Gunnar Björling: Ord och att ej annat
Forfattere: Anders Olsson
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

## Gunnar Bjorling: Ord och att ej annat

## ANDERS OLSSON

snarere  en  h ymn e  til  det  nærværende  i  øjeblikket, hvor  analogien  med billedkunstens  "ak.varell"  ska­ ber  en  slags ordtavle.  Men det  er  i  så fald  en  ord­ tavle uden rigtigt centrum. Det  er som om ordene, der betegner tingene og deres fremtrædelser, er ble­ vet  isolerede  og  fremstiller  facetter  af  en  verden uden  samlende  perspektiv.  Se  den  klodsede  sam­ mensætning  "brokigskimmerstenarna",  som  synes at betegne tingenes evne til at bryde lyset i en man­ gefold af forskelligheder.  Det er som om digtets ord og linjer  var  sådanne  brogede  sten,  som  ligger  der, side  ved side,  i et  opbrudt,  men lysende felt.

Men  det  er  altså  ikke  bare,  eller  først  og  frem­ mest,  synet,  det  drejer  sig  om.  Spørgsmålet  gælder s ...:u\_d=s�i- \_\_  �t=al=e=n�o,g de1\_1 talendes identitet. Hvad\_er\_de.t ,\_ dex..for""�--� binder det  hørbare  med det synlig i digtet?  Det ser vi  i  anden linjes  "och ljud bars  skilda",  der  forsætter  "i fårgklart / jords latta akvarell".  Det er adskillelsens poetik, men også verden fremskrevet som en artefak.t.  Talen  går  upersonligt  over  i  "ljud",  som udskilles fra  en  bærende  instans,  der  ikke  nævnes. Stemmens udspring forlægges i næste moment til en mangefold,  som  hører  til  verden  betragtet  som  en lagdelt tavle.

Vem talar har? och ljud bars skilda, i fårgklart jords latta akvarell de himmelsljusa blåa vatten vattenljus ar himlarna det strålandes ljus ar vitare hus och brokigskimmerstenarna nu nu och talar varlds timme och lever svart och skuggorna av blad och grasen och lyftad vinge.

Der  er  no  et  abrupt  og  uoverlag!..i.\_\_�j\_orli!!g "'" gelse,  som lader os komme meget tæt på  selve skrivesituationen.  Småordenes  mumlen,  tilfældige  udbrud og  sætningsstumper kan angive en fortsættelse på en samtale, som fortsætter med at forløbe i rummet  ved  siden  af.  Tænk  på  alle  disse  "att"'er  og "och"'er eller tankestreger i hans digtning, som river digtenes margener op og prosaiserer versene! Ikke så underligt,  at Bjorling ikke var sikker  på  sin identitet som  l yr iker.  Man  kan  sige,  at  han  aldrig  holdt  op med at stille spørgsmålet:  "Er min skrift lyrik?"

I  dette  digt  fra  tiden  efter  krigen,  fra  samlingen Ord och att � annat ( 1945), stilles  et  andet,  men  beslægtet  spørgsmål:  "Vem  talar  har?".  Og  hele  digtet kan siges  at  være  en  form  for  svar  på  spørgsmålet. Men  ikke  med  svarets  vanlige  form.  Svaret  følger ikke  dialektisk  efter  spørgsmålet,  men er  snarere  en forlængelse af  det,  med det forbindende og  dog  adskillende  "och".

Det er et mærkeligt spørgsmål. Hvorfor stiller man det i  et digt?  Er forfatteren usikker på  sig  selv  som digtets subjekt? Næppe, intet tyder på det. Digtet er Får  spørgsmålet  et  egentligt  svar?  Måske  ikke. Bjorling  er  ikke  stemt  for  antropomorfismer.  Tingene er der, som ting, og de har i streng forstand ingen stemme. Men alligevel bæres poetens stemme som adskilte lyde - frem af tingene. Det er så stærkt udtryk,  at  selve  skriftens  øjeblik,  som  insisterende kaldes  frem  med  gentagelser,  afhænder  stemmens udspring  i  subjektet  til  fordel  for  den  ydre  verden: "nu  nu/  och  talar  varlds  tirnme".  Digtets  "och", som indleder fem af digtets linjer,  har også en additivt manende stemmelighed, som tilkommer en bekræftende forbindelse mellem verdens mangefold af lysende segmenter "och talar", "och lever", "och lyftad". Det er skriveaktens øjeblik, "varlds timme", c' som lader talen blive til og  som føjer tingene sammen.  Men  da  forstår  man  også,  hvordan  hånd  og stemme bestandigt går over i hinanden hos Bjorling.

Bjorlings samlinger efter krigen er en enestående bedrift, og måske hans betydeligste. Det gælder ikke bare Ord  och  att  ej  annat, men  også Luft  iir  och  ljus (1946), Ohort  blott (1948) eller Vårt  kattliv  timmar (1949). Hans hjem blev ødelagt af en flybombe i fe­ bruar 1944, deriblandt  en mænge  uerstattelige  ma­ nuskripter.  Da han rejser  sig til sine  nye  digte,  har han,  med et·  ord fra et andet digt fra samme tid som . ..  det ovenstående, fundet "ett hemmaspråk", hvor alt kan tale uden omveje. Han skriver,  midt i asken og midt i den nye overvældende glæde over freden, "att hånderna ar hemma!"

Ja,  hos  Bjorling  er  hænderne  virkelig  kommet hjem.  Når alt andet er  borte,  udslettet og fremmed, har de fundet deres plads. De er hjemme i den kon­ krete  omverden,  hos  stemmen,  som  rører  sig  ude blandt blade og skygger og vandlys. Jeg kender ingen, der som han kan skrive holdbare idyller i vor tid. For her findes ikke en smule sentimentalitet. Subjektet er evakueret  og blot  nærværende  som  gestik  og  syns­ felt.  Stemmen hør.er til verden og er  blevet ren ad­ skillelse og bekræftelse.

På dansk ved Stefan Iversen