Den litteraturhistoriske disciplins ligbegængelse
Forfattere: Lars Peter Rømhild
Tidsskrift: kok (1989-11-13)

## Lars Peter R0mhild

## Den litteraturhistoriske

## disciplins  ligbegængelse

l.

Om Kultur og Klasse

Jeg  takker for modtagen indbydelses- og  jammerskrivelse fra 3 midaldrende redaktarer  til at udtale et opmuntrende pip i deres spalter; adressen på henvendelsen var nok ikke den bedste. De sp~rger hvorledes det skal gå til bladet og litteraturvidenskaben. Min farste, syrlige kommentar er at man skal skelne lidt skarpere imellem dem end det i visse fortider er sket: der laves masser af dansk litteraturvidenskab uden for Kultur € 5 ' Klasse-miljaet og uden nogen som helst inspiration derfra. Min efterfalgende, elskvzrdige besvarelse er ansket om at det må  gå alle godt  (jeg  siger ikke:  begge parter,  altså K&amp;K o g litteraturvidenskaben;  for KBK er selvf~lgelig e n   del a f dansk litteraturvidenskab;  ikke  omvendt,  som  tidligere  tiders  medarbejderstil kunne illudere).

Så antyder redaktmens brev lidt klynken over at »ismerne« passe--hvis man heller ikke kan stole på aktiekursen for freudianisme, harer alting vel op; og når man gav adskillige spaltekilometer til det heterogene begreb postmodernisme, var det dog ubzrligt hvis dét  blot  er

rer vzk i sådan en fart: strukturalisme, marxisme, feministisk kritik nzste passing fad.

»Ismerne« kan jo betyde forskelligt. De kan betyde mere eller mindre; for dette tidsskrift  har  de altid  betydet  uhyre meget.  I  et  vist positivt perspektiv kunne man sige at  de betad metodologi, videnskabelig  bevidsthed  og  konsekvens; i  et  lidt  mindre  positivt  perspektiv kunne man tage en bestemt »isme« som den rette videnskabelighed, Klasse mens jeg

som ortodoksi. Begge dele har przget poetiklKultur &amp; har holdt de farste 50 numre.

Det er det naturligvis  ikke så svzrt at moralisere over bagefter og på en vis afstand. Man kunne også, mere afslappet, dreje sagen over i

en alderspsykologisk betragtning:

Ungdommen  går  ind  for  metodologi,  alderdommen  går  ind  for historie.  Ungdommen  elsker at tznke radikalt,  distingvere,  afskaffe autoriteten i det gamle vravl og pille magthaverne  ned:  v i   er strenge Wissenschaft (»poetik er ikke et blad for litterzrt interesserede tandlzgere) -og vi   er ikke abonnenter på Berlingske Tidende, men der ret snart sejrende unge proletariat(s venner).

Tidsskriftets  biografi kan  også  skrives på andre måder.  Gennem dets hovedetaper -strukturalisme, marxisme, frankfurtisme, freudianisme, femifreudianisme, mentalitetshistorie -har det afgjort ydet en stor  indsats  med  at  få  udenlandske  metodiske  stjerneprzstationer przsenteret på dansk. Ikke dem alle (således husker jeg ikke at Konstanz-skolen blev lukket indenfor); de der kom indenfor blev tit przsenteret med en vis ideologisk aura, sjzldnere med en vis ideologisk misbilligelse.

Nogle af de samme mennesker der przsenterede  ting i K B K har lagt  en  kzmpeindsats  i at vzre  (partia1)historikere i Fjord Jensenlitteraturhistorien.  Jeg  tror de må have falt det underligt at det store vzrk  (som  her  ikke  skal  bedammes  om  igen)  ikke  har  fået  mere udbredelse og mere grundlagsstatus end tilfzldet er. Om nogle af de almene årsager til dette vil jeg sige noget i pkt. 3 og 4 nedenfor. Men ellers  var  det jo  i  de  farste  mange  årgange  ikke  historien  og  ikke nationallitteraturen der egentlig var på tapetet i Kultur  B Klasse. Det var mere punktstudier og metodeimport.

## 2. Om sammenhmge i litteraturvidenskaben

Hvad Kultur  B Klasse skal tro og gare og satse på i fremtiden, finder redaktarerne utvivlsomt selv ud  af, og en gammel landstryger hverken  bar eller gider  give dem råd; vi  skylder i avrigt  ikke hinanden noget. Men jeg tror gerne tidskrifterne bliver nogle af de steder hvor litteraturvidenskaben kunne finde trivsel og kunne befrugtes. Derimod tror  jeg ikke at universiteterne bliver det i den fremtid jeg har tilbage. Og det har noget at gare med det historiske over for det metodiske, som nzvnt ovenfor, og som den resterende skylle so  oder  s o handler om.

Universiteterne  som  ikke lzngere hjemsted  for  litteraturhistorisk indrettet forskning? At det forholder sig sådan, hznger sammen med dette:  at  universitetsforskningen  nok  formelt  er  fri,  men  i  blot  lidt lzngere l0b får sin udfoldelse ved  at vzre muligt undervisningsrelevant. Grunden hertil er universitets(bevillings)politisk.

I en årrzkke vred universiteterne  penge ud af staten ved at kvantificere sig ud fra studentertal. Universiteterne definerede ikke sig selv som primzrt forskningsanstalter med vekslende studenterbesug efter disses lyst ogleller »samfundet«s behov, men universiteterne var primzrt  uddannelsessteder  for  studenter  til  ikke-videnskabelige  erhvervsmuligheder  (fx gymnasieskolen),  jo flere, jo  bedre, hvorfra finansiering  af lidt  sidelabende forskning. Den  finansierings-  og promoverings-filosofi er blevet hvad  man i boldspil kaldte en selvhenter:

det kan vi se idag, hvor universitetshumaniora hugges ned med przcist den samme logik. Let  come  Hell  or high  water.

Hvad der skal hyles lidt om her, er imidlertid at vi  i forvejen var udleverede til at hznge i metodesvingninger og kortsigtede fedteravstillzg: forskningen er for lzngst miljatrimmet som halehzng til studenterplejen, og studenterne (ligesom andre mellemlagsfolk) interesserer sig for hvad de har set i fjernsynet el.lign. Så de interesser -og dem fra Yale forrige vinter -tager vi  op.

Det er lovlig kort sagt

Lzngere og rimeligere kan man sige at seriase studier, fx af litteratur, udmzrker sig ved at de ikke er frit sporadiske: de har sammenhsng. Sammenhzngen kan enten vzre formal, i synsmåde, metode; eller den kan vzre substantiel, imellem stofdele eller stoffer, historie. Vi véd  alle at  gode  studier  og  et  godt  forskerliv  (men  ikke  nadvendigvis  den enkelte forskningsindsats) har noget af degge dele. Men vi véd  også at de kan vEgtes og vurderes meget ulige. Og vi kender deres minusser når de dyrkes i renkultur  med  eller af ganske unge mennesker.

Det historiske bliver da nemt en skajten mellem mere eller mindre andenhånds indhentede informationer om forfatterskaber, perioders stilmzrker, akonomier, smentalitet~er osv.

På det andet -her  begribeligvis stiliserede -felt,  hvor  sammenhzngen er sat af metoden, det formale nsådan-gar-vi-også-med-detnzste-stof«, ekscellerer man i såkaldte analyser (aktantmodel, adipalstruktur, klasseforhold), hvor metoden producerer sin forskningsgenstand -og  sit  resultat,  der  bliver  en  forudsigelig kopi  af metodens skabelon.

Men i princippet appellerer det farste, historismen, til at skaffe sig en ny viden om verden, erkende og anerkende noget man ikke vidste f ~ r og som man tvinges til at relatere ind i tidsuniverset;  medens det andet, metodedyrkelsen, appellerer til dem der hurtigt vil have ug på en  overkommenlig  måde.  Det  er  hurtigst  og  smartest  at  gå  efter

Lars Peter Rømhild er lektor i litteraturvidenskab ved Københavns Universitet.

metoden.

Et trinhajere niveau ville sikkert distingvere inden for begge retninger ud fra erkendelsesinteresser; mobilisering af sådanne (den milde form er brug af ord som »(u)vzsentlig«  eller »(u)interessant«,  som vi harer -ligesom når nordisk  filologi i  mit  milja  hedder  »nationalromantik«

i  evt.  lzrersamtaler)  kender jeg  kun  som  politisk  meningsterror OSV.

Mit beskedne evangelium er, som den evt. lzser vil have forstået, at det ville vzret enormt godt med noget mere historisme  og noget mindre stzrk &amp; tidlig investering i begrebsapparater. Hvis »metode« betyder stringens, bevisthed om hvad man går efter og hvilke spilleregler man respekterer, er det  jo såre godt; og hvis »historie« betyder at man successive  eller kombineret bruger flere forskellige begrebsapparater  (samt gerne tzft eller endda livserfaring), er det lidt svzrere men  også godt.  Man  kan  ganske  vist  lave  »metode« over  historie (historiefilosofi  uden historiker-erfaring, en fzl ting) eller kare »metode« ind i historie,  men hvis man ikke lader stoffet tvinge én  ud over metode-optikken, så går det på samme måde  som det til min overraskelse  og  bedravelse  gik  med  studentermarxismen  i  litteraturstudierne: dens hovedfunktion blev afvisning, ikkeforståelse, i stedet for positiv universaln0gleY forståelsesadgang til alt muligt. Det er historien -og naturligvis  i farste rzkke litteraturhistorien -som pluralistisk forståelsesfordring  jeg ville anbefale. Jeg synes det er en meget herlig ting,  og den har gjort mig bekendt  med Donne og Don  Quixote,  med Krig o g  fred  og Frans G. Bengtsson, notabene med  sammenhznge.

Denne og divergerende oplevelser af historiedimension kan nu vzre  hvad  de vil  og  evt.  udfolde  sig i  privatforskning  eller,  måske et ajeblik endnu, i en universitetsniche  som dilettantisme. Men hovedtendensen er modsat. I den hajere undervisning, på universiteterne -og endnu mere definitivt i andre samfundssektorer -har de meget få chancer.

Historien er afskaffet i flere led som er vores virksomheds naturlige og nadvendige forudsztninger. Lad der bare vzre sat navn og adres-

se på dem. Her er de:

## 3. Om  forhåndenulerende historiekundskaber

Hvor skolen -også og ikke mindst gymnasieskolen med ankomsthal (statsskolen) -tilbage  i  min  elevtid  i  1940'erne og  begyndelsen  af 1950'erne havde sergeantfjzs og ballemanerer  (i hvert fald i lzrerkorpset), har den siden i mange måder fået et menneskeligt ansigt: mindre skrzk, mindre åndssvagt drill, mere glzde. Det er godt, og  jeg er et langt stykke vej en tilhznger af den nu sejrrige Kragh-Mullerpzdagogik.  Men forskelligt blev  tabt på gulvet i den samme forandringsproces -jeg  tror  ikke at det absolut  skete på grund a f skolens humanisering; men det er klart at når man på én  gang forager gymnasiepopulationen til det 3-4-dobbelte o g   nedsztter skolearbejdstiden med en dag om ugen, så  lzgges der op til fzrre kundskaber og fzrdigheder. På den anden side vil man også i grundskolen ophjzlpe vigtige sociale fzrdigheder,  og deres pleje sker pudsigt nok systematisk fortrinsvis  i dansktimerne  (og ikke fx i matematiktimerne). Der er ikke noget at sige til at bl.a. skriftlig dansk sprogbeherskelse har nydt en iajnefaldende niveausznkning blandt studenter der begyndte at studere litteratur i  1970'erne. Det kan vzre mere eller mindre vigtigt.

Vigtigt i rzsonnementet her er hvad eleverne nu om stunder lzrer af historie og litteraturhistorie i skolen. Det er ganske usammenhzngende brokker. Et rigtigt  historiefag eksisterer nzppe i grundskolen, og hvad eleverne i labet af gymnasiet lzrer om den danske litteraturs historie er efter  1870 pauvert, far  1870 fuldkommen desorienterede, kronologisk uplacerede brokker.

Kronologisk oversigt er i og for sig ret tankefattigt at indlzre, og vi gamle har knurret over åndssvage kongerzkker. Men nu har de bare ingen,  kender  end  ikke  forskel  på århundrederne.  Man kunne  godt gennemgå verdenshistorien  på et halvt  år og bibringe  den beramte »enhver idiot« en 20-30 mzrkeår, og det ville såmznd vzre rimelig grundlag (eller ordinatakse) for senere anammelse af fx litteraturhi-

storie. Har nogen hnrt om blot ét  fors~g derpå i en skole?

I Heretica-tiden rullede de med ajnene og sagde at vi er historiel0se. Det er vi jo faktisk ikke, men det blev  bevidsthedsmzssigt  i en forrygende grad deres barn eller barnebarn i skolen. Og man kan derefter bruge disses  (kortere og kortere) uddannelsestid på universitetet til bl.a.  at prave at lzre dem nogle punkter af den sorte skoles elementzrpensum. Eller ej: i mit hjarne eller institut har »vi« foretrukket at skippe den del af verdenshistorien der ligger far  1700 (med Shakespeare og Molikre, for slet ikke at hviske om Homer eller Njals Saga);

szrlig vzgt Izgger vi  på tiden op imod og med Sernsynet.

Og det gar vi jo ikke blot for at leve ned til gymnasieorienteringen, men fordi en hovedtendens i moderne mentalitet er anskuelsen af det tilgzngelige og tilegnelige som tilbud på diskene, et supermarked, nu. Mine nzrmeste historisk interesserede litteraturkolleger bruger ordet museum som et skzldsord: de kan simpelt hen ikke tznke på sådan et sted som et (endnu ikke socialdemokratisk bortsolgt) magasin i vores ejendom,  af vores fortid og vores kunstglzde. Det gamle ragelse!  som Venstres finansudvalgsformand  ca.  1950 sagde om Nationalmuseets indhold. Han var en forlaber for starstedelen af nutidens universitetslitterater.

## 4. Om adgangen til at have b0ger

En aktuel vanskelighed ved de boglige studier -blot  laeremidlet  men  også studieobjektet er  bager -stakåndede deroute.

szrlig dem hvor ikke er  bogmediets

Det er vist nok ikke sådan at ekspansionen af de såkaldte elektroniske medier (hvormed altid kun menes TVog video) betyder at bagerne forsvinder. Men de bliver i meget haj grad kommercielle szbebobler. Det danske bogmarkeds numeriske ekspansion iszr gennem 1970 erne (1973 ca. 3.000 titler -1979 ca. 9.000 titler) har således forkortet de fleste bagers levetid; nu er udsalgsterminen rykket endnu naermere, så at nzsten kun idioter, filantroper og godgarende folkebiblioteker kaber en &gt;&gt;normaludgave« mens den er til fuld pris. Vi venter til udsalget,  og  da  gzlder  det jo  så om  at huske  sine  desiderata,  for derefter  er  de m k , makulerede. Alternativet  til  de således mere  og mere abnorme normaludgaver er bogklubudgaverne: spis hvad forlaget har bestemt skal vaere dagens ret.

Indrammet: man har aldrig sådan på en  studs kunnet kabe  alle bager  man ville have.  Og det allervigtigste var  og er  at kunne låne bcager -altså gode, rige  biblioteker, specielt universitetsbiblioteker; men det er ikke, og bliver slet ikke, dem der kan klare masseudlån til studenter. Man må kabe bager, som man ikke kan kabe.

Den nuvzrende misere i adgangen til at have bager er meget falelig ved at tage studerende gennem noget så grundlaeggende som hovedvzrkerne i dansklnordisk skanlitteratur i  19. og 20. århundrede, aeldre klassikere helt unzvnt. Vi véd  jo  alle hvorledes vi hjaelper os  (og yderligere adelaegger bogmarkedet): fotokopier, pluklzsning, punktnedslag. Navnlig det sidste, populaere ord er symptomatisk: det giver en  falsk  forestilling  om  at  landskabet  er  fuldt  synligt  på  forhånd, ovenfra, og nu gå vi altså naer på et placeret punkt deri. Men der er ikke noget  landskab, der er ikke  nogen  videregående  historisk  sammenhzng i vores unge studerendes viden.  Meget forståeligt opfatter  de punktnedslagene som ugens tilbud, mere eller mindre attraktive sager til nutidsbeskzftigelse; perspektiv  uerkendt.

Lidt  mindre  slemt  er  det  med  bogmarkeds-tilgzngeligheden  af udenlandske klassikere og nyklassikere  (og commercials) på originalsprogene, hurra. Men ikke i oversaettelse -slet ikke til skandinaviske sprog, men heller ikke til engelsk, af eksempelvis en russisk klassiker. Og overszttelserne har vi mere og mere brug for; på Lzrerhcajskolen o. lign. kan de ét fremmedsprog (engelsk), vores studerende klarer to, men meget nadigt det  tredje,  og halvstore lxrerkorps i litteraturvidenskab  har  ingen  kapacitet  til  at  lzse  oldsprogene  eller  slaviske sprog osv.

Allermest faleligt for os i den del af den hajere undervisning som er mest  forskningsnzr,  er faglitteraturens kortvarige  tilgzngelighed  på bogmarkedet.  Lxreren kan  dårligt  nå at opdage en interessant  undenlandsk nyhed  (eller for den sags skyld nyudgivelse af en kritikhistorisk klassiker) og sztte den frem i en semester-annoncering farend bogen er o p h ~ r t med at vzre available. Den anskaffelsesmzssige levetid for danske faglitterxre nyheder er oftest endnu kortere. At tznke på noget i retning af forskningsklassikere eller kritikhistorie som genstand for undervisning på et hold starre end 3-4 studenter, det nzrmer sig utopi.

Men  i  og  med  frav~ret af  kritikhistorisk  opdragelse  ryger  også fornemmelsen  af  at man  må sztte sig ind  i  tidligere  og  samtidige andres kritik far man selv ytrer sig, hvis dette er medpretention af  forskning. I stedet begynder enhver glad gris i tordenvejr'for sig selv, evt. med sondering i det nxrmeste (pr. definition: moderne) kritik- og vennemilja, og fremlzgger sine egne Jund -for de er jo egne, altså nye, altså forskning, altså med  status som videnskab. Allerede for 20 år siden begyndte vi her at kalde studenteropgaver for »skrifter«. Af mangel på (kritik)historieforpligtelse tror dilettantismen at den er videnskab.

På denne baggrund  er det forståeligt at den smalle metodiske orientering, den korte  faghukommelse og det historiefattigt sporadiske kendskab til den digteriske  litteratur er blevet  magtfulde  trxk i vores fagmiljaer.

De forelabige udsigter for en mere historisk orienteret indretning af litterme studier og forskninger?

It can't  be  done,  Sir.