Niels Henrik Gregersen og Carsten Bach-Nielsen (red.): Reformationen i dansk kirke og kultur, bind I-III (Syddansk Universitetsforlag, 2017)
Forfattere: Kurt E. Larsen
Tidsskrift: dttk (15-06-2018)

Reformationen i dansk kirke og kultur, bind I-III Niels Henrik Gregersen og Carsten Bach-Nielsen (red.) Syddansk Universitetsforlag, 2017

1518 sider

Anmeldt af Kurt E. Larsen (i tale ved lanceringen på Københavns Universitet, 29. september 2017).

Dette trebindsværk må siges at være Luther-jubilæumsfejringens litterære højdepunkt. Henved 1500 sider om reformationen i dansk kirke og kultur, fra 1517-2017. Jeg har været meget glad for at læse værket  igennem.  Trods  de  mange  sider  har det  været  en  fornøjelse.  Det  er  sjældent, at  et  forskningsbaseret  historieværk  kan præsenteres  som  »underholdende«,  men det  står  der  (bind  I,  side  13),  og  mange timers læsning senere vil jeg konkludere, at værket har levet op til det. Det er et flot bogværk.  De  lærde  artikler  er  suppleret med et hav af gode billeder, avis-klip og sjove karikaturtegninger. Sjovest for mig var den præst, der i et udslag af reformationsiver og sprogmodernisering står ved graven og ikke siger:  »Af  jorden  skal  du igen opstå«, men siger det moderne: »Hav en fortsat god dag« (III, 144). Det krydrer også kapitlerne, når man hører, at biskop Resen foredrog over Ny Testamente i tyve år uden at nå igennem det (I, 250). Eller Kaj Munk, der troede, Luther ville brække sig i Abrahams skød, når han overværede, hvordan  danske  teologer  i  1936  fejrede ham selv ved at fremhæve læren om retfærdiggørelse af tro (III, 85).

Værkets styrker træder frem, når man sammenligner med 1936-værket. Det jubilæumsår udkom en tyk bog med titlen: Luthers arv og Danmarks kirke. Som titlen  viser,  samlede  man  sig  dengang  om kirken. Det var en grå bog, skrevet af en række mænd fra  kirken. Nogle ganske få billeder,  ellers  en  række  kirke-artikler. Det nye værk er meget større. Også meget bredere, fordi det beskriver følgerne af reformationen: Kunst, musik og skolepolitik er  med.  Også  dansk  litteratur  er  dækket for visse perioder. Det nye værk er en universitetsbog og handler meget om fagteologer - uden dog at glemme forkyndelsen og de andre ting fra kirkens hverdag, som 1936-bogen  fokuserede  meget  på.  Dengang var også de kirkelige retninger vigtige, og syv af dem præsenterede sig selv og  deres  syn  på  reformationen.  Det  har redaktørerne til det nye værk ikke valgt, og det afspejler udviklingen i kirke, folk og  tværfagligt  videnskabeligt  arbejde  i Danmark fra 1936 til 2017. Det er helt naturligt.

Der  har  været  store  forventninger  til dette værk. I Kritik 2010 hed det på bagsiden, at det var en grov og selvfed historieforfalskning,  at  europæisk  oplysning og  ytringsfrihed  går  tilbage  til  Martin Luther. »Man hører ofte, at det Islam har brug for er en Luther. Hm - en antisemitisk, teokratisk skriftfundamentalist med blodtørst  over  for  anderledes  tænkende? Sådan en har Islam da allerede - han hedder Osama Bin Laden«. Inde i selvsamme nummer af Kritik lød der helt andre stemmer. Blandt andet skrev Per Ingesman, at dansk  »historisk  og  kirkehistorisk  forskning har i alt for høj grad været interesseret i selve begivenhedsforløbet omkring reformationens indførelse. Vi mangler nærmere  studier  i  det  nok  så  vigtige spørgsmål  om,  hvad  reformationen  på langt sigt kom til at betyde for det danske samfund«.  Lykkedes  projektet  så?  Fik  vi den oversigt, vi havde håbet på? Ja, det er lykkedes at vise vores lands arvegods fra reformationen. Det er en bedrift.

Naturligvis  er  der  også  noget  at  diskutere. Og man kan begynde med at tage fat i det særligt danske. Mange af os har sikkert prøvet at skulle forklare den danske kirkelige virkelighed over for udlændinge,  og  de  kære  amerikanere,  tyskere eller  bare  nordmænd  forstår  simpelthen ikke den danske folkekirkeordning. Ingen anden  kirkeordning  er  som  den  danske, skriver Ditlev Tamm (II, 181). Kunne det ikke give mere anledning til at overveje, hvad  der  særligt  har  været  på  spil  her, siden  vi  -  i  forhold  til  andre  lutherske kirkesamfund - åbenbart har gået vores egen danske vej? Hvorfor er der en særlig dansk, luthersk model i kirkelivet (III, 336). Komparativ kirkehistorie er en besværlig ting. Der er undervejs små spændende udblik til andre lande: Der var færre feminist-teologer i Danmark (III, 111) og  mindre  politisering  i  Danmark.  Det kunne  dog  have  været  spændende  med flere udblik og sammenligninger mellem det danske og andre lutherske lande, kulturer og kirkesamfund.

I  den  forbindelse  kan  man  bemærke, at  værket til en vis grad er sejrherrernes historie. Andre lutherske kirker og lande havde fra midt i 1800-tallet stærke ny-lutherske bevægelser med forskellige slags konfessionel  lutherdom  -  i  Norge,  Sverige, Tyskland, for ikke at sige USA. Men det fik vi ikke i Danmark, trods tilløb i årene 1840-1860 og senere. Og hvorfor ikke det? Og hvad betød det for dansk teologi og kirkeliv, at vi fik så forholdsvis få konfessionelle lutheranere i kirke og teologi? Værket  beskriver  meget  udførligt,  hvad der har levet i Danmark, men ikke hvad vi  ikke fik med fra Luther. Nadveren var som  bekendt  meget  vigtig  for  Luther  og reformationens gang. Men den spiller en meget lille rolle i bogen. Mange forfattere giver  deres  forskellige  bud  på  linjen  fra Luther  til  velfærdsstaten,  men  hvordan Luthers  teologi  om  nadveren  og  dansk syn og praksis vedrørende nadver er, kunne  være  udfoldet  meget  mere.  Hvorfor blev det, der var så vigtigt for Luther, så uvigtigt  netop  i  det  lutherske  Danmark? I  1936-jubilæumsbogen  havde  biskop  J.

Ammundsen  en  artikel  om  den  danske kirkes særpræg, og en tilsvarende opsamlende artikel kunne jeg godt have ønsket med i værket.

Man sidder også tilbage  med  spørgsmålet om, hvad det har betydet, at vi blev netop lutherske, og ikke præget af andre grene af reformationen. Calvin hævdes at have været bedre til at forbedre samfundet og den enkelte (I, 44), men hvordan kan man så sige, at netop lutherdommen virkede samfundsforandrende? Redaktørerne taler om protestantismens mentalitet som afgørende for samfundet i Nordeuropa (I, 24), og jeg er ikke uenig, men burde man så ikke have gået dybere ind i,  hvad  det  betød  for  Danmark,  at  netop lutherdommen  (og  ikke  Calvin,  III,  181; 187) blev næsten enerådende her? Nogle gange;  antydes  der  en  påvirkning  fra ikke-luthersk  side.  De  katolske  sygehuse kaldte de danske frem (II, 28). Vækkelsesbevægelser  stod  bag  demokrati  (II,  46), og  kirkeligt  socialt  arbejde  stod  bag  offentlig forsørgelse før staten (II, 145). Det kunne have været interessant at få dette udfoldet mere: Hvad har frikirker og vækkelsesbevægelser med en eller anden grad af påvirkning fra ikke-luthersk protestantisme  haft  af  betydning?  Frikirkerne  er ikke  meget  med  i  bogen  -  de  var  heller ikke procentvis mange, men hvordan har de påvirket de lutherske?

Det  er  en  overvejelse  værd,  om  man i  for  høj  grad  kan  søge  reformationens spor med den store lup. Jeg har læst kapitlerne  igennem  med  det  spørgsmål  i baghovedet: Er der i dette historiske stof en tydelig linje tilbage til reformationen? Det er der i de fleste tilfælde og det bliver påvist.  Men  undervejs  støder  man  ind  i folk, der var helt på afstand af Luther og reformationens kerne. Hvordan mon teologiprofessor Hornemann selv har tænkt om sit forhold til reformationen, da han i 1818 gengav Romerbrevet 1,17 ved: »Den retfærdige  skal  vorde  lykkelig  ved  sin retskaffenhed  og  sin  dyd«  (II,  208)?  Eller teologiprofessor Eduard Geismar, der i 1932 slog et slag for synergismen. Da er man vel nogenlunde så langt fra Luthers og hele reformationens kerneteologi, som  man  kan  komme.  Hvilken  mening giver det så egentlig at tale om en arv fra reformationen? En ting er, at der er ting hos  Luther,  Niels  Henrik  Gregersen  ikke synes nutiden kan bruge i dag (III, 467), men kan der ikke også være teologer, der simpelthen er så langt fra reformationens centrale  anliggender,  at  det  ikke  mere giver mening at tale om nogen arv? Min bedstefar  var  gartner,  men  det  får  ikke mine planter til at gro, for jeg har hverken lyst til eller forstand på havebrug, og hvad kan det så bruges til, at der i min slægt har været gartnere engang?

Som  regel  lykkes  det  forfatterne  at få  knyttet  tråden  mellem  de  forhold  de beskriver  og  arven  fra  reformationen. Enkelte  gange  er  der  taget  noget  med, der ikke har nogen reel kontakt til reformationen.  Det  gælder  for  eksempel  nutidens salmer og kirkemusik. Jeg er ikke overbevist om et link fra gospelkor i folkekirken til reformationen - ud over friheden til  flere  musikformer.  Simon  Grotian  siges  at  være  i  familie  med  Brorson og Ingemann langt ude (III, 428) og Iben Krogsdals mod-salmer er også taget med. Min amerikanske dogmatiklærer tilhørte som lutheraner fra Brooklyn et meget lille mindretal. Tænk at bo i Danmark, sagde han - alle er lutherske. Even the cows are lutherans ! I stedet for at prøve at gøre alt og alle i Danmark til lutherske kunne man overveje den mulighed, at reformationens arv  simpelthen  nu  er  brugt  op.  Modsagt eller simpelthen glemt på salmeområdet.

Tilsvarende: Vi får en glimrende oversigt  over  historien  om  skiftende  ægteskabsforståelser. Ville det ikke være reelt at sige, at reformationens tanker om ægteskab  nu  er  forladt,  bortset  fra  i  nogle små mindretal af teologer og kirkeretninger? Arven er brugt op! (III, 393). Redaktør Gregersen skriver selv, at teologi fortsat skal være en sekulær praksis (III, 288) - og det må vel også høre til i gruppen af emner, hvor man bevidst imødegår arven fra Luther og reformationen.

Jeg bemærker også, at forfatterne ikke altid er enige. Der er mange og ret forskellige bud på forholdet mellem Luther og nutidens velfærdssamfund og det er i orden i et værk hvor henved fyrre forfattere har bidraget  fra  hver  deres  fagfelt.  Når  man når frem til nutiden, så sker det i stigende grad, at aktuelle teologiske og kirkepolitiske  positioner  træder  frem  hos  forfat- terne.  I  afsnittet  om  kirken  i  1900-tallet er der to syn på Ribers-sagen - altså sagen med den nyreligiøse kirketjener, der først blev udelukket af folkekirken. Herom har Lisbeth Christoffersen én kirkepolitisk mening, nemlig at såkaldte »kirkelige garantier« ikke er godt (II, 203), mens Hans Raun Iversen kort efter indtager den modsatte holdning (III, 243). Det er naturligvis  i  orden  at  være  uenig,  men  i  et  værk af denne kvalitet kan man savne den syntese,  der  ser  argumenterne i et metaperspektiv og sætter synspunkterne i relation til reformatorerne.

I  ethvert  bogværk  kan  en  anmelder påpege mangler. Men det skal ikke skjule for det faktum, at der er en mængde stof i værket. Der er talrige detaljer at arbejde videre med, så også på den måde er værket  fremtidsorienteret  og  brugbart  som en vidensbank i fremtiden. Mine kritiske bemærkninger  skal  ikke  underkende,  at jeg faktisk mener, at der er tale om en stor dag i dansk kirkehistorieskrivning. Nu er der  på  sagligt  og  fagligt  højt  plan  givet meget mere dokumentation for reformationens langsigtede følger i dansk kirkeliv. Tillykke til redaktørerne og forfatterne.