Fra Berlin til Beijing - Et essay om sport og politik
Forfattere: Hans Bonde
Tidsskrift: forumforidraet (2009-04-01)

## frA BErLIN tIL BEIJING

## - Et essay om sport og politik

»At give Beijing mulighed for at afholde de olympiske lege vil fremme udviklingen på menneskerettighedsområdet«

(Liu Jingmin, vicepræsident for Beijings Olympiske komités kandidatur, april 2001)

Kina har gennem de sidste årtier gennemlevet en  omfattende  udviklingsproces,  hvorved  hen ved 300 millioner mennesker er blevet løftet ind i middelklassen, og Kina er blevet en motor i verdensøkonomien. Samtidig har Kina i dag bevæget sig langt i forhold til maoismens totale retslige vilkårlighed, massehenrettelser af kontrarevolutionære, hungersnød udløst af en katastrofal landbrugspolitik samt omfattende ødelæggelser af uerstattelige kulturværdier I dette essay vil jeg med sporten som udgangspunkt argumentere  for,  at  Kinas  ubestridelige  fremskridt  ikke skal få os til at vende det blinde øje til det faktum, at regimet stadig fundamentalt set bygger på det gamle kommunistpartis magtmekanismer blot i moderniseret form. På trods af lokale eksperimenter med former af demokrati og en på papiret  bekenden  sig  til  menneskerettigheder satser Kina satser fortsat på modernisering - forstået  som  økonomisk  vækst  og  teknologiske fremskridt,  men  ikke  på  modernitet  -  forstået som  udviklingen  af  et  dialogisk  og  åbent  civilsamfund med hånd i hanke med den politiske ledelse.  Det  maner  til  eftertanke,  at  både  Det tredje Rige og Sovjetkommunismen viste sig at være langt værre end frygtet, da disse autoritære samfundssystemer brød sammen, og det endelig var muligt at få en mere ucensureret adgang til, hvad der var foregået med hensyn til arbejdslejre, forfølgelse af de af regimet definerede politiske  modstandere  og  totalitær  kontrol  med befolkningen helt nede på hverdagsplanet. I det følgende vil kronprins Frederiks kandidatur til Den Internationale Olympiske Komité (IOC) blive diskuteret i lyset af et tidligere dansk royalt medlem af IOC, prins Axel. Dernæst vil prote-

Af hAns Bonde

117

sterne frem mod OL i Beijing og Kinas modsvar blive diskuteret i sammenhæng med den kinesiske  sportspolitik  og  tidligere  tendenser  til  at blande sport og politik. Endelig vil åbningsceremonien ved OL i Beijing blive analyseret i relation til åbningsceremoniernes generelle funktion som kulturpropaganda for værtslandet.

## Prinser og PoLitik

Diskussionen om kronprins Frederiks opstilling til  Den  Internationale  Olympiske  Komité  ved IOC's session i København 2009 tager udgangspunkt i det epokegørende i, at et medlem af kongehuset for første gang bliver involveret i forholdet mellem sport og politik.

Hermed overses det, at den danske kongefamilie før har været indblandet i sportspolitik, og at IOC før har haft en dansk prins som repræsentant  for  Danmark,  nemlig  fra  1932  til  1959 Christian X's fætter, prins Axel.

Prinsen var kontreadmiral og en bredt respekteret direktør i ØK. Han brandede sig i høj grad gennem sport af mere aristokratisk tilsnit som pioner  inden  for  flyvning,  præsident  for  Kgl. Dansk  Automobil  Klub  i  årene  1920  til  1938 samt æresmedlem af Kjøbenhavns Amatør Sejlklub. Ligesom det var et totalitært regime - den kinesiske  étpartistat  -  der  med  OL  i  Beijing spøgte i kulissen for prins Frederik - var det for prins Axel de nazistiske lege i 1936, der dannede baggrunden for hans sportspolitiske ilddåb.

## oL i BerLin 1936

De olympiske lege i 1936 var den enkeltbegivenhed,  der  bragte  danskerne  tættest  på  nazisternes satsning på organisation og orden og forsøget på at skabe stærke fællesoplevelser gennem æstetiske masseoptrin.

I Danmark var der bred interesse for, at legene  nu  for  første  gang  siden  OL  i  Stockholm  i

1912 for alvor var kommet tæt på, skønt man i Danmark udmærket kendte til det nazistiske regimes  jødehad,  koncentrationslejre  og  ensretning blandt andet af sporten.

I Danmark udviklede der sig en protestbevægelse blandt kulturradikale kunstnere, der forsøgte at etablere en boykot mod konkurrencen om sportskunstværker ved OL. Som dansk IOCmedlem rykkede prins Axel ud ved at indhente et svar fra præsidenten for Den Tyske Olympiske Komité, Dr. Theodor Lewald, der garanterede for, at der var fri adgang til at deltage i konkurrencen  for  alle  kunstnere  uanset  religiøst eller racemæssigt tilhørsforhold. Svaret overbeviste dog ikke de aktionerende kunstnere, som var mere optaget af den generelle tyske jødepolitik,  som  blandt  andet  førte  til,  at Tyskland  i stort tal undgik at udtage jødiske idrætsudøvere til OL-truppen.

Den Danske Olympiske Komité (DOK), hvortil prins Axel var født medlem, afviste, at Berlinlegene  ville  blive  brugt  til  politisering.  Som modsvar mod »kunstnerprotesten«, der blev set som utidig indblanding i idrættens forhold, svarede DOK i punktform, at »Betegnelsen 'Hitlerolympiade' er misvisende og tendentiøs. Legene er af Den Internationale Olympiske Komité henlagt til Tyskland, men de tyske arrangører har i enhver henseende den pligt at holde sig legenes regler og ånd efterrettelig og har givet de mest vidtgående  løfter  herom  ...  Mellem  dansk  og tysk idræt består et fast og venskabeligt samarbejde, som Danmarks idrætsmænd er glade for. Vi  har  regelmæssige  idrætskampe  i  mange idrætsgrene, i fodbold, roning, lawn-tennis, brydning,  boksning,  atletik,  ridning,  svømning osv. osv. Eftersom vi kun har udbytte og glæde af dette samkvem med Tyskland, ville det være komplet meningsløst at holde os borte fra et verdensstævne,  fordi  det  finder  sted  i  Tyskland, hvor vi altid føler os velkomne, og også denne gang er sikker på at blive behandlet godt ... Skal der fra dansk side protesteres mod visse tyske metoder inden for landets egne grænser, skulle idrætsmændene,  der  kun  har  mødt  venlighed fra tysk side, være de sidste til at fremkomme med en sådan protest«.

Der kan ikke efterfølgende spores nogen kritik af Berlin-legene fra Danmarks Olympiske Komité eller fra det danske medlem af IOC, prins Axel. I det hele taget viste det sig, at IOC fandt det meget nemmere at samarbejde med diktaturer, der kanaliserede store ressourcer over i eliteidrætten,  end  med  vestlige  demokratier,  der betragtede idræt som et udmærket kulturfænomen, men uden større statslige satsninger.

IOC's  holdning  viste  sig  ved  tildelingen  af Sommer-OL i 1940 til Tokyo og Vinter-OL til Sapporo til trods for, at Japan i 1931 havde annekteret  Manchuriet  og  siden  1910  havde  besat  Korea.  OL  1944  blev  imidlertid  tildelt  London, hvilket  dog  først  blev  en  realitet  i  1948.  IOC's gode samarbejde med det nazistiske styre viste sig  klart,  da  den  reagerede  på  aflysningen  af Vinter-OL  i  Sapporo  ved  få  måneder  efter  de antijødiske overgreb under Krystalnatten 9. november 1938 at tildele vinterlegene i 1940 Tysklands fineste vintersportssted Garmisch Partenkirchen, der også havde stået for VM i 1934 og 1938 samt OL i 1936.

Også i tiden efter de olympiske lege blev budskabet om den vitale og sportsglade nation udbredt.  Det  foregik  gennem  Leni  Riefenstahls æstetiske og teknisk nyskabende filmværk Olympia om Berlinlegene, der havde premiere i Tyskland  i  1938  på  Førerens  fødselsdag.  Her blev  der  udbredt  et  effektivt  propagandabudskab om Tyskland som en fredsskabende nation med accept af den olympiske multikulturalisme og med Hitler som en landsfader, der fremstod menneskelig og engageret i den moderne konkurrencesport,  som  han  dybest  set  foragtede, fordi den i princippet gav alle racer lige adgang til at vinde.

Når IOC traditionelt har arbejdet så godt sammen med et-partistater, kan det skyldes, at IOC også  selv  fungerer  som  en  selvsupplerende  komité, hvor magtudøvelsen foregår fra top til bund eller med det tidligere IOC-medlem Kai Holms ærlige  ord  i  anledning  af,  at  IOC-kongressen kommer  til  København  i  2009  (Politiken  12/1, 2009: »Normalt er det, hvis jeg skal være helt ærlig, eksekutivkomiteen, der tager alle afgørelser, men jeg må sige, at vi helt afgjort har mere at sige, end vi haft i meget lang tid… Mest på det praktiske  område.  For  selve  det  intellektuelle indhold,  styres  stramt  fra  præsidenten  selv,  så der er ikke meget indflydelse (Heinskou, 2009)).

## kongefAmiLien og sPorten

Den danske kong Christian X var til stede ved filmpremieren i København. I anledning af premieren skrev den konservative avis Berlingske Tidende, at: »Det er stort og herligt at have været med til disse uger, da alverdens idræt holdt mønstring og uden mislyd kæmpede for idrættens højeste ære ... »Der Führer« har været et af de  taknemmeligste  kameraobjekter,  og  man kommer meget tæt ind på hans loge i øjeblikke, der afslører hans intense spænding, hans nervøsitet, hans hjerteangst - da han uafbrudt gnider sine  knæ  -  og  hans  gåen  op  i  landsmændenes kamp for førstepladserne. Så intimt filmes sjældent en diktator«.

Under den tyske besættelse af Danmark spillede  prins  Axel  i  øvrigt  en  politisk  rolle,  idet den såkaldte Højgaardkreds efter 9. april 1940 søgte at få kongen til at støtte kredsens planer om indsættelse af en »upolitisk« regering ledet af prinsen. Højgaardkreden krævede, at »stats- autoriteten  ...  i  langt  højere  grad  end  hidtil« blev  »et  bestemmende  princip  i  det  politiske liv«. Kredsen havde dog udspillet sin rolle allerede  inden  udgangen  af  1940,  da  Christian  X havde fastholdt de parlamentariske grundprincipper over for kredsens ønsker.

Under besættelsen var kongefamiliens opbakning til idrætten i øvrigt med til at give idrætsbevægelsen anerkendelse fra højeste sted. Kongens tilstedeværelse ved sportskampe var med til at styrke alsangsstemningens nationalfølelse.

Heldigvis  undgik  kongen  at  skulle  tage  stilling  til,  om  han  ville  hilse  på  besættelsesmagtens  soldater  ved  landskampe.  Fodboldlandskampen  mod Tyskland  30.  juni  1941  i  Parken blev aflyst på grund f. antityske uroligheder ved en foregående kamp. Det må have løst et dilemma.  Normalt  viste  kongen  tyskerne  korrekt  og værdig optræden, men heller ikke mere, hvilket som bekendt senere førte til omfattende politiske  problemer under »telegramkrisen« i 1942, hvor kongen lapidarisk takkede Hitler for hans lykønskning i anledning af kongens fødselsdag 26. september, hvilket udløste et sandt raserianfald  hos  den  tyske  fører. Aflysningen  af  landskampen betød, at kongen undgik at skulle beslutte sig for, om  han  ville  træde  ned  på grønsværen  i  halvlegen  og  -  som  den  svenske konge havde gjort det 5. oktober 1941 - hilse på de tyske spillere, der heilede før og efter kampen. Gjorde Christian X ikke det, ville det givetvis  blive  udlagt  som  en  politisk  manifestation mod besættelsesmagten, ikke mindst fordi han havde for vane at hilse på de svenske spillere ved landskampe.

## kronPrins frederik

Igen i dag er en dansk prins bragt i stilling som IOC-medlem. På IOC-kongressen ved OL i Torino  februar  2006  var  det  den  forhenværende DIF-formand Kai Holms mål at få den prestigefyldte  IOC-kongres  til  København  i  2009,  hvor hensigten er, at kronprins Frederik skal indvælges i IOC. Det var en vanskelig opgave, da det foregik midt under Muhammed-krisen, men Kai Holm udtrykte i sin tale efter at have fået grønt lys fra regeringsniveauet sin personlige afstandtagen  fra  Muhammed-tegningerne,  og  København blev valgt som værtsby.

Det er aldrig neutralt at skulle møde et land, hvor idrætten er tildelt en central politisk rolle. Det er derfor vigtigt, at idrætslederne og kronprinsen er bevidste om de politiske implikationer, som også er en del af den sportslige aktivitet,  så  atleter,  trænere  og  ledere  kan  undgå at blive  brikker  i  et  politisk  spil.  Prins  Axel  kan bruges som et manende eksempel på, hvordan også  royale  idrætsledere  meget  nemt  kommer til  at  medvirke til  regimers selviscenesættelse. Det er klart, at DIF får utrolig god branding ud af  kronprinsens  kandidatur,  men  mindre  soleklart,  om  kongehuset  ikke  mister  noget  af  sin integritet og sin hæven sig over de politiske vande ved at stikke hånden ind i den idrætspolitiske hvepserede.

For den danske kronprins, der kandiderer til den internationale olympiske komité er et af de store  problemer,  at  han  i  tilfælde  af  at  blive valgt skal sværge en olympisk ed om absolut loyalitet  over  for  IOC,  hvorfor  han  risikerer  at komme  i  modstrid  med  den  danske  regering, hvilket  ville  være  en  bombe  under  monarkiet. Der  har  to  gange  før  været  en  fundamental uenighed mellem IOC og den danske regering. Den første gang var i 1998/99, da den danske regering pressede på for oprettelsen af et uafhængigt  dopingagentur  (WADA)  mod  IOC's  vilje. Den  anden  gang  var  fra  2000  -  2004,  da  IOC iværksatte et massivt pres for at indføje en artikel  i  EU's  traktatgrundlag,  der  skulle  undtage sporten fra reglerne om arbejdskraftens frie bevægelighed - en særregel den danske regering var meget imod Den  hollandske  kronprins Willem-Alexander kom også ud i en politisk storm, da han personligt  blev  inviteret  ind  i  IOC  af  den  magtfulde præsident  -  Francos  tidligere  sportsminister  Juan Antonio Samaranch. Willem-Alexander var smart nok til at opstille til IOC på et politisk set mindre turbulent tidspunkt i 1999, hvor 10 korrupte medlemmer af IOC netop var blevet smidt ud.  Som  kronprins  har  Willem-Alexander  dog klare bånd på, hvor meget indflydelse han kan opnå i IOC, og i 2000 måtte han således til stor lettelse  for  den  daværende  premierminister træde ud af den magtfulde og omstridte udvælgelseskommission,  der  står  for  valget  af  OLværtsby.

Der var god grund til, at de danske idrætsledere og kronprinsen havde gjort sig sportens politiske  karakter  klart,  inden  de  tog  til  Riget  i Midten.  Den  Internationale  Olympiske  Komité og  Danmarks  Idræts-Forbund  har  gjorde  dog meget lidt ud af at tage en offentlig debat om det politiske ved at deltage i OL i Kina, skønt den forhenværende DIF-formand Kai Holm erkendte, at deltagelsen var politisk, hvilket i øvrigt  fik  Jyllands-Posten  til  at  spørge,  hvordan kronprins  Frederik  så  skulle  kunne  holde  sig uden for politik.

Ved  Salt  Lake  City-legene  i  2002  benyttede præsident George Bush OL til den mest markante politisering i nyere tid. End ikke Hitler vovede at ændre ordlyden ved statsoverhovedets åbning  af  OL,  men  Bush  talte  på  baggrund  af terrorangrebet 11. september 2001 helt uden for det faste oplæg om USA som en »stolt og beslutsom nation«. Samtidig var der ved åbningsceremonien indmarch af amerikanske politibetjente og brandmænd fra indsatsen i World Trade Cen- ter,  som  bar  et  sønderrevet  og  delvist  brændt amerikansk flag, der angiveligt var fundet i ruinerne  efter  angrebet.  Det  kan  derfor  ikke  undre, hvis den kinesiske regering fik det indtryk, at det var legitimt at bruge OL til egne politiske formål.

På  den  baggrund  kan  der  spørges,  om  ikke Danmarks Idræts-Forbund og kronprins Frederik, der i Beijing besøgte den kinesiske statsleder Hu Jintao, lod sig forføre af en nation, der bruger sporten som kulisse for regimets selviscenesættelse? Har vi intet lært siden Berlin 1936?

## fAcAdeByggeri?

Da Den Internationale Olympiske Komité i 1997 skulle besigtige Beijing med henblik på et værtskab for OL, var græsset langs køreturen ind til Beijings  centrum  malet  grønt,  smoggen  renset af  hovedstadens regeringsbygninger og jublende menneskeskarer med olympiske flag opstillet langs  ruten.  Kinas  statsledelse  opererede  med at  bruge  kemiske  midler  for  at  sørge  for  godt vejr  under  OL,  ligesom  den  evige  tunge  smog over Beijing blev reduceret via begrænsninger på  trafikos  og  fabriksrøg.  Beijings  indbyggere blev trænet i at ophøre med at spytte, harke og mase i de hyppige køer, mens OL stod på. Pengesedler med Mao på udskiftedes til fordel for et OL-motiv, og der blev ikke serveret hundekød i den  periode,  hvor  de  udenlandske  tilrejsende var til stede.

Var dette olympiske facadebyggeri et sindbillede  på  et  styre,  der  ønskede  at  udrydde  alle knaster og fremstille sig selv som pletfrit med brug af alle midler over for dem, som spolerer glansbilledet? I hvert fald erklærede de kinesiske autoriteter, at OL skulle foregå i harmoniens ånd, hvilket i praksis betyder uden disharmonier fra splittelsesmagere, dissidenter og separatister, læs: Tibetanere.

## den tiBetAnske mAskot

De  kinesiske  myndigheders  fremfærd  over  for den  tibetanske  olympisk  timede  opstand  med kampvogne og i tusindvis af paramilitære politifolk  og  riffelbevæbnede  soldater  fra  »Folkets befrielseshær« skabte heller ikke ligefrem billedet af en fredelig nation, der reagerer dialogisk på markeringerne på 49-års dagen for det mislykkede tibetanske oprør i 1959, som kulminerede med Dalai Lamas flugt til Indien.

Når tibetanerne gik til angreb på kinesere ved det  tibetanske  religiøse  og  kulturelle  centrum Lhasa, skyldes det ud over den generelle undertrykkelse af deres kultur også den kinesiske regerings politik med at lade den absolutte etniske majoritet i Kina, han-kineserne, strømme til Tibet for i sidste ende at udgøre en majoritet i det besatte område. Kineserne er ikke til sinds at slippe den råstofrige region, der udgør en tiendedel af Kinas areal,  med fare  for,  at  andre urolige  provinser  som  det  muslimske  Xinjiang lader sig inspirere.

Før og under OL blev medierne og internettet fortsat udsat for censur, og under urolighederne i  Tibet blev alle internetforbindelser fra og til Tibet  lukket  ned  og  alle  udlændinge  fjernet,  så udefrakommende øjenvidneskildringer var umulige. Samtidig blev de udenlandske tv-kanalers indslag om Tibet censureret bort af de kinesiske myndigheder. En ting er, at kapitalinteresser  i  de  vestlige  lande  stiltiende  accepterer undertrykkelsen i Kina, en anden ting er, at internetudbydere som Yahoo aktivt har hjulpet de kinesiske myndigheder med at opspore dissidenter via deres spor på internettet.

Én af de fem olympiske maskotter var i øvrigt den  tibetanske  antilope,  et  udryddelsestruet dyr,  der  mere  end  noget  andet  symboliser  den spinkle og skrøbelige tibetanske identitet.

For at protestere mod krænkelser af menneskerettighederne - og især overgrebene mod de religiøse Falun Gong-udøvere - blev der tændt en »olympisk fakkel for menneskerettighederne i Kina« 9. august i Athen i Grækenland.

Det fromme, men urealistiske håb var naturligvis, at faklen i sidste ende skulle lande i Beijing. Det gjorde den så ikke, men til gengæld nåede denne alternative fakkel viden om inklusive til Kongens Nytorv i København i oktober 2007.

Der foregik altså ved OL i Beijing en kamp om de olympiske symboler. De kinesiske magthavere ønskede også, at den olympiske fakkel skulle bæres via en indenrigsrute over Taiwan, hvilket den  taiwanske  regering  dog  afviste,  da  den  så det  som  et  forsøg  på  symbolsk  at  indlemme østaten i Kina.

## historisk sAmmenBLAnding Af sPort og PoLitik

At Kina i høj grad lægger vægt på sportens politiske signalværdi, oplevedes på dansk grund, da der  blev  afholdt  en  sportsligt  set  uvæsentlig, men  politisk  set  vigtig  kamp  mellem Tibet  og Grønland i 2001. Det kinesiske udenrigsministerium var så vrede over, at pro-tibetanske kræfter fremstillede kampen som en »landskamp«, og at Tibet gennem flagning og andre nationale symboler  sportsligt  set  ville  blive  anerkendt som nationalstat,  at  de  truede  de  grønlandske myndigheder med, at det kunne gå ud over den store grønlandske rejeeksport til Kina.

Kina  har  før  høstet  gode  erfaringer  med  at bruge sporten politisk. Faktisk er Kina én af de mest politiserende nationer i OL's historie i forsøget på at holde Taiwan ude gennem bål, brand og boykot. I 1971 søgte formand Mao at tilnærme sig den tidligere ellers så kapitalistiske og imperialistiske hovedfjende USA på grund af et voksende  modsætningsforhold  til  Sovjetunionen.  Murbrækkeren  var  bordtennis,  og  i  april 1971 skete der et tøbrud mellem de to stater, da det  amerikanske  bordtennislandshold  kom  til Beijing.

Dette »ping-pong-diplomati« åbnede op for, at præsident Nixon i februar 1972 kunne møde formand Mao i den kinesiske  hovedstad,  efter  at Kina allerede i oktober 1971 havde generobret sit sæde i FN. Den kinesiske sportsminister fra 1989 til 2000, Wu Shaozu, skrev senere, at: »kineserne  har  lært  af  ping-pong-diplomatiet,  at sport og politik er uadskilleligt ... Sportsfolkene har påtaget sig et stort ansvar. De er vores politiske ambassadører«.

For  den  kinesiske  statsledelse  var  formålet med de olympiske lege en ansigtsløftning, der demonstrerede  -  ikke  mindst  over  for  Kinas egen  befolkning  -  at  Kina  nu  endegyldigt  var blevet en moderne superstat - også symboliseret ved medlemskabet af World Trade Organisation (WTO) i 2001.

For  kineserne  er  sportens  vigtigste  funktion at  tjene  statens  interesser,  og  det  kan  derfor ikke undre, at kineserne kører talentudviklingsprogrammer  med  muskelbiopsier  på  femårige, tæsk som pædagogisk værktøj, håndplukning af talenter til idrætsgrene ikke ud fra deres egne interesser,  men  ud  fra  fysiologiske  parametre, hårdhændet frasortering af atleter, der er blevet skadet af den rigide træning, samt undertiden brug af ulovlige midler, som da kinesisk svømning  blev  ramt  af  en  stor  dopingskandale  i 1990'erne.

## det kinesiske sPortssystem

I  Kina  er  breddeidrættens  vigtigste  rolle  at være udklækningssted for eliten, og eliten vil i reglen sige den olympiske elite, for Kina satser benhårdt  på  de  olympiske  discipliner,  der  er flest medaljer i, og dem, som det er nemmest at vinde i. Et klubsystem, som vi kender det i Danmark, hvor børnene melder sig ud fra egne interesser  og  skifter  rundt,  kendes  stort  set  ikke. Gennem denne ensretning af sporten til at tjene olympiske mål er det lykkedes for kineserne at rykke fra at være nr. fire, til nr. tre og nr. to i nationskonkurrencen ved de seneste tre olympiske lege,  og  i  Beijing  lykkedes  det  endelig  at  markere  sig  som  en  af  de  to  førende  supermagter ved at blive nr. 1 foran USA målt på antal guldmedaljer - en status, der på det økonomiske område  er  blevet  understreget  kraftigt  gennem den igangværende finanskrise. Faktisk gav denne rivalisering mellem Kina og USA OL i 2008 en aura af systemernes kamp som i koldkrigsdagene, hvilket yderligere øgede spændingen. For at  kunne  brillere  i  denne  kamp  har  kineserne kastet 40 milliarder dollar efter OL.

Det gamle trygge elitesportssystem i Kina er i dag under ombrydning. Der tildeles ikke længere jobs efter karrierestop, og forældrene skal nu betale for at have børn og unge på sportsskolerne. En meget stor del af Kinas mange sportspensionister er ramt af skader og lever et liv i fattigdom  uden  mulighed  for  at  få  arbejde  på grund  af  manglende  skolekundskaber.  Som  et markant eksempel så maratonløberen Ai Dongmei sig nødsaget til at sælge sine medaljer for at kunne brødføde sin familie. Der er dog nu forsøg på  at  genintroducere  princippet  om,  at  staten har et ansvar for eliteidrætsfolkenes beskæftigelse efter karrieren.

I en totalitær stat som Kina er der ingen forestillinger om sportens autonomi og ej heller om fair  play,  der  heller  ikke  har  en  pendant  i  det kinesiske  sprog.  Det  nærmeste,  man  kan  komme, er »mianzi«, der betyder at bevare sit ansigt eller sin ære og peger på, at det ikke er processen, men resultatet, der er det altafgørende. At tabe  en  international  kamp  vil  i  langt  højere grad  kunne  føles  som  et  vanærende  svigt  i  en kinesisk end i en dansk kontekst.

Når  Kina  aldrig  for  alvor  er  blevet  en  stormagt  inden  for  fodbolden,  kan  det  meget  vel være på grund af den udbredte match-fixing i den kinesiske liga såvel som i andre dele af sydøstasiatisk  fodbold.  Fodboldeksperter  hævder, at en meget stor procentdel af alle kampes resultater i de sidste to år i den kinesiske liga har været aftalt på foranledning af spillesyndikater.

At kineserne kan have det svært med begrebet fair play, illustreres af, at det danske kvindelandshold ved VM i kvindefodbold 2007 i Kina blev aflyttet under et taktikmøde af to kinesere med kamera, der blev opdaget bag en spejlvæg, da det danske landshold holdt det sidste taktikmøde før 2-3-nederlaget til Kina. Er det et eksempel på den overvågning og spionage, som de udenlandske deltagere blev udsat for under OL?

Den kinesiske sportspolitik bygger ikke på individuel selvrealisering, men  tværtimod på statslig  profilering.  Dette  er  senest  blevet  bekræftet ved, at den kinesiske landstræner i badminton, Li Yongbo, i juli 2008 har tilstået match fixing ved at have bedt en spiller om at tabe til en  landsmand under OL i Athen i 2004. Uden blusel fastholder han at ville fortsætte med denne efter alt at dømme udbredte og for kineserne helt ukontroversielle praksis. På trods af denne sag og andre mærkværdige kampe mellem kinesiske spillere griber IOC ikke ind over for træneren, der derfor også opererede uden problemer under OL i Beijing. En ting er, at modstanderne herved snydes, en anden ting er, at store internationale resultater kan være helt afgørende for, at kinesiske topatleter tjener nok til at undgå at havne blandt det store proletariat af skadede og fattige pensionerede atleter uden nok boglig uddannelse til at kunne gøre sig på jobmarkedet. Det kan derfor være fatalt for en atlet at blive håndplukket til at tabe for at støtte nationens overordnede interesser.

## oL og menneskerettighederne?

Under OL lykkedes det for den kinesiske partiledelse  at  neddæmpe  opmærksomheden  omkring  problemer  med  menneskerettighederne, behandling  af  politiske  fanger,  nedkæmpelsen af oprøret i Tibet og samarbejdet med dubiøse politiske regimer i den tredje verden såsom Burma, Nordkorea, Zimbabwe og ikke mindst Darfur i det vestlige Sudan, hvor kineserne til gengæld for lukrative energiinvesteringer og olieleverancer vender det blinde øje til muslimske  regeringsstøttede  militsers  etniske  udrensning af den sorte ikke-arabiske befolkning, der foreløbig har resulteret i mindst 200.000 døde.

Ytringsfriheden blev faktisk indskrænket frem mod og under OL. Som blot en blandt mange  kan  nævnes  arbejder-  og  bondeaktivisten Yang Chunlin fra Kinas nordlige Heilongjiangprovins, der i sommeren 2007 indsamlede underskrifter til et åbent brev under overskriften »Vi vil  have  menneskerettigheder,  ikke  olympiske lege«. Myndighederne kvitterede ved at anholde ham, og i februar 2008 blev han iført lænker på  hænder  og  fødder  fremstillet  i  retten  på grund af »statsundergravende virksomhed«.

Fra Danmarks Idræts-Forbunds og Den Internationale Olympiske Komités side forlød det, at OL vil medføre en forbedring af situationen på menneskerettighedsområdet i Kina, uden at der dog kunne registreres noget pres fra den olympiske bevægelses side.

Hvor vanskeligt det er at manøvrere i de olympiske skær, ses i øvrigt klart af, at bestyrelsesformanden for den danske organisation til støtte af eliteidræt Team Danmark blev udsat for kritik, da han i Team Danmarks blad Puls i december 2007 skrev: »Lad os slå det fast, at det ikke er atleternes opgave at forholde sig til politiske spørgsmål«,  hvilket  nemt  kunne  læses  som  en appel  til  atleterne  om  ikke  at  bruge  deres ytringsfrihed, hvilket de da heller ikke gjorde i en grad, der på nogen måde kunne bringe dem på konfliktkurs med det kinesiske styre.

For  at  undgå,  at  atleterne  skaber  problemer med  deres  åbenmundethed,  har  den  britiske olympiske komité (BOA) fået de britiske OL-deltagere til at underskrive en erklæring om, at de ikke vil snakke om politiske emner i relation til OL. Også i Belgien og New Zealand har der været forsøg på at give atleterne mundkurv på.

En vis begrænsning af den individuelle politiske propaganda ved OL er dog nok et gode, for den kan jo også bruges til det modsatte af en kamp for  menneskerettigheder  og  nationernes selvbestemmelsesret.  Eksempler  er  italienske fodboldspillere som Lazios Paolo di Canio, der har givet fascisthilsen ud mod de højreradikale tilskuere,  de  såkaldte  ultras,  og  Juventus-målmanden Buffon, der på et tidspunkt valgte nummeret 88 på sin trøje, hvilket som bekendt udgør bogstavet H x 2 (Heil Hitler). Et af de seneste eksempler  er  den  serbiske  guldmedaljevinder Milorad Cavic, der blev udvist fra Europamesterskaberne i svømning i Eindhoven i marts 2008, da han ved sejrsceremonien bar en T-shirt med sloganet »Kosova er serbisk«.

Det  er  i  øvrigt  iøjnefaldende,  at  det  danske brydeforbund  i  anledning  af VM  i  2009  i  Herning  har  planlagt  flere  imødekommende  tiltag over for deltagere fra Mellemøsten, hvor brydning i mange lande er en populær sport. »Den muslimske verden skal  have  et  andet  og  mere positivt  billede  af  Danmark,  siger  presse-  og marketingansvarlig  Mads  Bang  Aaen.«  Yderst sympatisk, men burde DIF ikke reflektere over denne åbenlyst politiske gestus, der jo ikke just adskiller sport og politik?

Flere af de danske OL-deltagere ønskede dog at  bruge  deres  ytringsfrihed. Tre  af  Danmarks olympiske roere i Beijing, Juliane Elander Rasmussen,  Rasmus  Quist  og  Mads  Rasmussen  hvoraf de sidste to af DIF blev kåret som »Årets Sportsnavn 2007« - argumenterede for, at de anser det for deres pligt at ytre sig kritisk om forholdene i Kina i forbindelse med, at de den 13. december 2007 sammen med 95 kajakroere deltog i et sejlende fakkeltog i Københavns Havn, som Amnesty International var medarrangør af.

De tidligere stjerner, svømmeren Louise Ørnstedt, cykelrytteren Rolf Sørensen og håndboldspilleren Rikke Hørlykke, aftalte med Amnesty International, at de skal hjælpe organisationen med at sætte spotlys på menneskerettigheder i Kina frem mod OL.

Endelig  startede  den  danske  billedhugger Jens Galschiøt en kampagne »Farven orange«, der opfordrede folk fra hele verden til under OL at iføre sig orange tøj som en tavs protest mod Kinas  krænkelser  af  menneskerettighederne, hvilket  dog  ikke  fik  særlig  opmærksomhed. Tværtimod ser det nu ud til, at det lykkedes for det kinesiske regime at få mange tusinde internationale eliteidrætsfolk og rollemodeller i deres hjemlande til at formidle et positivt indtryk af  Kina  som  verdenspolitisk  aktør  efter  det blændende show i Beijing.

## WAr Without WeAPons

Frasen om sportens upolitiskhed er en besværgelse, der har som ypperste formål at hindre, at den olympiske sport trækkes ned på det profane politiske  hverdagslivs  niveau,  hvorved  den  mister sin magi. For grundlæggeren af det moderne OL i 1896, Pierre de Coubertin, videreførte den moderne olympiske atlet nemlig den antikke atlets religiøse gudedyrkelse ved at ære »sit fædreland, sin oprindelse, sit flag«.

Målet var at skabe en ophøjet kult, hvor nationalfølelsen  kunne  få  fuld  udfoldelse  og  nationerne  måle  sig  i  fredelig  kappestrid,  hvorved krigens virkelige styrkeprøve bedre kunne holdes i skak: krig uden våben. Pierre de Coubertin forestillede  sig  vitterligt,  at  nationalstaternes bedste sønner gennem en fredelig konfrontation på de olympiske anlæg ville kunne befrugtes af »en religiøs følelse« opnået gennem OL's ritualer og symboler.

Hvert fjerde år skulle menneskeheden genfødes i en forløst, vitaliseret og fællesskabsfølende tilstand. Den olympiske hymne angiver forsøget  på  at  skabe  en  sakral  stemning.  Den  blev komponeret specielt til de første moderne olympiske lege i Athen 1896 af Spyros Samaras til et digt  af  Kostis  Palamas:  »Udødelige  fortidens ånd, fader til det gode, skønne og sande ...«. Dertil kommer faklen, der er blevet tændt i Olympia  ved  solens  stråler,  og  efter  en  verdensomspændende rejse nu skal antænde den olympiske flamme på stadion, hvor den skal brænde ubrudt indtil legenes afslutning. Endvidere den olympiske ed, hvor en person fra værtsnationen - altså ved OL 2008 en kinesisk atlet - siger: »På alle deltageres vegne lover jeg, at vi vil deltage i disse olympiske lege med respekt og lydighed over for de regler, der styrer dem, og i idrættens ånd, så det kan være til ære og hæder for vore hold«.

Blandt andre betydningsbærende punkter er det  olympiske  motto:  Hurtigere-højere-stærkere, ringene i blå-gul-sort-grøn og rød, kanonskud og brevduer, hvilket i øvrigt er en rød klud foran alverdens  dyreværnsorganisationer,  da  duerne flakser forvirrede omkring, og en del af dem risikerer at blive brændt op i den olympiske flam- me.  Som  afslutning  på  åbningsceremonien  afspilles det arrangerende lands nationalmelodi.

De olympiske leges liturgi er langsomt blevet udviklet gennem legenes historie og er derfor et sammensurium  af  ritualer.  For  eksempel  blev fakkelløbet introduceret af den tyske organisationskomité under Hitlers olympiske lege i Berlin  1936.  Kulminationen  ved  indmarchen  kommer, når værtslandet altså i 2008 det kinesiske hold marcherer ind til allersidst, hvilket vanen tro udløste enorm begejstring blandt de mange kinesiske tilskuere, der var vidne til OL-historiens største hold. Hvis der var truende skyer i horisonten blev de forsøgt skudt væk med kemiske granater, og afslutningsvis tog kinesernes overdådige tradition for fyrværkeri vejret fra os alle, skønt en del af fyrværkeriet var optaget tidligere og nu blev genudsendt. Den lille smukke pige, der sang solo fint, sang i øvrigt slet ikke, men var blevet valgt til at mime, fordi den egentlige sanger skønnedes ikke at være køn nok.

For en nyfødt nation er det at deltage i indmarchen ved OL bag en strunk og stout fanebærer og en skiltebærer med nationens navn den endelige emotionelle inddragelse i nationernes kreds. Men for at markere sig nationalt skal man også  helst  vinde  medaljer  eller  endnu  bedre komme  højt  på  nationernes  medaljerangliste, og kineserne har satset alt på at blive nr. 1 denne gang. Allerstærkest kan man dog manifestere sin  nationalfølelse  og  sælge  et  kulturpolitisk budskab til alverden, hvis man opnår det i dag uhyre eftertragtede at blive olympisk værtsby.

## oL som kuLturProPAgAndA

Til gengæld for at gøre OL til en megaevent med en  astronomisk  omsætning  tildeles  værtsbyen og værtslandet af Den Internationale Olympiske Komité en mulighed for ikke mindst gennem åb- ningsceremonien at sælge et positivt billede af sin egen kultur og sin styreform til tv-seere over hele  verden.  Som  den  største  fast  tilbagevendende begivenhed i verden er OL og ikke mindst åbningsceremonien  fuldstændig  ubetalelig  set ud fra et reklamesynspunkt, når det gælder om at gøre et land kendt og skabe goodwill om dets image.

Værtslandet får adgang til at politisere gennem at forbinde sig med de olympiske symbolers ophøjethed. For eksempel overtog kineserne  helt  fakkelløbets  stormfulde  vej  gennem Europa, USA og Korea til IOC's store fortrydelse på grund af profaneringen af det olympiske ritual.  Men for kineserne var det vigtigt, at fakkelløbets vej ikke blev brudt, om den så skulle foregå  i  det  skjulte  og  under  massiv  politibeskyttelse. Frem for alt skulle faklen gennem Tibet og op på et i øvrigt uvejrsramt Mount Everest for at demonstrere Tibets ubrydelige enhed med Riget i midten trods opstand og undtagelsestilstand. Ved faklens ophold i Lhasa by fremkom den regionale leder af Kinas Kommunistparti  Zhang  Qingli  i  øvrigt  med  følgende  såre politiske bemærkning: »Vi vil helt sikkert være i  stand  til  totalt  at  knuse  Dalai  Lama-klikens lumske planer«.

Modpolitisering er til gengæld ikke accepteret af IOC, og »sammenblanding af sport og politik« betyder derfor i reglen, at IOC og værtsnationens politikmonopol udfordres. Det udtrykker jo en farlig konkurrence over for IOC's kernevare, som er salg af uovertrufne kanaler for nationalpolitisk selviscenesættelse. Da faklen i Olympia blev overdraget fra den græske til den kinesiske olympiske komité, markerede det, at Kina nu angiveligt var værdig til at varetage de ophøjede  olympiske  idealer  »til  gavn  for  den harmoniske  udvikling  af  mennesket  med  hen- blik  på  at  fremme  oprettelsen  af  et  fredeligt samfund,  der  er  optaget  af  bevarelsen  af  den menneskelige værdighed«. Det var jo en betragtelig politisk gevinst for det kinesiske et-partistyre. Da en person fra »Journalister uden grænser« til gengæld protesterede mod denne opfattelse  ved  på  Olympia  at  løbe  ind  bag  hovedtaleren, præsidenten for den kinesiske organisationskomité, for at vise et flag med de olympiske  ringe  som  håndjern,  så  blev  det  af  IOC fordømt i stærke vendinger som en »politisk manifestation«. Når en sådan protesthandling vækker så stor vrede i IOC, er det naturligvis fordi, det truer med at trække hele tæppet væk under illusionen om sporten som apolitisk.

## åBningsceremonien

For kineserne har åbningsceremonien haft højeste  prioritet,  arbejdet  med  de  10.000  medvirkende  er  pågået  i  tre  år,  og  der  er  investeret uendelige summer. Organisationskomiteen havde endog hyret Steven Spielberg til at bruge sin fabelagtige  illusionskunst  i  skabelsen  af  åbningsceremonien, men han stod af, da det gik op for  ham,  at  den  kinesiske  statsledelse  fortsat støttede det sudanske regime, der udøver folkemord på dets egne indbyggere i Darfur. Til gengæld  var  en  anden  verdenskendt  filmskaber, Zhang Yimou, der blandt andet står bag mesterværket »Tiger på spring, drage i skjul« hovedinstruktør  på  højtideligheden,  hvilket  tydeligt kunne ses især i den fænomenale antændelse af faklen ved den ældre tidligere topatlet, forretningsmanden  Li  Ning,  der  i  svævende  Zhang Yimou-stil bevægede sig på overjordisk vis.

Ceremonien var i øvrigt frem til selve dagen for  åbningen  omgærdet  af  en  tavshed,  som  ellers  kun  var  en  statshemmelighed  værdig,  og deltagerne  var  naturligvis  underlagt  tavsheds- pligt. Det var derfor en stor bet, at det sydkoreanske  fjernsynsselskab  SBS,  nogle  dage  forinden sendte hemmelige optagelser fra prøverne, og for anden gang siden protesterne mod faklen i Seoul kom Kina og Sydkorea på kollisionskurs.

To af arrangørerne bag showet, Wang Chaoge og Fan Yue, afslørede dog også før premieren, at scener fra Sichuan og Wenchuan vil indgå som en »hyldest til den kinesiske ånd« efter det katastrofale jordskælv i Sichuan-provinsen den 12. maj  2008.  Under  åbningsceremonien  gik  den 2,29 meter høje kinesiske basketballstjerne Yao Ming da også hånd i hånd med en lille pige fra jordskælvet i Sichuan.

De kinesiske myndigheder havde efter en indledende  fase,  hvor  de  håndterede  katastrofen med stor åbenhed og stort engagement, lukket mere og mere ned over for protester mod, at skoler var bygget så uansvarligt, at de brasede sammen  over  tusindvis  af  skoleelevers  hoveder, hvorimod  regeringskontorer  stod  uskadte.  For en kinesisk påtvungen etbarnsfamilie er den ultimative  katastrofe  at  miste  det  eneste  barn, hvortil alt fremtidshåb er knyttet. Det vil derfor være  en  kærkommen  lejlighed  for  regimet  at demonstrere medfølelse på den ultimative platform, som OL udgør, hvorved enhver forestilling om regimets umenneskelighed og ligegyldighed med det enkelte individ skal bortviskes.

Under  åbningsceremonien  søgte  kameraet  i høj grad den kinesiske statsleder Hu Jintao og den  halve  snes  medlemmer  af  politibureauets stående  udvalg  samt  udenlandske  statsoverhoveder og monarker. I øvrigt mærkeligt, hvis politik  og  sport  ikke  har  noget  med  hinanden  at gøre,  at  det  kan  medføre  landekrise,  hvis  en udenlandsk politisk leder ikke vil møde op. Ud over  Hu  Jintao  og  IOC's  præsident  holdt  også præsidenten for den kinesiske organisationsko- mité (BOCOG) tale, så kineserne fik god lejlighed til at markere sig også verbalt over for verdenspublikummet.

Ceremonien spillede i høj grad på den righoldige  kinesiske  historie  og  kultur.  Målet  var  at demonstrere, at Kina i dag er langt fra den tidligere opfattelse af »Asiens syge mand«. Herved blev  den  nuværende  magtelite  i  Beijing  fremstillet  som  blomsten  af  en  tusindårig  national kinesisk kulturtradition, og rødderne i maoisme, de katastrofale »store spring fremad« og kulturrevolution flashede bort. Helt i tråd hermed opretter  de  kinesiske  myndigheder  overalt  i  verden i disse år Kungfutse-kulturinstitutter for at betone  det  nuværende  regimes  samklang  med den  oldgamle  kinesiske  tradition  for  lydighed og  respekt  over  for  alderdommen,  foresatte  og autoriteter.

Åbningshøjtideligheden spillede også på den rige  kinesiske  tradition  for  kampkunst  med utallige variationer af kung fu. Her har Kina virkelig bidraget til den internationale idrætskultur. Det lykkedes for Japan at få judo fast på det olympiske program efter OL i Tokyo i 1964 og også for Sydkorea at få Taekwondo fast på programmet efter OL i Seoul 1988. Kineserne har gennem de seneste år sendt delegationer rundt i verden for at promovere deres wushu i dens moderne form som olympisk disciplin, men det vil næppe lykkes,  da  den  ikke  er  særligt  udbredt som konkurrencesport uden for Kina, og da der dyrkes utallige varianter.

Kineserne har en lang tradition for massekoreografier, der stammer helt fra maoismens tid, hvor  iscenesættelser  af  synkrone,  farverige  og storsmilende  menneskemasser  var  i  høj  kurs. Hvor ceremonierne tidligere var meget disciplineret og militaristiske, er der de seneste årtier sket  en  opblødning  med  stærk  inspiration  fra vestlig discomusik og med en betoning af kønsforskellen i markant modstrid med den traditionelle maoistiske kønsløshed i form af fælles uniformslignede  hverdagstøj.  En  opblødning,  der dog endnu ikke er nået længere end, at den kinesiske censur fortsat nidkært bekæmper tilløb til »pornografi«  f.eks. i litteraturen.  Denne discoficering viste sig dog ikke i åbningshøjtideligheden, der var mere præget af traditionelle budskaber.

Et af de mere markante politiske budskaber viste sig i øvrigt ved, at det kinesiske militær i strækmarch og med militær præcision stod for op- og nedtagning af det kinesiske og det olympiske  flag.  I  kinesisk  sammenhæng  er  militær tilstedeværelse ved idrætsbegivenheder dog helt  normal  og  ukontroversiel.  Ved  et  indslag med  børn,  der  skulle  repræsentere  alle  Kinas folkeslag, var der i øvrigt kun brugt etniske hankinesere i koreografien.

Alt  i  alt  var  åbningsceremonien  dog  ikke  så direkte politisk, som det kunne forventes. Vi har nemlig et meget godt billede af, hvilke politiske og kulturelle budskaber de kinesiske myndigheder  sender  af  sted,  når  de  er  eneafsendere  af budskaber ved sportsstævner. Generalprøven til OL blev nemlig afholdt for tre år siden i fuld offentlighed i Nanjing i form af »National Games« 2005. En specialeskriver fra Institut for Idræt i København, Christian Enemark, har op til OL i Beijing vist, at åbningsceremonien byggede på en  ret  uhæmmet  politisering  med  massiv  dyrkelse  af  hæren,  af  præsident  Hu  Jintao  (ikke mindst når det tibetanske hold blev vist) og af Kinas  rumprogram  kulminerende  med,  at  en svævende robot antændte ilden. Der blev også henvist til at ære Hu Jintaos og Deng Xiao Pengs »storslåede teorier«.

De kinesiske arrangører turde ikke politisere i en sådan grad, men dyrkelsen af Kina som ypperste  eksponent for moderniteten samt enheden i det kinesiske folk fremstod dog klart, og det indgik da også i de officielle kinesiske slogans om »harmoniens OL« og »high tech OL«.

## konkLusion

Når mantraet om, at sport og politik ikke har noget med hinanden at gøre, gang på gang fremhæves, skyldes det lige omvendt, at elitesport og politik  er  intimt  forbundet.  Det  er  et  sigende vidnesbyrd om, hvor fleksibelt og usubstantielt sloganet om ikke at sammenblande sport og politik egentlig er, at DIFs tidligere formand, det tidligere IOC-medlem Kai Holm, der frem mod OL i 2008 hånede menneskerettighedsaktivister på fakkelruten, var det eneste medlem af DIFs bestyrelse, der ønskede at boykotte legene i Moskva i 1980 med den begrundelse, at de var politiske. Frasen om sportens og politikkens adskilthed er et tomt tegn, som kan bruges til at give en hvilken som helst idrætspolitisk handling et ædelt og neutralt skær. Man gør derfor klogt i at spidse ørerne, når en idrætsleder eller politiker hævder, at sporten er hævet over politikken, for et sådant udsagn er i reglen et skalkeskjul for en stærk politisering af sporten.

IOC-medlemmet Prins Axel kan bruges som et manende  eksempel  på,  hvordan  også  royale idrætsledere meget nemt kommer til at medvirke til regimers selviscenesættelse. Det er klart, at DIF får utrolig god branding ud af kronprins Frederiks kandidatur til IOC, men mindre soleklart om kongehuset ikke mister noget af sin integritet og sin hæven sig over de politiske vande ved at stikke hånden ind i den idrætspolitiske hvepserede.

Selvfølgelig  fungerer  alle  OL  og  især  deres åbningsceremonier som en form for kulturpro- paganda for værtslandet.  På  den  vis  fulgte  de teknisk og organisatorisk set uhyre succesfulde Beijing-lege en tradition. Men det er lige så selvfølgeligt noget specielt, at vi har givet en et-partistat  med  store  problemer  med  menneskerettighederne  og  med  stærke  etniske  grænsekonflikter  ret  til  at  udnytte  en  åbningsceremoni med et ritualiseret og semireligiøst skær i harmoniens og den mellemfolkelige respekts navn. Det må siges at have krævet virkelig meget af tv-seerens kritiske sans, da »the greatest show on  earth«  i  Beijing  gik  hen  over  skærmen. At forskere i sport og politik ikke behøver at blive arbejdsløse lige med det samme, ses af, at IOC har givet Vinter-OL 2014 til den russiske by Sochi,  der  ligger  tæt  på  Sydossetien  i  det  konfliktplagede  Kaukasusområde,  hvor  vi  i  2008 oplevede en georgisk offensiv i ly af OL i Beijing og et brutalt russisk modsvar.

Leni riefenstahls Olympiafilm forevises i københavn i august 1938 under  overværelse  af  det  danske  kongepar  (riefenstahl, 2000, s.311)

## LitterAtur

Brownell,  S.  (2008). Beijings  Games  - What  the Olympics Mean to China .  Rowman &amp; Littlefield Publishers, INC.

Close, P., Askew, D. &amp; Xin, X. (2007). The Beijing Olympiad - The political  Economy  of  a  Sporting Mega-event . Routledge, London and New York.

Guoqi,  X  (2008). Olympic  Dreams,  china  and sports . Harvard University Press, London.

Heinskou,  N.N.  (2009).  Danmark  bliver  vært uden stemmeret. Politiken,  12.01.2009. (1.sektion), s. 12.

Jarvie,  G.,  Hwang,  D-J.  &amp;  Brennan,  M.  (2008). Sport revolution and the Beijing Olympics . Berg.

Price, M. &amp; Dayan, D. (2008). Owning the Olympics - Narratives of the New China . The University og Michigan Press, USA.

Riordan, J. &amp; Jones, R. (1999). Sport and Physical Education in China . Spon Press, London.

Worden, M. (2008). China's Great Leap - The Beijing  Games  and  Olympian  Human  Rights  Challenges . Seven Stories Press, New York.