Kunstens zone er ikke konfliktfri
Forfattere: Janna Lund
Tidsskrift: periskop (2018-04-04)

PERISKOP  NR. 17  2017

98

"A bramy

piekielne

go nie

orzemaas

JANNA LUND

## Kunstens zone er ikke konfliktfri

Videoværket Them (2007) af den polske kunstner Artur Zmijewski (f. 1966) blev vist første gang på Documenta 12 i Kassel. Handlingen udspiller sig i et atelier, hvor de involverede møder op fem gange. De er opdelt i fire grupper, der hver især  repræsenterer en gruppering i den polske befolkning: jødiske teenagere, ældre katolske kvinder, medlemmer af et nynationalistisk ungdomsparti samt unge  venstreorienterede. 1 De  fire  grupper  kommer  i  første  omgang  på  skift  i atelieret og maler hver et fælles billede, der repræsenterer deres syn på Polen: Katolikkerne maler en kirke, jøderne maler Polens omrids, hvorpå de har skrevet landets  navn  på  hebraisk,  de  venstreorienterede  maler  også  landet,  men  med teksten 'frihed' skrevet på polsk, og nynationalisterne maler symbolske tegn, blandt andet et sværd med nationens flag hen over. Herefter mødes alle deltagerne,  og  eksperimentets  regler  præsenteres  for  dem  af  Zmijewski:  Det  går  i al sin enkelhed ud på, at hver gruppe nu stilles over for et af de andre gruppers malerier. Det må de modificere så meget, de vil, hvorefter man rykker videre til et nyt billede. At dette eksperiment ender i voldsomme ikonoklastiske handlinger, vil blive beskrevet senere i artiklen.

I indeværende artikel vil jeg indkredse, hvordan man kan forholde sig kritisk til et værk som Them , hvor udefrakommende personer på opfordring/invitation indgår som en del af værkets tilblivelsesproces, da jeg mener, der er et behov for redskaber til at kunne tage kritisk stilling til denne kunsttype, så kunstkritikken kan foregå på et kvalificeret grundlag. De socialt engagerede kunstværker kan ikke kun bedømmes på formelle kvaliteter, fordi værkerne er meget andet end

&lt; Artur Zmijewski &amp; Galerie Peter

Artur Zmijewski: Them , 2007. Video, 26:30 min. Gengivet med tilladelse fra Kilchmann, Zürich.

form. De adskiller sig fra mere traditionelle kunstværker ved at bruge mennesker som en del af værket og gribe ind i andre sfærer, hvorfor disse forhold også bør spille ind i en vurderingssituation. Den engelske kunsthistoriker Claire Bishop problematiserede  i  artiklen  'The  Social  Turn:  Collaboration  and  Its  Discontents' fra 2006, hvordan man kan foretage vurderinger af værker inden for den socialt engagerede kunst, uden at hun dog selv kom med klare svar på problemstillingen. 2 Kun få kritikere  herhjemme har beskæftiget sig med præmisserne for vurderingen af den socialt engagerede kunst. At problematikken imidlertid stadig er aktuel på den danske kunstscene, fremgår af to arrangementer i foråret 2015.  AICA  Danmark - Foreningen af danske kunstkritikere afholdt arrangementet 'Når kunsten er ude at gå', hvor kritikere efterlyste vurderinger af den danske  kunstner  Kenneth  A.  Balfelts  kunst.  Og  under  konferencen  'Terræn. Samtidskunst i Danmark', der var arrangeret af Dansk Kunsthistoriker Forening, omhandlede et oplæg af Merete Jankowski den samme problemstilling, nemlig hvordan man skal vurdere kunstværker, der involverer udsatte personer som en del af værket. 3 Også i den seneste publikation om Balfelts praksis, der udkom i foråret 2015, forsøger et par af skribenterne at nærme sig nogle kriterier, der kan bruges til at vurdere den socialt engagerede kunst. 4

Artiklen vil med afsæt i Them forsøge at indkredse, hvordan man kan se kritisk på denne type værker, for genren udfordrer uden tvivl kunstkritikkens traditionelle greb. Analysen af Zmijewskis værk bliver derfor omdrejningspunktet for en kritisk refleksion. Indledningsvis vil forskellige kategoriseringer inden for den sociale vending dog kort blive introduceret som afsæt for overvejelser omkring, hvilke  områder  man  bør  forholde  sig  til  ved  denne  særlige  kunsttype.  Disse kategorier vil efterfølgende blive afprøvet som case study for artiklens endelige overvejelser om at bedrive kunstkritik.

## Den sociale vending

I løbet af 1990'erne begyndte nogle kunstnere i stigende grad at engagere sig i sociale og politiske problemstillinger, og de begyndte også at inddrage udefrakommende personer som en del af værket. Den amerikanske kunsthistoriker Hal Foster er én blandt flere, der har forsøgt at indkredse de metodiske strategier, som kunstnere benyttede sig af i slutningen af 1900-tallet. I artiklen 'The Artist as Ethnographer?' fra 1994 argumenterer Foster for, at nogle kunstnere er begyndt at benytte strategier fra etnografien i deres praksisser, hvorved forskellige  befolkningsgrupper  bliver  materialet  i  deres  værker. 5 Disse  kunstnere opsøger gerne udsatte grupper (helst uden for den vestlige verden) og bruger dem i deres kunstprojekter. Kunstnerne forsøger dermed at forholde sig kritisk til de herskende samfundsmæssige strukturer, typisk i den vestlige verden, ved at alliere sig med den kulturelle anden . Nogle kunstnere er, ifølge Foster, af den opfattelse, at projekterne kan blive mere oprigtige og autentiske, når den anden bruges som udgangspunkt. Dette skyldes, at 'the other, usually assumed to be of color, has special access to primary psychic and social processes from which the white subject is somehow blocked'. 6

Claire  Bishop  har,  som  nævnt,  også  beskæftiget  sig  med  socialt  engageret kunst, blandt andet i artiklen 'Antagonism and Relational Aesthetics' fra 2004 . I  teksten  ser  Bishop  nogle  af  vor  samtids  fremtrædende  kunstneres  arbejde  i forhold til betegnelsen relationel antagonisme. 7 Denne benævnelse bygger hun blandt andet på Ernesto Laclau og Chantal Mouffes teorier. Et af de vigtigste principper  hos  Laclau  og  Mouffe  er,  at  et  demokrati  kun  fungerer,  hvis  der fortsat er konflikter ( antagonism ), for ellers vil der ikke være noget til at skabe debat. Antagonisme 'is the relationship that emerges between (…) incomplete structures'. 8 Bishop  fremhæver  kunstnere,  hvis  'relations  produced  by  their performances and installations are marked by sensations of unease and discomfort rather than belonging, because the work acknowledges the impossibility of a 'microtopia' and instead sustains a tension among viewers, participants and context'. 9 Det handler altså ikke om at præsentere beskueren for noget bekræftende og genkendeligt, men tværtimod det modsatte, så en refleksion hos beskueren  igangsættes.  Hvis  værkerne  samtidig  rækker  ud  over  kunstinstitutionen til  andre  sfærer  for  at  pointere  eller  pege  på  sociale  uligheder  eller  politiske omstændigheder, kan det (næsten) ikke blive bedre. 10

Kunsthistorikeren  Grant  Kester  har  brugt  betegnelsen conversation  pieces om  en  særlig  type  værker,  der  også  kan  kategoriseres  inden  for  den  sociale vending, hvor dialogen er selve omdrejningspunktet for værkets tilblivelse. 11 Et vigtigt karakteristikum vedrørende den dialogbaserede kunst er, at kunstnerne har  tilegnet  sig  'a  performative,  process-based  approach.  They  are  'context providers' rather than 'content providers''. 12 Frem for at producere et autonomt objekt handler det i højere grad om, at kunstnerne mødes ansigt til ansigt med nogle personer, som de gennem dialogisk udveksling og interaktion kan skabe noget sammen med. 13 Et af målene med den dialogbaserede kunst er, at den kan være  med  til  at  forandre  eller  udfordre  de  eksisterende  dominerende  repræsentationer (og eventuelle fordomme) i forhold til en given gruppe og skabe en forståelse for denne gruppe blandt et større udsnit af befolkningen. 14

Foruden  disse  tre  nævnte  definitioner  findes  der  også  andre  betegnelser for lignende kunstpraksisser, som er nært beslægtede med de ovenfor nævnte. Zmijewskis Them kan  ikke  direkte  indplaceres  i  nogen  af  de  ovenstående KAZDYIN

STOST92 ANSTWOR

W POLSCE TET

Artur Zmijewski: Them , 2007. Video, 26:30 min. Gengivet med tilladelse fra Artur Zmijewski &amp; Galerie Peter Kilchmann, Zürich.

wangid

kategorier, men man kan i stedet umiddelbart kategorisere videoværket inden for den socialt engagerede interventionskunst. 15 Denne betegnelse dækker over værker,  der  i  tilblivelsesprocessen/opførelsen  inddrager  andre  mennesker end kunstneren selv, idet kunstneren så at sige bruger disse udefrakommende personer som et slags medium for kunstværket. Foruden dette kriterium intervenerer værkerne på en eller anden måde i de gældende samfundssystemer og -strukturer. Det kan være en kommentar til ligestilling, religionsfrihed, undertrykkelse  eller  lignende  tematiske  samfundskritiske  problemstillinger.  Videoværket Them kan  ses  som  et  forsøg  på  aktivt  at  påvirke  de  gældende  normer inden for det aktuelle berørte felt og således indirekte eller direkte forsøge at skabe debat om de eksisterende forhold.

## Os og dem

Deltagerne  i  Zmijewskis  eksperiment  tager  i  de  første  billedmodifikationer hensyn  til  det  oprindelige  maleris  udtryk.  Når  grupperne  er  klar  til  at  rykke videre, forsøger nogle af gruppemedlemmerne indimellem at genoprette deres billede ved at genopmale det originale motiv. Dette fortsætter et par gange. Langsomt begynder der at opstå konflikter, fordi grupperingernes overbevisninger på mange områder ligger langt fra hinanden. Konflikterne udspiller sig både i overmalingerne og verbalt.

På et tidspunkt slår grupperne sig sammen to og to: nynationalister og katolikker over for jøderne og de venstreorienterede. Diskussionerne handler ikke længere kun om billedernes indhold, men også om helt elementære rettigheder, såsom  homoseksualitet  og  kvinders  ret  til  fri  abort.  Det  er  meget  imod,  hvad katolikkerne og nynationalisterne står for, og de venstreorienterede kan ikke få dem overbevist om det 'rigtige' i dette. Overmalingerne bliver efterhånden mere og mere ikonoklastiske og voldsomme - deltagerne begynder at skære forskellige symboler ud af billederne, og senere sætter de unge venstreorienterede ild til  et  af  malerierne som for at sikre, at der ikke kan males mere. Ilden slukkes dog hurtigt af en af de ældre katolske kvinder. En sidste handling for at slette de andres repræsentation sker ved at kaste et par af de fire store billeder ud ad vinduet. Ingen af deltagerne kan acceptere de andres synspunkter, og alle synes at involvere sig lige meget i de voldsomme handlinger - med undtagelse af de ældre katolske kvinder, der tilsyneladende forstår, at det ikke fører noget godt med sig. Resten er så optaget af eksperimentet, at de tilsyneladende ikke opfatter deres egen adfærd som destruktiv. Filmen slutter med, at der igen sættes ild til et maleri - og denne gang forsøger ingen af deltagerne at slukke flammerne. I stedet er det Zmijewski selv, der med en pulverslukker begrænser skadernes omfang. Imens flygter deltagerne ud af atelieret. Kameraet registrerer efterfølgende det forladte rums udseende, som i røgen fra det afbrændte billede og støvet fra pulverslukkeren fremstår ødelagt eller bevidst hærget.

Værket viser, hvordan Zmijewski ofte arbejder. Han opstiller nogle rammer, som løbende kan justeres, og som sandsynligvis vil lede til en konflikt. Zmijewski er således ikke herre over, hvordan folk agerer under disse betingelser og omstændigheder. Men han har alligevel en form for kontrol over værket, fordi det er ham, der har konstrueret reglerne, og fordi han bevidst har udvalgt deltagerne, hvilket ofte er tilfældet i hans værker. Han optager handlingsforløbet med sit kamera og klipper efterfølgende filmen sammen. Som han selv har udtrykt det:

I never know what the film is going to look like; after all, I don't work with actors who imitate reality, and I have no script. My protagonists are unpredictable and their behaviour is beyond my control. I set things in motion and they happen. But at the same time I make an effort not to run aground, so I stay alert and correct a little. There is no plan, no script - I never know where the trip will end. Many unplanned things happen, and we follow along and register them. Sometimes we lose our way, but those are the gates to virgin lands - errors and straying of the path./hairspace 16

Zmijewski  italesætter  flere  tematikker  og  problemstillinger  med Them .  Han udforsker forskellige befolkningsgrupper i Polen - et land, der i de sidste to-tre årtier har ændret sig markant; fra at være en del af østblokken og under russisk kontrol til ad åre at blive et mere åbent demokratisk EU-medlemsland, om end det er en fortløbende proces. 17 Værket problematiserer, hvad der følger med den nye frihed, nemlig alles ret til at have en mening. De fire grupper i Them repræsenterer et lille udsnit af den polske befolkning og nogle af de tilhørsforhold, som indbyggerne i denne nye demokratiske nation kan have. Nogle bekender sig til en religiøs tro og lever efter dennes regelsæt, som katolikkerne og jøderne. Andre har en overbevisning om, at deres politiske ståsted og det, denne ideologi repræsenterer, er det bedste for dem selv og det land, de bor i. På trods af at de venstreorienterede vælger ordet 'frihed' til at symbolisere deres overbevisning, er de lige så fordømmende over for de andres holdninger - de har altså ikke lettere ved at acceptere og være åbne for andres meninger end de øvrige deltagere.

Bag denne problematik ligger Zmijewskis undersøgelse af, hvordan tilsyneladende helt almindelige mennesker reagerer og opfører sig i en given situation. Frem  for  at  kreativiteten  bruges  til  noget  konstruktivt,  som  til  at  nærme  sig hinanden,  bliver  malerierne  i  stedet  til  hele  omdrejningspunktet  for  kontroversen. Deltagerne fjerner sig mere fra hinanden, end de finder ting, de har til fælles. Kunstneren skaber på den måde rammerne for, at deltagerne viser sider af  sig  selv,  der  rummer  nogle  mindre  flatterende  kvaliteter.  I  udgangspunktet skulle  deltagerne  have  de  bedste  betingelser  for  at  gøre  noget  godt  eller  det rigtige. De er alle lige og inviteret til at deltage på lige vilkår. Men undervejs i processen udviser næsten alle deltagerne de samme tegn på at ville opnå eller overtage  magten  ved  at  undertrykke  modstandernes  repræsentationer  med visuelt  og  verbalt  'voldelige'  handlinger.  Derfor  udvikler  Zmijewskis  projekt sig fra at være en harmløs undersøgelse til at blive et ubehageligt eksperiment i potentielle reaktionsmønstre. Zmijewski udtaler i et interview, at han er bange for at blive anklaget for at gå for vidt i sine projekter. Men omvendt vil han også opnå noget: 'But I want the situations I device for my 'actors' to be difficult; the fact that someone can't cope with something is one theme in my film.' 18

Them problematiserer,  hvilke  konsekvenser  der  kan  opstå  i  kølvandet  på, at man deler sig i faste grupperinger: Når man tilhører en ideologisk funderet gruppe, er man ofte villig til at gå til yderligheder for at forsvare gruppens forestillingsverden. Disse yderligheder viser sig i Them at være ret ekstreme - også selvom deltagerne rent faktisk ikke har noget at miste eller at vinde. Frem for at nærme sig hinanden bliver grupperne mere og mere stereotype, både i deres eget visuelle symbolsprog, men også i den måde, de opfatter medlemmerne fra ZADAN

YSOLE:

de  andre  grupper  på.  Implicit  i  denne  problemstilling  ligger  også  en  tematik omhandlende eksklusion. Der vil altid  være  mennesker,  der  ikke  er  med  i  en gruppe, og som dermed ikke tilhører et socialt fællesskab. Værkets titel peger også åbenlyst i denne retning; os i forhold til dem .

Med disse tematikker og historien om værkets tilblivelse i baghovedet er det så  nærliggende at spørge, hvordan man kan gå kritisk til Them .  Jeg  mener,  at det kan bidrage til forståelsen af værket at se det som socialt engageret interventionskunst. For som Zmijewski selv påpeger, er der stor forskel på at lave et videoværk ud fra et nøje tilrettelagt og gennemarbejdet manuskript, og så 'bare' at lade tingene udvikle sig undervejs med udvalgte almindelige mennesker som deltagere, som det er tilfældet i Them .

## Kritikken

En af de overordnede problemstillinger, man kan forholde sig til i et socialt engageret kunstprojekt, er at se på kunstnerens intention med værket. Denne problematik peger Hal Foster på i sin artikel, hvori han beskriver, hvordan kunstnere rejser ud og gennemfører et kunstprojekt - gerne et eksotisk sted - hvorefter de rejser hjem igen og dermed efterlader deltagerne til sig selv. Herefter kan kunstneren rejse til en ny destination, hvor det hele kan gentage sig. 19 Kunstprojektet slutter hermed ofte for kunstneren, men hvad med deltagerne? Når et projekt TCXX

Artur Zmijewski: Them , 2007. Video, 26:30 min. Gengivet med tilladelse fra Artur Zmijewski &amp; Galerie Peter Kilchmann, Zürich.

Artur Zmijewski: Them , 2007. Video, 26:30 min. Gengivet med tilladelse fra Artur Zmijewski &amp; Galerie Peter Kilchmann, Zürich.

NASZA

forlades på denne måde, kan man spørge, om det har en social og kritisk værdi, eller om det i stedet handler om, at kunstneren gennemfører et intervenerende værk, fordi han på den måde i kunstens verden kan fremstå som socialt ansvarlig og  politisk  engageret.  Grant  Kester  peger  også  på,  at  flere  kunstnere  blasert udtaler sig på vegne af den undertrykte, eller at kunstnere bruger the other for at fremme deres karriere. 20 Derfor er det oplagt i en vurdering af et kunstværk at undersøge, om kunstnerne forholder sig kritisk til deres eget projekt, hvad der er baggrunden for det kritiske engagement, og hvorfor det bliver gennemført her med disse udvalgte deltagere. Kunstneren Brett Alton Bloom fra den aktivistiske kunstnergruppe  Temporal  Service  beskriver  samme  problematik.  Gruppen forsøger altid at forholde sig til deres projekter ved at kigge på dem ved hjælp af fem kriterier, hvor det første lyder: 'Does the work empower more people than just the authors of the work?' 21 De fire andre punkter skal sikre, at deres fokus ligger på det sociale, ligeværdige og empatiske engagement, men også, at de når ud over kunstens verden til et større publikum, der ikke nødvendigvis er vant til at se på og forholde sig til samtidskunst. 22

Dette  leder  videre  til  spørgsmålet  om,  hvad  man  skal  forholde  sig  kritisk til  ved  socialt  engagerede  værker:  processen  eller  kunstværket  eller  begge dele? Claire Bishop pointerer, at der netop er en tendens til kun at diskutere værkerne ud fra etiske problemstillinger, og hermed bliver processen vigtigere end produktet. 23 Hvis der ikke længere er fokus på værkernes æstetiske værdi, bliver det i stedet vigtigst, hvorvidt kunstneren udviser empati og tager ansvar for deltagerne. Bishop fremhæver derimod selve værkoplevelsen som afgørende, og i forbindelse med denne ser hun gerne, at den besøgende ikke skal føle sig godt tilpas, tværtimod - værket skal om muligt være med til at igangsætte en etisk funderet refleksion. 24 Jeg mener ligeledes, at det æstetiske i denne type værker netop er den erfaringsproces, der sker i mødet mellem værket og dets beskuer. Professor  Henrik  Kaare  Nielsen  beskriver  kvalitetskriteriet  for  den  æstetiske erfaringsproces således:

Det afgørende kvalitetskriterium for den æstetiske erfaringsproces er med andre ord, om den konfronterer os med nye måder at opleve og reflektere os  selv  og  verden  på.  En  vellykket,  æstetisk  erfaringsproces  udvider  vores sanselige,  emotionelle  og  intellektuelle  kapacitet  og  frisætter  dermed  et myndiggørende potentiale hos os. 25

Dette vil selvfølgelig være forskelligt fra person til person, for man har selv noget med i bagagen i forbindelse med oplevelsen af et værk. I forhold til denne type værker kan man ikke kun tale om værkoplevelsen for de udenforstående, man skal  også  forholde  sig  kritisk  vurderende  til,  hvilken  oplevelse/æstetisk  erfaringsproces  deltagerne  har  fået  i  forbindelse  med  værkets  tilblivelse.  Bloom formulerer Temporal Services femte krav til et værk på denne måde, der hænger sammen med værkets potentiale: 'Does the work trigger a collective imagination that can dream other possible worlds while with eyes wide open understands the current one?' 26 I  forlængelse heraf er det afgørende, hvorvidt især deltagerne, men også det udenforstående publikum, reflekterer over værkets kritiske eller subversive potentiale.

Et af diskussionspunkterne både i forbindelse med AICA's arrangement og Merete Jankowskis oplæg på 'Terræn' var, hvorvidt en kunstner adskiller sig fra en socialarbejder; altså om kunstneren og kunsten kan noget andet end en socialarbejder. I debatterne blev det ikke præciseret, at der er en stor forskel på den institutionelle og diskursive rammesætning, som henholdsvis kunstneren og socialarbejderen indskriver sig i. Men det er netop disse forskelle, der ofte giver kunstneren mulighed for at agere på en anden måde end socialarbejderen. Derfor må det undersøges, hvilken rolle kunstneren har, og hvordan forholdet er mellem kunstneren og deltagerne og mellem deltagerne indbyrdes, hvorimod disse  omstændigheder  ofte  er  fastlagt  for  en  socialarbejder.  I  forhold  til  det første omkring kunstnerens rolle kan man se på, hvad det kunstneriske bidrag rent faktisk er - og om dette adskiller sig fra dét, en professionel socialarbejder udfører. En forskel er, at socialarbejderen er en administrator eller funktionær, hvorimod en kunstner kan fungere som en selvstændig katalysator for en kreativ proces.  Bloom  formulerer  blandt  andet  forskellen  på  denne  måde:  'A  social worker has cases assigned to her' og 'a social worker often has no room to be creative and to experiment with the lives of the people she is helping'. I modsætning hertil er kunstneren sin egen herre: 'She chooses to work with a population or topic because it will be fun, produce something exciting, perhaps deal with difficult issues, engage a large audience with ideas, but in the end the results are intended  to  be,  in  the  best  cases,  transformative  of  our  understanding  of  the human condition.' 27

Når  man  skal  kigge  på  forholdet  mellem  kunstneren  og  deltagerne,  kan man vurdere, om det er ligeværdigt, og om alle parter udvikler sig undervejs i processen. Kester har formuleret det således:

(...) both the artist and his or her collaborators will have their existing perceptions challenged; the artist may well recognize relationships or connections that the community members have become inured to, while the collaborators will  also  challenge  the  artist's  preconceptions  about  the  community  itself and about his or her own function as an artist. What emerges is a new set of insights,  generated  at  the  intersection  of  both  perspectives  and  catalyzed through the collaborative production of a given project. 28

I  artiklen  'Post  aesthetics  -  when art becomes lived experience' fra 2015 har den  danske  kunstkritiker  Matthias  Hvass  Borello  sammenfattet  nogle  kriterier på baggrund af Kester, Bishop, Foster og Nicolas Bourriaud. 29 Flere af dem handler om forholdene for deltagerne og forholdet mellem dem og kunstneren. Man kan ifølge Borello overveje, om deltagerne har indflydelse på projektet og dets strukturelle rammer, om de får nogle redskaber med fra projektet, som kan være nyttige for dem i deres sociale kontekst fremadrettet, og om der foregår en ligeværdig dialog i kunstprojektet. 30 Et sidste element, der er værd at tage med i en kritisk vurdering af et socialt engageret kunstværk, og som reelt er indlejret i flere af de ovenstående overvejelser, er det tidslige aspekt. For der er et før, imens og efter i forhold til alle de kunstprojekter, der involverer deltagere i processen. Derfor må man som kritiker også forholde sig til, hvilken betydning det har for deltagerne, at de er og var en del af et kunstprojekt.

De forskellige kriterier er for overskuelighedens skyld oplistet nedenfor.

- Kunstnerens	intention,	herunder
- udvælgelsen af deltagerne
- kunstnerens selvkritik i forhold til projektet
- baggrunden for det kritiske engagement
- moralske og etiske problemstillinger (også efter projektet er afsluttet)
- Værkoplevelsen	og	den	æstetiske	erfaringsproces	i	'nuet'	og	den	efterfølgende reception af værket, herunder
- for deltagerne
- for de udenforstående
- Værkets	kritiske	og	subversive	potentiale,	herunder
- for deltagerne
- for de udenforstående/kunstpublikummet
- Kunstnerens	rolle	og	kunstneriske	bidrag,	herunder
- forholdet mellem deltagerne indbyrdes
- forholdet mellem kunstneren og deltagerne
- hvad får deltagerne med fra kunstprojektet?

De ovenstående vurderingskriterier skal ikke følges uden afvigelser, da de overlapper hinanden, og endvidere er det ikke sikkert, at alle punkterne/områderne vil være lige relevante at undersøge ved alle værker. Det skal eksemplificeres ved at vende tilbage til Them - nu set gennem nogle af de ovenstående kriterier.

## Livsanskuelse som handlegrundlag

Da  selve  værkoplevelsen,  i  forlængelse  af  mine  foregående  overvejelser  og kriterier, er et vigtigt aspekt at undersøge, vil jeg nu tage udgangspunkt i min egen oplevelse af Zmijewskis værk. I skrivende stund har jeg set værket på to udstillinger, henholdsvis Documenta 12 i Kassel sommeren 2007 og The World as a Stage på Tate Modern, London i foråret 2008. I begge tilfælde satte Them de  samme  følelser  i  gang,  på  trods  af  at  jeg  kendte  handlingsforløbet,  da  jeg genså værket i London. Kunstkritiker Jan Verwoert har i en artikel konstateret følgende om Zmijewski: 'The strength of Zmijewski's approach lies in his readiness to incorporate conflict into his work and to expose the premises of social antagonism by stirring up controversy.' 31 Dette er jeg helt enig med Verwoert i, for jeg tror, at det er konflikten og dens uventede eskalering, der har gjort størst indtryk på mig.

Videoværket forekommer fra begyndelsen forholdsvis enkelt, men den radikale drejning, som forløbet i det tager, og de handlinger, deltagerne udfører, overraskede og påvirkede mig i den grad. At religiøse kvinder også kæmper indædt for deres overbevisninger - og at de i deres kamp er villige til at slå sig sammen med  nynationalister,  hvis  overbevisninger  på  mange  områder  ikke  stemmer overens med den katolske tro, overraskede mig. Det betød, at jeg efterfølgende selv reflekterede videre over de problemstillinger, værket italesætter. Dermed mener jeg også,  at  de  æstetiske  erfaringsprocesser,  som  værket  lægger  op  til, i  mit  eget  tilfælde  blev  aktiveret  i  mødet  med  det.  Bishop  efterlyser,  at  værkoplevelsen blandt andet sætter gang i en følelse af ubehag - et ubehag, der vel at mærke har et etisk formål, nemlig at fremme beskuerens kritiske refleksion og stillingtagen. 32 Jeg kan konstatere, at jeg oplevede et sådant ubehag - dels på egne vegne, dels på deltagernes vegne, men også på et overordnet plan på vegne af  verdensfreden.  Dette  umiddelbart  harmløse  eksperiment  opildner  deltagerne til inden for rammerne at gå til ekstremer - hvilket fik mig til at overveje, hvordan det så ikke kan gå, når det er virkelige konflikter om grænsedragninger, religiøse modsætninger og ejerforhold over naturressourcer. Værket afspejler i lille skala, hvordan mere alvorlige konflikter kan ende, fordi selv tilsyneladende helt almindelige individer kan have svært ved at anerkende hinandens forskellige holdninger.

Deltagernes oplevelse er et andet vigtigt element, som efter min mening bør undersøges nærmere i en kritisk vurdering. Undervejs i processen begrunder de faktisk  deres  overmalinger  eller  billedmodifikationer,  ligesom  de  indimellem anklager de andre/hinanden for at være intolerante. Hvordan de rent faktisk selv føler i den aktuelle situation, kan jeg kun gætte på, men der er ingen tvivl om, at  hovedparten af deltagerne er så grebet og engagerede, at de forsvarer deres meninger og overbevisninger både visuelt og verbalt lige til det sidste. En af de katolske  kvinder  bliver  meget  forarget,  da  en  af  de  venstreorienterede  træder på  et  billede,  hvor  ordet  GUD  står  skrevet  med  versaler.  Og  hun  sørger  for  at beskytte GUD (her som tekst) mod mere hån ved at tage papiret væk fra gulvet. Deltagerne skaber ikke noget sammen, som det typisk ønskes i den dialogiske kunst - tværtimod ender det hele med et sammenbrud. Der er ingen tvivl om, at receptionen af Zmijewskis værk vil variere meget, afhængigt af hvem der ser på værket. Her tænker jeg på de fire forskellige grupperinger, som værkets deltagere hører til, men man kan jo også som beskuer være af en helt femte eller sjette overbevisning, som ikke er repræsenteret. Derfor er det også vigtigt at forholde sig til, hvordan forskellige beskuere opfatter værket, i en kritisk stillingtagen til Them .

Forholdet mellem deltagerne og kunstneren er ligeledes relevant at undersøge. Zmijewski plejer typisk at finde de personer, der skal deltage i hans værker, gennem annoncer i lokale aviser og lignende. De deltagende bliver ofte betalt for at være med i et kunstprojekt. 33 Hermed kan de betragtes som ansatte, der udfører en opgave for Zmijewski. Der er således på ingen måde et ligeværdigt forhold mellem kunstneren og deltagerne, men dette har heller ikke på noget tidspunkt været Zmijewskis intention, tværtimod. I forhold til denne problematik er det også nødvendigt at se på forholdet internt mellem deltagerne. Dette udvikler  sig  fra  at  være  tåleligt  til  det  modsatte  -  de  forskellige  grupperinger gør alt for at bekæmpe hinanden. Hvordan skal man forholde sig til denne på en gang moralske og etiske problemstilling, der også omhandler deltagernes værkoplevelse  og  æstetiske  erfaringsproces?  Man  kan  på  den  ene  side  klandre Zmijewski for at skabe rammerne for, at dette kan ske. Men omvendt kan man også forsvare hans valg, fordi han jo ikke kunne vide, at det ville ende med ikonoklastiske  overmalinger.  Måske  havde  han  håbet  på  noget  helt  andet,  nemlig fredelig sameksistens, selvom det nu er svært at forestille sig med de valg, han har truffet - også sammenholdt med andre af hans værker. Værket bliver interessant, netop også fordi handlingen udvikler sig, som den gør. Det er deltagerne, der tager opgaven så alvorligt og opsluges så meget, at de ikke kan se deres egne handlinger udefra, sådan som det er muligt for beskueren. Og dette på trods af, som allerede nævnt, at der, når alt kommer til alt, ikke er noget at tabe eller vinde.

Deltagerne i Them udfører et arbejde for Zmijewski, men hvad sker der for dem,  når  projektet  er  forbi,  jævnfør  den  problemstilling  Hal  Foster  rejser? Hvilket udbytte har de fået af at være med i kunstprojektet? Dette spørgsmål er straks sværere at besvare, fordi der kun kan gisnes om det, når man som beskuer af  videoværket  ikke  har  mulighed  for  at  spørge  dem  ad.  Men  det  er  alligevel vigtigt som kritiker at overveje, hvilke konsekvenser der er ved at sætte deltagerne på den prøve eller udfordring, som de kommer ud for i værket, fordi det netop er kunstnerens intention at trække på deres holdninger og intervenere i deres liv. Umiddelbart vil jeg tro, at deltagerne har fået bekræftet deres eventuelle stereotype forestillinger om de andre , og at de ikke efterfølgende mener, at de selv kunne have handlet anderledes uden at fravige fra deres ideologiske overbevisning. Dermed har projektet måske trukket skellene op og gjort det endnu sværere for dem at sameksistere - og for så vidt virket selvforstærkende.

Har kunstneren derfor et ansvar, efter at projektet er afsluttet? Jeg er af den opfattelse, at man ikke kan bebrejde Zmijewski for efterfølgende at lade deltagerne sejle deres egen sø. De har indgået et kontraktligt forhold med ham, og når det er overstået, er man ikke længere ansvarlig for hinanden. Set fra en anden vinkel kan man argumentere for, at Zmijewski har et medansvar for konflikten mellem deltagerne, fordi det er ham, der har skabt situationen - så derfor kunne der argumenteres for, at han har et etisk og moralsk ansvar for at bilægge striden igen. I forlængelse af dette bliver det også et yderst vigtigt spørgsmål at stille, om han bør fortsætte med at lave denne slags kontroversielle kunstværker: Er der en grænse for, hvad man kan udsætte andre for - og har Zmijewski allerede passeret den? Mange kunstnere - som eksempelvis Temporal Service - er meget opmærksomme på deres etiske ansvar, men måske gør det Zmijewskis værker ekstra stærke, at han faktisk udfordrer vores etik og moral. Og at han, jævnfør problemstillingen om kunstnerens selvkritik over for egne værker, ikke lader sig begrænse af en selvjustits. 34

## Afsluttende overvejelser

Claire Bishop konstaterer i 'The Social Turn: Collaboration and Its Discontents', at kritikere primært forholder sig til etiske problemstillinger, når de vurderer værker, der kan kategoriseres inden for den sociale vending. Hun foreslår som sagt, at man som kritiker i stedet er mere opmærksom på æstetiske elementer i  vurderingen. 35 Som  ovenstående  værkanalyse,  værkkritik  og  vurderingskriterier gerne skulle eksemplificere, kan man dog ikke altid vælge det ene frem for  det  andet.  Det  er  derimod,  mener  jeg,  nødvendigt  at  undersøge  værkerne fra mange forskellige vinkler. Zmijewskis værk Them viser dette tydeligt, fordi kunstneren på mange områder udfordrer det etisk og moralsk 'rigtige' i forhold til  deltagerne.  Denne  tilsidesættelse  har  igen  konsekvenser  for  den  æstetiske erfaringsproces for beskueren, når projektets ideologiske, ikonoklastiske overmalinger løber løbsk. På et overordnet plan kan vurderingskriterierne således være medvirkende til, at man i højere grad argumenterer for etiske og moralske problemstillinger i et specifikt kunstværk, frem for bare at udnævne det til at være et godt værk, fordi det intervenerer i en social eller politisk kontekst. Bishop efterlyser en æstetisk baseret vurdering uden selv at definere, hvad det æstetiske dækker over. Jeg synes derimod, at de kriterier, som Kåre Nielsen fremhæver i forhold til den æstetiske erfaringsproces, tydeliggør, hvad der kan vægtes i en sådan vurdering.

Der er  her  blevet  udstukket  nogle  mulige  vurderingskriterier  for,  hvordan man  som  kritiker  kan  forholde  sig  til  socialt  engagerede  og  intervenerende kunstværker.  Vurderingskriterierne  er  ikke  endegyldige.  Men  de  kan  bruges som afsæt for en kritisk refleksion over socialt engagerede og intervenerende kunstværker. Det udelukker naturligvis ikke, at man er åben for, at værker også

kan blive diskuteret og vurderet ud fra mange andre kriterier og vinkler. Det er derfor en kritikers største ansvar og udfordring at foretage en vurdering og argumentere for sin påstand, for hvis disse to dele udelades, kan det ikke betragtes som kunstkritik, men kun som deskriptiv kunstformidling. Selv om den socialt engagerede kunst bevæger sig ud i virkelighedens verden, skal den stadigvæk udsættes for en kunstkritisk vurdering. Det skal den, fordi det er udøvende kunstnere , der praktiserer denne intervention, og ikke socialarbejdere, NGO'ere eller en helt tredje part.

## ABSTRACT

## The zone of art is not free of conflict

This article aims to investigate how one as a critic can discuss and judge art belonging to the genre of socially engaged art. This subject is addressed for two main reasons. First of all, there is a tendency among critics today not to judge art. Instead, they practice a descriptive form of criticism and leave it up to the public to assess the art works. Secondly - in relation to socially engaged art - the social engagement in contemporary art has resulted in an ethical turn in art criticism, according to the English curator and critic Claire Bishop. She argues that the ethical perspective cannot stand alone in regards to this specific art practice, but should also be judged for its aesthetical qualities. Her article 'The Social Turn' (2006) has been the starting point for this article. The main idea is to contribute to a more differentiated art criticism based on relevant criteria by which these art works can be judged. To illustrate these criteria, the work Them (2007) by the Polish artist Artur Zmijewski will be analysed. The conclusion is that it is necessary to combine both ethical and aesthetical qualities when judging socially engaged art, and that the experience of the participants in carrying out the art works is of extreme importance. The article thus suggests revitalizing art criticism in relation to these socially engaged art forms and encouraging critics to take up the challenge and pass more differentiated judgements when evaluating these specific kinds of art works.

## NOTER

- 1 Verwoert, 2008,
- 2 Bishop, 2006, pp. 179-185.
- 3 AICA's arrangement blev afholdt torsdag den 19. februar 2015 kl. 17-18 på Overgaden. Titlen var: 'NÅR KUNSTEN ER UDE AT GÅ. Kritikken og de sociale praksisser'. I panelet sad billedkunstneren Kenneth A. Balfelt, redaktør og kurator Matthias Hvass Borello, kunstrådgiver og kurator Ulrikke Neergaard og Line Rosenvinge (moderator). Leder på Overgaden - Institut for Samtidskunst Merete Jankowskis oplæg havde titlen: 'Magt, diskurs og arv - om inklusion og eksklusion i socialt engagerede kunstneriske praksisser'. Konferencen, der var arrangeret af Dansk Kunsthistoriker Forening, blev afholdt på Nationalmuseet, København den 20.-21. februar 2015.

- 4 Borello, 2015.
- 5 Foster, 1994, pp. 12-19.
- 6 Foster, 1996, p. 175.
- 7 Bishop skriver sig op imod den franske kurator og kunsthistoriker Nicolas Bourriauds betegnelse relationel æstetik . Det dækker over en tendens i 1990'ernes kunst, der ifølge Bourriaud er kendetegnet ved, at værkerne inddrager beskueren på en helt ny måde; der udveksles erfaringer og dermed også socialitet imellem udstillingsgæsterne. Værkerne bliver derfor nærmere betegnet som en mødetilstand frem for et fast kunstværk. Den relationelle æstetik kræver altså deltagelse og insisterer på brug af værkets muligheder frem for bare ren kontemplation. Bourriaud, 2005.
- 8 Bishop , 2004, pp. 65f.
- 9 Bishop, 2004, p. 70.
- 10 Bishop, 2005, p. 123.
- 11 Kester, 1994.
- 12 Kester, 1994, p. 1.
- 13 Kester, 1994, p. 119.
- 14 Kester, 1994, p. 115.
- 15 Jeg har i mit speciale 'Den socialt engagerede interventionskunst i et kunstkritisk perspektiv' fra 2009 lavet analyser af flere værker inden for denne kategori, og det er herfra, at jeg vil trække mine kriterier.
- 16 Cichocki, 2005, pp. 42-43.
- 17 I dag er den polske politiske kontekst en anden, end da værket blev realiseret - den nuværende regering har indført nye stramme medielove, og landet ønsker ikke at påtage sig et ansvar i forhold til den nuværende flygtningekrise.
- 18 Bielas, 2005, p. 83.
- 19 Foster, 1996, p. 202.
- 20 Kester, 1994, p. 150.
- 21 Borello, 2015, p. 173.
- 22 De andre punkter kan læses i Borello, 2015, p. 174.
- 23 Bishop, 2012, p. 19.
- 24 Bishop, 2004, p. 78.
- 25 Nielsen, 2006, p. 25.
- 26 Borello, 2015, p. 174.
- 27 Borello, 2015, p. 176.
- 28 Kester, 1994, p. 95.
- 29 Borello, 2015, p. 208.
- 30 Borello, 2015, p. 208.
- 31 Verwoert, 2008.
- 32 Bishop, 2004, p. 70.
- 33 Jeg har forsøgt at få afklaret, om det også er tilfældet i forbindelse med Them . Galleristen Peter Kilchmann var ikke sikker, men henviste til, hvordan Zmijewski plejer at gøre, hvorfor jeg arbejder ud fra denne tese.
- 34 Jeg har forsøgt at komme i kontakt med Zmijewski via hans galleri, men han var ikke interesseret i at svare på mine spørgsmål.
- 35 Bishop, 2006, p. 180.

## Litteratur

- Bielas, Katarzyna og Dorota Jarecka: 'A Storehouse of Limbs - Artur Zmijewski talks with Katarzyna Bielas and Dorota Jarecka' in Joanna Mytkowska (red.), If it happened only once it's as if it never happened , Hatje Cantz Verlag, Ostfildern, 2005.
- Bishop, Claire: 'Antagonism and Relational Aesthetics', October , vol. 110 , 2004, pp. 51-79.
- Bishop, Claire: 'The Social Turn: Collaboration and its Discontents', Artforum , februar 2006, pp. 179-185.
- Bishop, Claire: Artificial Hells - Participatory Art and the Politics of Spectatorship , Verso, London &amp; New York, 2012.
- Bloom, Brett Alton: 'You're vain. You probably think the art is about you. Don't you?' in Matthias Hvass Borello (red.), Art as Social Practice - A Critical Investigation of Works by Kenneth A. Balfelt , Revolver Publishing, Berlin, 2015.
- Borello, Matthias Hvass: 'Post aesthetics - when art becomes lived experience' in Matthias Hvass Borello (red.), Art as Social Practice - A Critical Investigation of Works by Kenneth A. Balfelt, Revolver Publishing, Berlin, 2015.
- Bourriaud, Nicolas: Relationel æstetik , Det Kongelige Danske Kunstakademi, København, 2005.
- Cichocki, Sebastian: 'The Pathology of Power and the Administration of Humiliation: Professor Zimbardo' Experiment (Repetition)' in Joanna Mytkowska (red.), If it happened only once it's as if it never happened , Hatje Cantz Verlag, Ostfildern, 2005.
- Foster, Hal: 'The Artist as Ethnographer?' in Jean Fisher, Kala Press (red.), Global Visions , London, 1994.
- Foster, Hal: 'The Artist as Etnographer' in The Return of the Real , MIT Press, Cambridge, 1996.
- Kester, Grant: Conversation Pieces: Community and communication in modern art , University of California Press, Berkeley, 1994.
- Murray, Derek Conrad: 'Carceral Subjects: The Play of Power in Artur Zmijewski's Repetition ', Parachute , no. 124, 2006.
- Nielsen, Henrik Kaare: 'Smagskulturer, kvalitet og dannelse' in Birgit Eriksson, Christian Jantzen, Karen Hvidtfeldt Madsen &amp; Anne Scott Sørensen (red.), Smagskulturer og formidlingsformer , Forlaget Klim, Århus, 2006.
- Verwoert, Jan: 'Game Theory', Frieze Magazine , issue 114, april 2008.