Enigma
Forfattere: Søren Damkjær
Tidsskrift: forumforidraet (2006-07-01)

## Enigma

Af Søren Damkjær

## Kønnets gåde

Enigma  var  en  krypteringsmaskine,  som tyskerne  opfandt  før  Anden  Verdenskrig med henblik på at sende kodede beskeder til ubåde og hærenheder. Englændere satte et hold højt begavede matematikere ind på at bryde koden. Enigma bestod af en række hjul,  indstillinger  og  kodemanualer.  Det lykkedes at bryde koden. Dette er et metafor på det virkelige køn, hvad det så end er, og kønsfilosofien. På et ene hjul er der alle biologiens  indsigter.  Dybest  set  er  det  et helt hjulsæt af hjul og anatomiske, fysiologiske og morfologiske indstillinger. På det andet  hjul  er  der  personlighedens  udvikling,  kald  det  den  psykoseksuelle  udvikling. På det næste hjul er der sociologiens indsigter om det sociale køn. På det næste hjul er der den teoretiske kønsdebat, på det fjerde hjul er der kønnets æstetiske aspekter. På det næste hjul er der kunstens bearbejdning af kønnet. Alle disse hjul kan indstilles i vilkårlige relationer. Man kan starte i det anatomiske, eller man kan starte i det æstetiske. Over det hele svæver kroppens filosofi og æstetik. Vi taler om at skabe  en  kroppens  og  kønnets  sandsynlighedskalkyle. Sådan set er det ikke så nyt. Leonardo da Vinci foretog anatomiske obduktioner  og  tegnede  en  menneskekroppens  anatomi,  der  dengang  var  et  crossover  mellem  anatomi  og  kunst.  Da  Vinci var 400 år før sin tid. Det var en model af det anatomiske køn som hjul, kræfter, organer  og  funktioner,  og  som  kroppens æstetiske  apoteose.  Da  Vincis  apparater var 400 år før deres tid. Hans forståelse af kroppen var langt forud for vores tid. En syntese  af  fysiologi,  anatomi  og  æstetik. Og det var en kønnet krop. Mona Lisa er jo blevet  et  emblem  på  kvindekønnets  mystik. I dag, med nutidens sociologi, humanvidenskab  og  naturvidenskab  forestår  der stadigt et imponerede arbejde med en dechifrering af kønnet. Det er et langt større arbejde  at  dechifrere  kønnets  mange  hjul end  Enigmamaskinens  sandsynlighedsberegninger. Hvert hjul på kroppens og kønnets maskine består af organicistiske, modulære,  holistiske  og  morfologiske  »ensembler«  dvs.  kassetter  af  interrelaterede elementer og helheder. Senere i dette essay vil jeg simplificere det til en gearkassemodel.

## Post-gender. Post-sex

Hvad er kønnet? Det er et centralt spørgsmål til kvinde- og kønsforskningen. Betegnelsen  Kvinde-  og  kønsforskning  er  jo misvisende.  Forskning  som  kvindeforskning er en forskning, der har kvinder som objekt. Kønsforskning har kønnet, dvs. både mænd, kvinder, bøsser, lesbiske og queers  som  objekt.  Betegnelsen  kvinde-  og kønsforskning er misvisende, men har haft nogle forståelige politiske motiver i forti- den. Kvinde- og kønsforskning er feministisk  og  politisk  korrekt  som  betegnelse, men er i dag misvisende. Hertil er kommet Queering teori. Den passer ind i kønsforskningen som betegnelse, men ikke i kvindeforskning. Alle har mistet patentet på kønsforskning,  hvis  kønnet  overhovedet  eksisterer som virkelighed. Hvis der overhovedet er en virkelighed udover kønnets fænomenalitet, dvs. kropsformer, kropsattributter, beklædning og den sociale funktionalitet.  Kønsforskningen  gik  på  grund  af  en epistemologisk,  terminologisk  og  semantisk  fejldenomination.  Da  sproget  er  produktivt, inklusivt og eksklusivt, var det en trist fejltagelse. Det var den filosofiske og teoretiske feminismes fejl. Betegnelsen er ekskluderende  og  hegemonisk.  Kvindeforskning  som  overbegreb  og  kønsforskning som  derivat, dvs. som  en  afledt størrelse  i  forhold  til  kvindeforskning  var et faut pas.

## Sex og gender

Sex og Gender blev i 1970erne de to elevatorord. Den banaliserede sociologi lever af dikotomier.  Hierarkier  og  dikotomier  er forældede. Så gik jagten ind på kønsidentiteten. Hvis det ikke var det biologiske Sex, måtte  det  være  Gender.  »Man«  »Hun« (sic!) søgte en kvindeidentitet (personligt, socialt,  metafysisk),  og  en  lesbisk  eller homoidentitet (mænd). Heteronormaliteten og  heteroidentiteten  var  ude  i  kulden.  Så kom Queer-identiteten og væltede det hele, dvs. kønnethedens vikingespil. Hver identitet har en personlig, social og politisk relevans. Fandt man den? En multiplicitet af entiteter, der alle defineres i opposition til hinanden, og hver af dem med et moralsk krav på overlegenhed. På basis af en lighedsmetafysik, fordi når alle er lige, må alle  have lige muligheder for at hævde sig.

Men med et identitetspolitisk krav og moralsk krav for den enkelte gruppe om overlegenhed. Vores kønsidentitet er bedre end de  andres.  Dette  projekt  blev  punkteret, fordi alle grupper hævdede det samme, lesbiske kvinder, hetero-mænd og kvinder og til sidst queers. Kritikken og modkritikken blev multipliceret. De mange kønsidentiteter ophævede hinanden i Kierkegaards forstand. Skal man springe i køn? Skal man springe ud i en uendelighed af identiteter? Kønnets pseudonymer er på tale, ligesom Kierkegaards pseudonymer for livsstile.  I dag  har  vi  bare  mange  flere  multinymer. Kønnet er et pseudonym for alt det væsentlige, som ikke kommer til syne. Hvis kønnet ikke er en enigmamaskine (mange hjul, der kombineres ad libitum), hvad er det så? Som vi senere skal se er kønnet alt, noget og intet. Med  skyldig hensyntagen til Heidegger:  Nichts,  Wass-heit  und  Allesheit.  For  at  give  den  hele  armen:  kønnets Sein,  Dasein,  Sosein  og  Nichts. Altså  på godt dansk: kønnethed som væren, som eksistens og som en konkret udformning og i sidste  ende  en  intethed.  Det  lyder  besværligt,  og  det  er  besværligt.  Både  morsomt og trist.

## Descartes er genopstået

Det svimler med enigmamaskinen. Så var Descartes krops- og sjælsmaskine et dydsmønster  af  simpelhed.  Et  kropshjul  og  et fornuftshjul.  Et  urværk  (kroppen,  res  extensa) og et tænkeværk (res cogitans). Descartes hellige tofoldighed. Den duer ikke i dag.  Og  kønnet  eksisterede  overhovedet ikke  for  Descartes.  Han  kunne  ikke  forestille  sig  et  kvindeur  og  et  mandeur,  en mande-cogitans og en kvindecogitans. Kort  sagt  en  kønsforskel.  I  dag  lever  vi med de kønnede kroppes mangfoldighed. Hvis nogen gider læse Descartes Medita- tioner i  dag, vil man se, at manden (Descartes) faktisk var i tvivl. Uret var jo oplysningstidens ide om organisme og mekanik. Han lever i bedste velgående, især i kønsdebatten.

## Mellem Descartes ure og enigmamaskinen

Kønnet er ikke en enigmamaskine, kønnet er  ikke  et  urværk  og  en  tænkemaskine M/K.

Man  må  bestride  disse  konceptioner. Man må dekonstruere kønnets enigmamaskine.

Første gear består af bestridelsen af kønnet som en biologisk essens, næste gear består i at bestride den sexologiske mekanisme:  realitet,  imaginaritet  og  symbolicitet. Tredje gear består i bestridelsen af det sociale køn. Fjerde gear består at bestride at alt er socialt konstrueret. De sidste 30 års kønsdiskussion er bragt på vej af »French Theory«. Alt blev konciperet og hjulpet på vej  af  denne  besynderlige  konstruktion  i USA,  og  den  anglo-saksiske litteraturvidenskab  og  filosofi.  Franske  filosoffer blev eksporteret og approprieret i toneangivende  amerikanske  universiteter  og  reeksporteret til Europa, herunder Danmark. Her sidder vi i Danmark i suppedasen. En kønskonstrueret diskussion, en bil med otte gear, uden rat og bremse.

## 1000 niveauer

Kønnet har l000 niveauer. Hvis kønnet ikke er to, med dertil hørende underkøn og subkøn (lesbiske, homoer, queeers) etc. så er det et multiplum, dvs. 1000 køn. Dertil kommer,  at  det  er  korreleret  med  alder, sygdom og etnicitet. Måske er kønnet uinterresant  for  andet  end  for  kvinde-  og kønsforskere. Køn er forsvindende som filosofisk, sociologisk og psykologisk kategori. Det er et paradoks, fordi vi godt ved, at der er i et hele taget er forskelle på kønnene. Men hvilke, organicistiske, morfologiske, æstetiske, sociologiske og psykodynamiske forskelle er de væsentlige? Vi kan og  har  læst  det  hele,  Kristeva,  Lacan  og Butler. Lighedsfeminismen er lig med den sociologiske, økonomiske og politiske selvfølgelighed. I  virkeligheden er den jo ikke  selvfølgelig,  langtfra  endnu.  Retfærdighed over for forskelle, en kroppens og kønnets  justits  og  etik  er  mere  på  plads. Kønsdiskussionen gik ind i socialkonstruktivismens  og  performativismens  blindgyde. Dette er endt i kønnethedens metafysiske  meningsløshed,  eller  rettere  til  spillet mellem meningsløshed og mangfoldighed. Mainstreaming er blot et rimeligt politisk projekt, men uden dybde. I bunden ligger der  en  lighedsfeminisme,  måske  en  lighedsmaskulinisme. Mænd, der kopierer det feminine projekt i en søgning efter den maskuline identitet. De kønspolitiske positioner har kopieret hinanden og spillet hinanden  ud  mod  hinanden.  Det  kønspolitiske niveau ligger i bunden som et skrig om retfærdighed. Oven på har vi en diskussion af ligheder  og  forskelle.  Kønsdiskussionen gik af veje, fordi den ikke forholdt sig til retfærdighed  i  alle  kroppens  henseender, brudte kroppe, børnekroppe, ældrekroppe. Sex  og  gender  er  jo  bare  en  lille  del  af kroppens historiske og sociale virkelighed. Kropslig retfærdighed er det nye tema, ikke hævdelse af forskelle.

## Kønskonstruktion, diskurs og dekonstruktion

Nu nærmer vi os det socialkonstruktivistiske  niveau.  Er  kroppen  og  kønnet  socialt konstrueret? Den rabiate socialkonstruktivisme  hævder,  at  kroppen,  universet,  videnskaben er socialt konstrueret. Den moderate konstruktivisme vil hævde, at kønnet er socialt konstrueret, men ikke »biologien« eller »materialiteten«. En gentagelse af dualismen. »Biologien« og »materialiteten«  er  i  denne  sammenhæng  helt  ubestemt. Det er velkendt, at biologer og medicinere ikke ved meget om den kulturelle krop. Men det er ligeså slående, at kulturforskerne ikke ved noget om den biologiske organisme. »Materialitet« i den kulturelle kønsforskning er et meningsløst ord. En  socialkonstruktivistisk  monisme,  der installerer  human-  og  samfundsvidenskaberne som en diskursiv overvidenskab, er blevet meningsløs. Humanisterne så ud til at vinde over naturvidenskaben og in casu, biologien (sex) til sidst. Sex er intet, gender er alt. Disse teoretikere har kun reproduceret  Descartes  på  et  højere  niveau. Denne  humanistiske  metakritik  er  blevet meningsløs. Hvem gider interessere sig for »Fransk Teori« i en Anglo-amerikansk version? Hertil kommer »materialiteten« overfor konstruktionerne Men hvad er materialitet? Ingen aner det. Materialitet plus konstruktion  plus  performativitet,  var  det løsningen? Det var i hvert tilfælde Butlers løsning. Socialkonstruktion, der leves ud i performativitet. Sagen var at leve sin kropslige og »kønslige« konstruktion gennem »forestillinger«. Diskussionen er havnet  i  en  kløft  mellem  meningsløshed  og kønspolitiske prætentioner. Er kønnet meningsløst?  Er  kønsdiskussionen  meningsløs? Jeg hælder til det sidste. Det sære forhold  mellem  maskulinisme  og  feminisme er opløst i den ambivalente betegnelse, der hedder  kvinde-  og  kønsforskning.  I  den forstand er hele diskussionen vendt tilbage til sit udgangspunkt med Simone de Beauvoir. Sartre og Beauvoir sagde De til hin- anden. De opretholdt de franske tiltalekonventioner i deres intime liv. Det var et lysende paradoks af borgerlighed, marxisme og køn. De antiborgerlige intelligenspersoner  (Sartre  vejfælle  med  kommunisterne, Beauvoir en tidlig feminist) omgås hinanden i de mest reificerende borgerlige konventionelle  termer.  Kastethed  i  borgerlighed? Kastethed i Gauchisme? Mystisk. Er vi ikke kommet længere? Nej, den efterfølgende diskussion i 1960erne og 1970erne med  Kristeva  reproducerer  gamle  dilemmaer. Kønnet er lige nu et begreb, der dækker over en meningsløshed. Hvis det ikke er essens, hvis det ikke er konstruktion og ikke er performativitet, hvad er kønnet så? Sein, Dasein og Sosein og intethed, i min anti-heideggerianske version. I min kropsog kønsfilosofiske kogebog er der i kønnet en masse Sosein, lidt Dasein og en teskefuld Sein. Og en masse intethed, der skal fyldes med et eller andet. Lighed, ok, det er så banalt, i sine sociologiske betydninger. En  selvfølgelighed, der ikke eksisterer endnu. Et emne for en diskussion om retfærdighed og etik. Et emne for uendelige berettigede krav fra kvinder om lighed, og små pip fra solidariske mænd. Kønsdiskussionen er blevet helt skolastisk. Hvor mange  kønnetheder  kan  der  stå  på  en  synål? Hvor mange kønsdiskussioner kan vi efterhånden tåle?  For  mit  vedkommende  simpelt  hen  ikke  flere.  Lighed  som  et  berettiget  politisk  og  etisk  krav,  forskellighed som et ligeså berettiget krav. Men hvor ender det? Her er vi dog kun på det politiske og sociologiske niveau.  Kønsdiskussionens lighed som en ikke opfyldt selvfølgelighed. Denne selvfølgelighed er naturligvis overhovedet ikke i dag en selvfølgelighed. Mainstreaming er en kønspolitisk minimalløsning, der mangler dybde.

## Farvel til Sex og Gender

Hvordan  slipper  vi  ud  af  modsætningen mellem essentialisme, socialkonstruktivisme og performativisme? Kønnethed må afskaffes i teori og praksis. Kønnethed giver anledning  til  uendelige  diskussioner,  som efterhåndet er trættende og kedelige. Hetero, lesbisk, homo, queering. Kønnethed er et produkt af årtiers akademiske diskurser. En uendelig række af nye distinktioner. Distinktioner,  der  skulle  afskaffe  gamle  distinktioner, men som kun reproducerede de gamle i nye gevandter. Hvis kønnet ikke er en essens af én eller anden slags, hvis kønnet ikke er en performans, hvis kødet ikke er en konstruktion af en formløs krop, eller en materialitet. Hvis kønnet ikke er en Heideggeriansk kastethed i en totalt udiffentieret kropslighed og kønnethed? Hvis kønnet ikke er en total post-post-moderne iscenesættelse  af  hvilken  som  helst  kropslighed i hvilken som helst kontekst, hvad er det så?

## Kønnet er intet.

Kønnet kan man fylde alt på. Det er en tom beholder for samfundet, kønsteorien, idrætsteorien og historien. Hvis kønnet er tomhed, slipper vi for dualismen, også socialkonstruktivismens neodualisme mellem en uendelig plastisk krop og en diskursivt formeret kulturel krop: mand, kvinde, hetero, lesbisk, homo og queer. Socialkonstruktivismen  er  jo  neocartesianisme.  Det er  Descartes  posthume hævn. Som vi har set  har  socialkonstruktivismen jo bare reproduceret Descartes. Res Cogitans er forvandlet  til  Res  Strukturalis  eller  Rex  Semiotica overfor kroppens Res Ektensa (materialitet).  Kroppen  er  tålmodig.  Den kønnede  krop.  Den  kønnede  barnekrop, den kønnede ungdomskrop. I det store og hele er der diverse træk med kroppen, der inviterer  til  social  konstruktion,  men  som på bunden modsætter sig det. Det er ikke en aktiv modsætning, ikke den aktive modstand  som  en  forældet  engelsk  marx-kulturanalyse ville have det. Det er en relation mellem kroppens ydre og indre, dens privathed,  dens  offentlige  fremtoning,  den indskrevethed, dens bevægelser, dens aktive og passive modaliteter. Kroppen er ikke »kastet« i køn, som Henning Bech vil have det. Kastethed i køn er et forsøg på at undgå  essentialismen  og  socialkonstruktivismen. Med selv om kroppen måske er kastet i køn, hvad er det så det køn, som kroppen er kastet i? At være kastet i køn betyder jo at man er kastet i et eller andet. Men hvad, køn? Heidegger er her som andetsteds ikke til  megen  hjælp.  Måske  er  Kierkegaard bedre,  dvs.  sprunget  i  køn?  Det  er  derfor Gearkassemodellen er meget bedre end både Enigma og kønsdebatten. Den opfylder middelalderfilosoffens Ockams kriterier om den simplest mulige forklaring. Den er til at forstå. Den har en dybde, som kommende  kønsforskere  vil  værdsætte.  Sein, Dasein  og  Sosein  og  Nichts.  Decartes  er desværre ikke død. Dualismerne er sejlivede.

## Litteratur

Bech, Henning, Kvinder  og  mænd (København, 2005).

Cusset, Francois: French Theory - Foucault, Derrida, Deleuze et Cie et les mutations de la vie intellectuelle aux Etats-Unis (Paris, 2003).

Fricker,  Miranda  and  Jennifer  Hornsby  (red.), The Cambridge Companion to Feminism in Philosophy (Cambridge and New York, 2000).

James,  Susan:  Feminism.  I: The  Shorter  Routledge Encyclopedia of Philosophy (London 2005).