Bodil Lodberg, Johannes Nissen, Susanne Kristophersen og Jens Maibom Pedersen (red.): Diakoni – perspektiver og pejlinger (Eksistensen, 2020)
Forfattere: Heine Holmgaard
Tidsskrift: dttk (08-04-2022)

## DIAKONI - PERSPEKTIVER OG PEJLINGER BODIL LODBERG, JOHANNES NISSEN, SUSANNE KRISTOPHERSEN OG JENS MAIBOM PEDERSEN (RED.) EKSISTENSEN, 2020

303 SIDER

## Anmeldt af Heine Holmgaard

I  anledning af Diakonhøjskolens 100-års jubilæum  har  skolen  fået  udgivet  denne samling af 23 artikler »med perspektiver, pejlinger  og  inspiration  til  fortsat  fordybelse og dialog om diakoniens helt afgørende  anliggende«.  Ønsket  er  at  bidrage til  fordybelse  og  dialog  om  diakonien, samt at bringe artiklerne i spil i undervisningen  på  Diakonhøjskolen.  Ordet  »diakoni« nævnes da vist også i alle artikler, men  langt  fra  alle  artikler  har  fokus  på »diakoniens helt afgørende anliggende.«

Jeg  havde  ventet,  at  samlingen  blev indledt med en artikel om forståelsen af diakoni og kirke, men i det første afsnittet »Fattigdom,  retfærdighed,  tro  og  kirke« indledes  med en artikel  om  »Diakoni  og fattigdom«  af  chef  for  Kirkens  Korshær Helle Christiansen. Med lidt god vilje kan man  sige,  at  bogen  begynder  der,  hvor den første kirke stod overfor en akut nød. »Kristi fødsel og inspirationen fra Jesu liv og møde med mennesker er afsæt for diakonal indsats til at bekæmpe fattigdom.«

Med  denne  formulering  af  diakoniens opgave anslås det tema, vi også møder i GT's tale om at tage sig af den fattige, den fremmede  og  enkerne.  Den  tager  også tråden  op  fra  en  af  de  centrale  tekster  i NT, Apostlenes Gerninger kap 6 med indsættelsen af de 7 til at varetage tjenesten ved bordene, hvor kirken organiserede en hjælp til den nød, der var nærværende og ikke blev løst godt nok. Også i dag er fattigdom et stort, om end ikke særlig synligt  problem  i  vores  samfund.  »Sygdom, ulykke  og  fattigdom  kan  få  mennesker til at tvivle om Guds kærlighed. Den tanke må diakonien både i ord og handling modvirke.«

Anden artikel er skrevet af 2 medarbejder fra Folkekirkens Nødhjælp - »Diakoni og  bæredygtighed«.  Her  skriver  de  med begejstring  om,  at  diakonien  med  FN's verdensmål  har  fået  en  ny  indramning. Verdensmålene ikke et er nyt evangelium, skriver de, men evangeliet kan finde nye udtryk og alliancer i disse mål. Verdens-

Dansk Tidsskrift for Teologi og Kirke  / 01 / 22

målene giver  diakonien  en  ny  drivkraft, og en ny fællesplatform at bringe kirkens identitet og bidrag i spil på. Det beskrives næsten som en ny pinse, når det siges, at verdensmålene  giver  »et  fællessprog  for mange  modersmål«!  Verdensmålene  udtrykker det positive, at verdenssamfundet og kirken her kan samarbejde. Ja verdenssamfundet  har  brug  for  kirkens  værdier for  at  omsætte  ord  til  handling.  Omsorg og bæredygtighed og retfærdighed ligger i  god  forlængelse  af  GT-profeterne,  der kræver retfærdighed samt buddet om næstekærlighed. Det understreges stærkt, at diakonien er en afgørende del af kirkens mission og væsen. Dog sidder jeg tilbage med tanken, at kirken jo også bringer et evangelium,  der  rummer  frelse  og  håb, der rækker længere end FN's verdensmål.

Tidligere forstander på Diakonhøjskolen,  biskop  Henrik  Stubkjær  skriver  om »Diakoni  og  retfærdighed«.  Han  lægger særlig vægt på diakoniens rolle som profetisk diakoni, en diakoni, der afslører uretfærdigheden og uligheden og vore menneskelige krænkelser af Guds skabelsesplan. Med Luthers to-regimentelære understreger  han  dels  diakoniens  udgangspunkt  i evangeliet  og  retfærdiggørelsen  ved  tro, dels viser, at vi med troen sendes ud i tjeneste i verden. Med dette afvises også Tidehvervs markante tale om diakoni som gerningsretfærdighed,  fordi  de  har  misforstået  Luthers  to-regimentelære.  Tidehvervs indflydelse har betydet, at diakoni er  blevet  organisationsdiakoni,  hævder han  (selv  om  organisationerne  vist  kom noget  før  Tidehverv),  men  udviklingen går nu mere i retning af menighedsdiakoni. Trods Tidehvervs indflydelse har insti-

Dansk Tidsskrift for Teologi og Kirke / 01 / 22

tutionsdiakonien haft stor indflydelse på den  måde,  velfærdssamfundet  er  blevet bygget  op  på.  Noget  af  diakoniens  menneskelighed er dog i fare for at gå tabt, når hjælpen mange steder er blevet overtaget af samfundet, og derved blevet kontraktliggjort  og  er  et  spørgsmål  om  krav  og rettigheder.  Henrik  Stubkjær  skriver,  at »diakonien har sin begrundelse i Kristus«. Kristi tjeneste beskrives som »på en gang en genoprettelse af den umiddelbare relation mellem Gud og mennesker - og på samme tid en kamp imod nøden og lidelsen i og mellem mennesker.« Men i beskrivelsen af diakoniens opgaver er der ikke fokus på første del, forkyndelse af frelsen til tro, men alene på kampen imod nød og lidelse i menneskelivet. Han skriver videre, at »med Kristi inkarnation vedkender Gud sig verden. Han går ind i verden for at  sone  syndens konsekvenser og sender sin  kirke  ind  i  kampen  for  retfærdighed og  fred.«  Spørgsmålet  er,  om  ikke  også kirken  er  sendt  med  andet  og  mere  end det. Det antydes da også med ordene om at »kirkens opgave er ikke udtømt hermed - for tro er ikke det samme som etik.« Men ret meget mere siges der ikke om det.

Den stærkeste  artikel  hvad  angår  historisk  og  teologisk  overblik  og  klarhed er  Jakob  Egeris  Thorsens  artikel  »Den diakonale kongetjeneste - om diakoniens teologiske  begrundelse.«  Han  beskriver, at samtidig med at diakonien efterhånden er  blevet  mere  marginaliseret  på  grund af  en  fremvoksende  velfærdsstat,  så  har diakonien i sammen periode fået en stadig  større  plads  i  ekklesiologien  med  en forståelse af diakonien som et afgørende kendetegn  på  kirken. Et vigtigt  tema handler om forholdet mellem forkyndelse og  omsorgstjeneste?  Jakob  Egeris  Thorsen skriver, at »mange diakonale organisationer gør en dyd ud af at understrege, at de ikke er forkyndende, og ofte kan det være svært at skelne diakonalt arbejde fra ikke-kirkeligt  socialt  arbejde.«  Men  han gør  opmærksom på,  at  for  den  moderne diakonis fædre i 1800-tallet var »kirkens sociale arbejde en del af arbejdet med at evangelisere  folket .  Samtidig  var  der  næsten  fra  starten  af  en  teologisk  begrundet  modstand  mod  at  gøre  modtagelsen af den diakonale hjælp betinget af, at de trængende også underkastede sig en forkyndelse,  de  ikke  ønskede.«  Han  citerer Det Lutherske Verdensforbund for dette: »Balancen mellem diakoni og forkyndelse er en af diakoniens største udfordringer.« En vigtig udfordring, som kun Jakob Egeris Thorsen berører, men som denne bog desværre ellers ikke tager fat på. Han beskriver vor tid som en tid på udkig efter autentiske  livsformer  og  livstolkninger, og her vil det tjene både kirken og samfundet, hvis diakonien fremstår som tydelig  kristen og kirkelig. At det er gavnligt for samfundet, skyldes særlig, at den dominerende  universalhumanisme  måske ikke er helt så stabil, som den kan synes at være, fordi den i modsætning til kristendommen  har  et  menneske-  og  verdenssyn,  hvori  der  ikke  er  noget  syndefald. Jakob  Egeris  Thorsen  taler  for  »nødvendigheden af en kirkenær diakoni med en tydelig kristelig profil.« Desværre en enlig røst i denne bog.

Resten  af  bogen  gennemgår  en  lang række temaer under overskrifterne »Fællesskab, omsorg og solidaritet«, »Diakonal praksis og velfærdssamfundet«, »Samskabelse og innovation« og »Diakonhøjskolen - perspektiver på i går, i dag og i morgen«. En  lang  række  forskellige  temaer  bliver behandlet. En del historiske artikler, som  savner  perspektivering.  Flere  sammendrag af ph.d.-afhandlinger, som ikke rigtig lander i en diakonal virkelighed og hverdag.  Ordet  diakoni  nævnes  mange steder,  men  oftest  uden  at  det  nærmere uddybes.  Det  er  mange  socialpædagogiske temaer, hvor diakonien løst knyttes til, men jeg savner en dybere refleksion over sammenhæng og forskel. Det nævnes, at diakonien  giver  socialpædagogikken  »et værdimæssigt  ståsted«  og  at  »diakonien anlægger værdimæssige pejlemærker«, men det er ikke tydeligt, hvilken forskel det gør.

I  forståelsen  af  diakoni  nævnes  ofte »det  kristne  livs-  og  menneskesyn«,  der tager afsæt i mennesket som skabt i Guds billede. Forstander Jens Maibom Pedersen  skriver  det  sådan:  »Kristendommen vil åbne vore øjne for den tro og det grundsyn, at ethvert menneske er mødt, set  og  villet  af  Gud.  Og  det  gælder  hvad enten  du  er  gammel  eller  ung,  syg  eller rask, rig eller fattig, dansk eller fremmed. For som menneske er du Guds barn: Du er unik og har værdighed som dig selv, med alt  hvad  det  indebærer.«  Mange  steder  i bogen  understreges  menneskets  værdi, og den værdighed ethvert menneske derfor må mødes med. Det er centralt for al diakoni. Alligevel sidder jeg tilbage med den tanke, at det kristne livs- og menneskesyn rummer langt mere end det. Ingen andre end Jakob Egeris Thorsen nævner syndefaldet. Til gengæld dukker den barmhjertige samaritaner op igen og igen i bogen sammen med nogle få andre typiske diakonitekster. Og der vrides da også mange gode tanker ud af beretningen om den  barmhjertige  samaritaner.  Men  et bredere udblik til Jesus og hans tjeneste/ diakoni,  som  både  rummede  omsorg  og forkyndelse, værdighed til det skabte liv og forkyndelse af frelse til tro og efterfølgelse, kunne give værdifulde perspektiver til forståelsen af diakoni.

Alt i alt en bog, der ikke helt rammer det,  som  sættes  op  som  målsætning:  at inspirere til fordybelse og dialog om diakoniens  helt  afgørende  anliggende.  Hertil  går  bogen  for  lidt  i  dybden  i  forhold til diakonien, og spreder sig i stedet over mangt og meget mere eller mindre interessant og relevant.

Socialpædagogikken fylder meget, og der, hvor det hævdes, at diakonien føjer  noget  til,  der  bliver  det  så  kortfattet og upræcist, at man kan blive i tvivl om, hvorvidt diakonien reelt gør en forskel.