steder til at benytte denne analyseform, idet han fortolker  min artikel som  udtryk  for  mit  ubehag  ved  at vzre litterat og min lzngsel efter det virkelige  liv.  At  Bratt  kan  lade  sig friste til at fortolke min skriveaktivitet i  sammenhaeng  med  mit  Øvrige  liv, at  opfatte  niin  artikel som et sprogspil eller en allegori er et sundhedstegn, og omend  jeg kan vzre uenig i den konkrete analyse kan jeg

fremfor  blot kun billige  fremgangsmaden.

Til  -1lpplering  og  modificering  af analysen vil jeg fremfare andre erkendelsesmæssige og fantasmatiskc motiver  for  artiklen.  Min  fascination  af fiktion  indbefatter  saledes  dens  affektive og repracsentative dimensioner (husk  nu  at  reprzsentation  ikke  er dct samme som 'afspejling',  men dcr-

## K&amp;K DEBAT

imod  er  koniplekse  oversaettelsessystemer). DC  romaner og film der har interesseret og bevæget mig har netop &amp;danne  dimensioner, og nar jeg  analyserer  fiklion  er  det  for  at  erkende de mekanismer  der former og  styrer disse  oplevelse  og  deres  historicitet. Dette  er  ikke  et  normativt,  men  et deskriptivt  og teoretisk  projekt,  men deri  ligger  ogsa  at  jeg  for  at  forsta fiktionfznomenct  vil  beskrive  s5vel massekullurens  fiktion som  hovedstrpmmen  i  den  fine  fiktion,  og  til forstaelse  af  fiktionens  affcklive  og reprzsentalive funktion  er  f.eks.  en de Man's  lzsninger lidet oplysende, ja nzrmcst  formflrkende  i  deres  autonomisering af littcrzre strukturer. Jeg vil  analysere  fiktioncns  hjerne,  krop og verden.  Dog  ikke ved  impressionistisk eller expressionistisk fremmanen -det gpr kunstnere bedre end jeg  gpr -men derimod ved videnskabelig  analyse.  Til  en  sadan  far  man inspiration fra  den  omgivende virkelighed, der stiller nogle mentale vzrktfljer  til  radighcd.  Et sadant  mentalt vzrktpj er den voldsomme udvikling af  computerteknologien,  der  gpr  at gamle  metaforcr  som  'spejling'  kan erstattes med langt mere funktionelle metaforcr  fra  den  elektroniske databehandling~ verden. Selv om computere  stadig  mangler  meget  i at  n3 p&amp; hfljde med den  menneskelige hjerne, er mennesket nu  for alvor begyndt  at supplere  sine  iysiske  værktojer  med maskiner,  der kan  simulere aspekter af bevidslhedslivet. Her kan man konkret simulere dynamiske sammenhznge melleni  forskellige  reprzscntalionsfornier  og  se  enden  p3 modsretnirigcn mellcin bevidsthed og materie. En fejlkilde til Bratt's motivanalyse  er,  at  han  tror,  at  ord  som 'software'  for  mig har en negativ konnotation  og ikke  er bærer  af  en positiv fascination. Som  jeg mere detaljeret har  analyseret i artiklen »Biografi  og  psykoanalyse«3  er  det vigtigt at skelne mellem den videnskabelige  analyse  af  fiktionens funktion og  fiktionens  fænomenale  fremtrzden.  Den intellektuelle glæde ved  at se hvilke  mekanismer  der  styrer  oplevelsen  reducerer  ikke, men  supplerer den  umiddelbare oplevelse.  At fiktion er en af mange program-typer i  den  neurale  computer  kan  maske berpve  fiktionsoplevelsen  sin  sakrale transcendens, men burde ikke forstyrre  en  verdslig  kognitiv og  affektiv fiktionsoplevelse.

At  erkendelse  og  indsigt  alligevel virker  krænkende  og forstyrrende p3 mange humanister  registrerer  man  i de sidste artiers mange heftige udfald mod  f.eks. en socialhistorisk  eller en (socia1)psykologisk  fiktionsanalyse  af den type der har vzret offcnlliggjort Kunst  og litteratur menneskelighed's  sidste  skanse  der grzdemur hvor man fzlder tarer over transcendensens fravær i en evig  dekonstruktion  af  faderbilleder. Mange skrifter som litteratur,  og  det  er derfor lidt uforstaeligt, hvorfor  de (ogsa) spger  deres  skrifter  anerkendt  som

i Kultur-&amp; Klarse. er for nogle litterater en transcendent opiylder  religipse  behov,  eller  er  en dekonstruktionister og postmodernister  opfatter  med rette  deres kritiske videnskab.  Jeg indrammer blankt,  at jeg mere fascineres af de sidste artiers teoretiske landvindinger inden for f.eks.  fiktionstcori,  kommunikations- forskning  og kognitionsforskning.

PS. Dekonstruktionisme er en isoleret litterzr-essayistisk  modebolge,  der  i senfirscrne har vzret stzrkt p5 retur internationalt,  hvad  der  selvf@lgeligt kun er invalidcrende for synspunkterne, hvis man som Bratt og e.g. Hans Hauge  i fiilik  91-92  s3 stzrkt legitimerer dekonstruktonismen ved at den er ny, a  la  mode.  I  en artikel  andetsteds  i  dctte  nr.  af  K&amp;K  vil  jeg  behandle  nogle af de tendenser,  der har prreget andre  videnskabsomr3der i firserne,  og  som  far  en  stigende  betydning  ogs3  for  analyse  af  litterzre og visuclle  fiktionsvzrker.

## Noter

1. Jfr.  f.eks.  striden  om de sene Pontoppidan-va-rker: save1  konservative som kulturradikale kunne spejle deres udviklingspessimisme i disse, men blev  strerkt  forbitrede  over  analyser der papegede disse positioners historiske og klassemzssige baggrund.
2.  Derrida's kritik  af  oprindelighedstznkningen  hos  Rousseau  og  LéviStrauss fra De la grammatologie,  som Bratt's  kritik er  kalkeret  over,  blev Izst og diskuteret i Poetik-kredsen  for over  tyve  3r  sidcn,  alts3  f@r Bratts kapitallogiske  fase og la-nge f@r  hans omvendelse til dekonstruktivisme.  Nar mange med tilknytning til Poefik-kredsen  ni1  (som  dengang)  tager  afstand fra  dekonstruktivismen  er  det  derfor ikke af  'angst  for  dct  nye', men  derimod p3 grund af  andre forestillinger

om videnskab.

3.  I  Dines  Johansen,  Hauberg Mortensen,  Nagele  (red.)  Historie.  Tolkning. Tekst, Odense Universitetsforlag 1990.