Medea
Forfattere: Poul Vad
Tidsskrift: passage (2001-11-01)

## POUL VAD

## Medea

Et  år  efter  krigens  afslutning  rejste  jeg  til København og  slog mig  ned der  for be­ standig. Uden andre forudsætninger end en studentereksamen under middel blev jeg snart medarbejder ved et  utraditionelt l � ksikon og på den måde opretholdt jeg til­ værelsen to-tre år mens jeg skrev digte, ingen forlægger af gode grunde ville påtage sig  at  udgive.  Som en bleg, hulkindet poet med hovedet fuldt af min egen 'sangen om  mig  selv',  udfyldte  jeg  en  ansvarsfuld  post  på  leksikonredaktionen,  hvor  jeg blandt meget andet skrev  små artikler  om danske købstæder,  jeg  aldrig  havde be­ søgt. Jeg skrev af efter pålidelige værker og tilføjede de nyeste oplysninger om ind­ byggertallet hentet i Statistisk Årbog.

Redaktionen var ikke en almindelig borgerlig arbejdsplads med almindelige bor­ gerlige arbejdstider. Der  var lys på redaktionskontorerne  hver aften;  og tit  og  ofte arbejdede vi også om søndagen. Vi levede og åndede for vores leksikon, chefredak­ tøren,  redaktionssekretæren  og  jeg  samt et  par  mere  løst  tilknyttede  redaktionelle medarbejdere. Bunken af små sedler i A-5 format,  hvorpå jeg skrev  artiklerne  om danske købstæder, hobede sig op på mit arbejdsbord. Efterhånden blev de så anbragt i kartotekskasserne i det alfabetiske system, som også rummede alle de andre artik­ ler  på fra to til cirka ti linjer.  Det var min opgave at holde orden i  systemet når de forskellige  bidragydere kom med deres stabler  af  små artikler,  som  de fik en ussel liniebetaling for.  Det var  som antallet af artikler formerede sig eksponentielt,  min hjerne knagede under ansvaret og under denne frygtelige belejring.

Når jeg kom hjem, undertiden sent oni aftenen, åbnede jeg  den  tunge konvolut med den sidste returnerede digtsamling,  som i dagens løb var dumpet ind gennem brevsprækken i lejligheden hos den dame, hvor jeg havde lejet et værelse. Men den følgende søndag holdt jeg fri og  skrev  i inspirationens rus nogle nye digte. Jeg lod mig ikke slå ud.

Jeg begyndte  at studere,  men  det  havde  jeg  ikke  forstand  på. Jeg  blev  alligevel ved,  ligesom i  mangel  af bedre  og  fordi  jeg  ikke kunne finde  på  noget  andet,  der måske pegede fremad.

Havde jeg ingen venner? Jo, min ven Bjørn boede kun et par gader fra redaktio­ nen. Han havde et kvistværelse med udsigt til stjernehimlen og det gyldne kors på toppen af  domkirken. Når han ikke spillede kort studerede han medicin.  Sammen fablede vi om at  vi vort liv til videnskaben. Det var en ren komedie vi spillede for og  med hinanden for at gøre vores usle, te=elig fattige og først og fre=est ud­ sigtsløse liv  udholdeligt.  Alligevel  var  jeg  ensom  - det  var han naturligvis  også-, hvordan  skulle  jeg  ellers kunne  være  den digter,  jeg i al he=elighed inderst inde var?

På den tid hærgedes Danmark af en fransk bacille,  der hed eksistentialismen. Jeg læste Frihedens veje af Sartre og gik alene i teatret og så hans Døde uden grave og Luk­ kede døre. Det foregik i teatrene ude på Frederiksberg Alle og da jeg boede på Ama­ ger og København stadig var som et kontinent med mægtige, uudforskede landom­ råder for mig,  var  teaterbesøgene samtidig en slags  opdagelsesrejser  og sonderinger af en fremmed virkelighed,  der fyldte mig med forundring.

Hver dag i disse måneder og år færdedes  jeg  i Holmbladsgade - for jeg boede i en sidegade til den som er for uværdig til at nævnes -, som om jeg var blevet for­ vist til en katastrofe, der havde antaget rumlig form og udstrækning. Det var en gade som var blottet for selv det mindste spor af personlighed; og netop  deri bestod ka­ tastrofen.  (Var, siger jeg udtrykkelig, for siden jeg forlod den har jeg altid undgået den, som man instinktivt undgår mennesker, der rar en til at føle sig dårlig tilpas og som kun vækker ubehagelige minder,  skønt man ikke  kan  sige hvorfor.)  Den  vir­ kede anonym,  stereotyp  og uinteressant med  sine  fantasiforladte  etageejendomme og fabrikker  og  måske  også fordi  den så  så endeløs  ud  og ikke  rigtig førte  nogen steder hen - den gik  vistnok  nærmest i opløsning til sidst,  det forestillede jeg mig i hvert fald; men jeg følte mig aldrig  fristet til at undersøge det nærmere. Den ejede ikke en gnist af den proletariske stolthed, der  knyttede sig til gaderne på Vesterbro og Nørrebro; og den havde heller ikke noget af Amagerbrogades farverige travlhed: når man netop fra Amagerbrogade drejede ind i Holmbladsgade var festen forbi, en livløshed hvis  konkrete  årsag  var ubestemmelig - bemægtigede sig alt;  og passager­ erne i linje fem fik et fjendtligt  udtryk i øjnene,  ikke rettet mod medpassagererne, som de knap nok ænsede, men mod - ja, mod hvad? det var netop gåden. Jeg lærte mere  om  livets  alvor  af  Holmbladsgade  end  af  Sartres  romaner  og  skuespil;  for denne franske hjernes udspekulerede iscenesættelse af menneskelig fortvivlelse, for­ nedrelse og lede, havde så at sige ingen vægtfylde når man korn fra Holmbladsgade, hvor ophidsende (  også på mig)  virkningen end var i øjeblikket. Holmbladsgade, det var  en  inkarnation  af  eksistensvilkårenes  fundamentale  inerti  som  ikke  var  til  at komme uden om, som ikke var sæsonbestemt og som ikke lod sig rokke af en fransk filosofs spektakulære udlægning af en dybsindig ide, han havde lånt i Tyskland, men som oprindelig var udklækket af en eksisterende tænker med dansk dåbsattest.

Hvis de teatre hvor Sartres stykker blev spillet havde ligget i kvarteret ved Holm­ bladsgade, ville det have forandret stykkerne i bund og grund. En umulig tanke! Jeg måtte foretage rejsen ud til  Frederiksberg Alle - for som en rejse følte jeg det - og lære denne fremmede verdensdel at kende,  der syntes at grænse op til eller snarere være en del af  et  kosmopolitisk  netværk;  for  de  samme  stykker blev  jo  spillet for fulde huse på små teatre i Paris og London. Selve den brede alle med træernes lange rækker  var  så indbydende,  venlig  og ligefrem  poetisk  på en beskeden,  upretentiøs måde,  at  den  virkede  utroværdig. Jeg,  som  var  brændemærket  i  sjælen  af  Holm­ bladsgade,  antog  uden  videre  dens  lethed  for  letfærdighed  og  følte  mig  forvirret. Ved teatertid var mørket faldet på,  folk  sværmede foran de oplyste indgange som om de blev skubbet frem og tilbage af mærkelige drifter, de ikke havde styr på, og endte med at lade sig  suge ind  i  de store, lukkede æsker med  de polstrede  stole­ rækker for at lade sig piske vellystigt af Sartres berømte sortsyn.  Skuespillerne smed deres  hadske  replikker  i  hovedet  på hinanden  som  om  de  udvekslede  almindelige høflighedsfraser. Jeg  følte  mig  indviet  i  en  omgangsform,  der  tilsyneladende  re­ præsenterede et højere stade af den menneskelige udvikling eftersom  publikum,  og herunder jeg selv, betalte d yr e penge for at stifte bekendtskab med den. Replikkerne sved  som  øretæver  og  staklerne  på scenen fejrede triumfer i  den særlige  form  for nederdrægtighed, der  var forfatterens speciale. Skønt de i deres roller så  ud og ge­ bærdede sig som ganske almindelige mennesker, som om de lige så godt kunne have været en del af publikum, var de i virkeligheden de modstandsløse ofre for en frygt­ ind gy dende metafysik. Når fælden smækkede i- det gjorde den altid- sprællede de længe uden at kunne røre sig ud af flækken samtidig med at de med mønstergyldig retorisk  præcision formulerede  deres  gribende  impotens.  T æppefald,  bifald,  frem­ kaldelser. Jeg  klappede  ihærdigt,  og jo  mere jeg  klappede,  jo  mere  overbevist  følte jeg  mig om at have oplevet noget storslået. Ude i Frederiksberg Alle  spredtes pub­ likum for alle  vinde.  Der var en ivrig snakken som snart  fortonede  sig.  Stemmerne var  oprømte og forskræmte, betroede sig til hinanden, diskuterede 'meningen med stykket' og skuespillernes præstationer. Snart var jeg alene. En enorm tomhed fyldte mig som en sødme. Vejen hjem til Amager føltes lang og da jeg sad i linje fem var alleen,  teatret,  skuespillerne  og  skuespillet  allerede  i  færd  med  at  fortone  sig  som noget,  der ikke egentlig  vedrørte mig og mit liv. Turen ud af Amager Boulevard var endeløs.  Undervejs  forekom  det  mig  at  sporvognen - som  et  himmellegeme  der trodser  tyngdekraften  og  Newtons  ligninger - havde  revet sig  løs fra  byens egent­ lige og oprindelige organisme og nu stilede mod en del af det beboede univers, hvor det  menneskelige krible-krable  liv  fulgte  sine  egne  monotone  forskrifter.  Endelig drejede sporvognen ind i Holmbladsgade,  vognstyreren ringede med klokken som om det var en festlig begivenhed, men blev modsagt af hjulene, der hvinede i skin­ nerne. Et par stoppesteder inde i gaden kunne jeg så stige af, nu helt og holdent op­ slugt af den væren-sig-selv-nok, der lå i luften og fik det eksistentialistiske teater til at virke som et eksotisk frikvarter. Da jeg lukkede mig ind på mit værelse i sidega­ den havde jeg endnu en times tid at slå ihjel inden jeg lagde mig til at sove. Jeg skrev et  brev  om  den  oplevelse,  jeg  havde  haft,  fuldt  af  glødende  fraser  der  meldte  sig ubesværet,  som om jeg slet ikke havde set noget teaterstykke, men  fantaserede mig til  det hele.  Der  var stillet et klædeskab foran døren ind til det andet  værelse i den toværelses lejlighed,  jeg  delte med  værtinden. Jeg kunne høre  på  stilheden at hun allerede sov.

I disse år strålede en sælsom stjerne på den danske teaterhimmel, ikke i zenith og ikke  i  nogen  af  de  kendte  konstellationer,  men  ligesom i  sit  eget  utilgængelige  og afsides dyb,  hvor  den funklede uforstyrret og  ensomt:  Inge Hvid-Møller. Jeg havde set  hende i en  film,  derfor  kendte jeg hende, jeg  havde jo aldrig  oplevet hende på scenen;  og  derfor  stod hun  for mig som et skyggeagtigt billede,  en figur som den artificielle  belysning knap nok hentede frem af det omgivende mørke, en slags mør­ kets engel, der fra sit skyggerige var trådt ind i den danske virkelighed, som hun ved sit  blotte nærvær og ikke mindst i kraft af sin stemme forvandlede i bund og grund: en  fløjlsblød,  mørktfarvet  stemme,  hvis  tonart  var  mol  og  hvis  varme  sensualitet ikke bare kærtegnede øret,  men havde uhindret adgang til det indre,  smøg sig om hjerteregionen, elektricerede hjernen og fik hele nervesystemet til at dirre. Hun op­ trådte sammen med Eyvind Johan-Svendsen  i den  sidste episode i :filmen Otte ak- korder, og mens resten af filmen er slettet af hukommelsen, fortsætter Eyvind Johan­ Svendsen og  Inge Hvid-Møller  den  natlige  vanvidsdans,  der  afslutter  filmen,  men som for mig  aldrig er hørt op. Engel,  ja -;  men her er det snarere to zombier der danser, for de er allerede fulde af død; og hans store korpus og hendes spinkle skik­ kelse er lige hjælpeløse. Og nu stod Inge Hvid-Møller pludselig der foran mig i kød og blod på scenen i Riddersalens lille teater, som Medea i Anouilhs skuespil. An­ meldelser og rygter var løbet i forvejen: her foregik noget storslået, noget uhørt, en næsten skræmmende alkymi i fuld offentlighed, en :frederiksbergsk teaterscene for­ vandlet til kultsted for en arkaisk mysteriereligion; som om der blev foretaget blo­ dige ofringer på scenen.  Aldrig havde rejsen fra Holmbladsgade  været  længere. Jeg vidste ikke om jeg kunne tro hverken  anmeldelser eller rygter, for hvis jeg virkelig granskede min sjæl og stillede mig ansigt til ansigt med mig selv, vidste jeg godt at både anmeldelser og rygter kunne l yv e: den virkelighed (altså teatervirkelighed!) de henviste til, holdt ikke hvad de lovede. Men de anmeldere kendte  garanteret heller ikke den virkelige virkelighed, sådan som den tog  sig  ud når man kom  fra Holm­ bladsgade. De lod sig narre af noget der li gn ede. Jeg fandt min plads og den lille sal var  snart  propfyldt stykket  havde  allerede længe  gået for fulde  huse.  Da  tæppet gik  op  og  jeg  så  og  ikke  mindst  hørte  Inge  Hvid-Møller  var  jeg  med  det  samme :fuldstændig  fortabt.  Hendes  ansigtstræk  var  en  smule  uregelmæssige  på  en  måde, som er umulig  at  beskrive,  med  læber  der  ikke  havde  den  klassiske,  harmoniske form,  man normalt forbinder med skønhed - de var fyldige, som  om de svulmede lidt mere end tilladeligt, og dog fintte gn ede,  uden blot det mindste anstrøg af  vul­ garitet;  snarere som om de for altid var mærket af en eller anden smerte. Intet ved hendes ansigt virkede almindeligt; men hvis man ville sige at det virkede påfaldende, var det dog på en diskret måde. Men det var først og :fremmest de strålende mørke øjne og ansigtstrækkenes modne sødme, der gjorde hende så fortryllende.  Og som sagt:  da  hun  åbnede munden fyldte hun teatersalen  med  sin  stemmes musik,  der havde samme besnærende virkning som et ubegribeligt orientalsk  krydderi. Alene dette  var i sig  selv tilstrækkeligt til at løfte forestillingen højt  over de eksistentiali­ stiske melodramaer,  jeg havde ladet mig forføre af trods en modvilje,  jeg ikke selv forstod.  Der  var  naturligvis  også andre skuespillere på  scenen end  Inge Hvid-Møl­ ler, udmærkede skuespillere, men dem har jeg tilladt mig at glemme. Jeg tror de ville forstå  mig  og  tilgive mig,  men hvis det ikke skulle  være tilfældet  er  jeg  iøvrigt  li­ geglad.

Måske ville jeg i virkeligheden også have glemt Inge Hvid-Møller - erindringen om hende ville i det mindste være ble gn et - hvis ikke der  var  sket noget skræm­ mende. Jeg  var uforberedt på hvilke kræfter der  kunne bo i sådan en  kvindeskik­ kelse. Jeg havde ikke i tilstrækkelig grad heftet mig ved at hun var Medea; men hun skulle sørge for at jeg aldrig kom til at glemme det.

Ret beset er teatret en plat og vulgær foranstaltning, derpå beror dets styrke når det så endelig lykkes - det vil sige, når det hæver sig over denne foranstaltning og for øjnene  af  os forvandler  den  til  sin  modsætning.  Blot  den  måde,  hvorpå  skue­ spillerne kommer marcherende ind på scenen (utroligt at man finder sig i det!), ind på scenens brædder, der må finde sig i at  bære disse opstyltede personer,  der altid og under alle omstændigheder er totalt utroværdige. Men at Medea, Jason og Kreon, iført forlorne kostumer,  der lyste langt væk af teaterskrædderi, spadserede rundt på brædderne i scenens lille kukkasse så det rungede hult af deres trin, forhindrede ikke dramaet på liv og død i at løfte sig med tankens skønhed og ordene i at bore sig lige ind i  hjertekulen på  alle  os,  der  åndeløst fulgte dem i det tætpakkede  tilskuerrum. Medea var og forblev centrum i det, der foregik, og det lykkedes endog Inge Hvid­ Møller  at  indblæse  de  enkle  gevandter,  der  indhyllede  hende,  et  magisk  liv  som gjorde dem tidløse og dermed forvandlede den grusomme heks til vores samtidige. Hun var i det hele taget i besiddelse at en sådan kraft og intelligens, at jo mere den snuhed og grusomhed, der var en del af hendes natur - og som til syvende og sidst var  hendes eneste middel til selvforsvar - tog overhånd, jo stærkere og mere uafry­ stelig blev den skruestik, hun holdt os fast i.

Jeg forestiller mig at det ville være løbet Anouilh selv - og sikkert også Euripides - koldt ned af ry ggen hvis han havde oplevet den Medea, hans tekst her havde fo­ stret.  Ha!  tekstens bogstav var som scenens brædder,  som teaterskrædderens kostu­ mer,  som kukkassens begrænsning - på en gang forhindring  og forudsætning,  men under  alle  omstændigheder  utilstrækkelig  som forklaring  på  den  psyko-fysiske  al­ kymi, der fuldb yr dedes her for øjnene af os. For ligesom jorden åbner sig under vul­ kanudbrud og jordskælv og i et nu kuldkaster den primitive,  fysiske forestilling om fast grund under fødderne, som måske er en stærkere, mere fundamental ontologisk forudsætning for vores oplevelse af væren end den bevidsthed, evolutionen har be­ riget os med, sådan kuldkastede Inge Hvid-Møller alle forestillinger om hvad en tea­ terscene er. Hun slog publikum med en sådan henrykkelse og  rædsel,  at de tilbage­ holdte  åndedræt  fængsledes  i  de  kroppe,  der  anspændt  pressedes  tilbage  mod stoleryggene.  Hun  kuldkastede  også den forestilling  om hvad en kvinde er,  der  er sanktioneret af samfundet og  som flertallet - selv  blandt kvinderne - helst kl yn ger sig til.

Allerede librettoen, som jeg i denne sammenhæng fristes til at kalde Anouilhs dra­ matiske tekst, lagde op til en Medea, der med sine forb ry delser overskrider grænser, vi anser for ukrænkelige, og  dermed forvandler sig selv til et uh yr e.  Det går op for Medea at hun har  tabt spillet: Jason har svigtet hende, hun f'ar ham aldrig  tilbage hun som ofrede alt for hans skyld. Men de kender hende ikke: aner ikke hvad hun er  i  stand  til  og  at  hun  mindst  af  alt  sparer  sig  selv  når  det  gælder  om at udtænke den grusomst mulige hævn.  I Inge Hvid-Møllers  fremstilling blev  rædslens højde­ punkt ikke hævnplanernes iscenesættelse, men de øjeblikke, da en  anden,  frygtelig Medea gennemb ry der den person, hun hidtil har været, da denne anden person fø­ des med skrig så gennemtrængende, animalske og triumferende at publikum bestemt ville være styrtet ud af teatret hvis  ikke rampen havde været der som markeringen af  en uoverskridelig  grænse.

Tekstens ord som det ville være helt misvisende at kalde en replik,  er ikke andet end sort  tryksværte på hvidt papir: Jeg er Medea. På det tidspunkt,  hvor udbruddet ko=er, var Inge Hvid-Møller,  alene på scenen,  netop gået frem til rampen. Der stod hun nu,  vendt  mod salen;  og  jeg  kunne  mærke at alle  de  andre  tilskuere  var lige så skræmte fra vid og sans som jeg selv. Hendes ansigt var frygteligt,  med vidt opspilede  øjne,  der  lyste som  af et ukontrolleret  afsind,  mens hun bredte armene vidt ud, som om hun var en kæmpemæssig fugl. Hendes b ry st bølgede som om en vejrtrækning, der tilhørte en meget større og mere ekstatisk krop end hendes egen, gennemrystede den indefra; og da hun åbnede munden så det ud som om den lyd, der skulle komme ud af den, var for stor for det smukke, glødende hoved og ville efterlade  det  som  en  blodig,  sønderrevet  maske.  Egentlig  skreg  hun  ikke: Jeg  er Medea! Skrig er halsens modifikation af en større, mere frygtelig lyd. Skrig er stem­ mebåndenes hysteriske kontrol med en lyd, der fødes i maven. Hun brølede sin trus­ sel og triumf ud som om det var indvoldene selv, dampende og blodfyldte,  der kom til orde; men hvad værre var: hun brølede artikuleret og med en beherskelse af in­ tonationen, som om hjernen og indvoldene havde slået sig sammen; med det resul­ tat at de tre ord jeg og er og Medea rungede i ørerne, som blev de ramt af tre tryk­ bølger. Det ville være løbet mig koldt ned af ryggen hvis jeg havde kunnet mærke ryggen; men hvis jeg kunne mærke noget var det snarere en slags lammelse, der også var en henrykkelse. Den sødmefulde, modne kvinde havde født en rædselsvækkende furie,  som om hun med sit skrig, sit brøl;  sit råb,  ublufærdigt havde  vendt  vrangen ud på sig selv.

Fortumlet som efter en knock-out tog jeg hjem til Holmbladsgade.  Hendes råb blev ved med at gjalde i mine ører og give genlyd i min hjerne. I stilheden i det lille værelse i sidegaden var Inge Hvid-Møller nærværende, og jeg tilbad hende fordi hun var noget andet;  noget jeg på en mærkelig måde genkendte. Sikke en kvinde! Hun var så voldsom at hun kunne måle sig med Holmbladsgades virkelighed,  men des­ uden  mere  eventyrlig. Ja,  jeg tilbad  hende,  men uden at forstå mine  egne  følelser. Jeg gik ikke til min ven Bjørn og sagde:  Jeg tilbeder Inge Hvid-Møller. For jeg vid­ ste slet  ikke  at der  var  tale  om tilbedelse,  jeg  var bare helt  fyldt af hende  som  om jeg skulle sprænges. Tilbedelse - det var et ord som ville have forekommet mig alt for overspændt; men idag er jeg glad for at kunne sige det som det er.  Og på den ene side brændte jeg på en måde efter at dele disse følelser med nogen,  på den an­ den side  ville jeg netop holde dem for mig selv.  Jeg havde aldrig forestillet mig at jeg nogen sinde skulle fa min tilbedelse  bekræftet eller godkendt af den eneste, der var  i stand til det; men det fik jeg:  jeg fik et svar  på den;  jeg fik et tegn.

Da var jeg for længst flyttet fra Holmbladsgade, som jeg ganske vist ikke glemte - aldrig glemte -, men hvor jeg ikke havde til hensigt at leve resten af mit liv. Der gik tre-fire år,  militærnægterlejren i Gribskov var foruden rigtige  militærnægtere af den slags der tror på at resten af menneskeheden holder op med at slås bare fordi de  selv  nægter  at bære  våben - befolket afJehovas Vidner,  kommunister, fantaster, kvækere og forvirrede idealister med kunstneriske tilbøjeligheder samt et antal in­ divider, der umuligt kunne klassificeres - kort sagt en samling originaler,  der tris­ sede fredeligt rundt i den store skov og af og til forsigtigt stak spaden ned i en grøft, der trængte til at renses;  eller hvad ledelsen nu  ellers kunne finde på at sætte dem til.  Det  var  en  voldsom overgang fra Holmbladsgades dræbende almindelighed og evige forudsigelighed til baraklivets anarki nødtørftigt  reguleret  af morgenvækning, spisetider osv. Lugten af mænd,  af mandskroppe og af mænds tøj,  var den hele ti­ den  påtrængende  realitet,  selv  i  søvne  føltes  den.  Måske  var  den  endda  særlig påtrængende  om natten,  hvor  disse unge mandskroppe hver især  var  sunket  ned i deres egne,  private floder af søvn, der førte dem gennem gud ved hvilke drømme­ landskaber.  Om morgenen,  i  sovesalens beklumrede luft,  var hovedet  endnu tungt af  den kollektive hørm,  men et par mundfulde frisk luft  var nok til at feje hjernen ren. Heldigvis fandt jeg i lejren ligesindede,  der også var mere eller mindre forpint af  en  åndelig hunger,  der  med forkærlighed blev  stimuleret  ved  læsning  af  dystre forfattere som  Faulkner  og Dostojevskij. Dem kunne  vi af gode grunde ikke invi­ tere  til at optræde  ved et af  de aftenarrangementer, der i vinterens  løb  skulle skabe lidt  kulturel  afveksling  i det dødssyge barakliv.  I stedet fik vi arrangeret foredrag  af mere lokale litterære personligheder og publicister og forskellige oplæsninger af sku­ espillere som  vi  følte,  ville  være  vores antimilitaristiske sag  gunstigt  stemt.  Måske var  det  mig  selv  der  foreslog Inge Hvid-Møller,  men  det  er  nu  langt fra sikkert.  I hvert  fald  blev  det  ikke  mig,  men Jørgen  der  skulle  tage  sig  af  sagen.  Godt  det samme. Jeg, der endnu havde sjælen fuld af Holmbladsgade, ville sandsynligvis have kludret sådan i  det,  af  ren  og  skær forlegenhed,  at  arrangementet aldrig  var blevet til  noget  eller  var  endt  som  en  fiasko. Jørgen  besad  den  kulturelle  sikkerhed  der skulle til,  sådan  som det også  viste sig den  vinteraften,  Inge Hvid-Møller ankom.

Selve nattemørket gjorde hendes tilstedeværelse mere eventyrlig.  Lejren lå midt i skoven,  hun  var  stået af  toget  ved et trinbræt,  hvor Jørgen havde hentet hende,  de var fulgtes  gennem den natmørke skov til de  kom til lejren,  en  lille  kl yn ge barak­ ker  og  huse  med  lys  i vinduerne  og  et  par lamper,  der  lige  netop  oplyste  den  vej, som her  svingede  ud af  skoven  og  forsvandt  ind  i  den  igen;  og  hun  havde  tisset  i den  bygning med pissoir og en række WC-aflukker,  vi havde til rådighed.

Som en  lille,  mørk,  blid  herskerinde  stod  hun  foran  os.  Hun  behøvede  ikke  at hæve stemmen, der kærtegnede ordene og fik dem til at lyde som de tilhørte et an­ det tungemål end det,  vi selv  benyttede. Hun løftede højre hånd og med en let be­ vægelse af  pegefingeren tryllebandt hun hele den  uhomogene forsamling  af  unge, ufærdige mænd vi var, som om vi godt kunne begynde helt forfra  med at finde ud af  hvad en hånd og en pegefinger for slet ikke at sige en kvinde i det hele taget var for  noget.  Vi  slugte  hende  med  øjnene,  bange  for  at  gå  glip  af  blot  den  mindste nuance i hendes minespil, samtidig med at vi var lutter øre. Det var første gang no­ gen af os havde været blot i nærheden af en kvinde som hun. Det var nærmest utro­ værdigt at  hun  stod her,  et par  meter  borte,  og  dog  så  selvfølgeligt.  Hun  forvand­ lede  digtningens  abstrakte  udsagn,  fængslet  i  ordene,  til  en  slags  livsånde  der bølgede i rummet og næsten var til at tage og føle på. Stemmens molklang talte om hemmelige  resonanser  dybt  inde  i  hendes  krop.  Vi  klappede  ubehersket  mellem hvert  nummer.  Mens  hun læste sad  vi musestille  som om vi var bange  for at  vore store,  alt  for  klodsede  kroppe  blot  ved  en  enkelt  bevægelse  skulle  kunne  krænke denne  udsøgte  skabning,  der  gjorde os pinligt forlegne.  Den  vanvittige  Medea,  jeg var blevet så betaget af,  stiftede  vi naturligvis ikke bekendtskab med - hende havde jeg for  mig  selv;  og havde jeg fortalt  om hende,  ville ingen have troet mig.  Hvor­ dan skulle jeg  kunne :fa mine kammerater  til at  se  et uvejr,  en  troldkyndig,  hævn­ gerrig furie i den sødmefulde kvinde, der forkælede os med sin stemme, der var som en honning krydret med smagen af  vilde blomster? Afi:nægtigt følte jeg afstanden til hende  vokse.  I  erindringen havde  jeg  besiddet hende  gennem  den  tilbedelse,  jeg gjorde hende til genstand for. Hun var et ikon jeg havde trykket til mit hjerte. Nu, hvor hun stod foran mig i kød og blod,  var hun nærmere og derfor også mere over­ vældende end noget ikon, og først og fremmest mere virkelig; men også mere uop- nåelig. Jeg  kunne  ikke  gøre  større  krav  på  hende - eller  rettere  på  oplevelsen  af hende - end nogen af de kammerater der omgav mig, hvilket jeg følte som en stor uretfærdighed  og  egentlig slet  ikke  kunne  anerkende. Jeg  kunne  ikke dele hende med nogen. Jeg var i virkeligheden alene med hende, skønt jeg var mig pinligt be­ vidst at jeg også var alene om at se sådan på det.

Inge Hvid-Møller - at hun var en person jeg skulle kunne tiltale eller blot om­ tale som Inge var aldrig faldet mig ind, verden var ikke skruet sådan sammen at det kwme lade sig tænke eller blot drømme - læste til sidst H.C. Andersens eventyr Dfj­ lig, som slutter med ordet - dejlig. Da var det som om hun med en blid kvindehånd kneb os alle sammen i sjælen så det gjorde ondt.

Vi drak spandevis af  sort kaffe og sænkede stemmerne til en mumlen som om vi af en  eller anden  grund skammede os over for denne kvinde,  der nu drak kaffe og spiste  sandkage  sammen  med  os.  Alle  de  frække  fyre  der  til  daglig  kæftede  op, støjede,  bandede,  brokkede sig  og  tog  gas  på hinanden  var  pludselig  blevet artige som konfirmander talte de civiliseret, smilede belevent og udstød kun undtagelses­ vis en slags kultiveret,  overbærende latter som ikke havde meget til fælles med de­ res  sædvanlige  hånlige  grin.  Et sted ude til højre i mit  synsfelt  sad Inge. Jeg kunne godt dreje hovedet og kigge i hendes retning uden at det virkede alt for påfaldende, hvis jeg bare ikke overdrev. Det ville snarere have virket påfaldende hvis jeg slet ikke havde vist interesse for hende og skævet i hendes retning - det gjorde alle de andre jo. Det var Jørgen som sad der sammen med hende; og det var som det skulle være, det var jo ham der så at sige havde ansvaret for hende. Han sørgede for at hun følte sig godt tilpas.

Og sådan ville aftenen være endt for mig  dersom jeg ikke endnu en gang havde drejet hovedet for at se i hendes retning. I samme øjeblik drejede hun selv ansigtet mod mig,  vore blikke mødtes,  et  langt øjeblik  så vi hinanden  ind  i øjnene  og  jeg følte den intime berøring, der kan være lige så stærk som nogen fysisk og som fik omgivelserne til at forsvinde som om de var en ligegyldig og irrelevant omstændig­ hed.  Til  trods for  den uoverskridelige  afgrund,  der skilte  os,  fyldte det blik  vi ud­ vekslede med hinanden mig med stolthed. Som i en uvilkårlig, dyb fortrolighed ud­ vekslede  vi intime hemmeligheder. Hun slog ikke  blikket ned, men fastholdt tvært imod mit. Idet hun besvarede den tilbedelse, jeg ikke har kunnet eller villet skjule, skænkede hun mig en viden om mig selv, jeg ikke kunne have hentet andre steder. Jeg følte mig udmærket, jeg var blevet betroet en d yr ebar viden og havde modtaget en anerkendelse dybt nede fra hendes køn,  som jeg  måtte holde for mig  selv;  og som indeholdt ligesom en vejledning jeg måske endnu slet ikke var i stand til at for­ stå,  men som uundgåeligt ville komme til at spille en rolle i mit liv.  Spørgsmålet er om jeg overhovedet nogen sinde har forstået den. Spørgsmålet er  om nogen mand nogen sinde ville kunne forstå den. Det er jeg ikke sikker på.

Efter denne aften  fortsatte  livet  i lejren  som det  plejede,  som om ingen  ting  var hændt.