Gud - hverken mere eller mindre
Forfattere: Henning Mortensen
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

Gud

Jeg.

s lidt

at, m

dog atter vende \_os moc

Girer

e5~

----.-... -

## Gud - hverken mere eller mindre

## HENNING MORTENSEN

Jeg havde en trang til at kaste mig mod sprogets grænser Wittgenstein

Mens de sang  Salmen  efter Prædikenen,  var  det begyndt at regne,  og Anders mærkede, at der faldt nogle Draaber fra Lof­ tet ned paa ham.  Da han saae sig om,  bemærkede han,  at det samme var Tilfældet mange Steder i Kirken.  Hans Sidemand bøjede  sig  hen  til  ham  og  sagde:  "Det  er  det  nye  Tag,  som Kren Faurholt har lagt paa Kirken; det er utæt".

------ ophøjede ubegribelighed er en sproglig fælde.  Eller ganske enkelt:  Gud  er  et  hul i  sproget  (som  Sanne Rasmussen siger i "Den femte årstid").  Dette kom Kren Faurholt også til erkendelse af, og han under­ stregede forholdet ved at gøre kirketaget pisse utæt.

Dette kan vi læse i Jakob Knudsens roman Sind, og det viser, at man kan betragte kirken som en si. Der kan altså være noget galt med rammen for vor gudsd yr kelse. Men måske skyldes det, at der også er noget  muggent  ved  selve  indholdet. J eg ,\_\_,\_ vil=· --=d .::a: ern=o -=-denne forbindelse sagtmodigt, men øjeblikkeligt referere  til  en  af  mine  e gn e  tekster,  som  i  digterisk form prøver at nærme sig det dubiøse ved sagen:

Gud eksisterer ikke. For sådan taler man ikke om Gud.

Men hvis nu ikke Gud er ophøjet på den måde, vi her har forudsat, men venter på os lige om hjørnet, så stiller sagen sig anderledes. At den jødiske Gud er tæt på,  begriber  vi,  når vi oplever,  hvordan Job ta­ ger sig ud i bogen, der bærer hans navn, kap. 2, vers 7  ("ondartede  bylder  fra  fodsål  til  isse"),  at  den kristne  derimod  kan  være  meget  langt  væk  er  et chok,  der  isner  os, når  vi  hører  Kristi  klageråb: "Eloi:!  Eloi:! Lama sabaktani?"

r�i�---V�i�vil=· �dog atter  vendJL.Q\_s\_m\_o\_d\_skønlittexaturen,-- - -denne  gang  børnebogslitteraturen, i skikkelse af Carlos &amp; Co. skrevet af  den hemmelighedsfulde Oscar K. og med tegninger af Dorte Karrebæk, for på poetisk vis at komme tættere på denne væsentligste af  alle  problemstillinger.  Her  bliver  det  nødvendigt lige at citere det kapitel,  som hedder CARLOS OG ANTON MØDER GUD:

Hvis  vi  betragter  ordet eksisterer som  en  slags  plat prædikat (vi skal senere :fa at vide, hvad Kant mener om det), altså en uværdig  karakteriserende  bestem­ melse, der udsiges om Gud, så er dette dictum sandt. For  hvad  li gn er  det  at  tilsmudse  noget  så  ophøjet som Gud med en lille klat af  vort menneskelige og derfor upræcise sprog?

Men  samtidig  må  vi  så  også  erkende,  at  hvis  vi ikke kan sige,  at Gud ikke eksisterer,  så kan vi om­ vendt  heller  ikke  tillade  os  at  hævde,  at  Gud  eksi­ sterer.  En  sådan  udtalelse  er  mindst  lige  så  vulgær som den første. Noget kunne tyde på, at Gud i al sin

"Tror du på Gud?" spurgte Anton en dag på vej hen til Knud den Heldige.  "Nej,  gu' gør jeg ej",  grinede Carlos,  "han ek­ sisterer sgu da ikke engang." "Så se lige der." Og-der kom Gud gående.  "Goddag,"  sagde Gud.  "Goddag,"  sagde  Carlos  lidt befippet.  "Kan  du  nogle  salmevers?"  spurgte  Gud,  "så giver jeg en cigaret." Næ, det måtte Carlos jo så  indrømme, han ikke kunne. "Og hvad med dig?!" sagde Gud og så på  Anton. "Op­ fylder  du  bønner?" spurgte Anton.  ''.Joh;'  sagde  Gud,  "en gang  imellem."  "Så  vil  jeg  gerne  have  Knud  med  hjem." "Hvem i himlens navn er Knud???" spurgte Gud.  "Det er en mus, vi har fanget og slået bevidstløs på en sten, og jeg må ikke have mus for min mor:'  "Hvor stor er den?" spurgte Gud. "Sådan en fem centimeter med hale," sagde  Anton. "Så kan du bare tage den med uden at spørge:' "Tak," sagde Anton og var lige ved at bukke. "Åh, jeg be'r," sagde Gud. "Men så gider jeg ikke snakke mere med jer,  jeg skal også hjem og passe butik­ ken." Og så gik han, Gud.

Der  er  måske ikke  tale  om  et  egentligt  gudsbevis, men forfatteren tillader sig dog at hævde, at det ikke er fremmed for Gud at dele cigaretter ud, endda til børn.  Og  at  hjælpe  de  samme  børn  med  at  snyde deres  forældre.  For  mig  er  det  imidlertid  det  nær­ meste, vi kan komme et gudsbevis. Så kan man stille op med det ontologiske,  kosmologiske,  kosmeti\_ske eller  teleologiske  gudsbevis lige så meget,  man  vil.

For øvrigt er  jeg  ligeglad  med,  om Kant  mente, at eksistens ikke  er  en  egenskab.  Det  var  jo  forud­ sætningen for hans opgør med det ontologiske gudsbevis  i Kritik  der  reinen Vernunft (1781).  Og  måske skal  vi  også  lige  erindre .os  Kierkegaards  teologisk begrundede kritik af forsøget på at bevise Guds eksistens.  Har  vi  beviset  mister  vi  troen.  Troen  er altså det vigtigste, derfor kan Gud på en måde rende og hoppe.  Og hvad  værre  er,  vi mister  cigaretterne og den velsignede ret til at snyde vore forældre. Det -+------;,:;-Ør-w-ikke-i-C'.ar.Zos-og\_Co ..., \_s.o\_m\_har\_skrahe.t..kalk af kirkevæggene  og  lader os se  pikken i fuld krigsmaling.

Betragt dette  digt af den ukendte, men interessante (  og  meget  distingverede)  engelske  l yr iker  Richard Llangefui Wilder (1929-2001):

## MODERNMAN

Like the guru oflandscape architects in Holland, Adriaan Geuze, he proclaimed that he was an anti-ecologist longing after unnaturalness. He called the beautiful urban parks

series of  illusions.

When he died

God let him be munched all the bloody way through

by worms ( as many as possible). Adriaan Geuze proposed to build an artificial, chequered island (chessboard-pattern) near the coast of  Holland. Inwardly he loved grass and tiny, fat owls.

Her  ses  det  tydeligt,  hvordan  Gud  med  klædelig ironi lader orme transformere denne fan af Adriaan Geuze  til  ren  natur  (kompost).  Vi  forstår,  at  man ikke  skal  foreslå  at  bygge  en  kunstig,  skakternet  ø ud for Hollands kyst i afsky for det naturlige.

Vi kan nu rekapitplere:  Gud er  en sproglig fælde ("et hul i sproget"), Gud deler cigaretter ud til børn og  hjælper  dem  med  at snyde  deres  forældre,  og Gud  er  en  ikke-skakternet  ironiker. Så  er  det  på plads.

I  tresserne  var  en  af mine  venner  den  nu  så  berømte/berygtede historiker Lars Hedegaard.  En aften med øl sagde jeg til ham, at sproget kommer før mennesket.  Lars  var  marxist,  og  jeg  skulle  aldrig have  hævdet  noget  så  dumt i hans  påhør.  Jeg  fik straks et materialistisk-historisk foredrag om sprogets  udvikling,  som jeg  dog  bagefter  kaldte  selvind-

. ..,en'-'-- \_  \_\_.Jys.ende,.Ja,\_b.analt,-men.j.eg\_tur.d.e\_sle.tikke...for.tsættc;......  \_\_\_\_\_

med at fremsætte mine forvildede forestillinger omkring  de  mystiske,  bibelske  sætninger,  der  udsagde noget  om,  hvordan ordet  allerede  var  til  i  begyndelsen, og  at  det  var  lig  Gud. Hvis  Gud  kan  formuleres i sproget  eller er ordet,  er  Gud  også i verden.  Skønt det er  pudsigt  at  se,  hvordan  Gud griber  ind i verden  i Wilders  digt,  blev  jeg,  som  tiden  gik,  mere enig  med  Wittgenstein i "Tractatus": "Hvorledes verden  er,  er  fuldstændig  ligegyldigt for  det  højere væsen.  Gud  åbenbarer  sig  ikke i verden." Og: "Løsningen på den gåde,  vort liv i rum og tid er, lig­ ger uden for rum  og  tid."  Så  bøn  og  salmesang  må henvises  til  terapien,  åbenbaringer  til  psykologien. Den sande religion er tavs.

Imidlertid  blev  den  geniale  østriger  mere  blød i knæene,  og  grænsen  mellem  verden  og  det  tran­ scendentale, den grænse, som også er sprogets grænse, blev samtidig mere porøs, ja, nærmest osmo­ tisk.  Og  nu må vi have præsenteret en  rigtig  sogne­ præst i Den danske Folkekirke,  Gudmund Rask Pe­ dersen, som lige præcis befinder sig i dette

111

1

1

i�

'i

I

svare

ørgsn

am-

run

de d

n ek-

des li

len læber kan\_

med

et et INTET s

ota-

tet men en VA

til at

g se

å for

inde

mod

-IO €

ce få

ade klæd-

m det sel-

skal man

nå at

s og

oesi,

byggede

inker ikke

lever, skal

e sig

digtet og

ernes lille

rår du går ar grænseområde ved at formulere det. Han citerer og kommenterer mit indledende digt  (  eller  måske  sna­ rere  bonmot)  om  Guds  eksistens i  en  artikel  i Kri­ steligt Dagblad sidste år  og begynder således:

Der er med andre  ord grænser for,  hvordan  vi kan tale  om Gud. Der er sprog, som ikke dur. Eller sagt på en anden måde: Gud kan vi slet ikke gribe eller begribe.  Gud kan vi kun gri­ bes af. Det lyder fromt, og det er det også. Uden en sindets po­ røsitet og afkald på ren fornuft og logik går den ikke i forhol­ det  til  Gud.  Uden fromhed i  allerbedste forstand,  uden  den sprogets blødhed og åbenhed for paradokser,  som fromheden i  sin tilstand af længsel efter mening og fylde består i,  kan  vi ikke tale  om  Gud.  Gud unddrager sig det sprog,  som køligt fornuftigt vil gøre Gud begribelig (hvad enten det er som ek­ sisterende eller ikke-eksisterende). Gud forlanger patos.

Jeg bøjer min hat for en præst,  som har modet til at kaste sig ud i det umulige. Og jeg bøjer den også for en digter, som lader  Gud dele cigaretter ud til børn. Og  nu  er  vi  tilbage  ved  vore  muntre  gudsbeviser. Lad mig i den forbindelse nævne endnu et.

Engang  var der forfattermøde på Hald Hovedgaard.  Blandt  deltag!m!.e  var  Peter  Seeberg,  Ole "'-"' S "" a ,,,\_ vig og Per Højholt. Om aftenen var der spisning,  og jeg benyttede da lejligheden til at gå rundt om bordet, bøje mig ind over de tre herrer efter tur og hviske hver især dette spørgsmål  i øret: Pindes  Gud?

-'

\_

t ,

min gustne mening at hækle mig en beskyttende klæd­ ning af velskabte guirlander, kan man se gennem det sel­ vhæklende  panser  ind  tiL NOGET  ba gv ed,  skal  man finde  sig  i at man  er  summen af en række indbyggede konflikter, er den verden som videnskaben tænker ikke længere den samme som der;i.  mennesket  oplever,  skal spørgsmålene  hagle  ubesvarede  ned gennem digtet og fylde  det,  er jeg  drifternes lille  tjener  og  vanernes lille hund,  kan du fortælle mig hvad du tænker når  du går ind i den tomme tekst, skal jeg evigt skrive mig sønder for  at  komme  bort  fra  det jeg allerede  har  skrevet  og skammer mig over, er ordet kun defineret gennem sam­ menhængen med de andre ord i sætningen, hvad så med de andre ord, kan vi kun hæsblæsende forfølge en tota­ litet,  kan jeg ikke skære ordet træ ind i træets bark og se saften sive ud gennem tegnene, kan ordet træ ikke finde hvile når jeg står foran det og ser ind gennem det mod det voksende og blødende træ, kan  jeg ikke indridse ordet kød i mit kød og forstå det nøgent, kan  jeg ikke få verden til at stå stille blot et enkelt sekund for at opnå at se  den,  er  denne  evige  strømmen  blot  stilhedens  og tomhedens fundament, kan verden klare sig uden poesi, kan  ordene  klare  sig  uden  læber,  kan  læber  klare  sig r- \_\_\_  :u.d.en..læ.b\_e.r:,J.G1ILe.t\_o.r.d..klare\_sig\_uden\_e.t.øre,-er-meJ:lnG-------

Peter  svarede  nej.  Ole  svarede  nej.  Per  svarede nej.

Så gik  jeg udenfor i natten for at lade vandet,  og mens jeg gjorde det, kiggede jeg op mod stjernerne og  sagde  til  mig  selv: Henning,  efter  den  omgang  kan der kun være et svar:  Gud  findes!

Tidligt læste jeg en del moderne :filosofi, hvilket fik mig til at stille  nogle  spørgsmål i TEKST 1,  1972:

Eksisterer  jeg stadig i det oprindelige rum, ser  jeg når  jeg ser  (den  matematiske  formel  har  erstattet  den  direkte anskuelse som middel til erkendelse), er jeg summen af uendelige billeder og symboler, skal viften af franske fi­ losoffer i min højre hånd spolere min halve dag i solen, hvem styrer min hånd nu da jeg er forsvundet,  hvilket INTET skriver  løs  gennem  mig,  har  det  aldrig  været sket et  INTET som Sartre siger,  er mennesket ikke et intet men en VÆREN som Nabert siger, kan man kun forstå de poetiske billeder hvis man beundrer dem, kan min nabo tømme skraldespande uden stadi gv æk at tro på at den aristoteliske og kantianske logik efter hvilken en genstand må være "det den er" endnu er gældende, skal  det  ·oprindelige  rum  fortsat  være  barndommens univers i hvilket mennesket endnu var et med verden, er mennesket virkelig en flamme, er det stille vand billedet på  menneskets  lykkelige  væren,  kan  man  læse  mange bøger uden til sidst at  eksplodere,  kan  man udholde et helt liv igennem at blive præsenteret for uendelige ræk­ ker af paradoksale udsagn, er de dialektiske muligheder kærlighedens finger i spillet,  kan jeg  nærme mig jer på alles betingelser,  kan  man tænke sig en fornyelse af den religiøse tro gennem en ateistisk renselsesproces af Gud som moralvogter, er poesi ufarlig, er politik farlig, er po­ litiske  digte halv-farlige,  er sprogpoesiens syngende tu­ berkulose og retoriske spørgsmål en afsindig besværgelse af døden,  er døden et uendeligt vakuum som man fyl­ der op med skrald, kan det kaldes at fortsætte hvis man stædigt begynder at bevæge fødderne igen,  hvem ind­ stifter kærlighedens fællesskab, kan man forvente at no­ gen  tager  disse  spørgsmål alvorligt,  skal fødsel og  død ikke  opfattes som begyndelse og ende men  som to el­ skendes læber på vej mod hinanden, kan digtet tillade sig den æstetiske luksus blot at bestå af spirituelle spørgsmål, overlever  man  kun  den  nærmeste  fremtid på  grund af sprogets  endeløse  trofasthed,  er  det  træthed  eller  de praktiske problemer der klipper i denne evige række af spørgsmål, er det muligt for nogen at opleve dette som et digt, kan Ginsberg slutte: come Poet shut up eat my word and taste my mouth in your ear?

I  denne  tekst  optræder  ordet  Gud  kun  en  gang. Hvilken sproglig berøringsangst.  Men vi  skal  være :filosofiske humorister, tænkningens klovner,  digtere på kant med Gud. Det er  vort eneste arbejde,  selve �pgaven. The rest is time-consuming hobbies and slee p  ...

{ l l i!

I

I.