Ordene bliver hvor de er
Forfattere: Svend Erik Larsen
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

## Ordene bliver hvor de  er

## SVEND ERIK LARSEN

S an dheden er  ilde hørt.  Det  er godt  nyt for  litteraturen.  For  litteratur  er  løgn,  forb an det  løgn  endda. Og det er just det fine ved den. For så er det jo læserne der skal gøre den til liv og eksistens. Der er ingen an dre  til  det.  Forfatterne  lyver  lige  så  stærkt som en hest k an rende - hvis de er hæderlige,  altså. Og  hvis  værkerne  er  ordentlige,  er  de  gennemført upålidelige.  Men  hos  læserne  stopper  legen.  Eller rettere:  her bliver den til leg med virkelig liv og eksistens.

De  værker  er også  større  end nogen  læser derfor k an fortøjre noget sted for at :fa dem til at ligge stille. Ordene bliver ganske vist hvor de er, men Odysseus, D an te,  Bloom,  Hamlet, Marcel,  Don Juan,  Lucien, Job,  Rilkes  engle  og  alle  de an dres  ustyrlige historier  tager  nye  retninger.  Derfor bliver  vi nødt  til  at læse dem igen og igen,  hvis m an mener noget med at  være  læser.  For det  der  gentages,  er  slet  ikke  sig selv,  bemærkede  Kierkegaard,  men  sig  selv  som gentaget og dermed noget nyt. En af dem vi genta--\_\_\_  ger\_p.å\_c:len..måde .-ei:..netop..Shakespeaxe�Han-er-deF---for lige så meget fra det 20. århundrede sorp. hvilken , som helst forfatter  der  skriver  på det tidspunkt.

ankringen  selv  eller  lige  frem  opfinde  den,  hvis  de. urimeligheder  litteraturen smider i  hovedet på dem er  en  løgn  der,  som her,  er  større  end  nogen  læser selv kunne finde på.

Shakespeares  komedier  handler  om  løgnens  virkelighedsskabende  evne  hos  dem  der  udfører  den eller blandes ind i den. I A Midsummer Night's Dream (  1600) løsnes fortøjningerne for alles identitet i maskespil,\_fQ!'fø\_r\_els�,  .trolclgglr.!,\_komeclier  inde  i  ko ""' m ,,,..\_ \_\_\_\_\_\_\_ \_.\_ edien, bl an dinger  af  mytologi  og  erfaringsverden suppleret med ånder og feer, den ene mere virkelighedsskabende end den anden.  Ovenpå nattens  trylleri  undrer dronning Hyppolita sig over at alle misforståelser,  manipuleringer  og  forstillelser  medfører at de  virkeligt elskende  virkeligt får hinanden:

But all the story of  the night told over, And all their rninds trans:fi gu r'd so together, More witnesseth than fancy's images, And grows to something of great constancy; But howsoever, strange and admirable. 0/, i, V.  23-27)

Selvfølgelig  er  der  værker  som  i  misforstået  læser­ venlighed  glatter  ud.  Helhjertet  biografi  og  halv­ hjertet dokumentation tager trykket af læsernes an ­ svar  for  værkernes  virkelighedsforankring.  De har haft  en  forankring  et an det  sted  før.  Læserne  skal blot  genfinde  den.  Men  i  de  rigtigt  nederdrægtigt løgnagtige  værker  skal  læserne  finde  frem  til  for- Men i den korte bekræftelse på kærlighed og venskab  mellem  :fi gur erne  som  Hyppolita  noterer  sig lidt forbløffet,  står virkeligheden i det mindste, stille et  øjeblik  med  'great  constancy.'  Men  ikke  længe, for til allersidst gør småtrolden Puck  tilskuerne be­ gribeligt at spillet går videre selv om det lige nu  er slut. Hvis I er stødt på m an chetterne over spillet,  si­ ger  h an underfundigt til os,  så  lad  være  at  hysse  ad spillet. Sig bare til jer selv at i har drømt det hele og slet  ikke  er  et  virkeligt  publikum· til  et  rigtigt  tea� terstykke.  Så vil Puck,  så s an dt som han er en ærlig m an d,  sørge for  at I kan lide det næste g an g. Eilers må  I  kalde  ham  en  løgner.  En  s an dfærdig  løgner. Såd an lader  h an sproget  vedligeholde  komediens fordoblinger mellem løgn og s an dhed,  drøm og  re­ alitet  i  publikum.  For  når  h an derpå  byder  os  god­ nat,  sender h an os jo ind i til en ny hvirvlende skær­ sommernat af drømme og  syner  ligesom den vi har forladt:

-�----···--··--- If  we shadows have offended, Think but this, and all is mended, That you have but slumber'd here While these visions did appear [  ...  ] And, as I am honest Puck, If we have unearned luck Now to 'scape the serpents tongue, We will make amends ere long; Else the Puck a liar call. So, goodnight unto you all. Give me your hands if we be friends, And [Puck] shall restore amends. (v, i, V. 409-422)

Imidlertid  er  det  mere  mareridt  end  skærsommer­ natsdrøm  når  Elizabeth  kravler  af  sted i  jordhøjde, uden  bevidsthed  nok  til  at  sanse  endsige  drømme. Men  fra  dette  modsatte  ringhj�rne  skildrer  også Brink hvordan virkelighed bliver til. Elizabeth er en hvid  kvinde  fra  Cape Town  der  optræder i  Andre Brinks An Instant  in the Wind (r976).  Hun  strejfer mutters  alene  rundt i Kaplandets  vildnis,  forladt  af sin  børste  af  en  mand og  med hede følelser  for  en '--IE'----bø-rctl-øøen.-sl-av�ba:nclsk--a:bet-er-k:nastør,frennrre-d-o--g uflyttelig  materialitet  der  bare er, fuldstændig  be­ røvet  genkendelig  historie  og  erindringsspor  der kan  fremkalde  drømme  og  fantasier.  Og  dog  slås hun halvt bevidst for at fa så megen fantasi at sans­ ninger  kan  bliver  virkelighed.  For  uden  det  stof drømme er. gjort af,  bliver de ikke til virkelighed.

Separate objects on the road caught her attention, absorbing her completely so that she became oblivious of  motion alto­ gether. A thorn tree stump with all redundant bark and soft­ ness stripped by the wind and sun,  reduced to pure  wood, a bare  hard  pattern  of  indestructible  grain. A  rock formation corroded  through  centuries,  all  sandiness  and  flakiness  de­ stroyed,  terrifying and beautiful in its utter stillness its refusal to be anything but itself  [  ... ]

For  long  stretches  she  would  wander  on  with  her  head bowed  scrutinising  the  ground  immediately  in front  of her feet,  looking for wagon trails cut into the hard soil, flattened branches,  discarded  objects.  Something,  anything:  the barest sign to reassure her that she'd really passed that way before.

But there was nothing. Not the slightest indication or ad- mission by the landscape that it acknowledged her, that it was aware ofher. [  ...  ] Nothing.  Just nothing. (s. r6o-r6r)

Afskåret  fra  ethvert  erindringsspor  reagerer  Eliza­ beth  her  og  nu i  en  umiddelbar  kropsreaktion som knap nok bliver til refleksion, slet ikke til identitets­ refleksion.  Selv  de  helt  elementære  kropsbevægel­ ser, lige før hendes registrering af genstande på jor­ den, glemmes så snart hun ser tingene. Og landskabet  giver  ingen  erindring tilbage  om  hvor hun  har  bevæget  sig  hen.  Hun  er  en  sten  blandt sten, en gren blandt grene.

Hun  er  en  rent  øjebliksregistrerende  kr�p  uden sprog,  uden  erindring,  uden landskab.  Men udover at  udgøre  en forestillet psykologisk realitet,  er  hun også  et  led  i  Brinks  måde  at  fortælle  om  hendes sprogløse  tilstand  på,  så  den  alligevel  kan  videre­ bringes som en fælleserfaring og livsbetingelse, hin­ sides hvad  Elizabeth kan sige selv. Fortælleren lægger  et  bevidsthedsniveau  uden  om  Elizabeths rudimentære  mentale  sitren  der  gør  at  hendes  og landskabets  utilgængelighed  alligevel  formidles  til læseren i en refleksion over identitet. Der er ganske vistingen genveJ  via  metaforer  eller  andre  billeder der  udtrykker Elizabeths ubevidste projektioner og landskabets  potentielle  imødekommenhed.  Land­ skabet/  er  en  afvisende  mur.  Der  er  ingen  erin­ dringsfremkaldende  associationer. Absolut  ingen­ ting.

I første afsnit viser fortælleren en mikroskopisk og næppe sprogliggjort  kropslig  rørelse  hos Elizabeth. Det er  jo fortælleren der meddeler at hun glemmer noget,  selv  er  hun  en  kropsautomat.  Verberne  er uden tidsbøjning  og angiver isolerede og ubevæge­ lige materielle kendsgerninger uden for hende, som hun imidlertid også selv er et eksempel på. Hun er jo kun et materielt faktum, ikke sin krop,  men blot en krop uden bevidsthed.

I andet afsnit sker der imidlertid en lille forskyd­ ning,  som også kun fortælleren noterer for  os.  Eli­ zabeth er stadig en mikroeksistens på et botanisk be­ vidsthedsniveau.  Forskydningen består i at hun ikke bare  registrerer  tingene,  men  begynder  bevidst  at lede efter noget hun kan genkende,  og prøver der­ med at  erindre sig selv  i  en  bestemt  situation som hun  vil  gentage  ved  at  bevæge  sig  af  sted.  Hendes kropsdele  ledsages  nu  med  ord  som  'sit'  og  'sine' ['her'].  Hendes  krop er  ved at  blive hendes,  en sub­ jektiv  krop der ikke bare er anonymt organisk materiale,  er  på  vej.  Verberne  bøjes  i  tid  med  Elizabeth som subjekt.  Hun erindrer  ganske  vist ingenting  og reflekterer  ikke.  Men den :minimale  drift  mod  erindringen  om  hvor  hun  har  været,  er  en  rudimentær overlevelsesstrategi der retter sig både  bagud  og fremad og har hende som subjektivt centrum. Denne bevægelse kvalificerer hende et niveau over de gr�ne og  klipper  hun går i et med i citatets første afsnit.

if  we are looking southward, in the East; and the mouth doesn't know on behalf of which or both it has to speak.  (s. 9)

Det sidste vers peger fremad mod det der skal siges, ligesom  i Pucks  slutning,  ikke  mod det  der  er  sagt. Selv om digtet jo selv allerede har eksemplificeret de mange  relative  dobbeltheder  det  taler  om.  For  det hjerte  der  kun  er  i  ental  uden  for  digtet,  bliver  jo  i digtet  nævnt to gange,  så også det står både til højre og  venstre  i  teksten  og  optræder  både  i  det  ene  og det andet vers, både i slutningen og i begyndelsen af et  vers. Hjertet  trækkes dermed- i  teksten  selv  ind  i de dobbeltheder det undsiger ved at være ental uden for  teksten. Sådan  er  det  at  være  del  af  en  menneskelig  virkelighed  altid  sig  selv  og  en  anden  på samme tid, altid drøm og virkelighed på en gang, en dobbelthed  som  litteraturen  i  sin  sproglige  henvendelse gør til opgave for læseren.  Der ligger ansvaret for hvornår vi er på den ene eller den anden side af grænsen mellem drøm og virkelighed, mellem tekst og  erfaring,  mellem  bevidstløs  krop  og  bevidst  liv, mellem udsagn på vegne af den ene eller den anden.

hjerte. Det gør Rian Malan i My Traitor's Heart (1990) med  undertitlen:  "Blod  og  onde  drømme:  En  sydafrikaner  udforsker  galskaben  i  sit  land,  sin  stamme og  sig  selv."  At  finde  en  plads  til  dette  hjerte  kan blive en uoverstigelig opgave der lammer både drøm og  bevidsthed,  tekst  og  erfaring.  Handlinger  og  forestillinger  bliver hver for  sig umulige, samtidig med at  deres  samlede  paradoksale  effekt skildres som  et monster med knusende kræfter og kløer, der knuser både centret for bevidsthed og drømme og den krop der skal give  dem virkelighed:

Beyond politics, there  was mythology;  and rival myths to live and die by: for some whites, the myth of  white supremacy, and for  others,  the  myth  of brave  and  noble  Africans  in  heroic struggl.e against unspeakable evil. If  you were white, you had to embrace one of those two myths, and let it guide your way. If you believed in neither, the paradox fractured your skull and buried its poisonous claws in your brain. (s. 334)

Denne lille  forskydning  er  først  og  fremmest  en sprogproces,  endnu  ikke  hendes,  men  fortællerens. Det er  fortælleren  der  kan  generalisere  landskabet  i citatets  sidste  afsnit.  Idet  han  lader  hende  lede  efter spor, føjer han til hendes isolerede kropslige mikroliv en forestilling om et fællesskab, der hvor vi der læser om hende og  kan se hende  som det menneske  hun knap selv  ved hun er.  Hendes vandring rummer kimen til en forestilling om at overskride grænsen fra materialitet til menneskelig virkelighed. Muligheden for  at  forestille  sig  noget  andet  end  det  der  er,  og \_\_\_\_\_\_  muligheden-for-at.blive. tiLen\_virkeligJD.enneskelig  \_\_\_  \_\_\_,S&lt;idan..eLdo.bb.ek.bj.e:r.te..kunne\_kaldes\_et..for.r.ædet=---eksistens er samtidige. Udfoldes mulighederne, betyder denne dobbelthed også at vi altid er de to steder på en gang.

En  sådan  vandrende  grænse  som  vi  hele  tiden overskrider i  begge retninger, som hos  Shakespeare, skildrer den estiske digter Jaan Kaplinski i "The BastWest Border"  fra The  Ji'Vandering Border (1987).  Som hos Brink er den kropslige tilstedeværelse og muligheden for forestillinger to sider af samme sag, inden de  kan  blive  sprog  og  dermed  noget  der  kan  deles med andre.

The East-West bo�der is always wandering, sometime� eastward, sometimes west, and we do not know exactly where it is just now: i 1; Guagemela, in the Urals, or maybe in ourselves, so that one ear, one eye, one nostril, one hand one foot, one lung and one testicle or one ovary is on the one, another on the ether side. Only the heart, only the heart is always on one side: if  we are looking northward, in the West;

Også Malan f'ar  dog  selv  givet  denne  både  uflytte­ lige og umulige erfaring forståelige ord, som her, så den  undgår,  som Elizabeths  indre  liv,  at  være  util­ gængelig  for  andre.  For,  som Inger  Christensen  si­ ger i det (1969), "ordene bliver hvor de er/mens ver­ den forsvinder" (s. 53). Det er litteraturens nødvendighed:  i det sprog vi  bruger til alt mulig an­ det  og  som  derfor  altid  er vores sprog,  taler  littera­ turen om det der ellers ikke kan blive virkelighed el­ ler knap fa form i en drøm. Men gør os til virkelige mennesker  med  krop,  ansvar,  fællesskab.  Og  der skal  lyves  godt,  grundigt,  grædefærdigt  og  grinag­ tigt for at  vi tager det alvorligt  som vores sandhed.

## Litteratur

Andre Brink: An Instant  in  the  Wind. London:  WH.  Al­ len,  1976.

Inger Christensen: det. København: Gyldendal,  1969. Jaan Kaplinski: The  Wandering Border [overs. Jaan Kaplin­ ski  med  Sam  Hamill  og  Riina  Tamm].  Port  Townsend: Copper Canyon Press,  1987.

Rian Malan: A Traitor's Heart. London: Vintage,  1990. Willliam  Shakespeare: A Midsummer Night's Dream. [Ar­ den Ed. ved Harold E Brooks]. London: Routledge, 1990.

i

·:-