Nogle historiske noter om kanon
Forfattere: Carsten Sestoft
Tidsskrift: passage (1998-12-01)

## Nogle historiske noter om kanon

## CARSTEN SESTOFT

At  kanon  er  blevet  et  problem,  kan  eksistensen  af nærværende temanummer vel i sig selv indicere. For at  indkredse  dette  problem  og  dets  problematiske karakter  vil  jeg i  det  følgende  først  give  nogle  be­ grebshistoriske  antydninger  og  derefter  - gennem en  kritik  af  en  grundlæggende  antagelse  hos  de amerikanske kanonreformister  forsøge at give nogle  elementer  til  en  historisk  analyse  af  kanon­ dannelse;  det  teoretiske  grundlag  er  Pierre  Bour­ dieus sociologi.

Hvad  angår  begrebshistorien,  må  en  fyldestgø­ rende sådan ifølge Reinhart Koselleck arbejde både onomasiologisk  og  semasiologisk,  dvs.  undersøge både begrebets ord-historie og historien om det sag­ forhold,  som  begrebet  drejer  sig  om  eller  henviser til. r Om ordet kanon, der  oprindeligt betød  "måle­ stok" i  normativ  forstand,  dvs.  'regel'  eller  'norm', kan man således sige,  at det allerede i antikken be­ te gn ede en liste af kanoniske tragedieforfattere, dig­ tere og talere, der var e gn ede til undervisningsbrug. Sådanne lister, der brugtes i Alexandria i det 3. år­ hundrede  f. K.,  kan dog  ikke  rigtig  bete gn es  som litterære  kanoner i moderne forstand, eftersom det moderne  litteraturbegreb kun  går  tilbage  til det 18. århundrede.  Mellem  den  antikke  betydning  af  ka­ nonbegrebet og den helt nye var der så en umåde­ ligt lang periode, hvor ordet kanon hovedsagelig be­ te gn ede den kirkeligt autoriserede og meget omstridte  liste  over  bibelens  hellige  skrifter. Ser man nærmere på den nuværende brug af ordet ka­ non som  betegnelse  for  en  liste over litterære  klas­ sikere,  viser det sig  således,  at den er  meget ny, i al fald i  engelsk og  dansk sammenhæng. Indtil for ny­ lig  brugtes  ordet  kanon  på  engelsk  tilsyneladende kun i forbindelse med den autoriserede liste over en enkelt  forfatters  værker,  eksemplificeret  af  en  titel som The Making  of the  Auden  Canon (1957); bruger man Det kongelige Biblioteks katalog som en noget tilfældig kilde, ser man, at samtlige titler, der anven­ der  ordet  'canon'  om  litteratur,  er  udgivet  efter 1990, hvilket i det mindste turde indicere en kraftig vækst i brugen af ordet; hovedparten af referencerne er desuden amerikanske. Den danske brug af ordet er uden tvivl afledt af den amerikanske kanondebat, således at den regelmæssigt tilbagevendende diskus­ sion af folkeskolens og  gymnasiets pensa nu blot har :faet en ny bete gn else. 2 På fransk bruges ordet kanon hovedsagelig om det etablerede udvalg af de hellige skrifter og kun undtagelsesvist (  og da mest i afledte former som 'canonisation' og 'canonique') om litte­ ratur.  På  tysk  har  ordets  forbindelse  med  litteratur imidlertid  en  noget  længere  historie,  der  efter  si­ gende  går  tilbage  til 1768, 3 hvilket  muligvis kunne hænge  sammen  med  det 18. århundredes  overvej­ ende  tysksprogede  konstruktion af en filosofisk æstetik (f.eks. hos Baumgarten, Bodmer, Moritz og Kant), der byggede på lån af begreber og tænkemå­ der fra teologien. 4

Hvad  angår  ord-historien  kan  man  således  kon­ statere,  at  forbindelsen  mellem ordet kanon og  no­ get, der li gn er litteratur,  var afbrudt i cirka totusind år  for  derefter  at  genopstå  i  USA  med  en  forbav­ sende heftighed.  I saghistorisk henseende kan man sige,  at  ord  som  'klassiker',  'tradition' eller  'littera­ turhistorie'  i  mellemtiden  dækkede  over  det,  som man  nu  forstår  ved  kanon:  nemlig  dels  humanis­ mens  retablering  af  en  kanon  af  klassiske  (  dvs. antikke)  forfattere,  der  var  e gn ede  til  klasseunder­ visning; dels etableringen af en kanon af 'moderne' (  dvs. ikke-antik og ikke-latinsk)  litteratur,  dvs. kon­ struktionen af en litteraturhistorie. Sidstnævnte pro­ jekt strakte sig over flere århundreder, alt efter sprog og  geografi  :fra  omkring  1600  til  det  19.  århun­ s drede.

Disse  begrebshistoriske  antydninger  kan  under­ bygge fornemmelsen af, at brugen af ordet kanon i 8oerne  og  9oernes interne stridigheder i de ameri­ kanske  litteraturstudier  henviser  til  en  nyt  sagfor­ hold:  nemlig det forhold at overleveringen af tradi­ tionen  er blevet  mere  problematisk  end  vanligt. Problematiseringen af de overleverede klassikere  er ganske vist ikke noget nyt; T. S. Eliots og Nykriti­ kernes revaluering af  Donne  (  og  mere generelt de metafysiske  digtere)  på  bekostning  af  Milton  er  i engelsk sammenhæng et kanonisk eksempel på ka­ nonrevision. Det nye er, at kanondebatten i USA re­ præsenterer  et  klart  brud  med  den  hidtidige,  cirka tohundredårige opfattelse af, at værker indgår i ka­ non p.g.a. deres litterære værdi (som på sin side kan opfattes  på  mangfoldige  måder). Hvor  en Eliot  på en  forholdsvis  kryptisk  måde  ville  omgestalte  den eksisterende kanons interne  hierarki ved at hævde, at  mindre  digtere i  visse  henseender  var mere ind­ flydelsesrige  (  og dermed større?) end store digtere, synes  de  seneste  amerikanske  kanonreformister  at ville  erstatte  litterær  værdi  med  politisk-moralske værdier,  der  er  forbundet  med  den  særlige  ameri­ kanske form for identity politics.

I  korthed  kan man  sige,  at  den  mest fundamen­ tale fejltagelse hos de amerikanske kanonreformister består i deres opfattelse af, hvordan de hidtidige ka­ noner er blevet til. Elaine Showalter skriver f.eks.:

feministiske kritikere accepterer ikke det synspunkt, at kanon reflekterer  historiens  og  eftertidens  objektive  værdidomme, men ser den i stedet som et kulturbundent, politisk konstrukt. I praksis har 'eftertiden' betydet en gruppe af mænd, hvis ad­ gang til udgivelse og kritik gjorde det muligt for dem at gen­ nemtvinge deres syn på 'litteratur' og at definere en gruppe af tidløse 'klassikere'.  6

Problemet ved  denne :fremstilling  er,  at  den næsten er rigtig, men ved kun at være næsten rigtig risike­ rer at blive helt  misforstået. Kun de mest forbenede traditionalister kan med god samvittighed hævde, at historien og eftertiden fælder objektive domme, for

det  første  fordi  dommene,  som Showalter anfører, ikke  har  eftertiden  eller  historien  som  subjekter, men derimod grupper  af  socialt og  historisk  situe­ rede agenter,  der historisk  set hovedsagelig har væ­ ret  mænd;  for  det  andet  fordi  det  er  uklart,  hvad disse dommes objektivitet skulle betyde. På den ene side er kanon som en sum af værdidomme om litte­ rære værker et objektivt socialt faktum i Durkheims forstand, som den enkelte efter sit subjektive velbe­ findende ikke uden videre kan lave om på; revalue­ ringen af Donne var da heller ikke alene T. S. Eliots værk,  men  blev  foregrebet  (eksempelvis  af  Arthur Symons) og efterfulgt af en mængde andre forfattere og  kritikeres  li gn ende  vurderinger. 7 På  den  anden side er disse værdidomme naturligvis ikke objektive i  den  forstand,  at de alene  bygger  på egenskaberne ved objekterne (dvs. de litterære værker), og  ikke på måderne  at  opfatte  disse  egenskaber  på;  i  så  fald ville det jo være uforklarligt, at der faktisk forekom­ mer  kanonrevisioner.  Showalter  mener  nu,  at  når kanon ikke er resultatet af eftertidens og  historiens objektive  værdidomme,  så  er  den  et  "kulturbun­ dent,  politisk  konstrukt".  At kanon er  et konstrukt eller en konstruktion kan enhver, der accepterer en neokantiansk  konstruktivisme,  skrive  under  på,  ef­ tersom det blot betyder, at kanon ikke er en natur­ lig forekomst  (  eller  er  faldet  ned fra en  eller  anden himmel), men derimod resultatet af et menneskeligt arbejde i historien og  derved  også "kulturbunden".

At dette konstrukt  derved  også skulle være  "po­ litisk" er imidlertid en sandhed med modifikationer. Modifikationerne  består  først  og :fremmest i  to  hi­ storiske forhold.  På  den  ene  side  overser  kanonre­ formisterne,  at  kanon  har  en usystematisk  og  kao­ tisk karakter, fordi kanoniseringen har været baseret på et sammensurium af kriterier,  der lige så meget har været religiøse, moralske, eksistentielle og æste­ tiske som politiske og kønsbestemte;  og intet synes at garantere,  at reproduktionen af kanon bygger  på samme kriterier som den oprindelige kanonisering. På  den  anden  side  miskender  kanonreformisterne også,  at  disse kriterier i  nyere tid har haft en mere specifik  karakter,  fordi  de  har  været  snævert  for­ bundne  med  eksistensen  af  et  autonomt  litterært felt, hvis opfindelse Pierre Bourdieu daterer til mid­ ten af  forrige i  århundrede  (for  Frankrigs vedkom- mende). 8 Disse  specifikke  kriterier  kan  beskrives som  kriterier,  der  bruges  i  praksis  (  dvs.  ikke  nød­ vendigvis bevidst) indenfor det litterære felt til at de­ finere, hvad god litteratur er, dvs. hvad der hører og ikke hører til  det  litterære felt.  Disse  specifikt  litte­ rære  kriterier  (eller  værdier) kunne  også kaldes for æstetiske  kriterier,  hvis  man  bruger ordet i en  bred betydning,  der tillader  en betydelig historisk  varia­ tion.  Eftersom  det  litterære felts  autonomi  abstrakt kan defineres  som  dets  uafhængighed af ikke-litte­ rære  magter  som  staten,  markedet,  borgerskabet, kirken, erhvervslivet, etc., er disse kriterier som reg­ len  netop ikke eksplicit  politiske,  selv  om  det  litte­ rære felts forhold til det politiske er en kompliceret sag. 9 I forbindelse med kanondannelsen kompliceres det litterære  felts  autonomi  imidlertid videre af etableringen  af  et autonomt  litteraturkritisk  felt, først uden for universitetet  (i løbet af det attende og nittende  århundrede),  derefter  også  inden  for  uni­ versitetet.  Det  kritiske  felts  værdier  og  kriterier  er ganske  vist  snævert  forbundne  med  det  litterære felts  (som  man  ser i Nykritikken),  men  følger  alli­ gevel i  nogen  grad  en  anden logik,  dels fordi kriti­ keren som en kontemplativ fortolker ikke selv har et aktivt  og  praktisk  forhold  til  det overleverede, dels fordi  kritikken  opererer  på  universitetets  institutio­ nelle  felt  og  derfor  må  forholde  sig  til  specifikke universitetskriterier  som  [aktualitet,  systematik  og konsistens.  Kanoniseringen af nye forfattere  og  be­ vægelser  sker  imidlertid fortsat i  et  samspil mellem universitetslitterater, kritikere og forfattere,  som Hugh  Kenners  redegørelse  for  den  modernistiske kanons  tilblivelse  antyder:  ,,Den  modernistiske  ka­ non er dels  blevet  skabt af  læsere  som mig;  dels  på Borges'  måde  ved at  senere  forfattere  har  valgt  og opfundet forgængere; men hovedsagelig, tror jeg, af de  kanoniserede  selv,  som  synes  at  have  været  be­ vidste  om et kollektivt foretagende  og  til stadighed henviste  til hinanden. "ro Set i et cirka hundredårigt perspektiv  har  den  kritiske  institution  :faet  en  sti­ gende magt over kanon, fordi den har :faet (eller til­ taget  sig)  retten  til  kodificering  og  transmission  af kanon  til nye generationer;  men  dette kvasimono­ pols sociale legitimitet ville have været undergravet i betydelig grad, hvis kanonforvaltningen havde væ- ret dikteret af eksplicit politiske kriterier. Man ser da også, at Kenners forsvar for Ezra Pound ikke var et forsvar  for  dennes  fascistiske  sympatier,  men  for hans digtnings litterære værdi, ligesom Nykritikkens oprindelige, politiske legitimationsteorier og kultur­ kritiske projekter (a la Eliots særlige slags konserva­ tisme  eller  'the  Nashville  Agrarians')  stort  set  gik tabt  ved dens institutionalisering  som  tekstanalytisk metode på universitetet:  tilbage blev  blot en række æstetiske  vurderings- og  analysekriterier  som  para­ doks og ironi.n Ikke  desto  mindre  er  det  netop  legitimiteten  af den  kritiske  institutions  forvaltning  af  litteraturens autonome værdier, som angribes af de amerikanske kanonreformister. De reducerer dermed kanon til at være en direkte afspejling af de sociale og  politiske værdier og kriterier hos de grupper, der de facto har haft  monopol  på  at  deltage  i  denne  kanonforvalt­ ning, hvilket vil sige, at kanon reduceres til at være et  udtryk  for kritikernes race, klasse og  køn.  På en lidt forskudt måde har denne kritik jo noget for sig, nemlig hvad angår kvinders, etniske minoriteters og de  lavere  klassers  chance for at deltage i  kanonfor­ valtningen, hvilket imidlertid er et noget andet pro­ blem end spørgsmålet om, hvorvidt kanon er repræ­ sentativ for samfundet  (inklusive bemeldte grupper) som helhed. Det ulyksalige ved en stor del af kanon­ kritikken hos dominerede grupper  (fra feminister til etniske og seksuelle minoriteter) består i, at de ofte fastholder  snarere  end  objektiverer  de  grundlæg­ gende klassifikationskategorier, som tildeler dem en domineret  position.  I  stedet  for at  analysere  de mange  forskellige former for  sociale  dominansrela­ tioner (herunder det litterære og  kritiske felts  speci­ fikke  dominansformer)  som  helhed,  reducerer  de denne  helhed  til  en  enkelt  type  dominansrelation, nemlig den som de selv  lider under; og til overflod interesserer  de  sig  mere  for,  hvordan  denne  domi­ nansrelation er  repræsenteret  (i  kanon,  litteratur  el­ ler  medier) end for, hvordan den  fungerer i den so­ ciale  virkelighed.  Dermed  bedriver  de,  som  John Guillory  siger, en  "imaginær  politik",  som  kun strejfer  de  egentlige sociale problemer. 12 Resultatet er,  at  de  helt  overser  den  historisk  konstituerede specificitet i  det  litterære  og  kritiske felts  kriterier og  derfor  opfatter  kanondannelsen som en  konspi­ ration,  der er bevidst udtænkt for at holde kvinder, sorte, homoseksuelle, etc. ude, hvilket der - så vidt jeg  kan  se - kun  sjældent  er  belæg  for.  Som John Guillory  gør  opmærksom  på,  skyldes  fraværet  af kvinder,  sorte,  etc. i kanon ikke,  at udvælgelsen til kanon  er baseret på  særlige eksklusionskriterier, men at disse dominerede grupper  historisk  set har haft  ringere  adgang  til  uddannelse  og  dermed  til overhovedet  at  producere  potentielt  kanoniserbare værker. 1 3 Ser man på kvinder, der før eller siden har været  anerkendte  i  den  franske  litteraturs  historie, vil man observere, at før cirka r8oo var hovedparten adelige, dvs. tilhørende en lille elite med adgang til boglig dannelse, fra Christine  de Pisan over  Made­ leine de Scude ry og Mme de Sevigne til Germaine de Stael; og når f.eks. Madeleine de Scude ry i lange tider ikke har haft nogen videre plads i kanon  (men nu genopdages af feminister), er det ikke, fordi hun var kvinde,  men fordi hendes (og Honore d'Urfes  ...  ) aristokratiske romanform historisk tabte i forhold til den borgerlige  romans  realisme,  hvilket  var  synligt allerede  i  hendes  samtid  hos  f.eks. Scarron  og Furetiere.  I et komparativt perspektiv kunne man li­ geledes  spørge  sig,  hvilken  historisk  betydning  det har, at mens der længe har eksisteret kvindelige for­ fattere,  som  var  anerkendte  i  deres  samtid  (f.eks. Jane Austen eller George Sand), så findes der ingen kvindelige  naturvidenskabsfolk  før  det 20. århun­ drede og  stadig ikke en  eneste  kvinde i den filoso­ fiske kanon.

På  trods  af  - eller  måske  snarere  på  grund  af  disse  forbehold  og  præciseringer  må  man  alligevel give Elaine Showalter ret i, at kanondannelsen er re­ sultatet  af  et  historisk  arbejde  udført  af  grupper  af mænd med adgang til publikation og  kritik;  og for at antyde, hvilken kompleksitet denne bestemmelse dækker over, kan man anføre et historisk eksempel.

Først vil  jeg  dog  med  et  naivt  spørgsmål  belyse, hvordan  kanon  fungerer  i  praksis:  Hvordan  ved man, om et værk er en del af kanon? Dette spørgs­ mål medfører straks en række nye spørgsmål: Hvem er  'man'?  Kan man definere  kanons  grænser? Eller med  andre  ord:  kan  man  definere  kanon  i  betyd­ ningen: afgrænse den? Som John Guillory siger, ek- sisterer kanon kun som en  "imaginær totalitet", r4 af hvilken dele kan studeres i antologier,  litteraturhis­ torier og pensa; følgelig vil det formentlig være for­ fængeligt at forsøge at definere dens grænser. Dette er  altså  et  pseudoproblem  af  den  slags,  som  Witt­ genstein  behandlede:  i  virkeligheden  er  der  ingen klare afgræsninger,  men man kan drage en  grænse, hvis man har behov for det.rs Og hvis man har be­ hov for det eller for at vide, om et værk hører til ka­ non,  er  det jo nok fordi  man hører til det  litterære eller  det kritiske felt  (eller  begge),  altså  i Wittgen­ steins  terminologi er  involveret  i  de  dertil hørende sprogspil.  'Man'  er  med  andre  ord  en  person,  der hører  til  felter,  der  har  med  litteratur  at  gøre,  og som fordrer  en  specifik kompetence  og  en  tro  på disse aktiviteters vigtighed (illusio i Bourdieus termi­ nologi).  Til  den  specifikke  kompetence  hører  en mere eller mindre tacit knowledge om kanons hierar­ kier  og  grænser.  V iden  om  kanon  kan  med andre ord beskrives som en sans for litteraturens hierarkier og grænser, der  internaliseres gennem  socialise­ ringen  (  dvs.  uddannelsen)  i  det  kritiske  eller  litte­ rære felt;  en sådan viden er flydende og foranderlig (men ikke  desto mindre aktiv  og virkningsfuld) og lader  sig  dermed  ikke  klart  afgrænse.  Alligevel  er det klart,  at  de kanoniserede forfattere ikke blot  er en udifferentieret masse; hvor uldne kriterierne end er, så er der tydeligvis nogle interne hierarkier. I den ene ende har man således de uomtvisteligt og indtil videre  uigenkaldeligt  kanoniserede  forfattere,  ek­ sempelvis Shakespeare og Joyce i engelsk sammen­ hæng eller Racine  og Proust i  fransk;  i  den  anden ende de mere  marginale  og tvivlsomme, enten  det nu  skyldes,  at  forfatterne  eller  værkerne  er  på  vej ind i kanon eller på vej ud eller på vej ind igen. Ved den ene pol finder man altså de uomgængelige, store forfattere og værker,  som enhver kompetent litterat må kende (eller i det mindste foregive at kende), og som bliver kørt gennem fortolkningsmaskinen hver gang en ny kritisk metode opfindes; og ved den an­ den pol en række tvivlstilfælde,  mindre,  glemte el­ ler  nye  forfattere,  som  det  kan  være  profitabelt  at opdage  eller  at  genopdage,  men  også  risikabelt  at satse sin karriere på. Denne kategori er vanskelig at eksemplificere,  eftersom  det  kan  være  overordent- ligt  svært  at  begrunde  placeringen  af  en forfatter  i denne kategori uden at henvise til vage fornemmel­ ser. Desuden findes der jo heller ikke kun en kanon, men  en  række  forskellige  og  delvist  overlappende: hvad der er marginalt i litteraturvidenskabens (  og de komparative litteraturstudiers) internationale kanon, kan være forholdsvis vigtigt i det pågældende sprogs nationale kanon.

Et  eksempel,  der  både  illustrerer  den  marginalt kanoniserede og  den historiske kompleksitet i Sho­ walters bestemmelse af kanondannelsen, er digteren Anna de Noailles (1876-1933),  hvis skæbne kan op­ fattes  som  en  variant  af  Madeleine  de  Scude ry s. Anna de Noailles er efter alt at  dømme hverken på vej til at blive genopdaget eller til at blive helt glemt: en  korrespondance blev  udgivet  i  1990,  og hun op­ træder sporadisk  i digtantologier  (f.eks. i gymnasie­ klassikeren Lagarde &amp; Michards 1973-udgave eller i Gallimards Anthologie  de  la  poesie franfaise  du  XXe siecle), men  der  er  ikke  udgivet  nogen  bøger  om hende i nyere tid,  så vidt jeg ved. Allerede fra debu­ ten  i  1901  med Le  Coeur  innombrable nød  hun  stor anerkendelse for sin digtning,  som trods sine affini­ teter  med romantik og symbolistisk æsteticisme re­ præsenterede  noget  nyt  ved  sin  anti-intellektualis­ tiske, men stærkt sublimerede sanselighed; at glæden ved livet  og den civiliserede natur  oftest  var koblet med en  vis melankoli ligger i klar forlængelse af det  19. århundredes franske poesi. Ud fra mit be­ skedne kendskab (  og mine beskedne evner i den ret­ ning) ville jeg  vurdere hende som en god og  læse­ værdig,  men  ikke  epokegørende  digter,  hvis  værk rummer  nogle  digte af stor  skønhed,  f.eks.  ,,Il fera longtemps clair ce soir". Proust,  som kendte hende godt og efter sigende var den eneste,  der havde lov til  at  rette  på  hendes  vers,  kaldte  hende  for  en "poete  de  genie"  i Le  Temps  retrouve og  anmeldte hendes  digtsamling Les Eblouissements (1907) meget rosende i Le Figaro. Jean Cocteau udgav en bog om hende i 1963, og der synes i øvrigt stadig at være al­ mindelig enighed om,  at hun  var  den  mest  talent­ fulde kvindelige digter fra begyndelsen af århundre­ det. De officielle former for anerkendelse, som hun nød i sin samtid,  var imidlertid i den historiske kon­ tekst af tvetydig  karakter, hvilket bl.a. hænger sam- men med hendes  sociale  position. Hun  blev  født i Paris som datter af den rumænske fyrst Gregoire de Brancovan  og  den  internationalt  kendte,  græske pianist Ralouka Musurus; og hun giftede sig med en grev Mathieu af adelsslægten Noailles,  som går til­ bage til det 11. århundrede. Når man dertil føjer, at hendes  salon  frekventeredes  af  fyrstinden  af Polig­ nac, grev  Robert  de  Montesquiou,  grevinde  de Greffitlhe  og  andre  af samme  surdej,  ved  enhver Proustlæser, hvilket miljø vi befinder os i: hos en lit­ terært anerkendt duchesse de Guermantes, dvs. i et miljø, der på en enestående og kortvarig måde sam­ menbragte økonomisk,  symbolsk  og  kulturel  kapi­ tal. Blandt de officielle anerkendelser, som comtesse de Noailles modtog, var fl ere.firsts: hun var den før­ ste kvinde, der blev medlem af l'  Academie royale de langues  et litteratures francaises  de  Belgique,  hvor hun ved sin død blev afløst af Colette; hun var den første  kvinde,  der  blev  dekoreret  med  ordenen la cravate de commandeur de la Legion d'honneur; men hun blev aldrig medlem af Academie francaise (hvis før­ ste kvinde var Marguerite Yourcenar i 1980), som til gengæld  tildelte hende  sin litterære  pris  i  1921.  En­ delig  kan  man  nævne,  at Jean  Larnac  (der  i  1929 havde udgivet en Histoire  de  la  litterature feminine  en France) i  1931 publicerede biografien La Comtesse de Noailles,  sa vie,  son oeuvre.

Alt  dette  kan  lyde som den pureste positivistiske biografisme,  hvis  man  ikke  ved,  hvad  det  betyder. Men det er  f.eks. ikke uden betydning, at Anna de Noailles'  digtsamlinger  udkom  hos  Calmann-Le vy , et forlag der var stærkt associeret med forfattere som Pierre  Lori  (1850-1923)  og  Anatole  France  (18441924),  dvs.  med  en  form  for  litteratur,  der  set  fra den  nye  og  dominerende  avantgardeposition  om­ kring Andre  Gides La  Nouvelle Revue  franfaise (1909-)  og  forlaget  Gallimard  tilhørte  "en  anden tidsalder,  en  anden  verden"  . 16 Ganske  vist  opret­ holdt  kredsen  omkring La  Nouvelle  Revue franfaise ifølge  Boschetti  "diplomatiske  forbindelser"  med bl.a.  Anna  de  Noailles,  men  deres  store  historiske fejltagelse - afvisningen af første bind af Prousts Re­ cherche i  1912 - skyldtes  i  høj  grad  deres  ringeagt over for de mondæne saloner, Boulevard-teatret og Academie francaise,  som både den daværende Pro- ust  og  Anna  de  N  oailles  var  socialt  og åndeligt  tæt forbundne  med.  Og  eftersom  Gide  og La  NR.F. med deres litterære 'rive gauche'-puritanisme i lang tid vedblev  med at være normsættende i fransk lit­ teratur,  takket  være  deres  særlige syntese af borger­ ligt-mondænt  raffinement  og  kvasi-universitær  in­ telligens,  var det ikke så meget en Anna de N  oailles som  en  Paul  Valery,  der  blev  deres  idealdigter  og dermed kom til at indgå i den franske litterære ka­ non  (selv  om  surrealisterne  på  længere sigt havde held  til  at  rokke  ved NR.F.s  dominans);  Anna  de Noailles  er  eksempelvis ikke  repræsenteret i  Gides Anthologie de la poesie  franfaise fra 1949, der ellers har et  righoldigt  udvalg  af  jævnaldrende,  mindre  (  og mandlige)  digtere.  Det  er  således  på  baggrund  af den omdefinering af kriterierne for acceptable aner­ kendelsesformer, som NR.F. og lidt tidligere de lit­ terært anerkendte symbolistiske digtere (f.eks. Mal­ larme) stod for, at  Anna de Noailles' talrige officielle udmærkelser og aristokratisk-mondæne sociale position snarere førte ud af end ind i kanon, men dog ikke helt ud:  den  store,  mondæne  dandy og mindre symbolistiske digter  Robert  de Montes­ quiou,  hvis  hovmod  Proust  portrætterede  i  baron Charlus,  synes  at have tabt mere på denne omdefi­ nering  end Anna de  Noailles,  idet hans plads i  ka­ non synes at være endnu mere marginal end hendes.

Den her  skitserede  analyse  af  en  kanoniserings­ proces skulle gerne demonstrere, at Anna de Noailles' perifere placering i kanon i al fald ikke kun har noget med køn at gøre; at hun har kunnet ind­ vælges i det belgiske akademi (  der som domineret af Academie frani;:aise forholdt sig til dette som kvinde til mand) har det til gengæld ret sikkert, ligesom en del af den kritiske diskurs om hendes værk synes at være  mærket  af  kønsklicheer.  Man(  d)  har  således skrevet,  at hendes  digtning henvender sig "til hjer­ tet", og karakteriseret den ved dens "lidenskabelige oprigtighed  [ingenuite  passionnee]"  og  "smittende spontaneitet". 1 7 En  nyere  kritiker  mener  i  hendes digtning at finde en "autentisk, enkel og bevægende stemme",  der  d yr ker  "den sanselige  virkelighed  på en  ekstremt  sensuel  måde";  men  samme  kritiker opererer dog også i et andet kliche-register, når han mener at kunne forklare hendes  poesis "lidenskab"

med hendes "østlige oprindelse [  ses origines orien­ tales  ]", altså hendes forældres rumænske hhv. græske herkomst. 18 Det er her ikke helt let at skille relevant  karakteristik  fra  deciderede  kønsstereoty­ per,  men et  vist mål  af sidstnævnte er  vanskeligt at overse;  problemet er  muligvis,  at Anna de Noailles har gjort sit for at leve op til disse stereotyper. Man kan imidlertid spørge sig - og svaret må komme an på  en  mere  omfattende  undersøgelse  om  disse kønsstereotyper har medvirket til at udelukke hende fra kanon, eller om de ikke snarere har  bidraget til at give hende en marginal plads i den, fordi det også er  dem,  der giver hende en marginal form for ori­ ginalitet  i  forhold  til  vrimlen  af  mindre  mandlige digtere.

Det  er  således  vanskeligt  at  sige  noget  generelt om betydningen af kønnet (og andre træk, der afvi­ ger fra de dominerende hvide, heteroseksuelle etc. mænd) for en forfatters kanonisering, fordi det of­ test optræder i en forviklet sammenhæng med andre historiske forhold, her f.eks. udviklinger i definitio­ nen  af  legitime  litteraturformer  og  anerkendelses­ former, der igen hænger sammen med udviklinger i sociale gruppers dominans  på  det litterære felt. Ulykken er her, at der mellem feministiske  littera­ turhistorikere, som har haft en vis tendens til kun at tænke i  køn,  og  andre  (mandlige  som  kvindelige) litteraturhistorikere, der tror kun at tænke i litterære kvaliteter og derfor helt i gn orerer køn (for slet ikke at tale  om resten),  sjældent findes den mellemposi­ tion,  som  kunne  give  kønnet den  plads,  det  har.  I diskussionen af kanondannelse kunne det med andre ord være værd at fokusere på, at litteraturens auto­ nomi hverken er fuldstændig eller fuldstændigt fra­ værende:  at  det  aldrig  enten  er  for  rent  litterære eller for rent ikke-litterære (politiske,  sociale, religi­ øse,  kønsmæssige,  etc.)  værdier,  at  litteratur  bliver anerkendt og  kanoniseret,  men  næsten  altid  for  en sammenblanding,  som  kun  den  historiske  analyse kan gøre sig håb om at udrede.

## Noter

- I. Reinhart Koselleck:  ,,Begriffsgeschichte und  Sozialge­ schichte",  in Vergangene  Zukunft.  Zur  Semantik  geschichtli-

- cher  Zeiten (Frankfurt.  Suhrkamp,  1979),  specielt  s. 120121.
2. Se  f.eks. Dansk  litteraturs  kanon:  skønlitteraturen  i  skolen (Undervisningsministeriet,  1994).
- 3.John Guillory: Cultural  Capital:  The  Problem  of  Literary Canon Formation (Chicago &amp; London:  The University of Chicago Press, 1993), note 9, s. 344. Guillory henviser her til Rudolph Pfeiffers History of Classical Scholarship from the Beginning to  the End of  the Hellenistic Age (Oxford: Oxford University Press,  1968). De øvrige påstande bygger på op­ slag i diverse ordbøger og  leksika.
- 4.Jf.  M. H. Abrams:  ,,From  Addison  to  Kant:  Modem Aesthetics and the Exemplary Art", in Doing  Things  with Texts (New York, London:  Norton,  1991).
- 5.Jf. Marion Marquardt:  ,,A propos des fondements the­ oriques  de l'histoire  litteraire  allemande  et  fran&lt;;:aise  au XVIIIe  siede",  in  Michel  Espa gn e  &amp;  Michael  Werner (red.): Philologiques  III (Paris:  Editions  de  la  Maison  des Sciences de l'Homme,  1994).
6. Elaine Showalter (ed.): The New Feminist Criticism (New York,  1985), s. II, her citeret efter Gerald Graff: Professing Literature. An  Institutional  History (Chicago  &amp;  London: Chicago University Press,  1987), s. 259. Af hensyn til den følgende  nærlæsning  af  denne  passage  gengiver  jeg  den her i den oprindelige ordlyd:  ,,feminist critics do not ac­ cept the view that  the canon reflects the  objective  value jud gm ents of  history and posterity,  but see it instead as a culture-bound  political  construct.  In  practice,  'posterity' has  meant a group  of  men  with the access  to  publishing and reviewing that enabled them to enforce their views of 'literature' and to  define a group  of ageless  'classics'."
- 7.Jf.  Frank  Kermode: History  and  Value (Oxford:  Claren­ don Press,  1989),  s.  124.
8.  Se Pierre Bourdieu: Les  regles  de  l'art:  genese  et  structure du champ litteraire (Paris: Eds. du Seuil, 1992), specielt s. 75245. For en Bourdieuli gn ende analyse af kanonproblemet kan  man  læse Frank Kermodes "Institutional Control of Interpretation",  in Essays  on  Fiction 1971-1982 (London: Routledge and Kegan Paul,  1983), der ligesom Bourdieus feltbegreb  bygger  på  en  analogisering  til  Webers  reli­ gionssociologi,  jf.  Pierre Bourdieu:  ,,Genese  et  structure du champ religieux" (Revue  fraflfaise de sociologie, vol. XII, nr. 3,  1971) og  "Une interpretation de la theorie de la re­ ligion selon Max Weber" (Archives europeennes de sociologie, vol. 12, nr. 1,  1971).
9. Se f.eks. Christophe Charle: Paris  fin de siecle:  culture et politique (Paris: Eds. du Seuil, 1998).
- ro. Hugh Kenner: The Making of the Modernist Canon", Chicago Review, vol. 34, nr. 2, forår 1984, s. 60.
- II. Gerald Graff, op.  cit., s. 34 og s.170-174.
12. Guillory, op.  cit., s.  7-8.
13. Guillory, op.  cit., s. 15.
14. Guillory, op.  cit., s. 30.
15. Ludwig Wittgenstein: Philosophische  Untersuchungen, § 68.
16. Anna Boschetti:  ,,Legitimite litteraire et strategie edi­ toriales", in H.-J. Martin, R. Chartier &amp; J.-P. Vivet (red.): Historie  de  /'edition franraise, bind  4:  Le Livre  concurrence 1900-1950 (Paris: Promodis,  1986), s. 499.
17. E.  Abry  &amp;  0.  Audic: Histoire  illustree  de  la  litterature fran{aise (Paris:  Henri Didier,  1926),  s.  671;  man  bør  be­ mærke,  at ordet ingenuite også har  betydninger  som 'uskyld' og  'naivitet',  der i traditionel  (mandlig) kønsdis­ kurs er positive kvindekvaliteter.
18. Alain Deschamps: ,,Anna de Noailles", in Dictionnaire des  litteratures de  langue  franraise (Paris: Bordas,  1987).

PETER HOEG

SUNTCIES RaG Org

aus nol astamrmat.of

Følgende forfattere præsenteres påwww.kulturnet.dk: Solvej Balle, Herman Bang, St. St. Bli­ cher, Karen  Blixen,  Inger Christensen, Kirsten Hammann, Peter Høeg, Peer Hultberg, J. P. Jacobsen, Michael Larsen,  Svend Åge Madsen,  Ib Michael,  Henrik Nordbrandt,  Klaus Rifbjerg, Peter Seeberg, Villy Sørensen, Pia Tafdrup, Søren Ulrik Thomsen, Dorrit Wil­ lumsen.