Myrdende bønder
Forfattere: Stephen Greenblatt
Tidsskrift: kok (1992-02-18)

Stephen Greenblatt

## Myrdende bonder

Status, genre og fremstilling af oprØr

Besluttet p3 at placere sit larids kunst pii et rationelt gmndlag ved  at instmere dets ungdom i fzrdigheder i anvendt geometri og perspektiv udgav Albrecht Durer i 1525 sin Unterweisurig del- Mcs.sung, »En vejledning i opmaling af linier, arealer og legemer ved hjzlp af kompas og lineal.« Blandt de detaljerede instmktioner -om fastlzggelsen af en cirkels centrum, konstruktiorien af spiraler og zgformede linjer, udformningen af kakkelmonstre, bygningen af et solur O.S.V. -vil jeg  fzste mig ved Durers planer for en rzkke borgerlige monumenter, idet -hvilket jeg hiiber at vise -disse planer giver en suggestiv introduktion til den problematiske relation mellem genre og historisk erfaring i renzessancen.

Durers f0rste forslag er det mest ligefremme og velkendte: et monument til minde om en sejr. »Det sker hyppigt«, skriver han, »at der efter et sejrrigt slag bliver rejst et mindesmzrke eller en s ~ j l e p2 det sted, hvor fjenden blev besejret, for at minde om begivenheden  og for at fortzlle eftertiden om, hvordan fjeriden var.«' Hvis fjenden var rig og magtfuld, bemzrker Durer, »kunne noget af byttet bmges til konstruktion af s@jleri,« ligesom romerne havde gjort mange Arhundreder for. For sii vidt som denne forestilling synes klassisk, er den del af en kulturel dram -drommen om en tilbagevenden til antik vzrdighed og z r e -som rzkker ud  over mindesmzrkearkitektur.  Monumenter af denne type registrerer ikke kun sejrherremes prastationer og minder de besejrede om deres nederlag, men giver en passende ramme for de zdle handlinger hos dem, som lever i deres skygge. Som siidan har disse sajler et szrligt tilhorsforhold til den litterzre tragedie, den genre, som beskzftiger sig med herskernes handlinger og skzebne. Niir Sebastiani Serlio forestiller sig en scene egnet til opforelse af klassiske tragedier, tegner hari en bybillede domirieret af h0je triumfs~jler.~

Men den sojle, Durer foresliir, er alt andet end klassisk i udformningen: den bestAr af en massiv stenblok, som bzrer en tifods kanon af den type, der er kendt som en morter, som igen bzrer en 21-fods kano11  kranset af fire brystpansre med hØje fjer (fig.]).  Er skitsen alvorligt ment eller en capr-iccio? Svzrt at sige. Dcr blev faktisk rejst mærkeligere mindesmærker over militare triumfer, men Durers plan, som omfatter krudttander og kanonkugler, er let foruroligende, som om kunstneren ironisk -eller er det kun uforvarende? -optegnede det militzre artilleris triumf over selve den menneskelige heroisme. Hvor vi kunne have ventet   ab en skjolde, finder vi kun brystpansre. Durer havde sagt, at monumentet skulle oplyse eftertiden om, hvordan fjenden var; maske var fjenden, sorn Ariost mente, kanonen selv.3 Med andre ord synes skitsen at skabe i hvert fald muligheden for en intern afstand, et svzlg mellem monumentets form og dets etos. Fra midt inde i de heroiske mindesmzrkers genre opstar der tvivl om muligheden  for at opretholde genren i dens traditionelle form. Iigesom enhver anden kunstnerisk genre er en sejrss~jle en overleveret lighed af, at mindesmzrket nogensinde bliver bygget: hverken en notorisk drukkenbolt eller hans familie og venner ville kunne forventes at patage sig udgiften til et sidant minde. Skent her pil en mere udtalt og utvetydig made ser man igen, at udformningen af mindesejlen undergraver selve genren. Dette er helt bogstaveligt et utopisk projekt, et monument, som ikke ville kunne bygges nogetsteds, som Durer selv antyder, nar han forklarer, at han har undfanget skitsen von abenteuer, for dristighedens eller pudsighedens skyld. [Den latinske oversættelse fra 1532 siger »Haec delectationis causa,«, d.v.s. for fornejelsens skyld."]

Fig. 1 Albrecht Durer: »Monument til minde om en sejr« i Unterweisung der Messung, 1525.

Det mest interessante af det hele er imidlertid, at mellem de heroiske og de satirisk-heroiske mindesmterker, og saledes mellem det tragiske og det komiske, placerer Durer folgende bemterkelsesvrerdige  skitse  [se omslagsillustrationen. O.a.], hvis beskrivelse jeg  vil citere fuldt ud:

»Hvis nogen ensker at rejse et sejrsmonument efter at have overvundet oprorske bonder, kan han bruge udstyr som angivet i folgende instmktion: placér  en kvadratisk stenblok, der rii9ler ti fod i bredden  og fire fod i hejden oven p A   en kvadratisk stenplade, som maler tyve fod i ltengden og én  fod i hejden. I denne flades fire hjerner kan man have sarnrnenflettede grupper af k@er, fdr, grise etc. Men p i  stenblokkens fire hjerner placerer man fire kurve fyldt med smer, z g ,  leg og urter, eller hvad man nu synes. Midt p2 denne stenblok placerer man endnu en, der maler syv fod i ltengden og én  fod i hejden. P A   toppen af denne anden blok placerer man en solid kiste, der er fire fod hej og som maler seksenhalv fod i bredden forneden og fire fod i bredden foroven. S9 placerer man en kedel med bunden i vejret oven p5 kisten. Kedlens diameter skal vzre fireenhalv fod ved kanten og tre fod i bunden. Ovenpi kedlen stetter man en ostefad, sorn er en halv  fod hej og toenhalv fod i diameter i bunden. Dzk dette fad med en tyk plade sorn rager ud over dens kant. P A   denne plade placeres en smerkenie , som er tre fod h ~ j og har en diameter p A halvanden fod i bunden og kun én  fod foroven. Dens tud skal rage ud. Oven pa smerkernen placeres en velforinet mtelkekande, toenhalv fod hej og med en diameter, som er én  fod fonieden, en halv fod foroven, og som er bredere i bunden. Ned i denne kande stetter man fire kzppe, som forgrener sig til forke foroven og so111 strzkker sig op til fireenhalv fod i hejden, s A   kteppene rager en halv fod op, og p2 dem htenger man bonderedskaber, s A   soni hakker, greb, plejle o.s.v. Oven p2 kzeppene anbringer man et kyllingebur og en fl~esketende, 1ivorpA der sidder en melankolsk bonde med en svzerd stukket ind i ryggen.«

kollektiv praksis, men de sociale betingelser for denne praksis -bade de omstzndigheder, der gor genren mulig og de objekter, som genren reprzsenterer -kan skifte p i   en sadan made, at det undergraver formen. Her overtager den moderne krigsteknologi bogstaveligt scbjlen og netop ved at give udtryk for genren far den til at forekomme temmelig forzldet.

At Durer var ganske bevidst om de komplekse genremzssige implikationer i sit monument antydes af de to folgende planer, et »Monument til minde om en sejr over oprorske bonder« og et »Mindesmzrke over en drukkenbolt.« Hvis det militzre monument, vi netop har betragtet, er den rette baggmnd for en tragedie, sa er monumentet over drukkenbolten -som omfatter en oltonde, dxkket af et brztspil, der ovenover bzrer en kun, fyldt med brod, smor og ost -tydeligvis egnet til en komedie, en, hvor forhanelse og fejring (ligesom i tilfzldet Falstaff) holdes i behagelig balance (fig.2). Viddet i denne skitse ligger ikke kun i dens ironisk heroiske modus, men i den ekstreme usandsyn- gur pil titelbladet til Kleine Passion (151 1; fig.3), og der findes et rorende eksempel i lindetrz af Hans Leinberger (fig.4), der muligvis kan dateres til det samme A r   som Urzterweisung der Messung. Hvis man if~rte Leinbergers blodende Kristus forrevne klzder og udskiftede tomekronen med en blod hue, ville man fa nzsten przcist Durers billede af den myrdede b ~ n d e . ~

Fig. 2 Albrecht Durer: »Mindesmærke over en drukkenbolt«  i Unter-weisung der Messung, 1525.

Saledes er det historiske monument, som Aber pa at blive bygget, men som aldrig bliver bygget, fordi kun sejrherrerne betaler for monumenter: det ma forblive en skitse, en plan i en malers manual, en dyster fantasi. Skitsen kan fortzlle bittert om mere end én  periode i den europziske bondestands historie, men i 1525 i Tyskland refererer den  i overvzldnede grad til en enkel, vulkansk begivenhed, der p A   det tidspunkt nzrmede sig sin blodige afslutning: bondekngen. I 1524 og 1525 gjorde tusinder af bonder og håndvzrkere opror rundt omkring i Swaben, Franken og Thuringen. Delvis vzkket af bade Andelige og verdslige herskeres kamp i Tyskland for at befn sig fra udertrykkelsen fra Rom besluttede b~nderne sig til at befri sig fra deres egen undertrykkelse. De angreb centrale dele af det eksisterende sociale, religose og politiske system og startede p2 at omforme hele den agrare orden.

De ~vreswabiske bonders beromte Tolv Artikler krzvede, at hele sognet skulle have magt til at vzlge en przst, at deres tiender skulle fordeles til de fattige og trzngende i de samme landsbyer, som tiendeme var samlet ind i, at de skulle have lov til at jage, fiske og samle trz, at lejeafgifteme skulle reguleres og arveafgiften afskaffes, at indhegningeme af fzlledeme skulle standses. Men forst og fremmest kundgjorde b ~ n d e m e -ligesom Luther havde kundgjort, at Kristus med sit eget blod havde betalt for alle kristnes frihed -at de ikke lzngere ville ejes som ejendom, og de forlangte ophzvelse af livegenskab og den feudale ~orvc'c.~

Skont han i nogle ~jeblikke syntes at sympatisere med mange af disse krav, udtalte Luther sig hurtigt mod rebelleme. »I havder at ingen skal vzre nogen andens slave«, skriver han til sine »kzre venner«, b~ndeme, »fordi Knstus har gjort os alle fri. Det er at gore kristen frihed til en fuldstzndig fysisk sag. Havde Abraham og andre patriarker og profeter ikke slaver? Las hvad Paulus lærer om tjenere, som pa det tidspunkt alle var slaver.«7  Da b ~ n d e m e fremturede med at sammenblande lindelig og verdslig frihed, idet de nedbrod den afgorende skillelinie mellem de To Riger, skrev Luther i  1525 sin berygtede pamflet »Mod de plyndrende og morderiske bondehorder.«  Oproreme, erklxrer han, er djzvelens handlangere, og deres revolte er et forspil til verdens odelzggelse: »Lad derfor enhver, som kan, SIS  ned, myrde, dolke, skjult eller Abenlyst, idet vi husker, at intet kan vzre mere giftigt, skadeligt eller dj~velsk end en oprorer.«*

Vi m A   antage, at de tyske fyrster, som sorgede for, at over  100.000 bonder Hvordan skal vi opfatte dette? For os ser monumentet ud til at vaere det overvaeldende mindesmaerke ikke over en sejr, men over et ondsindet forrzderi. De livsopretholdende frugter af bondens arbejde er afbildet i minutios detaillerethed -kvaeget, osten, rnaelk, smØr, =g, flzsk, gronsager -ligesom hans redskaber p8 Durers vedlagte tegning er omhyggeligt bundet op med et neg af modent kom. Oven p A   alt dette sidder s A   bonden, alene, sammenbojet, ubevaebnet, dolket i ryggen. I sin ensomhed, elendighed og hjaelpel~shed er han det direkte modsatte af den herskende klasses store mareridt i renaissancen: den plyndrende horde, den mangehovede mzngde, den umzttelige, forvirrede og morderiske masse. Og da der ikke er afbildet nogen trussel, s A synes der heller ikke at være afbildet nogen triumf: der er ikke sat noget kors over den besejrede skikkelse, ligesom sejlen heller ikke har noget symbol pA, at den verdslige orden er blevet genoprettet. Derimod er selve sojlen sat sarnmen af alt det, som bonden frembringer, mens freinbringeren er gennemboret med et svaerd, hvis indgangsvinkel antyder, at drzberen stod oven over s A   vel som bag ham, med andre ord at offeret blev fzldet p A   forrzederisk vis, mens han sad -maske hvilende efter at have arbejdet.

I det 16.  Arhundredes tyske kunst er der selvsagt én  dominerende figur, der viser det tragiske formderi, og det er  netop denne figur, Durers tegning kalder frem: den siddende bonde -med den venstre arm trzt hvilende p A   det venstre 1 A r  og den hojre arm understottende det bojede hovede -er fomiet tzt efter den ikonografiske type kaldet »Den lidende Kristus~. Durer brugte selv denne fi- ved og sin herre med et trukket svzrd. Ingen bor der-for vente, indtil hans herre befaler ham at forsvare sig, men den fonte, som kan, b ~ r tage initiativet og kaste sig ind og fzlde skurken og ikke bekymre sig om at begi mord.« Og som om han ogsi tznkte p i  at lave et udkast til et monument til minde om sadan en handling, bemzrker Luther, at i det jordiske rige -d.v.s.  i det rige, hvor Gud d~nxner de onde -er det rette »redskab ikke en rosenkrans eller en kzrlighedsblomst, men et trukket svzrd; og et svzrd er et symbol p i   vrede, strenghed og straf.«I3

Fig. 3 Til venstre: Albrecht Durer: »Siddende  nland i sorg« (titelblad,  fØrstekorrektur) fra Die kleine Passion, 151 1  i ; gengivet efter Karl-Adolf Knappe, Durer: The Complete Engravings, Etchings, and Woodcuts, London, 1965,  p.254.

Fig. 4 Til hØjre: Hans Leinberg: »Den lidende Kristus,~ ca. 1525,  fra Michael Baxandall: Tiie Lirriewood Sculptors ofRenaissance Gcrmany, 1475-1525, New  Haven 1980, tavle 99.

Hvis Durers skitse blev undfanget i samme Snd som Luthers bemzrkninger -og jeg  ariser det for salidsynligt, at den blev -s i   havde kunsteren ikke til hensigt at fremstille forrzderiet over for b~nderne. Tvzrtimod kan vi miske sige, at monumentet faktisk deltager i forrzderiet. Den bitre ironi, som vi indledni~igsvis opfattede, byggede mindre pa konkrete vidnesbyrd om Durers subversive sindelag end p3 vores egen sympati for b~nder, en sympati betinget af dette irhundredes ideologi, af nyere historieforskning og forst og fremmest givetvis af vores sikre afstand fra  1525's frygt  og forbandelse. Men denne erkendelse forekommer, skØnt ngdvendig, utilstrzkkelig; for vores solidaritet med det tidlige 16.  irhundredes tyske bonder har interesse kun for s i   vidt, som den synes at vzre blevet fremkaldt af Durers monument og ikke simpelt hen lzst ind i det. Sp~rgsmiilet er dei-lor,  hvordan Durer kunne skabe en glimende, detaljeret og sammenhzngende skitse, som lod sig anvende til en stzrk fortolkning i den grad i strid med hans egne sxidsynlige intentioner, en skitse, som i virkeligheden er blevet til to helt forskellige monumenter.

Vores fortolkningsstrategi  her skal ikke vzre at undsige vores reaktion som anakronistisk: der var nogen i 1525, som i Durers skitse kunne have set przcis, hvad vi indledningsvis s i  i den. Endnu  mindre b ~ r vi  f o r s ~ g e -i den »korrekte« lzsnings navn -at affzrdige sympatien for b~nderne og inde i os selv genskabe den morderiske forbandelse, som sandsynligvis inspirerede monumentet. Vi burde snarere fors~ge mere fuldstzndigt at forsti de historiske og zstetiske muligheder, som f ~ r t e til frembringelsen af denne mzrkelige og foruroligende skitse. Her skal vi ikke vende tilbage til Durers egne f~lelser, men til genrens ressourcer og pres. Den genremzssige baggmnd vil f ~ r e os heri til de elementer i Durers vzrk, soin er anledning bade til dets radikale diskontinuitet  i relation til os -og derved muligg~r den omvurderende fortolkning -og til dets kontinuitet. Hvis sidstnzvnte er mindre sliende end fflrstnzvnte -hvis den faktisk forekommer nresten usynlig -muliggor den ikke desto mindre den fornemmelse af fremmedhed, ja  af opstemthed, som udspringer af vores erkendelse af, at meningen vendes om. For det er mindesmzrketradtionens overlevelse ind i det sene tyvende irhundrede -vores vedvarende behov for at fremstille »histonske« begivenheder, for at konstruere monumen- blev myrdet ved nedkzrnpningen af oproret og dets efterveer, ikke havde det store behov for Luthers opmuntring, men de henviste begejstret til hans traktat og mS, si3 vidt vi kan se, have fundet zgte Sndelig trost i den. »Dette er mzrkelige tider«, erklzrer Luther, &gt;&gt;nar en fyrste bedre kan vinde himlen med blodsudgydelse, end andre kan med For s i   vidt ang3r de oprorske bonder og deres sympatis~rer, SS anklagede de overlevende bittert Luther for at have forradt dem. Og det er en folelse af forrzderi, har vi hævdet, som gennemsyrer Durers monument.

Men det er przcist her, i det ojeblik den historiske situation begynder at fa skikkelse, at vores forstaelse af Durers skitse begynder at lobe ind i problemer. For mens det er muligt, at visse af hans fzller var sympatisk indstillede over for b~ndemes sag,I0  findes der ikke nogen lignende tegn pil solidaritet, abenlyse eller skjulte, andre steder i Durers kunst eller skrifter. »Durer vaklede ikke et ojeblik i sin loyalitet over for Luther«, pistar Panofsky,"  og der er vidnesbyrd om -i en bemzrkelsesvzrdig penne- og akvarelskitse lavet i samme A r som Unterweisung der Messitng - , at Durer pa bondekrigens tid delte Luthers frygt for en forestaende apokalypse (fig.6). Durer skriver neden under tegningen:

»Natten mellem onsdag og torsdag efter pinse i  1525 d r ~ m t e jeg,  at jeg s A   fire vzeldige s ~ j l e r af vand komme ned fra himlem. Den f~rste ramte med voldsomt raseri og en frygtelig s t ~ j fire mil fra mig og oversvØmmede hele landskabet. Jeg blev s A   forfzrdet over det, at jeg vagnede. S A faldt de andre. De var meget store. Undertiden faldt de langt borte, undertiden nzr p3. Og de kom ned fra sadan en hojde, at de syntes at falde langsomt. Faldene blev ledsaget af sa meget blzst og damp, at hele min krop endnu rystede af frygt, da jeg  vignede. Det varede lznge, f ~ r jeg  genvandt min sindsligevagt. Da jeg  stod op om morgenen, malede jeg, hvad jeg havde set. Gid Gud ville gore det godt igen.«I2

Mens Bondekrigen var p i  sit h~jeste, og mens han blev hjemsogt af sadanne hallucinatoriske  angstforestillinger  om en apokalyptisk syndflod, er det muligt, at Durer haft nydelse ved, uden iblanding af sympati eller ambivalens, at forestille sig et monument  til minde om en sejr over oprorske bonder. Det, som vi opfatter som selvindlysende tegn p3 forraderi, ville i en sadan stemning vrere detaljerne  i  en Ønskedrom: de frygtelige horder er  blevet  smadret til forsvarsl~se enkeltindivider ligesom de ubevzbnede bonder; oproreren forlanger ikke lrengere noget, men sidder melankolsk resignerende over for sin skzbne; og denne skzbne bliver med rette reprzsenteret af svzrdet. »Se nu!« udbryder Luther, »En oprorer er en mand, som stormer frem mod sit overho- hed, deres sociale afstand fra ordenens bevzbnede forsvarere. (Jeg bliver mindet om den fascistiske indskrift, som stadig -eller pany -kan ses neden under kalkningen i  italienske landsbyer: »Ploven furer landet, men svzrdet forsvarer det.«) De komiske implikationer udgir fra inkongruensen i at inddrage pastorale og landlige elementer i en sejrss~jle, ligesom humoren i dmkkenboltens mindesmzerke bestar i den h~jtidelige offentlige fremstilling af brzedtspillet, drikkekmsene og brodkurven. Flzsketonden, smorkemen, kyllingeburet og den slags hentyder i denne sammenhsng ikke til det centrale og vigtige i landbrugsproduktionen,  men snarere til produce~itens fremmedartethed, til en marginalitet, som sikrer, at ingen s r e   vil tilkomme den besejrede bonde.

Hvis pastoralen, landidyllen og komedien bade er det logiske resultat og ophzvelsen af monumentets heoriske og tragiske koder, nar de bliver anvendt pa oprorske bonder, s i   udloser Durers skitse en gensidig oph~velse: hverken hyldesten til lediggangen eller hyldesten til arbejdet overlever svzrdet plantet i ryggen p i   bonden, og den latter, som monumentet fremkalder, bliver standset i det Øjeblik, den bryder ud. For ligesom anledningen fordriver den normale symbolik i det heroiske mindesmzrke, saledes udelukker selve monumentets form en zgte komisk behandling ved vedvareride at insistere p i   sejrens tragiske og episke dimensioner.

Saledes er altsa de sammenvsvede fomier for pres, som historien udover pa genren og gemekonventioneme pi3 den historiske fremstilling: en sejr e n k t som verdenshistorisk betydningsfuld bliver mindet i en s~jle, i hvilken fjenden reduceres til afmsgtig meningsl~shed, mens sejrherren bliver fuldstzndig udslettet. Durer Ioser klogt de genremzessige problemer, som de historiske fremstillingsvilk~r frembyder, men kun for at skabe en konstruktion, som tmer med at bryde sammen i  sin egeri arititese. Dette sammenbrud er faktisk nu fuldstzendig gennemfort, siiledes at vi kun kan afdzekke Durers formentlige intentioner ved at se bort fra forrxdenets manifeste og »selvindlysende« billedsprog. Dette billedsprog forsvinder ikke fuldst~ndig; derimod bliver det bevidst undertrykt i en fortolkningsstrategi svarende til den, som Luther opfordrede til, da han bad sine Izesere om at sxtte enhver sympati for bonderne til side: »Der er ingen plads til talmod eller nade. Dette er svzrdets tid, ikke nadens dag.«20  P A   baggrund af szregenhederne i  de omgivende skitser hos Durer -en sejrssojle, som rokker ved selve sejrsojlens etos og en mindes~jle, som humoristisk gor nar af den mand, den p5stBr at s r e -kan det vzre, at Durer var helt bevidst om behovet for derine omfortolkning. Risikoen har nok forekommet mindre alvorlig i et land, der stadig var i den intense frygts og klassehadets greb; lzeserne har nok vzeret tilb~jelige til at fortolke monumentet korrekt, og at kvzle sympatien har vxret en lille, sstetiseret udgave af  den stgrre og mere tvingende historiske opgave. Forrzderiets symbolik, frembragt ubevidst, med de undertrykte og revolutionaere masser." Det vzgtige og magtfulde ved Durers skitse er, at de samme tegn kan tolkes bade som den personlige uenigheds radikale ironi og som den barske hyldest til den officielle orden. Denne uhyggelige konvergens er ikke, vil jeg  mene, den teoretiske betingelse for alle tegn, men mulighedsbetingelsen for visse tegn i szrlige historiske momenter, momenter, hvor den herskende overklasse fremmaner s2 barske undertrykkelsesbilleder,  at de kan fordoble sig til protestbilleder.

Det er alt for let for os at opfatte muligheden for ironisk uenighed i Durers skitse; den vanskelige opgave bestar i  at opfatte hyldesten til ordenen. I ferrste omgang forekommer allusionen til Den lidende Knstus utvetydigt sympatetisk over for b~ndeme, men Durer kan have valgt denne ikonografiske type, fordi den stzrkere end noget andet billede af kroppen, der fandtes i hans kultur, formidlede en stemning af den yderste opgivelse, forladthed og lijzlpel@shed. Han kan have forventet, at hans publikum  registrerede denne stemning uden at konkludere, at b ~ n d e m e var lig Kristus i uskyldighed  eller i sidste ende bestemt til at triumfere over dem, der pinte dem. Han kan mere przcist liave f ~ l t , at det klare formal med monumentet, bondeklzdningen og frem for alt svzrdet i ryggen resolut ville standse enhver bevzgelse i retning af at opfatte de overvundne som den pinte Kristus, og at disse trzk ville efterlade betragteren alene med den magtfulde fremstilling af nederlag.

Det er givet, at denne strategi afhznger af den drastiske opsplitning af en traditionel fremstilling -af at Kristi sublime uskyld filtreres bort fra billedet af nedb~jet, udmattet sorg. Men hele skitsen styres af lignende strategier: saledes opretholder Durer, som vi har set, paradoksalt zereskoden ved at vende den om eller udelade dens hovedelementer. Her er der ogsa en risiko: omvendingen eller ophzvelsen af moiiumentets genre. Langt fra at undgS denne konsekvens er Durers strategi at tage den til sig: for s2 vidt som sejrsmonumentet peger i retning af epos og tragedie, forsyner han det -ved at sammensztte s~jlen af kvag, landbrugsprodukter og redskaber -med tegn p3 pastoralen og den landlige idyl og f~lgelig med komiske trzk. Kompositionens elementer har derudover en aktuel reference, idet bondens arbejde var et hovedspØrgsmS1  i oprØret. Med den d ~ d e oprflrer p3 toppen af s~jlen kan kornet pege i retning af den voldelige bekrzftelse  p3 corvc'c-systemet,  mens kvaget ved foden kan betyde noget, der ligner Luthers benizrkiiing om, at i  stedet for at rejse sig til oprØr burde bondeme fremover takke Gud, hvis de kunne ngjes med at miste blot én ko for at kunne beholde den anden i fred.'"

De bredere genremzssige implikationer er her lige s2 vigtige som nogen aktuel reference. De pastorale og landlige elementer, som s ~ j l e n er sammensat af, fungerer som tegn pS pacificeringen af bonder -en pacificering, hvis vigrigsre middel grafisk skildres pverst -og som tegn pS deres sarbarhed og ring- h, i  at drzbe en gal hund. Et herorisk mode er en kamp for =re og m2 vzre i overensstemmelse med den kodex, som krzver, at kombattanteme er af nogenlunde samme byrd. Dette krav udspringer ikke i nogen rudirnentzr sans for »fairplay«,  men snarere i dén  tilegnelsens symbolske okonomi, som antydes af den engelske salme: ~Conquering Kings their titles take /From the Foes they captive make«.I6  »Jeg vil hellere miste det skr~belige liv,« gisper den besejrede Hotspur til Hal, »end de stolte titler, som du har vundet fra mig« (Henry N FØrste del, 5.4.78-79). Men bonder har naturligvis ingen titler, man kan gribe, og de kan ikke fremvise nogen trofxer egnet til at smykke sejrherrens monument. I zrens Økonomi er de ikke blot et ciffer, men et deficit, eftersom et nederlag for en fyrstes hander truer med at overfore noget af fyrstens beholdning af z r e  til dem, mens det, som er tilbage af den sejrrige fyrstes beholdning, kan miste glansen gennem det uvzrdige mode.

Durer kan siledes ikke opvurdere b~ndenie i sin skitse ved at fremstille dem som vzrdige fjender, lige s A   lidt som han kan indlzgge et billede af den triumferende adelige, thi billedet kan kun blive degraderet ved et sAdant lavt mode. Jeg tror, at han kunne have valgt mere symbolske fremstillingsformer som f.eks. Herkules, der drzber Hydra, men ved at gore det, ville han have frataget sin skitse dens intellektuelle indhold, dens karakter af probleml~sning. Durer havde i de omgivende monumenter viet sig til en slags mindesm~rkerealisme: sejrssojlen sammensat af kanoner, drukkenboltens s ~ j l e af mad og drikke. At have opgivet denne modus i  bondes~jlen ville faktisk have signaleret et nederlag for hans kunst over for selve historien.

I stedet afbilder  Durer en bonde, men en bonde fuldstzndig uden tegn p A zre; han er maske blevet drzbt i kamp, men det kan lige s A   godt have vzret i et slagtehus. Sejrherren slipper for at blive fremstillet, og selv hans svzrd er uplettet, for det har ikke m@dt en lav modstander (hviiket ville have impliceret en kamp ansigt til ansigt), men har overmandet ham bagfra. I en kultur, der var sensitiv over for henrettelsens semiotik, er vabnets position ikke forblevet ubemzrket.I7

Det er imidlertid vanskeligt at fremstille en s5 ekstern ydmygelse af en enkelt, ubevzbnet mand uden at henvise til Kristus og derved risikere en semiotisk kontamination  af hele denne ovelse i  mindesmzrker. Som vi har set, foroger Durer denne risiko ved direkte at fonne sin besejrede bonde i den ikonografiske type kaldet Den lidende Kristus. Denne zstetiske beslutning kan muligvis signalere en dyb ambivalens for Durers vedkommende, en hemrnelig, subversiv syiilpati med de overvundne indkodet i selve toppunktet af sejrherrens monument. Jeg tror ikke, at vi kali  udelukke denne mulighed, en mulighed, som tilfredsstiller en vedvareilde lxngsel siden romantikken for at afsl~re, at alle store kunstnere har solidariseret sig, omcnd kun indirekte og ter i offentlige rum, for at hsnge indskrifter op p5 bygninger og rejse sten ved vejsiden -som gØr omskiftelighedenie i Durers skitse til et betydningsfuldt emne.I4

Lad os repetere, at det monument, vi har betragtet i Urzrerweisung der Messung, befinder sig mellem den h@je  heroiske tribut til militzr sejr og den ironisk-heroiske fejring af drukkenbolten, fØrstnsvnte svarende til tragedie og sidstnzvnte til komedie. Hvad betyder den mellemliggende position? Jeg vil mene, at et monument til at hylde en sejr over oprgrske b ~ n d e r skabte et genreproblem, et problem, som Durer var szrdeles opmzrksom pa, eftersom han -som vi har set -allerede nsrede en munter tvivl om det mere konventionell e  sejrsmonument. Durer kan faktisk have gememtrenkt problemet savel som fundet en l~sning p i   det, fordi hans bog handlede om probleml~sning: skitsen star ved siden af sp~rgsm51 s A   som, hvordan man sammenbinder to blokke af samme stgrrelse, s5dan at ét punkt  i hvert enkelt tilfxlde gennemskzrer den tilsvarende flade p i   den anden blok."

Fig. 5. Albrecht Durer: »Syn af  syndfloden,« 1525. Akvarel og manuskript, Wien, Kunsthistorisches Museum.

En sejr over opr~rske b ~ n d e r lzgger op til en mindes~jle -nar alt kommer til alt, afhznger den verdslige magts skzbne, d.v.s. selve den menneskelige civilisation, af denne kamp -og dog er fjenden genstand for foragt og latterligg~relse. De fyrster og adelsmsnd, for hvem s5dunne monumenter blev bygget, kunne ikke vinde nogen hzder af triumfen, lige s A   lidt som de kunne vinde af det historiske pres pil geiirekodenie, kunne helbredes  ideologisk som en slags »falsk bevidsthed«, en seiitin-iental positur, som matte overvindes, hvis de opr~rske bgnder skulle nedkziiipes, og livis deiine nedkzempning skulle fejres p3 den rette milde.

Vi har saledes koristrueret en Izesning af Durers skitse ud fra det komplckse samspil af tre instanser: kunstnerens  intention, genren og den historiske situation. Ved sidsmzvnte forstar  jeg  bade de specifikke objekter i frenistillingen og deri specifikke struktur i ideologien og begivenheden, som giver noget -person, sted, institution, ting, idé  eller handling -, der er tils~rzkkelig benlærkelsesvzrdigt til at blive frenistillet. Hverken intention eller genre kan reduceres til denne historiske situation: en given genre, hvilket Durers skitse magtfuldt demonstrerer,  kan have stor vanskelighed ved at indpasse en særlig fremstillingsgenstand, og den kunstiieriske ii-iteiition  har et arsenal af strategier -herunder ironi, latter, Abent opror og subversiv  underkastelsc for blot at nzvne nogle f2 -udformet til at differentiere deri fra den omgivende verden. Men denne differentiering er ikke dei sari-in-ie  som autononii, og den vigtigste Irere, der karl uddrages af vores diskussion af Durers skitse, er, at intention og genre er lige SS socialt betingede, kontiilgente  og ideologiske storreiser som den historiske situation, de sammenfgjer tor at freinstille. Monumentgenren cr ikke mere neutral og tidlos end Boiidekrigen, og Durers kunstneriske intention, s2 vidt vi har været istand til at rekoiistruere den, er udtryk for en specifik made at trzde i forhold  til de folk og de begivenheder, som hans skitse refererer til.

Hvis intention, genre og historisk situation alle cr lige sociale og ideologiske, sa konstituerer de ingenlunde et eiikelt socio-ideologisk »sprog.« Tvzrtimod er de, som Durers skitse viser. i realiteten szrskilte krzfter, som kan stgde sammen, forbinde sig eller kcernpe voldsomt med Hvad de ikke kan, nar de én  gang cr giet iiid i et levende kustvzrk, er at forblive neutrale, -»rene«, frit omkringflydeilde tegri -, for de er nllercdc i kraft af selve deres eksistens specifikke syiispunkter pil verdeii. Son-i sadanne stiller de krav til os, ligesom vi gor til deni: herfra strinimer den mulighed, som vi allerede medte i reaktionen p2 boiidemonunientet, at vore egne intentioner kan tilegne sig varket og omforme dets betydning. Durers skitse lijzlper os til at se, at hvad der er pfi spil i for-tolkniiigen er aldrig siii~pelt hen en passiv  underkastclse under kunstvzrkets rene og eneslaende oprindelige betydning. Produktionen og konsuinptionen af sidaniie vxrker er ikke enhedslige fra begyndelsen; de involvcrcr altid en iiiarigfoldighed af iiiteresser, hvor godt organiserede de end er, af den afgflrende Lirsag, at kunst er social og derfor forudszetter mere end éri  bevidsthed. Og i vores reaktion p3 for-tidens kunst registrerer vi uundgaeligt -hvadenten vi 0nsker det eller ikke -de skift i  vzrdier og interesser, sorn ~idgar fra det sociale og politiske livs kampe.

Jeg vil nu vende mig fra det tidlige  16. Arhundredes Tyskland til det sene 16. arhundredes England og se kort p2 nogle forskellige kunstnere, der moder et genreproblem tzt sammenligneligt med Durers. Fokusering p3 en enkelt kunstner tenderer til at skjule den bredde af »l~sninger«, der bliver frembragt som svar pil historiske tryk mod de genremzssige koder. Trykket var i dette tilfalde ikke en bondekrig, men den uro og det klassefjendskab,  som lejlighedsvis angreb England i lobet af Elisabeths regeringstid. Inflation, arbejdsloshed og periodisk  darlige hostar forte, sammen med vedvarende religiose og politiske  forskelle, til en rzkke forstyrrelser, som foruroligede den besiddende klasse. Dybden i denile foruroligelse er i nogen grad blevet skjult af den kendsgerning, at intet for alvor flanmlede op, intet, der kunne ligne Armadaen, konspirationeme omkring den skotske dronning Mary eller Essex' mislykkede oprgr, og derfor skete der kun lidt, som kunne sztte sit mzrke i  rigets storslaede annaler. Men lokale historikeres talmodige arbejde har afsloret en officiel bekymring, der var tilstrzekkelig intens og udbredt til at udgore noget, der kunne ligne en national besathed.

Alene for Essex har Emniison samlet et betragteligt  antal af sager om pastaet opror, som kom for kvartals- og assiseretterne. Nar den anklagede viste sig at have vxret tomt skrydende eller fordrukkent v3sende kunne dommerne vzre relativt milde, skont det es vzrd at bemzrke, at selv i  sadanne tilfzlde blev der faktisk rejst anklager og foretaget efterforskninger. Saledes blev John Feltwell, en daglejer fra Great Wenden, i  1591 sat i  gabestokken for at have erklzret, at »Dronningen er kun en kvinde og styres af adelsmznd, og adelsmzndene og lavadelen er ét fedt  og lavadelen og b ~ n d e m e vil holde sammen, s2 de fattige ikke far noget«."  Feltwells dunkle tale om et opror for igen at gore verden »munter« blev tydeligvis betragtet som mundsvejr, anstadelig, men ikke en alvorlig trussel mod nogen. N3r talen derimod ikke var isoleret, nar der i en utilfreds periode var tegn p2 kollektiv aktion, var den officielle reaktion ubonhorlig. »Vi kan ikke fa noget arbejde,« skal vzver Edward White angiveligt have sagt i  1566,  »vi har heller ingen penge, og hvis vi stjal, ville vi blive hangt, og hvis vi bad  om noget, ville ingen give os det, men vi vil f2 en losning en dag inden s i  lxnge, eller ogsa vil vi tabe alt, for almindelige mennesker vil rejse sig, vi ved ikke om hvor Irenge, for vi venter det hver time. Sa vil to-tre tusinde  i  Colchester og omkring Colchester rejse sig, for der behover blot en mand ride p2 en hest, klappe i  hxnderne og rabe »De har rejst sig, de har rejst sig!« og en anden til at ringe »Vagn op«, s8 skal I se den hedeste host, der nogensinde har varet i England.« White og tre andre arbejdere, som havde talt p2 samme made, blev h ~ n g t . ~ ~

»De fattige hader de rige,« skrev Deloney  i  1597, »fordi de ikke vil give dem arbejde: o : : de rige hades de fiittige, fordi de forekommer dem hyrdefyl- de.«24  Det er i s a m m e ~ h x n g nied dette had, og ined dets allierede: frygten, at vi skal fors~jge at forstA de hyppige fremstillinger i elisabethansk litteratur af de besiddende krzfters, ordenens og den sande religions sejr over det mangehovedede uhyre. Disse fren-istillinger afbilder sjzldent de faktiske metoder, der som regel blev benyttet til at straffe dem, som myndighederne ansa for alvorlige trusler:  de tusinder af hzngninger som blev foretaget lokalt i Tudor og Stuart-tidens England. I stedet for at skildre det almindelige virke af den lov, som fungerede til at beskytte ejendomsretten, fortzller engelske kunstnere oftest begive~hedcr, der pii 6 1 1   gang er mere truende og mere socialt prestigeomgardede, begivenheder farvet af de feudale fantasier, som det 16. Arhundredes lavadel iklzdte sin brzndende ambition om Siiledes far vi i stedet for assiseretter og hampreb fortzllinger om masseopr0r og ridderlige sejre. Men sejrene bliver ikke mindet med den heroiske hejtidelighed, der normalt forbindes med det engelskc ridderskabs Indiar-i Summer; de genlyder i stedet af en mzrkelig latter -ikke nogen hjer-tclig latter, ikke engang den latter, soin ledsager en pludselig lettelse oven p A   en trussel, men en over-spzndt, grusom latter, soin p2 én  gang er fiildstxndig beregnet og -ligesom i et mareridt -ude af kontrol. En passage fra Sidneys »nye« Arcadia, den udgave, som blev revideret tidligt  i 1580'erne, kan  tjene som eksempel. Forklzdt som amazonen Zelmane og hyrdcn Dorus kzmper de to unge fyrster Pyrocles og Mucidorus mod »en uregerlig sai-i-iling  af bkmder og andre rebeller«, som rejser sig mod den tabelige, ineffektive, men legitime Kong Basilus. Den »gale mangde« tvinger det kongelige paiti til tilbagetog, hvorunder heltene dygtigt g0r det af med et antal af udskuddet.  Her felgcr et eksempel p A   Sidneys facon:

»»Ah,« sagde en moller som var l-ialvfuld,  »se hvilken lykke guttermanden har,« og med dctte ord l0b han med en h0tyv freni mod Doms; men vinens snarridighed forte hans hoved sii stxrkt afsted, at den fik det til at lgbe hurtigere end hans f~dder, s2 l-ian faldt pladask lige mellem Doms' ben, som, idet han satte sin fod p9 hans nakke (sk0nt han tiIb0d to malkek0er og fire fedesvin for sit liv), stodte sit svxrd igennem fra det ene @re  til  det andet; soi-i-i  optog det meget umildt at f@le  sadanne nyheder, for det havde 1-i~jr-t  0 1 1 1   dem, som i stedet for at here blev udsat for sadan en f~lelse. Men Dorus, som overlod det til indileren at brzkke sin sjal op i vin og blod, huggede med sit toh9ndssvzrd  livet over p2 en anden, som natten f6r havde dromt, at l-ian var vokset til at blive et par, og som havde fortolket det sadan, at han skulle giftes og havde pralet af sin dram den morgen over for sine naboer. Men dette slag forbl~ffede helt en stakkels maler, som stod ved siden af med et spyd i hxndeme. Denne maler skulle lave en efterliiiiing  af kriiiipen  i-i-iellem  kentaurenie og lapitteme og havde vzret meget begzrlig efter at se nogle ordentlige sar, s i   han kunne fremstille dem mere livagtigt; og f@rt  med af dette kompagni, der strØinmede afsted, havde den stakkels fyr denne morgen ligefrem nydt at se virkningerne af slagene. Men dette sidste, der skete taet p i   ham, forbl~ffede ham s i   meget, at han stod stille, mens Doms, med en drejning af sit svaerd, huggede begge hans hznder af. Og saledes vendte maleren tilbage veluddannet i  sar, men med ikke s A   meget som en hind til at u d ~ v e sin fxrdighed.&lt;cZ6

Had og frygt for oprØr nedefra har mange stemmer; hvorfor skulle de ansla denne sxrlige tone i dette szrlige vxrk? Hvorfor skulle Sidney, der var f ~ l som, gavmild og idealistisk, vxlge at skildre heltene i sin romance i dette groteske og beskidte lys? Til dels ligger forklaringen i visse genkommende traek i Sidneys stil og i hans personlige omstxndigheder: den aggressivitet, som ofte lader sig mzrke i haris skrifter, indtrykket af angst, der er forklxdt som forceret opstemthed, frustrationeme i hans politiske karriere og hans lxngsel efter resolut handling, ja  selv det forhold, at Penshurst, hvor Arcadia blev skrevet og revideret, selv var et resultat af de indhegninger i begyndelsen af det 16. arhundrede, so111 de fattige bittert havde modsat sig og bar nag over."  Disse faktorer er vigtige i ethvert forsgg p i   at forsti Sidneys tone, men de er utilstrxkkeligt hcvidste til  i sig selv at gØre rede for hans intentioner og utilstrxkkeligt oflenrlige til  at g@re  rede for hans vzrks brede appel.

S k ~ n t det ikke blev publiceret, mens han levede, blev Arcadia kort efter Sidneys d0d en af de mest fejrede litterxre prxstationer i perioden, det vxrk, som bedre end noget andet udtrykte hele ethosen i det engelske aristokrati og hos dem -og de udgjorde en stor del af hele den ejendomsbesiddende klasse -som gjorde denne ethos til deres egen.

Hvad er da det publikumsn~xssige grundlag for en passage som den, jeg netop har citeret? Hvilke sociale og zstetiske problemer f o r s ~ g e r Sidneys groteske komedie at l ~ s e ? Svaret, mener jeg, ligger i det zstetisk kodificerede lager af social viden, d.v.s.  i genren, og vi kan begynde med at bemarke visse ligheder mellem Sidneys redeg~relse for sine heltes sejr over den »gale rnangdee og Durers plan til et monument til minde om en sejr over opr~rske bgnder. I begge tilfzlde er der en i~jnefaldende insisteren p i  genstande, som normalt ikke ville have nogen plads i et slag; og i begge er der en overdrevet fremstilling af de socialt Inverestieildes sarbarhed. Durers monument beskytter sejrherrernes sociale status ved fuldstxndig at udviske dem, idet han kun lader det hxvnende svzrd sti tilbage; Sidney kan naturligvis ikke pa lignende vis beskytte sine helte, hvis n x w x r  er vzsentligt for fortxllingen, men romance-traditionen giver rnidlcmc til en delvis udviskning gennem forklxdning.

Som hyrden Doms og amazonen Zelmane -forklzdninger, som er  pafaldende marginale i henseende til klasse og kon -f%r  Musidorus og Pyrocles ikke deres fyrstelige z r e   kompromitteret af et sammenst~d med uregerlige bonder. Vi kan naturligvis bemxrke, at deres =re  allerede blev kompromitteret  af selve forkladningen -og andre steder i sit forfatterskab gor Sidney meget ud af den mulige besmudsning, der kan ligge i en forklzdning sat ivxrk af kzrlighedens magt -, men paradoksalt  genskaber heltenes sejr over bØndeme i hvert fald delvis den zre, som bliver plettet af deres forkladning, mens deres forklzdning beskytter den zre, som ellers ville vxre blevet plettet af en sidan sejr.

Ligesom det anonyme svzrd i Durers skitse tjener heltenes forklzdning i Arcadia ogsa til at berove de besejrede bonder enhver =re, som kunne tilkomme dem ud fra sejrherremes sociale position. Og ligesom Durer trakker Sidney omhyggeligt aeskodens grxnser op ved hjzlp af en frygtelig latter: kvzget p i   sejrss~jlens fundament og flxsketonden p i  toppen har deres narrative sidestykke i mollerens tilbud om »to nialkekoer og fire fedesvin for sit liv« og i den grotesk komiske prxcision i hver enkelt voldshandling. Bonder er naturligvis  stof til latter i reilaissancekunsteri, men det er vigtigt at skelne mellem en latter, som nivellerer -szetler herre og bonde p%  linie under kodets fxlles vilkir -og en latter, s o 1 1 1   forsoger at indskrive uudryddelige forskelle.28 Hos en kunstner som Rabelais bekrxfter latteren, at kroppen og jorden e r   ét, og den hylder overskridelsen ellcr nedbrydilirigen af grznser; Sidneys latter trzkker derimod skarpe skilleliner: kun de andre, de besejrede knoldesparkere vender tilbage til jorden,  inens de adelige sejrherrer stiger op over den: ~Zelmane lod dem mzrke forskellene mellem en o m  og en spum med en s2 snarridig vedholdenhed og en s i  sikker snrirrAdighed, at mens den ene lob baglxns af frygt. fik hans kanlnierrit hendes svxrd i maven« (379). I forhold til slaget er oproremes professioner for Sidney rnedf~dt latterlige, og deres skabner svarer ikke s%  meget til deres ugerninger s o 1 1 1   til deres sociale meningsloshed. En »elegant fyr, skrzdder af profession« og »bejler til en skrzdders datter,« f i r  sin n z s e  hugget af og b@jer sig ned, »fordi han havde h ~ r t , at hvis den blev sat p3 med det samme, ville den klxbe fast igen. Men da hans h%nd  var nede p2  jorden  for at bringe niesen tilbage til hovedet, sendte Zelmane med ét slag hans hoved ned til hans nzse«(380). Hvis vi genkalder os, at de smukke fyrster er bejlere til kongens dotre. fornemmer vi til fulde det sociale hierarki, der bliver udstukket gennem en sadan komisk vold.

Hojdepunktet i denne episode og i Sid~ieys strategi m.h.t.  at markere sociale statusgrznser er lenllzstelseil af de11  »stakkels nlriler~, og det er  her, at vi tydeligst kan iagttage Sidney -ligesori1 Durer -konfrontere den principielle fare i dette szrlige frenlstillingsn~nssige foretagende: den utilsigtede besmudsning af  de ildelige sejrherrer og forrrdlingen af deli besejrede underklasse.

Faren er saledes udviskningen eller alternativt flytningen af grznser, sadan at vi opfatter lighed i stedet for forskel eller forrzderi i stedet for sejr. Den sikreste fremgangsmade til at uildga denne opbrydiling i det faste forhold mellem hyldest og nedgoring er bogstaveligt  at afhumanisere rebellerne og derved udelukke enhver antydning af lighed med sejrherrerne eller kunstneren selv. Men lad os huske, at Durer ikke gik v z k  fra den sympatetiske gengivelse af bonden, som truede med at invalidere hensigten med hans monument. I en gestus af æstetisk dumdristighed tog han imod truslen og overvandt den ved at fremstille den. Ligeledes her midt i skildringen af denne fzegtning i n d f ~ r e r Sidney en kunstner p3 samme side som -eller i det miridste. i nzerhederi  af -oprØrerne, en underklassekunstner p i   vej til at besk~ive netop sadan en fagtning. Ligheden mellem Sidney og deri stakkels maler kunne se ud til at forØges af malerens motiv -slaget mellem kentaurerne og lapitteme -eftersom dette yndlingsemne i renaissanceris ikonografi bruges i adskillige af Arcadia's litterzre kilder til at beskrive netop den type konflikt som Sidney selv fremstiller.29

Men hvilken trussel kunne en sadan forestillet lighed reprmentere? Truslen om et statustab til Sidney selv svarende til det, som truer hans forklzedte helte. Frygten for sadant et tab plager mange af Sidneys litterzre vzrker, intetsteds maske mere end i de retoriske knudepunkter og ironier i hans Defense  o f   Poetry. Her i Arcactiu -et vzrk som blev  skrevet under en ydmygende forvisnings pitvungne lediggang, foranlediget af den krznkede dronning -skildrer Sidney sig selv som en unyttig lediggznger p i  slagmarken, en, som er dalet fra det h ~ j e heroiske kald, hvo1-til han fØdtes, ned til en tabelig handvzrkers marginale ~tatus,~" og efter at have ladet billedet sti  et Øjeblik ~delzegger han det: »Dorus, med en drejning af sit svzrd, huggede begge hans hznder af. Og saledes vendte maleren tilbage veluddannet i sir, men med ikke s2 meget som en hand til at udeve sin fxrdighed.« I den'grumme,  stramlzbede latter som sidan en passage sØger at fremkalde. bekr~efter Sidney de sociale og zstetiske forskelle, som fremstillingen i sig selv kunne synes at stille sp~rgsmal ved: i virkeligheden angriber han den professionelle i modsztning til amatØren, idet han hugger hz~ideme af den kunstner, som ville tillade sig selv at lade sig f ~ r e hen mod solidaritet med oprØrerne -maleren stod ved siden af »med et spyd i hzrideme~ -og idet han saledes afskxrer en kunst, som med denne solidaritet kunne kompromittere den komiske modus, I-ivori drab p2 skrzddere, m~llere, slagtere og fattige malere skulle frern~tilles.~'

Efter siledes ved hjzlp af vold at have genoprettet nogle truede grznser fortsztter Arcadia med at h e n f ~ r e oprØrets nederlag ikke til  svzrdets magt, men til ordets magt. Svxrdet er utilstrxkkeligt p i   grurid af mzngdens stØrre1se: »selve det at drrebe«, skriver Sidilcy, begynder at trEtte fyrsteme, som med sine Øjne), at modstanderne snart blev drevet p2 flugt og flygtede til nogle skove ude i grreriseoniraderne, hvor de ved at e m m e   sig af vildtet og drikke kun vand blev tugtet for deres fordrukne opt~jer«(389).

Sidneys lesning p2 problemet med at fremstille en sejr over et folkeligt oprer er glimrende, men det afhznger, som vi har set, af forklzedningen af de aristokratiske helte, en forkltedning, hvis plet p A   deres fyrstelige aere kun delvis vaskes bort af oprerernes blod. Hvis vi vender os fra Arcadia til den anden gedigne landvinding i  det sene 16.  Arhundredes engelske litteratur, The Faerie Queene, mØder vi en alternativ  Iesning, som har held med -i modsaetning til Durer -at fremstille sejrherren og -i niodsletnirig til Sidney -fremstille ham i egen person. I 2. sang i  5.bog -trykt i 1596, tre A r   efter den posthume udgivelse af Sidneys vxrk -ni ~ d e r Speiisers Iielt Artegall -retfrerdighedens vinder -og hans ledsager,  jernnianden Talus, en uniidelig mzengde samlet for at lytte til en »mzgtig kxmpe«. Kxinpen -»nieget beuiidret af taber, kvinder og drenge« -star p3 en klippe med udsigt over havet og praler med, at med en nkzempeinzssig vaegt i h91iden«  vil han veje hele verden, og fere alt tilbage til dets oprindelige ligevregtstilstand. Pbbelcn flokkes omkring »som de tabelige fluer omkring en honningkrukke« i hibet om at opna ~ubegrznset frihed«:

»Altimens Artegall s3 og h@i-te, Hvorledes han vildforte sit Sglge af siiiiple folk, Nrennede han sig ham foragteligt&lt;c3'

Spensers helt bevarer saledes sin egen skikkelse og navn, mens han rykker frem for at konfrontere den n:iviil@se  kxnipe. Ved at fremstille den radikale leder som bogstaveligt monstr@s -for i felandet behover sadanne grotesker naturligvis ikke frenitrxde blot som den politiske retoriks billedlige overdrivelser -reducerer Speilser i  hgj grad truslen 0111 utilsigtet  at forzedle oprØret ved at mindes dets nederlag. Ksinpeii bxrer i sin krops form ulydighedens uudryddelig tegn, et tegn, som forbinder hani ined den oprindelige ulydighed hos de kzmper, soin gjorde oprgr inod Jahve og saledes -gennem en traditionel mytografisk  analogi -t i l   de o p r ~ r s k e   ngle i den kristne historie. Disse associationer kunne synes at opfordre helten til at angribe, ligesom han -tidligere i samme sang -havde edelagt deii msgtige saracen Pollerite, og ligesom han -ved bogens afslutning -hugger hovedet af kzmpen Grantorto. Denne form for krig er et centralt og genkoriiiiiende ~[rukturelt princip  i  Spensers epos, som bygger p3 den ridderlige overbevisning -beslzgtet med militant protestantisnie - , at voldsliandlingei. iiiod onde undertrykkere er n~dvendige, uundgaelige og tilgivelige. Men krenipen  i 2. sang er ikke en udpiner eller frygter for, »om de ikke i e 1 1  lang kamp skulle besejres af det at besejre«(380). Sidney anerkender s2 den overlegne styrkes manglende evne til at beskytte herskere mod et folkeligt oprdr; heltenes militzere dygtighed sztter kun dem og det kongelig parti i stand til at trzekke sig tilbage fra det Abne land, hvor de er totalt udsatte for et oprdrsangreb, til den lidt storre sikkerhed i det fyrstelige tilholdssted. Denne tilbagetrzkning afbilder helt bogstaveligt bekrreftelsen af standsgramser -det kongelige parti er nu afskzrmet fra den omgivende befolkning -, men grznseme er sarbare over for angreb; oprdrerne »gik rundt med hakker til muren og med ild til porten for at f A   adganga(381).

Konfronteret med begrm~sningerne i b9de offensiv og defensiv militzr strategi vender Sidneys helte sig til det, som for renaissancehumanister var den oprindelige og ultimative  stdtte for den social orden: retorik.32  I sin forklzdning som Zelmane trzder Pyrocles kzkt frem fra tilholdsstedet, stiger hurtigt op til fyrstens dommersrede txt ved og giver tegn til, at han onsker at holde en tale. Mzngden, som font er uvillig til at lytte, bliver beroliget af en opr~rsleder, en ung bonde, sorn »var grebet af en smule hengivenhed for Zelmane«(382). I modsztning til de mere sangvinske humanister foregiver Sidney ikke, at Zelmanes tale ved hjxlp af tropemes magiske kraft er i stand til at pacificere mxngden; det er snarere snedig retorik, der gennemtrznger »deres forestillingers forrevne vildiiis&lt;&lt;(386) og genopvzkker opreremes underliggende ~konomiske, politiske og sociale interessekonflikter:

»Thi hindvzrkeme onskede, at kom og vin blev sat til en lavere pris og til stadighed blev holdt dernede; markarbejdenie, gartneriarbejdeme og gardmzndene enskede ikke noget af den slags. Landboerne krzvede, at enhver skulle kunne blive en fri mand i de vigtigste byer: det brod byboerne sig ikke om. B~nderne pnskede, at hele lavadelen blev edelagt; borgere, iszr kokke, barberer og de andre, som hovedsageligt levede af lavadelen, enskede den ikke forandret~(383).

Inden lznge faldt mzengden fra hinanden, »idet hver enkelt drzbte den, der stod nzrmest, af frygt for, at han skulle gore det samme med ham«(388), og med kun lidt yderligere indblanding fra det kongelige partis side bliver oproret knust. Den unge gardinarid, kunne vi maske tilfeje, bliver drzbt i et sidste, parentetisk indslag af den komiske vold, som sikrer sociale skilleliner, og som driver rebelleme ud til »gr~nseon~rAdenie«:

»Men s2 kom Zelrnane ned, og Basilius rykkede ud sammen med Dorus; og ... lavede en sadan ravage (idet Zelmane blandt de tilbagevzrende ramte gardmanden i hjertet med sit svzrd, ligesom hun fer  havde gjort hvortil Artegal svarer med en blanding af udfordringer, der minder om Jobs bog, og argumenter for den transcendente indretning og al forandrings ultimative selvophrevelse. S k ~ n t disse argumenter fuldt ud bliver bekrzftet af episodens udfald, strider de mzrkeligt nok mod digterens egne fornemmelser, i fortalen til 5. bog, som synes at vzre langt mere i overensstemmelse med krempens:

»Mig forekommer det, at jorden  er ved at IØbe helt ud af den form, den fik oprindeligt i sit fastlagte udgangspunkt, og én  gang i uorden bliver denne dagligt vzrre og vzrre.«

(V.Pr.1)

Hvordan skal vi g@re  rede for denne lighed, og hvordan skal vi videre forklare modsigelsen mellem den positive vurdering, der er forbundet med poetens egen redeg~relse for uordenen, og den negative vurdering, der er forbundet med kzmpens helt tilsvarende redegerelse? Vi kunne forestille os, at ligheden stammer fra den kritiske, n:este  apokalyptiske tendens, der er genkommende i Spensers vzrk, fra hans fomemnielse af dyb uorden i memeskeverdenen og naturen, fra hans nagende f@lelse af social marginalitet, bade i relation til Spencerne pS Althorpe og til hoffet, og fra hans stzrke opfattelse af sig selv som en profetisk moralist. Disse elemcnter f ~ r e r naturligvis aldrig nogensinde Spenser til at opfordre til oprØr eller til omfordeling af rigdommen, men de f ~ r e r til en stzrk formulering af argumenter, hvorpa en sadan opfordring kunne bygge. For som det tyske bondeoprgr i 1525 viser, appellerede radikale protester  i den tidlige moderne periode ikke til opfattelser, der var szrlig fremmede i forhold til dem, der kom til udtryk i officielle kredse, men de drog snarere uacceptable konklusioner p A   disse sammenfaldende opfattel~er.~~

Alligevel protesterer Artegall  i 5. bog ikke kun mod kampens konklusioner; han protesterer lige sa energisk mod de argumenter, hvorpa kzmpen bekender at bygge sit program, argumenter, der, som vi har set, ligger &amp;t  pa digterens egne. For at forklare deiine tilsyneladende modsigelse kan vi fremf~re -idet vi fglger Paul Alpers' fintm~rkende redeg~relse for Spensers poetiske praksis -at The Fnrrie Qaeenes retoriske natur overflgdigg~r n~dvendigheden af en strikt narrativ konsistens og appellerer i stedet til Ireserens  »tillid til digtet,« d.v.s. hans accept af de betydninger, der fremtrzder i hver enkelt episode.35  Men givet den store nzrhed mellem Spensers fortale og Artegals mode med krempen burde vi tilfoje, at denne tillid aflianger af, at der trzkkes en fast skilleline mellem acceptable og undergravende udgaver af de samme opfattelser, og at denile skillelinie ligesom hos Sidney og Durer bekrzftes af fremstillingen af vold:

undertrykker; han har snarere trzk -med den kzmpcmzssige vzgt og med sin plan om at f ~ r e alt tilbage til deres rette og oprindelige forhold -som forbinder ham med Artegall selv og med Astraea, som lzrte ridderen, sidan som Spenser skriver, »at veje bade ret og uret / i  lige vzgt«(V.i.7).  Og netop p i  det tidspunkt, hvor helten synes at berede  sig til kamp -~ N z m i e d e han sig ham foragteligt« -slir hari i stedet for over i retorik: »Og talte siledes til ham, uden hensyn eller frygt~(V.ii.33).

Artegals formal i  den debat, der fglger, er tydeligvis at nedgore kzempen, at udstille, hvor bedrageriske hans fordringer er, og siledes at skelne sikkert mellem den daemoniske parodi p i   social retfzrdighed og den sande retfzrdighedsud~velse, der bliver legemliggjort i Artegalls egen ridderlige kald. Men denne skelnen tilvejebringes paradoksalt nok gennem digtets insisteren ikke p4 den uhyggelige lighed mellem kzinpens ikonografiske tegn og Artegalls, men p i   den endnu mere uhyggelige lighed mellem kampens retorik og Spensers egen. Artegall erklzrer, at det egalitzre sociale projekt bliver dementeret af det geocentriske kosn~os' absolutte stabilitet:

»Jorden blev sat i midten, hvor den forbliver uforanderligt, omgzrdet af vande som en mur for synet; og disse omgivet af luft, sori1 intet kan bevage: Alle de ting, som himlene fortsalter og styrer i deres baner.

En s i   himmelsk  retfzrdighed u d ~ s e s over dem, at hver enkelt ting kender sin sikre bestemmelse, i hvilken  den forbliver i disse mange ir, og iblandt dem er der endnu ikke sket nogen forandring.«

(35-36)

Denne stabilitet -fuldendtheden af genstande »on~gzrdet« og »bestemt« -er afg~rende bevis p2 Guds absolutte magt og derfor p i  alle skabningen -mennesker sivel som planeter -behov Ior passivt at underkaste sig den guddommelige vilje: »Han lader konger sidde i deres enemagt; / Han lader undersitter adlyde deres magt« (41). Kmlpen appellerer indigneret til tegn p i   en kolossal forandring, som kan ses bade i det fysibke univers og i den sociale orden -

»Ser I ikke, hvor dirlige alle niivzrende forhold er,

og hvordan hver stand helt forlader ordenen? -«

(37)

»Den som Talus fandt SS  f r s k  i sindet,

nzm~ede han sig, s5 de var helt txt p5 hinanden,

loftede ham op p5 skulderen,

og kastede liarn ned fra klippen og druknede ham i havet.

Ligesom et skib, som den grusomme storm i frygtelig forfzrdelse kaster op p i   en klippe,

flir dets knuste skrog i tusinde stykker, odelzgger al dets udrustning og smukke form, gor det til et ynkeligt bytte for en ulykkelig  skcebne. SSledes styrtede den skrxkkelige kzmpe ned fra klippen, hans knuste vzgt l i   i mange stykker, hans solide knogler, der alle var brzkkede, brolede vildt, siledes blev den hojt strzbende fzldet i en stor @delzggelse.« (49-50)

Talus' vold, da han tilintetg~r kampen, uddriver de potentielt farlige sociale f ~ l g e r -den praksis -  , som kunne udledes fra Spensers egen veltalende sociale kritik. Den kosn~ologiske vision og den moralske vrede forbliver der, men »de store forventninger« om en radikal on-ifordeling af rigdom og magt bliver knust. Ud fra dette perspektiv er nzrheden mellem fortalen og denne episode ikke generende, men en positiv kvalitet, for Spensers fortzlling kan fungere som en slags trrenii-ig  i at forkaste de subversive konklusioner, der kan uddrages fra en tilladt moralsk vi-ede.

Denne vrede er vel at inzrke ikke tilladt, for SS vidt som den kommer til orde hos kzmpen; den bliver snarere modsvaret af Artegalls argumenter for fuldstandig faste kosmologiske og sociale skillelinier. Men som et yderligere aspekt af Izserei-is trzning f5r Artegalls retorik  ikke lov til undergrave fortalens opfattelse af uretfzrdighed  i verden; i s i   fald ville retfcerdighedens ridder blive fuldstzndig pacificeret: i et guddommeligt ordnet univers, hvori »ingen forandring endnu har fundet sted« i forl~old til  den  oprindelige fuldkommenhedstilstarid, ville der ikke vzre noget at gore for ham. Derimod skal argumenterne forstis som sande, men kun i relation til kzmpen, som ikke selv bliver overtalt af dem og kategorisk benxgter de skillelinier, som Artegall p r ~ s e n t e r e r . ~ ~

Heraf kommer n~dveridigheden  af at skubbe kzmpen ud af kurs og heraf kommer ligeledes n~dvendigheden af, at skubbet uopfordret kommer fra Talus, agent for den ubonh~rlige udforelse af lovens strenge bogstav. I denne episodes szrlige sammenhzng in5 Artegall fritages for nodvendigheden af direkte handling, for det ligger i hans underkendelse af kzn-ipen, at aktiv indgriben i universet ikke kan retfxrdigg~res.

Hvad vi far her, er saledes en strengere og mere eksplicit udgave end hos Sidney af adskillelsen af retorik og vold, en adskillelse, der her er tilstrzkkelig stzrk til at redde den zdle  helt fuldstzndig fra truslen om den tendens, der ville ligge i et mode med det lave. Truslen bliver direkte anerkendt, da »folket« oven p A   ~delzggelsen af kzmpen, rejser sig for at hzvne; idet han s A   den nlovl~se mzngdex koimne imod sig, blev Arlegall »meget foruroliget«, far vi

at vide, »ved ikke hvad han skal gore«:

»For han afskyede, at hans zdle hznder skulle rore ved en s A   ussel mzngdes lave blod; hvis han skulle trzkke sig tilbage for den, frygtede han p A   den anden side, at de skulle forf~lge Derfor sendte lian Talus til dem for at sporge om Arsagen til deres ophidselse og bede om vabenlivile.

ham med skam.

Men s2 snart de sa ham nzrine sig, begyndte de stikke til ham ined alle deres vaberi, og vildt slog de p2 harn fra alle sider: dog intet kunne de sire ham, heller intet genere ham. Men da han begyndte at rzekke ud mod dem med sin plejl, viftede han dem v z k  som en sveini af fluer; ingen af dem turde kornme ham i vejen, men flygtede hid og did fra hvor han var, og skjulte sig for hans syn i huller og buske.« (52-53)

Artegall sl5r ind p i   deil mere :edle  kurs, som bestar i at overtale og at forhandle; volden -som karakteristisk bliver u d l ~ s t over for dem, der fremstilles som patetisk sarbare -er en forret for Talus, som ikke er mere modtagelig for vanzre end et krydsermissil.

Spensers losning p2 frenistillingsproblemet omkring en sejr over et folkeligt opror har saledes Talus som oindrejningspunkt, d.v.s. den allegoriske adskillelse af retorik og vold. Som folge heraf forbliver direkte handling imidlertid et problem for Spensers helt gennein resten af 5. bog som signifikant ender ikke med  Artegalls  strilende sejr over tyrannen Grantorto, men med forharielser mod sejrherren fra Misundelsen, Bagtalelseri og Uhyret. Ligesom Durer og Sidney redder Spenser det heroiske som genre, men med h ~ j e omkostninger for helten selv: hos Durer er sejrherren fravzrende, hos Sidney forklredt, hos Spenser afskirct fra Iieroiske Iiaridli~iger, soin nu palzegges et mekanisk monster. Hvis vi nu vender os mod vores sidste eksempel p A   en 16.

Arhundredes kunstner, der tuniler med dette problem, moder vi en losning, som genopretter heltens sociale status og ved at gØre det fundamentalt zndrer den heroiske genre.

Kunstneren cr Shakespeare; problemet er fremstillingen af Jack Cades oprer i Henry VI Anden del, et skuespil, som sandsynligvis blev opfprt forste gang i  1590. Shakespeare skildrer Cades opror som en grotesk og dyster farce, den arketypiske underklasserevolte bade i sine niotiver og i sin k ~ t e r l i g h e d . ~ ~ Ligesom Durer og Sidney gØr Shakespeare opmcerksom p A   den komiske ydmyghed i oprØremes sociale oprindelser -»Der er Bests son, garveren fra Wingham,..og  Dick slagter, ... og v:ever  Smitli«(4.2.21 ff.) - , og ligesom Spenser beskriver Iiari ironisk deres »store forventniriger«:

»Her i England skal man kunne kobe syv halvskillingstvebakker for én skilling; et trepzglekrus skal rumme ti pzgle, og det skal vzre en grov forbrydelse at drikke tyndtol.« (4.2.62-5)

Hvordan kan sLidanne nogle sjovere nedgores uden gener for sejrherrerne? Ligesom for Speiiser ligger svaret delvis i adskillelsen af retorik og vold. Cade og haris  »pobel« riar Loiidon -»Op ad Fiskegaden!  Om ad Sankt Magnus' hjerne! S12 ned for fode! Smid dem i Tliemsen!« (4.8.1.2) -men bliver hurtigt sat p A   plads, da Hertugen af Buckingliam og Lord Clifford dukker op. Disse adclsmznd komiiler, sorri de siger, som »korigeris sendebud / til menigmand« og erklzrer »fuld benLidning« til alle, som vil g2 fredeligt hjem. Et par entusiastiske taler fra aristokrateme med pakaldelse af Henry V's navn og tmslen om er1 frarisk invasion er tilstrxkkeligt; opreret bryder Gjeblikkeligt  sammen, staten triumferer og Cade flygter. Men hvis oprorerne let kan genoptages i de loyale englznderes rzkkcr, idet de kun rnoiiierilant var vildf~rt af e n   demagog, s2 mil oprorslederen fortsat odelzgges, og det historiske skuespil vil ikke indfore er1 mekanisk mand til at udfore drabet.

Shakespeares losning er simpel, effektiv og p3 siil vis elegant. Cade undslipper ud p8 landet, men kun for at trues af sultedoden. »Derfor,« f o r t d e r han os belejligt, »er  jeg  klatret over muren irid  i haven her, for at sc om jeg kan a d e   gras eller plukke en hjeln~fuld salat« (4.10.6-8). Ejeren af haven kommer ind og udtrykker for sig selv pensionistpoesiens velkendte folelser:

»A Gud, hvem ville dog tilbringe livet i hoffets tummel, nar han kunne ga som her i fred og ro? Den lille jordlod min far har efterladt mig, cr mig nok og er s A   god som noget kongerige.« (4.10.16-19)

Ud over den kendte kontrast ~i-iellen~ hof og land er Shakespeare ornhyggelig riied i disse linier af bemzerke, at taleren er havens faktiske ejer, at ejendomnien er en beskeden arv, og at hail stYledes skal skelnes fra en faester p A den ene side, og en stor herre pil den anden side. Denne omhu med at saette taleren i  forhold til ejendom understreges af Cades umiddelbare svar: »Der kommer ejeren og vil gribe mig soni en landstryger, fordi jeg kommer ind p A hans eriemzrker uderi forlov«(4.10.24-25).  Denne sidereplik, som bygger p A den legale ret hos en ejendomsbesidder, der har ubetinget adkomst til sin jord, til at nedlaegge omkringvandreiide dyr, som komnier ind p A   ejendommen, g0r det klart, at ejendommen er indhegnet privat ejet~dom og saledes ikke pil nogen made et offentligt eller alment oriiiade. Og ejerens svar pil Cades grotesk aggressive udfordring -»jeg skal fS dig til at aede jern  som en struds og sluge mit svzrd som en stor knappenal« -gentager de ejendomsrettigheder, som er pa spil her:

»Jeg kender dig jo  ikke, grove knzgt; hvordan kan jeg vel SS  forrAde dig? ForslAr det ikke at du bryder irid her i min have som en tyv pfi rov, idet du dristigt klatrer over muren? Skal du nu ogsA trodse mig nied skzeldsord?« (4.10.30-35)

Hvad der sker, forekommer det mig, er, at statusrelationer -»Ja, min mening er, at der har aldrig vxret til  at vrere her i England, siden adelen kom i vzlteri«(4.2.7-9) -for vore ~ j n e transfoimeres til ejendomsrelationer, og interessen, som ogsa Sidney og Speiiser deler, i  at fastholde sociale og tilmed kosmiske skilleliner bliver omfortolket til en interesse  i at opretholde selvejets grznser. Symbolsk ejendom viger for real ejendom. Og i denne modificerede kontekst -ejendomi-i-iens  snarere end rangens kontekst -forsvinder helt frygten for besriiudsning i  fremstillingen af et ulige socialt mgde. Ejereri af haven skjuler ikke sit navn, han ser sig heller ikke oni efter en anden til at udfore drabet. Tvzi-tiriiod  siger han stolt sit navn, da han med udelt behag gØr sig klar til det ulige mede:

»SS lznge England star skal ingen sige

at herremanden Alexander Iden med overmagt slog en forsulten stakkel. Stir mig i ~ j n e n e s3 stift du vil; se om dit blik kan tvinge mit til jorden. Szt lem mod lem, og du st9r langt tilbage; din h9nd er som en finger mod min nzve; dit ben en pind, malt imod denne stolpe;«

(4.10.41-48)

Iden opfatter ikke Cade som en social oprorer men som en voldelig tyveknzgt, som har forsogt at stjzle gronsager; deres korifrontation star ikke mellem en aristokrat og en bonde, men mellem en velnzret ejendomsbesidder og »en forsulten stakkel.« Forst gennem Cades sidste ord finder Iden ud af, hvem han har sliiet ihjel, og hans reaktion szetter os i stand til at male den szrlige afstand mellem Shakespeares fremstilling af denne sejr og de andre, som vi har set pil:

»Hvad, var det Cade jeg  slog, dcn landsforrzder? Mit svzrd, for dette skal du vxre helligt og hznge p2 min grav nar jeg er dod. Det blod skal aldrig torres af din od; det skal du bzre som heroldelis k9be og dermed vidile 0111 din herres =re.« (4.10.65-70)

Det svzrd, som Durer niiitte afbilde uden nogen til at fore det, bliver Idens stolteste besiddelse; den did, som Sidneys helte matte udfore i forklzdning, bliver til en udmzrkelse; og det blod, som Spensers ridder ikke onskede at fii p3 sine hznder, bliver et zrestegn. Aristokraten har overladt pladsen til ejendomsbesidderen, og det heroiske mindesmzrke er blevet opsuget i en ny genre, det historiske  skuespil.

Oversat af Jorgen Holmguurd fru  Stephen Greenhlutt: »Murdering Peusants: Status, Genre, and the Representution of Rebellion«, i : Stephen Greenblatt (ed.): Representing the English Renaissance, Berkeley 1988. Artiklen  udkom oprindeligt i Representations I, 1983.

## Noter

- l . Albrecht Durer: The Painter's Manual, oversat af Walter L. Strauss, N.Y.,  1977, p.227.
2.  Sebastian0 Serlio: »Sccna trugica«, in: Architettura (1551); engelsk overs~ttelse Tlze Book of Arcliitecturc, London 161  1 (Fol. 25 v).
3. Orlando Furioso, 9. sang: 88-91; ligeledes 11. sang: 21-28. Se Edgar Wind: Pagan Mysterics in the Renais.sance, ~Iarnio~idsworth 1967, pp.108-9.
4. Painter's Manual, p.233. Den ironiske hyldest minder oin Erasmus' Tahelighcdens pris.
5.  Denne made at afbilde Kristus p9 synes at stamme fra det sene 14. Arhundrede og udspringer  sandsynligvis fra en traditionel fremstilling af Job: den sergende skikkelse peger s9ledes i retning af fuldstandig tilmod i ydmygelsen s3  vel som fuldstzndig uskyld. Se G. von der Osten: »Job and Christ«, in Journal of the Warburg and Courtuuld Institicte 16, 1953, pp.153-58; Hans Kriuffrnann: »Albrecht Durers Dreikonigs-Altar,« Wallraf-Richartz-Jalirbuc.lr (IVe.stdeutsche,s  Jahrbuch fur Kunstgeschichte) 10, 1938, pp. 166-78; Michael Baxandall: The Limcwood Sculptors ofRenai.ssance  Cernzanv, New  Haven,  1980, pp.314. Jeg skylder professor Baxandall tak  for at p8pege forbindelsen inellem Durers bonde og figuren Den lidende Kristus.
6.  Om Bondekrigen se isarr Peter Blickle: Tlrc Revo11,rtion  of 1525, oversat af  Thomas A Brady, Jr. og H.c.Erik Midelfort, Baltimore 1981 [originaludgave 19771.
7.  ~Adinonition to Peace, A Reply to the Twelwe Articles of the Peasants in Swabia [1525],« oversat af Charles M. Jacobs, revideret af  Robert C. Schultz, i Luther's Works, udgivet af Helmut T. Lehmann, 55 vols., Philadelphia 1967, vol. 46, p.39. Se Hubert Kirchner: Lutlier at~d thc Peasant.~'  Wur, oversat af  Darrell Jodock, Philadelphia  1972; Mark U. Edwards, Jr.: Luther and the False Brethrcn, Stanford 1975, pp.60-81; Hans Althaus: Luthpr.s H~lltutzg  iuz Bauernkrig, Darmstadt  1969 [fersteudgave Thubingen 19521; Robert N. Crossley: Luther and the Peasants' War, N.Y. 1972.
8.  »Against the Robbing and Murdering Hordes of Pesants [1525],« i Luther's CVorks, vol. 46, p.50.  Om Luthers apokalyptiske forventninger p9 dette tidspunkt se M. Greschat:  nLuthers Haltung i ~ n B:iuernkrieg«, Archiv fur  Reformationsgeschichte 56, 1965, pp.3 1-47. For et afvigende synspunkt se Harunut Lehmann: »Luther und der Bauernkriegc, i: Cechichte in Wi.rsen.sch(1Jt  untl Unterricht 20, 1969, pp.  12939.
9.  ~Against  he Robbing ..., « Latlier's Works, vol. 46, pp.53-54. Se ogs9 ~Whether Soldiers, Too, Can Be Saved 115261, i Luther's M'orks, vol. 46, pp.89-137.
10. Tre unge malere, som lille havde studeret hos Durer, blev siledes i januar  1525 indstavnet for byradet i Numberg for ;it svare p3 anklager for radikalisme. En af dem, Barthel Behain, skulle efter sigende have erklaret, at folk skulle holde op med at arbejde, indtil al ejendoin var fordelt ligeligt, og han fortalte angiveligt byridet, at han ikke anerkendte anden autoritet end Guds. Senere i 1525  blev Hieronynius Andreae Formschneyder, som havde udskiret mange af Durers skitser i  t r a ,  udvist af  byen  for Sbent at have stdttet de oprdrske bdnder. Se Walter L. Strauss: The Conlplete Drawings of'Alhreclrt Durcr, N.Y. 1974, vol. 4, p.2269. Sebald Beham synes imidlertid senere at have angrebet de oprgrske b011der i trz-

- snit udfØrt i  1535;  jeg  har draget nytte af et uudgivet skrift af Keith P.F.Moxey: »Sebald Beham's  'Church  Anniversary Holiday': Festive Pesants as Instruments of Repressive Hurnour.~
11. Erwin Panofsky: Albrecht  Durer, vol.1,  p.233. Om Durers beundring for Luther i de tidlige  1520'ere se Strauss: Cornplete Drawings, vo1.4,  pp.1903-1907.  Durers beundring  for Luther har ikke n~dvendigvis omfattet hans sociale synspunkter p9 Bondekrigens tid.
12. Citeret i Marcel Brion: Albrecht Durer: H i s Life and Work, oversat af James Cleugh, London 1960, p.269;  se ogs9 Strauss: Complete Drawings, vo1.4, pp. 228@81. Durers uds@gte  akvarel er optegnelsen af en privat erfaring, som kræver en detaljeret  og omhyggelig kommentar i mdsztning til det offentlige monument, som er udtznkt som et objekt, hvis syrnbolik er umiddelbart  dechiffrerbar. Durer havde tidligere nedtegnet sin vision  af apokalypsen i  sine urnideligt virkningsfulde illustrationer til Abenbaringemes Bog.
13. »An Open Letter on tlie Harsh Book Against the Peasants [1525],« i Luther's Works, vol. 46, p.70.
14. Vi  befinder os i  en periode, hvor offentlige mindesmzrker -skØnt de hele tiden rejses -er extremt vanskelige at give et vellykket design. Bemzrk den nationale debat om monumentet for de faldne i  Vietnani-krigen og kontroversen omkring Robert Amesons buste af deii drabte San Francisco-borgmester George Moscone (iszr omkring at en hyperrealistisk gengivelse af mordvibnet er kommet med p9 piedestalen).  Durers monument ei'  tilfxldigvis uukket fiem igen og omdannet til en salvadoransk poster, der cirkulerer i  Berkeley. Den viser en bonde korsfæstet p9 landbrugsredskaber.
15. Renaissancen fremviser en markbart forflget sensitivitet, nreret af klassicismen, over for de teoretiske implikationer af genredifferentiering. Durers skitse indebzrer, omend kun som et nostalgisk og overskygget minde, eksistensen af en f o m ~ for heroisk mindesmrerke, hvoi. der er fuld sympatetisk relation mellem den genstand, som reprzsenteres, og reprsseiitatiorieri selv. Denne form bliver p9 én  gang kaldt frem og ironisk (eller i det niindste spogefuldt) reprzsenteret i  skitsen til et sejrsmonument lavet af genstande, som har givet sejren: et monument, som nedbryder repræsentationsafstanden, men p9 bekostning  af den menneskelige sejrherre. Over for dette heroiske mindesmzrke st9r det komiske monument, som afhznger af de gamle heroiske vzrdiers fortsatte magt, nu bevidst overtr9dt for fornfljelsens skyld. Og midt imellem sar, hvad vi  iffllge Joel Finernan kan kalde det paradoksale hyldestmonument: p9 611 gang en anerkendelse af afstanden mellem monumentet og de oprindelige heroiske vzrdier og et forsØg p9 at bevare disse vzrdier netop gennem en sidan anerkendelse.

Dette hyldestparadoks  st9r rilidt iinellem  i  en anden betydning: det befinder sig mellem den symbolske og den nxrative modus. I  den symbolske modus er elementerne organiseret ud  fra et begrebsskema, som giver en syntaks; i  den narrative modus er elementerne organiseret riied henblik p9 at fortzlle en historie, og denne historie giver ogs9 en syntaks. Men  i  Durer-monumentet er der ingen syntaks; elementerne i  monumentet er parataktiske. Parataxis -benzgtelsen af bide en paradigmatisk  organisation ud  fra et skeina af begrebsmzssige  vzrdier og en syntagmatisk organisation ud  fra et skenia af iiarrative vzrdier -er det perfekte udtryk  for monumentets medierede, paradokslignende  stilling.

16. Citeret efter Julian Pitt-Rivers:  »l1onour and Social Status,« in J. G. Peristiany

- (red.): Honour and Shume: TIze I/ulues of M~cditerrunean Society, Chicago 1966, p.24. [Prosaoversattelse: N9r man besejrer konger, tager n-ian deres titler, fra fjenderne tager man til fange. O.a.]
17. Om henrettelsens semiotik se Samuel Y. Edgerton, Jr. ~Maniera and the Mannaia: Decorum and Decapitation in the Sixteenth Century,«  in: The Meaning ofMannerism, redigeret af Franklin W. Robinson og Stephen G. Nicliols, Jr., IIanovcr, New IIampshire, 1972, pp.67-103.
18. Selv hvis forskere skulle opdage et brev niod bgnderne skrevet af  Durer selv, kunne nogen argumentere, at hliii i  kglvandet p9 de offentlige angreb p&amp;  hans studenter og medarbejdere var. ironisk eller ville beskytte sig selv. Jeg burde tilf~je, at et radikalt brev ville kunne underkastes lignende forbehold og tvivl. Vi m9 forstii, at det drejer sig om mere end Durers personlige onenleriiig, og vejen til cn s9dan forstilelse er studiet af  genreproblemet.
19. »Open Letter,« Luther's Works, vol. 46, p.75.
20. »Against the Robbing ...,  « op.cit., p.53.
21. Se Mikhail Bakhtins vigtige begreb »heteroglossia« i The Dialogic Imagination, ed. Michael Holquist, oversat af  Caryl Ernerson og Michael  Holquist, Austin, Texas 1981, pp. 288ff.
22. F.G.Emrnison: Elizabethan 1,ife: Disordcr (Muinly  from  Essex Sessions and Assize Records), Chelmsford, Essex, 1970, p. 57.
23. Emmison, op.cit., pp. 63-64.
- 24, Thomas Deloney: 3ric.k nf Newbcrrie, citeret i Cristopher Hill: »The Many-Headed Monster in Late Tudor and Early Stuart Politiclil Thinking,~ in From Tlze Reniassance to the Counter Reforiiiation: E.ssuy.s  in Honor of Garreft  Matringly, udgivet af Charles H. Carter, N.Y. 1965, p. 302.
25. Se Arthur B. Ferguson: The Intiian Summer ( ~ E n g l i s h Chivalry, Durham, N.C. 1960; Frances A. Yates:  ~Elizabethari Cliivali'y:  The Romance of the Accession Day Tilts,« in: Astraea: T l ~ e Irnpcrial  Tlzeiize in the Sixteenth Century, London 1975, pp. 88-1  11; og Ray Stroiig: Tlie Cult ofElizuheth: Elizubethan Portraiture and Pageantry, Loildon  1977.
26. Sir Philip Sidney: The Counless of'Per?~hrokc's Arcadia, udgivet af  Maurice Evans, N.Y. 1977, pp. 380-8 1.
27. Om Penhursts socialhistorie findes en fiii upubliceret studie : »Penshurst: The Semiotics of Place and tlie Poetics of Ilistory,« af Don E. Wayne fra University of California, Saii Diego. Om Sidneys sociale holdning se Richard McCoy: Sir Philip Sidney: Kebellion in Arcadia, New Brunswick, N.J.  1979.
28. Om den kamevaleske  latter se Mikhail Bakhtin: Rahe1ai.s  and His World, oversat af Helene Iswolsky, Carnbridge, Mass. 1968; oni bØnder og latter se Svetlana Alpers: »Bniegel's  Festive Peasant«, III: Siniioli~.~: Netlrer1and.s Quurrerly  for  the History of Art 6 , 1972-72, pp. 163-76.
29. Jack Winkler:  »Lollianos and the Desperadoes,« in Journal  ofHellenicStudies 100, 1980, pp. 155-8  1.
30. Nashe gentager og parodierer  dygtigt denne forestilte trussel i sin komiske, sadistiske redegerelse for mordet p9 aiiabaptisterne: »Denne  fortzlling bliver nØdt til at opgive ånden p3 et eller andet tidspunkt, og lige s3 godt nu som at vente Izngere. Jeg ville med glsde slippe den med  rene hznder, hvis jeg  blot vidste hvordan, tegnet for denne talen om skoflikkere og kedelflikkere og rebslagere og slagtere og klatmalere, er komniet rent ud af  iiiili liluses mund« (Thc Unfortunate Traveler, i:

Elizabethun Prose Fiction, udgivet af Men-itt Lawliss, N.Y. 1967, p. 474).

31. For en oplysende redegorelse for forskellen mellem de professionelle skribenter og anlatorskribenter se Rich:ird  Helgerson: The Laureate in His Generation: Self Presentation and the Rctmi.s.sar~ce  Literary System, Berkeley  1982. Jeg er professor Jonathan Goldberg takrieinriielig for vzrdifulde ideer omkring »den stakkels maler.«
32. Om retorik  som social discipliri se f.eks. Thomas Wilson: The  Arte of Rhetorique, (1560):  »Jeg kan heller ikke se, :it  mennesker med nogen andre midler kunne vzre blevet bragt til  at leve sammen i  livsf;~llesskab, at opretholde byer, at handle sandt og villigt adlyde hinanden, hvis ikke mennesker oprindeligt ved kunst og veltalerihed var blevet overbevist om det, som de ganske ofte havde fundet frem til ved fornuftens hjzlp. For hvilket menneske, siger jeg jer,  som er bedre i stand til at opretholde sig selv ved et kraftigt mod, hellere end at leve i  lav underkastelse, ville ikke snarere prØve  p3 at herske som en herre end at leve som en undergiven:  hvis han ikke ved fornuft blev overbevist om, at det tilkommer ethvert menneske at leve i  sit eget kald,« i English Literury Criticisrri: Tlie Rcnais.sancc, udgivet af O.B.Hardison, Jr., N.Y.  1963, pp. 27-28.
33. Henvisningerne til The Fncrie Q~ieene er til T/ic Il'orks  of Edmund Spenser: A Variorum Edition, udgivet af Edwin Greenlaw et al., Baltiniore  1932-57.[Der bringes en prosaoversiettelse til dansk af Spenser-citaterne. O.a.] Der findes en glimrende redegØrelse for 5. bog i Angus Fletcher: The Pro~plietic  Moment: An Essay on Spenser, Chicago 1971. Se ogs3 den vzrdifulde kommentering i Jane Aptekar: Icons of Justice: Iconogruphy unci Tlzelrzcltic Irnugery in Book  V of »The Faerie Qucene«, N.Y.  1969; T.K. Dunseath: Sl?eri.scr'.s  Allegory  ofJustice in Book Five of »The Faerie Queenec, Princeton  1976.
34. Se Stephen Greenblatt: »Invisible Bullets: Ren:iissance  Authority and Its Subversion,« i: Glyph 8, 198  1, pp. 40-6  1 .
35. Paul J. Alpers: »How to Read The Faerie Queene,~ in: Essays in Criticism 18, 1968, p.440. Alpers ville  ikke nodvciidigvis  tage rilodsigelser, der st9r s2 tzt p2 hinanden, i  betragtning: han anser desuden 5. bog i Ttze Faerie Queene for et infenØrt arbejde fra en udmattet og denioraliseret digter.
36. Paradokset bliver svzkket, nien  ikke helt Iost i  kraft af den mytiske karakter af Spensers fortxlling: 5. bog er en redegorelse for uordenens oprindelse, og Artegall, som var blevet oplart af  Astraea, kan iiieget vel have troet, at ingen vzsentlig forandring, fysisk eller iiioi'al5k,  endnu havde ranit universet.
37. Alle henvisninger  til 2 Nctiry VI er til  Arden-udgaven af skuespillet, udgivet af Andrew S. Cairncross, London  1957. Iller bringes citaterne i dansk oversiettelse fra William Shakespeare: Sutrilecie Skuespil, bind 6, KØbenhavn 1977. O.a.] Shakespeare bygger mindre sin beskrivelse af Cades oprØr pil  optegnelser om det faktiske oprØr i  1449-1450 end pi optegnelser om bondeoproret i  138  1.