Kraft og Klassifikation: Frugter af Hegels Logik
Forfattere: John Phillips
Tidsskrift: kok (2005-05-02)

## Kraft og Klassifikation: Frugter af Hegels Logik

## Forberedelser (Allerede)

»le clivage demeure« 1

Formålet  med denne artikel er  at fremsætte nogle  indledende  overvejelser angående  det  at  læse Glas ,  med  særligt  henblik  på  spalten  om  G.  W .  F. Hegel. Min første version af artiklen begyndte med at foreslå en nærlæsning af et kort afsnit af Glas, idet jeg noget vilkårligt lagde ud på side 107a/9293a og derefter forsatte så langt som muligt i forhold til den tid og plads der var  til  rådighed.  Et indledende  spørgsmål som ville vise sig at have været både en nødvendig forberedende gestus, men også en forudsætning for sit eget  svar,  kan  fremstilles  på  følgende  naive  måde:  Hvordan  læser Glas de tekster den læser? Hvilken læsemåde fremviser Glas ? Og allerede er vi i færd med at  læse Glas .  Relativt  få  korte  passager  fra  Hegel  ( Åndens Fænomenologi og Retsfilosofien -  de  store  tekster)  og  fra  Jean  Genet  bliver  læst ekstremt grundigt, men disse passager (mange af de første afsnit fra Tyvens Dagbog er  citeret  udførligt)  bliver  sat  i  forbindelse  med  betydninger  og momenter fundet på tværs af hver forfatters værker og i relation til andre forfattere.  I  Hegels  tilfælde  opbygges  faktisk  en  semi-kronologisk  passage igennem  den  venstre  spalte  i Glas .  Men  foruden  disse  mere  eller  mindre bestemte relationer forbliver utallige andre potentielle relationer ukommenterede. Specielt imellem spalterne forbliver der en ubestemt klasse af mulige forbindelser  der  udfordrer  opfindsomheden  ved  umarkerede  adressater. Udfordringen  ville  være  forbundet  med  ikke  kun  at  reagere  på  den  forførende (eller frastødende) mulighed for at læse, som Glas tilsyneladende giver, men den ville også være forbundet med en bevidsthed om ansvarlighe- den for at undgå at skabe disse forbindelser på en for determineret facon. At læse Glas ville ikke kun være at gøre de allerede implicitte forbindelser eksplicitte. Det vil nærmere være et spørgsmål om at holde potentielle relationer potentielle (og derfor ikke som relationer). Dette problem trænger sig yderligere på så snart vi fokuserer på et aspekt af Glas der ses tydeligt  på hver side, nemlig dens egen selv-fortolkning. Glas kan måske læses som en tekst der giver en fortolkning af sin egen tekst.  Som vi ved, ville den eneste måde for en tekst at gøre dette på være at afvige tilstrækkeligt fra sig selv til at kunne referere til sig selv, inden for sig selv. En strategi som Glas tager i brug  efter  Genets  eksempel: ce  qui  est  resté  d'un  Rembrandt  déchiré  en petits  carrés  bien  réguliers,  et  foutu  aux  chiottes ,  som  også  er  delt  i  to, 2 garanterer  helt  sikkert  tilstrækkelig  selv-afvigelse.  Men  vi  ved  også  at sådanne strategier ikke er nødvendige. Ifølge en påviselig lov (loven om signaturen) ville en tekst altid være i stand til at afvige fra sig selv. Derrida har allerede formuleret denne lov i »Signature Event Context«:

1. Jacques Derrida, Glas . Fransk udgave, Paris 1974, p. 107a; Engelsk udgave, Lincoln 1986, p. 92a. Henvisninger til Glas vil i det efterfølgende være i brødteksten som: fransk udg./ engelsk udg.

»For at fungere, det vil sige: at være læselig, må en signatur have en gentagelig,  iterativ,  imitativ  form;  den  må  være  i  stand  til  at  adskilles  fra dens fremstillings nuværende og entydige hensigt.« 3

Denne enkle (men også dobbelte) pointe - som virker ukontroversiel i sig selv og bestemt ikke som noget nogen ville bestride - danner både grundlaget  ud  fra  hvilket  alt  i  Derrida  udvikler  sig,  og  fjerner  samtidig  dette grundlag. Det gælder naturligvis ikke kun for signaturer i den gængse betydning.  Det  gælder  for  alt  der  i  enhver  forstand  kan  siges  at  være  læseligt. Denne 'gentagelighed' af formen af en signatur skaber noget af dens enestående evne til at imitere (sig selv). Men efterhånden som den bliver mere og mere genkendelig,  begynder  den  også  at  afvige  mere  og  mere  fra sig  selv inden for sig selv. Så Genets formulering af l'un-l'autre (der parodierer Idealistens Jeg = Jeg) fra ce qui est resté d'un Rembrandt , ifølge hvilket et utalligt udvalg af mærkværdigheder er skabt både i uafhjælpelig modsætning og alligevel med skjulte, ens identiteter, kan omformuleres ifølge denne lov om repetition  (iterativitet)  som  har  to  uforenelige,  men  uundgåelige  implikationer. Den ene yderlighed er at alt kan erstattes med alt andet. Den anden yderlighed er at alt er forskelligt fra alt andet. Et eller andet sted midt i mellem disse yderligheder er der forskellige, men genkendelige og usædvanlige tekster.

2. Jf. Glas 7b/1b.

3. Jacques Derrida: »Signature Event Context« in Limited Inc

. Evanston IL 1988, p. 20.

Hvis en tekst er usædvanlig, hvis den afviger tilstrækkeligt fra sig selv, kan den altid læses som en form for selv-fortolkning. Det ville ikke i mindre grad være tilfældet med en Hegel eller en Genet end det tydeligvis er med Glas . Så at læse Glas ville være at læse (i det mindste) det følgende: en tekst om Hegel (og Hegel om Hegel), en tekst om Genet (og Genet om Genet) og en  tekst  om  sig  selv.  'Om'  i  en  selv-fortolkning  kan  måske  altid  (idet  det fører til en af de store generelle antagelser om dekonstruktion) være 'imod.' Det  første  spor  (begynder  man  at  læse  ved  at  følge  spor?)  involverer  tre indledende sætninger. Den højre spalte i Glas begynder med en prædikativ fremstilling. Emnet er en titel, og prædikatet er opdeling: »' ce qui est resté d'un  Rembrandt  déchiré  en  petits  carrés  bien  réguliers,  et  foutu  aux chiottes' se divise en deux . « 4 Udsagnet beskriver Genets tekst (eller navnet på Genets tekst) som noget der deler sig i to. Det andet udsagn (næsten ikke en fremstilling, mere en form for forsiring, en afskåret bisætning, et afsnit, en sigel) relaterer muligvis til den foregående fremstilling på dets egne betingelser: »Comme le reste« (1b/7b). Det der bliver tilbage, deler sig i to - som resterne. (Den leksikalske flertydighed af 'som' forbliver også.) Glas fortsætter  på  denne  kvasi-beskrivende  måde:  »Deux  colonnes  inégales,  disent-ils, dont  chaque  -  enveloppe  ou  gaine,  incalculablement  renverse,  retourne, remplace, remarque, recoupe l'autre.« 5 Udtrykkene er endnu en gang lånt fra Genets tekst  idet  den  ene  overlapper,  afløser  og  vender  op  og  ned  på  den anden ligesom Genets »enveloppes individuelles.« 6 Så indtil videre beskriver disse observationer hvad en tekst (eller en titel) gør (ikke hvad den betyder eller hvad den er). Men for så vidt som det er tilfældet, er det også tilfældet at disse funktioner er ligesom de der beskrives af Genets fremstilling . Genets tekst opfører sig helt enkelt på en måde som overlapper ( recoupe )  hans fremstillinger, for eksempel når den beskriver visionen om l'un-l'autre . Men ud over dette gælder det samme for teksten i Glas , hvis titel lige så godt kan erstatte titlen på Genets tekst ved denne lejlighed ( Glas deler sig i to . . . . Som resterne). Er det for tidligt at sige at denne opdeling af sig selv (som opdelingen af sig selv mellem i og for eller opdeling i sig selv) ikke vil kunne reduceres,  men  at  det  (ligesom  resterne)  vil  forblive  det  singulære  fokus igennem hele Glas ? Er det for tidligt? Idet dette i for høj grad lyder som et retorisk spørgsmål, udgør det alligevel allerede det dilemma der vil finde os vekslende  mellem  betingelserne  af  to  segl, déjà ('allerede')  og pas  encore ('ikke endnu').

4. »'det der bliver tilbage af en Rembrandt, revet i små ganske regelmæssige firkanter og smidt i lokummet' er delt i to« (1b/7b).

5. »To uens spalter, de taler [dobbeltsøjler - se Derridas egne kommentarer i »At kommentere Glas » i dette nummer af K&amp;K ], som hver - omslutter, uberegneligt omvender, vrangvender, afløser, kommenterer, overlapper hinanden« (1b/7b).

6. Jean Genet : »Ce qui est resté d'un Rembrandt déchiré en petits carrés bien réguliers, et foutu aux chiottes,« i Oeuvres complètes , bd. 4, Paris 1968, p. 28a.

Dette er hvad der bestemmer den retoriske opbygning af min egen kommentering, en prolepsis der på forhånd forsøger at forklare hvad der vil ske, dog uden forventning, for hvad der vil ske ville altid have været mellem allerede og ikke endnu, deres opdeling. Déjà vil vi lære at læse comme sigle på baggrund af strukturen af signaturens effekt som »fører min død med sig« og derfor går forud for mig. Derrida udtrykker det sådan:

»Når  jeg  signerer,  er  jeg  allerede  død.  Jeg  har  knap  tid  til  at  signere førend jeg allerede er død. Jeg er nødt til at forkorte skriveriet, heraf seglet, fordi strukturen af 'signatur' begivenheden fører min død med sig en lui-même [dvs., i tilfælde af min død].« 7

' Allerede' kan læses som et segl - i en tekst der er rig på segl (forkortelsestegn) - ikke mindst i hvilken glas selv har sin oprindelse, Klangen af en død udtryksmåde idet den giver genlyd hinsides krypten (men ikke endnu).

Så  den foreslåede begyndelse  på  side  107a  ville  kun  have  været  delvis vilkårlig fordi siden kan opfattes som værende i en vis forstand eksemplarisk, hvis man tager de implikationer i betragtning der også udvikles i Glas angående idealiteten af eksempler. Dette afsnit fokuserer på et punkt (eller en kraft som Hegel ville have sagt) som dialektikken ikke kan fokusere på imens den forbliver dialektisk: det fokuserer på hvad der bliver tilovers, hvad der bliver tilbage le reste -  igennem alle de passager som Hegels filosofi tager. Det vil sige at opdelingen selv forbliver fra den ene ende af passagen til den anden. Dette (passagen) er det der antyder at der måske altid kan være en anden passage - en passage à venir - men det er også det der siger at der måske ikke kan være en anden passage, for denne passage er det der allerede giver sig selv til det sidste og tanken om det sidste.

## At Læse Glas (107a/92a)

» At overbevise er ufrugtbart « 8

At begynde med et kneb, det store spørgsmål: Afslører Hegels Logik den inderste struktur af både det at være og det at tænke ved en gang for alle at forene  resultaterne  af  alle  tidligere  filosofiske  undersøgelser  i  ontologi  og epistemologi? Om ikke andet har Hegel gjort det  muligt at stille sådan et spørgsmål,  selvom  det  ikke  er  klart  hvordan  sådan  et  spørgsmål  kan besvares.  En almindelig  reaktion i den kritiske arv  lader  til at  have  været utilpashed. Denne  filosofi om liv ,  absolut  viden  som  absolut  liv,  er  blevet beskrevet på mange måder, men ikke atypisk som et gravsted for de døde idéer om filosofisk historie - det sidste åndedrag af en ånd som nu er død. Denne  følelse  af  usikkerhed  hører  sammen  med  en  anden  følelse  og fremkalder en anden form for spørgsmål: Fører Hegels filosofi nogensinde til  noget  mere  - er der overhovedet noget der kan blive kaldt til live igen, genoplivet,  opført  ud  af  disse  nøgne  knogler?  Dette  andet  spørgsmål,  der reagerer  på  strikturen  af  mistillid  til  logikken,  til  dens  autoritet  og  dens påstande,  former  impulsen  til  en  modstriktur,  en  indskydelse  af  liv  imod død, hvilket selvfølgelig viser sig at være den Hegelianske indskydelse par excellence: striktur mod loven medfører død; modstriktur livet.

7. Glas 26b/19b; JPs indskud.

8. Walter Benjamin: »Für Männer« in Einbahnstraße , Frankfurt/M 1997, p.12.

## Striktur

Ved at undgå metasprog lokaliserer og udvikler Derrida begrebet om stricture eller striction, som kan forstås i relation til forskellige læsninger i Glas der identificerer - med det formål at overgå - konstruktionen af aflejrede metafysiske begreber og deres modsætninger. Ifølge en lov som Hegel, ved at undgå  metasprog,  lokaliserer  og  udvikler  efter  det  tyske  ord Aufhebung , fører  et  metafysisk  begreb  til  dets  modsætning  som  en  selvfølge,  da  det kræver en yderligere operation af bestemmelse eller fuldbyrdelse som (ifølge lærebøgerne) både bevarer og ophæver det modsatte udtryk ved at sætte det ind i det oprindelige udtryk, men derved bliver dette udtryk også løftet til et højere plan. Det at Derrida ligesom Hegel undgår metasprog, har paradoksale effekter. Og det har indflydelse på alt hvad der vil følge her. Allerførst har Hegels undgåelse noget at gøre med hans mistillid til hvad han kalder 'fremmedheden' af filosofiske begreber: Denne fremmedartede terminologi som bliver brugt til dels på en formålsløs og til dels på en forvrænget måde, bliver et stort onde fordi den reducerer begreber som underforstået er bevægelse til noget fast og bundet , så at ånden og livet i selve indholdet forsvinder, og filosofi degenererer til en tom formalisme der meget let kan leveres som selskabelig  snak;  dog  virker  det  svært  og  dybsindigt  for  de  der  ikke forstår terminologien. 9

Risikoen  for  mekanisk  repetition  forøges  i  fremmedheden  (eller  jargonen) af filosofiske begreber. Liv og ånd står allerede på spil. Andetsteds trækker  Hegel  på  to  ærværdige  eksempler  som  han  bruger  som  modeller.

9. Hegel, citeret i Karl Rosenkranz: Georg Wilhelm Friedrich Hegel's Leben, Berlin 1844, p. 184.

Oversættelser af Bibelen og Homer til tysk tjener som inspirationer for hvad han kalder »mine aspirationer . . . om at prøve at lære filosofi at tale tysk.« 10 Hegels fremstilling af denne aspiration antyder at det filosofiske sprog ikke burde være adskilt (og ikke burde blive adskilt) fra den daglige brug af sprog på den måde som metasprog er tilbøjelige til at fungere, som om de var halvautonome  fremstillingssystemer  omkring  andre  fremstillinger,  sprog  som leverer udtryk der beskriver sproglige 'objekter.' Striktur kan betragtes som en ironisk revision af det Hegelianske ord Aufhebung ;  det  er  blevet adopteret fra Hegels tekst ligesom Aufhebung blev adopteret af Hegel for at lære filosofi hvordan man taler tysk. Men i adoptionen sker der nødvendigvis en adaption, en mod-striktur, ifølge hvilken et metasprog (ligesom dette) nødvendigvis  dukker frem i repetitionen  -  ifølge Derrida, som »en oversvømmelse af sprog, af tungen som sluger sig selv og spiser sig selv,« reserven eller resterne  som  Hegel  (og  det  tyske  sprog)  kalder Klang i  modsætning  til Sprache (16a/9a). I det øjeblik en forklaring er afgivet om en anden forklaring, i det øjeblik et ord tager et andet ord som sit objekt, er virkningen af selv-fortolkning, som kan være tilsigtet eller anderledes, uundgåelig. Problemet  med  metasprog  (at  det  er  uundgåeligt,  men  dog  skal  undgås)  kan betragtes som et tilfælde af problemet omkring metafortolkning generelt.

Så den proces der er betegnet af ordet Aufhebung ,  kan vise sig på følgende måde: på grund af sansesikkerhedens umiddelbarhed lider bevidstheden den nød at befinde sig i modsætning til sit objekt, og den er tvunget til at internalisere dette via en repræsentation (Hegels Vorstellung ) der endeligt gør objektet begribeligt således at det bliver en egenskab ved bevidstheden selv. Den Hegelianske proces kan derfor karakteriseres ved hjælp af opdeling,  internalisering  og opførelse.  Men  når det modsatte udtryk allerede er retfærdig modsætning (hvilket den tospaltede struktur af Glas for eksempel signalerer på  en  tilsyneladende  bogstavelig måde),  så  tvinges alt  hvad  der manifesterer ånden af enhed til at internalisere hvad der sætter sig imod det, i  dette  tilfælde  relationen/opdelingen selv,  hvilket  er  hvad det er relateret til/skilt  fra.  Det  er  vanskeligt  at  sluge  en  opdeling.  Det  er  vanskeligt  at repræsentere  en  forskellighed.  Og  denne  vanskelighed  dukker  op  som  en form  for  modstriktur  ( contre-érection )  i Glas ,  der  konsekvent  følger  de drømmelignende funktioner af internaliserende repræsentation.

10. Briefe von und an Hegel , red. Johannes Hoffmeister, 3. udg., bd. 1, Hamburg 1969, p.100. René Descartes gør en lignende observation i sin Principia Philosophiae (1644), hvori han skriver: »Fordi vi bruger sproget, binder vi alle sammen vores begreber til de ord som vi bruger til at beskrive dem . . . . Senere finder vi det lettere at genkalde ordene end tingene; og på grund af dette er det meget sjældent at vores opfattelse af en ting er så distinkt at vi fuldstændigt kan skelne den fra vores opfattelse af de involverede ord. Næsten alle menneskers tanker er mere optagede af ord end af ting, og som et resultat af dette giver folk deres samtykke til ord som de ikke forstår, idet de tror at de engang forstod dem, eller at de har fået dem fra andre der forstod ordene korrekt« ( The Philosophical Writings of Descartes , overs. John Cottingham et al., bd. 1, Cambridge, 1985, pp. 220-21). Oversættelsen af Descartes' Meditationer til fransk skulle måske også skrives ind i Hegels historie af forsøg på at få filosofien til at tale et sprog.

Derrida samler et ensemble af helt tæt forbundne betydninger for hvad han mener med bevægelsen af striktur : »greb, begrænsning, indskrænkning; det er et spørgsmål om at lukke, presse, indeholde, undertrykke, underkaste, komprimere, betvinge, reducere, tvinge, underlæge, slavebinde, indeslutte« (115a/99a). Det der er på spil her, kan midlertidigt identificeres ved hjælp af kraftens (magt, vilje, styrke, vitalitet, etc.) og klassifikationens (det at klassificere eller arrangere i klasser ifølge almindelige kendetegn eller ligheder;  og  derfor  anvisning  af  noget  til  dets rette klasse)  beslægtede anliggender. Den rytmiske striktur af  repetitionerne  i Glas følger  det uantagelige  (ufordøjelige)  mønster  af  at  foregribe  repræsentation  som  den udvikler sig hinsides sig selv, ligesom spillet mellem frihed og død som Derrida følger i Hegels tidlige essay om »Naturlov.« 11 I dette essay forklarer Hegel hvordan  ubetinget frihed »hæver sig over enhver modsætning  eller  udvendighed« ved at modsætte sig modsætningen per se . Et begrænset individ er omgivet af udvendige repræsentanter og er derfor altid udsat for risikoen for tvang. Fjernelsen af denne modsætning ville være ubetinget frihed. Så hvis både individets og dets  modsætnings  bestemthed bliver fjernet, så »er det begrænset [ bezwungen ], men ikke tvunget [ gezwungen ].« 12 Modstrikturens grundsætning, begrænsningen af tvang  som ikke er tvang, er død: »denne totale frihed viser sig som død, og gennem sin evne til at dø beviser subjektet at han er fri og fuldstændig hævet over al tvang.« 'Ordspillet' ( bezwungen , men ikke gezwungen ) viser Hegels beslutning om at opdele ordet Zwang for at løfte det via bezwingen s rejsning til døden. Denne »absolutte forøgelse af en contre-érection «  skal  være  stærkere,  skal  overgå  ethvert  udtryk  for kræfters empiriske eller naturlige modstand, og skal derfor være forbundet med det at gå udover empiriske beregninger. Den absolutte forøgelse ville repræsentere en 'naturlig' død ,  men et  'åndeligt' liv ,  allerede  ifølge  en lov som Hegel vil komme til at referere til, for eksempel i Logikken ,  som den omvendte verden: »Relationen er . . . at verden i og for sig er det omvendte [ die verkehrte] af en verden af tilsynekomst.« 13

11. Glas 114a-17a/99a-102a; Hegel: »On the Scientific Ways of Treating Natural Law, on its Place in Practical Philosophy, and its Relation to the Positive Sciences of Right (1802-03),« i Political Writings , overs. H. B. Nisbet, red. Laurence Dickey og H. B. Nisbet, Cambridge 1999, pp. 102-80. Dette meget vigtige tidlige essay af Hegel indeholder hans mest vedholdende og sammenhængende udgave af den notoriske kritik af det Kantianske moralbegreb, og derfor indtager Hegels essay en afgørende plads i Derridas læsninger i Glas idet de først og fremmest viser at Hegels hensigt med at fastlægge en spekulativ opfattelse af Sittlichkeit , på en og samme gang involverer kritikken af empirisme og formalisme (Hegel tager familien som et kortfattet eksempel på den måde som empiristiske og formalistiske redegørelser forudsætter uantagelige bestemmelser).

12.

»On the Scientific Ways of Treating Natural Law,« p.138.

## Døden

Det lader til at døden ville være det eneste middel til at »beregne det uberegnelige«  (115a/100a). Men døden forbliver  uberegnelig. Ingen relation eller overensstemmelse kan beregnes mellem  ubetinget frihed (døden)  og begrænsede/endelige  kræfter  (livet):  »ingen  bestemmelig  lighed,  ingen bestemmelig kommensurabilitet, ingen bestemmelig analogi lader sig forstå mellem deres  to  protokoller,  deres  to  rækkevidder  [ portées ]«  (116a/101a). Denne »ingen relation« (senere vil vi forbinde det med 'ikke dér' [ not there ] af  en  a  priori  relationsmulighed  per  se)  mellem  de  to  rækkevidder  ( deux portées ) kan midlertidigt stilles op ved siden af en række andre former for ingen relation , til at begynde med den vedrørende gaven som i nogen grad er tematiseret i Glas , selvom effekterne deraf er læselige hele vejen igennem. Vi ville læse den følgende fremstilling som en bekræftelse: »Aucun rapport ne s'y donne à entendre, ne donne prise aux concepts finis et aux déterminations  de  l'entendement.« Ingen relation giver sig  selv til  forståelsen  og  til finitte  bestemmelser  (ibid.).  Her  danner  det  ubestemmelige,  det  uberegnelige, det umulige, gaven (idiomet se donner la mort , oversat med 'at tage sit  liv,'  følger  en  inversion  som  er  muliggjort  af  hvad  Derrida  kalder  »den store lov om Gift-gift « 14 ) en række metonymiske udtryk for hvad der giver sig selv til bestemmelse gennem en vedvarende ubestemt rytmisk kraft (hvilket for eksempel er signaleret med den tospaltede struktur af Glas som tilsyneladende fremsætter sig selv som analogiserende, som her , hvor den højre portée følger tråden i rollen af fil eller fils gennem en række metonymiske forskydninger som inkluderer vigilien, jomfruen og døden). Lidt senere vil vi erfare at denne utilstrækkelighed mellem det begrænsede og ubegrænsede svarer til individets mislykkede bestræbelse på at leve op til sin universelle slægt  (i.e.,  individuelle  totaliteter  uddør  mens  deres  klasse  forbliver).  Så »døden er individets utilstrækkelighed i almindelighed; det er klassifikation i sig selv; livets ulighed med sig selv.« 15 Punktet hvor klassifikation ikke kan klassificeres (og hvor abstraktion ikke kan abstraheres), ville være punktet, momentet, magten eller kraften af klassifikation i sig selv. Hegels forsøg på

13. Hegel: Werke ,  red.  Eva  Moldenhauer  og  Karl  Markus Michel, bd.  6, Frankfurt/M  1969, p.161.

14. »Cette inversion relève de la grande loi du Gift -gift «, Jacques Derrida : Donner le temps . Paris 1991, p.77; jf. La dissémination . Paris 1972, p.150. Glas vender tilbage i Donner le temps , eksplicit i de fire versioner af Mallarmés »Aumône« (pp. 78-80). Jeg står i gæld til et igangværende arbejde af Chrissie Tan S. E. Phillips omkring behandlingen af døden i Derridas værker.

at mestre dette punkt leder ham til at bekræfte (blandt andet) dødsdommen, de  foryngende  effekter  af  krig  på  et  etisk  samfund,  og  en  Gud  der  frembringer sig selv ved at undgå seksuelle relationer.

## Hvad der forbliver i oversættelsen

Idet vi forbinder oversættelse med død, vil vi være berettiget til at konkludere at ikke meget bliver tilbage af Hegel. Mange engelsk talende, for eksempel, ville have lært af William Wallace eller J. N. Findlay at kun et livsvarigt studium kan bringe den Hegelianske student til en bevidsthed om Hegels ånd og hans tankegang; og vi lærer også hurtigt at sætte lighedstegn mellem denne tankegang og filosoffens eget levende åndedrag - sørgeligt bortgået, men  måske  bedst  fanget  af  de  ofte  usikre,  men  oprindeligt  mundtlige bemærkninger eller tilføjelser til forelæsningerne die Zusätze . Og i Findlays indledning til Logikken (Wallaces oversættelse af Logikken fra Encyklopædien )  bliver  vi  tilskyndet  til  at  acceptere,  at  mens  Wallace  (idet  han bruger de tilfældige registre over både engelsk i slutningen af det 19. århundrede og sit eget særlige formsprog) i bedste fald kun giver en omtrentlig version, som ikke desto mindre er det bedste vi kan håbe på, endog bedre, formoder  vi,  end  hvad  de  tyske  udgaver  leverer  (hvilket  ikke  ville  være meget mere end de tomme afskrifter af Hegels håndskrift der venter på at en eller anden oplyst ånd vil bringe dem til live) så tilbyder Wallace en distinktiv og indsigtsfuld skønt, indrømmet, excentrisk fortolkning. 16

Oversættelse er derfor ikke et problem kun for ikke-tysk læsende - de tyske tekster er selv oversættelser, inskriptioner af Hegels ånd - eller udtrykt på hans egen specielle måde: forberedelser (oversættelsen oversætter en forberedelse). Det er det som vi alle vegne opfordres til at forstå om Hegel: hans værker er en lærers værker; hans værker er fundamentalt forberedende. Det Hegelianske ord Voraussetzung , 'forudsætning'; Derrida foreslår pro-thèse ('tilføjelse') - beskriver et moment eller en magt, magten af pro , som fra de allerførste  værker  til  de  sidste  betegner  hvordan  filosofien  på  sin  egen ordentlige måde kommer til at være sig selv (110-11a/96-97a). En komplika- tion kommer til syne ifølge hvilken filosofien befinder sig i hvad der endnu ikke er filosofi, og kombinerer og forbinder således betydninger, der logisk trækker  sig  væk  fra  hinanden,  i  dette  tilfælde  de  to  betydninger  af déjà ('allerede') og pas encore ('ikke endnu').

15. Glas 133a/116a. Både i Logikken og i Encyklopædien gives klare redegørelser for livets og dødens  dialektik,  slægtens  rolle  ( die  Gattung )  i  understøttelsen  af  det  naturlige  [biologiske] liv og forholdet til og rollen af parring. Dette er fra Logikken : »I parringen [ Begattung ]  forsvinder  umiddelbarheden  af  den  levende  individualitet;  dette  livs  død  er fremkomsten [ Hervorgehen ] af ånd«, Werke , bd. 6, Frankfurt/M 1969, p.486.

16. I de indledende bemærkninger til et meget senere samarbejde, The Encyclopaedia Logic , Indianapolis 1991, påpeger W. A. Suchting at man ikke skal stole på Wallace: »Den der sammenligner  hans  version  med  den  tyske,  må  ofte  være  fristet  til  at  sige  ' C'est  magnifique, mais ce n'est pas Hegel '« (p. xiv). At læse Wallaces engelske overfor Hegels tyske kan give os anledning til at sige det samme.

## Tabte Begyndelser

Når man følger sporet fra de skrevne eller oversatte rester af Hegel tilbage til tanken, er der intet andet sted at gå (hvad bliver tilbage af Hegels ånd?). Hvis filosofien  skal  træde  frem  fra  det  der  endnu  ikke  er,  men  allerede  [er] filosofi, må vi finde tilføjelsen, den filosofiske sætning i selve Hegels filosofi. Det  er  denne slags formulering (»filosofi skal«, »Hegel skal«, »vi må«)  som Derrida  fokuserer  på  som  filosofiens  behov  ( le  besoin  de  philosophie ). (110a/96a.) Filosofiens behov er at blive placeret i de dele af filosofien som mere end andre dele endnu ikke er filosofi, så vi kan se den opstå i sin rette bevægelse, bevægelsen af pro . Ved at følge Hegels filosofi tilbage til før dens opblomstring (men  hvilken  del  af  Hegel  er mere 'ikke  endnu'  end  nogen anden?) skulle vi kunne følge dens opståen idet den passerer fra hvad den ikke er endnu, til hvad de bliver - følge den tilbage for at følge den videre i dens tilblivelse. Så skal vi gå tilbage til begyndelsen - de første eksisterende værker? 17 At gøre dette ville ikke være så filosofisk som Derrida påpeger i en fremstilling af metoder: »Nous ne pouvons pas feindre de commencer par le commencement chronologique« (11a/5a). Vi  kan ikke foregive at begynde ved  den kronologiske  begyndelse.  Foreløbig striktur, tilføjet  begrænsning: Hvad begrænser os her?

1. Vi kan ikke fortolke slutningen (dvs., den svære modne filosofi) uden at spore dens opståen.
2. Vi kan ikke begynde ved begyndelsen uden at se hen til overgangen til slutningen.
3. Men vi kan ikke undgå passagen fra begyndelse til slutning som teleologisk foregriben.

Det der begrænser os, er det der interesserer os (ibid.).

17. Eller før skrifterne kan vi rekonstruere Hegels tidlige liv med hjælp fra talrige filosofiske/ biografiske fortolkninger. For eksempel viser H. S. Harris os i sin fortrinlige Hegel's Development: Toward the Sunlight, 1770-1801 , Oxford 1972, en eksemplarisk Platoniker, Hegel, der træder ud fra hulen.

## Gentagelig Ånd

Passagen mellem begyndelse og slutning udgør et rum - ikke synligt som sådan,  men  ikke  desto  mindre  et  rum  -  hvis  essens  ( Wesen )  måske  kan skimtes imellem denne række af udtryk: spaltning, adsplittelse, splittelse, adskillelse, opdeling, brud, krænkelse/sår, opløsning, deling, etc. Udtrykkene i denne række (principielt er den uendelig) indikerer et tilsyneladende behov over for hvilket fornuftens magt opstår som en reaktion - forening, syntese, analogi, begreb, forbindelse ( copula ), fuldbyrdelse, fortæring, etc.  Men dette er kun fornuft som en af forståelsens kategorier. Forståelsen  identificerer  modsætninger  på  en  måde  som efterligner fornuftens magt (skaber en død fornuft i sin repetition). Fornuft river sig løs fra sin døde form, kategori af forståelse, og må derfor nu tænke denne nye opdeling (gentagelsen) - forstå den i en yderligere bevægelse af endeløs forening/opdeling (til trods for vægten på det absolutte i logik - slutningen). Ifølge dette bevægelsesmønster er det umuligt at skelne mellem fornuftens kraft (denne foreningens kraft) og en generel gentagelighed hvis lov samtidigt skaber loven (gentagelser af det samme) så vel som behovet for filosofi: opdeling, adsplittelse, spaltning, adskillelse, etc., forskellen i gentagelsen af det samme fra sig selv. Navnet som Hegel giver denne lov, er Aufhebung , og Derrida  forklarer  det  sådan: »Elle  est  l'histoire,  le  devenir  de  sa  propre présentation, de sa propre détermination différenciante, et elle est soumise à la loi, à la même loi que ce dont elle est la loi.« 18 Aufhebung er historie. Det er  hverken  en  bestemt  ting  eller  en  formel  abstrakt  strukturel  regel  som bestemmer hvert moment (det er hverken væren eller begreb). Det er snarere tilblivelsen af dets egen differentierende bestemmelse og er derfor også underlagt loven for (dets egen) differentierende bestemmelse. Det er underlagt den samme lov som alt andet det er lov for. På den samme måde ( iterum -derechef ligeledes) er loven for repetition selv underlagt lovens gentagelighed,  uden hvilken loven ikke ville bestemme noget som helst. Det ville være denne gentagelighed af loven - imod hvilken ånden gør oprør som liv imod død - som ikke desto mindre holder ånden i live i dets differentierende bestemmelse.

Passagen  mellem  begyndelse  og  slutning  skal  tænkes  som  teleologisk forsætlighed, men så kun inden for en generaliseret gentagelighed der samtidig undergraver den teleologiske styring ifølge dets lov og betingelse. Hvad betyder dette praktisk set? Loven har indflydelse på vores ansvarlighed over- for hvad der samtidig interesserer og begrænser os i Hegels tekst. Det et derfor at Hegel ikke bare kunne, som en vis analytisk tradition aldrig er blevet træt af at forlange, sige hvad han vil have os til at vide . Filosofiens før-position ( pro-position )  er endnu ikke den filosofiske sætning. Igen har Derrida givet os formlen: »Vi kan hverken undgå eller acceptere teleologisk foregribelse som regel eller princip, hverken acceptere eller undgå den empiriskkronologiske forsinkelse af récit som regel  eller  princip«  (12a/6a).  Som  vi lige har set, falder en vis lov - Hegels Aufhebung - selve den filosofiske sætning som vi forbereder os til at læse, ind under den samme lov (og er loven) som bestemmer hvad vi nu kan begynde at udfolde som loven (altid gemt) der  bestemmer  det  at  læse  generelt.  Dette  er  hvad  der  har  indflydelse  på vores ansvarlighed:

18. » Aufhebung er historie, tilblivelsen af sin egen sande præsentation, af sin egen differentierende  determinering,  og  den  underlagt  loven,  den  samme  lov  som  den,  den  er  lov  for.« (139a/121a).

1.Vi skal stræbe efter at påtage os og afdække den litterære menings ånd [the  spirit  of  the  letter]  i  Hegels  tekst.  Vi  skal  arbejde  på  at  forstå,  at begribe og at fuldende opdelingen/relationen mellem vores læsning og hans tekst.

2.Men for at blive ved med at være helt tro mod den litterære mening i Hegels tekst, og derfor mod ånden, skal vi følge betingelserne af loven selv, underkaste os loven og loven der bestemmer loven, hvilket samtidig er  at  løsrive  os  fra  loven  i  dens  tomme  og  døde  repetition.  Ånden  må komme  til  syne  igen  i  kløften  mellem  hensigt  (eller  slutning)  og  forsinkelse, som når alt kommer til alt udgør muligheden for læsningen og derfor har direkte indflydelse på vores ansvarlighed og frihed.

Man må forberede sig på at læse Hegel ved at læse Hegel. Hvad der begrænser og interesserer os, viser sig i Hegel at være netop den ting som har indflydelse på vanskeligheden af at læse Hegel. Begrænsningen - begrænsning i sig selv - er hvad der interesserer os. Begrænsning i sig selv - for eksempel i de samtidige betydninger af déjà og pas encore - begrænser os til en fortolkning  der  er  ude  af  stand  til  at  begynde  enten  ved  slutningen  (og  således indtræffe for hurtigt) eller ved begyndelsen og falder langt fra slutningen, for langt til nogen sinde at udgøre opdelingens afstand. Vi må begynde med hvad der allerede er filosofi (striktur), men endnu ikke er filosofi (modstriktur).  Omsat  til  problemet  med  at  læse  befinder  vi  os  mere  eller  mindre nøjagtigt i den samme position som Hegel når han i de tidlige værker, for eksempel, reagerer på den kristne religion som den opstår ud fra den jødiske tilslutning  til  døde  mekaniske  love  og  derpå  reagerer  på  Kants  etik  (den stjerneklare himmel ovenover og den moralske lov inden i, eller Naturlovene og fornuftens praktiske vilje) der balancerer mellem må og kan og  ønsker forening mellem alle udtrykkene for forskellen på nødvendighed og frihed .

Derridas  kommentarer  om  Hegel  svinger  mellem  to  udtrykstyper: udtryk  i  retningen  »Hegel  må  .  .  .«  og  udtryk  i  retningen  »Hegel  vælger.« Mellem disse bestemmelser (de der adlyder loven, og de der afgør) finder vi Glas ' passage. Betyder det at vi skal begynde med passagen? Når man undlader at begynde ved begyndelsen (hvilken begyndelse?): »Je commence par l'amour.« Jeg begynder med kærlighed (12a/6a).

## Kærlighed

Om  ikke  helt  begyndelsen,  så  menes  fragmentet Kærlighed dog  at  være skrevet  sidst  i  1797  (efter Jesu  Levned ,  men  før Kristendommens  Ånd ). Fragmentet begynder midt i en sætning, og ingen har endnu kunnet redegøre tilstrækkeligt for hverken meningen med det første afsnit eller for dets forbindelse med resten af fragmentet. Udgivne versioner af de eksisterende rester  leverer  spekulative  forsøg  på  en  rekonstruktion  på  en  måde  der  er karakteristisk for næsten alle udgaver af Hegels værker fra den periode, men de lægger kun vægt på den generelle usikkerhed om hvordan disse fragmentariske begyndelser burde fortolkes. Sådan er det ikke med hovedparten af fragmentet i hvilken det, der allerede er et karakteristisk Hegeliansk argument, folder sig ud: kærlighed er enheden af modsætningers der overvinder deres modsætning og realiserer sig selv i barnet, som så i sin egen udvikling modsætter sig selv for at blive forældrene. Kærlighed (ikke endnu filosofi) udfører allerede filosofiens arbejde, reagerer på det behov som filosofi reagerer på. Kærlighed, filosofiens tilføjelse, er udviklet i de første værker som relationen  mellem  Kant  og  Jesus.  Grækerne  er  endnu  ikke  kommet  ind  i billedet. Vi er stadig i forgården (»avant-cour,« Vorhof ) til filosofiens kirke. 19 Hvor skal vi lede efter barnet?

## Jesu Liv

Vi kunne være fristet når, vi læser de første værker, til at finde en model eller et sidestykke til filosofiens behov i jødernes situation da Jesus kommer ind i billedet:  »Af  ånd  blev  intet  tilbage  undtagen  stædig  hovmod  over  slavisk lydighed mod love der ikke blev skabt af dem selv.« 20 Denne lydighed mod fremmede love viser en »livløs, fortabt og mekanisk tilbedelse« og kræver et forenende princip på grund af deres »hovmodige og fjendtlige adskillelse fra alle andre folk.« 21 Modsætning og livløs repetition 22 skaber et behov for forening og frihed  fra  lovens  yderlighed  (her  sætter  to  modsætninger  først jøderne op imod alle andre og derefter lovens ydre form - eller slaveri - op imod den indre form af friheden). Behovet appellerer derfor til en kraft der ville  befri  ( relever )  disse  modsætningers  betingelser  -  en  forenende  kraft ( Macht  der  V ereinigung ).  Når  intet  bliver  tilbage  af  ånden,  bliver  ånden interesseret og reagerer idet den er begrænset af dette behov. Allerede her (er dette et tidligt allerede der venter på at blive afløst af en senere modning, eller er det allerede den filosofiske sætnings allerede og ikke endnu ?) vækker en komplikation vores interesse og indskrænker vores reaktion.

19. Glas 110a/96a.  Denne Vorhof (og  dets  figurative  slægtninge Voraussetzung , Vorbegriff , Vorstellung , Hervorgehen ) er som en slags forgård eller plads der er en del af Kirken, men som ikke i egentlig forstand er i Kirken. Derrida trækker på forestillingen om parvis, hvilket  er en  slags scene hvorpå diskussioner, dramaer (langfredags- og genopstandelsesstykker, for eksempel) etc., finder sted (ligesom på den der er foran Notre-Dame).

20. Hegel: Early Theological Writings . Oversat af T. M. Knox, Chicago 1948, p.178.

## At Læse (Ikke Endnu)

» le clivage demeure « 23

Spaltningen forbliver. Vi begynder med side 107, venstre spalte. En afstand mellem to afsnit repræsenterer en passage mellem den foregående passage, et langt stykke om den kristne religion, og den følgende passage: et afsnit om politik.  Sagen  er  altså  denne:  i  midten  af  passagen  fra  religion  til  filosofi passerer vi gennem passagen fra det åndelige til det politiske. Hvordan er passagen opnået, udført? Passagen mellem passager deler to opdelinger, spalter sig mellem to spaltninger, splitter to adsplittelser. Idet vi således sætter skarpere fokus på et eksemplarisk moment, et tilfælde af denne i princippet ubegrænsede række, men bliver fanget i de flossede kanter af en splittelse der  er  strengt  (nu  ifølge  en  uantagelig  striktur)  umulig  -  et  eksemplarisk moment der ikke kan klassificeres - fokuserer vi (og ikke for første gang) på

21. Op.cit., p.179.

22. Hegel udtrykker sin interesse i Jesu egen modning - et spørgsmål der forbliver ubesvaret. Vi ved intet om den tidlige udvikling af Jesu liv. Han lader til at være dukket op i en allerede færdig skikkelse eller i midten af en sætning, allerede fri af den jødiske mentalitet: »Angående det interessante spørgsmål omkring hvordan Jesus modnedes, har vi ikke fået overleveret nogen som helst information. Det er i sin manddom at han først viser sig, og på det tidspunkt var han fri af den jødiske mentalitet, fri af den hæmmede inerti der bruger sin ene aktivitet på livets bekvemmeligheder og almindelige behov, også fri af ambitionen og andre lidenskaber hvis tilfredsstillelse ville have tvunget ham til at acceptere fordomme og laster« ( Early Theological Writings , p.179). Ikke desto mindre virker denne skikkelse i Hegels spekulative rekonstruktion i mindre grad end i den endnu tidligere Das Leben Jesu (1795) som en fuldt udviklet Kantianer, en slags legemliggørelse af den praktiske vilje. I Das  Leben  Jesu prædiker  Jesus  morallov  i  Bjergprædikenen  og  siger:  »Handl  efter  den grundsætning som du samtidig ønsker skal være en universel lov« (in Gesammelte W erke , red. Friedhelm Nicolin og Gisela Schüler, bd. 1, Hamburg 1989, p.221). Efter dette bliver Kant selvfølgelig degraderet af Hegel til kun at være jøde.

23. Glas 107a/92a.

et  moment  (magt,  kraft)  der  spiller  en  fundamental  rolle  i  systemet.  Forholdene i afsnittet der går forud for splittelsen, er betydningsfulde: i Hegels récit erklærer  Jesus  krig  imod  jøderne  i  forsoningens  navn,  men vælger (udvælger, beslutter sig for) en yderligere adsplittelse der synes at gentage eller  fastholde  nøjagtig  den  samme  spaltning  som  hans  tilsynekomst  i begrænset form skulle forene. Ved at vælge døden ofrer han sin jordiske tilstedeværelse  (ofrer  han  den  guddommelige  tilstedeværelse  på  jorden)  til fordel  for  ubegrænset  forening  med  den  ubegrænsede  Fader.  Han  skaber med andre ord et fravær. Det guddommeliges fravær som Jesus selv vælger for sit folk, skaber yderligere ødelæggelse: »flugten ud i tomrummet skaber grusomhed og ødelæggelse.« (106a/92a.) Jesus vælger sin egen død - ulykkeligt og ikke vanvittigt eller fantaserende, for han gør det for et folks skæbne snarere end for sig selv - i forsoningens, kærlighedens og foreningens navn. I dette tilfælde  er  valget  han  træffer,  i  overensstemmelse  med  hans  skæbne som (værende) den kristne religions skæbne: »Ved at knække over i to og ved at flygte har han erklæret krig i forsoningens navn. Han er splittet i sin egen egentlige splittelse, forhærdet overfor selve splittelsen idet han mangfoldiggør den og derfor opløfter den til uendelighed.« (107a/93a.) Jesus kommer til  verden splittet overfor splittelsen kun for at  splitte sig selv  og gentager splittelsen som han splittede sig selv overfor (derfor til uendelighed). Spaltningen forbliver.

Denne splittelse som identificerer det ubegrænsede med guddommelig nødvendighed og sætter det op imod det begrænsede og jordisk tilfældighed, er allerede (men ikke endnu) filosofi for så vidt som den allerede skitserer den strukturelle  splittelse  der  i  sin  mest  abstrakte  form  udgør filosofiens behov . Ved at tage en begrænset og empirisk form ville Jesus allerede i princippet have forenet det guddommelige med den tilfældige verden. Men hans forsvinden ud i tomrummet efterlader et fravær der gentager den oprindelige splittelse, dog mere kraftigt, og derfor invaderer hans ledsageres verden, hans ledsagere der bliver tilbage for at bygge hans kirke.

Effekterne af  denne splittelse (»Denne splittelse har effekter hvis  politiske analyse næsten ikke engang er [på]begyndt« (op.cit.); vi er stadig i de tidlige værker og bevæger os nu videre til de politiske værker fra 1798-1807) passerer fra det religiøse til det politiske ifølge visse begrebsmæssige kendetegn (»elles sont conceptuellement marquées« (108a/93a)) der foregriber de senere og derfor mere udviklede politiske og filosofiske værker. Her dukker familiens plads op som uantagelig, men fundamental. Den er fundamental som kilden til det grundlæggende forhold der skal fuldendes (og forbruges) af  fællesskabets  etiske  relationer.  Den  er  uantagelig  fordi  Hegels  treenige figur  (Forældre  og  barn)  aldrig  finder  et  bestemmeligt  midtpunkt  for  de relationer og udvekslinger der finder sted i deres navn. Der er altid noget der er tilføjet (søstre, brødre, onkler, tanter), noget der mangler (fædre, mødre, børn, osv.) eller noget der er brudt. Den hellige familie tjener som et billede på  splittelsen.  Forskellen  på  den  almægtige/uendelige  Fader  og  jomfru Maria  definerer  mere  eller  mindre  den  transcendental-empiriske  forskels arvede form der bliver filosofiens egen egentlige splittelse (og behov). Sønnens  skikkelse  og  hans  splittelse  mellem  åndelig  og  verdslig  handling repræsenterer et skisma der skal overvindes. Så familien er et af navnene på tilføjelsen som filosofien gentager og sætter i stedet for sig selv. Fornuften ville derfor være Hegels navn for den kraft der kan forene det der tidligere forblev adskilt. Adskillelsen er givet mellem absolut objektivitet (nødvendighed, stof, krop, forståelse, følelse og natur) og absolut subjektivitet (frihed, ånd, sjæl, tro, fornuft, forstand).

## Familie

Hvis vi går tilbage til strikturen af déjà og pas encore og til Aufhebung som værende  undergivet  den  samme  lov  som  det,  det  er  lov  for,  kan  vi  nu bestemme det rette sted for familien ret præcist. Det kan ikke lokaliseres. Splittelsen imellem (som den egentlige adsplittelse af kristendommen) forbliver  gennem  passagen  mellem  kristendommen  og  filosofien  således  at splittelsen indenfor kristendommen passerer over i eller bliver til filosofiens behov  (eller  splittelsen  der  er  kristendommen,  er  allerede  og  ikke  endnu splittelsen  som  er  behovet  for  filosofi).  Passagen  eller splittelsen  imellem splittelsen i kristendommen og filosofiens splittelse eller behov er overensstemmende med passagen  fra familie-syllogismen til syllogismen i det borgerlige  samfund.  Med  andre  ord  er  splittelsen  mellem  kristendommen  og filosofien  overensstemmende  med  splittelsen  mellem  familie  og  samfund. Hvilket vil sige at opløsningen af kristendommen og opførelsen af filosofi ud af dens aske svarer til opløsningen af familien. Tilsynekomsten her af denne præcise, men vanskelige analogiske relation påtvinger en ny splittelse - Derrida lader det være på dette stadium »en plant.« 24 Men det er værd at lægge mærke til formen som den antager: »Nu har denne endelige splittelse mellem tilstedeværelse og repræsentation, mellem for sig selv og i sig selv, formen af en ulighed mellem faderen og moderen i relationen til faderen og relationen til moderen. Passagen fra absolut religion til Sa forbereder sig [ se prépare ] som denne uligheds relève .« 25 Kilden  til  denne  formulering  er  selvfølgelig Jesu skikkelse, hvis relation til Faderen, et ubegrænset potentiale, ikke er lig hans relation til moderen, som kun er virkelig. Så uligheden der former den fundamentale splittelse mellem ubegrænset potentiale og begrænset virkelighed, må gøres lige for at få passage til fællesskabet. Det vil sige at ubegrænset potentiale skal virkeliggøres. Sa ville  være denne slutning.  Præcis som Jesus har en relation til faderen i (sig) selv ( ansichseienden Vater ) og kun en virkelig moder, så har fællesskabet også et forhold til hvad det er i sig selv (sin egen rette funktion) og en relation til moderen som er karakteriseret ved »en evig kærlighed, som det føler, men det ikke anskuer i sin bevidsthed som en virkelig umiddelbar genstand.« 26 Som Derrida påpeger her, er det for tidligt (»Il est trop tôt«) at læse denne passage (109a/94a).

24. »Son en kimplante« (109a/94a).

25. 108-09a/94a. Husk endvidere at Sa = savoir absolu , ' Absolut Viden'

Hvad betyder det når man siger at det er for tidligt at læse denne passage? Hvis det er et spørgsmål om at følge den empiriske kronologiske passage i Hegels værker der begynder et sted nær ved den (tabte) begyndelse og fortsætter fremad, så kommer denne passage hen imod slutningen af Åndens Fænomenologi (slutningen af det næstsidste kapitel der foregriber det sidste), og  vi er  stadig ved opdelingen  mellem de første religiøse og politiske værker.  Analogien  her  er  kun  et  lille  frø  der  foregriber  sin  fremtidige opspringning. Alligevel kan den kronologiske striktur, som vi har set, kun opretholdes ved siden af en modstriktur ifølge hvilken vi hverken kan acceptere eller undgå forsinkelsen af Hegels teleologiske udvikling. Og her dukker endnu en komplikation op. Forsinkelsen (ikke endnu, for tidligt) kan fremstå (specielt i dens uenighed med déjà ) som om den rejser et spørgsmål om det rette hvornår for denne passages rette tid. Når vi vender tilbage til det 140 sider senere, vil dette spørgsmål om hvornår være udelukket og afslører derfor at det for tidlige ved dets tidligere optræden drejer sig mere om den tid en læsning (ligesom en religion, ligesom filosofi) behøver end det drejer sig  om  den  rette  tid  til  at  læse  det.  Før  vi  når  til  repetitionen  af  citatet, udfører Glas en alvorlig komplikation af formen og betydningen af déjà og pas encore : »Absolut religion er endnu ikke hvad det allerede er: Sa ,« hvilket i udfoldet tilstand lyder som følger: »'allerede-der' af 'ikke-endnu', 'allerede' mere end 'endnu' kan ikke høres«. (»Le déja-là du pas-encore, le déjà-plus de l'encore ne peuvent pas s'entendre« (244a/218a).) Kompleksiteten af syntaksen  matcher  kompleksiteten  af  uoverensstemmelsens  mulige  betydninger. Først er uoverensstemmelsen måske kun gentagelsen af splittelsen selv, mellem fornuft og forståelsen, mellem det guddommelige og det formelle, mellem potentiel og det kun virkelige (Faderen og jomfru Maria). Uoverensstemmelsen ville derfor udgøre filosofiens behov , i formen af hvad det endnu ikke er, men allerede (i princippet) er. Eller også »beskriver« det absolutte 'allerede-der'  af  'ikke-endnu'  eller  det  absolutte  'allerede'  ikke mere af 'endnu' »en evig eller utemporal cyklus« (loc.cit.); de beskriver hvad der ikke viser sig i empirisk eller formel tid, i stemmens eller forståelsens tid. Hvilket tilfælde der end gør sig gældende, så kan kompleksiteten af syntaksen også reduceres til en mere simpel formulering, pas-là -  'ikke  der'. Med andre ord kan alt hvad der er betegnet af passagen: splittelsen, opdelingen, osv., simplificeres som et 'ikke der' (hvad enten det ikke 'endnu' er der - og derfor endnu er i sin vorden - eller 'allerede' er der, men er andetsteds og derfor 'allerede' ikke længere er 'der'). Når formuleringen henfalder til tiden,  betegner  dette  'ikke  der'  en  fremtid  hvis  fortid  aldrig  var  nogens nutid. Kort sagt falder spørgsmålet nu på værdien af 'tilstedeværelsen' i sig selv, spørgsmålet om her, nu, og om hvorvidt nogen form for 'her, nu' nogensinde bare er her, nu (igen bliver et problem ved at læse Hegel, om end kun via metonymisk forskydning, et problem ved at læse generelt).

. Oversat af Claus Bratt Østergaard, København 2005, p.548;

26. Hegel: Åndens Fænomenologi Phänomenologie des Geistes in Werke , bd. 3, Frankfurt/M 1970, p.574.

I og med at Hegels næste sætning bliver indbefattet i Derridas repetition af Hegels passage om passagen , bliver det 'for tidlige' afsløret i sin funktion som  en  rest  (endnu,  stadig,  rester):  »»Sa  réconciliation  est  donc  dans  son Coeur mais encore scindée ( noch entzweit )  et  son effectivité  encore brisée ( noch gebrochen ).«« 27 Dets  forsoning  er  derfor  fundamental,  men  er  stadig uenig med dets bevidsthed (spaltningen forbliver), og dets virkelighed er stadig brudt. Forvandlingen af familie relationen er forbundet med en beslutning om (Hegel vælger) at skære hvad der forbliver uantageligt i systemet, væk (vi har foreløbigt identificeret dette som filosofiens behov i dets egentlige  splittelse  og  generaliseret det som hvad  der  'ikke'  er  'der') ved  at fortrænge det - ved at bringe sønnen og faderen til enighed som et fællesskab og  udelukke  moderen  som  et  ubevidst  kvasi-transcendentalt  objekt:  hun beholder virkeligheden af det sanselige objekt, men absorberer det fortvivlende fravær af den transcendentale fader (og så den opstegne søn) ved kun at blive objektet ( nur [ déjà ]) for en 'følelse'. I sin form og sin funktion foregriber analogien allerede rollen som denne bestemte analogi kommer til at spille  her  -  passage  og  forvandling  fra  et  sæt  af  relationer  til  et  andet  der fastholder splittelsen og foregriber dens fjernelse.

Vor - i Hegels logik arbejder både på at skabe splittelsen og på at foregribe dens  fjernelse. Så den  »endelige splittelse«  mellem  tilstedeværelse  og repræsentation (relation til faderen og relation til moderen) er i sidste ende selv baseret på logikken af Vor -, præ - eller før - i fornuftige intuitioner så vel som tanker og, endeligt , i selve idéen, det absolutte. Vorstellung involverer derfor både en relation til det fornuftige og en relation til tanker, to relationer der karakteriseres ved deres gåen fremad, gåen foran eller gåen forud for hinanden - i forventning. Indledningen til Encyklopædien begynder med en betragtning over vanskeligheden ved at lave antagelige begyndelser indenfor filosofien:

27. »»Dets  forsoning  er  derfor  i  dets  hjerte,  men  alligevel  splittet  ( noch  entzweit )  med  dets bevidsthed og dets aktualitet alligevel brudt ( noch gebrochen )«« (248a/222a).

»Vanskeligheden af  at  lave en begyndelse opstår  øjeblikkeligt,  fordi  en begyndelse idet den er øjeblikkelig , foretager en præ-supposition [ Voraussetzung ] eller rettere selv er netop det.« 28

Filosofi kan ikke forudsætte sine Objekter ( Gegenstände ) som øjeblikkeligt givne  i  repræsentation  ( Vorstellung ),  ligesom  andre  videnskaber  kan,  for filosofien er videnskaben af sådanne tanker af hvilke filosofiens præsuppositioner  vil  blive  til  Sandheden.  Så  filosofiens  begyndelse  er  allerede  dets objekt.  Filosofien  skal  blive  til  sandheden  af  dets  egen  præsupposition. Denne logiks temporale cirkularitet bliver forstærket i »Vorbegriff« ('Præliminær konception' eller 'Forudseenhed'), hvor han skriver at alle Vorbegriffe »er  bestemmelser  der  er  hentet fra og efter bedømmelsen  af  det hele.« 29

## Vorbegriff

Logikkens 30 egen begyndelse er mindre paradoksalt klar  omkring punktet præsuppositioner:  »Hvad  logik  er,  kan  ikke  bestemmes  på  forhånd;  dette kendskab til hvad det er, opstår snarere først som det endelige resultat og fuldendelsen af hele fremstillingen .« 31 Der er derfor ikke megen forvirring og uenighed omkring Hegels indledende begreb, Væren, blandt de sekundære kilder. Willem deVries er eksemplarisk i sit løfte og i sin endelige undladelse af  at  opfylde  det: »Dog,  som vi vil se, ved  [Hegel]  nøjagtigt hvor han  skal begynde:  Væren. « 32 Vi  ville  blive  tilgivet  accepten  af  dette  »som  vi  vil  se« (måske den mest almindelige vending i alle kommentarer til Logikken ) som en  betegnelse  for  en  eller  anden  tilfredsstillende  redegørelse  for  Hegels beslutning, men to sider senere læser vi: »Hvorfor er det sådan? Hvad gør 'væren' til det korrekte udtryk for logikkens udgangspunkt? Her møder vi en  generel  vanskelighed  ved  Hegels  logik:  De  begrebsbetegnelser  han vælger, virker ofte mindre end uimodståelige. At den simple, umiddelbare almindelighed med hvilken logikken begynder skulle kaldes 'tilværelse,' er faktisk  mere  intuitivt  end  mange  af  hans  andre  valg«  (loc.cit.  p.238).  Og sådan fortsætter han. Denne forklaring af et Hegeliansk valg igennem 'intuition' kan måske virke pervers, men her er alle kommentarer om logikkens begyndelse  i  vildrede  -  selv  de  bedste,  som  inkluderer  deVries'  kommentarer. Hvorfor volder dette valg så mange vanskeligheder? Hegel var allerede begyndt med at vise os at logikkens eneste gyldige Objekt ( Gegenstand ) var logikken (som tager tænkningen i sig selv som sit Objekt). Han skriver,

28. Hegel: Werke , bd. 8, Frankfurt/M 1970, p.41.

29. Werke ,  bd.  8,  p .67.  Dette  foranlediger  Derridas  indskud  om  fortællingen  af  Hegelianske processer i hvilket han konkluderer: »Den encyklopædiske version af Logikken (cirkulær pædagogik/rundbordspædagogik for den studerende) fortæller sig selv i futurum perfectum« ( Glas 22a/15a). Et stort antal af Hegel-fortolkninger følger utvivlsomt også denne praksis.  I Glas er  der ingen forudsætninger; indskuddene spiller imidlertid en ikke ulig, men dog fortrængt rolle.

30. Med Glas befinder vi os mere eller mindre mellem Fænomenologien og Logikken hvis vi husker på at dette 'mellem' også er hovedproblematikken i så vel de andre tidlige tekster som i de senere tekster, og at det faktisk er umuligt at lokalisere det som sådan. Så passagen mellem  det  næstsidste  og  det  sidste  kapitel  i Fænomenologien foregriber  passagen  fra Fænomenologien til Logikken osv.

31. Hegel: Werke , bd. 5, Frankfurt a.M. 1969, p.35.

32. Willem deVries: »Hegel's Logic and Philosophy of Mind,« in Robert C. Solomon og Kathleen M. Higgins (red.): The Age of German Idealism , London 1993, p.236.

»Men hvis man ikke kan foretage nogen præsupposition, og begyndelsen selv kan forstås umiddelbart , så er dens eneste bestemmelse at den skal være begyndelsen på logikken, på tænkningen som sådan. Alt hvad der er  tilstedeværende,  er  udelukkende  beslutningen,  hvilket  også  kan betragtes  som  arbitrært,  om  at  vi  agter  at  betragte tænkningen  som sådan .« 33

Til  at  begynde  med kunne  den logiske  kategori ikke have  været  Begrebet selv da det skal være resultatet. Så Hegel begynder med en kategori der i den filosofiske arv betegner det absolut modsatte af begrebslighed, kategorien af Væren. Kategorien af Væren er begrebet om hvad der ikke er et begreb; derfor den direkte passage til begrebet Intet. Fra tanken om hvad der ikke er en tanke, kommer vi til tanken om intet (og ingen tanke). Det tredje udtryk, udtrykket som således reagerer på filosofiens behov ,  er  Tilblivelse.  Det er ikke (så vidt jeg ved) tilblivelse i den betydning det ofte bliver tillagt af kommentarer  om Logikken ,  dvs.  Heraklitansk  tilbliven. 34 Begrebet  om  Væren bliver rettere begrebet om Intet fordi Væren ikke er et Begreb. Tilblivelse er betegnelsen for passagen, splittelsen, spaltningen, behovet for filosofi, og det går forud for væren som dets erstatning eller tilføjelse. Hvad dette betyder, er at begrebet om tilblivelse i Hegel, hvis det for eksempel fortolkes som en form  for  kinetisk  mediation,  igennem  hvilken  noget  (en  væren)  bliver  til intet på den måde jeg bliver søvnig efter et stykke tid, så forbliver Hegel sår- bar  over  for  Kierkegaards  anklage  ifølge  hvilken  ordet  'repetition'  stikker Hegels ide om 'mediation' med en 'trumf.' Dette er Kierkegaard under det ironiske pseudonym Constantin Constantius:

33. Werke , bd. 5, p.68.

34. Hegel  kommenterer  den  Eleatiske  skoles  opfattelse  af  Væren  og  Heraklitus'  Tilbliven  i Logikken fra Encyklopædien , og bortset fra denne formelle mimesis af filosofiens tidlige udvikling skelner han bestemt sin egen brug af kategorierne fra deres ( Werke , bd. 8, p.57).

»Mediation er et udenlandsk Ord, Gjentagelse er et godt dansk Ord, og jeg  gratulerer  det  danske  Sprog  til  en  philosophisk  Terminus  [Her fortsætter Kierkegaard med at lære filosofi at tale dansk] . . . Gjentagelsens Dialektik er let; thi det, der gjentages, har været, ellers kunde det ikke gjentages, men netop det, at det har været, gjør Gjentagelsen til det Nye.« 35

Traditionen ville altid have ønsket at ophæve repetition (som mekanisering eller som skrivemåde, Klang modsat Sprache ). Men med idéen om omskiftning (som i gentagelighed), som forekommer mere tydeligt i Hegels Logik end  idéen  om  kinetisk  overgang  gør,  burde  der  måske ikke  have  været et behov for at etablere noget som Ånd eller Bevidsthed ud over det betingede mekaniske univers fordi effekterne af at have en uafhængig ånd ville have været effekterne af repetition. Tilblivelse sker næsten med det samme mellem 'ikke endnu' og 'allerede' i dets ophævelse af 'nuet.' Denne ophævelse ville ikke dreje sig om tidens gang, men mere om forkortelsen af seglet som signaturens begivenhed ifølge hvilken jeg allerede er død, allerede intet.

## Vorstellung

Så begrebet som sådan (ultimativt: det absolutte) er formet ved dets begyndelse (strengt taget før dets begyndelse) og i dets mulighed som en relation til intet (relationen til Væren som en forstillelse), relationen til det uantagelige, men fundamentale 'ikke der.' Sagen bringer os tilbage til Glas idet den fokuserer  på  rollen  af  forudgående Vorstellung (repræsentation)  som  passagen selv, eller som jeg lige har antydet, tilblivelsen af Hegels begyndelse, men nu formet efter en arvet figurering af den Treenige familie. Vorstellung som medium og passage ville  altid  have  været  en  begrænsning  af  absolut fuldendelse, hvis det ikke havde været muligt at underordne den relation til intet  der  er  forudsat  af  passagen  fra  begrebet  om  Væren  til  begrebet  om Intet,  under  noget  bestemt.  Selvfølgelig er det  altid  muligt  at  ordne  relationen til intet under en eller anden bestemmelse. Det viser sig at dette er muligheden for bestemmelse i sig selv. 36 Dog modarbejder logikken i Vorstellung bestandigt sin underordning. Vorstellung i sine tre stadier: Erinnerung (erindring), Einbildungskraft (fantasi - og her foregriber vi fantasibilledet) og Gedächtnis (hukommelse),  internaliserer i stigende  grad  sit  objekt. Et billede  af  objektet  er  skilt  fra  dets  umiddelbare  intuition  eller  opfattelse (f.eks. kan jeg genkende et objekt ved gentagende gange at have stødt på det). Dette billede kan så forbindes med/til et symbol eller billede (dvs. et tegn) i fantasien. Hukommelsen ( Gedächtnis ) gentager så processen af Erinnerung med tegnet  (idet den  internaliserer  hukommelse). På  den  måde,  fortæller Hegel,  kan  objektet  være mit .  Processen  skaber  passagen  til  begrebsdannelsen som det der internaliserer det ydre i en fuldendelse. 37

35. Gjentagelsen , Skrifter , red. Niels Jørgen Cappelørn et al., bd. 4, København 1997, p.25. Se John  Llewelyns  artikel  for  mere  omkring  den  måde  fragmenterne  af  Kierkegaard  er  til stede hele vejen gennem Glas . Og se Samuel Webers »'As Though the End of the World had Come  and  Gone  .  .  .:'  Critical  Theory  and  the  Task  of  Reading,  Or: Allemal  ist  nicht immergleich ,« New German Critique 81 (2000), pp. 83-105, for en fremragende læsning af Kierkegaard om gentagelsen, og som læser 'Adorno om Kierkegaard' idet den også læser Adorno  gennem  Kierkegaard  -  Kierkegaard  som  et  magtfuldt  pseudonym  for  det  'ikkeidentiske.'  Eller, som Weber konkluderer, omvendt (p.105).

Komplikation:  i Logikken er  den  præsuppositionsløse  begyndelse  allerede selv kun Vorstellung .  Den Vorstellung som internaliserer sit objekt det  der  står  over  og  imod  det,  dets modsætning ( Gegensatz )  -  må  derfor begynde med en tom repræsentation  af (eller tegn på) intet. Dette er den eneste måde at nå til konceptionen af tænkningen selv; tænkningen uafhængig af bestemte tanker, der er forudsat af konceptionen. En Vorstellung der allerede var bestemt, ville ikke være en Vorstellung af Vorstellung i sig selv. Dette  er  stadig  kun  et  enkelt  aspekt  af  et  problem  i  vestlig  filosofi,  som Hegel retfærdigt er berømt for at bringe for dagen, paradokset af selv-refleksive begreber nedarvede fra middelalderens logik i det følgende spørgsmål: er begrebet 'begreb' et begreb? Idet et begreb henviser til sig selv, henviser det ikke til hvad alle andre begreber henviser til, et objekt; begrebet 'begreb' henviser  snarere  til  en  indtil  videre  ugengældt  henvisning,  eller  et  henvisende  potentiale  (den  før-placerede, pro-positional , tilføjelse).  Ligeledes kan  repræsentation  ikke  laves  om  til  et  objekt  og  internaliseres  som  en repræsentation uden at reducere den til bestemte repræsentationer, hvilket betyder at repræsentation altid overgår sine egne grænser og altid dukker op igen udenfor repræsentations område som det der forbliver ubestemt. Ud fra denne læsning lyder logikken som om den måske allerede er dekonstruktion.

Hele Logikken er påvirket af denne komplikation som måske er realiseret mest klart i anden del, »Essensens Doktrin,« hvor Hegel under »Væsentlighe- der  af  Refleksionsbestemmelser« vælger at  sætte Identiteten  op imod Forskellen.  Ifølge  vedholdenheden  af  et  mønster  der  allerede  er  etableret, nedarvet  fra  traditionen  som  den  næsten  absolutte  religion,  bliver  en bestemt Identitet påkaldt for at føre krig imod forskellen og modsætningen i forsoningens navn. Forskellen må bestemmes som Identitetens modsætning (simpelthen modsat) for at bringe det sammen med identiteten selv (Absolut forskel som identitetens modsætning eller, hvilket er det samme, en anden identitet). Men forskellen i sig selv (grundlaget for modsætningen i sig selv, i dets  usynlige  [fraværende]  tilstedeværelse  imellem  udtrykkene  i  rækken: spaltning,  adsplittelse,  splittelse,  adskillelse,  opdeling,  brud,  krænkelse, opløsning, deling, osv.) forbliver. 38 Hegels beslutning om at sætte forskellen op imod identiteten involverer derfor tre stadier (momenter eller magter) af 'overvindelse.'

36. Derrida har en lignende pointe i »Différance« in Margins of Philosophy .  Brighton 1982, pp.1-27, hvor han viser at det altid er muligt at udviske, reducere, ignorere eller forbigå i stilhed, hans stavefejls tavse brud, a -et.

37. Encyklopædien , Werke ,  bd. 10, Frankfurt a.M. 1970, §§451-64. I biologien, for eksempel, opnår  processen  en  undfangelse  ( conception )  via  parring  ( Glas 138a/120a).  Hvis  Hegel vælger  at  skelne  naturlige  processer  fra  åndelige  processer,  så  svarer  processerne  selv nøjagtigt, selvom det er netop den splittelse der interesserer ham.

Logikken identificerer tre typer (vi kunne kalde dem klasser) af forskel på følgende vis: der Unterschied (forskel som forskel eller absolut forskel); die  V erschiedenheit (forskel  som  forskellighed);  og der  Gegensatz (forskel som modsætning). Hver af disse typer er forskellige fra de andre. Hver har sin egen lov som kendetegner den (hver forskel har sin egen identitet) således at der er en forskellighed af forskelle. Men igennem en logik der ligner den i det tilføjelige Vor - det vil sige, igennem logikken i Logikken som vi fulgte den - skulle den anden type (forskellighed) på en eller anden måde gå forud for den første (forskel) og overgå den tredje (modsætning) som derfor vil have været ude af stand til helt at overvinde sig (selv). Uden Identitetens »falden fra hinanden inden i sig selv ind i forskellighed« ville den absolutte forskel (»som enheden af sig selv og identitet«) ikke have været tænkelig som en forskel overhovedet. Absolut forskel har sin anden i sig selv og har derfor ingen relation til noget uden for sig selv: »det er ikke overgang til en anden, ikke en relation til en anden udenfor det selv: det har sin anden, identitet, inden i sig selv.« Die V erschiedenheit , på den anden side, »udgør forskelligheden som sådan af refleksion.« 39 I den forstand er forskellen som forskellighed sat op imod forskellen som forskel i sig selv, og som Derrida skriver, er modsætningen  » un  gond ,«  et  hængsel,  i Logikken ( Glas 189a/168a).  Det  er hængslet der forbinder identitet med forskel, der forener lighed med ulighed mens det samtidig holder dem fra hinanden. Forskellen som forskellighed antyder foreningen af to modsatte prædikater - lighed og ulighed - og Hegel udvikler dette med hensyn til loven ifølge hvilken to ting ikke kan være fuldstændig ens (dvs. identiske) så selv hvis de er ens (f.eks. »fordi de er ting eller kun to, uden yderligere begrænsning, for hver er en ting og en enhed, ikke mindre  end  den  anden«),  er  de  også  forskellige  »men  det  er  de  gennem Annahme ,« 40 det vil sige, ifølge 'antagelsen' eller Voraussetzung (hvilket er hvad Annahme er for Hegel - A. V. Miller oversætter det som ex hypothesi ) af loven om forskellighed. Så loven om forskellighed er en følge af Voraussetzung ifølge hvilken to ting aldrig kan være identiske trods mulighederne for deres  lighed  (eller  klassifikation).  Forskellen  på  lighed  og  ulighed  ( gleich und  ungleich )  må  forestilles  sammen  ( zugleich ),  øjeblikkeligt,  på  samme tid. Så Hegels berømte (eller foragtede) gendrivelse af den klassiske lov om ikke-modsigelse involverer en a priori tilføjelse af hvad han kalder die Insofern , for så vidt, som holder das Zugleich (foreningen) af begge prædikater fra hinanden, dvs., når det kan siges om to ting at de er ens for så vidt som de ikke er forskellige, når de i en eller anden henseende er ens, men ikke nødvendigvis i andre. Så hvis modsætningen mellem forskellen og forskelligheden er et hængsel for den større Logik (uden det ville  der  ikke  være nogen  overgang), så er forskellighed  i sig  selv  allerede  et  hængsel  mellem identiteten og forskellen. Hængslet hænger Logikken på et andet hængsel. Forskelligheden  som  en  ligegyldig  forskel  ( indifferent  difference ),  udvendigheden per se sat op imod intet, antyder et forhold mellem identiteten og forskellen som er noget andet end modsætning og minder os temmelig elegant om Genets l'un-l'autre fra det som bliver tilbage af en Rembrandt ( ce qui  est resté d'un  Rembrandt ),  ifølge  hvilket  en  utallig  mangfoldighed  af individualiteter er skabt både i uafhjælpelig modsætning og dog skjuler ens identiteter,  med  andre  ord  (igen):  loven  om  repetition.  Denne  logik  er udviklet troligt i Glas , men med hensyn til Hegels bestemmelse af seksuel forskel er den baseret på den homoseksuelle model af den Treenige familie: »Denne bestemmelse af seksuel forskel som modsætning, som modsætning engageret i hele processen af modsætning ( Entgegensetzung )  i  almindelighed, af objektivitet ( Gegenständlichkeit ), og af repræsentation ( Vorstellen ), opretholder  en  historisk  og  systematisk  essentiel  forbindelse  med  den Ubesmittede Undfangelse: hvis ikke med dogmet angående Marias fødsel, så i  det  mindste  med  dets  præmis  eller  dets  konklusion,  moderens  jomfrue- lighed«( 250a/223a). Den potentielle Fader klarer sig uden Moderen; Moderen klarer sig (kommer og undfanger) uden den egentlige fader.

38. En konstant modus operandi, som er at finde i hele Derridas forfatterskab, træder frem i denne måde, hvorpå han fremdrager den paradoksale logik bag at skabe begreber der ikke er begreber - hvis begrebet er bestemt som bestemmelse (hvilket det er nødt til at være). Bortset fra den notoriske dekonstruktion af tegnet, den »dårligt benævnte ting« der unddrager sig filosofiens stiftende spørgsmål ( De la grammatologie , Paris 1967, p.31), og det berømte retoriske spørgsmål i begyndelsen af »Signature Event Context« omkring kommunikation, ville vi gøre opmærksom på en tekst der på mange måder er meget tæt på Glas , »Parergon« som sænker Kants 3. kritik ned i »afgrunden« på basis af dens aktive tilflugt, analogien ( The Truth in Painting , Chicago 1987, p.36). Det der er afgørende hver gang, er at tilflugten, ressourcen, kraften eller magten af disse ikke-begreber forbliver.  Altså bør der i deres potentiale være noget der ikke kan bestemmes, noget der forbliver ufuldstændigt, og som derfor ikke under nogen omstændigheder kan nærme sig en afslutning. Risikoen er dermed at der i tænkningens eventyr måske altid overhovedet ingen tænkning er.

39. Werke , bd. 6, p.48.

40. Werke , bd. 6, p.54.

## Foregribelser

» Filosofien . . . er sin egen tid undfanget i tanker « 41

Så hvad er det der gør familien som sådan uantagelig i systemet? I hvert øjeblik forbliver en modsætning (idet den deler selve tiden) og bestemmer sig selv  som  en  foregribende Vorstellung .  »Det  essentielle  prædikat  i  denne repræsentation er yderligheden af hvad der viser sig eller bekendtgør sig selv der.« (246a/219a) De strukturelle og temporale dimensioner af Vorstellung (og alt andet der er behersket af og derfor behersker Aufhebung som deler sig i to i forsoningens navn) påtvinger en striktur og samtidig en modstriktur da de forbinder  'det  kommende' med  'allerede  væk' af  her, nu  af nærværende perception. Det er denne ikke-synlige effekt af relationen til 'ikke der' som forbliver uantagelig fordi den ikke kan opfattes, internaliseres eller laves til  et  objekt  af  erfaring  overhovedet  -  undtagen  som  repræsentation  og  så som foregribelse som ikke kan beregnes. Den kan ikke beherskes. Så denne fundamentale strukturelle bestanddel af systemet undgår al systematisering mens den gør det  muligt.  På  dette  punkt  viser  filosofisk  påvisning  sig  at være  utilstrækkelig.  Denne  »knap  eksisterende  grænse  der  overskrides  så snart den er sat,« der viser sig mellem absolut religion og Sa , åbner systemet for en kraft der er uudtømmelig, men som kun kan afsløres med hensyn til hvad der mangler, med hensyn til fiaskoen: »Se denne grænse beskriver en absolut familiescene. På en elliptisk måde. Denne grænse er selve ellipserne i familiecirklen: cirklen indskriver sig i en ellipse i hvilken det der mangler (ellipse), er en følge af at det ikke lykkedes familien at centrere sig« (246a/ 220a).  Hjertet  er  der  bare  ikke.  Og  her  bliver  vi  igen  mindet  om  at  der foregår noget hen over siden som genlyder eller mere eller mindre, gentager i en  eller  anden  form  (parodi,  satire,  sammentræf?)  det  andet  tilfælde.  Jeg citerer en tilsyneladende affærdigende Georges Bataille:

»Det  interessante  aspekt  ved  Genets  værk  ligger  ikke  i  dets  poetiske magt, men i den lære vi kan lære af dets svaghed. [ . . .] Der er, jeg ved ikke hvad, en skrøbelig, kold, løs kvalitet i Genets værk som ikke nødvendigvis forhindrer os i at beundre det, men som får os til at tøve med at være enige med ham.« 42

41. Hegel: Grundlinien der Philosophie des Rechts , Werke , bd. 7, Frankfurt a.M. 1970, p.26.

Og to indføjelser: »jeg ved ikke hvad. Kritik af jeg ved ikke hvad. Jeg ved intet om fr« og »hjertet er virkelig ikke til stede« (246b/220b). »Jeg ved ikke hvad« i Genets fiasko kan bekræftes som kraften af fr (ligesom den af gl ) i dets gåen forud for sig selv som et ubestemt potentielt udtryk. Dele af den højre  spalte  fremhæver  Genets  kritikeres  manglende  evne  til  at  imødekomme  eller  indrømme  kraften  af  fiaskoen. 43 I  de  indledende  stadier  af denne spalte (vi vil ikke sige begyndelsen) forbereder Glas sig til en læsning af Genet og skaber fortrin for de ubestemmelige og derfor »næsten ubeskrivelige« reste (r) (den je ne sais quoi de fr ) af Genets tekst. I fraværet af titler, fodnoter, principper, postulater eller aksiomer dukker der her noget op der ligner en »nøgle« - i en tilsyneladende negativ form - som angiver nomenklaturen og klassifikationen og som bruges af kritikere som Jean-Paul Sartre til at  »åbne«  Genet;  dette  er  dobbelt  ironi  da  Sartres  rolle  i  befrielsen  af  det kriminelle nu kan ses at have fanget forfatteren: »At prøve endnu en gang at arrestere  eller  standse  den  [udviklingen  af  det  ukendte,  dets glas ],  som  i 1952 hvor befrielsens ontofænomenologist ved udgangen fra fængslet [. . .] insisterede på at aflevere 'nøglerne' til manden-og-det-samlede-værk til dig, deres endelige psykoanalytiske-eksistentielle betydning, lige i din hånd, til et sikkert sted« (36-37b/28-29b). Ellipsen betegner en indføjelse som opdeler dette citat som det fremtræder i Glas , og som omfatter et forlænget citat fra Sartre der gør en nødvendig fremgangsmåde til at forstå Genets værker, gældende: »»Hvis vi vil forstå hvad han er i dag og hvad han skriver, må vi gå tilbage  til  dette  oprindelige  valg  [dvs.,  at  være  tyven]  og  prøve  at  give  en fænomenologisk beskrivelse af det.«« 44 Hvis, som jeg lige har påstået, noget der ligner en nøgle dukker op i Derridas tekst, bliver det tilbage at spørge - i hvilken forstand ville dette noget der ligner en nøgle, være forskellig fra den der tilbydes af Sartre? Den rolle som nøglen, clef ,  allerede spiller  i Genet, som tilsyneladende gør Sartre  blind for  (og  binder ham til) den  seksuelle figur af nøglen - »en universel nøgle der glider ind i alle betegnende lakuner« (37b/29b), fanger den som tror at han har nøglen inden i den tekst som han påstår at åbne med kategorier udenfor teksten. Det der dukker op i Glas , har mere at gøre med en måde at blive ulæselig på, en klokkes ringen og en bestemt betydnings henfald og hendøen, dets fiasko. Men ligesom vi finder overensstemmelse igennem hele Hegel spalten (men denne titel burde selv blive gjort ulæselig med hensyn til hvad som helst den kan have bestemt), så er dette heller ikke nogen ligefrem ulæselighed, tilfældigt uklar eller kryptisk.  Ifølge Glas er  det  en  ulæselighed  »uden  hvilken  der  ikke  ville  være nogen  tekst« (41b/33b),  en ulæselighed der er  mulighedens betingelse  for den læselige tekst, uadskillelig fra den læselige tekst, dens ulæselighed, læsningens ulæselige betingelser. Det ville være muligt at rekonstruere en kæde: rækken af gl -  grafemer  i  løbet  af  de  indledende  sider  af Tyvens  Dagbog , blomsten som stedet for »nulbetydning,« ulæseligheden af egennavnet, systemet  af  nomineringer,  anbringelsen  af  signaturer  i  stedet  for  manglende objekter, de rekonstruerede fragmenter af en frigivet rest, dødens segl som déjà . Og igen som med Hegel ville nøglen være en bestemt paradoksal frihed - som fængsler ved at befri, eller omvendt.

42. «'L'intérêt de l'oeuvre de Jean Genet ne vient pas de sa force poétique, mais de l'enseignement qui résulte de ses faiblesses. [. . .] Il y a dans les écrits de Genet je ne sais quoi de frêle, de froid, de friable, qui n'arrête pas forcément l'admiration mais qui suspend l'accord'« ( Glas 246b/220b).

43. F.eks. Glas 35-39b/27-31b, der sammen med afsnittene om eksemplifikation, retorik, og den eksemplariske Gud (36-38a/28-30a), fængsler.

44. Citeret i Glas 36b/28b.

Hvordan  ville  man  læse  (op)delingen  mellem  de  to  spalter?  Mulighederne er konstant givne af uantageligheden (filosofiens passage eller behov) som vi kan spore i Hegel og i det ulæselige spor i Genet. Det ville være et spørgsmål  om  at  bekræfte  overensstemmelsens  fiasko  som  den  absolutte overensstemmelses  umulighed  (ikke  der)  og  som  muligheden  for  overensstemmelse som sådan i hvad der giver sig selv til bestemmelse - ingen relation. Glas giver  et  eksempel  på  reglen  for  exceptionelle  regler.  Ved  på forskellige  måder  at  inkorporere  den  andens  signatur  skaber  og  udstiller Glas reglerne for en form for skrivemåde der, ifølge Derrida, »må udsætte sig for  risikoen  af  en  formel  oplevelse.«  Imperativet  gælder  hvis  forfatteren ønsker at tage udfaldet (og dets segl, Hgl, JG) i betragtning. Hegel spalten (respektfuld, tålmodig påvisning, på betydningens side) eller kun seglet Hgl og  Genet  spalten  (uærbødig,  revolutionær  afbrydelse  ved  siden  af  betydningerne, de små, under-syntaktiske fragmenter), Genets je m'éc -, kan hver læses som pålægningen af regler der gælder for dem selv - for det påbud der går forud for sig selv. Til at begynde med fungerer passagen mellem betydning og syntaks ifølge en striktur eller binding af adskillelse som kun læsning vil kunne løse. Den respekt og beundring man kan føle for Hegel, og som påvises i Hgl, viser en ekstrem troskab mod hvad der viser sig at være en  ekstremt  dekonstruerlig  tekst  -  så  dekonstruerlig  at  den  næsten  er  udekonstruerlig,  den  er  næsten  allerede  (men  ikke  endnu)  dekonstruktion. Passagen fra det absolutte mellem 'allerede' og 'ikke endnu' i Hegels tekst til dekonstruktionens  'ikke  der'  ville  måske  være  dekonstruktion  i  sig  selv, gaven af ingen relation. Hvis noget forbliver.

Oversat fra engelsk af Henriette Backs. Redigeret af Jakob Lund og redaktionen.

85

86