“Bomuldens land”
Forfattere: Peter Mortensen
Tidsskrift: passage (2005-12-01)

## 'Bomuldens land'

## Jean Toomers sorte agrarmodernisme

## Peter Mortensen

Begyndende med Sartoris opdagede jeg at mit eget lille frimærke af fædrene jord var værd at skrive om og at jeg aldrig ville leve længe nok til at udtømme det.

William  Faulkner, Interview  with William Faulkner, 1926-1962

I I et essay om James Joyce udkaster Fredric Jameson en teori, som knytter den litterære modernisme til

det 20. århundredes storbycivilisation:

Det  paradoksale  ved  modernismens  historiske  erfaring  er at  den  meget  præcist  markerer  det  tidspunkt  hvor  Naturen - det ikke- eller anti-menneskelige - overalt er ved at blive fortrængt  eller  ødelagt,  udstødt  og  elimineret,  af  den  menneskelige  praksis  og  produktivitet.  Den  store  modernistiske litteratur  -  fra  Baudelaire  og  Flaubert  til Ulysses og  videre -  er  bylitteratur:  dens  genstand  er  derfor  det  anti-naturlige og menneskeliggjorte par excellence, et landskab som overalt er  resultatet  af  menneskelig  arbejdskraft,  hvori  alting  -  selv det tidligere naturlige, græs, træer, vore egne kroppe - i sidste instans er menneskeskabt. 1

grad den litterære modernisme 'var modmoderne og rationalitetskritisk,' og i hvilket omfang selv tilsyneladende 'anti-moderne'  kulturelle  bevægelser stræber mod en 'anden modernitet.' 3  Men i stedet for blot at dikotomisere 'moderne' storbylitteratur og 'anti-moderne'  provinslitteratur  kan  man  som den tyske komparativist Norbert Mecklenburg anlægge det synspunkt, 'at modernitet og regionalitet ikke nødvendigvis må udelukke hinanden.' 4  Polariteten mellem land og by, Gemeinschaft og Gesellschaft , mistede ingenlunde sin relevans efter det moderne gennembrud  -  snarere  tværtimod.  Modernismen kan tage form som en besindelse på 'det nye,' men dens udgangspunkt kan også være en stædig beslutning om 'at blive i provinsen,' som Martin Heidegger udtrykte det. 5

'Den store modernistiske litteratur [...] er bylitteratur': Jamesons postulat forekommer ukontroversielt, men i realiteten er forholdet mellem modernismen, storbyen og provinsen mere komplekst og modsætningsfyldt end som så. Når Jameson ligesom Malcolm  Bradbury  i  et  andet  indflydelsesrigt  essay begrænser 'modernisme' til 'en særligt urban kunst,'  indsnævrer  han  bevægelsens  spændvidde betragteligt,  idet  han  kolporterer  en  overraskende en-dimensionel opfattelse af 'det moderne.' 2  Jameson og Bradbury undervurderer begge, i hvor høj Fyrtårnet blandt provinsielle amerikanske modernister var Nobelpristageren William Faulkner, som skyede storbyen som pesten og i et interview i 1956 beskrev sin litterære virksomhed som en metaforisk opdyrkelse af sin 'fædrene jord.' 6  Inden da havde Sherwood Andersons Winesburg, Ohio (1919) opnået anseelig popularitet (den oversattes bl.a. til dansk i 1934 af Elias Bredsdorff), og mange vil også kende til  digteren  Allen Tate,  et  toneangivende  medlem af den gruppe af forfattere og kritikere som i begyndelsen af 1920'erne opstod ved Vanderbilt-universitetet i Nashville, T ennessee, først som udgivere af  det  litterære  avantgarde-tidsskrift The  Fugitive (1922-25) og senere som ophavsmænd til det polemiske kampskrift I'll T ake My Stand (1930). Denne gruppe af 'sydstatsagrarer' ('Southern Agrarians') rekrutterede  deres  medlemmer  fra  en  forholdsvis snæver  kreds  af  ligesindede,  men  hvide  forfattere havde ikke patent på storbydespekten, og lignende provinsforankrede agrarmodernismer opstod inden for andre og mindre bornerte miljøer. En forfatter, som i høj grad medvirkede til at placere Syden, og specielt  det  landlige  sorte  Syden,  på  det  litterære landkort i 1920'erne, var afroamerikaneren Jean Toomer (1894-1967). Ærkeracisten Tate havde ikke for vane at akklamere sorte kunstneres bedrifter, men han udtrykte dog sin beundring for Toomer og især for dennes mesterværk, Cane (1923). Toomer, skrev Tate, var ikke blot at betragte som 'den dygtigste sorte forfatter som endnu har vist sig på den amerikanske scene' - selv bedømt efter den højeste målestok måtte Cane anerkendes som et værk, der ville 'udfordre  de  bedste  moderne  forfattere'  og  blive 'yderst vigtig for litteraturen.' 7

## II

Amerikanske  agrarmodernister  vender  bymodernismen  på  hovedet,  idet  de  benytter  eksperimenterende teknikker til at gestalte fragmentariske og stærkt værdiladede indtryk af livet i tilbagestående landbosamfund  i  højindustrialismens  tidsalder.  At Cane i  dag  regnes blandt den moderne amerikanske  litteraturs  klassikere  skyldes  ikke  blot,  at T oomer i løbet af 1960'erne og 70'erne kanoniseredes som et sort litterært koryfæ, men også at Cane er en formelt eksperimenterende kollage skrevet i et selvrefleksivt,  elliptisk  og  symbolladet  sprog,  som blander lyrik, kortprosa og drama til en stærkt suggestiv, genremæssigt ubestemmelig syntese, der har virket nærmest hypnotiserende på de seneste årtiers amerikanske  litteraturkritikere.  Toomer  placerede sig i begyndelsen af 1920'erne i krydsfeltet mellem den  afroamerikanske  Harlem-Renæssance  og  det hvide avantgardemiljø omkring bl.a. Waldo Frank, Hart Crane og Paul Rosenfeld. Deltagerne i disse bevægelser delte en forhåbning om, at det hensygnende engelske sprog kunne genvitaliseres gennem kreative  sproglige  forskydninger,  kortslutninger  og forvrængninger  og  ikke  mindst  ved  litteraturens inkorporering af ikke-litterære, excentriske og underlødige fraseologier hentet hos sociale og især etniske minoriteter. 8  Den fragmenterede kollageform og ønsket om sprogligt og stilistisk at 'gøre noget nyt' 9  gør Cane til et veritabelt katalog over perio- dens  avantgardeformer,  fra  Picasso-inspireret  litterær kubisme til Joyceansk bevidsthedsstrøms  -prosa, poetisk  imagisme  à  la  Ezra  Pound  og  ekspressionistisk drama i stil med Eugene O'Neill. Et andet innovativt element i Cane er brugen af etnisk specifikke udtryksformer som gospel, blues, 'call and response' og naturligvis jazz. Cane er ikke for ingenting et produkt af den periode (1920'erne), som man har kaldt 'the Jazz Age.' Ud over at de enkelte digte  og  noveller  indeholder  mangfoldige  henvisninger  til  jazz,  jazzmusikere  og  jazzklubber  lader teksten, som i udpræget grad mangler linearitet og overordnet plotstruktur, sig også tolke jazzæstetisk, som en række improvisatoriske variationer over tilbagevendende temaer.

Toomer kombinerer ligesom andre agrarmodernister urbanisme med kulturpessimisme, et hypersofistikeret  æstetisk udtryk med en nostalgisk længsel efter forankring, jordforbindelse og rodfæstning - alle de tilstande, som konnoteres af det vanskeligt oversættelige engelske ord  'soil' (jord, grund, muld). Toomers forfatterskab tager historisk udgangspunkt i den sorte befolknings  'Store Udvandring' ('Great Migration') fra de agrare sydstater til det industrialiserede  Nord  omkring  Første Verdenskrig,  samt  i en  personlig  modsatrettet  bevægelse  fra  storbyen tilbage  mod  provinsen. Toomer  stammede  fra  Syden og havde i løbet af sin omflakkende ungdom boet i New  Y ork,  Washington D. C. og Chicago, men havde også studeret landbrugsvidenskab i  Wisconsin og Massachusetts. I sommeren og efteråret 1921 vikarierede han som forstander på en landbrugsskole i Sparta, Georgia, og det var ifølge hans eget vidnesbyrd denne oplevelse, som galvaniserede hans talent og katalyserede hans litterære ambitioner:

Et besøg i Georgia sidste efterår var udgangspunktet for næsten alt værdifuldt som jeg har udrettet. Jeg hørte folkesange fra sorte bønders læber. Jeg så den rige mørke skønhed som jeg havde hørt mange falske udtalelser om, og som hidtil havde gjort mig noget skeptisk. Og en dyb del af min natur, en del som jeg havde undertrykt, sprang til live og kom dem i møde. Nu kan jeg ikke længere opfatte mig selv som fjern og isoleret. Mit synspunkt er ikke ændret; det har uddybet og udvidet sig. 10

I lighed med andre litterære agrarer kanaliserer  Toomer herefter avantgardens energier i retning af en civilisationskritisk oprustning mod Nordens 'mekaniske  civilisation'  og  et  indædt  (om  end  ambivalent) forsvar for de tilbageværende rester af Sydens truede almuekultur. 11  Tonen i dette projekt svinger mellem  defaitistisk  resignation  og  konfrontatorisk kamplyst. Toomer  understregede  det  elegiske  element i Cane ,  da han beskrev teksten som en mistrøstig 'svanesang' for en døende kulturform: 'Blandt de sorte gik tendensen også i retning af den lille by og derefter mod byen - og industri og handel og maskineri. Folkeånden vandrede ud for at dø i den moderne ørken. [...] Cane var  en  svanesang.  Den var en sang om en afslutning.' 12  Men i sine mere håbefulde  stunder  placerede Toomer Cane s  kulturelle arkæologi som led i en (mod)moderne kampagne for at  vende  industrisamfundets Titanic  før dets uundgåelige forlis: 'Amerika har brug for disse elementer,' skriver han i 1922 om den jordfæstede kultur  blandt  sorte 'bønder': 'De  er  ved  at  forsvinde. Lad os gribe og holde dem mens der stadig er tid.' 13   Og i det upublicerede essay 'The South in Literature' (1923) karakteriserer  T oomer ligeledes 'sydstatsnegerens bonde-tilpasningsrytme' som en positiv og potentielt frelsende modvægt til Nordens foretagsomt-krigeriske pionerånd:

Syden ejer en bondestand som er forankret i jorden, og som hverken  Norden  eller  Vesten  har.  Sydstatsbonden  har  en grundlæggende tilpasning til sit fysiske miljø (i skarp modsætning  til  den  nordlige  pioners  rastløse  utilpassethed),  hvis udtryk den almene kultur stærkt behøver. Og fra Sydens landbrugssamfund strømmer et rigt og komplekst liv. 14

## III Kritikeren Charles Larson har betegnet Cane som

En enestående tekst både i amerikansk litteratur og i verdenslitteraturen. [...] Cane er  et  af  de  mest  nyskabende værker i det  20.  århundredes  amerikanske  fiktion  -  et  monument  i amerikansk litteratur, som foregriber de efterfølgende eksperimenterende værker af John Dos Passos og  William Faulkner. Den amerikanske avantgarde-roman begynder ikke med disse forfattere, men med Jean T oomers Cane . 15

Sikkert  er  det  i  hvert  fald,  at  ingen  sorte  forfattere,  og formentlig heller ingen hvide, nogensinde havde skrevet om provinsen helt som  Toomer gjorde i Cane .   T eksterne, som udgør kollagen, foregår dels blandt nyligt emigrerede neurastenikere i Nordens industribyer  (Washington  D.  C.  og  Chicago),  dels blandt  agerbrugere  i  landsbyen  Sempter,  Georgia, som er Toomers navn for Sparta i Hancock County og hans pendant til Andersons Winesburg, Ohio. I Georgia-teksterne, som udgør Cane s første og tredje del, forsøger  T oomer gennem en række enigmatiske billeder, skitser, vignetter og fragmenter at indkredse livsbetingelserne for småbønder og landarbejdere i Georgia anno ca. 1920. Cane afstedkom udbredt forvirring ved udgivelsen i 1923, og det mest slående ved disse tekster er stadig deres ekstreme formelle og stilistiske heterogenitet og deres udtalte mangel på kohærens. Ét er, at  Toomer konstant veksler mellem lyrik, kortprosa og dramatik, uden på noget tidspunkt at rangere en genre over de andre. Et andet er, at han forsager brugen af et fast karaktergalleri eller  en  gennemgående  hovedperson,  og  at  han  i modsætning til f.eks. Sherwood Andersen undlader at anvende en forklarende episk struktur eller overordnet rammefortælling, som kan sammenkæde de forskellige fragmenter til et sammenhængende hele. Fortællerperspektivet  oscillerer  skizofrent  mellem tredje  og  første  person,  idet  tilsyneladende  objektivt-alvidende  synsvinkler  kombineres  med  mere subjektivt-begrænsede  fortælleformer.  En  dramatiseret  jeg-fortæller,  hvis  omstændigheder  til  forveksling minder om Toomers egne, optræder kort i 'Fern' og 'Song of the Son,' men dennes rolle forbliver dog særdeles uklar, og han tiltvinger sig aldrig overordnet autoritet over fortællingen. Gennem en nærmest kubistisk sammenskrivning af inkommensurable perspektiveringer gør  Toomer det vanskeligt, for ikke at sige umuligt, for læseren at forestille sig Cane s allotropiske fortælleinstans som en integreret kognitiv helhed. 16  Læseren overlades i vid udstrækning til sig selv og tvinges, som så ofte i 'scriptible' modernistiske tekster, til at deltage aktivt i den hermeneutiske  proces.  Ikke  alt  er  dog  kaos,  og  visse betydningsmønstre lader sig trods alt dechifrere. En del af Cane s vigtigste tekster ('Karintha,' 'Becky,'

'Carma,' 'Fern,' 'Blood-Burning Moon') kredser således om karismatiske kvindeskikkelser, hvis forsyndelser mod den gældende seksualmoral resulterer i voldelige udskejelser blandt mændene i deres omgangskreds. I en række andre tekster ('Georgia Dusk,' 'Esther,' 'Conversion') befatter Toomer sig med Sydens religiøse traditioner, ritualer og konflikter. For så vidt at teksterne i Cane 'hænger sammen', ligger kontinuiteten dels i disse tematiske sammenfald, dels i  T oomers anvendelse af symbolladede ord og begreber,  som  f.eks. 'soil'  (jord/muld), 'dusk' (tusmørke) og 'cane' (sukkerrør).

Man har foreholdt Toomer, at hans impressionistiske  provinskarakteristik  omdanner  Sempter  til en surreel drømmeverden, og at han negligerer den historiske erfaring for Sydens sorte landbefolkning, som i 1920'erne plagedes af ugunstige klimaforhold, dårlige arbejdsbetingelser, faldende landbrugspriser og indgroet racistisk forskelsbehandling. 17  Men retfærdigvis må det anføres, at Cane faktisk strejfer en del af samtidens kontroversielle sociale problemstillinger. Social marginalisering behandles, om end forholdsvis implicit, i skitsen af Becky, en hvid kvinde som på grund af  sine  to  mulatsønner  forvises  fra både det hvide og det sorte samfund. Racevold tematiseres endvidere eksplicit i adskillige tekster, mest spektakulært  i  novellen  'Blood  Burning  Moon,' som tager udgangspunkt i en sort-hvid menage á trois og ender med en gruopvækkende lynchning. Alligevel  står  det  forholdsvis  klart,  at T oomer  afviser, og  bevidst  søger  at  underminere,  den  sociologisk baserede  provinsbeskrivelse  og  den  deterministiske  antropologi,  som  f.eks.  stadig  ligger  til  grund for Winesburg, Ohio .  T oomers  mæcen Waldo Frank pointerede denne forskel mellem Toomer og andre sorte og hvide forfattere, da han i Cane s oprindelige forord erklærede, at 'for Toomer er Syden ikke et problem som skal løses; den er et stykke skønhed som skal besynges; den sorte fra Georgia er ikke en undertrykt sjæl som skal opløftes; han er materiale for et prægtigt maleri.' 18

Toomer foretrækker mytopoeia for empiri; Sempter betragtes nok som et konkret sted hjemsøgt af raceundertrykkelse  og  klasseulighed,  men  anskues i  endnu  højere  grad sub  specie  æternitatis ,   som  et sammensurium af uudgrundelige karaktertyper tilhørende en arkaisk, tusmørkeindhyllet, næsten forsvundet verden. Toomers menneskeopfattelse anerkender nok betydningen af 'ydre' faktorer - køn, klasse, race osv. - men helhedsindtrykket er alligevel den skærende kontrast mellem Sempter-borgernes miserable  økonomiske  omstændigheder  og  deres indre livs mystiske rigdom. Denne dobbelthed illustreres af Cane s symbolske omdrejningspunkt - den kompakt-højstemte  skildring  af  sukkerrørsplanten ('cane'), som i den oprindelige udgave tryktes på forsiden:

Oracular. Redolent of fermenting syrup, Purple of the dusk, Deep-rooted cane.

Ligesom  sukkerrørsplanten  hæver  sig  fra  mulden mod den glødende aftenhimmel, således er  Toomers sydstatsbønder både børn af tiden og indbyggere i et mytisk, transcendent 'evigt Syden.' 19  Samfundsvidenskab og klassekamp har kun begrænset anvendelsesværdi for  Toomer, for hans primære ærinde er ikke at afdække social uretfærdighed, men snarere at  celebrere  og  om  muligt  revitalisere  provinsens landbrugssamfunds 'rige' og 'komplekse' liv. Sorte og  hvide  forkæmpere  for 'racemæssig  fremgang' ('racial uplift') var (og er) skuffede over Cane ,  for teksten er ikke at betragte som sociologisk problemlitteratur, men som orakuløs besyngelse.  Toomer bedriver ikke klassekamp, men åndelig politik; han anvender ikke den dokumentariske, men den 'mytiske metode.' 20

## IV

Toomer kan ikke uden videre anklages for at idyllisere hjemstavnen og provinslivet - dertil er teksterne i Cane for voldelige og bizarre. Toomer modstiller ikke blot by og land som tomme modsætninger, men han understreger - og overdriver - konsekvent de sider af provinsen, som får Sempter, Georgia, til at fremstå som den livgivende antitese til en dødsmærket  industrimodernitet.  Sukkerrørsplanten  giver  T oomer det elementære metaforiske redskab, hvormed han udvikler sin bondekarakteristik. På den ene side symboliserer denne  'deep-rooted' plante bundethed til naturens og kroppens organiske processer. Eksistensgrundlaget i Cane er ubestridt landarbejdet, dvs. såningen, høstningen og forarbejdningen af bomuld og sukkerrør, en årstidsbestemt proces som besynges i storladne, nærmest sakrale toner. Savmøllen, som nævnes i 'Karintha', og den hestetrukne høstmaskine i 'Reapers' er tegn på en snigende modernisering, men i  'bomuldens land' foregår størstedelen af  markarbejdet  stadig  ifølge Toomer  på  gammeldags manér, ved metoder som gengives fintfølende (om end uspecifikt) i tekster som 'Cotton Song,' hvor Toomer forsøger at indfange rytmen i arbejdet med tunge bomuldsballer:

Come, brother, come. Lets lift it; come now, hewit! roll away! Shackles fall upon the Judgment Day But lets not wait for it. 21

Cane etablerer et monument for arbejds-, mentalitets- og livsformer, som industrimoderniteten langsomt,  men  sikkert,  bortrationaliserer,  og  Toomer romantiserer utvivlsomt i nogen grad det manuelle landarbejde som ufremmedgjort kontakt med jorden,  'the soil. ' Kontakten med jorden genererer det overskud af sensuel vitalitet, som udmærker Sempters sorte provinsmennesker, og som giver Cane en til tider chokerende kødelig frisson :   'At kønnene er skabt for at parre sig,' skriver  T oomers fortæller,  'er Sydens praksis. Især sorte folk blev skabt til at parre sig. Og det er sorte folk som jeg har talt om indtil nu.' 22  'Skabt for at parre sig' ('made to mate') er ikke mindst tekstens kvinder, for Cane s første del samler især en række skitser af sorte kvindeskikkelser,  hvis  ubetvingelige livslyst og næsten ktoniske seksualitet  udæsker  konventionelle  kristne  moralbegreber. Åbningsteksten 'Karintha' henviser til en ung pige, hvis spontane livsenergi - 'Karintha, som tolvårig, var et vildt lysglimt som fortalte de andre folk hvad det vil sige at leve' 23  - får byens religiøse autoritetsfigurer og selv præsten til at se igennem fingre med hendes seksuelle eskapader, og  'Carma' portrætterer endnu en kvinde, som ikke lader sig kujonere af modgang og fordømmelse: 'Hvem var hendes mand? Skulle hun ikke tage andre, denne Carma, stærk som en mand, hvis historie som jeg har fortalt var det groveste melodrama?' 24   'Fern' er navnet på og historien om en sfinksagtig Sempterkvinde, hvis jomfruelige natur forbliver uberørt på trods af hendes mange elskere: 'det forekom som om  hele  landskabet  flød  ind  i  hendes  øjne.  Flød ind  i  dem  med  hele  det  sydlige  Georgias  bløde og  apatiske  rytme.' 25   Og  i  den  morbide 'BloodBurning Moon' udløses katastrofen af, at hverken Louisas hvide elsker Bob Stone eller den sorte Tom Burwell  kan  opfatte  hendes  kropslige  generøsitet som andet end utroskab. Toomer mener tilsyneladende, at de sorte kvinder er mindre fremmedgjorte over for naturens grundvilkår end mændene, men han nøjes ikke med at karakterisere provinsen som seksuelt friere  end  storbyen:  Han  fejrer  den  sorte provinskvindes  animalisme  som  et  livgivende  alternativ til den sterile protestantiske arbejdsmoral. Hvis Toomer omvendt kan siges at flirte risikabelt med post-romantikkens primitivistiske stereotypier, er flirten dog særdeles selvbevidst, og tekstens stilistiske idiosynkrasier hæver den altid over det rent klichéagtige.

Med  sin  agrarprimitivisme  indskriver  Toomer sig  i  et  problem-  og  konfliktfyldt  felt;  hans négritude udfordrer  såvel  de  prominente  sorte  byintellektuelle (f.eks. W . E. DuBois og Alain Locke), der krævede en tækkelig sort kunst, som de samtidige hvide æsteter (fra Pablo Picasso til Carl van  V echten og  Gertrude  Stein),  som  tappede  den  afrocentriske dialekts subversivitet. Men sukkerrørsplanten er både 'deep-rooted' og 'oracular,' både jordfæstet og metafysisk - et naturligt fænomen, men også et bindeled mellem den sanselige og den oversanselige verden. Ifølge  Toomer er animalsk vitalitet ikke ensbetydende med åndløshed, for homo provincialis er også homo religiosus .   T oomer var selv en søgende sjæl, som tidligt interesserede sig for 'nyreligiøse' fænomener, og under et ophold i Frankrig i 1924 fandt han åndeligt fodfæste inden for miljøet omkring den armenske guru George I. Gurdjieff, hvis esoteriske  selvudviklings-filosofi  Toomer  herefter advokerede blandt andre amerikanske forfattere.

Cane kritiserer  overtro  og  fanatisme  (specielt  i 'Kabnis'),  men  alluderer  samtidig  flittigt  til  mere eller  mindre  eksotiske  religioner,  som  katolicisme ('Becky'),  judaisme  ('Fern'),  buddhisme,  hinduisme  og  caraibisk  voodoo  ('Carma'). Cane s  eklektiske ikonografi adskiller Sempter-beboernes religiøsitet  både  fra  den  ortodokse  protestantiske kristendom - betegnet som 'en bleghvid sardonisk guds nymodens ord og svage palaver' ('new words and  a  weak  palabra  /  Of  a  white-faced  sardonic god') 26  - og de i 20'ernes sydstater nok så populære evangeliske vækkelsesbevægelser, og konstruerer  den  i  stedet  som  synkretisk  blandingsreligion eller før-kristen intuitiv animisme. I 'Fern' forskydes fortællerens seksuelle tiltrækning af titelpersonen således i retning af en oplevelse af 'usete ting': 'Det ville ikke have overrasket mig hvis jeg havde haft en åbenbaring. Folk har dem i Georgia oftere end man skulle tro.' 27  Og i digtet 'Georgia Dusk' beskriver  T oomer en barbecue, som han tilskriver en urgammel, ceremoniel betydning:

28

```
Meanwhile, the men, with vestiges of pomp, Race memories of king and caravan, High-priests, an ostrich, and a juju-man, Go singing through the footpaths of the swamp Their voices rise . . the pine trees are guitars, Strumming, pine-needles fall like sheets of rain.. Their voices rise . . the chorus of the cane Is caroling a vesper to the stars. O singers, resinous and soft your songs Above the sacred whisper of the pines, Give virgin lips to cornfield concubines, Bring dreams of Christ to dusky cane-lipped throngs.
```

'Georgia Dusk' placerer Sydens folkereligion i implicit  kontrast  til  modernitetens  desakralisering  af verden, som både arkaisk overlevering og holistisk alternativ. Mændenes sange blandes med lydene af fyrretræer og sukkerrør og inviterer landsbyboerne til en 'aftenbøn' ('vesper'), som både er dionysisk og andægtig, amerikansk og afrikansk, hedensk og kristen. Sempter-borgernes oplevelse af det hellige beror ikke på overleveret lærdom eller abstrakt teologi,  men  udleves  gennem  arbejdet,  i  konkret  reciprocitet  med  den  organiske  verden,  der  opleves som både immanent og transcendent. Der er måske i virkeligheden knap tale om en religion, men snarere  om  en  arketypisk  'kosmisk  liturgi',  som manifesterer sig rumligt i naturen og tidsligt i årstidernes skiften, samt i de fester og højtider, hvormed mennesker markerer deres deltagelse i denne cyklus. 29  Sanselighed og åndelighed udelukker ikke hinanden, men forbindes og går op i en højere enhed. Præstegerningen er endnu ikke udskilt fra samfundslivet som en specialiseret arbejdsfunktion, men er en rolle, som både mænd og kvinder kan påtage sig, når den rette ånd kommer over dem. 'Folk har [åbenbaringer] i Georgia oftere end man skulle tro,' forklarer Toomer, for 'når man er på ens forfædres jord er der næsten ingen grænser for hvad der kan hænde én.' 30  Den dagligdags bevidsthed og den ekstatiske vision adskilles kun af en tynd membran, som brydes, når fortælleren ser Fern bryde ud i sang og siden besvime i en sukkerrørsmark, eller når lægprædikanten Barlo i 'en religiøs trance' hævder at have  set  den  genfødte  Jesus  som  efterkommer  af sorte slaver. 31

V

Provinsen og det provinsielle var umådeligt populære topoi i europæisk kultur i begyndelsen af det 20. århundrede - ikke mindst blandt formbevidste 'modernister.' Som kunsthistorikeren Jill Lloyd skriver i sin bog om Emil Nolde og den tyske ekspressionisme, 'var modernismen og den folkedyrkende konservatisme ikke skarpt adskilte fænomener, men snarere parallelle udviklinger inden for den samme historiske  kontekst.' 32   Den  rodfæstede  bonde  og hans  'mystiske sjæl' 33  var emnet for talrige litterære fremstillinger  beregnet  for  et  overvejende  urbant publikum,  hvoraf  Knut  Hamsuns  Nobelprisbelønnede Markens grøde (1917) blot var den internationalt mest  berømte,  berygtede  og  indflydelsesrige.  Den (anti-)moderne  provinslitteratur  registrerer  kulturens  byrde  og  protesterer  mod  moderniseringens affortryllelse af verden, parallelt med og under indflydelse af de mangfoldige 'alternative' livsreform- bevægelser som florerede i perioden - fra natur-, dyre-  og  hjemstavnsbeskyttelse  til  vegetarianisme, kollektivisme, kropskultur og reformpædagogik. Og som i Europa, således også i USA, hvor samtidslitteraturens usunde fascination af det utidssvarende, tilbagestående og arkaiske faldt adskillige kommentatorer for brystet. F .eks. beklagede F . Scott Fitzgerald sig i et brev til sin forlægger Maxwell Perkins i  1925  over  dyrkelsen  af 'Den  Enkle  og  Fåmælte Bonde,' hvilket han opfattede som  'en stædig søgen efter det statiske, i en verden som i næsten hundrede år ganske enkelt ikke har været statisk.' 34

Fitzgerald havde god grund til skepsis, for agrarmodernismen er fyldt med ideologiske faldgruber. Hamsun kollaborerede som bekendt med nazisterne, og sydstatsagrarerne i Nashville bekendte ideologisk kulør, da de i 1930'erne indledte et tvivlsomt samarbejde med den højreradikale Seward Collins' American  Review . 35  Toomers Cane gennemsyres  af  den samme 'romantiske antikapitalisme', som allerede i samtiden ansporede grundlæggerne af Frankfurtskolen til  en  indigneret  polemik  mod  alle  former for livsfilosofisk bonderomantik og naturhengivelse. Ifølge Leo Löwenthal udtrykker det småborgerlige provinssværmeri, som han finder klarest udtrykt hos Hamsun, 'en længsel efter en sfære hvor de samfundsmæssige produktivkræfter er bragt til ophør.' 36 I et essay fra 1934 harcelerer Herbert Marcuse ligeledes mod en  'irrationalistisk naturalisme', som, når den  ophæves  til  dogme,  danner  modsætningen  til 'ansvarlig, autonom, rationel praksis':

I  kølvandet  på  denne  naturalisme  følger  en  lovprisning  af bønderne som den eneste stand der stadig er 'naturforbundet': de fejres som 'skabelsens urkilde, ' som samfundets evige fundament. Den mytiske forherligelse af landbrugets genopblomstring modsvares af kampen mod storbyen og dens 'unaturlige' ånd; denne kampagne udvider sig til et angreb på fornuftens herredømme generelt og resulterer i en løssættelse af alle irrationelle kræfter. 37

Det har ikke skortet på ideologikritiske indvendinger over for Toomer, som ofte og ikke uden en vis ræson har måttet se sig tiltalt for eskapisme, idealisme, ahistoricisme og irrationalisme. 38  I stedet for at  gentage  denne  kritik  vil  jeg  her  afslutningsvis, og kun alt for lapidarisk, skitsere en alternativ tilgang til  T oomers provinskonstruktion, som tager udgangspunkt i Ernst Bloch, en anden tysk tænker fra samme periode,  hvis  stil  og  sensibilitet  på  mange punkter minder bemærkelsesværdigt om Toomers.

Blochs livslange projekt var at gennemføre en filosofisk rehabilitering af den utopiske tankegang, og til  dette  formål  tilvirkede  han  en  gnomisk,  aforistisk og associativ diskurs tydeligt inspireret af den modernistiske  avantgarde. 39   I  20'erne  og  30'erne beskæftigede  Bloch  sig  indgående  med  den  modernitetskritiske  antikapitalisme,  som  netop  i  mellemkrigstiden blussede op inden for både høj- og populærkulturen. Ved  udgivelsen  af Erbschaft  dieser Zeit (1935) var sådanne 'völkisch' strømninger for længst  kanaliseret  i  en  bestemt  politisk  retning, idet den fascisme, som eksilerede Bloch i Schweiz, havde gjort sig til talsmand for 'traditionelle' værdinormer. Bloch gennemskuede dette bedrageri, og han  begræd  de 'progressive'  kræfters  uvilje  til  at genbesætte det tabte territorium. I modsætning til den på venstrefløjen dominerende fremskridtsdeterminisme  var  Bloch  villig  til  at  tale  romantikkens sprog,  ikke  blot  af  rent  pragmatiske  årsager,  fordi han på den vis håbede at italesætte tilsyneladende fortabte dele af befolkningen, men også fordi han mente at primitivismens, vitalismens og provinsialismens patetiske figurer - 'Natur,' 'Boden', 'Land,' 'Volk' - udgjorde en værdifuld arv ('Erbschaft'), som ikke uden videre burde overlades til højrepropagandaen. I Erbschaft ironiserer Bloch over den moderne storbyfjendtligheds 'pastorale militans,' som nok dyrker 'jordens myte,' men som skyr 'virkelig arkaiske tilstande' som 'fælles ejendom' eller 'fælles jordbesiddelse.' 40  Men samtidig kunne han, som led i 1930'ernes 'ekspressionismestrid' med vennen Geörgy Lukacs i tidsskriftet Das Wort ,   forsvare den genuint chiliastiske  impuls  hos  malerne  fra  kunstnersammenslutningen Der  blaue  Reiter . 41   Den  moderne pastorales drøm om et alternativ før, uden for eller hinsides det moderne består ikke udelukkende af 'reaktionære' ('rückständig') fantasmagoria, for sådanne tankeformer karakteriseres ifølge Bloch af en iboende 'usamtidighed' ('Ungleichzeitigkeit'), som betyder, at de på én gang peger fremad og tilbage. Kategorien 'at være hjemme' ('die Kategorie des Zuhauseseins'), forklarer Bloch i et senere interview, bør forstås som 'en gammel og filosofisk og også mystisk kategori uden dårlig bismag.' Selv et belastet begreb som 'Heimat' kan bringes til at afsløre  et  dybereliggende 'utopisk  moment,'  som dialektikken beklageligvis har forsømt at anskueliggøre og videreudvikle. 42

Toomers forbehold over for det moderne industrisamfund allierer ham i et vist omfang med de andre agrarmodernister, men i forhold til Tate, Heidegger, Nolde eller Hamsun kan Toomer kun langt vanskeligere indpasses som 'reaktionær modernist.' 43  Det er i det hele taget vanskeligt at forestille sig en mere 'usamtidig' tekst end Cane .  I et selvbiografisk fragment distancerede Toomer sig fra de 'romantikere' og 'eskapister', som 'forsøgte at helbrede sig selv ved en tilbagevenden til mere primitive forhold,' idet han understregede, at selv om  'den moderne verden var rodløs, var ved at falde sammen [...] kunne vi ikke vende tilbage [...] hvad enten vi ønskede det eller ej blev vi nødt til at fortsætte . ' 44  I Cane taler  'Song of the Son' rigtignok om muligheden for tilbagevenden til det førmoderne:

O land and soil, red soil and sweet-gum tree, So scant of grass, so profligate of pines, Now just before an epoch's sun declines Thy son, in time, I have returned to thee, 45

Thy son, I have in time returned to thee.

Men den tredje del af Cane ,   det  absurdistisk-selvbiografiske enaktsdrama 'Kabnis,' kan læses som en selvrefleksiv satire over den selvsamme længsel efter 'land  and  soil.'  Hovedpersonen  Ralph  Kabnis  er prototypen  på  den  splittede  nordstatsintellektuelle 'Nye Sorte,' som er vendt tilbage til Syden for at finde sine rødder i et idealiseret, sort agrarsamfund:

Han tvinger sig selv til at fokusere på en hytte opført på en bakke omtrent en mil væk. De sorte indenfor er tilfredse. De dyrker jorden. De synger. De elsker. De sover. Kabnis overvejer om de måske kan føle ham. Om han måske giver dem onde drømme. Tingene er så umiddelbare i Georgia. 46

Kabnis drømmer om forløsning gennem en reetableret kontakt med 'bomuldens land', men de mennesker, han møder, forekommer ham tarvelige erstatninger for den renhed, han har forestillet sig. Den fortabte søn isolerer sig i sin lejlighed, og det lykkes ham aldrig at falde ind i gammellivets rytme; han forbliver  tværtimod 'afskåret  fra  alt,' 'rodløs  [...] svævende nogle få fod over den jord hvis berøring ville lade ham genopstå.' 47  Paralyseret af  'magtesløs nostalgi' fyres han først fra sit job som skolelærer, men får en ekstra chance, da karetmageren Hayley tager ham i lære. 48  Også denne mulighed for at lære et ærligt håndværk sætter Kabnis dog over styr, og hans  generobringstogt  kuldsejler  antiklimatisk  og tragikomisk i et gigantisk surreelt drikkeorgie.

VI

' Vi kunne vi ikke vende tilbage [...] vi blev nødt til at fortsætte ': Cane skuer ikke blot tilbage, men indeholder også stærke elementer af fremadrettet tilsynekomst - hvad Bloch kalder 'Vor-Schein.' 49  Toomer forbinder provinsen med naturgroet oprindelighed, men også med utopisk frigørelse, ikke blot fra alskens kristne syndefaldsmyter, moralbegreber og dualistisk skelnen  mellem  krop  og  sjæl,  men  også  fra  den  i USA mest betydningsfulde identitetskategori af alle: race. I årene efter Cane bevægede Toomer sig stadig længere ud på det nyreligiøse overdrev, og i takt med hans fordybelse i Gurdjieff-bevægelsen trak han sig gradvist  tilbage  fra  den  etablerede  litterære  scene. I  det  eneste  af T oomers  senere  værker,  som  slog an, det lange Whitman-inspirerede epos 'Blue Meridian'  (1930-36),  fortsætter T oomer  sit  angreb  på det 20. århundredes industrielle dekadence, idet han afbilder den moderne amerikanske ørn, oprindeligt 'en ophøjet og blodig fugl,' som en selvdestruktiv Ikaros eller Lindbergh-skikkelse i en beskadiget flyvemaskine på kurs mod et uafvendeligt ' Crash !' 50 Men samtidig besynger Toomer i højstemte toner en dybere historisk determinisme, som ifølge hans profeti langsomt, men sikkert, vil opløse gamle forskelle, udrydde tidligere konflikter og føre til skabelsen af  'et nyt  Amerika.' 51  Det springende punkt i denne okkulte mytologi er  Toomers ide om en gradvis, allerede igangværende udviskning af forskellene mellem 'hvide,' 'sorte'  og 'røde'  racer,  som  vil kulminere i etableringen af en ny hybridiseret mennesketype i Amerika:

Black is black, white is white, East is east, west is west, Is truth for the mind of contrasts; But here the high way of the third, The man of blue or purple, Beyond the little tags and small marks, Foretold by ancient seers who knew, Not the place, not the name, not the time, But the aim of life in men, The resultant of yes and no Struggling for birth through ages. 52

Toomers  messianske  forestilling  om  en 'blå  eller violet' menneskehed betones noget mere tentativt i Cane ,  som hermed viser sig at være en mindre entydigt  'sort' tekst end ofte antaget. George Hutchison har påpeget, hvordan Toomer, som altid understregede sin egen blandede familiebaggrund, 'dramatiserer det nye etniske subjekts pinefulde 'tusmørkefør-daggry,' hvis eksistensmulighed afvistes af både 'hvide' og 'sorte' definitioner af racemæssig subjektivitet. ' 53  Den raceblandede seksualitet florerer rigtignok i Cane s provinsmiljø, på trods af utrættelige brutale  forsøg  på  at  tabuisere  og  disciplinere  den. Racemæssige  grænser  overskrides,  forsøges  genoprettet og overskrides igen i noveller som 'Fern,' 'Becky,' 'Blood-Burning  Moon'  og  måske  mest bemærkelsesværdigt i digtet 'Portrait in Georgia':

Hair - braided chestnut, coiled like a lyncher's rope, Eyes - fagots, Lips - old scars, or the first red blisters, Breath - the last sweet scent of cane, And her slim body, white as the ash of black flesh after flame. 54

Med forbilledlig  poetisk  økonomi  sammensmelter Toomer her portrættet af en hvid kvinde med billedet af en lynchet sort mand, antagelig dræbt som følge af en sort-hvid seksuel liaison. Digtet markerer ikke blot en protest mod den ekstreme grusomhed som  udøves  i  forsøget  på  at  håndhæve  racemæssige  distinktioner,  men  også  en  formel  gestaltning af  den  grænseoverskridende,  progressive  dynamik, som ifølge Toomers historiefilosofi altid-allerede vil få det sidste ord.

I forordet til Geist der Utopie (1918) ansporer Bloch sine læsere til 'at bygge ind i det blå, at bygge os ind i det blå og søge det sande og virkelige dér hvor det  blot  faktiske  forsvinder  -  incipit  vita  nova. ' 55 Toomers Cane hjælper os til at forstå agrarmodernismens provinskonstruktioner som andet og mere end 'reaktionær' ønsketænkning, for det imaginære Sempter, Georgia, leverer  ikke  blot  et  idealbillede på  det  gamle  landbrugssamfunds  dyder,  men  også en  kryptisk  vision  om  en  ny 'blå'  mennesketype, hvis dag endnu ikke er gryet.  Tekstens modernistiske dobbelttydighed ligger i, at den på én gang restaurerer  det  førmoderne  agrarsamfund  og  leger  med håbet om en mystisk genfødsel af menneskeheden i det postmoderne. Det er passende, at Cane ender med en solopgang:

Udenfor  hæver  solen  sig  fra  sin  vugge  i  skovens  trætæppe. Skygger  af  fyrretræer  er  drømme  som  solen  ryster  fra  sine øjne. Solen står op. Som et guld-glødende barn træder den ind i  himlen og sender en fødselssang skråt ned af sydstatsbyens gråstøvede gader og søvnige vinduer. 56

## Noter

1.  Fredric Jameson: 'Ulysses in History' in W . J. McCormack og Alistair Steads: James Joyce and Modern Literature (London, 1982), 130.
2.  Malcolm  Bradbury:  'The  Cities  of  Modernism'  in Malcolm Bradbury og James McFarland: Modernism 18901930 (London, 1976), 96.
3.  Hans Hauge: forord, D. H. Lawrence: Åbenbaring (København, 1996), 5.
4.  Norbert  Mecklenburg: Erzählte  Provinz:  Regionalismus und Moderne im Roman (Berlin, 1986), 7.
5.  Martin  Heidegger: 'Warum  bleiben  wir  in  der  Provinz?' in Nachlese zu Heidegger: Dokumente zu seinem Leben und Denken (Bern, 1962), 216-18.
6.  Faulkners  voluminøse  forfatterskab  byder  kun  på  én decideret byroman, den dystopiske Pylon (1935), som foregår blandt flyakrobater i et depressionsramt 'New Valois, Franciana' (New Orleans, Louisiana).
7.  Allen  Tate:  'Negro Poetry' in The Poetry Reviews of Al-

len  T ate 1924-44 (Baton Rouge, 1983), 22.

8.  Se Michael North: The Dialect of Modernism: Race, Language, and  T wentieth-Century Literature (Oxford, 1992).
9.  Ezra Pound: Make It New (London, 1934).
10.  Jean T oomer: A Jean Toomer Reader (New York, 1993), 16.
11. Toomer: Cane (New  Y ork, 1988), 151.
12.  T oomer: The Wayward and the Seeking: A  Collection  of Writings by Jean  T oomer (Washington, 1980), 123.
13.  T oomer: Cane ,  151.
14. A Jean  T oomer Reader ,  233.
15.  Charles R. Larson: ' Cane by Jean  T oomer' in The New Republic ,  19 June 1976, 31-32.
16.  Se Ann Marie Bush and Louis D. Mitchell: 'Jean Toomer: A Cubist Poet' in Black  American Literature Forum 17.3 (1983), 106-8.
17. Se Barbara Foley:  ''In the Land of Cotton': Economics and Violence in Jean Toomer's Cane ' in African American Review 32 (1998), 181-98.
18.  T oomer: Cane ,  139.
19.  Se William H. Ramsay, 'Jean Toomer's Eternal South' in The Southern Literary Journal 36 (2003), 74-89.
20.  Se T.  S.  Eliot: 'Ulysses,  Order,  and  Myth'  in Selected Prose (London, 1975), 178.
21.  T oomer: Cane ,  11.
22.  Ibid., 17.
23.  Ibid., 2.
24.  Ibid., 13.
25.  Ibid., 17.
26.  Ibid., 28.
27. Ibid., 9.
28.  Ibid., 15.
29.  Mircea  Eliade: Helligt  og  profant:  Om  religionens  væsen (København, 1965), 123.
30.  T oomer: Cane ,  19.
31. Ibid., 22.
32.  Jill Lloyd: German Expressionism: Primitivism and Modernity (New Haven, 1991), 110.
33.  Oswald Spengler: Der Untergang des Abendlandes (München, 1922), bd. 2, 113.

34.  Citeret i J.  Albert Robbins:  'Fitzgerald and the Simple, Inarticulate  Farmer'  in Modern  Fiction  Studies 7  (1962), 365.

35.  Allen Tate  udgav  bl.a.  en  essaysamling  med  den  sigende  titel Reactionary  Essays  on  Poetry  and  Ideas (New York, 1936).

36.  Leo  Löwenthal:  'Knut  Hamsun: Til  den  autoritære ideologis forhistorie' in Om Ibsen og Hamsun (Oslo, 1980), 66. Löwenthals tekst tryktes først i Zeitschrift für Sozialforschung i 1937 som 'Knut Hamsun: Zur Vorgeschichte der autoritaren Ideologie.'

37. Herbert Marcuse:  'Der Kampf gegen den Liberalismus in der totalitären Staatsauffassung' in Kultur und Gesellschaft (Frankfurt, 1970), bd. 1, 36.

38.  Se f.eks. Donald B. Gibson: The Politics of Literary Expression: A Study of Major Black Writers (Westport, 1981), 177.
39.  Se især Ernst Bloch: Geist der Utopie (Frankfurt, 1975).
40.  Bloch: Erbschaft dieser Zeit (Frankfurt, 1962), 54-55.
41.  Ibid., 255-66.
42. Gespräche mit Ernst Bloch (Frankfurt, 1975), 206-7.
43.  Dette begreb udvikles af Jeffrey Herf i Reactionary Modernism: Technology,  Culture,  and  Politics  in W eimar  and  the Third Reich (Cambridge, 1984).
44.  T oomer: The Wayward and the Seeking ,  129.
45.  T oomer: Cane ,  14.
46.  Ibid., 86.
47. Ibid., 89, 98.
48.  Ibid., 86.
49.  Se Bloch, Ästhetik des  Vorscheins (Frankfurt, 1974).
50.  T oomer:  'The Blue Meridian' in The Collected Poems of Jean  T oomer (Chapel Hill, 1988), 57-58.
51.  Ibid., 50.
52.  Ibid., 74.
53.  George Hutchison:  'Jean  T oomer and American Racial Discourse' in Texas Studies in Literature and Language 35 (1993), 231.
17. 54 . Toomer: Cane ,  29.
55.  Bloch: Geist ,  9.
56. Toomer: Cane ,  117.