Linjer skrevet over Tintern Abbey
Forfattere: William Wordsworth
Tidsskrift: passage (2003-02-01)

## William Wordsworth

Linjer skrevet nogle få mil over Tintern Abbey, på en tur, 13. juli 1798

Fem år er gået; fem somre, med fem Lange vintres længde! og igen hører jeg Disse vande, rulle fra deres bjergudspring Med en sød indlandsmumlen. *  - Endnu en gang Ser jeg disse høje stejle klipper, Der i et vildt afsondret sceneri indpræger Mere dyb afsondrings tanker; og forbinder Landskabet med himlens ro. Den dag er kommet hvor jeg igen hviler Her, under den mørke morbærfigen, og ser Disse småhusgrundes pletter, disse frugttræstotter, Der, på denne årstid, med endnu umoden frugt, Fortabes mellem skove og buskadser, Uden, med deres klare grønne skær, at forstyrre Det vilde grønne landskab. Endnu en gang ser jeg Disse hegn, knap nok hegn, små linjer Af munter forvildet skov; disse idylliske gårde Grønne til døren; og røghvirvler Sendt op, i stilhed, fra mellem træerne, Med en eller anden ukendt besked, kunne det synes, Om omstrejfende beboere i de husløse skove, Eller om en eneboers hule, hvor ved sin ild Eneboeren sidder alene.

Trods lang tids fravær, Har disse skønhedsformer ikke været for mig, Som et landskab er det for en blind mands øje: Men tit, i ensomme rum, og midt i små Og store byers larm, har jeg, i træthedsstunder, Haft dem at takke for søde fornemmelser, Følt i blodet, og følt ved hjertet, Og indtrængt tilmed i mit mere rene sind Med rolig restitution: - følelser også

Af uerindret glæde; den slags, måske, Der kan have fyldt en ikke uanselig plads I størstedelen af en god mands liv; Hans små, navnløse, uerindrede handlinger I kærlighed og hensyn. Og ikke mindre, tror jeg, Har jeg haft dem at takke for en gave, Af mere ædel art; den velsignede stemning, I hvilken mysteriets byrde, I hvilken den tunge og trættende vægt Af hele denne uforståelige verden Lettes: - denne klare velsignede stemning, I hvilken hengivelsen nænsomt driver os frem, Indtil vi, med det legemlige åndedrag, Og vort menneskeblods bevægelser Næsten standset, er lagt til hvile I krop, og bliver en levende sjæl: Mens med et blik indgivet ro af harmoniens Kraft, og af glædens dybe kraft, Vi ser ind i tingenes liv.

Vær dette blot

En forfængelig tro, så alligevel, åh! hvor ofte, I mørke, og blandt det glædesløse dagslys' Mange former; når den irritable Nytteløse støj, og verdens feber, Har hængt omkring mit hjertes slag, Hvor ofte, i ånden, har jeg vendt mig til dig O skovlands Wye! Du vandringsmand blandt træer, Hvor ofte har min ånd henvendt sig til dig!

Og nu, med glimt af halvt-udslukket tanke, Med mange svage og uklare genkendelser, Og en lidt sørgmodig forvirring, Liver sindets billede op igen: Mens jeg står her, ikke kun med følelsen Af øjeblikkelig glæde, men med den glædelige tanke At der i dette øjeblik er liv og føde Til kommende år. Og da vover jeg at håbe Skønt, uden tvivl, forandret fra det jeg var, da først Jeg var i disse bakker; da som en hjort Jeg sprang hen over bjergene, langs siderne Af de dybe floder, og de ensomme strømme, Hvorhen end naturen førte; mere som en mand Flygtende fra det han frygter, end en Der søgte hvad han elskede. For naturen var mig (Mine drengedages mere rå fornøjelser, Og deres glade dyriske træk var da forbi) Dengang et og alt. - Jeg kan ikke male Hvad jeg dengang var. Det klingende vandfald Fulgte mig som en lidenskab: den høje klippe, Bjerget, og den dunkelt dybe skov, Deres farver og former, var da for mig En lyst: En følelse og en kærlighed, Der ikke manglede nogen fjern fortryllelse, Leveret af tanken, eller nogen interesse Der ikke var øjets. - Den tid er ovre, Og al dens smertefulde glæde er forbi, Og al dens svimlende begejstring. Ikke at jeg derfor Mister modet, eller sørger eller sukker: andre gaver Er fulgt, som en rigelig erstatning, vil jeg tro, For et sådant tab. For jeg har lært At se naturen, ikke som i den tankeløse Ungdomstid, men lyttende tit Til menneskehedens stille sørgmodige musik, Hverken streng eller harsk, skønt rigelig af kraft Til at dæmpe og betvinge. Og jeg har følt Et nærvær der forstyrrer mig Med højnede tankers glæde; en ædel følelse Af et eller andet langt dybere sammenblandet, Hvis hjemsted er nedgangssoles lys, Og det runde ocean, og den levende luft, Og himlen blå, og menneskets sind, En ånd og en bevægelse, der driver Alle tænkende ting, alle genstande for alle tanker, Og ruller gennem alle ting. Derfor er jeg stadig En elsker af engene og skovene, Og bjergene; og alt hvad vi betragter Fra denne grønne jord; af hele den mægtige verden For øje og øre, både hvad de halvt-frembringer, ** Og hvad de sanser; fornøjet ved i naturen Og fornuftens sprog at genkende Mine reneste tankers anker, barnepigen, Vejviseren, mit hjertes beskytter, og hele mit Moralske væsens sjæl.

Og ikke, om tilfældet ville, At jeg var anderledes lært, skulle jeg Lide mine milde ånders undergang: For du er hos mig, her, på bredderne Af denne skønne flod; du, min kæreste  Ven, Min kære, kære  Ven, og i din stemme hører jeg Mit yngre hjertes sprog, og læser Mine gamle glæder i dine vilde øjnes Skydende lys. Åh! endnu en stund Må jeg i dig betragte hvad jeg førhen var, Min kære, kære Søster! Og den bøn gør jeg, Velvidende Naturen aldrig har svigtet Det hjerte der elskede hende; det er hendes privilegium, Gennem alle år af dette vores liv, at føre Fra glæde til glæde: for hun kan sådan forme Det sind der findes i os, sådan præge Med stilhed og med skønhed, og sådan nære Med høje tanker, at hverken onde tunger, Eller overilede domme, spotske smil fra selvHøjtidelige mænd, hilsner uden venlighed, Eller hverdagslivets trøstesløse samvær, Nogensinde skal regere mod os, eller forstyrre Vores glade tro at alt hvad vi betragter Er opfyldt af velsignelser. Lad derfor månen Skinne på dig i din enegængergang; Lad bjergenes tågede luft være fri Til at blæse mod dig: og i kommende år, Når disse vilde ekstaser modnes Til en ædru glæde, når dit sind Bliver et palæ for alle yndige former, Din erindring som en bolig For alle søde lyde og harmonier; Åh! da, Hvis ensomhed, frygt, smerte, eller sorg, Bliver dig til del, med hvilke lindrende tanker Om følsom glæde vil du huske mig, Og disse mine formaninger! Eller hvis, måske, Jeg skulle være, hvor jeg ikke mere kan høre Din stemme, eller sanse disse glimt af svundet liv I dine vilde øjne, vil du da glemme At vi på bredderne af denne henrivende strøm Stod sammen; og at jeg, så længe En tilbeder af Naturen, kom herhen, Utrættelig i denne tjeneste; eller rettere Med varmere kærlighed, åh! med langt dybere iver Af mere hellig kærlighed. Eller vil du da glemme, At efter mange vandringer, mange år I fravær, var disse høje stejle klipper, Og dette grønne idylliske landskab mig Mere kært, både for sig selv, og for din skyld.

*    Floden påvirkes ikke af tidevandet nogle få mil over Tintern.
- **  Denne linje har nær lighed med en beundringsværdig linje af  Y oung, hvis præcise ordlyd jeg ikke husker.

På dansk ved Matias Møl Dalsgaard

Et udsyn fra Tintern Abbey på det walisiske landskab. Kirkeruinen var i løbet af 1700-tallet blevet et yndet udflugtsmål for romantiske sjæle.  Glemslen  og  mindet  i  de  dengang  efeubehængte  gotiske hvælvinger tiltalte den nyere tid.

Som den originale turist vores digter nu engang var, havde han dog placeret sig 'nogle få mil over Tintern Abbey' hvorfra selve kirken ikke var synlig.  Tintern Abbey nævnes kun i digtets titel.

© Dr. Alison Stones