Fire »nye« Kierkegaard-dedikationer. Lidt til belysning af Kierkegaards forhold til R. Nielsen og J. P. Mynster
Forfattere: Niels Jørgen Cappelørn
Tidsskrift: kierkegaardiana (1974-06-08)

## Fire »nye« Kierkegaard-dedikationer

Lidt til belysning af Kierkegaards forhold til R. Nielsen og J. P. Mynster

af NIELS JØRGEN CAPPELØRN

- I. Dedikation fra Søren Kierkegaard i Kjerligheden Gjeminger 1847.
- II. Dedikation  fra  Søren  Kierkegaard  i  » Ypperstepræsten «  -   » Tolderen «  -» Synderinden «  1849.

```
Til Hans Excellence Geheime-Statsminister A.  S.  Ørsted R af E:  St af D. og DM. m:m: i dybeste Ærbødighed fra Forfatteren.
```

Til

Hans Excellence

Hr. Geheime-Conferentsraad A. S. Ørsted

R.  af E.  St.  af D.  St.  af St O:  m. m.

i  dybeste  Ærbødighed fra  Forf.

III. Dedikation  fra  Søren  Kierkegaard  i Indøvelse  i  Christendom 1850.

Til

Hr.  Prof R.  Nielsen Raf D

Venskabeligst

fra

Udgiveren

IV. Dedikation  fra  Søren  Kierkegaard  i Indøvelse i  Christendom 1850.

Til

Deres  Excellence  høiærværdige  Hr. Biskop Dr.  Mynster St.  af D.  m. m.

med dyb Ærefrygt fra  Udgiveren

## Ad  I  og  II.

Begge  dedikationer,  der  findes  i  to  mæcenatsexemplarer  trykt  på  velin,  er skrevet med en rolig og sirlig skrift og vidner om Kierkegaards nøje registre­ ring af modtagerens ændrede rang og orden.

Anders  Sandøe  Ørsteds  titel  af  Geheime-Statsminister  er  betinget  af  hans medlemskab af gehejmestatsrådet, af hvilket han blev medlem 30. marts 1842. Når  han  derimod  tituleres  Geheime-Conferentsraad  i  dedikationen  fra  1849, skyldes det, at han tog sin afsked fra rådet 21. marts  1848;  rangen af gehejmekonferensråd  stammer tilbage fra  1841.

Ørsted blev Dannebrogsmand i 1813, Storkorsridder af Dannebroge i 1836, indstiftelsesdag

Ridder  af  Elefantordenen  i  1847  og,  i  egenskab  af  dansk  statsminiser,  Stor­ korsridder af Sankt Olav Ordenen på denne ordens 21.  aug.  1847.1

Datidens  almindelige  høflighedsformular  »i  dybeste  Ærbødighed«  til  de

- 1  Det kgl.  norske  Ordenskancelli  har velvilligst givet  denne oplysning.

højerestående  personer  er  den  kendte  fra  de  to  allerede  offentliggjorte  dedi­ kationer  til  A.  S .  Ørsted  i  henholdsvis Afsluttende  uvidenskabelig  Efterskrift og Sygdommen til Døden?

## Ad III.

Rasmus Nielsen blev extraordinær professor i moralfilosofi  som  Poul  Martin Møllers  efterfølger  i  1841  og  ordinær  professor  i  1850.  Ordenen  Ridder  af Dannebroge hidrører fra  1847.

Dedikationen, der er skrevet i en stor og flygtig skrift i et mæcenatsexemplar trykt på velin, er enestående og indirekte oplysende.

Enestående er  den, eftersom  det  er  den  eneste  offentligt  kendte  dedikation fra  Kierkegaard  til  R.  Nielsen  -   og  det,  selvom  korrespondancen  imellem dem lader  ane  endnu to:  i  henholdsvis  et  exemplar  af Lilien  paa  Marken  og Fuglen  under Himlen 3   og  i  et  exemplar  af Sygdommen til Døden ,   begge fra 1849.  Den  sidste  gave  var  ledsaget  af en  billet.2 3 4  Indirekte  oplysende  er  dedi­ kationen,  eftersom  den  giver  et  fingerpeg  om  det  for  Kierkegaard  så  smer­ tende  »brud«  dem imellem i april  1850.  -  Om forbindelsens trefasede forløb kan følgende skitseres:

I  foråret  18485   blev  Kierkegaard  grebet  af  den  tungsindige  tanke,  at  han snart  skulle  dø.  Så  fast  et  tag  havde  denne  følelse  i  ham,  at  han  ikke  kunne besinde sig på at udgive de færdigliggende skrifter: En Cyclus ethisk-religieuse Afhandlinger,  Sygdommen til Døden  og Indøvelse i  Christendom, og  hvis  de skulle  udgives,  ikke  vidste,  hvorvidt  han  skulle  udgive  dem  under  eget  navn eller  pseudonymt.6   Udgivelsen  af  den  lille  æstetiske  artikel  »Krisen  og  en Krise  i  en  Skuespillerindes  Liv«  i Fcedrelandet 1848,  nr.  188-191  (24.-27. juli)  blev afgørende.  Den dannede så at sige et gennembrudsgrundlag for den fremtidige  produktion,  idet  udgivelsen  af  den  for  Kierkegaard  blev  beviset på  uforsvarligheden  i  fortsat  at  bruge  »den  indireete  Meddelelses  Form«.7

2 Cf. Breve og Aktstykker vedrørende Søren Kierkegaard. Udg.  ved Niels  Thulstrup.  Kbhv. 1953  (herefter cit.  som Br.  og  Akt.); bd.  I  p.  338  og p.  341.

3  Cf.  ibid.  nr.  209,  et  brev  fra  R. Nielsen  dateret  »Tirsdag  d.  25  Mai  1849«,  hvori  han  i et postscriptum  takker  »for denne Gave«.

4  Cf.  ibid.  nr.  213,  Kierkegaards  billet  fra  juli  1849,  og  nr.  215,  R.  Nielsens  takkebrev dateret  »Lyngby d  28 Juli  1849«;  se også  nr.  222  og Pap. X,  1   A  636.

5  Angående Kierkegaards  tidligere kritiske holdning over for R. Nielsen  cf. Pap. II  A  546; III B  192  p.  230-231; SV (2.  udg.)  VII,  154  og XIII,  400.  Cf.  også  replikskiftet mellem Kierkegaard  og  Sibbern,  således  som  det  er  gengivet  i  Hans  Brøchners Erindringer  om Søren  Kierkegaard. Udg.  med  indl.  og  oplysn.  af  Steen  Johansen.  Kbhv.  1953,  stk.  21; og  i  Richard  Magnussen Søren  Kierkegaard set  udefra. Kbhv.  1942,  p.  122.

6  Cf. Pap. IX  A  178;  216.

Kierkegaard havde nu vist,  at  han  stadig formåede at bevæge og tumle sig i  den  æstetiske  genre,8   at  han  ikke  blot  var  tyet  til  kristendommen  som  en alderens  og  modgangens  trøstende  tilflugtssted  i  pietistisk  overspændthed. Ligeledes  havde  han,  ved  at  frembringe  denne  æstetiske  produktivitet,  for­ hindret  en  misforstående  sammenligning  og  sammenblanding  af  ham  og  en apostel samt dannet en baggrund, mod hvilken den planlagte, afgørende frem­ stilling af kristendommen ville komme til  at  stå i en endnu stærkere kontrast end ellers.

Under  alle  disse  opslidende  reflexioner  angående  udgivelsen  af  ikke  blot denne avilføljeton men i  lige  så  høj  grad  af  den  omtalte  færdigliggende pro­ duktivitet,  var  det  Kierkegaard  nærede  ønsket  om  at  knytte  et  eller  andet menneske til  sig.9   Efter  endnu  en  række  overvejelser  og  efter  at  R.  Nielsen havde gjort tilnærmelser til ham, besluttede Kierkegaard sig til  at optage for­ bindelse med ham,1 0  for at han -  hvis Kierkegaard skulle dø -  så kunne give den  fulde  og rigtige  forklaring  på  forfatterskabets  egentlige mening,  indhold og  formål  samt  publicere  de  efterladte  papirer.1 1   Endvidere  ønskede  Kierke­ gaard også herved at modgå den mulige anklage, at han skulle have unddraget sig den menneskelige instans.1 2

Artiklen »Krisen og en Krise i en Skuespillerindes Liv«  spillede også i dette forhold en betydningsfuld rolle. Den blev en prøve for R. Nielsen. Nu skulle det  vise  sig,  hvorledes  han  uden  Kierkegaards  ligefremme  forklaring  »vilde spillerinde.  Fremdeles  Artiklen  indeholdt  en  lille  Hentydning  til  Martensen. Hvis R.  Nielsen  paa  nogen  Maade vilde undgaae at  have Dom tilfælles med de Vedkommende, maatte dette overlades til ham. Kort han maatte et Øieblik

bedømme  en  saadan  tilsyneladende  pludselig  æsthetisk  Artikel  om  en  Skue­ staae ubetinget  alene,  at  jeg kunde see,  hvor vi vare.«1 3

R.  Nielsen  befandt  sig  på  landet,  nærmere  bestemt  i  Tårbæk,  da  artiklen udkom.  Den  første  meningsudveksling  fandt  derfor  sted  i  en  række  breve  - de  fleste  af  disse  breve  kendes  dog  ikke -   hvoraf det  fremgår,  at  R.  Nielsen ikke  havde  forstået  artiklens  dybere  betydning  i  relation  til  forfatterskabets helhed.1 4   R.  Nielsen  havde  altså  ikke  bestået  prøven;  men  da  Kierkegaard »troer paa, at Misforstaaelse er et dialektisk Moment i Forstaaelse«,1 5  indbyder han  alligevel  R.  Nielsen  -   på  trods  af  dennes  indignerede brev  -   til  samtale i  sit  hjem  på  hjørnet  af Rosenborggade og Tornebuskegade,  så  snart R.  Niel­ sen  vender  hjem  fra  sit  sommerophold.

7 Cf.  ibid.  IX  A  180.

8  Cf.  ibid.

9  Cf.  ibid.  VIII,  1   A  554.

10  Cf.  ibid.  IX  229-231;  X,  6 B  93  p.  102.

11  Cf.  ibid.  IX  A  228.

12  Cf.  ibid X,  1   A  110;  X,  2  A  266.

13  Cf.  ibid.  IX  A  229  p.  127.

Da R.  Nielsen kom tilbage  fra  landet,  viste  det  sig  imidlertid,  at  den  fare, Kierkegaard havde frygtet ved at have taget R. Nielsen ind i sit Guds-forhold,

ikke var så stor som først tænkt.1 6

Kierkegaard var klar over,  at det snart ville blive åbenbart,  om R.  Nielsen kunne bestå sin prøve, om han redeligt ville erkende, hvad han skyldte ham.1 7 Han ville  nok medgive,  at  han  delvis  var  blevet  forstået  af  R.  Nielsen,  men også  kun  delvis,  da  denne  blot  »fortrylies  af  Alt  dette  Dybsindige,  iler  hjem og tegner det op og meddeler det -  istedet for først at gjøre det til  Handling i sig«.1 8  Eller sagt med andre ord, R. Nielsen manglede reduplikation.

Den  19.  maj  1849  udkom  R.  Nielsens  12  forelæsninger  over  Jesu  liv: Evangelietroen  og  den  moderne  Bevidsthed, hvori  han  modstiller  evangelie­ troens  princip  med  det  moderne,  videnskabelige  spekulations-princip.  Sagen afgøres  ikke  i  bogen,  R.  Nielsen  hævdede  derimod,  under  kierkegaardsk  på­ virkning,  at  »Striden  er  da  som  en  Proces;  Processen  gaaer  sin  Gang;  Sagen indlades til Dom;  Læserens Samvittighed er den Jury, der afsiger Dommen«.1 9

Kierkegaard var  meget  utilfreds  med  bogen,  da  han  mente  i  den  at  se  et bevis  på,  at  R. Nielsen  hovedsageligt  havde  sluttet  sig  til  ham  for  at  bruge ham til  egen  anerkendelse.  R.  Nielsen  havde i  vid  udstrækning  dels  benyttet Kierkegaards  pseudonyme  skrifter  -   men  uden  direkte  at  citere  dem  -   dels hentet  ideer  fra  deres  samtaler  -   igen  uden  at  angive  kilderne;2 0   hele  bogen var  »en  utrolig  Mængde  smaalig  Copisterie, og  daarlig  Copisterie«.2 1   Han

havde heller ikke forstået, at troen i absolut, kvalitativ lidenskab skal  forblive som  en  hemmelighed.  I  stedet  for  at  stille  troen  op  over  for  tvivlen,  således som R. Nielsen havde gjort det,  og i klogskab give grunde for  dens sandhed, skal  man  ifølge  Kierkegaard  i  etisk  selvfornægtelse  tage  afstand  fra  enhver form  for  at  begribe  og  i  stedet  med  troens  lidenskab  tro  det  ubegribelige.2 2 Kierkegaards  vrede  gav  sig  udslag  i  udarbejdelsen  af  et  polemisk  angreb  på R. Nielsen, et angreb som dog aldrig blev publiceret.2 3

14  G F . Br.  og  Akt. nr.  182,  R.  Nielsens  brev  dateret  »Taarbsek.  Aug.«  i. e.  aug.  1848,  og nr.  183,  Kierkegaards  udaterede  brev.

15  Cf.  ¡bid.  nr.  183.

16  Cf. Pap. IX  A  259.

17  Cf.  ibid.  X,  1   A  87.

18  Cf.  ibid.  X,  1   A  111.

19  Cf. Evangelietroen  og den moderne Bevidsthed p. VII-VIII.

20  Cf. Pap. X,  1   A  349;  414.

21 Cf. ibid.  X,  6  B  84  p.  92.

Kort  før Sygdommen til Døden udkom  30.  juli  1849,  sender  Kierkegaard R.  Nielsen  et  exemplar  vedlagt  en  billet,  hvori  han  kort  omtaler  forholdet mellem  Johannes  Climacus  og  Anti-Climacus,  at  den  første  nægter  at  være kristen  og  derfor  kun  angriber  indirekte,  medens  den  sidste  hævder  at  være kristen og derfor angriber direkte.2 4  I  sin takkeskrivelse af 28.  juli  1849  med­ deler R. Nielsen sporadisk, at coincidenspunktet mellem de to er forargelsen.2 5 Imidlertid trækker han i et senere brev af  10.  aug.  stolt denne relativt rigtige opfattelse  tilbage,  idet  han  »har  gjort  en  ny  Opdagelse«,  der  bestaar  i  den forkerte antagelse,  at  Climacus  og Anti-Climacus  coinciderer  i  fortvivlelsen.2 6

Kierkegaard bliver nu mere og mere ængstelig for, at R. Nielsens egentlige motiver  ikke  er  at  gavne  hans  sag  men  snarere  at  bruge  ham  i  et  angreb  på Martensen.  Et  sådant  angreb  ønskede  han  afgjort  ikke  på  indeværende  tids­ punkt,  selvom  det  var  yderst  nærliggende,  eftersom  Martensen  i  fortalen  til sin Den  christelige  Dogmatik, der  var  udkommet  i  juli  samme  år,  indirekte havde  affærdiget  Kierkegaards  skrifter  som  »Strøtanker  og  Aphorismer,  Ind­ fald  og  Glimt«.2 7   Dog må  det  tilføjes,  at Kierkegaard  på  en  måde  selv  synes at  have  opfordret  R.  Nielsen  til  at  »angribe«  Martensen,  da  han  ikke  mente selv  at  kunne  »tage  Partes«.  Han  skriver  således  i  et  brev  til  R.  Nielsen: »...  Det  bliver  vel  bedst,  at  De  tager  en  lille  Position  mod  »Systemet««.2 8 Kierkegaard  har  endog  vedlagt  nogle  bemærkninger  nedfældet  i  anledning af fortalen til  Martensens dogmatik,  samt tilføjet to bemærkninger, der skulle danne  slutningen.  Dette  benægter  Kierkegaard  imidlertid  at  have  gjort,  idet han karakteriserer angrebet som verdslighed og som et bedrag hos R.  Nielsen »i Retning af at have havt et umiddelbart Discipel-Forhold til mig, som havde jeg  umiddelbart  sagt  ham,  hvad  han  skulle  gjøre«.2 9   Det  Kierkegaard  ville, han  skulle  have  gjort,  var  at  give  »en  ganske  simpel  Replik  med  Personlig­ heds  Selvfølelse  og  Værdighed«.3 0   R.  Nielsen  indrømmer  da  også,  at  hans angreb på Martensen var et bedrag mod Kierkegaards sag3 1  og at Kierkegaard til  stadighed  havde misbilliget  denne polemik.3 2

22  Cf.  ibid.  X,  1   A  349.

23  Cf.  ibid.  X,  6  B  83-89.

24  Cf. Br.  og Akt. nr.  213.

25 a. ibid.  nr.  215  og Pap. X,  1   A  636.

26  Cf. Br.  og Akt. nr.  221  og Pap. X,  1   A  636.

27  Cf. Den  christelige  Dogmatik

28  Cf. Br.  og  Akt. nr.  231.

p.  III.

Kierkegaard fik ret i sine bange anelser. Allerede  15. okt. samme år udkom R.  Nielsen  med Mag.  S.  Kierkegaards  »Johannes  Climacus«  og  Dr.  H.  Mor­ tensens  »Christelige  Dogmatik «. En  undersøgende  Anmeldelse. Anmeldelsen var tidligere blevet indvarslet i et brev til Kierkegaard, dateret 28.  aug.  1849, hvori det hedder:  »De vil maaskee desuden med det Allerførste see Noget fra mig«.3 3  R.  Nielsen forsøger i bogen at klargøre forskellen mellem Afsluttende uvidenskabelig  Efterskrift  og  Den  christelige  Dogmatik under  synsvinklen »Vil  Christendommens  Sandhed  efter  sin  Natur  være  Gjenstand  for  objectiv Viden?«3 4   Hans  intention  er  at  gøre  rede  for  »den  theologiske  Videnskabs principielle  Forhold  til  Christendommen«.3 5   Idet  han  hævder,  at  Martensen vil  svare  ja  og  Kierkegaard  nej  på  det  stillede  principspørgsmål,  tager  han klart parti for sidstnævnte mod Martensen, for det subjektivt existentielle mod det  objektivt  spekulative,3 6   og  idet  han  vil  forklare  dogmatikerens  tænkning som  værende  existentiel,3 7   mener  han,  at  det  var  »meget  bedre,  om  Dogma­ tikeren  opgav  den  speculative  Skuen  af  Guds  Kjerlighed,  og  tog  til  Takke med Troens Tænkning,  for ved  den  at  gjengive  »de christelige  Forestillinger i  deres  praktiske,  blot  anvendelige  Betydning««.3 8

Omend Kierkegaard medgiver  R.  Nielsen,  at  han  ved  dette  polemiske  an­ greb  på  Martensen  havde  »vovet  Noget«,  anseer  han  det  alligevel  for  »en Mislighed«,  at  R.  Nielsen  »selv  paavirket  strax  ligesom  indcasserer  det  Ho­ norar,  saa  ogsaa  at  faae  Lov  til  at  holde  Dom  over  Martensen,  og  næsten bringe Pseudonymerne i en forkeert Belysning«.3 9  R. Nielsen viser sig ikke at være  »kommet  videre  end  til  at  benytte  nogle  enkelte  Theses  af  en  Pseudo­ nym,  og  som  han  docerer«.4 0   Skønt  Kierkegaard  således  misbilliger  dette angreb  på  Martensen,4 1   beslutter  han  sig  dog  til  ikke  at  angribe  R.  Nielsen offentligt,  da  han  i  sin  tilbageholdenhed  ser  »det  bedste  Beviis  for,  at  jeg idetmindste  seer den  Sag an«.4 2

29  Cf. Pap. X,  6  B  91  og X,  3  A  9  p.  16.

30  Cf.  ibid.  X,  2  A  580  p.  415.

31 Cf.  ibid.  X,  6  B  96  p.  106.

32  Cf.  R.  Nielsens  artikel  »En  god  Gjerning«, Fædrelandet 1855,  nr.  8  (10.  jan.),  sp.  30.

33  Cf. Br.  og Akt. nr.  223.

34  Cf. Mag.  S.  Kierkegaards » Johannes  Climacus.  og  Dr.  H.  Mortensens » Christelige  Dog­ matik «  p.  4.

35  Cf.  ibid.  p.  6.

36  Cf.  ibid.  p.  108-109  og  p.  128.

37  Cf.  ibid.  p.  76.

38  Cf.  ibid.  p.  90.

39  Cf. Pap. X,  2  A  266 p.  196-197.

Uoverensstemmelsen  får  ikke  Kierkegaard  til  at  opgive  forholdet  til  R. Nielsen,  foreløbig  fortsættes  torsdags-spadsereturene,  idet  han  har  en  anelse om, at R.  Nielsen  er på  bedre  veje.4 3   På  den  sidste  spadseretur  i  året  1849,  i slutningen af dec.  måned, bringer Kierkegaard derfor atter sagen på bane, og R.  Nielsen indrømmer da,  at hans angreb på Martensen var bestemt af  noget personligt.  Kierkegaard  refererer:  »Han  følte  sig tilsidesat ved  Siden  af  Mar­ tensen;  Martensen sad nu allerede i flere Aar paa den Plads i Videnskabernes

Selskab,  som tilkom ham«.4 4

I  begyndelsen  af  1850  gør  R.  Nielsen  de  første  skridt til  at  trække  sig  ud af forholdet til Kierkegaard,4 5  vel til en vis grad på grund af hans forberedelse af Evangelietroen og Theologien. Tolv Forelæsninger holdte ved Universitetet i  Kjøbenhavn  i  Vinteren  1849-1850, som  udkom  6.  april  1850.  Den  næst­ følgende torsdag,  den  11.  april,  betegner  på  en  vis måde  et  afgørende vende­ punkt i  forholdet mellem  dem.  Under  spadsereturen tager Kierkegaard  sagen om  R.  Nielsens  tre  bøger4 6   op  til  fornyet  og  afgørende  diskussion,  idet  han foreholder  R.  Nielsen,  »at  den  Diversion,  han  havde  commanderet  (hans  3 Bøger)  totalt  betragtet  ikke  var  religieust  betjent«.4 7   Endvidere  pointerer  han påny,  at  R.  Nielsen  havde  plagieret  både  deres  samtaler  og  pseudonymerne samt gjort det hele til  doktrin,  ligesom hans angreb på Martensen var et mis­ greb udsprunget af hans personlige  »fjendskab«  til Martensen.  Skønt R.  Niel­ sen uberettiget bliver vred og forsvarer  sig med,  at Kierkegaard gør ham uret med disse beskyldninger, skilles de dog  »in bone caritate«.  Kierkegaard havde derfor  en  velbegrundet  forhåbning  om,  at  han  den  følgende  torsdag  kunne genoptage diskussionen og  få  R.  Nielsen  til  »at  føle  sig  forpligtet  til  ganske eenfoldigt  at  gjøre  noget  for  Sagen  som  Anmelder  eller  Deslige«.4 8   Imidler­ tid sender R. Nielsen en billet, hvori han »Paa Grund of Omstændighederne« renoncerer på  torsdags-turene.4 9   Kierkegaards  første reaktion  er  ikke  at  svare men  at  afvente  begivenhedernes  gang,  da  han  anser  det  skete  for  at  være noget godt.5 0

40  Cf.  ibid.  X,  2  A  267.

41  Cf.  ibid.  X,  6  B  91  p.  101.

42  Cf.  ibid.  X,  2  A  266  p.  198.

43  Cf.  ibid.  X,  2  A  410.

44  Cf.  ibid.  X,  2  A  298.

45  Cf. Br.  og  Akt. nr.  247  og  249.

46  I. e. Evangelietroen  og den  moderne  Bevidsthed,  Mag.  S.  Kierkegaards  »Johannes  Climacus  «   og  Dr.  H.  Mortensens  »Christelige  Dogmatik«.  En  undersøgende  Anmeldelse og Evanglietroen  og Theologien.

47 Cf. Pap. X,  3  A  2  p.  6.

Endnu  den  samme  dag  skifter  Kierkegaard  dog  standpunkt  og  skriver  det første koncept til  et brev, der efterfølges af endnu tre.5 1   I disse koncepter,  der meningsmæssigt  er  af  så  godt  som  samme  indhold,  undrer  Kierkegaard  sig over, hvori de omstændigheder, R. Nielsen angiver, kunne bestå;  han  er  nær­ mest tilbøjelig  til  at  antage,  at  R.  Nielsen  selv  har  foranstaltet  dem,  ligesom han  i  det  første  koncept  antyder,  at  han  forstår  billetten  som  et  brud  fra R. Nielsens side.5 2  Yderst sandsynligt er det, at R. Nielsen ved de forhindrende omstændigheder hentyder til  det opgør, der fandt sted torsdag den  11.  april.5 3 Den  ambitiøse  professor  i  moralfilosofi  har  ikke  villet  lade  sig  bebrejde  og vejlede  af Kierkegaard eller nøjes med den underordnede stilling i forhold til ham.  Imidlertid  havde  det  været  Kierkegaards  håb,  at  R.  Nielsen  havde  ud­ stået stødet,  og  at  han havde fået  et religiøst udtryk  frem i ham,  så deres for­ hold var blevet sandere. Var denne forhåbning gået i opfyldelse, ville Kierke­ gaard have trukket sig tilbage og overladt R. Nielsen at fungere.5 4  Dette havde R. Nielsen  blot  ikke  forståelsen,  af  og tålmodigheden  til  at  vente på.

I  det  femte  koncept5 5   opgør  Kierkegaard  deres  flerårige  forhold,  idet  han nok  en gang  fremhæver  sin  misbilligelse  af  de  nielsenske  skrifter,  bl. a.  fordi R.  Nielsen  her  havde  ytret  sig  anderledes  end  i  de  private  samtaler.  Længe, men forgæves havde Kierkegaard ventet på  en  ændring5 6   og  ser  sig  nu  nød­ saget  til  at  »bryde«  forbindelsen.  Så  vidt  koncepterne.  I  den  definitive  svar­ skrivelse5 7   tager  han  et  ikke  slet  så  drastisk  skridt,  tværtimod  ytrer  han  her ønsket  om,  at  forbindelsen  fortsat  må  bestå,  dog  med  den  betingelse,  at  for-

## 48  Cf.  ibid.

49  Cf. Bf.  og  Akt. nr.  252;  angående  dette  og  de  følgende  breves  dateringsproblemer  se prof.  N.  Thulstrups  redegøelse  i Bf.  og  Akt. bd.  II  p.  109.

50  Cf. Pap. X,  3  A  2  p.  6.

51 Cf. Bf.  og  Akt. nr.  253-258.

52  Cf.  også  hetil Pap. X,  3  A  7.

53  Cf. Bf.  og  Akt. nr.  258  og Pap. X,  3  A  2  p,  5-6.

54  Cf. Pap. X,  3  A  7  p.  12-13.

55  Cf. Bf.  og  Akt. nr.  257.

56  Cf. Pap. X,  3  A  7  p.  13.

57  Cf. Bf.  og  Akt. nr.  259.

holdet  bliver  friere,  at  der  ikke  mere  skal  existere  faste  aftaler  om  torsdag som  mødedag,  men  alt  skal  afhænge  af  det  tilfældigt  indtræffende,  da  det bundne forhold er for belastende for hans samvittighed.  Sluttelig foreslår han, at de mødes den følgende dag -  der ikke er en torsdag -  for at de kan få talt ud om sagen og hver især komme på det rene med, hvor de står.

R.  Nielsen  tager  begejstret  imod  indbydelsen,5 8   og  de  mødes  onsdag  den 30.  april,5 9   hvor Kierkegaard  endnu en gang gør det klart,  at  han ønsker for­ holdet  friere.  Det  var  med  vemod  Kierkegaard  følte  sig  tvunget  til  at  tage dette skridt;  det var så tungt,  fordi han havde taget R. Nielsen ind i sit Guds­ forhold, i. e.  at  han  »for  Gud  havde besluttet at gjøre Forsøget med ham«,  så han følte sig  »forpligtet til  at  finde  sig i Alt,  forpligtet til  ikke at  bryde med ham men haabe«.6 0   Kierkegaard  forbliver  da  også  i  håbet  om,  at  R.  Nielsen en dag vil forstå,  »at det han skulde var noget Eenfoldigt og Simpelt«  i stedet for  docerende  at  opbygge  et  videnskabeligt,  kunstlet  system,  således  som  det var  sket  i Evangelietroen  og den  moderne  Bevidsthed. Men  det  står  klart  for Kierkegaard,  at  der  kun  gives  to  muligheder:6 1   enten  at  forholdet  gøres  så stærkt, at han ligefrem i alle enkeltheder dekreterer R. Nielsen hvad han skal gøre,  hvilket  imidlertid  er  umuligt,  da  han  derved  vil  blive  altereret;  eller også, at forholdet fortsat holdes friere, hvilket i virkeligheden viser sig at være den eneste mulighed.

Der kendes ingen brevveksling mellem Kierkegaard og R. Nielsen fra tids­ rummet  april  1850  til  4.  febr. 185 2,6 2   vel  hovedsageligt  fordi  R.  Nielsens begejstring ret hurtigt synes at være taget af.  Imidlertid betyder dette ikke,  at torsdags-turene  helt  ophører,  et  bevis  herfor  giver  R. Nielsens  billet,  dateret »Torsdag  d.  4  Fbr.  1852«,  hvori  det  hedder:  »Ved  en  Upasselighed  er  jeg idag  forhindret  fra  at  spadsere«.  Sandsynligt  er  det  at  antage,  at  forholdet virkelig  blev  friere,  at  de  kun  spadserede,  når  tilfældighederne  ville  det  så.6 3 Een ting er  afgjort,  den  frekvens,  hvormed  R.  Nielsen  omtales i  dagbøgerne, er  stærkt  aftagende  fra  og  med  april  1850;  og  når  han  omtales,  er  det  altid i forbindelse med den velkendte problematik, som stadig spøger i Kierkegaards tanker,  men  der  er  ikke  kommet  nye  momenter  ind  i  sagen  som  følge  af  et fortsat  nært  og  fast  forhold.

58  Cf.  ibid.  nr.  260.

59  Cf. Pap. X,  3  A  12 p. 18.

60  Cf.  ibid.  X,  3  A  133  p.  104.

61  Cf.  ibid.  X,  3  A  9  p.  16.

62  Cf. Br.  og  Akt. nr.  291.

63  Cf. Pap. X,  3  A  701  p.  450;  X,  4  A  365  p.  215;  377  p.  223  og Br.  og  Akt. nr.  296,

R.  Nielsens  afslag  i  billetten  af  2.  juni  1852.

I aug.  1850 når Kierkegaard frem til en endelig afgørelse. I nogen tid havde han  holdt  igen  med  at  udgive  noget,  da  han  ville  give  R.  Nielsen  mulighed for at publicere sine ting og derved bevise,  hvad han  duede til.6 4   Kierkegaard havde siden R.  Nielsens udgivelse af Evangelietroen og den moderne Bevidst­ hed i  maj  1849  kun udgivet Sygdommen til Døden, der  da  havde  ligget  færdigskrevet siden maj  1848. Indøvelse i Christendom, som var færdigudarbejdet i dec.  1848, blev derimod holdt tilbage helt til aug.  1850, på hvilket tidspunkt Kierkegaard bliver klar over, at han ikke mere kan spilde tiden men må gribe til  for  at  fuldføre  sit  værk.  At  han  således  selv  udgiver  de  to  bøger,  som  det oprindeligt var tiltænkt R. Nielsen at udgive, viser, at den egentlige betydning af  deres  forhold  var  ophørt.  Dog  er  der  stadig  ikke  tale  om  et  direkte  brud, hvilket  tydeligt  fremgår  af,  at  Kierkegaard  sender  R.  Nielsen  et  exemplar  af Indøvelse i Christendom -  ganske som han før krisen havde sendt et exemplar af Sygdommen til Døden -   og  denne  gang  endda et mæcenatsexemplar med, den her for første gang publicerede, dedikation fra  udgiveren.  Det  er  i  denne sammenhæng dedikationens enestående betydning viser  sig.

Til  belysning  af  den  sidste  periode  indtil  Kierkegaards  død  yder  kilderne kun  sparsomme  oplysninger. Korrespondancen  er  øjensynligt  helt  gået  i stå,  ligesom omtalen af R.  Nielsen i dagbøgerne bliver stadig mere sporadisk. Kierkegaard  vender  igen  og  igen  tilbage  til  Problematiken  fra  maj  1849  til april  1850.  Ligeledes  ser  han  ved R.  Nielsens udgivelse  af Dr.  H  Mortensens dogmatiske  Oplysninger  belyste den  28.  dec.  1850 endnu et bevis på R.  Niel­ sens uanfægtede fortsættelse af linien  fra Evongelietroen  og den moderne Be­ vidsthed  og på,  at  han  har  nået,  »hvad  han  ønskede:  han  er  sluppet  ud  mig forbi og har  faaet  fat  paa  Martensen«.6 5   6

Ført under kirkekampen viser det sig tydeligt,  at  R.  Nielsen  stadig  er  rede til  at  gå  i  brechen  for  de kierkegaardske tanker.  Den  10.  jan.  1855  lader  han således  i Fædrelandet indrykke  artiklen  »En  god  Gjerning«,  hvor  han  for­ svarer  Kierkegaards  »indsigelse  imod,  at  Biskop  Mynster  i  Kirkens  Navn bliver  kaldet  »et  Sandhedsvidne,  et  Led  af den  hellige Kjæde  osv.««6 7   og ka­ rakteriserer  den  som  »en  god  Gjerning«.  Han  hævder  mod  Kierkegaards kritikere,  at  »den  kierkegaardske  Stræben«  er  »en  i  høi  Grad  kirkelig  Stræ­ ben«, at han kun arbejdede for »Uro i Retning af Inderliggjørelse«;6 8  ligeledes mener han, lidt for simplificeret, at Kierkegaard med hele sin produktion »kun har sigtet paa Eet, kun villet Eet... det er Besvarelse af det Spørgsmaal:  Hvad er et Sandhedsvidne?«.6 9  Idet Kierkegaard gjorde indsigelsen, lagde han sagen i Guds hånd og vovede »det Anstødelige«, han gik til »det Yderste for Idealets Skyld«.7 0   R.  Nielsen  slutter  derfor  artiklen  med  at  opfordre  Martensen  til  at give  en  indrømmelse,  ikke  for  Kierkegaards  skyld  eller  for  sin  egen  skyld, men for  at  også  »Indrømmelsen  fra Kirkens  Side«  kan  »gaae til  det Yderste for  Idealets  Skyld«.  En  endnu  skarpere  afgørelse  stiller  han  Martensen  over for  i  artiklen  »Til  høivelbaarne  Høiærværdige  Biskop  Martensen.  Et  Spørgs­ maal«,7 1   idet  han  afkræver  Martensen  en  »ufeilbar  og  uigjenkaldelig«  dom i sagen.

64 Cf. Pap. X,  3  A  381  og  558.

65  Cf.  ibid.  X,  3  A  701  p.  450.

66  Cf. Fædrelandet 1855,  nr.  8  (10.  jan.),  p.  29-30.

Kierkegaard  var  meget  utilfreds  med  artiklen  »En  god  Gjerning«.  Han udarbejdede således en polemisk modartikel  »I  Anledning af Prof. N.  Optræ­ den ved denne Leilighed«,7 2   som han dog aldrig lod publicere.  Hovedindven­ dingen er den, at R. Nielsen i sin fantasi har digtet en collision,  »en, mskelig, slet  Handling,  dog,  gudd.,  en god  Gjerning«,  som han tillægger Kierkegaard, en  collision  som  R.  Nielsen  i  virkeligheden  har  hentet  forbilledet  til  i  de pseudonyme  skrifter.  Kierkegaard  mener  imidlertid  ikke,  at  han  på  nogen måde har  forbrudt  sig  mod  det  etiske,  hvorfor  der  heller  ingen  grund  er  til at løfte hans »angreb« op i det guddommeliges sfære. Hans utilfredshed stræk­ ker sig også til Giødwad, redaktøren af Fædrelandet, med hvem han diskuterer artiklen  og  bladets  optagelse  af  den.7 3   Han  havde  helst  set,  at  bladet  ikke havde bragt artiklen, da en anerkjendende artikel  let kunne give det udseende af,  at  han  ikke  stod  alene  i  sin  »Isolation«,  i  sin  »Særskilthed  som  Enkelt« og derved svække indsigelsens kraft.

67  Angående det citat R.  Nielsen  her  refererer  til  cf. Prædiken,  holdt  i  Christiansborg Slots­ kirke  paa  5te  Søndagen  efter  Hellig  Tre  Konger,  Søndagen  før  Biskop  Dr.  Mynsters Jordefærd. Af Dr. H.  Martensen.  Kbhv.  1954,  p.  5;  se  også SV XIV,  5.

68  Denne  sætning  havde  R.  Nielsen  tidligere  ladet  trykke  med  udhævede  typer  i  sin  an­ meldelse  »Til  Selvprøvelse,  Samtiden  anbefalet af  S.  Kierkegaard«  (cf. Fædrelandet 1854, nr.  303 (29.  dec.),  der  utraditionelt,  udelukkende  bestod  af  et  langt  citat  fra  den  an­

meldte  bog,  cf. SV XII,  311.

69  Cf. Fædrelandet 1855,  nr.  8,  p.  29.

70  Cf.  ibid.  p.  30.

71 Cf. Fædrelandet 1855,  nr.  13  (16.  jan.),  p.  49.

72  Cf. Pap. XI,  3  B  101  p.  162-164.

73  Cf.  ibid.  XI,  2  A  413  p.  403.

Af såvel R. Nielsens artikel som af Kierkegaards påtænkte gensvar fremgår det  med  al  ønskelig  klarhed,  at  deres  forbindelse  har  været  så  godt  som  af­ brudt.  R.  Nielsen  skriver  således  i  »Forbigangenhedens  Tempora«:7 4   »naar han  talede  med  mig  (selv  naar  han  drillede  mig)«,7 5   og  Kierkegaard  siger  i den forbindelse,  at  de  »bogstaveligt  næsten  aldrig sees privat«.

Endelig  skal  det  for  fuldstændighedens  skyld  tilføjes,  at  R.  Nielsen,  som nævnt,  tidligere  havde  givet  sin  sympati  for  Kierkegaards  angreb  på  kirken et skriftligt udtryk, idet han i Fædrelandet lod indrykke en Anmeldelse af Til Selvprøvelse, Samtiden anbefalet. Glemmes må det heller ikke,  at han i  1857 udgav S.  Kierkegaard' s  Bladartikler i  alt  væsentligt  overensstemmende  med Kierkegaards  egne  instruxer  for  »Artikler  i  »Fædrelandet«  fra  Dato  18  Dec. til  Dato  26  Mai  1855«,7 6   og  i  1859 En  Bladartikel  af  S.  Kierkegaard, udg. som  Anhang til  »S.  Kierkegard' s  Bladartikler«.

## Ad IV.

Dedikationen  til  biskop,  dr.  theol.  J.  P.  Mynster  er  skrevet  med  en  rolig  og fast hånd i et mæcenatsexemplar trykt på velin.

Mynster  blev  dr. theol.  i  1815  på  disputatsen De  ultimis  annis  muneris apostolici a Paulo gesti disqvisitio, ordensbiskop i 1834 og storkorsridder i 1836. Tilføjelsen  »m. m.«  hentyder  givetvis til,  at Mynster  i  1815  var  blevet ridder af  Dannebroge,  i  1826  dannbrogsmand  og  i  1828  ridder  af  Dannebrogs­ korset.

At Kierkegaard sender Mynster et dedikationsexemplar af Indøvelse i Christendom er  i  sig  selv  ikke  exeptionelt;  således  havde  han  allerede  sendt Kjer­ lig  bedens  Gjerninger fra  1847, Lilien  paa  Marken  og  Fuglen  under  Himlen fra  1849  og Sygdommen  til  Døden ligeledes  fra  1849.7 7   Også  Mynster  har sendt Kierkegaard  dedikationsexemplarer  af  sine  skifter.7 8

Kierkegaard havde endog overvejet at dedicere »Taler ved Altergangen om Fredagen«, i. e.  fjerde afdeling af Christelige Taler, som  »en Concentration af Veneration«7 9   til  Mynster,  fordi  Kierkegaard  paa  det  tidspunkt  overvejede  at standse  sin  forfattervirksomhed.8 0   Udkastet  til  denne  påtænkte,  trykte  dedi­ kation har følgende ordlyd:8 1

74  Cf.  ibid.  XI,  3  B  101  p.  165.

75  Cf. Fædrelandet 1855,  nr.  8,  p.  29.

76  Cf. Pap. XI,  3  B  128-135.

77  Cf. Br.  og Akt. bd.  I  p.  339-340.

78  Cf.  f. ex.  ibid.  nr.  234,  der  er  et  takkebrev  fra  Kierkegaard  for  Mynsters Om  Hukom­

melse.  En  psychologisk  Undersøgelse fra  1849.

»Hans Excellence

Høiærværdige Hr.  Biskop Dr.  Mynster St.  af D.  og DM.  m: m:

helliges

dette  lille  Skrift

i  dyb  Ærefrygt.«

Planen  bliver  imidlertid  ikke  realiseret;8 2   dels  fordi  Kierkegaard  endnu  ikke helt  er  klar  over,  hvordan  hans  fremtidige  stilling vil  blive,  om  han  vil  blive æret  eller  forfulgt.  En  sådan  tilegnelse  kunne  give  det  udseende  af,  at  han ønskede  en  endelighedens  fordel  ved  et  godt  forhold  til  Mynster;  f. ex.  at Mynster skulle blive venligere stemt over for hans ønske om at få et embede; dels  var divergensen  mellem  dem  for betydelig og dels var han bange for,  at Mynster ville  blive  vred  over  tredje  afdeling  »Tanker  som  saare  bagfra  -   til Opbyggelse«.

Det  exeptionelle  ligger  langt  snarere  i,  at  det  er Indøvelse  i  Christendom, Kierkegaard sender Mynster,  eftersom denne bog også indeholdt et angreb på ham.  Personligt ville Kierkegaard have undtaget Mynster,  f. ex.  ville han ikke selv  kunne  sige,  at  han  i  »Christenheden«  »aldrig  har  hørt  nogen  Tale  eller Prædiken, om hvilken jeg ... ubetinget turde sige, at den er christelig«8 3  uden at  »ville i eget Navn talende have undtaget Mynster«;8 4  men under de nuvæ­ rende  omstændigheder  med  Anti-Climacus  som  forfatter  er  sagen  en  anden. Anti-Climacus'   fremstilling  er  holdt  så  ideelt,  at  det  ville  være  at  forråde sagen,  om  han  indførte  nogen  undtagelse;  den  er  holdt  efter  en  sådan  måle­ stok,  at  Kierkegaard endog lader  ham  dømme sig selv.8 5

79  Cf. Pap. VIII,  1   A  438.

80  Cf.  ibid.  X,  6  B  249  p.  412.

81  Cf.  ibid.  VIII,  2  B  118.

82  Cf.  ibid.  VIII,  1   A  438;  560  og  VIII,  2  B  116.

83  Cf. SV XII,  251.

84  Cf. Pap. X,  3  A  535.

85  Cf. SV XII,  17  og Pap. X,  3  A  535.

Nu i  1850 genopstår for Kierkegaard tanken om en tilegnelse til  Mynster. I  dette  tilfælde  er  der  ikke  blot  tale  om  en  dedikation  men  om  en  lang  hengivende  tilegnelse,  hvor  han  i  højstemte  vendinger  giver  udtryk  for,  hvor meget han gennem  sin  afdøde  fader  har  modtaget  fra  Mynster,  og  hvor  stor en  taknemlighedsgæld  han  derfor  står  i  til  ham.  Tilegnelsen  er  en  udvidet omarbejdelse  af  lovtalen  over  Mynster  som  exempel  på  »en  overordentlig Enkelt«  i  afsnittet  om  »de  dialektiske  Forhold  mellem  det  a)  Almene  og b)  den  Enkelte  og  c)  den  særlige  Enkelte«  i  første  skikkelse  af Bogen  om Adler ,8 6   det  afsnit  som  senere  kom  til  at  udgøre  nr.  2  i Tre  ethisk-religieuse Smaa-Af  handlinger.8 7

Den endelige udarbejdelse  af  tilegnelsen  har  følgende  ordlyd:8 8

»Hans Excellence

Høiærværdige  Hr.  Biskop  Dr.  Mynster St.  af  D.  og D. M.  o:s:v:

tilegnet.

Hvad der vel  i  Almindelighed  er overleveret de Yngre  fra  de Ældre,  men mig  ganske  særligen  af  en  afdød  Fader;  hvad  jeg,  til  mit  eget  Bedste  og  til Gavn for min  Stræben,  med  sønlig  Pietet  har  bevaret  redeligt,  vover  jeg  her ved denne Tilegnelse at give et offentligt Udtryk:  en taknemlig Hengivenhed og Ærefrygt,  der  i  sømmelig  Beskedenhed  mener  dog  muligt  at  kunne  have eet Værd,  at  den er  lige  saa  gammel,  og -  ak,  men kun ved  Hjælp  af Afløs­ ningen!  lige saa ung som Gjenstanden for denne Ærefrygt og Hengivenhed, den  høiærværdige  Olding,  der  ung  overlever  Slægterne:  tidlig  -   o,  Livets Alvor!  -   en  Olding  i  Viisdom,  nu -   o,  skjønne  Alvor!  -   en  Olding  i  Alvor og Viisdom dog hjertefrisk som en Yngling.

Tillad  det  da,  høiærværdige  Hr.  Biskop,  lad  det  ikke  være  Dem  ubehage­ ligt  at  modtage  denne  Tilegnelse,  der  fra  Begyndelsen  af  har  været  mig  en Trang, for hvilken jeg har søgt, og nu mener at have fundet det passende Sted, just  her,  i  en  vis  Forstand  ved  en  Slutning.  Det  har  været  mig  en  Trang;  thi jeg har følt mig i Gjeld til  Dem,  i  Gjeld til  en Afdød,  i Gjeld  til  mig  selv,  i Gjeld til de Medlevende, kort paa enhver Maade i Gjeld, det veed jeg vel -  o, men fra den anden Side ønsker  jeg  netop  ogsaa,  og med  samme  Inderlighed, for  Stedse  at maatte blive i Gjelden.

86  Cf.  ibid.  VII,  2  B  235  p.  43-45.

87  Cf.  ibid.  X,  6  B  57,  3  og  167;  se  også  ibid.  X,  1   A  499  p.  321  og  535  p.  341-342.

88  Cf.  ibid.  X,  6  B  169  p.  251-252.

## I  dyb  Ærefrygt S.  Kierkegaard.«

Det  er  sandsynligt  at  antage,  at  Kierkegaard,  da  han  nu  mente  at  stå  ved afslutningen på  sit  egentlige  forfatterskab,  en  kort  overgang  har  overvejet  at benytte  denne  tilegnelse  i Indøvelse  i  Christendom, idet  han  således  som  ud­ giver  kunne  få  lejlighed  til  personligt  at  undtage  Mynster  fra  det  ideelle  an­ greb,  som Anti-Climacus retter mod hele kristenhedens forståelse af,  hvad det vil  sige  at  være  kristen  i  egentlig  forstand.

Lovtalen,  siger  Kierkegaard,  er  skrevet  med  den  forudsætning,  »at  »Stats­ kirken«  »den bestaaende Christenhed«  ere  Begreber,  som  have  Gyldighed«.8 9 Da  Anti-Climacus,  fra  et  kristeligt  synspunkt,  nægter  disse  begrebers  gyldig­ hed, f. ex. siger han:  »denne triumpherende Kirke eller den bestaaende Christen­ hed  ligner  ikke  mere  den  stridende  Kirke  end  Firkanten  ligner  Cirklen«,9 0 må Kierkegaard antages at have indset det umulige i at bruge denne tilegnelse, da en undtagelse af Mynster  indirekte ville være et  forsvar for den bestående kirke  og dermed en  svækkelse  af bogens  anliggende.  Dertil  kommer  også,  at Kierkegaard  anser  det  for  urimeligt,  at  nogen  skal  undtages,  når  han  selv giver  sig  ind  under  Anti-Climacus,  dom.9 1

Karakteristisk  for  både  den  forhåndenværende  dedikation  og  den  anførte tilegnelse  samt  for  Kierkegaards  forhold  til  Mynster  overhovedet  er  udtryk­ ket:  »i  dyb  Ærefrygt«.  At  han  nærede  denne  dybe,  beundrende  ærefrygt  for Mynster, skyldes delvis, at han i Mynster så en ualmindelig mand med ualmin­ delige  evner,  »den  høiærværdige  Olding«,  som  livet  igennem  havde  været »consequent og tro i hvad han har forstået som sin Opgave«;9 2  men også fordi han i mindet om sin afdøde fader følte sig »dragen med en uforklarlig næsten tungsindig  Kjerlighed«9 3   til  Mynster.

Denne  følelse  over  for  Mynster  ønskede  Kierkegaard  på  ingen  måde  at holde  for  sig  selv,  tværtimod  var  det  ham  meget  magtpåliggende,  at  den  fik »et  offentligt  Udtryk«.  Selv  formulerer  han  det  således: »Det  var  mit,  og mig et dyrebart, Ønske, at jeg ved Enden af min Forfatter-Virksomhed, i For­ holdet  til  denne  Mand,  ikke  maatte  være  blevet  anderledes  ældre  eller  en selvstændigere  Anseelse,  end  at  jeg  kunde  ende  som  jeg  begyndte  med  dette næsten barnlige,  dog  derfor  maaskee  værdifuldere:  i  dyb  Ærefrygt«.9 4

89  Cf.  ibid.  X,  1   A  535.

90  Cf. SV XII,  234.

91  Cf. Pap. X,  3  A  535.

92  Cf.  ibid.  X,  6  B  228  p.  366.

93  Cf.  ibid.  X,  6  B  232  p.  373.

Da det var Kierkegaards faste overbevisning, at han skulle ophøre som for­ fatter  i  og  med  udgivelsen  af Afsluttende  midenskabelig Efterskrift, lod  han i  »Tillæg.  Forstaaelsen med Læseren«  Johannes Climacus takke Mynster  som »Læremesteren  i  det  religieuse  Foredrags  vanskelige  Kunst«  for  hans  vejled­ ning og udtrykke den ærefrygt, han havde  «bevaret for den Høiærværdige«.9 5 Ligeledes  overvejede  Kierkegaard,  som  påvist,  da  han  i  1848  atter  mente  at skulle  sætte  punktum  for  sin  forfattervirksomhed,  at  lade  sin  ærefrygt  for Mynster komme til udtryk i form af en dedikation i fjerde afdeling af Christelige Taler. Det er denne linie, der føres videre til  han i  1850-51  virkelig stod foran afslutningen af det egentlige forfatterskab;  men det påtænkte, offentlige udtryk  for  venerationen  over  for  Mynster  bliver  alligevel  af  de  ovenfor  an­ førte  grunde  begrænset til  et  privat  udtryk  i  form  af en  håndskreven  dedika­ tion i Indøvelse i Christendom.

Da Kierkegaard havde udsendt Indøvelse i Christendom, ventede han i stor lidelse  og med  spænding på,  hvorledes Mynster  ville  reagere på  bogen.  »Jeg var  forberedt paa  Alt,  at  han  vilde  gaae  ind  paa  det  (hvilken  Glæde)  at  han vilde reise sig i al sin Vælde og sige:  det er vanhellig Leeg med det Hellige«.9 6 Mynsters umiddelbare reaktion kom i første omgang indirekte til Kierkegaards kendskab den 21. okt.  1850 gennem pastor Just H. W. Paulli, til hvem Myn­ ster  havde  udtalt  sin  vrede  dom:  »den  Bog  har  forbittret  mig  meget,  det  er vanhellig Leeg med det Hellige«  og han føjede til:  »han kommer nok engang op at besøge mig,  saa  skal  jeg selv sige ham  det«.9 7  Denne tilføjelse sammen med  det  faktum,  at  Mynster  ikke  havde  polemiseret  imod  bogen  i  den  søn­ dagsprædiken,  han  havde  holdt  efter  bogens  udgivelse,9 8   overbeviste  Kierke­ gaard  om,  at  Mynster  havde  »væsentligen  givet  Bogen  Passerseddel  og  mig med«.9 9  Han besluttede sig derfor omgående til at opsøge Mynster dagen efter

samtalen med Paulli, den 22. okt.

94  Cf.  ibid.  X,  6  B  171  p.  259.

95  Cf. SV VII,  613.

96  Cf. Pap. X,  6  B  221  p.  353.

97  Cf.  ibid.  X,  3  A  563  p.  368  og  X,  6  B  97  p.  154.

98  Cf.  ibid.  X,  3  A  564.

99  Cf.  ibid.  X,  3  A  563  p.  368.

Når  Kierkegaard  så  skyndsomst  mødte  op  hos  biskoppen,  strax  han  var blevet gjort  opmærksom på,  at  denne ønskede  at  irettesætte  ham,  var  det  for på ny at give udtryk for sin ærbødighed.  På den måde fik Kierkegaard denne situation  tilvejebragt:  Mynster  ærværdig  og  han  selv pietetsfuld  over  for  den ærværdige.  Samtalen  forløb  da  også  således,  som  han  havde  ønsket,  idet  han hele  tiden  sørgede  for,  at  Mynster  hverken  fik  lejlighed  til  at  skjule  sig  bag sin fornemhed eller til  at slå over i uforpligtende spydighed.

Ifølge  Kierkegaards  referat  af  samtalen1 0 0   synes  Mynster  ikke  at  være  slet saa  ophidset  over  bogen,  som  Paulli  havde  ladet  forstå.  Tværtimod  mente Mynster ikke  at  have  nogen  ret  til  at  irettesætte,  for  ham  måtte  gerne  »hver Fugl  ...  synge  med  sit  Næb«;  dog  udtalte  han,  direkte  adspurgt  af  Kierke­ gaard om bogen havde bedrøvet ham:  »ja,  jeg troer rigtignok ikke at den vil gavne«,1 0 1   et svar Kierkegaard fandt  »velvilligt og personligt«.

Allerede  ved  samtalens  begyndelse  havde  Mynster  gjort  opmærksom  på, at  han  forstod  bogens  første  halvdel  som  et  angreb  på  Martensen  og  dens anden  halvdel  som  et  angreb  på  ham  selv.  Mynster  ledte  derfor  også  senere samtalen  hen  på  det  sted  i  bogen,  hvor  Kierkegaard  i  sit  berettigede  angreb på  den  officielle  kristendomsforkyndelse  påstår,  at  »det  at  prædike  er  afskaf­ fet«,  fordi prædikenen er blevet berøvet det personlige og således blevet til  et upersonligt  prædikeforedrag,  til  uengagerede  og  uengagerende  »Betragtnin­ ger«.1 0 2   Mynster,  der  mente,  at  dette var  møntet  på  ham,  forsvarede  sig  med, »at hvordan man vendte og dreiede sig, maatte det dog blive Betragtninger«.1 0 3

Kierkegaard var glad  for  samtalen  og for  sagens  rolige udvikling.  Der var ikke fra kirkens side taget skridt til  sagsanlæggelse mod ham -  det skete  først senere  -   ej  heller  havde  Mynster  hverken  officielt  eller  privat  gjort  tegn  til at  foretage  sig  noget.  Men  som  referatet  af  samtalen  klart  viser,  var  Mynster ikke kommet et skridt nærmere til at give den indrømmelse, som Kierkegaard så  inderligt  ønskede  og ventede på.  Et  andet  spørgsmål  er,  om  en  sådan  ind­ rømmelse fra Mynsters side, ville have haft betydning for andre end for Kier­ kegaard  selv;  for  selv  om  Mynster  havde  en  overordentlig  stor  anseelse,  ville en evt.  indrømmelse  sikkert ikke  få  den tilsigtede virkning.  Den  udbredte re­ spekt  og  hengivenhed  for  Mynster  ville  givetvis  medføre,  at  indrømmelsen ville blive modtaget i ubemærkethed og hurtigt overgivet til glemselen -  med mindre Mynster  understregede  sin  indrømmelse  ved  at  nedlægge  sit  embede, hvilket ikke  synes  at  være  sandsynligt  at  antage  nogensinde ville  ske.

100  Cf.  ibid.  p.  368-370.

101  Cf.  ibid. p. 369  og X,  6  B  97  p.  155.

102  Cf. SV XII,  260-261.

103  Cf. Pap. X,  3  A  563  p.  369.

Resultatet af samtalen er altsaa ikke en tilnærmelse eller en bedre forståelse mellem  den magthavende kirkeleder  og  den  stridende  idealist,  selv  om  Myn­ sters  henholdende  næsten  eftergivende  holdning  kunne  synes  at  pege  i  den retning,  en  holdning  han  sikkert  har  indtaget  efter  nærmere  overvejelser  for fredens  skyld.  I  virkeligheden  var  der  nu  blevet  lagt  endnu  et  tungt  ved  på det  bål,  der  så  voldsomt  skulle  blusse  op  ved  Kierkegaards  konsekvente  og for  ham  nødvendige  angreb på  den  officielle  kirke  og gejstlighed  efter  Myn­ sters  død.