“Lad os genskabe det, der er tæt på os, et sted langt væk”
Forfattere: Svend Erik Larsen
Tidsskrift: passage (2005-12-01)

## 'Lad os genskabe det, der er tæt på os, et sted langt fra os'

Det lokale mellem udelukkelse og integration

## Svend Erik Larsen

veje siden litteraturen var mundtlig, men omfatter i  dag også de mere håndfaste sider af litteraturens funktion:  bogmediets  og  oversættelsernes  grænseoverskridelser. I sin indledning til A New History of French Literature (1994) skriver Denis Hollier:

De  væsentligste  aspekter  af  den  vestlige  verdens  forestilling om litteratur  er  knyttet  til  bogen,  et  fysisk  objekt,  som  kan cirkulere mere ubesværet rundt i verden end noget mundtligt udsagn.  […]  Oversættelsens  nødvendighed  (ligesom  det  på mange måder umulige i at oversætte) er en del af litteraturens definition: oversættelse er på én gang stedet, hvor litteratur går tabt og bliver genfundet. (Hollier :  f)

Litteratur synliggør i selve den lokale dialekt både lokalitetens nødvendige delagtighed i verden udenfor som en del af dens lokale identitet og den større verdens identitetsskabende indflydelse på denne lokale verden. Som sprog kan litteratur slet ikke lade være at rive sig løs. En sproglig tekst fungerer derfor som litteratur ikke kun i en sprogligt defineret lokalitet, men ud fra en sådan lokalitet i kraft af alt det der får den til at vandre på kryds og tværs af grænser.

At genskabe det lokale i litteraturen betyder derfor at flytte det lokale et andet sted hen, så vi kan se  og  forstå  det.  Max  Jacobs  formulering 'Lad  os genskabe' er lige så udfordrende som den er opfordrende. Den er ikke et forslag man kan følge eller ej, men en påpegning af at det er det eneste man kan gøre. Det gælder hvad enten man tager til Sumatra eller Afrika som Møller og Blixen eller bliver boende i Store Lillekøbing. Når litteratur rører ved det  lokale,  bliver  det  større  end  det  er  og  måske større end det ønsker at være. Litteratur udfordrer det lokale, bekræfter det ikke.

## Litteratur som lokal udfordring

Det er den franske forfatter Max Jacob der har givet mig titlen til denne artikel. Med en aforistisk spidsformulering angiver han, hvad der sker når litteraturen vil være lokal. Den kan ikke. Det lokale skal på afstand for at forstå sig selv som lokalt og dermed forholde  sig  til  noget  fremmed.  Denne  spænding, måske et paradoks, er indbygget i al litteratur om det lokale som betingelsen for selve dens projekt. Når jeg skriver 'det lokale' omfatter det landskab, mennesker, sprog, meninger, traditioner osv. Det lokale er et livsrum, ikke en klat på et kort, også når jeg skriver 'lokalitet' eller betegner det som 'sted'.

Spørgsmålet er derfor ikke, i hvor høj grad teksterne  selv  er  lokalt  enestående  eller  skildrer  det lokale som enestående særegent, men alene hvordan teksterne forholder sig aktivt til afstanden som betingelse. Forsøger de at udelukke den fra teksten eller at integrere den? Og forholder de sig reflekteret til  dette  alternativ? T eksterne selv viser, med eller mod forfatternes hensigt, svarene på disse spørgsmål. Jeg vil se på to forskellige spor af distancen: Poul Martin Møllers 'Glæde over Danmark' (1820) der praktiserer en udelukkelsesstrategi ,  og Karen Blixens  'Kitosh' Historie' fra Den afrikanske Farm (1937) der viser en integrationsstrategi .

Men ud over distancen slår Max Jacob endnu et tema an. At genskabe betyder jo ikke at beskrive det der ligger lige for næsen, så beskrivelsen selv går i ét med det vi er fortrolige med. Litteratur og sprog betegner ikke kun et lokalt tilhørsforhold eller en lokal identitet. Tværtimod. Den måde litteratur og sprog gør en lokalitet lokal på, ophæver dens særstatus. Denne ophævelse skyldes ikke bare former, genrer og temaer, der har slidt de litterære lande-

## Sumatra som dansk lokalitet

Poul  Martin  Møllers  digt 'Glæde  over  Danmark' findes i tre udgaver. Deres små afvigelser fortæller noget om dets forhold til det lokale. De to første udgaver,  fra  tidsskriftet Tilskueren 1823  og  fra Efterladte  Skrifter 1855, har kun et komma til forskel. Den tredje udgave er fra Højskolesangbogen og  bekræfter  digtets  optagelse  blandt  de  rigtige  danske nationaltekster. Danmark som en nation er jo i sig selv en lokalitet. Højskolesangen adskiller sig fra de to første ved at udgiverne har strøget tre ud af 13 strofer.  Til digtet knytter sig dagbogen Optegnelser fra Reisen til China .

Første  strofe  er  et  rigtigt  stykke  lokallitteratur (Møller 1855a: 63):

Rosen blusser alt i Danas Have, Lifligt fløiter vist den sorte Stær, Bier deres brune Nektar lave, Hingsten græsser stolt paa Fædres Grave, Drengen plukker af de røde Bær.

En lokalitet er her afgrænset rumligt, som en  'Have', med en diskret markering af den vertikale dimension  -  roserne,  græsset  og  bærrene  er  nede,  fuglene  og  bierne  er  oppe.  Men  netop  diskret:  ikke højt  oppe  eller  langt  nede. Vi  er  i  en  harmonisk have uden kontraster. Også den horisontale akse er antydet:  bierne  er  vandrette  flyvere  fra  blomst  til blomst, og hesten går i et let kuperet terræn. Tiden er en harmonisk blanding af nutid, foråret, og fortid, gravene. Stedet er præget af positive og afdæmpede følelser  eller  holdninger:  flid,  stolthed,  munterhed, fredsommelighed og et stænk af lidenskab, 'blusser'. Der er ingen kollektiv marchretning, men fredsommelige gøremål side om side - der spises og samles mere mad! Der er balance mellem barn og voksen - drengen over for hingsten, fædrene og måske den kvindelige rose; og mellem de feminine og maskuline roller - den erotiske rose og Dana over for den stolte hingst. Endelig antydes et lukket kredsløb af liv og død - fædres grave over for forårets nye liv, støttet af mytologiserende allusioner af blandet oprindelse: Dana, nektar og paradisets have.

Det er faktisk en ret kompleks og betydningsmæt- tet strofe. Møller beskriver det lokale som et sted hvor tidslige  og  rumlige  grænser  er  i  en  gensidig balance  i  forhold  til  menneskelig  aktivitet.  De  er ramme om menneskers samlede liv fra hverdag til ontologi og mytologi, intet mangler, intet kan undværes. Mennesket former stedet, og stedets rammer i  tid  og rum muliggør på den anden side menneskets udfoldelse. Det er den klassiske opfattelse af sted med en genius loci (Larsen 2002: kap. 5, Larsen 2004). Man kunne med Mikhail Bakhtin tale om en kronotop - en afgrænset tidslig og rumlig enhed der indrammer nogle specifikke menneskelige handlinger og som derigennem gør stedet til betydning, en betydning som bl.a. litteraturen udtrykker og transformerer (Bakhtin 1965). Strofen viser den nationale lokalitet - man er lige ved at sige det danske spisekammer - som en kronotop.

I 1836 beskriver H.C. Ørsted det samme landskab mere generelt i foredraget 'Danskhed'. Ud over at være verdensberømt naturvidenskabsmand var han en stærkt nationalt orienteret kulturpersonlighed:

Hvori  bestaaer  da  Danskheden?  Først  indbefatter  den,  som enhver Nationalcharakteer, alt det ,   som udgjør Menneskevæsenet; men det som gjør denne Charakteer til den danske, er naturligviis Summen af de Træk, som hyppigere forekomme hos vort Folk end hos de øvrige. […] Det danske land har en venlig Natur, det Store aabenbarer sig sjeldent der uden i Himmel og Hav, og det Skrækkelige er næsten udelukt derfra; kun Havet viser sig der undertiden i sin Rædsomhed; men talløse ere  de  Punkter,  hvorfra  Dansken enten har en stor eller en smilende Oversigt over den blaa Flade. […] Omgivet af denne Natur  har  Folket  nu  levet  og  udviklet  sig  i Aarhundreders lange Række: skulde da ikke en Samstemning mellem begge være kjendelig? Jeg tænker, man ikke let vil nægte Dansken, at han er godmodig, munter, beskeden, utilbøielig til  Vold og til Rænker, sjelden heftig i sine Lidenskaber. […] (Ørsted : - ).

Nu kom jeg til at sige at både Møller og Ørsted beskriver et  landskab.  Det  gør  de  faktisk  ikke.  De genskaber  i  sproget  en  utopisk  forestilling  om  et landskab, de enten ikke ser, eller som slet ikke findes  som  andet  end  netop  som  genskabt  forestilling. Møller sidder på et skib i Sumatra og længes hæmningsløst hjem. Og Ørsted sidder ganske vist hjemme i Danmark. Men landet tabte en krig på Napoleons side, mistede endegyldigt sit imperium da Norge gik hjem til sig selv og Sverige i 1814, gik bankerot i 1813, og Frederik VI nægtede netop i  1836 en forfatning til det folk Ørsted priser. Og samtidig er landskabet slet ikke præget af århundredgammel kontinuitet, men af voldsommere forandringer end nogensinde før: landbrugets udskiftning indtil midten af 1820'erne og en radikal reduktion af skovarealet til det mindste i Danmarkshistorien.

Ørsted beskriver ikke en virkelig naturlig lokalitet, men prøver at samle stumperne af det faldne og  fattige  imperium  til  en  ideologisk  helhed  ved at  udvælge  passende  landskabselementer  med  lokalkolorit og glemme alt det jeg har remset op. De opremsede delelementer er naturligvis reelle, lokale og materielle hver for sig, men den helhed de udgør er ikke. Det er en utopisk reaktion på det reelle landskab. En nødvendig kollektiv ideologisk oprustning på den tid, måske, men beskrivelse er det ikke. Og hvis det var en beskrivelse, så omfattede den, som den meste danske guldalderromantik, kun det sjællandske  landskab  en  dagsrejse  fra  København. Jylland var vildt, farligt og næsten hedensk og har altid markeret en splittelse i det danske lokallandskab man prøver at glemme. Også her.

Den primære betingelse for Ørsteds tekst er derfor den distance mellem utopi og realitet, som alene genskaber lokaliteten med en homogen betydning den ikke i sig selv har. Derfor er genskabelsen gennem teksten en transformation af en reel fragmentering af det lokale og af indvånernes lommeuldsmentalitet  til  en  samlet  og  markant  identitet  gennem direkte og indirekte udelukkelse af de forstyrrende elementer. Lokalt særpræg efter udelukkelsesmetoden  og  med  en  langtidsholdbar  identitetsgivende lokal appel.

Det er derfor helt konsekvent at Ørsted ud over at opruste landskabet ideologisk også investerer det med sprog.  Gennem  landskabet  skal  sproget  først og fremmest fortælle om hvem vi er. Sproget er et væsen der går i ét med landskabet. Denne funktion er så forskellig fra sproget brugt som et redskab til at fortælle landboeren hvordan han skal dyrke land- skabet, eller til at formidle Ørsteds forskning, hvad han ellers var stærkt optaget af, at han ikke engang nævner det.

Vilde Nogen spørge mig: hvorledes kommer man til at skrive ægte Dansk? vilde jeg omtrent give samme Svar, som hvis han spurgte mig: hvorledes bliver jeg ægte Dansk i hele mit Sind og mit  Væsen? Jeg vilde nemlig sige ham, følg din Natur med Fornuft: naar en Dansk, som er født og opdragen blandt Danske og har levet blandt dem, følger denne Forskrift, bliver han uden videre ægte Dansk; kun ved Kunstleri afviger han fra Danskheden. (ib.:  )

Man skal med andre ord være født og båret i det danske landskab for rigtigt at blive præget af det. Så får man helt af sig selv sprog og livsform med som en tillægsgevinst. 'Natur' og 'nation' er beslægtede ord på latin og udspringer begge af ordet nascor ,  dvs. at fødes eller blive til. Opdragelse, god vilje og flittig tillæring alene rækker måske til et formelt statsborgerskab, men ikke til det grundlæggende etnisk bestemte nationsborgerskab. Problemet aktualiseres ti år senere op mod  Treårskrigen. Skal Danmark primært være en føderal helstat med forskellige sprog og folkeslag  under  én  hat  med  et  fælles  statsborgerskab?  Eller  skal  Danmark  være  en  nation  der primært tilhører dem der gennem fødsel og sprog er  danskere,  et  etnisk  bestemt  nationsborgerskab? Forfatteren M.A. Goldschmidt holder på det første, N.F.S. Grundtvig holder på det sidste (cf. Korsgaard 2004: 268-306). Den sidste gik af med sejren og har siden domineret vores tankegang om Danmark som lokalitet.  Selve  problemstillingen  er  dog  ikke  forsvundet fra vores lokale kulturdebat.

Men også for den nationale position er der naturligvis tale om en genskabelse af en idealforestilling på baggrund af en distance mellem realitet og utopi. Selv som imperium i forfald var Danmark jo et flersprogligt rige, med dansk og tysk som de vigtigste sprog, og monarken havde - og har - fortsat tyske titler i tilknytning til de nordtyske hertugdømmer og grevskaber samt nogle kolonier. Det er også en ironisk pointe at det faktisk er et tysk skrift af holsteneren Uwe Lornsen om statsforfatningsspørgsmålet, Ueber  das Verfassungswerk  in  Schleswigholstein (1830), som for alvor tager hul på den nationale diskussion der ender med den ærkedanske grundlov.

Men så snart sproget er trukket ind, kan Ørsted ikke blot lade de utilpassede sider uomtalt. Katten må ud af sækken og benævnes: fremmede der kommer ind i Danmarks have, har ikke den lokale naturlige fornuft og indfødsret, men kun tillært  'Kunstleri'. En meget diskret fremmedfjendskhed. Men vi må ikke glemme at vi havde en jødepogrom i København i  1819,  mens  Møller  er  på  vej  til  Sydhavet,  og  at tyskerhadet også var i fremmarch. Ørsted hverken hylder  eller  praktiserer  fremmedfjendskhed,  men den er, i hvert fald hér, en logisk følge af udelukkelsesstrategien. Den nødvendige distance tematiseres i teksten som det fremmede kunstleri.

Den lokalitet som Møller og Ørsted beskriver, er derfor  statisk.  De  faktorer  der  kan  fremkalde  forandringer, dømmes ude, helst udelades uden videre eller, hvis det ikke kan være anderledes, benævnes før de udelukkes. Men er de første inde at vende i sproget, har de det med at blive hængende. Kronotopen er en måde at fremstille et sted på der gør det  uforanderligt,  så  det  kun  har  sine  egne  indre gentagne bevægelser: Menneskers liv og udvikling i århundreder hos Ørsted og det uforanderligt gentagne forår hos Møller. Forandringer kommer derfor altid  udefra  og  er  negative.  En  sådan  kronotopisk lokalitet  ændres  ikke  indefra,  men  kan  skiftes  ud med en anden som Bakhtin viser, når de historiske betingelser af andre grunde ændres.

Men samtidig er betingelsen for at genskabe stedet som en homogen lokalitet, så vi kan se den og forstå den, netop den distance som bærer forandringen i sig som mulighed. Det er i lyset af den mulige trussel fra de kunstlede fremmede mod det lokale, eller som drømt mulighed at det lokale får sine præcise konturer. Det er sporene af denne distance og den måde forfatterne omgås den på, der er afgørende for lokalitetens særpræg, ikke de sten, jorder og bøndergårde den selvfølgelig stadig består af. Særpræget har, som Ørsted illustrerer, en ideologisk og en sproglig side. Også hos Møller.

Det lokale som drøm og mareridt I 1819 blev Poul Martin Møller sendt som skibspræst til det fjerne Østen på social nedtrapning, fra et københavnerliv der mere havde med stærk humle at gøre end den just citerede strofes røde bær. I hans dagbøger kan man følge hvordan den ideologiske distance  til  det  fremmede  bliver  større  og  netop derigennem forstærker en blanding af erindring og imaginært drømmeri om Danmark. I 'Glæde over Danmark' er denne modsætning mellem dansk og fremmed det grundlæggende kompositionsprincip.  Den  danske  drøm  og  det  fremmede  mareridt er indbyrdes solidariske. Det danske særpræg træder kun frem på det fremmedes bagtæppe, og dette indeholder kun de træk som er et effektivt modstykke til det danske. Møller følger slavisk Ørsteds modsætning mellem det ægte, naturgroede og det kunstlede, kulturskabte. Det er også Ørsteds logik for lidenhedens transformation til styrke der styrer digtets forløb.

Men modsætningen er nu, i afstandens desperation og konfronteret med det fremmedes uafviselighed, tilsat  et  umiskendeligt  fremmedfjendsk indhold for at han kan insistere på det hjemliges uantastede primat og uforanderlighed som det virkeligt lokale. Strofe 9 er næsten ufrivilligt komisk i sin lokalpatriotiske iver.

Ja vor danske Jord er sommerfrodig; Der er Kræfter i det danske Brød. Derfor er den danske Mand saa modig; Derfor var Normannens Kniv saa blodig; Derfor er den danske Kind saa rød.

Trods  sin  markerede  pseudologik  med  foranstillet 'Derfor', er strofen, som hele digtet, opbygget af en demonstrativt gentagen insisteren på enkelte detaljer og ikke et argument. Modsigelser vidner om transformationens let desperate skrøbelighed i de uforbundne opremsninger. På den ene side en 'Have', på den anden en normannisk kampplads. På den ene side de røde kinder og, næsten med ufrivillig komik, den blodige kniv. Har den fredsommelige nutidsdansker mon fumlet med den uvante kniv?  Det 'Ly af Thules Skove' (strofe 7) Møller omtaler, har også, selv med en nænsom fortolkning af Thule, sine klimatiske problemer. Men næste strofe gør modsætningen til det fremmede eksplicit afvisende:

Lad kun Østens Drot blandt kjøbte Friller Døsig strække sig paa Purpur ud, Lytte paa den sorte Halvmands Triller, Mellem Salens tempelhøje Piller, Kold og gusten som en Marmorgud.

Et tidligt stykke kolonialistisk digtning i dansk litteratur. Den sidst citerede strofe er én af de tre der er udeladt i Højskolesangbogens version af digtet. Det er jo én måde at reducere det fremmede. En anden er Møllers egen ideologiske strategi. Den er dobbelt.

For det første opstiller Møller i denne og andre strofer  en  demonstrativ,  nærmest  melodramatisk kontrast  mellem  det  harmoniske  danske  landskab befolket af jævne, muntre og virksomme danskere med tempererede lidenskaber og de opulente, dovne, liderlige, utugtige østerlændinge med luksustilbøjeligheder.  Dikotomien  er  så  skarp  at  begge  lokaliteter  fastlåser  hinanden  i  absolut  uforanderlighed. Men snarere  end  primitiv  propaganda  er  der  tale om en klar understregning af at Danmark netop kun er en drøm: 'Udi i Øst og Vest, og hvor jeg vanker,/ Drømmer jeg om Jer ved Danmarks Strand' (strofe 4).  Et kig i dagbøgerne fra rejsen (Møller 1855b: 241ff) viser han finder folk derude fattige og taknemmelige for lidt. Men i digtet absoluteres det fremmede som en ren negativ og derfor uvedkommende størrelse der let kan afvises med et retorisk greb, endog med en henvisning til klassiske monsterforestillinger:  den  sorte  halvmand  ('følelsesløs batavianiseret Krabat,' siger dagbogen (ib.: 245), cf. Larsen 2002: kap. 3). En skånsom fortolkning gør det til en abe, men hvad er så dens 'Triller'? Under alle omstændigheder bliver det danske derfor et lige så retorisk, men nostalgisk billede, bundet til opremsninger af enkelte elementer med rim, rytme og selve kontrastbilledet som eneste sammenhæng.

Men for det andet, og vigtigst, sørger Møller for at behandle det fremmede sted så det ikke blot er et negativt sted. Det er slet ikke et sted. Den rumlige grænse flyder i bogstavelig forstand: 'Her imellem Havets dybe Kløfter/ […] Hvalen, kold og dum, om Skibet  snøfter'  (strofe  2),  og  tidsdimensionen  har ikke historiens kollektive kontinuitet, men den hurtige individuelle nydelses øjeblikskarakter. Menne- skers forhold til stedet er præget af modsigelser, ikke harmonisk udveksling:  Trods varmen gisper folk under lange kåber (strofe 6); der er ingen der arbejder, bortset fra én der hånligt kaldes en skrantende kræmmer (strofe 5). Faktisk er de næppe mennesker, men sorte halvmænd (strofe 10). Der er ingen kærlighed, kun købesex (strofe 10). Ordentligt sprog er der ikke noget af - man råber, stønner og har ingen sange (strofe 5-6). Og der er intet forår og derfor ingen vækst, kun ekstremerne kulde (strofe 2, 10) eller  hede  (strofe  6).  Med  andre  ord:  Ørsteds  og Møllers  egen  genskabelse  af  Danmark  som  lokalt sted  modsvares ikke af et andet sted. Østen er et ikke-sted. Og Danas have bliver genskabt i absolut form som det eneste rigtige sted. Det er mere end negativ ideologi, det er negativ ontologi.

Imidlertid  prøver  de  fremmede  selv  at  gentage Møllers strategi, men nu med Danmark som negativ kontrast. Men da de jo ikke bebor et rigtigt sted, er det dømt til at mislykkes. De vrænger i 5. strofe at 'Danmark  er  et  lidet,  fattigt  Land.'  Dagbogen viser ganske vist at de ud over lokalt sprog bruger engelske og hollandske brokker (Møller 1855b: 243). Men efter at have gennemført kontrastmanøvren til asiaterne jubler Møllers lyriske jeg selv de samme ord til allersidst i sidste strofe som tillidserklæring til Danmark: jeg 'Takker Gud, mens fra min Læbe lyder:/'Danmark er et lidet (,) fattigt Land.' Vi kan transformere lidenheden til styrke, fordi den hører til et sted.

Når Møller på den måde tager ordene ud af munden på de fremmede og gør dem til sine egne, trækker han også tænderne ud på dem.  Ved at blive gjort positiv  i  selve  udgangslinjen  mister  de  fremmedes karakteristik af hans hjemland sit bid og sin gyldighed. Han får selv det sidste ord ved at overtage deres og efterlade dem mundlamme i forhold til ham. Der er ikke noget tilbage af det fremmede i dets egen ret med forbindelse til Danmark som kan anfægte ham, og som han ikke kan vende rundt til egen fordel.

Læser man sidste linie uden komma mellem 'lidet' og 'fattig', som i den første udgave i tidsskriftet Tilskueren 47, 1823, bliver denne virkning stærkere. I så fald erobrer han ikke bare det sidste ord ved at gentage  asiaternes  sætning,  men  også  ved  at  give den en ironisk drejning der kun kan opfattes af indfødte danske sprogbrugere: med komma betyder 'lidet, fattigt' entydigt 'lidet og fattigt'; uden komma kan 'lidet fattigt' også betyde 'lidt fattigt', dvs. 'ikke særlig fattigt. ' I begge tilfælde er vi inden for samme logik: trods fattigdom har Danmark sin egen særlige rigdom som kun vi danskere har del i, men med en stærkere effekt uden kommaet, fordi sproget da selv viser en finesse ingen andre end danskere kan fange.

Men dermed bliver Møller selv fanget. For det fremmede sætter jo sine spor netop i sproget, hvori det lokale genskabes. Første strofes lukkede idyl er for det første en  'Have', dvs. ikke et naturligt, men et kunstigt aflukke,  'Kunstleri' sagde Ørsted. Selv Paradisets Have blev ødelagt af indre fremmed  elementer som hørte til dér fordi stedets identitet skulle afprøves. Derudover tilkendegiver ordene  'alt' i første vers og 'vist'  i  andet  vers  den  usikkerhed  der  omgiver visionen. 'Alt' betyder jo 'allerede' og 'vist' betyder både 'bestemt' som i 'sikkert og vist' og 'måske' som i 'vist nok'. Begge ord er tvetydige: de kan betyde at  jeg  er  til  stede,  men  ikke  tror  mine  egne  øjne eller mine egne ører - er det virkelig forår jeg ser og en stær jeg hører? Eller de to ord kan betyde at noget allerede er i gang, men jeg er et andet sted og kommer for sent, og at jeg ikke kan være sikker på stærens komme, da jeg jo ikke er der. Det er denne sproglige tvetydighed som den voldsomme ideologiske kontrast skal overdøve, men ikke kan fjerne. Spor af genskabelsens forudsatte distance. Udelukkelsesmetoden er muligvis en indlysende strategi for at genskabe et sted, men først og fremmest er den indlysende uholdbar.

## Heterotopi

Man kunne fristes til med Michel Foucault (Foucault 2005) at sige at Møller ikke opstiller et utopisk drømmelandskab, men opererer med en heterotopi. Utopien  er  for  Foucault  et  positivt  sted  der  ikke findes, eller i hvert fald findes et andet sted end dér hvor den dannes. Derimod er heterotopien et reelt sted, en realitet der er et konglomerat af materielle, sproglige, imaginære aspekter der giver det identitet. Stedet  er  præget  af  at  det,  som  alle  reelle  steder, skal forankres i forhold til andre steder og derfor altid som en del af sit særpræg er mærket af disse andre steder. Heterotopien   - eller det heterotopiske princip, som Foucault siger - er en rumlig forskel eller  fremmedhed  manifesteret  inden  for  det  rum der bestemmes af forskellen. Heterotopien er derfor udtryk for et steds brudfyldte realitet, og er udtryk for at ingen lokalitet kan være selvberoende, men får sin identitet i kraft af den måde hvorpå lokaliteten forholder sig til det fremmede. Ambitionen om gennem udelukkelsesstrategien at genskabe et sted der ikke er heterotopisk, genkender Foucault som en lang historisk tradition for at oprette sakrale rum, absolutte og autonome, en tendens han fortsat ser i  sekulariserede  kulturer  som vores. Det nationale landskab hos Møller og Ørsted er et sådant sakralt rum, der mere betoner sin indre perfektion end sin realitet.

Men selv den mest effektive udelukkelse er ikke sporløs. Heterotopien er det reelle sted hvor sporene krydser hinanden, fx i det sprog der faktisk bruges på stedet som hos Ørsted og Møller. Eller i spejlet som er Foucaults  ene  prototypiske  heterotopi,  dér hvor alt ser sig selv og noget andet på samme tid og på samme sted. Spejlet skal jo være dér hvor det der spejler sig, også er. Det er den dobbelthed der præger hele Møllers digt. Han spejler sig negativt i det fremmede for at genskabe det danske som dansk. Men jo mere præcist det danske bliver forstået og fremstillet på de betingelser, jo mindre uafhængigt bliver det. Sted som heterotopi viser derfor, i modsætning til sted  som  kronotop,  et  alternativ  samtidig  med  sig selv og kan derfor, i kraft af sit eget væsen, kun opfattes som en fundamentalt foranderlig enhed.

Hvis vi ikke ser på Møllers dagbog som dokumentation, kan vi se hvorledes en sådan heterotopisk bevidsthed udvikles. Denne udvikling følger to spor. Det ene viser en øget følelse for det danske som en effekt af afstanden til hjemlandet, ikke af danskhedens særlige natur. Jo tættere på Danmark, jo mindre opmærksomhed. Jo længere væk, jo mere koncentreret  danskhed.    Det  andet  spor  viser  en næsten metapoetisk bevidsthed om at genskabelsen af det lokale særpræg bygger på en strategi der har distancen som betingelse.

Møllers  vigtigste  beskæftigelse  under  udrejsen gennem de danske farvande, ud over at kaste op, er at studere livet på skibet og at læse Tibuls latinske elegier,  ikke  de  danske  digtere.  Ej  heller  hans  job som præst hører vi meget om. Ja, han når endog at  prise  de  norske  bønders  renlighed  over  for  de danske bønders svineri (Møller 1855b:230). Han skal virkelig langt væk før han kan idealisere den foretagsomme, fattige og ædle danske bonde i strofe 8.

Men  ved  Kapstaden  finder  vi  dagbogens  mest omfattende og mest varierede enkeltberetning. Det er historien om mødet med et dansk skib. Først beretter han om rygtet om skibet, derpå om søfolkenes intense  spejden  efter  det,  så  om  observationen  af flaget og endelig om mødet med danskerne og den næsten hysteriske jubel det fremkalder, understøttet af glæden ved overraskelsen over også at møde endnu flere danskere i byen (ib.: 232, 236). Det er en drøm, siger Møller (ib.: 232). Her er ingen  Tibul, kropslig skrøbelighed eller fornøjeligt liv på skibet. Der er massiv danskhed på niveau med dansk-amerikanere på Rebild eller charterturister ved en pølsevogn på Mallorca.

Derefter er det mere intime scener der tiltrækker ham, ved siden af de skildringer af lokale seværdigheder der kommer i korte rids undervejs. Møller er ikke en banal nationalromantiker, langt snarere en nysgerrig og kritisk observerende oplysningsmand. Han retter næsten spionerende kikkerten mod rørende udendørs familiescener, der umiddelbart minder ham om dansk biedermeier-idyl. Han iagttager med eksperimenterende bevidsthed for at holde sine hjemlige følelser ved lige og ikke lade sig opsluge af det fremmedes følelseskulde (ib.: 235). Skildringerne virker som sentimentale skriftlige øvelser for at fastholde følelser han ellers er ræd for at miste.

Senere, i Batavia, i myldret og det virkeligt fremmede miljø indgår det hjemlige nu som en internaliseret målestok mere end som jublende genkendelse eller rørende familietableauer. Afstanden fra Frederiksberg Have til Vesterbro bliver en forståelig målestok for ham når han opfatter det fremmede rum (ib.: 247). Der er tale om en klar, men næppe tilrettelagt proces: det hjemlige mister sin fascination tæt på, men dukker i Kapstaden op som spontan natio- nalt gensyn med flag og det hele for senere at blive til  eksperimenterende  opsøgning  med  kikkertsigte af specielle miljøer og ender som få, men internaliserede og automatisk virkende holdepunkter.

Men  ved  siden  af  denne  udvikling  foregår  der også  en  refleksion  over  betingelserne  for  at  genskabe den hjemlige lokalitet, en refleksion der bliver mere og mere præcis. Det begynder diskret. Da han sejler  gennem  Øresund  kontrasterer  han  Kullens 'nøgne Rygrad' med 'den smilende danske Kyst' (ib.: 226) og har dermed allerede ridset den modsætning op der præger digtet. Den er altså mere en generel forståelsesform for det hjemlige set fra det fremmede end speciel for forholdet mellem Østen og Danmark. Han ved også godt at lokaliteter får identitet gennem konstruktion.  V ed mødet med den norske lods skynder han sig for at undgå at såre ham at konstruere en positiv lokal beskrivelse af nordmændene (ib.: 231). Da han møder det danske skib i Kapstaden er Danmark allerede blevet en 'Drøm' (ib.:  232),  dvs.  en  forestilling  der  går  forud  for  og styrer driften mod det lokale, ikke omvendt.

Ved Kapstaden bliver han mere bevidst om disse forhold. Han laver et lille eksperiment. For virkelig at se  Taffelbjerget skal man ikke stå på skibet når det nærmer sig. Nej, det virkelige syn er en genskabelse af en forventning der næres på afstand. Han bliver i sin kahyt for at undgå at se bjerget, indtil det virkeligt er nær. Oplevelsen er da et produkt af afstandens intensivering (ib.: 234). Fra dette eksperiment går han til det næste, iagttagelsen af det udendørs familieliv gennem kikkert. Og han noterer om den i  tiden  populære  idyl,  Johann  Heinrich V oss' Luise (1795),  at 'V osses  Luise  henriver  aldrig  saameget, som naar man har seilet 1000 Mile' (ib.: 235). Med henvisningen  til  den  litterære  idyl  viser  han,  ikke uden selvironi, at hans iagttagelse er en konstrueret genskabelse af en hjemlig idyl der har afstanden som betingelse. Nu er han klar til at skrive sit digt om Danmark.

Hele denne dobbeltsporede proces af følelsesintensivering og strategisk bevidstgørelse finder sted på et skib. Skibet er ved siden af spejlet den anden af Foucaults prototypiske heterotopier. 'I civilisationer uden skibe tier drømmene, spionagen erstatter even- tyret og politiet korsarerne' (Foucault 2005). Netop skibet oplever Møller som et sted hvor alting bytter plads: sømændene narrer hinanden, han krænger indvoldene  ud  når  han  er  søsyg,  under  stormvejr tumler kufferter og udstyr rundt mellem hinanden. Og endnu mere radikalt: tiden holder op at eksistere og selve stedets begreb vendes på hovedet:  'Den søfarende er en omvendt Snegl; thi Sneglen bærer sit Huus, men Huset bærer Sømanden' (Møller 1855b: 226). Desuden bliver ens 'eget  Væsen saa godt som opløst'.  Dét  oplever  Møller  ved 'som  i  et  Speil' at  se  sig  i  en  anden  søsyg,  der  er  en  kraftkarl  og dog magtesløs, levende og dog død, og Møller selv misforstår endog det danske sprog (ib: 227). Alt er samtidig sig selv og noget andet.

Alt det skyldes det vilde hav, som Ørsted i citatet ovenfor ikke rigtig vil indlemme i det ægte danske landskab. Det er ikke desto mindre i de danske farvande Møller oplever at alt vendes på hovedet. Og det er, som nævnt, også skibet der angiver det lokale rum i det fjerne Østen inden for hvilket billedet af Danmark opstår: 'Her imellem Havets dybe Kløfter/ […] Hvalen, kold og dum, om Skibet snøfter' (strofe 2). Danmarksbilledet opstår ved at Danmark spejles negativt i det fremmede, mens de fremmede taler  om  Danmark,  på  dansk  endda,  og  drøm  og virkelighed  bytter  roller.  Det  er  denne  heterotopi der genskaber den danske idyl, ikke erindringen om stedets egne idylliske kvaliteter.

En anden af Foucaults heterotopier er haven, den karakteristik  Møller bruger om Danmark på disse maritime betingelser. For Foucault er haven en arbitrær konstruktion der kendes i de fleste kulturer. Den  forudsætter  en  afgrænsning,  der  er  lavet  således  at  den  omgivende  kultur  kan  projicere  sine utopiske forestillinger over i et reelt rum inden for kulturen selv. Haven er på den måde i slægt med teatret og filmlærredet. Danas have er et sådant arbitrært afgrænset rum hvorpå Møller projicerer sine forestillinger om Danmark, så det kan se ud som en naturlig, selvberoende harmoni.

Det lokale  er  således  hverken  som  geografi  eller identitet selvindlysende. Som kulturfænomen er det en konstruktion på bestemte historiske betingelser og derfor en dynamisk og foranderlig størrelse, uanset  hvor  meget  muld,  hav  og  klippe  og  andre byggeklodser der er konstante. Det lokales grænser og vigtighed ændrer sig i og med det bliver brugt. Derfor er  det  lokale  ikke udgangspunkt for  identitet,  noget man falder tilbage til når verden går af lave,  men  en opgave for  identitetsdannelsen,  noget der hele tiden skal afprøves og specificeres ved at konfronteres med det der er fremmed i  forhold  til  det lokale.

Det er den konfrontation Møller foretager i en tvetydig gestus der bygger på en udelukkelsesstrategi. Det lokale hverken får eller giver identitet uden det fremmede. Den positive effekt af udelukkelsen er at det fremmede fjernes, enten fysisk eller ideologisk eller begge dele og gør lokaliteten til et sakralt rum ifølge Foucault. Men den samtidige negative effekt er at den lokale kultur dermed demonstrerer sin afmagt over for det fremmede - det lokale kan hverken beherske eller bearbejde det. Derfor sætter det sine spor i genskabelsen af det lokale rum, hos Møller bl.a. i den usikre sproglige sitren i første strofe. Møller demonstrerer heterotopiens realitet.

Digtning  er  én  vigtig  måde  at  afprøve  det  lokales  grænser  og  identitet  i  forhold  til  det  fremmede.  Møllers  digt  skal  derfor  ikke  blot  ses  som en  bekræftende  lovprisning  af  Danmark  gennem afvisning  af  det  fremmedes  berettigelse,  men  som en sådan, modstræbende, afprøvning af det lokales bærekraft. Den afslører det lokale som noget andet end et kronotopisk sted, nemlig en eller et heterotopisk… ja, hvad? Hvor er det positive udtryk for den type sted? Det vil jeg prøve at svare kort på inden jeg ser på Karen Blixens fortælling om Kitosh.

## Mikrokosmos eller kontaktzone

Hvis  det  lokale,  heterotopisk  eller  ej,  altid  skal ses i forhold til den større kulturelle og geografiske sammenhæng det indgår i, gælder det også for et  selvberoende  sted  som  det  nationale  landskab. Sådan  har  det  altid  været.  Ørsted  fx  henviser  til universelle  menneskelige  væsenstræk.  Men  denne kontekstualisering kræver en fortolkningsmodel der respekterer  det  lokales  selvstændighed.  Forholdet mellem mikrokosmos og makrokosmos er én sådan fortolkningsmodel med lange traditioner, også i an- dre kulturer end de europæiske, men den kan ikke bruges til at få greb om det lokales reelle brudfyldte realitet.

I Europa har den senest i renæssancen spillet en vigtig rolle: den guddommeligt skabte menneskelige krop er en mikrokosmisk udgave af det menneskeskabte samfund, den menneskeligt konstruerede by er en mikrokosmisk udgave af det gudskabte kosmos,  det  mindste  blad  vi  sætter  på  en  nælde,  er et blad i den naturens bog der i overskuelig form og tilgængeligt for vores umiddelbare sansning, dér hvor vi nu befinder os, fortæller  om  det  samlede skaberværk  (fx  Blumenberg  1986).  Denne  model forudsætter at der er en friktionsløs analogi mellem stort og småt, og at den kan fremstilles i fortællinger med en klar hierarkisk struktur, forankret entydigt i tid, sted med klare subjektive positioner hos fortællere  og  personer.  Ikke  blot  er  den  opbygget  med begyndelse, midte og slutning, men også i netop den rækkefølge, hvilket moderne fortællinger ikke just glimrer med.

Men fortolkningsmodeller er kun gode hvis man kan drage konsekvenser af dem, hvormed den lokale realitet aktivt kan placeres i en større kontekst. Den klassiske analogimodel var også indrettet sådan: på  basis  af  en  overvejende  teologisk  eller  i  hvert fald  transcendent  forståelse  af  grundlæggende  orden kunne mennesket konstruere sig en social eller fysisk omverden der lignede denne orden. Fra det enkelte  menneskes  krop  udvidede  vi  perspektivet til  det  samfund  vi  selv  indrettede,  så  det  lignede kroppen (fx Koselleck 1984), og fra det store kosmos fik vi principperne for hvordan byen konkret skulle indrettes som menneskets privilegerede livsrum (fx Eaton 2001). Analogidannelsen går ifølge sin homogene lighedsnatur smidigt begge veje, fra småt  til  stort  og  fra  stort  til  småt.  Helhedens  essentielle  grundtræk  er  indeholdt  i  mikroformatet, hvad enten det er udgangspunkt eller slutpunkt. Fra denne synsvinkel kan 'Danas Have' i første strofe af Møllers digt opfattes som et mikrokosmos for Danmark som helhed og for et idealt menneskeligt liv i almindelighed.

Men der var jo så lige  de  små  spor  i  haven  af det fremmedes realitet. De hører ikke med hér. For at  give  en  sådan  heterotopisk  lokalitet  et  positivt udtryk, så man kan afprøve dens grænser på andre måder  end  gennem  melodramatiske  kontraster  og mikrokosmiske analogier, må der andre begreber til. Mary Louise Pratt har foreslået udtrykket: kontaktzone .  Dét er begrebet om en heterotopisk lokalitet. Hun definerer det sådan i sin afhandling om rejselitteratur Imperial Eyes (1992). En kontaktzone er et rum for koloniale sammentræf, et rum hvor folk der er adskilte geografisk og historisk, kommer i kontakt med hinanden og etablerer fortsatte forbindelser, der ofte er betinget af tvang, radikal ulighed og ustyrlige konflikter. […] 'kontaktzone' [er] et forsøg på at omfatte den samtidige tilstedeværelse i tid og rum af subjekter, der tidligere har været adskilt af geografiske og historiske skillelinjer, men hvis livsløb nu krydser hinanden. […]  Et 'kontaktperspektiv'  understreger  hvordan  subjekter konstitueres igennem deres relationer til hinanden. Det betegner ikke relationerne mellem kolonisatorer og koloniserede, mellem tilrejsende og  'besøgsfolk' med termer som adskillelse eller apartheid, men med termer som samtidig tilstedeværelse, interaktion, forbundne fortolkninger og handlinger, ofte inden for rammerne af radikalt asymmetriske magtrelationer. (Pratt : - )

Denne opfattelse  af  det  lokale  er  måske  kommet klarest til udtryk hos de mange koloniale og postkoloniale forfattere der er slået igennem i global målestok i løbet af det 20. århundrede, men den har jo været kendt længe før. De skriver med nødvendighed om lokale forhold i overskridelsens tegn (Larsen 1999). Edouard Glissant giver en række skarpsindige analyser heraf i sin Le discours antillais (1981). Om lokal forankring og nationallitteratur skriver han:

Når folk først er blevet koloniseret af Vesten, har deres historier derefter aldrig været entydige. Fra det øjeblik den vestlige verden blander sig, udviser disse historiers tilsyneladende enkelhed de komplekse sammenhænge, hvor det, der kommer udefra, og det, der kommer indefra, bliver fremmede og uigennemskuelige for hinanden, en tendens der forstærkes, når det drejer sig om 'sammensatte' folk som dem på Antillerne. […] En nationallitteratur […] skal udtrykke alle de nye folks selvbekræftelse, når de, som man siger, slår rødder, og det er det, deres kamp går ud på i dag. […] Men den skal også udtrykke forbindelsen fra et folk til et andet og den helhedsdannelse, denne  forbindelse  bidrager  til.  Gør  nationallitteraturen  ikke det (og kun hvis den ikke gør det), er den blot et regionalt fænomen, dvs.  folkloristisk  og  gammeldags.    (Glissant :  f,  )

Fra  de  særlige  forhold  på Antillerne  generaliserer Glissant til moderne nationallitteratur i almindelighed, også den der skrives uden for de nuværende og tidligere kolonier. Disse lokaliteter tydeliggør et almindeligt  vilkår,  både  i  koloniernes  moderlande og på steder der ikke direkte har været i berøring med kolonisering. Uden at analysere det relevante om  end  også  modeprægede  begreb  globalisering, vil jeg her nøjes med at hævde at Glissant, som én blandt mange, eksemplificerer enhver lokalitets eksistensbetingelser på globaliseringens mere generelle betingelser og dermed de krav og muligheder for litteraturen  de  medfører.  Kolonien  udgør  da  også én af Foucaults heterotopier, et afgrænset sted som derhjemme  repræsenterer  alternative  og  positive muligheder i forhold til lokale problemer, og som derude rummer hjemlandets normer, produkter osv. Kolonien er for Foucault en kompensatorisk heterotopi, der i Møllers tilfælde kompenserer for afstanden til Danmark ved at genskabe det som idealiseret billede.

Hvis kontaktzonen er et generelt begreb om det lokale, er det også et relevant begreb for de analogt strukturerede, homogene lokaliteter, så man tvinges til at opfatte disse som mangelfulde, med eller mod deres  egen  selvforståelse,  måske  i  et  forsøg  på  at udelukke den heterogenitet som også de rummer. Med andre ord: det lokale er mindre et sted, men snarere en spænding mellem kendt og fremmed på stedet ,   en spænding der kan få rumlig form, men også en blanding af sproglige, visuelle, kropslige, tidslige eller andre former.

Fra denne synsvinkel kan Møllers have og Ørsteds landskab ikke opfattes som et selvstændigt rum der mikrokosmisk  repræsenterer  et  større  rums  essentielle træk, men kun som en kontaktzone. Det er en afgrænset funktion inden for et større rum, fyldt af de opbrud og konflikter Ørsted springer over, herunder det forhold til danske og andre kolonier, der over- hovedet muliggør at Møller rejser til Østen, så han kan se sit idealiserede Danmark. Det virkeligt lokale er dette større rum, og dets grænser er større end havens. Møllers sprogligt genskabte have er netop, med et kommas præcision, en kontaktzone der bringer det kendte og det fremmede i kontakt med hinanden som radikalt forskellige rum på samme sted. Kontaktzonen fordrer en anden strategi end udelukkelsen og dens elementære og statiske kontrastlogik. Det er den integrationsstrategi Blixen vælger.

## Blixen og Afrika

En  integrationsstrategi  udmærker  sig  ved  ikke  at udelukke det fremmede, men ved at bruge distancen mellem kendt og fremmed som fundament for genskabelsen af det lokale. Den skaber heller ikke en udglattende forening af de forskelle der præger det lokale som en kontaktzone, men forbinder dem med  hinanden,  eller  rettere:  forbinder  det  lokale med en større sammenhæng gennem disse forskelle. I modsætning til udelukkelsesstrategien er den positive effekt at integrationen af det fremmede bevirker at det  bidrager  til  det  lokales  samlede  struktur.  Den samtidige negative effekt er, i modsætning til før, ikke lokalkulturens afmagt, men at det lokale hele tiden sætter  sin  eksistens  og  identitet  på  spil  og  bliver ustabilt.  Det bliver ikke et selvfølgeligt og homogent hjemsted, men en lokalitet hvis identitet hele tiden aktivt skal generobres og kan tabes. Man er ikke blot, som hos Ørsted, født til den. Det er den historie Karen Blixen fortæller om Kitosh.

## Den foregår i Kenya omkring Karen Blixens farm. Fortælleren opsummerer i begyndelsen:

Kitosh' Historie har staaet i Aviserne. Der kom en Retssag ud af den, og en Jury blev nedsat til at gennemgaa den fra Ende til anden, og søge Oplysning i Sagen. Der er da endnu nogen Oplysning at finde i de gamle Papirer.

Kitosh var en ung Kikuyu, som var i Tjeneste hos en ung hvid Nybygger i Molo. En Onsdag i Juni laante Farmeren sin brune Hoppe til en  Ven, for at han kunde ride til Stationen paa den. Han sendte Kitosh med for at bringe den tilbage og sagde til ham, at han ikke maatte ride paa den, men skulle trække den. Men Kitosh sprang op paa Hesten og red hjem, og om Lørdagen fik Farmeren, hans Herre, denne Forseelse at vide af en Bekendt, der havde set det. Til Straf derfor lod Farmeren Søndag Eftermiddag Kitosh prygle, og bandt ham bagefter i sin Lade, og ud paa Natten døde Kitosh. (Blixen :  f)

Man mærker avissproget trænge igennem i præciseringen af de banale kendsgerninger, uden mystik og dikkedarer. Under britisk jurisdiktion sættes retten for at fælde dom.

Men nu begynder problemerne med at finde rede i årsagen til dødsfaldet, holde hensigt og skyld ude fra hinanden. Derpå begynder problemerne at yngle ukontrollabelt, og den klare sag og de klare normer til at definere det lokale som et homogent rum fordufter. Tilbage  er  de  forskelligheder  der  definerer det som en kontaktzone. De knytter sig til de normsystemer af blandet oprindelse der støder sammen i det lokale livsrum.

Der  er  på  den  ene  side  det  kollektive  britiske lovsystem,  der  efter  europæisk  mønster  vil  have en hensigt: handlede nybyggeren forsætligt da han piskede Kitosh til døde? Man vil have en skyldig: bærer nybyggeren den fulde skyld eller ej? Og selvfølgelig også en årsag til dødsfaldet: har farmeren dræbt ham eller ej? Det har han ikke, viser det sig. Afstraffelsen var ikke dødsårsag, siger lægerne.

På den anden side møder vi kikuyuernes kollektive  sædvaneret.  Hensigt,  årsag,  skyld  er  fløjtende ligegyldigt. Kitosh er jo død, og det hele drejer sig om at afgøre familiens erstatning så alle bliver enige. Det britiske system opererer med straf af den skyldige, ikke kompensation til de efterladte. Det er et privat forsikringsspørgsmål, må man formode.

Derudover møder vi to individuelle normsystemer. Nybyggerens selvtægt med påbud og straf, den sidste ret så grusom hører vi da den udpensles lidt nøjere senere i historien. Det andet er Kitosh' eget normsystem som hverken europæere eller  nybyggere forstår. Han begår ikke selvmord, men fortæller efter sigende en dreng der kommer til ham i laden, at han vil dø. Og så dør han. Denne magt over liv og død i udsatte positioner forstår de indfødte tilsyneladende uden forklaring, og dødsårsagen har stadig ingen indflydelse på deres opfattelse af lov og ret. Fortælleren accepterer de indfødtes forståelse uden selv at kunne forstå den.

Endelig er der endnu en slags normativ instans, fortælleren, der gennem sin fortælling bringer alle de forskellige måder at afgrænse et legalt rum på sammen  på  samme  sted.  Fortælleren  udstiller  og udlægger  forskellene  i  en  afsluttende  fortolkning af hvad hun stadig ikke forstår, men som hun véd har realitet. Titlen 'Kitosh' Historie' betyder derfor både den historie Kitosh giver anledning til, og som andre kan høre Blixen fortælle, og den historie der har Kitosh som sit indhold, sådan som avisen gengiver den. Med denne subjektive og objektive genitiv etablerer titlen således selve det lokale i sin dobbelthed: indad mod historiens indhold, som danskheden hos Møller, og udadtil mod den større verden, som det lokale er i forbindelse med i kraft af de forskelle der konstituerer det, her de normsystemer for lov og ret der ramler ind i hinanden.

Det  er  klart  at  den  litterære  fremstillingsmåde der  skal  gengive  sådan  et  stykke  lokalkultur,  ikke kan have den absolutte og statiske kontrast som sin grundlæggende form. De involverede normsystemer er jo, skønt uden gensidig forståelse, alligevel flettet ind i hinanden ved at være aktive samtidigt på samme sted. Det lokale er dette møde mellem dem. I stedet for udelukkelsens melodrama benytter Blixen integrationsstrategiens indlejrede fortælling .  Det er resultatet af hendes fortælling at Kitosh placeres i centrum, mens retssystemet, nybyggerne og kikuyuerne for længst har glemt ham. Kun en tilfældig - lokal - avisside husker ham i al anonymitet. Det er denne afstand Blixen bruger til at genskabe den lokalitet der er tæt på hende, så hun forstår dens særpræg, ikke som reservat, men som kontaktzone, ikke som folklore, men som livsrum.

## Den indlejrede fortælling

Hvorfor er nu den indlejrede fortælling et godt greb til  det  formål?  Kunsten  at  indlejre  fortællinger  er lige så gammel som fortællekunsten selv. Når man fletter fortællinger ind i hinanden, tvinger man lytter og læser til at være med til at bestemme hvad der er inden for eller uden for fortællingens verden. Indlejring er et narrativt kneb for at få læseren til at forstå, at etableringen af denne grænse er en integreret del af selve det at fortælle og læse en historie og ikke er givet på forhånd. På den måde skaber fortællinger virkeligheder og tvinger os til at deltage i denne proces.

At påtvinge os dette realitetsspørgsmål på en sådan måde at vi ikke kan afvise det, men bliver nødt til at finde svar af en eller anden art, dét er effektive fortællingers fundamentale kulturelle kraft. De gamle fortællinger er fortællinger om at finde denne realitet bag de indlejrede fortællingers sammenflettede netværk. De styrer forståelsen i en tragtformet zooming fra det store til  det  lille  perspektiv  eller omvendt, som Ørsted fra menneskeheden til danskerne og, omvendt, fra den landskabelige lokalitet til nationalkarakteren. Der er en klar hierarkisering og skalaforskel i indlejringen med en stabil stedsforankring. Indlejringen udgør et mikrokosmos.

De nye fortællinger er fortællinger  om  at vælge hvad den givne lokalitet, eller i bredere forstand virkelighed, er, hvilken vi ønsker, og hvilke typer valg hele denne situation indebærer. Sådanne indlejrede fortællinger har ikke på forhånd en fælles stedsforankring. Det er netop fortællingernes opgave at give os mulighed for at vælge en ny forankring. Det er dette valg Møller og Ørsted suspenderer, når de sætter  nationen  som  den  ultimative  forankring.  Men det er det valg Blixen holder åbent ved at fokusere på Kitosh' gådefulde død uden at kunne løse gåden. Skal der sammenhæng i det lokale, skal vi selv vælge en løsning. Retssystemet vælger én, Kitosh en anden og kikuyuerne en tredje. Blixen vælger en fjerde.

Det er den hun meddeler til slut i fortællingen, som  ironisk  kommentar  til  indledningens  banale konstatering af at der er oplysning at hente i avisen. Ikke  fordi  man  finder  en  løsning  på  gåden,  men fordi avisen kan give anledning til en fortælling der tvinger os til at vælge hvad vi får ud af den. Sådan bliver vi oplyste. Hvis Kitosh' død er nøglen til at forstå det lokale, så giver Blixen sin forklaring en drejning der overrasker. Hans primære ret til stedet som indfødt er ikke sprog eller århundredlang bearbejdning af landskabet eller mental overensstemmelse med de blide kurver. Det er heller ikke den suveræne ret til at være på stedet. Det er magten til at forlade det når han selv vil og dermed efterlade en gnavende usikkerhed hos de fremmede der sidder

## tilbage. Hun hævder som en kendsgerning hun ikke kan forklare,

at vi Europæere i Afrika ikke har Magt til at sætte Afrikaneren ud af Tilværelsen. Landet er hans, og hvad man end gør ved ham, saa gaar han, naar han gaar, af egen fri  Vilje, og fordi han ikke har Lyst til at blive længere. Hvem skal tage Ansvaret for, hvad der sker i et Hus? Det skal den Mand, der ejer det, hvis Arvelod det er (ib.:  f)

Der er selvfølgelig ekko af Blixens erfaringer som samtidig eksildansker og eksilafrikaner i denne konfrontation.  Men  først  og  fremmest  er  det  en  karakteristik af det lokale ud fra betingelserne for at opgive det eller for at forandre det og sig selv; ud fra dets grænse, og ikke ud fra dets uforanderlige essens.

Denne fortælling er det yderste lag i  'Kitosh' Historie', med den kølige avis og fortællerens nøgterne resume først og den afsluttende opsummering til sidst. Den er ikke identisk med Kitosh', men er hendes  tilegnelse  af  den  fremmedhed  han  repræsenterer for hende. Alle fortællinger er sådanne legitimeringshistorier. Det yderste lag fungerer som en ramme om den samlede fortælling. Den rummer flere indlejrede fortællinger som ikke er hierarkisk  ordnet.  Der  er  nybyggerens  fortælling  om hvorfor  og  hvordan  han  har  båret  sig  ad  med  at straffe  Kitosh.  Grusomt  som  sagt.  Denne  historie er for så vidt indlejringen af Møllers digt i Blixens fortælling. Nybyggeren har jo sin have med heste, grise, køer og får, som han forsvarer mod 'den sorte halvmand' som Kitosh er i hans øjne. Ikke at Møller ville handle således, men udelukkelsesstrategiens konsekvens for opfattelsen af det lokale kan være en legitimering af sådanne handlinger. Desuden har vi rettens fortælling om forhør, forklaring, opklaring og dom og straf, selv om øvrighedspersonerne ikke føler  sig  klart  oplyst  på  alle  punkter.  Om  Kitosh døde af den hårdhændede behandling eller ej, får retten aldrig entydigt afgjort. Nybyggeren dømmes til  to  års  fængsel.  Rettens og nybyggerens fortællinger er således afsluttede inden for den samlede historie, hænger logisk sammen og fremgår i detaljer af retsprotokollen.

Men derudover har vi fortællingen om kikuyuernes fremmøde foran retsbygningen. Den er uafsluttet. De må gå med uforrettet sag, dybt mystificerede eller krænkede af europæisk retsbevidsthed der rammer ved siden af det væsentlige: erstatninger. Dø er der jo så mange der gør. De affinder sig fatalistisk med situationen som med naturens luner.

Og  endelig  fortællingen  om  Kitosh.  Ikke  helt ordløs, men næsten. Kun referater har vi af at han indrømmer at have redet hesten, at han beder om at blive løsnet og så siger han vil dø. Derpå én eneste replik: 'Jeg dør.' Over for ham sætter Blixen i begyndelsen, i dramaets første scene, som hun siger, den hvide farmer, hvis magt og frihed er af en anden art end Kitosh'. Han anklager Kitosh, ansigt til ansigt, for at have overtrådt ordren om ikke at ride hesten, men kun trække den og straffer ham. Men vi kan først forstå hvad hun skriver om farmeren efter at have læst konklusionen om Kitosh' særlige form for  magt  og  frihed.  Det  er  jo  hende  der  gennem fortællingen giver farmeren en perifer plads:

Farmerens Skikkelse udviskes og bliver mindre og mindre. Der er ikke noget at gøre ved det. Den bliver til Slut kun Staffage i et stort Landskab, den mister al  Vægt og tager sig ud som en Figur, udklippet i Papir, der blive blæst hid og did, som i en Trækvind, af sin egen ukendte Frihed til at kunne gøre, hvad den vil. (ib.:  f)

Farmerens ukendte, eller snarere uerkendte, frihed er at han, som Kitosh, kan gøre hvad han vil: straffe, tilgive, glemme, forlade stedet. Men alligevel handler han på rutinen i rollen som Kitosh' herre. Derfor bliver han afhængig af dem der definerer rollen som i  en  art  herre-slave  dialektik.  Det  påpeger  Blixen ironisk. Hun anfører at fordi retten ikke kan klargøre Kitosh' hensigt og indstilling, han er jo død, kommer tvivlen farmeren til gode i straffens art og udmåling. 'Det kan siges, at Afrikaneren, i sin Grav, gennem sin  Hensigt  og  Indstilling  reddede  Europæeren'  (ib.:  307  -  er  der  en  Kristus-association knyttet til Kitosh?). Farmeren frikendes for mord og formentlig dødsstraf eller måske forvisning og bliver i landet, om end en tid i fængsel. Kitosh' magt til at gå når han vil, er altså også en magt til at lade an- dre blive hvor de ikke hører hjemme. De indlejrede fortællinger  om  det  lokale  artikulerer  hele  tiden grænsen mellem at høre til og ikke høre til, mellem et virkeligt tegn på tilhørsforhold og det modsatte, mellem at gå og at blive, mellem lokal magt og ret og lokal afmagt og uret. Det er således Blixens fortæller der kæder Kitosh og farmeren tæt sammen i denne genskabelse af det lokale som problematisk kontaktzone, hvor de to udtrykker de forskelle der gør den til en reel lokalitet.

## Det fremmede og det fremmede er mindst to ting

Fortællingen om og i en kontaktzone ikke blot konfronterer os med det fremmede, men afprøver det aktivt  i  forhold  til  to  grænser  -  grænsen  mellem hvad der er inden for og uden for fortællingen, og grænsen mellem individuel og kollektivt acceptabel fastlæggelse  af  denne  grænse.  En  moderne  lokalitet, modsat Møllers have, sætter hele tiden disse to grænser på prøve, flytter dem, bruger dem.

En vigtig side af denne proces er derfor at forestillingen om det fremmede og dets afstand til det lokale med nødvendighed bygger på en dynamisk forskelsdannelse, som bliver usynlig i Møllers absolutte kontraster:

1. Positionelle forskelle: Det fremmede kan placeres eksternt .  Det kan være et altomfattende system, som det engelske retssystem for kikuyuerne, eller som en anden lokalitets særpræg der er på niveau med vores egen, som kikuyuernes retsopfattelse er det for Blixens europæiske forståelse. Men det kan også placeres internt som det fremmede kunstleri hos Ørsted eller som nybyggeren i Blixens øjne.
2. Relative forskelle: Det fremmede kan enten opfattes som absolut fremmed, som det sker med Møllers opfattelse af de indfødte, eller som betinget fremmed, dvs. fremmed i visse henseender og på visse betingelser, som Blixen ser de engelske jurister - fremmede i forhold til lokal sædvaneret, men jo ikke i forhold til hendes egen retsopfattelse.
3.  Tidslige forskelle: Det fremmede kan få permanent status , som når Møller ser på de fremmede ud fra deres natur eller kikuyuerne ser fatalistisk på europæernes optræden. Men det fremmede kan også få en forbigående status,  som  europæerne  har  det  set

med afrikanernes øjne, som Møller der véd han skal hjem igen, eller som Kitosh der blot forlader scenen.

4.  Strukturelle  forskelle: Det fremmede kan enten placeres  hierarkisk højt som  farligt,  fx  når  nybyggeren spærrer Kitosh inde og binder ham, eller lavt som ufarligt som Blixens syn på virkningerne af britisk ret (cf. udtrykket 'tålt ophold').

5.  Funktionelle  forskelle: Det  fremmede  kan  markere en kollektiv kulturgrænse .  I så fald optræder det fremmede som udfordrende uforståeligt eller uacceptabelt i forhold til vores kulturelle normer, som asiaterne for Møller og Kitosh for englænderne og til dels for Blixen. Eller det fremmede kan markere en individuel  eksistensgrænse. I  så  fald  opleves  det som en trussel mod det individuelle menneske, som farmeren er det for Kitosh og havet for Møller om bord på skibet.

I en globaliseret og multikulturel virkelighed som vores, næsten ligegyldigt hvilke definitioner vi giver af disse begreber, er der i øjeblikket en tendens til at udelukkelsesstrategien dominerer i opfattelsen af det lokale. Den absoluterer det fremmede, hvad enten man i raffinerede teorier kaldet det for det Andet, eller  i  hverdagspropagandaen  kalder  det  Fjenden. Det gælder i global skala i kampen mod terror og installerer sakrale rum, ville Foucault sige, af sort og hvidt  i  bevidsthed,  politik  og  værdisystemer.  Men det gælder også i forholdet til foreningsbestræbelserne i Europa der har givet den selvtilstrækkelige nationalisme og regionalisme vind i sejlene. Endelig finder vi i mange lande regionalistiske bevægelser, hvis formål ikke er at lade deres særpræg være forudsætning for at tage del i en større sammenhæng, men for at trække sig ud af den. Hvad enten det er en sprogligt isoleret indvandrerghetto i København, eller  en  nationalistisk  danskhed  i  en  kontrast  der blot gentager Møllers fastlåste positioner. Derfor er kritikken af Møller relevant i dag.

Globaliseringsprocesser appellerer, for mig at se, til at genskabe det lokale som en kontaktzone, som bl.a. Blixen eksemplificerer med sin integrationsstrategi. Det lokale bør ses som en prisme for en verden i forandring, en mulighed for med bestemte og afgrænsede forudsætninger og erfaringer at tage del i den. Det moderne lokale skal defineres så det bliver et sted hvor man forholder sig til de reelle forskelle der præger vores verden i globalt perspektiv, ikke et sted hvor fraværet af dem dyrkes.

Styrken ved integrationsstrategien er at den trækker det fremmede ind i det lokale univers, således at det, som jeg har peget på, kan bygge på et varieret sæt  af  forskelle,  ikke  blot  på  en  statisk  sort-hvid kontrast. De forskelle jeg har opremset, er et sådant repertoire  af  forskelle  der  i  bestemte  lokale  sammenhænge kan optræde sammen, med og imod hinanden, i forgrunden eller i baggrunden. Men under alle omstændigheder udgør de et dynamisk netværk. Det lokales grænser ligger derfor ikke dér hvor dets essens bliver synlig, men dér hvor de forskelle bliver synlige  som  angiver  den  større  sammenhæng  det lokale er del af.

Globale betingelser er jo ikke andet end luftige konstruktioner, hvis de ikke er betingelser for lokale liv. Og vi bliver blafrende papfigurer, som den hvide farmer,  måske  med  hans  dogmatiske  opfattelse  af sort og hvidt, hvis vi ikke magter at lade vores lokalitet  blive  mødested  for  de  forskelle  der  faktisk former vores verden, og som vi skal forholde os til. Litteraturen kunne være omtalt som en af Foucaults heterotopier. Den er en reel del af en lokalitet og markerer hér at denne kun får status som lokalitet gennem den distance som bl.a. skabes af litteraturen på stedet. Litteraturen er da, lokal gennem sit sprog, udadrettet gennem sin refleksion, en frugtbar udfordring for enhver lokal selvforståelse.

## Litteratur

Bakhtin, Mikhail (1937-38/1965): 'Forms of Time and of the Chronotope in the Novel' in The Dialogic Imagination . Austin: University of Texas Press. 84-258

Blixen, Karen (1937/1964): 'Kitosh' Historie' in Den afrikanske Farm. Mindeudgave 3 København: Gyldendal. 304310

Blumenberg, Hans (1986): Die Lesbarkeit der W elt .   Frankfurt a.M.: Suhrkamp

Eaton,  Ruth  (2001): Ideal  Cities. London: Thames  and Hudson

Foucault, Michel (1967/2005):  'Des espaces autres' (1967), Hétérotopies .     http://foucault.info/documents/heteroTopia/ foucault.heteroTopia.fr.html, (14.03.2005)

Glissant, Edouard (1981/2005): 'Historie og litteratur' in Litteraturhistoriografi ,   Mads Rosendahl Thomsen og Svend Erik  Larsen,  red.  Århus: Aarhus  Universitetsforlag.  171196

Hollier, Denis (1994/2005): 'Om at skrive litteraturhistorie' in Litteraturhistoriografi ,  Mads Rosendahl Thomsen og Svend Erik Larsen, red. Århus: Aarhus Universitetsforlag. 159-169

Højskolesangbogen (1894/1966).  15.  udgave.  Odense:  Andelsbogtrykkeriet

Jacob, Max (1922/2005): Ars poetica ,  Adam Ægidius, red. København: Basilisk. 51-65

Korsgaard, Ove (2004): Kampen om folket. Et dannelsesperspektiv  på  dansk  historie  gennem  500  år. København: Gyldendal

Koselleck,  Reinhart  m.fl.  (eds.)  (1984): 'Organ'  in Geschichtliche Grundbegriffe 4. Stuttgart: Klett-Cotta. 519-622 Larsen, Svend Erik (1999): 'The National Landscape - A Cultural European Invention' in National Identity and Democracy  in Africa, Mai Palmberg, red. Cape Town: May- ibuye Center. 59-79

Larsen, Svend Erik (2002): Mutters alene. Ensomhed som litterært tema. København: Gad

Larsen, Svend Erik (2004): 'Landscape, Identity and War' in New Literary History 35. 469-490

Lornsen,  Uwe  (1830/1980): Ueber  das Verfassungswerk  in Schleswigholstein. Schleswig:  Gesellschaft  für  SchleswigHolsteinische Geschichte

Møller, Poul Martin (1823/1855a):  'Glæde over Danmark' in Efterladte Skrifter 1. København: C.A. Reitzel. 63-65

Møller, Poul Martin (1855b): 'Optegnelser fra Reisen til China' in Efterladte  Skrifter 2.  København: C.A. Reitzel. 225-258

Pratt,  Mary  Louise  (1992/2002): Imperial  Eyes .   London: Routledge

Ørsted, Hans Christian (1836/1852): 'Danskhed' in Samlede og efterladte Skrifter 7. København: A.F . Høst. 39-58

RAVEN CIRCLE 1994, photograph 114 x 83.5 cm © Richard Long, med tilladelse fra Haunch of  Venison, London