Løgets ringe
Forfattere: Peter Martensen
Tidsskrift: periskop (2017-08-14)

## Løgets ringe

Uh, hvor er sproget uregerligt! Hvem har dog besluttet, at ordenes  orden  skal  undermineres  af  mangetydighed  og alle  mulige  underliggende konnotationer? Disse utilsigtede spejlvirkninger i sproget, der gør, at det, man prøver at sige, ikke nødvendigvis bliver forstået sådan, som man har tænkt det.

Somme tider får jeg den tanke, at ingen i virkeligheden nogen sinde har forstået hinanden rigtigt, og at alle går rundt og bilder sig ind, at de har en samtale eller diskussion  i  en  fælles  forståelse.  Sandheden  er  måske,  at vi i vores iver efter at kommunikere tror, vi taler om det samme. Mens samtalen, hvis man var en alvidende lytter, ville vise sig overvejende at bestå af misforståelser og fejlfortolkninger  af  hinandens  udsagn?  Eller  også  kommer det frem en dag, at betydningerne i virkeligheden slet ikke tjener det formål, vi går rundt og tror.

En  gang  overhørte  jeg  en  samtale  mellem  tre  ældre kvinder på en café. De var lige ivrige efter at få sagt deres, og langsomt gik det op for mig, at det ikke var indholdet af  samtalen, der var det vigtigste for dem. Det handlede om  lydene,  de  frembragte  via  sætningerne,  de  behændigt  instrumenterede  i  gentagende  figurer  i  et  klangligt billede.  Stemmerne  kom  kurrende,  kaglende,  hver  med deres indbyrdes særlige tone, ind med en præcision, der var  en  komponist  værdig.  Når  den  ene  udbrød  et  'åh', kom straks den næstes sætning tonalt nøje afstemt i en melodisk forlængelse af åh'et. Den tredjes 'Mmmm, det' SÅ  skønt!'  afsluttede  kadencen  og  åbnede  op  for  en  ny serie  vellystige  udbrud  i  melodisk  samspil.  Energien  i den samtale lå tydeligvis mere i lydene end i ordenes indhold, og det var, som om kommunikationen handlede om udveksling af lyde, som fuglenes i en skov.

Når  jeg  som  billedkunstner  prøver  at  nærme  mig begrebet  'billede'  på  en  anden  måde  end  ved  at  male det, skal jeg ind og rode i sproget, som er et ganske andet materiale,  der  ikke  som  farven  og  lærredet  er  fysisk  og afgiver duft og lyd under arbejdet. I Word sprøjter og klatter sproget ikke, det løber ikke, og ordene virker ret ens, som  de  står  dér  i  lange  rette  linjer  i  skriftens  uniform. Og når jeg kniber øjnene sammen (som jeg ofte gør, når jeg  skal  se,  om  et  billede  fungerer  visuelt),  ser  jeg  skriftens linjer som grå, vandrette streger, afbrudt punktvis af ordenes mellemrum. Det er en ret kedelig visuel stimulans, der kun er interessant på grund af alle de tanker, der udspringer  af  ordenes  indbyrdes  sammensætninger.  De ser så ens ud, ordene, men sætningerne, de danner, kan rumme afgrunde af betydningslag. Jubel og katastrofer, gnistrende klarhed, dunkle anelser og lynnedslag af indsigt. Eller glædesløs opremsning, udspekuleret manipulation, lummer selvpromovering, jamrende klagesange, for nu at gå til yderligheder. Denne tekst vil bestræbe sig på at befinde sig et sted i midten mellem disse registre.

At skrive er en langsom og krævende proces, der ikke som  farven  og  lærredet  kaster  nye  billeder  af  sig  øjeblikkeligt, og derfor heller ikke får mig til at skrive med intuitionens lethed. Når jeg maler et billede, er penslens arbejde altid foran tankens, så der hele tiden opstår nye friske  visuelle  stimuli,  hånden  instinktivt  reagerer  på med nye penselstrøg. Jeg søger flowet i arbejdet, fordi det er en tilstand, hvor alt synes at give sig selv. Det går ikke med sproget. Her skal tænkes først, og når tanken handler om billedets  status  som  sandhedsikon,  nærmer  jeg  mig noget,  der  minder  om  mental  glatbanekørsel,  fordi  mit professionelle arbejde med billeder i den grad er båret af en nonverbal tilgang til emnet.

Peter Martensen: The Unwanted , 2016. Kultegning. 140 x 84 cm. Courtesy Galerie Maria Lund. Foto: Henrik Petit.

Men det betyder ikke, at jeg ikke har reflekteret over, hvad et billede er. I betydningen et maleri. Men det sande billede - eller det sande maleri - er det andet end en talemåde?

Er der noget som helst belæg for at kalde nogle billeder, eller malerier, mere sande end andre? Det 'sandes' sidste  bastioner  findes  hos  de  ortodokse  religiøse  og  i matematikken.  Siden  de  store  fortællingers  sammenbrud  har  begrebet  henlevet  en  kummerlig  tilværelse.  I den postfaktuelle tilstand er sandheden labil. Viden i sig selv er under angreb, dens vigtighed er til en vis grad blevet proportional med dens underholdningsværdi. Denne tekst hævder ikke at have ret, ej heller at være underholdende,  men  udkaster  skitser  om  emnet  ''det  sande  billede'' i belysningens navn.

I min verden, billedkunstens, findes der gode, mindre gode og dårlige billeder. Men problemet med kunst er, at et  tilsyneladende dårligt billede nogle gange viser sig at være god kunst, mens et rigtig flot maleri kan være elendigt, kunstnerisk set. Teknisk perfektion er absolut ikke nogen garanti for et vellykket kunstværk. Og hvad er teknisk perfektion overhovedet i dag, hvor alt er tilladt? Og hvordan er vi nået dertil?

For ikke at forkludre begreberne er det nødvendigt at beslutte, hvad vi taler om, når vi siger 'billede', så først dette forbehold:

Siden  min  tidligste  ungdom  har  jeg  haft  en  stærk bevidsthed  om,  at  alt,  mine  øjne  så,  var  billeder,  skabt på nethinden ved lysstrålernes brydning i linsen. Denne viden kan synes ret banal at nævne, men det er mit indtryk,  at  mange  mennesker  glemmer,  i  hvor  høj  grad  de ikke  ser  virkeligheden,  men  derimod  et  billede  af  den.

Øjne er ikke fuldstændig ens, og heller ikke de hjerner, der skal bearbejde informationerne fra synsnerverne. Denne viden er en forudsætning, som måske ikke kommer bag på nogen, men som dog har en vis betydning, hvis vi senere skal til at tale om det sande billede, hvad enten det er et fælles eller et subjektivt anliggende.

Konklusionen på ovenstående er, at jeg altid oplever at være i et billede, og bevidstheden om dette intensiverer mit blik  på  verden  omkring  mig.  Alt,  hvad  jeg  foretager mig, er på en eller anden måde relateret til denne bevidsthed. Så når jeg maler mine billeder, tager jeg oplevelsen alvorligt ved at intensivere min viden i et maleri. Foran det hvide lærred er jeg først blind, men genvinder langsomt synet igen i kampen om at skabe billedet.

Maleriet er én ting, noget andet er billedet. I hvert fald i  dag.  Det  er  vigtigt  at  skelne  mellem  disse  to.  Historisk set  er  fortællingen  om  maleriet  glorværdig.  Helt  frem til  fotografiets  fremkomst  i  første  halvdel  af  1800-tallet havde maleriet eneret på billeddannelsen.

Men  det  20.  århundrede  lærte  os,  at  maleri  først  og fremmest er maleri. Et maleri er et objekt, der består af farve og flade. Det repræsentative billede, som maleriet beherskede tidligere, havde med fotografiets fremkomst ikke længere den samme fascinationskraft. Motivet, hvis der er et sådant, bliver i dag et påskud for at male, ikke endemålet.  Der  er  ikke  længere  nogen  regler  for,  hvordan et maleri bliver til, hvilke materialer det skal bestå af, hvordan det skal se ud, eller hvor det vises.

Et  billede  i  sig  selv  er  noget  andet,  selv  om  det  også kan være et maleri. Billeder er først og fremmest visuelle informationer,  koncentreret  ofte  i  et  rektangulært  felt. Billeder  kalder  på  genkendelsen,  de  refererer  til  noget uden for, i verden. Billeder repræsenterer en fokusering på noget, vi kender, der skal ses og aflæses. De fleste billeder, vi ser, er fotos, der repræsenterer en kanonisering af hverdagssituationer eller verdensbegivenheder.

Det,  der  kendetegner  fotografiet,  er,  at  man  kan  'gå ind' i det mentalt og opholde sig der i en anden tid end den givne. Men også at det er en slags platform, man sætter  det  på,  man  har  udvalgt  sig,  og  holder  det  frem.  Billeder er ofte meddelelser, men de er lige så ofte registre- ringer uden en bestemt hensigt. Billeder kan være alt fra dokumentarisme  til  udspekulerede  reklamer.  Billedets magt er helt enorm. Vi kender de ikoniske billeder, som er blevet en del af vores fælles bevidsthed. Ofte har fotografen  afspejlet  en  følelse,  mange  identificerer  sig  med. Den slags fotos kan man med en vis ret kalde 'sande' i betydningen,  at  de  skaber  en  særlig  fortælling  i  mange menneskers hoveder på én gang.

Internettet burde være med til at forstærke dette, i og med at alle er blevet forbundne - det var vi mange, der troede for år tilbage. At der ville opstå et verdensomspændende fællesskab. At det demokratiske projekt nu endelig  ville  lykkes i resten af verden. Men sådan er det som bekendt ikke gået.

Fordi alle kunne komme til, blev det åbenbart, at grunden til, at vi i Vesten havde domineret verden, var, at vi havde haft magten over informationerne. Naivt havde vi derfor forestillet os, at alle ville være som os og rette ind. Nu kan alle byde ind, hvilket jo også er det mest demokratiske. Det enkelte menneske har reelt den samme mulighed for at dele sine meninger og holdninger som et statsoverhoved. Derfor ser vi også de mest vanvittige påstande blive  delt  side  om  side  med  nøgtern  viden  uden  nogen som helst favorisering. Fordi verden omkring os er en fortælling, vi kun sjældent har berøring med, er det vigtigt, den er underholdende. Bare det at skrive dette får det til at risle mig koldt ned ad ryggen. Men jeg skriver, hvad jeg ser.

Det postfaktuelle samfund er et multivers. Den enkelte har muligheden for at dele sine personlige sandheder og få følgere til sin egen bevægelse. Denne drift er åbenbart stor.  Når  alle  mulige  forskellige  synspunkter får samme gyldighed, må vi søge sandheden i et alvidende blik, der må tage højde for, at menneskets virkelighedsopfattelse ikke rækker ret langt. At vi i virkeligheden ikke evner at fatte og begribe, hvad livet er uden en fortælling. Det, der ud over sproget først og fremmest adskiller os fra dyrene, er  fortællingen,  vi  forstår  alt  igennem.  Fortællingen  er alle  sandheders  moder.  Naturvidenskaben  har  gennem århundreder  skabt  fortællinger,  der  med  nye  opdagelser er blevet revideret. Kunsthistorien ligeledes. Men de store fortællinger, vi tidligere anså for sandheder, har nu fået fingeren af den individuelle komfortable leg med verdensbilleder.

Maleriet er et medium, der stadig eksisterer på trods af sin skæbne på kunstscenen som udgrænset udtryksform med et altmodisch touch. Maleriet er i sin grund historisk, og på denne baggrund opleves alle nye malerier. Man kan sige, at alle malerier, der bliver skabt i dag, både er et maleri og et billede af et maleri. Dets chance har været en tiltagende tvivl på den kanoniserede fortælling om dets afvikling. Men også, og måske især, fordi det er så komplekst et medium at beherske, at det til stadighed tiltrækker kunstnere, der har passion og udtrykskraft. Og nu er alle  ligeglade,  om  maleriet  er  objekt,  materialer  eller  et billede, om det er udført med præcision eller skødesløshed. Man leger med det hele.

Hvordan etablerer vi en konsensus med almen gyldighed for maleriet i dette?

En ting er sikker, et maleri er hverken sandt eller falsk. Selv  om  Picasso  engang  sagde,  at  hans  malerier  var  de løgne, han fik folk til at se sandheden med.

For mig er maleriet et sted, man kan opholde sig mentalt.  Farve,  lærred  er ikke kun  materialer.  De  er  blevet elektrificeret  af  bevidsthedsarbejdet,  maleren  foretager. Maleriet er alt det, der ligger uden for ordene, som sproget  let  farer  vild  i.  Maleriet  kan  rumme  ambivalens  og tvetydighed som få andre medier. Det kan udfordre vores forestillinger og tale til sanserne/følelserne med styrke. Fordi  maleriet  igen  har  taget  magten  over  billederne, undersøges narrationen nu som billedelement på lige fod med maleriets andre bestanddele.

Maleriets styrke er, at oplevelsen af det går fra helheden  mod  detaljerne.  Og  det  kan  ske  på  sekunder.  Modsat  litteraturens  langsomme  opbygning  af  helheden  via detaljer.

Mit personlige projekt er vokset ud af en stor kærlighed til  maleriet. En ustoppelig lyst og vilje til at male de billeder, jeg bliver påvirket af. Min grundholdning har altid været, at følelser stod i vejen for det gode maleri. Følelser er noget, amatører arbejder med, fordi de tror, det gør deres billeder mere sande. Det betyder ikke, at maleri ikke Peter Martensen: The Settlement , 2016. Olie på lærred. 100 x 120 cm. Courtesy Galerie Maria Lund. Foto: yves Bresson.

kan påvirke følelserne - det kan det i allerhøjeste grad, og det må det meget gerne. Jeg læste engang et sted, at Thomas Mann skulle have sagt noget i retning af, at man ikke skal føle, når man skriver, men man skal kunne sine følelser. Dybest set mener jeg, det er en tankekonstruktion, der er gavnlig for et bestemt fokus under arbejdet. Det er nok ikke nogen absolut sandhed. I øvrigt er det et åbent spørgsmål, om ikke æstetik også er et følelsesanliggende?

Det mest generelle, man kan sige om samtidsmaleri, er, at det er mere fri af skoler og stilretninger end nogensinde. Der synes dog at være en voldsom interesse for at beskæftige  sig  med  det,  og  med  mangfoldigheden  kommer også en række parallelle udstillingsplatforme og økonomiske  interesser,  der  ikke  nødvendigvis  interagerer, men kører hver deres løb.

Som løgets ringe eksisterer interessesfærerne side om side, og der er stadig en elite, som hævder, at den kender den sande kunst. I hvert fald bliver nogle kunstnere kanoniserede frem for andre i et spil af satsning, promovering, økonomiske og taktiske overvejelser. Det sande i den sammenhæng opstår i en gensidig bekræftelse mellem aktørerne,  institutionerne,  kunstnerne,  samlerne.  Så  sandheden er ikke noget absolut, men en vedtagelse, en aftale, der med tiden viser sin levedygtighed. Det er vel helt ok, al den stund at kunst tager tid at kapere. Dermed også være sagt, at langsomheden ved kunst er vores håb. Som et frirum for eftertanken, der er en jaget vagabond i en verden af øjeblikkelig tilfredsstillelse.

Det siger sig selv, at noget kommer af noget. Der er også en  anden  grund  til,  at  kunst  bliver  kanoniseret  ud  over satsningen,  promoveringen  og  den  økonomiske  støtte. Dette 'noget' ved den gode kunst er så det, det nærmest er umuligt at sætte ord på. Det kendes ikke på formen eller håndværket; hvis jeg skal generalisere helt vildt, måske på indholdet? - det er jeg i hvert fald fristet til at sige … Fascistisk, propagandistisk, politisk kunst opfatter jeg generelt som dårlig, men kunsthistorien er fuld af undtagelser, så heller ikke det parameter kan benyttes.

Jeg  tror,  det  'elektrificerende'  ved  den  gode  kunst udspringer af, at et  stort,  underbevidst  register  af  sans- ninger får råderum til at springe i blomst, i en form, der balancerer mellem opstramning og åbning af 'det egentlige'. Og nu vi er ved 'det egentlige', så er det også det, der er basis for min æstetiske diskurs. Hvad er det, der taler til os på tværs af tid og sted? Som får os til at overveje vores situation  og  tænke  anderledes  i  omgangen  med  kunst. Det er dette 'egentlige', som måske er 'det sande'. Jeg kryber frygtsomt hen mod det med ordet i min mund, og tør næsten ikke sige det. For det kræver nye definitioner. Men nu siger jeg det: DET MENNESKELIGE. Her mener jeg:  Kan  det  mærkes?  Har  det  noget  med  mig  at  gøre? Ser  jeg  noget  nyt?  Bliver  jeg  udfordret?  Gør  det  noget ved verden? Frisættelsen af det menneskelige i kunsten er  mit  svar  på,  hvad  'det  egentlige'  handler  om.  Parret med streng form er dette det eneste, jeg kan forbinde med sandhed i forhold til kunst.

Kunsten er et frirum, et sted, vi kan være os selv fuldstændigt.  Med  alle  vores  spørgsmål  og  udfordringer møder kunsten os som et barn, der får os til  at  tro,  det sande findes et sted.

Tasilik, marts 2017