Verdens genkomst
Forfattere: Helle Munkholm Davidsen
Tidsskrift: passage (2006-06-01)

## Verdens genkomst - litteratur og encyklopædi

## Helle Munkholm Davidsen

Passage s temanummer  om  'Det  encyklopædiske' ( Pas  sage nr. 47, 2003) udtrykker en aktuel og stigende interesse for litteraturens forbindelse til verden. Passage s temanummer viser dog også, at litterariseringen af det encyklopædiske tenderer mod en vis verdensfjernhed, fordi det encyklopædiske i højere grad forbindes med de litterære værkers form end med deres indhold. Det er altså en særlig opfattelse af det encyklopædiske, som tegner sig i Passage s temanummer, og som jeg i det følgende, indledningsvis, vil karakterisere. Dernæst vil jeg pege på den verden, som synes at gå tabt i æstetiseringen af det encyklopædiske, og jeg vil skitsere, hvorledes det er muligt at gribe den med en kognitiv operationalisering af Umberto Ecos opfattelse af det encyklopædiske.

Der er selvfølgelig også en mere konkret interesse i det encyklopædiske og litteraturens 'verdensreferencer',  ikke  mindst  i  relation  til  den  postkoloniale  litteratur  eller  migrationslitteraturen  (jf.  Søren Franks artikel 'Saleems elefantiasis'). De konkrete kulturmix i disse værker kalder næsten åbenlyst på en encyklopædisk indfaldsvinkel, men det synes også her at være det interrelaterede, mulighedsfeltet og den kreative produktivitet i virakken, der dominerer frem for det vidensspecifikke.

## Encyklopædien som æstetisk projekt

Det encyklopædiske forstås overordnet på tre måder i Passage s temanummer. Det forbindes med det encyklopædiske vidensprojekt og derigennem med en række konkrete encyklopædier. Dernæst opfattes det som referencer  til  faktuel  viden  i  litterære  værker, og endelig forstås  det  som  en  model  for  bestemte værker. Det er dog i alle tilfælde et særligt træk ved det  encyklopædiske, som slår igennem. Det refererer nemlig gennemgående til vidensnetværk som et udtryk for - som i den oversatte tekst af Jorge Luis Borges ('John  Wilkins' analytiske sprog' 1 ) - at fænomenerne i verden er forbundne. Selvom Borges' tekst omhandler forsøg på at katalogisere den fænomenale verden, så viser den samtidig også, at det netop ikke er dette, der er encyklopædiens projekt. Det er tværtimod at lade den interrelaterede videns karakter af knopskydende og svimlende mangfoldighed fortabe sig i et kreativt, for ikke at sige litterært mulighedsfelt.

Det  encyklopædiske  tenderer  således  mod  at blive synonymt med den litterære kreativitet, hvilket peger på et muligt skift i opfattelsen af denne. For i den encyklopædiske forståelse er det verdens mangfoldighed, der mimes og udgør kilden til litteraturens  mangfoldighed  og  ikke,  som  det  har været den generelle tendens i det 20. århundrede, sproget. Hvis det encyklopædiske i et vidt omfang bliver synonymt med den litterære kreativitet, fortoner  denne  nyopdagede  verden  sig  dog  i  et  vist omfang. Dens konkrete repræsentation overdøves af det  produktive  maskineri,  som  den  interrelaterede diversitet udgør. At det er tilfældet, peger en anden tendens  i Passage s  temanummer  på.  Det  encyklopædiske mimer nemlig ikke kun de litterære værkers indhold, det angår ikke mindst - måske endda mest - visse værkers form, nemlig alle de værker (og de er måske flest), der overskrider den realistiske romans centralistiske plotstruktur og knopskydes i en uendelighed af flugtlinjer, for nu passende at  bruge  et  Deleuze-begreb.  Disse  værkers  flertydighed og uafgørlighed kan nu indfanges af encyklopædien forstået som en særlig labyrintisk struktur,  der,  som  Rigmor  Kappel  Schmidt  så  præcist skriver  (i  artiklen 'Sækulariseret  alviden'),  udgør en montage, der frembringer de mest uforudsigelige meningssammenstød [...] en bricolage, en metonymisk sammenstilling, der snarere skaber sammenstød end glidende overgange fra det ene vidensfelt til det andet. ( Passage  )

Det encyklopædiske bliver her et redskab til at indfange  en  strukturel  produktivitet  og  diversitet,  og i  denne  dynamiske  opfattelse  af  det  encyklopædiske synes der først og fremmest at gemme sig en æstetik, der kan minde om den poststrukturalistiske opfattelse  af  den  uendelige  betydningsproduktion (jf. Deleuzes rhizome-begreb). Det encyklopædiske projekt kan derfor komme til at udgøre en forlængelse af poststrukturalismen og hermed stå i fare for at  udviske  verden,  da  den  opløses  i  det  uendelige mulighedsfelt, der ofte udgør en principiel iterativ performation.

## Eco og den konkrete encyklopædi

Fascinationen  af  den  svimlende  æstetik  overdøver dog ikke fuldstændig ønsket om at bringe litteraturen og verden tættere på hverandre. Dette åbner Umberto Ecos forståelse af det encyklopædiske, som omtales  i  Birgit  Erikssons  artikel  ('V erdens  modstande og påvirkelighed'), på en mere håndgribelig måde mulighed for. Hos Eco angår det encyklopædiske ikke bestemte værkers særlige encyklopædiske indhold  eller  form,  men  sprogets  grundlæggende encyklopædiske indhold. Derfor implicerer det encyklopædiske hos Eco alle litterære værker, og det vedrører et generisk eller essentielt træk ved dem. Som  også  Eriksson  skriver,  så  er  Ecos  grundlæggende  pointe,  at  sprogets  betydningsindhold  ikke kan bestemmes ud fra en formel semantik, men er funderet  i  og  trækker  på  en  encyklopædisk  viden om verden.  Eriksson  forholder  sig  imidlertid  ikke til,  hvilken betydning Ecos pointe får for litteraturlæsningen. Hos Eriksson forbliver Ecos pointe, som hos Eco selv, principiel. Dette af gode grunde, for det kan være vanskeligt at overskue den overvældende mængde af encyklopædisk viden, som sproget implicerer. Eriksson fastholder således også det uhåndterlige aspekt af den encyklopædiske viden, og hun pointerer dermed, som de fleste andre artikler i Passage ,  det encyklopædiskes kaotiske og knopsky- dende natur. Samtidig fastholder hun dog solidarisk det, som hun præcist betegner som Ecos semiotiske realisme (47), nemlig hans insisteren på, at alt ikke kan betyde alting, at noget altid betyder noget på trods af, at det kan betyde flere forskellige ting.

Men også dette forsøg på at tæmme encyklopædiens  labyrintiske  struktur  forbliver  principiel,  så længe vi ikke analytisk kan begribe dette 'noget', som noget betyder. Ikke desto mindre åbner Ecos begreb mod en analytisk mulighed, der bringer litteratur og encyklopædi i en ubrydelig relation, fordi Eco placerer encyklopædien i sproget - det materiale, som litteraturen er lavet af. Jeg vil i det følgende præsentere de perspektiver, som jeg ser i en operationalisering af Ecos begreb og give eksempler på dette. Jeg vil blandt andet inddrage eksempler fra Prousts På sporet af den tabte tid og i den sammenhæng problematisere Svend Østergaards opfattelse i samme nummer af Passage ,  nemlig at På sporet af den tabte tid ikke er en encyklopædisk roman.

## Verden i teksten

I første omgang vil jeg dog konkretisere Ecos opfattelse af encyklopædien. Eco trækker i sin opfattelse af det encyklopædiske på en pragmatisk sprogopfattelse.  Fra  pragmatikken  henter  Eco  de  grundlæggende pointer, at en given kommunikation (talt eller skrevet) altid indeholder noget usagt, som det er op til læseren at slutte sig til. Læseren eller modtageren trækker på en encyklopædisk viden, som er nødvendig for at forstå sprogets indhold.  Som Eco siger i 'Læserens rolle', så kan vi slå ordet 'brigantine' op i en ordbog og få oplyst, at det er et skib, men vi kan ikke bruge denne oplysning til noget, hvis vi ikke ved, hvad et skib er (1979b/1996:179). Følger man ideen i Ecos eksempel, så implicerer den, at det gælder for alle ords betydning, at de kræver eller afhænger af en viden om verden. Det gælder således ikke kun for skibe, men også for hunde, skove, banegårde, træer, mørke, ferier, paraplyer, bække, ensomhed etc. etc. For Eco udgør den encyklopædiske viden altså en basal form for viden om verden. Det er den uoverskuelige og mangfoldige viden, som vi besidder om alt fra knappenåle og sommerfugle til krig  og  kærlighed.  Uden  denne  viden  er  sproget uforståeligt, og derfor er, siger Eco, sprogets semantiske indhold ikke andet end en forklædt encyklopædi (Eco 1984: 68).

Denne sprogteoretiske bestemmelse af det encyklopædiske har vidtrækkende litterære perspektiver, da den gør vores viden om verden til en uløselig del af de litterære tekster og dermed implicerer, at litteraturen ikke kan undgå at gå i dialog med og reflektere denne viden. I litterære tekster er det derfor  ikke  kun  sprogets  semantiske  indhold,  der  er teksternes  indholdsmateriale,  det  er  lige  så  meget og måske først og fremmest den kulturelle encyklopædi. De litterære tekster er dog ikke blot vævet ind i deres kulturelle kontekst. De er også det sted, hvor den både kommer til udtryk og reflekteres. Dette er Ecos pointe i A Theory of Semiotics (Eco 1979: 261ff), hvor han blandt andet bestemmer litterære teksters æstetiske oplevelse som en effekt af spillet mellem tekstens semantiske og encyklopædiske indhold. Lad os se på et eksempel, som kan illustrere, hvad Eco mener.

## By

Som et skaldyr står den gamle mand på apotekets trappe. Om natten er radioen tændt i undergrundsbanens billetkontor. Bunker af gammelt tøj i forretningens høje ruder.

Søvn bag øjnene.

I vinger af støv går en pige i sidegaden. Eftermiddag. Teenagere glider som vand gennem Glasgadens lys. I en anden lejlighed ringer telefonen. Det regner. Ved havnen: Olietønder og tilgroede jernbanespor. Flasker og flyvende, tomme cigaretpakker. Afspærrede veje. I nat ligger parkernes sorte æsker glemt mellem husene. Grinende skubber den gamle kælling barnevognen. Optog af busser.

I Søren Ulrik Thomsens digt 'By' ( City slang ,  1981) udfordres den semantiske betydning af ordet 'skaldyr' i digtets første vers, når det anvendes som metafor for  'den gamle mand på apotekets trappe':  'Som et skaldyr står den gamle mand på apotekets trappe'. Denne semantiske leg er dog uløseligt knyttet til den kulturelle viden om ældre (subsistensløse) personer i en storby, der er udstødte (sammenbøjede og sammenkrummede). Ser vi på digtets andet vers 'Om natten er radioen tændt i undergrundsbanens billetkontor', så er der næsten udelukkende tale om en refleksion af den kulturelle encyklopædi, af storbynætter og deres forladte liv. Digtet bringer på denne vis, ligesom alle andre litterære tekster, den kulturelle viden ind som dens indholdsmateriale. I Thomsens digt  'By' er der overordnet tale om, at det er det udsnit af den kulturelle encyklopædi, som vi benævner som 'moderne storby', der reflekteres.

Vi overser ofte den konkrete og direkte kulturelle refleksion i de litterære tekster, fordi der er tale om en automatisk aktivering af en kulturel viden, som vi sjældent er opmærksomme på. Vi opfatter den derfor typisk som et resultat af en fortolkningsproces. De litterære teksters kulturelle indhold er dog ikke noget,  der  skabes  af  den  hermeneutisk-indlevende læser. Det skabes direkte og konkret af de enkelte ord  i  teksten,  af 'skaldyr',  af 'den  gamle  mand', af 'apotek', af 'natten', af 'den tændte radio' etc. etc. Digtets æstetiske virkning skabes blandt andet ved, at det sammensætter disse ord og dermed deres  encyklopædiske  indhold  i  en  særlig  konstruktion. Derved dannes et specifikt og nyt indhold, som implicerer en refleksion af den måde 'kulturen ser verden' på (Eco 1976: 274).

Eksemplet  her  illustrerer  ikke  kun  spillet  mellem det semantiske og encyklopædiske indhold. Det angiver  også,  hvordan  man  forholdsvis  enkelt  kan gøre det encyklopædiske indhold i litterære tekster tilgængeligt for analyse. Det ændrer dog ikke ved, at teksternes encyklopædiske indhold stadig svæver rundt som en uhåndterlig masse, der synes at undslippe en systematisk analyse, og dette forekommer i længden utilfredsstillende. Selvom Eco (som Eriksson også refererer) mener, at encyklopædiens kaotiske  natur  ikke  nødvendigvis medfører en radikal relativisme,  fordi  det  encyklopædiske  indhold  kan specificeres i en konkret kontekst, så forbliver disse betragtninger dog principielle, så længe vi ikke kan formalisere dem. Det er ikke mindst nødvendigt i et litteraturanalytisk perspektiv at kunne identificere encyklopædiens indholdsmæssige enheder, form og funktion, mere præcist.

Uanset hvordan man vælger at præcisere encyklopædien i Ecos forstand, er det dog væsentligt at fastholde den generelle litterære implikation, nemlig at  litteraturen  ikke  kan  løsrives  fra  den  kulturelle kontekst og i vidt omfang netop må siges indholdsmæssigt  at  være  et  encyklopædisk  fænomen.  Det encyklopædiske  angår  således  ikke  i  en  Eco-optik bestemte typer af romaner, eller et særligt træk ved deres indhold eller form. Det vedrører litteraturens generiske væsen.

## Kant og næbdyret

Eco synes også selv at mene, at der er behov for en nærmere afklaring af encyklopædien. Det er i hvert fald blandt andet den udfordring, han tager op i værket Kant og næbdyret (1997/2000: 9). Ecos perspektiv er  dog  mere  filosofisk  end  tekstsemiotisk  i  denne bog, og hans fornyede forsøg på en præcisering udgør ikke et fuldt tilfredsstillende svar i et analytisk perspektiv. Eco indfører en række begreber, som kan anvendes til en præcisering af encyklopædien, nemlig kognitiv type (KT), kognitivt kerneindhold (KI) og molarindhold (MI). Den kognitive type (KT) betegner den forestilling eller det 'mentale billede', som vi hver især danner eller har af de fænomener, som vi kender eller stifter bekendtskab med. Det kognitive kerneindhold (KI) betegner den fælleskulturelle forestilling  og  kan  opfattes  som  en  slags  kulturel fællesnævner. Endelig betegner molarindholdet (MI) den viden, der ligger ud over den, der er nødvendig for at genkende et givet fænomen.

Begreberne kan forbindes med encyklopædien og gør det muligt at skelne mellem tre niveauer, aspekter eller bidrag til den: de private  'mentale billeder', de  offentlige  forestillinger  og  ekspertisens  viden. Eco forbinder imidlertid kun implicit sine begreber med encyklopædien, og det skyldes, at han i Kant og næbdyret hovedsagelig er optaget af den første eller primære dannelse af encyklopædisk viden (i form af empiriske begreber) i det jomfruelige perceptive møde  med  verden,  og  dernæst  er  han  optaget  af den encyklopædiske videns (især KT'ernes) instabile kulturelle liv. Eco bestræber sig hermed overordnet på at redegøre for en pragmatisk og rationel funderet realisme, der stabiliserer begrebsdannelsen, men som samtidig kan gribe om den kulturelle instabilitet og variation. Det er en rummelig og sympatisk semiotik, som Eco plæderer for, men den tenderer en destabilisering af den intersubjektive kollektive encyklopædi, for fremhævelsen af den individuelle og kulturelle variation nedtoner de fælles forestillinger. Disse fremstår derfor fortsat sparsomt belyst i Ecos semiotik og behøver en yderligere afklaring for at kunne anvendes som analytisk greb.

## Kulturel baggrundsviden

Eco er, som det fremgår af hans begreber, inspireret af den kognitive videnskab i sin begrebsudvikling i Kant og næbdyret .  Eco er dog i kritisk opposition til den kognitive videnskab, der har været under udvikling de seneste tre årtier. Eco synes imidlertid i sin kritik at overse de muligheder den kognitive semantik netop indeholder for en yderligere præcisering af hans opfattelsen af encyklopædien. 2

I den kognitive videnskab byder der sig en række begreber til, som kan anvendes i bestemmelsen af den encyklopædiske viden: kognitive modeller, kulturelle  modeller,  folkelig  viden,  folkelige  teorier, skemaer, mentale modeller med flere. 3  Disse begreber betegner alle det samme fænomen, nemlig at der i en given kultur opererer en fælles baggrundsviden, som  opfattes  som  naturlig  og  selvfølgelig  og  deles af alle medlemmerne i dette samfund. Det mest anvendte  begreb  af  de  nævnte  er  George  Lakoffs begreb 'idealiseret  kognitiv  model'  (Lakoff  1987, herefter  kognitiv  model).  Lakoffs  begreb  lader  sig bedst illustrere af hans viderefortolkning af det legendariske ungkarle-eksempel. Lakoff påpeger, at vi har en særlig opfattelse af en ungkarl, af 'ungkarlehed', som rækker langt ud over blot at være en ugift mand. Denne særlige opfattelse udgør en kognitiv model og indeholder de træk, som vi opfatter som typiske for en ungkarl: han er ikke særlig huslig, går meget i byen, har mange løse forhold (Lakoff 1987: 86). 4

Min tese er, at al vores viden om verden er organiseret i form af kognitive modeller, og disse består af  de  protypiske  træk  ved  de  fænomener,  som  vi har viden om. Disse kognitive modeller anvender vi konstant og ubevidst i vores forståelse og erfaring af verden - og i sprogforståelsen og i konstruktionen af sproglig mening. Derfor kan vi uden problemer forstå sætningen:  'Peter tog bilnøglerne og kørte på arbejde'. Det kan vi, fordi vi har en prototypisk viden om biler og om dette at tage af sted til arbejde. Vi ved godt, at Peter ikke kørte på arbejde på sine bilnøgler, men at han er gået ud til bilen, har sat sig ind i den, sat nøglerne i tændingen, startet den etc. Der er, ville Schank og Abelson sige, tale om, at vi anvender et script, et 'køre-til-arbejde-i-bil'-script.

## Scripts, scenarier og stereotyper

Netop Schank og Abelsons script-begreb (Schank og Abelsons 1977) spiller, ligesom Eleanor Roschs prototype-begreb, 5   en  afgørende  rolle  for  udviklingen af begrebet kognitiv model. Begge begreber fastholder, at vi anvender vores konkrete viden om verden som modeller til at forstå den med. Schank og Abelson påpeger endvidere med deres script-begreb, at denne konkrete viden er organiseret i stabile skematiserede helheder, som gør det muligt at henvise til den metonymisk. Dette gælder for alle kognitive modeller. De udgør en interrelateret struktur, hvor det er den specifikke helhed eller sammensætning af de prototypiske træk, der udgør modellen. Denne pointe er central for den litterære analyse. For det er ved partielle eller metonymiske henvisninger til dele af den kognitive model, at teksten får læseren til at inddrage sin encyklopædiske viden.

I Thomsens digt 'By' finder vi dog et eksempel på en næsten udtømmende beskrivelse af en kognitiv model, nemlig 'havnen'. 'Havnen' består, som kognitiv  model,  af  de  træk,  som  vi  opfatter  som prototypiske  for  den,  og  digtet  lister  helt  bogstaveligt  disse  træk: 'V ed  havnen:  Olietønder  og  tilgroede jernbanespor./ Flasker og flyvende, tomme cigaretpakker.  Afspærrede  veje.'  Thomsen  kunne have valgt kun at referere nogle få af de prototypiske træk, som han fx gør i den partielle henvisning til undergrundsbanen om natten: 'Om natten er radioen tændt i undergrundsbanens billetkontor.' Nat, den tændte radio og billetkontoret er nok til at fremkalde en samlet konfiguration for den kognitive model 'undergrundsbane om natten' (som blandt andet  også  inkluderer  lange,  tomme  og  sparsomt belyste gange). Ligeledes aktiverer henvisningen til 'apotekets trappe' en samlet konfiguration, der be- står af den typiske udformning af et apotek, placeringen af bygningen i en vejkonfiguration etc.

Eksemplerne fra Thomsens digt er eksempler på kognitive modeller, men ikke på scripts. Scripts betegner en særlig type af kognitive modeller, nemlig  modeller  for  handlingsforløb.  Jeg  foreslår  på den baggrund, at man skelner mellem tre overordnede typer af kognitive modeller: scripts der betegner handlingsforløb, stereotyper der betegner ting og personer, og scenarier der betegner steder og 'rum'. Således er en børnefødselsdag, en campingferie og indkøb scripts, mens en gammel mand, en radio og en  solsort  er  stereotyper,  og  en  undergrundsbane om natten, en badestrand og en skov er scenarier. Man skal her bemærke, at et enkelt fænomen kan optræde som både script og scenario, fx en 'skovtur',  hvilket  implicerer  en  central  pointe  litterært set, nemlig det forhold, at de enkelte modeller kan oversættes til hinanden. Således kan den kognitive model for en 'fader' både beskrives som en stereotyp (maskulin og blød), som et script (at overvære en fodboldkamp) eller et scenario (fisketur). Også Eco kommenterer det forhold, at der i dannelsen af hans kognitive typer indgår såvel scripts som scenarier (Eco 1997/2000: 159,161, 204), men han differentierer ikke mellem dem. Dette er imidlertid hensigtsmæssigt,  ikke  mindst  i  et  analytisk  perspektiv, da det gør det muligt relativt præcist at identificere den  encyklopædiske  videns  enheder. Ved  hjælp  af begreberne script, stereotyp og scenario bliver det således  muligt  at  identificere  den  encyklopædiske viden i teksten, dens indhold og form.

## Litterære perspektiver

Litterære tekster anvender kognitive modeller som baggrundsviden samtidig med, at de gør dem til genstand for refleksion. Den kognitive semantik påpeger i den sammenhæng en væsentlig generel pointe, nemlig at  de  kognitive  modeller  ikke  afspejler  en blot forestillet verden, en blot mulig eller imaginær verden, men den verden, som vi lever i.  Vores forestillinger eller kulturelle viden sætter rammerne for og skaber vores virkelighed. Litteraturen kan derfor ikke  andet  end  at  reflektere,  afspejle  og  udtrykke vores virkelighed, fordi den altid er en forestillet, en tænkt og forstået virkelighed. Ofte er vi dog ikke bevidste om dette, og vi er heller ikke opmærksomme på, hvordan vi faktisk forstår verden, og i relation til dette aspekt spiller litteraturen også en central rolle. Litteraturen udfordrer nemlig ikke kun vores kulturelle virkelighedsforståelse. Den konkretiserer og ekspliciterer den også. Litteraturen reflekterer mere præcist den kulturelle encyklopædi på tre forskellige  måder.  Den  konkretiserer  velkendte  kognitive modeller  (jf. Thomsen-eksemplet  med 'havnen'), den ekspliciterer  kognitive  modeller,  som  er  virksomme, men som vi ikke har erkendt eksistensen af, og endelig skaber den nye kognitive modeller, som kan anvendes til at begribe nye aspekter af virkeligheden.

## Proust og det encyklopædiske

Jeg vil anvende Prousts På sporet af den tabte tid til en yderligere eksemplificering af litteraturens encyklopædiske  virkelighedsrefleksion.  Svend  Østergaard afviser i sin artikel om Proust ('Det encyklopædiske hos Proust') i Passage s temanummer, at Prousts roman er encyklopædisk. Det gør han primært, fordi han opfatter  encyklopædisk viden som fagspecifik leksikon-viden.  Jeg vil i det følgende påvise, at På sporet af den tabte tid er  en  encyklopædisk roman i den forstand, at den reflekterer vores kulturelle encyklopædi i form af kognitive modeller.

Proust tilstræber overordnet i På sporet af den tabte tid at undgå en velkendt realisme, da den ifølge ham udgør 'en så kedsommelig og forgæves dobbelt anvendelse af det, vore øjne ser, og vor forstand konstaterer' (VII: 199, [TR, IV: 473-74]). 6  I stedet anvender Proust sine konkrete virkelighedsgengivelser til at indfange en dybereliggende realisme, som er de sociale og psykologiske love, der betinger det menneskelige liv, men som sløres af den konventionelle virkelighedsforståelse. Disse lovmæssigheder er ofte komplekse, og kan derfor fremstå som modsigelsesfyldte, men det er netop den ofte modsigelsesfyldte kompleksitet i det sindrige sociale maskineri, som Proust bestræber sig på at indfange. Proust går dermed direkte i dialog med den kulturelle encyklopædi og forsøger at vise, hvad dens  'talløse klicheer' indeholder, når de 'fremkaldes' (VII:199, [TR, IV:

473-74]). Nogle af disse vil vi se nærmere på i det følgende.

Første udsnit af Prousts kulturelle encyklopædi:  social værdi Blandt  mange  andre  små  udsnit  af  den  kulturelle encyklopædi undersøger Proust fænomenerne intelligens  og  social  værdi.  Det  gør  han  blandt  andet gennem  Hertuginden  af  Guermantes'  hykleriske opfattelse af intelligens.

Fremstillingen af Mme de Guermantes opfattelse af intelligens er, som Østergaard også kommenterer, modsigelsesfyldt. Hun hylder intelligens som eneste værdi, men giver den stort ingen plads i sit sociale liv.  Desforuden  er  hun  selv  en  person,  der  ifølge romanen ikke er kendetegnet ved at være intelligent.  Østergaard  fortolker  denne  inkohærens  som udtryk for, at personernes egenskaber i romanen er uforudsigelige, fordi de er situationelt foranderlige (90).  Hertugindens  modsigelsesfuldhed  lader  sig dog syntetisere, da den er udtryk for en social mekanisme.  Denne  vedrører  vedligeholdelsen  af  den særlige ophøjede og strålende position, som hertuginden af Guermantes indtager i det adelige miljø og selskabelige  liv.  En  position  Mme  de  Guermantes blandt andet besidder, fordi hun på en og samme tid benægter den værdi, der er virksom i det adelige miljø, nemlig den adelige titel, og samtidig hævder en  værdi,  der  ikke  er  virksom,  nemlig  intelligens. Denne værdiomvending virker imidlertid kun i det mondæne liv, hvis den ikke er reel. Det er således ikke - som Hertuginden giver indtryk af - intelligens, der er adgangstegnet til hendes salon, men den adelige titel. Mme de Guermantes' sociale strategi er forholdsvis effektfuld, fordi den betyder, at hendes salon bevarer sin aristokratiske elegance (det er kun højadelen, der kommer hos hende), samtidig med, at alle tror, at det fordrer en særlig intelligens  at  blive  modtaget  hos  hende.  Dersom  man ikke bliver modtaget, opfattes det altså ikke som et resultat af personens manglende adelige titel, men af hans manglende intelligens, og det omgiver Mme de Guermantes med en særlig nimbus. Pointen er, at den selskabelige opfattelse, at hertuginden er særlig intelligent og kun værdsætter intelligens, kun er virksom, fordi hun reelt ikke gør det. Dette handler om, hvad der har social  værdi,  og  hvordan  social værdi og status skabes. Den sociale logik, som Mme de Guermantes demonstrerer, er, som det er typisk hos Proust, banal, men virksom. Dens banalitet kan dog  ikke  udslette  det  paradoksale  forhold,  som Proust hermed peger på, nemlig at værdier hviler på negation.

For at den ukonventionelle værdi kan virke overbevisende, må den dog praktiseres i et vist omfang, og Mme de Guermantes inviterer da også mennesker  til  sin  salon,  hvis  udmærkelse  er  deres  intelligens  og  ikke  deres  adelige  rang.  Hun  vælger  at indbyde berømtheder inden for kunstens eller videnskabens område til sin salon, men hun 'skabte bestemt ingen nye, men forstod den kunst at drage de mænd, der var i vælten til sin salon i et forhold 1 til 100 naturligvis, da den jo ellers ville være blevet deklasseret' (III: 410, [Gu, II: 723]).

Andet udsnit af Prousts kulturelle encyklopædi: intelligens Ud over at repræsentere en basal social mekanisme reflekterer Mme de Guermantes' opfattelse af intelligens også de kulturelle forestillinger om intelligens på et mere alment niveau. Som Østergaard også berører,  så  er  det  ikke  egentlig  intelligens,  men  den særlige kunstform  'åndrighed', der er værdsat i den Guermantske kreds. Denne svarer til en særlig opfattelse af intelligens, som står i opposition til opfattelsen hos de konservative adelige, les Courvoisier:

Familien  Courvoisier  vurderede  ikke  blot  ikke  intelligens så højt som familien Guermantes - de gjorde sig heller ikke den samme forestilling derom. For en Guermantes (selv om han var dum) var det at være intelligent det samme som at kunne  bide  fra  sig,  sige  ondskabsfuldheder  og  beholde  det sidste  ord;  det  var  også  det:  at  kunne  holde  enhver  mand stangen,  når  talen  var  om  musik,  malerkunst  og  arkitektur, eller om at tale engelsk. Familien Courvoisier gjorde sig en mindre gunstig forestilling om intelligens, og for så vidt man ikke hørte til deres kreds, var det at være intelligent ikke langt fra  at  betyde 'sandsynligvis  at  have  myrdet  sine  forældre'. (III:  ,  [Gu, II:  ])

Proust udpeger her forskellige former for intelligens, som i forskellige grader udgør velkendte dele af den kulturelle encyklopædi. Den første er den form for intelligens, som vi på dansk forbinder med en person, der er 'hurtig' eller 'rap i replikken' ('kunne bide fra sig, sige ondskabsfuldheder og beholde det sidste  ord').  Den  anden  betegner vi normalt som dannelse. Den er i det ovenstående bestemt ved to velkendte kundskaber: kendskab til kunst og fremmedsprog.  Giver  en  person  udtryk  for  viden  om nogen form for kunst, eller kan denne tale et fremmedsprog, opfattes personen som intelligent, og jo flere  fremmedsprog,  en  person  kan  tale,  jo  mere intelligent vil denne blive opfattet som. Den form for intelligens, der er indeholdt i åndrigheden, dannes, ifølge Proust, ved foreningen af disse to former for  intelligens:  'hurtighed'  og  dannelse.  Hverken den  særlige  kombinationsform,  åndrigheden,  eller de  to  intelligensformer  betragtet  isoleret,  implicerer nødvendigvis intelligens - hvilket der ofte gøres opmærksom på i romanen - men de repræsenterer hver  især  forskellige  sociale  manifestationer,  der  i den kulturelle encyklopædi opfattes som udtryk for intelligens. Proust bidrager altså her til at konkretisere og eksplicitere den kulturelle opfattelse af intelligens, men derudover peger han også på den lidt kryptiske opfattelse af intelligens som identisk med 'at kunne myrde sine forældre'.

Hvad denne definition dækker over, viser Proust med to kognitive modeller, som jeg har valgt at benævne situationer: 7

Selv betydningsløse påstande, hidrørende fra intelligente mennesker, der ikke hørte til selskabet, mødte familien Courvoisier med en systematisk mistro. Da en mand engang havde sagt: 'Men Swann er yngre end Palamède', havde fru de Gallardon svaret:  'Ja,  det siger han i det mindste til Dem; og når han siger det til Dem, kan de være sikker på, at han finder sin fordel ved det. ' Ja,  da det gik så vidt, at det engang blev sagt om to meget elegante udenlandske damer, der var blevet modtaget hos familien Guermantes, at man havde givet den ene fortrinet, fordi hun var den ældste, havde fru de Gallardon spurgt: 'er hun overhovedet den ældste?' (III:  ,  [Gu, II:  ])

Situationerne her viser, at det er en forholdsvis velkendt opfattelse af intelligens, der er tale om, om end den ikke er benævnt i vores encyklopædi. Det er den opfattelse, at mennesker, der bestemmes som intelligente, per definition er utroværdige, mistænkelige, upålidelige etc. Det er opfattelsen af intelligens som noget farligt og undergravende, som familien Courvoisier  repræsenterer.  Hvor  fordrejet  denne opfattelse end måtte forekomme, så er den velbegrundet  i  forhold  til  den  Guermantske  åndrighed og peger på et pertinent træk ved den, nemlig dens dynamik. Denne dynamik angår et positivt element ved åndrigheden: Den er litterær.

## Tredje  udsnit  af  Prousts  kulturelle  encyklopædi:  litterær intelligens

Det er  den  lidt  diffuse  bestemmelse  af  intelligens som 'hurtig' eller 'rap  i  replikken',  der  besidder et litterært aspekt. Det er ikke indlysende, hvad det mere præcist vil sige at være  'hurtig' konversationelt set, men det viser de mange eksempler på åndrighed i På sporet af den tabte tid .  De viser, at 'rapheden' er en effekt af en kreativ sprogbrug, der er domineret af en række retoriske kneb. Det er især brugen af analogier, metaforer, metonymier og hyperbler, der skaber 'hurtigheden',  som  i  det  følgende  eksempel, der er fra matinéen hos Mme de Villeparisis i Vejen til  Guermantes .   Her  diskuteres  M.  Legrandins slægtskaber, og Mme de  Villeparisis nævner Mme de Cambremer (Legrandins søster), hvorefter Mme de Guermantes henvendt til sin mand udbryder:

'Men Basin dog, De véd da meget godt, hvem tante mener', ...

'han er broder til hende den omfangsrige drøvtygger, De havde det mærkelige indfald at sende på besøg hos mig forleden. Hun blev en time. Jeg troede jeg skulle blive helt tosset. Men først troede jeg, det var hende som var det, da jeg så et for mig ubekendt væsen træde ind, der ganske lignede en ko. '

'Hør nu her, Oriane. Hun havde spurgt mig om Deres modtagelsesdag; jeg kunne ikke være grov mod hende, og De overdriver nu også; hun ser ikke ud som en ko, ' tilføjede han i en klagende tone, men kastede samtidig i smug et smilende blik på de tilstedeværende. [...]

'Jeg indrømmer, at hun ikke ser ud som en ko, hun ser ud som flere, ' udbrød fru de Guermantes.  'Jeg kan forsikre Dem, at jeg var ganske benovet, da jeg så denne flok køer komme trampende ind i min salon med hatten på hovedet og spørge mig om, hvordan jeg havde det' (III:  ,  [Gu,  II:  ]).

Hertugindens  åndrighed  (eller ondskabsfuld  hed, hvad den som oftest er) består her i, at hun først anvender en metafor (ko), der fungerer som en hyperbel, hvorefter overdrivelsen yderligere forstærkes gennem udviklingen  af  metaforen  (en  flok  køer), som dernæst udfoldes som en analogi, der kan bruges i relation til et hvilket som helst aspekt af modtagelsen af gæsten. I det citerede udstyrer hertuginden flokken af køer med en hat. Mme de Guermantes udviser her en sproglig kreativitet, der er udtryk for en art litterær intelligens. 8  Denne intelligens er ikke udtryk for intelligens i almindelig forstand, da Mme de Guermantes som nævnt ikke er kendetegnet ved at være særlig intelligent, men Proust viser det litterære  aspekt  ved  hendes  ondskabsfuldheder,  som dermed  netop  bliver  til  åndrigheder.  Desuden  er åndrigheden grundlæggende dynamisk. Den ændrer betydninger, skaber ny mening og nye muligheder, og derfor er den fra et konservativt synspunkt både farlig og undergravende.

## Litteraturens kulturelle dialog

Som eksemplerne her overordnet viser, så indgår På sporet af den tabte tid i en konstant dialog med den kulturelle encyklopædi, med vores virkelighedsforståelse og de kognitive modeller, der befolker den. Dette gælder ikke kun for denne roman, om end den  i  særlig  grad  udfolder  en  kulturel  refleksion, men for alle litterære værker. De er endvidere alle bygget op af kognitive modeller. Jeg kunne i mine eksempler fra På sporet af den tabte tid have remset alle de kognitive modeller op, der indgår, men det bliver hurtigt trivielt. De kognitive modeller er dog afgørende for identifikationen af det encyklopædiske indhold og udgør derfor et redskab til at få øje på den kulturelle refleksion.

Man kan  vælge  at  ville  reservere  det  encyklopædiske  til  det  vidensspecifikke,  til  den  'rigtige viden',  som  Østergaard,  men  dermed  vil  begrebet  kun  i  begrænset  omfang  være  anvendeligt  i forhold til litteraturen, da det ikke er litteraturens opgave som sådan at formidle faktuel viden. Man kan også vælge, som forfatterne til størstedelen af artiklerne  i Passage s  temanummer, at forbinde det med en særlig mangfoldighedsstruktur og -æstetik, men dermed tabes den konkrete kulturelle viden, som de litterære værker indeholder. Den direkte og konkrete  forbindelse  mellem  litteraturen  og  vores virkelighedsforståelse udviskes også. I modsætning hertil tilbyder Ecos opfattelse af det encyklopædiske sig som en bestemmelse, der kan indfange litteraturens særlige virkelighedsrefleksion. Litteraturen indfanger  således  et  virkelighedsniveau,  som  normalt undslipper den 'rigtige viden' (den konkrete faglige viden og den abstrakte systematiske viden). Den fastholder den menneskelige virkelighed, som vi lever i og med, og som består af en mangfoldighed af fænomener såsom intelligens, regnvejrsdage, familie, sommerlige værelser, forvirring, længsel, toge, ferier etc. Vi besidder en uoverskuelig mængde af viden om denne virkelighed, men vi er sjældent opmærksomme på den. I litteraturen kan vi se den udfoldet. Litteraturen er det sted, hvor denne intersubjektive kulturelle virkelighedsforståelse ekspliciteres, reflekteres og udvides, og dermed det sted, hvor verdens mangfoldighed manifesteres og begribes i sin konkrete diversitet.

## Noter

1.  Hvor andet ikke er angivet henvises til Passage s temanummer Det encyklopædiske ,  nr.  47,  efterår 2003.
2.  Jeg har i min ph.d.-afhandling arbejdet indgående med dette og vil henvise til den for en grundigere fremstilling af  det,  som  nu  følger:  Helle  Munkholm  Davidsen: Litteratur og encyklopædi - semiotiske og kognitive aspekter af den litterære teksts mening (2003).
3.  Se blandt andre Lakoff (1987), Lakoff &amp;  Turner (1989), Holland &amp; Quinn(1987).
4.  Eco kommenterer også i Kant og næbdyret Lakoffs analyse  af  ungkarlen,  men  går  helt  uden  om  netop  denne pointe, hvilket kan undre (Eco 1997/2000:166f), da denne opfattelse af encyklopædien og af de kognitive modeller er delvis i overensstemmelse med Ecos i Kant og Næbdyret ,  idet han tenderer en forståelse af sine kognitive typer som dannet af prototypiske træk (Eco 1997/2000: bl.a. s. 208ff, og 234ff). Men Eco er præget af den opfattelse, at den kognitive type primært består af et fænomens visuelle gestalt, og det medfører, at han ikke inddrager dets kulturelle kendetegn (som fx, at en ungkarl ikke er særlig huslig).
5.  Se Lakoff 1987 for en introduktion og litteraturhenvisninger.
6.  Der citeres fra den danske oversættelse af På sporet af den tabte tid fra  Munksgaard/Rosinante 1994 (som er et genoptryk af udgaven fra Martins forlag 1963). Henvisningerne i de hårde parenteser er til den franske udgave af A la recherche du temps perdu fra Bibliothèque de la Pléiade 1987-1989. Da denne udgave er i fire bind, anvendes forkortelser for at angive hver enkelt af de syv bind.
7.  For  en  uddybning  af  situationen  som  en  additionel kognitiv model henviser jeg til min ph.d.-afhandling.
8.  Den står i romanen i modsætning til doktor Cottards særlige sproglige dumhed, hans 'retoriske dumhed'. I det hele taget forbinder romanens afdækning af intelligens sig med dens skildringer af en mangfoldighed af former for dumhed.

## Litteratur

Davidsen, Helle M.: Litteratur og encyklopædi - semiotiske og kognitive aspekter af den litterære teksts mening (under udgivelse hos Syddansk Universitetsforlag), 2003

Eco, Umberto: A  Theory of Semiotics .  Bloomington: Indiana University Press, 1976

Eco, Umberto: The Role of the Reader .   Bloomington: Indiana University Press, 1979a

Eco, Umberto: 'Læserens rolle', in Værk og læser (eds. M. Olsen &amp; G. Kelstrup). København: Borgen (oversat fra 'Il lettore modello', in Lector in fabula ,  1979), 1979b/1996

Eco,  Umberto: Semiotics  and  the  Philosophy  of  Language . Houndmills m.fl: Macmillian, 1984

Eco,  Umberto: Kant  og  næbdyret .   København:  Forum, 1997/2000

Holland D. &amp; Quinn, N.(eds): Cultural Models in Language &amp; Thought .   Cambridge m.fl: Cambridge University Press, 1987

Lakoff, George: Women, Fire and Dangerous  Things .  Chicago &amp; London: The University of Chicago Press, 1987

Lakoff, G. &amp; Turner M.: More Than Cool Reason. Chicago &amp; London: The University of Chicago Press, 1989 Passage nr. 47: Det encyklopædiske ,  2003

Proust, Marcel: På sporet på den tabte tid I-VII .  København: Munksgaard/Rosinante. 1994 (genoptryk af udgaven fra Martins forlag 1963), 1913-1927

Proust,  Marcel: A la  recherche  du  temps  perdu I-IV ,   Paris: Bibliothèque de la Pléiade,1987-89, 1913-1927

Schank, R. &amp; Abelson, R.P .: Scripts, Plans, Goals and Understanding .   Hillsdale,  N.J.:  Lawrence Erlbaum Associates, 1977