Arngeir Langaas: Peace in Zanzibar (Peter Lang, 2019)
Forfattere: Mogens S. Mogensen
Tidsskrift: dttk (13-07-2020)

## PEACE IN ZANZIBAR. PROCEEDINGS OF THE JOINT COMMITTEE OF RELIGIOUS LEADERS IN ZANZIBAR 2005-2013 ARNGEIR LANGAAS PETER LANG, 2019 322 SIDER (PLUS S. I-XXXVI)

## Anmeldt af Mogens S. Mogensen

I  2002 rejste Dorthe og Arngeir Langaas til  Zanzibar som missionærer udsendt af Danmission.  Den  lutherske  kirke  i  Tanzania  havde  allerede  år  forinden  bedt missionsselskabet  om  en  missionær,  der kunne  arbejde  med  kristen-muslimske relationer.  Opgaven  var  at  lede  kirkens missionsarbejde i Zanzibar, hvor 99 % af befolkningen var muslimer, og at arbejde økumenisk  sammen  med  den  anglikanske og den katolske kirke om at danne en platform for dialog med muslimer. I 2005 enedes  den  lutherske,  den  anglikanske og den katolske kirke med fire muslimske institutioner  om  at  etablere  »The  Joint Committee of Religious Leaders for Peace in  Zanzibar«,  og  Arngeir  Langaas  var fra starten et af de to lutherske medlemmer af komitéen. I 2010 afløstes familien Langaas af en anden dansk missionærfamilie, men allerede i 2013 vendte Arngeir tilbage  til  Tanzania  for  at  udføre  feltarbejde  i  forbindelse  med  sit  PhD  projekt (ved  Missionshøjskolen  i  Stavager),  som mundede  ud  i  en  PhD-afhandling,  der  i 2019 blev offentliggjort i bogen »Peace in Zanzibar. Proceedings of the Joint Committee  of  Religious  Leaders  in  Zanzibar 2005-2013.« Arngeir Langaas er i dag ansat i Danmission som konsulent i kirkeudvikling og dialog.

Langaas  søger  i  bogen  at  undersøge, hvorvidt kristent-muslimsk samarbejde kan bidrage til fred, og i givet fald hvordan. Bogen falder i to hovedafsnit, et historisk og et analytisk afsnit. Først gives der en oversigt over den historiske udvikling, som havde sat rammerne for de kristen-muslimske  relationer  i  Zanzibar  fra 1612, da augustinske munke byggede den første kirke i Zanzibar, og frem til 2013, hvor Langaas udfører sit feltarbejde. Dernæst  gennemgås  baggrunden  for  dannelsen komiteen i 2005 (og dens mange underkomiteer rundt om på øerne) - herunder  hvor  inspirationerne  til  arbejdet kom  fra,  og  komiteens  arbejde  gennem de  otte  år.  Fremstillingen  af  komiteens historie bygger især på Langaas' grundige notater  fra  talrige  komitemøder,  samt interviews  med  de  involverede.  Langaas konkluderer,  at  komiteens  arbejde  vir- kelig  har  bidraget  til  freden  i  Zanzibar, helt  specifikt  til  de  fredelige  valg  i  2005 og sandsynligvis også til dannelsen af en bred koalitionsregering i 2009. Det er da også  tankevækkende,  at  da  volden  brød ud igen i 2012, så var det efter en længere periode, hvor komiteen havde fået forbud mod offentligt arbejde.

I  bogens  analytiske  afsnit  behandler Langaas  to  temaer,  som  spillede  en  afgørende  rolle  i  komiteens  virke,  og  som har  et  stærkt  teologisk  indhold,  nemlig 'religiøs  identitet'  og  forholdet  mellem 'religion  og  politik'.  Beskyldningen  om at  komiteen  blandede  religionerne  afvises som grundløse. I dialogprocessen var udgangspunktet, at der var tale om to distinkte religiøse samfund, som imidlertid var  fælles  om  at  være  monoteistiske,  og som adresserede en fælles samfundsmæssig udfordring, nemlig at bidrage til fred i Zanzibar. Målet var altså ikke at udvande nogens  religion,  men  at  fremme  samarbejde mellem trossamfundene.

Det var en udfordring for komiteen at navigere i feltet mellem religion og politik. På den ene side måtte man holde en vis afstand til politikerne for ikke at blive involveret  i  partipolitik,  på  den  anden side måtte man engagere sig i den politiske sfære og bruge deres moralske autoritet  som  religiøse  ledere  til  at  fremme det  fælles  gode  (freden).  Faren  var  dels, at  der  skete  en  politisering  af  religion, hvor politikerne instrumentaliserede religionen  for  at  opnå  politiske  formål, dels,  at  der  skete  en  religionisering  af politik, hvor  religiøse institutioner instrumentaliserede politiske partier for at opnå religiøse formål.

Der er her tale om et meget grundigt stykke missiologisk forskningsarbejde, hvor læseren får en unik indsigt i et interreligiøst samarbejde og de kompleksiteter og  udfordringer,  som  det  er  forbundet med  i  Zanzibar.  Langaas  fortjener  også stor ros for sit meget udførlige noteapparat  på  83  sider.  Ikke  blot  dokumenterer noterne kilderne bag teksten, men i mange tilfælde giver de en lang række oplysninger, der gør det muligt for læseren at få en dybere forståelse af baggrunden for den historie, der fortælles i teksten.

Bogens fremstilling af de kristen-muslimske relationer i Zanzibar de sidste 400 år er meget spændende og danner en fin baggrund  for  forståelsen  af  det  arbejde, som Langaas har været en del af og har analyseret,  og  er  i  øvrigt  en  spændende introduktion til Zanzibars historie.

Som Hugh Goddard, der er professor på University of Edinburgh og internationalt  anerkendt ekspert i kristen-muslimske  relationer,  gør  opmærksom  på  i  sin vurdering af bogen, så er den komité, hvis arbejde  Langaas  beskriver  »one  of  the most interesting and creative inter-religious initiatives for peace that has emerged in  a  Muslim-majority  context  in  recent years«. Og derfor er bogen også et vigtigt bidrag til forståelsen af, hvordan kristne og muslimer sammen kan bidrage til fred.

Jeg vil især pege på to områder, hvor bogen udmærker sig ved analyser af initiativer, der har betydning langt uden for Zanibars grænser og er en udfordring og en inspiration for alle, der er optaget af, hvordan  kristne  og  muslimer  bidrage  til fred  sammen,  nemlig  »Programme  for Christian  Muslim  Relations  in  Africa« (PROCMURA) og diapraksis.

PROCMURA  er  en  kristen  afrikansk organisation, der blev dannet i 1959, oprindeligt  under  navnet  »Islam  in  Africa Project«.  Både  Danmission  og  Mission Afrika er medlem af den europæiske »Liaison Committee«, der bakker op om arbejdet. Det samarbejde, som blev udviklet mellem  kristne  og  muslimer  i  Zanzibar, byggede  helt  bevidst  på  PROCMURAs principper. Både kirkerne og de muslimske  institutioner  kunne  tilslutte  sig  de principper  der  ligger  bag  PROCMURAs »mission  statement«:  »Faithful  Christian witness to the Gospel in an interfaith environment of Christians and Muslims that respect the spirit of good neighborliness, and Christian engagement with Muslims for  peace  and  peaceful  coexistence  towards  the  wholistic  development  of  the human family  and  the  environment«  (s. 197).

Langaas tolker dette document sådan, at  »It  emphasies  the  need  to  be  faithful Christian  witnesses;  accountable  to  and inspired  by  the  Christian  faith.  Equally emphasized is constructive Christian engagement wit Muslims for peace« (s. 197). Både kristne og muslimer blev altså i denne tilgang udfordret til samtidig at være tro mod deres religion og være vidner om den, og så også at engagere sig i et samarbejde til fordel for det fælles gode, altså i dette tilfælde fred. Denne dobbelt tilgang til  religionsmødet  blev  det  pejlemærke, som komitéen navigerede efter i et ellers farligt  religiøst  og  politiske  farvand  i  de fælles bestræbelser på at tage vare på det fælles samfund. Komiteen valgte helt be- vidst  at  følge  PROCMURAs  tilgang,  som indebar at føle en vej, hvor man både afgrænsede sig over for synkretister og relativister, der ikke var optaget af at vidne om  troen,  og  fundamentalister  og  pietister, for hvem denne verden er mindre betydningsfuld en den kommende. Langaas konkluderer med rette, at »the PROCMURA approach is a unique contribution to how religious  identity  is  activated  in  interreligious cooperation« (s. 201)

Komitéens  arbejde  er,  som  Langaas gør  opmærksom  på  et  eksempel  på  diapraksis.  Det  var  den  danske  teolog  Lissi Rasmussen,  der  i  1988  og  i  høj  grad  inspireret  af  sine  erfaringer  med  kristentmuslimsk  samarbejde  i  Afrika  dannede begrebet  'diapraksis'.  I  mange  år  havde man  talt  om  og  søgt  at  praktisere  dialog,  men  efterhånden  oplevedes  dialogbegrebet for snævert. Dialog handler om en relation,  hvor  samtalen  er  i  centrum, mens diapraksis peger i retning af en relation, hvor en fælles praksis er i centrum, og  hvor  transformerende  handling  prioriteres  over  kognitiv  forståelse.  Langaas definerer helt kort diapraksis som »cooperation across differences« og »a joint engagement for the common good« (s. 253), og  understreger  dermed  at  religiøse  forskelle på ingen måde udelukker et fælles arbejde for fred.

Der indgår tre elementer i diapraksis, nemlig praksis, en religiøs motivation og et  interreligiøst  aspekt.  At  komiteen  så sit  arbejde  som  'diapraksis'  og  ikke  kun 'dialog' fremgår af, at komiteen »was not intended to be a talking shop, but rather a cooperation with a focus on praxis and achieving its goals« (s. 116), og målet var fred. Det interreligiøse aspekt fremgår af komiteens  sammensætning,  og  den  religiøse motivation var også tydelig.

Langaas'  afhandling  har  et  missiologiske  perspektiv,  og  hans  påvisning  af, hvordan  diapraksis  må  ses  som  en  del af  kirkens  diakoni  er  også  meget  vigtig. Langaas ser diapraksis som et udtryk for kirkens  deltagelse  i  Guds  mission,  lige som han antyder, at muslimer kan betragte  diapraksis  som  et  udtryk  for  islamisk dawa . Altså at diapraksis kan forstås som et gensidigt vidnesbyrd mellem muslimer og  kristne.  Naturligvis  aflægger  man  sit vidnesbyrd over for andre i håbet om, at de vil tage imod det på en sådan måde at de tilslutter sig ens tro, men Langaas argumenter for, at værdien af vidnesbyrdet ikke bare kan måles på modtagelsen. Og derfor kan både muslimer og kristne også forstå diapraksis som »mutual witness in action« (s. 252).

Langaas  minder  om,  at  det  ikke  kun er i Afrika, at der er brug for en diaprak- sis model for at nå frem til ikke-voldelige løsninger. Også i Europa sker det, at samfund  polariseres  og  konflikter  næres  af volde  og  hårde  ord,  og  hvor  det  ikke  er nok  at  udvise  tolerance  og  respektere hinanden, men at engagere alle parter  i en fælles kamp for fred. Derfor er denne afhandling vigtig, fordi vi her har et af de få eksempler på forskning i diapraksis - i praksis.

I  en tid og en verden, hvor konflikter mellem kristne og muslimer fylder meget i  medierne,  er  det  opmuntrende  at  læse Langaas' beretning om samarbejdet mellem muslimske og kristne ledere i Zanzibar. For som Langaas skriver: »The study has showed that in Africa religious leaders could fruitfully be regarded as crucial allies for peace« (s. 254). Langaas' bog er et vigtigt bidrag til udviklingen af en teori om  interreligiøse  relationer  fra  et  afrikansk  perspektiv,  som  vi  også  kan  lære meget af i andre dele af verden.