Tingene er, hvad de ligner!
Forfattere: Ove Christensen
Tidsskrift: kok (1991-02-18)

## Anmeldelser

Ove Christensen

## Tingene er, hvad de ligner!

Tankestreger. Essays  om  Walter Benjamin. Redigeret af  Tore Eriksen  m.fl. Modtryk.  1989.  143 sider, kr.  155,-. Henning  Goldbæk: De  tavse  sireners sang.  Oplsyningens  dialektik  hos  den tidlige Walter Benjamin. Museum Tusculanums Forlag.  1990.  159 sider, kr.  183,-.

Walter Benjamin -Oversat. Redigeret af  Tore Eriksen.  Slagmark.  1989. 230 sider, kr. 95,-.

Hans mål er at blive en kyndig leser af  bykort, der samtidig  forstår  sig på at gå  vild.

Susan Sontag om Benjamin.

I  Negative Dialektik beskæftiger Th.  W . Adorno sig atter en gang med forholdet mellem  sag  og  fremstilling  og  det  at tænke  det  ikke-identiske;  det  særegne og enestående.  Den  negative dialektik, der  allerede  pa  et tidligt  tidspunkt  er operativ i  Adornos  tænkning, er  pa mange mader en opsamling af nogle af denne  særlige  tenkernades  grundelementer,  samtidig med  stadig nye gennemspilninger  og afprØvninger af  den.

Målet med denne »dialektik i stilstand* er at f&amp;  objektet  selv  til  at tale  ved at frisætte det i  forhold  til subjektets intentionalitet -uden at prisgive fomuften  og  dermed intentionalitet.  Fomuft er for  Adomo  en  besindelseskategori, som skal @re  det muligt  at tænke  det andet  i  dets  andethed;  uden  hævnfØlelse  og  uden  at  reducere  det  til  det ene:  begrebet.  »Var  spekulation  over forsoningens  tilstand  tilladt,  s&amp;  kunne man  i  den  hverken  forestille  sig  den uskelnede  enhed  af  subjekt  og  objekt eller  dens  fjendtlige  antitetik;  snarere det forskelliges  kommunikation.  F ~ r s t da ville begrebet kommunikation,  som objektivt  begreb,  komme  til  sin  ret«, siger han i en lille artikel »Om subjekt og objekt« fra  1969.

Den profane tænkning -oplysningens projekt -foretager  en  dobbelt  reduktion,  når  den  tilskærer  tænkningen  til projektets  formal.  Det religi~se, mystiske,  oversanselige, overtroiske  element  borteskamorteres samtidig  med det konkrete, særegne, enestående, individuelle etc. som folge af  profaneringen og  beherskelses-intentionen i tænkningen. Derfor  fordrer  Adornos negative dialektik en besindelse p&amp; savel det særegne som det metafysiske element  i  tænkningen.  En  besindelse bade p5 det der er mindre  end begrebet,  og p i  det  der er  mere end begrebet.  Sivel  det  konkret  værende,  som det der peger ud over det værende i en anfægtelse af det værende som begrænset  til  det  nuværende,  er  elementer  i den negative dialektik. Allerede i ferste sætning af Negative Dialektik slår Adomo  dette  sidste  element  fast,  når han siger: »Filosofi, som en gang syntes  forældet,  holder  sig  i  live  da Øjeblikket  for  dens  virkeligg~relse  blev forsØmt«, og når han i sidste sætning i værket siger om den negative dialektik, »er  solidarisk med  metafysik  i Øjeblikket for  meta- at  den  som  tænkning fysikkens falde.

De to elementer, der  her  er trukket frem  fra  Adornos  tænkning,  er  inspireret  af Walter Benjamin, hvis  tænkning  befinder  sig  oscillerende mellem det mikrologiske blik p i  det konkrete og  en  jodisk-kabbalistisk forsoningsmetafysik.  Hos  Benjamin  produceres forholdet  mellem  det konkrete  og  det metafysiske i sproget; i skriften.

Det  er  temmelig  sikkert  dette,  der har bevirket den utrolige interesse, der aktuelt bliver  Benjamin  og hans tænkning  til del, hvad enten man kikker p i det  europæiske  kontinent  eller  Guds eget  land:  USA.  Det  er  Benjamins reflekterede sprogfilsofiske tænkemåde, der gØr  det muligt  at passe receptioner

af  ham  ind mange forskellige steder.

Benjamin bliver aktualiseret, men det betyder  ikke kun eller udelukkende,  at man  tilfældigvis  har  faet Øje  p i  hans slaifter igen. Det er tidens problematikker,  der  i  den  særegne  benjaminske forstand aktualiserer Benjamins tanker. Som Henning Goldbcek skriver i sin De tavse sireners sang, betyder aktualisering  »ikke  vilkårlig  projektion, men erkendelse,  der transcenderer  den nuværende horisont  for  at begribe  det fortrængte, der for  Benjamin  samtidig er det objektive«.  Tiden er atter blevet moden  til  refleksioner  som  er  bundet til  deres  sproglige  karakter,  og  som ikke er reduktible til en nominalisme.

En tematisering  af  forholdet  mellem det konkrete og det metafysiske  i sproget går igen i stort set samtlige artikler i  antologien Tankestreger. Essays  om Walter Benjamin, der  sidste år udkom p A   Modtryk. Bogen er et forsØg p5 en præsentation  af en ny Benjamin-reception,  hvor Benjamins  religiest-metafysiske udtryk  tages  alvorlige og ikke blot ses som uheldige sideeffekter, der skal  skæres  bort  for  at komme ind  til den kritiske kerne hos Benjamin.  Helt i  trid  med  den  nye  receptionsbØlge stilles  der  skarpt p i  forholdet  mellem erfaring  og  fremstilling,  hvor  pointen er, at erfaringen i  det  senmoderne stiller  helt  specielle krav  til  udtrykket, hvor  det profane -semiotiske -sprog ikke kan være hele sandheden; indholdet.  Der  er  med  andre  ord både det mente og miden at mene p&amp;  fremstilling;  og  disse  to  forhold -to  sprog -står i et modsætningsforhold,  der gensidigt henter næring  fra hinanden.

Bogen indledes med Benjamins artikel  »Lære om  det lignende«, hvor forholdet mellem det mikrologiske blik og  det  metafysiske  element  gennemspilles med kategorien 'usanselige ligheder' som  centralt  omdrejningspunkt. Kategorien 'usanselige  ligheder' viser  hen  til  en  for  menneskene  fundamental mimetisk evne. Evnen består i at se eller producere ligheder, som de til  stadighed  viser  sig  for os;  ligheder som er, fordi de bliver  set.  Benjamin fremdrager  en  tidligere  anerkendt  lighed  mellem  det enkelte  menneske  og stjernernes konsteIlation p&amp;  den enkeltes  fØdselstidspunkt. Der  er  en  lighed mellem stjernernes  konstellation og menneskets  skæbne.

Eksemplet med stjernebilledet viser. at erkendelsen ved usanselige  ligheder ikke  ligner erkendelse i  gængs  forstand,  hvor  erkendelsen  i  princippet kan  opbevares  og gentages.  »F@dsels~jeblikket, som her skal være af-

## K&amp;K

## ANMELDELSER

gorende, er imidlertid et Nu. Det får  os til  at  fæste  blikket ved  en [...J ejendommelighed  inden  for  omradet  for lighed.  Opfattelsen  af  den  er  i  hvert tilfælde bundet til en pludselig opblussen. Den haster forbi, kan måske genvindes, men kan egentlig ikke fastholdes, ligesom andre perceptioner«.  Ligesom for Platon, hvor erkendelsen kun kunne  fremkomme  blitzagtigt  i en mystisk gnist, gælder det for Benjamin, at  ligheder  ikke  er  varige,  men  kun fremkommer glimtvis. (For en diskussion af dette spor kan henvises til Lars Erslev  Andersens glimrende bog: Allegori og mimesis.  Plalon-Benjamin turlretur. Modtryk)

produceret -i  uden-verdenen.  Dette skyldes  sprogets  mimetiske  egenskaber. Ligheder  i stjernebilleder  bliver til ligheder i skrift: skriftsbilleder.

Evnen til at se ligheder, som eksempelvis  den  mellem  stjernenes konstellation og den enkeltes skæbne, er dog ved at forfalde. Menneskene er ved at miste  evnen  til  at  se  ligheder;  i  det mindste  direkte.  Men  den  mimetiske evne  er  vandret  over  i -og  derfor bevaret i -sproget og i skriften. »Saledes  ville  sproget  være  den hØjeste anvendelse af  den mimetiske evne: et medium, i hvilket de tidligere evner til at  mærke  sig  ligheder  skulle  være indgaet s&amp;  restlosf  at sproget nu udgflr det  medium, i  hvilket  tingene  modes og træder i forbindelse med hinanden, ikke  længere  direkte,  som  tidligere  i seerens  eller  præstens  ånd,  men  derimod i deres essenser, deres mest flygtige  og  fine  substanser,  ja aromaer. Med  andre ord:  skrift og  sprog er dét synskheden  i  lobet  af historien  har overdraget  sine  gamle  kræfter til«, siger Benjamin.

Det er i sproget og skriften, at man kan  producere -se -de ligheder,  der tidligere  af  seere og  andre blev  set - I  direkte  fortsættelse  heraf  skriver Lars  Erslev Andersen  i antologiens bedste danske bidrag »Benjamin  on the Moveu  »om  brugen  a f Benjamin  i Amerika«.  Andersen  tager  udgangspunkt  i  den  franske  kulturanalytiker Jean  Baudrillards rejsebog Amerika. I denne optegner Baudriilard »tegn, billeder,  ansigter  og  rituelle  handlinger« i det primitive Amerika; »modernitetens oprindelige version«. Det interessante er nu for Andersen, at den strategi Baudrillard benytter sig af  for at kunne fremstille Amerika er analog med  Benjamins  begreb  om det allegoriske fra værket om det tyske sflrgespil. Det er hypermodernitetens t~mning af værdier og mening der gflr, at tingene stiller sig allegorisk an; uden henvisning til en  nok  s A fraværende mening. Dette giver et særligt foihold mellem  sag  og  fremstilling.  Der  er »korrespondens  meilem Baudrillards Amerika og  Walter  Benjamins  tyske barok:  de  beskriver  begge  en  bevægelse fra mening over biled til biliedskrift.  Der  er lighed mellem  80'ernes Amerika og barokkens Tyskland, men den  træder  forst  frem efter  en udstening  af  savel  de  sociale  tankesæt som adfærdsmflnstre.  Billedskriften eller forsvindingens æstetik producerer ligheder,  der  siiledes  hverken  har  en empirisk eller  idealistisk begrundelse, men som f ~ r s t fremtræder  efter  en meningsudt@mning«, skriver Andersen og  fortsætter med at  sla  fast,  at  dette netop er, hvad Benjamin betegner med sit begreb om allegori, og det er tillige her »læren om det lignende*  bliver  en konstruktiv strategi i kulturanalytisk perspektiv.

Udover fremdragelse af ligheder mellem  Benjamin  og  Baudrillard er sigtet i Andersens  artikel at vise, hvordan  inspirationen fra  Benjamin  indskriver sig i to forskellige skoledannelser.  Den  forste  fors~ger  at  diagnosticere  det postmoderne,  hvor  der skelnes  mellem metaforiske  og  metonymiske referencehandlinger.  En diskussion som i sit udgangspunkt er speciel amerikansk,  men  som  via  forskellige inspirationer er  blevet importeret  til Europa,  og  derved  har  fort den  i  forvejen  tvivlsomme  diskussion  mellem modernisme og postmodernisme langt ud i hampen.

Den  anden 'skole'  er  den  dekonstruktive,  hvor  specielt  Derridas  Benjaminlæsning  betragtes  som kanonisk. Forskellen  mellem  det  semiotiske  og menende sprog p&amp;  den ene side og det mimetiske og  'Art des  Meinen'-sprog p A   den  anden  er selve sprogets  sproghed;  en  fraværende forskel.  Dette svarer  til  Derridas  oprindelige  spor  som arkeskrift;  alt&amp;  som  en  forskelssættende forskel,  der ikke selv kan positiveres.

Andersen  trækker  i sin artikel p&amp;  en række pointer fra Paul de Mans artikel »Konklusioner: Walter Benjamins' Die

Aufgabe des Ubersetzers«, der p A glimrende vis  afslutter  antologien.

Virkelig læsevaerdig  er tillige Morten Haugaard  Jeppesens  artikel  om  Benjamins historiefilosofiske  teser, hvor de sættes  ind  i  en  svag  kontekst.  Denne artikel  er  den  eneste  som  vover at forholde  sig  kritisk  til  Benjamin  og hans  forsoningstænkning, der ses  som en reminisens  af  en totalitetstænkning. Det handler for Jeppesen i forlængelse af  Gianni Vattimo om at oplose denne totalitetstænkning. »En læsning af Benjamin,  der ikke  uden  videre  er  til sinds at afskrive  de historiefilosofiske teser  som endnu et bidrag  til den utroværdige millenaristiske genre, mA indskrive sig i, uddybe og radikalisere denne opl~sning  [...l  Den millenaristiske d r ~ m om et totalt  gentilegnet nærvær træder  tilbage for en kritisk &amp;ndsnrerv~relse, der  er  'svag', fordi den ikke opererer med  endegyldige garantier, men hvis styrke det omvendt er, at den med s A   meget mere vægt kan gØre sig gældende her og nu«.

Der  er  flere  interessante  artikler i denne stærkt tiltrængte  bog om  Benjamin. Perlen i antologien er Susan Sontags artikel »Under Saturns tegn«, hvor der redegores for melankolien  som den afgorende  faktor  i  Benjamins  personlighed  og dermed tillige  i  hans  skrift. Tankevækkende er tillige Henning Goldbæks artikel  om  den  tidlige  Benjamin og  dennes  sprogfilsofiske  affinitet  til  Franz  Kafka.  Artiklen  er  en smagsprove p&amp;  Goldbæks selvskndige værk  om  »Oplysningens  dialektik  hos den tidlige Walter Benjamins: De tavse sireners sang. Der er en klar r ~ d t r A d   i hele Benjamins  værk, hvis man  sætter focus  p&amp; Benjamins  sprogfilosofi.  De tidlige metafysiske  og  sene materialistiske  skrifter  bindes  sammen  omkring modsætningen  i  sproget  mellem det abstrakt  dommende sprog  og det konkret mimetiske. Oplysningens dialektik befinder sig  mellem  begrebssprogets profane rationalitet, der har beherskelse og modsigelsesfrihed som omdrejningspunkt og det magiske sprogs mes- sianisme.

Henning  Goldbæk  har  skrevet  en meget  instruktiv bog  om  Benjamin. Blandt andet markeres  tydeligt  forbindelsen mellem Benjamins tænkning og den daværende  fremtrædende ny-kantianske  systemfilosofi,  som  hele  Benjamins  forfatterskab ogsi kan  ses som en kritik af og et opgØr imod. Desuden markeres  Benjamins  forbindelse  med den centraleuropziske kulturs  forfald, hvis helhedstienkning  Benjamins tænkning  er  en  aktualiserende  redning  af. Benjamin vender ikke hverken begrebet eller helheden ryggen, men markerer  sivel  det  særegne,  det  begrebslige  og  det  metafysiske,  uden  at (kunne) pege på, hvordan man kommer fra det ene til det andet. De forskellige dimensioner  indgår  i  sproglige  konstellationer,  der  relativerer  dem  hver især, men uden at en af dimensionerne hævdes  at indholde  sandheden. Goldbzk demonstrer bla. dette i en granskning  af  værket: Det  tyske  ~Ørgespils oprindelse, hvor  allegorien  dels er det meningstomme  og  dels  et  guddommeligt ciffer,  og hvor symbolets helhed ikke i sig selv anfægtes. Symbolet bliver  kritisabelt  n%  det  ureflekteret postulerer  en  helhed,  uden  bensyn  til den historiske lidelse, helheden til stadighed bidrager til. Symbolet er kun falsk  som  falsk  totalitet.  Helheden  i symbolet er nok et mal, men symbolets totalitet  kan  ikke  retfærdiggores  i  en uretfærdig historisk  situation.

Goldbæk gennemgh Benjamins udvikling  fra disputatsen fra  1919 om »romantikkens kunstkritik*  over artiklen  om  Goethes Valgsl~gtskaber til hovedværket Det tyske s~rgespils oprindelse. Sammen med den politiske

## K&amp;K ANMELDELSER

udvikling i  forbindelse med &gt;ungdomsbevægelsen« hævdes  der  en  rimelig kontinuitet i  Benjamins engagement -filosofisk  savel  som  politisk.  I  et  afsluttende kapitel  lægger  Goldbæk  afstand  til  Benjaminreceptioneme  foretaget  af  Adomo  og Bloch.  Den  fØrste negligerer  den utopiske dimension hos Benjamin,  medens  den  sidste  overbetoner  den.  Dette  sidste kapitel er klart det mindst overbevisende i bogen.

En del af de centrale tekster fra Benjamins  hand  omkring  sprogfilosofiens afgcirende  rolle for hans tænkning finder man oversat i Walter Benjamin -Oversat, som er udkommet i Slagmarks Skyttegravsserie.  Som der står i forordet drejer  det sig  for  denne udgivelse om  »at  bringe  nogle  oversættelser  af Benjamin*;  »at vælge  Benjamin-tekster, der har oversættelse som afgrænset tema*; »at oversætte internationale kapaciteters Benjamin-kommentarer  til skandinavisk,  der  for  det  fjerde  omhandler -lige præcis  Benjamins  oversættelsestemath.

Med Benjamins sprogfilsofi in mente er oversættelse ikke nogen simpel kategori.  Sproget  er  ikke  kun  et indhold; 'en  menen'  eller  'meddelelse', der  ville  kunne  transformeres til et andet  sprog  med  en  acceptabel  fejlmargin, men tillige en bestemt form for 'menen',  et konkret  sprog.  Sproget er ikke kun  abstrakt,  men  tillige konkret og metafysisk. Dette gØr selv oversættelsesprocessen  problematisk  for  som Benjamin selv udtrykker det: »Det væsentlige  ved kunsten  er  ikke  meddelelse,  ikke  udsigelse.  Alligevel  kan den  oversættelse, som  vil  formidle, intet  meddele  andet  end meddelelsen, altsi  noget  uvæsentligt«. Dette  citat

## K&amp;K ANMELDELSER

stammer  fra  essayet: »Oversætterens opgave«,  som  sammen  med  essayet »Om sprog overhovedet  og om  menneskets  sprog«,  er de væsentligste for forståelsen af den her  omhandlede problemaiik.

oversættelse derfor har langt  videre konsekvenser end  den  enkelte  oversættelsesprocedure turde dermed  være antydet.

I  forbindelse  med  Benjamins diskussion af oversættelse  træder hans særegne sammentænkning af  det konkrete og det forsoningsmetafysiske klart  frem.  Sprogenes  oprindelse  har deres udgangspunkt i et oprindeligt og guddommeligt sprog  (det rene sprog), som  i  sig  indeholder  sandheden  (forsoningen).  De konkrete sprog er afledt af  dette og de indeholder alle sammen dele af   denne guddommelige sandhed. Derfor siger alie sprog det samme, men de kan  samtidig  ikke  sige  sandheden. »Alle  overhistoriske  slægtskaber  mellem sprog beror p&amp;,  at der i ethvert af dem  som  helhed  altid  er  ment  eet og det samme, som imidlertid  aldrig  kan opnas  af  et  enkelt  af  dem,  men  kun som den samlende helhed af gensidigt supplerende intentioner:  det rene sprog [...l Præcist  at fatte denne lov,  een  af sprogfilosofiens  grundlæggende, er  i intentionen  at  skelne  det  mente  [Gemeinten] fra  den  måde,  hvor$ der menes  [Art des Meinen].  [...]Ligesom nemlig skårene af  et kar,  for at kunne sammenf~jes, m&amp; fØlge  hinanden  i de mindste enkeltheder, men ikke behØver at ligne hinanden,  shledes m&amp;  oversættelsen,  i  stedet for at gØre sig lig med originalens mening  snarere kærligt og indtil enkeltheder forme sig efter dens made at mene p&amp;  i det egne sprog, for s&amp;  at @re begge erkendbare som brudstykker af et  stØrre  sprog, ligesom skårene er brudstykker  af  et kar«  (s. 75f  og  80).  At  Benjamins tale  om Udover oversættelser  af  Benjamin er Adomo,  Carol Jacobs,  Derrida,  Rodolph  Gasché og der  oversættelser af Herman Schweppenhauser.

Det er dog langt  hen  af  vejen  problematisk  med Oversat, at  den  er  en bogstavelig  oversættelse af  Benjamin, og derfor  overhovedet ikke  selv  tager hensyn til Benjamins overvejelser angaende oversættelse. Sproget er uelegant  og man  får ikke fornemmelsen  af,  at  teksterne  skulle  indeholde nogen  æstetisk  værdi  i sig  selv.  Men det er imponerende,  at  Slagmark  kan sende en bog p&amp;  230 sider p&amp;  gaden til kun 95 kroner!