Jensen-modernismen
Forfattere: Peter Stein Larsen
Tidsskrift: kok (2000-02-10)

med antropologiske indsigter. Det er naturligvis helt legitime afgrænsninger, som endda giver betydelige indsigter i forfatterskabets integritet, men de kan give indtryk af, at de rent tekniske sider af Kierkegaards poetik er ligeså 'instinktive' som de metaforteoretiske. Holm fastholder, at Kierkegaards forfatterskab indeholder »meget få eksplicitte tematiseringer af forfatterens arbejde« (p. 249). Det gælder i så fald specielt den form for intermediær oversættelsesarbejde, som Holm er ude efter, for forfatterskabet vrimler ellers med forord og henvendelser til læseren, hvor forfatterpseudonymet indgående overvejer sit værks udformning. Et af de litteraturteoretiske spørgsmål, som »Tanken i billedet« rejser, er, hvorledes den implicitte poetik forholder sig til sådanne eksplicitte overvejelser om karaktergestaltning, komposition, genre, fiktivitet  mm., som jo også er poetologiske problemer.

Undersøgelsen gennemfører tesen om æstetisk  negativitet  med  stor  konsekvens, men forløber til tider også snørklet og punktvis, fordi den ifølge sin poetologiske  strategi  hele  tiden  må  læse mellem linierne, og fordi den fokuserer på enkelte metaforer frem for større tematiske komplekser.

Som det fremgår er »Tanken i billedet« både en teoretisk, bredt reflekteret og  detaljeret,  tekstnær  undersøgelse. Det teoretiske perspektiv begrænser sig ikke til Kant, Hegel, Adorno og Kierkegaard  selv,  men  rækker  også fremad i løbende diskussion med disses nyere fortolkere samt nyere hermeneutik og metaforteori. I det temmeligt omfattende galleri sondrer Holm generelt mellem teorier, der betoner kunstens opposition til begrebslig tænkning og teorier, der betoner kunstens evne til at fremstille adækvate billeder til begrebslig tænkning. I forhold til disse placerer Holms fremstilling af Kierkegaards poetik sig et sted midt imellem. På baggrund af denne undersøgelse »ville det være urimeligt at betragte det æstetiske hos Kierkegaard som en uvæsentlig demonstration eller en uvorn dekonstruktion af den filosofiske mening», konkluderer han (p. 315). Hos Holm skifter det æstetiske status fra stilistiske virkemidler  til  epistemologisk  redskab  og materiale,  idet  tanken  først  bliver  til ved at fremstille sig selv. Det får ham til ligefrem at kalde Kierkegaards værk for »kunstfilosofisk  tænkning«  (p.  318). Dermed mener han sandsynligvis ikke, at det kun er en tænkning om kunsten, men at det bogstavelig talt er en tænkning i den.

## Peter Stein Larsen

## Jensen-modernismen

Erik Svendsen: Det nye. Sonderinger i dansk litterær modernisme . Kbh. 1998 (Gyldendal).

Et fællestræk ved de sidste årtiers litteraturkritik er viljen til at rokke ved hævdvundne litterære kanoner og forsøget på at opstille nye. I hjemlig sammenhæng afspejler dette sig i, at det er blevet comme il faut for den enkelte litterat at lave sin egen »linie« eller »sondering« i dansk digtning.  Betragter man 1990'ernes danske litteraturkritik, finder  man  f.eks.  værker  som  Knud Wentzel: Utopia. Et motiv i dansk digtning (1990), Bo Hakon Jørgensen: Sym- bolismen - eller jegets orfiske forklaring (1993),  Klaus P. Mortensen: Himmelstormerne. En linie i dansk naturdigtning (1993)  og  Søren  Baggesen : Seks sonderinger i den panerotiske linie i dansk lyrik (1997). Senest tilkommet er så Erik Svendsen: Det nye. Sonderinger i dansk modernisme (1998).

Svendsens bog, der  med sine 453 sider i omfang overgår alle forgængerne, er en læsning af udvalgte værker af fire forfattere:  Johannes  V.  Jensen,  Tom Kristensen, Martin A. Hansen og Klaus Rifbjerg. Spørger man til, hvad forklaringen er på valget af netop disse forfattere,  får  man  nok  det  bedste  svar  på side 34, hvor det fortælles, at »der er røde tråde, én i særdeleshed, nemlig Johannes V. Jensen.« At Kristensen, Hansen og Rifbjerg på hver deres vidt forskellige måde forvalter den litterære arv efter den store Johannes, har man vidst i årtier, og man har kun gået og ventet på, at en eller anden - til trods for at bl.a. Erik A. Nielsen i sin Modernismen i dansk lyrik 1870-1970 på vigtige punkter belyser forbindelsen Jensen-Kristensen-Rifbjerg  -  ville  tage  livtag  med spørgsmålet.

En  række  interessante  forskningsmæssige spørgsmål omkring komparativisme og intertekstualitet ligger således til grund for Svendsens afhandling. Det mærkelige er dog, at Svendsen ikke har villet  stille  sig  tilfreds  med  et  sådant mere traditionelt og håndterbart projekt,  men  i  stedet  har  lanceret  et  begreb, der hedder »det nye«, som ramme for afhandlingen.

Om årsagen til, at begrebet »det nye« anvendes i relation til de ovennævnte digtere, får man at vide, at »alle fire udmærker sig ved at have et sensitivt forhold til det nye, og det hvad enten det nye udfolder sig i moderniseringsprocesser eller i kunstens verden« (p.33). Man må spørge, om der er nogen danske forfattere fra dette århundrede, om hvilke noget sådant ikke kan siges. Og det får man hverken be- eller afkræftet, for begrebet »det nye« fremstår i afhandlingen som særdeles uklart.  »Ideen om det nye korresponderer med de grundtræk, der gælder for det moderne vestlige  samfund« (p.13), lyder en typisk formulering, og termen kan her som andre steder knytte an til alt fra teknisk og social udvikling til kulturel og kunstnerisk innovation.

Man øjner lidt lys i den begrebsmæssige dis, da Svendsen med afsæt i Adornos Minima Moralia anfører, at »afgørende bliver det at kunne skelne mellem det nye som en fiks idé, en sensation, en permanent modeideologi i en varekultur og det nye som en radikal æstetisk erfaring« (p.13). Dette medfører,  argumenterer forfatteren, at »det avancerede nye glider fra at være en kritisk idé til en fiks idé i kulturindustrien« (p. 29), og tidspunktet, hvor noget sådant  sker  i  Danmark,  skulle  være 1960'erne. Svendsen anfører: »Det resulterede paradoksalt nok i, at man til tider udviklede en ny kunst, som for at blive  bemærket  var  nødt  til  at  være søgt. I stedet for at tænke i form blev det løsenet at spekulere i skandalen, og det  er  ikke  det  samme  kunststykke« (p.30). Og: »Det blev moderne at tænke og sanse nyt og ideen om det nye imploderede« (p.31).

Der er ingen tvivl om, at Svendsens ræsonnement, der henter dækning hos Peter Bürger, Perry Anderson og andre sociologisk orienterede æstetikteoretikere, har noget på sig, hvad angår visse tendenser inden for pop- og concept-art fra de sidste 30 års danske kunstscene. Men hvilken relation dette har til den danske litteraturhistorie som helhed, er svært at få øje på. Altså at der skulle være større kontinuitet bagud fra Rifbjerg i dansk lyrisk modernisme, end fremad til Nordbrandt, Strunge, Thomsen og Tafdrup, eller at løsenet »spekulere i skandalen« skulle have nogen sammenhæng  med  de  væsentlige  lyriske modernister fra de sidste årtier, anser jeg for at være en yderst tvivlsom på- stand.

Af andre kontroversielle udsagn om dansk litteraturhistorie fremfører Svendsen i indledningen, at »ironien i dansk digtning i det 20. århundrede er et tyndt kapitel« (p.22). Det kan da godt være, at det 19. århundredes ironikere Kierkegaard,  Andersen  og  Pontoppidan er de mest prominente, men hvordan  man  kan  få  Scherfig,  Villy  Sørensen, Erik Knudsen, Højholt, Svend Åge  Madsen,  Sonne,  Ørnsbo,  Benny Andersen, Bjelke, Pia Juul, Bukdahl m.fl. til  at blive et »tyndt kapitel«, forstår jeg ikke. Og at man herefter med hjemmel  i  Schlegels  udsagn  om,  at »filosofien er ironiens hjemsted«, kan argumentere sig  frem  til,  at  der  i  »den danske litteratur ikke bliver filosoferet mere end højst nødvendigt« (p.26), når man har digtere som Bjørnvig, Højholt, Sørensen og Thomsen, virker også besynderligt.

Mest  problematisk  i  indledningens diskussion er dog tendensen til at anvende termen »det nye« som et rent relationsbegreb, hvorved man får et begreb uden kvalitativt indhold. Svendsen er her helt på linie med Paul de Mans påstand fra »Literary History and Litarary Modernity« om, at »litteraturen altid har

været essentielt moderne.« Svendsens formulering  lyder:  »Det  nye  ligger  i sproget og måden det nye italesættes på. Også selvom det nye gentager sig ved  hele  tiden  at  variere  sit  udtryk« (p.13). Og man får i forlængelse heraf en  mængde besværgende tautologier: »'Det nye' er per definition noget enestående, og det giver kun mening, hvis det nye repræsenterer et kontinuitetsbrud. (…) Det nye opnår sin særstatus fordi det har nyhedens interesse« (p.20). Den eneste bud man herefter finder på noget, der ligner en substantiel bestemmelse af »det nye« er en nonchalant udtalelse om, at »det nye« »forenklet sagt« »knytter sig« til »det der ligger i avantgardens  fem  f'er:  frigørelse,  frihed, fremtid, fantasi og fjendebilleder af det gamle« (p.13). Denne definition følges dog aldrig op.

Noget tilsvarende gælder for anvendelsen af begrebet »modernisme«. Svendsen vælger her at henholde sig til forskere  som  Raymond  Williams  og Perry Anderson, der »advokerer for en indkredsning af modernismen, der ikke forsøger  at  levere  form-  og  indholdsmæssige bestemmelser« (Williams), og som »argumenterer for at opgive modernismebegrebet« (Anderson) (p.27). Og det er helt i orden, at Svendsen gør det, hvis det ikke var, fordi han lancerer en afhandling, hvor begreberne »modernisme« og »det nye« figurerer i titel, indledning, afslutning og et utal af steder på de mange hundrede sider. Man kunne derfor  forvente  en  højere  grad  af  begrebsafklaring, samt ikke mindst at begreberne blev gjort analytisk frugtbare. Det kan ikke være meningen, at Johannes V. Jensen over et par sider skal placeres i forhold til termer som »populistisk  modernist«,  »udadvendt modernist«, »ufuldendt modernist« og

»regulær modernist« uden at der er gjort en større begrebets anstrengelse, hvad angår etiketten »modernisme«.

I det hele taget er det et problem ved Svendsens afhandling, at de tekstanalytiske redskaber ofte er for sløve. Mens det vrimler med sociologiske og psykoanalytiske  referencer  i  forhold  til  de mange tekster, afhandlingen omhandler, er det få analytiske manøvrer, der koncenterer sig om det specifikt æstetiske ved de tekster, der læses. Der tænkes her på kompositionelle, genremæssige og formsprogsmæssige diskussioner. Når en stilistisk orienteret afhandling  en  sjælden  gang  bruges  som  reference, som i et intermezzo på et par sider  i  Johannes  V.  Jensen-afsnittet, hvor Friedrichs Strukturen i moderne lyrik anvendes, er resultatet desværre heller ikke helt godt. At Svendsen her inddrager  prosa-  og  sagprosaværker som Hjulet , Kongens Fald og Den nye Verden virker  noget malplaceret, når man tager i betragtning, at en analytisk frugtbar  kobling  mellem  Jensen  og Friedrichs katalog over lyrisk-modernistiske formsprogskategorier langt overvejende er relevant i forhold til ét værk, nemlig Digte 1906 .

Hermed ikke sagt, at der ikke er gode analyser i Svendsens lovlig lange, løst strukturerede bog. Et stramt lille kapitel påviser modsætningen mellem futuristisk ideologi og natur- og kvindebesyngende metaforik i Bønnelyckes lyrik. Der er et nytænkende kapitel, der diskuterer Jensens skæbnesvangre splittelse mellem journalistik og digtning, bl.a. ved at fremlæse intertekstualitet mellem på den ene side Jensens og på den  anden  side  Henrik  Cavlings  og Knut Hamsuns rejsereportager. Der er en fin  lille  analyse  af  Erik  Knudsens

»Varehuset Total«, der fremhæves som et startskud til tressernes konfrontationsmodernisme, og en fornuftig nærlæsning af Rifbjergs Amerika-digte fra Konfrontation .  Og der er en grundig analyse af Tom Kristensens »Ulykken« og Livets  Arabesk ,  der  argumenterer udmærket for den tese, at den etiske anfægtelse over for den såkaldte »artistiske livsanskuelse«, som normalt tidsfæstes til  midten  af  1920'erne  med  essayet »Den unge Lyrik og dens Krise«, er til stede som et lag i Kristensens tekster fra forfatterskabets start. Endelig er der absolut grund til at rose bogens 40 sider lange noteapparat, der fungerer som en særdeles fyldig forskningsoversigt, hvor litteraturen om Jensen og Kristensen præsenterers  og  kommenteres  på  en

klar og sober vis.

Svagest i Det nye står  imidlertid  sammen med indledningen - afsnittet om Johannes V. Jensen. Af nye teser om Jensens forfatterskab er der i det 130 sider lange afsnit - ud over diskussionen  af  inflydelsen  fra  Cavling  og Hamsun -  en enkelt: at den Elbek'ske formel om udviklingen fra »sublim nihilisme til positivitet af lavere orden« bør relativeres, idet man også hos den »afklarede forfatter finder tekster, som vidner  om  en  kamp  med  de  ubevidste kræfter« (p.167). Det er dog lidt småt med  dokumentationen  af  denne  påstand, idet der af den modnere Jensen kun er tale om en læsning af Introduktion til vor Tidsalder .

I Jensen-afsnittet er den mest uheldige del den 50 sider lange behandling af Digte 1906 . Man savner her betragtninger over den formelle side ved Jensens lyrik (f.eks. anvendelse af prosadigtgenren, figurativt sprog, apostrofer etc.), men må i stedet nøjes med en temmelig overfladisk og klodset applicering af psykoanalytisk galore af typen: »vagina dentata«, »præødipal«, »mor-barn-dyade«, »analsadistisk«,  »kastrationskompleks«, »fantasmatiske kvinde«,  »falliske regn« etc.  Derudover er der nogle, efter min opfattelse, helt kiksede fortolkninger, såsom at Svendsen fremfører, at »tonen« i digtet »Hverdagene« er »heroisk«, at digtet viser »den tapre landsoldat vender hjem« (p.141), og at digtet er »en udstrakt hånd til alt det afskedsdigtet afsværgede« (p. 142), når  dette  digt  da  som  få  i  dansk litteratur må karakteriseres som nihilistisk  og  ironisk.  Endelig  er Digte 1906 -afsnittet skæmmet af et temmelig slapt sprog, hvor specielt en journalistisk  hang  til  subjektivisme  og  vitser kan virke noget malplaceret. Et afsnit starter: »Jeg forstår godt, at mange regner »Interferens« og »På Memphis Station« for centraldigte i Johannes V. Jensens  produktion.  Mit  yndlingsdigt  er imidlertid »Det røde træ.« Det er det af mange grunde; en vigtig er, at det peger så  mange steder hen. Det komplekse forenes  med  det  spektakulære;  »Det røde træ« er i eminent grad et digt for øjet.  Et  usædvanlig flot syn-ligt digt, der også er syn-digt« (p.160). Af brandere og ordspil må man igennem mange: »Men hvad når man ikke kan blive stor, kan man tage en lille en« (p.156), »Jeg'et er i fængsel, et ord der iøvrigt er meget tæt på længsel« (p. 157) etc. Og det er da også fint, at man søger bort fra den tunge akademiske stil ved hjælp af humor og dagligdags sprog, hvis det ikke går ud over substansen i analyserne. Og her kommer Svendsens afsnit om Digte 1906 altså gevaldig til kort over for de bedste læsninger af denne samling af Jørgen Elbek, Erik A. Nielsen, Flem- ming Harrits og Per Stounbjerg, hvor en skarpsindig, tæt og profileret fortolkning leveres på få sider.

I forbindelse med Digte 1906 søger man typisk for Svendsens bog en forklaring på, hvorfor man netop har valgt at lade dette værk veje tungest i Jensen-behandlingen. Elbek og Erik A. Nielsen har ganske vist gjort det samme, men hvorfor tage det for givet, at »forfatterskabet kulminerer« (p.114) i dette værk? Og er det nu en selvfølgelighed, at man skal have 15 siders introduktion til Nietzsche i Tom Kristensen-afsnittet for kort at omtale en inspirationskilde, som Niels Egebak allerede har belyst i en hel bog? Og hvorfor gives Jensens og Rifbjergs lyrik en omfattende behandling,  mens  Kristensens  stort  set  ikke omtales?  Og hvorfor skal man have 10 siders redegørelse for Arne Sørensens tanker,  mens  Vilhelm  Grønbech kun omtales i én sætning, når sidstnævnte vel kan hævdes at være en betydeligere inspirationskilde for Martin A. Hansen? Og hvad er årsagen til at man skal have ekskurser til Bønnelycke, Erik Knudsen og Ørnsbo, når afhandlingens vigtigste  røde tråd, Jensen-indflydelsen, i højere grad kunne motivere, at man diskuterede digtere som Gelsted,  Sandemose og Heinesen? Og hvorfor bruges der så forbavsende lidt plads på konkret at udforske forbindelserne mellem de fire digtere, som afhandlingen behandler?  Sådan  kunne  man  stille  mange spørgsmål, og selv om det ikke altid er relevant at spørge til, hvad en bog ikke indeholder, så er det i hvert fald fornødent at få bare sporadiske argumenter for, hvorfor en afhandling afgrænser sig emnemæssigt, som den gør. Her virker alt for meget tilfældigt i Svendsens bog, og noget tyder på, at bogen er et resul- tat af tre-fire uafhængige forfatterskabsbehandlinger, der i sidste øjeblik er blevet  forsynet  med  en  tematisk  ramme med centrum i det uhåndterbare begreb »det nye.«

Samlende kan det om Svendsens store og ujævne bog siges, at den som litteraturhistorisk og -analytisk afhandling nok er problematisk på grund af den tilfældige og løse komposition, den uklare begrebsdannelse og de manglende frugtbare  koblinger  mellem  æstetisk teori og praksis, men at den til gengæld har en klar brugsværdi som inspirationskilde  for  undervisningsforløb  på mange niveauer.

## Aja Chantelou Bugge

Peter Stein Larsen: Digtets Krystal , Kbh. 1997 (Borgen).

Poetikgenren kender vi helt tilbage til Aristoteles. Fra antikken og frem til i dag  har  digtere  i  deres  poetologiske skrifter ytret sig om den kunstneriske skabelsesproces, det er at digte, og de har reflekteret over digtets form og æstetiske kvalitet.

Men poetikgenren har undergået en forandring. I antikken var poetikkerne normative lærebøger om, hvordan en digter bør arbejde, en art opstillen af regler for digtekunsten, for brugen af genrer, versformer og billedsprog. I dag benyttes ikke så gerne den gamle etikette »poetik«, og dette er for at understrege, at der i dag er tale om en helt anden form for tekst. På baggrund af 1700tallets drejning fra den klassiske poetik til reflektioner over digtningen i datidens generelle æstetisk-filosofiske vær- ker hos f.eks. Kant, Hegel og Schiller, har nutidens poetikker, eller »manifester«, »essays«, »dagbøger«, »fragmenter« etc.  antaget  form  af  en  art  hybridtekster, hvor et stort antal forskellige genrer og stilarter er blandet sammen. Ligeledes omfatter udviklingen af genren også en drejning fra antikkens regelæstetik til, hvad man i dag kunne kalde en oplevelsesæstetik.

I dag er der ikke længere tale om de objektive normer, men i stedet om subjektive, personlige reflektioner over digtekunsten, som det falder digteren for brystet at udtale sig om. Og netop dette, at få en finger med i æstetikdiskussionen, har mange digtere de seneste 15-20 år næret et stort ønske om. Der har været en enorm forøgelse af antallet af tekster i den danske litteratur, som på den ene eller anden måde kan betegnes som poetologiske.

I Danmark er der en tendens til, at poetikgenren har taget endnu en drejning fra 40-60'ernes poetikker til det store udvalg, der er kommet i 80'erne og 90'erne. De tidlige danske poetikker skulle repræsentere en hel generation af digtere, en gammel generation skulle forkastes og en ny introduceres, herfra kender vi bl.a. fra Poul la Cour og Per Højholt.

For de poetologiske tekster fra 80'erne og 90'erne forholder det sig anderledes. Ingen af disse anses for at skulle repræsentere en hel digtergeneration, for i disse tekster er der tale om individuelle hybridtekster, som ikke taler generelt, men ud fra personlige, erfaringsmæssige vurderinger af digtningen. Dette har også ført til, at de ikke alle er blevet tilkendt den helt store portion kvalitet af modtagerne. Enkelte er blevet meget