Hvor står vi med Paul Celan?
Forfattere: Lawrence Norfolk
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

;

## Hvor står vi med Paul Celan?

## LAWRENCE N ORFOLK

Hvor er det et mørkt århundrede, der har sin digter i Paul Celan.  Hvor tilsvarende vanskelig er vejen for dem, der følger efter: Jeg mener Paul Celans læsere, og jeg  mener  også århundredets overlevende.  Vi er alle - stadig - så kvælende tæt på, og det er alt sam­ men - allerede - så længe siden.  Det 20. århundrede møder  ligesom  sin  mest  standhaftige  digters  værk den angiveligt uhildede betragter med mægtige ud­ fordringer.  Hvor skal man,  helt  nøjagtigt,  stå for  at cl · overskue  nedslagtningen  af  syv  millioner  mennesker? Hvor skal man sidde for at læse om den?

"Jeg behøver ikke at nævne, hvordan en jødes liv mende spørgsmål  udgravede  et,  der  åbnede  mulig­ heder:  Hvordan? Et eksempel:

Kleide die Worthi:ihlen aus Mit Pantherhauten,

Erweitere sie, fellhin und fellher ...

Beklæd  ordhulerne med panterskind udvid dem, pelshid og pelsdid  ... Fra Fadensonnen (1968)

var  i  krigsårene," skrev  Celan i  en  biografisk  note  i 1949,  men det var den nødvendighed,  der drev ham. Inde  i  disse  ord  er  en  lang  historie  om  deres  tidli.------'""aJa-Skr.e.v-fl-er,e-for.s.kellige-b.ere.tning.eL.oJ:ILb.egiv.:en-�---l'iger,e..br:ug-v.:okset..frem...Billedet..af:.panter,en-v.:iste..sig------hederne i Czernowitz d. 27.  juni 1942.  ben sommer i et prosadigt, som Celan skrev i Bukarest i 1947.  En blev byens jødiske befolkning, efter ordre fra SS-chetysk  oversættelse  af  Celans  rumænske  originaltekst fen Otto Ohlendorf, genstand for en række deport("und der silberne Panther zerfleischte die Morgenationer. De  foregik  regehnæssigt  og  udelukkende rote,  die  auf  mich  lauerte")  byder  på  en  umulig lørdag aften.  Den sidste  lørdag i  juni søgte Paul til"søl vp anter" og en ordspillende, lige så umulig "staflugt i en forladt fabriksbygning, eller måske hjemme velsespanter".  Det  er  måske  tvivlsomt,  om  Celans hos  en  ven.  Det  gjorde  hans forældre ikke.  Da han germanske  modersmål  er  så  vedholdende  virksomt kom hjem igen den følgende mandag,  var hans mor under digtets rumænske overflade, at det frembrinog  far  væk,  og  huset  var  forseglet  og  tomt.  Han ger så flygtigt et ordspil,  men på den anden side behørte "i småbidder" om sine forældres skæbne.  Hans tegnede  Celan  selv  sin  tid  i  Bukarest  som  "Cette far døde af tyfus i en arbejdslejr samme efterår.  Hans helle  saison  des  calembours".  "Hvilken herlig  ordmor blev  skudt som uegnet til arbejde nogle månespilstid."  Måske  kan  man  høre  det  fjerne  ekko  af der senere.  Mere vides ikke med sikkerhed. Celans imellem-hed  og  huleskjul  i  Paris,  hans "enCelans  værk  er kendt (berygtet)  for at være  vantre" og "antre", i  den  senere  ordhules  "Panther". skeligt  og  dunkelt.  Jeg  vil  gerne  argumentere  for Her  er  det  skjulet  snarere  end  dets  skabning,  der nødvendigheden af netop de egenskaber hos en digformuleres.  R.ilkes berømte panter,  som han iagttog ter,  hvis  egentlige  emne  ligger  hinsides  grænserne i Jardin des Plantes i Paris i  1903,  har kun videregifor,  hvad der  kan opfattes,  og  måske  for  hvad der vet  sin  pels  og  den  bevægelse,  der  syntes  at  leve  i kan  skildres.  Hvor  skal  man  stå?  Hvor  skal  man den: "pelshid og pelsdid".  Også en del af ordhulens sidde?  Hvad er der  at se  i  et tomt hus?  Celans  memørke stammer fra R.ilke, fra "Sort Kat". sterstykke  som  digter  var,  at  han  af  alle  disse  lam-

...  da, an diesem schwarzen Felle wird dein starkestes Schauen aufgeli:ist

Der, i dette mørke skind fortaber dit mest gennemtrængende blik sig

Også disse linier synes at være sivet gennem pante­ rens  hud  og  have  tilføjet  endnu  en  dimension  af indsugning.  Her er intet og ingen synlig. Imperati­ ven fremmaner ikke nogen dramatisk situation. In­ gen  beder  en  eller  anden  om  at  "udvide"  digtets grænser;  verbet udruller, sn�rere end sammentræk­ ker,  forhold  inde  i  billedet.  Det  suspenderer  det særlige rum og  den særlige tid, som i disse linier er udspændt mellem udadrettet opløsning og indadret­ tet  sammenbrud.  Imperativen  kan,  som  man  vil erindre, ikke bøjes i tid. Der er ikke noget sted, hvor dette  billede  kan  ske. Der  er  heller  ikke  noget "hvornår". Jeg tror slet ikke, at dette billede kan ek­ sistere i tid og  rum.

e--

Det er for en gangs skyld lige så dunkelt, som det lyder.  Her følger  to parafraser  af de ovenstående li-\_\_\_\_\_\_  m\_·  e\_r\_h\_v\_o\_r...,·,� har forsøgt at eksplicitere de hinanden modsigende  dimensioner,  hvor  dette  billede  kan finde sted.

Tid:  "Beklæd nu ordhulerne med det skind, som er taget fra det d yr , som var (  og er?) egnet til denne funktion i kraft af, at det har  været det d yr , der  var indeholdt i det."

Rum:  "Beklæd nu ordhulens indre med det ydre af  det  d yr ,  der  opholder  sig  i  hulen,  på  en  sådan måde at det indvendige vender udad."

For Celan, der kommer senere, er Rilkes negativt kapable spring ind i panterens mørke skind, kun og nødvendigvis  udgangspunktet.  I dette  billede  læser jeg  en  indfoldelse  (ikke  udfoldelse)  af  tidligere  og nuværende  poetiske  ressosurcer.  Digtets  veje  kan kun strække sig indad. Eller for at sige det på en an­ den måde: Celans ordhule er - umuligt - bygget in­ defra.  Hvorfor  skulle  han  vælge  at  konstruere  et mørke,  der  trækker  sig  sammen  omkring  ham? Hvorfor  skulle  han  skrive  sit  digt  netop  der,  hvor det b ry der sammen?

Sådanne spørgsmål kommer for sent. Celan valgte hverken  ordhulens  snævre  grænser  eller  dets  histo­ ries forsinkede indvikling. Han var der, og netop da, af nødvendighed.  Hans tilbagevenden var  en tilba­ gevenden til et efterslæt, til et tomt hus, til et indre, i  forhold til hvis drama han var og  ville vedblive at være en udenforstående. Hvad var der sket?

Paul Celan kunne ikke have aflagt vidnesb yr d om sine forældres skæbne uden  at dele denne skæbne. Den formørkede  horisont, som de og så mange an­ dre  passerede  hen  over,  markerer  en  grænse  for, hvad  sanserne  kan  opfatte.  At  krydse  den  var  ens­ betydende  med  at  dele  de  fortabtes  skæbne.  Men ikke at gøre det, var ensbetydende med at overlade de  fortabte  til  deres  skæbne.  Celans  digte  placerer sig typisk langs grænselinier: i marginer og på tærsk­ ler,  i  (ikke  inde  i,  i)  et  d yr s  skind.  Alle  sådanne grænselinier  svarer  til  den  sansemæssige og  moral­ ske  grænse, som han hverken kunne overskride el­ ler trække sig tilbage fra.

Celans  digtning  er  strandet  mellem  forpligtel­ serne til at aflægge vidnesb yr d og til at overleve, og den udspiller sig på den snævre linie mellem de to. Billeder af\_in..d�kl�m.th.e\_d,\_a:(\_a\_t\_v:ære\_under�pres,-fo-�-­ rekommer  h yp pigt.  "Sehr  eng",  sådan  opsumme­ rede en beboer livet i ghettoen i  Czernowitz.  "Meget trangt". Disse  begrænsninger modsvares  og imødegås  af  udgravningsmetaforer,  som  udfolder den  forsvindende  linie,  som  Celan  befandt  sig  på. "At skovle!", sådan opsummerede han resten af sine krigsår.  På  en  måde  hørte  han  aldrig  op  med  det. Den "ordhule", som hans digtning udspringer af, er gravet  ud  af  et  rum,  som  ikke  havde, og  ikke  har, nogen  dimensioner.  Dens  vanskelighed  passer  til dette  umulige  sted,  den  dimensionsløse  linie,  hvor "passende" betyder nødvendig, ærlig og  virkelig.

Nøq.vendig, fordi det allermest uforståelige, netop er  det,  som  det  er  allermest  nødvendigt  at  forstå. Ærligt,  fordi  det  eneste, der  kan træde  i  stedet  for forståelse er forsøget på at forstå.  Virkelig, fordi selv om "det, der skete" - det er  Celans formulering trodser  vor fattevene, så skete det virkelig.

På dansk ved  Thomas Harder

l