Udsigt i Provence
Forfattere: Peter Seeberg
Tidsskrift: passage (1999-12-01)

7

.....

## PETER SEEBERG

## Udsigt i Provence*

Det ser slemt ud;  søndre flodbred ligger i regndis,  giver  sig  næsten ikke til kende; der  ligger  ellers  en  grim  by  derovre,  som  ellers  altid  kan  sees;  det flade  land  på denne side  er indstillet  på  vaklende stiger  i  træerne,  når olivenfolket tager  fat om nogle dage; der er et åbent hjørne med vinstokke midt i udsigten; de elektriske be­ skæreknives  tid  vil  snart  komme,  ind  mod  midten fylder  en  nypudset  bondegård bredt op; foran gården ligger en forhutlet mark med vissent græs og bygningsaffald, så følger tæt på tre ejendomme efter hverandre i bygaden, gamle stenmure, barokke skorstene,  en blåmalet låge i et ståltrådshegn, et net der er  blevet liggende over en nedlagt hønsegård,  lidt vedbend over havemurene,  grus på pladsen, grafisk hænger det sammen på grund af den store lygtestander af beton, der kanter udsigten til ven­ stre.·  Og  så er  det regnvejr,  men kun let.  Og  så er  det mig,  der  ikke sees.  Men jeg findes.

Søndre  flodbred  ligger  også  i  tæt  dis  idag,  morgenen  efter.  Landsbyen  er  usynlig, bjergene bag landsbyen kan ikke som de kunne igår, forfølges op til en grænse, hvor de blev usynlige. Nu er  de helt væk som landsbyen er  væk,  som oliventræerne er væk, men det nærmeste ligger i et lyshul,  hvor solen måske vil  bryde  igennem i lø­ bet af kort tid. Det allernærmeste hus er i forfald,  det er ved at være ubrugeligt, det må regne gennem tagene, så det regnede nok ned igår, hvor det regnede meget, det var  ikke til at være ude for  regn,  og  det  var  nok  ikke alle  steder inde  let at slippe for dr yp fra tagene,  hvor huller gaber  mellem stenene.

Man ser ikke mennesker i udsigten, gaden nedenfor kan ikke sees, medmindre man rejser sig op og åbner  vinduet og kikker ned, så ser man gaden, eller kald det smø­ gen. Der er ingen mennesker på den forhutlede mark med det visne græs og affalds­ bunkerne. Det kan tænkes at de ikke finder det nødvendigt at vise sig i dette åbne rum medmindre  de  har  en  bunke,  de  kan  vælte  af  fra  en  trillebør,  eller  et  groft stykke metalaffald kan kastes bort uden større kraftanstrengelse. Men dem der gør det, de viser nok ikke, at de hører til marken eller at de hænger sammen med den.

Den forhutlede mark er indhegnet med trådhegn på jernstolper. Det sees idag. Det er et højt trådhegn, og det er intakt. Af det sees, at det forhutlede ikke er en tilfæl­ dighed,  det er  tilsigtet på den måde,  at den slags bare kan ligge der  uden at frem­ kalde forargelse, ja, det beskyttes af det høje trådhegn. Om det nu er manden i den

PASSAGE 33 - I999

CIsel

en in

74

nyoppudsede gård lige bagved, der har tænkt og besluttet sådan, selvom han bor lige ved den forhutlede  mark,  eller der er tale om en  person,  der slet ikke bor i nærhe­ den,  men et godt stykke borte, som har villet understrege at det dog er hans mark og  at han i  hvert fald  vil  stå  ved,  at sådan  kan  en  mark,  der  ikke bruges til andet, godt se ud,  er ikke godt at vide.

Måske  den  forhutlede  mark  er  det  interessanteste.  Den  rummer  ingen  fristelser, gamle damer med deres bare hænder ledsaget af ældre mænd med stok, står ikke og kikker  ind  på marken,  de  formoder  ikke,  at  der  er noget  af værdi,  som  de  kunne rode og rage lidt i.  Sådanne pladser er affaldspladser, som bestemmes af,  at der kan findes ting af værdi,  tilmed en høj  værdi,  som blot ikke anes af dem,  der har smidt det bort.  Den forhutlede mark giver ikke på nogen måde til kende, at den gemmer skjulte skatte, selv den ynkeligste. Den forhutlede mark hører til en anden kategori, som man ikke kan tro at have seet før.

Ingen  er  endnu  seet  på  den  forhutlede  mark,  som  efter  at have  væltet  en  børfuld halve mursten, et kort bl yr ør,  nogle stumper råddent træ med fire rustne søm i, har rettet sig op og kastet et vidt blik  omkring sig:  har seet husmurene ved smøgen fra den ene side og måske skimtet et fedladent kvindeansigt bag vinduet på  I. sal,  som må være køkkenet, derfra lyder skrigene fra børnene og moderens højirritable råb, og  meget andet ville kunne sees derudefra.  I den tid man færdes på den forhutlede mark, tilhører man ligegyldigheden,  ingen ønsker, at der hilses på een, ingen stand­ ser op,  når een lukker  jernlågen  i den søndre side,  ingen  siger  "Nå",  der  er ingen, der følges ad på den forhutlede mark.

Interessant er naturligvis også de  elektriske  ledninger, hvis perspektiviske samlings­ punkt  forsvinder  på  vej  forbi en husgavl.  Bag  denne  gavl  må  der  ske  noget.  Kab­ lerne, der er fæstet på den store lysmast,  løber også ud i den retning,  men et kabel, eller sig hellere den svære  luftledning,  er fæstet til en kraftig  metalarm,  der er dre­ vet ind i gavlen på  det nærmeste hus.

Knebet  ind  i  et  hjørne  er  hønsegården.  Sammenbrudte  elementer  tyder  på,  at hønsegården også har huset duer. Der er vokset mindre træer op gennem det tråd­ net som,  lagt  over hønsegården,  har  skullet hindre  aggression fra luften.  Dette  net bruges af katte i forbindelse med deres trafikale behov. De kan komme frem, de kan komme op,  de kan lægge sig i solen på nettet,  der bevæger sig umærkeligt som en hængekøje.

Langsomt hæver  disen  sig.  Det nypudsede hus  ligger  næsten i  sol.  Foran den  for­ hutlede mark er en indtil nu uidentificerbar metallisk, lakeret detaille igang med at afsløre  sig  selv.  Det  er  en  parkeret  bils  kølerdel,  hvidt  lakeret,  med  forvinduet  og venstre spejl,  og  i  større  og  større  klarhed  vinduesviskerne,  der ligger  som  linealer langs forruden. Men udsigten viser ingen sammenhæng i gadeforløbet, der kan for­ klare,  hvordan bilen er kommet der.

-—----

.........

..........

Klokken 11.37, søndag den 15. december 1996 passerer to jægere med haglgeværer foran bilen, som man kun kan se en lille stump af, men det er derved sikkert, at der er en gade, som blot ikke kan sees.

* "Udsigt i Provence" er .først offentliggjort i Halvdelen af  natten, Gyldendal, København 1997

PETER SEEBERG. © Samlerens Forlag A/S