Anmeldelser og noter
Forfattere: Forskellige Forfattere
Tidsskrift: kierkegaardiana (1966-06-08)

Carl Jørgensen:

SØREN  KIERKEGAARD  -  EN  BIOGRAFI Nyt  Nordisk  Forlag.  Arnold  Busck,  1964.

For et Par Aar siden mødtes Overlæge Carl Jørgensen og jeg tilfældigt en Dag paa Gaden overfor Nørreport og faldt i Snak.  Jeg  fortalte  ham,  at  jeg  kom  fra Gads  Forlag,  hvor  jeg  havde  fået  anta­ get et Arbejde om  »Søren Kierkegaards Poenitense«.  »Og  jeg,«  sagde  Carl  Jør­ gensen,  »er  paa  Vej  til  Arnold  Busck med  en  Biografi  af  Kierkegaard  paa  5 Bind!«  Efter  at  have  ønsket  hinanden Lykke  og  Held  med  vore  Foretagender drog vi  hver  til  sit.  -  Tiden  gik,  og  i Løbet  af  1964  udkom  Carl  Jørgensens Værk, Bind for Bind som planlagt; første Bind omhandlede: den  unge  Kierke­ gaard; andet Bind: den pseudonyme Digter  og  Forfatter Kierkegaard;  tredie Bind  om  den  kristne  Forfatter  Kierke­ gaard;  fjerde Bind om den tavse Kierke­ gaard;  og  endelig  femte  Bind  om  den voldsomme Kirkestormer Kierkegaard.

Da Forfatteren paa Titelbladet kalder sit  Arbejde: »En  Biografi  med  særligt Henblik  paa  hans  personlige  Etik,« gik mine  Tanker  uvilkaarligt  til  de  frem­ trædende  Værker  om  Kierkegaard  fra forrige Aarhundrede, Georg Brandes' Bog fra 1877, væsentligt om Æstetikeren, Harald Høffdings fra 1892: Kierkegaard som  Filosof  og Chr.  Jensens (Ovnbøl): Kierkegaards religiøse Udvikling, fra

1898. Her manglede just et Arbejde om Kierkegaard  som  Etiker.  Var  det  denne Mangel,  Carl  Jørgensen  havde  i  Sinde at  afhjælpe?  Selvom  man  i  første  Bind lades  noget  i  Uvished  om  Forfatterens Hensigt med det store Arbejde, opdager man efterhaanden, at han har større Maal for Øje end at udfylde et Hul i Fortidens Bidrag til Forstaaelsen af Kierkegaard.

Nej, Forfatteren, der er en kendt Ner­ velæge, er ude efter at skaffe os  en om­ fattende Levnedsskildring af Kierke­ gaard,  en  Biografi  med  Hovedvægten lagt paa Kierkegaards Personlighed. Der turde jo ogsaa nu i den forløbne Del af det  tyvende  Aarhundrede  være  sket  saa meget m. H. t. Udforskningen af Kierke­ gaards  Gaade,  at  Tiden  for  en  saadan større  Biografi  skulde være  inde.  For  at holde  os  til  de  hjemlige  Egne,  saa  fore­ ligger  bl.a. P.  A.  Heibergs dybtborende Arbejder, Erithiof Brandts: Den unge S. Kierkegaard  m. m., Hjalmar  Hehvegs psykiatriske Studie over Kierkegaard. Og Eduard  Geismar har  skrevet  sit  6  Binds Værk.  Det  er  i  denne  Sammenhæng,  vi skal  anbringe  Carl Jørgensens  Arbejde som en Afslutning paa den forløbne Tids Arbejde  med  Kierkegaard.

Men er det saa Bogen om Kierkegaard? -V ed  Afsløringen  af  Mindetavlen  for Kierkegaard  i Porten  ind  til Gyldendals Gaard  (Kierkegaards Latinskole)  udtalte daværende Kulturminister J. Bomholt, at han gerne vilde  slide  adskillige Trapper for at fremskaffe Midler til den virkelige, store  Biografi  af  Kierkegaard.  -  Der  er bare det at sige, at et saadant videnskabe­ ligt Standardværk umuligt kan skabes af en enkelt Mand, naar det gælder Kierke­ gaard. Her vil det være nødvendigt med et  team-work,  hvor  adskillige  Forskere og  Specialister  i  Kierkegaard  træder  i nøje  Samarbejde  under  Ledelse  af  en kyndig  Redaktør.  Men  Tiden  er  næppe inde  endnu  til,  at  dette  Storværk  paa mindst  en  halv  Snes  fyldige  Bind  kan fremkomme.  Det  maa  blive  Fremtids­ musik. -  Men det er heller ikke noget saa stort, Carl Jørgensen har stilet efter med sit  Værk,  men  noget  mere  beskedent.  I II  Bind  Side  19  siger han:  »For Littera­ turhistorikeren  er  det  Værket, der  er Hovedsagen,  for  Biografen  er det Man­ den.  For  Biografen  er  Skrifterne  Mani­ festationer  af  S .  Kierkegaards  Aand,  og vi  maa  derfor  markere  dem  og  kortelig angive Skrifternes Karakter og Indhold; men vi maa resignere m. H. t. en udførlig Behandling af dem... Men det er mig et Haab  og  en  Trøst,  at  selv  Læsere,  der kommer til Kierkegaard med overvejen­ de  litterære,  filosofiske  eller  teologiske Interesser, vil kunne have Gavn og Læsehjælp af en tilforladelig Biografi .«   -  Ef­ ter denne Redegørelse, som vist egentlig burde have staaet i første Bind, ved man Besked om, hvad vi kan vente os af Vær­ ket,  og  hvorledes  man  skal  bedømme Resultaterne.  Der  er  ikke  Tale  om  det store afsluttende Værk om Kierkegaard, men om en sober og redelig Levnedsteg­ ning af vor nu berømte Landsmand, hvor man ikke i første Række skal søge saglig Bedømmelse af Værkerne, men møde en erfaren Læges  Syn paa Manden S. Kierkegaard,  som han viser sig under Livets bevægede  Oplevelser.  Og  efter min  Be­ tragtning  har  Forfatteren  holdt Ord,  og vi har faaet just en tilforladelig Biografi, som vi kun kan være taknemlige for, saameget mere  som  Geismars  forlængst  er forældet.

Jeg  skal  dog  ikke  skjule,  at  jeg  ved første  Gennemlæsning  irriteredes  noget ved den stadig stigende Mængde af Cita­ ter af  Kierkegaard;  var det  dog  ikke  et Nummer for meget af det gode?  For  at gøre en Prøve spurgte jeg et Par Mænd, der  ikke  kunde  kaldes  egentlige  Ken­ dere af Kierkegaard, om hvad de mente om Biografiens Citatmængde? De udtalte begge, at det havde været dem en særlig Glæde ved denne Biografi at se Kierkegaards  Værker  belyste  af  han  egne  Ud­ talelser  fra  Papirerne,  der  var  nye  og ukendte  for  dem.  Ved  en  senere  Gen­ nemlæsning  har  jeg  da  ogsaa  maattet sande,  at  skal  en  Læser  have  Forudsæt­ ning for virkelig at lære S. Kierkegaard at  kende  ved  Arbejdsbordet,  er  mange Citater  nødvendige.  Ved  sine  efterladte Papirer har Kierkegaard i Virkeligheden sørget for, at det for al Tid vil være umu­ ligt at tegne hans Billede uden Gang paa Gang at lade ham selv komme til Orde. Carl  Jørgensen  har  fulgt  det  Princip: hellere for meget end for lidt af Kierke­ gaard  selv.

I  Egenskab af Læge  maatte  de  to be­ vægede Aar 1838 og 1848 i særlig Grad paakalde  Forfatterens  Opmærksomhed. Og hvad 1838 angaar, saa peger han paa Kierkegaards Flytning, fra Løvstræde tilbage  til  Faderen  og  Broderen,  som  en væsentlig  Aarsag  til  de  forskellige  Til­ dragelser  og  Optegnelser.  Der  er  ingen Tvivl om, at det har været et afgørende Skridt for Kierkegaard at bekvemme sig dertil. Der kunde her passende være hen­ vist  til  den  opbyggelige  Tale  fra  1844: »Tænk paa din Skaber i din Ungdom,« hvor det bl. a.  hedder:  »Da viser der sig en Nødvendighed af at vende tilbage til, hvad der engang var saa skønt, men som dog siden blev forsmaaet, forglemt, over­ set,  besmittet,  og hvortil  enhver dog  nu med  en  vis  Beskemmelse  tager  sin  Til­ flugt ... men var  det  da  ikke  en  Velsig­ nelse,  at  man  havde  noget  at  vende  til­ bage til etc.«  (Sml. V. I Udg. IV S .  136). Flytningen er bare utilstrækkelig til For­ klaring  af  Optegnelsen  om  »Forbandel­ sen  over  Familien«,  »den  ubeskrivelige Glæde« og »Takkebønnen for at Faderen endnu  er  i  Live«:  Der  maa  være  sket noget meget indgribende. Dette synes da ogsaa at fremgaa af et andet Dokument i  Sagen,  »Kierkegaards  Brev  til  Boesen fra  Hillerød,  dateret  17.  Juli«.  -Kanske maa den ubeskrivelige Glæde karakteri­ seres  efter  Lægeskøn  som  noget  febrilt eller manisk?  Det forhindrer  ikke, at vi staar  overfor  det  store  Vendepunkt  i Kierkegaards  Liv,  en  Opvækkelse,  der forvandlede  ham  fra  forloren  Søn  og Døgenigt  til  et  maalbevidst  Menneske, der endelig var naaet dertil, at han vilde være  Kristen.  Hvorledes  man  saa  ellers vil forestille sig Faderens Indgriben, ved en  Festlighed  i  Hjemmet  i  Anl.  af  25 Aars  Fødselsdagen, eller vel snarere ved et Besøg af Faderen den Dag i Løvstræde med  Forsøg  paa  at  vinde  den  forlorne Søn tilbage, kan være  lige meget.  Fade­ rens  Meddelelse  af  Forbandelsen  over Familien har gjort  et dybt Indtryk, som det  ogsaa  ses  af  en  Optegnelse  i  1843 (IV A  144)  om  »den gaadefulde  Fami­ lie.«  Men først i Februar  1846, otte Aar efter Begivenheden, betroede Kierke­ gaard  Papiret: »Det  forfærdelige  med den Mand...« (VII, A5): Udgangs­ punktet for den øjensynlige Forbandelse.

Vi kommer dernæst til Paasken 1848. Her undrer det mig, at Forfatteren  ikke som  i 1838  henviser  til  den  nu  forestaaende Flytning, denne Gang i modsat Retning bort  fra  Fødestedet,  Barndoms­ hjemmet og alle dertil knyttede Minder; og  Paasken  var  de  sidste  Dage  i  det gamle  Hjem. Dette  kan  ikke  andet  end have bevæget Kierkegaard dybt, selvom Dagbogen  ikke  taler  derom.  Sagen  var nemlig, at der var noget andet, som gan­ ske overskyggede Flytningen, gjorde Skærtorsdag og  Langfredag til sande Helligdage  for  ham  og  foraarsagede  et kristeligt  Gennembrud.  Men  hvad  var det? Det var Beskæftigelsen med Luthers forkyndelse af Frelsen af Naade ved Tro­ en paa Jesus Kristus. Uheldigvis kommer Forfatteren  af  Sted  med  først  at  gøre opmærksom paa Optagetheden af Luther under  1849  (S.  45),  hvad  der  skulde være betonet under  1847 og det følgen­ de Aar. Forfatteren er ubekendt med en Opsats  af Gerhard Niedermeyer i  Vier­ teljahrsschaft  der  Luthergesellschaft  for 1927:  » Ostern  his  Pfingsten  1848,  die Wende  in  der  religiösen  Krise  Søren Kierkegaards,  zugleich  seine  erste  und entscheidende  Berührung  mit  Luther .« Det  er  derfor  for  lidt  at  fremhæve  det febrile  og mulig ekstatiske,  der har led­ saget  Krisen.  Det  var  spørgsmålet  om Syndernes  Forladelse,  det  stod  på  for Kierkegaard; her hjalp Langfredags Evangeliet  ham  op  af  »Fortvivlelsen«, det  Emne,  han  just  var  beskæftigt  med ved  Udarbejdelsen  af  »Sygdom  til  Dø­ den«.  Derfor  er  der  en  ny  Glædestone over  Optegnelserne  i  den  følgende  Tid, hvor han taler om Syndernes Forladelse, saaledes bl. a.: »Dine Synder er dig forlad­ te,«  dette er de Christnes Tilraab til hin­ anden, med dette Tilraab gaar Christendommen gennem Verden ... (VIII, A664) og  »Frimodig  for  Gud  ved  Troen  paa mine Synders Forladelse haaber jeg ogsaa at  være  modnet  for  noget  højere.«  (IX A63, 848)  o.s.v. En hel anden Ting var det, at Kierkegaard hurtigt blev opmærk­ som paa, at  »det største var ikke at have fattet det højeste men at gøre det,«  som han siden udtrykte sig, hvorved Efterføl­ gelsens mange Problemer meldte sig og krævede Besvarelse og Efterlevelse i Hverdagen.

Det  maa  kaldes  saare  prisværdigt,  at Forfatteren  har  helliget  et  helt  Bind  til Granskning  af de  tavse  Aar i  Kierkegaards liv. Det er ogsaa en saare interes­ sant Periode, uden hvilken man mangler Forudsætning  for  at  forståa  Kirkekam­ pen.  Forfatteren holder sig væsentlig til Journalerne. Det undrer mig, at han ikke gør  noget  ud  af  den  Serie  Optegnelser vedrørende Mynster, som vi finder i Pa­ pirerne X, 6 B  171-236. Her findes el­ lers  et  passende  Modstykke  til  den  ud­ mærkede Opsats om Mynster, som vi mø­ der i V Bind S.  15-89. Bortset fra An­ holdelse af Udtrykket: »Menneskeædere«

om Præsterne undlader Forfatteren ellers at  tage  Stilling  til  Kierkegaards  vold­ somme Angreb paa Kirken og Præsterne, men overlader i Stedet til Læserne selv at træffe Afgørelsen. Venter man dog ikke i det  mindste  nogle  vejledende  Ord  i  en Biografi? Men  Forfatteren  er  maaske bange for at havne i den Grøft, hvor Hj, Helweg endte. Ved sit skaanselsløse An­ greb sørgede Kierkegaard for, at han al­ drig kan stilles op som en Kirkefader ved Siden af Mynster og Grundtvig, men er hans  Indflydelse  i  det  lange  Løb  derfor blevet mindre?  Karikeringen af  Forhol­ dene  er  let  at  se,  men  hans  Redelighed kommer ingen uden om, der virkelig sæt­ ter  sig  ind  i  Tilstanden  i  den  danske Kirke og Kirkekampens  Forløb.

Der  var  nok  adskillige  andre  Ting, man kunde have Lyst at fremdrage, men det faar være. Alle Indvendinger til trods paa dette eller hint Punkt føler jeg kun  Trang  til  at  ønske  Forfatteren  til Lykke med Afslutningen af den mangeaarig Beskæftigelse med Kierkegaard og det  smukke Resultat.  Han har skæn­ ket  os  en  solid  og  værdig  Afløser  af  E. Geismars brogede Biografi. Der er tilmed kommet  et  tiltalende  Værk  ud  af  det, hvad  Udstyrelse  angaar,  og  Forfatteren har  fundet  de  helt  rigtige  Illustrationer frem  til  at  pryde  de  forskellige  Bind  i nydelig Gengivelse. Jeg skulle dog mene, at  Dødsmasken  ikke  forestiller  Petrea Kierkegaard, men derimod Nicoline Kierkegaard. Masken tilhørte nemlig S.A. K.  Lund,  Nicolines  Barnebarn  og har  ikke  noget  med  den  anden  Gren  af Familien  at  gøre.  Det  er  Agent  Chr. Lund,  der  har  ladet  Masken  tage  ved hans  Hustru  Nicoline  f.  Kierkegaards Død i  1832.  Fejltagelsen skyldes  Bymu­ seet og ikke Forfatteren. Der findes over­ hovedet  ikke  noget  Billede  af  Petrea Kierkegaard,  idet Billedet  hos  Troels -Lund (Bakkehus og Solbjerg)  S.  69, der udgives  for  Petrea  Lund  og  at  være  et Daguerreotypi fra Begyndelsen af Tredi­ verne, hvor man ikke kendte den Slags, i Virkeligheden  er  Gengivelse  af  et  Ma­ leri, der forestiller Nicoline Kierkegaard.

Efter hvad der siges, har Carl Jørgen­ sen haft den Glæde, at hans store Værk om Kierkegaard paa ligeved  1000  Sider har fundet god Afsætning hos Publikum. Det er vel fortjent, vi lever jo ikke for in­ gen Ting i en Kierkegaard-Tid. Billigud­ gaven  af  Værkerne  krævede  i  Grunden ogsaa at efterfølges af en grundig og til­ forladelig  Biografi  af  Manden  for  det hele.  Den  har  vi  nu  faaet,  og  man  kan kun ønske, at mange vil tage sig Tid til at lære Baggrunden for de berømte Vær­ ker  at  kende  og  fremfor  alt  stifte  nær­ mere Bekendtskab med en af de største Aander, og vel det ejendommeligste Menneske,  der  har  levet  i  Danmark.

Villads Christensen.

Hartmut  Metzger:

## KRITERIEN CHRISTLICHER  PREDIGT NACH  SØREN  KIERKEGAARD

Arbeiten  zur  Pastoraltheologie,  Band  3. Vandenhoeck  &amp;  Ruprecht,  Gottingen  1964, 196  S.  engl.  brosch.  D M   2 4 .-

Bogen indeholder forfatterens disputats, han fik antaget af den evangelisk teolo­ giske  fakultet  ved  universitetet  i  Wien. Temastillingen er tankevækkende og aktuel;  der findes endnu ikke mange arbejder, som belyser Kierkegaards betyd­ ning for den kristelige homiletik. Det er ikke  tilfældigt,  at  der  næsten  samtidig med  Metzgers  bog  udkom  et  lignende arbejde fra katolsk side, bogen af Guido Schüepp: Das  Paradox  des  Glaubens. Kierkegaards Anstösse für die christliche Verkündigung.  Kösel  Verlag,  München 1964.

H. Metzger forstår sin opgave således, at  han vil  give  en  redegørelse  for  Kier­ kegaards væsentlige principielle intentio­ ner, ikke undersøge Kierkegaards udkast til  en  »christelig  Talekunst«,  som  han slet ikke behandler, eller klarlægge hans opbyggelige talers struktur. Arbejdet fal­ der altså inden for den principielle, ikke den  praktiske  homiletiks  rammer.  Vær­ difuld  er  Metzgers  sammenligning  af Kierkegaards  og  Bonhoeffers  opfattelse af  forkyndelsesformål  og  -kriterier,  selv om man kunne ønske  en mere grundig behandling  af  dette  punkt.  Det  samme gælder det problem, om Bultmanns her­ meneutik har ret at påberåbe sig Kierke­ gaard. Metzger, som i det væsentlige ar­ gumenterer fra det, Kierkegaards samlede værker  indeholder,  -   papirerne  kender han ikke så meget til -  fremstiller rigtigt prædikantens eksistentielle ansvar i mod­ sætning  til spekulativ  betragtning  og objektiverende  tendenser  i  ortodoksien. Begreberne  samtidighed  og forargelse undersøges  grundigt.  Hovedvægten  lig­ ger i de tre sidste af bogens seks kapitler, hvor forfatteren opstiller tre definitoriske bestemmelser angående prædikens struk­ tur. Prædiken forstås 1) »als vom Aergernis geprägte Dialektik der Mitteilung, 2) als  Vorgang  der  Besonderung  in  pole- mischer Antithese zur religiösen Be­ trachtung,  3)  als Ort der Verkündigung des Unbedingten; des in der Unbedingt­ heit seiner Forderung und Gnade barm­ herzigen und heiligen Gottes.«

Selv  om  bogen  ikke  for  den  kyndige rummer  så  mange  nyheder,  er  den  dog nyttig,  fordi  den  klarlægger,  at  Kierke­ gaard  ikke  bare  er  et  korrektiv  for  kir­ kens dogmatik, men også for dens homiletik. Men de konsekvenser for den prak­ tiske homiletik, især for dennes sjælesørgerbetydning, redegør bogen ikke, måske fordi forfatteren  har beskæftiget sig  for lidt  med  den  for  Kierkegaard  centrale kategori  »   opbyggelse  « .

Henning Sehröer.

## KIERKEGAARD UND  DIE NATUR

Am 5. Mai 1964 erschien das Buch von Arild  Christensen  »Kierkegaard  og Na­ turen«.1   Es  handelt  sich  um  einen  Vor­ trag, der in der Kierkegaard-Gesellschaft in Kopenhagen gehalten wurde und der hier  in  erweiterter  Gestalt  wiedergege­ ben wird. Man muss bei einer gerechten Beurteilung  dieses  festhalten.  So  wird man finden, dass die  Schrift das Thema Kierkegaard  und  die  Natur zwar bei weitem nicht erschöpft, aber doch wert­ volle Bemerkungen und Gesichtspunkte, auch  neue  Gesichtspunkte,  zum  Thema bringt.

Das Thema  ist in Wirklichkeit  recht umfassend, insbesondere da der  Ver­ fasser  nicht  nur  die  dichterische  Natur- Schilderung im Werke Kierkegaards erhellen will,  sondern  auch  auf  seine Anschauungen über die Natur und über die  Naturwissenschaft  eingeht,  Dinge die  natürlich  aufs  engste  miteinander Zusammenhängen. Die  meisten dieser Themen  hat  der  Verfasser  deshalb  nur recht  skizzenhaft  darstellen  können.

1 Arild Christensen:  Kierkegaard og Naturen, Graabrødre  Torvs  Antikvariat,  v. Severin Petersen,  København  (90  p.).

Es ist der junge Kierkegaard, der Kier­ kegaard  der  frühesten  Aufzeichnungen für den sich der Verfasser ganz besonders interessiert  und  der  überhaupt in der Schrift  in  erster  Reihe  behandelt  wird. Das  heisst  nun  wieder,  dass die  Be­ ziehungen  Kierkegaards  zur  Romantik, was die Natur  auf  fassung und die Natur­ schilderung betrifft, in den Vordergrund treten. In einem ersten einleitenden und orientierenden Kapitel gibt der  Ver­ fasser  deshalb  die »Voraussetzungen«. Hier behandelt er nach einigen Be­ merkungen über die neuplatonischen Voraussetzungen  und  über  die  Sprache der  Hieroglyphen  die  Naturauffassung bei einigen deutschen Romantikern, vor allem bei solchen, die Kierkegaard zitiert oder deren Bücher er besass, z. B. Natur­ schilderungen Eichendorffs oder Be­ trachtungen in  G.  H.  Schuberts »Die Symbolik  des  Traumes«.  Es  folgt  dann ein zweites Kapitel, in dem der Verfasser mehrere Aufzeichnungen des frühen Kierkegaard  zitiert  und  nun  im  Stande ist,  romantische  Züge  und  eine gewisse Verwandtschaft  mit  den  im  ersten  Ab­ schnitt besprochenen deutschen Roman­ tikern  nachzuweisen.  Dies  ist als ein wesentliches  Verdienst  des  Buches  her­ vorzuheben.

Die  Einwirkung  der  Romantik,  die der Verfasser in den Naturschilderungen des frühen Kierkegaard feststellt, ist also deutlich. Und doch hätte er zugleich her­ vorheben  können,  dass  es  ebenso  cha­ rakteristisch für ihn ist, dass die roman­ tischen  Gedankengänge nicht über  eine gewisse  Grenze  hinausgehen.  Von  dem extremen  Mystizismus  und  der  beson­ deren  Naturphilosophie  der  Romantik hält  er  sich  fern.  Es  besteht,  und  das wäre  ebenfalls  zu  betonen,  ein  Abstand zwischen  ihm  und  dem  Phantastischen bei  Gestalten  wie Baader und  Schubert, für  die  er  sich  freilich  interessiert  hat. Streng genommen  war Kierkegaard  nie ein  Romantiker  im  eigentlichen  Sinne des  Wortes.  Was in vielen der zitierten Stellen vorliegt, ist im Grunde nur Kier­ kegaards Benutzung einer Reihe roman­ tischer Elemente zur Poetisierung seiner Darstellung,  ohne  dass  die  letzten  Kon­ sequenzen gezogen werden. Manches ist nur geistreicher, witziger und stim­ mungsvoller  Schmuck.  Und  bald  sehen wir, worauf der Verfasser ebenfalls  auf­ merksam  macht,  dass  Kierkegaard  die romantischen  Elemente  ganz  von  sich abstreift  und  ein  unmittelbareres  Ver­ hältnis  zur  Natur  sucht.  Der  Verfasser zitiert in  diesem  Zusammenhang  im Zentrum  seines  Buches  die  berühmte Stelle  in  dem  Abschnitt  »In  Vino  veri­ tas«  in  »Stadien  auf  dem  Lebenswege«, wo  William  Afham  zu  einem  Winkel im  Walde  »Grib  Skov«  flieht,  um  in paradoxaler  Weise  hier,  wo  acht  Wege zusammenstossen, die Einsamkeit zu suchen und zu finden.2

Kierkegaard  war  in  ungewöhnlicher

Weise im Stande, die Romantik zu verstehen  und  zu  charakterisieren,  weil  er selbst  grosse  Stücke  von  einem  Roman­ tiker  in  sich  gehabt  hatte.  Eine  bedeu­ tende  Anzahl  romantischer  Motive  fin­ den  wir  bekanntlich  in  seinen  ersten Werken und zwar nicht nur was die Na­ turauffassung  betrifft.  Wir  beobachten eine eigenartige Doppelheit in den Auf­ zeichnungen des jungen Kierkegaard, in­ dem er sich sehr von der Romantik (ins­ besondere der Frühromantik)  angezogen und sich ihr offenbar verwandt fühlt und sie doch  gleichzeitig als ein  Aussenstehender  betrachtet  und  charakterisiert und den Abstand seiner Zeit zu ihr her­ vorhebt (z.  B.  I  A  139). Angezogen wurde  der  frühe  Kierkegaard  von  der Unruhe der Romantik  (IA  203), die in seinen Augen mit ihrem unbefriedigten Drang zusammenhängt, der nie Be­ friedigung findet (IA 155). Diese unbefriedigte  Sehnsucht  verbindet  sich bei den Romantikern mit dem ge­ nussreichen Schwelgen der Phantasie (IIA 638). Wir finden diese phantasie­ volle Sehnsucht in den  romantischen Naturschilderungen, die auf den  jungen Kierkegaard  wirkten.  Vor  allem  wurde er  aber  von  dem  Nihilistisch-Ästheti­ schen der Frühromantik angezogen, also dem  Verzweifelten,  das  seiner  eigenen Zeit,  der  Heine-Büchner-Zeit  verwandt war.  Manches  in  den  ersten  Werken ging  aus  der  Auseinandersetzung  mit dieser Romantik  hervor.  Indem  er  in diesen Werken das Romantische in sich »entleerte«, distanzierte er sich zugleich davon.

2 Man  ist  sich  nicht  ganz  darüber  einig,  wo dieser  Ort  in  Grib  Skov  gelegen  war.  D ie Diskussion darüber blüht immer  wieder auf, so neulich  aufs neue  in »Berlingske Tidende«  vom  5.6.,  26.6  und  3.7.  1966.

Später  hat  er  sich  immer wieder  kri­ tisch  mit dem Pantheismus der Goethe­ Pantheismus beschäftigt ihn. Er bezeich­ net nicht  nur Person durch Wollust, sondern auch die­ jenige Poetisierung der Welt,

zeit auseinandergesetzt. Diese Diskussion beginnt  früh  in  den  Tagebüchern.  Der Unterschied  zwischen  Christentum  und die  Verflüchtigung  der durch welche die bewusste Existenz aufgegeben wird,  als  die  Karikatur des  Pantheismus (IIA 464).

Zwischen  dem  dritten  Kapitel,  das von  der  Auffassung  der  Naturwissen­ schaft  handelt, und  den  ersten Kapiteln des Buches besteht ein enger Zusammen­ hang. Der Verfasser beschäftigt sich hier z.  B.  mit  dem bekannten  Brief des  jun­ gen Kierkegaard an seinen Verwandten, den  Naturforscher  P.  W.  Lund3   und macht  mit  Recht  darauf  aufmerksam, dass die  Art,  in  der  hier  von  Natur­ wissenschaft und den Naturforschern gesprochen  wird,  dadurch  zu  verstehen ist,  dass  Kierkegaard  an  die  Naturwis­ senschaft  der  romantischen  Zeit  denkt. Der  Brief  deutet  auf  eine  Zeit  zurück, in der er ein unruhig Suchender und ein Zweifelnder  war. Es ist bezeichnend, dass  er  von  der  Faustgestalt  und  dem Faustischen  spricht.  Faust  war  ihm  der personifizierte Zweifel, der Zweifler, der verzweifelt.  Deshalb  nennt  er  mitunter seine  Zeit  faustisch  oder  auch  ahasverisch.  (Vgl.  IA  181).

3 IA72; Breve og Aktstykker vedrørende S.  K.  I,  s.  32 ff.

Wenn  der  junge  Kierkegaard  öfters, wenn von den göttlichen  Geheimnissen der  Natur  die  Rede  ist,  von  dem  Para­ diesischen  und  von  Adam  spricht,  der den Tieren Namen gab, indem Namen­ gebung hier Naturerkenntnis ist, so denkt er, wie ich  annehme, an  Hamann und an dessen Auffassung von dem Ur­ sprung der Sprache. Jedenfalls wird man bei  Hamann  entsprechende  Vorstellun­ gen finden. Dieser schreibt z. B. in »Des Ritters von  Rosenkreutz  letzte  Willensmeynung«:4

»Adam  also  war  Gottes;  und  Gott selbst  führte  den  Erstgebornen  und  Äl­ testen  unsers  Geschlechts  ein,  als  den Lehnträger und Erben der durch das  Wort seines Mundes  fertigen Welt. Engel, lüstern  sein  himmlisches  Antlitz  anzu­ schauen,  waren  des  ersten  Monarchen Minister  und  Höflinge.  Zum  Chor  der Morgensterne jauchzeten alle Kinder Gottes.  Alles schmeckte  und  sah,  aus erster  Hand  und  auf  frischer  Tat,  die Freundlichkeit des  Werkmeisters, der auf  seinem  Erdboden  spielte  und  seine Lust  hatte  an  den  Menschenkindern.  Noch  war  keine  Creatur,  wider  ihren Willen,  der  Eitelkeit  und  Knechtschaft des vergänglichen Systems  unterworfen, worunter sie gegenwärtig gähnt, seufzet und verstummt, gleich dem delphischen Dreyfuss  und  der  antimachiavellischen Beredsamkeit  des  Demosthenes  an  der Silberbräune; oder höchstens in der wassersüchtigen Brust eines Tacitus keucht,  röchelt  und  zuletzt  erstickt.  - Jede  Erscheinung  der  Natur  war  ein Wort, -  das Zeichen, Sinnbild und Un­ terpfand  einer  neuen,  geheimen,  unaus­ sprechlichen,  aber  desto  innigeren  Ver­ einigung, Mittheilung und Gemeinschaft göttlicher  Energien  und Ideen. Alles, was der Mensch am Anfänge hörte, mit Augen  sah,  beschaute  und  seine  Hände betasteten,  war  ein  lebendiges  Wort; denn Gott war das Wort.«

4 Hamanns  Schriften,  hrsg.  v.  Fr.  Roth  IV, 32;  Sämtliche  Werke,  hrsg.  v.  Josef  N ad­ ler  III,  S.  32.

Es  handelt  sich  hier um die  Gemein­ schaft des sich offenbarenden Gottes mit seinem Geschöpf, also um die ursprüng­ liche  Einheit  von  Wort  und  Wahrheit, und um die paradiesische Gemeinschaft aller  Kreatur.

Die  letzten,  kürzeren  Abschnitte  des Buches handeln von dem späteren Kier­ kegaard, von »Natur und Existenz«. Der Verfasser  führt  hier  einige  Stellen  aus der  Unwissenschaf  tlichen  Nachschrif  t  an, wo gesagt  wird,  dass  Gott  nicht  in  der Natur  zu  finden  sei,  obwohl  diese  sein Werk  ist;  man  könne  nur  durch  das Gottesverhältnis Gott überall sehen. Hier  geht  es  weder  um  »Einsicht«  in die  Natur  noch  um  naturwissenschaft­ liche Erkenntnis. Es handelt sich darum, die Natur mit den Augen des Glaubens zu sehen, also um die Einsicht, die immer wieder in den späteren Tagebüchern aus­ gedrückt  wird: »at  jeg,  naar jeg  for­ undret gaar i den lyse Nat og betragter Stjernerne,  at  jeg  saa  tør  sige:  Det  er min Faders!«  (X, 2, A  186).

Es  ist  im  Grunde  merkwürdig,  dass noch  niemand  das  Thema  Kierkegaard

und  die  Natur  in  einer  grösseren  Ab­ handlung behandelt hat. Arild Christen­ sens  Buch  zeigt  uns  die  Bedeutung  des Themas. Was den späteren Kierkegaard betrifft, möchte ich seine Furcht vor den verderblichen Wirkungen der modernen Naturwissenschaft hervor  heben. Er fürchtet,  die  Naturwissenschaft  werde die  Religion der neuen  Zeit  werden (X,4 A 232). Und er fürchtet vor allem, dass die Autorität der Naturwissenschaft in  der  neuen  Zeit  eine  Gefahr  für  das rechte Bibelverständnis sein wird. Es ist nämlich  leicht  zu  sehen,  dass  die  Vor­ stellungen der  Bibel, was die Natur be­ trifft,  völlig  veraltet  sind.  Die  Aufgabe besteht  also  darin,  dies  ohne  weiteres zuzugeben  und  gleichzeitig  darauf  auf­ merksam zu machen, dass die Naturauffassung der Bibel völlig gleichgültig ist. Die  Bibel  wollte  nämlich  keine  Natur­ erkenntnis geben;  sie  hatte  nur ein An­ liegen,  musste  sich  aber  notwendiger­ weise  in  der  Sprache  ihrer  Zeit ausdrücken. Unsere Aufgabe  ist es, das eigentliche  Anliegen  der  Bibel,  das  in dieser Sprache ausgedrückt ist, zu hören, indem wir es sozusagen in unsere Sprache übertragen.  Für das richtig ver­ standene Christentum ist also die Natur­ wissenschaft keine Gefahr.  Ich verweise besonders  auf X,  5, A  73.

Man darf, wie gesagt, nicht den Fehler machen,  alles  vom  Verfasser  zu  verlan­ gen,  da  er  nicht  alles  hat  geben  wollen. Man muss hervorheben, dass er eine aus­ gezeichnete erste Orientierung über sein Thema  gegeben  hat.  Das  Buch  ist  mit der Wiedergabe  von  einigen  roman­ tischen  Gemälden  (Caspar  David  Frie­ drich) geschmückt,  wodurch  ebenfalls die  romantischen  Elemente  in  der  Na­ turschilderung  des  jungen  Kierkegaard hervorgehoben werden. Die in dem Text zitierten Naturschilderungen Kierke­ gaards sind sehr gut gewählt und geben einen starken Eindruck von seiner dichterischen Virtuosität. Es ist  nicht schwer in einer Schrift über Kierkegaard zu  fesseln,  wenn  man  ihn  selbst  in  ge­ nügendem Masse zu Wort kommen lässt. Steffen Steffensen.

## THE  CONCEPT  OF  IRONY

by Søren Kierkegaard, translated from the D a­ nish  into  English  by  Lee  M.  Capel,  published in  1965  by  Harper  &amp;  Row,  N ew   York. 442  pp.  Price: $ 7.50.

The  Americans  and  the  British  have had to wait a long time to see Magister Kierkegaards  dissertation  in  their  own language. It is a fact that three different American  translators  put  their  hand  to the  task-only  to  give  up  in defeat. The Concept  of Irony is  not  a  work  easy  of translation or easy of interpretation. Even the examiners at the University of Copenhagen complained at the time about  the  style.  If  the  Danish  was  in­ tricate  to  begin  with,  how  much  more difficult the task of a translator!

Lee M. Capel succeeded where others failed.  His  text  reads  smoothly.  While faithful  to  the  original,  the  translation is-happily-English-English, not DanishEnglish.  The  merit  is  that  Mr.  Capel walked  succesfully  the  razor' s  edge  be­ tween slavish imitation of Kierkegaard' s early Danish style, on the one hand, and a free-wheeling paraphrase into English, on  the other. In short,  Kierkegaard' s dissertation,  as  presented  by  Lee  Capel, is  neither  better  nor worse  than  it  is  in Danish.  That  is  to  its  credit,  and  that can  be  called  fidelity.

Although  Mr.  Capel  acquitted  him­ self nobly as a translator, he did not think his  job  was  done  merely  by  rendering Kierkegaard' s text into English. He went ahead  to  provide  us  with  an  admirable »Historical Introduction«. Thirty-four closely printed pages long, it supplies the reader with  all  he  needs  to  know  about the milieu  in which Kierkegaard wrote, the intellectual climate of the times, the people at whom he was making sly jibes, and  the  temper  of  the  young  Kierke­ gaard' s  mind.

As  if  this  were  not  benefits  enough, Mr.  Capel  proceeded  to  give  us  an  Ap­ pendix of one hundred pages, embodying meticulous  notes,  perceptive  commen­ tary,  a  multi-lingual  glossary,  and  every other  bit  of  apparatus  that  a  scholar could  possibly  desire.  In  so  doing,  he unlocked many treasures of Scandinavian scholarship  for  us.  But  he  is  more  than translator  and  transmitter.  It  is  evident that  he  did  a  lot  of  scouting  about  on his own.

The  preparation  of  this  translation with commentary was obwiously an enormous  labor,  exeedingly  well  done. May  its  late,  lamented  author  rest  in peace. Howard A. Johnson.

Carnell,  John  Edward:

THE  BURDEN  OF  SØREN  KIERKE­ GAARD

Grand  Rapids:  W illiam   B.  Eerdmans Publishings  Co.,  1965.  174  pp.  $  3-50

Professor Carnell has written a study that

will serve to introduce SK to many con- servative  American  Protestants  among whom he has generally a poor reputation. Rather  perversely  Carnell  insists  on  re­ ferring  to  SK' s  'system.'  He  devotes little  attention  to  the  objects  of  SK' s polemic,  preferring  to present  the  'buden'  of  SK  to  writing  a  scholary  book for scholars. The first sentence after the quote  from Phaedo on  p.  45  is  a  nonsequitur. Carnell, generally does not emphasize  the  irony  and  humor  of  SK, and the 'No' section of the last chapter indicates that SK has not caused Carnell to raise at least one fundamental question regarding his conservative theological authoritarianism. Let' s hope the intended audience  reads  this  book  and  also  that they do not stop with it.

Robert L.  Perkins .

Gaerlick,  Herbert  Aí.:

THE  ANTI-CHRISTIANITY  OF  KIERKE­ GAARD,  A  STUDY  OF  THE  CONCLU­ DING  UNSCIENTIFIC  POSTSCRIPT

The  Hague:  Martinus  N ijhoff,  1965.  73  pp. Gl.  8,75

Gaerlick has  attempted to assess the 'anti-Christianity'  of  the Postscript. It is, of course, no surprise that he is able to find elements in this book which are not entirely Christian, for SK wrote the book as  an  expression  of  immanent  religion and  not  as  an  expression  of  Christian theology  or  existence.  The  exemplar  in the  book  is  Socrates,  not  Christ.  Thus Gaerlick is in the unenviable position of having  discovered  the  obvious  for  the wrong reason. Gaerlick even admits that the Postcript is  not  fully  Christian  and it  was  not meant to be  (p.  7), but  then proceeds to attack it for not performing as he admits it was not intended to.

In the first chapter Gaerlick pleads for a departure from the dominant modes of American scholarship, namely the synop­ tic  and  biographical  interests.  'What  is needed is a philosophic examination and criticism of Kierkegaard's position.' Such a criticism of SK scholarship in America is all  the rage at the present time, but it fails to mention a dozen or so penetrating articles that have  appeared  in American journals  and  the  dissertation  literature which contains some excellent materials. But worse still, Gaerlick' s own 'philoso­ phical  examination'  is carried  on  with­ out  regard  for  the  internal  structure  of SK's authorship (the stages), the external form (the pseudonyms)  and the polemi­ cal aspect  (against Hegelianism, roman­ ticism, and the watering down of Christi­ anity). The reviewer challenges whether any  legitimate  'philosophical  examina­ tion'  can  be  carried  on  which  neglects these factors. For instance, the word, Fornuft which is so often the object of SK's criticism must be defined historically, for the  word  is  not  univocal.  We  hope,  as does  Gaerlick,  that  a  'philosophical  ex­ amination'  will  occur,  but  it  cannot  be accomplished by neglecting the historical dimension.

One is never quite sure Gaerlick sticks to the meaning of SK's text. For instance, Gaerlick attacks 'ordinary conversation' for it 'forbids the meaningful statement of that which clams to be absolutely apart from everything' (p. 11). He then quotes a juicy passage against the 'system'. SK, though  skeptical  of  the  power  of  any language  to  express  the  unique  never confused  the  'system'  with  'ordinary conversation.

One  thinks  that  Gaerlick' s  strictures against  language  are  more  severe  than SK  himself  would  have  insisted.  Yet Gearlick's view that Climacus'   attack on istency is quite clever and deserves close

reason  avoids  a  self-referential  incons­ attention  (pp.  16-18).

The  third  chapter  on  subjectivity  is quite brief. It is excellent except for the sentence,  'Subjective truth  is  an  ethical attitude  of  an  individual  toward  a  doc­ trine'  (p.  21).  Such an  interpretation  is far  too  narrow  if  not  mistaken. SK's view  of ethics is that the ethical is objective, universal, and an end in itself. Thus  the  ethical  is  not  included  in  the subjective.  Subjective  truth  is  thus  an ethico-religious  commitment  (Religion A)  or  a  Christian  commitment  (Reli­ gion B). It is rather puzzling that Gaerlick would fall into the trap of referring to  an  attitude  toward  a doctrine, which is  an  expression in language, in view of his  critique  of  language  as,  to  a  great extent, a falsification of existence.

The  anti-Christianity  referred  to  in the  title  of  the  book  is  related  to  Gaer­ lick' s views that there are no reasons for accepting  the  Paradox  and  that  if  any could be found these reasons  would encounter  the  same  objections  which Climacus  put  forth  in  his  critique  of reason  (p.  29).  However, Climacus does have  reasons  to  accept  the  Paradox:  he is  interested  in  his  own  eternal  happi­ ness  (p.  62).  This  interest  according  to Gaerlick  is  'profoundly  anti-Christian'

and constitutes his religious offense. Thus  Gaerlick  offers  his  own  views  as more Kierkegaardian than those of Kierkegaard himself.

There  are  three  objections.  First,  the Paradox occurred because God was interested  in  man's  eternal  happiness. Thus it would be a religious offense not to  be  interested  in  one's own  eternal happiness. Second, for a human being to forget his finitude to the point of being disinterested  in  his  eternal  happiness  is to exist in the aesthetic or ethical stages and  is  itself  a  religious  offense.  There is, of course, one other possibility:  mad­ ness;  to  suggest we  can  be  uninterested in  our eternal  happiness  and  not  be guilty of a religious offense is to suggest we  are  or  can  be  like  God.  Third,  SK corrects the inadequacy of Climacus' views in the Edifying Discourses and in Training in  Christianity.

There are other criticism of the book which should be mentioned briefly. Gaerlick's  view  that  the  offence  to  the heart follows from the offence to under­ standing  (p.  37)  is  simply  phenomen­ ologically and theologically incorrect. Does  God  really  expect  men  'to  reach Him  by  their  own  efforts'  (p.  49)?  Is H.  Richard  Niebuhr  referring  to  com­ mon sense in the quotation used  (p.  30) as  the  lead  sentence  in  Gaerlick' s  para­ graph  would  have  us  think  (p.  29)?  Is Anselm  correctly  quoted  (p.  50)?  Are all possibilities  as  to  the  nature  of  God equally  possible  (p.  49)?  The  first  two sentences on p.  50 suggest that God has a  Christian  nature.  Does  that  have  any meaning?

Gaerlick  has produced  a book  that  is not  itself  a  great  contribution  to  SK scholarship.  Yet  if  persons  react  to  it as  a  goad,  I  am  sure  the  author  will  be

pleased.

Ger  des,  Hayo:

SÖREN  KIERKEGAARD.  LEBEN  UND WERK.

Sammlung  Göschen,  Band  1221,  134  S., Walter de  Gruyter &amp; Co., Berlin  1966.

Es  ist  erfreulich  dass  nun  auch  in  der beliebten und bewährten Sammlung der Göschen  Bändchen  die  eine  allgemeine Orientierung über Stand und Ergebnisse der  Wissenschaft  bieten  wollen,  Leben den.  Dieser nicht  leichten  Aufgabe  hat sich Prof. Dr. Gerdes unterzogen, der sich sowohl  durch  seine  Übersetzungen  wie durch seine zwei Monographien über das

und Werk Kierkegaards dargestellt wer­ Christusbild  und  -   Verständnis  Kierke­ gaards als Kenner ausgewiesen hat.

Gerdes beabsichtigt, mit der vorliegen­ den biographischen Darstellung eine »rein sachliche Darstellung des wirklich Geschehenen«  zu  geben,  wobei  er  sich darauf  verlässt,  dass  solche  Darstellung »von selber die gängigen  Irrtümer  zer­ stört«.  Der  Leser  soll  für  sein  eigenes Kierkegaardstudium »festen Boden unter die  Füsse«  bekommen.  Die  Ansprüche an sich seber sind nich gering:  »Der Ver­ fasser hat sich demgemäss als Geschichts­ schreiber an das Wort Newtons gehalten: Hypotheses  non  fingo.«  Wird  Gerdes

Robert L. Perkins.

der hohen Forderung an sich selbst gerecht?  Ist Newtons stolze Behauptung überhaupt in das Feld der Geschichte zu übertragen?  Gerdes  Darstellung  behan­ delt die wesentlichen Ereignisse und Werke  und  schreibt  einen  wohltuend leichten flüssigen Stil. Freilich kann man die  Darstellung nur  dann  für  historisch absolut zutreffend halten, wenn man sich vorher die Ergebnisse, die seinerzeit Emanuel Hirsch  in  seinen  KierkegaardStudien erzielt hat, zu eigen gemacht hat. Mir scheint die Darstellung dadurch sehr einseitig zu werden. Ist denn die Analyse der  Gründe  für  die  Schwermut  Kierke­ gaards bei Hirsch so unanfechtbar?  Ger­ des  geht  nicht  einmal  im  Litteraturverzeichnis auf andere Gesamtdarstellungen als  die  von  Geismar,  Hirsch  und  Anna Paulsen  ein,  weil  er  sie  offenbar  nach einer  eigenen  Anmerkung  für  »Kierke­ gaard -  wenn auch produktiv -  missver­ stehende  Literatur' hält.  Wieweit  der letzte  Abschnitt  »Kierkegaards  Stellung in  der  Geistesgeschichte  wie  auch  die vorherigen Vergleiche mit Nietzsche (81)  und Plato  (73)  und der Weltlitera­ tur  (105) »hypothesenfrei«  sind,  diese Frage überlasse ich dem Leser. Ganz be­ stimmt aber trifft Gerdes mit seiner Dar­ stellung des Pseudonyms der »Unwissen­ schaftlichen Nachschrift«  als eines  »Ni­ hilisten« (76) nicht die Intentionen Kierkegaards. Achtet man auf die Mög­ lichkeit, dass nicht alles so »fester Boden« ist, wie es  auf den ersten Blick scheinen möchte,  so ist  das  Buch  von  Gerdes als Diskussionsgrundlag ausgezeichnet brauchbar.

Henning Schröer.

Vetter,  August:

FRÖMMIGKEIT ALS  LEIDENSCHAFT. EINE DEUTUNG KIERKEGAARDS.

Freiburg-München,  Karl  Alber-Verlag  1963. 275  S.

Dieses im Jahre  1928 erschienene Werk wird, kaum verändert, vom Verfasser er­ neut angeboten, ohne dass die inzwischen erschienene in- und ausländische Kierke­ gaard-Literatur,  die  recht  erheblich  ist und manches klärt, was vor mehr als  35 Jahren noch ungesichert war, in Betracht gezogen wird (wenn man von etwa sechs Buchtiteln absieht, die im Schriftennach­ weis  aufgeführt werden).  Der Verfasser geht  also  von  der  Auffassung  aus,  dass seine  damalige  »Deutung«  auch  heute noch gültig ist. Man wird in den zwanzi­ ger Jahren  den  Untertitel  nicht  so  sehr beachtet  haben,  wonach  das  Buch  eher einen literarischen als wissenschaftlichen Wert beanspruchen mag.

Kierkegaard wollte nie etwas  anderes sein als ein »Schriftsteller«, mit der doppelten  Bedeutung,  dass  seine  Schif­ ten der Hl.  Schrift alles verdanken, dass er sich also als religiöser, als  christlicher Schriftsteller  verstand.  Man  kann  eine solche  Auffassung  ignorieren  und  statt der  existenziellen  Sinndeutung  vergan­ gener  Lebensabschnitte eine psychologisierende einführen, aber dann muss man wissen,  dass  man  sich  über  das  Selbst­ verständnis  seines  Mandanten  hinweg­ setzt. Gerade dieses dialektisch sehr differenzierte Innenund Aussenverhältnis im Leben Kierkegaards wird dann leicht das Opfer einer zu schlanken Psycho-logik.

Ich  meine  daher,  dass  das  Buch  Vet­ ters schon im Grundansatz fehlgeht (und habe das schon vor dreissig Jahren angedeutet),  weil  es  den  von  Kierke­ gaard eindeutig ausgeführten  »Gesichts­ punkt  für  die  Wirksamkeit  als  Schrift­ steller«,  wenn  auch  nicht  ignoriert,  so doch  einer  »Entwicklung«  subsumiert, die  das  alte  und  simple  Schema  von Kindheit, Jugendzeit und Erwachsensein mit Lebensereignissen und Vorge­ schichten  im  elterlichen  Hause  auffüllt und  dann glaubt,  alles  erklären  zu  kön­ nen.  Es  erscheint uns  offenbar  ganz  un­ annehmbar, dass Gott noch mal mit dem Leben  eines  Menschen  etwas anstellt, und schon gar nicht kaufen wir es einem Menschen ab, dass er sich auf ein Gottes­ verständnis beruft, das im  Rückblick erst  das  Leben  »erklärt«.  Die  Psycho­ logen«  wissen das alles besser. -  Kierke­ gaard  hat  aber,  vorlaufend,  der  moder­ nen Psychologie alle Handhaben geboten, nur  verlangt  er,  sein  Leben  rückwärts, also von seinem Endpunkt im Tode her, aufzuschlüsseln und nicht umgekehrt. Dann  stimmen  natürlich  die  üblichen psychologischen Entwicklungstheorien und tiefenpsychologischen Ursächlich­ keiten nicht mehr. Es kommt dann auch keine  Lebenserzählung  mehr  zustande, wohl aber ein geschichtliches (heilsgechichtliches) Verständnis durch die Sinngebung der einzelnen Ereignisse von  ihrem Telos her  (etwa  so,  wie  von Max  Scheler  in  »Reue  und  Wiederge­ burt' dar  geboten), von einem Telos, das Kierkegaard in  wachsender Reflexion seinem  Leben  als  Selbstverständnis  ab­ ringt, das zu jeder psychologischen

»Deutung«  quer liegt:  Das Einverständ­

nis mit Gott.

Vielleicht  ist  das  alles  kein  Einwand gegen  die  Deutung  Vetters, die  als  psychobiographische  Darlegung  eine  Fülle von Einsichten bringt und Lebenszusam­ menhänge  aufdeckt,  die  Beachtung  ver­ dienen. Es soll auch nicht bestritten werden,  dass  dieses  Buch  noch  heute eine  gute  Aufgabe  erfüllen  kann,  näm­ lich das Interesse für den grossen Dänen in unserer Zeit erneut zu wecken. Unter diesem Aspekt kann man Verfasser und Verlag für  die  Neuauflage  nur  dankbar sein.  Aber  gerade  die  letzten  dreissig Jahre  haben  gezeigt,  dass  man  Kierke­ gaard nur im dialektischen Schnittpunkt seiner  Pseudonyme fassen kann, von wo aus  die  Werke  der  direkten  Verfasser­ schaft angeschlossen werden können. Jede Systematik ist daher zum Scheitern verurteilt, so »systematisch« auch  die Einzeluntersuchung  angelegt  sein  mag. Würde  das  Buch  Vetters  sich  als  eine Sammlung  von  Analysen  anbieten,  wie sie  in  den  sechs  Teilen  des  Buches  tat­ sächlich  aneinandergereiht  sind,  könnte man  von  einer  glänzenden  Kollektion sprechen  denn  für  sich  genommen  ist jeder Abschnitt  so eindrucksvoll  und aufregend, wie es eben Leben und Werk Kierkegaards waren und noch heute sind. Aber Vetter will mehr, und hierbei beruft  er  sich  auf  Kierkegaard selber und  rechtfertigt  sich  mit  dem  gleichen Recht  und  der  gleichen  Pflicht,  die  er für  sich  in  Anspruch  genommen  habe, »welche  ihn  selbst  bewogen,  seine  Bot­ schaft nicht vertraulich, sondern im Werk auszusprechen und damit zu einer allgemeinen  Forderung  zu  machen«  (S. 250).  Hierzu  aber  reicht  das  Panorama des philosophischen Hintergrundes nicht aus,  das  im  Detail  zudem oft überzeich­ net  erscheint,  was  vor  allem  Kant  an­ betrifft.

So  sehr  man  sich  also  freuen  mag, dass man diese Arbeit, die in den zwan­ ziger  Jahren ihren  guten  Platz hatte, heute  wieder  erwerben  kann,  so  sehr muss doch die Frage gestellt werden, ob es  richtig  ist,  auch  unserer  Zeit  wieder mit  dem  Ballast  eines  Lebens  zu  kom­ men,  der  die private  Sphäre  noch  tiefer ausleuchten möchte,  als  es  schon  in  den Tagebüchern Kierkegaards geschehen ist.  Die  Frage  lautet  doch,  ob  die  exi­ stenztheologischen  und  existenzphiloso­ phischen Anstösse in der Folgezeit wirk­ lich  ausgetragen  wurden  oder  ob  man nicht  Gefahr  läuft,  sich  wie  zu  Kierke­ gaards  Zeiten  wieder  -   wenn  auch  in anderer  Weise  -   der  Geruhsamkeit  zu überlassen;  denn die äussere Geschäftig­ keit  geht  doch  weitgehend  auf  Kosten der  Innerlichkeit,  der  »Frömmigkeit  als Leidenschaft«.  Wenn  Vetter  in  dieser Richtung  seinem  Buche  eine  Aufgabe zutraut,  dann  allerdings  mag  es  noch einmal  vollauf  berechtigt  erscheinen,  es erneut anzubieten, und selbst dann, wenn  es  nur  »jenen  Einzelnen«  fände, den Kierkegaard »mit Dankbarkeit« seinen Leser  nannte. Walter Rest.

Crombie, 1.  M.: AN  EXAMINATION  OF  PLATO's DOCTRINES,  I-II,  London  1962-63. (Routledge  &amp;  Kegan  Paul).

Kierkegaards  Opfattelse  af  Platon  var medbestemt af Hegels og Schleier- machers,  især  hvad  angaar  Dialogernes tidslige  Rækkefølge  og  dermed  Ideelæ­ rens  Udvikling.  For  at  gøre  sig  dette klart maa Kierkegaards Læser være kendt med  den  senere  Tids  Undersøgelser  af Platon.

Det foreliggende Værk giver imidler­ tid  Indtryk  af,  at  i  Platonforskning  kan alt være sandt. Det bestaar hovedsageligt af  udtrykkelige  Antagelser  med  Forbe­ hold.  Udarbejdelsen  er  sket  paa  Opfor­ dring  af  Professor  A.  J.  Ayer,  og  den skrivendes Forudsætninger er overalt ty­ delige;  flere  Steder  søges  Platon  reddet fra  sig  selv  og  bragt  i  tilnærmet  Over­ ensstemmelse  med  Forfatterens  Stand­ punkter.

Det bliver ubegribeligt, hvorledes Pla­ ton skulde have udviklet Ideelæren, hvis han først og fremmest havde set de Van­ skeligheder,  som  forekommer  Crombie det vigtigste.

Et  Forsøg  paa  at  indordne  Platon  i græsk Tænkning sker kun løseligt (Heraklit  og  Sokrates  ligestilles  som  Stamfædre).  Sammenhængen  mellem  alment græsk  Tankesæt  og  Ideelæren  paavises

ikke.

Værkets Tendens fremgaar for Exempel  af,  at  der  i  det  for  øvrigt  utilfreds­ stillende Afsnit om Platons Religion ar­ gumenteres for, at Mythen i Phaidros om Sjælenes  Himmelvandring  kan  forstaas

atheistisk.

Bogens Værdi maa ses deri, at den leder til Texterne selv. Den synes mere anven­ delig  som Kommentar  end  som  Indled­ ning, forudsat naturligvis at Brugeren er opmærksom paa den omtalte nutidspræ­

gede Tendens. Arild Christensen.

Merz,  John  Theodore:

A  HISTORY  OF  EUROPEAN  THOUGHT IN  THE NINETEENTH  CENTURY

New York:  Dover,  1965.  Four volumes, paperback,  $  11.00.

Dover Publications has published various new  books  and  reprinted  selected  older books  in  all  kinds  of  subjects  ranging from Aristotele and Aquinas, Buddhism and beauty, China and chess to Yoga and the Wizard of Oz. Now in the publication of Merz' s History  of European Thought in  the  Nineteenth  Century (originally published 1904-1912) there is again available  this  heroic  attempt  to  sketch in some detail a speculum mentis of the past  century,  which,  of  course,  is  still much  alive.  The  first  two  volumes  con­ centrate upon conceptions of knowledge and  nature  in  the  natural  sciences  and mathematics  and  the  last  two  volumes upon philosophical thought.

The value of the set lies chiefly in its scope  and  detail.  There  is  not  only  the sweep of the Nineteenth Century, but the continent is included in a way somewhat unusual in British publications. The detailed  approach  extend  to  helpful  bi­ bliographical data and an excellent index.

Coming  as  it  did  at  the  end  of  the century  or  the  beginning  of  the  next century,  the  volumes  have  a  rather  re­ freshing  unpatronizing  attitude  toward their subject. There is a kind of contem­ poraneousness or diminution of distance which  permits  unfamiliar  or  even  sup­ posedly outmoded thought to stand forth on its own.

These  very  characteristics  of  scope, detail,  and  closeness, however, make the omission  of  Kierkegaard  all  the  more surprising. Merz does mention Duke Karl Augusts military tutor, Knebel, and Lord Monboddo, but he does not have a single  word  on  the  man  whom  Meyer' s Konversations-Lexicon( 1897,seven years before Merz' s  first volume)  describes  as »der  bedeutendste  Denker  und  eigen­ tümlichste  Prosaist . &lt; Dänemarks«. But even this token of ultimately less valuable for those interested in the larger context of Kirekegaard' s thought  and  time.

Howard V. Hong.

Johann  Georg  Hamanns  Hauptschriften erklärt,  Bd.  4:

»ÜBER  DEN  URSPRUNG  DER SPRACHE«  ...

erklärt  von  E.  Büchel.  Gütersloh  1963,  285 pp.  (Gütersloher  Verlagshaus  Gerd  M ohn).

Især Bejerholm har som bekendt under­ søgt  Hamanns  Betydning  for  Kierke­ gaard, hvad angaar Forstaaelsen af Sprogets Oprindelse  og Funktion, og det  er  da  af  ikke  ringe  Interesse  ogsaa for Kierkegaard-Forskningen, at Ha­ manns -  overvejende mod Herder pole­ miske  -   Smaaskrifter  om  Sproget  nu for  første  Gang  er  udkommet  med  en meget  udførlig  Indledning,  næsten  en Bog for sig, med Realkommentar til den som altid hos Hamann yderst vanskelige Text og med en fortløbende Tolkning.

For  Hamann  betød  Oplysningsfiloso­ fien  Opløsning  ganske  som  for  Kierke­ gaard den spekulative Filosofi betød Opløsning,  nemlig  af  den  for dem  ene­ ste rette Menneskeforstaaelse,  der  for begge  udsprang  af  deres  Kristendoms- forstaaelse. Deres Forstaaelse af Sprogets Oprindelse  og  Funktion  maa  begribes  i fuldt,  at  denne  Hamann-Udgave  giver dere  Beskæftigelse med  disse vanskelige Sammenhæng dermed,  og det er værdi­ de  bedst  mulige  Betingelser  for  en  vi­ Spørgsmaal. N.  Th.

Johann  Georg  Hamann:

BRIEFWECHSEL  Bd.  V  (1783-85),

hrsgg.  von  Arthur  Henkel. Frankfurt  a.  M. 1965,  528  pp.  (Insel-Verlag).

Efter  en  længere  Pause  er atter  et  Bind af Arthur Henkels fortræfrelige Udgave af  Hamanns  Brevveksling  udkommet, omfattende Perioden 1783-85. En Del af Brevene  har  tidligere  været  offentligliggjorte; men  Hovedparten  er  hidtil utrykte.

Som bekendt havde Hamann i adskil­ lige  Aar  tænkt  paa  en  Rejse  fra  det fjerne Königsberg  vestpaa, for at se gamle  Venner  og  træffe  nye  Bekendte, som han hidtil kun havde kendt gennem Skrifter og Breve. Mange  Vanskelig­ heder,  ikke  mindst  af  økonomisk  Art, taarnede  sig  op,  og  Hamann,  der  med Aarene blev stærkt hypokonder, var ikke den  der  lod  Omverdenen  i  Uvidenhed om hans sørgelige Tilstand.

Mere  interessant  end  disse  Bedrøve­ ligheder  og  Gebrækkeligheder  er  det gennem  Brevene,  især  dem  til  Lavater og Jacobi, at erfare om Hamanns Tilløb til  Opgør  med  den  moderne,  autonome Filosofi,  et  Opgør  hvis  mest  markante litterære  Udtryk  er  Kritikken  af  Men­ delssohns  »Jerusalem«;  men  taget  som Helhed  er  Brevene  fra  denne  Periode ikke saa  betydningsfulde som  fra de tidligere. N.Th.

DIE  HEGELSCHE  RECHTE,  Texte  ...  aus­ gewählt und  eingeleitet  von  Hermann  Lübbe. DIE  HEGELSCE  LINKE,  Texte  ...   aus­ gewählt  und  eingeleitet  von  Karl  Löwith. (Stuttgart 1962, 330  og  287 pp.;  Friedrich

Frommann  Verlag,  Günther  Holzboog).

Det  første  af  de  her  nævnte  Bind  inde­ holder  et  ret  repræsentativt  Udvalg  af de  i  vore  Dage  vel  for  det  meste  indtil Navnet  glemte  Højrehegelianere,  me­ dens det andet  indeholder et tilsvarende af  de  antagelig  mere  kendte  Venstrehegelianere.  I  begge  Udvalg  er  det  dog beklageligvis  nok  kun  fra  de  rent  filo­ sofihistoriske  og  politiske  Skrifter,  man har bragt Uddrag. De to Udgiveres Ind­ ledninger  er  ret forskellige,  Lübbes  i nogen  Grad  apologetisk,  Löwiths  histo­ riefilosofisk.  Mærkeligt  nok  bringes  i sidstnævnte Bind enkelte Stykker af Kierkegaard; men  der er ikke gjort noget virkeligt Forsøg paa at give Læse­ ren  Forudsætninger  for  at  forstaa  Texterne  i  deres  historiske  Sammenhæng. N. Th.

Hanne  Marie  und  Werner  Svendsen: GESCHICHTE DER DÄNISCHEN LITERATUR

Kopenhagen  1964,  541  pp.  (Gyldendal).

Har  man  gennem  Aarene  gjort  sørgmuntre  Erfaringer  med  at  se  hvor  lidt og  hvor  tilfældigt  selv  meget  kyndige Kendere  af  Kierkegaard  ved  om  dansk Litteratur  iøvrigt,  blot  fra  Holberg  til Heiberg,  hilser  man  med  Taknemme­ lighed  et  Værk  som  dette  velkomment.

Værket  er  udarbejdet  med  bestemt Henblik  paa  det  Publikum,  til  hvilket det henvender sig, og Forfatterne har da heller  ikke  i  første  Række  tilsigtet  at fremsætte originale, opsigtsvækkende nye  Synspunkter,  men at give en ret let læselig Fremstilling, der ofte knytter sig nært til de kendte, nyere danske Værker om de forskellige Perioder og Forfattere.

Nogen  egentlig  Anmeldelse  af  Vær­ ket  skal  ikke  gives  her.  Opmærksomhe­ den  skal  blot  henledes  paa  det,  da  det utvivlsomt  paa  fortræffelig  Maade  kan udfylde  en  tom  Plads,  og  forhaabentlig bidrage til, at fx Kierkegaards Samtidige ikke blot betragtes gennem Kierke­ gaards  mærkeligt  slebne  Briller.

N. Th.

Nicola  Abbagnano:

STORIA  DELLA  FILOSOFIA,

sec.  ed.  I- III,  684,  567  og  905  pp.  (Torino 1963,  Unione  Tipografico-Editrice  Torinese).

Abbagnos Filosofihistorie, der første Gang udkom i Aarene lige efter Krigen, er  nu  kommet  i  en  ny,  revideret  Ud­ gave.  Fremstillingen  er,  som  i  den  før­ ste,  klar  og  ret  bred.  Dispositionen  er, stort  set,  den  traditionelle;  men  i  den foreliggende  Udgave  er  Afsnittene  om Logik, om  videnskabelig Metodelære, om Etik og om politisk Filosofi ofte  ret betydeligt  ændrede  og  udvidede  i  For­ hold til den tidligere.

For Kierkegaard-Studiet er naturligvis især  Værkets  tredie  Bind,  hvori  Filoso­ fien fra  Romantikken  til  vore  Dage behandles, af Interesse.  Forfatterens Ka­ pitel om Kierkegaard (p. 181-200) svarer  i  alt  væsentligt  til  1 .  Udgavens, idet  dog  de  bibliografiske  Oplysninger er  blevet  supplerede,  og  til  den  Karak­ teristik,  som  Forfatteren  for  adskillige Aar siden gav i denne Publikations For­ gænger  »Meddelelser  fra  Søren  Kierke­ gaard  Selskabet«.

Skønt  Værket  som  Helhed  er  særde­ les  velafbalanceret,  kan  der  dog  efter min  Opfattelse næppe  herske  megen Tvivl  om,  at  Platon,  Kant  og  den  mo­ derne  Existentialfilosofi,  til  hvis  frem­ trædende Repræsentanter Abbagnano selv  hører,  har  hans  særlige  Bevaagenhed,  og  Kapitlerne  derom  hører  til  de mest  værdifulde  i  dette  Værk,  der  mig bekendt er den eneste moderne Filosofihistorie,  skrevet  af  een  Mand,  der  gaar fra Præsokratikerne og helt frem  til Merleau-Ponty.  I  Sandhed  en  respekt­ indgydende Præstation.

N. Tå.

Helmut  Thielicke:

THEOLOGISCHE  ETHIK  III,  Ethik  der Gesellschaft,  des  Rechtes,  der  Sexualität  und

der  Kunst.

Tübingen  1964,  972  pp. (J.  C.  B.  Mohr  Paul  Siebeck).

Det  første  Bind  af  Helmut  Thielickes »Theologische Ethik« udkom i  1951, det

sidste -   og  mest omfangsrige -   forelig­ ger  nu.

Til Forskel  fra  fremtrædende  tysk­ sprogede  og  dansksprogde  (men  tysk­ tænkende)  theologiske Etikere, der pure afviser  at  udforme,  hvad  man  traditionelt  benævner  Etikkens  specielle  (eller anvendte) Del fastholder Thielicke, principielt i Overensstemmelse med Barth og paa  Linie  med  f.  Eks.  Søe,  for det  første,  at  teologisk  Etik  i  Grunden er  en  Del  af  Dogmatikken  (skønt  ikke just  af  netop  Barths  Fremstilling  der­ af!),  og  for  det  andet,  at  det  ikke  blot er teologisk berettiget, men afgjort paa­ krævet  at  udforme  ikke  blot  en  etisk Principlære, som alle Etikere naturligvis gør,  men  ogsaa  at  udforme  en  anvendt Etik,  der  saa  i  sin  Udformning  udviser baade  afgørende  Ligheder  med  og  af­ gørende Forskelle fra de velkendte, stør­ re romersk-katolske Fremstillinger af Moralteologi.

Det  efter  mit  Skøn  mest  værdifulde ved  Thielickes  Etik  er  netop  dette,  at han ud fra et fast formuleret Standpunkt meget aabent og med megen Forstaaelse for  vanskelige  aktuelle  Problemer  drøf­ ter  dem og giver sine Bidrag til Løsnin­ ger  ikke  som  Diktat,  men  i  hvert  Fald oftest  netop  som  Bidrag  i  en  Drøftelse, som han ikke anser for tilendebragt med hans  eget  Værk.

Værket  er  i  og  for  sig  klart  nok  di­ sponeret  og  saadan  set  let  nok  at  finde sig til  Rette  i;  men  bredt  og vidtløftigt skrevet er det unægtelig med Eksempler hentede mange Steder fra og med lange Diskussioner  med  andre,  fortidige  og nutidige  Etikere.

For Thielicke har Kierkegaard vel nok spillet en vis Rolle, men ikke nogen fremtrædende, selv om han har valgt en kendt  Udtalelse  af  ham  som  Motto  i sit  sidste  Bind.

N.Th.

ORDBOG  OVER  DET  DANSKE  SPROG udgivet  af  D et  danske  Sprog-  og  Litteratur­ selskab  1918-56,  genudgivet  1966  ff. (Gyl­ dendalske  Boghandel).

Den bedste Konkordans til Kierkegaards Værker  er uden  Tvivl »Ordbog over  det danske Sprog«, i hvis Spalter man Gang paa  Gang  finder  prægnante  Citater,  og det  er  meget  vanskeligt  at  forstaa,  at nogen  har  vovet  at  oversætte  Kierkegaard  uden  ustandselig  at  benytte  Ord­ bogen,  der  med  sine  klare  Definitioner og Fylde af Citater fra Holbergs Tid  og til vore Dage er et uundværligt Hjælpe­ middel  til  en  helt  nøjagtig  Forstaaelse af  Enkelthederne.

Det  maa  derfor  hilses  med  Taknem­ melighed, at Det danske Sprog- og Litte­ raturselskab  i  Samarbejde  med  Gylden­ dalske  Boghandel  nu  lader  fremstille  et fotografisk  Optryk  af  Ordbogen,  som antagelig  vil  være  komplet  i  Løbet  af Aaret  1970.

I  Optrykket  er  Formatet  noget  for­ mindsket  i  Forhold  til  den  oprindelige Udgave;  men  det  er  nok  saa  bekvemt som det gamle, og det er ikke gaaet syn­ derligt  ud  over  Læseligheden.

Ejendommeligt  nok,  og  værd  at  be­ mærke  ogsaa  her,  hvor  der  naturligvis ikke kan være Tale om at bringe nogen egentlig  Anmeldelse,  men  blot  om  at henlede  Opmærksomheden paa  Værket, er  der  en  vis  Forbindelse  mellem  Kierkegaard og Ordbogen, idet den bekendte Israel  Levin,  der  jo  en  Tid  fungerede som Kierkegaards Sekretær og hjalp ham  med  Renskrivning  og  Korrektur­ læsning,  foretog  meget  omfattende  Ci­ tatindsamlinger  fra  de  vigtigste  skønlitterære Forfattere fra første Halvdel af det  19.  Aarhundrede  (samt  f.  Eks.  fra Mynster  og  Molbech).  Disse  Samlinger er  kommet  Ordbogen  til  Gode,  og  det er ikke faa træffende Citater, Levin som den  første  har  noteret  og  han  har  der­ ved paa sin Vis bidraget til Forstaaelsen af Kierkegaard -hvad han iøvrigt næppe  interesserede  sig  for!

N. Th.

## NOTER

Under  Redaktion  af  Flemming  Chr. Nielsen og (som ansvarhavende) Hellmut Toftdahl  er  udkommet  to  Numre  af  et nyt Tidsskrift »Exil, eksistentialistisk Debat'  (Vintens  Forlag,  København).

- I  »Tijdschrift voor Filosofie«  (Bd. 27, 3. Sept. 1965,  p. 521-72) har  Niels Thulstrup publiceret en Undersøgelse af Kierkegaards  »Om  Begrebet Ironi«  un­ der Titlen  »Søren Kierkegaard, historien de  la  philosophie  de  Hegel«.
- Peter  P.  Rohdes  Udvalg  af  Kierke­ gaards  Dagbøger  (Thaning  &amp;  Appels Forlag,  København)  er  blevet  afsluttet med  et  4.  Bind,  omfattende  Perioden 1851-55.
- »Orbis  Litterarum« (Munksgaard, Kø­ benhavn)  har  1963  udgivet  et  Særnum­ mer  om  Kierkegaard  (vol.  XVIII,  No. 1-2,  hvortil  kommer  3  Afhandlinger  i No.  3-4,  indeholdende  Bidrag  af  Vilh. Anz  (Zum  Sokratesverstandnis  Kierke-