Klassespecifikke aspekter af kritikken af vareæstetikken
Forfattere: Rolf Lindner
Tidsskrift: kok (1979-10-19)

## Rolf  Lindner

## Klassespecifikke aspekter af kritikken af vareasstetikken

## I.

)&gt;Sult«,  hedder det i indledningen til Grundrids, ))sult  er sult, men  sult, der tilfredsstilles  af kogt k d ,   der spises med kniv og gaffel, er en anden sult end den, der sluger råt k&amp;  ved  hjzlp af  hånd, negl og tand«.

»I middelalderen&lt;&lt;, Izser vi  i Den tyske ideologi, »var nydelseme fuldstzndigt klassificerede;  hver stand havde sine szrlige nydelser og sin szrlige måde at nyde på. Adlen var  den stand, der  havde privilegier til  udelukkende at nyde, mens der hos borgerskabet allerede eksisterede en spaltning mellem arbejde og nydelse, og nydelsen var underordnet arbejdet. De livegne, den klasse, der udelukkende var bestemt til arbejde, havde i hnjden kun få  og begrznsede nydelser, der mere tilfzldigt faldt i deres lod, og som afhang af deres herrers luner og andre tilfzldige omstzndigheder og nzppe kunne komme i betragtning. Under borgerskabets  herredmme  antog  nydelseme  form  efter  sanfundsklasserne. Borgerskabets nydelser rettede sig efter det materiale, som denne klasse havde produceret på sine forskellige udviklingstrin, og antog både ud fra individerne og ud  fra den  fortsatte underordning af  nydelsen  under pengetilegnelsen den kedsommelige karakter, som de stadig har. Proletariatets nydelser fik deres nuvzrende  brutale form på den ene side på grund af  den lange arbejdstid, der drev behovet for nydelser umådeligt i vejret, og på den anden side på grund a f den kvalitative og kvantitative indskrankning i, hvilke nydelser der var tilgzngelige  for proletariatet&lt;&lt;.

Disse to citater g0r det klart, at konsumtionsbehov og konsumtionsmåder  p A dobbelt måde er samfundsmzssigt  konstitueret:

For  det fnmte har  de  en samfunakm~sig-histo~k dimemion; dvs.  de  er grundlzggende indbefattet i den historisk samfundsmzssige udviklingsproces. Et og samme behov bliver tilfredsstillet forskelligt på forskellige historiske trin eller  på forskellige samfundsmzssige udviklingsniveauer inden for den samme historiske epoke; behov, der tidligere var luksusbehov, bliver til ndvendige behov,  og  med  den  samfundsmzssige  udvikling  udvides  helt  alment  det mfundsmzssige  menneskes behovsspektm.

For del andet har konsumtionsbehov  og konsumtionsmåder en klmespecrfik dimemion, så Iznge der eksisterer klassesamfund;  dvs. på det til enhver tid opnåede  mfundsmzssigt-historiske  niveau  adskiller  konsumtionsobjekter, - måder og -behov sig, hvad deres art, tilgængelighed og pAtrængende karakter angår, endnu engang i  henseende til samfundsklasser.

Nu er den samfundsformation, som vi lever i, kendetegnet af en uhyre mangfoldighed af  konsumtionsmuligheder. Denne mangfoldighed afspejler, at rigdommen i de samfund, hvor den kapitalistiske  produktionsmade hersker, fremtræder som en »uhyre vareophobning«. Samfun&amp;m~ssigt-hktotisk er der dermed opn5et et hojere niveau: over for fylden og mangfoldigheden  af varer synes enhver kvantitativ mangel og enhver kvalitativ skranke at være overvundet og ophævet. Men historisk ny er ogsA den universelle  haven-andel i denne rigdom. For forste gang i klassesamfundenes  historie er de umiddelbare producenter ikke p A   forhånd udelukket fra at have andel i rigdommen og nydelsen eller -som fx. slaver og livegne -afhængig af deres herrers luner eller andre tilfældigheder. De er tværtimod, i skikkelse  af varebesiddere  (varen  arbejdskraft) og som byttevzrdisættende, med-nydere af den almene rigdom -omend med den helt afgnrende indskr~nkning, at det kun gælder »til grznsen for deres ækvivalent«.

Den »uhyre vareophobning«, som det kapitalistiske  samfunds rigdom fremtræder  i, skjuler imidlertid  samtidig denne samfundsforms  principielle fattigdom, som består i, at den g0r invidemes behov ensidige og forkroblede, udelukkende rettet mod konsumtionssiden, at den frembringer subjekter, der tendentielt mere eller mindre udelukkende retter deres samlede handlen mod be-

hovstilfredsstillelsen i reprodiiktionssfæren.

Denne ensidiggorelse er ikke noget intrigant pafund fra kapitalens side, men folger af den kapitalistiske produktions  logik. Inden for rammerne af de forhold, der er præget af kapitalen, hvis ynkelige indhold er »kapitalens værdiogning af sig selv«, »merværdimageriet«, er det i sidste instans kun de behov, der tæller,  som får nedslag p A   markedet i form af efterspmgsel. Derfor hmer det ogsA til  kapitalens eller  dens agenters vigtigste opgaver at opspore behovssegmenter og lodde samfundsmæssige nicher, som marketingforskerne kalder det, for at fylde dem op med varer. I denne samrnanhæng kan man begribe vareæstetik som den propagandistiske side af livsforholdens subsumtion under kapitalen. Det strækker sig s A   langt som til det paradoks, at omrader, der tilsynelateknisk reprodustilles i netop denne logiks tjeneste: reklameeksemplerne, hvor uberort under kapitalistiske forhold altid sige: af kapitalen ubermt na-

dende eller faktisk endnu ikke er underkastet kapitallogikken -ceret -natur, og det vil tur, spiller en vigtig rolle som visuelle signifikanter, taler  for sig selv.

Nu d i e   d e forsog p&amp;  at drive ensidiggoreisen af behovene til udelukkende at indbefatte konsumtionsbehov være form5Jslm, hvis der ikke fandtes en subjektiv disposition hos de umiddelbare producenter, der kom denne ensidiggmelse i mde, der fik denne ensidiggorelse til at fremtræde som naturlig. Da den umiddelbare producent er tvunget til at sælge sin arbejdskraft for at kunne leve, har hans arbejdsaktivitet primært ingen betydning som aktivitet for ham selv. I det, at arbejdet afhzndes til et formal uden for arbejdet, ligger forklaringen på den »hemmelighed&lt;&lt;, at arbejdet for Ionarbejderen selv ikke fremtrzder som et behov, men ene og alene som et offer, som han er tvunget til at bringe for at komme i besiddelse af de ting, der sikrer ham hans videre eksistens. På dette grundlag bliver det klart, at Ionarbejderens instrumentelle holdning til sin arbejdsaktivitet, som  sociologien ofte har konstateret, på forhånd er sat med hais aktivitets formbestemthed som I~narbejde. Dermed bliver det også forståeligt,  at de trzngende mennesker kun fremtrzder som forbrugere i den borgerlige behovsforskning. Men samtidig antyder en sfzre hinsides arbejdet, som det er umagen vzrd at arbejde for, sin eksistens i  sztningen, &gt;&gt;arbejde for at leve«, der ikke begriber arbejdet selv som livsytring, lige som i  begrebet, »offer«, der behover en modszetning, for hvilken ofret er offer. Sfzren hinsides arbejdet f&amp; den i sig selv inadxkvate funktion at kompensere for arbejdets moje og besvzr og give det en mening. Derfor har denne sfzre også en storre betydning end at vzre et blot  og  bart  sted  for reproduktionen.  Det  har  ikke noget  at sige, at alt, hvad Ionarbejderen i  reproduktionssfzren tilsyneladende g0r  for sin egen skyld, objektivt  er det samme som reproduktionen af hans arbejdskraft i  kapitalens tjeneste. For Ionarbejderen fremtrzder sagen anderledes: han spiser og drikker ikke kun  for, at man påny kan udbytte hans arbejdskraft, han indretter sig ikke kun hyggeligt og morer sig ikke udelukkende for, at han  kan vzre på tzerne igen nzste dag.  Dette &gt;&gt;mere  nd blot og bar reproduktion« er ligefrem en forudsztning for, at reproduktionen lykkes, eftersom ))en fomojelse, hvis reproduktive formål, man på forhånd har sig for oje, jo enten slet ikke eUer kun d k ligt kan  opfylde dette formal« (Ottomeyer).

Det  er altså arbejdets  formbestemthed som  Ionarbejde, der ikke blot frembringer den instrumentelle holdning til arbejdet, og dermed den ensidige definition af behovene ud fra konsumtionen, men også konsumtionssfzrens subjektive befydning. der udgor grobunden  for og kilden til  varezstetiske  innovationer.

## II.

Hvis vi ikke, hvad  »kritikken af varelestetikken&lt;&lt; angår, vil droppe grundprincippet i historisk-materialistisk  videnskab, nemlig  at undersoge ethvert fznomen, videnskaberne inklusive, med hensyn til dets historiske tilblivelsesbetingelser for at forstil, hvorfor det blev muligt og ndvendigt netop på dette eiler hint tidspunkt, så  gzlder det forst om at skitsere,  hvilken szrlig historisk konstellation »kritikken af  varezstetikken&lt;&lt; kan takke sin oprindelse.

Begyndekerne til »kritikken af varezstetikken&lt;&lt; går tilbage til årene 1%3/64. Dengang offentliggjorde Haug i tidsskriftet  Argumenf, som han udgav, de for- ste artikler om manipulationens æstetik og prægede begrebet, vareæstetik. Det var ikke tilfældigt, at den problemstilling, som der der blev peget p A ,  blev vigtig p A   det tidspunkt: fasen slutningen af 50eme / begyndelsen af 6&amp;me  var kendetegnet  af  en  relativ  krisefri udvikling i  efterkrigskapitalismen, som, hvad  den forbundsrepublikanske virkelighed angår,  stadig trivedes i særlig grad p A   grund af  rekonstruktionsperioden,  og  fremprovokerede slagord som  » W i h a f t s wunder« og »forbrugersamfund«  som propagandistiske eUer pseudovidenskabelige begreber. Denne relativt krisefrie fase, der gik hånd i h h d   med en indtil da ukendt  stigning i de kvalitative og  kvantitative muligheder  for  individuel konsuintion, korresponderede med en relativ stilstand i klassekampene. Pr&amp; årene 1959 til  1%1  og årene 1%4 til  1% harer til de mest fattige p A   strejker i Forbundsrepublikkens historie. Hvad var da mere nærliggende end teoretisk at sammenknytte disse to udviklingslinier med  hinanden i formlen om bilæggelse af  klassekampene gennem aget materiel tilfredsstillelse: »For en del af arbejderklassen« -sådan hedder det i en artikel om 'modsigelseme  i den vesttyske kapitalisme og SPD's akonomiske politik' -»farte den forbedrede forsyning med forbrugsgoder til  en midlertidig forglemmelse af  det kapitalistiske klassesamfunds antagonistiske karakter«.

Ligeledes steg udgifterne til  reklame  og salgsfremmende Wksornhed  til et hidtil ukendt omfang i de år, idet de fulgte den procykliske bevægelses logik. Reklamen, det symbolske udtryk for, at markedet oversvmes med især varer til individuel konsumtion,  kom i de kritiske inteUektueUes  sagelys -slagordet  om »manipullation af  masserne« kom til verden.

Med denne historiske grobund kunne interessen i kritikken af vareæstetikken ikke være uden forudsætninger og formAI. Ligeså lidt som M m '   kritik af den politiske akonomi er en særlig samfundsakonomisk  teori, men tværtimod i sin egenskab af instrument til at rekonstruere det borgerlige samfunds væsenstræk bestanddel i dets praktiske overvindelse, lige s A   lidt kan kritikken af  vareastetikken, der bygger p A   kritikken af den politiske akonomi, stille sig tilfreds med at afdække dette fænomens genese og funktion, men m A   tværtimod foretage den akonomiske afledning for p A   den måde at bidrage til  forstklsen  af  den samfundsmæssige realitet  og dermed til arbejderklassens emancipation, eller, som Haug mere beskedent har formuleret  det, for at »bidrage til at begrunde eller  forbedre den progressive  bevægelses orientering og  strategi«. AltsA.  som Haug programmatisk fastslår i fmste sætning i sin kritik af vareæstetikken, den har til opgave at bidrage til »socioanalysen a f   sanselighedens skæbne og behovenes udvikling under kapitalismen«, for bedre at kunne forstA, hvordan »mennesker i det kapitalistiske samfund bringes til at forholde sig systemkonformt«. Det er Haugs blivende fortjeneste at have bragt behandlingen af  temaet ud af den sump af skrifter  om reklame, rnanipuiation osv., der drager anaiogiserende slutninger p&amp; grundlag af overfladefremtrædelser, og én  gang for d e have p&amp;- vist,  at  vzrezstetik  »ikke  er  noget  overflods-fznomen i et  'overnizttet velstandssamfund', men denmod en normal,  ndvendig funktion, der er ethvert k0b eller salg iboende&lt;(,  og som »(udspringer)  af de grundlzggende 0konomiske relationen  'indre vzsen'«.

Men den politiske interesse i kritikken af varezstetikken begynder der, hvor man stiller sp0rgsmalet om varezstetikkens virkninger på menneskenes tznken og handlen, -virkninger, der fremkommer ))som  en ren og skzr bieffekt af dynamikken i  den kapitalistiske profitstrseben«.

For at beskrive disse virkninger har Haug taget de stzrkeste udtryk, man kan tznke sig i  brug: de synes at vcere &gt;&gt;af nzsten antropologisk omfang«, )&gt;folks bevidsthed synes at vzre afk0bt dem(&lt;; den cestetiske innovation &gt;)forandrer  til stadighed  menneskets artsvcesen i dets sanselige organisation« osv. osv.

Topossen ))modellering  af  sanseligheden« får en central placering i denne argumentation, og når vi gennemlceser Haugs bog opmzrksomt, så spnnger den hyppige snak om »det sanselige vzsen«, om »det menneskelige vzsen&lt;&lt; og om »den menneskelige sanselighed« i 0jnene i de passager, hvor det drejer sig om varecestetikkens virkning. Det lykkes på imponerende måde for Haug at påvise varecestetikkens modellering af den menneskelige sanselighed: dannelsen af en kvalitativt ny cekelhedsgrcense over for sexuelle lugte, frembragt af den penodiske tildcekning af  dem  med  intimspray'er; fremelskelsen af  en  ny  standard, hvad forholdet til ens krop angår, og den partielle forandring af den mandlige selvforståelse i kosmetik- og beklsedningsindustnens o.a. interesse.

Hvad der imidlertid også spnnger i  ojnene, er, at de behov, der modeileres, bearbejdes, forandres,  for det meste kredser om sexualdnften, og at det, man tcenker på med  &gt;&gt;sanseligt vzsen«, »menneskelig sanselighed«, netop er denne antropologisk konstante  faktor i  artsvzsnet,  menneske. Hvorvidt dette er  betinget af  Haugs videnskabelige udviklingsproces -Haug orienterede sig jo i  sine tidligere artikler stadig mod Freuds dnftsteon -kan jeg  ikke afilare her; men det er en kendsgerning, at Haug nzrmer sig en universalisenng af sexualiteten som menneskets centrale livstematik de steder, hvor han  konkret  nzvner behov, ansker og drifter. Med denne indvending vil jeg  på ingen måde bencegte betydningen af  de sexueile Irafter  om lykke for  opretholdelsen af  status  quo, men man kan ikke for alvor som Haug tale om at »totaliteten af brugsting i og med vareformen tendentielt antager sexualform på en eller anden måde((  (68).

Er Haug på grund af  sin rekurrenng til sexualdnften i  stand til at påvise, at selv menneskets såkaldte grundudrustning ikke undgår de varecestetiske  modelleringsfors@g, så argumenterer han på den anden side netop på grund af denne koncentration om sexualdriften, hvad behovene angår, tendentielt histone- og klasselast og er derfor nzppe i stand til at konkretisere varesestetikkens virkninger på arbejderklassen.

I  sammenligning  med den detaljerede beskrivelse  af varezstestikkens virknin- ger p&amp;  det alment-menneskelige niveau forbliver Haugs redegmelser om »vareæstetikkens indflydelse  p A   arbejderklassen«  mærkeligt farvelme  og almene. Det d i e   være den primære politiske opgave for en kritik af vareæstetikken at bestemme netop denne indflydelse mere præcist i dens konsekvenser for bevidsthed og mader at forholde sig p A   eller pavise, hvilke skranker kapitalens agenter stder p A   i forseet p&amp;  at fa indflydelse. En 'fortsættelse' af Haugs arbejde  ma g&amp;  i denne retning.

## III.

De menneskelige behov er den subjektive side a f den menneskelige livsaktivitet. De opst&amp; via den individuelle tilegnelse af den samfundsmæssige  realitet i dens historiske bestemthed og nationalt-kulturelle særegenhed. Arbejdsaktivitetens form og indhold spiller den centrale rolle  denne tilegnelsesproces.  Det viser sig allerede p A   de elementære, naturndvendige behovs niveau. Ikke kun fordi disse behov, som eksemplet » k d   med negl og tand og k d med kniv og gaffel« har vist, er indbefattet i den samfundsmæssigt-historiske udviklingsproces; de er desuden præget  af  en bestemt  grad  af  patrængenhed  og tilgængelighed, der skyldes arbejdets form og indhold: behovene er bestemt af de for arbejdskraftens reproduktion ndvendige og samtidig  tilgængelige  genstande. Alle mennesker bliver sultne, men alle mennesker har ikke den samme sult og er ikke sultne efter det samme. Kalvekd  g&amp; fx. i den arbejdende befolkning, især blandt industriarbejdere, for at være 'halvkd', dvs. for ikke at være fuldgyldigt k d , fordi det fx. i sammenligning med okse- eller svinekd er fattigt p A  jern, der er en konstituerende faktor. hvad ang&amp; kropslig udholdenhed og energi. Det d i e være yderst vanskeligt for kapitalens agenter at ændre pa den slags behov, der beror  p A   fysiologiske ndvendigheder.  Uden  at henfalde til spekulation kan man hævde, at den æstetiske innovation i næringsmiddelsektoren,  den såkaldte diætkost, hvis produktprogram  allerede strækker sig fra margarine til p~lser, ikke har store chancer for at sla an blandt industriarbejderne, idet det nfuldgyldige«, »nærende« jo g&amp;  tabt i disses 0jne. Richard Hoggart ha r i sin beskrivelse af  »working class life« gjort opmærksom p&amp;  den betydning »a good table« ha r for arbejderen. »A good table«, det er stadig »a fdy-stocked table rather than one which presents a balanced  diet ... something solid, preferably  m a t ,  and with  a  welldefuied  flavour«.  Det  kan  derfor  ikke undre,  at  »favoritterne« blandt arbejdernes næringsmidler  er svinekdet, den friskt a f s k h e   p 0 k ,   k d p0lse og flæsk, mens de ikke kan stue  meget op med ost, især mild ost, og med grmtsager og salat. OgsA de udenlandske uger, der er typiske for stormagasineme, som fx. den danske uge i det berlinske stormagasin Wertheirn, med danske specialiteter og delikatesser fra ost v i a   danske f~kespecialiteter  til smme- b r d ,   går relativt sporlnst hen over hovederne på arbejderne (rent bortset fra at Wertheim ikke er noget typisk  arbejder-stormagasin).

Et  blik  på sammenlignende udgiftsstatistikker, hvad  angår narings- og nydelsesmidler, vidner overhovedet om klassespecifikke forskelle. Bortset fra den traditionelle  regel, at jo lavere indkomsten er, desto hgjere er procentuelt udgifterne til  nzrings- og  nydelsesmidler, så bliver  der  også ved  samme indkomst brugt  flere penge på nzrings- og nydelsesmidler i arbejderhusholdninger end i funktionar- og tjenestemandshusholdninger, og selv ved hnjere indkomst hos funktionzrer  og  tjenestemznd bruger  arbejdere  flere  penge  på  bestemte nzrings- og nydelsesmidler.

Dette peger både på vigtigheden af at tilfredsstille umiddelbart-reproduktive behov og på den h0je vurdering af  nydelsesmidler.

Ved de klassiske nydelsesmidler, kan man fx. konstatere klasseforskelie, hvis ikke nationalt-kulturelle saregenheder modvirker tendensen. Når man ser bort fra Nordtyskland, hvor tedrikning kulturelt er udbredt, og når man ser bort fra de enkelte delstater med  traditionelt vinavlende områder, er te og vin nydelsesmidler, der så godt som ikke har vundet udbredelse blandt arbejderbefolkningen, mens kaffe og 01 regnes for proletariske nydelsesmidler. Det  har  bestemt noget med nydelsesmidlemes forskellige,  fysiologiske virkninger at gnre (og karakteristisk nok har man kun te i huset i arbejderfamilien, når der er en, der er syg), men det har også en hel del med selskabelighedsformer  og socialt przgede adfzrdsformer at gnre. I Forbundsrepublikken er vin- og tedrikning i hvert fald forbundet med et sarligt ceremoniel, der under vore historisk-kulturelle  betingelser afspejler et stykke klassesituation i form af en såkaldt livsstil, en livsstil, der forekommer arbejderne om ikke »kunstlet«, så dog i hvert fald ikke som deres.

Generelt kan man, hvad narings- og nydelsesmidler angår, sammenfatte det derhen, at arbejdere insisterer på noget  »solidt«, »narende«, »velsmagende«. Et ))rigtigt«  måitid er altid et måltid med k d ,   helst meget k d   og hellere med kartofler end ris eller spaghetti. Og for arbejderbnrn og unge er der ikke nogen stnrre )&gt;delikatesse&lt;&lt; end karrypolse eller stegt pnlse med pommes frites.

Det  ))solide«  er imidlertid ofte ensbetydende med »kvalitet&lt;&lt;. Og her er der konkrete  muligheder  for  indflydelse for varezstetikken.  Netop  i de tilfzlde, hvor man mangler konkret viden om varerne, holder man sig alt for ofte til etiketten eller prisen som målestok for kvaliteten. Det kendte er godt, og det, der er godt, har min pris« -den klassiske formel for mzrkevarer. Når man spenderer noget på  sig selv, så skal det også  vare  noget »rigtigt&lt;&lt;, noget »godt«, så skal det  fx.  ikke vare en  almindelig snaps, men en  »Doornkaat«.  Ud  fra behovet for at få  noget »solidt«, noget »rigtigt«, noget »godt«, kan man også forklare, hvorfor lavprisvarehusene,  der jo for så vidt er det, der kommer narmest brugsvzrdistandpunktet inden for den kapitalistiske  varecirkulation, da de afstår fra enhver form for æstetisk iscenesættelse af  salgsstedet og primzrt  tilbyder sikaldte 'anonyme'  varer, dvs. ikke mærkevarer, ikke  spiller den rolle i arbejder- befolkningens kobsvaner, som man havde kunnet  forvente.

Vi har hidtil koncentreret os om konsumtionens umiddelbart reproduktive side og forsogt at påvise, hvordan der derede opstår forskelle på det elmentært naturndvendige  niveau.  Dette må i det  folgende præciseres, hvad årsagerne angår, og samtidig udvides med henblik på det niveau, der angh konsumtionens kompensatoriske side, for at de menneskelige behov er den subjektive side af den menneskelige livsaktivitet, viser sig under kapitalismen forst og fremmest i den subjektive betydning af  konsumtionssfæren.

Et arbejde, som jeg er tvunget til at udfore for at opretholde livet, forhindrer p&amp;  det kraftigste dannelsen af en intrinsisk arbejdsmotivation, dvs. en motivation, der relaterer sig til arbejdsaktiviteten, og fremmer en instrumentel holdning til arbejdet: jeg  arbejder for at leve; jeg  sæiger min livsaktivitet for at kunne leve.

Hvis man nu anser konsumtionens subjektive betydning for at være resultat af arbejdets formbestemmelse  som Ionarbejde, så  matte disse udsagn gælde for den samlede Ionafhængige befolkning. Men denne klasse er uensartet sammensat, og man kan næppe antage, at der på  trods af denne uensartethed hersker et ensartet  forbrugsmonster,  at d e udvikler de samme behov og  onsker, og at modtageligheden for vareskonheden er den samme for d e ,   hvad enten man er ekspeditrice eller  fabriksarbejder,  bankfunktionær  eller  samlebåndsarbejder, funktionær i administrationen eller minearbejder. Man ma derfor sporge, om arbejdets  form og indhold  frembringer forskellige vurderinger af  forbrugsgodernes objektegenskaber i henseende til i hvor  haj grad de egner sig til at tilfredsstille de tilgrundliggende behov.  Resultater fra den kommercielle forbrugerforskning peger på forskelle mellem industrielle  (blue collar) og komrnercielle (white collar) lonarbejderes forbrugsmonster. Disse forskelle angår ikke kun prioriteringen af udgifterne; det drejer  sig  tværtimod  om generelle forskelle i forbrugsmonstret, hvor industriarbejderen fremtræder som mere umiddelbart, nydelsesglad, konkret og 'materielt'  indstillet, mens de kommercielle lonarbejdere i hojere grad er karakteriseret af et brudt forbrugsmonster, der orienterer sig efter ydre mal, og som betoner den individuelle personligheds  enestknde ka-

rakter.

Hvordan kan man forklare disse forskelle?

De industrielle  Ionarbejdere pa den ene side og de kommercielle Ionarbejdere pa den anden side arbejder i forskellige sfærer af den kapitalistiske  reproduktionsproces; de industrielle  lonarbejderes aktiviteter h e r i den umiddelbare produktions område, de kommercielle lonarbejderes i penge- og varecirkulationens sfære, i handlen,  i virksomhedsadministrationen, i banker og kreditinstitutter. Industriarbejderne  udgor  som produktive arbejdere kernen i lonarbejderklas- sen. Det er dem, der skaber vzerdi og mervzerdi, og det er dem, der mest umiddelbart er udsat for kapitalens despoti i dens ulvehunger efter merarbejde. I forhold hertil lzerer de kommercielle Ionarbejdere kapitalen at kende fra en relativt »mild&lt;( side, en »mildhed((,  der forst og fremmest skyldes den kendsgerning, at deres aktivitet finder sted i et offentligt eUer halvoffentligt  rum, hvor der er publikum. Industriarbejderne får ikke blot  kapitalens  despoti at fole i den bestandige omvzltning af den fremadskridende reduktion af kvalificeret arbejde til elementzre aktivitetspartikler og motoriske bevzegelsesforl0b, men også via den intensivering, der er forbundet med rationaliseringen, og som medforer et foroget arbejdsforbrug inden for det samme tidsrum. Dette medforer, at modsztningen mellem arbejde og fritid for industriarbejdernes vedkommende antager den mest krasse og rå form, og at de umiddelbart reproduktive aktiviteter med henblik på fysisk og psykisk primzrrestituenng dominerer fritiden; med en metalarbejder~ ord: »Livet -det er arbejde, spise og sove«. På  baggrund af den totale, legemlige udmattelse bliver det umiddelbart indlysende, hvorfor man i alle industrielt  fremskredne,  kapitalistiske  lande  kan  påvise  hojere  udgifter  til nzerings- og nydelsesmidler i arbejderfamilier. Heroverfor er belastningen af de kommercielle Ionarbejdere, funktionzrerne, mere af nervemzessig art; det kan dreje sig om belastninger, der udspringer af tenninsbekymringer, zergrelser med overordnede og kunder o.a. På  den baggrund bliver det forståeligt,  at forbruget af  psykofarmaka  er et typisk funktionzer-problem.

Den psykofysiske belastning af  industriarbejderne er imidlertid ikke blot en udmattelse, der kan ophzeves igen af en tilsvarende regeneration af energihusholdningen, men forer derimod varige nedslidningssyrnptomer  med tidligere begyndende zldelsesproces med  sig og indbefatter risikoen for sygdom, ulykker og d d .   Ifolge den tyske pensionsforsikrings  statistikker går mere end 50% af de arbejdere, der får pension for forste gang, ud af erhvervslivet f01 tiden som folge af  uarbejdsdygtighed. I 1972 blev  hver  10. industriarbejder, i den metalforarbejdende industri endda hver 7., skadet eller drzebt ved en arbejdsulykke; hvert 13. sek. sker der en anmeldelsespligtig ulykke; hvert 7. min. bliver en arbejder så svzert skadet, at der er tale om en varig erhvervsskade; hver 2. time d0r der en industriarbejder på grund af en ulykke på virksomheden eller på vejen  mellem hjem og arbejdsplads. At dette er et entydigt lagspecifikt problem, viser  en statistik over mere end 40.000 rekonvalescenter, der havde vwet ude for en ulykke: heraf var 85% beskzeftiget i manuelle eiler tekniske erhverv, men

kun 4%  i butik eUer  kontor.

Man må holde sig industriarbejdernes krasse livsomstzndigheder  for  oje i hele  deres  brutalitet for at kunne forstå  adfzerdsrn0nstret  i fritids-  og konsurntionssfzeren.  Over for den stadige trussel om arbejdsl0shed og deltidsarbejde på den ene side og sygdom, ulykker og d d på den anden side lyder det »nondeferred gratification pattema, der er udtzenkt af  borgerlige sociologer, og som udsiger, at arbejdere »mangler evnen« til at give afkald ph en njeblikkelig behovstilfredsstiileise til fordel for en stnrre tilfredsstiielse i fremtiden, som hån og spot. Denne sociologiske 'visdom'  er lige sh gammel som den industrielle kapitalisme. Alierede i 1845  skrev Engels om det engelske borgerskabs ideologiske substrat: »overhovedet samtlige fejl hos arbejderne kan fnres tilbage til nydelsessyg tnjleslmhed, mangel p i   forudseenhed og tilpasning til den sociale orden, overhovedet manglende evne til at ofre den njeblikkelige nydelse for den fjerne fordel«, og Engels glemte heller ikke at tilfnje:  »Og alligevel er det ikke kun ganske naturligt, men fuldstændig fornuftigt af folk, at de nyder livet, n t de kan, i stedet for at samle skatte, der ikke nytter dem noget«.

Disse arbejds- og livsbetingelser resulterer ikke blot  i et  nngternt forhold til forbrugsgenstande, men også  i en nydelsesglæde i forhold til dem, der kun tilsyneladende modsiger nngtemheden. Industriproletariatets nher-og-nu«perspektiv, der afspejles i talemåder som »man lever kun én  gang« eller »tomorrow wiil take care of itself«, kommer især til udtryk i den hnje vurdering af smh hverdagsnydeiser og i den sorgloshed, hvor man bruger penge, som det de primært er: et udvekslingsmiddel. At  fh »noget« kan  komme til udtryk i beskedne hverdagsnydelser: i at ryge og drikke, i en n 1  og en snaps i værtshuset ph hjarnet, i en Mark i spilleautomaten eller dukeboxen, i et besag ph fodboldstadion eller i biografen, i behovet for rigtigt at g i   til den ph folkefester, til fastelavn. Adfærdsmnnstret  her modsiger fx. enhver fom for smtiborgerlig fornuft og mådehold; n t man fx. knber lodder for  10 Mark  for at vinde kaffe til en værdi af 5 Mark -og alligevel er glad; n t man i skydeteltet  skyder for 30 Mark for bagefter stolt af drage hjem med en Woolworthdukke i rosa nylonkjole eller et træimiteret standaskebæger i balistii.

Men industriarbejderen er ikke kun merværdiproducent, men ogsil bestandig den, der under værdingningsprocessens  primært producerer brugsværdier. Med andre ord: lanarbejde er en bestemt, historisk  form for arbejde overhovedet, for arbejde som nedvendig betingelse for det menneskelige  liv. Heroverfor er de kommercielle lnnarbejderes arbejdsaktiviteter indholdsmæssigt i vidt  omfang bestemt af krav, der udspringer af den kapitalistiske form for samfundsmæssig produktion. Industriarbejderens aktivitet er altid en formAistjenlig omgang med og ved hjælp af genstande; hvad enten den produktive arbejder nu bygger eller monterer, installerer elier mtter i stand, udvinder eller forarbejder naturstoffer, sil har han altid med genstande, stoffer, materie at gnre, til forskel fra omgang med mennesker, symboler og tegn. Den kommercielle lnnarbejders aktiviteter er derimod ikke kun sammenvokset med den kapitalistiske  form for samfundsmæssig produktion, for sil vidt som de er aktiviteter, der fnrst blev generelt elier i  sh h0j grad nedvendige p i   grund  af disse samfundsmæssige betingeiser: de kommercielle lnnarbejdere er samtidig ph grund af arbejdskravene funktionelt tvunget til at overtage kapitalens synsvinkel, til at w d e r e  andre personer, ge- nstandsmzssige  og symbolske aspekter af  tingsverdenen med  kapitalens Djne. Heraf folger, at den kommercielle lonarbejder til forskel fra industriarbejderen i en vis  forstand afstår hele sin person, sine tanker,  f~lelser og forestillinger; sine sprog- og sanseorganer; sin holdning, sin adfzrd helt ind i gestik og mimik og sin samlede ydre fremtoning. Stillingsannoncer for kapitalistiske  virksomheder taler deres tydelige sprog.  Mens de stofligt-tekniske  aspekter står i forgrunden for  industriarbejderens vedkom~~ende, hans szrlige  tekniske  kvalifikation og hans  manuelle  fzrdigheder, kommer  der  for  den  kommercielle lonarbejders vedkommende ved siden af de faglige kvaliteter funktionsrekvisitter til, der udspringer af ndvendigheden af at spille roller  under arbejdet. Kravene varierer alt efter, hvilket område den kommercielle lonarbejder arbejder indenfor.

Krzves der af szlgeren indf~lingsevne, tåimodighed og fingerspidsf~lelse, så krzves der forhandlingsevne, evne til at sztte sig igennem og hårdhed af indkobsafdelingens funktionzrer, pålidelighed, diskretion og korrekthed af bankfunktionmen, der også helst skal afspejle disse egenskaber i sit ydre, gode manerer, sikker optrzden, charme, takt og udstråiing  af sekretzren -og fzlles for alle et  så behageligt ydre som muligt. Derfor forlanger a ~ o n c ~ r e n også altid i sådanne  stillingsopslag indsendelse  af  et  »foto&lt;&lt;, et  pasfoto  ved  siden  af  en »skriftprme&lt;&lt;, for at teste ansogerens karakter. Haug har meget tydeligt vist, at en stor del af funktionzrernes forbrug går til at reproducere karaktermasken i kapitalens tjeneste og g0re sig selv salgbar.

Men desuden må de forskellige erhvervsmzssige krav,  hvis  vi  begriber arbejdsstedet som et livslangt  socialisationssted, frembringe specifikke erfaringskompetencer  og  deformationer, adfzrdsformer  og  behov,  der  får  nedslag  i privatsfzren  og bl.a.  også i  forbrugsmonstret.

Den virksomme omgang med materien og den formålsbestemte omformning af  den såvel som det, at man tilbringer storstedelen af sin bevidste livstid i den materielle produktions sfzre bidrager efter min opfattelse til at sensibilisere  sansen for materielt-stofligt  og til at skabe en szrlig interesse for materielt-stofligt. Dvs. at forholdet til ting, genstande, materie, er mere entydigt, ubrudt og umiddelbart. Hvis man relaterer dette til varen som produktets historiske form, betyder det, at der gennem arbejdsaktiviteten skabes et forhold til genstandene, der domineres af  brugsvzrdispecifikke,  stofligt-tekniske aspekter ved  sanseobjekterne. I den henseende kan arbejdsstedet forstås som socialisationsagentur,  hvor og hvorigennem der frembringes og foregår en materialistisk tilgang til objekteme  og en skoling i erfaringsmåder, der får de industrielle arbejdere til at se mere  nogternt,  konkret  og  funktionelt  på  produktionsprocessens  resultater. Kort sagt: den industrielle arbejder erfarer objekteme i genstandsverdenen  gennem  &gt;&gt;producentbriUerne&lt;&lt;.

Helt anderledes er det med de kommercielle l~narbejdere. De erfaringskompetencer, som disse skoles i gennem de erhvervsmzssige krav, og som er ubetin- get ndvendige bade for wderingen af egen tilstrækkelighed  og for takseringen af ens antipoder i udvekslingsprocessen, p A   kontoret, ved skranken og ved butiks$sken,  går generelt  på  en sensibilisering for ydre ting, for symbolske og formelle forhold, for fremtoning o. lign.  merede p i   grundlag af  synsindtrykket mA den kommercielle  agent udkaste sin strategi,  m A  han vide, om han skal være jovial, bestemt, underdanig, overlegen, skulderklappende, teknokratisk, tillidsvækkende,  kammeratlig osv.,  og hans  fremtoning, hans tej, hans holdning, hans opfmsel, hans frisure, hans kropslugt og hans ansigtsfarve m A   være tilpasset hans opgave, må signalisere  den til enhver tid givne antipode serimitet, dynamik, modebevidsthed, pålidelighed, god smag, korrekthed osv. Desuden medf0rer den kommercielle lonarbejders ambivalente placering, bade Ienafhzngig og agent for kapitalen, sin herres stemme, en ambivalent holdning til hans egen person og med hensyn til hans sociale indplacering af sig selv, en ambivalens, der må fore til et brud i jeg-identiteten langs med de  to forskellige  sfzrer,  arbej- de og fritid.

Idealtypisk sat p A   spidsen kan man beskrive de forskellige  erfaringsdispositioner, der resulterer af arbejdsaktiviteten, som konkret/genstandsorienteret erfaringsmåde for den industrielle 10narbejders vedkommende og formel/symbolorienteret erfaringsmade  for den kommercielle lmbejders vedkommende. Den genstandsorienterede  erfaringsmade  bygger p A   erfaringsobjektemes anskueligt givne eksistens og insisterer ph  og orienterer sig mod  tingsmæssighed, legemlighed og rumiighed, mens den symbolorienterede  erfaringsmade forstår at frigere sig fra anskueligheden,  abstraherer fra de virkelige ting og betoner formens selvstændighed.  Et resultat af den kommercielle forbrugerforskning i lagspecifikke opsparingsmonstre  illustrerer,  hvad jeg mener. Bortset fra at medlemmerne af  det laveste lag sparer og kan spare mindre, udviser deres opsparingsm0nster principielle forskelle i forhold til mellemlaget. Medlemmer af  mellemlaget foretrækker entydigt investeringscertifikater, aktier, pantebreve o.lign., opsparingsformer, hvor man ikke får andet end et formelt andelsbevis i hånden.  Medlemmer af  det  laveste lag foretrækker  derimod,  når  de sparer, håndgribelige,  synlige, genstandsmæssige investeringsgoder -en grund, et hus, en lille forretning, muligvis ogsA en ment- eller frimærkesamling. Alt i alt viser de empiriske unders0gelsesresultater, at industriarbejdeme er mere genstandsorienterede, konkrete,  materielle i deres forbrugsm0nster. Forbrugsobjekteme tages  for det,  som  de  primært  er,  brugsgenstande; man  ser  dem  under  det aspekt, at de er nyttige 'for mig', at de umiddelbart-konkret kan bruges til at til fredsstille  bestemte behov. De industrielle arbejdere anvender pengene som udvekslingsmiddel  i en mere eksklusiv,  direkte forstand; de spiser og drikker for at reproducere sig selv og for at glemme hverdagens zrgrekr, for at f A   lidt sjov, men ikke for at manifestere en spise- eller drikkekultur; de indretter sig p A   en made, der udspringer af deres behov for kvalitet p A   den ene side og for afslap- ning, behagelighed, hygge og sjov på den anden side, og som samtidig anskueligt demonstrerer, at arbejdet 'Inmer'  sig, men ikke for at demonstrere en 'personlig kvalitet' i det  effektfulde arrangement  eller  i  den  formelt-zstetiske  afstemthed; de interesserer sig for og beskzftiger sig med tingenes tekniske egenskaber og er åbne for alle tekniske fornyelser, men bekymrer sig ikke så meget om design og st,vle; de  sietter  pris  på  rigtige,  dvs.  brogede,  stzrke  farver, skinnende-glitrende  overflader og stoffer, livlige mnnstre og quasi-barokke former, alt hvad der giver lidt farve og glans i hverdagen, uden at bekymre sig alt for meget  om afstemtheden af  farve og form.

De  kommercielle Ionarbejderes altid  på forhånd  formidlede og mod  ydre synspunkter orienterede forhold  til  mennesker  og objekter,  deres ambivalente erfaring af deres egen person, kan betragtes som årsag til, at de udvikler et onenteringsmnnster inden  for  konsumtionsområdet.  der  i  vid  udstrzkning  ser konsumtionen  som  formåistjenligt middel. Deres  ambivalens  over  for  deres egen sociale situation meilem den objektive bevzgelse 'nedad'  mod  proletanatet og den subjektive  orientering 'opad'  mod borgerskabet synes at fremkalde et forbrugsmnnster, der tjener som middel til at demonstrere en livsstil, der adskiller sig principielt fra proletariatets livsstil. Samtidig kan man aflede en tendens til,  at  forbrugsgenstandene anvendes som instrumenter i  selvfremstillingen og roilespillet, på grundlag af den af kapitalen formede erfaring. Ifnlge dette skulle det \=re  karakteristisk for de kommercielle Innarbejdere, lige som -efter min mening -for det samlede, ikke-selvstzndige mellemlag, at de har en tendens til expresriv konsumtion, ikke en »conspicious  consumption« i borgerskabets forstand, men mere et forbrugsmnnster, der tenderer mod at lade varer signalisere noget om deres ejer og bruger, om hans individuelle personlighed, holdninger, anskuelser, smag og livsstil.

På grundlag af disse hypoteser kan man opstille de fnrste, forelnbige  antagelser om varezstetikkens  lagspecifikke indvirkning. Det er helt givet, at reklamemzssige og varezstetiske foranstaltninger, der stiliserer en vare til et prestigeobjekt  og statussymbol, ikke har den indflydelse på arbejdere, som man antog i a r n e .  Denne fortolkning er  et  udslag  af  fortolkernes eget lagtilh0rsforhold. Desuden kan man med nogen ret hzvde, at zstetiske innovationer, der lzgger hovedv~gten på design,  style og formelt-zstetiske effekter, ikke vedkommer de industrielle Innarbejdere så meget  som de kommercielle.  Det  betyder  ikke, at den funktionalistiske  side dominerer som modsztning til design og style, tvzrtimod: funktionalisme er ikke noget alternativ til design i dag, men kun en variation af dette. Den rene formåisbestemte form bliver til stil og forbliver abstrakt over for industriarbejdernes livsbehov. Stil overhovedet, betoningen af formen, af  style, den formelt-zstetiske  afstemthed og den optiske perfektion er vareæstetiske kendetegn, der sztter sine spor fmst og fremmest i de ikke-selvstzndige mellemlags liv, der vakler frem og tilbage meuem arbejderklassen, i betydningen industriproleratiat,  og  borgerskabet -stil er  samtidig et  middel  til  social selvindplacering og udtryk  for den individuelle personlighed.

Sammenfattende kan  man om vareæstetikkens lagspecifikke indvirkninger sige  falgende: vareæstetiske anstrengelser, der tendentielt synes at være mere virksomme over for industriarbejderen, er i sig selv af mere 'materiel' art. Dvs. de  lafter,  de  giver,  ligger  farst  og  fremmest  i  formidlingen af  umiddelbarmateriel kompensation, i formidlingen af falelsen af »at f A   noget«, i tilbuddet om afkobling,  nydelse og adspredelse, i tilbuddet  om Imninger p A   konkrete hverdagsproblemer, i formidlingen af tilfredsstillelse  ved aktiv-virksom  omgang med genstandsverdenens  objekter og ved individuel opnåelse af andel i de sarnfundsmæssige resultater i vareform. Heroverfor synes særligt de kommercielle lanarbejdere og alment de ikke-selvstændige mellemlag at være mere modtagelige for betydninger af 'ideel'  art: for varer, der, i og med at man ejer og bruger dem, dokumenterer social status ved at formidle falelser af »at vzre noget«, for varer, der fungerer som genspejling af de anskede selv-biileder, og som får deres ejers anskuelser og interesser, værdisystem og livsstil, til at komme til udtryk. Tifredsstiilelserne er altsA af middelbar art; de realiseres f m t   og fremmest via andres iagttagelse.

Oversat af Nim Lykke