"De smaa graa". Livshistorier - vandrebøger.
Forfattere: Morten Mortensen
Tidsskrift: forumforidraet (2006-07-01)

## »De smaa graa«

## Livshistorier - vandrebøger

## Af Morten Mortensen

Mange idrætshistorikere har formentlig på et  eller  andet  tidspunkt  haft  et  ønske  om metodisk, i ét greb, at sammensmelte den lille og den store historie, det lokale og nationale, det personlige og samfundsmæssige. Jørn Hansen formulerede allerede idealet - og ikke mindst problemerne derved i første  udgave  af  Idrætshistorisk  Forenings årbog i 1985. 1 Han opstillede nogle forsigtige krav om, at idrætshistorien skulle ses som sociale og kulturelle foreteelser i dagligdagen, og at idrætshistorikeren skulle  efterspore  spændingsfeltet  mellem historien og idrætshistorien. Idrætshistorie skulle ifølge Jørn Hansens  ideal  være brydningsfyldt  socialhistorie,  der  indfangede  den  »totale  livshistorie«. 2 I  1993, hvor  et  helt  nummer  af Idrætshistorisk Årbog blev helliget livshistorie og idrætshistorie, stod det klart, at det var særdeles vanskeligt at forbinde den store historie og den lille historie.

Den postmodernistiske erkendelse af, at der ikke fandtes nogen determinant i historien,  gjorde at interessen i stedet for blev rettet mod det biografiske område: den historiske biografi. 3 En række spændende historiske biografier blev skrevet i denne periode, hvilket i det faghistoriske  miljø skabte en til tider højrøstet diskussion om, hvorvidt forskning i centrale historiske aktørers private liv var ægte historisk forskning. Kritikken gik ikke overraskende på, om  det  private  havde  nogen  relevans  og forklaringskraft i forhold til det offentlige politiske liv. Stadigvæk var det den politiske historie, som var referencen, både for kritikerne, men sandelig i stor udstrækning også for de historikere, der skrev biografierne. Stort set alle de historiske biografier, der  blev  skrevet,  handlede  om  såkaldte centrale  historiske  aktører,  personer,  der havde spillet en vigtig rolle i den store politiske historie. Det handlede om enkeltindivider, i hvis privatliv man forsøgte at finde svar på spørgsmål i den store historie. Ønsket om at skabe en »total livshistorie«, hvor også anonyme historiske aktørers virkelighed blev sat i spil, var stadig ikke opfyldt.

Et væsentligt problem ved at skrive total livshistorie i Danmark har været og er stadig manglen på tilgængeligt og egnet kildemateriale. Man kan have nok så gode og høje idealer om, at et givent forskningsprojekt skal kombinere det personlige og samfundsmæssige, være tværfagligt osv., men det nytter ikke noget, hvis ikke man har et kildemateriale, som kan belyse det og åbne for  det  relevante  konfliktstof.  Resultatet bliver  ofte,  at  der  i  den  skrevne  idrætshistorie så at sige koges suppe på de samme sten. Tendensen er, at der skrives idrætshistorie  ud  fra  de  samme kilder og kildetyper, eksempelvis anvendes de store idrætsorganisationers forhandlingsprotokoller, medlemsblade  og  årsskrifter  flittigt,  og selv om der udøves stor metodisk og tolk- ningsmæssig fantasi i anvendelsen af disse kilder,  bliver  resultatet  ofte  mere  politisk historie og organisationshistorie end totalhistorie.

At  det  ofte  går  sådan,  er  forståeligt  al den stund, at det ofte er disse arkiver, som er  bevaret  og  tilgængeliggjort.  Dette  forhold hænger sammen med et iboende paradoks mellem de allerede indsamlede arkivalier  og  den  aktuelle  forskningsmæssige interesse. Det er enhver tidsperiodes privilegium at stille sine egne spørgsmål til historien. Uden disse skiftende spørgsmål vil historieforskningen stivne og miste sin fornyelse og dynamik. Men samtidigt er det disse skift i problemstillinger, som gør det vanskeligt at forudse, hvad fremtidens samfund vil finde interessant og vigtigt at få belyst ved fortiden. For ikke alt kan og skal gemmes, og det afgørende problem er at  afgøre  hvilke  kilder,  der  er  bevaringsværdige. Det er først, når en given tidsperiode  ønsker  svar  på  bestemte  historiske spørgsmål - som regel skabt af samtidens problemstillinger - at de historiske kilder så at sige bliver til. Vi kan altså ikke i alle forhold forudsige, hvad fremtidens historikere  vil  vælge  at  definere  som  historiske kilder. Kun én ting kan vi være sikre på, og det  er,  at  fremtidens  historikere  vil  efterspørge kilder, som ingen har forudset skulle indsamles. Og det er præcis derfor, det i dag er så vanskeligt at skrive »den totale livshistorie«. En stor del af de arkiver, der er tilgængelige i dag, er indsamlet for 2040 år siden, da tidens spørgsmål i høj grad var  politisk  orienteret,  og  det  var  dokumentationen af den politiske og organisatoriske  historie,  man  forskningsmæssigt fandt vigtig at bevare. Desuden har strukturen i den danske arkivverden også betydning, groft sagt kan den opdeles i to sektorer: statens arkiver og de ikke-statslige arkiver.  Da  den  danske arkivlov - og deraf følgende pligtaflevering - kun omfatter de statsligt skabte kilder, er der kun foretaget systematisk  indsamling  på  de  områder, hvor  det  offentlige  har  givet  tilskud  til idrætten.  Idet  idrætsorganisationernes  og -foreningernes arkiver hører til i den frivillige (private) sektor, har deres arkiver ikke været omfattet af den danske arkivlov. For eksempel er de store landsdækkende organisationer  som  Danmarks  Idræts-Forbund (DIF),  Danske  Gymnastik-  og  Idrætsforeninger (DGI) - der udover årligt at modtage en statslig trecifret millionstøtte også repræsenterer størstedelen af de idrætsaktive i Danmark - ikke omfattet af arkivloven (eller kulturarvsloven for den sags skyld), hvilket har betydet, at bevaringen af deres arkiver er blevet overladt til det private initiativ. 4

Tilbage  står,  at  spændende  og  interessante kilder forbliver usynlige og ukendte for idrætshistorikerne. Dels fordi de af arkivskaberne selv - eller deres efterkommere  -  ikke  tillægges  nogen  historisk  værdi og derfor kasseres. Dels fordi kilderne forbliver uregistrerede, »uopdagede« og dermed  utilgængelige,  og  dels  fordi  vi  som idrætshistorikere  mangler  fantasi,  når  det kommer til anvendelse af andre kilder end de  gængse.  Når  idrætshistorikerne  er  ret konservative i anvendelse af kilder, signalerer  de  på  samme  tid  til  de  miljøer,  hos hvem mange »uopdagede kilder« befinder sig, at disse kilder ikke er historisk interessante.

Foruden kilder fra den offentlige sfære (forhandlingsprotokoller o.l.) og kilder fra privat/intimsfæren (private breve, erindringer, dagbøger o.l.), findes der en type kilder,  som  ligger  i  gråzonen  mellem  intimsfære og offentlig sfære, nemlig de mange vennebøger  og  vandrebøger,  som  i  over 100 år har været flittigt brugt inden for de folkelige  bevægelser,  og  altså  også  inden for den folkelige gymnastik og idræt. I det følgende vil et eksempel på disse vandrebøger blive præsenteret, samt der vil blive givet  nogle  forslag  til,  hvad  bøgerne  kan anvendes til forhåbentlig til inspiration for videre forskning i »den totale livshistorie«.

Snoghøj  Gymnastikhøjskole  marcherer  ind  til  opvisning.  Forrest  til  venstre  går  Anna Raahede og yderst til højre ses Anna Krogh. Foto: Vartov-Arkivet.

## »De smaa graa«

»først  da  jeg  kom  på  Snoghøj  Gymnastikhøjskole  fik  mit  liv  mening  og  retning ...« 5

Sådan afslutter tidligere efterskoleleder og gymnastik-instruktør Anna Raahede i 2003 vandrebøgerne  »De  smaa  graa«.  Navnet »De smaa graa« kom af de gymnastikdragter, som  var obligatoriske  på  Snoghøj Gymnastikhøjskole. I 60 år - fra sommeren 1943 - havde hun sammen med 12 andre elever fra Snoghøj Gymnastikhøjskole jævnligt skrevet sammen i vandrebøgerne, som nu altså var slut.  De  sidste  af  de  13 tidligere Snoghøjelever havde besluttet ikke  længere  at  videreføre  vandrebøgerne, kræfterne dertil rakte ikke længere.

Med årene var vandrebøgerne blevet til fire tætskrevne bind. Mødet med Snoghøj Gymnastikhøjskole  og  ikke  mindst  forstanderparret Jørgine Abildgaard og Anna Krogh  samt  lærerinden  Solvejg  Bording blev  et  afgørende  vendepunkt  for  Anna Raahede og de 12 andre højskoleelever og brevskrivere.  Opholdet  på  højskolen  og fællesskabet  med  de  andre  elever  blev  et fiks- og omdrejningspunkt, som satte deres liv i perspektiv. Der var en tid før og en tid efter Snoghøj.

Anna  Raahede  døde  sommeren  2005, men før hendes død afleverede hun det sidste bind af vandrebøgerne til Vartov-Arkivet, ligesom hun havde indsamlet og afleveret  kildemateriale  fra  Snoghøj  Gymnastikhøjskole.

## Vandrebøger og venskab i det grundtvigske

Siden den første folkehøjskole blev oprettet  i  Rødding i 1844 er der inden for det, man  normalt  betegner  de  folkelige  bevægelser, blevet produceret kolossale mængder af skriftlige kilder, for grundtvigianerne var og er et meget skrivende folkefærd. 6 Kilderne består foruden en enorm mængde  artikler,  bøger  og  foredrag,  hovedsageligt af breve og anden korrespondance. Den store mængde korrespondance hænger  sammen  med  det  grundtvigske miljøs  omverdensforståelse.  Denne  siger nemlig, at personlige, intime og uformelle menneskelige relationer er langt vigtigere og  ægte  end  relationer,  der  udelukkende hviler  på  formelle  og  professionelle  værdier. I det grundtvigske miljø er der historisk  opstået  en  kraftig  idealisering  af  det gode venskab, og som resultat heraf et ønske  om  at  alle  menneskelige  relationer  også de professionelle - skal være venskabelige.  Derfor  er  indholdet  i  brevvekslingerne ofte en blanding af forretningsmæssige,  politiske,  filosofiske  og  private  emner. 7 Et enkelt brev kan sagtens indeholde en  diskussion  af  pædagogiske  principper, de  nye  dyrkningsmetoder  for  landbruget og  beretninger  om  private  forhold.  Konkret kommer dette venskabsbegreb til udfoldelse i de mange afholdte vennemøder, venneforeninger osv. Venskabsbegrebet er således ikke blot et ideal, men rummer også  en  praktisk  etisk  forpligtende  dimension. Opretholdelsen og udbygningen af de venskabelige  relationer  er  derfor  meget vigtig for grundtvigianerne, og dertil er de såkaldte vandrebøger meget anvendelige.

Både  mænd  og  kvinder  inden  for  det grundtvigske højskolemiljø har i tidens løb skrevet i vandrebøger.  Hvorvidt  denne form  for  kommunikation  har  været  mere udbredt blandt kvinder, og om der har været  forskel  på  indholdet  og  udformningen af  vandrebøgerne  alt  efter  køn,  vil  kræve en større sammenlignende undersøgelse af breve og vandrebøger fra det grundtvigske miljø end det er muligt i denne artikel. Mig bekendt  er  der  ikke  fortaget  komparative undersøgelser af, om kvinder kommunikerer  anderledes  end  mænd  inden  for  det grundtvigske. 8

Men  hvad  er  en  vandrebog?  Vandrebøger  er  i  princippet  brevsamlinger,  hvor de enkelte breve er skrevet af enkeltpersoner - men henvendt til en kreds af højskolevenner. Allerede  her  adskiller  brevene  i vandrebøgerne sig fra den almindelige personlige brevskrivning. Dog er der ikke tale om »rundskrivelser« uden personligt eller intimt  indhold,  brevene  i  vandrebøgerne kan sagtens have både en personlig og intim karakter.

Brevene i vandrebøgerne har ofte karakter af små erindringer, da der ind i mellem går flere år mellem, at man skriver i bøgerne. Derfor er brevene ofte tilbageskuende, og brevskriveren fortæller om, hvad der er hændt,  siden  vedkommende  sidst  skrev. Brevene har således i disse tilfælde en efterrationaliserende  karakter,  der  er  blevet tænkt over indholdet, og det, man i skrivetidspunktet finder vigtigt, er kommet med. Til  andre  tider  har  brevene  mere  karakter af dagbogsoptegnelser om, hvad der er sket i den nære fortid. Dog er optegnelserne ikke blot henvendt til skribenten selv, men til kredsen af højskolevenner.

Hvordan  skal  indholdet  og  udsagnene fra de skrivende kvinder vurderes? Er der tale om udsagn, der ligger på niveau med dagbøger, er der tale om erindringer, eller er  det  snarere  en  form  for  brevskrivning? Svaret  må  være,  at  vandrebøgerne  er  en blanding af alle tre kildetyper.

## Hvor kom de fra socialt og kulturelt?

Vandrebøgerne kan give et indblik i elevernes sociale, kulturelle og geografiske baggrund. Både hvor eleverne kommer fra, og hvor de bevæger sig hen.

Vandrebøgerne  »De  smaa  graa«  består som omtalt af fire bind og spænder over en tidsperiode på 60 år. I de førte bind - der begynder august 1943 - præsenterer skribenterne sig. De 13 unge kvinder, der som ca. 20-årige sammen har gået på Snoghøj Gymnastikhøjskole, begynder vandrebogen med at fortælle om deres hjem, familie og fortid. Noget som de åbenbart har aftalt, før de begyndte  på  vandrebøgerne.  Det  kan  måske undre, at kvinderne har behov for dette, da man skulle forvente, at de havde lært hinanden godt at kende under højskoleopholdet. Men på højskolen levede man meget i det »nu«  eller  »helle«,  som  højskoleopholdet var.  Man  var  optaget  af  hinanden,  gymnastikken og alt det nye spændende, således at den verden, der var udenfor, kom til at virke fjern og langt væk. Forhistorie, familie og venner var noget, man havde forladt og for en stund »glemt«. Det er i hvert fald det indtryk, man får ved mange af indlæggene fra »de smaa graa«. Disse indledende skriverier giver et værdifuldt indblik i højskoleelevernes  sociale  og  kulturelle  ståsted,  og faktisk er det muligt at opstille en lille oversigt, som viser, hvad bøgerne kan fortælle:

- At forældrenes (dvs. faderens) erhvervsmæssige baggrund hovedsagelig er selvstændig.  Ti  af  fædrene  har  enten  eget landbrug, er håndværksmestre med egen virksomhed eller har andet selvstændigt erhverv.  De  resterende  tre  kvinder  har forældre,  som  er  lærere  og  heraf  er  to forstandere. Alle er tilknyttet friskoler eller højskoler.
- Af de 10 familier  med  selvstændigt  erhverv er de fem tilknyttet landbruget.
- I alle familier (en enkelt har ikke nogen mor) er moderen hjemmegående og nogen gange også medarbejdende på egen virksomhed.
- Alle bor i eget hus.
- Kun tre af kvinderne har ingen søskende, de  resterende  har  mellem  to  og  syv søskende.

Omslag på en af vandrebøgerne »De smaa graa«. Foto: Vartov-Arkivet.

Nu er det som sagt ikke målet i denne artikel at indlade sig på en dybere indholdsanalyse af vandrebøgerne, men blot ud fra ovenstående enkle oversigt tegner der sig umiddelbart en tydelig profil af de 13 kvinders sociale - og vel også kulturelle - baggrund.  Kvinderne  kommer  fra  tilsyneladende  trygge  middelstandshjem,  der  har overskud til, at moderen kan være hjemme - dog mest som hjemmearbejdende, de bor i eget hus og de kommer fra kulturelle mil- SIOSTE DAG PAA SNOGHBJ.

Foto fra  den  første  vandrebog  »De  smaa graa« i 1943. Foto: Vartov-Arkivet.

jøer, der på den ene eller anden måde har tilknytning til de folkelige bevægelser.

Endvidere kan man i de løbende beretninger  følge  kvindernes  sociale  udvikling de næste 60 år. Her får man indblik i deres valg og overvejelser i forbindelse med uddannelse og arbejde, husholdning og økonomi. Generelt tyder det på, at kvinderne forbliver socialt på samme niveau som deres  forældre,  med  en  lille  tendens  til  at kvinderne  -  til  forskel  fra  deres  mødre  får en mellemlang til lang uddannelse. De bor som deres forældre i eget hus, og deres børn får en mellem- eller længerevarende uddannelse.

Kulturelt  giver  vandrebøgerne  også  et signalement af kvindernes videre færd i livet.  Deres aktiviteter, hvad de bærer med sig af traditioner, vaner og omverdensforståelse,  og  hvad  der  af  disse  forkastes  og forandres. Vandrebøgerne kan i denne sammenhæng ses som et eksempel på de mekanismer,  hvormed  idealer  fra  Snoghøj Gymnastikhøjskole fastholdes og vedligeholdes  i  et  forpligtende  fællesskab.  Vandrebøgerne er på samme tid et resultat af selvforståelsen  i  det  folkelige  gymnastikmiljø og en aktiv komponent i fastholdelsen og udviklingen af selvsamme selvforståelse.

## Oplevelsen af højskolen

Vandrebøgerne fortæller også om kvindernes  oplevelse  og  opfattelse  af  Snoghøj Gymnastikhøjskole,  hvad  de  mener  om gymnastikken og lærerne, og ikke mindst hvad højskolen har betydet for dem i deres liv. Et træk, som går igen i vandrebøgerne, er den store betydning, som Solvejg Bording har haft. Solvejg Bording var elev, det første år Snoghøj Gymnastikhøjskole åbnede i 1925, og hun blev senere i 1933 lærer samme sted. 9

Der er ingen tvivl om, at Snoghøj Gymnastikhøjskole  for  kvinderne  har  betydet noget godt og positivt i deres liv. Konsekvent omtales skolen som »vor kære skole«. I årene frem til 1957, mens skolen stadig  fungerer  som  gymnastikhøjskole,  orienterer man desuden hinanden om stort og småt  fra  Snoghøj,  ligesom  man  i  vid  udstrækning deltager i de mange elevmøder og  stævner,  der  bliver  afholdt  på  skolen. En gang i mellem er også skolens forstandere,  Jørgine Abildgaard og Anna Krogh, gæsteskribenter  i  vandrebogen.  En  begivenhed,  som  alle  kvinderne  forholder  sig til, er konflikten i 1957, som fører til skolens lukning. En af kvinderne giver udtryk for de flestes reaktion på konflikten:

»Jeg synes for øvrigt heller ikke, vi skal til at diskutere det skete. Vi havde vel alle  vor  favorit  -  Anna  -  Gine  -  eller Solveig, og jeg ved vore 13 stemmer ikke ville falde på samme person. Så mon ikke også det spiller en rolle, når vi dømmer eller tager parti, - jeg tror det«. 10

Navnet Gine er kælenavn for Jørgine Abildgaard. Hvad citatet her og reaktionerne  i  øvrigt  i  vandrebogen  viser  er,  at  det gode  minde  om  Snoghøj  Gymnastikhøjskole ikke måtte ødelægges.

## Oplevelsen af fællesskabet

Fællesskabet,  som  kvinderne  mødte  på Snoghøj  Gymnastikhøjskole,  oplevede  de som  en  meget  stor  og  positiv  oplevelse, som de ønskede bevaret også efter opholdets afslutning i 1943. Med vandrebøgerne fik de mulighed for at følge hinandens liv på godt og ondt. Brevene gjorde den enkelte i stand til at spejle sig i de andre. Det er ikke kun os (læserne), som kan følge deres liv,  kvinderne  følger  gennem  årene  også hinandens. De deltager via brevene i hinandens kærestesorger og -glæder, bryllupper, børn, børnebørn, arbejde, husbyggeri, sygdom, sølvbryllupper, konfirmationer, dødsfald  osv.  Gennem  årene  blev  fællesskabet udbygget med fælles weekender og træf, hvor man på skift besøgte hinanden. Følgende citat giver et indblik i,  hvordan kvinderne oplevede fællesskabet:

»Kære små grå! - det kan aldrig blive kedeligt  med  denne  dejlige  vandrebog, og vi skal altså holde den i sving. Den oplevelse, det er at læse om jeres færd, bliver  større  og  større.  Jeg  ved  ikke, hvordan  det  kan  være  men  man  bliver glad, når man midt i al travlheden kommer til at tænke på alle I, der står sammen med en selv og prøver på at samles om  minderne  om  noget  forbigået  (...) Ens verden bliver større, når vi er fælles, og  glæden  over  ens  eget  bliver  også større ved at fortælle til jer om det«. 11

Vandrebøgerne  kan  også  vise,  hvordan omgangsformen var, og man kan få svar på

spørgsmål som f.eks.: Kan der iagttages en særlig kvindelig, gymnastisk tone? Og udviklede den sig over tid?

Et gennemgående træk er den store forpligtelse,  kvinderne  følte  overfor  fællesskabet og ikke mindst det at skrive i vandrebøgerne.  Utallige  er  kvindernes  undskyldninger  og  bortforklaringer  over  at være sene til at svare og sende bogen videre. De første mange år indledes brevene ofte  med  et  » Uh hvor er jeg altså  flov,  jeg havde så gode fortsætter«.

## Et helt kvindeliv - »den totale livshistorie«

Efter  højskoleopholdet  mødte  kvinderne den store udfordring, det er at forene arbejde,  familie,  børneopdragelse  og  gymnastikken. Ikke overraskende var det vanskeligt for dem at holde gymnastikken ved lige, i takt med at forpligtelserne overfor arbejde og familie voksede. For idrætshistorikerne kan det ofte være vanskeligt at finde kildemateriale, der over så lang en tidsperiode  dokumenterer  og  belyser  netop denne side af idrætten, men netop dette kan vandrebøgerne. Ofte blev det til gymnastik en gang om ugen, men som det formuleres i et brev fra 1954: » selvom der ikke dyrkes snoghøjgymnastik her i nærheden - det er ultramoderne, men giver god motion « . For enkelte  andre  var  det  afgørende,  om  der dyrkedes  Snoghøjgymnastik  i  omegnen: » jeg har engang forsøgt at komme i gang, men da det viste sig at være Ollerup gymnastik, trak jeg mig tilbage « . 12

Med  tiden bliver vandrebøgerne for kvinderne  selv  også  en  kilde  til  at  forstå deres egen historie. Vandrebøgerne virker så at sige tilbage på det liv, kvinderne lever, og bliver en dynamisk komponent i refleksionerne over deres liv. Selvforståelse og  erindring  påvirkes  af  det,  som  står  i vandrebøgerne, hvilket ikke overraskende er  særlig  tydeligt  midtvejs  i  livet  i  40-50 års alderen. Kvinderne kan i vandrebøgerne spejle sig i hinanden og identificere sig med hinanden. Og endelig er der også enkelte, som gør regnskab over deres liv.

Med  vandrebøgerne  kan  man  næsten følge kvindernes »totale livshistorie«. Vandrebøgerne giver med andre ord et enestående indblik i kvindernes og deres familiers livsfaser, og omridset af et billede tegner sig:

1. fase. Fra 1943. Fra kvinderne er 19-21 år, til de bliver gift. Denne periode er kendetegnet ved, at man skriver regelmæssigt. Man er i gang med uddannelse og bor mestendels hjemme. Det er også i denne periode, Danmark er besat af Tyskland, hvad der ikke fylder meget i vandrebøgerne, her står kun lidt om befrielsen.
2.  fase.  Fra  ca.  1947.  Kvinderne  er  nu gift og har travlt med at passe små børn, arbejde, hjem og familie. Denne periode er kendetegnet ved huller i brevskrivningen, og  på  et  tidspunkt  fra  1960-1968  er  vandrebøgerne ved at gå helt i stå. Det er tydeligvis i tiden frem til midten af 40 års-alderen, at kvinderne har allermest travlt.
3. fase. Fra slutningen af 1960'erne. Nu er børnene blevet store, man er veletableret med job og hus og har fået mere tid til sig selv. Det ses også på korrespondancen, der atter tager fart.
4.  fase.  Fra  midten  af  1970'erne  er  det forældrene,  som  er  blevet  gamle  og  skal passes. Dette giver hos mange anledning til refleksion over livet og ens opvækst. Vandrebogen bliver i den anledning brugt som kilde til egen historie.
5. fase. Man får mere tid til sig selv igen, og nu er det børnebørnene, som kræver opmærksomhed, og som giver glæde.
6. fase. Pensioneringen kommer  fra

midten af 1980'erne, men det gør også de aldersbetingede sygdomme, og de første af kvinderne dør. Dog er det også tid for rejser, kurser og fordybelse.

## Livshistorie - Hverdagsliv og idrætsliv

På trods af at ønsker og motivation for et liv  fyldt  med  gymnastik  og  realisering  af de  folkelige  (grundtvigske)  idealer  er  til stede  i  rigt  mål,  er  det  påfaldende,  hvor meget  hverdagen  fylder  i  kvindernes  liv. Dagligdagen sætter dagsordenen, og så må alt andet indrette sig - også de drømme og idealer, som man deler med de andre kvinder.  Eksemplet  med  vandrebøgerne  »De smaa  graa«  viser,  at  denne  type  historisk kilde kan tilføre idrætshistorien værdifulde indsigter  i  sammenhængen  mellem  hverdagslivet og idrætslivet. Vandrebøgerne er med  til  at  korrigere  perspektivet  på  den folkelige  idrætshistorie.  Gymnastikhistorien,  køns-  og  kvindeperspektivet  og  de folkelige  bevægelsers  historie  bliver  med indsigten fra kilder som vandrebøgerne balanceret i forhold til hverdags- og dagliglivshistorien.  I  vandrebøgerne  er  det  muligt at iagttage mødet mellem den store historie og den lille historie. Det enkelte individ  og  dets  private  familielivs  samspil med den folkelige bevægelse.

Men  ikke  mindst  viser  vandrebøgerne, at menneskelige fænomener som følelser i høj grad hører hjemme i den »totale livshistorie«.  Ved  at  inddrage  andre  kilder  end de gængse udfordres i høj grad vores metodiske og teoretiske tilgang til idrætshistorien. At udføre totalhistorie er ikke blot et spørgsmål  om  avancerede  teoretiske  tilgange,  men  i  høj  grad  også  et  spørgsmål om,  hvilke  kilder  man  anvender  og  opsøger.  Teori,  metode  og  kilder  er  de  tre hjørnesten,  som  idrætshistorien  -  og  for den sags skyld al historisk forskning - hviler på, men det er uhyre vigtigt, at alle tre områder  opdyrkes  og  udfordres,  hvis  de skal stå i et dynamisk forhold til hinanden. Spørgsmålet er, om ikke teori og metode i

## Noter

1. Jørn Hansen: Idrætshistorie - hvordan?: generelle metodiske og teoretiske problemstillinger. I: Idrætshistorisk årbog . Nr. 1 (1985). s. 21-31.
2. Ibid. s. 26.
3. Idrætshistorisk Årbog 1993.
4. En del af DIFs arkiv er afleveret til Rigsarkivet, mens DGIs er afleveret til Vartov-Arkivet.
5. Vandrebog » De smaa graa « (2004).
6. Se i øvrigt om grundtvigianernes historie i Jes Fabricius Møller: Grundtvigianisme i det 20. århundrede (København, 2005).
7. De vandrebøger, som man inden for højskolerne anvendte, må ikke forveksles med de vandrebøger som  håndværkssvende  på  valsen  fra  1828  var påbudt at bære på sig.

## Litteratur

- Hansen, Bodil K.: Kvinderne i et grundtvigsk bondemiljø.  I:  Jørgen  Holmgaard  (red.),  Det  grundtvigske bondemiljø, nr. 4.
- Hansen,  Jørn:  Idrætshistorie  -  hvordan?:  generelle metodiske og teoretiske problemstillinger. I: Idrætshistorisk årbog (1985).
- Hansen, Jørn og Eichberg, Henning (red.): Idrætshistorie og livshistorie. Idrætshistorisk Årbog (1993).

## Kilder

Vandrebøgerne » De smaa graa «. Vartov-Arkivet.

de  seneste  år  har  overhalet  kilderne,  og idrætshistorien  -  ikke  mindst  den  totale idrætshistorie - har brug for nye kildestudier, hvis der fortsat skal foregå en frugtbar udvikling på dette felt.

8. En metodisk behandling af vandrebøgerne findes hverken i Inger Hartbys undersøgelse: Højskolens døtre.  En  analyse  af  højskolekvinders  livsvilkår og kulturelle status samt folkehøjskolens forvaltning af køn 1920-2000 (Odense, 2003) eller i Bodil K. Hansens artikel Kvinderne i et grundtvigsk bondemiljø. I: Jørgen Holmgaard  (red.), Det grundtvigske bondemiljø , nr.4. s. 75-140.
9. Se i øvrigt Aalbæk Klara Korsgaard: Anna og Jørgine (Odense, 1996).
10. Brev fra vandrebogen » De smaa graa « 1957.
11. Brev fra vandrebogen » De smaa graa « 1952.
12. Brev fra vandrebogen » De smaa graa « 1954.
6. Hartby,  Inger:  Højskolens  døtre.  En  analyse  af  højskolekvinders  livsvilkår  og  kulturelle  status  samt folkehøjskolens forvaltning af  køn  1920-2000. (Odense, 2003).
7. Korsgaard, Klara Aalbæk: Anna og Jørgine (Odense, 1996).
8. Møller, Jes Fabricius: Grundtvigianisme i det 20. århundrede (København, 2005).