Anmeldelse af: Peter K. A. Jensen, Odyséen om mennesket – fra skabelse til evolution
Forfattere: Anders Klostergaard Petersen
Tidsskrift: rvt (2017-06-15)

## Anmeldelse

PETER  K.  A.  JENSEN, Odyséen  om  mennesket  -  fra  skabelse  til  evolution, Gyldendal 2017, 550 s., kr. 449.

Ordet religion optræder ikke en eneste gang i Peter K.A. Jensens nye bog om menneskets evolution, ligesom han ej heller drøfter fænomenet, så hvorfor egentlig anmelde  bogen  her  i Religionsvidenskabeligt  Tidsskrift ?  Det  er  der  en  særdeles  god grund til. Religionsvidenskablere i dag er nødt til at vide noget ikke alene om den hominine  (den  menneskelige  evolution),  men  også  om  den  hominide  (de  øvrige menneskeabers  evolution  undtaget  den  menneskelige)  udvikling.  Megen  aktuel litteratur  inden  for  evolutions-  og  moralpsykologi,  evolutionsbiologi,  sociologi, primatologi og faktisk også religionsvidenskab forudsætter kendskab til den hominoide (både homininer og hominider) evolution, altså den menneskelige udvikling inkl. de øvrige menneskeabers. Nu er vi så heldige, at der på dansk er kommet et meget omfattende værk om emnet. Peter K.A. Jensen, som er klinisk genetiker og efterhånden har skrevet en håndfuld værker om menneskelig genetik og evolution, fokuserer i sin seneste bog på den specifikt hominine historie uden dog at tabe den mere omfattende hominoide evolution af syne.

Hans bog består af to hoveddele. Første del, som strækker sig over 275 sider, berører den vestlige verdens forståelse af verdens og menneskets oprindelse og natur, mens de resterende 250 sider er viet dels drøftelsen af den moderne videnskabelige udforskning af menneskets oprindelse, dels den fundamentale diskussion af plausibiliteten  i  de  videnskabelige  erkendelser.  Bogen  er  generelt  velskrevet  og  har  en sikker  fremdrift,  selvom  den  navnlig  i  første  del  indimellem  kan  være  lidt  lang  i spyttet (der er kun få fejl, fx s. 93. 111. 342. 427. 478). Endelig er den rigt illustreret med meget velvalgte og flotte fotos samt nyttige kronologiske oversigter. Kort sagt er den en fornøjelse at læse og også som bibliografisk håndværk en fryd. Der er de seneste  år  kommet  flere  værker  på  engelsk,  som  har  samme  ærinde  som  Jensen; men nu har vi fået en grundig fremstilling på dansk, og det er godt. Det havde dog nok været rimeligt i indledningen at henvise til Ian Tattersall, The Human Odyssey: Four Million Years of Human Evolution (New York: Hungry Minds 1993), som Jensen med sin titel utvivlsomt har ladet sig inspirere af.

Det siger sig selv, at når der er tale om et så omfattende emne, som Jensen har sat sig for at behandle, må forfatteren i vid udstrækning forlade sig på sekundærlitteratur inden for de felter, den pågældende ikke er ekspert inden for (apologeter bliver fx  til  apologister,  Lukrets  til  Lucrets  og  Laktants  til  Lactantius,  ligesom  Augustin noget pudsigt på dansk bliver til Den hellige Augustin). Jeg synes dog grundlæggende, Jensen slipper rigtig godt fra sit forehavende i forhold til de områder, hvor jeg mener at have en særlig ekspertise. Der er imidlertid også faldgruber. Det gælder fx gennemgangen af græsk før-sokratisk naturfilosofi, som i alt for høj grad ligner en let bedaget Bertrand Russell'sk hyldest til græsk filosofi som et tidligt og sekulært  brud  med  en  religiøs  diskurs  (s.  22-35).  Det  er  mere  oplagt  som  påpeget  i moderne forskning at forstå denne tidlige form for filosofi som udtryk for, hvad vi fra et tredje-ordens-perspektiv vil betegne en ny form for religion. Under alle omstændigheder er det at betegne den som et verdsligt bud på forståelsen af menneskets oprindelse en overdrivelse, som slet ikke tager højde for de pågældende tænkeres forankring i en alternativ religiøs fortolkningsramme (jf. s. 34). Man kan i høj grad også diskutere Jensens grundlæggende opfattelse af myter som udtryk for forfejlet eller en naiv form for videnskab frem for som en alternativ verdensfortolkning eller  slet  og  ret  religiøs  betydningsdannelse,  der  vedrører  forholdet  mellem  den guddommelige verden og mennesket. Selv om Jensen er meget omhyggelig med at pointere, at de bibelske skabelsesberetninger ikke skal opfattes som faktuel naturhistorie (s. 51), kommer han ikke desto mindre gennem bogen tæt på en opfattelse af myter som naturforklaring (jf. fx s. 16).

Disse få kritikpunkter ændrer ikke ved, at bogen grundlæggende er fornøjelig og indsigtsfuld læsning, der giver en fin og grundig indføring i de nyeste indsigter fra palæoantropologien. Samtidig er bogen også en skræmmende introduktion til nid, kiv,  jalousi  og  rivalisering  i  videnskabens  verden,  såvel  den  fortidige  som,  beskæmmende nok, den nutidige, hvor forskellige forskere har kæmpet for retten til 'deres' fossiler og fortolkningen af dem. Uden at udfolde det som selvstændig pointe demonstrerer bogen med al tydelighed en grundlæggende socialkonstruktivistisk indsigt. Det er uendelig svært at fortolke og forklare verden, hvis man er afgørende bestemt af en vanetænkning som fx. den bibelske beretnings mytologi. Så bliver alt forsøgt indplaceret inden for rammerne af dens forståelse, uanset hvor betydelige krumspring man er nødt til at foretage for at få virkeligheden til at passe med den. Samtidig  er  bogen  også  en  smuk  hyldest  til  videnskaben  og  dermed  den  videnskabsfilosofiske  position,  man  kan  betegne  som  kritisk  realisme,  fordi  det  måske nok tog meget lang tid, før en mere plausibel bioevolutionær forklaring på fossiler og skeletrester satte sig igennem; men ' modstanden' fra den materielle virkelighed gjorde  det  ikke  desto  mindre  umuligt  at  fastholde  det  traditionelle  bibelske  verdensbillede. Med frisættelsen til at tænke nyt var vejen banet for en ny oplysning, der i sammenstillingen af geologi, genetik og evolutionsbiologi har ført til dannelsen af palæo- og bioantropologien, som vi andre nu kan tage ved lære af. Det har sat os i en enestående situation i forhold til at forstå homo sapiens' hominine og hominoide forudsætninger og dermed den evolutionære baggrund for det moderne menneskes særligt komplekse kognition og akkumulative kultur.

Jensen  gennemgår  alle  de  betydningsfulde  fossil-  og  skeletfund  og  sætter  dem ind  i  den  større  evolutionære  sammenhæng  (kun homo  naledi fra  Rising  Star-hule systemet i Sydafrikas Gauteng-provins fra 2013 inddrages mærkeligt nok ikke i bogen). Det er særligt denne del af bogen, som bør være grundlæsning for religionsvidenskablere,  som  gerne  vil  vide  noget  om  kognition  og  det  moderne  menneskes hominoide  forudsætninger.  Når  Jensen  selv  skal  pege  på  et  Rubicon  i  relationen mellem den hominine og den øvrige hominoide evolution, peger han ikke overraskende på menneskets evne til at gå på to ben (s. 526). Spørgsmålet er imidlertid, om ikke man snarere skal se det specifikt hominine som en sammenstilling af forskellige elementer som bipedalisme, gruppeorientering som overlevelsesstrategi, øget følelseskompleksitet, etc. (jf. Kevin Lalands aktuelle Darwin's Unfinished Symphony. How Culture Made the Human Mind , Princeton: Princeton University Press, 2017).

Som afslutning kan jeg kun anbefale, at Peter K.A. Jensens bog må finde mange læsere,  også  blandt  religionsvidenskablere.  Den  bekræfter  til  fulde  den  berømte afslutningspassage  i  Darwins The  Origin  of  Species ,  ligesom  den  gør  Dobzhanskys tilsvarende betydningsfulde maksime, at intet i biologien kan forklares uden i lyset af  evolution, 1 fuldstændig  klar.  Det  gælder  her,  som  Pierre  Teilhard  de  Chardin skrev i en ligeledes berømt passage i The Phenomenon of Man : 'Er evolution en teori, et system eller en hypotese? Det er meget mere: Det er en generel betingelse, som alle teorier, alle hypoteser, alle systemer må bøje sig for, og som de må tilfredsstille, hvis  de  skal  kunne  tænkes  og  være  sande.  Evolution  er  et  lys,  som  oplyser  alle kendsgerninger, en kurve, som alle linjer må følge' (New York, Harper Colophon 1975 [1955], 215 - min oversættelse). Jeg kunne ikke være mere enig. Jensens bog demonstrerer med al tydelighed citatets pointe.

Anders Klostergaard Petersen, professor mso, cand. theol., Afdeling for Religionsvidenskab, Aarhus Universitet akp@cas.au.dk

1 Jensen henviser også til Dobzhansky, men referencen til udsagnet er forkert (1964, 463). Det stammer fra en forelæsning, Dobzhansky holdt i 1972 for biologilærere ved National American Biology Teachers Convent. Se Theodosius Dobzhansky, 'Nothing in Biology Makes Sense except in Light of Evolution', The American Biology Teacher 35 (3), 1973, 125-29.