>>Den kvindelige kvinde<< Anmeldelse af Anne Lykke Poulsen: Kampen om kvindelighed, medborgerskab og professionalisering i dansk kvindegymnastik 1886-1940
Forfattere: Ove Korsgaard
Tidsskrift: forumforidraet (2007-07-01)

## »Den kvindelige kvinde«

Anmeldelse af Anne Lykke Poulsen: Kampen om kvindelighed, medborgerskab og professionalisering i dansk kvindegymnastik 18861940.

## Af Ove Korsgaard

## Gymnastikkens borgerinder

I Anne Lykke Poulsens afhandling synliggøres på fornem vis et stykke kvindehistorie, der hidtil har været glemt. Afhandlingen  er  en  undersøgelse  af  »kvindelighed, forstået  som  normer  om,  hvad  kvinder kunne og burde gøre som kvinder« inden for kvindegymnastikken. Det centrale spørgsmål  er,  hvad  der  skal  forstås  ved »den  kvindelige  kvinde«.  At  svaret  ikke bør søges i hverken essentialistiske kønsopfattelser eller biologistiske kønsforskelle, søger ALP at sandsynliggøre ved at vise, at svaret har ændret sig radikalt i løbet af den korte historiske periode fra 1880'erne til 1940, som afhandlingen dækker. At svaret  ikke  er  entydigt  og  spørgsmålet kræver flere svar, som afhænger af tid, personlighed, udfoldelsesområde og at positionering  i  kønskampen,  er  man  ikke  det mindste i tvivl om efter endt læsning.

Sigtet med afhandlingen er at få indsigt i den  betydning,  som  kvindegymnastikken havde for at gøre kvinder til borgere og for at gøre gymnastiklærerindernes virke til en profession. ALP fremdrager en række markante personligheder, der var med til at udvikle  pigegymnastikken  som  fag  og  profession. I professionskampen spiller de institutioner,  hvor  kvinder  kunne  uddanne sig til gymnastiklærerinder med henblik på at  undervise piger i idræt i skolen, en afgørende rolle. Det samme gør et embede i Statens Gymnastikinspektion.  At få  en kvindelig  gymnastikinspektør  blev  tillagt overordentlig stor - symbolsk - betydning.

ALP præsenterer  en  medrivende  gennemgang af den kamp, der udspillede sig gennem mange år om adgang for kvinder til  hvervet  som  tilsynsførende  i  Statens Gymnastikinspektion.  Forløbet  handler  i korte  træk  om,  at  gymnastiklærerinderne krævede at få oprettet et selvstændigt embede  til  en  kvindelig  gymnastikinspektør under Statens Gymnastikinspektion og dermed  få  offentlig  anerkendelse.  Dette krav blev støttet af de faglige organisationer og Dansk Kvindesamfund. Denne positionerings- og anerkendelseskamp opdeler ALP i tre faser. I den første fase lykkes det kvinderne i 1908 at få oprettet et kvindeligt tilsyn, hvor der med ansættelse af tre kvindelige medhjælpere (som bijobs) blev åbnet for den kvindelige inspektion af pigegymnastikken  på  skolerne.  Den  anden fase omhandler dels kampen for at få skabt et fuldtidsjob som gymnastikinspektrice der  skulle  fungere  som  assistent  for  den mandlige  inspektør  K.A.  Knudsen,  dels gymnastikinspektrice Else Thomsens kamp mod embedsmændene i Undervisningsmi- Poulsens afhandling er udgivet af Institut for Idræt, Københavns Universitet.

nisteriet og i Statens Gymnastikinspektion for  en  øget  selvstændighed  i  stillingen. Kampen  fuldendes  med  tredje  fase,  hvor Nordisk Forbund for Kvindegymnastik rejser krav til ministeriet om, at der bliver oprettet et selvstændigt embede til en kvindelig  gymnastikinspektør.  Kvindernes  argumentation tog udgangspunkt i den kvindelige særart, som fordrede, at kvinder bedst kunne råde og vejlede kvinder, og i et ønske om via gymnastikken at udvide kvindernes  sociale  medborgerskab.  Omvendt fandt  kvinderne  det  nødvendigt  for  at  få mændenes støtte at afgrænse sig fra »Kvindesagen« og proklamere, at deres kamp ikke var et feministisk projekt. Den mandlige hovedaktør K.A. Knudsen argumenterede derimod  med  udgangspunkt  i  de  to  køns lighed, at der ingen grund var til at oprette to  selvstændige  embeder;  der  måtte  være »Enhed  i  ledelsen«.  De  mandlige  aktører kunne støtte gymnastiklærerindernes feminisering  af  kvindegymnastikken  så  langt, at det ikke udgjorde en trussel mod den ek- sisterende  magtstruktur,  og  så  længe  der ikke  var  tale  om,  at  de  skulle  afgive  reel magt.  ALP viser  meget  elegant,  hvordan argumenter  om  kønnenes  lighed  (enshed) og forskellighed (særart) er blevet anvendt til  strategiske  formål  af  både  kvinder  og mænd gennem historien.

ALP trækker som nævnt en lang række markante - og ofte  yderst  temperamentsfulde - kvindelige gymnastikledere frem i lyset.  Over  dem  alle  stråler  den  finske gymnastikpædagog  Elli  Björkstén.  ALP, der giver et fascinerende billede af Björkstén, dokumenterer på overbevisende måde hendes store betydning for kvindegymnastikkens udvikling i  Danmark.  Men hvorfor  fik  denne  finske  dame  den  gennemslagskraft,  som  hun  gjorde?  Var  det tilfældigt, at det netop var hende? Var det på grund af personkendskab og/eller hendes karisma? Eller er der også andre forhold,  der  spiller  en  rolle.  Og  i  givet  fald hvilke? De spørgsmål kunne det have været interessant at få nærmere belyst.

Det komplicerede forhold mellem kvindegymnastik  og  naturvidenskab  tematiseres flere gange i afhandlingen. Naturvidenskabsmanden,  fysiologen  Johannes  Lindhard, som var datidens autoritet, kritiserede den svenske gymnastik for at være uvidenskabelig. Ifølge Lindhard tog den svenske gymnastik ikke tilstrækkelig hensyn til de  to  køns  grundlæggende  forskellighed. Selv  argumenterede  han  for  en  kvindegymnastik,  der  var  i  overensstemmelse med de anatomisk-fysiologiske  kendsgerninger. Med sin magtfulde position i det videnskabelige miljø bliver Lindhard en vigtig  alliancepartner  i  gymnastiklærerindernes  kamp for kvindegymnastikkens feminisering og fagets professionalisering. Det gælder  i  særlig  grad  for Agnete  Bertram. Men  henvisningen  til  videnskaben  var  i virkeligheden et tveægget sværd for kvin- degymnastikkens frontkæmpere. Nok gav det legitimitet at kunne henvise til videnskaben, men Lindhards gymnastikteori var også med til styrke en essentialistisk opfattelse  af  kvindelighed,  en  problemstilling som ALP dog ikke forholder sig til.

Der savnes i afhandlingen nogle refleksioner over selve brugen af begrebet videnskab. Blandt andet fremgår det ikke klart, om  ALP refererer Johannes Lindhards egen  selvforståelse,  eller  om ALP mener, som hun skriver, at Lindhard fremlagde en holdbar »videnskabelig dokumentation for de to køns grundlæggende forskellighed«. Helt  uklart  bliver  det,  når ALP om  Lindhards  forhold  til Agnete  Bertram  skriver: »Lindhards begejstring for Agnete Bertram kølnedes  angiveligt,  da  hun  begyndte  at skrive  videnskabelige  artikler  om  sit  system«.  Hvorfor  kølnedes  Lindhards  begejstring?  Krævede  han  ikke  netop  gymnastik på et videnskabeligt grundlag? Lagde han afstand, fordi Bertrams bestræbelser  på  at  videnskabeliggøre  sin  kvindegymnastik  mislykkedes?  Eller  er  der  tale om,  at  hun  brugte  begrebet  videnskab  på anden måde end Lindhard? Og hvad med Lindhard selv? Hvad er det for en forståelse  af  begrebet  videnskab,  han  lægger  til grund  for  sin  vurdering  af  gymnastik? Hvad  jeg  savner,  er  nogle  overvejelser over selve brugen af begrebet videnskab? Hvor går fronten? Er der tale om en skelnen  mellem  'en  videnskabeligt  begrundet gymnastik' og 'en uvidenskabeligt begrundet  gymnastik'?  Eller  er  der  tale  om  forskellige  forståelser  af,  hvad  der  er  videnskab? Eller drejer det sig slet ikke om videnskab,  men  om  at  begrebet  videnskab bruges i en retorisk kamp og et strategisk spil? Med videnskabens stærke status i den periode, som afhandlingen dækker, kunne det give prestige og magt, hvis man kunne henvise til videnskaben. Dog efterlader af- handlingen ingen tvivl om, at det ikke var videnskab , men lidenskab , der hos kvindegymnastikkens  pionerer  udgjorde  den  afgørende drivkraft.

Det er prisværdigt, at ALP inddrager begreberne  borger  og  medborgerskab  i  sin analyse, idet  kvindegymnastikken  uden tvivl bidrog til at gøre kvinder til fuldgyldige borgere i perioden fra 1880 til 1940. ALP gør  brug  af  den  engelske  sociolog T.H. Marshall's klassiske tredeling mellem civile  rettigheder,  politiske  rettigheder  og sociale rettigheder, dog uden at gøre nærmere rede for disse rettigheder og for den successive  implementering  af  dem.  Uden således at have udfoldet Marshall's tankegang  hævder ALP,  at  »kvindernes  vej  til medborgerskab (gik) i omvendt rækkefølge af Marshall's model. Først fik kvinderne sociale  og  økonomiske  rettigheder,  derefter politiske og sidst civile rettigheder«. At stille sagen op på den måde er en voldsom forenkling  af  en  kompleks  problemstilling. Det er selvfølgelig rigtigt, at kvinderne halter efter mændene, når det gælder tildeling af rettigheder; det er også rigtigt, at det medfører visse afvigelser i forhold til den generelle udviklingsrytme, men disse afvigelser  giver  ikke  grundlag  for  den påstand,  at  kvindernes  vej  til  medborgerskab som sådan gik i omvendt rækkefølge af Marshall's model. Når det gælder tildeling af rettigheder, er der ikke kun forskel på mænd og kvinder, som man kunne forledes  til  at  tro  ved  at  læse  afhandlingen, men også på mænd og mænd. Det var for eksempel ikke alle mænd, der fik politiske rettigheder  med  Grundlovens  indførelse  i 1849. Det var kun mænd, der havde 'foden under eget bord'. Det vil sige, man skulle have status som husbond for at få stemmeret. Det er først i løbet af det 20. århundrede, at alle mænd får de samme rettigheder. Ligesom der er forskel på mænd, er der også  forskel  på  kvinder,  når  sagen  ses  i  et medborgerperspektiv.  I  diskussionen  om, hvorvidt  kvinder  skulle  have  valgret,  var det et centralt spørgsmål i begyndelsen af det tyvende århundrede, om det var kvinder  i  al  almindelighed,  der  skulle  have valgret, eller kun kvinder, der havde status som  husbond,  altså  en  kvinde  med  egen husstand og indtægt. Med kommunalvalgreformen i 1908 og Grundlovsrevisionen i 1915 var der to store grupper, der fik adgang til at stemme, nemlig kvinder og tyendet. Men det er karakteristisk, at det var valgret til tyendet, der vakte absolut mest modstand i datiden. Forskellene i politiske rettigheder mellem mænd og kvinder viste sig  lettere  at  ændre  end  at  gøre  op  med forestillingen om husbond som rettighedsindehaver og tyendet som undersåt. Der er således grund til at nuancere beskrivelsen af forholdet mellem mænd og kvinder i et medborgerperspektiv. Hvis man alene gør den ulige fordeling af borgerrettigheder til et spørgsmål om køn - og ikke også til et spørgsmål om klasse - sker der en skævvridning af problemstillingen.

På trods af disse indvendinger, så har det været  en  fornøjelse  at  læse  Anne  Lykke Poulsens veldisponerede og velskrevne afhandling. Den bygger på grundige studier af et meget omfattende kildemateriale, den kaster nyt lys på en »kendt« idrætshistorie, og  den  holder  sit  fokus  hele  vejen  igennem.