Teorien om de menneskelige behov hos Schanz
Forfattere: Preben Kaarsholm
Tidsskrift: kok (1982-04-25)

## Preben Kaarsholm

## Teorien om de menneskelige behov hos Schanz

Hans-Jnrgen Schanz:  Trak af  behovsproblematikkens  idehistorie med

sarligt henblik på  Marx og  Engels, Modtryk, Arhus  198  1.

Da Hans-Jnrgen Schanz i efteråret  1971 vendte  hjem fra Frankfurt og indledte sin Kapital-gennemgang i Arhus, var der forandring  i  luften. Lidt på samme måde som da Georg Brandes nnjagtig ethundrede år tidligere vendte hjem fra sin store udlandsrejse og bragte »Hovedstrnmningerne« med sig, skete der nu noget i de tillumrede danske stuer. Endelig var skumringen tæt nok til, at Minervas ugle raslede med vingerne. -

Schanz' rekonstruktion af M a n  fnrte meget godt med sig. En masse forstenede dogmer om  dialektisk  materialisme,  klassekamps-motorik og monopol-kapitalisme fik  dndsstndet.  »Kapital-logikken«  blev  sngt uskadeliggjort  som en ny og sær skole, men uden videre  held: Schanz' insisteren på, at man  læste sagerne ordentligt og fik  hold på, hvad  der var de egentlige  kritiske pointer,  lod  sig ikke affærdige. Bl.a. derigennem  fik  marxismen  den  grad  af troværdighed  og indflydelse, den  har idag.

Imens er tiden gået og med den i nogen grad fornemmelsen af forandring. Schanz er mere og mere blevet til en Gurnemanz, der vogter den hellige marxologiske gral i forventning om, at der på et eller andet tidspunkt dukker en Parsifal, en »ren tåbe«, op og forlener gralsriddernes fællesskab med ny  potens og livskraft.  Tiden bliver  til rum, som Wag-

ner hævdede i år  for ethundrede år  siden.

Rekonstruktion er bedre end forvrængning og hypostasering, men  i sig selv begrænset. Over for den verdenskrise, der nu har samlet kræfter i et tiar, forslår den rette forståelse af Marx bedre end meget andet, men langt  fra tilstrækkeligt. Og den »civilisationskritik«,  som Schanz sammen  med  en  gruppe  idehistoriske  kolleger  har  lanceret  som  svar, er

mærkeligt vandet i forhold til krisens realitet og påtrængenhed.

Minervas ugle kunne forveksles med en druknet gråspurv.

Nu  kommer så Hans-Jnrgen  Schanz' doktordisputats,  Trak af  behovsproblematikkens udvikling  med  sarligt  henblik  på  Marx  og Engels, og med erindringen i behold om Schanz-projektets effektivitet for ti år siden gAr  man den uvægerligt i  mnde med store forventninger: Har den kritiske potens, som vi læste om i Schanz' konferens-speciale (Til rekonstruktionen af  kritikken af  den politiske okonomis omfangslogiske status, 1973), nu fået den så hnjt op at stå, at omtalte ugle (hvis den  ikke  i mellemtiden  er dnd  af  forurening) igen  kan  stikke næbbet

ovenvande?

Schanz' disputats er et meget kompetent idehistorisk arbejde -ingen tvivl  om  det.  Mest i den  idehistoriske  perspektivering  har Schanz sin force sammenlignet med de to værker, han tager udgangspunkt i at kritisere,  nemlig  Lucien  Seves Marxisme  et  theorie  de  la  personalite (1975)  og -især -Agnes Hellers Teorien om de menneskelige behov hos Marx(1974, da. udg. 1978).

Det er Schanz' opfattelse, at begrebet »behov«, behovsteori og ideen om et »behovssystem« fcarst far gyldighed omkring 1750, altså samtidig med at det borgerlige samfund begynder at blive dominerende. Opfattelsen belægges med relativt fyndige gennemgange af formuleringer omkring  behovene  hos  Platon,  Aristoteles,  Thomas  Aquinas,  Thomas More, Hobbes, John Locke, Condorcet,  Turgot  og Rousseau. Efter et afsnit  om Hegel tager Schanz så fat på  M a n  (og i et vist  omfang også Engels) for at vise,  hvordan  »behovsproblematikken« udvikler  sig, og

hvilken teoretisk status den har hos marxologiens to grundlæggere.

Det er hovedsagelig Marx, det drejer sig om. Schanz inddeler forfatterskabet  i tre faser:  1842-45, hvor idealistiske og antropologiske forestillinger endnu er fremherskende, 1845-56, hvor den historiske  materialisme grundlægges, og  1857 og fremefter, der står i kritikken af den politiske  okonomis tegn. Schanz mener  i overensstemmelse  med Althusser og hans disciple, at det er berettiget at tale om et »brud« i Man' udvikling, blot onsker han at placere det i  1857 i stedet for i  1844-46: Det  erkendelsesteoretiske  skred sker med Grundrisse og  kritikken  af den politiske  okonomi. Hvad et  »brud« så vil sige, bliver  man heller

ikke her klog på].

Det er yderst svært at holde fast i, hvad det egentlig er, Schanz vil vise os i sin disputats. Han kritiserer Agnes Heller for i sin bog om behovene -de cavrige dele af hendes antropologiske projekt, Instinkt. Aggression, Charakter og Theorie  der Gefuhle, omtales ikke -at gå ud fra, at der hos Man ligger en  samlet behovsteori  gemt,  som  det  blot  gælder om at fremdrage.  1 modsætning hertil  mener Schanz, at behovsbegrebet  hos Man ikke er styrende, men underordnet  forskellige »dominansbegre-

her«, f0rst og fremmest arbejds- eller produktionsbegrebet.

Ligeledes  mener  Schanz,  at  Heller  ontologiserer  behovsbegrebet, mens det  ifcalge  ham  hos  M a n  er radikalt  historiseret.  Efter  Schanz' mening er det én  af den sene Marx' hovedpointer,  at historien selv er historisk skabt, at »begrebernes gyldighed eller mangel på samme er bundet til  historiens  produktion af historien« (s. 223). Schanz'  konklusion mA -i lighed med althusserianemes -vaere, at det er meningslost at tale om antropologi hos M a n  og om antropologiske bestemmelser af behovene.

Men disputatsen er uklar. Hvad det antropologiske angår, medgiver Schanz, at også den sene Marx  »fremsætter  udtalelser, der fastholder den pmcakonomiske historiske materialismes grundlag« (s. 224). Herefter hedder det s A   desværre, at »det problem vil ikke her yderligere blive taget op« (ibid.). Men det betyder vel netop, at der hos M a n  opereres med en dobbelt historisk optik, som er »bind«, nar den  retter sig mod historien  i dens helhed, og »hard«, når den betragter den  kapitalistisk formede historie. Og at forholdet mellem disse to »historier« er centralt for Marx og fastholder den antropologiske og ontologiske dimension fra de tidligere  skrifter. Det er beklageligt, at Schanz vælger at se bort fra dette problem. Som det er, ender han i en total historisering og ~afnaturalisering«, som ikke virker overbevisende.

Det betyder bl.a., at hans kommunismeopfattelsefuldstlendig er begrænset til frignrelsespotentialer, der er kapitalismen iboende. Den sene Mani siger ifnlge Schanz, at kapitalismen  ikke blot skaber muligheden for kommunismen som et alternativ, men i sig selv anticiperer kommunismen. Det er kernen  i ideen om kapitalens »civilisatoriske tendens« (f.eks. s. 268).

Schanz forsnger på  intet tidspunkt at distancere sig fra Marx.  Hvad man end vil mene om Agnes Hellers bog om Mani' behovsteori, er det dog hos hende (og f.eks. hos Gyorgy Markus, hvis bog »Anthropologie« und Marxismus, en væsentlig forudsætning for Hellers værk, slet ikke bernres af Schanz) muligt at diskutere Marx' teori og ikke blot tyde den. (Jeg nægter  ikke,  at  diskussionens  kvalitet  tager  til  med  tydningens). Heroverfor virker Schanz noget blodlns:  Marx er for ham altid det sidste ord. Der er ikke skygge af problematisering.

Værre  er,  at  disputatsen,  eller  i  hvert  fald  Mani-afdelingen,  helt mangler pointe. Det virker sogt at fokusere p A   behovsbegrebet  som ledemotiv i en gennemgang af Marx' forfatterskab,  når dette begreb samtidig pivises hele tiden at optræde i en underordnet position i forhold til andre begreber. Det kræver stor viljestyrke og koncentration at f~lge argumentationen til dnrs.

Læsningen af disputatsen hæmmes også af dens sproglige form. Ligesom magister Schanz skriver doktor Schanz som en brækket arm. I forhold  til Til rekonstruktionen  af  kritikken  af den  politiske  nkonomis omfangslogiske status er der maske nok  i  disputatsen  sparet noget på expressis verbis'erne, differentia specificaerne, grosso modoerne, mutatis mutandierne, osso bucoerne osv., men der er stadig et hav af sproglige  besynderligheder  i  fremstillingen.  Det  gælder  f.eks.  helt  særegne Schanz-ord som »insistering«, »nedblænding«, »udsagnsrelevant«, »interpretationsbehnvende«, »i  rapport  til«  og  »plusmageri«,  men  også den mærkelige forkærlighed for substantiverede latinske adjektiver som »humanum«  og  ikke  mindst  »novum«.  »Det  er  et  karakteristikum ved. ., « skriver Schanz, når han mener, at noget særligt er på færde.

Doktoranden citerer på udenlandsk, men uden princip: Latinske forfattere optræder på tysk, franske på engelsk, og det er ikke fnrste- eller standardudgaver, der gengives. Endelig er værket fuld af unodvendige gentagelser. Noterne gentager teksten, og teksten gentager sig selv -ofte en tre-fire gange. Tilegnelsen af værket, som i ovrigt enkelte steder ikke er uden  en  vis charmerende knirkende  humor, modvirkes af helt  meningslose forhindringer.

Fælles for forfatterens forsog på at sabotere læsningen er, at de er  akademiske eller pseudo-akademiske. Schanz er en kentaur: Halvt hippie, halvt bornholmerur. Han griner tort i skægget og fabler om kommunismen, men samtidig er han uden distance til sin institutionelle indkapsling.  Maske kan  nogle af hans knuder  forklares med, at hans  seneste værk har skullet skrives som disputats. Men det forklarer ikke hvorfor.

## Note

1.   En anderledes og mere plausibel faseinddeling end Schanz' findes i Gyorgy Markus' artikel »Fire former for kritisk teori*, IN: Kurasje nr. 30, april 1982.