Retorik og retorikere
Forfattere: Jørgen Holmgaard
Tidsskrift: kok (1995-11-27)

## J@rgen  Holmgaard

## Retorik og retorikere1

Retorik er lzren om veltalenhed  eller mere bredt den sproglige fremstillings kunst. På sin vis et forholdsvis teknisk anliggende og således egentlig ikke noget, som burde fremkalde stzrkt lidenskabelige reaktioner for og imod selve betimeligheden af, at der findes, eller at man beskzftiger sig med et sådant fznomen.

Selv hvis man przciserer definitionen en smule og med Cicero siger, at retorik er kunsten  'at tale for at ~ v e r t a l e ' , ~ burde det vzre en hzderlig sag. @nsker man ikke menneskenes mellemvzrender afgjort ved vold, da burde en kunst, der g ~ r det muligt for parterne i stedet at tale og overtale hinanden, ubetvivleligt anses for en zdel fzrdighed at beskzftige sig med, såvel praktisk som teoretisk. »On Murdering Considered as One of the Fine Arts« hedder et af  De Quinceys veltitulerede essays, og man kunne tro, at beskzftigelsen med denne alternative kunst -mordet -havde haft vanskeligere vilkår i og uden for litteraturen. Det har dog ikke vzret tilfzldet. Alt andet lige har den retoriske måde at udfolde og afgore konflikter på nok haft en betydelig dårligere presse end den voldelige.

Siden Sohates' opgor med sofisterne har der eksisteret en livskraftig tradition for at fordomme retorikken. I stedet for forestillingen om, at en sag kan fremstilles sprogligt på mere end én  måde, og at nogle fremstillinger er mere overbevisende end andre, har filosofien, religionen og siden da videnskaben stadig vzret tiltrukket  af den modsatte idé,  at den sande tale udtrykte sit indhold direkte, ubesmykket. I forholdet mellem tanke og tale foregik ideelt set intet teknisk, ingen sproglige ombrydninger, hvori valg og strategi var en del, men alene den sande betydnings fodsel, om end den ikke altid var lige nem. Denne tankegang har kunnet folges i en lang rzkke szrdeles retoriske og velformulerede tekster gennem århundrederne. Og man kunne med tanken herpå fristes til falde for Jacques Derridas berØmte diktum om, at vi i en sådan forestilling om forholdet mellem tegn og betydning står over for '2000  års vestlig metafysik' som en ubrudt tradition. Men det holder ikke helt stik.

Den retoriske tanke har aldrig vzret dod, og den metafysiske linie -hvis vi med Derrida vil benzvne den sådan -har aldrig vzret enerådende. Og hvad mere er, forholdet mellem dem har vzret langt mere komplekst og sammen- vzvet, end den simple dikotymi lader forstå. Sokrates' opg@r  med sofisternes retorik -i dialogerne Protugoras, Gorgius, Faidros, Theuitrtos -er i sig selv forblpffende, ja hensynslese retoriske konstruktioner. Den antiretoriske position. han argumentatorisk udfoldede, l~ftede ikke kun tznkningens sprog op på et h ~ j e r e niveau, sådan som han af filosofi- og kulturhistorien  er blevet bergmrnet for. Under dialogens tilforladelige maske udviklede Sokrates ined subtilt begrcbskl~veri og kynisk, elegant verbalzkvilibrisme den retoriske praksis til et sofistikeret spil, hvor sofisterne ikke kunne vzre med. Det var den bedre retoriker, der vandt, i hvert fald sådan som vi kender historien i Platons udgave.? Og med en dobbeltbundet gestus, vi m ~ d e r senere igen, benyttedes sejren til at fornzgte retorikken  og kontrastivt instituere filosofien som betegnelse for den h~jere, purt  sandhedss~gende virksomhed, sejrherren selv bedrev.

Sokrates' kamp mod sofisterne var cn sejr over retorikken og,for retorikken. Selv om den skulle vzre filosofiens sejr, var den ikke et tilintetgerende nederlag for retorikken. men blev produktivt medvirkende til, at Aristoteles kunne g@re  retorikken til emne for en mere omfattende filosofisk-teoretisk behandling. Uden direkte involvering i den sofistiske polemik blev Aristoteles' bearbejdning dog ikke sserlig retorisk virkningsfuld; så meget desto mere interessant. Reelt lzgger han sig på mange punkter i forlsengelse af sofisterne, således bl.a. når han ger opmzrksom på, at kompetencen til at formulere sig godt i sprog i  sig selv hverkcii cr god cller ond.4 Til gengzld indlzgger han en ny teoretisk, upartisk distance i opfattelsen af retorikken, idet han mener, at »dens opgave ikke i og for sig er at overbevise nogen, men i hvert enkelt tilfzelde at pege på de overbevisende momenter, der foreligger [.  .  . ] At noget er sofistik, beror nemlig ikke på formåen, men på forszt.«" ~nodsztning til Platon, der i sin kritik af talekunsten hele tiden hzvder, at den ikke som andre ordentlige  'fag'  har sit eget afgrznsede genstandsområde, accepterer Aristoteles den som en rent sproglig eller symbolbearbejdende fzerdighed og som sådan beslzgtet med logikken. »Lad da retorik vzre bestemt som en kunnen (dynumis), der sztter os i stand til at inenstre de inulige overbevisende inomenter i ethvert givet stof.«' Platons ideelt forenklende påstand om den sande erkendelse, der ikke behØver retorik, bliver også voldsomt nuanceret: for at få folk til at forstå, hvad der er sandt, må man vzre i stand til at formulere det vel og overbevisende; ellers bliver de sandhedss~gende blot vildledt af  dem, der har evnen til at overtale, men ikke sØger sandheden.

Anskuet således flytter retorikken  sig fra at vzre farlig evne, der forvansker sandheden, til at blive den kraft, der får sandheden til at sejre. Cicero videreudvikler beslzgtede tankegange, der også anslås hos sofisterne, til en civilisationsmyte om, at selve menneskets overgang fra dyrestadiet til menneske- stadiet egentlig er retorikkens vzrk: en klog mand overtalte de vilde til at tznke og tale i stedet for at slås.' Civilisationens grundlzggelse hviler på fornuft og retorik. Generelt skete der hos de romerske retorikere en forsoning af den krasse modsztning, som Sokrates lagde ud med, og den smukke tanke vandt frem, at kun den, der vil det gode, taler godt.Wg omvendt: hvis det er en god sag, talen griber om, folger ordene af sig selv: »rem tene, verba sequentur«, som Cato sagde."

Det er idéhistorisk  en kendt sag, at kristendommen i sin tanketype griber tilbage til den sokratisk-platoniske tradition, isrer i henseende til forestillingen om en absolut, ikke-retorisk, ikke-sproglig sandhed, en opfattelse som også stoikerne nzrede. De romerske retorikeres pragmatiske bØjning af forholdet mellem retorik og sandhed måtte derfor naturligt falde for en kraftig kristen fordommelse. Augustin, der selv var uddannet i den hedensk retoriske tradition og dermed vidste, hvad han talte om, undsagde de netop citerede tanker hos Cicero og Quintilian og stillede heroverfor en guddommelig sandhed af en dimension langt hinsides den hedenske retoriks forestilling om sandhed, hvor det sande i vidt omfang var identisk med det moralsk rigtige.lo  Men netop som retorikken kunne synes lzngst vzk, kom den ind igen. Hvis man accepterede eksistensen af en ikke-sproglig sandhed kunne retorikken nemlig bruges igen. Ikke som vejen til at finde en moralsk rigtig eller fornuftig opfattelse, men som instrument til at fremme troen på den ikke-sproglige sandhed. I og med at denne var givet, åbenbaret, blev retorikken som forf~relse ufarlig. Den ville aldrig kunne anfregte det åbenbarede. Efter at have forkastet den hedenske retorik kunne han nu inddrage den igen og genanvende dens teknikker til det ny hojere forinål. Han kastede sig over et retorisk studium af de hellige skrifter og fandt ud af, at bibelcn ikke var et produkt af retorikken, men retorikken åbenbaret i selve bibelen. Han var srerlig optaget af Paulus'  skrifter,  en anden konvertit med intens erfaring om modstridende indre stemmer, der forsagte at overtale hinanden.

I den tidlige  antikke sarnmenhzng var retorikken et led i evnen til at overtale til en bestemt handling. Det gjaldt på forskellig måde i den politiske tale og i retstalen. Senere og i udprzget grad i Augustins kristne retorik kom overtalelsen til at sigte mod at overtale til en holdning, ikke en handling."  Men selv om sigtet blev generaliseret og selv om det, der skulle overtales til -kristendommen -  , lå langt mere fast end i den tidligere retorik, hvor alt principielt kunne forsvares, forblev forbindelsen tilbage alligevel intakt. Kenneth Burke har meget rigtigt noteret sig det interessante forhold, at i den grzsksprogede kristne terminologi er betegnelsen  for den hojeste vished -troen -identisk med det ord. kistoteles bruger i forbindelse med retorisk sandsynliggorelse, nemlig pistis."  Begge betydninger går tilbage til  verbet peitho, der i aktiv betyder  'overtale',  i  medium og passiv betyder  'lader sig overtale' eller direkte: 'adlyder.' N å r én adlyder og tror  på noget, er det således resultat af, at en anden overtaler; tro korresponderer med overtalelse. SkØnt kristendommen forsikrede om svzlget inellem troens vished og det, der jordisk-retorisk kunne overtales til. sandsynligg~res, fortzller etymologien bag 0 1 1 1   dens ryg om troens og vishedens oprindelse i overtalelseshandlingen.

Denne intrikate sag om sammenhzng og adskillelse kan med fordel szttes i  relief af  Aristoteles'  tidligere bestrzbelser, hvori han videreudvikler en lignende tankegang hos SokratesIPlaton. Det er en fundamental streng i hele Aristoteles' videnskabsfunderende tankegang, at han på én side  sztter det rigtige videnskabelige bevis, der fflrer til sandheden (upodeixis) samt det formelt uomstØdelige, logiske bevis (syllogismen). På den anden side står heroverfor det mere flertydige retoriske bevis (to enthyrn61nu).  Han sØger hermed at Izgge en skillelinie mellem det sande (uletheiu) og på den anden side det sandsynlige eller almindelig antagne (tu e n d o x ~ ) , ' ~ ligesom han endelig vil skelne mellem egentlig videnskab med dens indsigt i et bestemt genstandsområde (episterne) og så det, som retorikken -og poetikken -hØrer til: praktisk kundskab (dynumis). l 4

På denne måde afgrznses retorikken hos Aristoteles fra den egentlige sandhed og den egentlige videnskab og hos Augustin fra den sande tro. Adskillelsen er det frelles. Men for Aristoteles er afgr~nsningen ikke et ultimativt problem, han overspiller den aldrig og kan også se det, der forener. Således noterer han tort, at der  jo egentlig ikke er megen forskel på »det sande og det, som ligner det sande«, og at det iØvrigt er samme erkendelsesevne, vi bruger over for begge."  Augustin kan naturligvis ikke indtage en lignende holdning. Men givet at troen accepteres som en forud åbenbaret inventio, som taleren ikke selv skal konstruere, blot forsti, åbner han for den retoriske fremstilling (elocutio).'%ermed  gentog han meget af en figur, som allerede trådte frem hos Platon. Den forddmmelse af sofisterne, hvormed han grundlagde den retorikkritiske tradition, forhindrede ham ikke i i Fuidros at involvere sig i udforlige retoriske overvejelser -ud fra en lignende tankegang: hvis man er en god filosof, kan man ogsa blive en god retoriker.]'

Et mØnster synes at tegne sig: ligesom Aristoteles, Cicero og Quintilian alle bØjede sig for Platons kritik af  sofisternes »tomme« retorik, således bØjede Platon og Augustin sig fra den anden side for retorikkens n~dvendighed og muligheder. Hvis man som Derrida vil se en kras modsztning mellem retorikk e n ~ grundkggende relativisme og en absolut sandhedsforestilling, og hvis man vil historisere dette billede til en 2000-årig retorik-fjendtlig tanketradition, får man helt sikkert et billede med en pzdagogisk appel. Men det er måske ikke et fuldst~ndig akkurat billede. Eller sagt på en anden måde: en taler, der ville fortzlle en mere kompleks historie, og som ville argumentere for, at elementerne er mere intrikat sammenvzvede, skulle have rimelig gode kort på hånden. Og dog. Også en taler med den fØrst nzvnte position har holdepunkter for sin påstand, i hvert fald hvis den bliver modificeret for sin fejende generalitet. I s z r  eftertiden kom til at levere argumenterne.

## Retorik, kristendom, videnskab

Som hjzlpedisciplin  til den kristne overtalelse kom retorikken til at hedde homilitik, men dens betydning i den sejrende og herskende kirke blev en anden og mindre, end den havde været i den kzmpende og overtalende kirke p i Augustins tid. Oplysende for retorikkens stilling var dens placering på det kristne universitet fra omkring 1200 og fremefter. Retorikken udgjorde -sammen med grammatikken og dialektikken (logikken) -det såkaldte triviurn. Sammen med quadrivium -de fire »naturkundskaber« -var retorikken del af de syv 'liberale kunster'. Denne betegnelse skattede til antikkens dannelsesforestilling om, hvad der var klogt og udviklende for en fri mand at beskzftige sig med.Ix I den senere kristne kontekst blev disse fzrdigheder reduceret til en status som en slags indgangsportal  til troen, og p5 det kristne universitet blev disse 'artes liberales'  eller  det 'artistiske  fakultet' f~lgelig betegnet og vurderet som 'det lavere fakultet'. Det var kun et forberedelsesfakultet. Her fik man nogle elementzre sproglige fzrdigheder, inden man gik videre til de h ~ j e r e fakulteter med det teologiske som kronen. Selv efter i renzssancen at vzre blevet til filosofiske fakultet beholdt dette felt sin lavstatus helt op til  begyndelsen af 1800-tallet.

Renaissancen genoplivede naturligt interessen for den fer-kristne retorik, og som den guddommelige stats autoritet gik i forfald i 1500-tallets sociale turbulens, voksede retorikkens status. Ciceros tanker om retorikken  som middel til social konfliktlØsning indgik i renaissancedigtningen med fornyet aktualitet.19  Og på det snzvrere sproglige plan forblev antikreferencen, herunder retorikken (og metrikken), levende i de efterfolgende århundreders udvikling af de nationale sprog og litteraturer. Sålznge tankegangen om digtningen som bevidst genbrug af forbilleder (imitutio) dominerede -og det gjorde den i flere henseender op til romantikkens geni- og originalitetsforestillinger -, var der ruin for en ;ben  brug af retorikken.

Den kristne doktrin oin retorikken som et nyttigt, men underordnet middel til forkyndelse af den åbenbarede sandhed var ikke slut med renaissancen. Da de nordeuropziske fyrsteuniversiteter i 1600-tallet blev til absolulismens przsteskoler styret af den ny ortodoksi, blev sandheden endnu snzvrere end den havde vzret fer. Som hyldest til denne sandhed og iszr vel til dens jordiske reprzsentanter fejrede de retoriske fzrdigheder betydelige triumfer bl.a. i barokken. Men retorikken som vehikel for flersidig belysning af  »ting, som synes at have mulighed for at falde ud til enten den ene eller den anden side«,2o havde ikke gode dage. Universitetets disputereØvelser skattede stadig til den skolastiske tradition, d.v.s. var Øvelser i med logikkens våben at forsvare den åbenbarede sandhed.

I det lzngere perspektiv var det imidlertid ikke så meget den kristne sandhed, som skulle komme til at inddzmme den retoriske proces til et snzvert virkefelt. Det er i de sidste årtier med styrke blevet tematiseret, hvorledes man fra 1600-tallet og frem kan se en sekulzr videnskabelig sandhedsforestilling få fodfzste, fØrst og fremmest bygget på ideen om sanseperceptionen -iszr Øjet -som en korrekt, direkte erkendelseskilde."  Der er mange faser og facetter i historien om denne sandhed fra Descartes og Locke til Kant og op til dette århundredes logiske positivisme."  Og ligesom hos Aristoteles spiller tanken om videnskabens apodiktiske karakter sammen med respekten for logikkens formelle lovmzssigheder. Ved siden af iagttagelsen og sanseperceptionen indgår der således i komplekset omkring den videnskabelige sandhed en kraftig deduktiv linie, ikke mindst i den tidlige astronomi og fysik.'?

Omkring 1800-tallet blev videnskabskomplekset imidlertid endnu mere omfattende end som så. Uden at overse de mange interne skillelinier kan man med feje indbelatte 1800-tallets historicisme og evolutionsforestillinger i en videnskabelig tanketradition, hvor sandheden hersker, og retorikken i  bedste fald tjener. Evolutions- og historiekonstruktionerne i det 19. århundrede er ikke bygget på den samme sikkerhed i iagttagelsen og logik i f~lgeslutningen som det newtonske paradigme synes at indeholde. Men forskellen oplevedes i datiden ikke som nzr så skarp, som den senere gjorde, og den kritisk-rzsonnerende iagttagelse syntes på baggrund af, hvad der var kommet fer, faktisk at fore til nzsten apodiktiske resultater. Rankes »wie es eigentlich gewesen« var ikke en vits. De narrative konstruktioner, man i videnskaberne byggede oven på fundamentet af iagttagelse, kunne ofte ligne kristendommens grundfortzlling, i sin unilinezre, irreversible tidsopfattelse og strukturelt set i hej grad.14 Men ligesom kristendommens historie tidligere havde kunnet tros som sikker, kunne evolutionens naturligvis også, helt bortset fra at de ikke nodvendigvis konfligerede.Det retoriske grundlag for disse videnskabelige udviklingskonstruktioner var ikke synligt, da de efterhinden blev båret af en stzrk social konsensus, som kun vrisne eller ironiske modsigere så som Hamann, senere Kierkegaard stillede sig uden for. Elementerne blev forholdsvis probleml~st bundet sammen i en erkendelsesoptimistisk forestilling om, at man arbejdede på at finde den videnskabelige sandhed, at denne fandtes og lod sig finde.

Hvad der kom op var en moderne tankegang, der sprogligt ytrede sig i en klar skelnen mellem på den ene side meninger, på den anden side viden. Eller rcttere: en moderne genanvendelse af den gamle skillelinie, som allerede Platon og Aristoteles havde funderet så indgående over, som kun de kan, der står ved dens kilde. Også kristendommen havde brugt den til si t formål, når den satte troens vished  som det eneste sikre og heroverfor et mangfoldigt felt af blot meninger. Nu overtog imidlertid oplysningen og senere videnskaben med stor autoritet patentet  på den sikre viden, og troen rykkede gradvis over på meningernes plads. I det hele reduceredes ineningerne til ikke kun mindrevzrdige, men tendentielt uacceptable stØrrelser, hvis forsvar af modstandere uden tØven kunne klassificeres som blot sofisteri, retorik. I 1700-tallets progressive diskurs havde 'iagttagelsen' og 'fornuften' vzret udbredte sandhedsjnstanser; 'iagttagelsen' i den angelsaksiske diskurs, 'fornuften' i den franske. I 1800-tnllets mere institutionaliserede  kontekst, hvor universiteterne kom på banen efter 1700-tallets dybe nedtur for disse institutioner, blev  'videnskaben' den altdominerende reference, iszr i den nu stzrkt fremmarcherende tyske definition af feltet."  Dette kunne undertiden blive en smule prekzert. når videnskaben og videnskabsdiskursen bredte sig ind over det humanistiske  trivium-felt, hvor  'meningerne' tidligere i vidt omfang havde haft lov til at herske. Men uanset vanskelighederne blcv vidensskabsdiskursen i det hele taget sclvc kriteriet for at få tillagt aktiviteterne institutionel legitimitet på den type universitet, der nu voksede frem?  Og tilbagevirkningen ind i de nye videnskabsfag var kraftig nok, som man efterhånden fik at se bl.a. i udviklingen af filologien, der antog en sagligt tØr og systematisk karakter, man ikke havde medt for.

Gransen mellem  'viden' og 'meninger' blev da praktisk draget på den måde, at de, der var indenfor i den ny videnskabelige universitetsinstitution  eller kandiderede til at komme det, reprzsenterede 'viden'  og 'videnskaben', mens konkurrenterne og de, der stod uden for, reprzsenterede  'meningerne'.  Meningernes mznd havde dog interessant nok meget ofte den egenskab, at de var veltalende og forfØrende. De ord blev igen i det 19. århundrede synonymer for det retoriske, ikke langt fra tonelejet  i Platons front mod sofisterne.

Med lokalfarvens virkninger kunne man her illustrere retorikkens stilling vis-a-vis videnskabsdiskursen  ved hjzlp af et eksempel hentet fra den nzrmeste sammenhzng i det sene 1800-tals Danmark. nemlig debatten om »Brandes' professorat«; altsi det han ikke fik. Og debattens i denne henseende mest eksemplariske formulering kan hentes hos Julius Paludan, ham der endte med at få det i stedet.

I 1880, da Brandes' anszttelse påny var under overvejelse, rykkede Paludan ud med en pjece, der advarede mod den fare, Brandes' forelzsninger ud- gjorde for 'ubefzstede'  t i l h ~ r e r e . ~ ~ De er, skriver han, formuleret i »en bestikkende, popul~r Form«, men deres indhold er » l ~ s e og ensidige Postulaler, han [taleren] giver udseende af Kjendsgerninger.« Over for denne »en Art h~jere Journali~tik«,~%om han rammende polemisk kalder Brandes' virsomhed,  sztter han ikke den offentlige moral eller den kristne tro, sådan som den store talers konservative kritikere gjorde, men videnskaben, der alene Ønsker at »tjene Sandhedens Erkjendel~e.«~' Dog er der, som tidligere antydet, interessant nok ikke noget i vejen for, at den apodiktiske ambition om 'kritisk objektivitet og uhildethed'  kan gå i spand med fremskridtsoptimisme og udviklingstro: »Videnskaben skal gjØre sit Arbejde i Fremskridtets Tjeneste.&lt;?O  Skillelinien er ikke fremskridtet, men maden hvorpå det tjenes. I den brede offentlige henvendelse hersker den forf~rende taler; »Videnskaben er ikke hans sidste Maal og Hovedopgave, og hans Synspunkt og Methode er ~videnskabelige«.~' »Vi Andre«, skriver Paludan idet han identificerer sig med videnskaben og universitetet, tror blot ikke, »at det er paa den Maade~(,'~ fremskridtet bedst tjenes.

Hvis vi forbliver i denne danske kontekst, peger Paludans relegering af Brandes fra universitetet til gebetet »en Art h ~ j e r e Journalistik« ogsi i en anden vzsentlig henseende på formatteringen af retorikken i det 19.århundrede. Samtidig ined at videns- og videnskabsdiskursen overtager sandhedsinstansen og -i  den lokalt danske sainmenhzng bl.a. i 1860'emes  debat om 'Tro  og Viden' -forviser kristendommen  til de private overbevisningers revier, rykker det retoriske imidlertid frem fra en ny front.

Videnskabens epoke er også demokratiets epoke, og for forste gang siden republikkens tid i Rom får den politiske tale -retorikkens  'deliberative  modus' - i   det  19.  århundrede sine legitime institutioner: parlamentet og pressen. Her blev  'sandheden'  pr. definition relativ, et resultat af argumenternes kappestrid. Kampen om demokratiet og demokratiets f~rste 50-3  i Danmark er fuldt af  retorik og fremragende retorik med Orla Lehmann og Horup som h~jdeog yderpunkter i hver sin ende både på den ene og den anden måde.'?  Efter systemskiftet og H~rups dØd, hvor indsatserne i den politiske kamp faldt i forhold til niveauet under demokratiets fØdselsproces,  faldt også retorikken ned på et leje, hvor den snarere blev et ritual, en facade over en magtkamp hinsides sproget, ikke mere en kappestrid i sproget. Effektive partiapparater og andre ikke-offentlige, ikke-retoriske instanser kom til at gere arbejdet i stedet. Men også inde fra diskursernes egen verden  blev  den retoriske modus presset. Sandhedsforestillingen -og dens psykologiske pendant: visheden -var gennem både kristendom og videnskab så grundfzstede, at selv demokratiets meningskamp 1 ;   for at kunne anskues ud fra den samme synsvinkel: debatten er en vej, kun et udenvzrk; hinsides de forskellige synspunkter findes en sagligt rigtig 1Øsning etc. Mest systematisk foregik denne slags angreb, når den viden- skabelige diskurs direkte invaderede det politisk-retorisk felt, sådan som det skete ferst i  'den videnskabelige marxisme', siden i  socialdarwinismens argumentationslorm:  'videnskaben har bevist' -og beslzgtede vendinger -blev en elsket figur, der på én  gang gjorde det af med modparten og ophzvede det retoriske rum, hvor enhver tiltale principielt havde sit legitime modsvar.

Fra et hØjt udsigtspunkt vil man således godt kunne skildre retorikken som trzngt fra alle sider: i antikken ramt af fordoinmelsen, der udgik fra Platons absolutte sandhedsforestilling, af kristendommen gjort til en hjzlpedisciplin for forkyndelsen af en anden sandhed, af videnskaben forvist til meningskampens underlodige overdrev og endelig inden for sit sidste legitime tilholdssted -den politiske offentlighed -overflØdiggjort af ikke-sproglige magtmekanikker eller efter et forudkendt monster påny gjort til tjener for absolutte sandheder, der ikke tålte andre talere nied andre retorikker: dette århundredes diktaturer. Heller ikke den kolde krigs ideologiske klima efterlod meget rum for meningernes brydning og sandhedernes relativitet. Måske ikke tilfreldigt da, at retorikken endelig gennem dette århundredes f~rste halvdel efterhånden påny fremtrådte med relevante indsigter i sig.'4

## Retorik og poetik. Kenneth Burke

Den for mig at se centrale person i dette århundredes revitalisering af den retoriske tanke og overf~rslen af den til litteraturvidenskaben er Kenneth Burke. Og når inan laser hans tekster -ikke mindst A Rlzetoric of Motives -  , efterlader de inange hip og heiivisi-iinger  til tidens tale ringe tvivl om, at netop koldkrigsretorikkens stramme kv~lertag på resterne af det retoriske spillerum var en afgorende motivation for hans tanker. Inden jeg i det folgende kommer ind på tre amerikanske retorikere -Burice, Booth og de Man -og nogle af deres franske kontraparter -Barthes, Genette m.tl. -vil jeg  imidlertid a n f ~ r e nogle kortfattede overvejelser over forholdet mellem retorik og poetik, i et enkelt strØg også med lingvistikken  som en grznsemarkflr.

Det er naturligvis ingen tilfzldighed, at Ai-istoteles  blev forfatter til såvel en poetik som en retorik. Han urgerede selv, at de to holdtes adskilt fra hinanden, inen antikken fulgte ham ikke her."  Forbindelsen var da også tydelig hos Aristoteles selv, og blandt mange steder var den tydelig i det forhold, at hans poetik strengt taget ikke ~nskede at vzre deskriptiv så meget som normativ. Den er en anvisning på, hvordan man kan og bor konstruere veldannede tragedier, ligesom retorikken er en anvisning på, hvordan man kan og bØr  konstruere veldannede taler. I begge tilfrelde er anvisningselementet dog naturligvis utrenkeligt uden et lige så stort element af fonidgående undersagelse. Derfor kom- mer det deskriptive og analytiske i  realiteten  til at spille en meget stor rolle alligevel.

Det adskillende led i  den zldre antik er de to fzrdigheders forskellige funktion i  forhold til pcrsuasio. Hvor talen skal overbevise, cr målet for den poetiske tekst mere omfattende og mere uvist. Som Burke har gjort opmzrksom på flyder forskellen imidlertid  sammen, det ojeblik man udvider persuasios betydning til at vzre overtalelse ikke kun til handling, men overtalelse til holdning eller -endnu mere bredt -til stemning. Det er meget nzrliggende i den epideiktiske tilodus -lejlighedstalcn -, der forst og fremmest skal behage og bevzge, appellere til tilhorernes folelser. Den mere målrettet zstetiske virkning er her ~entral.'~ Burke lxser Longinus' Om det sublime ind i den retoriske tradition med denne zstetiske virkningsfuldhed som bindeleddet mellem de to.

Mere systematisk set har retorikken og poetikken også betydelige beroringsflader. Den antikke retorik beskrehiger sig iklie kun med troper og figurer i sin elocutio, inen også med komposition. Og den har også et helt selvstzndigt element kaldet di.~positio: rzkkefolgen i hvilken talens elementer skal komme, talens forlobsaspekt. Blandt disse elementer er -i s z r   i retstalen -et vigtigt rzarratio-element:  fremstillingen af den begivenhedsrzkke, som talen skal belyse, kominentere. På en rzkke planer i den antikke retorik er forl~bsaspektet således fundamentalt, og sammenholdes det med, at Aristoteles' poetik forst og fremmest er en teori om den narrative organisering, ses forbindelseslinierne tydeligt.

Hvis man fra dette storelementernes plan går ned på mikroelementernes, kommer også lingvistikken ind i synsfeltet. Den moderne lingvistik har haft en givetvis velbegrundet  tendens til kun at ville beskzftige sig med sproglige inanifestationer på szetningsplan og derunder. Og beskzftiger man sig med betydning, er det med normalbetydning. Med god videnskabelig skrzk for det flertydige må denne m@nstervidenskab  holde sig vzk fra det tropologiske og figurative plan og vzk fra de transfrastiske forbindelser. I de billedlige udtryk trzkkes der på omfattende paradigmatiske taksonomier, og så snart man går ud over sztningsgrznsen bevzger rnan sig ind i den komplekse betydningsdannelse, der foregår på langs i den tekstlige kzde, hvor et senere element kaster betydning tilbage på et tidligere og det tidligere i sit nye lys kaster betydning frem på det senere: den narrative problematik. Poetikken og retorikken har således det tilfzlles at beskxftige sig med sprog og betydning hinsides de elementarstrukturer, som holder sig inden for det normalsproglige  og inden for s~tningsgrznsen. Det er et i lige grad broget og interessant område, kan man sige.

Da de moderne poetikker korn op i 1600- og 1700-tallet, var forbindelsen til  den retoriske tanke naturlig  og intakt. Men da videnskabsdiskursen  i slut- ningen af  1700-tallet tog over, forsvandt den retoriske bevidsthed  som legitim også fra digtningen. Objektsproget blev naturaliseret dels i det romantiske symbol, hvor tegn og virkelighed ideelt smeltede sammen på et h ~ j e r e plan, dels i den realistiske mimesis, hvor sproget Ønskede at fremtrzde som transparent fordobling af virkeligheden. Tilsvarende blev litteraturvidenskabens metasprog 'videnskabeligt':  en objektiv beskrivelse af digtningen som genstand. P i begge planer blev bevidstheden om sproget som konstrukt bortmanet, retorikken fordomt som et stift, udvendigt og forzldet apparatur, der i bedste fald kunne aktiveres til stilistisk pynt -ornatus -i genrer, hvor dette behovedes. Retorikken reduceret til stilistik kom til at friste en solle tilvzrelse.

Det er derfor et langt strzk tilbage, der bliver genoplivet, da retorikken i dette århundrede begynder at gribe ind i litteraturvidenskabens  centrale refleksioner. Og ikke overraskende sker det inden for den bredt formalistiske stramning, der fra den russiske formalisme og frem gor op med  1800-tallets vidensog videnskabskompleks.

»Rhetoric is concerncd with the state of Babel after the Fa11«77 skriver Kenneth Burke i A Khetoric of'Motives i en af  sine mindevzrdige formuleringer, hvoraf der ikke er så få. Fra i A Grarnrnar ofMotives -i f ~ l g e sin egen fremstilling -at havc beskzftiget sig med det universelt paradokse i den almenmenneskelige situation savel som i den sproglige ytring, anskuer Burke i sin retorik tekster som led i det agonistiske, det kontliktuelle. Tekster opfattes som partisan-positioner, der udover tryk og modtryk i relationerne mellem menneskene, på markcdspladscn, i parlamentet og på andre sociale krigsskuepladser. Der går en klart politisk-social  streng gennem hans tankegang, og han krydrer den jzvnligt ined eksemplifikationer fra koldkrigens politiske debat, reklamen og lignende sociale gebeter.

Burkes tilgang omfatter også en etnografisk synsvinkel, hvori han ser magien og troldommen som en tidlig form for overtalelsespraksis rettet mod social integration, en funktion han iovrigt genfinder i den moderne politiks retoriske »mysticisiner« af forskellig slags ( R M, p. 179). Han foretager således ikke nogen snzvert litterzr afgrzsning eller universaliserer sine synspunkter direkte ud fra det snzvert litterzre. En anden relatering finder sted til det, som ovenfor er benzvnt vidensdiskursen. Burke placerer retorikken som liggende uden for enhver sand-falsk dikotomi og uden for enhver »scientific realism« ( R M, p.44). Til gengzld er den forbundet med en »handlingsrealisme« af en fundamentalt praktisk og pragmatisk  karakter (RM, p. 162). Retorikkens virkefelt -som allerede Aristoteles definerede det -er alt det, hvorom der kan vzre flere meninger og ingen endegyldigt sand viden findes. Og det er Burkes klare pointe, at dette område er langt storre, end det almindeligvis opfattes. Burke er partisan for et ideologikritisk modtryk mod koldkrigens kulturelt-politiske re- torik med dens blanding af  'videnskabeligg~relse' og tilbagevenden til primitive samfunds socialintegrative mysticisme (RM, p.2 12). Hans metaforanalyser heroverfor er sylespids ideologikritik, og han forudgriber med flere år den ideologikritik, som Roland Barthes udgiver i Mytologier 1957. Men parallellen til Barthes er nzrliggende, og der er god logik i, at Barthes udvikler sin mytologiske tilgang til netop »Billedets retorik« i 1964.

Men parallellen indholder også nogle stzrke kontraster. Barthes anlzgger i 50'erne  og de f ~ r s t e år af 60'erne sin retorikbetragtning med en strukturalistisk videnskabelig diskurs som base. Det er den borgerlige ideologi, hvis mytologiserende sproglige konstruktioner analysen kan afslØre, og retorikken som beskrivelsesapparat er da en del af et videnskabeligt metasprog, hzvet over det, som den skal afslØre. Blikket på retoriciteten vender den ene vej, og sandheds- og videnskabsdiskursen er fuldt intakt. I Burkes angelsaksiske institutions- og kulturkontekst presser denne tankegang i mindre grad på. Burke opfatter godt nok sin egen aktivitet som meta-retorisk. Det er »words-aboutwords« eller »logology«, som han bruger i undertitlen til bogen Rketoric c?f Religion. Altså logos, det berØmte ord fra starten af genesis. I modsztning til Derrida tolker han dog ikke denne term som metafysisk, men sprogligt: logos betyder ord, et stykke sprog. Derfor leverer metasproget heller ikke en videnskabelig sandhed uden for sproget, uden for det retoriske.

Den anden kontrast vedrØrer det ideologikritisk-politiske. Burkes tydeligvis engagerede analyser af koldkrigsretorikken forhindrer ham ikke i at vende kikkerten i modsat retning og foretage en rzkke fremragende punktnedslag på marxismen og dens retorik, dels på dens positionering af sig selv som videnskaben og modstanderne som de fordrejede 'meningers' blinde talsmznd. dels på den narrative struktur i dens historietznkning (PM, p.189), dels endelig på den overtalelseseffektivitet,  som udgår fra den »ultimative«, finale orden, der ligger i den narrative opbygning og dens forening af historie og logik (PM, p. 197). Han trzkker også en direkte linie fra Augustin til Marx i deres frelles opfattelse af retorikken som overtalelses- og propagandainstrument funderet i en dialektik (logik, sandhed) uden for retorikken (PM, p.  102). Det er tydeligvis med front mod sådanne tankegange, at han definerer mennesket som fundamentalt et symbolforbrugende vzsen, der i enhver henseende vil se sin »realitet« gennem »en tåge af symboler«(PM,  p.136), som ikke engang de basale ~konomiske facts er i stand til at sprede. I denne betydning  går »symbollovene« logisk forud for de Økonomiske love skriver han i en principiel, videnskabsteoretisk interessant formulering (PM, p.136).

Om forholdet mellem sproget og virkeligheden, mellem det symbolske og det ikke-symbolske hedder det et andet sted, at symbolerne på én  gang »reflekterer~ og »transcenderere det ikke-symbolske, »virkeligheden« (PM, p.

275). I denne sprogets transcenderen ligger det symbolproducerende menneskes »rationalitet« (ibid.).  Rationalitet og logik er altså ikke en abstrakt givet crkendelsesevne, men en funktion af  symbolarbejdet. Trods det eller samtidig med, at det baserer logikken, indeholder sproget også implicit en per-suasio, en overtalelse: ved at overskride det fysikalske lokker det til noget mere, og som sprog har det evncn til at perpetuere denne forlokkelse. Mens det biologiske begxr bliver mzttet, instituterer symbolerne med.  deres evne til stadig overskridelse »mysteriet« som handlingsmotiv: fascinationen af umxtteligt at skide op i h~jere og hØjcre ordener. Han foretager en blzndende analyse af symbolske hierarkiers iboende persuasio, herunder af den helt fundamentale indre forbindelse mellem synkrone symbol- og vzrdihierarkier og så de samme stØrrelsers narrative organisering i forlob. I disse tanker ligger han tcet på LéviStrauss samtidige og senere udviklede tolkning af den narrative forlØbsorganiserings funktion som mediation af ellers uforenelige modsztninger,"  ligesom han i sin opfattelse af den symbolske orden, så vidt jeg kan se, udviser tankevxkkende lighedstrzk med Lacans teorier herom, i Øvrigt fra den samme periode.

Således formulerer Burke sig lejlighedsvis  sådan, at man kan placere ham ind i en teorihistorisk sammenhzng. Men det er dog klart, at vxgten ligger i et h ~ j s t usxdvanligt vzv af konkrete retorisk orienterede analyser af litteratur, teorier -nye såvel som gamle -og af bredere kulturelle fxnomener. Hans forestilling om sproget hindrer ham ingelunde i frit og ad libitum at rnedreflektere såvel biografiske som socialhistoriske forhold. Han kan således vzre grov kost for sarte zstetiske maver, og de er hermed advaret. Hertil kommer, at vzvet i hans tekst er så komplekst, at det på overfladen er et rent kaos af forudgribelser og tilbagegreb, af associationer og spring fra et felt til et andet, fra antikken til det 19.  og 20. århundrede og tilbage igen. Den trediedel af A Rhetoric ofMotives, som betitles »Order«, er denne bogs mest uordnede del, en opsamlingsbunke, hvori så i Øvrigt de mest radikale konklusioner pludselig dukker op nederst på en venstreside som udlober af en rcekke refleksioner over Castiliognes kurtiseren, Kierkegaard, Carlyle, en kinesisk ritualdanser ved navn Mei Lanfang og kontrasten mellem denne dansers made at tage en genstand op i hånden på og så den måde, hvorpå en kvindelig skuespiller i en Hollywood-film karakteristisk kaster sig over en ringende telefon som en »huntiger der springer på et lain« (PM, p.273). Men bag den kaotiske overflade ligger et klart koncept om tekster som retoriske handlinger i et omfattende menneskeligt drama, hvis investeringer er fysiske, sociale og psykologiske, men hvis spilleregler szttes af selve sprogets iboende retoricitet. Hvor meget af tankegangen heri, der er affØdt af Burkes studier i den antikke retoriske tradition, er ikke umiddelbart til at vide. Men omvendt kan man uden at gå for vidt sige, at han i sin koncentrerede og konsis~cnte indledningsdel i A Rhetoric c$ Motives levcrcr en af de mest originale, pointerige og intellektuelt gnistrende Izsninger, der formentlig er foretaget af antikkens retorikere fra Platon op til Augustin.

## Bred og snever retorik. Wuyne C. Booth

Igennem hele den retoriske tradition siden kontroversen mellem Platon og sofisterne har feltct formet sig i forhold til f~lgende helt fundamentale spØrgsmål: er sproget i alle sine anvendelser relorisk, eller er det kun den formålsrettede og af  samme grund bevidst tilrettelagte sproghandling, der er det'?  Er retorikken et sprogligt grundvilkår, eller findes der også et »naturligt«, ikke-retorisk sprog'? En bred  retorikopfattelse har stået over for en snzver, en universaliserende over for en afgrznsende. Det siger samtidig sig selv, at den snzvre, afgrznsende retorikopfattelse meget nemt har kunnet forbinde sig med en mistznksom eller direkte Sord~mmende forhold til retorikken. Hvis der findes et naturligt, uornamenteret og direkte sprog, hvorledes da opfatte den kunstfzrdigl tilrettelagte  »omskrivning« som andet end et onde, i  bedste fald et lejlighedsvis nedvendigt onde'?

Det er nem1 at se, at Kenneth Burke placerer sig i den brede retorikopfattelse og gØr det på en sjzldent radikal og konsekvent vis. Det ligger i logisk forlzngelse af den formelle betragtning, som den russiske formalisme introducerer tidligt i irhundredet: det kunstneriske sprog er en konstruktion af bestemte 'virkemidler'  indmonteret i bestemte kombinationer, der frembringer bestemte virkninger. Dettc sprog er ikke spor naturligt, og forholdet til virkeligheden er netop ikke-transparent. Det er en udprzget retorisk tankegang, men formalismens sigte er det poetiske sprog i dets afvigelse fra normalsproget, og del-for bliver konsekvenserne ikke tznkt igennem i forhold til retorikken. Man skal huske, at retorikken siden romantikkens og realismens opger med 1700-tallets sprogtanker'" vedvarende har båret det kainsmzrke, at dens aktiviteter bestod i lige så rigide so111 Ørkesl@se klassifikationer  af troper og figurer. Heller ikke den amerikanske view point-forskning forte umiddelbart til, at forholdet til retorikkken  blev t ~ n k t ind, selv om også denne forskning i synsvinklernes og fi-ems~illingsformernes forskellighed for så vidt lagde direkte op til det.

Derfor var det med en tydelig forsigtighed, at Wayne Booth med udgangspunkt i view point-traditionen  i bogen  The Rhetoric qfFiction fra 1961 rejste sp~rgsmålet: findes der en »ren« digtning eller er digtningen altid kontamineret af det retoriske'? Karakteristisk  nok tog han afszt i  den romantisk op- iundne, men stadig levende myte om kunsten som subjektiv ekspression, i forhold til hvilken lzseren for så vidt er en ligegyldig udvendighed. En digter, der skrivcr med sin lzser i tankerne, falder ud fra denne forestilling med det samme ned i netop retorikkens lavere regioner. Den formålsstyrede overtalelse tager over, og den rene poesi forsvinder. Forsigtigt oplirkede og relativerede Booth dcn hermed forbundne indre-ydre dikotymi, som var en grundlzggende del af den nykritiske kanon. Samtidig loretog han ct andet interessant greb, nemlig at sammenholde idealet om den rene poesi, som stammer fra romantikken, med det tilsyneladende helt modsatte ideal om realisme, som litteraturen havde importeret fra 1800-tallets videnskabsforestilling. Og med en undren, som vist ikke engang var forstilt, stod fØlgende tankevækkende iagttagelse foran ham: »Curiously enough. both the quest for realism and the quest for purity. even in ~heir most extreme forms, have yielded the same attack on rhetorical impurilies in fiction [.  .  .] if fiction is to seem real, it must not be laden with signs of artifice.«"'

Drastiske konklusioner var og er dog ikke Booth. Mens han på den ene side måtte konkludere, at i  den brede betydning af retorik er al fiktion retorisk, forblev han på den anden side åben over for den mulighed, at fiktion i hvert fald delvis godt kunne »renses« for retorik i dcn snzvre betydning (RF, p.  109). Efter temperament kan man betegne denne dorn som salomonisk, diplomatisk eller tautologisk.

Ren1 diplomatisk var imidlertid hiins vurdering af realismens litterære doktrin. Den koin oprindeligt ind i litteraturen  som en efterligning iif  videnskaben, da dennc var kommet frem til at forestille sig faste og entydige relationer mellem naturlige objekter og registreringen af disse objekter (RF, p.  l 12). Men: »It was never as fruitful an idea in literature as it was in sciencc~ (ibid.). Og endnu mere underfundig blev han, da han -med tungen i kinden -noterede, at nu hvor den moderne naturvidenskab havde opgivet den gamle forestilling om en subjektuafhzngig beskrivelse iif en fast konstitueret  realitet, så kunne litteraturen måske også overveje at @re  det samme (ibid.). Dog er han helt klar over relativismeimplikationerne  heri, og dem vil han så vidt muligt gerne undgå. Som han formulerer det i  sin senere A Rhetoric ?f Iroi7y4'  i relation til en helt parallel diskussion af ironien: »Conclusion: Neither Rules Nor Relativism.« En ef~erstr~belsesværdig, men ikke ganske let linie at lzgge sig på.4'

## Paul de Man, triviurns tre elementer og 60'erstrukturalisrnen

Wayne Booth's uloste, stadig svzvende problem har forbindelse med en tidligere berort fundamental problematik  hos Platon og Aristoteles. Og uden direkte at vedkende sig det, er det også denne gamle sag, som vores sidste amerikanske retoriker -Paul de Man -polemisk bevzger sig ind i i sine bidrag til de seneste årtiers nu demonstrative retorikinteresse i amerikansk litteraturforskning. Hvor Burke var original og animerende, Booth fornuftig, men også lidt kedelig, dér  er de Man som retoriker mystisk og ikke så lidt mzrkelig. Nolens-volens kan dette da komme til at smitte en smule af på min tilgang til ham, idet den skiftevis vil bevzge sig ind i forfatterskabet og ud til de tekster og traditioner, de Man tematiserer.

Som nzvnt ovenfor skelner Aristoteles mellem det sande og det sandsynlige, mellem den rigtige syllogisme, der tilhorer dialektikken (i.e. logikken), og den retoriske syllogisme kaldet entymemen og endelig mellem videnskab og praktisk kundskab. Man kan se denne skelnen som hans afbigt over for Platons idélære  og sandhedsforestilling. Men afbigten var ikke storre, end at han viede også retorikkens relative sandhed betydelig opmzrksomhed, og kun med forbehold deltog han i Platons fordommelse af den retorik, sofisterne beskzftigede sig med. Begge fortolkningslinier -den retoriske hhv. de universelle sandheden linie -kan således med f ~ j e fores tilbage til Aristoteles. Og der var vist ikke noget forkert i, at den sidstnzvnte Aristoteles blev en stor mand i den kristne middelalders skolastik fra omkring år 1200.

Trivium var i antikken en forkortelse for »de tre veje til veltalenhed« og retorikken var her målet, som de to andre bestanddele -grammatikken og dialektikken -skulle fore frem til. Idet retorikken  i kristendommen underordnedes det hdjere formål at udbrede troen, blev også forholdet mellem triviums tre elementer forrykket. I middelalderskolastikken fik dialektikken den absolutte forrang som lzren om de universelle principper, hvorudfra troen kunne deduceres. Logikken blev i disputationerne ~velser i fra universelle principper med logiske slutningsregler at forsvare den rette tro mod angreb, og retorikken blev begrznset til at vzre det sidste lag, hvor logikkens syllogisme blev iklzdt veltalenhedens  'guld og purpur'.

En udgave af disse tanker var de såkaldte »modisters« teori om de tre modi: essendi, intelligeridi og signiji'c~ndi.~' D.v.s. universets opbygning efter guds plan. tankens opbygning svarende hertil og endelig sprogets opbygning som det tredie hermed overensstemmende plan. Sprogets opbygning afspejler tankens opbygning, der afspejler universets  guddoriimelige  opbygning. Med sprogets opbygning sigtes her til dets logiske opbygning, som grammatikken indeholder reglerne for. Retorikken bliver den ydre iklzdning. Som man kan forvente, består renaissancehumanismens opbmd fra dette system felgelig da i en omvending. Hos 1400-talsrctorikeren Valla genindszttes retorikken påny som den overordnede og dialektikken rykker ned som blot et inventio-element herindenf~t-.~~ Logikken forkastes som formal, tom og udvendig, hvis ikke den kan klare sig i det almindelige sprog og vis-5-vis sensus communis, den almindelige sunde fornuft. Denne problematik fortsztter i de efterf~lgende århundreder. I dansk litteratur kender vi den jo  bl.a. i Erusm~~s Montanus i konfrontationen mellem skolastikkens formale logik og bjergets sunde fornuft.

Som jeg håber at kunne vise om lidt, er disse skift i opfattelsen af forholdet mellem retorikken og logikken og senere af de tre triviumelementers indbyrdes forhold meget nyttig for at perspektivere de Mans retorik-opfattelse, for det er denne ramme han i en meget vzsentlig henseende placerer sig selv i.

Det er bekendt, at de Man i sine lzsninger af  1700- og 1800-tallets litteratur advokerer for 1700-tallets endnu intakte retoriske bevidsthed, for allegorien -inden det romantiske symbol og 1800-talsrealismen kommer på banen. Han placerer  sig hcr i en gammcl polemik, som vi herhjemme kender bl.a. hos Oehlenschlzger. Men det cr også bekendt, at de Man i sine romantiklzsninger hzvder, at retorikbevidstheden kun tilsyneladende forsvinder, at den fortsat ligger i teksterne, og at disse peger hen på sig selv som retoriske handlinger. Det specifikt litterzre er identisk med det retoriske. Teksterne dekonstruerer sig selv. Retorikken er således ikke underordnet meningen eller logikken, men ophzver sig selv som inciling, logik. Selv et sp~rgsmål til, hvilken retorisk modus en ytring  befinder  sig i, opl~ser sig, grundet det  forhold, at  selve sp~rgsmålet vil vzre »et retorisk sp@rgsmål, der ikke engang ved om det virkelig spØrger«. Således henszttes vi vedholdende »i en tilstand af svzvende ikke-viden.«

Jeg citerer her fra slutningen af de Mans essay »Semiologi og  retorik.^^" Bemzrkningerne om vanskelighederne ved selve det at stille et sp~rgsmål viser direkte tilbage til essayets forudgående lzsning af Yeats-strofen »O chestnut tree« med dennes afsluttende sp~rgsmål -»How can we know the dancer from the dance?« Strofen og sp~rgsmålet kan if~lge de Man forstås såvel figurativt som bogstaveligt, uden at vi har nogen mulighed for at afg~re, hvilken vi bØr vzlge. Hertil kommer så den yderligere pointe, at selv om vi evt. valgte den sidstnzvnte af de to lzsninger -den bogstavelige -, så ville vi blot stade ind i en ny  uvished: spaltningen mellem tegn og betydning. Disse beskrives som uloseligt sammenfiltrcde og dog vzsensforskellige elementer (»S&amp;R«, p.38) kendetegnet af ikke at passe så »uds@gt« til hinanden, at forskellen nogensinde vil udviskes.

Konklusionen viser også tilbage til behandlingen af det berØmte -eller be- rygtede -Archie Bunker-eksempel, hvor konen dumt spØrger manden, om han vil have sine bowlingsko snØret foroven eller forneden, og hvor manden vrissent svarer: »What's the differen~e?«~"å eller ingen med et minimum af sproglig og kulturel kompetence vil have problemer med at afkode betydningen af dette sp~rgsmål. Men overraskende mener de Man at finde en yderligere betydning i ytringen eller rettere i vreden, den synes at indeholde, nemlig en eksistcntiel-lingvistisk fortvivlelse: »den [vreden] afsl~rer hans [figuren Archie Bunkers] fortvivlelse over mØdet med en lingvistisk betydningsstruktur, som han ikke kan kontrollcrc og som indeholder en deprimerende mulighed for en uendelighed af lignende forvirringer i fremtiden, alle riied potentielt katastrofiske konsekvenser«(&gt;,S&amp;R«,  p.37). Vi står over for en 'seniiologisk gide', siger de Man  og benzvner denne gåde »retorisk«, idet det »ud fra grammatiske eller lingvistiske kriterier er umuligt at afgore udfaldct af striden mellem de to betydninger, der kan vzre fuldstzndigt modstridende.  Retorikken suspenderer logikken radikalt og åbner svimlende muligheder for referentielle vildfarelser«(ibid.).  Såvidt de Mans tolkning af Archie Bunkers replik til konen: »Whatls the diNcrcncc?«

Den tredie lzsning bag de Man-essayets konklusion om tilstanden af »svavende ikke-viden« er endelig Proust-lresningen  af en passage Tra A  la recherche du ternpsperdu. IfØlge de Man freinlzgger passagen en argumentation for metaforens overlegenhed over for bl.a. metonymien. Men den gØr det gennerii en retorik, som ikke kun er metonymisk, men dobbelt metonymisk. Lighed og n~dvendighed er det metafysisk postulerede, og teksten  indeholder da også yderst forfØrende og vellykkede metaforer. Men ind i mellem og på tvzrs af dem trznger sig metonymien, ~nzrhedens tilfzldige  vane«(»S&amp;R«, p.42). Over lighcd og nodvendighed hersker nzrhed og tilfzldighed.

De Mans essay udkom i 1973, og når han i dette og andre essays fra perioden terminologisk inddrog retorikken, var der ikke noget overraskende heri. Efter Burke var rctorikkens problemstilling  blevet reaktlialiseret med Booth The Rhetoric r?f'Fictio~z fra 196  1, og de Aristoteles-dyrkende Chicago-kritikere holdt også retorik-fl~jen åben, selv om det var poetikken de trak mest på. Igennem 60'erne kom ganske mange retorikorienterede udgivelser i USA, blandt disse i  1967 en antologi med den karakteristiske titel The Olrl arltl thr New Rhetoric,. Og året efter »Retorik og semiologi« fortsatte Booth som nzvnt linien med A Rlletoric of Iroriy. Så  de Man lagde sig på flere mider ind i en stilne. Men essayet hed »Semiologi og retorik«, og reelt var teorikonteksten slet ikke i forste omgang den amerikanske, men den europziske. De Man tog i disse år nogle pauser fra det amerikanske og underviste i perioder i Ziirich. Herved kom han tzt på den europziske teoriudvikling, der endnu da -i Frankrig i hvert fald -stod i strukturalisinens og semiologiens tegn.

Strukturalismens afszt i lingvistikken retablerede noget, der kunne ligne den gamle triviumkontekst. Efter i stigende grad at have vzret adskilt siden filologiens gode tider i  1800-tallet, blev sprog- og litteraturstudierne i  stmkturalisinen påny fprrt sammen i en fzlles referenceramme. Som Roman Jakobson så det, var litteraturvidenskaben e[ szrligt felt inden for en generel sprogvidenskab. Og som Greimas og andre så det, var lingvistikken igen blot en dcl af en endnu mere generel tegnlzre, semiologien. Triviums filosofisk-filologiske enhed kom til syne, nu  ikke mere som et ydmygt forberedelsesstudium til den hdere teologi, men som en triumferende, selvstaendig tvzrhumanistisk videnskab.

1 forhold til triviurns tre discipliner fordelte de strukturalistiske aktiviteter sig på karakteristisk vis. Den mest abstrakt teoretiske retning sggte mod logikken, og dens hovedperson må siges teorihistorisk a[ have vzret Hjelmslev. Hans bestrzbelse på i den logiske positivismes ånd at fundere sprogteorien i en formel logik taler sit tydelige sprog herom. Logiktanken har tydelig tendens til at parallellisere til matematikkens  stilling i naturvidenskaberne, og bagud går linien tilbage til Descartes og Port-Royal-grammatikkcn og til dens tanke om at gå til sproget nzore georntrico, på geometrisk visJ7  Descartes blev da også påkaldt af  Chomsky, der på amerikansk grund havde nogle forestillinger på samme niveau, omend konkret af en noget anden type. Ligesom Descartes betragtede den logisk orienterede sprogteori retorikken som et udvendigt ornament og gnskede med perspicuitas som ideal at reducere den så meget som muligt for at skabe transparens til det logiske niveau. Endelig kan man i et udvidet perspektiv trzkke forbindelsen tilbage til ramismen og til det kristne middelalder-trivium, hvor logikken også kom i hejszdet soin det sted, hvor [roen kunne bevi~es.~Werved blev retorikkens ydmyge stilling som blot et forkyndelsesinstrument ekstra undertreget.

I den mere analytisk orienterede -og det vil også sige den mere litterzrt orienterede -strukturalisme spillede derimod grammatikforestillinger  en st@rre rolle. Grammatikken omfattede i dette regi formlzre og syntaks. altså de enheder og de kombinationsprincipper ved hjzlp af hvilke sproglige kzder blev genereret og kunne genereres. Litterzre strukturalister som Todorov og Greimas var grammatikere i den forstand, at de generaliserede grammatiktanken fra at blive anlagt på sxtningskzden til at blive anlagt på de lange tekstlige kzders niveau. Som forl~bsbeskrivelse fØrer den da direkte over til den stmkturelie narratologi, hvor en rzkke analytisk meget fmgtbare bidrag så dagens lys.49  Nogle lagde mere vzgt på forbindelsen tilbage til logikken end andre, en teoretiker som Claude Bremond i udprzget grad; Greimas gjorde det også i sin ambition om at binde en hel teoribygriing sammen. Men hvor grammatikkens smidighed i forhold til stoffet krzvede det, blev logikken forladt, og Greimas' teorier fremviser da også jzvnligt logiske huller.

Med sin analytiske og narratologiske tendens havde denne grartimatik-afdeling af strukturalismen nok så mangc beroringer med retorikken som med logikken. Uden at overse hans bidrag til strukturalismens logiske og grammatiske bestrzbelser kan  man  nok hzvde, at Roland Barthes  gennem hele det strukturalistiske projekt markerede, at strukturalisinen ogsi havde er1 retorikfloj. Det ses i hans Mytologier og oplagt naturligvis i hans »Billedets retorik« fra 1964.50 1 1966 identificerer Barthes i artiklen »L1analyse  rhétorique«  'litterai-iteteri'  med det retoriske. Og endelig i el fyldigt mide-memoire~ om retorikken -forelzsninger holdt i  1964-65,  men f@rst  trykt i 1970" -gennemgår han den klassiske retorik systematisk såvel som historisk. Men Barthes var ikke alene. Genettes arbejde ligger fra disse år og frem klart nok også på denne linie, sadan som hans foretrukne titel Figures tydeligt viser. Men også Todorov burde nzvnes. Allerede i 1967 tog Todorov retorikkens aktualitet op. I en tankegang, der ikke er uden lighedstrzk med de Mans senere, karakteriserer han litteraturens retorisk figurative sprog som det litïerzre  sprogs »våben« i striden til den ene side mcd »den rene mening-,  til den anden side med daglig~proget.'~ Det er et dialektisk forhold, siger han, og en del af de komplekse relationer mellem litteratur og sprog generelt, idet han refererer sig til Roman Jakobsons tanker herom.

Den tidsmzssige fordeling, som de tre elementer overordnet grupperer sig med, er imidlertid interessant. Dominansen i den strukturalistiske interesse startede tydeligvis med at ligge i det logiske regi: den almene sprogteori og den almene semiologi, Saussure, Hjelmslev m.fl. Gradvis som dette syntes at udtomme sine pointer og muligheder, bevzgede man sig hen mod de konkrete kombinatorikkers niveau: grammatikken, herunder tekstforl~bets grammatik: narratologien. Og endelig da også grammatikkens kombinatorik som beskrivelsesniveau havde udtomt sin interesse, kom op mod 1970  til sidst retorikken i fokus. Forlobet synes nzsten at have sin editionsmzssige numerologi i den franske strukturalismes officielle hovedorgan Con7mrrrzications: logikken fik sit nummer i nr. 4 (1964), grammatikken (narratologien) i nr.8 (1966) og til sidst kom retorikken som tema for nr.  16 (1970),  hvorover folgende prograininatiske passus fra Claude Bremonds forord stod som motto for, hvortil man var kommet: »Nous apprenons que la rhétorique  n'est pas un ornement du discours, mais une dimension essentielle ?i toute acte de significati~n«.~~ I det hele taget var  1970 året for retorikkens endelige indmarch i den frankofone litteraturteori. Den såkaldte Liege-gruppe (Klinkenberg et al.) udgav programmatisk en Rhétorique  générale; en anden sigende bogtitel fra året var A. Kibédi Varga: Rhétorique  et littérature.  l tur les de structures classiques. Overalt dukkede retoriktermen  hypiggere og hyppigere op i diskurserne.

Vi vender nu tilbage til de Man og kan roligt understrege, at han hverken i en amerikansk eller europzisk kontekst stod alene med sin oplevelse af retorikkens aktualitet. Så meget desto mere forståeligt er da hans Ønske om at profilere sig med sin szrlige opfattelse af det retoriske. Det sker gennem opbygningen af titlens antitese -Semiologi og Retorik -, og det eksemplificeres gennem de tre analyser, hvis konklusioner fØrer frem til parallelle antiteser: svzevende ikke-viden over for viden, retorik over for grammatik, uafg~rlighed over for logik og entydighed. Valoriseringen  i denne figur er klar nok: entydigheden er entydigt negativ, tilstanden af  svzvende ikke-viden tilsvarende det modsatte. Antitese11 er rent skåret, og den modtagelige lzser kan med fØje f ~ l e sig naglet af denne både retoriske og logiske advokatur for retorikkens uforenelighed med logikken.

Men selv den fastnaglede kan endnu stille sp~rgsmål, og i hvert fald to sp~rgsmål dukker af sig selv op. Det ene er nogenlunde enkelt, det andet lidt mere omfattende. Det enkle lyder: Er det rigtigt, at den semiologi, de Man profilerer  sin retorikopfattelse  antitetisk overfor, opererer, som om der er »en selvindlysende kontinuitet« (»S&amp;R«,  p.35) mellem retorikken og grammatikken,  »tilsyneladende  uden  anelie  om  et  muligt  modsztningsforhold«? (»S&amp;R«, p.33) Det andet lidt mere omfattende sp~rgsmål kunne lyde: Er det rigtigt, at de Man -som han antyder -vil kunne »påkalde styrken i en zldgammel tradition« (»S&amp;R«, p.35) til stgitte for sin opfattelse af retorikken? Han afstår ganske vist zdelt derfra. Men ville det reelt vzere muligt, hvis han Ønskede det?

I sit omrids ligger svaret på det f ~ r s t e sp~rgsmål allerede i den teorihistorik i 60'erne,  som ovenfor er skitseret. Semiologien startede i en logisk fase, og i hvert fald implicit forekom det da nogle af dens deltagere på Port Royal-vis muligt at antage en kontinuitet fra logikken til grammatikken og videre til retorikken. Men i den eftcrf~lgende mere konkret analytisk orienterede grammatik-fase, som udfoldede sig i midten af 6O'erne, var disse logik-dominerede tanker aflost af den deskriptive grammatiks kompleksiteter. Og allerede i de samme år var retorikkens selvslrcndige  synsvinkel ved at blive aktualiseret hos flere og flere. Da så endelig den officielle retorik-fase i 1970 -tre år for de Mans essay -blev forkyndt i Communications, skete det med den logistiske Bremonds forord om, at retorikken var ureducerbar, essentiel. Og laeser man ind i nummeret, finder man den samme konsensus i mange formuleringer, hvoraf jeg vil citere en enkelt: forudsztningen for en rekonstmktion af retorikken er »la destruclion d'une psychologie  naturaliste qui croi décrire  une essence immuable de l'homme et d'un scientisme qui véhicule  l'idée  d'un langage neutre et innocent.d4

Det er klar tale midt i semiologiens officielle tidsskrift tre år for de Mans essay.

I en meget enkel forstand er de Mans beskrivelse af semiologiens retorikopfattelse -»tilsyneladende uden anelse om et muligt modsztningsforhold« (»S&amp;R«, p.33) -simpelt hen ikke rigtig. Den er er elementzrt fejlagtig. Og med så overvzldende evidens for hånden, må man sporge sig, om den er fremsat mod bedre vidende? Jeg lader sp~rgsinålet stå.

Men hvad så med de Mans konkrete henvisninger og citater? Han bringer (p.34) et citat fra Ducrot og Todorovs Dictionnaire  des sciences du langcige (»S&amp;R«, p.34), og udcn at dct cgentlig tolkes, er den kritiske pointe tilsyneladende, at disse semiologiske forfattere taler om syntaks og syntaktiske studier. Men lzser man nxrmere efter, handler citatet faktisk om metaforens metonymitet. Det sker efter samme linie som disse overvejelser findes hos den Roman Jakobson, de Man et andet sted i essayet roser for at vxrc klogere end seniiologerne. Den slags finesser skal man nok ikke hienge sig i, skØnt det er interessant at notere. Det endnu mere slående er nemlig, at Ducrot og Todorov i citatet beskzftiger sig med netop det brydningsfelt mellem metafor og metonymi, som det er selve trumfen i de Mans efterfolgende Proust-analyse at påvise. Men hellcr ikke denne made at tolke citater på, bØr  man dog overraskes over, skØnt den'unzgtelig  også er interessant at notere.

Det vigtigste for de Man er nemlig, at der er noget galt med det, de to semiologer gØr, og hvad der er galt, fremgår i forbindelse med Genette, som inddrages kort efter. Ogsi han har beskzftiget sig med metafor og metonymi og ligesom de Man nu senere gØr det, har også Genette fundet såvel metaforiske som metonymiske figurer hos Proust. Men Genettes fejl er ifglge de Man, at på samme måde soin Ducrot og Todorov ser overgang mellem metafor og metonymi, således ser Genette disse figurer i fredelig sameksistens ved siden af hinanden. Som den efterfglgende Proust-lzsning viser, er esset i de Mans trumf, at der eksisterer en logisk uoverensstemmelse mellem de to figurer, og de analyserende semiologers eklatante fejl er -ifglge kritikeren -  , at de ikke opfatter denne brist i logikken.

Et meget interessant billede begynder nu at tegne sig. På den ene side angriber de Man generelt semiologien for at underordne retorikken grammatikken og i sidste ende logikken. Det er i 1973  ganske enkelt forkert. Men lad det nu vzre. På den anden side -i den konkrete kritik -går beviegelsen  imidlertid lige modsat den fgrste bevzgelse. Mens han på det generelle plan svinger SVØben over semiologeine for deres overmål af logik, svinger han på det konkretanalytiske plan sv~ben over dem for deres mangel p5 logik. I stedet for i deres retoriske analyser af lade logikken herske, gØr de, sådan som de Man beskriver det, den fejl, at ser overgang og sameksistens mellem troper, som logisk er uforenelige. Efter i litteraturens navn energisk at have undsagt logikkens her- sken, afslutter han således med selv at svinge den logiske svgbe over semiologeme. Og deres forseelse er, at de ikke analyserer efter logikkens rette linie, men i litteraturen beskriver logisk set modsigende troper arbejdende problemI@st i retorisk interaktion med hinanden.

Alt i alt er dette i sandhed en bemzrkelsesvzrdig, dobbelt omlgbende og internt modsatsigtende kritik. Det er en af de absolut sjzldne figurer tankemzssigt såvel som tekstmæssigt. Man kunne overveje, om den måske kunne beskrives som en logisk-retorisk kiasme."  Også meget andet kunne siges om den. Men jeg  vil ngjes med at lade den stå et Øjeblik og lyse for sig selv.

De Man skriver beklagende i 1973,  at »det historiske billede af den aktuelle kritik er for forvirret til, at en [.  .  .] topografisk kortlzgning ville vzre en nyttig pennegvelse« (»S&amp;R«,  p.34), og man kunne antage, at denne dels ukorrekte, dels forblgffende fremstilling af retorikkens stilling i semiologien senere ville blive modificeret med tidens afstand og st@rre klarhed. Det lige så kendte de Man-essay »The Resistance to Theory«, som blev skrevet 1980-81, genoptager da også med den mellemliggende periodes afstand tråden fra 1973.  Begrebernes relation  til trivium-sammenhzngen  bliver trukket frem i f ~ r s t e rzkke. Men ellers er intet vzsentligt forandret, bortset fra at det her er Greimas, som bliver citeret og må holde for som tidligere Todorov og Genette. Kritikken er den samme: semiologernes grammatisering af retorikken og deres jzvnfØring af grammatik og logik. Hvordan de semiologiske teoretikere i virkeligheden bevzgede sig gennem disse problemstillinger fra starten af 60'erne frem til »retorikåret« 1970 og senere, og hvad de reelt skrev om dem, anes ikke i fremstillingen, der er lige så elementzrt fejlagtig som den tidligere. Ja, den er det i en endnu mere konkret forstand.

Hvis man havde habet på en bedre underbygget dokumentation, bliver man nemlig skuffet, meget håndfast endda. Greimas bliver citeret og kritiseret, og noteapparatet angiver det benyttede citat til at stamme fra Greimas' bog Du Sens fra  1970.56 Men slår man op på den side hos Greimas, hvorfra citatet angives at stamme,  ja så står der noget helt andet. ForelØbig har det angivelige citat ikke ladet sig finde andre steder i bogen. Om det simpelt hen er et falsum konstrueret  til formålet, kan jeg ikke sige. Men det kan ikke  udelukke^.^' Det er en detalje, men dog interessant som sådan, iszr hos en skribent, hvis navn hos mange har vreret synonym for intellektuel hzderlighed og stringens.

## De Man og den retoriske tradition.

## Retorikkens aktualitet

Lad os herfra gå til det andet sp~rgsinål, forholdet mellem de Mans retorik og så den »~~ldgainle« retoriske tradition. Jeg vil lade denne omfatte også de nyretorikere, som i 60'erne fors~ger at revitalisere dens zeldre del. Dette spØrgsmål vil jeg unders~ge i relation  til tre forskellige temaer hos de Man.

Terna nr.1: De Man er blevet kendt for at hylde det litterxre sprog som et sprog, der par excellence fremviser sin egen retoricitet. Ja, denne identifikation af litteraritet og retoricitet er vel undertiden blevet opfattet som de Mans original~ bidrag til genoplivelsen af retoriktanken inden for litteraturvidenskaben. Men det vil nok vxre at gå for vidt. Flere år fØr den formuleres hos de Man, blev tanken i 1966 publiceret af Roland Barthes -i essayet »I,'analyse rhétorique« -og året efter indtaenkt også i Todorovs retorikovervejelser, jfr. ovenfor. Har de Man i denne henseende stØtte i den retoriske tradition, har han det på den sarlige måde, at han synes at have overtaget ideen fra semiologernes brug af den nogle år forinden, og interessant nok -naturligvis uden kildeangivelse -tilsyneladende kopieret den netop fra to af de semiologer, som det er ham så magtpåliggende at kritisere -for deres manglende retorikopfattelse. Igen en pikant finesse, kunne man fristes til at sige.

Tema nr.2: Retorikken har gennem historien haft et meget forskelligt omfang. I antikken, hvor den i meget bogstavelig forstand var en talekunst, omfattede den således naturligt elementer som mernoriu -hvordan man husker det, man skal sige -og pi-onrrrztiutio -hvordan man med virkning anvender stemme og udtale. Med bogtrykkets opkomst blev disse elementer af en urs dzcendi stzerkt reduceret, og retorikken blev i stigende grad en ars scrihendi. Men en sammenpresning af retorikken  truede fra flere sider. Idet retorikken i kristendommen blev gjort til et middel underordnet den åbenbarede sandhed, tenderede denne principielt  mod at beslaglzegge hele inventio-elementet: den del hvor selve problematikken vzelges, og hvor også topikken herer til. Dette pres blev fuldbyrdet hos rar nu^,'^ der siiiipelt hen flyttede inventio bort fra retorikken over til dialektikken. Samme vej gik det efterhånden også med dispositio, der fra at vzere en forl~bsstrukturering med frie optioner og varialioner, blev låst fast til en procedure, der blot skulle afspejle den rette logiske proces. Således blev også dispositio udskilt af retorikken. Det skete hos Port Royal-teoretikerne." Endelig kan nian til sidst se 1600- og 1700-tallets nye abstrakte menneskebillede og den efterfolgende videnskabelige psykologi som fuldbyrdelse af en udvikling, der var med til fra retorikken at fjerne ogsS de tidligere indgående overvejelser over karakterer og stemning hos publikum -talens relation til publikum og situation: dens upturn. Receptionsaspektet  ville man sige i en nutidig samn~enhzng. Tilbage i den retorik, som overlevede op til slutningen af  1700-tallet,  blev således et overordentligt snzvert felt: den ene halvdel af den ene trediedel af den antikke retorik, nemlig electio: Izren om troper og figurer.

De Man forholder sig ikke Abenlyst til denne historie, men han placerer alligevel sin retorikopfattelse i  forhold hertil med forbilledlig klarhed. For de Man er retorik nemlig simpelt hen lzren om troper og figurer (»S&amp;R«,  p.34) -intet andet. D.v.s.  retorikken i dens snzvreste og historisk seneste bemzrkelse.'"  Når han en anelse truende taler om at »påkalde styrken i en avldgammel tradition«, så er det derfor lidt af en teatertorden. Det er en meget kort og en meget smal del af den retoriske tradition, han med nogen styrke ville kunne påkalde.

Men sagen har flere andre interessante aspekter. Mens det på den ene side er en meget snzver del af det retoriske korpus, han aktiverer, s i   er det på den anden side et ubegrznset bredt sprogligt fznomenfelt, 'synspunkterne  anlzgges på. Teorien om betydningens retorikbetingede uafg~rlighed relaterer han ikke kun  li1 en  subtililet ved det h~jbevidste, poetiske sprog, men anlægger den også over for lavkulturelle dagligdagsfznomener som Archie Bunker. Fra Yeats og Proust til Archie Bunker moder de Man den filosofisk nedslående uafg~rlighed. Bredden i appliceringen er ikke kun medie- og genremzssig, der er tale om en egentlig universalisering. Hvor en Wayne Booth i god forlzngelse af  Platon og Aristoteles overvejede, om og evt. i hvilket omfang noget kunne formuleres direkte, »naturligt«, uden nogen vzsentlig retoricitet involveret, er det de Mans emfatiske position, at dette aldrig er muligt. Overalt vil der vzre troper og figurer, der 'dekonstruerer'  den 'direkte' betydning. Samtidig ined at han praktiscrer en retorikdefinition med det historisk snavvrest mulige fodstykke, udvider han det samme snzvre koncepts gyldighedsområde til universel bredde. Konstruktionen relaterer sig til traditionen, men på meget speciel vis. Det er en egenartet kombination af ekstremer.

Tema nr.3: Til sidst kan da det samfattende, nu przciserede sp~rgsmil stilles. Vil de Man m.h.t. sin tanke om retoriciteten  i sproget som meningsophavvende, dekoilstruerende vzre i stand til at »påkalde styrken i en zldgammel tradition«? Nej, må svaret blive. Eller rettere: tvzrtimod. Retorikken har siden de for-sokratiske retorikere vaeret Izren om, hvordan man klogt og virkningsfuldt formulerede en mening på en sådan  måde, at modtageren blev overtydet om dens rigtighed. En lzre af en sådan art kan -det  siger sig selv -ikke opbygges på den.  grundantagelse. at mening ikke kan kommunikeres, at den ret beset opl~scr sig i selve den retorik, der skulle tjene til at befordre den. Det ville svarc til at påstå, at medicinen er blevet opbygget på den grundprzmis, at enhver virkningsfuld behandling var umulig.

Nzeh, retorikken har tvzertimod netop haft deri usentimentale grundopfattelse, at mening uden problemer kunne kommunikeres og tilmed kornrnunikeres på flere forskellige måder. De Mans problem 2 propos Proust -at det er logisk modsigelsesfuldt,  at metaforeris fortrreffelighed forsvares ved metonymieris hjzlp -har aldrig vzret retorikkens problem. Fra den retoriske traditions synsvinkel er en sådan konstruktion dagens selvf~lgeligste orden; hverken mzerkelig eller problematisk, i det konkrete tilfzelde snarere elegant. Kun en logislisk bornert lzsning vil tage ansted. Retorikkens kerne har siden antikken vzret betydningens relativitet, dens fleksibilitet og dens iritentionsstyrede formbarhed -aldrig dens umulighed. Det er da også netop denne kerne, som har gjort den mistzenkelig for retorikkens kritikere fra Platon. til Augustin og kristendommen og videre til det scientistiske kompleks siden Descartes og op til den logiske positivisme i dette århundrede.

Skont han truer med det, undlader de Man i praksis at påkalde sig den zeldre tradition og måske af gode grunde. Men han henviser i eri enkelt forbindelse til Kenneth Burke. Som anfort, ligger det i Burkes retorik-opfattelse, at mennesket altid vil se sin »realitet« gennem »en tåge af symboler«, og de Man lader med en henvisning til Burkes fremhrevelse af begrebet ndeflektionc -fordrejning -forstå, at han i hvert fald her kan påkalde sig traditionens styrke taet  og direkte. Men hvad står der egentlig hos Burke det sted, de Man henviser til? Der står: »Since even the most imaginative, intelligent, virtuous, and fortunate of men must err in their attempts to characterize reality, some measure of deflection is riatural, inevitablex."  De Mari lzeser ud af den~ie sammenhzng kun et ord: »en«,  og han tolker det i eri absolut og isoleret betydning. Men meningen med ordet i den foreliggende kontekst fremgår af den efterfglgende relativiserende uddybning: »sofile measure of deflection is natural.« Det er den politiserede pseudoscientismes  illusioner, Descartes' forestillinger om den totale perspicuijcls, som Rurke i deririe ideologikritisk farvede passage gØr  op med; det er kommunikationens store og små bias'er, dens  bevidste og ubevidste fordrejninger, han haevder; ikke meningeris umulighed eller selvopl~sning. Burkes efterfØlgende uddybning er da også netop et humoristisk eksempel på en delvis bevidst deflektion, hvor den talende egentlig godt ved, at nu drejer han virkelig sagen. Burke er humoristisk-ironisk  skepticist med et szrligt Øje for det forunderlige sproglige spil og dobbeltspil i nthe Human Conledy«, som han anser tilvzerelsen for at vzre. Han er ikke nogen meningstragiker.

En konklusion m.h.t. de Man nzrmer sig, og hvis man stadig foler trang til at henholde sig til »en tilstand af svzvende ikke-viden«, er det nzeppe pr=missernes skyld. Både i det lange og det korte perspektiv er det fundamentalt en falsk genealogi, når de Man hzvder at kunne hente styrke i den retoriske tradition. Dens zldre del vender  180  grader modsat de Man, og man skulle tro, han vidste det. I forhold til den radikaleste retoriker i traditionens yngre del er afvigelsen 90 grader. Den rette vinkels 90 graders afvigelse er mindre end den f ~ r s t e   vinkels  180.  Men det er dog en »deflektion«, som ikke er til at overse. Er det en ubevidst deflektion, står vi her over for en sproglig spiller med et intellektuelt problem. Er det derimod en bevidst deflektion, står vi over for problemer i helt andre regier. Det forer tilbage til Aristoteles:  »At noget er sofistik, beror nemlig ikke på formåen, men på forszt.«

Men sztter vi nu forszttet i parantes, efterlader alene sp~rgsmålet om formåen lag på lag af retoriske pointer. En teoretiker kommunikerer sprogligt det budskab, at sproglig kommunikation er umulig. Budskabet går gennem en rakke år rent ind i centrale dele af amerikansk litteraturforskning, der dygtigt kommunikei'er det sprogligt videre til brede kredse, der receptivt tager imod det. Meddelelsen om den sproglige kommunikations umulighed viser sig yderst koilirnunikerbar gennem sproget. Det kan ikke undre en retoriker, og ikke kun på grund af tekstens karakter. Retorikken har fra sine tidlige dage peget på den afgorende betydning, publikums tilstand og stemning har, talens aptum. Den, der har villet og kunnet spille på dette klaviatur uden at fole sig hzmmet af andre hensyn, har haft et meget vidt råderum. Protagoras' og Gorgias' kzkke udsagn om, at de kunne trække en folkeforsamling derhen, hvor de ville, står til troende; energien i Sokrates' indzdte kamp mod dem synes at bekrzfte det.

Men sådan er det stadig. Al kritisk sofistikation og oplysning til trods er et moderne litteraturkritisk publikum ikke vanskeligere end en antik folkeforsamling. Bearbejdningen med symbolske systemer og modtagerkompetencen vil alt andet lige stadig matche hinanden. Ganske vist vil et moderne publikum kende og gennemskue en rzkke retoriske virkemidler, som tidligere har vzret brugt. Men som i rigtige krige, ruster man sig i sprogets agon til at udkzmpe kampe, sådan som de foregik under den forrige kampagne. Alle gamle t-per og figurer gennemlyses med r~ntgenblik og afmonteres med betydelig sikkerhed. Men over for nye retoriske våben ligger man blottet med samme intellektuelle uskyld, som den grzske antiks omrejsende sofister modte, når de ankom til en ny by. I vore dage ankommer en retoriker til et nyt publikum og påberåber sig den retoriske tradition  som sit szrlige adelsmzrke og tilhØrsforhold. Retorikken bliver det ord, der åbner dore og forjztter en glimrende fremtid for alle. Litteraturfolk er -som de fleste -stadig pzne mennesker. Ganske vist har man vznnet sig til at lzse skonlitteraturens tekster grundskeptisk og inistznksomt. Til gengzld tager man teoriens tekster for fuldt pålydende så åbent tillidsfuldt som nogensinde. Står man over for en teoretiker, der przsenterer sig som reprasentant for retorikken, så virker det nzsten uhofligt at bede om legitimation. Ingen finder derfor på ined et åbent blik at undersoge, hvad der egentlig er retorikkens problematik, eller at at efterse, om den ny  taler rettelig har adkomst til at svzrge ved de forfzdre, han h~jtidsfuldt påkalder sig. Selv den tanke i det mindste at foretage en retorisk analyse af retorikkens angivelige traditionsbzrer tznkes ikke. Budskabet modtages bonafide.

Dette muntre hzndelsesforl~b. som vi også her i landet har oplevet en aflober af, bgr ikke fore til fordominelse eller fortvivlelse. Hvor Gogo1 for at skrive Revisoren og Thomas Mann for at skrive Die Bekentnisse des Hochstnplers Felix Krull måtte ud i virkeligheden for at finde stoffet, har vi det nu i den litterzre verden selv. Af  Ciceros tre retoriske krav -at belzre (docere), at behage (delectare) og at bevzge (movere) -er det midterste så  rigeligt blevet opfyldt.

Men også det forste har hzndelsesforlØbet  tilgodeset. Man kan vanskeligt Ønske sig en bedre belzring om den retoriske bevidstheds relevans end netop det forlob, som har fort retorikken h ~ j t op på dagsordenen. En god, bredspektret tekstanalyse vil i vidt omfang indfange også det, som en retorisk  analyse sigter direkte på. Men den retoriske indfaldsvinkel understreger tekster og sproghandlinger som altid, på alle niveauer og i alle genrer udovende aktive overtalelsesfunktioner. Vi står ikke kun over for »dode«,  immanente strukturforhold i sk~nlitteraturen og neutrale, kun sagsbeskrivende udsagn i faglitteraturen. Den retoriske agon horer alle genrer til, og spektret af de mangfoldige virkemidler, som er bragt i anvendelse, viser så tydeligt som noget uholdbarheden i at afgrznse retorikken til at handle om troper og figurer. Selve den advokatur for en dystopisk, afgrznset trope- og figurretorik, som vi har modt, er den bedst tznkelige belzring om, at det er en fuld retorik, der har relevans.

Endelig har begivenhederne haft en evne til at movere, måske ikke folelsesmzssigt, men handlingsmzssigt. Den moderne interesse for relorikken havde foldet sig ud, mange år for de Man f ~ r s t e gang bragte ordet ind i sine skrifter. Terminologisk hzgtede han sig på en vogn, der forlzngst var i fart. Men som den bedre retoriker kendte han sit aptum og overhalede i sin appel snart neoretorikkens folk med flere stadier. Sigtet og indholdet var ganske vist et helt andet. Men ordet var det samme. Og vi ved fra retorikken: ordet fanger. Det har også virket. Medforer den opmzrksomhed på retorikken, som de Man givetvis har givet et skub, at litteraturvidenskaben får et dyberegående,  reflekteret forhold til den retoriske probleinatiks og den retoriske traditions mange frugtbare aspekter, så er meget vundet. Hvad der i sig selv kun er en hzndelse, kan retorisk set vise sig vzre ikke kun interessant som studieobjekt, men også virkningsfuldt som spr~ghandling.~~

## Noter

1.  Det efterf~lgende blev holdt som forelæsning på Institut for litteraturhistorie,  Aarhus Universitet, april  1994 og i maj  1994 på Institut for kommunikation, Aalborg Universitet. Det trykte medtager foruden noterne nogle mindre afsnit, som tiden under den mundtlige fremlzeggelse k r ~ v e d e udeladt.
2.  Cicero: De Inventione, I, v.6 (Loeb edition):finis persuadere  dictione. Også i De Oratore: dicere ad yersuadendum  accomodate, bl.a. Retoriske Skrifter I, De Oratore I, 260, Odense 198  l, (p.266).
3.  Cicero havde Øje for dobbeltheden. I De Orutore lader han således Crassus fortElle: »Sammen med Charmadas lmte  jeg i Athen med stor grundighed hans dialog 'Gorgias',  som gav mig den szerlige anledning til at beundre ham, at han hér,  hvor han gØr nar af talerne, selv forekom at vEre den ypperste af dem alle«, Cicero op. cit., I 47 (p.  137).
4.  Jfr. her Gorgias'  synspunkt i Platons dialog af samme navn 456a, i Platons Skrifrer, bd.2, Kbh. 1992, p.129 f.
5. 1355b. Aristoteles: Retorik, KØbenhavn 1983, p.33.
6.  Ibid.
7.  Cicero De Inventione, I, i-ii, 2 (Loeb Edition).
8.  Quintilian: »bene dicere non possit nisi bonus« (Institutes, II, XV, 34),  jfr.  Stanley Fish: »Rhetoric«, in Fish: Doing  What Comes Nuturally, Durham, N.C.  1989, p. 473.
9.  Jfr. Fish ibid.
10. Augustins synspunkter på retorikken findes i 4. bog af De Doctrina  Christiana, glimrende tolket og placeret i den retoriske tradition af Kenneth Burke i  hans A Rhetoric ojMotives, BerkeleyILos Angeles  1974 (org.  1950),  bl.a. p.74 f. Jfr. også JØrgen Fafner: Tanke og tale. Den retoriske  tradition i Vesteuropa, Kbh. 1982, p.131 ff.
11. 1  1. Jfr. Burke op.cit., p.50.
12. Jfr. Burke op.cit., p.52. Pistis betyder også på klassisk græsk 'tro',  herunder  'tro på guderne',  jfr.  C.Berg: Grask-Dunsk Ordbog. Men måske karakteristisk for den tids religiØsitet bruges det samme ord også i en helt sekulzer retorisk  betydning -'bevisfØrelse',  jfr. Aristoteles'  retorik 1354a, dansk overszttelse op.cit., p.28 -og  i en snsevrere juridisk  betydning: 'bevismiddel' og 'bevisfØrelse  for retten'.
13. Jfr. Retorik 1355a,  dansk overs~ttelse p.31.
14. Retorik 1356a, dansk oversættelse p.35.
15. Retorik 135521,  dansk overszttelse p.3 1.
16. Jfr. Fafner op.cit., p. 132.
17. Jfr. også Fafner op.cit., p.45.
18. Cf. Paul Abelson: The Seven Liberal Arts. A Study in Mediaval Culture, N.Y.1965 (org.  1906), Fafner op.cit.,  p. 135.
19. Cf. Stephen Greenblatt herom i relation  til Spensers The Faerie Queene i hans »Myrdende bØnder«, in K&amp;K 7 1 (1  992).
20. Aristoteles' retorik  1357a, dansk overs~ttelse p.37.
21. Det mest indflydelsesrige v ~ r k med en kritisk-historisk tilgang til denne udvikling af videnskabeligheden  har vzeret Richard Rorty: Philosophy and the Mirror of Nature, Princeton  1980.
22. En interessant nyere studie med fokus på Kant som videnskabsteoretisk  bearbe.jder

- af  det riewtonske paradigme er Michael Friedman: Kant and the Exact Sciences, Cambridge, Mass. 1992.
23. Flere af den tids videnskabsfolk  trådte da også sidel~bende sporene som forfattere af  religigse traktater med skolastisk prargede argumentationslinier, bl.a. Newton.
24. Til problen~atikken  om det narrative cf. niin artikel »Narrativitet. Et forskningsfelts forvandlinger«, i K&amp; K 76 ( 1994).
25. Videnskabstankegangen -bl.a. inagtfuldt udmØntet i Fichtes Wissenschuftslehre -blev miske sarlig sejrende i tysk samrnenhzng,  for så vidt som retorikken aldrig havde haft fodfarste i  Tyskland. Den bedst tznkelige belysning heraf er nok Adain Mullers Zwölf'Rederl iihrr die Bereds~lmkeit in Deutschland fra  18  12.  Walter Jens, der indleder et moderne optryk af Mullers Rrtlen -Frankfurt a.M.  1967 -bemzrker syrligt, at Hitler i tysk  sanimenhxng vel var den ffirste, der forstod og udnyttede den retoriske henvendelses politiske indebyrd, jfr.  op.cit., p.20.
26. Jeg har behandlet denne udviklings danske forlØb i et bidrag til Tim Knudsen og Ditlev Tamm (red.): Dansk fonialtningshistorie, bd.11, under udgivelse.
27. J. Paludan: Larefrilieden og Demokratiet, Kbh. 1880, p. 16. De efterfdlgende citater sammesteds fra.
28. Op.cit., p.30.
29. Op.cit., p. 16.
30. Op.cit., p.30.
- 3 l . Op.cit., p.2 I.
32. Op.cit., p.30.
33. En eksempelsamling af dansk politisk  retorik, hvori både Lehmann og Hfirup er reprmenteret, findes i  Harald JØrgensen (red.): Danske Taler gennem 100 Aar, Kbh.1945. Mere udffirligt Lehmann: Efterladte Skr~j?er, Kbh. 1872-73  og V.H@rlip i Skrift og Tale, Kbh. 1902-3.
34. Navne og bfiger i denne udvikling findes i  Fafner op.cit., kapitlet »Mod en ny retorik«, p. 142  ff.
35. Jfr. Fafner op.cit., p.108.
36. Cf. Burke op.cit., p.74.
37. Kenneth Burkc: A Rhetoric of Motii.es, Berkeley/Los Angeles  1974 (org.l950), p.23 (herefter forkortet RM).
38. Se narmere min artikel »Narrativitet. Et forskningsfelts forvandlinger«. i K&amp;K 76 (1  994) og henvisningerne der.
39. En ultrakort, inen meget pracis redegfirelse herfor findes i Tzvetan Todorovs nappendiks~ »Tropes et figures« i hans Littérature et signification, Paris  1967,  p.9 l  ff.
40. Wayne C. Booth: The Rhetoric of Fiction, Chicago 1961,  p.97 (herefter forkortet RF).
- 4 1. Chicago 1974.
42. Hvilket bekraftes, da han nogle år senere konfronterer relativisme- og pluralisineproblematikken i  sin Critical Understanding. The Powers and Limits of Pluralism, Chicago 1979.
43. Cf.Tzvetan Todorov: Grammazre du Décanikron, HaagJParis  1969, p.15.
44. Cf. Fafner: Trrrzke og tale, p.  178.
45. Dansk overszttelse i Lars Erslev Andersen og Hans Hauge: Tekst og trope. Dekonstruktion i Amerika. Ovennarvnte citater er fra p.46. Herefter forkortet »S&amp;R«.
46. Archie Bunker er en figur i den amerikanske tv-serie All in the Farnily. Tlic Random House Dictionary  of the Engli.rh Language (2. ed.1987) beskriver Archie Bunker siiledes: »a  poorly educated blue-collar  worker, holding ultraconservative,

racist, and male-chauvinist  opinions.«

47. Cf. Fafner op.cit., p.233.
48. Den nu klassiske studie af Ramus'  'logificering'  er Walter J. Ong: Rarnus. Mezhod, nrid the Decay of Diulogue, Cambridge, Mass. 1958.
49. Jfr. oin denne forskningshistorie min »Narrutivitete. loc.cit.
50. Dansk overszttelse i  Bent Fausing og Peter Larsen (red.): Visuel kommunikatiorl, bd. 1, Kbh.1980.
5. 5  1. I Cnnimi~nicatioris, no. 16.
52. Todorov: Littirature  et significution, p. 11  8.
53. Dansk: »Vi inener, at retorikken ikke er et ornainent p i   talen, men en essentiel dimension i  enhver betydningshandlingx,  fra forordet til Comnzunictriion.~, no.  16 (1970).
54. Dansk: nnedbrydnii-igen af en naturalistisk  psykologi, som mener at beskrive en uforanderlig kerne i  mennesket, og af en scientisnie, som befordrer ideen om et neutralt og uskyldigt sprog«, Pierre Ruentz: »La rhétorique  ou la mise 5 l'écarte, Comrnunications, no. 16 (1970), p. 15  1 .
55. Mari kunne muligvis finde en lighed mcd det retoriske menster -også kiastisk -, soin Jeffrey  Mehlman mener at finde i en tankevzkkende samlzsning af de Mans kollaborat@i.skrifter  under krigen og hans senere litteraturteoretiske, jfr. Mehlman: ~Perspectives:  on De Man og Le Soir«, in Wemer Hamacher, Neil Hertz, and Thomas Keenan (eds.): Resporises. On Paul de Man's Wartinie Journulism, Lincoln, Nebraska  1989, pp.324 ff.
56. Cf. Paul de Man: Resistunce to Theo-, Minneapolis 1986, p.  14. Note 4 her -med notetekst p.20 -henviser til Grcimas: Du Sens, Paris  1970, p.13.
57. Uofficielt har de Mans henvisninger og referencer selv blandt amerikanske tilhzngere ord for ofte at vrere 'blinde'  eller fejlagtige. Jeg er dog ikke bekendt med mere indgående dokumentationer. Drejer det sig om et generelt mØnster, behover det imidlertid ikke overraske.
58. Jfr. Kucntz, loc.cit., p. i 46.
59. Cf. ibid.
60. De Man er i  periodeil  ikke ene om at knytte an til denne indsnzvrede opfattelse af retorikken. Gera1.d Genette har givet en udmzrket diskussion af problemet  i  en kritik af Ligge-skolens retorikopfattelse i artiklen »La rhétorique  restreinte«, in Genctte: Figures III, Paris  1972.
61. Burke: ~Rhetoric. Old and New«, in M. Steimann (ed.): New Rhetorics, N.Y.  1967, p.75.
62. Endelig kuiine man s5 hcr som efterskrevet slutnote binde en slojfe, der på ironisk vis alligevel bekrzftede den de  Manske position, at sproglig kommunikation  altid dekonstruerer den intenderede betydning: han onskede at forinidle en Heidegger-, Blanchot-, Derrida-farvet position om den sproglige komrnunikatioas aporier, markedsforte  den for udbredelsens skyld under et  'retorik'-begreb  og endte på grund heraf med at give skiibbet til en egentlig retorisk bevidsthed  helt modsat den position, der var tilsigtet. I sandhed tragisk, ironisk og dog netop derved en bekrzftelse. Hvor fiffig en sådan anskuelse end kunne vzre, placerer den sig dog p A   fodnotens plan. Flere andre tolkninger kunne med samme eller storre rimelighed gores gzldende. Men stedet er ikke her.