Le passant rêveur
Forfattere: Frederik Tygstrup
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

· forstar

-

\_del

turen v

\_undgå det, er formentlig neto

læsten sindbilledligt for fremmedhed,\_fren

- -------·---- ----- -

## Le passant reveur

## Bemærkninger til et motiv i moderne bylitteratur

## FREDERIK TYGSTRUP

Den passerende er en hovedfigurer i det tyvende årsmå  gader  i  byens  indre  må  genspejle  dagstiderne hundredes  kulturvidenskaber.  Det  er  ikke  mindst lige så tydeligt for ham som en bjergsænkning."r For Walter Benjamin, der med udgangspunkt i sine stuat  fare  vild  i  byen, må  man  blive  "hjemstavnskyndier  i Baudelaires  poetiske  univers  har  skærpet  gedig", en "bonde fra Berlin", som Benjamin siger (s. nerationers  blik  for  det  sammensatte  mylder  af fla26)  med  hilsen  til  Aragon;  man  skal  kunne  sanse nører,  travle  b ym ennesker  og  sære  eksistenser,  der byen, læse  byen, være modtagelig  for  dens  synlige, trives  side  om  side  i  storbyernes  gader. Overalt  i men oftest usete nærvær. At blive bybonde - spørgsdenne tradition har billedet af den passerende været målet er her, hvad det vil sige at fare  "rigtigt" vild insisterende  dobbelt:  på den ene  side  har det  rumi  byen, hvad det er  for  en  viden, kunnen eller  indmet væsentlige sider af bylivets fortryllelse, rigdomsigt, der skal til, førend man formår at fare vild. men  af  sanseindtryk,  fascinationen  ved  det  sociale kaleidoskop og fornøjelsen ved at :frottere sig op ad andre menneskers liv.  Og på den anden side har det \_\_\_\_\_\_  v�æ=r=e=t�n=æ.ste\_n\_sindbilledligt\_ for :fremmedhec!, :fre=m�---�d~�U:lid  ...  Lru;\_J.m..dgLd�J.,\_e\_r...(o\_i::\_m�ntlig  .  .neto.p\_k:un..\_til..,�--medgørelse og kontaktløshed mellem de liv, der intetanende udspiller sig  ved  � iden af hinanden.  I  sin Paare,  Passanten, 125 år  efter  Baudelaire,  gentager Botho Strauss begge aspekter, lykken ved overrasket og overraskende at kunne glide ind i et andet menneskes liv, og den efterfølgende :fraspaltning, der potenserer ensomheden, "veefluchte Passanten-welt".

Forbandelsen  af  den  flygtige ·  og  uforpligtende verden  af  passerende  er  en  forbandelse  af  det  moderne  bylivs  grundbetingelse;  bylivet  forekommer umenneskeligt - i hvert fald for et menneskebillede, der hylder kontinuitet, interioritet og intimitet.  Og omvendt er den bestandige fascination af den passerendes figur  naturligvis  en interesse for, hvad for et menneskebillede, der knytter sig til denne moderne betingelse.

Walter  Benjamin  bemærker  et  sted  i Barndom i Berlin, at  det er  vanskeligt at  fare  vild i  en  by, som man kan fare vild i en skov: det kræver øvelse, det er en "kunst", man må lære. "Så må gadenavne tale til den vildfarne som tørre  grene, der  knækker, og Det  tilsyneladende  paradoks  i  forestillingen  om, at man med flid og metode må tillære sig evnen til at  fare  vild,  selv  om  vi almindeligvis  investerer  en syneladende. At  fare  vild  er  ikke  blot  at miste  sin orientering  og  sin  vej, tabe sig  til  det andet;  det er også at undlade at indordne alt det andet under de øjeblikkelige subjektive behovs krav og regler. Således bør man vel nok være opmærksom over for sine omgivelser  for  ikke at fare  vild, men på den  anden side er det en opmærksomhed, der ikke er så interesseret i omgivelserne, som i deres nytte for os i vores besørgelse af dette eller hint.  I denne forstand er vores fortfarende evne til at fare vild i naturen vel et vidnesb yr d om, at vi endnu ikke har gjort os helt fri af  vore�  natur�tundlag, at den antropocentriske beherskelse af verden endnu ikke er total. Når man farer  vild,  opdager  man,  at  naturen  ikke  bare  er  et "for os";  i vildfarelsens ængstelse aner man også en mytisk dimension, hvor naturen selv er noget, og vi ikke så forfærdelig meget.

Vildfarelsen  er  en  opdagelse af, at der  findes  en verden uden  for  den  antropocentriske  selvoptagetheds tryllekreds.  Og tillokkelsen ved at fare vild er forbundet med fascinationen af denne vilde, ukendte  verden,  af at  se  det andet i  stedet for  blot at se sig selv i det andet.  "Jeg lærer at se", udb ry der Malte  Laurids  Brigge  i  Rilkes  roman,  netop  som han forstår, at han ikke længere er den, som han var; "Jeg har et indre, som jeg ikke vidste noget om. Al­ ting går nu derind. Jeg ved ikke, hvad der sker der." 2 Det er  ikke  længere  Malte,  der  ser  byen,  Malte  er selv  blot  blevet  en  passerende,  som  ikke  længere ved, hvem Malte er. Byen lader sig først anskue som det,  den er, når man farer  vild,  mister sig se perd -som det indsigtsfuldt hedder på fransk, og ikke læn­ gere vil gennemskue den fra en sikker, fast position.

stand  simpelt  hen  at  lære  at  konfrontere  sig  med kompleksiteten  i byens  rum,  der  rækker  fra de chi­ frerede  tegn i  dens  historiske  spor  og  aflejringer  til overskuddet  af  stimuli i  dens sanselige fremtoning. Og dette kan måske tillige, hvis  vi følger Aragon,  i næste omgang være en mulighed for byens "passant reveur" til at lære sig selv . at kende, ikke bare et men­ neske,  men  et  b ym enneske,  hvis  drømmende  hen­ rindende  tid  spinder  sig  igennem  byens  monstrøst tætte rum.

Benjamin insisterer imidlertid på, at man ikke kan fare vild i byen på samme måde, som man farer vild i naturen, men må lære at fare vild - og lære at se på en ny måde. At 'fare vild i naturen er at fortabe sig i  et i forhold til den menneskelige  orienteringsevne ·.  ubegrænset  udstrakt rum, Dette er  sværere i byen,  i hvert  fald  i  Benjamins  barndo�ns  Berlin,  dengang Los Angeles endnu var en forvokset handelsstation, og hvor fænomenet Mexico City endnu ikke stillede spørgsmålstegn ved, hvad en by overhovedet er. For at  lære  at  fare  vild  i  byen  skal  man  formentlig  ikke \_\_\_\_\_\_ fo. kuser.e-så-m . eget-på-rummets - udstr.ækning-Søm-på---et-træk dets dybde, på en indre kompleksitet. At lære at fare vild i byen er at lære at se den rumlige kompleksitet, der  i  byen  erstatter  naturens  rumlige  udstrækning. Aragon,  som  Benjamin  påkaldte  sig  som  sit  kronvidne, har  formuleret det umisforståeligt:

Når man ikke kan finde vej  kan man møde sådanne låsean­ ordninger, der kun ufuldstændigt lukker af  mod det uendelige. Vores byer er  befolket af usete sfinxer, som ikke standser den drømmende passerende, hvis han ikke retter sin drømmende distraktion mod dem,  og som ikke stiller ham dødbringende spørgsmål. Men hvis han formår at udgrunde dem, denne vis­ mand; så er de spørgsmål,  som  de stiller ham, hans  egne af­ grunde,  som han, takket være disse ansigtsløse  monstre, igen kan fordybe sig i.3

Den passerendes opmærksomhed retter sig her ikke, pascal'sk  sagt,  mod  en  ydre uendelighed,  men mod en  indre:  mod  de  steder,  hvor  byens  rum  for  det trænede blik afslører usete faldgruber og hemmelige tværforbindelser.  At lære at fare vild er i denne for- Disse erkendelser  er  stærkt  markeret i  begyndel­ sen  af  det  tyvende  århundrede,  men  er  ikke  be­ grænset hertil; de reagerer på den tiltagende tæthed i det urbane livs sanselige og intellektuelle landskab - på  menneskeophobningen,  som er  fulgt  med  in­ dustrialiseringen  gennem  det  nittende  århundrede, på transportteknologien, som gør rummet tilgænge­ ligt  i  en  langt  større  skala  end  tidligere,  med  spor­ vogne og automobiler i byerne, og med jernbane og skib mellem byerne, og som samtidig indebærer nye farer,  som sanseapparatet må skoles i,  på kommunikationsteknologien, som  komprimerer informationsgraden  for  den enkelte.  Hermed  blotlægger  de ,-der-formentlig-er-et-foFhold-svis-ahnen +-kendetegn"for  bylivet  overhovedet,  om  end  naturligvis i  forskellige  intensitetsgrader.  Byen  er for dette  blik  et sted,  hvor  for  mange  kulturprodukter er  stuvet sammen på for  ringe plads, et overdimensioneret  pulterkammer  fuldt af umage  ragelse,  som ikke  desto  mindre  under  vanens  afslibende  døs  er blevet  uforvekslelig  og  hjemlig, en  karakteristisk lugt i  århundredernes klædedragt.

Righoldigheden,  som  skjuler  sig  under  vanens slør,  er  et  gennemgående  motiv  i  den  passerendes livsverdensfænomenologi,  og  som  åndshistorisk to­ pos er  det  formentlig  også  netop  i  kraft  heraf,  at byen har  gjort  sig  gældende  i  kunst  og  litteratur  byen som tilfældets, mødets og det uforudsetes mu­ lighedsrum.

Som fænomenologisk  genstand  er  byen dobbelt, den består, som Musil bemærker et sted, både af ba­ net og  af  ubanet;  der  er  den  by,  som  livsverdenens forståelsessystemer  og  praksis-sammenhænge betje­ ner  sig  af,  en  by  af  banede  veje  tværs  gennem  al­ skens lokale tid- og rumlige organisationer.  Og  der

----'---

- - - - -

--------

---

----- - -

er den by,  der gennem sprækker i vanen titter ind i livsverdenen som muligheder,  fristelser og  diversio­ ner, eller som  ildevarslende  og  truende  tilstede­ værelse  af  et  andet  liv,  der  vibrerer  under  vanens overflade.  Salman  Rushdie  har  formuleret  denne dobbelthed umisforståeligt: den  moderne storby, som London eller Bombay,

er  de  uforenelige  realiteters locus  classicus. Eksistenser,  som overhovedet ikke bør  komme hinanden ved,  sidder  side om side i bussen. I en fodgængerovergang bliver et univers et øje­ blik fanget,  blinkende som en hare,  af forlygterne på et mo­ torkøretøj, i  hvilket  der  befinder sig  et  aldeles freyimed og modstridende continuum.  Og så længe det bliver ved det, så længe de glider forbi hinanden i natten,  skubber til hinanden på en undergrunds-station,  letter  på hattene  på den samme hotel gan g, så gør det ikke så meget. Men hvis de mødes! Så er det uran og plutoniwn, de får hver især den anden til at gå i opløsning, bang.  4

Byens livsverden er i denne forstand radikalt dob­ belt,  og  vi  går formentlig fejl af byen,  af dens funk­ tion  og  dens  fascinationskraft,  hvis &lt;vi  vil  reducere den til  den ene  af  de  to  sider,  det  være  sig  de  vel­ ordnede  handlingers  eller de  anelsesfulde  inkompa­ tibiliteters. De sidste er blot vanskeligere at beskrive end de første,  og oftest er fristelsen til  at  billedlig­ gøre  dem  stor  fortabelse,  vildfarelse,  hengivelse. Og ikke mindst derfor  er  qet  interessant at studere den litterære  byfremstilling,  byen i  den  passerendes optik,  som tyJJisk må rekonstruere denne fascination konkret,  dvs.  gennem en fastholdelse af byens kom­ plicerede  spatialitet  med  henblik  på  at  blotlægge nogle  vigtige,  om  end  upåfaldende  elementer  og sammenstød, og  aktivere nogle af de virtuelle asso­ ciationslinier, der eksisterer i dette mylder. Den mo­ derne  byskildring  vil  således  typisk  fastholde  den objektive, meningsfulde  konstellation  af rumlige fragmenter og danne sit eget rum gennem at associ­ ere elementer, der hører hjemme i hver deres prag­ matiske kontekst og  forekommer meningsløse uden for  disse,  netop  for  at  indfange  det  "andet"  rum, som er essentielt for forståelsen af bylivet, men ikke nødvendigvis  involveret  i  bylivets  rationalitet.  Det litterære bybillede bliver således også et middel til at objektivere  denne  monstrøse  meningsløshed:  op­ dage et rum, den passerende kan forvilde sig i.

I  den  passerendes  by  kan  konstruktionen  af  et menneskeliv i tid og rum ikke beskrives som en en­ strenget,  kumulativ  proces.  Men  det  er  ikke  nødByens tid-rumlige virkelighed omfatter begge vendigt  kun  at  fokusere  på  tabet,  på  "de  passerenaspekter, både  det  let  henglidende, vanemæssigt des forbandede verden".  Den  moderne  bylitteratur indslebne byliv, hvor tusind meningsfulde aktiviteter er  et  lærestykke  i,  hvordan  konstruktionen  af  det 1------.udfukler-&amp;ig-i--tid..-Og\_\_\_r:um......uden.JudlkeLing.en-b3/----menneskelige....her\_fungere:r.\_pLandre..pr�misser�0g'----overhovedet kunne fungere,  og  så· alle de sammenmed andre elementer.  Og at det således ikke handstød,  dissonanser,  der står som en halo omkring det dagligdags byliv, og  som ligesom kan synes på nip­ pet til at materialisere sig i manifeste inkompatibili­ teter,  truende eller forlokkende. ler om menneskets fremmedgørelse osv. i byen, men om  at  identificere  de  andre  måder  at  etablere  det menneskelige på, som bylivet tilbyder: ikke som til­ egnelsen af det substantielt menneskelige,  men som en - passage.

## Noter

3. Louis Aragon: Le paysan de Paris, Paris  1961,  s.  18.
- I. Walter Benjamin: Barndom i Berlin omkring år 1900, oversat til dansk af  Henning  Goldbæk,  København 1992,  s.  24. 2. Rainer  Maria Rilke: Die Aufzeichnungen des Malte Lau­ rids Brigge, Frankfu.rt/M  1979, s. 9.
4. Salman Rushdie: De Sataniske Vers, oversat til dansk af Thomas Harder, København  1994,  s.  337.