Bourdieus selvanalyse og arv - Om 'Esquisse pour une auto-analyse'
Forfattere: Søren Damkjær
Tidsskrift: forumforidraet (2004-08-17)

## Bourdieus selvanalyse og arv

- Om »Esquisse pour une auto-analyse« af Pierre Bourdieu

Af Søren Damkjær

Pierre Bourdieus  betydning  for idrætsforskningen ligger på tre steder: Det første område  er  den  generelle  sociologi,  dvs. analysen  af  samfundet  som  et  komplekst system  af  kamp-  og  praksisfelter.  Idrætsfeltet er ét af disse kamp- og praksisfelter, set i lyset af de samlede felter i det sociale rum.  Bourdieu  skabte  sin  egen  analyse  i spændingsfeltet mellem fænomenologi, strukturalisme, praksisfilosofi og empirisme. Det andet område er kropssociologien, hvor han med begrebet habitus forsøgte at få  kroppen  ind  i  sociologien.  Det  tredje område er idrætssociologien, hvor han argumenterede for, at hidtil underprioriterede  områder  fik  en  betydning  som  felter, præget  af  akkumulation  af  økonomisk, kulturel og symbolsk kapital. Dette placerede idræt som et vigtigt felt blandt andre felter.

Bourdieu er pensum på grunduddannelserne i sociologiske studier og i humanistiske studier. Det gælder også idræt. Det er enhver billedstormers skæbne at blive positiveret  og  ende  som  eksamensstof  eller som  uomgængelig  reference  i  talrige  afhandlinger  og  eksamensprojekter.  Bourdieu er én af de franske sociologer, der har fået  international  gennemslagskraft  på  linie  med  poststrukturalister  som  Foucault eller  hele  det  dekonstruktivitiske  kleresi  i øvrigt,  der  gennem  en  intellektuel  kultur- eksport til USA er indgået i et sært amalgam af fransk poststrukturalisme og angloamerikanske kulturstudier. - Strømninger, der så igen er blevet reeksporteret til bl.a. Danmark. Det er også sket med Bourdieu, selvom hans sociologi er langt mere konventionel. Dermed menes, at han kun har erstattet de traditionelle begreber, sociologiske begreber som handling og institution med praksis og felt. Faktisk er Bourdieus reception  langt  mere  positiv  i  udlandet.  I Frankrig  var  han  en  stærkt  kontroversiel sociolog. Han var ringeagtet af store dele af  det  akademiske  establishment  og  af magtfulde kommentatorer i den publicistiske  presse.  Intet  under.  Bourdieu  hadede dem,  som  de  hadede  ham.  Måske  skaber had store tanker og store sociologer?

Som nævnt er Bourdieu også pensum på idrætsuddannelserne  i  Danmark.  »Felt«, »habitus«,  »fysisk  kapital«  og  »symbolsk kapital«  er  gængs  sprogbrug.  Men  denne reception af Bourdieu har trukket tænderne ud  af  den  grundlæggende  motivation  og ambition hos ham. Bourdieu er uforståelig uden  konflikten  mellem  ham  og  Akademia, den gensidige afsky. Nærværende artikel søger at lokalisere nogle af de mange paradokser,  der  omgiver  Bourdieu,  og  se ham selv som et slags kampfelt.

## Paradokser

Det er paradoksalt, at Bourdieu med denne meget bevidste stridbarhed skulle blive så konfliktløst accepteret i for eksempel USA og Danmark. Der er sket en positivering af Bourdieus sociologi. Med positivering mener  jeg,  at  den  oprindelige  motivation  og ambition hos forfatteren forsvinder. I stedet  optræder  en  opregning  af  større  eller mindre dele af teoriapparatet: habitus, felt, kapitalbegreberne,  you  name  it.  Hans  betydning for fransk og international sociologi,  kropssociologi  og  idrætssociologi  kan ikke  undervurderes.  Det  skyldes  ikke,  at han  skrev  særligt  meget  om  idræt.  Det skyldes snarere, at hans ambitiøse, sociologiske  projekt  også  tog  underprioriterede områder med, blandt andet idræt og fotografi som kulturel praksis. Hans ambition var  at  vise  den  sociale  strukturs  gennemslagskraft  i  alt  fra  den  intellektuelle  verdens meriteringssystemer i Frankrig til de mest ydmyge og provinsielle felter.

Efter Bourdieus død i 2002 udgav Wacqant  og  Calhoun  en  nekrolog,  der  er  optrykt  i  Dansk  Sociologi. 1 Denne nekrolog er  redelig  og  informativ,  men  ikke  særlig dybtborende, hvad en nekrolog jo heller ikke  skal  være.  Nekrologen  opregner  omhyggeligt Bourdieus intellektuelle historie, hans oprindelse, hans første studier i antropologi. Der er en afdæmpet analyse af hans forhold til det franske intellektuelle establishment.

Men  bogen  »Esquisse  pour  une  autoanalyse« er i realiteten Bourdieus egen nekrolog eller intellektuelle testamente. 2 Den er langt ondere og langt mere dybtborende end  nekrologen.  Dermed  er  alt  imidlertid ikke sagt. Bourdieus  selvanalyse  er et epistemologisk  dokument  til  sociologiens selvforståelse.  Bourdieus  teoriapparat  er som nævnt kendt,  udbredt,  og  optræder  i talrige  sammenhænge. Få, om nogen, har fulgt  den  egenartede  stædighed,  som  han repræsenterede - ikke mindst i forhold til det empiriske program.

I  øjeblikket  foregår  der  i  Frankrig  en åndelig bodeling af arven efter Bourdieu. Og  kritiske  røster  er  fremkommet.  Hvad skal vi med Bourdieu?

Og især - hvad skal man med Bourdieu efter hans død og efter denne skånselsløse selvanalyse?

## Selvanalysen

Selve selvanalysen har en historie. Den er skrevet i det sidste år, inden Bourdieu endeligt fik konstateret kræft. Den historie er beskrevet i efterordet til den første udgave, der  kom  på  tysk. 3 At  den  kom  på  tysk skyldtes blandt andet Bourdieus anstrengte forhold  til  den  franske  intellektuelle  og mediale offentlighed. Han ville med vilje ikke udgive den på fransk. Denne historie kan jeg ikke gengive her, men kun henvise til den tyske udgave. I den franske version hedder  bogen  »Esquisse  pour  une  autoanalyse« (2004). Det er i sig selv bemærkelsesværdigt og vidner om den internationale  gennemslagskraft.  Bourdieu  kalder den  med  vilje  ikke  en  selvbiografi,  men netop en selv-analyse. Han anvender sine egne sociologiske analyser på sig selv, sin intellektuelle  biografi,  sin  karriere  i  den franske  universitetsverden  og  sine  kolleger. Derom senere. Det, der er interessant i denne lille bog, er, at han spiller på en proces,  hvor  sociologen  (ham  selv)  bevæger sig mellem en proces af selv-objektivering og subjektivitet. Selvanalysens tese er derfor, at sociologen må objektivere sig selv i forhold til  sit  objekt  og  sig  selv  som  forskersubjekt.  Sociologen  må  gøre  sig  selv til et objekt gennem selvanalysen.

Her åbner der sig nogle sociologiske og filosofiske dybder, der slet ikke har været inde i receptionen af Bourdieu. Som sædvanlig har Bourdieu overrasket sine eftersnakkere.  Det  er  det,  der  gør  denne  lille bog så interessant. Selvanalysens formål er at  placere  Bourdieus  sociologi  i  det  rette perspektiv. Og det er ham selv, der leverer skytset.  Sociologien  er  en  dybt  personlig bevægelse  mellem  analyse,  teori,  empiri, selvanalyse og selv-objektivering. I efterordet til den tyske udgave kaldes selvanalysen med rette en »anti-autobiografi«. Det er der flere grunde til. Det er Bourdieus bidrag til en refleksion over sociologien, sociologen og objektet, nemlig samfundet.

## Fransk filosofi og sociologi i ´68

Der  udkommer  i  disse  år  en  hel  del  behandlinger af det franske intellektuelle liv i den periode, som var Bourdieus. Der er tale om en ny generation af sociologer og filosoffer, der behandler, lad os sige tresserne, i særdeleshed »68 og eftervirkninger af den franske diskussion. »French Theory« 4 behandler den post-strukturalistiske og dekonstruktivistiske  tradition,  dens  rødder  i Frankrig og dens eksport til USA. Det er Derrida,  Foucault,  Deleuze  og  Guarttari, ikke  Bourdieu,  der  er  temaet  her,  fordi Bourdieu  var  helt  sin  egen.  Det  var  hans placering i den franske intellektuelle debat. »Les Clercs de 68« behandler den franske intellektuelle scene  før,  under  og  efter »68. 5 Bourdieu tildeles ikke nogen stor rolle.  Det  skyldes,  at  han  betragtede  studenteroprøret som et udslag af forkælede overklassestudenter.

Bourdieus  egen  sociale  baggrund  var mere ydmyg som søn af en postfunktionær i Béarn i Sydvestfrankrig. Han delte skæbne med begavede underdogs fra pro- vinsen  og  den  lavere  middelklasse  i  det franske uddannelsessystem, som han avancerede  i,  men  som  han  hadede.  Han  var elev på »École Normale Supérieure« eller i slang  »Norm.  Sup.«,  et  meget  specielt, fransk eliteuniversitet.  Hans  lærere  var blandet  andet  Sartre  og  Althusser.  Sartre blev af sig selv og andre betragtet som den totale filosof, der havde en autoritativ filosofisk mening om alt. Hvor Sartre pludselig  oplevede  sine  ideer  om  fusionerende grupper blive til virkelighed i maj »68, så Bourdieu en forkælet gruppe af »Khagne« (slang for privilegerede studenter og i bredere forstand slang for hele det intellektuelle kleresi, der har sit udspring i de store skoler), der gik på barrikaderne i Paris. Det var  slet  ikke  Bourdieus  stil.  Han  hadede Sartre som den totale filosof, og han hadede  Althusser  som  den  totale  marxistiske modefilosof.  For  Bourdieu  var  den  totale filosof  en  filosof  med  en  mening  om  alt. Som person var Bourdieu selv beskeden og næsten  selvudslettende.  Hans  projekt  var en sociologisk refleksion på flere planer.

Det er det, der er det gennemgående tema i selvanalysen: hadet til det franske intellektuelle establishment og hadet til navngivne totale filosoffer. Han ville være sociolog imod filosofferne, men også sociolog  mod  den  empiristiske  og  positivistiske  sociologi.  Bourdieu  ville  forbinde  en engageret empiri med sociologisk teori og praksis.

## Den franske filosofiske scene

Der er ingen tvivl om den franske filosofis og sociologis status. Det er muligt, at den tyske  filosofi  med  Husserl  og  Heidegger var den førende i 20'erne og 30'erne. Men det  blev  gennem  Frankrig,  at  tankerne vandt  gennemslagskraft  gennem  Kojeve, Koyre,  Sartre  og  Merleau-Ponty.  Og  det blev den franske version af strukturalismen med  Lévy-Strauss,  der  satte  dagsordenen for opgøret mod fænomenologien og søsatte  et  strukturalistisk  program  og  en  intellektuel  refluks  med  »68  og  derefter  poststrukturalismen  og  dekonstruktion.  Bourdieu var en del af den franske intellektuelle scene. Hans selvanalyse afspejler det dybt paradoksale  forhold  til  det  filosofiske  og sociologiske  parnas  i  Frankrig.  Derved vinder denne selvanalyse også i interesse. Bourdieu forkastede Sartres totale filosofi til  fordel for en antropologisk og sociologisk analyse - vel at mærke med en tydelig distance  til  Lévy-Strauss  og  strukturalismen.

Ifølge selvanalysen var alle disse temaer allerede på plads i de tidlige studier i Kabylien (de franske kolonier i Nordafrika), mens Bourdieu var værnepligtig i den franske kolonikrig i Algeriet. Interessen for objektets  praksisser  -  det  sociale  livs  bevægelser mellem struktur og praksis - og sociologien som  analytisk og refleksiv praksis var altså allerede grundlagt tidligt i hans karriere. Han var menig og nægtede at  blive  befalingsmand.  Han  gennemførte - under noget usædvanlige vilkår - sociologisk-antropologiske  studier  i  en  krigssituation.  Det  var  her,  han  udviklede  sine ideer om den praktiske fornuft i forhold til alle slags kapitaler på spil i en traditionel kultur  indviklet  i  en  kolonikrig.  Derefter gennemførte  han  sociologisk-antropologiske studier i sin hjemby i Béarn.

## Dekontekstualiseringen

Dekontekstualisering  er  den  proces,  hvor en række tanker af filosofisk eller sociologisk karakter løsrives fra deres oprindelse, intellektuelle  miljø  og  øvrige  kulturelle kontekst.  Denne  dekontekstualisering  er også sket med Bourdieu. Hans analyser og begreber er positiverede, dvs. at de er blevet til en positiv og så at sige normal-sociologisk analyse. Bourdieus selvanalyse er en kraftig modgift mod den dekontekstualisering,  som  fransk  filosofi  og  sociologi har været udsat for, på godt og ondt. Med dekontekstualisering menes, at den oprindelige kontekst, motivation og for den sags skyld hadet er forsvundet i talrige oversættelser og kommentarer. Bourdieus selvanalyse er et dementi af den måde, han er blevet brugt på. Han mener, at konteksten er altafgørende. De store sociologier er utænkelige  uden  den  kulturelle,  historiske  og intellektuelle kontekst. Giddens er utænkelig  uden  en  engelsk  kontekst  igennem  30 år. Habermas er en del af en tysk intellektuel og politisk kontekst over flere årtier i sit forsøg på at forny den tyske filosofi og sociologi efter den politiske og intellektuelle katastrofe under nazismen.

Med positiveringen og dekontekstualiseringen forsvinder altså en masse vigtige pointer.  Bourdieu  bliver  reduceret  til  et  sociologisk  begrebsapparat,  der  egentlig  er dybt konventionelt. Habitus var der jo intet nyt  i.  Felter  er  Bourdieus  ide  om  institutioner, tilføjet hans egen hadefulde analyse af kamp, kamp og atter kamp. Der er hos Bourdieu  kamp  om  alt.  I  selvanalysen ser  man  provinsdrengen  med  de  ydmyge kapitalforhold, der kæmper sig op igennem et  fransk  uddannelsessystem,  der  fordrer kamp for opkomlinge og tildeler borgerskabets sønner og døtre i den intellektuelle verden en guldske i munden, inden de overhovedet åbner den. Når disse højborgerlige og borgerlige  studenter  bliver  færdige  fra  de berømte gymnasier, især i Paris, og når de cykler igennem det franske uddannelsessystem til de mest berømte højere læreanstalter, for eksempel »Norm. Sup.« og »Institut d' Études Politiques«, har de en økonomisk kulturel kapital, som Bourdieu ikke havde.

Bourdieu  havde  et  godt  hoved  og  en ubændig trang til at præge den franske sociologi. De talrige andre højere læreanstalter, de mange universiteter har ikke samme status. Det er det, Bourdieu skildrede i sit ondskabsfulde portræt i »Homo Academicus«. 6 I denne verden, domineret af totale filosoffer (Sartre, Althusser), var der ikke plads  til  nye  akademiske  discipliner  som sociologi,  og  der  var  slet  ikke  plads  til forskningsemner som populærkultur, fotografi,  sport  eller  krop.  Bourdieus  had  til dette  establishment  og  denne  filosofiske mafia  er  derfor  nøglen  til  hans  indsats. Derfor hans betydning for idrætssociologien.  Idrætssociologien  er  ét  af  de  ydmyge temaer, som Bourdieu ville rehabilitere.

## Hvad snakker vi om med selvanalysen?

Det er altså ikke en psykoanalyse, et tema, som  i forbindelse med  Bourdieu  ville kræve en særskilt behandling. Det er en socio-analyse  af  Bourdieu  selv.  Sociologen Bourdieu  gør  sig  selv  til  objekt  for  en bourdieusk analyse. En analyse af én sociolog, ham selv. Det er en refleksion mellem forskersubjektet, forskeren som objekt for sig selv og objektet, samfundet og dets forskellige felter, der er i centrum.

Det er et interessant projekt. Allerede på de første sider spørger man sig selv, vil det gå  godt?  Jeg  har  allerede  kraftigt  antydet min  mening.  Jeg  foretager  en  analyse  af Bourdieus selvanalyse. Altså en metaanalyse af Bourdieus egen metaanalyse. Men det inviterer Bourdieu selv til. Sociologen, også idrætssociologen, er altid eksistentielt involveret i forhold til sit objekt, sin egen subjektivitet og en objektivering af sig selv og  sit  objekt.  Her  ligger  Bourdieus  selvanalyses  betydning  for  idrætssociologien og  kropssociologien  udover  det  mere  udvendige teori- og begrebsapparat, der som sagt er gængs og nærmest banal viden og eksamenspensum. Det kunne minde om en kantiansk  afsøgning  af  den  sociologiske videns muligheder og grænser.

Idrætssociologien og idrættens felt kunne fortjene  en  sådan  selvanalyse.  Kan idrætsforskere objektivere deres egen subjektivitet  og  engagement  som  forskere  i forhold til objektet idræt? Almindeligvis er idrætsforskningen ikke refleksiv på det niveau,  som  Bourdieu  fordrer.  Enten  er  vi (jeg taler som kultursociolog) for tæt på eller  for  langt  fra.  Bourdieus  refleksioner overført  på  idrætsvidenskaberne  ville  opløse den pseudo-enighed, der gemmer sig under  elevatorordene  tvær-  og  enhedsvidenskab.  Idrætsvidenskaberne  med  deres forskellige biologiske, historiske, sociologiske  og  psykologiske  komponenter  ville smelte  væk  med  en  selvanalyse  i  Bourdieus  stil.  Kort  sagt,  flosklerne  ville  forsvinde til fordel for en stringent analyse af idræt som felt, idrætsforskning som forskningsfelt og idrætssociologen som forsker.

Hvad gør jeg så her, som dansk kultursociolog? En meta-analyse af Bourdieus selvanalyse? Hvorfor ikke? Jeg kender ikke andre  eksempler  på  en  sådan  selvanalyse, hvor en sociolog analyserer sig selv som objekt med sine egne sociologiske begreber. Bourdieu er både beskeden (i forhold til det franske parnas) og ubeskeden i forhold til sine ambitioner om sociologiens, hans egen sociologis betydning. En intellektuel krukke, der spiller på sine egen karriere og spiller på den franske filosofis og sociologiske historie  og  paradokser.  Selvanalysen  er dybt paradoksal. Det er her, at testamentet får en betydning for sociologisk relektion, langt ud over nekrologer og udvandet brug af alle de begreber, der er gængs eksamenspensum på andet semester.

## Den splittede habitus

I selvanalysen opregner Bourdieu sin splittede habitus: splittelsen mellem en strålende akademisk karriere og sin egen ydmyge sociale oprindelse. Dette skabte en række ambivalenser og i sidste instans paradokser. Måske er det nøglen til Bourdieus sociologi. Det er en form for refleksion, der allerede var forberedt i de tidligere værker. Det  kommer  til  fuld  udfoldelse  i  »Homo Academicus«.  Som  nævnt  er  denne  lille skitse til en selvanalyse nøglen til hele forfatterskabet.  Her  får  vi  nøglen  til  sidst. Hvad man kun kunne ane, får her sin endelige og næsten grusomme form. Selvanalysen er en grusom historie om en vilje hos Bourdieu til at reflektere over sig selv som sociolog,  sin  karriere  som  sociolog,  sin placering i det akademiske Parnas i Frankrig og i sidste instans om sociologien som erkendelsesform.  Det  biografiske  fylder som nævnt ikke meget, bogen er jo en antibiografi. Motivationen bag skitsen er åbenlys.  Bourdieu  nærede  et  ubændigt  had  til hele det franske establishment, det akademiske, det politiske, det filosofiske. Der er ikke bare tale om et ressentiment, der er tale om et velargumenteret had.

## Tilbage til paradokset

Paradokset ligger i, at Bourdieu selv nåede de højeste akademiske grader som leder af »Centre de la Sociologie Européenne« og medlem af »Collège de France«. Han nåede til den højeste top i det franske akademiske  liv. Alligevel  er  selvanalysen  uden nåde, der er intet forsonende. Det er ikke sociologiens Hans Christian Andersen. Det er  ikke  den  grimme  ælling,  der  bliver  til svane. Det er den grimme ælling i den akademiske andedam, der fastholder sin grimhed, selv om den er blevet til en intellektu- el svane. Som stædigt nægtede at lade sig indrullere i det akademiske etablissement. Som  nævnt  vil  Bourdieu  ikke  kalde  sin skitse en selvbiografi. Der er et element af krukkeri i det, fordi det faktisk er en selvbiografi. Fra de første studier i Algeriet, fra studierne i Béarn til den akademiske karriere i Paris. Det er en intellektuel selvbiografi. Men det er også en særegen sociologisk refleksion, hvor sociologen anvender sine egne teorier på sig selv. Her ligger paradokset.  For  at  sige  det  kort:  Kan  man gøre det? Skal man tro det?

## Fransk krukkeri

Selvfølgelig skal man ikke tage Bourdieu på ordet. Franske filosoffer og sociologer er nogle  store  krukker.  Som  nævnt  hadede Bourdieu  Althusser,  den  kommunistiske modefilosof. Og han hadede Sartre, to af de store avatarer, den ene strukturmarxist, som ville forny den marxistiske filosofi (Althusser), den anden den marxiserende eksistentialist, der ville forny en revolutionær teori (Sartre). Bourdieu havde en vis og stærkt begrænset  veneration  for Aron,  den  store borgerlige sociolog. Og han havde en vis veneration  overfor  Merleau-Ponty,  og  et vist kongenialt forhold til Foucault.

Hvad er så en selvanalyse? Det er, at sociologen underkaster sig selv en socio- eller autoanalyse. Det kunne minde om psykoanalyse, men har i princippet intet med det at gøre. Bourdieus forhold til psykoanalysen er et kapitel for sig, som jeg her ikke  kan  komme  ind  på.  Den  sociologiske selvanalyse er simpelthen en objektivering af sociologen selv i forhold til sig selv, sine relationer, de sociale relationer, han er en del  af.  Er  det  en  sociologisk  pendant  til psykoanalysen?  Udfra  det intellektuelle klima i Frankrig i hele perioden er det en nærliggende  tanke.  Forskellen  er  en  ud- præget vilje til objektivering af forskningsobjektet  og  af  forskningssubjektet,  lad  os sige Bourdieu selv. Det er en særegen hermeneutik, der ikke er præget af forståelseshorisonter, men af vilje til objektivitet. Her dukker der en del filosofiske problemer op. Bourdieu har forsaget og hadet den totale filosofi, nu erstatter han den med en total sociologi.  Endnu  et  paradoks.  Når  det  er sagt, ser man nogle dybder i selvanalysen, der belyser Bourdieus projekt. Sociologen Bourdieu ville løsrive sociologien, sin sociologi fra de »totale filosoffer«. Hvad han ender  med,  er  jo  en  bourdieusk  videnskabsteori, hvor hele inventariet anvendes med masser af indsigter til følge.

På den måde havnede Bourdieu som total sociolog  uden  at  være  total  filosof.  Total sociolog  i  den  forstand,  at  Bourdieu  har analyseret stort set alle samfundsmæssige fænomener fra top til bund. Fra det akademiske ræs til sporten og andre ydmyge kulturfænomener. Selvanalysen er nøglen til en forståelse af hans analyse af stort set samtlige  samfundsinstitutioner,  kunst,  litteratur, samfund, sport. Hertil hører en særlig forkærlighed for marginale områder, grupper, sport, bønder i Sydfrankrig.

## Tilbage til sporten og kroppen

Som nævnt opdyrkede Bourdieu med omhu oversete  genstandsområder  som  sporten. Sporten som felt er et felt som alle andre, hvor  der  foregår  en  kamp  om  positioner. Sportsdiscipliner er fordelt i sportens sociale rum, fordi hver sportsart i sig selv udgør en sportskapital, der kan være større eller mindre. Sportskapitalen kan konverteres til økonomisk,  kulturel,  social  og  symbolsk kapital. Og i sidste instans til symbolsk kapital. En del franske idrætssociologer fulgte, om ikke Bourdieus program, så dog retningen. Det samme gælder kroppen. Det var ikke Bourdieu, der opdagede kroppen som tema. Kroppen blev tematiseret af så mange andre i løbet af 60'erne. Bourdieu indskrev kroppen i sin teori i form af fysisk kapital og inden for de felter, hvor kroppen er central, mode, sport og kunst. Habitus blev trylleformlen for denne indskrivning.

## Indforståethed, analyse og refleksion

For en ikke-franskmand er denne lille bog så fyldt af fransk indforståethed, at det kræver  en  stor  ordbog  og  en  generation  af franskkendere  at  gennemskue  denne  indforståethed.  Det  franske  uddannelsessystem var dengang og er i dag noget af en jungle. Og Bourdieu med sin ydmyge baggrund  bevægede  sig  til  de  højeste  poster, gymnasium i Pau, gymnasium i Paris, stilling på »École des Hautes Études en Sciences Sociales« og »Collège de France«. Han var selv en »Khagne«, altså som forklaret ovenfor et medlem af det intellektuelle system. Det var et system, han afskyede, men ikke kunne undsige sig.

Men man savner faktisk en analyse. Det er alt for indforstået. Det er faktisk en indforstået sociologi. Hadet og ressentimentet har her taget helt overhånd. Var Bourdieu nogensinde glad? Subjektet Bourdieu som person, hans sociologiske subjektivitet, hans selv-objektivering i selvanalysen, hans analyser og indbefattede produktion, alt falder totalt sammen i et ondskabsfuldt portræt af hans egen livs- og intellektuelle historie. Men uden den sociologiske distance, tværtimod. Bourdieu blev offer for sin egen sociologiske hybris, ligesom de filosoffer, som han kritiserede. Umiddelbart vil jeg mene, at den helt konventionelle selvbiografi ville have været mere på sin plads.

Den lille bog er både umådelig beskeden og umådelig prætentiøs. Bourdieu ville til allersidst sætte hele det franske intellektuelle miljø på plads med sig selv som centrum, objekt og subjekt. Helten er hans sociologi,  der  så  at  sige  skulle  skabe  denne selvanalyse.  Grundlæggende  rejser  denne lille bog, dette testamente en række interessante spørgsmål om refleksiviteten i sociologien, for videnskaben som helhed og for den enkelte sociolog. Måske har Bourdieu alt for kategorisk og med et alt for ubændigt had til filosofferne smidt barnet ud med badevandet? Han har villet erstatte de totale filosoffer med sin egen totale sociologi, der dybest set er en bourdieusk videnskabssociologi. Her ligger stof til eftertanke.

Blev Bourdieu den totale sociolog? Paradoksalt nok kastede han sig ud i videnskabsfilosofiske  diskussioner.  Han  var  da tæt på at blive den totale sociolog. Ser man på den imponerende række af antropologiske og sociologiske værker, er der få områder, han ikke har beskæftiget sig med.

Bourdieus filosofi er alt for svag. Hans sociologiske filosofi holder ikke. Bourdieus kropssociologi, der især er udfoldet i La Distinction, tager alle de temaer op, der allerede  var  oppe  i  den  franske  diskussion. Bourdieu  opfandt  ikke  kroppen.  Han  opfandt  heller  ikke  begrebet  »habitus«.  Det var en tanke fra Aristoteles.

Denne  selvanalyse  burde  få  en  særlig betydning for  den  sociologiske  tænkning, ikke på trods af, men i kraft af de indeholdte  paradokser.  Kan  en  sociolog  analysere sig  selv  sociologisk?  - Anvende sin egen teori på sig selv?

Hvad bliver resultatet?

Bogens  stil  mangler  ikke  en  vis  patos, for ikke at nævne en typisk fransk selvhøjtidelighed,  der  for  mig  virker  irriterende. Bourdieu er  i  bund  og  grund  ligeså  selvhøjtidelig som andre franske produkter af det franske intellektuelle kleresi.

Det ligger i det franske intellektuelle liv, at  man ikke imiterer eller citerer. Der kastes  nogle  store  temaer  op,  som  de  store guruer fisker op, om sprog, struktur, krop, samfund. Så giver hver stor guru sit bidrag, som helhed uden at referere til andre guruer.  Fransk  sociologi  og  filosofi  på  det  niveau er ikke fyldt med fodnoter. En fransk filosof kan skrive talrige bøger mod andre filosoffer uden at nævne deres navne.

## Konklusion: Bourdieus arv i forhold til krops- og idrætssociologien

Boet efter Bourdieu skal gøres op. Her er selvanalysen  et  indlysende  eksempel,  der kan modvirke den banalisering, som hans sociologi har været genstand for. I kropssociologien må man sige, at habitus etc. i dag næsten er reduceret til en banalitet.

I  idrætssociologien  er  hans  ideer  om idrættens  totale  rum  egentlig  overset,  og idrættens felt i placeringen af samtlige felter på samme måde.

Den  lille,  men  tætte  selvanalyse  kan, blandt andet i kraft af de paradokser, den indeholder, modvirke en positivering og dekonstekstualisering af Bourdieus indsigter og det sted, han tænker fra. Det sted er hadet mod den totale filosofi, det er hadet til en åndløs empirisme. Omvendt er det sansen for sociale processer også inden for de mere ydmyge og oversete områder, herunder idrætten. Og endelig er det viljen til en sociologisk selvanalyse, dvs. en ny måde at tænke  forholdet  mellem  sociologen  som subjekt/objekt  og  felterne  for  en  sociologisk analyse som objekter. Måske vil denne lille bog vise sig at være Bourdieus vigtigste,  fordi  den  kaster  et  nyt  perspektiv  på hele det tidligere forfatterskab.

## Noter

- 1 Dansk Sociologi nr. 1 (13), 2002.
- 2 Pierre Bourdieu: »Esquisse pour une auto-analyse«, Édition Raisons d'agir, Paris, 2004.
- 3 Pierre  Bourdieu:  »Ein  soziologischer  Selbstversuch«, efterord af Franz Schultheis, edition Suhrkamp, Frankfurt am Main 2002.
- 4 »French Theory«, François Cusset. La Découverte. Paris 2003.
- 5 Bernard Brillant: »Les clercs de 68«, Presses Universitaires de France, Paris, 2003.
- 6 Pierre Bourdieu: »Homo Academicus«, Les Éditions de Minuit, Paris, 1984.