"Folkhemssnusk"
Forfattere: Erik Bäcklund
Tidsskrift: passage (2001-12-01)

## "Folkhemssnusk"

## Skandinavisk smudslitteratur fra sædelighedsskildring til porno

## ERIK BACKLUND

Vi  vil  i  denne  tekst  følge,  hvordan  den  litterære umoral fra skandinavisk efterkrigstid blev til rend yr ­ ket pornografi tre årtier senere.

Et  blad i  vores  samling  hedder Top  Hat og er  et af pornobladene fra 1949. På side 67 er der en annonce fra  et  bogforlag,  hvor tre  bøger  præsenteres.  Sådan lyder  annonceteksten for en af bøgerne:

- I. Sædelighedsskildringer  fra  denne  tid  har  ikke fået en status hos bogsamlere og antikvariater. Altså en begrænset interesse, og da de ikke er billigt trykte paperbacks,  er  de  heller  ikke  interessante  for  den samlerkreds.  Man  kunne  måske  mene,  at  erotika­ samlere  ville  kunne  skænke  disse  bøger  en  status, men  de  er  så  fåtallige  i  Skandinavien,  at  denne gruppe i sig  selv  har  svært  ved at højne  status eller pris på noget som helst.

Birger Jarlsgatan  Karsten  Wimmermarks  bog  om  livet  i Stockholms gader ved nattetid. En Provinspiges oplevelser bli­ ver skildret med ægte realisme:

Et kort uddrag:

- ... Så havde hun ham over sig, det skete på et sekund. Hans øjne brændte imod hende, liderligt og sugende, og hun følte hans mund søge hendes med et kys, som næsten var et bid. Da han tog hende vildt og ublidt, lod hun det ikke kun ske, men mødte ham med en intensitet, som forbavsede hende selv, in­ den hun gled væk i halv bevidstløshed ...

Gaden, det drejer sig om, var den tids luderstrøg. De to  andre  bøger  på annoncesiden omhandler også pi­ gers  vanskeligheder.  Den  ene  er  om  en  teenager, som  ender  i  kløerne  på  en  international  bondefan­ ger,  og  den  anden  om  en  stockholmspige  som  på grund af skidt opvækst drives til prostitution.  Åben­ hjertige skildringer naturligvis. Længst nede på denne side fandtes en lille bestillingskupon, som den tidligere  ejer  af bladet omsorgsfuldt har  skåret  ud. Det var han ikke alene om. Sådanne bøger blev solgt i  mængder,  og  et oplag  på 40.000 var ikke ualmin­ deligt.  At  det  er  vanskeligt  at finde  dem  i  dag  kan virke mærkeligt,  men et par årsager kan vi gætte os til:

2. Til  trods  for  at  de  "hensynsløst  utilslørede" fremstillinger i dag fremtræder som nok så harmløse, så  var  tidens  opfattelse  nok  anderledes.  Vi  aner,  at det var så skamfuldt at eje sådanne bøger, at man slet ikke placerede dem på reoler, men gemte dem væk på steder, hvor man bildte sig ind, ingen ville kigge, ligesom man gjorde, og stadig gør, med pornoblade. Dette skyldtes sikkert ikke,  at omslagene  var anstø­ delige eller umoralske,  hvilket heller ikke indholdet nødvendigvis  var,  diskretionen  motiveredes  snarere af emnevalget og  stedet,  bøgerne  blev  solgt fra.  At blive nødt til at stå inde for og forsvare, at man er in­ dehaver af bøger,  som  er  indkøbt  på  samme steder som pornoblade, er ikke sjovt i dag,  og  var det hel­ ler ikke dengang. En interesse for hvordan prostitu­ erede,  kriminelle  og  folk  på  skråplan  lever,  holder man for sig selv. Vi kan forestille os, at manden, som finder en pige at slå pjalterne sammen med, smider alle kompromitterende bøger og blade væk, når der bliver  tale  om  at  flytte  sammen.  En  amerikansk mand beskriver dilemmaet i et læserbrev i bladet Fe­ male  Wrestling fra  starten  af firserne:  Gennem  en årrække  havde  han  skabt  en  betragtelig  samling  af bøger og blade om emnet og signerede fotografier af letpåklædte  og  topløse  b ry dersker  og  bokserinder.

Da han mødte sin første kone smed han hele bund­ tet  væk  med  motiveringen,  at  han  ikke  havde  brug for det mere. Efter skilsmissen fortrød han. Han ville have  samlingen  tilbage,  hvorefter  han  begyndte  at samle igen, og efter en række år havde han en større samling  end  tidligere.  Blandt  andet  var  han rejst  til Tyskland og havde anskaffet sig si gn erede plakater og originalfotografier  af  mudderb ry dersker, da hans kommende anden kone dukkede op. Samlingen blev smidt væk med samme motivering som tidligere. Ef­ ter  skilsmissen  tænkte  han,  at  han  aldrig  ville  gifte sig mere, eller, hvis det skulle ske, så skulle det være med en kvinde, som accepterede hans interesse. Med læserbrevet  ville  han  sige  læserne  noget,  som  han mente  var  vigtigt.  Om det  i  første  omgang  var,  at man  skal  være  forsigtig  med,  hvem  man  gifter  sig med, ved vi ikke, men utvivlsomt har han fortalt os, hvor vanskeligt det er at forsvare  og forklare en in­ teresse  som  vedrører  umoral.  Vi  ved  ikke,  hvordan det  gik ham,  men vi aner,  at mønstret gentager sig, for når kærligheden blomstrer,  er den for et kort og skæbnesvangert øjeblik det vigtigste af alt.

3. Det tredje  og  sidste  af vores gæt er måske  det svageste. Det lyder i hvert fald sådan: bøger skal an­ skues og behandles for hvad de er,  og skam i krop­ pen skal man  have,  og således  bør  bøger,  som ved­ rører forbudte emner, gemmes  for enhver pris, uagtet  om  forfatteren  hedder  Zola,  Lawrence  eller Crusoe.  Den  dag  hvor  man  er  holdt  op  med  at skamme sig,  er  det  på høje  tid at overveje sin situa­ tion.

I  dag  kan  man  tage  sædelighedsskildringer  fra at gemme dem er forsvundet; hvis de sælges, er det af respekterede forhandlere,  og de bliver ikke  længere

4o'erne og 5o'erne frem. Anledningerne til brugt onanistisk. Med dette vil vi ikke hævde, at on­ ani forekom ved læsning, men måske lidt efter.

En  gennemsnitlig  sædelighedsroman  omhandler en pige, som af omstændighederne kommer i knibe, glider  ud  på  skråplanet,  for  slutteligt  at  reddes  fra fordærvet.  Til  sammenligning  kan  man  tage  den hårdkogte thrillerforfatter James  Hadley  Chases de­ butroman No  Orchids for  miss Blandish, hvor en ung kvinde bliver kidnappet af hensynsløse banditter,  og vi kan følge, hvordan den ubeskriveligt modbydelige og sadistiske leder af kidnapperne bruger pigen som en slags  sexslave.  Hos  Hadley  Chase  er  en  lykkelig udgang utænkelig,  på trods af at hun bliver  reddet, for  hun  er  besudlet,  brugt  og  færdig,  og  det  ved hun og tager kort efter befrielsen livet af sig, og alle virker  tilfredse  med  det.  Denne  anskuelse  er  for­ holdsvis udbredt i den  amerikanske  hårdkogte kri­ militteratur,  men  ikke  i  den  skandinaviske  sæde­ lighedsprosa. Her går det an at leve videre,  efter at man er blevet besudlet af såvel det ene som det an­ det, for man vasker smudset af og starter på en frisk. Beskrivelserne  af  mændenes  holdninger  til  faldne kvinder  er  nok  så  interessante.  Der  synes  ikke  at være nogen udbredt forestilling fra 40'  erne og 5o'erne  om,  at man  skulle  være  uskyldig før  ægte­ skabet,  eller at man kun duer til at være luder, hvis man  en  gang  har  været  det.  Holdningen  i  dette tilfælde  synes  at  være  at  glemme  og forlade,  og for­ stå at det ikke  er let her i livet,  da der findes rigeligt med fælder at falde ned i, og at man ikke bliver dårli­ gere,  bare fordi man har taget  vejen omkring spjæl­ det.  En  fin  bog  om det  emne  er Birger  Petterssons Triisket fra 1947. En småkriminel og hjemløs bums f'ar til slut livet til at dreje opad, da han faktisk f'ar et rig­ tigt  arbejde,  til trods  for  at  han fortæller chefen,  at han  har  været  i fængsel.  Chefen kan  godt lide  hans oprigtighed og siger,  at alt gammelt er  glemt.  Godt tyve år senere blev en anden bog skrevet med samme titel (  og med et så godt som identisk omslag) af den indremissionske  forfatter  Åke  Wallin.  Som  vi  alle kan re gn e ud,  ligefrem inden vi har læst bogen,  bli­ ver hovedpersonen nu frelst takket være Kristus. Slet ikke  så  spændende  og  sædedannende  som  Petters­ sons fortælling.

En af  pionererne  i  den  svenske  smudslitteratur  var Curth Hson.  Mod slutningen  af 4o'erne hørte han om en bog skrevet under pseudonymet Jan Hogan, Brinnande Begiir, udgivet af det velrenommerede for­ lag Natur &amp; Kultur.  De  ville  dog ikke udgive flere af hans bøger, da de havde på fornemmelsen, at det ville  kunne  give  dem  et  dårligt  ry.  Romanerne handlede nemlig om homoseksuel kærlighed. Hson, som på denne tid arbejdede som skribent for blandt andet  det  halvpornografi.ske  boulevardblad Top Hat og havde :faet lidt greb om,  hvad der gjaldt,  når det kom til  sex,  fandt  at  bogen  var  god,  oprettede  sit eget  forlag  og  genudgav  bogen.  Samarbejdet  mel­ lem Hogan (Nils  Hallbeck) og  Hson holdt sig frem til begyndelsen af 8o'erne, da Hson døde (blandt de sidste bøger han udgav  var En bok om sjalvmord -mo­ tiven  tekniken i  1983).  Hallbecks  indsats  for  de  ho­ moseksuelle  var  betydelig.  Han beskrev  i de  mange bøger  han  udgav,  hvordan  det  faktisk  var  at  være homoseksuel  i en tid,  hvor  det  var  forbudt,  og  han gjorde  det  med  førstehåndsinformation,  bøsse  som han var.  I Blodet  begar fra  1950  beskrives angsten og selvfornægtelsen hos en ung storbydreng, der træk­ ker som prostitueret som nebengeschaft,  men næg­ ter  at erkende sin  homoseksualitet.  Et afsnit af  bo­ gen  beskriver, hvordan  knægten  til  en  fest skal bevise for  sig  selv,  at  han  ikke  er  bøsse  ved  at  gå  i seng  med  datteren i  huset,  men  det  slutter  med,  at han prøver at  kvæle  hende,  og  kort derefter skifter hans interesse til pigens yngre bror.  Som de fleste af bøgerne fra  denne  tid  er  det  en  gribende  historie. Måske banede Hallbeck vejen for at andre forfattere kunne tage fat i emnet. Bengt Martin, som også ud­ kom med en række bøger på Hsons forlag, kunne i 1968  udgive  romaner  om  homoseksualitet  på  det store forlag Raben &amp; Sjogren,  som  til og  med  blev taget op til debat i TV.  Hallbeck synes, skønt at han var drivende kraft bag dannelsen af RFSL i Sverige, aldrig  at  være  blevet  accepteret  i  samme  omfang. Sandsynligvis  pga.  sin  kun  lidt strømlinede attitude og  radikalitet.  Seksualitetsoplyser  var  han,  og  det gjaldt  også,  når  han beskrev  en ung skolelærerindes situation i romanen Min karlek het (1954). Da drejede det  sig  om  intolerance  og støvet  moral. Faktisk fremviser  den  mange  lighedspunkter  med Jeg -en kvinde fra  1965,  men  mere  om  denne senere.  Hvad Hallbeck  ville sige med bogen er, at man kan gøre som man vil, så længe man ikke skader nogen. Det opfattes  måske  patetisk  i  dag,  men  man  må  huske på,  at  det  blev  skrevet  i  en  tid,  hvor  det  i  grunden vedrørte noget vigtigt. Forfatteren Per Meurling har gjort  sig  morsom  over  Hallbecks  naive  holdning, men han stod heller aldrig i seksualoplysningens tje­ neste.

I  begyndelsen af 6o'erne blev importen og salget af  udenlandsk  erotika  kraftigt  forøget.  Det  gjaldt frem  for  alt  engelske  romaner,  franske  billedbøger og tyske pseudovidenskabelige  værker om seksuelle perversioner. Hvor udbredt kundskaben i det engel­ ske sprog  var ved den  tid,  ved vi ikke, men det man ikke kunne, måtte man vel lære sig, da der blev solgt en  hel  del  af bøgerne.  Skildringerne  var  langt  gro­ vere  og  friere  med  hensyn  til erotik,  end  den  litte­ ratur  som  var  udkommet  på  svensk,  og  de  klarede sig  temmelig  godt  fra  retslige  indgreb.  Måske  har dette salg bidraget til,  at kundskaben i engelsk i dag er  god  her  oppe  i  nord,  hvorimod frem  for  alt tysk har tabt terræn (tænk  på at det så sent som i 6o'erne var  mere  almindeligt  at indsynge grammofonplader på  tysk  end  engelsk).  Selvfølgelig  beror  det  på  an­ dre omstændigheder, men vi kan lege lidt mere med tanken og huske på tiden, hvor videoen blev indført i folkhemmet. Der  fandtes,  os  bekendt,  tre  systemer: Betamax,  Video  2000  og  VHS.  Det  førstnævnte bruges i dag kun (?) af TV. Video 2000 bliver os be­ kendt slet ikke brugt,  imens det,  som skal være det dårligste  system,  blev  standard.  Hvorfor  det  blev sådan,  kan  man spekulere over. En  teori går  ud på, at det var pornoens fortjeneste. VHS forsynede bru­ gerne  med et stort  udbud af pornofilm,  og  når  fa­ miliefaderen sad og grublede over,  hvilken slags sy­ stem der var bedst afpasset, var alle tekniske detaljer mindre vigtige. Udbudet af film havde højeste prio­ ritet. Tilsvarende ville  man kunne argumentere  for, hvorfor  engelsk  helt  pludseligt  blev  anskuet  som vigtigt:  familiefædrene  købte  de  smudsige  bøger  på fremmende  sprog,  i  en  tid  hvor  fransk  og  tysk  stod for den afgjort største andel af udenlandsk musik. På denne  tid  handlede det  slet  ikke  om  USA,  da bøgerne blev skrevet og trykt i Frankrig.  Havde ty­ skerne  eksporteret erotisk  litteratur  i større omfang (eller  flere  romaner)  til  Skandinavien,  ville  sprog­ kundskaben  måske  have  set  ganske  anderledes  ud. Dette er en  ting,  vi har gået og luret på,  men som formentlig er forkert.  Vi tror heller ikke på,  at por­ nografien  havde  nogen  betydning  for  den  franske revolution,  skønt der  er skrevet en bog om  emnet.

1964 udkom Ullerstams  bog De sexuella  minorite­ terna. En fantastisk  bog er det på mange måder. Det JOHNNY

første som slår  en ved  læsningen  er,  at  han betrag­ ter  alt  som acceptabelt,  så længe ingen kommer  til skade. Han  argumenterer for forskellige måder, børn kan få del  af det seksuelle, og hvordan nekro­ file  skal kunne nyde lig  gennem frivillige  donorers samtykke om,  at deres kroppe er tilgængelige efter dødens indtræden. Folk samtykker i, at kroppen dis­

sekeres,  så  hvorfor  kan  den ikke også blive  udsat  for  sek­ suelle  gøremål,  argumenterer han, og i al sin naivitet har han tit  ret.  Problemet  er,  at  folk ikke  altid  gør,  som  man  har tænkt  sig.  I  Sverige  var  por­ nografi.debatten kommet i gang, og snart  var man blevet enig  om at  give pornografien helt fri. Ligegyldigt hvad man ellers mener om beslutningen, må man nok konstatere, at det var naivt. Pornografien havde fået  en fin  klang,  og  man as­ socierede  den  med  noget  na­ turligt og  fint.  At  folk  er  for­ skellige, var man kommet frem  til  langt  tidligere,  og  de seksuelle  dispositioner  havde længe været kortlagte,  men at f.eks.  børnepornografi  lang­ somt men sikkert fandt udbredelse,  så man  ikke,  eller  man den bliver fremvist i al sin nøgenhed. I sammenlig­ ning  med Natur  och  Hiilsa, fremtræder  et  blad  som Cocktail temmelig  snerpet  og  uinteressant.  Måske blomstrede nøgenkulturen, fordi censuren var streng over for alt det andet. Man tør knapt nok tænke på, hvilke  mængder  sperma der er blevet  spildt  på jor­ den på grund af Almkvist og hans blade.

Johnny Bode: Hanfriade i badkaret (Stockholm: Bokfårlagsaktiebolaget,  r948)

tænkte  ikke  nærmere  over  det.  Dette  varede  ved i lang  tid,  og  først  år  senere  er  der  kommet  en  lov mod børnepornografi  i  stand.  Et  liberalt  rigsdags­ medlem har sagt i et interview, at han og partiet har fortrudt, at de var med at gennemføre frigivelsen af pornografien. Vi var naive,  var hans motivering, og han har sikkert ret; hvad skal man ellers kalde ånden fra tiden i slutningen af 6o'erne og første halvdel af 7o'erne? (Apropos naivt:  Nudistbevægelsens leder  i Sverige i 3o'erne og 4o'erne, Professor  Johan Ahnkvist,  udgav  et  tidsskrift Natur och Hiilsa. Deri blev publiceret  store mængder af billeder  af  nøgne mennesker ud fra  Almkvists i ramme alvor fremsatte betragtning,  at  kroppen  bliver  afseksualiseret,  hvis I Danmark blev pornogra­ fien  givet  fri  i  to  omgange  i 1968; først teksten og  siden hen  billedpornografien.  Sven­ skerne tøvede lidt længere, skønt domsafsigelserne  mere og  mere  tydeliggjorde,  at  det var umuligt at fastholde forbu­ det,  idet  dommene  faldt  vil­ kårligt rundt om i landet. Ad­ vokaten  Leif  Silbersky  var  en af dem, som bidrog til et friere syn på pornoen. I anledning af, at Vilgot  Sjomans Ny.fiken  Gul kom op i  biograferne,  fik han en  forespørgsel  fra  en  sagsøgt pornoforlægger om at føre hans  sag.  Silbersky  skriver,  at hans kendskab til emnet var lig med nul, og at han syntes, bla­ dene  var  frastødende,  men  at han  interesserede  sig  for det juridiske dilemma og påtog sig at  være  forsvarer  i  sagen.  I  sit forsvar  havde  han  tænkt  sig  at  vise  filmen Ny.fiken Gul, men kunne  ikke  låne  den  af  nogen,  eftersom alle  havde  haft  problemer  med  protestgrupper.  Sil­ bersky tog så retten til Sandrews biograf, og sammen så  de  på  snavset.  V agtmesteren  i  biografen  fortalte om  demonstranterne,  som  stod  udenfor  dag  efter dag,  at  de  fleste  af  dem  havde  set  filmen  mange gange og ikke forlod  lokalet før efter  sidste samleje­ scene.  Efter  dette  filmkiggeri  blev  retspraksis  ved­ rørende  pornografi  betydeligt  mildere.  Et  ordinært pornografi.søgsmål beskriver Silbersky omtrent sådan,  at  der  i  retten  ligger  bunker  af mistænkelige pornoblade, som en jury adspredt bladrer rundt i for at  se,  om  der  er  noget,  som  ville  kunne såre tugt og sædelighed, for sådan lød lovteksten,  som blev  brugt ved et sagsanlæg. Ligesom de fleste af dem, som of­ fentligt taler om pornoen i ikke-negative vendinger, er  Silbersky  ikke  interesseret  i  den,  men  .  .  .  og  så kommer en særdeles vigtig bevæggrund til at kigge i  og  læse  den.  Vi har  gjort  og  gør  ligesådan.  Hvis man  har  en  mængde  pornografi  hjemme  uden  at kunne  svare  på  spørgsmålet "Hvorfor?",  er  det svært. Derfor siger vi, at vi er interesseret.

Vi  går nu en kende tilbage i tiden, til år  1965,  da Kiirlek 1, Forsbergs og Anderbergs pornografiske an­ tologi,  udkom.  Som  et debatindlæg i  pornoens  "at være  eller  ikke  at  være"  blev  den  brugt  som  et stærkt argument for  det førstnævnte,  formedelst at man havde samlet etablerede forfattere til  at  skrive porno.  Samme type antologi (Sengehesten) udkom i Danmark. Vi ved ikke, hvilken af de to som udkom først,  men  det  lå  åbenbart i  luften,  at  noget  måtte gøres  for  at  :fa  gjort  pornoen  præsentabel.  I  Dan­ mark  udkom bogen Jeg -en  kvinde, som også  blev oversat til svensk samme år. Hvordan den roman har kunnet :fa en sådan opmærksomhed, som den fik, er for os et mysterium. En årsag kan være,  at den blev filmatiseret  med sexscener,  hvoraf en  (?)  var så  vo­ vet,  at den blev klippet fra. Vi har set sekvensen på super-8, og  vi kan meddele, at den var fin, slet ikke grov, og formentlig ikke var blevet censureret i dag. Filmen blev en succes i en række lande, bl.a. i USA, hvor Andy Warhol parodierede den med en film, el­ ler  hvad det  nu  var,  som fik  navnet I, a -man. At der  allerede  var udkommet en bog  med det  navn i Skandinavien,  var  han  formentlig  lykkeligt  inteta­ nende  om. Jeg -en  kvinde besluttede  vi os sluttelig og efter modne overvejelser, efter at have set mindst et eksemplar i hvert eneste bogsalgssted vi besøgte, til at læse. Efter at have læst bogen beskrev vi den i en artikel med følgende ordlyd:

Faktisk en meget god bog, som helt savner sexafsnit. Umora­ len ligger i, at hovedpersonen b ry der med sine forældres mo­ ralopfattelser og i en kort tid hænger ud med en gift mand, og derefter flytter til København. Der eksisterer stadi gv æk antik­ variater som har denne bog placeret lidt afsides, fordi de  an­ ser  den  for  at  være  anstødelig.  Bogen  bliver  nævnt  i  Siw Malmkvists sang Mamma iir lik sin mamma. Hun synger: "Så ska man då vara alskarinna, nar ens karl last  Jag en kvinna." Vi som har læst bogen kan ikke helt gennemskue, hvad meningen skal være.

Vi  konstaterer  så  her  bagefter,  at  vores  opfattelse stadi gv æk er rigtig: bogen er  vældigt god og påfal­ dende vedkommende, på trods af :fraværet af egent­ lig dramatik. Hvordan tekstforfatteren til Siw Malmkvists sang kan  skrive den ovengengivne linie kan  vi  ikke  begribe,  hvis  det ikke  er  sådan,  at  han ikke  har  læst  bogen,  men  kun  set  filmen,  hvilket ville gøre det lidt mere forståeligt. Grunden til, at vi har  opholdt os en rum tid  ved denne bog er,  at  vi holder den for så tilpas mærkelig og betydningsfuld, at  den  fortjener  det.  Sjældent  har  vi  læst  en  bog  i erotikagenren,  som  klarer  sig  galant  uden  at  være erotika,  men den skal  formodentlig ses som en sæ­ delighedsskildring  og  intet  andet,  og  den  kom  til rette tid.  Hallbecks Min kiirlek het, som behandlede samme  emne  (  stærk  ung  kvinde,  moralsk  pres  og :frihedslængsel)  fik  knapt  nogen  opmærksomhed overhovedet.

I  begyndelsen  af  7o'erne  var  pornobogsudgivel­ sen enorm. Hson havde i Sverige det største forlag, men  også  de  transnationale  forlag  Svea-Press  og Ol ym pia Press  (ikke Parisforlaget)  udgav  betydelige mængder i Skandinavien. Endnu i dag  kan vi falde over pornobøger, vi aldrig tidligere har set,  udgivet af forlag,  vi aldrig  tidligere har  hørt om,  men som kan  have  udgivet  mængder  af  nu  glemt  litteratur. Indholdet i bøgerne ændredes successivt til mere og mere  rend yr kede  samlejebeskrivelser.  Filmen  gik, som vi  ved,  med en  vis forskydning i tid, i samme retning. Tiden var forbi, da til og med Bonniers ville hægte sig på pornobølgen. Omkring 66-69 udgav de under  serien Bonniers  Folkbibliotek  et antal  bøger med  pæn  eller  klassisk  pornografi,  såsom  Frank Harris Emmanuelle,  Fanny  Hill, og  Hannu  Salamas Midsommardansen, som han i Finland blev idømt be­ tinget fængselsstraf for i  1966. De udgav også nogle af  Agnar  Mykles bøger,  bl.a. Sangen om den røde ru­ bin fra  1956, som  havde  givet  ham  problemer  i Norge.  "Folkhemssnusk"  ville  man  kunne  kalde Bonniers forsigtige og forbigående pornoudgivelse. Hson kørte dog på med sømmet i bund og blev et af de  største  pornoforlag  i  verden.  I  midten  af 7o'erne kom en delegation fra kongehuset på studie­ besøg. Pornoen var blevet stueren; og det ry om den fri  seksualitet,  som  er  blevet  vedhæftet  det  intet­ anende Sverige siden 2o'erne (seksualundervisning i skolen og  den norske  Ottesen-Jensen),  med yderli­ gere  eftertryk  i  5o'erne  og  6o'erne  (bl.a.  filmene Hon Dansade en Sommar og Tystnaden), var måske til slut blevet  rigtigt. Det  var tiden,  hvor  partnerskift, drinks  og  saltstænger  og  Frank  Valdor  stod  for weekendunderholdningen. Derimellem gik man måske hen for at se Langt  ned  i halsen  (Deep  Throat) og læste pornolitteratur, som i denne tid dominere­ des  af  temmelig  ensformige  skildringer  af  menne­ sker, som bollede omkring og anså bagdelsfumleren for noget aldeles nyt og spændende. V i   er af den op­ fattelse, at  amatørerne  var  steget ind i smudsverde­ nen og her beskrev for andre amatører, hvor spænd­ ende det kan  være  at  bolle  på et  bord,  eller  foran pejsen, eller seksuelle fantasier,  der bestod i at bolle på  måtten.  Det  var  fattige  seksuelle  beskrivelser. Slet  ikke  så  fantasifulde,  fordomsfrie  og  kyndige som dem,  der blev  skrevet inden  den  seksuelle  re­ volution.  Bagslaget  kom.  For  forfatterindepseudo­ nymet Cia Rukne kom det tidligt. I 1972 skrev hun de to mærkværdige bøger In i sexparadiset og Genom sexvallen. Titlerne  beskriver  ganske  godt,  hvad  det drejer  sig  om:  I  begyndelsen  lever  den  kvindelige hovedperson i et parforhold,  siden hen bliver det til partnerskift og sexfester.  Derefter bliver hun forvir­ ret og ved ikke helt, hvad der er det rigtige,  og no­ gen forklarer hende, at det rigtige er, at kunne bolle med hvem man  vil; frihed og åbenhed i forhold; at sex og kærlighed er to forskellige ting. Efter en tid brækker  hovedpersonen  sig  af  lede  og  væmmelse over  sin  egen  og andres  seksualitet.  For  hende  var festen forbi. Der fandtes også dem, som ikke rigtigt deltog i festen. Pseudonymet Arne Saby skrev i 1971 den udmærkede bog Med sex i blicken. Den handler om en  grim mand,  som ingen  vil have.  Han finder et par briller, som gør, at han bliver uimodståelig for det modsatte køn. Han udnytter sit fund på alle mu­ lige måder og lever lykkelig en tid, indtil ensomhe­ den og følelsen af  lede  begynder  at  snige  sig frem.

Da rar han øje på en kvinde,  som han finder meget tiltrækkende. Hende skal jeg bolle, tænker han, men af  en eller  anden grund  fungerer brillernes til­ trækningskraft ikke på hende.  Han bliver :frustreret, eftersom  han  for  en  gangs  skyld finder  en  kvinde, han virkelig vil have, og ikke kan få hende. Så viser det sig,  at han bliver attraktiv  for hende uden bril­ ler. Han smider dem væk, og de gifter sig. Den ægte kærlighed sejrer. Hvordan han tænkte efter en mu­ lig  skilsmisse,  fortæller  historien  ikke,  og  måske  er det ikke interessant i sammenhængen.

Mod slutningen af 7o'erne begyndte pornoudgivel­ sen at afi:nattes. En mulig årsag er hjemmepornofil­ men, smalfilmen, som til trods for en meget høj pris fandtes i mange hjem.  Hsons forlag dalede. Lands­ manden og kollegaen Milton forklarede dette med, at  Hson ikke fornyede sig. I dag er Miltons porno­ imperium Private (drives af sønnen) introduceret på en af USA's børser og går rigtigt godt. Ved et kig i et nummer af Private fra  1965 sammenli gn et  med et nyt eksemplar ser man ingen direkte forskel, bortset fra at  reproduktionsteknikken  er  gået fremad.  For­ nyelse  er  altså  ikke  en  nødvendighed.  Hson  udgav også pornoblade: Pif{, Paff, Raff og et par mere.  De prægedes  af  tekst  og  seksualoplysning  (Hallbeck skrev  formentlig de fleste af de indsendte indlæg og svarede selv på dem). Det skulle ikke være kønsdis­ kriminerende,  fordi  det  var  sådan  Hson  troede,  at læserne  ville  have  det.  Tit  var  der  fotografier  af nø gn e mænd, uden at en kvinde var med. Måske var det ikke lige sådan folk ville have det,  og måske var teksterne  ikke  længere  så  vigtige,  da  fotografierne blev bedre og bedre og mere brugbare  for  onani­ stunder,  i  hvert  fald  for  mændene,  som  altid  har været den usammenli gn eligt største købergruppe.

Nogen har  udtrykt  det sådan,  at ligegyldig hvil­ ken tid man lever i,  ligegyldig  hvilke  censurlove, li­ gegyldig om man læser eller kigger på billeder, så vil man i ny og næ blive lidt såret i sin tugt og sædelig­ hed. Det tror  vi er rigtigt.

På dansk ved  Jan Backlund og Camilla Skovbjerg Paldam