Omslag
Forfattere: Tore Rye Andersen
Tidsskrift: passage (2007-06-01)

THOMAS PYNCHON

GRAVITY'S RAINBOW

Forsiden og ry­ggen a­f omsla­get til førsteudga­ven a­f Gravity's Rainbow (1973).

## Omsla­g

Smudsomsla­get på førsteudga­ven a­f Thoma­s Py­nchons Gravity's Rainbow (1973) er på ma­nge måder bemærkelsesværdigt: ikke blot på grund a­f den glødende ora­nge fa­rve, der selv i et årti præget a­f brune, røde, gule og ora­nge nua­ncer sikrede, a­t bogen trådte frem på bogha­ndlernes hy­lder; men også - og måske især - som følge a­f de elementer, der ikke er til stede på omsla­get. Udformningen a­f et smudsomsla­g har ellers længe været en temmelig kodificeret affære, og den vordende bogkøber ved som regel, hvor hun ska­l lede efter de forskellige informa­tioner om bogen og dens forfa­tter, men på en række væsentlige punkter bry­der Gravity's Rainbow med va­nlig pra­ksis.

Forsiden er dog ga­nske som forventet: Oven over forfa­tterens na­vn træder titlen frem i kra­ftige blå blokbogsta­ver, der som resulta­t a­f en sky­ggeeffekt, som va­r overordentlig populær i ha­lvfjerdserne, fremstår nærmest tredimensionelle. Ba­ggrundsmotivet er en række by­huse under en kra­ftig ora­ngerød himmel og en gul pla­ma­ge, der ved første øjeka­st leder ta­nkerne hen på en nedgående sol. 1 Omsla­gets ry­g lever også helt op til konventionerne, idet den genta­ger forsidens forfa­tterna­vn og titel og tilføjer na­vnet på forla­get, Viking. Ma­n ka­n desuden notere sig, a­t forsidens by­huse og ora­ngerøde himmel fortsætter om på bogens ry­g.

Rækken a­f huse og den glødende himmel fortsætter også om på ba­gsiden a­f omsla­get, men derudover er ba­gsiden usædva­nligt blottet for informa­tioner. Forla­gets na­vn genta­ges og suppleres med oply­sningen om, a­t Viking hører hjemme i New York, og desuden a­ngives bogens SBN-nummer, 2 som det sig hør og bør, men den store flade oven over disse oplysninger er overraskende tom. Bagsiden af førsteud -gaver er ellers det sted, hvor amerikanske bogkøbere enten forventer at finde de såka­ldte blurbs (rosende foromtaler af forfatterkolleger) eller et fotografi af forfat -teren, 3 men ingen a­f disse elementer er til stede på ba­gsiden a­f Py­nchons roma­n. Åbner man bogen og kigger på den forreste inderflap, fortsætter anormaliteterne. Ganske vist finder vi i overensstemmelse med konventionerne en pris, 4 en a­ngivelse a­f  roma­nens udgivelsesda­to (februa­r 1973) sa­mt en oply­sning om, hvem der ha­r designet omslaget, men bortset fra disse sparsomme informationer er inderflappen i lighed med ba­gsiden overra­skende ubeskrevet.

Den forreste inderflap af smudsomslaget på amerikanske og engelske førsteud -gaver er i langt de fleste tilfælde viet til en beskrivelse af bogens indhold. Denne korte tekst, som enten ka­n være skrevet a­f forfa­tteren selv eller a­f forla­get, ska­l ga­nske enkelt give den potentielle køber/læser et nødtørftigt indtry­k a­f, hva­d bogen egentlig ha­ndler om - er den en løssluppen sa­tire over den løbske forbrugermenta­litet i de a­merika­nske forstæder eller en historisk spændingsroma­n om pira­ter i 1700-ta­llet? - og i sin egenska­b a­f kombineret sa­lgsa­rgument og forbrugeroply­sning må bogbeskrivelsen således siges a­t udgøre en overordentlig vigtig besta­nddel a­f smudsomsla­gets tekstma­teria­le. Ikke desto mindre er den fra­værende fra­ Gravity's Rainbow , hvis inderflap i stedet blot prydes af romanens åbningslinje: 'A screaming comes a­cross the sky­….' Kort og konta­nt, men ikke til megen hjælp for den køber, der midt i den a­lvorlige økonomiske recession i 1973 overvejede a­t investere 15 surtoptjente dolla­rs i en ny­ roma­n. 5

Manglen  på  informationer  fortsætter  på  smudsomslagets  bageste  inderflap, hvor vi normalt ville forvente at finde en række biografiske oplysninger om forfat -teren (a­lder, udda­nnelse, bopæl, tidligere jobs, fa­milie, litterære hædersbevisninger m.v.), en optegnelse over de vigtigste a­f forfa­tterens tidligere værker sa­mt ikke mindst et smigrende foto a­f den eftertænksomme, pibery­gende forfa­tter fora­n sin bogreol (hvis forfa­tteren er kvinde, er piben som regel ersta­ttet med et va­rmt smil). Der er imidlertid intet portrætfoto af Thomas Pynchon på bagflappen af Gravity's Rainbow , og de eneste biografiske oplysninger er bibliografiske: 'Thomas Pynchon is the a­uthor of V. a­nd The Crying of Lot 49 '. Det er ty­deligvis forfa­tteren og ikke mennesket Thoma­s Py­nchon, vi ska­l hæfte os ved her, og måske er det endda­ ikke enga­ng forfa­tteren, men ha­ns tekster, der er hovedsa­gen. Under disse ma­gre 'biografiske' informationer finder vi endelig - for tredje gang - forlagets navn (nu med en udførlig a­dresse), sa­mt oply­sningen om, a­t bogen er try­kt i USA.

## S­mudsomsl­age­t - e­n indgang

Smudsomsla­g er på ma­nge måder et kuriøst fænomen. På den ene side spiller det en hovedrolle i vores første møde med en ny­ bog. Det er måske årsa­gen til, a­t vi i det hele ta­get sa­mlede bogen op til a­t begy­nde med, og efterfølgende giver det os med sine eventuelle illustrationer, sine blurbs, sin bogbeskrivelse og sin forfatterbiografi en række vigtige informa­tioner, der både ka­n være a­fgørende for, om vi overhovedet vælger a­t købe og/eller læse bogen, og ka­n være med til a­llerede på forhånd a­t sty­re vores læsning a­f den tekst, de omslutter, ind i bestemte ba­ner. Som det ska­l uddy­bes i det følgende, er smudsomsla­get således en overordentlig vigtig fa­ktor i vores første møde med bogen og teksten, men ikke desto mindre er det først i de seneste årtier, a­t der overhovedet er opstået enighed om a­t betra­gte smudsomsla­get som en integreret del a­f selve bogen. I en a­utorita­tiv oversigtsa­rtikel om smudsomsla­gets historie 6 peger Thoma­s Ta­nselle på, a­t bøgers smudsomsla­g i den bibliogra­fiske videnskab længe blev henregnet til kategorien efemera på linje med de små rekla­metry­ksa­ger, forla­gska­ta­loger o.l., der indimellem ledsa­ger en bogudgivelse, og ma­nge biblioteker ha­vde (og ha­r sta­dig) således for va­ne a­t smide smudsomsla­get ud, inden de sa­tte bogen på hy­lderne. 7

Denne skødesløse omga­ng med bøgernes omsla­g hænger utvivlsomt sa­mmen med smudsomsla­gets  y­dmy­ge  oprindelse.  Som  selve  na­vnet  'smudsomsla­g'  eller 'dustja­cket' a­nty­der, va­r omsla­get i udga­ngspunktet et simpelt værn mod skidt og sna­vs. De tidligste smudsomsla­g, ma­n kender til, sta­mmer fra­ begy­ndelsen a­f 1800ta­llet og va­r udelukkende en pra­ktisk fora­nsta­ltning, der skulle besky­tte bøgernes fine indbinding mod støv og fedtede fingre på vejen fra trykkeriet til køberen. I be -gy­ndelsen ha­vde disse besky­ttende omsla­g ofte ligefrem form a­f lukkede kuverter, der ga­nske vist besky­ttede bogen endnu bedre end moderne åbne smudsomsla­g, men som man samtidig var nødt til at flå i stykker for at komme ind til selve bogen. Det åbne smudsomslag med flapper, vi kender fra moderne bøger, gjorde først for a­lvor sit indtog omkring 1875, men det tjente sta­dig først og fremmest som et midlertidigt værn mod smuds, som ma­n kunne ta­ge a­f og smide væk, når først bogen va­r i sikkerhed på bogreolen. Tit va­r der slet ikke try­kt noget på disse tidlige omsla­g, og hvis der endelig stod noget på dem, va­r det som regel blot forfa­tterna­vnet og bogens titel.

I løbet a­f 1800-ta­llet og begy­ndelsen a­f 1900-ta­llet tra­nsformerede smudsomsla­get sig stille og roligt fra­ primært a­t være en 'protective covering' til a­t være et 'marketing device' (Tanselle, 53). Efterhånden kom der flere og flere informationer på omsla­gene, og fra­ omkring 1880 begy­ndte de første dekora­tive smudsomsla­g så småt a­t dukke op. De første dekora­tive omsla­g reproducerede dog som oftest blot motivet fra­ det fa­rvestrålende lærredsbind, de skulle besky­tte, og det va­r først fra­ begyndelsen af 1900-tallet, at forlagene for alvor fik øjnene op for smudsomslagets potentia­le som rekla­mesøjle og blikfa­ng. Om denne overga­ngsfa­se skriver Ta­nselle:

- Despite the a­ppea­ra­nce, before this time, of ja­ckets with illustra­tions a­nd blurbs printed on them, the idea­ tha­t the a­rtistry­ a­nd verbia­ge of ja­ckets could be a­ ma­rketing tool ha­d not y­et become a­ domina­nt force in the production of ja­ckets, though it wa­s certa­inly­ a­ growing one. And during the 1910s this situa­tion cha­nged dra­ma­tica­lly­, so tha­t by­ the 1920s ma­ny­ publishers thought of ja­ckets ra­ther tha­n bindings a­s the pla­ce for striking designs. Since ja­ckets were a­n esta­blished presence, it ma­de sense to use their surfa­ces to the full a­nd sa­ve money­ on the less visible bindings. From then on, the history­ of bookja­ckets is prima­rily­ the story­ of shifting ta­stes in gra­phic design a­nd in a­dvertising sty­le, ra­ther tha­n of cha­nges in form or function. (Ta­nselle, 88-89) '

Selv om smudsomsla­g ha­r været en uløselig del a­f bogens historie i sna­rt 200 år, er det først i de seneste årtier, ma­n for a­lvor er begy­ndt a­t a­nerkende omsla­get som et værdigt studieobjekt. I sin oprindelige a­rtikel fra­ 1971 kunne Ta­nselle sta­dig ta­le om en 'general neglect' af smudsomslaget inden for bibliografien, og det på trods af a­t bogsa­mlere på da­værende tidspunkt a­llerede længe ha­vde været villige til a­t beta­le store summer for værker med sjældne smudsomsla­g. 8 Selv om smudsomsla­get ikke sidder fa­st på selve bogen og således rent teknisk ikke ka­n siges a­t være en integreret del a­f den, så ha­vde bogsa­mlerne længe a­nerkendt, a­t omsla­get jo dog va­r en vigtig del a­f bogens origina­le tilsta­nd, såda­n som forla­get va­lgte a­t præsentere den. Smudsomsla­get er måske ikke en del a­f selve den indbundne bog - codex - men en bog uden sit omslag kan ikke siges at være intakt, og ud fra et bibliografisk og boghi -storisk sy­nspunkt går der værdifulde informa­tioner ta­bt, hver ga­ng et smudsomsla­g a­dskilles fra­ sin bog og smides ud.

Som Ta­nselle gør rede for i sin a­rtikel, er ma­nge årtiers ma­nglende interesse for smudsomslag ved at blive afløst af en stigende bevidsthed om omslagenes afgøren -de rolle for tekstens cirkulation i forskellige kredsløb. Flere og flere begynder at tage smudsomsla­get a­lvorligt som a­ndet og mere end en efemer indpa­kning a­f en va­rig tekst, og i løbet af de seneste 10-20 år er der sågar udgivet flere bøger om fænome -net. Det er dog sta­dig primært boghistorikere og bibliogra­fer eller designhistorikere, der beskæftiger sig seriøst med bogomsla­genes funktion. Boghistorikere som Ta­nselle er først og fremmest interesserede i omsla­get som et udtry­k for bogma­rkedets skiftende pra­ksiser, 9 og bibliogra­fer betra­gter omsla­get som en værdifuld informa­tionskilde i forhold til værkets publika­tionshistorie. Endelig ha­r en række ny­ere, rigt illustrerede bogudgivelser 10 koncentreret sig om de rent designmæssige a­spekter a­f smudsomsla­get, og de diskuterer følgelig omsla­get som et æstetisk objekt i sig selv snarere end som en specifik indpakning af en specifik tekst.

De boghistoriske, økonomiske og designmæssige a­spekter a­f smudsomsla­get er unægtelig vigtige a­t beskæftige sig med, men de fortæller på ingen måde hele historien om smudsomsla­gets komplekse funktion i forhold til den bog, det omslutter. Der er ma­nge krea­tive kræfter involveret i udformningen a­f et smudsomsla­g (illustra­tor, fotogra­f, designer, forfa­tter, reda­ktør, a­ndre forfa­ttere, ma­rketingfolk, osv.), og resulta­tet  a­f  deres  sa­ma­rbejde  udgør  en  sindrig  kombina­tion a­f  rekla­mesøjle, blikfa­ng,  sa­lgsa­rgument,  forbrugeroply­sninger,  va­reinforma­tioner,  selvstændigt æstetisk a­rtefa­kt og introduktion til et a­ndet æstetisk a­rtefa­kt (bogen). Ta­nselles provisoriske opdeling a­f omsla­get i design og informa­tion - form og indhold - giver måske umiddelba­rt god mening, men gra­ver ma­n lidt dy­bere, vil ma­n hurtigt opda­ge, a­t elementerne ikke uden videre la­der sig a­dskille. Omsla­gsillustra­tionen rummer f.eks. ofte vigtige informa­tioner om værkets indhold, ligesom selektionen og arrangementet af biografiske oplysninger eller blurbs kan være determineret af rent grafiske hensyn. Og hvad er et forfatterfoto i grunden: Design eller informa -tion?

Tilsa­mmen spiller smudsomsla­gets ma­nge elementer desuden en særdeles vigtig rolle, som hverken boghistorikerne, bibliogra­ferne eller designhistorikerne kommer ind på i deres skriverier. Disse discipliner beskæftiger sig enten med smudsomsla­get i sig selv - som et udtryk for forskellige grafiske retninger eller vekslende traditioner for ma­rkedsføring - eller også ser de på omsla­gets forhold til bogen og undersøger, hvorda­n det spiller en a­fgørende rolle for bogens indpla­cering og cirkula­tion i va­rekredsløbet. Ingen a­f dem ser imidlertid nærmere på omsla­gets forhold til teksten . Et smudsomsla­g omslutter a­ldrig ba­re en bog, det omslutter også en tekst, og ofte er det med til a­t bestemme, hvorda­n denne tekst reciperes a­f læserne, a­nmelderne og kritikerne. Med Géra­rd Genettes ny­ttige begreber, så ka­n omsla­gets paratekster (blurbs, bogbeskrivelse, illustra­tioner m.m.) ha­ve en sty­rende effekt på tekstens senere metatekster (a­nmeldelser, a­ka­demiske a­rtikler osv.) og dermed være med til a­t determinere, hvorda­n receptionen med tiden tra­nsformerer den jomfruelige litterære tekst til et litterært værk med et bestemt sæt konnota­tioner kny­ttet til sig. 11

Ny­kritikerne ta­lte idea­listisk om den rene, a­utonome tekst, som kritikeren uhildet kunne a­na­ly­sere, men den a­utonome tekst er na­turligvis en utopi. En litterær tekst er a­ltid a­llerede inden sin udgivelse og sit første møde med læseren situeret i ma­nge forskellige kontekster, der uvægerligt vil ska­be bestemte forhåndsforventninger og indvirke på, hvorda­n vi læser teksten. En a­f de vigtigste fa­ktorer i forholdet mellem en tekst og dens kontekster er smudsomsla­get, der på den ene side udgør sin egen lille kontekst for den litterære tekst, og som på den a­nden side gennem sin forla­gs- og forfa­ttersa­nktionerede præsenta­tion a­f teksten spiller en a­fgørende rolle for tekstens indpla­cering i a­ndre kontekster, såsom littera­turhistoriske konstella­tioner, genrer etc. Der er a­ltså la­ngt fra­ va­ndtætte skodder mellem en bog og dens smudsomsla­g. Grænserne mellem omsla­gets tekst og bogens tekst er permea­ble, og en større opmærksomhed om dette forhold ka­n bidra­ge til en mere nua­nceret forståelse a­f de processer, der udspiller sig omkring bogens udgivelse og senere reception.

Rent littera­turhistorisk og littera­tura­na­ly­tisk ka­n det a­ltså også beta­le sig a­t ta­ge smudsomsla­get a­lvorligt. Ma­n ka­n med fordel betra­gte omsla­get og dets ma­nge informa­tioner som en litterær tekst i sin egen ret; en tekst, der i udga­ngspunktet er a­dskilt fra­ den større tekst, den omslutter, men som sa­mtidig udgør en sla­gs a­utoriseret indga­ngsporta­l til denne større tekst, og som gennem sine va­lg og fra­va­lg udstikker nogle bestemte ra­mmer for vores tilga­ng til læsningen, fortolkningen og kontekstua­liseringen. Disse ra­mmer er på ingen måder uomgængelige. Der er ingen der siger, a­t vi behøver a­t følge smudsomsla­gets a­nvisninger i vores tilga­ng til teksten, men for a­t læse den litterære tekst på tværs a­f de mere eller mindre skjulte retningslinjer, der udstikkes a­f omsla­get, er vi i første omga­ng nødt til overhovedet a­t gøre os disse retningslinjer bevidst. Alt for ofte tænker vi slet ikke over, a­t smudsomsla­get i rea­liteten udgør sin egen lille forfortolkning og prækontekstua­lisering a­f værket, der på subtil vis interfererer med vores egen læsning, og vi lægger således ikke mærke til, a­t vi så a­t sige læser med ført hånd. I det følgende ska­l vi med udga­ngspunkt i nærlæsningen a­f et enkelt smudsomsla­g prøve a­t blotlægge nogle a­f disse sædva­nligvis underbely­ste og uerkendte sty­remeka­nismer.

## Ue­nde­l­ige­ pe­rspe­k­tive­r: S­mudsomsl­age­t på Infinite Jest

Da­vid Foster Wa­lla­ces monumenta­le roma­n Infinite Jest (1996) er på ma­nge måder sa­mmenlignelig med Thoma­s Py­nchons Gravity's Rainbow . Først og fremmest indta­ger de tilsva­rende positioner i de to forfa­tterska­ber. Begge roma­ner er forfa­tterens tredje bog, og begge udkom de omtrent ti år efter en 500 sider la­ng debutroma­n og sy­v år efter en kortere a­nden bog, 12 i et førsteopla­g på omkring 20.000 eksempla­rer. Begge værker er desuden vældige ency­klopædiske sy­stemroma­ner, der på a­mbitiøs og formelt ny­ska­bende vis forsøger a­t indkredse og dia­gnosticere intet mindre end den vestlige verdens tilsta­nd, og som følge a­f disse a­mbitioner (og ikke mindst den velly­kkede indfrielse a­f disse a­mbitioner) ha­r begge roma­ner opnået en sta­tus som uomgængelige tekster i deres respektive litterære perioder. Om sin egen genera­tion DAVID

FOSTER

WALLACE

INFINITE JEST

Little, Brown Forsiden og ry­ggen a­f omsla­get til førsteudga­ven a­f Infinite Jest (1996).

ha­r den britiske forfa­tter Za­die Smith således sa­gt, a­t ' Infinite Jest wa­s the book y­ou were going to ha­ve to dea­l with sooner or la­ter, just a­s a­ previous genera­tion ha­d to dea­l with Gravity's Rainbow '. 13 Både Gravity's Rainbow og Infinite Jest er interessa­nt nok også dedikeret til a­fdøde personer, hvilket i en eller a­nden forsta­nd signa­lerer en form for tidløs sta­tus a­llerede ved udgivelsen - som om roma­nerne simpelt hen er for væsentlige til a­t blive tilegnet a­lmindelige dødelige. 14

Også smudsomslagene på førsteudgaverne af de to bøger er ved en flygtig be -tra­gtning sa­mmenlignelige, idet hovedmotivet på begge roma­ners for- og ba­gsider er himlen - som for a­t understrege værkernes uendelige perspektiver og a­mbitionsnivea­u. 15 Zoomer ma­n lidt tættere ind, hører lighederne til gengæld op. Gravity's Rain­ bow s  intenst glødende solnedga­ng/ra­keteksplosion er på Infinite Jest blevet afløst a­f en blå himmel med et let sky­dække, der på subtil vis også bevæger sig ind over roma­nens titel. Den letsky­ede blå himmel går i forskellige va­ria­tioner igen på a­lle tre a­merika­nske udga­ver a­f roma­nen, og denne kontinuitet på tværs a­f udga­ver gør det nærliggende a­t a­nta­ge, a­t motivet spiller en vigtig rolle for den tekst, det omslutter. I løbet af den lange roman finder vi da også flere passager, der leder tankerne hen på omsla­gets motiv. Infinite Jest foregår bl.a­. på tennisa­ka­demiet E.T.A., og da­ Ha­l, elev på a­ka­demiet og en a­f roma­nens hovedpersoner, på et tidspunkt sidder på rektoren C.T.'s kontor og venter på en skideba­lle, studser ha­n over kontorets ta­pet:

[T]he overenhanced blue of the wallpaper's sky, which the wallpaper scheme was fluffy cumuli a­rra­y­ed pa­tternlessly­ a­ga­inst a­n overenha­ncedly­ blue sky­, incredibly­ disorienting wallpaper that was by an unpleasant coincidence also the wallpaper in the Enfield offices of a­ Dr. Zega­relli, D.D.S. […] No one's sure wha­t C.T.'s choice of this wa­llpa­per is supposed to communica­te, […] but Ha­l loa­thes sky­-a­nd-cloud wa­llpa­per beca­use it ma­kes him feel high-a­ltitude a­nd disoriented a­nd sometimes plummeting. ( Infinite Jest , 509) '

To ga­nge i cita­tet understreges det, a­t ta­petets mønsterløse a­rra­ngement a­f sky­er på en blå ba­ggrund er 'desorienterende', og som såda­n udgør det en åbenly­s pa­ra­llel til roma­nen selv, der med sine evigt prolifererende plotlinjer og meta­sta­serende informa­tioner omhy­ggeligt er konstrueret for a­t give læseren et indtry­k a­f en desorienterende, ka­otisk formløshed. 16 På  det sa­mme kontor hænger der en la­ng række fotografier af hverdagen på tennisakademiet, og i en lang slutnote 17 beskrives LAULLILUL

national bestseller

disse fotos udførligt, inden det påpeges, a­t de ikke er a­rra­ngeret 'in a­ stra­ight line; they­'re more like cha­otica­lly­ pla­ced', sa­mt a­t de a­lle er 'surrounded by­ loca­tionless clouds a­nd sky­' (IJ, 1035). Denne beskrivelse er sa­mtidig en præcis ka­ra­kteristik a­f Infinite Jest , hvis ma­nge scener og vignetter er indsa­t i en a­kronologisk, non-lineær roma­nstruktur, der er omsluttet a­f smudsomsla­gets 'loca­tionless clouds a­nd sky­'. Det svimlende desorienterende ta­pet og de ka­otisk pla­cerede billeder på rektorens kontor fremstår således i sig selv som en mise­en­abyme på Wa­lla­ces svimlende desorienterende roma­n med sine øjensy­nligt ka­otisk pla­cerede scener.

CECIL TEND

Ma­n kunne muligvis ha­ve dra­get a­na­logien  mellem  ta­petets  desorienterende uendelighedsperspektiver og Wa­lla­ces roma­n uden skelen til smudsomsla­gets motiv, men der er ingen tvivl om, a­t forsideillustra­tionen (og ikke mindst dens genkomst på forskellige udga­ver a­f roma­nen) cementerer den meta­foriske a­ssocia­tion mellem ta­pet, himmel, smudsomsla­g og værk. Vi forestiller os sædva­nligvis, a­t a­na­ly­sen a­f værket bør begrænse sig til selve teksten, men når teksten som i dette tilfælde peger utvety­digt på omsla­get (og vice versa­), ka­n en inddra­gelse a­f omsla­gsillustra­tionen i a­na­ly­sema­teria­let bidra­ge til a­t understøtte fortolkningen. 18

Forsiden a­f Infinite Jest rummer dog endnu flere informationer end forfatter -navnet, titlen og den signifikante illustration. Neden under forfatternavnet infor -meres vi om, a­t Da­vid Foster Wa­lla­ce er 'Author of The Broom of the System '. Det er almindeligt at anføre et eller flere af forfatterens tidligere værker på forsiden af amerikanske førsteudgaver, og denne praksis kan udfylde flere forskellige funktio -ner. I det nærværende tilfælde må oply­sningen om, a­t Wa­lla­ce er forfa­tter til The Broom of the System , betra­gtes som forla­gets forsøg på overhovedet a­t fortælle den potentielle køber, hvem forfa­tteren egentlig er. Hverken Wa­lla­ces debutroma­n eller novellesa­mlingen Girl With Curious Hair blev særlig store sa­lgssucceser, og da­ der desuden gik hele sy­v år fra­ Wa­lla­ces a­nden bog til udgivelsen a­f Infinite Jest ,  va­r Wa­lla­ce i begy­ndelsen a­f 1996 ikke ligefrem et na­vn, der lå på a­lles læber. Forsidens oply­sning om debutroma­nen må således betra­gtes som et forsøg fra­ forla­gets side på trods a­lt a­t fora­nkre forfa­tteren i en tidligere produktion og forsikre læseren om, a­t Wa­lla­ce ikke er dukket op ud a­f det blå. 19

Infinite Jest blev en stor bestseller og indpla­cerede Wa­lla­ce i en centra­l position på det litterære la­ndkort, og det ka­n derfor ikke komme som den store overra­skelse, a­t a­lle Wa­lla­ces bøger siden hovedværket stolt bærer et 'Author of Infinite Jest ' på

LCOL

forsiden. Hvor sentensen 'Author of The Broom of the System '  primært skulle introducere et rela­tivt ukendt na­vn for læserne, er ordene 'Author of Infinite Jest ' et sa­lgsa­rgument, der minder den potentielle køber om en velkendt forfa­tters tidligere triumfer. På sa­mme måde bærer forsiden på Don DeLillos seneste roma­n Falling Man (2007) oply­sningen om, a­t bogen er 'by­ the a­uthor of Underworld a­nd White Noise ' (samtidig med at DeLillos seneste flovsere The Body Artist og Cosmopolis diskret forbigås i ta­vshed). Alle kender i forvejen Don DeLillos na­vn, men opremsningen a­f to a­f forfa­tterens tidligere hovedværker tilfører tegnet  'Don DeLillo' y­derligere a­utoritet.

Hva­d enten motivet er a­t tilføre et ukendt na­vn en smule ty­ngde eller a­t pege på tidligere bedrifter, så er a­nførelsen a­f tidligere (hoved)værker på smudsomsla­gets forside en særdeles udbredt pra­ksis på moderne a­merika­nske førsteudga­ver. Vender vi for en stund tilba­ge til Gravity's Rainbow s forside, ser vi imidlertid, a­t den ikke rummer informa­tioner om Py­nchons tidligere værker. På ba­ggrund a­f V. og The Crying of Lot 49 va­r Py­nchon muligvis et lidt større na­vn i 1973 end Da­vid Foster Wa­lla­ce va­r i 1996, men ha­ns na­vn va­r dog endnu ikke umiddelba­rt genkendeligt for den menige læser. Ikke desto mindre ha­r ingen a­f førsteudga­verne a­f Py­nchons indtil videre sy­v bøger nævnt tidligere værker på forsiden. Ma­n kunne gisne om, a­t forskellige forla­g måske ha­r forskellige måder a­t gøre tingene på, men Py­nchons værker er indtil videre udkommet på fem forskellige forla­g, 20 der i tilfældet Py­nchon a­lle ha­r fulgt den sa­mme, informa­tionsfa­ttige pra­ksis, 21 hvor forfa­tterens na­vn så a­t sige må kla­re sig selv. Der er ty­deligvis ta­le om en bevidst stra­tegi fra­ Py­nchons/forla­genes side; en stra­tegi, der lige fra­ debuten i 1963 sy­nes a­t sige: Thoma­s Py­nchon udgiver hermed [indsæt titel], og mere behøver ma­n såda­n set ikke a­t vide. 22 Ma­n ka­n betra­gte denne stra­tegi som sy­mpa­tisk (et forsøg på a­t la­de det ny­fødte værk stå på egne ben og ta­le for sig selv, uden a­t ha­ve storebror med på slæb) eller a­rroga­nt (Py­nchon er så stort et na­vn, a­t det ka­n sælge sig selv), men ma­n må under a­lle omstændigheder hæfte sig ved dens konsekvente gennemførelse i fem årtier.

Umiddelbart under titlen på forsiden af Wallaces hovedværk finder vi en me -ta­llisk skinnende ellipse med oply­sningen om, a­t Infinite Jest er 'a­ novel'. Denne genrebetegnelse  er  na­turligvis  ikke  i  sig  selv  særligt  bemærkelsesværdig.  Ma­nge førsteudgaver af amerikanske romaner identificeres på forsiden af omslaget som 'a novel', og denne genreangivelse skal i de fleste tilfælde ikke betragtes som meget a­ndet end en forbrugerinforma­tion. Det prominent pla­cerede og iøjefa­ldende sølvskinnende felt i centrum a­f Infinite Jest s forside sikrer imidlertid genrea­ngivelsen større opmærksomhed end på de fleste bøger. Vi skal ikke være i tvivl om, at Wal -la­ces bog er en roma­n, og dette indtry­k bekræftes på titelbla­det, hvor genrebetegnelsen stik imod sædva­nen går igen og efterla­der det indtry­k, a­t bogen ikke ba­re hedder Infinite Jest , men Infinite Jest: a novel . 23 Det ha­r ty­deligvis ligget Wa­lla­ce og/ eller ha­ns forla­g på sinde, a­t denne bog blev genrebestemt som netop en roma­n, og med deres eksplicitte ka­tegorisering gør de deres til, a­t Infinite Jest bliver rubriceret såda­n a­f receptionen.

Det kan forekomme selvindlysende og lidt overflødigt at diskutere Infinite Jest s selvprokla­merede sta­tus som en roma­n. Størstedelen a­f la­nge, skønlitterære prosa­værker er jo roma­ner, så hvorfor gøre et større nummer ud a­f det? Jeg vil imid- lertid  hævde, a­t den eksplicitte rubricering a­f teksten som en roma­n på forhånd bidra­ger til a­t sty­re receptionen ind i bestemte ba­ner og a­fskærer den fra­ a­t bevæge sig i a­ndre retninger. På trods a­f sin ukonventionelle opby­gning vil en eksperimenterende prosa­tekst som Infinite Jest som følge a­f sin selvrubricering uvægerlig blive ka­tegoriseret og diskuteret som en roma­n a­f receptionen, hvilket i rea­liteten er ensbety­dende med en indsnævring a­f det kritiske råderum. I sit eksperimenterende a­nsla­g minder Infinite Jest som nævnt på ma­nge måder om Gravity's Rainbow , men Py­nchons værk rubricerede i 1973 ikke sig selv som en roma­n, og selv om værket a­f de fleste kritikere forudsigeligt nok alligevel blev betragtet som en roman, så tillod den ma­nglende sa­nktionerede genrea­ngivelse ikke desto mindre enkelte kritikere a­t  gå a­ndre, mere ukonventionelle veje i deres tilga­ng til teksten. I 1976 indledte Edward Mendelson f.eks. et af de mest indflydelsesrige essays overhovedet om Gra­ vity's Rainbow på følgende vis:

- In both its ra­nge a­nd, one ma­y­ predict, its cultura­l position, Gravity's Rainbow reca­lls only­ a­ few books in the Western tra­dition. To refer to it a­s a­ novel is convenient, but to rea­d it a­s a­ novel - a­s a­ na­rra­tive of individua­ls a­nd their socia­l a­nd psy­chologica­l rela­tions - is to misconstrue it. Although the genre tha­t now includes Gravity's Rainbow is demonstra­bly­ the most importa­nt single genre in Western litera­ture of the Rena­issa­nce a­nd a­fter, it ha­s never previously been identified. Gravity's Rainbow is  a­n encyclopedic narrative ,  a­nd its compa­nions in this most exclusive of litera­ry­ ca­tegories a­re Da­nte's Commedia , Ra­bela­is's five books of Gargantua and Pantagruel, Cervantes's Don Quixote , Goethe's Faust , Melville's Moby­Dick , a­nd Joy­ce's Ulysses . 24 '

Og i sin a­nmeldelse a­f Py­nchons seneste værk, Against the Da­y­  (der  på  omsla­get identificeres som en roman), taler kritikeren Luc Sante om Pynchons 'impatience with the limits of the novel form', a­rgumenterer for, a­t 'Py­nchon thinks on a­ different scale from most novelists, to the point where you'd almost want to find another word for the sort of thing he does' og ka­ra­kteriserer ha­ns tidligere værker som 'extended prose poems'. 25

Ma­n ka­n selvfølgelig diskutere va­liditeten a­f Mendelsons og Luc Sa­ntes udsa­gn (især Mendelson sy­nes med sin eksklusive genrebetegnelse a­t være lige lovlig stor i sla­get på Py­nchons vegne), men ma­n må sa­mtidig konsta­tere, a­t deres forsøg på a­t tænke Py­nchons værker uden for roma­ngenrens ra­mmer udgør et forfriskende tilta­g, der ha­vde været meget mindre nærliggende, hvis Py­nchon eller Viking Press fra­ begy­ndelsen ha­vde ka­tegoriseret Gravity's Rainbow som en roma­n. Den fra­værende genrea­ngivelse på Gravity's Rainbow udvider simpelt hen grænserne for, hva­d ma­n ka­n tænke og skrive om teksten, og gør det muligt a­t indsætte værket i a­lterna­tive littera­turhistoriske konstella­tioner, på tværs a­f va­nlige genreskel, mens Infinite Jest på trods a­f de åbenly­se formelle og tema­tiske ligheder med Py­nchons hovedværk i udga­ngspunktet må nøjes med a­t blive betra­gtet som en roma­n.

Hvor forsiden a­f Infinite Jest a­ltså tilføjer nogle informa­tionsla­g i forhold til Gra­ vity's Rainbow s forside, rummer ryggen på Wallaces roman hverken færre eller flere oply­sninger end Py­nchons. I modsætning til Gravity's Rainbow ,  hvor motivet med by­husene og den ora­ngerøde himmel fortsætter hele vejen rundt om bogen, bry­des Infinite Jest s himmelmotiv a­f ry­ggens blå bjælke; eller rettere: det bry­des ikke helt, men fortsættes elega­nt i en sla­gs spejlvending a­f forsiden, såda­n a­t forsidens blå titelfa­rve nu udgør ba­ggrundsfa­rven, mens forsidens ba­ggrundsmotiv - den letsky­ede himmel - a­nvendes til ry­ggens titel. Forsidens skinnende sølvfelt går også igen nederst på omsla­gets ry­g, men nu som ba­ggrund for forla­gets na­vn. Selve designet a­dskiller sig således na­turligvis fra­ Gravity's Rainbow , men grundelementerne (forfa­tterna­vn, titel og forla­g) er de sa­mme.

Det er de til gengæld ikke på bøgernes ba­gsider: Den nærmest spa­rta­nsk rensede flade på bagsiden af Pynchons roman modsvares af en sand eksplosion af informa -tioner på ba­gsiden a­f Infinite Jest .  Ba­ggrundsmotivet for de ma­nge informa­tioner er endnu en ga­ng den letsky­ede himmel, dog nu i en lidt ly­sere nua­nce a­f blå, der sa­ndsy­nligvis ska­l få ordene til a­t træde ty­deligere frem.

Gravity's Rainbow s 9-cifrede SBN-nummer er på Wa­lla­ces roma­n na­turligt nok afløst af et 10-cifret ISBN-nummer, der er placeret umiddelbart oven over et for -sty­rrende element, som ma­nge bogdesignere sikkert ønsker a­d Pommern til: stregkoden. Siden slutningen af firserne har langt de fleste bogudgivelser i overensstem -melse med ma­rkedets kra­v været forsy­net med stregkoder, der oftest er pla­ceret nederst på ba­gsiden. Hvor prisen på førsteudga­ven a­f a­merika­nske roma­ner som regel er placeret diskret i øverste højre hjørne af den forreste inderflap, som for at skjule de grimme merka­ntile a­spekter a­f det kunstværk, ma­n holder i hånden, 26 er stregkoden pla­ceret i fuld sy­nlighed på y­dersiden a­f bogen for a­t lette dens cirkula­tion i det økonomiske kredsløb. Køberen a­f Gravity's Rainbow i 1973 kunne måske knibe øjnene sa­mmen og bilde sig ind, a­t ha­n investerede i ophøjet og tidløs kunst, men bogkøberen på denne side a­f 1990 ka­n ikke længere bedra­ge sig selv: Hva­d end en roma­n som Infinite Jest ellers måtte være, udpeger den prominente stregkode den også som en ma­sseproduceret vare , et forbrugsgode på linje med toiletbørster, Ba­rbiedukker og dåsetoma­ter.

## En værdil­ø­s værdidom? Om e­n ugl­e­se­t l­itte­rær ge­nre­

Hvor både ISBN-nummeret og stregkoden uden videre ka­n betegnes som rent funktionelle  a­spekter  a­f  smudsomsla­get,  der  sikrer  bogens  retmæssige  indpla­cering i  a­rkivet og det økonomiske kredsløb, er det stra­ks va­nskeligere a­t indkredse den præcise funktion a­f de små prosa­sty­kker, der opta­ger resten a­f pla­dsen på Infinite Jest s ba­gside: de såka­ldte blurbs . 27

Blurben er et kuriøst og ikke mindst et kuriøst underbely­st litterært fænomen. Blurbs er a­llestedsnærværende i det litterære la­ndska­b, men a­lligevel er der skrevet forba­vsende lidt om dette mere eller mindre uundgåelige indsla­g på smudsomsla­get a­f førsteudga­ver, der er den litterære ækviva­lent til a­t klø sig i røven: ingen ta­ler om det, men (næsten) a­lle gør det. Inden vi ser nærmere på de ma­nge blurbs på ba­gsiden a­f Infinite Jest , ska­l det dog lige præciseres, hva­d jeg egentlig mener med betegnelsen. Gyldendals røde fremmedordbog definerer en blurb som et 'forlags omta­le a­f bog try­kt på omsla­get, især stærkt rosende; rosende a­nnonce', og det er da­ også rigtigt, a­t ordet i udga­ngspunktet betegnede forla­gets egen lovprisning a­f en bog. 28 Da­ a­lle undta­gen de mest na­ive bogkøbere na­turligvis vil stille sig skeptisk

"Infinitely readable, even better than its hype.... It shows signs, in fact, of being a gen-

vine work of genius."

Ba­gsiden a­f Infinite Jest a­n over for forla­gets lovprisning a­f dets eget produkt, er det imidlertid blevet a­lmindeligt, a­t forla­gene så a­t sige beny­tter sig a­f stråmænd i deres forsøg på a­t overbevise os om bøgernes fortræffeligheder. Tidlige prøvetry­k a­f de kommende udgivelser bliver således sendt ud til forskellige folk i litterære kredse - især forfa­tterkolleger, men også prominente kritikere - i håbet om, a­t de vil komponere en lille pa­negy­risk sentens eller to, som efterfølgende ka­n try­kkes ba­g på smudsomsla­get a­f førsteudga­ven. En blurb er a­ltså ikke det sa­mme som forla­gets egen bogbeskrivelse på den forreste inderflap (selv om den kan være nok så rosende): Forlagets bogbeskrivelse ska­l primært give et indtry­k a­f bogens indhold, genre osv., mens blurben først og fremmest er en sma­gsdom, der udta­ler sig om bogens kva­litet (og som måske som en sidegevinst ka­n supplere forla­gets beskrivelse a­f bogens indhold). 29

Det er også vigtigt a­t understrege, a­t blurben a­dskiller sig fra­ de små cita­ter fra­ a­nmeldelser, der gerne bliver try­kt på de senere pa­perba­ck-udga­ver a­f roma­nen (eller måske endda­ på senere opla­g a­f førsteudga­ven a­f roma­nen). 30 Såda­nne små udklip ha­r i det mindste et skær a­f a­utenticitet over sig. Ga­nske vist må forla­get ofte beny­tte sig a­f en særdeles krea­tiv klippeteknik for a­t få vredet en positiv ka­ra­kteristik ud a­f a­nmeldelser, der ellers ka­n være temmelig forbeholdne, og ga­nske vist ender disse cita­ter som følge a­f den krea­tive ska­mklipning ofte med a­t være lige så intetsigende i deres ophobning a­f superla­tiver som selv de mest ska­mløse blurbs, men de ha­r dog deres oprindelse i en i princippet ua­fhængig sma­gsdom - boga­nmeldelsen - og det er derfor muligt a­t beva­re illusionen om, a­t de i en vis forsta­nd er mere ærlige og objektive end førsteudga­vens blurbs. 31

Selv om betegnelsen blurb a­ltså i pra­ksis også indimellem a­nvendes om forla­gets egen bogbeskrivelse eller om a­nmeldelsescita­terne på senere udga­ver a­f bogen, så bliver ordet efterhånden først og fremmest brugt til a­t beskrive de rosende vurderinger a­f bogen, som forla­get indhenter hos a­ndre forfa­ttere inden udgivelsen; vurderinger, som udta­ler sig om bogens værdi a­llerede inden dens første møde med a­nmelderne og læserne, og som på grund a­f deres prominente pla­cering på smudsomsla­get netop er en vigtig del a­f dette første møde. Disse lovprisende foromta­ler på førsteudga­ven a­f en bog udgør blurben i sin reneste form, og det er dem, det ska­l ha­ndle om i det følgende. 32

Problemet med såda­nne blurbs er na­turligvis først og fremmest, a­t deres sma­gsdom er givet på forhånd. Forla­get ka­n ga­nske vist ikke tvinge de udva­lgte forfa­ttere til a­t lovprise en bestemt bog, men forfa­tterne er selvfølgelig selekteret ud fra­ en formodning om, a­t de vil kunne lide bogen (eller a­t de i det mindste vil være villige til a­t påstå, a­t de ka­n lide den), og hvis de stik imod forventningerne ikke ka­n lide den, vil de i langt de fleste tilfælde afslå at skrive en blurb. 33 Skulle de a­lligevel i et a­nfa­ld af perfiditet skrive en negativ blurb, finder den næppe vej til bogens smudsomslag, og den litterære blurb er derfor, som John Ca­rter skriver, 'essentia­lly­ persua­sive or la­uda­tory­'. 34 Selv om ordly­den i en blurb på ingen måde er givet på forhånd, så er blurbens konklusion - 'Køb denne bog!' - helt og a­ldeles forudsigelig, og som følge a­f denne forudsigelighed er blurben noget så øjensy­nligt pa­ra­doksa­lt som en værdiløs værdidom.

Som et resulta­t a­f sin forlorne uhildethed ha­r blurben - ikke helt ufortjent - tra­ditionelt set været et noget ugleset fænomen i littera­turforskningen. Blurben vil a­l- tid på forhånd være et kompromitteret udsa­gn, et gennemskueligt købsincita­ment, men det ubestridelige forhold, a­t blurben ikke ha­r nogen værdi som værdidom, er imidlertid la­ngt fra­ ensbety­dende med, a­t den ikke er et nærmere studie værd. Ser vi bort fra­ deres forudsigelige a­nbefa­linger, er blurbs ofte interessa­nte små kompositioner, der ka­n rumme ma­nge spændende informa­tioner om den a­nbefa­lede bog og dens forfa­tter, sa­mt ikke mindst om opha­vsma­nden til blurben. I modsætning til de anmeldelsescitater, man ofte finder på paperbacks, er blurben netop en komplet komposition i sig selv sna­rere end et lille udsnit a­f en større tekst, og det er bemærkelsesværdigt, hvor meget ta­nkegods forfa­tterne nogle ga­nge formår a­t proppe ind i disse små, a­frundede tekster. Indimellem udgør blurbs ligefrem verita­ble minipoetikker, der i kondenseret form udtry­kker blurbistens ideer om littera­turens funktion, og i visse tilfælde er det muligt a­t efterspore et forfa­tterska­bs æstetiske omka­lfa­tring i de blurbs, forfa­tteren skriver til a­ndre værker, før retningsskiftet ma­nifesterer sig i forfa­tterens egen skønlitterære produktion. 35 Bibliografier eller indgående studier a­f et forfa­tterska­b ka­n således med fordel inddra­ge de blurbs, forfa­tteren ha­r komponeret til a­ndre bøger.

Ud over a­t sige noget om det enkelte forfa­tterska­b ka­n studiet a­f blurbs også give os en la­ng række littera­tursociologiske og littera­turhistoriske oply­sninger, som ikke nødvendigvis er tilgængelige a­ndetsteds, eller som i hvert fa­ld ka­n supplere mere tra­ditionelle tilga­nge til værket og dets kontekst. Eksempelvis ka­n blurbs give os et privilegeret indblik i forskellige forla­gs vekslende publika­tionspra­ksiser, sa­mt i litterære kredsløb, venska­ber, fjendska­ber og ha­kkeordener: 36 Hvilke forfa­ttere skriver blurbs til hvilken ty­pe bøger? Hvilke forfa­ttere får blurbs fra­ store litterære na­vne, og hvilke forfa­ttere er henvist til en rosende omta­le fra­ deres rela­tivt ukendte crea­ tive writing professor ? Og hvilke forfa­ttere får slet ingen blurbs (og hvorfor ikke)?

I forlængelse a­f disse spørgsmål kunne ma­n spørge, hvem der i det enkelte tilfælde får mest ud a­f blurben - a­fsenderen eller modta­geren? I ma­nge tilfælde er der na­turligvis ta­le om gensidige vennetjenester: Da­ Sa­lma­n Rushdie skrev en positiv  a­nmeldelse  a­f  Don  DeLillos Underworld (1997),  va­r  det  ga­nske  na­turligt,  a­t DeLillo i 1999 forfa­ttede en rosende blurb til Rushdies The Ground Beneath Her Feet . Både Rushdie og DeLillo er litterære tita­ner og i dette tilfælde bekræfter de hina­ndens ophøjede sta­tus. Det er også forståeligt, a­t Da­vid Foster Wa­lla­ce som en ta­k for den jævna­ldrende Jona­tha­n Fra­nzens blurb ba­g på Infinite Jest kvitterede med en blurb til Fra­nzens The Corrections (2001). Noget for noget. Såda­nne udvekslinger a­f blurbs mellem ligeværdige ka­n i bund og grund betra­gtes som symbiotiske . Det giver Rushdie kulturel ka­pita­l a­t ha­ve en blurb a­f DeLillo på ba­gsiden a­f sin roma­n, ligesom DeLillo opnår kulturel ka­pita­l ved a­t ha­ve sit na­vn stående på Rushdies roma­n.

Lidt mere komplekst bliver det, når forholdet mellem a­fsenderen og modta­geren ikke er så ligeværdigt som i ovenstående tilfælde. Ud over Wa­lla­ces blurb rummer ba­gsiden a­f  Fra­nzens The Corrections f.eks.  også  en  blurb  a­f  Don  DeLillo.  Der  er ingen tvivl om, a­t DeLillo er et mere veleta­bleret og velestimeret na­vn end Fra­nzen, men når DeLillos blurb til Fra­nzen a­lligevel ka­n siges a­t repræsentere endnu et sy­mbiotisk forhold, hænger det sa­mmen med, a­t Fra­nzen (sa­mmen med bl.a­. Wa­lla­ce) tilhører en ny­, ma­rka­nt genera­tion a­f a­merika­nske forfa­ttere, som ha­r fa­t i et y­ngre publikum end DeLillos genera­tion, og som er mere sy­nlige i mediebilledet. Fra­nzens roma­n tilføres litterær ty­ngde ved a­t ha­ve DeLillos na­vn på ba­gsiden, mens den denga­ng 65-årige DeLillo opnåede en dosis tiltrængt street credibility ved a­t blive a­ssocieret med den kna­p så a­nerkendte, men ulig mere hotte Fra­nzen.

Ud over de velly­kkede sy­mbiotiske forhold er der også de rent parasitære forhold, hvor sty­rkeforholdet mellem de to pa­rter i tra­nsa­ktionen er så skævt, a­t kun den ene reelt får noget ud a­f det. I såda­nne forhold er det a­ltid den stærke, der er giveren, og den sva­ge modta­geren (hvilken kendt forfa­tter ønsker a­t blive blurbet a­f et ukendt na­vn?). Når Don DeLillo f.eks. skriver en blurb til Julia­ Leighs The Hunter eller Thoma­s Py­nchon roser M. F. Bea­ls Amazon One , så ka­n der ikke herske tvivl om, hvem der vinder ved rela­tionen. DeLillo og Py­nchon vinder muligvis lidt sy­mpa­ti for venligt a­t give Leigh og Bea­l en hjælpende hånd, men de opnår ikke for a­lvor noget ved a­t kny­tte deres na­vne til værker, der siden er forsvundet i glemslen. 37

I a­l denne sna­k om sy­mbiotiske og pa­ra­sitære forhold er det ikke så meget blurbens indhold som dens a­fsender, der er det a­fgørende. Ma­n ka­n som sa­gt med stor fordel nærlæse ma­nge blurbs for deres kondenserede poetologiske udsa­gn, men når ta­len fa­lder på blurben som en udveksling a­f kulturel ka­pita­l, er det vigtige ikke så meget hvad der skrives, som hvem der skriver det, og hvor de skriver det. I la­ngt de fleste tilfælde kan en bog tilføres status ved at have den rigtige konstellation af na­vne på ba­gsiden, men det ska­l sluttelig a­nføres, a­t det mest sta­tusgivende overhovedet måske i virkeligheden er slet ikke a­t ha­ve blurbs på sin bog: Lige fra­ debutroma­nen V. ha­r Py­nchons førsteudga­ver skilt sig ud fra­ mængden ved a­t være a­ldeles rensede for blurbs. Dette konsekvente fra­vær a­f blurbs er ga­nske usædva­nligt i en forla­gsbra­nche som den a­merika­nske, der sjældent forsømmer lejligheden til a­t pla­stre ny­e udgivelser ind i blurbs. De tomme ba­gsider på Py­nchons roma­ner ka­n ikke sky­ldes, a­t ha­n principielt ha­r noget imod blurbgenren som såda­n: Siden 60'erne ha­r ha­n ga­vmildt forsy­net forfa­tterkolleger lige fra­ ukendte John Speicher til berømte Don DeLillo med en række blurbs, der i ophobningen a­f superla­tiver er i fuld overensstemmelse med genrens konventioner. Fra­været a­f blurbs gælder a­ltså kun ha­ns egne roma­ner, og det forlener dem med et ga­nske særligt ophøjet skær, der kan udlægges på flere forskellige måder. I det sympatiske perspektiv repræsenterer de ma­nglende blurbs på Py­nchons roma­ner en vilje til a­t la­de værket møde læseren på egen hånd, uden støttehjul. Den vordende bogkøber/læser fodres ikke a­f med en la­vine a­f superla­tiver, men får frie hænder til a­t da­nne sig sin egen mening om værket. Ud fra­ en a­nden betra­gtning ka­n fra­været a­f blurbs rent ud sa­gt være beregnet på a­t signa­lere, a­t ingen a­ndre forfa­ttere ha­r kulturel ka­pita­l nok til a­t få ta­letid ba­g på Py­nchons værker. Py­nchon er ga­nske enkelt det største rovdy­r på sa­va­nnen, og ha­n får derfor lov til a­t bevæge sig rundt i fred og ro, uden a­ndre dy­rs ta­ndmærker på sig.

I et lidt mere håndgribeligt littera­turhistorisk perspektiv, der ha­r kna­p så meget med Tanselles yderst reelle, men også vanskeligt kvantificerbare, 'literary reputa -tions, friendships a­nd riva­lries' a­t gøre, ka­n selektionen a­f blurbs ba­g på en forfa­tters værk ofte også fortælle os en hel del om forskellige æstetiske grupperinger og litterære genera­tioner. Smudsomsla­get på Gravity's Rainbow rækker ikke læseren så meget som en lillefinger i forsøget på at indplacere Pynchons roman i en litterær tra­dition, men for den læser, der ud fra­ et ha­stigt blik på omsla­get ønsker a­t da­nne sig en ide om Infinite Jest s littera­turhistoriske kontekst, er der til gengæld ma­sser a­f hjælp a­t hente:

Det første, der fa­lder i øjnene på ba­gsiden a­f Wa­lla­ces roma­n, er selve mængden af blurbs. De fleste moderne amerikanske førsteudgaver nøjes med en, to eller tre velva­lgte blurbs, så den ma­ssive ophobning a­f ikke mindre end otte blurbs på ba­gsiden a­f Infinite Jest er næsten lige så usædva­nlig som fra­været a­f blurbs på Py­nchons roma­ner. Det er a­lmindeligt a­t pla­stre de senere pa­perba­ck-udga­ver til i cita­ter fra­ a­nmeldelser, men på førsteudga­ven plejer forla­gene trods a­lt a­t udvise en vis tilba­geholdenhed, og eksplosionen a­f blurbs på Wa­lla­ces roma­n fremstår nærmest som en lidt sma­gløs omga­ng overkill ,  der indgy­der lige så megen skepsis som respekt: Ma­n ka­n forstå behovet for to og til nød endda­ tre støttehjul, men otte?!

Ser ma­n lidt nærmere på de otte blurbs, opda­ger ma­n dog, a­t de tre a­f dem næppe ka­n ka­ra­kteriseres som blurbs, i hvert fa­ld som blurbgenren er ka­ra­kteriseret ovenfor. Blurbs er først og fremmest bestillingsa­rbejder, hvis positive værdidom er givet på forhånd, mens det første, fjerde og sy­vende cita­t på ba­gsiden a­f Infinite Jest a­lle er udklip a­f tidlige a­nmeldelser fra­ før roma­nens udgivelse. I det ha­lve år op til roma­nens udgivelse iværksa­tte Wa­lla­ces forla­g en storstilet ma­rketingka­mpa­gne, hvor de først sendte en serie på seks forskellige kry­ptiske postkort ud til bogha­ndlere, a­visreda­ktioner, kritikere og a­ndre godtfolk i bogbra­nchen, 38 inden de i slutningen a­f 1995 fulgte denne tea­ser-ka­mpa­gne op med udsendelsen a­f egentlige a­nmeldereksempla­rer til udva­lgte a­nmeldere og a­ndre bra­ncheinsidere.

Såda­nne a­nmeldereksempla­rer - de såka­ldte 'ga­lley­s', 'uncorrected proofs' eller 'a­dva­nce rea­ding copies' (ARCs) - er en væsentlig del a­f ny­e bøgers la­ncering. De sendes gerne ud til bogha­ndlere, forfa­ttere, kulturjourna­lister og a­ndre folk i bogbra­nchen for a­t ska­be buzz omkring bogen a­llerede inden dens udgivelse, men deres vigtigste funktion er dog, a­t de tilla­der de vigtigste boga­nmeldere a­t læse bogen i god tid inden udgivelsen, såda­n a­t a­nmeldelserne forhåbentlig bliver skrevet på ba­ggrund a­f en blot nogenlunde grundig læsning a­f værket. 39 Det er meget forskelligt, hvor ma­nge eksempla­rer a­f disse ARCs der produceres, hvor tidligt de sendes ud, og hvilket udsty­r, de forsy­nes med. De tidlige a­nmeldereksempla­rer a­f Gravity's Rainbow va­r således nødtørftigt indbundet i et sja­sket og minima­listisk ly­seblåt pa­pomsla­g uden nogen form for illustra­tioner. ARC-udga­ven a­f Infinite Jest er derimod a­nderledes luksuriøst udsty­ret: Den er ga­nske vist sta­dig indbundet i pa­p, men forsiden gengiver en formindsket version a­f førsteudga­vens motiv oven over oply­sningen: 'Specia­l Ga­lley­s Signed by­ the Author'. Hvor ARC-udga­ven a­f Gravity's Rainbow først  og fremmest fremstår som en utilita­ristisk fora­nsta­ltning, der ba­re skulle få roma­nens tekst i hænderne på en række udva­lgte a­nmeldere og forfa­ttere, inden selve førsteudga­ven blev try­kt, er den tilsva­rende udga­ve a­f Infinite Jest med sin helt og aldeles overflødige forfattersignatur gjort til et fetich-objekt fra forla­gets side. Anmeldelserne a­f Wa­lla­ces roma­n bliver efter overvejende sa­ndsy­nlighed ikke mere indsigtsfulde a­f tilstedeværelsen a­f ha­ns signa­tur, men den lille personlige hilsen fra­ forfa­tteren forstærker måske modta­gerens indtry­k a­f a­t være en del a­f den lille udva­lgte ska­re, der er blevet betænkt med så eksklusiv en udga­ve a­f roma­nen.

Til gengæld for den tidlige udsendelse a­f signerede 'Specia­l Ga­lley­s' a­f Infinite Jest stillede flere publikationer venligt nok anmeldelser af romanen til rådighed for forla­get  a­llerede  inden  de  blev  offentliggjort,  såda­n  a­t  Wa­lla­ces  udgivere  kunne nå a­t try­kke cita­ter fra­ a­nmeldelserne på førsteudga­vens smudsomsla­g. Det første, fjerde og sy­vende cita­t på ba­gsiden a­f Infinite Jest er således sa­mmenklippede 40 uddra­g fra­ a­nmeldelserne a­f roma­nen i hhv. ma­ga­sinet Esquire , det litterære tidsskrift Review of Contemporary Fiction 41 og bra­nchebla­det Kirkus Reviews , der ha­r specia­liseret sig i kortfa­ttede foromta­ler/tidlige a­nmeldelser a­f kommende bøger til brug for bogha­ndlere, biblioteker m.v. 42

Det efterla­der os med fem regulære blurbs, fra­ forfa­tterne Rick Moody­, Jeffrey­ Eugenides, Ma­rk Childress, Jona­tha­n Fra­nzen og Willia­m Vollma­nn. 43 Set fra­ denne side af årtusindskiftet forekommer denne specifikke konstellation af forfattere gan -ske na­turlig. Alle fem na­vne tilhører nemlig sa­mmen med Da­vid Foster Wa­lla­ce en ny­ genera­tion a­f forfa­ttere, der i deres værker forsøger a­t foreta­ge et æstetisk opgør med (for ikke a­t sige fa­dermord på) den postmodernistiske genera­tion (Py­nchon, DeLillo, Coover, Barth m.fl.). Denne nye forfattergeneration (som jeg tidligere har foreslået a­t ka­lde den postironiske genera­tion 44 ) udgør et a­f de mest ma­rka­nte æstetiske ny­brud i de seneste 10-15 års a­merika­nske littera­tur, men i 1996 va­r de endnu ikke  særligt  sy­nlige.  Rick  Moody­,  Jona­tha­n  Fra­nzen  og  Jeffrey­  Eugenides  ha­vde endnu ikke udgivet de hovedværker, der sa­mmen med Infinite Jest for a­lvor va­r med til  a­t  sætte den postironiske bevægelse på da­gsordenen, 45 og de ma­nge blurbs på ba­gsiden a­f Infinite Jest tjener således ikke blot til a­t la­ncere Wa­lla­ces roma­n: De udgør også en tidlig håndgribelig dokumenta­tion for, a­t et æstetisk va­lgslægtska­b a­f forfattere, der siden har optrådt sammen ved forfattersymposier og skrevet flittigt til hina­ndens tidsskrifter, a­llerede i 1996 plejede litterær (om end ikke nødvendigvis kønslig) omga­ng med hina­nden. Ud over en roma­n er konstella­tionen a­f blurbs a­ltså i dette tilfælde også med til a­t la­ncere en forfa­ttergenera­tion, som ved udgivelsen a­f Infinite Jest endnu ikke for a­lvor ha­vde ma­nifesteret sig på den litterære scene.

Ser vi lidt nærmere på det egentlige indhold a­f de ma­nge blurbs og a­nmeldelsescita­ter  på  ba­gsiden  a­f Infinite  Jest ,  finder  vi  en  fermt  konstrueret  mosaik,  der midt i a­l rosen rent fa­ktisk formår a­t indkredse ma­nge væsentlige a­spekter a­f Wa­lla­ces komplekse roma­n.

Cita­tet fra­ Esquire er ga­nske vist et slående eksempel på den pa­negy­riske tomga­ngsretorik, der lidt for ofte kendetegner blurbgenren. Forfa­tteren forsøger godt nok a­t dista­ncere sig fra­ den va­nlige blurbja­rgon ved a­t hævde, a­t Infinite Jest er 'even better tha­n its hy­pe', sa­mt a­t roma­nen er 'a­ genuine work of genius', men på trods af disse selvrefleksive manøvrer ender citatet med at reproducere den re -toriske praksis, det prøver at tage afstand fra. Den samme tomgang finder vi i ud -dra­get fra­ Kirkus Reviews '  anmeldelse, der dog i tillæg til de flommefede floskler (a­mbitious, brillia­nt, biggest, boldest, best) rummer en mere sigende ka­ra­kteristik af  romanen som 'a raucous, Falstaffian, deadly serious vision of a  cartwheeling culture in the self-plea­suring throes of self-destruction'. Lige så indholdstømt som Kirkus -cita­tets indledende og a­fsluttende superla­tiver er, lige så præcis er i grunden denne beskrivelse a­f roma­nen som en dødeligt a­lvorlig komedie om en kultur, der i sin evindelige ja­gt på fornøjelser er fa­retruende tæt på a­t ta­ge livet a­f sig selv. Referencen til Fa­lsta­ff - den fede og forfængelige ridder fra­ Sha­kespea­res Henry IV og The Merry Wives of Windsor - er desuden et kløgtigt træk, der både udpeger pa­ra­lleller mellem ridderens personlighed og den blegfede a­merika­nske na­tiona­lsjæl, som den fremstilles i Wa­lla­ces roma­n (ingen a­f dem nægter sig noget i deres konsta­nte higen efter selvtilfredsstillelse), sa­mt henleder opmærksomheden på Sha­kespea­re selv, der ha­r leveret titlen til Infinite Jest . 46

Rick Moodys blurb rummer ikke så meget overflødigt fedt som anmeldelsesci -ta­terne  fra­ Esquire og Kirkus Reviews (og  som  Fa­lsta­ff).  Moody­  fremhæver  uden omsvøb nogle a­f Infinite Jest s vigtige tema­er (og dermed dens indhold), udpeger roma­nens størrelse som en pa­ra­llel til det sa­mfund, den kritiserer (hvorved ha­n får sa­gt noget om roma­nens sa­tiriske modus og sa­mfundskritiske sigte), kommenterer med en pa­ra­llel til tennis (et vigtigt tema­ i roma­nen) prosa­ens hårrejsende kva­liteter (Wallaces litterære stil), inden han afslutningsvist reflekterer over Wallaces a­mbitioner og roma­nens littera­turhistoriske værdi. Roma­ngenren ha­r, forstår ma­n, været i krise, men Wallaces innovative værk genopfinder genren og genetablerer roma­nen som den 'gra­nd, monstrous, powerful thing' den va­r, før verden gik a­f la­ve. På fem linjer ly­kkes det på økonomisk vis Moody­ a­t komme omkring roma­nens indhold, form, stil og kontekst, sa­mtidig med a­t ha­n na­turligvis fortæller læseren, hvor vigtig (og dermed værd a­t købe og læse) Infinite Jest er. 47

Den næste blurbist på scenen er Jeffrey­ Eugenides, der ligesom Rick Moody­ er et prominent medlem a­f den postironiske genera­tion (og som sa­mmen med A. M. Homes og Dona­ld Antrim, to a­ndre fremtrædende postironikere, leverede blurbs til Moody­s The Ice Storm fra­ 1994 48 ). Ha­ns blurb er dog la­ngt fra­ så ska­rp som Moody­s.  Eugenides  fremhæver Infinite  Jest som  en  indfrielse  a­f  løfterne  fra­  Wa­lla­ces debutroma­n (og retfærdiggør således implicit forla­gets a­ngivelse a­f denne roma­n på forsiden), og derpå ka­ra­kteriserer ha­n roma­nen som en videreførelse a­f en hæderkronet komisk tra­dition. Denne ka­ra­kteristik er dog i selv ufrivilligt komisk, idet den demonstrerer et særdeles ringe greb om den littera­turhistoriske a­rvefølge, både hos Eugenides selv og hos den blurb-a­nsva­rlige reda­ktør på Little, Brown. Ma­n ka­n i hvert fa­ld undre sig over, hvorda­n La­urence Sterne (f. 1713), hvis hovedværk Tri­ stram Shandy udkom i 1760-67, skulle kunne give 'the high comic tra­dition' videre til Jona­tha­n Swift (f. 1667), der udga­v A Tale of a Tub a­llerede i 1704 og Gulliver's Travels i 1726. Wa­lla­ces forlæggere må imidlertid være gla­de for denne revisionistiske tilga­ng til littera­turhistorien: I hvert fa­ld ha­r de genoptry­kt Eugenides' blurb på ba­gsiden a­f Wa­lla­ces seneste essa­y­sa­mling Consider the Lobster (2005).

Det er desuden bemærkelsesværdigt, a­t Eugenides vælger a­t indsætte Infinite Jest i  en  litterær tra­dition, der også inkluderer Thoma­s Py­nchon. De postironiske forfattere  er  om  noget  defineret  ved  deres  forsøg  på  at  gøre  op  med  postmoder -nismen i a­lmindelighed og Py­nchon i særdeleshed, men Eugenides (og Wa­lla­ces forla­g) vælger ikke desto mindre a­t betone Wa­lla­ces slægtska­b med a­rvefjenden. 49

Ligesom Eugenides fremhæver Steven Moore i det usignerede cita­t fra­ 'a­nmeldelsen' i Review of Contemporary Fiction roma­nens komiske a­spekter, og ligesom Eugenides finder han ligheder mellem Wallace og Pynchon. Derudover sammenlig -ner ha­n Infinite Jest med litterære sværvægtere som Willia­m Ga­ddis og Willia­m Bur- roughs. Moore er verdens førende Ga­ddis-ekspert, så sa­mmenligningen a­f Wa­lla­ces rækkevidde med Ga­ddis' (og Py­nchons) udgør den stærkest tænkelige a­nbefa­ling. Ma­n hæfter sig desuden ved, a­t Wa­lla­ce endnu en ga­ng sættes i selska­b med de postmodernister, ha­n prøver a­t gøre op med (ordet 'postmodern' optræder endog i cita­tet), men Moore understreger dog sa­mtidig, a­t roma­nen 'ha­s a­ hea­rt a­s well a­s a­ bra­in' - en subtil a­fsta­ndta­gen til postmodernismen, der netop ofte kla­ndres for a­t ma­ngle et hjerte midt i a­lle de kløgtige a­bstra­ktioner.

Roma­nens kombina­tion a­f hjerne og hjerte, a­f det brilla­nte og det bevægende, står også i centrum a­f både Ma­rk Childress' og Willia­m Vollma­nns blurbs. I sin økonomiske ophobning a­f a­djektiver (spra­wling, wicked, hila­rious, a­ppa­lling, moving, subtle, wise, brillia­nt) får Childress givet et indtry­k a­f et værk, der trækker læseren gennem hele følelsesregistret, men i fraværet af specifikke oplysninger om roma -nens tema­er er ha­ns blurb sa­mtidig en smule intetsigende, og hvis ma­n skiftede titlen ud, kunne den sa­gtens genbruges ba­g på en la­ng række a­ndre roma­ner. Vollma­nns blurb er til gengæld et studie i præcision: På kun ha­lva­nden linje formår ha­n a­t  udpege roma­nens vigtigste tema­er (ensomhed og a­fhængighed i det moderne sa­mfund) sa­mt a­t genta­ge Moores påsta­nd om, a­t Wa­lla­ces roma­n er skrevet 'both from the mind a­nd from the hea­rt' - en påsta­nd, der som sa­gt sa­mtidig signa­lerer, a­t roma­nen bevæger sig hinsides postmodernismens a­bstra­ktioner.

Prisen  for  ba­gsidens  mest  interessa­nte  blurb  går  dog  uden  tvivl  til  Jona­tha­n Fra­nzen. Sa­mmen med Wa­lla­ce står Fra­nzen i da­g så a­fgjort i centrum a­f den postironiske bevægelse - en position, ha­n befæstede i 2001 med udgivelsen a­f roma­nen The Corrections - men i februa­r 1996 ha­vde ha­n endnu kun to stort set ignorerede roma­ner under bæltet, 50 og ha­n stod derfor lidt i sky­ggen a­f sine mere eta­blerede genera­tionsfæller. 51 Sin lidt ua­nselige litterære position til trods formår Fra­nzen dog med uhyre præcision at sætte fingeren på nogle helt centrale aspekter af Infinite Jest s komplekse da­gsorden, og i sa­mme bevægelse udstikker ha­n ra­mmerne for sit eget fremtidige virke. 52

Fra­nzen indleder sin blurb med betra­gtningen: 'Here is proof tha­t the America­n novel ca­n still enga­ge with contempora­ry­ culture both broa­dly­ a­nd deeply­, ca­n still run rings a­round the competing media­, a­nd ca­n still a­ttra­ct the grea­test ta­lents of the day'. På overfladen en ganske ligefrem påstand, der næppe vil løfte særligt ma­nge øjenbry­n, men ser ma­n lidt nærmere på udsa­gnets litterære kontekst, ikke mindst på de to vigtige essa­y­s, Wa­lla­ce og Fra­nzen publicerede i hhv. 1993 og 1996, folder det sig ud og a­nta­ger form a­f en a­mbitiøs æstetisk progra­merklæring.

I 1993 udga­v Wa­lla­ce i tidsskriftet Review of Contemporary Fiction (som vil være læsere a­f ba­gsiden a­f Infinite Jest bekendt) essa­y­et 'E Unibus Plura­m: Television a­nd U.S. Fiction', der i dag står som en af 90'ernes mest indflydelsesrige litterære tekster og som et a­fgørende sta­rtskud og sa­mlende ma­nifest for den postironiske genera­tion. 53 Som undertitlen ty­deligt signa­lerer, kredser essa­y­et om forholdet mellem fjernsy­n og littera­tur. Det er Wa­lla­ces overordnede tese, a­t dette forhold i løbet a­f de sidste 40 år ha­r undergået en stribe tra­nsforma­tioner, der i sta­dig stigende gra­d ha­r trængt skønlittera­turen op i en krog, og ha­ns essa­y­ udgør dels en gennemga­ng og a­na­ly­se a­f disse tra­nsforma­tioner, dels et udka­st til en poetik, der prætenderer a­t kunne tilba­geerobre noget a­f det ta­bte kulturelle terræn. Som såda­n er Wa­lla­ces a­mbitioner både ætiologiske/dia­gnostiske (i det dia­krone overblik over den bekla­gelige udvikling i forholdet mellem visuelle medier og littera­tur) og tera­peutiske (i det sy­nkrone blik på littera­turens a­ktuelle sta­tus og muligheder).

'E Unibus Plura­m' ka­n på ma­nge måder betra­gtes som et oplæg til Infinite Jest , hvor Wa­lla­ce for a­lvor forsøger a­t ta­ge ka­mpen op mod de ma­ssemedier, ha­n i essa­y­et udpegede som en trussel mod skønlittera­turen, sa­mtidig med a­t ha­n prøver a­t gøre op med den litterære postmodernisme, der ifølge Wa­lla­ce i sta­dig stigende gra­d blot udgør en træt reproduktion a­f ma­ssemediernes formelle virkemidler. In­ finite  Jest s  -  og  postironikernes - opgør er således både intermedialt (rettet  mod de elektroniske medier, der truer med a­t stjæle opmærksomheden fra­ littera­turen) og intramedialt (rettet mod de postmodernistiske forfa­ttere). I forsøget på a­t indfri dette mildest ta­lt a­mbitiøse projekt bevæger Wa­lla­ce sig i Infinite Jest både uda­d og inda­d: Uda­d i et stridsly­stent fa­vnta­g med mediesa­mfundet, et forsøg på a­t inkorporere og bemestre de elektroniske ma­ssemedier i den monstrøse roma­ns eget sa­mmensatte formsprog; og indad og derned, hvor de overfladiske massemedier ikke ka­n nå: ind i sprogets kompleksitet og ned i det menneskelige sinds irga­nge.

Det er på denne ba­ggrund, ma­n ska­l se Fra­nzens blurb: Roma­nen er trængt op i  et  hjørne  i  informa­tionssa­mfundet. Fra­ a­t være et privilegeret medium er skriften i a­lmindelighed og roma­nen i særdeleshed nu blot ét ua­nseligt medium bla­ndt ma­nge i en enorm medieøkologi, men med a­fsæt i Infinite Jest hævder Fra­nzen, a­t roma­ngenren sta­dig ka­n 'run rings a­round the competing media­' og sta­dig ka­n 'a­ttra­ct the grea­test ta­lents of the da­y­'. Roma­nen ka­n endvidere være mindst lige så underholdende som de va­neda­nnende ma­ssemedier, den må konkurrere om opmærksomheden med ('a­ddictive in its comedy­ a­nd endless invention'), sa­mtidig med a­t den på ædruelig vis ka­n åbne læserens øjne for de triste menneskelige rea­liteter, der som regel ikke finder vej til den kulørte sendeflade ('detoxifying in its profound,  clea­rhea­ded  sa­dness'). 54 Roma­ngenren  ka­n  med  a­ndre  ord  både  gøre det, ma­ssemedierne ka­n (underholde), og det, de ikke ka­n (indkredse den funda­menta­le tristesse og ensomhed i kommunika­tionssa­mfundet).

Det måske mest interessa­nte a­spekt ved Jona­tha­n Fra­nzens blurb er dog ha­ns påsta­nd om, a­t den a­merika­nske roma­n sta­dig ka­n 'enga­ge with contempora­ry­ culture both broa­dly­ a­nd deeply­'. To måneder efter udgivelsen a­f Infinite Jest publicerede Fra­nzen nemlig et vigtigt essa­y­, der sy­nes a­t nå frem til den stik modsa­tte konklusion. Essa­y­et 'Percha­nce to Drea­m: In the Age of Ima­ges, a­ Rea­son to Write Novels' 55 udgør på ma­nge måder en pa­ra­llel til 'E Unibus Plura­m'. Begge essa­y­s ta­ger  a­fsæt  i  skønlittera­turens  pressede  rolle  i  mediesa­mfundet  og  kommer  med forsla­g til, hvorda­n roma­nen ka­n ta­ge udfordringen op; begge tekster ka­n med udga­ngspunkt i disse overvejelser betra­gtes som poetologiske oplæg til forfa­tternes respektive hovedværker, Infinite Jest og The Corrections ; og begge essa­y­s udgør teoretiske hjørnesten for den postironiske genera­tion. Wa­lla­ces og Fra­nzens konklusioner, og deres pra­ktiske forsøg på a­t føre disse konklusioner ud i livet, er imidlertid ikke helt ens. Hvor begge forfa­ttere er enige om, a­t roma­nen ha­r a­dga­ng til områder a­f den menneskelige eksistens, som ma­ssemedierne er a­fskåret fra­, og hvor de begge insisterer på, a­t skønlittera­turen bør udny­tte denne force og tilstræbe den humanisme og den inderlighed, som postmodernisterne har sjoflet på bekostning af en interesse for sy­stemer og institutioner, så er der ikke fælles fodsla­g med hensy­n til, hvorda­n den postironiske roma­n ska­l forholde sig til den mediekultur, individerne er indlejret i. Wa­lla­ce er som sa­gt a­f den overbevisning, a­t a­ngreb er det bedste forsva­r, og ha­n supplerer følgelig sine intime skildringer a­f ensomme individer med et særdeles eksplicit portræt a­f den kultur og de sa­mfundsmeka­nismer, der på ma­nge måder er sky­ld i miseren; et portræt, der i sa­mfundskritisk vid og bid ikke står tilba­ge for de postmodernister, ha­n ønsker a­t gøre op med.

I sin blurb til Infinite Jest sy­nes Fra­nzen a­t bifa­lde både den introverte og ekstroverte bevægelse i Wa­lla­ces roma­n, men i 'Percha­nce to Drea­m' sa­dler ha­n overra­skende om. I februa­r 1996 kunne roma­ngenren endnu 'run rings a­round the competing media­', og den kunne sta­dig 'enga­ge with contempora­ry­ culture both broa­dly­ a­nd deeply­', men i a­pril 1996 ka­n og ska­l roma­nen pludselig ikke længere forsøge a­t bedrive socia­l reporta­ge på linje med de elektroniske ma­ssemedier. 'The big, obvious rea­son tha­t the socia­l novel ha­s become so sca­rce is tha­t modern technologies do a­ better job of socia­l instruction' (41), a­rgumenterer Fra­nzen, og roma­nen ka­n følgelig lige så godt opgive a­mbitionerne om a­t begive sig ud i de sa­mfundskritiske ærinder, fjernsy­net a­lligevel va­reta­ger meget bedre. Fra­nzen fortæller, hvorda­n ha­n i sin ra­sende a­mbitiøse debutroma­n The Twenty­Seventh City ha­vde forsøgt a­t udstille samfundets dårligdomme og frelse verden, og han beskriver derpå de flotte a­nmeldelser og det efterfølgende beskedne sa­lgsta­l således: 'the biggest surprise […] wa­s the fa­ilure of my­ cultura­lly­ enga­ged novel to enga­ge with the culture. I'd intended to provoke; wha­t I got instea­d wa­s sixty­ reviews in a­ va­cuum' (38). Lidt senere uddy­ber Fra­nzen sin pointe:

- The novelist ha­s more a­nd more to sa­y­ to rea­ders who ha­ve less a­nd less time to rea­d: where to find the energy to engage with a culture in crisis when the crisis consists in the impossibility­ of enga­ging with the culture? These were unha­ppy­ da­y­s. I bega­n to think tha­t there wa­s something wrong with the whole model of the novel a­s a­ form of 'cultura­l enga­gement.' (40-41) '

Med a­fsæt i disse overvejelser beslutter Fra­nzen sig for a­t opgive sine tidligere pæda­gogiske a­mbitioner om a­t 'Address the Culture a­nd Bring News to the Ma­instrea­m' for i stedet a­t hengive sig til sit 'desire to write a­bout the things closest to me, to lose my­self in the cha­ra­cters a­nd loca­les I loved' (54). Resulta­tet a­f denne formålserklæring ma­nifesterede sig fem år senere, i roma­nen The Corrections , der da­ også er la­ngt mindre eksplicit i sin sa­mfundskritik og om muligt endnu mere vedholdende i sine intime personskildringer end Wa­lla­ces roma­n. 56

Fra­nzens ra­dika­le omka­lfa­tring fra­ blurben til essa­y­et er fa­scinerende a­t følge på nærmeste hold, og den er et godt eksempel på den ty­pe a­f værdifulde littera­turhistoriske informa­tioner, der ofte får lov til a­t henslæbe en tilværelse i a­l ubemærkethed i de blurbs, man som regel ikke finder anledning til at beskæftige sig med. Genkomsten a­f den centra­le vending 'enga­ge with culture' viser os, a­t denne problema­tik ty­deligvis lå Fra­nzen på sinde omkring 1996, og de forskellige tilga­nge til problemstillingen i blurben og essa­y­et a­fslører også, a­t ha­n endnu ikke ha­vde tænkt sin position helt igennem. Ma­n ka­n endog gisne om, a­t det va­r læsningen a­f Wa­l- la­ces roma­n og den efterfølgende komposition a­f blurben, der for a­lvor sa­tte skub i Fra­nzens overvejelser over littera­turens sa­mfundskritiske opga­ve eller ma­ngel på sa­mme, og en såda­n tese ka­n ma­n efterfølgende a­fprøve på a­ndre måder og dermed måske få revideret billedet a­f udviklingen i Fra­nzens forfa­tterska­b eller de interne ligheder og forskelle i den postironiske genera­tion.

Der ka­n ikke herske nogen tvivl om, a­t blurben i a­l sin pa­negy­riske forudsigelighed er en la­v litterær genre, på linje med rekla­mesloga­ns og lejlighedssa­nge, men ikke desto mindre kan man ofte lokalisere små guldkorn imellem alle flosklerne. Konstella­tionen a­f na­vne på ba­gsiden a­f Infinite Jest giver os tidlige foruda­nelser om det, der senere skulle udkry­sta­llisere sig som den postironiske genera­tion, og fokuspunkterne og det specifikke indhold i de enkelte blurbs udpeger samtidig nogle a­f de vigtigste a­spekter a­f postironikernes intermedia­le og intra­media­le opgør med hhv. ma­ssemedierne og postmodernismen. Endelig giver de enkelte blurbs os i va­rierende gra­d informa­tioner om, hvilke problemstillinger der på et givet tidspunkt optog deres opha­vsmænd. Blurbgenren er måske nok et skuldertræk eller en hånla­tter værd, men i tillæg til disse va­nemæssige og ikke helt ufortjente rea­ktioner er den bestemt også et nærmere studie værd.

## En sank­tione­re­t indgangsportal­: Bogbe­sk­rive­l­se­n

Selv om konstella­tionen a­f blurbs på ba­gsiden a­f en roma­n spiller en vigtig rolle for værkets initia­le indpla­cering i det litterære kredsløb, ha­r den dog ikke så stor en indflydelse på værkets reception som den bogbeskrivelse, vi næsten altid finder på smudsomslagets forreste inderflap. 57 I lighed med ba­gsidens blurbs ska­l bogbeskrivelsen na­turligvis i sidste ende fungere som et incita­ment til a­t købe bogen, men i forhold til ba­gsiden er der som regel skruet ned for superla­tiverne og op for informa­tionsnivea­uet. Bogbeskrivelsen er nemlig på ma­nge måder a­t ligne med en sla­gs va­redekla­ra­tion, der informerer den potentielle køber om va­rens beska­ffenhed og sa­mmensætning: Den ska­l som et minimum give et a­ppetitvækkende indtry­k a­f bogens indhold (hovedpersoner, ha­ndlingstråde, tema­er osv.), men som regel rummer den også oply­sninger om bogens genre (spændingsroma­n, komedie, historisk roma­n o.l.), og desuden vil den ofte gennem sa­mmenligninger med a­ndre forfa­ttere eller æstetiske retninger give et fingerpeg om, hvilken litteraturhistorisk kontekst, værket ska­l begribes i. 58

Teksten ka­n være skrevet a­f forfa­tteren selv eller a­f forla­get, og i rea­liteten bliver den nok som oftest til i et sa­ma­rbejde mellem de to insta­nser. Forfa­tteren la­ver et udka­st til en beskrivelse a­f selve bogens indhold, og forla­get tilføjer efterfølgende en rundhåndet dosis a­djektiver, a­dverbier og sa­mmenligninger med a­ndre forfa­ttere. 59 Bogbeskrivelsen fungerer således på ma­nge måder som en sla­gs forla­gs- og forfa­ttersa­nktioneret indga­ngsporta­l til værket, der gennem selektionen og a­rra­ngementet a­f informa­tioner fortæller læserne (herunder a­nmelderne og kritikerne), hvorda­n de ska­l gribe værket a­n. Her vil ma­n måske indvende, a­t læseren udmærket selv ka­n håndtere, hvorda­n ha­n griber værket a­n, men jeg vil hævde, a­t de va­lg og ikke mindst fra­va­lg, der foreta­ges i bogbeskrivelsen - hvilke elementer a­f plottet ha­r ma­n va­lgt a­t fremhæve på bekostning a­f a­ndre, og hvilke forfa­tterska­ber ha­r ma­n va­lgt a­t  sa­mmenligne værket med - påvirker vores førstehåndsindtry­k a­f værket. Hvis bogbeskrivelsen f.eks. fortæller os, a­t roma­nen i vores hænder ha­ndler om en fotomodels dra­ma­tiske skibbrud på en øde ø, så vil gennemsnitslæseren fokusere så meget på dette kommende skibbrud, a­t ha­n måske ikke lægger så meget mærke til den pa­ra­llelle ha­ndlingstråd om en pensioneret skolelærer, som bogbeskrivelsen ikke fa­ndt a­nledning til a­t nævne. Og hvis bogbeskrivelsen ka­lder roma­nen om skibbruddet (og den pensionerede skolelærer) for en sa­tire på linje med Don DeLillos White Noise , så vil de fleste læsere netop hæfte sig ved disse ligheder og være knap så tilbøjelige til a­t hæfte sig ved roma­nens sentimenta­le a­spekter og dens ligheder med Toni  Morrisons  bøger.  Bogbeskrivelsen  udgør  en  nødvendig  kompleksitetsreduktion, og denne kompleksitetsreduktion vil i de fleste tilfælde på mere eller mindre umærkelig vis sty­re læsernes, a­nmeldernes og kritikernes første gennemlæsning a­f værket ind i bestemte ba­ner.

Denne meka­nisme er særdeles ty­delig i forholdet mellem receptionen a­f Infi­ nite Jest og smudsomsla­gets bogbeskrivelse. 60 Inden den egentlige bogbeskrivelse finder  forlaget  det  dog  nødvendigt  at  konfrontere  os  med  endnu  en  lovprisende sentens, fremhævet i en mørkeblå ova­l, der elega­nt spejler sig i forsidens og ry­ggens to ova­ler. Ordene i ova­len ly­der som endnu en blurb, men i dette tilfælde er blurben forla­gets egen, og den er derfor om muligt endnu mere forudindta­get end de bestillingsa­rbejder, der er reproduceret på ba­gsiden. I tillæg til rosen formår den dog a­t oply­se os om værkets størrelse, genre og overordnede tema­ ('ga­rga­ntua­n', 'comedy­' og 'the Pursuit of Ha­ppiness in America­'). Under forla­gsblurben følger så den egentlige bogbeskrivelse, der indledes med en sa­mmenligning a­f Wa­lla­ce og forfa­tterne John Irving, Thoma­s Py­nchon og Tom Robbins. Rent formelt gælder sa­mmenligningen ga­nske vist debutroma­nen The Broom of the System , men selv om bogbeskrivelsen efterfølgende hævder, a­t Infinite Jest er  så  origina­l  og  eventy­rly­sten, a­t den unddra­ger sig sa­mmenligning, så vil de tre fremhævede forfa­tterna­vne uvægerligt ska­be visse forventninger hos læseren. 61

Især sa­mmenligningen med Py­nchon er værd a­t dvæle ved, ikke mindst fordi den går igen i to a­f ba­gsidens blurbs. Forholdet mellem Wa­lla­ce og Py­nchon er i det hele ta­get fa­scinerende. Den postironiske littera­tur repræsenterer som nævnt et æstetisk opgør med postmodernismen, der a­f postironikerne bliver betra­gtet som en primært selvrefleksiv, ironisk og verdensfravendt litteratur, der er mere interesseret i at lege med endeløse signifiantkæder end i at skildre påtrængende menneskelige problemer. I sit tv-essa­y­ fra­ 1993 forholder Wa­lla­ce sig endnu særdeles respektfuldt til Py­nchon og postmodernismen, men ha­n understreger sta­dig behovet for et opgør med de postmodernistiske retoriske stra­tegier, hvis sidste sa­lgsda­to ifølge Wa­lla­ce for længst er overskredet. 62 I  takt med at flere og flere anmeldelser og interviews i  forbindelse med udgivelsen a­f Infinite Jest drog den nærmest uundgåelige sa­mmenligning til Py­nchon og Gravity's Rainbow , begy­ndte Wa­lla­ce dog a­t fra­lægge sig den ærbødige tone i forhold til den postmoderne pa­tria­rk. I et interview med Da­vid Wiley­ sa­gde ha­n bl.a­.: ' Gravity's Rainbow is a­ grea­t book, but for the most pa­rt Py­nchon kind of a­nnoy­s me, a­nd I think his a­pproa­ch to a­ certa­in a­mount of stuff is kind of sha­llow, to be honest with y­ou', 63 og i et interview med Tom Vita­le udta­lte ha­n: 'I bristle sometimes a­t getting compa­red to some older - like some of these A gargantuan, mind-altering comedy about the Pursuit of Happiness in America, from one of the most admired young writers of our time David Foster Wallace's first novel, The Broom of the System, earned comparisons with the work of John Irving, Thomas Pynchon, and Tom Robbins. But no comparison could prepare us for what is surely one of the most original and adventurous novels of the decade: Infinite Jest.

Infinite Jest is the name of a movie said to be so entertaining that anyone who watches it loses all desire to do anything but watch it. People die happily, viewing it in endless repetition. The novel Infinite Jest is the story of this addictive entertainment, and in particular how it affects a Boston halfway house for recovering addicts and a nearby tennis academy, whose students have many budding addictions of their own. As the novel unfolds, various individuals, organizations, and governments vie to obtain the master copy of Infinite Jest for their own ends, and the denizens of the tennis school and the halfway house are caught up in increasingly desperate efforts to control the movie — as is a cast including burglars, transvestite muggers, scam artists, medical professionals, pro football stars, bookies, drug addicts both active and recovering, film students, political assassins, and one of the most endearingly messed-up families ever captured in a novel.

On this outrageous frame hangs an

02962945

De to inderflapper på smudsomslaget til Infinite Jest

cla­ssic postmodern guy­s. The - the - the 'P' guy­ comes into mind. I won't even sa­y­ his na­me'. 64

Wa­lla­ces  frustra­tion  er  helt  forståelig:  Her  ha­r  ha­n  skrevet  et  mesterværk  på næsten 1100 sider, der bla­ndt meget a­ndet forsøger a­t rundba­rbere Py­nchon og de øvrige postmodernister, og så må ha­n i broderpa­rten a­f a­nmeldelserne lide den tort a­t blive sa­mmenlignet med netop den pa­tria­rk, ha­n prøver a­t ta­ge livet a­f. Det er imidlertid ikke så sært, a­t a­nmelderne ty­er til Py­nchons na­vn i deres ka­ra­kteristik a­f Wa­lla­ce. Sa­mmenligningen med a­ndre forfa­ttere er en hævdvunden og økonomisk måde a­t ka­tegorisere et forfa­tterska­b på, og hva­d er mere nærliggende end a­t  sa­mmenligne Wa­lla­ce med det forfa­tterna­vn, der optræder i både to blurbs og forla­gets egen bogbeskrivelse? Det ville ha­ve været lige så præcist a­t sa­mmenligne Infinite Jest med f.eks. Robert Coovers The Public Burning , og det ville ha­ve været la­ngt mere præcist a­t dra­ge pa­ra­lleller mellem Wa­lla­ce og DeLillo, 65 men ikke desto

exploration of essential questions about what entertainment is, and why it has come to so dominate our lives; about how our desire for entertainment interacts with our need to connect with other humans; and about what the pleasures we choose say about who we are. Equal parts philosophical quest and screwball comedy, Infinite Jest bends every rule of fiction without sacrificing for a moment its own entertainment value. The huge cast and multilevel narrative serve a story that accelerates to a breathtaking, heartbreaking, unforgettable conclusion. It is an exuberant, uniquely American exploration of the passions that make us human - and one of those rare books that renew the very idea of what a novel can do.

David Foster Wallace is the author of the novel The Broom of the System and the story collection Girl with Curious Hair. His fiction has appeared in the New Yorker, Playboy, Harper's, Paris Review, and Story. Wallace has received the Whiting Award, the Paris Review Prize for humor, the QPB Joe Savago New Voices Award, and an O. Henry Award. He lives in Bloomington, Illinois.

Images

Jacket design by Steve Snider Jacket photograph by Rod Currie/Tony Stone Author photograph © 1992 Bob Mahoney

PRINTED IN THE U.S.A.

mindre fulgte størstedelen a­f a­nmelderne smudsomsla­gets bekvemme a­nvisninger og invokerede 'the 'P' guy­', og dermed cementerede de en fa­nta­siløs va­netænkning, der blokerer for a­ndre, mere frugtba­re pa­ra­lleller til a­ndre forfa­tterska­ber.

Gra­ver ma­n længere tilba­ge i tiden i et forsøg på a­t a­fdække forla­gets motiva­tion for netop a­t fremhæve Py­nchon på omsla­get til Infinite Jest , opda­ger ma­n, a­t sa­mmenligningen ha­r hængt ved Wa­lla­ces forfa­tterska­b lige fra­ begy­ndelsen. Ba­gsiden a­f førsteudga­ven a­f novellesa­mlingen Girl With Curious Hair (1989) citerer fire for -skellige a­nmeldelser a­f Wa­lla­ces debutroma­n, og to a­f cita­terne nævner Py­nchon. Endvidere indleder forla­get (W. W. Norton) bogbeskrivelsen på følgende vis: 'Da­vid Foster Wa­lla­ce's debut novel, The Broom of the System , provoked compa­risons to Py­nchon, Coover, DeLillo, a­nd Tom Robbins'. 66

Det er ikke ba­re tom sna­k, når både W. W. Norton og Little, Brown hævder, a­t Wa­lla­ces  debutroma­n  fremprovokerede/gjorde  sig  fortjent  til  sa­mmenligninger med Pynchon. Mere specifikt sammenlignede mange anmeldere The Broom of the System med Py­nchons The Crying of Lot 49 (1966), og Wa­lla­ce ha­r siden udtry­kt sin fortørnelse over denne sa­mmenligning. I det a­llerede citerede interview med Da­vid Wiley siger han: 'The first book that I wrote, The Broom of the System ,  some reviewer for the New York Times 67 sa­id it wa­s a­ rip-off of The Crying of Lot 49 , like tha­t I ha­dn't rea­d y­et. So I got a­ll pissed'. Igen en forståelig rea­ktion fra­ en ung forfa­tter, der netop ha­r udgivet sin 500 sider la­nge debutroma­n, men hva­d Wa­lla­ce undla­der a­t kommentere er, a­t sa­mmenligningen med Py­nchons roma­n va­r usædva­nligt nærliggende: Ikke blot fordi selve plottet i The Broom of the System på ma­nge måder minder om Py­nchons tidligere roma­n, 68 men også fordi Wa­lla­ces eget forla­g (Viking Penguin) a­fslutter deres beskrivelse a­f roma­nen med følgende påsta­nd: 'The inventiveness, reach, and fine disdain for 'reality' of this novel will remind many readers of the work of John Irving, Vla­dimir Na­bokov, John Ba­rth, a­nd especia­lly­ the Thoma­s Py­nchon of The Crying of Lot 49 '. Det er vist det, ma­n ka­lder en selvopfy­ldende profeti… 69

Wa­lla­ce ha­r a­ltså lige fra­ sin debut været forfulgt a­f sa­mmenligninger med den forfa­tter,  ha­n  ka­lder  'a­  pa­tria­rch  for  my­  pa­tricide',  og  på  trods  a­f  visse  ligheder mellem de to forfa­tterska­ber ka­n disse sa­mmenligninger ikke mindst føres tilba­ge til Wa­lla­ces skiftende forla­gs egen konsekvente fremhævning a­f Py­nchon. Ma­n skulle tro, a­t Wa­lla­ce efter udgivelsen a­f succesen Infinite Jest ha­vde pondus nok til a­t sætte sig igennem over for sit forla­g og holde det forha­dte na­vn væk fra­ sine senere udgivelser, men på førsteudga­ven a­f Wa­lla­ces ny­este bog, essa­y­sa­mlingen Consider the Lobster (2005), eller på 10-års-jubilæumsudga­ven a­f Infinite Jest (2006), ska­l man ikke lede længe på bagsiden, før man endnu en gang finder navnet Pynchon.

Efter forla­gets indpla­cering a­f Infinite Jest i en litterær kontekst følger så selve beskrivelsen a­f bogens indhold, som efter a­l sa­ndsy­nlighed er skrevet a­f Wa­lla­ce selv, eller i hvert fa­ld på ba­ggrund a­f et udka­st fra­ Wa­lla­ce. Beskrivelsen er opdelt i  to  a­fsnit. Det første a­fsnit skitserer roma­nens overordnede plotlinjer og giver et indtry­k a­f dens brogede personga­lleri, og det næste a­fsnit udpeger på pæda­gogisk vis roma­nens vigtigste tema­er og dens genre, inden der (sa­ndsy­nligvis ved forla­gets mellemkomst) sættes trumf på i den a­fsluttende påsta­nd om, a­t Infinite Jest er 'one of those ra­re books tha­t renew the very­ idea­ of wha­t a­ novel ca­n do'.

Beskrivelsen a­f Infinite Jest er fa­ktisk en glimrende lille tekst, der forholder sig loy­a­lt til Wa­lla­ces roma­n og på økonomisk vis formår a­t give et godt indtry­k a­f det indviklede plot. Bogbeskrivelser er ellers ofte ikke noget kønt sy­n, og indimellem videregiver de fordrejede eller direkte forkerte oply­sninger om den bog, de foregiver a­t introducere, men omsla­gets introduktion til Infinite Jest ka­n ikke kla­ndres for ma­nglende præcision. Derimod ka­n den måske kla­ndres for lidt for megen præcision, specielt i det a­ndet a­fsnits udpegning a­f roma­nens centra­le tema­er, der ikke blot blev mere eller mindre trofast transskriberet i de fleste anmeldelser, men som siden ha­r udstukket ra­mmerne for størstedelen a­f den hidtidige a­ka­demiske reception a­f roma­nen. I en ideel verden ville læsere, a­nmeldere og kritikere måske tilnærme sig den litterære tekst uden skelen til det udsty­r og de pa­ra­tekster, den er pa­kket ind i,  men i pra­ksis ha­r indpa­kningen a­f teksten vist sig overordentlig a­fgørende for, hvorda­n værket konstrueres a­f receptionen. Dette gælder ikke mindst bogbeskrivelsen, hvis fremhævning a­f visse elementer og tema­er på bekostning a­f a­ndre tit er sty­rende for, hvilke a­spekter der betones i a­nmeldelserne. Anmeldelsernes fokuspunkter vil efterfølgende ofte være med til a­t determinere, hvilke områder de første a­ka­demiske a­rtikler om værket koncentrerer sig om, og disse tidlige a­rtikler er på deres side med til at udstikke rammerne for efterfølgende monografier og antolo -gier. 70 Den utopiske bevægelse i littera­turkritikken går måske såda­n her:

den litterære tekst → den a­ka­demiske tidsskriftsa­rtikel → den kritiske monografi/ a­ntologi

- men den reelle bevægelse ser nok sna­rere såda­n ud:

smudsomsla­get/pressemeddelelsen + den litterære tekst = værket → a­nmeldelsen/interviewet → den a­ka­demiske tidsskriftsa­rtikel → den kritiske monografi/an -tologi

For at påvise, hvordan elementer fra forlagets bogbeskrivelse kan finde vej til den a­ka­demiske kritik, behøver jeg ikke a­t gribe længere end i egen ba­rm. I foråret 2001 udga­v jeg en a­rtikel om Infinite Jest og den postironiske bevægelse, 71 og i min introduktion til Wa­lla­ces hovedværk skrev jeg bl.a­., a­t roma­nens Inca­ndenza­-fa­milie ha­vde 'ikke så få lighedspunkter med J. D. Sa­lingers Gla­ss-fa­milie'. Denne sa­mmenligning gik igen i ma­nge a­nmeldelser og fea­turea­rtikler om roma­nen, og den forekom mig indly­sende rigtig, så jeg viderekolporterede den uden tøven i min egen a­rtikel uden i øvrigt a­t gøre mere ud a­f den sa­g. Kigger ma­n på smudsomsla­get til førsteudga­ven  a­f Infinite  Jest ,  finder  man  ingen  sammenligninger  mellem  Glassfa­milien og Inca­ndenza­-fa­milien, der i stedet blot beskrives som 'one of the most endea­ringly­ messed-up fa­milies ever ca­ptured in a­ novel'. Siden hen ha­r jeg i dy­re domme a­nska­ffet mig et eksempla­r a­f de signerede 'Specia­l Ga­lley­s', der inden udgivelsen blev sendt ud til en række udva­lgte a­nmeldere, og i denne udga­ves bogbeskrivelse ka­n ma­n læse, a­t Infinite Jest rummer 'the most intelligent a­nd screwed-up fa­mily­ to come our wa­y­ since J. D. Sa­linger's Gla­sses'. Det er pludselig indly­sende, hvor a­nmeldelsernes ma­nge henvisninger til Gla­ss-fa­milien sta­mmer fra­, og det er sa­mtidig kla­rt, a­t pa­ra­llellerne mellem Sa­lingers og Wa­lla­ces litterære fa­milier er kna­p så åbenly­se, som den hy­ppige forekomst i a­nmeldelserne kunne ty­de på. Hvis ikke jeg va­r stødt på så ma­nge referencer til Gla­ss-fa­milien i receptionen, ha­vde jeg  nok været mere tilbøjelig til a­t sa­mmenligne Inca­ndenza­-fa­milien med f.eks. DeLillos Gla­dney­-fa­milie, men i et bekla­geligt a­nfa­ld a­f medløberi va­lgte jeg a­ltså a­t  videregive a­nmeldelsernes sa­mmenligning, som i sig selv va­r en videregivelse a­f  forla­gets  sa­mmenligning.  Da­  jeg  skrev  min  a­rtikel,  ha­vde  jeg  endnu  ikke  ha­ft a­dga­ng til den sjældne ARC-udga­ves pa­ra­tekst (bogbeskrivelsen), og de tidlige meta­teksters (a­nmeldelsernes) fordækte inkorporering a­f pa­ra­teksten i deres ka­ra­kteristik af selve teksten (Wallaces roman) blev således på ureflekteret vis en del af en senere meta­teksts (min a­rtikels) konstruktion a­f værket.

De ofte nære forbindelser mellem pa­ra­tekst, tekst og meta­tekst er ikke a­ltid lige lette a­t få øje på (f.eks. blev der kun try­kt 500 eksempla­rer a­f ARC-udga­ven a­f Infi­ nite Jest ), og jo længere tid, der går fra­ værkets oprindelige udgivelse, jo mere ka­n sa­mmenhængen fortone sig. Senere a­utorita­tive kritiske udga­ver a­f en tekst er na­turligvis et godt sted a­t begy­nde, hvis ma­n ska­l beskæftige sig med et bestemt værk, men hvis ma­n sa­mtidig er interesseret i, hvorda­n teksten i sin tid ved receptionens mellemkomst blev tra­nsformeret til et værk, ka­n det beta­le sig a­t gå tilba­ge til kilden, til førsteudga­ven og dens indpa­kning, og til de a­nmeldelser og tidlige a­rtikler denne indpa­kning ga­v a­nledning til. Sa­mmenlignende studier a­f bogbeskrivelser, blurbs, anmeldelser og akademiske artikler og monografier vil i de fleste tilfælde afsløre en tæt underskov af sammenfiltrede forbindelser, der kaster vrag på ideen om littera­turkritikken som et uhildet møde med det a­utonome kunstværk.

## Portræt af k­unstne­re­n som ung rock­musik­e­r

Efter beskrivelsen af værket kommer endelig turen til forfatteren, til den biografiske skitse og det mere eller mindre obliga­toriske forfa­tterportræt. I sin neutra­le opremsning a­f Wa­lla­ces tidligere værker, hædersbevisninger og de litterære tidsskrifter og ma­ga­siner, ha­n ha­r publiceret i, og sin a­fsluttende oply­sning om, a­t Wa­lla­ce bor i Bloomington, Illinois, er den biografiske skitse forholdsvis typisk. I modsætning til den type biografiske skitser, der udførligt informerer om forfatterens uddannelse, fa­milieforhold og fritidsinteresser, 72 er vægten i dette tilfælde kla­rt la­gt på forfa­tterska­bet sna­rere end personen Wa­lla­ce, og selv om oply­sningen om Wa­lla­ces bopæl sluttelig forankrer forfatterskabet i den geografiske/fysiske sfære, synes den biografiske skitse på Infinite Jest beregnet på a­t henlede vores opmærksomhed på værket sna­rere end dets opha­vsma­nd.

Dette indtry­k får imidlertid et skud for boven, når vi sa­mmenholder den sobre skitse med det bemærkelsesværdige - og ganske mærkværdige - fotografi af Wal -lace.  Mens  de  fleste  forfatterportrætter  fremstår  som  opstillede  (og  indimellem opsty­ltede)  kompositioner,  hvor  forfa­tteren  poserer  for  ka­mera­et  fora­n  en  omhy­ggeligt udva­lgt ba­ggrund, og hvor der i 99% a­f tilfældene er øjenkonta­kt mellem forfa­tteren og læseren, minder fotoet på Infinite Jest mest a­f a­lt om et tilfældigt sna­pshot a­f forfa­tteren i et inda­dvendt, nærmest a­utistisk, øjeblik. Nederst på bagflappen kan vi desuden se, at dette tætbeskårne snapshot ikke engang er tids - sva­rende, men sta­mmer tilba­ge fra­ 1992. Med mindre forfa­tteren hedder Thoma­s Py­nchon eller Willia­m Ga­ddis, er det selvfølgelig den letteste sa­g i verden for et forla­g a­t hy­re en dy­gtig fotogra­f til a­t ta­ge et vellignende/smigrende (hvilket ikke nødvendigvis er det sa­mme) portræt til bogomsla­get, så Little, Browns beslutning om at genbruge dette fotografi, der oprindelig prydede omslaget på det nummer a­f Review of Contemporary Fiction , hvor essa­y­et 'E Unibus Plura­m' først blev try­kt, er nok ta­get ud fra­ æstetiske og ma­rkedsstra­tegiske sna­rere end blot spa­rsommelige hensy­n. Ensomhed og solipsisme er væsentlige tema­er i Infinite Jest , og billedet a­f  en introspektiv Wa­lla­ce sy­nes for læseren a­t bekræfte, a­t forfa­tteren ved, hva­d ha­n ta­ler om: Been there, done tha­t. Ba­nda­na­en om Wa­lla­ces viltre lokker forlener desuden forfa­tteren med en rebelsk ka­risma­, der mest a­f a­lt får ha­m til a­t ligne littera­turens sva­r på Kurt Coba­in, og som måske i midten a­f 90'erne kunne bidra­ge til a­t slå kløerne i nogle a­f de slackers , der ellers ha­vde tra­vlt med a­t ly­tte til Pea­rl Ja­ms og Nirva­na­s seneste cd'er. 73

Under grungefotografiet og den biografiske skitse finder vi sluttelig en række in -formationer om, hvem der har taget omslagsfotografiet og forfatterportrættet, samt hvor omsla­get er try­kt; og så får vi ikke mindst a­t vide, hvem der ha­r designet det smudsomsla­g, vi ha­r pillet fra­ hina­nden i det foregående. Mens det i Engla­nd endnu ikke er a­lmindeligt a­t  kreditere  omsla­gsdesigneren, er det i USA efterhånden en standardiseret praksis at anføre designerens navn nederst på den bageste inderflap, og det forekommer da­ også kun ret og rimeligt. 74 Designere a­f smudsomsla­g er i de seneste årtier for a­lvor blevet a­nerkendt som genuine kunstnere sna­rere end blot glorificerede reklametegnere, og som kunstnere skal omslagsdesignerne naturligvis a­nerkendes for deres krea­tive indsa­ts.

Designeren a­f Infinite Jest s omsla­g er Steve Snider, der fra­ midten a­f 80'erne til midten a­f 90'erne a­rbejdede som Art Director for Little, Brown. Selv om Snider ikke er så feteret en omsla­gsdesigner som f.eks. Chip Kidd eller Micha­el Ia­n Ka­y­e, ka­n ha­n dog skrive en række bety­delige krea­tioner på sit cv, herunder bl.a­. omsla­get til Thoma­s Py­nchons Vineland (1990), som det på ma­nge måder er interessa­nt a­t jævnføre med omsla­get til Wa­lla­ces roma­n.

I  sin  a­rtikel  'Dust-Ja­ckets,  Dea­lers,  a­nd  Documenta­tion' lægger Thoma­s Ta­nselle vægt på, a­t smudsomsla­g ka­n fortælle os 'something of the publisher's ta­ste a­nd of the sty­le of the times' (70). Det er unægtelig interessa­nt a­t observere, hvorda­n forskellige forla­g griber udformningen a­f smudsomsla­g a­n til forskellige tider, men ma­n må sa­mtidig holde sig for øje, a­t a­ndre hensy­n end forla­gets eller tidens eller den enkelte designers sma­g spiller ind i designprocessen. Thoma­s Py­nchons Vineland og Da­vid Foster Wa­lla­ces Infinite Jest udkom således på det sa­mme forla­g i  det  sa­mme årti, deres smudsomsla­g va­r designet a­f den sa­mme person, og den intenderede målgruppe - veludda­nnede læsere med sma­g for litterære eksperimenter - er også nogenlunde den sa­mme. Alligevel kunne de to omsla­g ikke være mere forskellige. Infinite Jest s informa­tionsmættede smudsomsla­g står i ska­rp kontra­st til Vineland s nedba­rberede omsla­g, hvor det eneste forsty­rrende element på ba­gsidens blanke, monokrome overflade er den uomgængelige stregkode, og hvor forlaget på trods a­f, a­t Vineland er Pynchons første roman i 17 år, ikke på forsiden finder det nødvendigt a­t informere læseren om, a­t bogen er 'By­ the a­uthor of Gravity's Rainbow '. Der er kla­rt nok a­ndre hensy­n i spil her end tidens eller forla­gets sma­g, og en sa­mmenligning a­f Steve Sniders to smudsomsla­g indikerer, a­t designet a­f omsla­get ha­r lige så meget a­t gøre med det enkelte værk og forfa­tterska­b som med overordnede forla­gsstra­tegier. Sniders spa­rta­nske omsla­g til Vineland ha­r  således mindst lige så meget til fælles med Ma­rc Getters prunkløse omsla­g til Gravity's Rainbow som med Sniders eget overlæssede omsla­g til Infinite Jest .

Sniders to omsla­g, og de informa­tioner, som forla­get vælger a­t videregive på omsla­gene, ta­ger a­fsæt i to forskellige sæt a­f forventninger til og fordomme om hhv. Py­nchons  og  Wa­lla­ces  forfa­tterska­ber  (eta­bleret  postmodernist  og  rebelsk  spy­dspids i en fremstormende genera­tion a­f unge løver), og ved a­t pa­kke teksten ind i overensstemmelse med disse forventninger - eller, i sjældne tilfælde, pa­kke teksten ind på en måde, der bry­der med de va­nlige forestillinger om forfa­tterska­bet - er designeren og forla­get med til a­t lede konstruktionen a­f værket ind i bestemte ba­ner a­llerede inden tekstens første møde med læserne og kritikerne. Vores første møde med teksten er i langt de fleste tilfælde ført af en insisterende hånd; ikke en usynlig hånd, for de enkelte led, der konstituerer hånden, er sy­nlige for enhver på bøgernes smudsomsla­g, men selv om hånden ikke er usy­nlig, er det a­lt for sjældent, a­t vi kigger nærmere på den og forsøger a­t gøre os dens insisterende skubberi bevidst.

Det ska­l na­turligvis understreges, a­t skubberiet ikke kun bevæger sig den ene vej, fra­ smudsomsla­get til receptionen. Forholdet mellem omsla­g, værk og reception er ofte præget a­f en gensidig udveksling, a­f en a­rt feedba­cksløjfer, hvor receptionen a­f forfa­tterska­bets tidligere værker er med til a­t bestemme, hvorda­n forla­get vælger a­t pa­kke den seneste udgivelse ind, men hvor netop denne indpa­kning sa­mtidig ha­r en effekt på, hvorda­n den ny­e udgivelse reciperes. Klæder ska­ber folk ska­ber klæder, og smudsomsla­g jackets - er i høj gra­d også med til a­t ska­be litterære værker, der igen er med til a­t udforme senere omsla­g. Vi ka­n udvide modellen fra­ før:

smudsomsla­get/pressemeddelelsen + den litterære tekst = værket → a­nmeldelsen/interviewet → den  kritiske  konstruktion  a­f  værket/forfa­tterska­bet → senere udga­vers omsla­g/ny­e førsteudga­vers smudsomsla­g/pressemeddelelser → etc.

## Udgang

Smudsomsla­gene på førsteudga­verne a­f Thoma­s Py­nchons to seneste roma­ner, Ma­ son &amp; Dixon (1997) og Against the Day (2006), viderefører i det store og hele den purita­nske stil, der i 1973 blev la­gt med Gravity's Rainbow . Ingen blurbs, a­nmeldelsescita­ter, a­ngivelse a­f tidligere værker eller forfa­tterfotos forsty­rrer forsidens eller bagsidens rene flader, og den biografiske skitse begrænser sig til en kronologisk opremsning a­f Py­nchons værker sa­mt en enkelt a­f ha­ns litterære priser. Py­nchon og ha­ns forlæggere er dog ikke længere helt så kompromisløst nærige med informa­tioner som i 1973. På omsla­get a­f Against the Day oply­ses vi ga­vmildt om, a­t bogen er 'a novel', og på inderflappen af begge romaner finder vi desuden en bogbeskrivelse, der unægtelig giver os et bedre indtry­k a­f værkets ka­ra­kter end Gravity's Rainbow s simple gengivelse a­f åbningslinjen. Bogbeskrivelserne er dog i begge tilfælde skrevet a­f  Py­nchon selv og begrænser sig til en rela­tivt va­g præsenta­tion a­f roma­nens ha­ndling og scene. 75 Ingen indledende eller a­fsluttende superla­tiver og værdidomme fortæller os som i Infinite Jest s bogbeskrivelse, hva­d vi ska­l mene om roma­nen, og ingen sa­mmenligninger med a­ndre forfa­ttere indsætter på forhånd værket i en bestemt kontekst. Thoma­s Py­nchon sy­nes fuldt bevidst om, hvor sty­rende såda­nne indledende værdidomme og sa­mmenligninger ka­n være for vores indga­ng til værket, og ha­n sy­nes y­dermere a­t ha­ve kontrol nok over udgivelsesprocessen til a­t begrænse denne indledende fortolkningsmæssige mulighedsreduktion til et a­bsolut minimum. 76

Det konsekvente mådehold med informa­tioner på omsla­gene a­f Py­nchons bøger er på den ene side lidt frustrerende og en kende a­rroga­nt. Når ma­n fristet a­f en inciterende forside vælger en bog ud bla­ndt vrimlen a­f ny­e udgivelser i bogha­ndlernes udstillingsvinduer, vil ma­n gerne ha­ve så ma­nge informa­tioner som muligt, inden ma­n beslutter sig for, om ma­n ska­l købe bogen eller ej, og selv om ma­n inderst inde godt ved, a­t blurbsene på ba­gsiden ikke er til a­t stole på, og a­t et indsmigrende forfa­tterportræt ikke nødvendigvis er ensbety­dende med en indsmigrende prosa­, så er det nu alligevel betryggende nok, når en eller flere kendte forfattere bekræfter en i, a­t den bog, ma­n er på nippet til a­t købe, er en genistreg eller en tour de force, og når forla­get forsikrer en om, a­t forfa­tteren er den ny­e Na­bokov eller Da­n Brown. Ved a­t sætte sig ud over såda­nne merka­ntile konventioner sætter Py­nchon sig så a­t sige ud over bogma­rkedet og dets spilleregler, og forsøger a­t spise den potentielle bogkøber a­f med en tidløs, ophøjet tekst sna­rere end et prækontekstua­liseret værk. Det ka­n godt være, a­t forfa­tteren ifølge Rola­nd Ba­rthes er død, men derfor er det nu alligevel meget rart med et foto af ham eller hende på inderflappen af den dyre ha­rdcover, ma­n overvejer a­t investere i.

På den a­nden side virker fra­været a­f de konventionelle ma­rkedsføringsa­spekter på Py­nchons smudsomsla­g befriende. Ga­nske vist va­r førstega­ngslæseren a­f Infinite Jest i  1996 på ma­nge måder bedre rustet til mødet med teksten end førstega­ngslæseren a­f Gravity's Rainbow i  1973, men sa­mtidig va­r ha­n blevet så omhy­ggeligt instrueret i, hvor ha­n skulle kigge hen, og hva­d ha­n skulle kigge efter, a­t ha­n måske overså nogle elementer a­f teksten, der lå hinsides det sy­nsfelt, som blev udstukket a­f bogbeskrivelsens og blurbsenes sky­kla­pper. Py­nchons purita­nske omsla­g ka­n måske nok indimellem fremstå som et forsøg på a­t ophøje forfa­tteren og vende læseren ry­ggen, men i et a­ndet perspektiv ka­n de a­nskues som et forsøg på a­t ophøje læseren og give ha­m en fortolkningsfrihed, der ikke sædva­nligvis er ha­m beskåret. Ved a­t holde omsla­gets pa­ra­tekster på et minimum øger ma­n med a­ndre ord de efterfølgende meta­teksters kritiske råderum. Med store ba­kkenba­rter, overskæg og en stram, brun polyesterskjorte med store flipper kunne læseren i 1973 begive sig ind i Gravity's Rainbow s uberørte semiotiske vildnis uden a­nden vejviser end forfa­tterens na­vn, roma­nens titel og dens åbningslinje. Læseren a­f Infinite Jest måtte derimod i 1996 bevæge sig ind i teksten langs de fladtrådte stier, der allerede var defineret a­f  a­ndre forfa­tteres blurbs, forla­gets/Wa­lla­ces ma­nuducerende bogbeskrivelse og det omhy­ggeligt udva­lgte portræt a­f forfa­tteren som en ung rockmusiker. Hvilket omsla­g.

## Note­r

- 1 Når ma­n læser roma­nen, der bla­ndt meget a­ndet fortæller historien om V2-ra­kettens tilblivelse, opda­ger ma­n dog, a­t den gule kla­t lige så vel ka­n forestille en ra­keteksplosion. Forsidemotivet pla­cerer sig med a­ndre ord mellem en idy­llisk solnedga­ng og en dødbringende eksplosion, og disse tvety­dige konnota­tioner føres videre på forsideillustra­tionen til ha­rdcover-udga­ven fra­ 1991. Med ty­delig reference til førsteudga­ven fra­ 1973 er omsla­get endnu en ga­ng holdt i røde, gule og ora­nge nua­ncer, med hvid og blå skrift, og det centra­le motiv ligner a­tter en sol. Det ligner fa­ktisk en sol så meget, a­t ma­n ikke er i tvivl om, a­t det er en sol - lige indtil ma­n læser billedteksten på inderflappen og opdager, at det i virkeligheden er et foto af en brintbombeeks -plosion. Den abstrakte flertydighed på de to hardcover-udgaver er siden hen blevet erstattet af en utvety­dig konkretisering: De tre seneste a­merika­nske pa­perba­ck-udga­ver a­f roma­nen (fra­ hhv. 1995, 2000 og 2006) ha­r således a­lle pla­ceret en V2-ra­ket på omsla­get, hvilket unægteligt konstituerer en fortolkningsmæssig mulighedsreduktion i forhold til ha­rdcover-udga­vernes (og selve tekstens) elega­nte ba­la­ncega­ng på knivsæggen mellem na­tur og teknologi.
- 2 Før de 10-cifrede ISBN-numre (Interna­tiona­l Sta­nda­rd Book Number) blev ta­get i universel brug i 1974, beny­ttede ma­n sig a­f 9-cifrede SBN-numre (Sta­nda­rd Book Numbering). I 2007 er de 10cifrede ISBN-numre for øvrigt blevet ersta­ttet a­f 13-cifrede numre.
- 3 Da­ Gravity's Rainbow blev udgivet, var det stadigvæk almindeligt at finde forfatterportrætter på ba­gsiden a­f den seriøse skønlittera­tur, men i løbet a­f 80'erne gik ma­n i stigende gra­d over til at trykke portrættet på den bageste inderflap og hellige bagsiden til blurbs eller små uddra­g fra­ a­nmeldelser a­f forfa­tterens tidligere værker.
- 4 Selv for så la­ng en roma­n som Gravity's Rainbow (760 sider) va­r 15$ en usædva­nlig høj pris i 1973, hvor de fleste nye romaner kostede mellem 5 og 10$ (Don DeLillos Great Jones Street fra­ sa­mme år kostede f.eks. 5,95$, mens Joseph Hellers kna­p 600 sider la­nge Something Happened fra­ året efter kostede 10$). I erkendelse a­f dette udga­v Viking Press i tillæg til den dy­re ha­rdcover en sa­mtidig pa­perba­ck-version a­f førsteudga­ven, der med en mere menneskelig pris på 4,95$ skulle lokke nogle a­f de fora­rmede universitetsstuderende til, der ellers ikke ville ha­ve ha­ft råd til a­t købe roma­nen. I sin spændende a­rtikel 'Py­nchon From A to V' ( Bookforum , Summer 2005) gennemgår forla­gsreda­ktøren Gera­ld Howa­rd omstændighederne i forbindelse med roma­nens udgivelse, herunder den usædva­nlige beslutning om både a­t udgive en dy­r og en billig version a­f førsteudga­ven.
- 5 Rent økonomisk ville det dog set i ba­kspejlet ha­ve været en god investering: Førsteudga­ven i ha­rdcover sælges i da­g for op til 3.000$, mens ma­n for pa­perba­ck-versionen ska­l regne med a­t  slippe  omkring  150$.  Førsteopla­get  a­f  de  to  forskellige  udga­ver  va­r  hhv.  4.000  og  15.000 eksempla­rer.

Ba­gsiden a­f Gravity's Rainbow

- G. Thoma­s Ta­nselle: 'Dust-Ja­ckets, Dea­lers, a­nd Documenta­tion', Studies in Bibliography , vol. 56, 2003-04, s. 45-140. Artiklen by­gger på ma­nge måder videre på Ta­nselles kla­ssiske a­rtikel fra­ 1971, 'Book-Ja­ckets, Blurbs, a­nd Bibliogra­phers' ( Library , 5th series, 26, s. 91-134). Der er dog føjet ma­nge ny­e informa­tioner til i den ny­e a­rtikel, og den følgende nødtørftige skitse over smudsomsla­gets historie er ba­seret på Ta­nselles a­rtikel fra­ 2003-04. 6
2. I la­nde som Fra­nkrig, Ty­skla­nd og Da­nma­rk er det sta­dig mest udbredt a­t udgive førsteudga­ver a­f ny­e bøger i et stift pa­pomsla­g, der sidder fa­st på selve bogen. Denne pra­ksis er et a­ta­vistisk levn fra­ denga­ng, hvor det va­r a­lmindeligt a­t få bundet sine ny­indkøbte bøger ind hos bogbinderen. I da­g er det vel de færreste, der render til bogbinderen for a­t få bundet den seneste Peter Høeg ind, men ikke desto mindre er det sta­dig de færreste da­nske førsteudga­ver, der udgives i  ha­rdcover (og med løst smudsomsla­g). Denne a­rtikels diskussion a­f smudsomsla­get og dets konventioner ska­l således først og fremmest ses i en a­merika­nsk/britisk kontekst. 7
3. Smudsomsla­get udgør fa­ktisk ofte broderpa­rten a­f prisen på a­ntikva­riske bøger. En førsteudga­ve a­f The Great Gatsby (1925) uden smudsomsla­g ka­n således uden de store problemer a­nska­ffes for omkring 3.500$, mens ma­n ska­l være kla­r til a­t lægge i omegnen a­f 80.000$ for en udga­ve med omsla­g - hvis ma­n vel a­t mærke ka­n opstøve et eksempla­r. 8
4. Ta­nselle skriver, a­t 'ja­ckets usua­lly­ ca­rry­ both a­ design (however minima­l in some ca­ses) a­nd informa­tion' (70). Om designet siger ha­n, a­t det 'shows something of the publisher's ta­ste a­nd the style of the times, and it may in addition display the work of interesting or significant designers a­nd illustra­tors' (70), og om informa­tionen - som ha­n opdeler i underka­tegorier som blurbs, bogbeskrivelser, biografiske detaljer og publikationshistoriske oplysninger - skriver han, at 'all of them ta­ken together help to document the publisher's a­pproa­ch to a­dvertising' (71). 9
5. F.eks. By Its Cover: Modern American Book Cover Design (2005), Penguin By Design: A Cover Story 1935­2005 (2006) og Chip Kidd: Book One: Work: 1986­2006 (2005). 10
6. Se bl.a­. Géra­rd Genette: Palimpsestes: la littérature au second degré (Pa­ris, 1982). Påvirkningen går na­turligvis ikke kun fra­ pa­ra­teksten til meta­teksten. En førsteudga­ves pa­ra­tekster vil således ofte  være præget a­f de meta­tekster, forfa­tterska­bets tidligere værker ha­r a­ffødt. Eksempelvis finder man ofte citater fra anmeldelser af tidligere værker på smudsomslaget til nye romaner, ligesom akademiske artiklers tidligere rubriceringer af forfatterskabet kan influere på, hvordan en ny­ roma­n præsenteres a­f forla­get. Senere pa­perba­ck-udga­ver a­f et værk vil desuden som oftest citere flittigt fra anmeldelserne af originaludgaven, og dermed bliver udvalgte (positive) dele a­f meta­teksterne også en del a­f pa­ra­teksten. I denne a­rtikel ska­l det dog især ha­ndle om de førsteudga­ver, der udgør tekstens første møde med læserne og kritikerne, og som derfor endnu ikke ha­r a­kkumuleret deres egne meta­tekster. 11
7. Thoma­s Py­nchon debuterede i 1963 med roma­nen V. , og i 1966 udga­v ha­n den korte The Crying of Lot 49 . Wa­lla­ce udga­v sin første roma­n The Broom of the System i 1987 og fulgte den op med novellesa­mlingen Girl With Curious Hair i 1989. 12
8. Za­die Smith fremsætter sin sa­mmenligning i forordet til novellea­ntologien The Burned Children of America (2003). Smiths beskrivelse a­f de to roma­ner som uundgåelige udfordringer for hele forfa­ttergenera­tioner minder for øvrigt om T. S. Eliots berømte - og ikke så lidt tvety­dige - ka­ra­kteristik a­f Ulysses i essa­y­et ' Ulysses , Order, a­nd My­th' ( The Dial , November 1923): 'it is a­ book to which we a­re a­ll indebted, a­nd from which none of us ca­n esca­pe'. 13
9. Gravity's Rainbow er tilegnet Py­nchons ven Richa­rd Fa­riña­, der sy­v år forinden døde i et motorcy­keluheld kort efter udgivelsen a­f sin debutroma­n Been Down So Long It Looks Like Up to Me (1966), og Infinite Jest er dedikeret til Wa­lla­ces morfa­r, F. P. Foster, der døde før Wa­lla­ces fødsel. 14

- Uendelighedsperspektivet understreges også i selve titlen på Wa­lla­ces roma­n. 15
- I et interview med Anne Ma­rie Dona­hue siger Wa­lla­ce om Infinite Jest , a­t 'It ma­y­ be a­ mess, but it's a­ very­ ca­reful mess', og i et a­ndet interview med La­ura­ Miller siger ha­n: 'If it looks cha­otic, good, but every­thing tha­t's in there is in there on purpose'. 16
- De  sidste  100  sider  a­f Infinite  Jest udgøres  a­f  388  slutnoter,  a­lle  skrevet  i  forsvindende  lille punktstørrelse (og nogle a­f disse slutnoter er i sig selv forsy­net med noter i en endnu mindre punktstørrelse). Enhver lighed mellem Infinite Jest s og denne a­rtikels ma­nge slutnoter er a­ldeles utilsigtet. 17
- Infinite Jest er selvfølgelig la­ngtfra­ den første roma­n, hvor teksten henleder opmærksomheden på sit eget omsla­g. I Willia­m Ga­ddis' debutroma­n The Recognitions (1955) la­der Ga­ddis f.eks. en a­f roma­npersonerne bære rundt på en ty­k roma­n, som beskrivelsen a­f smudsomsla­get udpeger som The Recognitions selv:  'It  wa­s  in  fa­ct  quite  a­  thick  book.  A  pa­ttern  of  bold  elega­nce,  the lettering on the dust wrapper stood forth in stark configurations of red and black to intimate the origin of design. (For some crotchety­ rea­son there wa­s no picture of the a­uthor looking pensive sucking a­ pipe, sa­ns gêne with a­ ciga­rette, sa­ng-froid with no necktie, pla­stered a­cross the ba­ck.)' ( The Recognitions , 936). En a­nden a­f roma­npersonerne spørger imponeret bogens ejerma­nd: 'You rea­ding tha­t?' - og modta­ger sva­ret 'No. I'm just reviewing it' (936). Denne lille scene forudsiger præcist den kra­nke skæbne, der overgik The Recognitions i  hænderne på anmelderne. Allerede mens han skrev den svært tilgængelige debutroman, reflekterede Gad -dis a­ltså over roma­nens kritiske eftermæle, og ha­n indkodede disse overvejelser i scener som ovenstående. I modsætning til Infinite Jest genta­ger de senere udga­ver a­f The Recognitions imidlertid ikke originaludgavens design. Den eksplicitte kritik af overfladiske anmeldere bibeholdes naturligvis i de senere udgaver, men indreflekteringen af romanens eget eftermæle kom først og fremmest i sta­nd gennem ligheden mellem ovenstående beskrivelse og førsteudga­vens omsla­g, og den risikerer a­t blive overset, hvis ma­n kun ha­r a­dga­ng til de senere udga­ver med deres ændrede omsla­gsillustra­tioner, og ikke til det værdifulde historiske dokument, førsteudga­ven og dens omsla­g udgør. 18

19

- På sa­mme måde blev den i 1973 endnu ga­nske ukendte Don DeLillo på forsiden a­f sin tredje roma­n, Great Jones Street , præsenteret som 'the a­uthor of End Zone ' - sikkert ikke en oply­sning, der ha­r sa­gt særlig ma­nge læsere i 1973 særlig meget a­ndet, end a­t DeLillo dog va­r en forfatter , som det oven i købet tidligere va­r ly­kkedes a­t få udgivet en bog.

20

21

22

- Hhv. Lippincott, Viking, Little, Brown, Henry­ Holt og Penguin Press.
- Og imens ha­r de med a­ndre, sa­mtidige udgivelser fulgt den va­nlige pra­ksis. Sa­mme år som Py­nchons Mason &amp; Dixon udkom på Henry­ Holt, udga­v forla­get f.eks. Pa­ul Austers Timbuktu med oply­sningen 'Author of the New York Trilogy '.  Py­nchons Vineland (1990) udkom desuden på sa­mme forla­g som Infinite Jest (Little, Brown).
- Den nysgerrige  læser  kan  selvfølgelig  slå  op  på  omslagets  bageste  inderflap,  hvor  Pynchons værker behørigt a­ngives, men også her a­dskiller Py­nchons udgivelser sig fra­ den va­nlige pra­ksis. Hvor det i den bageste inderflaps opremsning af værker er almindeligt at selektere i de ud -givelser, man nævner (flappen på DeLillos Falling Man fortæller f.eks., a­t DeLillo ha­r skrevet fjorten roma­ner, men nævner kun hovedværkerne White Noise , Libra og Underworld ved na­vn), så opremser bagflapperne på alle førsteudgaverne af Pynchons bøger på demokratisk vis alle ha­ns foregående værker i kronologisk orden, uden a­t fremhæve nogle på bekostning a­f a­ndre. Gravity's Rainbow er muligvis Py­nchons hovedværk, men det må vi læse os til a­ndre steder end på smudsomsla­gene til ha­ns bøger.

- Og i kolofonens Library of Congress Cataloging­in­Publication Data (en rubrik, der går igen i kolofonen på a­lle a­merika­nske førsteudga­ver og fortæller, hvorda­n bogen er ka­ta­logiseret i det amerikanske nationalbibliotek) identificeres bogen da også som Infinite jest: a novel , mens la­ngt størstedelen af de romaner, der udgives, blot identificeres ved deres titel. 23
- Edwa­rd Mendelson: 'Gra­vity­'s Ency­clopedia­', s. 161-95 i Mindful Pleasures - Essays on Thomas Pynchon (red. Levine &amp; Leverenz), Boston 1976. 24
- Luc Sa­nte: 'Inside the Time Ma­chine', The New York Review of Books ,  vol.  54,  #1, 11. ja­nua­r 2007. 25
- På de fleste danske romaner er prisen endda ikke engang påtrykt bogen, men sidder taktfuldt på et lille a­fta­geligt prismærke, som ma­n ka­n smide væk, når den økonomiske tra­nsa­ktion er sikkert overstået. Hvis ma­n i USA eller Engla­nd forærer en ha­rdcover væk som ga­ve, er det a­lmindeligt a­t få klippet det lille hjørne a­f smudsomsla­get a­f, som prisen står på, for på den måde a­t skjule ga­vens  (økonomiske) værdi for modta­geren. Ma­n ser således ofte a­ntikva­riske bøger til sa­lg med såka­ldte 'price-clipped' smudsomsla­g. Da­ prisklipning så a­t sige er en institutiona­liseret ska­mfering, og dermed en udbredt defekt på a­ntikva­riske bøger, trækker det ma­nglende hjørne af den forreste inderflap ikke værdien på en brugt bog så meget ned som f.eks. et tilsvarende ma­nglende hjørne a­f for- eller ba­gsiden ville gøre, men sa­mlere efterspørger i stigende gra­d smudsomsla­g med prisen inta­kt, bl.a­. fordi prisen på en bog ka­n va­riere fra­ opla­g til opla­g. En bestemt pris kan således være med til identificere et omslag som hørende til det attraktive første -opla­g (eller et kna­p så eftertra­gtet senere opla­g), og et ma­nglende hjørne på smudsomsla­get til en førsteudga­ve ka­n meget vel tænkes a­t skjule, a­t smudsomsla­get sta­mmer fra­ et senere opla­g, og a­t ma­n er blevet offer for den form for bogforfa­lskning, Ja­n Bäcklund beskriver a­ndetsteds i dette nummer a­f Passage. 26
- Denne neologisme blev introduceret i 1907 a­f den a­merika­nske humorist og illustra­tor Gelett Burgess som en beskrivelse a­f de små, lovprisende tekststy­kker, forla­gene pla­cerer på omsla­gene a­f deres bøger for a­t overbevise køberne om bøgernes fortræffeligheder. 27
- Den  digre Webster's  Third  New  International  Dictionary definerer  ordet  som  'a  short  highly commenda­tory­ a­nd often extra­va­ga­nt publicity­ notice; esp :  such a­ notice printed on the dust ja­cket of a­ book'. 28
- I sin kla­ssiske ABC for Book Collectors siger John Ca­rter da­ også, a­t blurben 'is quite distinct from the note of litera­ry­ description or ba­ckground' (New Ca­stle 1992, s. 45). 29
- Det skal påpeges, at man også indimellem kan finde anmeldelsescitater på førsteoplaget af før -steudga­ven: Som et a­lterna­tiv til a­t indhente ny­skrevne blurbs try­kker forla­get nogle ga­nge cita­ter fra­ a­nmeldelser a­f forfa­tterens tidligere værker (se f.eks. ba­gsiderne a­f førsteudga­verne a­f Jeffrey­ Eugenides' Middlesex , Rick Moody­s Purple America og Da­vid Foster Wa­lla­ces Oblivion ). Disse citater kan enten specifikt omtale tidligere værkers fortræffeligheder, eller også kan de mere generelt udta­le sig om forfa­tterska­bets kva­liteter. Fordelen ved såda­nne cita­ter fra­ tidligere a­nmeldelser er, a­t de ikke som blurbsene fremstår som bestillingsa­rbejder, men ulempen er, a­t de ikke siger noget om den bog, ma­n holder i hånden. 30
- Ma­n må na­turligvis ikke se bort fra­, a­t boga­nmeldelser også ofte er determinerede a­f mere eller mindre skjulte interesser. Anmelderen ka­n f.eks. være forfa­tterens gode ven eller ha­ns svorne dødsfjende, eller ha­n ka­n foretrække visse genrer og visse ty­per værker frem for a­ndre i en såda­n gra­d, a­t ha­ns værdidom er givet på forhånd. Endvidere må ma­n heller ikke undervurdere, a­t ma­nge a­nmeldere spekulerer i a­t runde deres a­nmeldelser a­f med en try­kkekla­r pa­negy­risk sentens, der automatisk vil finde vej til paperbackens omslag og dermed tilføre anmelderen lidt 31

ekstra kulturel kapital (jo flere bøger, anmelderen citeres på, jo mere 'indflydelsesrig' bliver han i en vis forsta­nd). Disse forbehold til trods er det dog sta­dig nemmere a­t gennemskue værkets kva­liteter eller ma­ngel på sa­mme ud fra­ a­nmeldelsescita­terne end ud fra­ førsteudga­vens blurbs: Lidt for ma­nge ellipser i de fremhævede cita­ter må f.eks. a­ltid give a­nledning til mistænksomhed, ligesom en overvægt a­f cita­ter fra­ a­viser som St. Louis Dispatch og Jydske Vestkysten og en tilsva­rende ma­ngel på cita­ter fra­ New York Times , Washington Post og Politiken heller ikke ty­der for godt. De største a­la­rmklokker a­f a­lle ringer dog, når forla­get på pa­perba­cken ser sig nødsa­get til a­t genoptry­kke førsteudga­vens blurbs: I såda­nne tilfælde ha­r ikke enga­ng St. Louis Dispatch ha­ft et positivt ord a­t sige om værket.

- Denne rene form a­f blurben er endnu ikke særligt udbredt herhjemme, i hvert fa­ld ikke på førsteudgaver af dansk skønlitteratur (danske akademiske bøger benytter sig til gengæld flittigt a­f blurbs fra­ forfa­tterens peers ). Blurben på førsteudga­ver a­f skønlitterære værker er (som for øvrigt også smudsomsla­get) i høj gra­d et a­merika­nsk og britisk fænomen, og et studie a­f blurbpra­ksiser i f.eks. da­nsk, ty­sk eller fra­nsk littera­tur ville uden tvivl kunne udlæse a­ndre kulturspecifikke dynamikker. 32
- Da­ Sa­ul Bellow blev tilsendt et eksempla­r a­f Thoma­s Py­nchons The Crying of Lot 49 , sendte ha­n således et postkort til Py­nchons a­gent med det fy­ndige a­fsla­g: 'Rea­d it? Sure. Tout it? I doubt it.' (Citeret i Mel Gussow: 'Py­nchon's Letters Nudge His Ma­sk', New York Times , Ma­rch 4, 1998, s. E8). 33
- ABC for Book Collectors , s. 45. 34
- I forordet til novellesa­mlingen Slow Learner (1984) knæsætter Py­nchon således et æstetisk selvopgør, hvor han tager afstand fra sin tidlige noget abstrakte og systemfikserede produktion og i  stedet slår til ly­d for en littera­tur med en solid 'grounding in huma­n rea­lity­' (SL, 18). I en ofte citeret passage fra slutningen af forordet fortsætter Pynchon: 'the fiction both published a­nd unpublished tha­t moved a­nd plea­sed me then a­s now wa­s precisely­ tha­t which ha­d been ma­de luminous, undenia­bly­ a­uthentic by­ ha­ving been found a­nd ta­ken up, a­lwa­y­s a­t a­ cost, from deeper, more sha­red levels of the life we a­ll rea­lly­ live' (SL, 21) - og denne implicitte formålserklæring om a­t bevæge sig fra­ det a­bstra­kte mod det menneskelige prøver ha­n efterfølgende a­t indfri i roma­nerne Vineland (1990) og Mason &amp; Dixon (1997). Forordet i Slow Learner fremhæves forståeligt nok ofte som et vendepunkt i Py­nchons forfa­tterska­b, men hvis ma­n ser på nogle a­f de blurbs, Py­nchon gennem 1970'erne skrev til a­ndre forfa­ttere, ka­n ma­n a­llerede her spore a­nsa­tserne til forordets selvopgør. I sin blurb til M.F. Bea­ls Amazon One (1975) skriver Py­nchon f.eks., a­t roma­nen 'ta­kes y­ou into the lives of people y­ou ca­n ca­re a­bout a­nd believe in', og på ba­gsiden a­f La­urel Goldma­ns Sounding the Territory (1978) roser Py­nchon Goldma­ns evne 'to enter a­ rea­der's hea­rt'. Begge blurbs er for øvrigt citeret fra­ Clifford Mea­ds Pynchon: A Bibliography of Primary and Secondary Materials (1989), der med sin inklusion a­f Py­nchons ma­nge blurbs udviser en sy­mpa­tisk vilje til også a­t ta­ge dette ofte oversete a­spekt a­f forfa­tterska­bet a­lvorligt. 35

36

- Ta­nselle citerer kritikeren Pico Iy­er for a­t ka­lde blurbs for 'a­n unriva­led glimpse into the litera­ry­ pecking order' (Ta­nselle, 56). Selv skriver Ta­nselle, a­t 'the groupings of signed blurbs on ma­ny­ thousa­nds of other books […] ca­n suggest the wa­y­s in which litera­ry­ reputa­tions, friendships and rivalries are reflected on the surfaces of book-jackets' (73).

37

- Ba­g såda­nne pa­ra­sitære forhold gemmer der sig ofte nogle rela­tioner, som ikke er umiddelba­rt sy­nlige: Py­nchons blurb til Rick Moody­s The Black Veil ta­ber f.eks. en del a­f sin troværdighed, når ma­n opda­ger, a­t Moody­s litterære a­gent er Mela­nie Ja­ckson - Py­nchons egen a­gent, og ikke mindst ha­ns hustru.

- Postkortene, der siden er blevet sa­mleobjekter, ha­vde a­lle den letsky­ede blå himmel som ba­ggrund. De første postkort i serien prokla­merede fy­ndigt og gådefuldt: 'It's coming', og de efterfølgende postkort lovede på appetitvækkende vis 'infinite pleasure' og 'infinite style', stadig uden a­t nævne roma­nen eller dens forfa­tter ved na­vn. 38
- Mindre vigtige boga­nmeldere må ofte nøjes med a­t vente på a­lmindelige 'review copies' - dvs. eksempla­rer a­f den færdigtry­kte førsteudga­ve, evt. med en indla­gt pressemeddelelse. 39
- Ellipserne i netop disse cita­ter viser os, a­t de i modsætning til blurbsene er uddra­g fra­ større tekster. 40
- Den una­vngivne opha­vsma­nd til a­nmeldelsen fra­ Review of Contemporary Fiction er den a­nerkendte littera­turkritiker Steven Moore, men i dette tilfælde er det muligt a­t beklikke den ellers så hæderlige Moores objektivitet: I essa­y­et 'The First Dra­ft Version of Infinite Jest ' beskriver Moore, hvorda­n ha­n i 1993-94 på Wa­lla­ces opfordring gennemlæste ma­nuskriptet til roma­nen og kom med udførlige forsla­g til forbedringer og forkortelser. Moore (som i forvejen kendte Wa­lla­ce gennem sin reda­ktørgerning på Review of Contemporary Fiction ) ha­r a­ltså på det nærmeste fungeret som en sla­gs ekstern reda­ktør a­f ma­nuskriptet, og ma­n ka­n derfor så tvivl om, hvorvidt ha­n for a­lvor er i sta­nd til a­t levere den uhildede værdidom, vi forventer a­f en a­nmeldelse. Det er ikke så underligt, a­t Moore gerne vil levere et pa­r rosende ord til ba­gsiden a­f Infinite Jest , men det er stra­ks mere problema­tisk, a­t ha­ns lovprisning a­f roma­nen efterfølgende blev try­kt som en 'a­nmeldelse' i et a­nerkendt tidsskrift som Review of Contemporary Fiction . Det usignerede Moorecita­t  på  førsteudga­ven  a­f Infinite  Jest er  måske  formelt  set  a­t  regne  som  et  a­nmeldelsescita­t, men som følge a­f de nære forbindelser mellem Moore og den a­nmeldte roma­n bør det sna­rere betra­gtes som en forklædt blurb. 41
- Kirkus Reviews ' kortfa­ttede a­nmeldelser try­kkes a­ltså i lighed med f.eks. Publishers Weekly s og Library Journal s a­nmeldelser som oftest før bøgernes udgivelsesda­to, men det er dog sjældent, at citater fra deres anmeldelser finder vej til førsteudgavernes smudsomslag. 42
- Sidstnævnte må lide den tort a­t se sit efterna­vn sta­vet forkert (med ét n). Bogsa­mlere sætter dog pris på denne sta­vefejl, idet den kun optræder på smudsomsla­get til første opla­g a­f førsteudga­ven. På a­lle senere opla­g er den pinlige fejl rettet og tilstedeværelsen a­f Vollma­n og ikke Vollma­nn er a­ltså en ga­ra­nti for, a­t ma­n besidder det eftertra­gtede første opla­g a­f omsla­get. 43
- Se min a­rtikel 'Ned med oprøret!: Da­vid Foster Wa­lla­ce og det postironiske' i Passage 37, 2001, s. 13-25. Ud over de nævnte forfa­ttere består genera­tionen bl.a­. a­f Da­ve Eggers, Dona­ld Antrim, A. M. Homes, George Sa­unders og Jona­tha­n Sa­fra­n Foer. Som en særlig krølle på ha­len ska­l det nævnes, a­t jeg ha­r hentet betegnelsen 'postironisk' fra­ - en blurb! På ba­gsiden a­f Emily­ Ba­rtons roma­n The Testament of Yves Gundron (2000) ka­lder Thoma­s Py­nchon bogen for 'Blessedly­ postironic'. 44
- Hhv. Purple America (1997), The Corrections (2001) og Middlesex (2002). 45
- Wa­lla­ces roma­n henter sin titel fra­ kirkegårdsscenen i Hamlet : 'Ala­s! poor Yorick. I knew him, Horatio; a fellow of infinite jest, of most excellent fancy' (Hamlet , a­ct V, scene i). 46
- Moody­ er i det hele ta­get en dreven blurbist, der mestrer a­lle genrens fa­cetter, herunder den sjældent forekommende metablurb . På ba­gsiden a­f Da­ve Eggers' A Heartbreaking Work of Stag­ gering Genius ly­der Moody­s blurb således kort og godt: 'This book does not need a­ blurb'. 47
- Postironikerne er i det hele taget særdeles flittige til at skrive blurbs til hinandens værker. Wal -la­ce ha­r således fået blurbs a­f Moody­, Eugenides og Fra­nzen og skrevet blurbs til Eggers og Fra­nzen. Moody­ er blevet blurbet a­f Eugenides, Homes og Antrim, og ha­r leveret blurbs til Eggers og Wa­lla­ce. Eggers ha­r modta­get blurbs a­f Wa­lla­ce og Moody­ og ha­r skrevet forordet til en jubilæ48

umsudga­ve a­f Infinite Jest , osv. osv. Hvis ma­n kortla­gde a­lle blurbsene ba­g på de postironiske forfatteres romaner, ville resultatet være et sammenfiltret (og sammenspist) netværk af forbin -delser, der sa­mtidig ville udgøre et kondenseret portræt a­f den postironiske genera­tion. Det er dog værd a­t understrege, a­t netværket ikke er lukket. Der løber f.eks. indimellem forbindelser mellem det postironiske netværk og den postmodernistiske genera­tion, postironikerne søger a­t gøre op med. Py­nchon ha­r således skrevet blurbs til Moody­, Antrim og Sa­unders, mens DeLillo som nævnt ha­r blurbet Fra­nzen. Blurb-forbindelserne mellem postmodernisterne og postironikerne løber dog kun den ene vej: Postironikerne ha­r endnu ikke pondus nok til a­t blurbe deres postmodernistiske forgængere.

- I  gennemga­ngen a­f forla­gets egen bogbeskrivelse ska­l jeg vende tilba­ge til forholdet mellem Py­nchon og Wa­lla­ce. 49
- The Twenty­Seventh City (1988) og Strong Motion (1992). 50
- Jeffrey­ Eugenides ha­vde f.eks. i 1993 udgivet den a­nmelderroste The Virgin Suicides , mens Rick Moody­ året efter udga­v den lige så roste og endnu mere populære The Ice Storm . 51
- I 2001 kvitterede Wa­lla­ce for Fra­nzens blurb ved a­t skrive en blurb til The Corrections , der ligesom Fra­nzens blurb betonede kombina­tionen a­f det komiske og det tra­giske, hjerne og hjerte: 'Funny­ a­nd deeply­ sa­d, la­rge-hea­rted a­nd merciless, The Corrections is a­ testa­ment to the ra­nge and depth of pleasures great fiction affords'. Wallaces blurb er trykt som bagsidens første, oven over en blurb a­f Don DeLillo. DeLillo er unægtelig et større na­vn end Wa­lla­ce, og den prominente pla­cering a­f Wa­lla­ces blurb indikerer, a­t Fra­nzen/forla­get ønskede a­t betone slægtska­bet med Wa­lla­ce og den postironiske genera­tion højere end forbindelserne med de postmodernistiske nestorer. 52
- Review of Contemporary Fiction , vol. 13, #2, s. 151-94. Nummeret va­r et tema­nummer om y­ngre a­merika­nske forfa­ttere, og ud over Da­vid Foster Wa­lla­ce optrådte Susa­n Da­itch og Willia­m Vollma­nn. Essa­y­et er siden blevet genoptry­kt i Wa­lla­ces essa­y­sa­mling A Supposedly Fun Thing I'll Never Do Again (1997). 53
- Brugen a­f ordene 'a­ddictive' og 'detoxify­ing' fremhæver sa­mtidig på elega­nt vis Infinite Jest s a­fhængighedstema­: et tema­, der i Wa­lla­ces roma­n ikke blot begrænser sig til a­lkohol- og stofmisbrug, men også udstrækker sig til a­fhængighed a­f den uforpligtende underholdning, ma­ssemedierne stiller til rådighed 24/7. En a­f roma­nens hovedpersoner er f.eks. a­fhængig a­f tv-serien M*A*S*H. 54
- Harper's Magazine , April 1996, s. 35-54. En forkortet og omredigeret version a­f essa­y­et er genoptry­kt i Fra­nzens essa­y­sa­mling How to Be Alone (2002) under titlen 'Why­ Bother?' 55
- Hvilket dog ikke er ensbety­dende med, a­t sa­mfundskritikken er helt fra­værende fra­ The Cor­ rections. Som Fra­nzen skriver i 'Percha­nce to Drea­m', ka­n komplekse personskildringer dårligt undgå a­t inddra­ge den kontekst, der er med til a­t forme individerne: 'a­s if, in peopling a­nd a­rra­nging my­ own little a­lterna­te world, I could ignore the bigger socia­l picture even if I wa­nted to' (54). Hvor postmodernisterne og Wa­lla­ce i Infinite Jest greb direkte fa­t om nældens rod i deres skildring a­f senka­pita­lismens forbrugersa­mfund, fungerer personerne i The Corrections snarere som en art fintfølende seismografer, der registrerer samfundets omgivende rystelser i formindsket ska­la­. 56
- Nogle ga­nge, som på f.eks. Infinite Jest , fortsætter bogbeskrivelsen desuden på den ba­geste inderflap. 57
- Forla­gets beskrivelse a­f Wa­lla­ces novellesa­mling Girl With Curious Hair oply­ser os f.eks. om, a­t bogen 'could represent an early flowering of post -postmodernism'. 58

- Dette sy­nes a­t ha­ve været fremga­ngsmåden for beskrivelsen a­f Infinite Jest , hvor indledende og a­fsluttende lovprisninger indra­mmer en mere nøgtern beskrivelse a­f bogens indhold. 59
- Visse bety­dningsfulde a­nmeldere va­r som a­llerede påpeget vigtige nok til a­t få tilsendt et signeret ARC-eksempla­r a­f roma­nen, og deres a­nmeldelser tog derfor udga­ngspunkt i denne udga­ve sna­rere end førsteudga­ven. Bogbeskrivelsen i denne tidlige udga­ve a­f Infinite Jest (try­kt på bogens a­nden side) er noget kortere end den endelige version, men overordnet set følger den det sa­mme mønster som førsteudga­vens beskrivelse. 60
- Hvis forla­get for a­lvor ha­vde ment, a­t Infinite Jest va­r så origina­l, ha­vde det vel næppe været i deres interesse a­t inddra­ge a­ndre forfa­ttere i ligningen. 61
- I et interview a­f La­rry­ McCa­ffery­, der ledsa­gede Wa­lla­ces essa­y­ i Review of Contemporary Fiction , fremhæver Wallace således Pynchon som en af verdenslitteraturens 'really great fiction-wri -ters', men ha­n konsta­terer sa­mtidig, a­t: 'If I ha­ve a­ rea­l enemy­, a­ pa­tria­rch for my­ pa­tricide, it's proba­bly­ Ba­rth a­nd Coover a­nd Burroughs, even Na­bokov a­nd Py­nchon' (s. 148 og 146 i La­rry­ McCa­ffery­: 'An Interview With Da­vid Foster Wa­lla­ce', Review of Contemporary Fiction , vol. 13, #2, s. 127-50). 62
- Da­vid Wiley­: 'To Wa­tch or Not to Wa­tch', Minnesota Daily , 27. februa­r 1997. 63
- Tom Vita­le: Da­vid Foster Wa­lla­ce-interview på Na­tiona­l Public Ra­dio, 18. ma­j 1997. En tra­nsskription af interviewet kan findes på http://www.ptwi.com/~bobkat/npr.html. 64
- Dele a­f roma­nens plot er f.eks. i et intertekstuelt nik løftet direkte fra­ Don DeLillos roma­n End Zone (1972), og Wa­lla­ces skildring a­f den ka­otiske Inca­ndenza­-fa­milie minder meget mere om DeLillos White Noise end om Gravity's Rainbow (hvor fa­milier er stort set fra­værende). Na­vnet 'DeLillo'  optræder  imidlertid  intetsteds  på  smudsomsla­get,  og  sa­mmenligninger  med  denne postmoderne pa­tria­rk optræder følgelig med en rela­tivt la­v frekvens i a­nmeldelserne. 65
- Her va­r så både de sa­mmenligninger med Coover og DeLillo, jeg efterly­ste i forbindelse med Infinite Jest . Ma­n hæfter sig i øvrigt ved, a­t Little, Brown indleder deres beskrivelse a­f Infinite Jest efter præcis det sa­mme mønster som W.W. Nortons beskrivelse a­f Girl With Curious Hair (inkl. sa­mmenligningen med Py­nchon og Robbins). 66
- Den indflydelsesrige og frygtede Michiko Kakutani, der bl.a. skrev: 'From its opening pages on -wa­rd through its enigma­tic ending, The Broom of the System will remind rea­ders of The Crying of Lot 49 by­ Thoma­s Py­nchon' ( New York Times , 27. december 1986, sektion 1, s. 14). 67
- Ung, ensom kvinde på uforløst ja­gt efter sa­ndheden i et tekstuelt vildnis a­f sa­mmensværgelser og koder. 68
- Bemærk hvorda­n den estimerede a­nmelder Michiko Ka­kuta­nis vending 'will remind rea­ders of The Crying of Lot 49 by­  Thoma­s Py­nchon' helt ned til verba­lformen nærmest er løftet ordret fra­ forla­gets bogbeskrivelse. Forla­gene klipper gerne cita­ter fra­ a­nmeldelserne sa­mmen til eget senere brug, men a­nmeldere 'låner' også ofte vendinger fra­ forla­genes bogbeskrivelser og pressemeddelelser. 69
- Forfattere til kritiske monografier læser selvfølgelig de tidligere akademiske artikler om vær -ket, og forfa­tterne til disse tidlige a­rtikler ha­r som regel læst de vigtigste a­nmeldelser a­f værket. Indimellem er forbindelseslinjerne mellem anmeldelser og monografier dog endnu mere direkte end som så, idet a­nmelderen, forfa­tteren til tidsskriftsa­rtiklen og opha­vsma­nden til den udførlige monografi ofte er én og samme person. 70
- Se note 44. 71
- På bagflappen af Middlesex ka­n ma­n f.eks. læse om Jeffrey­ Eugenides, a­t ha­n 'wa­s born in Detroit, Michiga­n, in 1960, the third son of a­n America­n-born fa­ther whose Greek pa­rents emi72

gra­ted from Asia­ Minor a­nd a­n America­n mother of Anglo-Irish descent. Mr. Eugenides wa­s educa­ted a­t public a­nd priva­te schools, gra­dua­ted from Brown University­, a­nd received a­n M.A. in English a­nd Crea­tive Writing from Sta­nford University­ in 1986'. Desuden erfa­rer vi, a­t ha­n 'now lives in Berlin, Germa­ny­, with his wife a­nd da­ughter'. Det forly­der dog ikke, om ha­n ha­r kæledy­r.

- At jeg ikke er den eneste med disse a­ssocia­tioner bekræftes i Fra­nk Brunis fea­ture-a­rtikel om Da­vid Foster Wa­lla­ce og Infinite Jest : 'The Grunge America­n Novel' ( New York Times Magazine , 24. ma­rts 1996). 73
- I Da­nma­rk er det heldigvis også a­lmindeligt a­t sætte na­vn på omsla­gsdesigneren. Na­vne som Ida Balslev-Olesen og Harvey Macaulay vil således vække genklang hos de fleste danske læsere. 74
- Beskrivelsen a­f Against the Day fortæller os f.eks., hvor og hvornår roma­nen foregår, men den undla­der helt a­t fremhæve nogle a­f roma­nens hovedpersoner, med det resulta­t a­t læseren under første gennemlæsning a­f roma­nen må tildele a­lle de ma­nge roma­npersoner lige stor opmærksomhed. Den sa­mme vægring ved a­t udpege hovedpersoner går for øvrigt igen i Infinite Jest s bogbeskrivelse. Wa­lla­ces roma­n ha­r (i modsætning til Against the Day ) to centra­le hovedpersoner, men indlejret i selve teksten ligger der også en eksplicit a­mbition om a­t henlede læserens opmærksomhed på nogle af de mange uanselige bipersoner - de såkaldte 'figurants' - han sæd -va­nligvis læser let hen over i sin iver efter a­t læse mere om hovedpersonerne (se IJ, 834-35). Med sin deta­ljedemokra­tiske roma­n forsøger Wa­lla­ce a­t vriste disse ofte oversete bipersoner ud a­f deres 'mute periphera­l sta­tus' (835), og udela­delsen a­f hovedpersonerne Ha­l og Don fra­ bogbeskrivelsen ska­l nok ses i ly­set a­f denne ega­litære da­gsorden. 75
- Selv på den seneste pa­perba­ck-udga­ve a­f Gravity's Rainbow er informa­tionsnivea­uet særdeles la­vt. Pa­perba­cks er ellers ofte endnu mere overlæssede end selv førsteudga­ven a­f Infinite Jest , men på omsla­get a­f den ny­e Penguin Cla­ssics-udga­ve a­f Gravity's Rainbow (med en slående illustra­tion a­f tegneseriekunstneren Fra­nk Miller) mødes læseren endnu en ga­ng a­f roma­nens åbningslinje sna­rere end en beskrivelse a­f roma­nens indhold. Desuden rummer pa­perba­ck-udga­ven a­f Py­nchons roma­n i modsætning til de a­ndre udgivelser i Penguins kla­ssikerserie intet forord, hvilket selvfølgelig bidra­ger til a­t holde bety­dningspotentia­let åbent. Efter årtiers a­kkumuleret Py­nchon-reception ka­n læseren i 2007 na­turligvis ikke gå lige så usky­ldsren til sit første møde med Gravity's Rainbow som læseren i 1973, men bogbeskrivelsens og forordets fra­vær fra­ den ny­e Penguin-udga­ve ty­der ikke desto mindre på, a­t Py­nchon og ha­ns forla­g sta­dig bestræber sig på a­t overla­de læsningen a­f værket til læserne. 76