En sag med tre lag
Forfattere: Jørgen Holmegaard
Tidsskrift: kok (1991-11-18)

## Ameldelser

J~rgen Holmgaard

## En sag med tre lag

Verdens litteraturhistorie, redigeret af Hans  Hertel.  Bind  1:  Oldtiden.  Gyldendal 1985.

I 1983-1984. mens Gyldendals Dansk litteraturhistorie -det dengang grenne, angiveligt  marxistiske  nibindsværk -var under udgivelse, startede en fyldig forhåndsomtale i pressen af det samme forlags næste store udgivelse p%  feltet: Verdens litteraturhistorie. Forventningen til  den danske litteraturhistorie var fØr  og  under  udgivelsen  skeptisk. Mange tvivlede p%,  at de venstreorienterede  kludremikler kunne  f%  snusket deres  langstrakte  projekt  færdigt  og effekturere udgivelsesplanen. Af  præcision forventede man vist nogenlunde det  samme,  som  et  polsk  sidebanebumletog normalt præsterer.

Derfor var det en fornejelse  for forlagets og pressens folk at varme op til Verdens litteraturhistorie. Publikum fik god grund til at antage, at den ville blive et vidunder a f farvelagte sider og udgivelsespræcision.  Et  skandinavisk team af  eksperter stod bag den danske redaktion, rustet til tænderne  med ekspertise  og effektivitet. En litteraturhistoriemes BMW var ved f%  sin sidste tuning, inden den i et sus ville rulle p% banen  og vise de polske bumletog  og det  beundrende  publikum  glimtet  af sine baglygter.

Det gik som planlagt i begyndelsen. I  1985 kom  de tre fØrste bind.  I  1986 et  mere.  Og  hvor  det  s%  skulle have været  færdigt, kom  ingenting. F ~ r s t i 1988 dukkede bind  5 op.  I skrivende stund, seks år efter starten, har  bind  6 og 7 endnu ikke set dagens lys. I 1988 blev det  oplyst, at  den  beklagelige forsinkelse skyldtes en række tekniske og redaktionelle problemer. Senest har det fra  redaktionen  forlydt, at  den fortsatte  forsinkelse  bl.a. skyldes abningen  af  de  Østeuropæiske arkiver efter Berlin-murens  fald i slutningen a f 1989. Man  venter  nu  på,  om de skandinaviske eksperter vil  drage  en  omkalfatrende ny  viden  frem fra de ~ s t europæiske arkiver.

Den  danske  litteraturhistorie  skulle ikke vente p%  abningen af Østeuropæiske  arkiver,  og  den  udkom  til punkt og prikke efter planen i lebet af  ca. to år fra udgivelsen af fØrste  til  udgivelsen af det sidste og niende bind i 1985.

Der er ikke grund til at forarges over forsinkelser i  et  stort bogprojekt  som Verdens litteraturhistorie. Men  det er altid  interessant  at  se,  hvor  grundigt solide forventninger  kan skuffes. Nogle i den ene retning, andre i  den  anden. Skuffer indholdet i Verdens litteraturhistorie s&amp;  ogsa? Det  afhænger naturligvis af, hvad man forventer. Men lad os  fors~ge  en  nØjere  betragtning a f bind 1, nu  hvor årene  og forsinkelserne har  givet  læseren  den  distance  til  sagen, som en vurdering altid nyder godt af .

Litteraturhistorieskrivning  er en interessant genre. Dens forhistorie går tilbage til det,  der ogsa i r  historieskrivningens ane: annalistikken, opregningen af

## K&amp; K ANMELDELSER

hændelser  i  kronologisk  rækkefálge. Fra  omkring  1800  begynder  man  at organisere  materialet  i  mere  sammenhængende  konstruktioner, hvori bevidstheden om den nationale kultur og dens  gradvise  folden  sig  ud  gennem tiden arbejdes frem. Vilhelm Andersens berámte  guldalderkonstruktion i Dansk litteraturhistorie  fra begyndelsen af dette  århundrede  markerer kulminationen  p&amp; denne  organisationsform  her tillands,  idet  den  i  samme  bevægelse markerer dens grænse og endeligt: hvad gár  man  i en s&amp;dan  konstruktion med den moderne litteratur,  som kommer efter at den nationalhistoriske vækst har nået sin hájde?  Viih. Andersen  udkommer  i  årene  1916-34,  men dens grundlæggende tanker er tænkt og oparbejdet mange år forinden.

Begrebet om verdenslitteraturen,  der er et barn af  1800-tallets intellektuelle internationalisme,  m A   nMvendigvis  g A p&amp; tværs  af den  nationale  konstruktionsform,  når dens stof skal anskues i en  historisk model.  En  nærliggende 1Øsning bliver  det  overordnede  parallelgreb, hvor man placerer den samlede vestlige litteratur og kultur som subjekt i  en  gradvis  udfoldningsproces af  en hel civilisations åndelige  værdisæt. Der er  naturligvis beiydelige  niveau-  og materialeproblemer, ligesom der er vurderingsog afvejningsvanskeligheder bl.a.  af national  karakter,  n&amp; de store sammenfatninger skal  foretages. Og  der er variationer i,  hvor  man  ser de centrale værdier. Men s A   længe den almindelige kulturhistoriske optimisme lever, kan det lade sig gore at skrive en værdisikret og fremskridtsorienteret historie om den vestlige kulturs opståen og udfoldelse.

Udviklingsoptimismens kriser, der i dette  århundrede  ogsa  rammer  litteraturhistorikere  og  deres  læsere,  kaster imidlertid alle de  litteraturhistoriske konstruktioner  ud  i  betydelige problemer,  bade  de  nationale  og  de  internationale.  Efter  1. verdenskrig kan det 19. århundredes fremskridtshistorie ikke mere skrives med den nodvendige selvsikkerhed  og  troværdighed. Behovet  for  at  komme  væk  fra  historiemodellerne  og især  fra deres  indlagte værdiapparater  er meget  stort  hos  de yngre i tyvernes  internationale humanvidenskaber.  Det gælder i filosofi, der bliver analytisk, sprogvidenskaben,  der bliver  strukturel  og  i  det universitære litteraturfag,  som  nu  for  alvor  práver ogsi at  tænke  ikke-historisk,  blive  til litteraturvidenskab, ikke automatisk litteraturhistorie.

Fælles  for  de  nye  tendenser  i  disse videnskaber  er,  at man  bliver  teknisk; ogsA mere videnskabelig,  men fárst  og fremmest teknisk.  I  litteraturfaget  står den  russiske  formalisme  emblematisk p i  skillelinien  og  peger  fremad.  Det interessante  er  imidlertid, at  den  litterære formalisme ikke -som Saussure i sin  konfrontation med  den  sproghistoriske  tradition i sit fag tenderer  til at gáre -i  fornyelsens  navn  forkaster den  historiske  betragtning.  En  formal betragtning  anlagt  i  en  historisk,  diakron  dimension  er  både  tænkelig  og mulig inden for den russiske formalismes  horisont  og bliver  ogsa  fárt  ud  i livet  i  konkrete  studier.  Man  interesserer  sig  for  litterære  formers  forandring gennem tiden, for genreudvikling og for udvikling  i litterær teknik  i det hele taget. Disse forandringer kan nágternt registreres, beskrives, f ~ r s t og

## K&amp;  K ANMELDELSER

fremmest. At én  teknik afloser  en anden, mil naturligvis give anledning til mange  slags  slutninger  og  hypotesedannelser  om  monstre  og  tendenser. Men analysen irnplicerer ikke ndvendigvis  noget  overordnet  fortolkningsmonster, nogen historievision eller nogen bestemt værdiposition.

sens  fremstilling bliver til  et  hojligt interessant udviklingsforl@b med talrige pointer,  der lejrer sig varigt.  Det er ret godt  gjort.  Men  at  det  kan  lade  sig g0re skyldes formentlig,  at fremstillingen bygger  p i  selvstændig og original forskning i stoffet.

Et fremragende -ogsi internationalt ekstraordinært -eksempel p&amp;  en litteraturhistorieskrivning efter et sidant koncept  foreligger  interessant  nok  p&amp; dansk.  Nemlig  Ad.  Stender-Petersens 3-binds  værk  Den russiske  litteraturs historie, udgivet 1952 (genoptrykt 1970). »Fremfor alt*,  som han skriver i  fortalen,  har  han  »haft sin opmærksomhed henvendt  p&amp; litteraturens  formale  og  kunstneriske  elementer«,  p i »den russiske litteraturs udvikling  som en i sin helhed sammenhængende og af indre  faktorer  betinget  historisk  proces«, -omend det sker *med al skyldig hensyntagen til de kulturhistoriske, ideologiske,  sociologiske  og  psykologiske momenter i litteraturudviklingen«. At forfatteren har modtaget »bestemmende impulser« fra »den formalistiske skole«, som han selv kendte fra nærmeste russiske hold, vedgas.

Resultatet  viser  ikke  kun,  at  fremgangsmiden er realisabel.  Ikke mindst over for de ældre litteraturperioder  skal en  litteraturhistorie  stå  sin prove.  Her kan  den  sjældent  bæres  igennem af læsernes  kendskab  til  emnet og  deres forhåndspositivitet  over for centrale forfatterskaber. Derfor er det imponerende, når f.eks. den russiske middelalderlitteratur, som  jo nuomstunder ikke har meget appel i sig selv, og  som kun  i de færreste hjem  ligger fremme p i  natbordet,  i  Stender-Peter- Den genremæssigt og formalt orienterede litteraturhistorie repræsenterer en konsekvent model for, hvordan litteraturhistorie  kan  skrives efter  de  udviklingsoptimistiske  konstruktioners  d@&amp; men  for  sil  vidt  kun  én.  Flere  andre litteraturhistoriemodeller  kunne principielt tænkes. Man kan godt stadig have en civilisations-  eller kulturudviklingsorienteret konception, uden at den behØver bygge  p i   de  gamle fremskridtsoptimistiske tankegange. Men det  forekommer  sjældent.  Det  almindelige  bliver,  at  man  loser  problemet ved ikke at lose det. Det vil sige, man drukner det i stofmængder og informationsdynger, hvori man ikke har sorteret,  fordi man  ikke har  haft  kriterier  i form af sammenhængende tankegange. Den  primære  struktur  bliver  kronologien. Bortset fra detaillærdommen, som naturligvis  er  steget  en  god  del  siden annalistikkens dage i århundrederne for det 17., kunne man godt tale om en tilbagevenden til  den forhistoricistiske annalistik,  en neoannalistik.

Samvirkende med denne tendens har arbejdet  det  forhold, at  litteraturhistorier  i  de sidste  mange  h i e r  er  blevet kollektive produkter.  I de ældre udviklingskonstruktioners  tid  blev  hele  litteraturhistorier i adskillige bind skrevet af  enkeltpersoner,  evt.  med  nogle  underordnede hjælpere. Hovedmanden havde  visionen,  og  i  det  omfang  han ogsi beherskede detaillen og forstod at

## K&amp;K ANMELDELSER

fØje den i strukturen, kom der fremstillinger ud af  det, der stod. Vilh. Andersens  suveræne force var,  at  han  mestrede dette dobbeltgreb. Tankemæssigt og andshistorisk var hans konstruktion særdeles  alderstegen  for  at  sige  det mildt;  usamtidig. Men  den  dybt  sammenhængende struktur og  den  formidable beherskelse af  stoffet ned i dets enkeltheder, gav  produktet et liv, hvis

længde m&amp;  forblØffe.

Men  den  slags  er  fortid.  Med  det kollektive forfatterskab, hvis legitirnation  som  regel  har  været  lærdomsmassen, kom  den bekvemme udvej til at undga det centrale sp@rgsm&amp;l: hvad skal stå i  stedet for den gamle udviklingsmodel? Siender-Petersen var som en undtagelse i den posthistoricistiske periode alene om sit projekt, og derfor matte  han  svare  p&amp; spØrgsmalet.  Og hans  svar  er  p&amp; hojde  med  det,  han erstatter. Men  sadan gik det ikke i det store  flertal  af kollektivt forfattede litteraturhistorier.

tenderer at være en helhed,  men  ikke er det? Der kan gives mange ad hoc argumenter for det -pædagogiske, markedsmæssige  etc. -, og  de  kan  være udmærkede.  Men  de  frembragte værker, der ikke har kunnet organisere sine enkelte dele omkring et rimeligt sammenhængende alternativ til den gamle udviklingsmodel, har som regel haft en raison d'etre, der har hængt langt nede i  det  pragmatiske  og  ad  hoc-agtige. Undertiden har man næsten kunnet fornemme,  at  det  hovedsageligt var  idémandens inderlige ambition  om at lægge  navn  til  et  værk,  der  var  den centrale drivkraft.

For det fØrste ligger der i selve ekspertforestillingen ingen forpligtelse til, at  eksperten  kan  sætte  sin  ekspertise ind  i  en  storre struktur. For  det andet vil  alene  antallet  af  sidestillede  ekspertforfattere  i  sig  selv  udelukke  en sammenhængende  struktur  p&amp; andet end et meget abstrakt, udvendigt plan. Det  er  svært  at  forestille  sig,  at  en sammenhængende tankegang, konstniktionsidé,  vil  kunne  gennemkrydse bidrag  fra  en  flerhed  af forfattere,  der naturligvis knker  og mener forskelligt.

Denne  mangfoldighed er  i  sig  selv og  i  almindelighed  et  gode.  Men i denne forbindelse efterlader den unægtelig  sp@rgsmAlet: hvorfor  i  det  hele taget skrive litteraturhistorier, der præ- Hvordan placerer nu  den  foreliggende Verdens littercirurhisrorie sig i  dette monster? Sammenfattende  konklusioner er det naturligvis for tidligt at komme med,  s&amp;  længe udgivelsen ikke er  afsluttet.  Derfor  drejer  det  sig  i  f~rste omgang kun om en vurdering af  bind 1, der handler om  oldtiden, d.v.s.  perioden  op  til  romerrigets  oplØsning.  I dette f~rste bind star en  indledning til værket, skrevet af  Hans Hertel. Jeg vil komme ind pa den nogle gange nedenfor. Men forst og fremmest &amp;r  et værk naturligvis  &amp;mmes p&amp; sine  faktiske gerninger, ikke p&amp;  erklærede  hensigter, programmer  og  indledninger,  der  jo blot er IØfter  og Ønsker.

Hovedparten af  fØrste bind  handler om den græske og romerske litteratur, og afsnittene i strækket fra Grækenland i den  arkaiske tid  til slutningen af  det romerske kejserrige  (ca.  770  f.Kr.  til ca.  475  e.Kr.)  er  skrevet -p&amp; skift næsten -af  Minna  Skafte-Jensen  og JØrgen  Mejer. Omkring dette centrum er der grupperet forst nogle korte afsnit

## K&amp; K ANMELDELSER

om de ikke-græske oldtidskulturer (ægyptisk, jdisk,  kinesisk, indisk) og afslutningsvis et afsnit om  »Arven fra oldtiden«. Disse korte afsnit er skrevet af  Peter Ulf  MØller,  Vibeke  BØrdahl, Kurt Johannesson og Lars Lönnroth.

den  europæiske. De  er  svære  at  gere interessante  for  en  typisk  europæisk læser,  hvis  ikke man  »bearbejder« og fortolker.  Og  sa  er  man  jo straks  et andet sted henne,  end en faglig fremstilling gerne vil være.

I  fors~get  pa  at  g5  uden for  det græsk-romerske  kulturrum  ligger  en gestus.  Hvor ældre  litteraturhistorier ikke  lagde  skjul pa,  at  de  ansa  Grækenland og Rom  for den  vestlige kulturs  kilde,  har  denne  litteraturhistorie tydeligvis dårlig samvittighed. I 60'ernes og 70'emes kritiske milj~er opstod 'eurocenirisme' som skældsord, og det har brændt sig ind i folkene bag denne litteraturhistorie. Derfor har  man taget et valg, og det er kontrært til den ældre traditions  horisont:  der  ligger  en  stor oldtidsverden  uden for  Athen-Romaksen,  hedder  gestussen. Den  er  ikke helt  tom,  men  den  har  ikke s&amp;  meget, eller  i  hvert  fald  noget  andet  i  sig, viser det sig.

Fa læsere kender meget til den oldindiske og den oldkinesiske litteratur. Derfor (?) er behandlingen heller ikke særlig omfattende. Men man kunne lige  s%  vel  have  ræsonneret  omvendt. Hvis  der  virkelig  havde været  alvor i gestussen,  burde  disse litteraturer vel have været anderledes opprioriteret, s&amp; man ikke blot fik postuleret, men ogsa vist, at  den  græsk-romerske  oldtidslitteratur kun  er én blandt  flere  andre ligeværdige?  Der  kan sikkert nemt fremfindes ad hoc forklaringer  p&amp; denne modsigelse.

Men reelt dækker den givetvis over noget helt andet. Nemlig det forhold, at de indiske og kinesiske litteraturer som helhed  ikke  fremviser  problemer  og menneskebilleder i tæt forbindelse med Der er en  gammel tradition for europæiske bearbejdninger  og selektive fortolkninger af  det  indiske og  kinesiske.  Det  er i  starten  et  romantisk sværmeri. Fra det 19. århundredes  danske sammenhæng kender man  Martin Hammerichs og Edvard Brandes' bearbejdninger af Kalidasa.  Paludan-Muller havde  ogsi  sine  indiske  sværmerier: »Kalanus«,  hvori han især dyrkede den indiske filosofs asketiske selvafbrænding.  Relationen  bliver i det hele digterisk  fri: Sophus  Claussens ~Sakuntala«,  Tom Kristensens Kina-digte. Hans-Jfirgen Nielsens  minimalmodernistiske »Haiku«-gendigtning  fra 60'erne. Som  eksempler  p3  udenlandske operationer d samme art kan  nævnes Herman Hesse's Siddharta-bog  og Ezra Pounds  kinesiske  inspiration.  Mange kunne  tilffijes.  Fælles  for  alle  disse relationer er  imidlertid, at de  er  vestlige  fortolkninger af  nogle  udvalgte elementer i  de ~stlige kulturer. De er blevet omformet og  siger i deres nye skikkelser  mere om de europæiske  kontekster, de går ind i, end om oprindelseslandet til det stof, man  har ernæret sig  af.  Distancen,  forskelligheden  er blevet  elimineret  i en fortoikningsoperation.

Man behever ikke den store  eksamen i fortolkningsteori  for at se denne problematik.  Netop derfor er det sa slaende,  at  den  slet ikke  bliver  taget  op  i denne  litteraturhistorie, der  gerne  vil tilgodese  det  ikke-europæiske.  Man

## K&amp;  K ANMELDELSER

springer  simpelt  hen  over  problemet forskellighed, lader stort set som ingenting.  Om  det  er  bevidst  eller  ej,  kan man ikke se. Men man kan fornemme tiltrækningen mod de to fordele, denne undladelse giver.

ratur, og afsnittene herom har af samme  grund  ikke  det  omfang,  man sikkert gerne ville have givet dem. Der hviler  p&amp;  denne mide  en  tvetydighed eller  en  ubearbejdet  modsigelse  omkring disse forhold.

For  det  fØrste  slipper  man  for  at analysere den udenlandske  særegenhed mere indgiende: hvordan er den ngjere beset,  og  hvori  er  den  forskellig  fra den vestlige? For det andet slipper man fra en hel række af intrikate spØrgsmil: peger de Østlige kulturer hver især mod nogle  andre  teksttyper,  psykologiske typer  og  værdier  end  de  vestlige,  vi står  i?  Er  individualismen  og  polisdemokratiet en græsk »opfindelse«, eller har de andre kulturer noget tilsvarende? Hvis nej til det sidste, er det s A en  tilfældighed?  Og  videre: skal vi misunde dem, at de er sluppet for disse centrale fænomener i den vestlige civilisation, eller skal vi være glade for, at vi har dem?

Og samtidig med  at man  undgår at forholde  sig  til  disse  ganske  interessante, men tunge spØrgsmi1, får man et stort  og  næsten gratis point  p A den skala, der hedder  'at mene det rigtige': vi er ikke eurocentriske! -som indledningen stolt og lidt docerende forkynder,  idet der bagefter fØlger en forklaring til dem, der ikke kender ordet. Det eurocentriske verdensbillede er nemlig forældet, hedder det, og tilmed udemokratisk! Man  skulle  næsten tro, at demokratiet var opstiet i Kina og ikke i  Grækenland.

Der er således en tydelig holdningsmarkering. Nej til det europacentrerede og  et  ivrigt  ja til  resten af  verden. Imidlertid har  resten  af  verden  som bekendt  ikke  efterladt  s i  megen  litte- En ganske  lignende dobbelthed fider  man  omkring  en  anden  modsætning:  forholdet  mellem  mundtlig  og skriftlig  digtning.  Holdningen bliver markeret mange  steder  i  bindet  og behandles direkte i et afsnit med titlen »Den skriftlige historie -og den mundtlige.« Ligesom der ligger en stor oltidsverden uden for det græsk-romerske rum, ligger der en endnu st$rre  litteratur uden for den skriftlige:  »én  ting kan man være sikker pi: den bevarede [skriftlige] litteratur  er kun  en lille del af  den  samlede  masse  og ikke  nogen repræsentativ  del« (p.58).

Ligesom de ikke-europziske  u-lande er undertrykte,  er  ogsA  den  mundtlige digtning blevet undertrykt, og den overlever  i vesten nu kun  nede »i undergrundene;  Wrns  tælleremser  og frække  historier  nævnes  som  eksempler. Den mundtlige kultur er social og gruppebaseret,  den  er  ikke  individuel og  afstandsskabende.  De  tidlige  samfund  uden skriftkultur savnede  den ikke,  hedder det.

Den store styrke ved den mundtlige overlevering  er,  at  den  formidler  en smidig og stadig tilpasset  sandhed. Da foikesprog skabte det ravage og utryghed, som det til  et  sent

Bibelen blev oversat til siges  med  en  henvisning eksempel.

Minna Skafte-Jensen, der formulerer denne for en litteraturhistoriker  tankevækkende  position, fortsætter  senere linien  i  afsnittet  om  den  hellenistiske

## K&amp;K ANMELDELSER

litterahir i Aleksandria. »Afstand kunne man sætte som overskrift p%  den aleksandrinske digtekunst« (p.232 f., hvorfra ogs%  de fØlgende citater stammer). Her  sker den  smertefulde afsked med det muntlige og kollektive endegyldigt, og digteren lukkes inde i den intellektuelle~ isolation: »Han var kommet p% afstand af sit publikum. Han var skriftlig om nogen; han sad med sin skrivetavle, skrev (. . . ) til læsning for mennesker som digteren ikke kendte og aldrig ville  komme  til  at  kende«.  »Han  var kommet  p% afstand af almindelige mennesker«. »Og han var  kommet p% afstand  af  traditionen.«  Og  afstanden f&amp; skriftkulturens mærke: den »markerer sig i digtene som ironisk distance.«

markering, et h%b, en længsel. Forestillingen  om  den  mundtlige  autenticitet og den  folkelige oprindelighed er  der siden  1800-tallet blevet skrevet meget og kritisk om. Hvis noget af denne  kritiske  tradition  har  været  bekendt,  har den i hvert fald ikke gjort indtryk.

Jeg  citerer,  fordi  tilgangen  er  bemærkelsesværdig og med fordel ses p% skrift. Den var  ikke s%  sjælden blandt dem  af 70'ernes  universitetsintellektuelle,  der  s%  »folket« og  »det  folkelige« som stedet, hvor de alternative og autentiske  værdier  var  at  finde.  Men det  er  bemærkelsesværdigt  som  koncept for  en  litteraturhistorie,  der  i  sit genstandsomrfide  og  sin  tradition  hovedsageligt handler netop om  det, der frem  for  noget andet  bevirker den autentiske kollektive, mundtlige oprindeligheds  forfald:  skriften,  individualismen  og  alt  hvad  deraf  er  kommet. Problematikken  om overgangen  fra mundtlig til skriftlig digtning er naturligvis uomgængelig i de tidligste perioder. Men det er ikke som videnskabelig problemstilling, den her synes at have primær interesse. S% ville  de  mentalitetshistoriske  og  kulturhistoriske aspekter  næppe  være  blevet  behandlet  s% forholdsvis  kursorisk.  Derimod  synes den især at tjene som felt for en værdi- Alt i alt: hvor mærkeligt det end kan lyde,  og  hvor  uigennemtænkt det sikkert  er,  s%  markerer  legio af  tilkendegivelser rundt omkring i dette bind, at man tilsyneladende  helst  ville  have skrevet om  de ikke-europeiske kulturers mundtlige og kollektive digtning. Beklageligvis  foreligger  imidlertid  forst og  fremmest de europeiske kulturers skriftlige og individuelle digtning. Det er s% det sure æble, man har været nØdt til at bide i. Hvordan er biddet?

TandlØst, kunne man fristes til at sige. Eller gammeldags. For den, der i slutningen  a f 6O'eme mere  eller  mindre flittigt  orienterede  sig  efter  datidens litteraturhistorier, hvoraf de nyeste var skrevet  omkring  1960  (Bonniers  eksempelvis), er der megen genkendelse. Bindets centrale afsnit om Grækenland og  Rom  giver  en  nyttig  repetition  af stof,  som  kendes eller  burde  være kendt. Derimod kniber det meget med at  ffi  Øje  p% noget  nyt.  Det  gælder naturligvis  ikke  de  ovenfor  omtalte holdningsmarkeringer,  der stammer fra 70'eme.  Men  i  selve  fremstiilingens præsentation  af  den  græske og romerske litteraturudvikling  er det vanskeligt at  uddestillere, hvori  denne  litteraturhistories nye bidrag til vores forstaelse af den antikke litteratur egentlig ligger. Der er nye vurderinger rundt omkring p%  enkeltpunkter, og som lægmand pfi antikken har jeg  sikkert overset mange

## K&amp;K ANMELDELSER

flere  af disse  punkter,  end  jeg bemærket.

har om  at  kunne  opnå, selv  uden afstand.

Men  de  samler  sig  ikke  til  et  nyt menster,  undtaget  dog  maske  dette:  i modsætning  til  foregaende  litteraturhistorier, der endnu var  tyngede af  en uafrystelig  fornemmelse  af historisk afstand og historisk udvikling, anes der her  en frisk  vilje  til  at  aktualisere. Ogs&amp;  anakronistisk  om nedvendigt. Om sofisterne sammenfattes såiedes, at de »satte  alle  s ~ r g s m å l under debat« (p.151)  og  at  deres  indsats  var  »en »omvurdering af alie værdier.«« (ibid.) Man  skulle tro,  at de havde læst både Brandes og Nietzsche.

En anden form for aktualisering består i det veikendte populariseringsgreb, at litteraturhistorien og læseren i fæliesskab forestiller sig, at man sidder f.eks.  i et græsk teater. Vi får at vide, at  nogle  har  k ~ b t forfriskninger og  at »andre kigger  sig  omkring  efter  bekendte eller efter Athens berØmtheder« (p.165).  Proceduren i denne slags fantasier er, at man slutter fra sig selv i en beslægtet moderne  situation,  og  s&amp; projicerer  man  sit  eget reaktionsm~nster tilbage. Dog bliver-det sleret lidt. Vejen  bliver  lagt  rundt  om  en  figur, der hedder »vore dages sydeuropæere.« Den hjælper til en næsten parapsykologisk vished om, hvad der rerte sig  inde  i  hovederne  p&amp; det  antikke publikum under forestillingen: »De har reageret lige s&amp;  lidenskabeligt som når vore dages sydeuropæere går i teatret, og de har  ikke glemt hvad  de har  set og  hork  (p.171).  Trods  tidsafstanden har litteraturhistorikeren tilsyneladende en mere  sikker viden, end nogen moderne receptionsforsker vil gere sig h&amp;b tids- Viljen til aktualisering  er omfattende. »Modernisten  Euripidesu hedder en overskrift, og  umiddelbart skulle man t r o , at  den  forbandt ham  med  det  litterære  begreb  modernist  og  modernisme.  Men  der menes med  ordet s&amp;mænd blot,  at han  »forekommer aktuel selv i vore dage« (p.180),  at han  »virker moderne i vor forstand« (p.181). I samme tonart fremhæves det som det centrale ved Euripides, at han -helt p&amp; linie med  demokratiske og  fornuftige mennesker  i vore dages  Skandinavien forstår man -er modstander af  krig. At staten og slægten, som står centralt  i de ældre dramer, hos Euripides er udskiftet  »med privatsfærens problemer*  (p. 183) nævnes ukommenteret og blot en passant.

Netop  vægtningen  og  vinklingen  i denne  passage  er  karakteristisk.  Man finder  her den  pudsige  blanding  af traditionalisme  og  utæmmet  aktualiseringstrang.  Men man finder  ogsa dette  meget  sigende  fravalg  i,  hvad litteraturhistorien mener er interessant: Euripides »moderne«  antikrigsholdning er mere interessant end hans placering i det historiske skifte fra en kollektivsocial-religies  fortolkning  af menneskelige problemer til en individuel fortolkning. Det sidste  bemærkes, men det gØr tydeligvis  ikke  indtryk.  Skal  beskrivelsen  traditionalisme  og aktualiseringstrang uddybes,  er det derfor i hej  grad  nogle  karakteristiske  fravær og fravalg, der bar nævnes.

Siden  fomge  århundredes  historicisme har  der  ofte  været  knkt over, om ikke kun den vestlige kultur i bred forstand  kunne  feres  tilbage  til  græ-

## K&amp;K ANMELDELSER

keme,  men  ogs&amp; i  mere  snæver  forstand selve den individualistiske  menneskeopfattelse havde sine r d d e r  her. I de tidlige  faser  var &amp;t  kulturhistorie og  filosofi,  der  kom  ind  p&amp; &amp;danne overvejelser, der  ligger  som  fortolkningsstof  i  de  klassiske  tekster.  I  de sidste årtier har bl.a.  den franske mentalitetshistorie arbejdet videre med problemstillingen.  Blandt de mange fjer litteraturhistoriens indledning  sætter  i hatten  p A sig  selv, er netop inspiration fra  fransk  social-historie,  hvori  mentalitetshistorien milj~mæssigt  hØrer hjemme.

Derfor m A   det undre  meget,  at hele denne  problemstilling  er  totalt  fraværende. Det er som en blind, der uden at vide &amp;t  vandrer forbi en fascinerende udsigt.  Efter bemærkningen  om, at sofisteme satte det enkelte individ i centrum,  går  man  uanfægtet  videre,  som om den slags allerede var sket mange gange tidligere i verdenshistorien. Noget  tilsvarende  sker i  behandlingen af  individorienteringen hos  Sofokles. Det lyder næsten,  som om den var en gammel affære;  noget  man bemærker, men ikke noget at hænge sig i.

været  un&amp;rsØgelser og  tolkninger af den  litterære  tekniks  udvikling  ud  fra genremæssige,  stilistiske  og  fremstillingsmæssige synspunkter. Jfr. StenderPetersens koncept omtalt ovenfor. Men ogsi her finder  man et fravær. Det vil sige,  der  gives  &amp;n traditionelle  standardviden om  det  homeriske epos, tragedien  m.m.,  og hvor det er muligt suppleres  med  tematikken mundtligskriftlig  digtning. Men  der  er  ikke nogen  spor  af den  type  studier,  der funkler  i  Erich  Auerbach's kapitler  i Mimesis (1946)  om  Homer,  Petronius og Marcellinus.  Auerbach  kan  med  et rØntgenagtigt  skarpsyn  læse  det  ene fascinerende perspektiv  efter det andet ud  af  &amp;n sproglige  detaille.  I ét  greb er han  i stand til  at lokalisere omdrejningspunkter i den  litterære  tekniks indre historie og  samtidig  kaste et blitzlys  ind i  nogle  pludseligt  anskuelige  former  for  antik  menneskelighed. Mimesis er  en  skatkiste  af  stimuli  for litterære antikforskere. Bogen figurerer i litteraturhistoriens litteraturliste -fordi den er en berØmmet klassiker? -; men jeg kan ikke se dens spor i nogen analyser.

Mentalitetshistoriske perspektiveringer  af  tekststoffet  interesserer  man sig  altsa  ikke  for,  og  litteraturlisten tyder heller  ikke  p&amp; kendskab  i  de baner. Interessante  og  spektakulære fortolkninger som J.P. Vernant's Mythe et  Pensée  chez les Grecs (Paris  1965) eller hans  senere Mythe et  tragédie  en GrPce ancienne figurerer således ikke p i  listen,  der  p&amp;  dette  sted  kun  indeholder skandinaviske, engelske og nogle enkelte tyske  henvisninger.

En  anden  særdeles  spændende vinkel  i  den  litterære  antikforskning  har Auerbach er ikke den eneste, der har fmgtbargjort de formmæssige  studier i antikkens  litteratur.  M.M.  Bakhtin  har i  en sprænglærd afhandling, der udkom p&amp;  engelsk i 1981  i  bogen The  Dialogic Irnagination (Austin, Texas), fremanalyseret tre fremstillingsmæssige  grundtyper i den antikke prosa repræsenteret ved den såkaldte 'græske roman', Apuleius  og  Petronius  og  endelig den  antikke biografi og selvbiografi. I hver af disse former kan  han præcist beskrive, hvordan den litterære teknik i antikken udvikler  sig  gennem  ganske bestemte

## K&amp; K ANMELDELSER

konstruktioner  af  fiktiv  tid  og  fiktivt rum.  Det  er  fremragende  og  original forskning,  metodisk  savel  som  stofmæssigt, ikke mindst  over for  den græske  roman.  Men  hvad  skriver  litteraturhistorien  om den græske roman: den er  »bygget over  samme læst som moderne  ugebladssromaner«  (p.329). Der står ogs&amp;  andre karakteristikker  p&amp; de par  sider, der vies fænomenet.  Men der  er  ikke  meget  substans  eller  luft under vingerne her, og Bakhtin's studie er tydeligvis  ikke bekendt.

forskelle  til  det  forsvindende.  Det  er svært at forstå, at man kan fa sig til at skrive sadan i et værk, der i sin indledHauser's en

ning flager med Arnold kunstog litteraturhistorie som central inspiration.

Et vigtigt tema i en litteraturhistorie fra de sidste årtier er forholdet mellem litteraturen  og  de  samfundsrammer,  den fungerer i.  Indledningen lover meget i denne henseende.  Men bind  1  indfrier ikke meget heraf. Som bekendt har den antikke periode endnu ikke udviklet de offentligheds- og markedsforhold,  som hele vores moderne litteraturforestilling er forbundet med. Kun hvis man strækker begreberne vidt, kan man tale om, at  antikken udvikler »forformer«  el. lign.  af  disse moderne  strukturer. Verdens litteraturhistorie aner  dog  ikke noget problem. De fa linier, der bruges p&amp;  problemstillingen, fremstiller  f.eks. Athen  omkring 400 f.Kr.  som  præget af  »bogforretninger,  eksport  af  b g e r og private bogsamlinger« (p.148); med andre  ord  de  'litterære institutioner', som  »den  dag  i  dag«  (ibid.)  præger samfundet. Fra Platon til Bertelsmann's internationale bog- og medieimperium i  slutningen af det 20. århundrede synes ikke i litteraturens produktionsvilkår  at være  sket  ændringer  a f betydning,  der er værd  at nævne.  Det turde dog være en tilsnigelse.  Igen  ser man  saledes  en  voldsom  trang  til  at 'gØre  antikken  moderne', at  nedtone Spændingen mellem litteratur og politisk  magt  f.eks.  i  Rom  giver  heller ikke  anledning  til dyberegiende  overvejelse over,  hvad den mon kunne betyde generelt for digtningens genrer og indhold. Det bliver  i det væsentlige til nogle  snusfornuftigheder  p&amp;  det plan, hvor man giver gode råd til historiens akwrer:  »Man matte vare sin mund og pen,  hvis  man  ville  være  forfatter  og overleve  i  kejsertidens  Rom«  (p.297). Eller en ad hoc-agtig  'nu skal du h~re'forklaring p&amp;,  hvorfor Ovid blev forvist fra  Rom:  Augustus var  »bange  for  at for stor indfly- Ovids livssyns skulle f&amp; delse« (p.299). Ja, det var han sikkert.

Det  er  pudsigt,  hvorledes  disse  for litteraturen ganske konsekvensrige magtforhold troskyldigt kan  konstateres,  som om det var et lille faux pas i et  ellers pænt selskab: »Det var naturligvis vigtigt  for kejseren  at de mænd han  var  omgivet  af  var  loyale  mod ham«  (p.280),  hedder  det som  grundbetragtning  til omtalen af  Augustus og Mæcenas. Men  hvad  det  bet&amp; for indholdet i  den  litteratur,  der  havde mæcenatet som social ramme, synes at begrænse  sig  til  dette:  hvis  mæcenen var flink, gav det digteren ro; hvis han ikke var flink, hæmmede det hans digtning. Store  ulykker bliver der  dog aldrig  tale  om.  Vergils  og Horats  beskrivelse af det lykkelige bondeliv »skal opfattes  som propaganda for Augustus' politik«  (p.286), hedder det. Men ogsa her konstaterer  man blot en

## K&amp;K ANMELDELSER

pittoresk  detalje,  et  udenværk  til  det væsentlige. Og det væsentlige synes at være  'menneskelivet', det  uforanderlige, det ikke-forskellige. Som der står om Æneiden: det er et digt »om Rom og menneskelivet* (p.286);  ikke menneskelivet  som  Vergil  eller  romerne opfattede  det,  men  sadan  i  al  almindelighed. Hermed har digtet formentlig opfyldt, hvad der flere gange omtales, som om det drejede sig om noget ganske fysiologisk: »et almenmenneskeligt episk behov*  (p.48),  som digteren opfylder  ud  fra  sin  »drift til  at  fortælle historier« (p.  13).

som  den  ældre  historicistiske  skole gjorde?  Eller  anser  man  den  for  en psykologisk-politisk strukturændringshistorie af komplekst tilsnit som f.eks. Prozess Zivilisafion)? Eller anser man  den p&amp; neoromantisk vis  for  en  forfalds-

Norbert Elias gjorde ( h e r den der historie?

At  skrive  en  litteraturhistorie  med den tendens, at der -bortset  fra visse medie- og genreforskelle og den almindelige  politiske  kronologi -egentlig ikke sker de store forandringer gennem historien er noget nær selvmodsigende. For  hvis  alt  i  det  væsentlige  var  det samme, hvorfor s A   beskæftige sig med disse gamle sager? Det er et spØrgsmAl, som  m A melde sig, når man  læser en litteraturhistorie,  der  s A stærkt  fremhæver  lighederne,  det  her-og-nu-aktuelle, det du-og-jeg-modeme. Og mangelen p A   svar slh ud p A   en anden, konsekvensrig  måde.  Har  man ikke nogen forestilling om  historisk udvikling,  bliver  man  nØdt  til  at  ty  til  den blotte  kronologi  i  struktureringen  af fremstillingen.  Det  er  s&amp;  ogsA  hvad man gØr; neoannalistik  kunne  man kalde det.

Og  dog  stikker nissen  alligevel næsen  frem  her  og der. Nogle  f A steder opiræder nemlig pludselig ordet 'civilisationsprocessen'.  Det bliver imidlertid ikke tilkendegivet eller  diskuteret, hvad man forstår derved. Anser man den for en triumferende historie om fremskridt, Klart  bliver  der  ikke  meldt  ud  til disse  spØrgmA1,  men  de  diskrete  signaler peger nærmest i retning af  sidste mulighed. Som nævnt mener man ikke, at de såkaldte mundtlige samfund f ~ l t e noget  behov  for  skrift,  et  sadan  samfund  »er  ikke  noget  litterært  mangelsamfund* (p.45). Et andet sted karakteriseres  de  primitive  samfund  som nogen, der lever »i ~kologisk balance med  deres  omgivelsera  (p.29).  Man kan selv fortsætte og  slutte sig  til resten.  Det  var  ogsA  dengang, hvor  »afstanden~  mellem  menneskene,  endnu ikke  var  opstået, j f r . ovenfor. Det  er ikke  overraskende,  at  Platon  og  idélæren  f h  en  fyldig  behandling,  mens Aristoteles -»videnskabemes systematikere som  han  benævnes -gØres af  p A   én  side.

Den  underliggende skitse  til  civilisationsprocessen som en Økologisk og social forfaldshistorie  passer godt sammen med dyrkelsen af  det folkelige og af det ikke-europæiske.  Men disse typiske  70'ermeninger står  i  et  uafklaret forhold til  de mange eksempler p A ,   at man -i 50'ernes og 60'ernes stil -uhistorisk  taler  om  mennesket  som sådan  i almindelighed.  Og endelig kommer hertil det lag af det her-og-numoderne,  som  80'emes kommercielle behov  for  bred  læserappel  har  smurtovenpii. En  ganske speciel blanding.

## K&amp;K ANMELDELSER

I  dette  trelagede  fænomen  spiller 8O'ernes  kommercielle  impuls  ind  i flere  forbindelser.  Værket  er  saledes ikke  en  skrevet  litteraturhistorie,  men ogsa en billedbog.  Hvis  man  er sadan indrettet,  at man i en fagbog gerne vil fØlge en  sammenhængende tankegang blive fremstillet, har man en vanskelig opgave  for  sig.  Næsten hver tekstspalte, har en konkurrerende spalte ved siden  af  sig.  Her  findes  billeder  og/ eller billedtekster,  tit  lange.  Med ganske korte mellemrum kommer helsidesbilleder  og  billedopslag  over  to  sider. Den, der kunne tænke sig at læse, ikke primært  bladre  i  billeder,  skal  derfor hele  tiden  arbejde  ned  gennem  dette spraglede  dække for at  komme  til grundteksten.  Det kræver  en betydelig vilje  og  koncentration, og  man  kan undertiden  fØle, at tilrettelæggeren  slet ikke  Ønsker,  at  man  kommer  ned  til den. Det er en effektiv  distraktion,  der sættes i scene. Og jeg  tror den lykkes. De færreste trodser  formentlig  forhindringerne  og  kommer  igennem  til  en kontinuerlig  læsning  af flere  sider  i træk.

Tankegangen  bag tilrettelæggelsen er,  at den  moderne kultur er visuel, og at flere og flere af denne grund dropper Wgerne.  Den  såkaldte  »bogdropperdebat« genlyder. For at lokke publikum tilbage til litteraturen  overtrækker man sa  sagen  med  et  tykt  lag  af visuelt flØdeskum, s&amp;  den ligner en lagkage fra konditori La Glace. Hvis malet er at fa folk  til  at Irese bade  denne  og  andre Mger, tror jeg,  at strategien  er forkert. Man  kan  godt  lokke  til  billedkigning. Men  hvis  man  vil  lokke  til lresning, kræver  det,  at teksten i sig selv  er stimulerende og  næringsrig;  at den  er velskrevet  og  har  tankefede  i sig. Det kan  ikke »fixes«  med  billedopslag  og farver.  Hvis  man  vil  se  billeder,  vil man,  når det kommer  til  stykket, nok snarere gi3 til et billedværk  og ikke  til en litteraturhistorie.

Trods den visuelle opcheckethed og den energiske  aktualiseringsirang,  der begge skal signalere at værket er moderne og »in«, behØver  det dog ingen bind i  sit  ind-

hemmelighed være, at dette f ~ r s t e af Verdens litteraturhistorie hold og sin tankegang  ikke er det.

Hvis man kan finde en hovedtendens i  de sidste  25  års internationale originalforskning  i  fremmede  og  fortidige kulturer  er  det  en  ny  bevidsthed  om disse kulturers  anderledeshed.  De står ikke blot p5 et andet trin i en unilineær udviklingshistorie, som  man  i  historicismens dage ofte forestillede sig. De er heller  ikke almentmenneskelige ens bag en overflade, som man kan skrælle af,  hvilket  ogsa  har  været  en  gængs underliggende tankefigur, bl.a. i 50'erne.  Nej,  de er  forskellige  i  en  række henseender, som  man  tidligere ikke havde horisont til at forestille sig kunne  variere:  i  menneskenes  handlingsmØnstre, i deres psykologi, i deres sociale  interaktion,  som  regulerer  sig gennem  helt andre motivationer og regler, end dem vi kender. Udviklingen i  litteraturen  og de litterære  former er i en sadan betragtning  det helt centrale stof, bade for en bredere kulturhistorisk fortolkning og for de snævert tekstorienterede analyser i traditionen fra Auerbach og Bakhtin.

Fra  dagsdebattens  kondorer  kender man  kritikken  af  »eurocentrisme«  og »etnocentrisme«. Men for forskerne har det ikke drejet sig om den chikke posi-

## K&amp; K ANMELDELSER

tur. For dem blev den ny bevidsthed et incitament til det vanskelige arbejde at fremanalysere,  hvori  de fortidige kulturers  anderledeshed s% bestod.  Det  er en  opgave,  der  består  i  opfange  det forskellige i de gamle kulturer i stedet for  at  reducere  dem  til  det  identiske. Som  et  illustrativt  og  spændende  eksempel  p% bestræbelsen  kan  nævnes Paul Veynes studie i  antikkens »gaveØkonomi«  og  det  hermed  forbundne kulturm~nster, Le  pain  et le  cirque (Paris  1976). Samme Veyne blev senere bedt om  at redigere  fØrste bind  om antikken  i  pionewzrket L'Histoire de la  vie  privée (Paris  1985 ff.),  der  er skrevet  ud  fra  den  samme  grundtendens, og som i 1Øbet af kort tid blev en standardreference.

Denne forskningsudvikling  har været fransk initieret, men den har faet internationalt  gennemslag.  En række  af  de centrale  værker  er  blevet  oversat  og udgivet  i USA, hvor de bade har givet bred inspiration og udl~st intens debat. Herfra  er de g%et  videre verden rundt. Der  er  meget  at  diskutere  om  denne tilgang,  og  det bliver  ogsa  gjort.  Men f%  vil  benægte,  at  den  væsentligt  har udvidet perspektivet p% antikken  og fØrt forskningen ind en frugtbar skærpelse af  bevidstheden  om det historisk forskellige i tidligere epoker.

disk er ude af  kontakt med  det refleksionsniveau,  som  intemational  forskning  har  arbejdet  p%  i  nu  snart  mange år. Ikke  fordi  man  ved  bedre, elier fordi man vil  noget  andet.  Men  fordi man ikke er ?t jour.  Karakteristisk nok er  det  eneste  tegn  p% bredere  orientering eller refleksion et referat af George  Dumézil's myteteori.  Den  er fra 6O'eme og tilhØrer i sin tankegang den  tidlige  strukturalisme.  Udmærket; men der er kommet noget til efter den. Det  er  i det hele  taget,  som  om den internationale faglige udvikling fra 6O'eme og frem til værkets tilblivelse er giet helt hen over hovedet p%  denne litteraturhistorie,  bortset  fra den polish af  'progressive' meninger, som 70'eme gjorde obligatorisk for alle  rimeligt modeme.  Men  moderne meninger er ikke  det  samme  som  modeme  videnskabelig  analyseteknik  og  et  modeme metodisk refleksionsniveau.

N å r man  i  Skandinavien  skriver en Verdens litteraturhistorie, bevæger man sig ind i et internationalt forskningsfelt. Det vigtige er maske ikke om fremstillingen  eller  litteraturlisterne  inddrager konkrete enkeltstudier fra nyere forskning, s b n t   man nok kunne mene at de mere spektakulære burde figurere. Det vigtige er, at Verdens litteraturhistorie -i  hvert fald dette fØrste bind -meto- Det er muligt  at  lokalisere  værkets lag af kommercielle  finesser: aktualiseringerne,  billederne  m.v.  Her ligger sporene fra 80'erne. Man kan ogs% lokalisere laget af 'de rigtige meninger' m.v. Her  ligger  sporene  fra  7O'eme. Tilsidst finder man endelig den egentlige  faglige  teknik.  Den  stammer  fra 50'eme og de tidlige 6O'ere.  Som sadan er den  hæderlig  nok  og  al  ære for det.  Men den er unægtelig  dateret. Det kan  godt være,  at det  i  1985 var litteraturhistoriemes  BMW,  der  kerte frem. Men bag den glinsende overflade skjulte sig en Trabant's  mekanik.

En  erfaring siger, at  de  bedste  litteraturhistorier er dem med de korteste indledninger. At  love  lidt  og  holde meget  synes  at  have  været  ledetraden

## K&amp; K ANMELDELSER

for  mange forskertyper ogsa  pil  dette

felt.

Verdens  litteraturhistorie har en lang indledning. Her  loves meget.  Man  vil anlægge en række  af  metodiske synsvinkler (»sociologiske,  idéhistoriske og komparative«,  p.16). Man  har  et  nyt litteratur-  og  historiesyn,  en  ny  stofudvælgelse, en ny opbygning og fremstillingsform, foruden naturligvis et nyt billedstof. Man vil beskrive intet mindre  end  »hele  verdens  verdenslitterature (p.17);  som  en »global proces« (p.18).  Man  vil  i  det  enkelte  tilfælde beskrive »hele  samfundets  litterære liv« (p.19), både litteraturens »indre og ydre historie« @.20), se den fra brugernes synsvinkel og se den fra producenternes,  se  den »bade fra  samtidens synsvinkel,  p&amp; &amp;ns betingelser, og med eftertidens  og  nutidens  Øjne«  (p.24). Eller som det hedder med visuel reklameretorik, der skal lokke filmfreaksene til:  »Det er ogsa derfor fremstillingen går op og ned som et kamera p&amp;  en lift -skifter  mellem  detaljer  og  overblik, mellem fr~perspektiv og fugleperspektiv« (p.25). Hertil kommer lofter om, at man angiveligt er inspireret a f   metoder fra den nyeste forskning. Bl.a. nævnes her  Robert  Escarpit  og  Sven  MØller Kristensen.

Det sidste skal nok være rigtigt, albh hvem  man  er inspireret af. Men ellers m A man  nok  sige, at der  i denne indledning bliver affyret rigeligt med krudt; af det lØse. Det er muligt at man kan  bluffe  nogle  troskyldige til  at tro pi%  alt  det,  der  bliver  lovet.  Men  har man  lidt  sund  skepsis,  eller  har  man selv dyppet tæerne i det hav  af problemer  og  overvejelser,  som  litteraturhistorieskrivning  indebærer,  kan  man sige  sig  selv,  at  s&amp;  meget  som  her loves,  kan  aldrig holdes.  Og  det er da ogsa,  hvad  den  videre  læsning  fortæller.  Aldrig  er der  vist  i  en  indledning til en litteraturhistorie blevet gaet i s A   store sko -med s&amp;  smil fodder.

Verdens litteraturhistorie har faet meget positive anmeldelser i aviserne. Det  har  sikkert  at  gØre  med,  at  den fremtræder venligt og im~dekommende.  Den  stiller  ingen  krav  til  sine  læsere, den forventer ikke meget af  dem; hØjst en smule  opmærksomhed,  og denne kan gerne være lidt adspredt, for der bliver ikke lagt op til stØrre læsestræk.  En  yderligere  årsag  til  pressesuccessen kan  måske være, at dagbladenes litteraturhistorieanmeldere  endnu i  80'erne som  regel  havde  en  universitetsuddannelse fra netop de år , hvor Verdens litteraturhistorie forankrer sig fagligt:  5O'eme  og  de  tidlige  6O'ere. Den  repræsenterer  ikke  noget  nyt  og fremmed;  det  er  kun  indpakningen, som er opdateret.

Derfor tror jeg  ogsa, at den fungerer tilfredsstillende  over  for  store  læsersegmenter, maske især inden for disse aldersgrupper.  Derimod  er  jeg mere usikker  på, om  den  tilfredsstiller  de yngre læsergrupper.  Jeg kan naturligvis ikke  tale  p i %   deres vegne.  Men  det  er mit  indtryk,  at  litteraturstuderende nu er meget seriØse. Det har  i Danmark i 80'erne  været god tone at sparke bagud pi  70'ernes  faglige  fornyelser;  fuldt forståeligt  og ganske naturligt. Men det bliver  jo overstået,  og  der  kommer yngre til,  for hvem  traumet ikke eksisterer. Et nyt rum for saglighed opstår. For  alle  gælder  det  videre,  at  hvadenten man  ved det, vil det eller ej, s&amp;

## K&amp;  K ANMELDELSER

står man  p A skuldrene  af  de forudgiende årtiers faglige udvikling.  Situationen kan ikke skrues tilbage til 50'erne. Og  de' nuværende  litteraturstuderende har langt mere sofistikerede problemer i hovedet end som s% de kan ikke leve af gamle IØsninger.

Formidling og indhold hænger saledes sammen,  og det er  et  sp@rgsm%l, hvor stort  et  gab  litteraturhistoriens læservenlige og biiiedrige tilforladelighed kan sla bro over. Det får sta Abent.  Her  har  det primære  været  en vurdering  af  værkets  f ~ r s t e bind  med vægten lagt p&amp;  det faglige frem  for det formidlingsmæssige.  Vi vil i kommende  numre  af K&amp;K diskutere  værkets efterfdlgende bind med en psitiv forventning  om,  at  de  vil  feje  nye aspekter til billedet.

## Lise Busk-Jensen

## Moderne romantik

Hans Boll-Johansen og Flemming Lundgreen-Nielsen (red.): Kaos og kosmos. Studier i europczisk romantik, Museum  Tusculanum,  255  s.,  illust.,

1989; 198,- kr.

Kirsten  S~holm og  Hans  Carl Finsen (red.): Romantik i europczisk litteratur, Aarhus  Universitetsforlag, 190 s.,  illust.,  1990; 158,- kr.

Dansk  litteraturforskning  var  i  mange år præget af to modstridende romantikopfattelser.  Den  ene  havde  Brandes fremlagt i Hovedstr~mninger'nes fØrste bind fra  18701erne,  den anden udmØntede  Vilh.  Andersen  omkring  århundredskiftet  bl.a. i  sin  disputats  Guldhornene.  Brandes  miskrediterede  den tidlige  romantiske  bevægelse  ved  at beskrive  den som et reaktionært opgØr med  oplysningstiden.  I  Hovedstr~mninger'nes  senere bind om engelsk litteratur  efter Byron  og  fransk litteratur efter 1830-revolutionen  blev romantikken  ganske  vist taget  til  nåde igen, dog  kun  for  s&amp;  vidt  som  den  blev  liberal og samfundskritisk og satte 'problemer under debat', kort sagt foregreb hans eget moderne gennembrud. Brandes' syn pil  dansk litteratur i perioden 1800-1870 var sammenfattende,  at den aldrig  havde  IØftet  sig  fra  den  tidlige romantiks  'reaktionære  sump'.

Denne negative vurdering  af romantikken vendte generationen af litteratur-