Verdensånd til danske tunger
Forfattere: Christian Dahl
Tidsskrift: kok (2005-05-02)

storiske angår, en række eksempler, hvor  lidt  for  ureflekterede  og  banalt subjektivistiske  påstande  får  lov  at  stå uimodsagt,  som  når  Bukdahl  taler  om »tressernes  og  halvfjerdsernes  skinhellige agitatorer« (p. 443), 1970'erne med »syndfloden  af  knæk,  bræk  og  bekendelse« (p. 118) og om 1980'ernes digtere som »sentimentale og religiøse« (p. 119). For det tredje er der en række litteraturteoretiske begreber såsom polyfoni, postmodernisme og fænomenologi, der kunne  være  klarere  defineret,  og  en række af Bukdahls yndlingsudtryk, som f.eks. »renfærdige«, »skamløse«, »langmodige«,  »halsstarrige«,  »forbumlede« og  »julelege«, der  lidt for  ofte vender tilbage i forfatterskabskarakteristikkerne.

At dette er tilfældet, skal dog ingenlunde  fjerne fokus fra,  at  Bukdahls værk i kraft af sit store vingefang, sine kompetente forfatterskabskarakteristikker,  sine  udfordrende  typologiseringer  og  sit  medrivende  drive  uden  tvivl vil udgøre en betydelig og uomgængelig platform  for  den  fremtidige  beskæftigelse med de sidste 15 års danske litteratur.

Christian Dahl

## Verdensånd til danske tunger

G.W.F.  Hegel: Åndens  fænomenologi , oversat af Claus Bratt Østergaard, Kbh. 2005 (Gyldendal).

Gennem de senere år er det danske bogmarked blevet begavet med en veritabel strøm  af  oversættelser  af  hovedværker fra den tyske idealisme. Det begyndte i

1995  med  oversættelsen  af  Schellings Om  den  menneskelige  friheds  væsen (1809)  og  er  siden  fortsat  med  blandt andre Fichtes Forsøg på en ny fremstilling af videnskabslæren (1797),  Kants tre  kritikker  samt Grundlæggelse  af sædernes metafysik (1785), Metafysikkens fremskridt (1797), foruden Hegels Retsfilosofi (1820), som udkom i efteråret. Dertil kommer Schopenhauers Verden som vilje og forestilling (1818),  der  i  skrivende  stund  er  under udgivelse, og endelig foreligger nu også Claus Bratt Østergaards med spænding ventede komplette oversættelse af selveste Åndens fænomenologi (1807), som  i  dén  grad  har  savnet  tilgængelighed på dansk.

Betegnelsen tysk idealisme dækker over den  generation af filosoffer  og videnskabsmænd, der ved det 18. århundredes  afslutning  var  vidne  til, hvorledes Kants kritiske filosofi epokalt forandrede  den  filosofiske  dagsorden, og  for  hvem  arven  fra  Kant  kom  til  at rumme en dobbelt opgave. Nogle mente som Fichte, at Kant havde nået de rette resultater, men uden tilstrækkelig begrundelse, andre at det nu gjaldt om at fortsætte Kants projekt ved at videreudvikle det inden for nye fagområder  som  teologi,  retslære,  statslære osv. Åndens fænomenologi er især skrevet med afsæt i den første opgave og er  først  og  fremmest  ment  som  en filosofisk  propædeutik,  der  skal  forberede  sine  læsere  på  den  anden  opgave, nemlig at tage videnskaberne filosofisk i  besiddelse. Filosofi og videnskab tænkes  således  i  tæt  forbindelse  til  hinanden, og målet for Hegels afhandling om åndens fænomenologi er dét Hegel kalder den absolutte viden. Grundlaget for denne absolutte viden søger Hegel i beskrivelsen  af  en  række  på  én  gang historisk prægnante og dog begrebsligt stiliserede  bevidsthedsformer.  Med  sin karakteristiske filosofiske variant af prosaens erlebte  Rede udforsker  Hegel først  disse  bevidsthedsgestalters  erfaringsog erkendelsespotentiale for derefter  at  vise,  hvordan  de  efter  tur ophæver  sig  selv  på  grund  af  iboende begrænsninger, hvorefter de forvandles til  nye.  Ad  denne  skeptiske  vej  til  den absolutte  viden  når Åndens  fænomenologi på det nærmeste at forpligte sig på hele den vesterlandske kultur.

Værket består af otte hovedafsnit af meget variabel længde samt et forord og en indledning, der ofte fremhæves som værkets  tyngdepunkt,  idet  linjerne  i Fænomenologien bliver  trukket  op  i førstnævnte  og  begrundet  videnskabsteoretisk i sidstnævnte. Det er her hele det dialektiske apparat præsenteres, fra »bestemt negation« til »ophævelse« ( Aufhebung ), »begrebets anstrengelse« og »iog-for-sig«  osv.  Derpå  følger  de  otte hovedafsnit, der trinvist analyserer stadigt  mere  komplekse,  historisk  situerede bevidsthedsformer fra sanselig vished til selvbevidsthed og fra observerende fornuft til absolut viden.

Hegels master  plan er  dybt  omdiskuteret, men det er næppe helt forkert at hævde, at udgangspunktet for Fænomenologien er  subjektfilosofiens spørgsmål  om  grundlaget  for  selvbevidsthed og især spørgsmålet om selvbevidsthedens refleksivitet.  Hvorledes  kan  jeget  forvisse  sig  om  sig  selv? Det  umiddelbare  svar  hos  Kant  er,  at jeget sætter sig selv ved at flytte bevidstheden fra sit objekt til sig selv. Subjektet  gør  sig  selv  bevidst  om  sin  egen identitet som »jeg = jeg«. Denne selvbevidsthed er betingelsen for enhver objektbevidsthed, idet Kant hævder, at »jeg tænker« må kunne ledsage alle mine forestillinger.  Det  refleksionsteoretiske problem,  som  følger  af  denne  bestemmelse,  er  nu,  hvorledes  jeget  refleksivt kan være i stand til at vende tilbage til sig  selv  som  selvbevidsthed,  hvis  det ikke allerede er fortroligt med sig selv. For  så  vidt  refleksion  altid  er  en  målrettet  aktivitet,  må  bevidstheden  allerede  være  bevidst  om  sig  selv  for  at kunne være selvreflekterende, men derved er refleksionsteorien om jeget, som allerede  Fichte  påpegede,  havnet  i  en cirkelslutning. Udvejen fra denne blindgyde for den transcendentale idealisme finder Hegel  groft sagt  ved  at  gøre Kants  bevidsthedsbegreber  mere  processuelle og ved at åbne spørgsmålet om subjektivitet  og  refleksion  mod  intersubjektivitet og kommunikation. Hegel vil indholdsbestemme selvbevidstheden, hvilket selvfølgelig ikke uden videre lader sig gøre.

De  tre første  hovedafsnit rekonstruerer, hvorledes bevidstheden erfarer verden som henholdsvis sanselig vished, iagttagelse og forstand, idet den lærer at objektivere og abstrahere for til sidst  at  få  vished  om  sig  selv  i  fjerde hovedafsnit, hvor bevidstheden konfronteres  med  andre  bevidstheder  og erfarer sig selv som selvbevidsthed. Her begynder indholdsbestemmelsen af selvbevidstheden, der først fremtræder som »begær«. Det objekt, hvorved selvbevidsthedens  begær  kan  tilfredsstilles,  viser  sig  snart  at  være  et  andet subjekt, en anden selvbevidsthed. Selvbevidsthedens refleksive  moment fuldbyrdes  således  først  i  intersubjektiviteten,  hvor  det  transcendentale  jeg reflekteres som et individueret jeg. Hegel mener ligesom Fichte, at menne- sket  ikke  kan  handle  som  et  frit  fornuftsvæsen uden at gøre det i forhold til andre erkendte og anerkendte fornuftsvæsner. Frihed praktiseres intersubjektivt, som Hegel ofte polemisk fremhæver  overfor  samtidens  romantikere, der søgte friheden ensomt i naturen.

At  frihed  praktiseres  intersubjektivt  er  begrundelsen  for  den  »anerkendelsens  dialektik«,  som  i  dag  fremstår som et  af Fænomenologiens mest  indflydelsesrige bidrag til moderne filosofi. Hegel  fremstiller  i  først  omgang  anerkendelsesrelationen  som  en  kamp,  en dialektisk  bevægelse,  hvor  selvbevidstheden  erfarer  sig  selv  som  et  andet væsen  (en  anden  selvbevidsthed),  som det må »ophæve« eller negere for at genfinde  sig  selv.  Jeget  må  lære  at  »jeg  = jeg« er formidlet gennem et »vi« i kraft af  den  gensidige  anerkendelse  mellem to  selvbevidstheder.  Når  mødet  med den  anden  selvbevidsthed  ifølge  Hegel begynder  som  intet  mindre  end  en kamp på liv og død, skyldes det, at selvbevidstheden  må  hævde  sin  selvstændighed og frihed over  for ikke blot sin egen  bundethed til  livet,  men  også det andet menneske, som ikke er delagtig i dens selvstændighed. Dog: må anerkendelsen  på den  ene  side fremtvinges,  så forudsætter  den  imidlertid  også  gensidighed. Man opnår således ingen anerkendelse  fra  den  modstander,  man har tilintetgjort, men det gør man derimod fra  den,  man  har  underkastet  sig  som træl. Imidlertid  er  heller  ikke den  foragtede  træls  anerkendelse  tilfredsstillende.  Egentlig  anerkendelse,  som  er forudsætningen for at jeget kan erkende sig  selv  (nemlig  gennem  vi'ets  almenhed)  beror  som  sagt  på  gensidighed:  i en ekstensiv udlægning  af Sofokles'

Antigone viser Hegel forudsætningerne for at vi kan erkende hinanden som frie individer, gensidige, men forskellige.

Selvbevidsthed og frihed finder bevidstheden først for alvor i religionen,  nærmere  bestemt  den  kristne menighed,  hvor  de  troende  samtaler fornuftigt  om  den  gud,  som  er  blevet menneske. Ånden er det fornuftigt kommunikerende fællesskab, »jeget, der er vi, og vi, der er jeg«. Ikke for ingenting er forløberen til Hegels åndsbegreb ungdomsskrifternes  meget Hölderlinpåvirkede begreb om kærlighed.

Læst  som Geistesgeschichte forekommer identificeringen af  de  forskellige  idealtypiske  bevidsthedsformer  fra sanselig  vished  til  ånd  med  bestemte historiske  epoker  hasarderet,  men  en sådan udlægning er forsimplet. For ganske vist dissocieres ånden aldrig fra sin historiske  fremtrædelse,  men Åndens fænomenologi rummer, som det blandt andet  er  blevet  påvist  af  svenske  C.-G. Heidegren, ingen egentlig historisk systematik og derfor heller ingen færdig historiefilosofi. Vi følger  ganske  vist verdensåndens  bevægelse  mod  en  kulmination som absolut viden, der indtræffer på det tidspunkt, da filosoffen  nedfælder Åndens  fænomenologi . Dette  er  det  tidspunkt,  da  den  tyske filosofi besinder  sig på den franske revolutions  forsøg  på  at  realisere  »den absolutte  frihed«,  men  også  det  tidspunkt hvor Napoleon er i færd med at vende  op  og  ned  på  Europa.  Skulle dette være historiens afslutning? Begrebet om historiens afslutning, som Hegel her  uvægerligt  knytter  an  til,  er  blevet reaktualiseret  af  arvtagere  som  Marx, Kojève, Fukuyama m.fl, men så vidt jeg forstår Fænomenologien , er det faktisk uklart, om Hegels beskrivelse af sin tur- bulente  samtid  som  historiens  afslutning  skal  forstås  som  en  reel  fuldbyrdelse  eller  en  metodisk  selvbegrænsning.  Som  historiefilosofi  er Åndens fænomenologi i hvert fald overordentligt tilbageholdende med historiefilosofiske profetier.

I  det  hele  taget  synes  Hegel  igennem  de  senere  år  at  have  mistet  sit omdømme  som en historiefilosofisk anerkendelsesdialektiker, der til enhver tid vil reducere den anden til det samme. Blandt andet har inddragelsen af Hegels ungdomsskrifter i fortolkningen af hans værk ført til en opblødning af Kojèveskolens til tider imperiale Hegelportræt. Fornuften er blevet kommunikerende, snarere end annekterende, flerstemmig snarere end enstemmig.  I  disse  år  synes  interessen  for Hegel især at rette sig mod den modernitetsteoretiske og socialfilosofiske side af Hegels værk. Jürgen Habermas, hvis nøglebegreb om kommunikativ fornuft står  i  dyb  gæld  til  Hegels  åndsbegreb, har  betonet,  hvorledes  Hegel  som  den første filosof har  gjort det  moderne  til et  filosofisk  anliggende  ved  at  udrede forholdet  mellem  modernitet,  tidsbevidsthed og rationalitet. Axel  Honneth har  med  sin  reformulering  af  Hegels anerkendelsesteori relanceret Hegel som socialfilosof: her gælder det filosofiske  anliggende  de  forhindringer  og risici den til enhver tid rådende sociale fornuft  sætter  for  realiseringen  af  den individuelle frihed. Som modernitetsteoretiker, socialog retsfilosof, oplysningskritiker og statsteoretiker vedbliver Hegel med at inspirere nye arvtagere.

For  de  fleste  står Åndens fænomenologi -  desværre  ikke  uden  grund  -

som et monument over filosofisk ulæse- lighed. Værkets omfang, dets forgrenede  sætningsstrukturer,  indforståede  henvisninger  og abstrakte  dialektiske argumentation  har, i hvert fald herhjemme, gjort det til ét af de hovedværker,  som  kun  sjældent  bliver  læst  i sin  helhed.  Selv  Theodor  W .  Adorno måtte fastslå,  at  Hegel  blandt  de  store filosoffer måske er den eneste,  hos hvem  man  til  tider  ikke  engang  kan afgøre,  hvad  det  overhovedet  er,  han skriver  om!  Dette  stiller  store  krav  til læseren, men især til oversætteren. Den danske oversættelse er kyndigt udført af Claus Bratt Østergaard, der gennem de senere  år  har  ydet  en  formidabel  formidlingsindsats som oversætter af både Hegel  og  Kant.  Bratt  Østergaard  er modig nok til at adskille de mest vildtvoksende hegelske sætningskonstruktioner og dermed begrænse deres grammatiske kompleksitet, vel  at  mærke uden  at  prisgive  indholdet.  Den  slags indgreb er uden tvivl nødvendige for at Fænomenologien skal kunne leve videre i danske omgivelser, og heldigvis har  Hegels  særegne  sprogføring  ikke lidt overlast undervejs. Man fristes ligefrem til  at  tænke,  at når Fænomenologien kan  oversættes  så  sprogligt  vellykket til dansk, var det vel også på tide at  få den oversat til tysk! Spøg til side: Selvfølgelig kan ingen oversættelse helt erstatte  den  tyske  original,  hvilket  for øvrigt  må  være  begrundelsen  for  den danske  udgaves  temmelig  sparsomme noteapparat. Man er i hvert fald stadig henvist til tyske udgaver  som  Bonsiepens  (Meiner  Verlag),  hvis  man  vil have  forudsætning  for  at  forstå  Hegels ofte meget indforståede diskussioner og mere eller mindre skjulte henvisninger. Til  gengæld  skal  den  danske  udgave roses  for  at  have  tilføjet  værkets  origi- nale  paginering,  hvilket  netop  gør  det lettere  at  sammenligne  oversættelse  og original.

Bratt Østergaard har også skrevet et indledende essay, der fortæller  om Hegel,  om Fænomenologiens hektiske tilblivelse,  om  forbindelserne  til  Kant, Fichte  og  Schelling,  foruden  især  om værkets  receptionshistorie  fra  Marx  til Lacan.  Der  lægges  i  dette  forord  vægt på værkets excentriske og vildtvoksende karakter,  og  man  forstår  godt,  hvorfor en Hegel-oversætter især hæfter sig ved disse  træk.  Ærgerligt  nok  bliver  dette også  en  undskyldning  for  ikke  at  gennemgå  strukturen  i Åndens  fænomenologi mere  systematisk.  Bratt  Østergaard opsummerer fint de første kapitler om bevidstheden, men springer i mine øjne alt for let hen over de senere kapitlers  diskussioner  af  bl.a.  moralfilosofi og religion. Ganske sigende forklarer Bratt Østergaard begrebet »fænomenologi«  hos  Hegel,  men  ikke det langt vigtigere »ånd«, der først omtales i sin forvandling til Marx' »kapital«. Selvfølgelig kan et forord ikke nå  hele  værket  rundt,  slet  ikke.  Men alligevel.

Dette  skal  dog  ikke  skygge  for  det væsentlige, nemlig at Claus Bratt Østergaard  med  sin  oversættelse  af Åndens fænomenologi har gjort et af de sværest læselige filosofiske skrifter mere tilgængeligt  end  nogensinde,  og  at  han  dermed har banet vej for en fornyet Hegelreception  herhjemme. Vejen til  den absolutte viden er åben for nye rejsende.

## Lise Busk-Jensen

## Det umage par

Jorunn Hareide (red.): Magdalene Thoresen  og  Georg  Brandes.  En  brevveksling  1865-1872, Oslo 2002  (Emilia forlag).

Takket være Jorunn Hareide, professor i  Nordisk  litteratur  ved  Oslo  universitet, er korrespondancen mellem Magdalene Thoresen og Georg Brandes omsider udkommet i 2002 støttet af Det norske sprogog litteraturselskab. Brevene blev uden forklaring udeladt af Morten  Borup  m.fl: Georg  og Edv. Brandes. Breveksling  med Nordiske Forfattere  og  Videnskabsmænd I-VIII, 1939-42. Det samme gjaldt Amalie Skrams breve, men her var forklaringen,  at  hun  -  fire  år  yngre  end Brandes - tilhørte »et yngre Slægtled«. Af  brevvekslinger  med  kvindelige  forfattere er i den udgave kun fire svenske medtaget. Et planlagt supplementsbind  med  bl.a.  Thoresen-  og  Skramkorrespondancen blev ikke til noget, det samme gælder en plan fra 1950erne om et trykke et udvalg af Thoresenkorrespondancen i Edda .

Først  med  Jorunn  Hareides  interesse  for  kvindelige  forfattere  kom  der skred i sagen. Jorunn Hareide var medredaktør af Norsk kvinnelitteraturhistorie I-III, 1988-90, og har i artikelsamlingen Skrivefryd og penneskrekk. Selvfremstilling og skriveproblematikk hos norske 1800-talls forfatterinder , 1999, behandlet en række  norske  forfatterinder,  herunder Magdalene  Thoresen.  Tilsvarende  har Janet  Garton,  der  er  lektor  i  Skandinavisk litteratur ved East Anglia