Når skruerne strammes
Forfattere: Nils Gunder Hansen
Tidsskrift: kok (1991-11-18)

Nils Gunder Hansen

## Når skruerne strammes

-om litterzre tolkningsstrategier og -kontroverser, eksemplificeret ud fra Henry James The Turn o f the Screw

Når  man  et  stykke tid  har  siddet  og  arbejdet  med  forskellige litteraturteoretiske positioner som f.eks. Stanley Fish's, kan det være forfriskende at inddrage en litterm tekst. Det gor godt nok  diskussionerne mere mudrede, men  ogsil mere interessante. Og  det kan  blive  lidt  trættende i  forbindelse med Fish at diskutere opfundne og ekstreme eksempler: kan man argumentere for at Macbeth i virkeligheden handler om  fodboldklubben Manchester United? Eller rettere:  kan  man  pil  nogen  rimelig milde argumentere for, at det g Ø r  den ikke, hvis nogen fØrst har valgt sig det som deres udgangspunkt? Henry James's lille  gyserroman fra 1898 The Turn of the Screw (da.: Skruen strammes (195411968)) er derimod uhyre velegnet til en sildan diskussion, ikke  blot  fordi  den  har  udl~st en  tolkningskontrovers,  hvor  to  diametralt modsatte men  tilsyneladende lige velargumenterede fortolkninger har  stilet over for hinanden i næsten hele århundredet,  men ogsil fordi den har givet anledning til  yderligere en  serie af  analyser, som  jeg  har  set bedomt  fra autoritativ  side1 som  fuldstzndig  far  out  og  uacceptable.  Romanen  kan dermed give os lejlighed til at se, hvordan en uacceptabel analyse ser ud, og ved hjælp af hvilke kriterier man  skelner. Inden jeg  siger lidt mere om tekstens virkningshistorie,  vil  jeg give et nØdtØrftigt resumé  af handlingsgangen.

## Resumé

Romanen,  som  er  ret  kort  og  måske  snarest  en  forvokset  novelle,  er opbygget af flere lag og forkllerinstanser; hovedteksten, ca. 95 % udgores af  en jeg-foriælling, en  unavngiven guvernantes nedskrevne beretning om nogle begivenheder fra hendes ungdom -denne tekst indledes a f   en prolog, der tematiserer den klassiske spØgelseshistorie-setting.  En  mand ved  navn Douglas oplaeser ved kaminilden foran en kreds af mennesker guvernantens manuskript, som han har faet overladt efter hendes d ~ d , og som han nu  for forste gang  videregiver  til  en  bredere  kreds.  Oplæsningen  bivånes af  en rammefortæller, et ubestemt jeg,  der da atter arver teksten  efter Douglas's d g   og altsA fungerer som udgiver. Rammefortællingen tages ikke op igen efter hovedtekstens  afslutning. Udover at oplæse teksten giver Douglas nogle forhåndsoplysninger om guvemantens person (han har kendt hende, hun var guvemante for hans sgster i en senere periode af sit liv) og de begivenheder, der leder op til historien. Disse er som fØlger: guvemanten er yngste datter af en fattig engelsk landsbypræst, og som tyvearig sØger hun for fØrste gang guvemanteplads. Hun kommer til samtale i Harley Street hos en charmerende ungkarl i sin bedste alder, og han  giver hende i opdrag at rejse til Bly, hans gamle familiegods i Essex, for dér  at passe og undervise hans forældrelose nev@  og niece Miles og Flora, som han er værge for. Eneste betingelse er, at hun aldrig m A   komme til ham og ulejlige ham  med bekymringer, hun skal klare alting selv. Trods de barske odds accepterer hun jobbet, angiveligt fordi hun  er charmeret. Nu  kommer s&amp;  hendes egen beretning:

Hun får en næsten mistænkeligt overstrØmmende velkomst af  den brave husholderske Mrs. Grose, og hun charmeres Øjeblikkelig af den fortryllende otte-hige Flora. Der kommer dog snart slanger i paradiset: hun  undrer sig lidt  over  den  tidlige  guvemante  Miss  Jessels  skæbne  (hun  rejste  fra  sin stilling  og  d d e  kort  efter),  og  fra  Miles's  kostskole  modtager hun  for drengen selv ankommer p A sommerferie brev om, at han  er bortvist uden nogen nærmere angivelse af  årsagen; dette bekymrer hende  selvsagt, men mdet med Miles, der om  muligt overgår sin soster i charme, intelligens og skonhed,  får  hende  til  at  vifte  bekymringerne væk.  P&amp;  en  spadseretur  i parken, hvor  hun  i ~vrigt Wnker p A   &amp;menes  onkel, ser hun  pludselig en fremmed mand p A toppen  af  et  af  godsets tårne -han  foretager sig  ikke noget, men  står bare og betragter hende. I en  samtale med Mrs. Grose får hun skikkelsen identificeret  som Peter Quint, herrens tidligere hushovmester, som er d@ for nogen tid siden. Denne uhyggelige oplysning får hende til at g A   husholdersken  p A   klingen, og denne beretter, at bade Quint og Miss Jessel var  fordærvede mennesker, som  stod  i  forhold til  hinanden  og  ydermere passede bomene i en periode, omgikkes dem p A en  uheldig  made,  tog  sig friheder O.S.V. Da guvernanten siden ogsA ser Miss Jessel, resolverer hun, at spogelseme  er kommet tilbage for at genvinde deres magt over de uskyldige &amp;m -sidenhen går det  op for hende, at Mrnene faktisk er  vidende om sflgelseme og  prgver at  holde  deres  eksistens  skjult  for  hende.  En forfærdelig  kamp  begynder nu:  hun  skal kæmpe  mod  spØgelseme  for at frelse &amp;mene,  og hun skal samtidig kæmpe imod &amp;mene,  f A   dem til at g A til  bekendelse  og  derigennem opnA  at  sætte dem  fri  af  denne besættelse.

Samtidig er det kun  hende, der kan  se spogelserne, så hun  m A vælge sin strategi med  omhu -til  sidst forloses situationen ved, at  hun  overfor lille Flora insisterer p A Miss Jessels tilstedeværelse; Flora benægter alt, bryder sammen, vil tages bort fra guvernanten og fragtes af Mrs. Grose febersyg til London. Scenen er dermed klar til den endelige show down mellem guvernanten og Miles -i en afsluttende  brydekamp hvor hun prover at forhindre ham i at se Quint udenfor vinduet, får hun ham  endelig til at udtale navnet -og da hun netop i triumf knuger ham  endnu heftigere til sig i glæde over, at forbandelsen er hzvet, går det op for hende, at han  ligger d Ø d   i hendes arme.  Hans  lille  befriede  hjerte  var  holdt  op  med at  s l A . Her  slutter manuskriptet og bogen, i og med at rammefortællingen ikke tages op igen.

## Tekstens tolkningshistorie

Romanen kom  som foljeton i et magasin i  1898 og blev  nok i starten qua ghost story ikke regnet for et særligt lodigt indslag i James's forfatterskab. I  1934 udgiver Edmund Wilson  imidlertid en  psykoanalytisk læsning  a f historien2 som vzlter det kanoniserede syn p A den  som  spogelseshistorie -og siden da har der vzret en uafladelig kontrovers om, hvordan den egentlig skal læses. Wilson  gjorde det  for eftertidens Øjne ret  simple, at  han  s A   p A mediet (guvernanten) i stedet for historien, han  fandt ud  af, at der var tale om  en  såkaldt upalidelig forkller og  at The Turn of  the Screw dermed i virkeligheden er  en  sygehistorie -fortalt at  en  vanvittig  guvernante uden sygdomsindsigt -en historie om  hvordan hun, besat af  neurotiske seksuelle fortrængninger i forbindelse med  sin uerkendte forelskelse i onklen, ud  af sit forstyrrede begzr fremhallucinerer spogelser med  skumle hensigter, og hvordan hun  som konsekvens af  sit vanvid plager, forfolger og mishandler de sageslose bom og tilsidst dræber drengen, hvad enten hun  nu  skræmmer livet af  ham  eller i bogstaveligste forstand kvæler ham.  Udover sygdomsdiagnosen har Wilson forskellige symbolindicier:  guvernanten ser forste  gang Quint stå p A   et tårn, Miss Jesse1 dukker op p A   den anden side af  en dam og i en bestemt situation sidder den lille legende Flora og bakser med at f A   en trzkæp igennem et hul i et andet stykke træ. Og s A   ved man jo,  hvad klokken er slAet. Nu  kan dette virke ret latterligt,  for som Freud engang har sagt: »en cigar kan faktisk ogsA indimellem blot være en cigar, m A   De vide«. Men der er i kalvandet p A   Wilson lavet langt mere overbevisende tekstnare analyser,  der  argumenterer for,  at  guvernanten  simpelthen er  bindegaL3 Og derfor har kontroversen selvf~lgelig ogs A   holdt  sig til i dag.

Vi kan altsa lidt forenklet skelne mellem en 1. generationslæsning:  teksten tages p A   ordet som en spggelseshistorie,  og en 2. generationslæsning: teksten skal ikke  tages p A ordet, men  er  i  virkeligheden en  syge- eller  galskabshistorie. For  et  par år siden  har  den  amerikanske  litteraturanalytiker Shoshana Felman4 præsteret, hvad  vi så passende kan kalde en 3. generationslæsning,  der  bl.a. formulerer  sig  som  et  opgor  med  Wilson:  n&amp; psykoanalytikeren  fortolker,  mistænker  og  i  sidste  ende  éntydiggor og dermed lukker teksten, mimer han i virkeligheden guvernantens fortolkningsvanvid -som  hun  hallucinerer  spogelser,  hallucinerer  han seksualfortrængning, som hun kvæler lille Miles kvæler han teksten. Teksten er således en  allegori p A sin  egen  (mis)lzsning -snarere end at have en  substantiel betydning er den en betydningsmekanisme, som kan opsuge og neutralisere fortolkninger.  Dermed synes Felman at være i en vis overensstemmelse med James selv, der  beskrev  sin  tekst  som  en  amusette, en  'jeu d'esprit', en 'shameless potboiler' der skulle ncatch those  not  easily caught« -altsA  de mere reflekterede og mistznksomme fortolkere.

## Det polemiske rum omkring teksten

Jeg vil  mene, at Wilson og Felman er fælles om  én  ting: nemlig at tilsidesætte tekstens umiddelbare udsagn og  indholdsside og i stedet se den  som relæstation for noget andet -en sygehistorie  eller en strukturel  flertydighedsmekanisme, som kunne finde s9 mange andre iklædninger. Man kunne have lyst til at minde dem om, hvad Freud en  gang sagde: »En spØgelseshistorie kan faktisk ogsA  indimellem bare være en spggelseshistorie, m A   De vide.« Og dog -jeg  er ikke helt  sikker p A ,   at han  virkelig har sagt det. Og det er vist heller ikke givet, at han  har sagt det om  cigaren. Men så kan vi jo  selv prove  at  sige  det.  Faktisk  siger  Wayne  Booth  noget  i  den  stil:  han  m A indrØmme, at han  tror p A ,   hvad  guvernanten siger -og han  indrommer det modstræbende,  for  han  er  klar  over, at  al  glamouren befinder  sig  p A det andet hold.5

Jeg vil i det folgende ikke prove at lave min egen læsning af romanen -det ville være et omfattende forehavende, fordi det er en  tekst, hvor hvert ord skal vendes -men måske nok give nogle ansatser til hvordan man skal holde fast i tekstens indholdsside, altsA hrordan en spogelseshistorie  faktisk godt kan være en spØgelseshistorie -hvad det så end vil sige, for det m A   jo indr~mmes, at spØgelser ikke er helt s A   hAndfaste som cigarer. Derudover vil jeg  diskutere, hvordan i alverden den samme tekst kan affode to så forskellige tolkninger, og ydermere hvordan de mindre kendte, helt »uacceptable« analyser tager sig ud.

## Tekstens ubestemthed

Vi kan altsA indledningsvis  sp0rge: hvorfor kan historien ikke bare blive ved med at være en spØgelseshistorie,  når den nu przsenterer sig som en sadan? Er det ikke allerede voldlæsning at gØre  den til en  sygehistorie, fordi man da fraviger tekstens »udsagn«  og genstandsverden? Tilsyneladende ikke, idet romanen er et interessant eksempel p A ,   at selve »fabulaen«  (indholdssiden) varierer  afhængigt  af tolkningshorisonten.  Der  angives  som  regel  tre teksteksterne årsager hertil:  1)  som  moderne  mennesker  tror  vi  ikke  p A spGgelser,  og derfor kan historien ikke toikes under hensyntagen til dem, den m A   gemme p A   noget andet; dette argument virker dog noget agt, fordi det forudsatter at bogen er »realistisk«, hvor man  mere rimeligt kunne sige, at bogen gennemspiller  en  genrekonvention  eller  en  mulig  verden,  hvor spØgelser s&amp;  til troende; 2) i tiden efter James sker der et generelt opsving i  opmærksomheden p A   psykopatologi; vi bliver  simpelthen mere opmærksomme p A   muligheden af at guvernanten hallucinerer -og tilsvarende mindre opmaerksomme p A mulighedeii af  spogelser; 3) gennem en  udvikling i de litteraere teknikker bliver vi opmrerksomme p9 muligheden af, at fort~lleren (i dette tilfælde  jeg-fortaelleren) kan vaere unreliable -vi er simpelthen ikke lzngere underlagt en  fiktionskonvention,  hvor vi  beh0ver  »tro p A «   forklleren.  Man  kan  endvidere tilfgje,  at  som  »professionelle laesere~  tror  vi automatisk, at det m A   vaere andet og mere end en spØgelseshistorie, selv om den faktisk i sin tid kom  som faljeton i et populannagasin.

Vi har altsA et eksempel pi, at teksten  som objekt, udsagn og genstandsverden  forandrer  sig  p.g.a.  forandringer i  den  epistemiske  og  fiktionelle forventningshorisont, hvorfor  det  er  svrert  at  fastholde  et  distinktionskriterium i stil med:  »lad os nu  se, hvad teksten  faktisk siger«; man  kan jo ligefrem forestille sig, at folk spontant lreser den som en sygehistorie, hvad jeg nu ikke  tror,  men  det  vender  vi tilbage  til.  Det  er  da  ogsA  meget konsekvent, at en historisk orienteret receptionsforsker6  for nyligt har sØgt at genetablere samtidens forventningshorisont (gennem afsØgning af  alle de »reelle« spogelseshistorier James og  hans  læsere  har  kunnet  formodes at kende);  han  konkluderer, at  James  skrev  sig  direkte  ind  i  sine  læseres forventninger til,  hvad  beskrivelse  af spogelser  indebar,  hvorfor  teksten selvsagt skulle (underforsdet: stadig skal) læses pil denne made. Dette sidste argument holder ikke umiddelbart for en hermeneutisk betragtning, hvor vi ikke kan være forpligtet  p i   tidligere epokers  horisonter, eller hvad forfatteren intenderede -selvf~lgelig under forudsretning af, at vi selv kan levere en ny og gangbar laesning.

Det interessante er nu  sp~rgsmilet om, hvorvidt teksten er »blank« som Fish ville sige, eller om den simpelthen er så kompleks og flertydig, at den foregriber disse forskellige læsninger ved  at lægge op til  forskellige, men hver  for  sig  valide,  slutninger  i  sit  implikationsrum. Min  tese  er  nu,  at teksten gor dette sidste, fordi dens implikationsrum er meget stort i forhold til,  hvad  den  eksplicit siger, og  det er det  af  to  grunde:  1) helt afgorende temaer i teksten ekspliciteres  aldrig, men  hensvæver i ubestemthed, hvorfor læseren selv skal arbejde med, 2) helt modsat er der p A   det eksplicitte plan en detaljerigdom (især i rammefortællingen), som det trods den hoje grad af bestemthed er svært at slutte noget konsekvent udfra -hvorfor disse steder, forsåvidt  de  bliver  inddraget,  kan »fØde«  en  næsten  uendelig  serie  af tolkninger. Teksten er s A   at sige bestemt i det s m A   og ubestemt i det store.

Hvis vi starter med at se bort fra fremstillingsformen  og i 1. generationsAn d   siger, at skal historiens tema udtrykkes kortest muligt handler den om uskyldige bom, der hjemsoges af  depraverede spogelser, er dette i sig selv et effektfuldt tema, fordi det  spænder modsætningen mellem godt og  ondt videst  muligt.  Selve  denne  historiens fabel er  imidlertid  pmget  af  stor ubestemthed: vi får aldrig at vide, hvad spogelserne egentlig i givet fald vil med  Mrnene (James overlod det  efter eget udsagn  bevidst  til  læseren at tænke sig frem til det ultimativt onde); vi horer meget lidt om spogelsernes liv  og dØd og det forhold, de havde til bomene;  spØgelserne foretager sig ingen  ting,  men  står bare og  glor,  når de dukker op;  bortset  fra Miles's slutord,  hvor  han  aftvinges  navnet,  er  der  i  teksten  ingen  indicier  p A bornenes forbindelse med sp@gelserne  overhovedet. Selve tekstens »tema« er altsA i hoj grad afhængigt af  læserens udfyldning -man  kan sige, at den har en automatisk  uhyggegaranti, fordi den  vil  appellere til, hvad læseren matte finde mest uhyggeligt. It  i s  all  in your  mind.

Vi har dermed et indicium pi, at teksten, p.g.a.  denne ubestemthed ikke er  en  objektiv  kendsgerning  i  bastant  forstand,  for  det  afgorende  er jo, hvordan læseren svarer p A   denne suggerering. Teksten er dermed afhængig af  en  bestemt baggrundsviden fra læserens side:  bØrn  er af  det  gode, og spogelser er af det onde, især da hvis det er liderlige staldkarle o. lign., der går igen. Nogle  af  James's bemærkninger om  bogen  lægger op til, at han mener her at have fundet et tema, der kan suggerere  den ultimative ondskab, som  læseren  selv  skal  gore  halvdelen  a f arbejdet  med  at  tænke  sig  til. Wilsons  analyse  demonstrerer  imidlertid,  at  denne  baggrundsviden  kan forskubbe sig, for hvad er det ultimative onde en progressiv psykoanalytisk inspireret  intellektuel  fra  30'rne  kan  forestille sig?  Det  er  selvsagt  ikke spogelser -det er temaet om  uskyldige Mrn, der hjemsoges af  en seksuelt frustreret guvernante,  der  til  overflod  er  præstedatter.  Eller  sagt  mindre spydigt:  er  det  ondeste  man  kan  forestille  sig  i  forbindelse  med  Mms udsathed  ikke netop, at den instans, der fremfor alt skulle værne om  dem, vender sig imod dem og truer dem med udslettelse? James's ondskabstema raffineret orkestreret i sin ubestemthed, at det kan  »overleve«

er dermed så vandringen fra den ene historiske tolkningskontekst til den anden?

For  at  vende tilbage til  teksten  s A   er  denne overgribende ubestemthed filtreret gennem et bestemt medium -nemlig guvernanten som jeg-fortæller. Når vi suggererer, foregår det så at sige inde i hovedet p A   guvernanten. Hun opiræder som læserrepræsentant -det er hende, der »ser«  spogelseme  for os, det  er  hende,  der  gennemskuer intrigen  og  handler, tolker,  lægger op til suggerering osv. Den tematiske ubestemthed filtreres og bestemmes gennem guvernanten, men  det affoder samtidig en  ny individuelt betinget ubestemthed, fordi vi kun  har hendes ord for, at det hele passer: der er ingen andre, der ser  spogelserne, bornene »rober« sig aldrig, spogelserne træder  aldrig aktivt ind i handlingen. Det er svært at forestille sig, at denne ubestemthed, som er fælles for alle jeg-fortællinger (vi er bundet  til jeg'ets begrænsede perspektiv og er afhængig a f   dets trovzrdighed), ikke er villet fra James's side:  han kunne have valgt en  »alvidende« eller neutral fremstillingsform, men problemet med en fortællerinstans over guvernanten ville være, at denne instans som enten alvidende eller deskriptiv kunne komme til at forhåndsgarantere spogelsernes positive eksistens. Og hensigten har  tydeligvis ikke været at skrive en  sp~gelseshistorie i denne basiante forstand -til overflod har James jo  ogsa  valgt  ikke  at  lade  realiteterne  eller nogle  af  de andre personer  overhovedet bekræfte  guvernantens hallucinationer. Denne  ubestemthed er mulighedsbetingelsen for,  at  historien overhovedet kan  lceses psykologisk.

## Hvad  er en »spØgelseshistorie«?

Men  det  betyder  ikke  nØdvendigvis,  at  James ville, at  den  skulle  læses psykologisk. Andre hensyn kan  have  gjort sig gddende i valget  af  fremstillingsform: f.eks. den simple at salænge vi ikke anerkender spogelser som en  naturlig  del  af  vor  verden,  vil  en  hvilken  som  helst  »faktisk« eller »fiktiv« spogelseshistorie p A   forhånd vzre defineret som én,  der implicerer eksistensen af  spogelser uden  at kunne  afgore sig positivt for det.  Denne eneste mulige  »bogstavelighed« og  »realisme« i  forhold til  sp@gelser  m A manifestere sig litterært p A   en made, som vi med Todorov kan kalde fantastisk, d.v.s.  i en verden hvor det til stadighed er uklart, om vi er i vor egen veldefinerede  normalverden eller i en anden? Kommer spØgelserne til faktisk eksistens, er vi ovre i noget andet, som vi kan  kalde horror (Dracula) eller komik (Canterville-spØgelset). At  spogelser  i  det  sidste tilfælde kan  give anledning til komik er netop et indicium p A ,   at det paradoksalt nok kan give anledning til tab af  uhygge at  lade smgelser materialisere sig og  dermed annullere ubestemtheden. Vi kan altså forelobig konkludere,  at netop det der betinger, at historien kan læses som andet end en »sp@gelseshistorie« (taget bogstaveligt), samtidig er det der angiver, at der måske netop er tale om  en spØgelseshistorie (som  aldrig kan  være bogstavelig).  Vi  kan  ogsA  sige, at enhver spØgelseshistorie  implicerer en galskabshistorie i det omfang der ikke i historien er social  consensus  om spogelsernes eksistens;  at kun guvernanten ser spØgelserne er ikke et særlig raffineret træk  fra James's side, men  en gammeikendt spØgelseskonvention:  nogle har det tvivlsomme privilegium at kunne se spogelserne, hvorfor sfidanne historier ogsA kommer til at handle om  (og suge energi fra) dilemmaet mellem en individuel og en social sandhedsdom. Guvernanten  tvivler da ogd flere  gange i historiens lob p A sin sunde  fornuft,  hvad  der  unægtelig  tager  noget  af  brodden  af  galskabstolkningen.

Hvis  vi  skal vdge mellem  de to  kanoniserede  læsninger, m A vi  altsA vælge  »sp~gelseshistorien« af den grund,  at tekstens  tvetydighed  og ubestemthed  er  konstitutionelt impliceret i  denne  udlægning,  mens  den psykopatologiske tolkning éntydiggor  hi~torien.~ Vi er p A det  sidste punkt enige med Felman. Og det betyder, at vi forelobig har fundet et kriterium for at  skelne,  der  går  ud  pfi,  at  den  bedre  tolkning  er  bedre  ved  at  kunne inkludere den dårligere  og dermed dække mere af  tekstens implikationsrum. Vi  kan  tilfoje,  at  den  er  bedre  ved  ikke  at  behØve  at  fornægte  tekstens udsagn og genstandsverden; dermed udsætter den sig ikke i samme grad for arbitmre tolkningsrisici.

## Førstegangslæsningen

Da jeg  selv læste The Tur11 of  the Screw forste  gang, vidste jeg  desværre noget om den i forvejen (desværre fordi jeg  gerne ville have kunnet henvise til en  »blank« forudforstAelse). Jeg har for flere år siden set en filmatisering, og selv om jeg  ikke husker den i detaljer, var den meget Mart pointeret som spogelseshistorie. Udover  at  det  nok  var  filmens  hensigt, har  den  været tvunget  til  det  af genrebegraesninger:  filmen viser spØgelserne,  og  den objektiverer guvernanten i  stedet for at folge hendes bevidsthed -filmen laver dermed den samme forhfindsafgorelse  for den bogstavelige spØgelseslæsning, som en h-edjepersonai fortrelling ville være tilbojelig til. For nylig laeste  jeg s A om  tolkningskontroversen  og  læste  af  nysgerrighed  bogen igennem, og jeg  m A   indromme at jeg  spontant implementerede  den »psykologiske« læsning.  Og  det  skyldes  nok  at  den, når man  f ~ r s t kender  den (d.v.s.  når den styrer noget, der dermed reelt er en  »andengangslæsning«), har  en  vis  kraft  grundet  sin  forklaringsevne  (der  bliver  færre  ubestemthedssteder,  fordi  gaden  sa  at  sige  er  1 Ø s t   p A forhånd -man  skal  ikke erfaringsmæssigt  konstruere tekstens verden), samtidig med at den »neutraliserer« sp@gelsesfaktoren, som netop er så ubestemt og spinkelt beskrevet (i forhold til hvad jeg  havde ventet fra filmen), at den kræver en anseelig del medsuggereren fra læseren. Jeg fandt, at guvernanten generelt virkede noget overspændt,  f.eks.  i  sin  begejstring  for  &amp;mene, at  hun  forcerede  sine konklusioner frem og hendes kærlighed til Wrnene mistænkeligt hurtigt slog om i had. Omvendt fandt jeg  meget lidt påfaldende i Mrnenes adfærd; de virkede »normale« -fØrst er de venlige over for guvemanten, så virker de lidt  trætte  af  hendes evindelige omklamringer, men  behersker sig hofligt, endelig bliver  de i  stigende grad  skeptiske og  skræmte over hendes ejendommelige optræden. De leverer kort sagt en helt igennem rimelig opiræden i  forhold til deres forudsætninger og de omstændigheder de bliver bragt i. Det var med en grænselos undren jeg  p3 bagsiden af  mit danske eksemplar kunne lzse Tom Kristensen udtale:  »Aldrig har jeg  læst om  sa fordærvede Mm!« Men jeg  ville umiddelbart tro, at jeg  havde reageret som han, hvis jeg ikke  havde  været  forudindtaget.  Det  er  spekulation, men  jeg  tror  at primærlæsningen vil være mere optaget af indholdet (dvs. hvad guvernanten konstruerer) end af mediet (d.v.s.  guvernanten selv).  Mistænksomheden er ikke den naturlige attitude over for fiktionsuniverset.

Ikke desto mindre kan man som sagt let, og ogsA uden de psykoanalytiske platheder,  læse  det  som  en  galskabshistorie. Guvernanten virker  generelt lettere nervos og overspændt, mange af hendes handlinger virker i bagklogskab ikke særlig hensigtsmæssige, og  fremfor alt drager hun  hele tiden de værst  tænkelige  konklusioner  af  det  materiale,  der  tilbydes  hende.  'She jumps to conclusions', som man siger p A   engelsk. Denne type næranalyse af guvernantens karakter og adfærd er såvidt jeg  kan  se det bedste argument, der kan laves for en galskabstolkning.  Men det er stadig ikke godt nok. Man kan jo  overhovedet bestride relevansen  af  en  psykologiserende tilgang  til guvernanten og  simpelthen hævde, at alle guvernantens »uheldige« træk -nervositet,  overstrØmmenhed, forfængelighed, selvglad heroisme, skckieslos omgang med sandheden, afkald pil rationel handling, forcering af  begivenhederne,  tilbagetog,  ny  forcering  0.s.v  o.s.v. -p A det  tekstuelle  plan  er navendige led i det narrative maskineri, i den langsomme suspenseopbygning  som er så karakteristisk for romanen og også ligger gemt i dens titel. De er dermed ikke indicier for galskab, men  skruer i den narrative mekanik

-var  de der ikke, ville  historiens forl~b heller ikke være der. Jeg vil  dog naig selv k ~ b e denne form for formel funktionsanalyse  a f   teksten -selv om det vil være den letteste måde at gendrive psykologiseringen p A -fordi man da altid tautologisk vil kunne forklare teksten  ud  fra teksten selv uden  at beheve at g A   ind i den verden af o g s A  psykologisk art, som teksten Abner op for. Problemet er nok i den forbindelse ikke at psykonalysen psykologiserer personen, men  at den gØr det for dårligt.

## Den individuelle karaktertegning som problem

James bIev af en ven bebrejdet, at han havde karakteriseret guvernanten for dårligt -en anklage han var noget bestyrtet over. Som han  selv siger''  var det allerede hårdt arbejde at lave personen bade som en rapporteringsinstans for de usandsynlige begivenheder, at bibringe hende en vis  autoritet og at give en troværdig karakterisering af hende som individ (hun skulle primært besidde meatness, firmness and courage«). Det fremgår  af James's notater," at  da  han  f~rste gang  harte den  anekdote, der inspirerede ham  til bogen, forestillede  han sig historien fortalt af en udenforstående  observatØr. Han har Abenbart skiftet mening; Booth bemærker et sted, at James ofte i forarbejdet til en roman skifter over til en involveret foriællerinstans, hvorfor historiens tyndepunkt kan  svinge fra selve begivenhederne til forkellerens psykologi. l Dette beviser dog næppe, at James valgte at skrive en galskabshistorie, men måske at han valgte at skrive  fantastik i Todorovsk forstand (»to catch those not easily caughk).

Guvernanten er ikke en  neutral o b s e ~ a t ~ r , men  er i enhver forstand in medias res -problemet er nu, sAvidt jeg kan se, at enhver karakterisering der fjerner guvernanten fra et hypotetisk udgangspunkt som udeltagende vidne til begivenhederne og forvandler hende til en individuelt temperament,  aktivt og reaktivt tolkende og handlende i forl~bet, samtidig for galskabsanalysen virker som mistænkeliggØrelse a f   hende. Trov~rdiggØrelse og mist~nkeliggarelse går  simpelthen h A n d i  hAnd,  hvilket  bærer  en  væsentlig  del  af tekstens ubestemthed. Hvorfor det? Fordi enhver individuel  psykologi -d.v.s. enhver afvigelse fra en lidt uigennemskuelig  abstrakt standard for normal adfærd -selvfØlgelig er mistænkelig, når man  font har besluttet sig for det -og det er jo  det psykoanalysen har i sin mistænksomme hermeneutik. Det er mistænkeligt, at hun  er præstedatter, at hun  vil være guvernante, at hun trods  det,  at  hun  er  en  tyveårig  ung  kvinde,  lader  sig  charmere  af  en verdensmand, at hun tager jobbet under disse forudsætninger  O.S.V.  O.S.V. Når allerede alt dette er misiænkeligt, kan man  forestille sig, hvor mistænkelig hun siden bliver, når den arme pige skal underkastes et sæt af provelser som det privilegium at m ~ d e spØgelser, at skulle forestille sig hvad denne trussel implicerer, at  skulle se  i  Øjnene  at  dem  hun  netop  skal  beskytte  måske modarbejder hende, at hun  ikke kan tillade sig at formulere nogensomhelst mistanke over for de uskyldige smi, at hun hele tiden skal handle under eget ansvar i en  ekstrem situation, hvor  hun  ydermere &amp;r  tvivle p i  sin sunde fornuft osv. osv. Som Wayne Booth siger"  opfØrer hun sig ikke mere fornuftigt  end  vi  med  rimelighed kunnne forvente af os selv under lignende omskndigheder. Bemærk argurnentets implicitte udsagn: det g Ø r  ikke noget man  psykologiserer  personen,  bare  man  g ~ r det  med  en  rimelighed  a f common  sense og situationsfornemmelse. Men misknksomheden  har besluttet sig p A forhand;  når  guvernantens  situationsmæssige  referenceramme, som jo er ekstrem, ikke anerkendes, kan man selvfØlgelig opregne en kolossal mængde »beviser« pi hendes utilregnelighed, men  de vil have karakter af pseudobeviser, fordi vi er inden for rammerne af en skueproces, hvor domfældelsen er giet f Ø r   bevisfØrelsen. Mistænksomheden abstraherer personen ud  af  enhver individualitet og situation, og under dette blik er vi alle gale eller -i hvert fald -under mistanke.

## Hvordan ser  »uacceptable« fortolkninger  ud?

Jeg vil nu  vende mig  mod  det annoncerede problem om de »uacceptable« hvor  vi  skal  se  nærmere  pil  to

læsninger  af The  Turn  of the  Screw, versioner.13

En af  grundene til at der overhovedet kan opsti sidanne læsninger er, at de  to  kanoniserede  tolkninger  lader  visse  af tekstens  elementer  ligge ubenyttede hen; der er f.eks. ingen, der tager videre notits af husholdersken Mrs. Grose som betragtes (og vitterligt også skildres) som et lidt enfoldigt og deltagende vidne til guvernantens fortrædeligheder.  Man kan sige, at Mrs. Grose er en funktionel  nØdvendighed i  teksten  og  derfor uinteressant som person:  der  mi være  én der,  i  mangel  a f en  fortællerinstans,  indforer guvernanten i dette univers og leverer det nodvendige minimum  af information -det kan  ikke være onklen  som  skal være fraværende, og det kan selvsagt ikke være brnene. Mrs. Grose er et nØdvendigt tandhjul i tekstens maskineri (hun har simpelthen ikke noget implikationsrum af  ubestemthed omkring sig) og  det  er nok  derfor,  man  ikke  tilskyndes til  at  underkaste hende en fortolkning -som ethvert godt tyende glider hun s i   at sige i ét  med væggen.  Ikke  desto  mindre  er  Mrs.  Grose  pil  tekstens  »realplan«  af  de samme grunde netop helt central i sin rolle som informant: det er hende der alene verificerer, at  det  overhovedet er  Peter  Quint  og  Miss  Jessel,  som guvernanten ser, og  det  er  ligeledes  hende  der  fortæller, at  de  to  var  af tvivlsom moralsk karakter og havde et problematisk forhold til Mrnene. Det er dermed  indirekte hende, der overhovedet sætter  »besættelsestanken« i hovedet pil guvernanten og dermed leverer inirigen frisk fra fad.

C. Knight Aldrich's tese er nu i al sin kriminalistiske enkelthed, at det er Mrs.  Grose der erkender og  udnytter guvemantens labile psyke og driver hende ud  i vanviddet. Denne tese er således delvist afhængig af  den psykopatologiske,  ja man kan sige at den forstærker den, forsavidt som det bedste argument imod den og for  spØgelseshistorien altid har været Mrs.  Groses sikre identijikation af  spogelserne. Denne forklaring kræver  selvfolgelig et motiv for at blive fyldestgorende (at Mrs. Grose som person overskrider sin funktionelle  status mulig- og n~dvendigg~r en karakterhypotese)  og Aldrich gætter pa,  at  Mrs.  Grose simpelthen er bgrnenes moder, og  at faderen er deres angivelige  onkel, som imidlertid ikke har villet ægte sit tyende og ikke engang lade Mrnene være ene i hendes varetægt, hvorfor hun  nu  tager en frygtelig hævn.

Hvorfor  er  en  sådan  læsning  uacceptabel i  sadan  en  grad,  at  den  for Aldrich »opfinder«  den, ifolge  casebook7en, allerede har eksisteret  som joke: find  den  mindst  mistænkelige!  Det  var  butleren,  der  gjorde  det!  Det  er selvfolgelig, fordi  tolkningen  intuitivt  ligger  milevidt  fra,  hvad  teksten konkret siger og implicerer -og ikke alene det: den går p A tværs af  teksten, fordi  den  forudsætter,  at  bade  Mrs.  Grose  og  onkelen  og  i  sidste ende teksten selv lyver (dette sidste fordi tesen heller ikke er impliceret i prologen som udgor, hvad man  matte kunne finde af  tekstens metabevidsthed).

Ikke-acceptabiliteten kan  imidlertid ogsa artikuleres pil  mere reflekteret made: allerede  vittigheden  om  butleren  antyder,  at  der  iværksættes  en malplaceret genreforventning -fokuseringen  p2 Mrs. Grose f~lger krimikonventionens to bud:  1) teksten rummer et mysterium, der har en  »naturlig« forklaring; 2) teksten skjuler bevidst elementerne til gadens losning, så man skal udnytte alt materiale og særligt det upafaldende.  Ikke-acceptabiliteten kan  endvidere  artikuleres  fra  et  formalistisk  standpunkt:  analysen  laver psykologisk interpolation p A noget, der blot er sirukturelle funktioner i det narrative skema,  og gennem denne særlige form for overfortolkning  konstruerer den et alternativt narrativt skema, som der intet tekstligt belæg er for.

En  Stanley Fish  ville her kunne  sige: ja,  tolkningen  er ikke-acceptabel fordi den bryder med  den forudforventning, der kan  grunde sig i enten en forestilling  om  genrekonvention  eller  en forestilling  om teksten  som funktionelt,  formalistisk netværk. Den er kun »forkert«  i disse kontekster, og hvis jeg  piIberaber mig en mere grundlæggende,  intuitiv modvilje mod tolk- ningen (teksten odeller dens personer » m A   ikke lyve«) skyldes det nok,  at jeg  på forhånd har projiceret de f Ø r   omtalte eller tilsvarende konventionelle og analytiske modeller ned  i teksten.

Vi  kan  knke os,  at  forargelsen, som  tilfældet  nok  ofte  er  i  sådanne kontroverser, ikke s A   meget gælder den pagældende toikning som de generalisérbare  konsekvenser af  dens præmisser. For  er  det  generelt  »tilladt« tekster og deres personer at »lyve«,  kan  man  bringe en  hvilken  som helst tekst  til  at  sige hvad  som  helst.  Men  problemet er nu,  at disse forudsætninger allerede er bragt i spil i den psykopatologiske udgave, hvor en given person (guvernanten) heller ikke står til troende, og hvor teksten derfor ogsA i en vis forstand lyver om sig selv. Dog vil denne tolkning virke acceptabel p A mange.  Ja,  fordi  den  psykopatologiske  tolkning  synes  konsistent  og globalt  tilfredsstillende, hvorimod  den  anden  overeksponerer  nogle  biomstændigheder i  teksten. Tjah, hvis  man  endelig skal  stille et krav  om forklaringskraft, er den kriminalistiske udgave stærkere  i den forstand, at den inkluderer  nogle  af  de  faktorer,  psykoudgaven  ikke kan  forklare -f.eks. hvorfor det netop er Quint og Jessel, hun  kan hallucinere sig frem til. Hvis man f~rst bevæger sig væk fra tekstens »bogstavelige«  mening, er der ingen steder man kan lukke af og forhindre tolkningerne i at formere sig, n&amp; fortolkningsmaskinen  er  sat  i  gang.  Det  kan  da  ogsA  konstateres, at  den »bogstavelige«  læsning er resistent over for denne kriminalistiske variant, fordi den netop hviler p A   en accept af  Mrs. Groses udsagn, og det behover ikke legitimeres formalistisk, men kan bygge p A   en common sense-beiragtning  om, at teksten ikke rummer nogle indicier p A ,   at man  skulle betvivle udsagnet. Til genreindvendningen kan vi sige, at i vor udvidede definition af  sp~gelseshistorien  vil  den  per  se  udelukke  krimikonventionen,  fordi mysteriet netop er beregnet p A   ikke at skulle l~ses.'~

Lad  os  se p A den  anden  »fejllæsning«; den  er  præsteret  af  Louis  D. Rubin, Jr.,  som hævder, at den sekundære fortæller Douglas simpelthen e r drengen Miles, der således ikke dde, og  at  den  faktiske  tekst  således i virkeligheden fortæller en anden historie -nemlig om en utilladelig seksuel tiltrækning mellem guvernanten og Miles. Det er dermed deres forening, der forklædes som drengens d c % i   (hvad det jo  i en vis metaforisk forstand ogsA er) og fantasierne om  spØgelsernes »hensigter« er således en projektion af guvernantens eget begær.  Denne læsning er jo  tilsyneladende helt forrykt, fordi den forudsætter, at teksten lyver i meget bastant forstand -bade i sin kulmination og i sin prolog. P A   den anden side er den mere raffineret end den foregAende -den udnytter nemlig en  masse materiale i prologen som ligger Øde hen i de andre tolkninger (Douglas har kendt guvernanten, der er samme aldersforskel p A   dem som mellem hende og Miles, det antydes at han elskede hende, det antydes videre at historien handler om kærlighed omend ikke pa nogen vulgær made). Den kan saledes ikke uden videre afvises, idet den i h~jere grad end den  foregaende baserer sig pa  tekstlige indicier, og man skal  jo ikke have så travlt med at udfylde tekstens ubestemthed, at man negligerer de bestemthedssteder, der faktisk er. Umiddelbart finder jeg  den særdeles unreliable, men  pa  det  argumentatoriske plan  vil den formentlig kun  kunne  gendrives,  hvis  man  kan  præstere  en  mere  tilfredsstillende tolkning af  den dunkle prolog.

## Tekstens afslutning: når skruen skrues fast:..

Slutningen markerer et generelt problem i alle tolkningerne, for hvad er det egentlig der sker? Omskrivning af  seksuel forening, den mere eller mindre afsindige guvernante der dræber Miles ved decideret at kvæle ham eller ved at  skræmme livet  af  ham?  En  vanskelighed  for  den  psykopatologiske og kriminalistiske  tolkning  er jo,  at  Miles  faktisk nevner navnet og  derved ndske indrØmmer sin skyld -de m A da forudsætte, at han p A   en eller anden made kender eller gætter sig til guvernantens hallucinatoriske univer~'~ og derved  lader  sig  suggerere  eller  prover  at  gore  hendes  tilpas.  Hvad  vil spdgelsestolkningen  egentlig forudsætte?  At det  er Quint,  der dræber drengen -at drengen dor under anstrengelsen for at frigore sig fra besættelsen -at guvernanten dræber drengen ved at presse ham  til det yderste? Denne tolkning  har egentlig ingen problemer med  slutningen, for pointen er, at det er ligemeget  hvorfor han dØr. Selve det at han  dor giver historien et tragisk klimaks, der næsten sætter guvernanten p A niveau med  0dipus og  i Øvrigt bevarer  ubestemtheden til  det  yderste.  Man  m A bemærke  sig, at  rammefomllingen ikke tages op igen  med  en  epilog -denne slutning skal der tydeligvis ikke kommenteres pa. Informerede teksten selv om, hvorfor han dor ville den jo beslutte sig for en éntydig  fortolkning. Slutningen giver altsA ogsa fantastiktolkningen primat, fordi den er den eneste, der meningsfuldt kan inkludere slutningens ubestemthed: var der -eller var der ikke -spogelser?I6

## The Re-turn of  the Screw

Jeg  har  nu  efterhånden talt en  del  om  tekstens flertydighed og  vil  derfor gerne præcisere, at jeg  ikke dermed vil hylde et eller andet dekonstruktivt tekstideal,  der  er  losrevet  fra  tekstens  indholdsside -når  denne  tekst  er flertydig,  er det fordi  dens  verden  eller  situation  er det. Og  det kan  man anskueliggore ret simpelt.

Lad os prove at iværksætte en naiv »udfyldning«  af tekstens implicerede verden.  Vi  accepterer simpelthen ikke at teksten  slutter, hvor  den slutter, men »tænker« videre (hvad denne tekst s A   i Øvrigt giver os ret til, EorsAvidt prologen sætter  en »mellemtid«  mellem begivenheder  og fortælling). Vi præsenterer  i resumé: The Turn of  the  Screw, part  II eller maske rettere The Return of the Screw. Vi forlod guvernanten med den dØde Miles i sine arme. Dér  star hun  nu, og smgelseme er væk, hvad enten de nu er fordrevet eller forirækker, fordi de  har  »sejret« i én  eller anden  forstand. Når  det forste chok har fortaget sig, vil det ikke vare lang tid, for guvernanten finder ud af, at hun står i en penibel situation: et barn hun har haft hovedansvaret for, er p A uforklarlig vis d Ø d   i hendes varetægt. Der m A   blive ligsyn. Hvad skal hun sige til ligsynet? Fortælle historien om  spogelserne. Næppe, hun indser snart, at det vil sende hende pi en galeanstalt. Det går, når hun tænker over det, op for hende, hvor svagt hendes historie ville stå,  når den blev konfronteret, ikke længere med  den enfoldige Mrs. Grose, men  med  omverdenens massive  skepsis.  Og  ingen  ville  selvfØlgelig  kunne  understgtte  hendes vidneudsagn -Mrs. Grose og Flora har jo netop aldrig set spØgelseme. Deres vidneudsagn ville tværtimod kunne sætte hende i en  endnu  mere  penibel situation, fordi de kunne rejse  tvivl  om  hendes  sunde fornuft.  Men  Mrs. Grose identificerede  jo  spogelserne. Men  tor  hun  virkelig tro  p A ,   at  Mrs. Grose vil stå ved det? Efterhånden m3 hun selv komme i tvivl, om hvad hun egentlig  s%,  og  hvad  der  egentlig  hrendte?  Hvordan  opforte bØmene  sig egentlig nu  hun tænker efter -nu  hun  ikke længere ser det hele i lyset af de spØgelser, der er forsvundet uden  at efterlade sig spor osv. osv.

Vi beh~ver ikke fortsætte; pointen  er, at mulige »professionelle tolkningere som den psykopatologiske, kriminalistiske og formentlig tairige andre kommer et ganske bestemt sted fra: nemlig fra guvemantens eget hoved i hendes n~dvendige eftertanke -og i og med at læseren primært befinder sig inde i guvemantens hoved, er det ikke s A   sært, at han tænker hendes tanker udover teksten (bortset fra at nogle læsere som Wilson så vzlger at indtage forhflrspositionen under  ligsynet  o.  lign.),  d.v.s. at  de professionelle  fortolkninger p i   forhind er muliggjort af den naive og eksistentielle  tænken-videre ud  over tekstens verden.

Men hvad sker der videre? Bliver der en sag ud  af det? Her m A   vi kunne tillade  os  at  bruge  prologen,  hvor  det  fremgår, at  guvernanten  lever  et normalt liv efter disse begivenheders forlgb -hun  kommer alts3 hverken i asyl, fængsel eller bliver miskrediteret gennem en retssag. Hvorfor kommer der ingen  sag? Fordi ingen  vil rejse den:  onklen  har jo  ingen  interesse i drengen, og  selv om  han fik det post mortem ville hans hidtidige holdning ikke tage sig gunstig ud. Og selv om  Mrs. Grose skulle fole, at guvernanten har skræmt drengen til dode, vil hun  hurtigt erkende at hun  i så fald ufriviiligt har været meddelagtig. Det vil altså være i alles interesse,  at der ikke bliver nogen sag.

Guvernanten m A leve resten af  sit liv i uvished; det eneste hun kan  gore er efter sin d Ø d   at give »sagens akter« videre til eftertiden, og sagens akter er ndvendigvis hele forlobet nØjagtig som hun  oplevede det. Historien m A derfor slutte hvor den slutter, s A   læseren kan dØmme selv.

## Er b ~ r n simpelthen uhyggelige?

Man kan indvende: ja ja, det er meget godt altsammen, men er det ikke lidt overeksponeret med  denne massive »eksistentielle« interesse i  noget, der pot  boiler Lad mig  afslutningsvis skitsere en  tolkning, der går ud over tekstens genstandslag for at prove at indkredse den energi, der g Ø r   at massivt for dette konkrete genstandslag. Og dermed

primært er en raffineret tekst og som James selv beskrev som en og en jeu  d'esprit. vi kan interessere  os så vil jeg  selvfolgelig uvægerligt udsætte mig  for allegoriens fristelse.

Jeg er endnu ikke stØdt p A   den tolkning, jeg vil foresla, men jeg  er sikker

pA,   at den eksisterer et sted. Den  ligger nemlig så at sige lige for.

Teksten  handler  forst  og  sidst  om  bØm,  den  er  uhyggelig,  fordi  den handler om bØrn, fordi bom  som sAdan er uhyggelige, og hvis guvemanten er vanvittig, er det udelukkende, fordi b Ø r n   kan  drive én  til  vanvid. James lagde meget vægt p A   spillet mellem det absolut gode og det absolut onde -relationen mellem bom og spogelser, og det er nu  mit forslag, at man  skal se mere p A Wrnene end p A swgelseme, ja  at spogelserne i en vis forstand er udspaltninger af bØmenes iboende uhygge, foretaget af guvernanten som voksen  fortolker i forhold til den  »gade« som bØrnene er. Som jeg  for har sagt, er &amp;menes  adfærd helt upilfaldende,"  og det er netop det, der er det uhyggelige ved dem -guvernanten ved  i princippet overhovedet ikke hvad der foregår i dem, og de er dermed Abne for b9de sentimentalt-viktorianske projektioner og for disses bagside -det »uudsigeligt  fordærvede«.'' Man kan ligefrem  sige,  at  »sp@gelserne«  er  en  metafor  for  det  ubegribelige  ved &amp;mene -alt det der går ud  over guvemantens konventionelle syn p9 bØrnene og det, der udspiller sig i det kontraktuelle, artige forhold mellem b Ø m og guvernante. Hun har jævnlige fornemmelser af , at bØrnene egentlig har hende til bedste,  at de  manipulerer  med  hende, at de taler sammen p A en særlig made når hun ikke er der -og det gor de selvfolgelig også -ondskab eller ej!  Som Baudrillard engang har sagt, så ved  b Ø m   godt, at de ikke er &amp;m -d.v.s.  at de ikke restlØst  går op i de forestillinger, de voksne har om dem,  men  at de m A underordne sig  dem,  som  de underordner sig nogle spilleregler -og at de så resten af  tiden kan  »holde fri« fra barnerollen.

Teksten  dramatiserer  dermed  det  forhold,  at  Mm  er  en ontologisk ubekendt -oversat til tekstens univers: b Ø m   er simpelthen så ubestemte, at man ikke med deres hjælp kan afgore, om  man er gal eller ser spØgelser,  om &amp;mene  selv er normale eller »besatte« -og at det dermed er et risikobetonet forhold at  indlade  sig  med  dem:  det  kræver  bade  fortoikningsevne  og kampvilje. His Majesty the Baby er som bekendt træfpunktet af den absolutte hjælpeloshed og  den  absolutte  magt.  Det  er hele  dette spil,  guvernanten hvirvles ind i, og spogelserne er såiedes en  effekt af  hendes fortolkningsarbejde -hun  er p A den ene side tynget af  sit ansvar og p4  den anden side er hun rædselsslagen ved tanken om  bornenes suvemnitet -at de ikke har brug  for  hende  (Flora  der  stikker  af,  Miles  der  vil  tilbage  p A skolen). Guvernanten er den skræmmende »honemor«,  der ikke vil lade sin gjesten tage bort og hellere kværker ham.  Bogen er dermed en allegori p H b@rneopdragelse: guvernanten kastes  med  ét ud  i  at  have  det  fulde  ansvar for nogle bom hun  ikke kender,'9  og dette er forsAvidt bare en dramatisering af forældreskabets  eget drama:  pludselig har man  det fulde ansvar for nogle skabninger, man  overhovedet ikke kender, og  barnet viser sig hurtigt ikke blot at være en projektionsflade,  men  et selvstzndigt  individ der stiller krav som ikke er lette at fortolke,  jvf.  diverse psykologiske teorier om kolikbØrn som faktisk mimer skemaet fra The Turn of the Screw -forældrene kan ikke »læse«  barnets krav, de frustrerer det, provokerer derfor kolik og påforer det dermed endnu  mere lidelse O.S.V. Skruen  strammes m.a.o.  En  allegori p A kolikbØm. Og p A   opdragelsens videre faser: angsten for at Mmene for tidligt får  voksenerfaringer,  at de »kommer  ud i noget snavs«,  at de i det hele taget ikke kan  undga at komme  under en  fremmed indflydelse, som  forældrene ikke kan kontrolle  re...

Nu  vil jeg  generelt nodigt læse tekster som allegorier p A   det ene eller det andet, og  derfor vil jeg  heller ikke i alvor plædere for, at romanen  er en allegori pa Mmeopdragelse eller kolikbØrn. Men jeg  tror, at én  af  energiog  hadet  til  bØrnene  som og at denne energi »tænder op under« sporgsmhlene om  spggelser, galskab, lggn, bedrag  og

kilderne  i  teksten  og  dens  rum  er frygten  for livshistorisk opgave,  nwdstander og ontologisk ubekendt -begær i en kædereaktion.

Bogen appellerer dermed til et lidet uudforsket eksistentiale,  som vi kan kalde v~ren-(for~ldre)-for-bØrn, og når James roses for at foregribe Freud, fordi han antyder, at bom er andet og mer end s m A   viktorianske  englebasser, er  der  kun  tale  om  en  kvart  indsigt.  I  modeme  tids  Freud-vulgata  går relationen Mm-forældre kun den ene vej: &amp;mene  som de værgelgse ofre for forældrenes reelle og sirukturelle magt, generationemes kæde som en kæde af  skyld. James går som én  af  de fa den modsatte vej, og man burde måske overveje at indstifte noget, der hedder il es-og-~lora-k~rnplekset.~'

Appendix:  Fascinationens  anatomi

- -om Felmans James-analyse.

Jeg  vil  i  det  folgende vende  mig  mod  den  tidligere  omtalte »3. generations«-læsning a f The Turn of  the Screw som  den kvindelige amerikanske litteraturanalytiker Shoshana Felman  har  præsteret  (jvf.  note 4).  Felmans analyse er  meget karakteristisk  for  modeme  (amerikansk) litteraturkritik, fordi  den  forener  en  radikal  receptionsteori  med dekonsiruktive,  poststrukturalistiske  og lacaniansk-psykoanalytiske inspirationer -den er saledes »p3  forkant«  med den teoretiske paradigmeudvikling,  den synes at omvende vort  normale  syn  p A litterær analyse,  og  den  tilkendes  som  fØlge  heraf fascination i brede kredse, hvilket er attesteret af bl.a.  Charlotte Engberg og JØrgen  Holmgaard,2' som  nok ellers ikke kan hævdes at trække p A   samme teoretiske hammel. Trods teoretiske forbehold (Holmgaard synes endog at mene, at analysen er delvis forfejlet) tilkendes den fascination for sin tilgang og læsning. Et nærmere syn p A   hendes analyse kan såiedes give os en h r kommen lejlighed til at studere fascinationens  anatomi og  den  tendentielt anti-videnskabelige  holdning til  litterære tekster. Min  tese  er,  at Felmans analyse for et nærmere blik ikke er slet s A   fascinerende, men jeg  indrØmmer, at  en  sådan  diskussion  kan  tage  sig  delvis  absurd  ud,  forsåvidt  termen »fascination«  rummer en smagsdom, som måske ikke umiddelbart har noget med kriterier for rigtighed og intern konsistens at ggre. Dette er i givet fald i sig selv et problem  inden  for tekstteori og -analyse.

Som det forhabentlig er fremghet, er shvel James's roman som den langvarige tolkningskontrovers srdeles fascinerende, og Felmans analyse kan fascination fra det materiale, hun ikke kan lægges til last. Romanen synes at  forene klassikerens  tyngde  med  gyserromanens elementære  spænding:

derfor i et vist omfang tænkes at hente sin analyserer,  hviiket hun selvf~lgelig Hvad skete der? Hvem  var den skyldige? Osv.

Felman starter da ogsA sin gennemgang med at beskrive denne l~seeffekt og denne tolkningskontrovers. Det er relativt uproblematisk, men  s A   begynder tingene at tage fart (Felman s.  145 ff./i  oversttelsen overfor s. 10 ff.): debatten hævdes at gentage tekstens leksikalske motiver (fare, vold, angreb, forsvar), hvilket peger hen p A   Felmans centrale tese om, at enhver læsning af  denne tekst p i  forhånd er indskrevet i tekstens univers.  Nu  kunne man mene, at det i en intens polemisk diskurs vil være svært at undgA mere eller mindre metaforiske termer, der har med aggression, konflikt og endog vold at gØre -denne typisk dekonstruktive mistænksomme opmærksomhed over for metaforbrug i det teoretiske sprog forudsætter  p A   en ejendommelig made det, dekonstruktionen ellers ser det som sin fornemmeste  opgave at benægte: at der skulle kunne findes et teoretisk sprog,  der er »renset«  og udelukkende begrebslogisk opbygget. Det afgorende kan ikke være, om der er metaforer eller ej, men  om  de er under argumentets konb-01.~'  Felman indr~mmer da også, at man  næppe  kan  tænke  sig en polemisk diskurs uden  de nævnte leksikalske motiver, men hun strammer s2 skruen yderligere en omgang: det er  o g s A meget  specifikke  metaforer,  der  præger  debatten:  Wilson,  der lancerer den freudianske tolkning, beskyldes af sine modstandere for hysteri, dvs. så snart galskaben er drevet ud  af  teksten, lever den  videre i debatten. Wilsons  modstandere taler  ogsA  om,  at  teksten  skal  reddes;  de  vil  altsh exorsere en  eller anden  ghost-effekt. Fortolkningen  deltager dermed  ufrivilligt i teksten.

Imidlertid glider Felman her i sin argumentation, fordi galskabs-, hysteriog  neurosetermeme ikke kommer  fra  tekstens  univers,  men  fra Wilsons analyse (det er jo  netop f0rst hans andyse, der Abner denne diskussion); der synes  hojest  at  kunne  være  tale  om,  at  en  del  a f kritikerne  gentager leksikalske motiver  fra den  anden  kritikers analyse, som  de  angriber. Og dermed  fortoner  den  specifikke  læseeffekt  sig  til  fordel  for  en  velkendt retorisk figur, som hedder »det kan du selv vzre!« Dette med at teksten skal reddes fra en spogelseseffekt, og at en indflydelse skal exorseres, synes mere pertinent at komme fra teksten; jeg  finder dog, at det blot er en yderligere intensivering af tekstanalysens  polemiske  rum: et erkendelsesobjekt  (teksten) skal  beskyttes  mod  en fejlagtig  erkendelsesinvestering -er  det  p A det principielle plan  væsensforskelligt fra (de af  Felman tilladte) metaforer om angreb, forsvar  o.s.v.?  AngAende  argumentet o m   gentagelsen  af  Wilsons figurer kan  Felman  forsvare sig med, at Wilsons analyse i en  eller anden forstand er »rigtig« eller i hvert fald mulig, hvorfor der reelt ikke vil være nogen forskel pil at gentage  Wilsons eller tekstens »motiver«.  Dette stemmer overens med Felmans overordnede »radikalhermeneutiske«  sigte: vi kan ikke klart  sondre mellem  teksten og dens læsninger, vi  læser  teksten  igennem dens læsninger.

Argumenterne går altsA  som  f0lger:  1) ingen  læsning af  denne tekst er »uskyldig« -enhver læsning, og  ethvert fors0g p A at  konkurrere med  en læsning, vil performere tekstens egne figurer; 2) teksten er dermed en virtuel storrelse,  der  inkluderer  sine  læsninger;  3)  det  teoretiske  sprog kan  ikke holde sig fri af retoricitet  eller litteraritet. Det fremgår ikke  klart, om Felman forestiller sig disse pointer generaliseret ud  over denne tekst, men  det kan vi  formentlig formode, at hun gor. Fascinationens anatomi bestar dermed i en omvending af vores sædvanlige  begrebshierarkier:  subjekt-objekt, teori-litteratur, tekst-læsning.  Det  er  fascinerende,  kan  man  forstå, men spØrgsmålet er, om  det  er argumenteret igennem.  Ud  over  det  principielt uafklarede  sporgsmal  om  forholdet  mellem  teori  og  retorik  m A Felman forudsætte, at teksten er givet f Ø r læsningeme, da den ellers ikke ville kunne inkludere dem -pa den anden side har hun ikke p A   dette stadie a f   argumentationen nogen tilgang til teksten uden om  dens reading-effect, hvorfor hun accepterer alle læsningeme -ellers kunne de ikke være »inkluderet«. Dette afslores et sted (s.  16l/overfor s.  12), hvor hun harcellerer voldsomt over en fortolker, der  beskriver  sin  fortolkning af  teksten  som  ekstremt  inklusiv, endskont han frygter, at der ikke er plads til Mr. Wilson i den. Dette er for Felman  en  slaende  ironi -at  netop  den  tilgang  der  hævder  inklusivitet, samtidig kommer til at reproducere en meningsspaltning, fordi der ikke er plads til Wilson. Men dette er jo kun ironi p4 et eller andet spekulativt  plan, hvor  man  forudsætter,  at  alle  analyser er  »lige rigtigex,  for  det  manden mener er selvfolgelig,  at han har taget hensyn til alle tekstens elementer i sin fortolkning under hensyn til diverse bevisstandarder -og der er ikke plads til  Wilson,  fordi  hans  analyse  ikke  holder!  Vi  kan  her  se,  hvordan  det hermeneutiske krumme erkendelsesrum forhindrer Felman i at tage stilling til  såvel teksten som  læsningerne p A et isoleret plan, hvorfor hendes teser beviser hinanden i en  cirkelslutning.

Felman  siger dog programmatisk pa  s.  149 (ikke medtaget i oversættelsen), at hendes videre læsning m A   befinde sig p A   to niveauer, d.v.s.  bade af teksten og dens læsninger, og at den endvidere m A vende sig mod sig selv. Vi  har  her  formentlig et  nyt  argumentationsled i  fascinationens anatomi: Felman  kan  selvfolgelig ikke  prætendere  selv  at  hæve  sig  op  over  det mudrede felt -hun m A   selv være inkluderet. Denne inklusion kan imidlertid ikke ligne de andre, da det ville betyde, at hun  selv var hildet i  en specifik analyse -hun  m A   pil én  eller anden made analysere uden at analysere. Det kan lyde vanskeligt, men  vi  skal siden se, hvordan hun  tackler det.

Felman kaster sig derefter (s.  150 ff.,  ikke medtaget i oversættelsen) ud i en  principiel kritik  a f   Wilsons vulgærpsykoanalytiske læsning, som vi er ganske enige i  og  derfor ikke  som  sadan  skal komme  ind  p A .   Nu  har  vi imidlertid lige hævdet, at hun  betragter Wilsons analyse som rigtig (d.v.s. som noget der ikke kan falsificeres ud  fra en konkret betragtning) -og dog prover hun  selv at  »falsificere« ud  fra teksten -nemlig  ud  fra det  sted  i forordet, hvor Douglas siger,  at fomliingen handler om kærlighed, men ikke p A   nogen vulgær made. Jeg tror, hun har ret i, at forordet her deautoriserer en  læsning som Wilsons,  men  det  g Ø r   den  ved  at implicere en  ubestemt kærlighedskombinatorik  mellem tekstens personer (desuden deautoriserer  den som tidligere  sagt  Wilson p A   en langt  mere enkel måde sidenhen: nemlig ved at  guvernanten  indrommer  sin  betagethed af onkelen  over  for  sig  selv, læseren og Mrs. Grose).

Felman laver imidlertid pludselig (s.  152-54,  ikke medtaget i oversættelsen) uhæmmet teoretisk extrapolation p A   denne passage: det vulgære er lig teksten peger dermed p A   sig selv som ikke-havende-en-bogstavelig mening. Samtidig forudsætter hun, at teksten er destineret til at undergrave den psykoanalytiske læsning; hun  har ret i, at det g Ø r   den i praksis, men  at hævde at den er destineret til

det bogstavelige og dermed lig reduktion af retorik -det, Wker underligt eskatologisk.

Det hedder videre, at for Wilson er sex en simpel sag, mens det for Freud er det, der overhovedet udelukker simplifikation, sexualitet er retorik, delt betydning. Dette kan være meget godt som teoretisk »statement«,  men  det gores nu p i 3  lidt uigennemskuelig  made til reference for tekstens »udsagn om sig selve, og Felman kan konkludere, at i og med at meningen er delt, kan man ikke homogenisere historien, man  m A   blive inden for delingen; ved at bekræfte  modsigelsen  i  det  ojeblik  de  fornægter  den  agerer  fortolkerne teksten ud.  Hvor man  med  fØje kunne tale om  tekstens flertydighed, fore--dette skyldes dels at hun da kan ækvivalere teksten med de teoretiske binære begrebspar, og at hun kan betragte tolkningskontroverseme  som gennemspilning  af  tekstens  deling.  Men  at  meningerne  er  delte,  betyder  jo  ikke

trækker Felman  at tale om  tekstens tvetydighed  og division of  meaning nØdvendigvis, at meningen er delt!

Men kan man overhovedet læse tvetydighed, sporger Felman retorisk sig selv og svaret er formentlig nej, for det hedder, at de forskellige læsninger er »sande« i performativ forstand (d.v.s. de »agerer teksten ud«), netop når de er »falske«  (dvs. prover at tvinge en homogen mening ned over teksten). Og  hun  konkluderer  meget  passende  (s.  165lovenfor s.  13), at  hendes -dvs.  Felmans  analyse  er  bedre  uden  at  falde  i  fælden.  Vi  kan  dermed konkludere,  at de detailiagttagelser Felman senere vil diske op med ikke skal

analyse skal dreje sig om  tekstens »hvorledes« snarere end dens »hvad« udgrunde tekstens »hvad«, men  dens »hvorledes«.

Felman  sætter  nu  ind  med  sin  analyse  og  tager  især  fat  p A rammefortællingen,  hvad der er god mening i, da den dels er dunkel (og derfor ofte ikke taget i betragtning i de Øvrige læsninger) og dels som netop ramme for manuskriptet ma formodes at indeholde en art fortællingens metabevidsthed.

Felrnan  burde  af  disse to  grunde kunne  hente skyts til sin  tese  i rammefortællingen. Det går da også i frit trav med »indsigterne« (s. 166 ff./ovenfor s.  14 ff.):  da prologens scene er en kreds forsamlet omkring en  kamin for at  hØre  spØgelseshistorier,  ræsonnerer  Felman,  at  historien  og  ilden  er metaforer for hinanden, da  begge  er indrammet! Endvidere bliver  fortællingen l ~ s t fra sin ophavs(kvinde), fordi vi  får kæden a f   de tre  fortællere (guvernanten, Douglas, den ubestemte jeg-fortæller) -rammen der egentlig skulle situere historiens oprindelse tjener i stedet til en udviskning af denne oprindelse. Som læsere sidder vi alle med omkring kaminen, og det er, som om rammen i stedet for at situere historien som et indhold med reference g Ø r indholdet ydre i forhold til historien; historiens ramme inkluderer ogsA alle læserne, og maske er læsningen (uden for teksten) intet andet end indholdet (i teksten). Lad os stoppe op et Øjeblik her.

Felman er nu  tydeligvis ude i det ærinde analytisk at verificere sin tese om  teksten  som læserinklusion snarere end  indholdsstØrrelse: hendes slutninger er her relativt vilkårlige: alt det hun papeger er konventionsmateriale for  rammefortællinger  og  spØgelseshistorier,  det  er  dermed  en del af historiens setting. Jeg  kan  derfor  ikke  se  at  rammen, kaminen, kæden  af fortællere og kredsen af  læsere kan pAberAbe sig nogen særlig signifikans i forbindelse med netop denne roman; reelt taler Felman, som om man aldrig andetsteds i litteraturhistorien er stØdt p A   disse tekstelementer, hvilket turde være en  tilsnigelse.  Felman  kan  selvf~lgelig  mene,  at disse konventionselementer  altid  har  tilsvarende  strategiske  funktioner,  når  de  optræder  i tekster, hvilket jeg  ikke p A stående fod vil g A   ind i en diskussion af -under alle omstændigheder præsenteres elementerne som eminent specifikke for denne tekst. Og hvad udlægningen angår, kan man  med  mere ret argumentere omvendt: rammen og fortællerne tjener netop til at fæstne manuskriptet til  ophavskvinden  og  forlene  guvernanten  med  en  vis  autoritet; rammen indrammer  netop  indholdet,  fordi  vi  her  får  romanens eneste  bidrag  til »ydre« kontrol  a f   guvernantens person.  Felman  har  ret i, at enhver læser inddrages i kredsen omkring Douglas, men  det skyldes et konventionsbrud -at  vi  ikke  vender  tilbage  til  den  læsende  kreds  efter  manuskriptets afslutning;  fortællingen  er  dermed  kun  p A skrØmt  indrammet  efter  sin afslutning  (nemlig ved  at det er rammefortadleren, der  tænker tilbage og overdrager  os  historien),  hvilket  gor  teksten  A b e n -men  det  er  ikke  det samme som at indholdet bliver ydre og at læsningen selv bliver indholdet.

Felman  siger  videre,  at  titlen The  Turn  of  the  Screw beskriver  læseeffekten, og at titlen gives af den sidste fortæller, rammens »jeg«. Det har hun, sAvidt jeg  kan  se ret i, men  derfra og  til at hævde, at dermed bliver læseren forfatter og forfatteren læser, er der noget af  et spring. Igen er det en strategi for destabilisering af  teksten (s.  173 ff./ovenfor s. 17): den taber nu bade  sin  oprindelse  og  sin  titel,  enhver  »mester«  for  historien  er fraværende, og  grunden  til  at  teksten  ikke  selv  går  op  i  r ~ g er,  at  den overfores fra fortæller til fortæller gennem dØden, den dode vender tilbage gennem teksten Cjvf.  sflgelsestemaet).

Historien kommer imidlertid også af kærlighed, historiens oprindelse er ikke en referent, men  selve referencen hvor man  gennem kærlighed og d d refererer til den Anden, i overforingen danner man par og fortæller-Douglas reduplikerer Douglas og guvernanten, de giver fortællingen autoritet, hvad hun også har ret i. Vi citerer Felmans egen opsummering: »The whole story is thus played out in  the differential space between  the transference of  the narrators  and  the  transference  of  the  narrative, between  an  enterprise of seduction and of narcissistic clapture and the displacement of a signifier,  the transferral of a text, the work of  an effect of writing« (s.  182Jovenfor  s. 19).

Felman er i denne passage mere interessant, fordi hun her har fat pA nogle ukonventionelle, dunkle og dermed (kan man formode) signifikante elementer i prologen: de underligt uekspliciterede forhold mellem guvernanten og Douglas, mellem Douglas og jeg-forkelleren, og selve ækvivalens-forholdet mellem de to par. Jeg tror ogsA, at hun  fundamentalt har ret i, at der er tale om overforinger og overfØrsler af kærlighed, manuskript og d@. Problemet er s A ,   at Felman  bare bliver stAende ved  en  beskrivelse a f   disse relationer, eller rettere beskrivelsen bliver »splejset« ind i den psykoanalytisk-lacanianske diskurs. Det interessante er imidlertid ikke, at der er disse relationer i prologen, men hvoflor de er det, d.v.s.  hviiket lys de eventuelt kunne kaste over fortællingen. Et sAdant forehavende vil Felman ganske vist ikke indlade sig  p A , men  dermed  bliver  hendes  iagttagelser  ogsA  uinteressante,  fordi overforing,  kærlighed, dØd, den Anden kan man finde så mange steder -og i så mange tekster.

Felman  er s.  183 ff. (ikke medtaget  i oversættelsen) begejstret over, at historien  er  nedskrevet,  for  det  betyder,  at  den  er  et  objekt  med  egen materialitet, og at den er uafhængig af narratØren, som til overflod m A   sende bud efter den, det er umuligt at begynde, et segl m A brydes, fordi historien er låst ned, historien er dermed et brev, og den viser sig da også at handle om  breve!  Brevene holder historien i gang, de er ikke blot  metonymiske, men  metaforiske for historien selv; de er meningsfulde,  fordi de ikke kan læses, jvf.  det  ubevidste.  Brevene  er  i  kæde  som  fortællerne  (brevet  fra skolens rektor -guvernantens brev til onklen der aldrig bliver afsendt) -de foder hinanden, netop fordi de ikke bliver læst, hele historien udspringer af umuligheden og ndvendigheden  af  skrive et brev om  det, der manglede i det oprindelige brev, og alle brevene er rettet til 'the Master'  (onklen),  men han er netop blokeret. Brevene er kærlighedsbegæringer, hvordan kan man skrive til censoren? Brevet i historien brændes op, ilden  opbrænder selve historiens indhold.

Igen er det for mig at se konventionsstof, at beretningen er nedskrevet og at  den  skal  fremskaffes -litteraturhistorien  vrimler  med  manuskripter  i aflaste skuffer. Selve brevenes funktion i fortxllingen dramatiseres noget af Felman; det er ganske vist rigtigt, at de bidrager til at holde historien i gang, og  at  det  i  en  vis  forstand er selve  historien, der mangler i brevene  (hos rektor er det dog en realoplysning, mens guvernantens brev er en simuleret redegorelse for begivenhederne). Nu  er det dog nok forceret at hævde, at det er brevene, der binder historien sammen, der er andre faktorer -ikke mindst spogelserne -og  desuden  vil  jeg tillade  mig  at  sporge  snusfornuftigt: hvordan  skulle folk der er pa  afstand af  hinanden p A den  tid  ellers kommunikere til hinanden? Brevene er ikke som breve signifikante -det der er signifikant er  rektors  brev  og  det  faktum, at  man  ikke mil  skrive til  'the Master'  (det forklares imidlertid ikke  ved at udnævne ham  til repræsentant for den store Anden -folk i hans position blev  faktisk tituleret Master, og der er heller ikke noget subtilt i at Miles er en »lille« Master.)

da ogsa forstærke sin spinkle pointe ved at pastå, at brevene er spogelserne, spØgelserne er intet andet end brevenes indhold, og  dette indhold er da intet andet end en  spogelses-effekt;  jeg  m4  indromme, at jeg svært ved at se det som andet

Felman m A ikke ganske forstar pointen i dette, og jeg har end retorisk kling-klang.

Felmans næste banebrydende  pointe s. 195  (ikke medtaget i oversættelsen) er, at  guvernanten læser boger, når hun  (nogle gange) ser spogelserne om aftenen (Mger -bogstaver -letters -breve, if  you get the point). Igen vil jeg snusfornuftigt hævde, at Felman prover at presse betydning ud af et element, der uproblematisk indgår i setting. Sat pa spidsen: hvad vil Felman egentlig have guvernanten skal foretage sig, når bØrnene er gAet i seng? Hun kan jo ikke hver aften rende og vække dem: skal hun strejfe rundt p A   gangene, ga en tur i den nattemorke park, tage ned p3 kroen og fa sig en tiltrængt blæser pa, spille kort med Mrs. Grose og kokkenpersonalet i kælderen, eller hvad? Nuvel, også i overfort betydning »læser« guvernanten hele tiden og prover at reducere det tvetydige til  én mening: ja,  hvad  skulle hun  ellers gØre -dette er gængs for ethvert kognitivt niveau i en  fortælling.

Bade som læser, terapeut og patient prover hun at aftvinge Miles det, han formodes at vide; det er imidlertid »at bedrive metafor«-misbrug  at læse det afsluttende  kapitel gennem den dobbelte anvendelse  af ordet »grasp«  p A   bade videns- og fysisk plan  (s. 205fovenfor s. 20). Som bekendt er sprogbrugen for vor erkendelse  gennemsyret  af skjult  fysisk  metaforik Cjvf. blot

&gt;&gt;begribe«).  Denne  kobling indlØser  imidlertid  for  Felman,  at det er guvemantens  »videnskab«, der dræber drengen.  Det  er  i  den  forbindelse interessant at bemærke sig, at når Wilson ifØlge Felman »mimeru guvemanten,  m A relationen jo  ogsA  g A den  anden  vej -guvemanten opforer sig ligesom Wilson. Dermed forudsætter Felman faktisk en analyse af guvemanten  »udenom« læsningerne -guvernanten er énsporet, videnss~gende  og kvæler regulært drengen -forskellen er bare, at hun  ikke læser guvemanten som en  gal neurotiker, men  som en  forfejlet psykoanalytiker -men  denne forskel har ikke nogen indflydelse på, hvordan hun udiægger guvemantens handlinger pa tekstens realplan. Hun fØlger da også Wilsons analyse af det centrale sted, hvor  guvemanten ser Fiora skrue en mast i et stykke træ  og stormer hen til Mrs. Grose og siger,'at  bomene ved det (læs: viden om  sex). Det guvernanten i virkeligheden udleder af  scenen (hvilket Felman  skjuler ved at »plukke« i citatet, s3  det ser ud  som et ræsonnement)  er, at Flora ved besked om Miss Jessel, fordi hun  gØr sig umage med  at lade, som om  hun ikke ser hende. Felman bygger således videre p A   Wilsons mest platte indsigter og  i  stedet  for  »simpel sex som  simpelt svar« iværksætter hun  en kompliceret signifiant-kæde,  hvor mast ækvivalerer  fallos  ækvivalerer skruen ækvivalerer Bly (som guvernanten omtaler som et skib hun  er kaptajn for) ækvivaler  Mast(er).  Det  der  angiveligt  skulle  @re  denne  tilgang  mere raffineret end Wilsons er, at signifianteme glider i forhold til hinanden, og derfor ikke  stopper i en  bestemt  repræsentation  af  noget, ja  der er netop ingen kontrol p A ,   og derfor kan hun  sige hvad som helst.

Vi er nu  ved at arbejde os op til en starre morale:  man kan kun bemestre mening  ved  et  tab,  som  da  er  Miles's  d d ,  teksten  dekonstruerer  alle modsætninger  mellem  exorsist  og  besat,  læge  og  patient,  sygdom  og helbredelse, symptom og fortolkning,  guvernantens  remedium er et symptom,

og patientens helbredelse er reelt mordet p A   ham.

Som nævnt er historien saerlig velegnet til at narre psykoanalysen, den er en fælde for mistanke, man  kan enten tro guvemanten og dermed optræde som Mrs. Grose -eller man  kan vælge ikke at tro guvernanten og dermed optræde som hende, teksten konstituerer dermed en læsning af sine to mulige læsninger som den begge dekonstruerer. Jeg har svært ved at se umiddelbart, hvad Felman opfatter som den naive læsning og hvordan den dekonstrueres, men jeg  går ud  fra hun  mener den kristent-allegoriske, og at den dekonstrueres  ved  ikke  at  kunne  inkludere  Wilson,  thi  denne  har  ogsA  ret  O.S.V. James's fælde er den mest simple og mest sofistikerede i verden, man ryger i  fælden ligegyldig hvad  man  g@. Wilson  myrder  teksten, psykoanalysen bliver  ironisk  nok det,  der  fortrænger  tekstens  ubevidste,  den  lokker psykoanalysen  ud  i  kviksandet,  ud  i  dens  nodvendige  selv-subversion, psykoanalysen kan  kun  blinde  sig  selv  i  dens  forsØg  p A at  beherske  litteraturen. Det kan konstateres, at Felman også selv går i fælden -jo  mere hun polemiserer imod Wiison, jo mere ponerer hun  tekstens ubevidste som et uskyldigt barn, der ikke skal voldf~res af   homogenisering O.S.V.

Tiisidst  konkluderes det, at James frig~r sig fra sin egen historie og agerer dermed som Master; mesterens d Ø d  er det der konstituerer litteraturen. James får os til at le og blade -sp@gen  og bekymringerne er p5 vores side.

Hvad er det i opsummeringens lys vi  kritiserer Felman  for?  1) At  hun oploser  det  litteraturvidenskabelige  erkendelsesrum  og  derved  g Ø r det umuligt at forholde sig til dels en  tekst, dels en analyse af den og gØre det fra et tredje sted. Skyder vi hende her nogle vældige prætentioner i skoene? Er det hun  g Ø r  ikke bare at se p A   en specifik teksts særlige effekter over for læsere og kritikere? Nej, projektet bliver sAvidt jeg kan se generelt: man kan ikke g A bagom  læsningerne og  radfore sig med  teksten  selv -Wilson kan f.eks. kun kritiseres  p A   et principielt plan, ikke i selve analysens gennemfgrlighed -og andre kan ikke tillade sig at kritisere Wilson uden at performere tekstens figurer (reelt: tekstens plus Wilsons figurer). Det kan  synes svært at sige noget under disse betingelser, og det næste man kan kritisere Felman for er da ogsA 2) at hun selv straks bryder de præmisser hun implicit har sat op:  dels ved  at  teksten  m A fomdattes som  givet for  at kunne  inkludere kritikken, dels at  hun  selv kan  ga  direkte til  teksten, radfore  sig  med  og præsentere den i sin »givethed« som netop en betydningsmæssig kendsgerning, der er destineret til at destabilisere sig selv og dermed fange læsningerne i  en  fælde.  Men  hvorfor fanger den  ikke Felman  selv? Det  gar den ikke, fordi Felman ikke går i fælden (hun sgger ikke tekstens »hvad«) -hun bliver stående udenfor og prØver at udgrunde, hvordan fælden er konstmeret (hun sager tekstens »hvorledes«).  Men hvordan kan Felman p A   denne made bade g A »til« teksten og lade være med at g A   »ind i den«? Det kan hun  gØre ved så at  sige  at  »vende  vrangen  ud  p A teksten« -undersoge den  som instabil betydningsmekanisme uden  at forpligte sig p A tekstens indhold. 3) Endvidere  behover  Felman  ikke  g A ind  i  teksten,  fordi  det  har  de  to kanoniserede læsninger allerede gjort -og i og  med  de begge er »rigtige« samtidig med  at de gensidigt udelukker  hinanden, har  de så at  sige gjort arbejdet for Felman: vendt vrangen ud s A   hun kan studere den. Det er i den forbindelse pafaldende, at Felman  helt overser de talrige Øvrige læsninger, der er lavet af teksten -dette ville nemlig forstyrre hendes oppositionslogik og måske endda f A   teksten til at se ud  som en nykritisk meningsfylde snarere end en udkrængningsmekanisme.

Hvordan er da Felmans konkrete analysestrategier i forhold til  teksten? Hun  kan  selvf~lgelig  ikke  forholde  sig  til  de  store  tolkningskrævende elementer  i  romanen  (Er  guvernanten  gal?  Er  bØrnene  uskyldige?  Er smgelserne virkelige?) da det ville svare til at ga i fælden. Hun rna i stedet opsoge de steder, der normalt ikke analyseres, primært rammefortællingen, men  ogsa detaljer som brevene, badmetaforen o.  lign. inde i manuskriptet. Alle disse steder, hvor nyt land synes at blive indvundet i tekstens geografi (og man m3 lade Felman, at hun har en fantastisk evne til at opsoge detaljer, der  ikke  tidligere  er  analyseret,  selv  i  denne  over-analyserede  tekst), bekgges da med en signifikans,  som dog af forskellige grunde m4 betragtes som en pseudo-signifikans: det kan &amp;eje sig om  1) konventionselementer, der ikke er specifikke for romanen; 2) simple og  selvf~lgelige elementer i tekstens setting; 3) elementer der kun er interessante fordi de giver ressonans i  forhold  til  nogle  vilkårlige  teoridannelser,  f.eks.  breve  i  forhold  til LacanfDemda,  »Master« i forhold til Lacan osv. Endelig kan det som nævnt dreje sig om reelt signifikante elementer,  f.eks. i prologen, som der blot ikke gores noget  ud  af. Fælles for anvendelsen af  disse pseudo-signifikanser er nemlig, at de i sagens natur ikke bruges til at pege ind i teksten, men  ud  af den -enten  ud  i  nowhere  eller  ud  i  den  lacanianske psykoanalyse,  og  i forhold til teksten kan  de to ting vist komme u d   pa  et.

Ideelt  set  tommes  teksten for  indhold  og  der  argumenteres  for,  at læseprocessen er selve indholdet. Imidlertid kan alle disse greb p.g.a. deres pseudo-signifikans og pseudo-reference selvfolgelig p A   ingen made tomme denne szrdeles potente tekst for indhold. Felman har da ogsa (stiltiende) en strategi for at tumle indholdssiden: dels giver hun faktisk flere steder Wilson ret i  hans analyse (hvorimod hun  savidt jeg  kan  se aldrig giver den  anden konkurrerende  tilgang  ret),  dels  læser  hun med  Wilsons  læsning  som medium indholdssiden (primært guvernanten) som allegori pa &amp;lig psykoanalyse -fortolkningsvanvid -an&amp;e elementer kan  da i forlængelse heraf læses som konkret illustration af  lacaniansk psykoanalyse: umuligheden af at skrive et brev  til  'the Master'  etc.

Og dermed tipper hele hendes projekt, savidt  jeg kan se. En ting er at hun ikke selv »beslutter« sig for en  læsning, det ligger ikke i hendes projekt -noget andet er at hun ikke gor, hvad hun saetter sig for: at levere en læsning, der  demonstrerer, at  fiktionen  er  metafiktion  og  allegori  for  sine  egne læsninger.  Hun »læser«  en  Wilson-udgave  af  teksten,  og  den  udgave kritiserer hun teoretisk og overbyder analytisk (teksten illustrerer lacaniansk psykoanalyse i stedet for Freud,  for  nu  at  sige det plat), mens  bade  den naive læsning og den kristent-allegoriske Wilson-kritiske (og notabene, disse to  læsninger er ikke én  og den  samme selvom Felman synes at mene det) henligger  i  relativt  morke -vi  f&amp; at  vide,  at  teksten  også dekonstruerer denne  læsning, men  Øjensynligt  kun  i  det  omfang  den  ikke  vil  vide  af Wilsons læsning og dermed reproducerer tekstens »deling«.

Min  generelle kritiske konklusion m A da  blive,  1) at  Felman  med  sin læsning-pA-læsnings  strategi  oploser  erkendelsesrummet  og derved urnuligger kontrol af argumentation og  resultater -og  det  gor  vel  at  mærke,  at  hun heller ikke selv kan kontrollere sin fremfærd, jvf.  de indre modsigelser vi har pAvist;  2)  at Felman  reelt  ligegyldigg~r tekstens indholdsunivers og  i stedet ser den  som en  tvetydighedsmekanisme (under henvisning til Lacan og dekonstruktionen), der kunne finde så mange andre tekstlige iklædninger; 3) at Felman, formentlig p A grund a f de to  fØrste  faktorer, savner ethvert tænkeligt kriterium, det være sig tekstspecifit, tekstteoretisk eller litteraturhistorisk, til at afgore hvilke indholdselementer, der er signifikante. P A   den made repræsenterer hun en karikatur af det moderne ideal om  »nærlæsning«, fordi ethvert tekstelement kan  presses til at afgive betydning, og  fordi der ikke er nogen  kontekst, der kan  kontrollere værdien af  den betydning, der kommer frem. Teksten svæver tilsyneladende i det tomme rum, som var det den eneste litterære tekst, der nogensinde er  fremkommet -hvilket måske ville kunne berettige til denne overeksponering af tekstelementer.

Afslutningsvis et par tommelfingerregler til omgAelse a f pseudo-signifikans  og  ak,  dermed  maske  ogsA,  »fascination«  i  tekstanalysen:  1)  En probabilistisk (sandsynligheds-beregning-mæssig)  overvejelse over hvorvidt et tekstelement er konventionelt eller genrebestemt:  i hvor  mange  mulige rammeforiællinger eller sp~gelseshistorier vil det og det led naturligt ind@? 2) En probabilistisk overvejelse over hvorvidt et tekstelement er tolkningskrævende eller tilhorer settinglbaggrund: hvor  mange  gangbare alternative versioner  af  elementet  kunne  teksten  i  givet  fald  gestalte?  (Hvad  skulle guvernanten lave i stedet for at  læse? Hvor mange steder kunne hun  reelt mØde Peter Quint? Hvor lober lille Flora hen, når hun  lober ud? Er det sa mærkeligt at hun prover at lave en  b A d   nede ved  sobredden? 0.s.v.)  3) En overvejelse over hvorvidt tekstelementer er destineret til at »illustrere«  eller »g A   i dialog med« teoremer fra fremtidens teoridannelser? Og den behØver vist ikke at være probabilistisk.

## Noter

1.  Jeg vælger i denne sammenhæng at opfatte Kindlers Literatur Lexikon (opslaget p&amp; The Turn of the Screw) og Wayne Booth: The Rhetoric of Fiction, s. 370-71, Chicago,  1983, som autoriteter.
2. Wilsons  analyse The Ambiguity o f Henry James står at  læse  i  Gerald  Wiiien (ed.): A Casebook on Henry James's »The Turn of the Screw« , New York 1969. Denne casebook er et uvurdérligt  arbejdsredskab,  hvis man interesserer sig for James's  roman,  da den ogs&amp;  indeholder  en serie af  andre analyser  og  dermed fØlger hele tolkningskontroversen,  dog kun op til  1969.
3. En  af  de bedste  er faktisk lavet fØr  Wilson,  nemlig  omkring  1920, men  blev fØrst opdaget efter forfatterens  d@&amp;  i hans efterladte papirer. Det drejer sig om et essay af  Harold C. Goddard, som er blevet betitlet »A Pre-Freudian  Reading of The Turn of ihe Screwa og findes i Willens casebook.
4.  Felmans store essay »Henry James: Madness and the Risks of Practice (Tuming the  Screw of Interpretation)«  i bogen Wrifing  and Madness, New York 1985 er oversat i uddrag  til dette nummer af K&amp;K ovenfor  s. 8-24. En introduktion  til Felmans analyse kan findes i tidsskriftet Kritik 79/80,  1987, Charlotte Engberg: »Læsning  p&amp;  læsning.  Shoshana Felman og tekstandysen*.

I en artikel »Pandora's Box Revisiteda i Kulfur &amp; Klasse 65/66, Kbh. 1989  har JØrgen  Holmgaard  brugt  Felmans  analyse  af  James  som  eksempel  p&amp; den »provokative«  Stanley Fish'ske  analysestrategi,  hvor  det ikke  drejer sig om  at overbevise til den bedre tolkning, men at overtale til den stærkere tolkning, dvs. hvor det  ikke er bevisfØrelse,  men fascinationskraft, der  er  i  h~jsædet. Holmgaard m&amp;  da ogsa indrØmme, at Felmans analyse (teksten som allegori p&amp; sin egen læsning) er bfascinerende*, men mener dog at teksten nok mest handler om »victoriansk  &amp;rneopdragelse«.

I en vis forstand kan  Felman dog ikke være illustration  af  Fish's teori, fordi hun m&amp;  forudsætte, at teksten  er »givet« f ~ r læsningen -ellers kunne den ikke indfange læseren, teksten er objektiv, men ubestemt. Nu vil en eksemplifikation af Fish's  twri imidlertid  aldrig være  eksplicit Fish'sk, fordi en analyse ikke in actu vil vedkende sig sin egen vilkårlighed -og derfor mener jeg  godt Felman kan  illustrere Fish  p&amp;  det  institutionelle  plan  (læsninger  profilerer  sig  ved  at »overtrumfe« tidligere  læsninger osv.).

Jeg synes i Øvrigt, at Holmgaards attitude er for defensiv,  og at det er problematisk med denne accept af, at den rigtige analyse er kedsommelig (»viktoriansk Mmeopdragelse, gab!«)  og den 1Øsagtige analyse m&amp;  indrflmmes fascinationskraft -enten m&amp;  fascinationen demaskeres som Schein eller ogs&amp;  m&amp;  den egne analyses uendelige kedsommelighed  vække  til eftertanke angiende  dens sandhedsværdi .. .

Jeg vender tilbage  til Felman i et afsluttende appendix  til denne artikel.

5.  The Rhetoric of Fiction, s.  311-16. I dag er det nok ikke s&amp; glamourfyldt at fyre en analyse som Wilsons af -glamouren  er i dag p&amp; Felmans side, jvf.  ovenstaende note.

6. Peter G. Beidler: Ghosts, Demons and Henry James. The Turn of the Screw at the Turn of the Cenfury, Columbia 1989.
7. Jeg  ved  ikke,  om  man  kan  stramme den  sii  meget,  at det værste Felman  kan forestille sig er s m i   uskyldige tekster, der forfdges af vanvittige psykonalytiske fortolkere.  Men  i  hvert  fald  giver  det  mig  kuldegysninger at  forestille  mig verdenslitteraturen konverteret til skelettære betydningsprocedurer (en art tekstspgelser). der kun byder sig til som allegorier  for læsning. Og sådan kan man blive ved.
8.  Jvf. Tzvetan Todorov: Introduction 6 la Littirature fantastique, Paris 1970 (da.: Den  fantastiske litteratur, &amp;hus 1989).  Todorov  definerer  den  fantastiske litteratur som den, hvor læseren (og som oftest hovedpersonen) befinder sig i en @ven overfor,  hvorvidt  han  befinder  sig  i  den  naturlige  eller  overnaturlige verden. Beslutter teksten sig for det overnaturlige, er vi genremæssigt  gået over i »det vidunderlige«; beslutter  teksten sig for det naturlige, er vi giet over i »det uhyggelige«.  Det  fantastiske  er  siiledes  et  grænsebegreb,  men  visse  tekster præsterer  faktisk  at  bevare  denne  teven  hinsides  deres  sidste  punktum,  og Todorov nævner The Turn of the Screw som et eksempel p i   en siidan tekst.
9.  Det  er  i  den  forbindelse  tvivlsomt,  om  der  overhovedet  i  den  reflekterede tolkningshistorie har eksisteret en bogstavelig udlægning; for det fØrste begynder kontroverserne i henhold til case book'en forst med Wilson, for det andet er der ogsi hos dem, der går imod Wilson, en tendens til allegorisering -romanen er en kristen  allegori  om  kampen  mellem  godt  og ondt,  en omskrivning af  syndefaldsmyten  osv.  Til  gengæld  var  samtidens respons  udpræget  bogstavelig, f.eks.  hos  den  anmelder,  der  mente,  at  bogen  aldrig  burde  være irykt, fordi læseren her  tvinges  til  at  deltage (!) i  den  mest  sygelige fantasi  (anmeldelsen citeres hos Felman).
10. Letter  to H. G .   Wells, i Willens casebook.
11.  Ibid.; Henry James, Notebook Entry.
12. The Rhetoric of Fiction, s. 314. Man kunne her tilfØje, at guvernanten jo  faktisk kun er 20 år, uerfaren og dermed p i   mange mider selv et stort barn -galskabstolkningen  »glemmer« dette enkle  faktum  og  ser  hende  implicit som  fonykt, ældre pebemØ. En anden ting er, at hun frejdigt indrØmmer sin betagethed  af onkelen  over  for  sig  selv  (og  dermed  læseren)  og  Mrs.  Grose,  hvorfor  man naturligt  m i  sp@rge, hvori  den  sygdomsprovokerende  fortrængning  egentlig består?
13. Det drejer sig om C. Knight Aldrich, M.D.: Another  Twist to The Turn of  the Screw, og Louis D. Rubin, Jr.: One More Turn of the Screw. Begge forefindes i Willens casebook.
14.  Men under alle omstændigheder er Mrs. Grose et interessant  strategisk  »punkt« i teksten, idet hun ikke alene er informant, men samtidig guvernantens fortrolige og dermed den der repræsenterer  »hallucinationernes«  realitetsprØve, bide for guvernanten og for læseren. Mrs. Grose er siledes læserrepræsentant  udover det niveau hvor  guvernanten er  det, og  som  realitetsprincip er  hun  da  ogsi konstrueret  med  en  Sancho  Panza'sk  jordbundenlied,  der  kan  perspektivere

guvernantens eventuelle kamp mod vindmØller.

15. Han  har  nok  niet  at  snakke  med  Flora,  inden  hun  blev  kØrt  væk,  ligesom guvernanten nok har forhgrt sig i landsbyen om, hvordan Quint si%  ud, inden hun beskriver ham for Mrs. Grose -hvad skal man stille op  med sådanne argumenter, der udnytter hvad der nok er  blevet snakket om bag kulisserne i tekstens verden? SkØnt de virker  absurde,  finder jeg  dem  principielt  interessante:  save1 som  vi i f ~ l g e   n Roman Ingarden udfylder tekstens rum og tid, fordi vi ved, at rummet og tiden er kontinuert,  mil vi kunne forudsætte,  at tekstens personer  færdes og omgas hinanden  i et sammenhængende dagligliv, udover hvad der præsenteres i teksten -men det er selvf~lgelig en betænkelig  sag (atter fordi de generalisérbare  konsekvenser  er  uoverskuelige)  at  trække  tolkningsmæssige  veksler  p&amp; denne konto,
16. Jeg er ganske vist stØdt p A   en tolkning, der hvilede s A   trygt i en kristelig referenceramme, at den uden videre sagde, at det er jo  ligegyldigt at han @r, fordi nu er hans evige sjæl frelst. Hertil mil man selvfØlgelig ondskabsfuldt bemærke, at selv om ogsa guvemanten  taler om det .befriede hjerte, kan  hun vel ikke være sikker p&amp;  om Quint netop ikke »har faet drengen over til sig« -noget af det hun hele  tiden  har frygtet. Ja,  man kunne jo  forsone de to læsninger ved at foresla, at Wrnene faktisk ikke ser spØgelserne -det er kun guvernanten der ser dem, og de bruger da hende som det ufi.ivillige medium til at ni3 til Mrnene og realisere deres  hensigter -dette  ville  sætte  en  tragisk  ironi  over  hele  historien.  Som Felman  og  andre  har  bemærket,  ville  guvernanten  da  som  0dipus  blive  en detektiv  pa  sporet af  en forbrydelse,  som hun selv begår!
17. Dette forudsætter ganske vist,  at man betragter Miles's  hemmelige forseelse p A skolen  som harmlbs,  hvad teksten da ogsi3 abner mulighed for.
18. »Sovekammerdiskussionerne« mellem guvernanten  og Miles er i s&amp;  henseende forbl~ffende:  samtlige drengens replikker  kan konsekvent  læses p A   to  mader -enten som harml~se og naturlige  barnereplikker  eller som vidende, ironiske og dæmoniske nålestik fra en helt anden instans. Skyldes dette tekstens »tvetydighed« eller skyldes det, at barnet  som samtalepartner  unddrager  sig gennemsigtighed  og  »consensus«?
5. 19  Jeg vil da mene,  at det netop er fraværet  af  forældreskab p i  tekstens indholdsplan  (Mrnene  som  forældrelØse,  den  naturlige  værge,  onklen,  der  ikke  mil kontaktes), der gár,  at den i overfgrt betydning kan tematisere forældreskabet -forældrerollen bliver  defamiliariseret.
20.  Jeg er under fremlæggelse af  materialet til denne artikel blevet gjort opmærksom p&amp;, at der er en  særlig  tradition  i  engelsksproget  litteratur  for at betragte M m som  onde,  jvf. f.eks.  William  Goldings  Lord  o f the Flies og  som  en  nylig udlober  Doris Lessings The fifrh Child. Og det kunne s A   igen  hænge  sammen med faktorer i den engelske kmeopdragelsestradition, jvf.  Holmgaards  »kedsommelige~ pointe, der s&amp;  maske har noget p A   sig.

Det er dog nok tvivlsomt, om  fænomet p i  den made kan begrænses  historisk og regionalt; da jeg  fremlagde tesen i et foredrag, var en tilhØrer s A   elskværdig at formulere en hermeneutisk erkendelse af, at  jeg  selv Abnede en 3. generations- læsning  af  romanen  ved  at  repræsentere  en  historisk  periode,  hvor  man  ikke byder sig om b@m,  jvf.  de sent f~rstegangsfØdende osv.

Min pointe er imidlertid ikke, at &amp;m  er onde, men at de er ubekendte,  d.v.s. at man i en given situation ikke kan afgØre med sig selv, om de er onde eller ej. Og jeg  bror ikke denne distinktion  umiddelbart er s i   hårfin, som den miske kan lyde.

21.  Se artikelhenvisninger  i det foregiende.
22. Jeg havde nær  sagt: om  de kun er ornamentik  p i  diskursen,  selv om  et sådant synspunkt ikke er populært i snart sagt alle former for modeme metaforteori. Jeg vil  da  ogsi foretrække  at henvise  til  den  metaforforstielse, der er udviklet  af bl.a.  George Lakoff:  metaforer  er  erkendelsesmæssige  billedskemaer,  som  vi overfØrer fra et omride til et andet, og de er i videnskabelig  sammenhæng kun kritisable, hvis de formerer sig ukontrollabelt  i forhold til den saglige intention.