Poetisk landskab
Forfattere: Steen Klitgård Povlsen
Tidsskrift: passage (2002-09-01)

## Poetisk landskab

## - et motiv i ny tysk litteratur

## Steen Klitgård Povlsen

I den tyske delstat Nordrhein-Westfalen, i området Ostwestfalen-Lippe, nærmere bestemt Kreis Höxter opstår i disse år en poesipark. Konceptet er beslægtet med de 'land art'-parker, der rundt om i verden har flyttet skulpturer ud af museerne og ud i landskabet og  forbundet  kunstoplevelse  med  vandring  i  naturen.  Ideen  til 'Poetische  Landschaft'  i  Ostwestfalen-Lippe  er  udviklet  af  Brigitte  Labs-Ehlert  fra Literaturbüro  Detmold,  og  hun  har  sammen  med forfatteren  Peter Waterhouse 1   og  den  schweiziske arkitekt Peter Zumthor samlet en række digtere fra otte  forskellige  lande,  herunder  Inger  Christensen fra Danmark, forfattere der skriver tekster, der skal placeres  i  og  på  huse,  som  Zumthor  distribuerer strategisk  i  landskabet.  Centralt  i  komplekset  skal desuden opføres et bibliotek med foredragssal, hvor der også kan holdes koncerter. Her skal efterhånden samles et stort materiale om forholdet mellem litteratur, kunst og landskab, og her skal man kunne fordybe sig, før eller efter at man vandrer gennem poesien i naturen eller den poetiske natur.

'Poetische  Landschaft'  skulle  oprindeligt  have været skabt i forbindelse med 'Expo 2000'-udstillingen i det nærliggende Hannover, men blev ikke færdig  til  tiden  og  er  i  skrivende  stund  stadig  under projektering. Men i januar 2001 blev der afholdt en konference  i  Schwalenberg,  hvor  projektet  blev præsenteret og diskuteret, og materialet fra denne 'Literaturbegegnung', der fandt sted under mottoet 'Wer Eile hat, verliert seine Zeit', er fremlagt i den rigt udstyrede Raum für Sprache -Raum für Literatur: IX.  Literaturbegegnung  Schwalenberg  2001 ,   udgivet  af Brigitte Labs-Ehlert. 2  Peter Zumthor forestiller sig i sit  indlæg  forskellige  scenarier  for  kombinationen

## tekst-landskab, f.eks.:

Jeg forestiller mig, at en tekst bliver skrevet til et sted. I samme øjeblik, den er skrevet, flyver den væk fra sit oprindelsessted ud i verden og træffer der mange andre steder. Dér taler den om sin  oprindelse.  Og  om  sin  flugt.  En  kvinde  finder  den  og bringer den tilbage til dens oprindelsessted. I den forbindelse må hun foretage en rejse, må tage af sted og se efter.  Ankommet til stedet, læser hun teksten. Endnu engang. 3

## I dette landskab indsætter han huse, og hans bidrag munder ud i en vision om den store syntese:

Palimpsest - teksten overskriver huset overskriver stedet. Sprog forbundet  med  jorden.  Jordberøring,  ført  frem  til  bestemte punkter. Energipunkter, ekstatiske punkter i land  ska  bets krop, opsporet og bragt til form. 4

På samme måde taler Brigitte Labs-Ehlert i sit bidrag om sammensmeltningen mellem tanke og beskuelse, mellem erindring og nutid i et næsten mystisk punkt: 'Stedets  utopiske  kunst,  hvor  nutid  kan  opleves, hvor  beskuelse  og  sansning  kan  føre  til  erkendelse'. 5

Sig nu ikke, at dette er et specielt tysk fænomen. Da Goethe lod sin helt Werther søge ud i naturen med  sin  poesibog,  efterlignede  hele  Europa  ham ganske vist; men det viste jo netop, at denne forbinden  litteratur  med  landskab  ikke  blot  var  et  tysk behov. Og ganske vist har tysk litteratur og kunst dyrket hjemstavnen og det regionale med exceptionel lidenskab siden Goethe; men vi er vel for længst holdt op med at forveksle tyske excesser som f.eks. den nazistiske dyrkelse af  'Blut und Boden' med tysk kultur som sådan. Hvor den nazistiske regionalisme var lukket i aggressivt had til det fremmede, er gruppen  omkring 'Poetische  Landschaft'  international og åben over for landskabets mangfoldighed. Herom minder ikke mindst japa  neren  Y oko Tawadas bidrag.

Men det er notorisk, at den lokale identitetsopfattelse  er  veludviklet  i  det  moderne T yskland.  Prøv bare at søge på områder og småbyers hjemmesider og  sammenlign  dem  med  danske.  F .eks.  Höxters med den omtrent lige så store Silkeborgs. T yskernes retorisk svulmende, historisk minutiøs og detaljeret, danskernes kort og informativ. Og det er selvfølgelig  ikke  fordi  silkeborgenserne  holder  mindre  af deres by end beboerne i Höxter, det er et spørgsmål om kulturel stil. 'Det regionale, ja det provinsielle var længe et tysk varemærke', skriver Per Øhrgaard i Gæld og arv 6  og gennemgår i et stort essay de sidste 200 års kamp i tysk bevidsthed mel  lem den regionale forankring og et overordnet nationalt kulturbegreb.  T yskland blev sent samlet til én nation, og historien har vist farerne ved denne samling, sådan som intellektuelle som f.eks. Grass og Enzensberger har påpeget.  Günter  Grass'  skepsis  mod  et  genforenet Tyskland  efter  Murens  fald  var  bl.a.  begrundet  i denne modvilje mod et stort samlet T yskland i Europas midte.

Måske er en sådan diffus modvilje mod det store Tyskland også en del af baggrunden for det indtryk, der møder én, når man læser sig igennem dele af den nye litteratur, der i disse år under stigende international bevågenhed bobler frem i vores sydlige naboland: landskabets store betydning. Som de følgen  de eksempler vil vise, ikke et idyllisk, uforstyrret landskab, langt fra, men et konkret, faktisk eksisterende landskab, et bestemt sted i verden, lige nu. Det er en god idé ved læsningen af ny tysk litteratur at være udstyret med et detaljeret T ysklandskort, som man ofte  med  fordel  kan  læse  parallelt  med  teksten. 7 Problemerne er af generel karakter, men de foregår et  ganske  bestemt  sted.  Det  uendeligt  store  i  det uendeligt små.

Tyskland, ja, men hvor ligger det? 8  Det umiddelbare svar er, at det ligger i midten. Få måneder før han i 2001 blev dræbt i en trafikulykke på motorvejen  nord  for  London  udsendte W .  G.  Sebald,  der foruden at være forfatter arbejdede som professor i ny tysk litteratur ved universitet i Norwich, romanen Austerlitz .  Den handler om alle de rædsler, tyskerne har udvirket eller været involveret i i Europas nyere historie. Fortælleren, Austerlitz, er tjekkisk jøde og blev lige før den tyske besættelse af hans land, 1938, sendt med en børnetransport til England, hvor han har levet siden. Romanen er centreret om hans søgen  efter  spor  af  faderen  og  moderen,  den  sidste omkom i  Theresienstadt, og besøget dér er kulminationen på Austerlitz' mange besøg på fæstninger og borge.  Men  overalt  i  landene  rundt  om T yskland: Belgien,  England,  Frankrig,  Schweiz  og  Tjekkiet finder Austerlitz spor af tyskernes hærgen.

Det er  en  stor,  forunderlig  og  dybt  bevægende roman, og alle dens forviklede tråde kan ikke udredes her. Henimod slutningen foretager Austerlitz imidlertid for første gang en rejse ind i selve T yskland, ind i mørkets hjerte - en gentagelse af hans rejse fra Prag til Hoek van Holland kort før krigen. Og hvad oplever han her: et nydeligt, velplejet og fredeligt landskab, et ideal som han genkender som det billede, der hele hans liv har ligget under hans drøm om et utopia. Og da han til sidst når Rhinen, hans hjerteflod,  bliver  landskabet  'forhistorisk'  og  'mytologisk'. 9   Han  oplever  det  som  at  genfinde  en  tvillingebror, eller som om han har fundet et sted uden for tid, hvor gamle legender alligevel hele tiden kan fortælles, et sted malet af berømte kunstnere og alligevel et 'Intetsted', et 'utilgængeligt rige'. Men også med mindelser om Styx, dødens flod; og i den efterfølgende  rejseaktivitet,  der  i  romanens  rum ender  uafsluttet,  uden  konklusion,  føres Austerlitz mere og mere ind på kirkegårde: til gravpladsen ved Tower Hamlet i London, til Père Lachaise i Paris, etc. Også Theresienstadts  bibliotek  er  på  en  måde  en mægtig kirkegård, et minde om den død der altid har været slæbet fra de tyske hæres hærgen i Europa. Midt i dette kaos ligger det tyske landskab da som et  ikon  af  den  store,  utopiske  fred,  et 'Kein  Ort. Nirgends'. 10

Også en anden vigtig roman i ny tysk litteratur beskriver en rejse gennem T yskland, her fra nord til syd, men også her med dødens ikon for enden af rej  sen.  Christian Krachts debutroman Faserland blev ved sin fremkomst 1995 udråbt til den første tyske pop-roman: et dokument om en rusmiddelforbrugende, medie- og modevant tysk ungdom, skrevet i dens egen jargon. Det er den, men den er meget mere; den er også en gennemskrivning af Tyskland som mytologisk landskab, i en dobbeltbevægelse ud af det og ind i det.

Landskab  i  traditionel  forstand  er  der  nu  ikke meget af i denne roman, hvor jeg-fortælleren bevæger sig fra Sylt i nord til Zürich i syd, og hovedsageligt  fortæller  om  drukfester  i  de  store  byer Hamburg, Frankfurt, Heidelberg og München. Men Tyskland og dets landskab er hele tiden til stede for hovedpersonen som en undergrund - ja, myte: 'Sild er egentlig superdejlig. Himlen er vældig stor, og jeg har sådan en følelse af at kende øen grundigt. Jeg mener, jeg kender det der ligger under og bagved øen, jeg ved ikke, om jeg her har udtrykt mig rigtigt. Jeg kan selvfølgelig også tage fejl', 11  hedder det i begyndelsen af rejsen. Senere føler han, at han skal til Frankfurt, 'Sådan ind i T ysklands midte, som om jeg ikke kan gøre det anderledes' (p. 67). Som om en styrelse eller en underliggende kode bestemmer hans øjensynligt helt tilfældige rejse. Til sidst ender han i Zürich (hvor Kracht er født), og fore  stiller sig her, at han engang vil komme til at bo i bjergene, som ses i horisonten, med sin drømmepige Isabella Rosselini og deres børn: 'Jeg ville så for  tælle dem om  T yskland, om det store land i Nord, om den store maskine, der bygger sig selv op, dér nede i fladlandet' (p. 160).  V el ude af  T yskland er han langt inde i den  tyske  myte,  som  bl.a.  Nietzsche  og Thomas Mann så ihærdigt har brugt: blikket fra oven på det meningstomme fladland, der som en maskine kværner sin egen død. Men som Manns Hans Castorp i Der Zauberberg må Krachts fortæller alligevel ned og ud i dette fladland - for at opsøge Manns grav i Kilchberg uden for Zürich. Det er dog blevet for mørkt til, at han kan finde den, til gengæld ender han til allersidst ved bredden af Zü  richer  søen, hvor han møder en mand med en robåd. Han beder ham om at blive sat over vandet, og et sted midt ude på søen slutter romanen. Züricher-søen har forvandlet sig til floden Styx, og den søgende fortæller, der ikke fandt mytedanneren Thomas Manns grav, bliver i en udvidet  betydning  af  Charon  sat  over  til  dødens rige.

Her er det stedet at minde om, at også en anden af Thomas  Manns  helte,  digteren  Gustav  von Aschenbach, i slutningen af Døden i  Venedig kommer ud at sejle med Charons færge i skikkelse af en gondol, og at døden i denne bog som andre steder i forfatterskabet  ikke  alene  er  associeret  med  vand,  men også kommer fra øst. Denne kombination er nemlig tydelig i det største forfatterskab i sidste halvdel af det  20.  århundrede,  Günter  Grass',  hvis  betydning for  den  nye  tyske  litteratur  synes  overvældende. Tragisk i hans sidste bog, Im Krebsgang ,   med flygtningeskibet fra øst, der går ned i Østersøen i januar 1945, komisk gennemspillet i Unkenrufe fra 1993 med dens  beretning  om  de  østfordrevnes  opkøb  af kirkegårds  jord i de tidligere hjemlande. I Ein weites Feld fra  1995,  hvor  T ysklandsbilledet  distribueres med  en  fantastisk  variationsrigdom  af  landskabstyper  fra  øst  til  vest,  tager  de  to  hovedpersoner, Fonty  og  Hofthaler  på  dagen  for  Murens  fald,  9. november  1989,  ud  til  de  østtyske  brunkulslejer  i Lausitz. Her i det hærgede, sumpede moselandskab med  de  forladte  eller  stadigt  fungerende  kæmpehuller og grundvandssøer vil Hofthaler vise Fonty, hvorfor det ikke er nogen god idé med den genforening, som nu toner frem i horisonten. Den del af T yskland, den østlige, som nu skal integreres er ikke andet end slagger og affald, og vil blive en møllesten om halsen på det nye Tyskland. Sådan siger den evige stikker og spion, Hofthaler, der her taler på vegne af sin forfatter, der i lang tid efter 1989 var modstander af det stortyske projekt.  Tingene er dog som altid hos Grass komplicerede, i nærheden af det ødelagte månelandskab ligger der nemlig et nydeligt lille  slot,  Altdöbern,  der  lige  som  andre  østtyske slotte er en arv fra dette dødens land egnet og parat at  tage  med  ind  i  fremtiden.  Måske  ligger  der  en fremtid for pensionisten Fonty i at eftergøre Theodor  Fontane  i  hans Wanderungen  durch  die  Mark Brandenburg 12  og blive en guide i det forenede tyske landskabs  kulturhistorie.  Østen  er  hos  Grass  ikke kun død og destruktion, men også fantasi og kreativitet.

Det er grundlæggende den samme figur, vi finder i  Karen Duves Regenroman fra  1999,  der  allerede  i sine  mottoer  (men  ironisk-distanceret)  annoncerer sig som en bog om syndfloden. 'Det onde trives på fugtige  steder',  lyder  et  af  dem,  og  det  må  man umiddelbart sige, at det gør på dette sted i  V orpommern-Mecklenburg, hvortil Hamburg-forfatteren og plattenslageren Leon Ulbricht er flyttet for at skrive en  bestilt  biografi  over  en  alfons,  han  kender  fra Hamburg-miljøet. Det kommer der en grotesk og sine steder helt Rabelaisk historie ud af, for derude i det østlige sumpland regner det hele tiden og det hus, som Ulbricht og hans kone Martina har købt, regner i bogstavelig forstand ned i dyndet.  V ed siden af bor to ligeså groteske søstre, den ene enormt fed, den anden enormt høj. Den første, Isidora, forfører Leon i et orgie af kød og slim, den anden, Kay, reparerer huset, så godt det lader sig gøre. Midt i det hele opsøges Leon af alfonsen, der synes det går for langsomt med biografien, men da han bliver voldelig, dræber Kay ham og medhjæl  peren med en gasbrænder  og  sænker  ligene  ned  i  et  vandhul.  Det kriminelle  V esten har forsøgt at usurpere det amorfe, syndflodsagtige Østen, men det lader sig ikke integrere. Sumpen æder det hele.

Og det er på en måde det positive budskab i Regenroman .   For kvinderne synes at kunne klare sig i dette regnorgie og ligefrem drage nytte af det. Som da  Martina  er  på  tur  i  landskabet  med  hunden Noah:

Birketræer,  mos,  flade  langstrakte  enge  med  kæruld,  tørveagtige tuer, mat changerende vandhuller, mahognibrune dyr, som smuttede forbi deres fødder, og slør af vanddamp, som på afstand forekom så tyk som vælling, men som senere blev mere og mere gennemsigtigt og til sidst usynligt, jo nærmere man kom. Himlens og jordens forening... Letfodet sprang Martina over uudgrundelige sump  huller, følte sig lykkelig, usårlig og uovervindelig; følte sig som den bedste jæger i en matriarkalsk stenalderhorde.  Mændene?  De  sad  i  hulen  og  trak  tørrede svampe på snor, mens hun, ulvekvinden, skaffede kød og holdt udkig efter fjenden. 13

Det er også denne evne til at springe over sumpen, der i den sidste ende bevirker, at Martina kan forlade Leon og tage tilbage til Hamborg for at foretage et opgør med sin fortid; mens Leon forsvinder i dyndet som 'sank [han] tilbage i sin sande moders skød' (p. 227). Lige som de kaschubiske sumpe i Grass' Die Blechtrommel er  de  østlige  vand-lande  kvindeligt konnoterede: farlige og dødelige for de svage mænd, men  også  livgivende  og  befriende.  Dobbeltheden udnyttes af Karen Duve, der sammen med bl.a. Judith Hermann, som vi vender tilbage til nedenfor, af den  tyske  kritik  er  blevet  omtalt  med  den  noget chauvinistiske betegnelse  'das Fräuleinwunder'. Men kraft er der i dem.

Det er der for så vidt også i Christoph Peters, der i 1999 debuterede med den bemærkelsesværdige roman Stadt Land Fluss .   Også den handler om oversvømmelse og død, 14  her dog placeret i det vestlige Tyskland, i Niederrhein, lige før den store flod løber ind i Holland. Fra landsbyen Niel i denne egn stammer  den  lidt  forhutlede  kunsthistoriker  Thomas Walkenbach, specialist i en lokal billedskærer Douwermann, men uden energi til at få en afhandling om  ham  gjort  færdig.  Som  Douwermann  i  sine træskærerarbejder fortaber Thomas sig i detaljer og forsiringer, mister så at sige centralperspektivet uden hvilket man ikke kan bedrive videnskab.  Til gengæld forelsker han sig i sin tandlæge, gifter sig med hende og lader sig halvvejs forsørge af hende, indtil hun får konstateret kræft og dør. Thomas' liv løber nu helt ud i opløsning.

Sådan som floden har tilbøjelighed til at gøre det i  den  egn, Thomas stammer fra. Heller ikke her i Niederrhein kan man etablere et centralperspektiv:

Måske kan man ikke forstå renæssancen, når man ser den fra Niel. Måske er centralperspektivet et urbant fænomen, koblet til stor bebyggelsestæthed med komplekse arkitektoniske former, udtænkt af mennesker, der helst opholder sig i lukkede rum og foretrækker lige gadeslugter, mørke floddale. 15

## Perspektivet her er amorft og strukturerer ikke:

Til at give et landskab, ligegyldigt om det er fladt eller med bjerge, et præg af dybde skal der ikke mere til end tågebanker over et slynget vandløb, mellem bjergkamme, en gradvis udtynding af farver og kontraster hen mod horisonten, tilsætning af mere og mere blåt. I det fjerne en gård, et tempel, røg, der stiger op, halvt skjult af træer, så tæller forkortelsen af perspektivet ikke meget. Nogle traner på himlen. (p. 181)

Men det perspektiv er væk over Niel, her hersker den  utydelighed  og  tilfældighed,  der  tiltrækker Thomas og som til slut i romanen fylder ham med en følelse af at være kommet hjem, selv om hans elskede Hanna er død:

Hjemme. Det var et landskab, meget fladt, næsten ingen skov, tyndt bebygget. Lerbankerne ved Rhinen, af leret kunne man forme fugle, der ikke ville flyde bort. Om sommeren regnede det  ofte.  Til  gengæld  faldt  der  sjældent  sne  om  vinteren. Hverken det ene eller det andet var, som man gerne ville have, det skulle være. (p. 212)

Ganske vist er floden nu blevet reguleret med diger, men oversvømmelsesmetaforen slynger sig alligevel gennem bogen, både i dens frugtbare aspekter (fester  ne i Niel som vild livsglæde) og i dens uhyggelige perspektiver  (kræftsvulsten  der  vokser  uhæmmet). Dette flodlandskab opløser storbyens hierarkier og ordner,  sletter  erindring.  Thomas'  forskning  om Douwermann afslører ganske vist mange ting, men viser først og fremmest de gåder i hans liv, han ikke kan løse. Hans tidligere studiekammerat Eva gør nu viden  skabelig karriere ved at klamre sig til latterlige detaljer. Hun kan skabe perspektiv ved at indskrænke sit blik på verden.  Thomas er en drømmer, der helst uafbrudt vil drikke af Lethe-strømmen, sådan som det var de gamles trøst i Niel (jfr. p. 56).

Når  denne  Lethe-association  med  fordel  kan trækkes frem, er det fordi den antyder det dobbelte i det billede af flodlandskab i ny tysk litteratur, som her  forsøges  opridset.  Floden  og  vandet  er  nok frugtbart og livgivende, men rummer også opløsning og død. 16  Lethe er da også et nøglebegreb i en anden  af  de  betydelige  nye  tyske  romaner,  hvor landskabet spiller en afgørende rolle. Det er HansUllrich Treichels roman Tristanakkord fra 2000, forfatterens anden efter den meget roste debut Der  Verlorene .   Dens  hovedperson,  Georg  Zimmer,  er  også vokset op på bredden af en flod, Ems i øvrigt ikke langt fra den nedre Rhin. Og også for ham er barndommens flod forbundet med drøm og glemsel:

Når han sad ved flodbredden med køerne og det flade, nøgne land bag ved sig og det altid let grønligt skinnende vand foran sig, blev han ofte grebet af en barnlig-munter tomhed. Han så sit liv svømme ned ad det brede vandløb... 17

Det  er  da  baggrunden  for,  at  han  som  uddannet germanist udkaster et ph.d.-projekt om 'glemslen i litteraturen'  -  'Lethe  og  ikke  Mnemosyne',  som hans vejleder formulerer det - et projekt han også får midler til at gennemføre.

Men om det nogensinde vil lykkes ham er tvivlsomt, for i mellemtiden bliver han sekretær for en berømt komponist, Bergmann, som arbejder på et værk, der også har med en flod at gøre. 'Pyriph  legeton for stort orkester' hedder Bergmanns komposition,  opkaldt  efter  den 'ildflod'  som  i  antikkens mytiske univers omgav De elysiske marker og var én af  Styx'  bifloder. 18   Forholdet  mellem  Georg  og Berg  mann bliver da et forhold mellem ild og glemsel, skønt Bergmann også stammer fra Emsland og i sin kosmopolitiske tilværelse hele tiden føler sig forbundet med Georg via deres fælles hjemstavn. Denne hjemstavn og dens landskab er da også hele vejen det sammenligningsgrundlag, Georg har med sig på sine rejser efter Bergmann rundt i verden: enten det er  på  Hebriderne,  i  USA  (hvor  han  træffer  et ægtepar,  der  forsøger  at  kultivere  den  mosplante, han kender så godt fra Emsland) eller Sicilien, hvor romanen opløser sig lige så uafgjort og tilfældigt, som den akkord i  Wagners Tristan und Isolde , der har givet den dens titel.  Til sidst giver Bergmann Georg den opgave at skrive en hymne til sit sidste værk, en hymne  der  i  Hölderlins  stil  skal  kombinere  det lokale og det kosmopolitiske:  ''En Hölderlin', sagde Bergmann, 'der nok vandrer rundt i Schwa  ben, men som samtidigt har et penthouse i New York'' (p. 100). Bergmann satser på, at Georg kan præstere en sådan  syntese,  men  det  er  ved  romanens  slutning tvivlsomt, om det vil lykkes. Det er imid  lertid denne syntese, der er romanens egen identitet, og den lykkes.  Gennem  Georgs  bevidsthed  ser  vi  alverdens steder og landskaber blendet med Emslands natur, selv i New Y ork har han sit hjemland med sig, på godt og ondt. Under indtagelse af temmelig meget

## hvidvin har han en drøm i Central Park, om hvordan alverdens floder løber sammen:

Georg fugtede sin pande og sine tindinger med duggen, han drak vinen, han nød øjeblikket, han hørte ikke stemmen mere og kiggede på gondolen, som pludselig forekom ham at være Karons båd, som fragter sjælene over i underverdenen. Han sad ved Styx' bred, han sad ved Lethestrømmens bred, han sad ved Ems eller ved Tiberen, eller måske var det Canal Grande. (p. 85)

Treichel er typisk for ny tysk litteratur, ikke alene fordi  han  viser  det  regionales  og  det  kosmopolitiskes forening, men også fordi han som uddannet germanist (der fungerer både som professor i Berlin og leder af Litteraturinstituttet i Leipzig) er så intenst optaget af landskabets kulturhistoriske koder. I  den  forstand  er  hans  land  ska  ber  altid  gennemstrømmet af erindring, og hans Ems altid også Styx, Lethe, Tiberen,  Rhinen,  Canal  Grande  og  alle  de andre.  Med  de  litterære  allusioner,  der  er  knyttet hertil.  Det  kan  gøre  ham  irriterende  at  læse  for nogle,  men  giver  også  hans  naturskildringer  en tidsmæssig  og  kulturel  dybde.  'Poetische  Landschaft'.

Selv i de intense, minimalistiske former, der som i  de  fleste  vestlige  lande  også  spiller  en  fremtrædende rolle i ny tysk litteratur, er landskabet og det præcise sted en vigtig faktor. Judith Hermanns novellesamling Sommerhaus, später har siden sin udgivelse 1998 af den tyske kritik været anset for ét af højdepunkterne i denne litteratur, måske fordi Hermann  kombinerer  fornemmelse  for  ungdommens livsstil og sprog med en beherskelse af den klassiske novelleform. En grundakse i hendes små for  tæl  linger er kontrasten mellem by og land, ofte mellem Berlin og den omgivende Mark Brandenburg, der også hos hende er kendetegnet af søer og floder. I titelnovellen  'Sommerhus,  senere'  har  den  berlin  ske  taxachauffør Stein en drøm om at få sig et hus langt derude, på den anden side af Angermünde, hvor han kan samle den klike, han knap nok er medlem af. Han får også skaffet sig en sum penge, men flugtdrømmen  er  (naturligvis)  futil.  Huset  viser  sig  at være lige så forfaldent som det tilsvarende i Karen Duves Regenroman ,  og han får aldrig mod til at invitere nogen ud til det. Kun fortælleren bliver på en besigtigelsestur indviet i den skrøbelige idyl og det sarte landskab, der omgiver den, men kort efter annoncerer en ulykke på en frossen sø, at idyl  len er uholdbar. Det sidste livstegn fra Stein er et brev med et udklip fra  Angermünde lokalavis inde  holdende en notits om, at huset er brændt og dets ejer forsvundet. Stein er ligesom Leon i Regenroman symbolsk forsvundet  ud  i  den  brandenburgske  sump.  Også  for hovedpersonen i den sidste af novel  lerne, 'På denne side af Oder', er det sumpede flodlandskab stedet for en slags flugt fra en forpligtende storbyeksistens og  for  det  selvopgør,  han  ikke  har  styrke  til  at foretage. Det er som om der dér østligt i T yskland befinder sig en tyngende og bedøvende stemning, der fordrer dagdrømmeri og mental eller fysisk forsvinden. At denne del af  T yskland tidligere hed DDR giver  problemstillingen  en  politisk  di  men  sion  (jfr. navnet på Karen Duves antihelt Leon Ulbricht: 'le on', 'das Man' foran den gamle stali  nist), men det ikke fordi det politiske spiller en fremtrædende rolle. Det er mere sådan, at de enkel  te hjørner af  T yskland udstyres  med  sjælelige  kvaliteter,  at  landskabet  er psykisk farvet. Igen: et poetisk landskab.

Og selvfølgelig er døden i ny tysk litteratur ikke kun bundet til den østlige del -  den findes også i vest  og  ikke  kun  i  landskabet,  men  ligefuldt  i  de store byer. Matthias Altenburgs roman Landschaft mit Wölfen ,  endnu én af de store succeser fra de seneste år  (udkommet  1997),  udspiller  sig  i  bylandskabet, metro  polen  Frankfurt,  under  syv  dages  hedebølge en juli måned. Men med den samme udnyttelse af de konkrete steder (gader, butikker, kirker, osv.) som meget af den øvrige nye tyske litteratur. dtv's udgave har udstyret forsiden med Frankfurts mondæne skyline - en af de mest amerikanske i Europa - men det er noget af en tilsnigelse: det er det snuskede, nedslidte, forvirrede og larmende bylandskab,  Altenburg skildrer, befolket af mennesker, der alle, som én af personerne siger, er beboet af et sort dyr - ulven. Jeg-fortælleren Neuhaus (hvis navn er en slags spejlvending af forfatterens) bukker for enden af hedebølgen under for sit indre dyr og dræber syv personer i et meningsløst skyderi, hvorefter han bliver jaget og fanget af en anden bande vilde dyr: politiet. dres kynisk og koldt, i en stil der bevidst kontrasterer med den varme, der hærger byen i disse syv dage.

I storbyens jungle kæmper ulv mod ulv og det skilDet er stærkt og præcist gjort, men set før.

Hvad der imidlertid løfter Landschaft mit  Wölfen ud af den store mængde moderne storbyromaner er den raffinerede brug Altenburg her gør af det symbol, der er gennemgående i denne fremstilling: floden og døden i vandet. 19  Gennem de fleste storbyer i verden løber en flod, der har været afgørende i de litterære skildringer af denne by, i Frankfurts tilfælde er det Main. Ned til Main søger Neuhaus, når han vil slippe fri af byens hektiske puls, og her møder han en dag en dreng, der bor sammen med sin mor i en campingvogn ved bredden. Sammen med ham oplever han et øjebliks inderlig fortrolighed, selv om drengen nok så makabert mest er optaget af at begrave døde frøer. Også andre steder antydes det, at flodbilleder  for  Neuhaus  rummer  en  utopisk,  befriende  stemning,  bl.a.  når  han  drømmer  sig  væk sammen med en gammel, violinspillende kvinde, der bor ved siden af ham.

Derfor er det også chokerende, at drengen netop drukner i floden, en dag hvor der endelig er kommet lidt kølighed i luften, og landskabet derfor er dækket af tåge. Der går en direkte virkning fra denne episode til Neuhaus vilde skyderi til slut i romanen. Meningsløsheden i denne død understreges af, at en mystisk blind mand står og beder ved bredden, mens frømænd leder efter drengen. En kristent farvet understrøm løber i det hele taget gennem romanen, intoneret af mottoet fra salme 130: 'Fra dybet råber jeg, Herre, til dig'. Der råbes i denne bog efter nåde, men der er intet der tyder på, at råbet bliver hørt. De små utopiske glimt af håb druknes i den samme flod, ved hvis bred de opstod. Det er et poetisk flodlandskab, når det er mest knugende.

Øst-vest-dikotomien  har  altid  været  fatal  i  tysk litteratur, hvad enten den nu distribueredes som ratio og storby i  V est og natur og undergang i Øst, eller med  andre  fordelinger  af  de  sjælelige  landskabsværdier. Nord har spillet en underordnet rolle i den tyske bevidsthed. 20  En vigtig rolle har til gengæld Syden spillet:  'dahin, dahin' har tyskeren længtes, til

'das Land wo die Zitronen blühn', og hvor de puritanske bånd ikke føltes så snærende. De romaner, der i denne sammenhæng er blevet berørt, har vist, at denne længsel stadig er levende; Georg Zimmers rejse hos Treichel ender på Sicilien, Thomas hos Peters flygter med sin tandlæge-kone til den italienske riviera,  også  Krachts  jeg-fortæller  rej  ser  mod  syd, men kommer kun til Alperne, hvor han til gengæld aktiverer en anden dyb tysk arketype: længslen mod bjergene.

Til slut i denne lille skitse skal imidlertid omtales en roman fra den nye tyske litteratur, hvor Nord-Syd aksen  er  helt  central.  Det  drejer  sig  om Andreas Maiers  roman Klausen fra  2002,  hans  anden  efter debuten Wäldchestag 2001.  Maier  har  som  flere  af sine yngre kolleger valgt for en tid at bo i Sydtirol, en provins der både er del af sydens Italien og del af det  tyske  sprogområde.  Et  behageligt  kompromis, skulle det synes, og herom handler også Klausen ,  der er navnet på en landsby i Sarca-dalen (på tysk Eisack), der på italiensk hedder Chiusa. Ned igennem denne  dal  løber  foruden  floden  Sarca  i  dag  også motorvejen fra Brenner-passet, og det har selvfølgelig ændret hele dalens miljø, især har det støjramt Klausen og omgivelser. Kampen om denne motorvej er nu aksen i handlingen, der hovedsagelig består af direkte eller  indirekte  gengivelse  af  landsbybeboernes  tanker  i  et  kompliceret  spil  mellem  indføling og ironi. Det er i sig selv fint gjort.

Når jeg trækker Klausen frem i denne sammenhæng er det dog først og fremmest for at pege på den måde, Maier bruger et billede af den tyske maler og træskærer Albrecht Dürer på. Dürer op  holdt sig også  et  par  sæsoner  i  Klausen  i  begyndelsen  af 1500-tallet og malede bl.a. her sit billede  'Nemesis', også kaldet 'Das grosse Glück', der viser en stor, nøgen kvinde på en kugle (den straffende Nemesis med retfærdighedens sværd) - men neden  under og i baggrunden et idyllisk landskab, der strækker sig fra  floden  op  ad  bjergskråninger:  det  er  Klausen, drømmen  om  en  sydlandsk  utopi,  der  undslipper den moralske strenghed. Denne utopi er der i dag flere, der søger at videreføre i Klausen, bl.a. dem der kæmper mod støjforureningen;  men  også  maleren Pareith, der har forsøgt sig med en retou  cheret vi- dereførelse af Dürer, nu helt idyl uden antydet hybris og straffende gudinde. Kampen bølger frem og tilbage  i  Klausen  og  slutter  uafgjort  med  en  lidt forkølet aktion mod motorvejstrafikken.

Og i  den  forstand  kan  romanen  ses  som  symptomatisk for ny tysk litteraturs forhold til landskabet: på  den  ene  side  viderefører  den  de  store  klassiske motiver og typologier,  på  den  anden  side  kan  den ikke undgå at registrere, at myterne kun er levende som  ironiske  pasticher  eller  kitchede  efter-billeder. Unge  tyske  forfattere  slipper  ikke  den  konkrete forankring i landskabet og kender deres lands geografi  i  detaljer;  men  en  inderlig  forbundethed  med landskabet er tabt, hvis den nogensinde har været der. Så  kan  man  lave  nok  så  mange  poesiparker  rundt omkring. Den der siger  'Et in  Arcadia Ego' er allerede udenfor, som Simon Schama - smerteligt  - må konkludere. 21  Alligevel er en læsning af ny tysk litteratur på mange måder en lystrejse i det tyske landskab med tilliggende egne. Eller en opdagelsesrejse, hvor forfatter og læser i fællesskab begiver sig ud for at finde det land, som vi ved ligger der - men ikke lige hvor. I teksterne finder vi det, 'poetische Landschaft'.

## Noter

1.  Peter  Waterhouse, f. 1956, østrigsk mor, engelsk far, har samlet tekster om og refleksioner over landskabet i Die Geheimlosigkeit. Ein Spazier- und Lesebuch ,   Salzburg 1996. En bog til at gå rundt og læse i landskabet.
2.  IX.  Druck  des  Literaturbüros  Ostwestfalen-Lippe  in Detmold e.V ., Detmold 2001.
3.  op. cit., p. 84 ( min oversættelse ).
4.  op. cit., p. 85 (m.o.).
5.  op. cit., p. 22 (m.o.).
6.  Per Øhrgaard: Arv og gæld. Tre essays om T yskland ,  Kbh. 1991, p. 70.
7.  Da Husets forlag i 1985 udsendte min oversættelse af Günter de Bruyns østtyske provinsroman Studier i Mark'en fik jeg forlaget til at lave en forside med et kortudsnit, der viste det område, hvor romanen foregår, med nogle af de navne der er nævnt i teksten. Og så henover den lokalitet, hvor jeg vidste Günter de Bruyn boede, at gentage områdets navn: Mark'en (Mark Brandenburg). En finte, jeg har på  fornemmelsen,  at  kun  de  Bruyn  selv  opdagede!  Da forlaget i 2000 udsendte en oversættelse af Dieter Wellershofs  1972  skrevne Jagten  på  en  forbryder ,   gentog  man imidlertid idéen med kortet som forside, nu af det område i udkanten af Köln, hvor handlingen udspiller sig. Uden fremhævning af forfatterens bosted, til gengæld er kortet
8. til endnu større nytte ved læsningen, da romanens hovedperson udnytter sit detaljerede kendskab til landskabet i sin legen-kispus med politiet. Forsiden bliver da led i læserens identifikation med den jagede. Begavet lay-out.
8. Jfr. Gudrun  Tempels bog fra 1962: Deutschland? Aber wo liegt es?  Wiederbegegnung mit einem  V aterland .
9.  W.G. Sebald: Austerlitz ,  München 2001, p. 322 (m.o.). 10. Som var titlen på Christa Wolfs roman fra 1974,  der tematiserede den romantiske drøm om dette 'intetsted' - i tydelig  kritisk  opposition  til  hendes  meget  'realexistierende' DDR.
11. Christian Kracht: Faserland ,  Köln 1995, p. 17 (m.o.).
12. fra 1862: et af de første eksempler i tysk litteratur på en slentrende landskabskulturhistorie.
13. Karen Duve: Regnroman ,  oversat af Anneli Høier, Kbh. 2000, p. 162.
14. Dette skrives august 2002, mens det østlige T yskland kæmper med den største flodkatastrofe i historisk tid. Det bliver spændende at følge, om denne begivenhed får konsekvenser  for  den  flodmetafor  i  ny  tysk  litteratur,  som denne artikel giver nogle nedslag i.
15. Christoph Peters: Kærlighed langs et flodlandskab ,  oversat af Claes Kastholm Hansen, Højbjerg 2000, p. 180.
16. Glemselsmotivet er således stort set fraværende i Simon  Schamas  i  øvrigt  vidtspændende  gennemgang  af flodmyten i europæisk kultur i Landscape and Memory fra 1995. Schamas ærinde er Arcadia, hvor alle livets floder løber sammen og al erindring opbevares. Denne myte eksisterer kun i ny tysk (og anden?) litteratur som parodi.
17. Hans-Ullrich Treichel: Tristanakkord ,   oversat af Anneli Høier, Kbh. 2001, p. 12.
18. Se f.eks.  V ergils Æneiden 6. sang, vers 551.
19. Jfr.  T.S. Eliots The Waste Land ,  IV .  sang 'Death by Water'. At den nye tyske litteratur så udpræget holder fast i grundlæggende natur- og landskabssymboler kan tolkes som en af dens måder at holde fast i den store, modernistiske tradition bag om al den dekonstruktive opgør med samme tradition.
20. En fin oversigt over den betydning Norden trods alt har haft i tysk kultur og over den forskning, der har regi  streret den, finder man i Klaus Bohnen: 'Der 'Mythos vom Norden'  in  deutscher  Kulturtradition'  in: Text  &amp;  Kontext , Sonderreihe, Band 43, Kopenhagen/München 2000.
21. Jfr.  Simon Schama: Landscape and Memory ,   New Y ork 1995, p. 517ff.