Humanisten mellem Kierkegaard og Marx - Villy Sørensens filosofi
Forfattere: Redaktionen K&K
Tidsskrift: kok (1979-01-19)

## Humanisten mellem Kierkegaard og Marx -

## Villy S~rensens filosofi

## Demokratiet, mennesket og personligheden

'Andsarbejderne' har -erklærende Villy Snrensen i en diskussion i 1960 -afskediget 'mellemkrigstidens krævende  Enten-Eller  til fordel for  et lige  så  krævende  Hverken-Eller', hvormed  han samtidig sprogligt angav den afgnrende side af forskydningen: hvor mellemkrigstidens  og den kolde krigs krav kom fra de forskellige grupper, et krav om at tage stilling altså et  krav udefra,  så er det åndsarbejderen selv  der  stiller  kravet  'Hverken-Eller', som er et krav til personligheden selv, ikke et krav om at stille personen ind i et geled. Kravet til personen, hver enkelt person, om at udvikle sin personlighed  er  overhovedet  det  centrale  tema  i Villy  Snrensens filosofi, ligesom det er den for ham (som  for  Poul Henningsen) at se fundamentale  forudsætning for  fastholdelsen  og  udviklingen  af 'demokratiet'. Han har selv karakteriseret  sin baggrund således:

'Hvad protesten dengang gjaldt, var fnrst og fremmest tendensen til at sætte folk i  bås  (det var endnu McCarthy-tid), til ikke at skælde en mand ud for det han mener, men for det en gruppe mener, som han  måske  ikke  en  gang  hnrer  til  og  som  måske  ikke  engang eksisterer. Dengang tav man muligvis stille for ikkeat blive taget til indtægt af de forkerte, nu taler man muligvis hnjt for at oplnse de forældede frontholdninger og kunstige skillelinjer [...l.' (FF s. 17,

ovenstående citat  fra HE s. 105)

På denne baggrund suger han at fremme 'den saglighed,  der kun er polemisk  vendt  mod de ensidige' (HE s. 29). Denne saglighed er fornnden i en situation, hvor 'den almindelige [...l værdioplnsning har  til  fnlge  at  de  forskellige  værdiområder afgrænser  sig  mod hinanden, bliver  selvtilstrækkelige og abstrakte [ . . . l 1 ( DD s. 233), hvilket igen ikke mindst hænger sammen med at ''FremskridtetW jo især [har] ytret sig som en fremadskridende specialisering [...l1 (HE

s.  9).

Heraf  den manglende sammenhæng:

'Den moderne  kontaktlnshed  mennesker  imellem  beror,  som nævnt, på at alle er en slags fagmænd der kun kan overskue deres eget  fag  og  undertiden  knap  nok  det.' (HE s.  21)  Under  disse omstzndigheder mangler 'demokratiet' et fzlles gmndiag, der kan skabe sammenhzng og meningsoverensstemmelse,  'Demokratiets er manglen  på det men  ikke  uden  videre medfrarer [...l'  ( F F   s. 195). Og er vzrditraditionen blevet brudt, må

problem -dets grundproblem siger Tingsten -vzrdifzllesskab,  som  det  forudsztter, der srages 'en dybere sammenhzng end traditionen' (FF s.  14)

Villy Srarensens grundproblem er således at opspore og virke for en vzrdisammenhzng, som  ikke  umiddelbrt  er for hånden, men som  er  en  nradvendighed  for  'demokratiet'.  Hele  hans  kritiske forfatterskab kan ses som en eftersragning af et sådant værdigrundlag (det gzlder i ravrigt ikke mindst for  Uden  mål -og med, som ikke skal tages op her, da den ligger efter 1968, men det gzlder også de tidligere brager, som skal diskuteres i det fralgende). Kilder  srager  han  i  det  moderne  åndsliv,  det  filosofiske  og  det kunstneriske,  men ikke i det moderne samfundsliv.

I  sin  frarste  bog  sætter  han  af  fra  Hegel,  dvs.  han  tager  sit udgangspunkt i de to kritiske opgrar med Hegel, som repræsenteres af Kierkegaard og Marx. Hegel var den sidste universalist og hans filosofi  blev  til  legitimationsfilosofi for  en  autoritzr  stat.  Det negative,  som var drivkraften  i hans kritiske  filosofi (i Logikken) trådte  i  baggrunden (i Retsfilosofien), fra  udgangspunktet  i revolutionen  i  Frankrig  kom  han  til  slutpunktet  i  reaktionen  i Preussen. Men  hans  filosofi gav stradet til to  typer kritik. Kierkegaards, som vendte sig imod indordningen af individet som moment i den formidlede totalitet, og Marx', som vendte sig imod harmoniseringen, dialektikkens stilstand. Hvor Kierkegaard nåede frem  til  at  insistere  på  den  enkelte,  der  nåede  Marx  frem til  at insistere  på klassekampen, det bliver  for Villy  Srarensen til:

'Kierkegaard  gik  ud  fra  det  problematiske  i  personligheden, Marx fra det problematiske  i samfundet.' (DD s. 8) Og det bliver ejendommeligt nok, men  ikke så mzrkeligt, når Villy Srarensens filosofi  tages  i  betragtning,  til  at  begge  gik  ud  fra  den  enkelte, Kierkegaard fra den enkeltes problemer med sig selv, Marx fra den enkeltes  problemer  med  samfundet.  Kierkegaard  bliver  således reprzsentant for 'det indre', mens Marx bliver reprzsentant for 'det ydre'. Det er derfor logisk -som Villy Srarensen  selv ville sige -at den Marx der kommer på tale er den unge Marx (det var overhovedet fortrinsvis ham,  der  var  på tale  blandt  ikke-kommunistiske intellektuelle dengang, når de da talte om Marx): 'Marx [lraste] den besynderlige  modsigelse: at det frie menneske  skaber en verden, hvori mennesket ikke er frit, ved hjælp af begrebet 'fremmedg~relse', et  begreb som hele  Marx' filosofi (men ikke hans forskellilge ~konomiske teorier) står og falder med.' (FF  s. 144,  jeg har flyttet lidt rundt på  citatets forskellige  dele,  men  det  ændrer  ikke meningen). ved at holde sig -mere eller mindre nært -til den unge Marx, holder Villy S~rensen sig samtidig på afstand af analysen af det  kapitalistiske  samfund,  med  det  resultat,  at  han  med  sin intellektuele hæderlighed nogenlunde i behold kan fortsætte med at tale  om  Mennesket  uden  at  tale  om  klasser.  Ikke  fordi  Villy S~rensen ikke flere gange kommer ind på også den senere Marx, men det kommer aldrig til at spille nogen rolle for hans tankegange.

Både Kierkegaard og Marx anses for utilstrækkelige,  den f ~ r s t e fordi han ser bort fra de samfundsmæssige forholds betydning, den sidste -eller i hvert fald hans efterf~lgere -fordi  de  psykiske forhold ikke tages i betragtning.  Villy S~rensens projekt er nu at korrigere den  ene  med  den  anden, men  det sker  fortrinsvis ved  abstrakte henvisninger,  som  refereret  i  den  foregående  sætning, eller  ved analogier  og underordning af  begge filogofier under fzlles tredje begreber, nemlig ikke mindst hans egne. Således  bliver de samfundsmæssige problemer, som  jo er klassemodsætninger -også i Marx'  ungdomsskrifter -, til  'de  sociale traumer', eller samfundet bliver  ligefrem  til  et  'traume':

'Marx selv interesserede sig kun lidt for fremtidsstaten, for ham var  samfundet,  som  det  forel~big var,  det  traume  som  skulle fjernes.' (Dd s. 207-8)

De problemer, som optog Kierkegaaard, blev også taget op af psykoanalysen, som 'arbejder på at fjerne de psykiske traumer, der forhindrer menneskene i at være sig  selv'  (s. 208). Både  hos Marx og hos psykoanalytikerne  (og hos Kierkegaard) finder Villy S~rensen således en teroi om 'afvigelsen', og derfra kan han så  gå videre dels med at påvise, at den ene teori må suppleres og korrigeres med den anden, dels med  at gennemfore en række paralleller.

## Frihed  og tilpasning

Sandhed er for Kierkegaard  'ikke f ~ r s t og fremmest overenstemmelse  mellem  tanke og virkelighed,  men  meneskets overensstemmelse med sig selv', og menneskets evne til at blive sig  selv afhænger kun  af ' -det selv. Hvor det gælder at 'realisere sig selv' har alle mennesker,  alle  psykiske  og sociale  forskelle til  trods,  lige  gode forudsztninger  [...l'  (FF s.  104-5).

Ganske vist  kan  mennesket  aldrig helt  blive sig selv og derfor heller aldrig komme 'helt ud over angsten og fortvivlelsen'  (s. 106), men den rette eksistentielle holdning ligger i dette hele tiden at have 'sig selv  som problem' (105). Det er imidlertid lige przcis det 'folk' ikke bryder sig om, 'det som folk allern0digst vil, er at vide noget om sig selv' (BA s. 8). Det er i  dette  brydningspunkt Villy Smensens optagethed  af Kierkegaard  skal  s0ges  for  så  vidt  angår  den principielle diskussion, som forf0lges her. Modsztningen til at vide noget om sig selv, at have sig selv som problem, er at hengive sig til den forhåndenværende mest bekvemme bestemmelse af sig selv, en bestemmelse  som  da kommer  udefra,  fra  konventioner,  fra das Man, som Villy S0rensen gentagne gange citerer Heidegger for. Og det vil politisk sige, at man ikke i den demokratiske proces og i den samfundsmzssige sammenhzng har noget at sztte  op imod de ydre påvirkninger. Ikke at have sig selv og sin personligheds udvikling som  problem, det e'r  ensbetydende med  at  opgive  friheden. Kierkegaards  religimt  begrundede analyse  taler  om synd  og om frihed  som syndens forudsztning,  men  Villy  Sorensen  overtager problematikken  og anvender  den  på  det  moderne  velfærdssamfunds liv:

'I  disse  ukristelige  tider  er  det  vel  de  fzrreste  der  oplever  et 'syndefald' i deres eget liv. Derimod oplever de fleste, netop i disse ukristelige  tider, det, som Kierkegaard anså for den psykologiske f0lge af syndefaldet: splittelsen i selvet, den absurde oplevelse af at vzre fremmed for sig selv (den oplevelse, der synes at ligge til grund for så megen  moderne kunst).' (BA s.  15).

Disse  oplevelser har deres grundlag:

'[ ...l  ser vi  på folgerne af syndefaldet: at mennesket bliver sig sin seksualitet bevidst  og i sin refleksion begynder at drage det i tvivl, som det hidtil har taget for givet, -så  falder det naturligt at henlzgge det  til  puberteten.' (BA s.  19)

Men  dermed  synes  hele  problemet  at vzre biologisk betinget, hvilket  g0r det vanskeligt at forbinde med sp0rgsmålet om frihed. Dette  problem  loser  Villy  Sorensen  under  henvisning til,  at  'det tilkommer mennesket selv at fortolke  hvad det oplever. Frihed vil  jo ikke sige, at man kan g0re akkurat hvad man vil på trods  af de givne indre og ydre  betingelser -det  ville  netop  ikke vzre frihed, men trods -men  at  man  kan  fortolke  dem  som  noget  selvvillet eller selvforskyndt.' (BA s. 20)

Med  denne formulering angiver  Villy  Sorensen

-ved  hjælp  af ordspillet på 'trods' -en retfærdiggnrelse af alt forhåndenværende: frihed er ikke betinget af forandringer, kun af forandrede fortolkninger, fri  er man, når ufriheden er tolket som selvforskyldt. Villy ~nrensenbliver da heller ikke stående  på dette,  men fnrst tages det alligevel  som udgangspunkt for kritik af 'det store publikum':

'Den, som  er  meget  godt  tilfreds  med  sig  selv, oplever  ingen splittelse i  selvet. Den som fnler sig i uoverensstemmelse  med  sig selv -og denne fnlelse er netop angsten -vil også fole sig stillet over for den opgave: helt at blive sig selv, blive 'ånd'. Ligesom der er en forbindelse mellem synd og frihed, er der altså også en forbindelse mellem  ånd  og  disharmoni.  Derfor  ligger  det  så  nær  for  de selvtilfredse positivister  og for det store publikum af ånd-lnse at afvise  alt det, digtere og filosoffer skriver om angst og skyld [...l. Hvoraf kommer det, at det gerne er de mest værdifulde værker, der forekommer mest ubehagelige -[...l  Det  kunne jo  skyldes, at der udgår et krav fra værkerne, som de [dvs. dem, der anser sig selv for sunde] dog ikke kan sidde overhnrig, fordi de mærker det et eller andet sted i sig selv, måske netop der, hvor selvet skulle være -? (BA s.  21-2)

Formlen  'angsten  for  ånden' (s.  22)  kan  således  benyttes  til meget:  til  forklaring  på  det  moderne  åndslivs  isolation  og  til

forklaring på 'den enkeltes skrnbeligheder' (smst.).

Konklusionen  på  gennemgangen  af  Kierkegaards  analyse  af

angsten bliver  da:

'Gnr  vi de ydre konstatere,  til  årsag, er det  fordi vi  selv  vil -kendes ved os selv; er vi ikke frie, er det fordi vi ikke vil, ville  være sig selv, det er netop synden.' (s.  23)

faktorer,  alle  dem  som  videnskaben  kan og fordi vi  ikke vil - o g   ikke at

Men  dette  er  jo klart  nok  en  tilpasningsfilogofi,  som  Villy Snrensen da heller ikke vil stå ved:

'Man kan naturligvis blive ved at diskutere, om den aogmatiske forudsætning.for denne frihedsfilosofi ikke også er et fromt nnske, og om Kierkegaard, der fortolker alt indefra, ikke er lige så ensidig som sine -hegelsk-marxistiske og positivistiske -modstandere, der

forklarer alt udefra.'  (smst.)

Heri  ligger  jo  ingen  som  helst  filosofisk  eller  anden  form  for bearbejdning af problemet, kun en markering af 'ensidighed'. Men Villy  Snrensens næste  skrift  var  et  forord til  et udvalg af  Marx' ungdomsskrifter,  som formentlig skulle ophæve ensidigheden.

## En  indre stum  almindelighed

Ligesom det var Kierkegaard om at gnre,  at  den enkelte skulle blive sig selv således 'protesterede  marxisterne  mod de faktiske sociale forhold,  fordi de -efter deres opfattelse -forhindrede stnrstedelen af medmenneskene  i  frit at udvikle  deres personlighed' (BA  s.  11). Mens  Kierkegaard  protesterede  imod  Hegels  indordning  af  de enkelte som momenter i den historiske udvikling, så protesterede Marx imod den faktiske reduktion af 'stnrstedelen  af medmenneskene' til 'blot  upersonlige redskaber for herskerklassen'.  Og  hvor Kierkegaard så friheden i at vende sig imod sig selv og realisere sig selv  i  inderlighed,  der  bestod  'stnrstedelen  af  medmenneskene's frihed for Marx i at de gjorde sig til 'redskab for  udviklingen ved at arbejde for den  sociale revolution', hvilket  i nvrigt  på hegelsk  vil være  ensbetydende  med  at  gnre  sig  til bevidst moment  i  den historiske  udvikling (og det  er den  tankegang Lukacs  udvikler  i Historie  og  klassebevidsthed). Men dette sidste er faldet bort hos Villy Snrensen, som fastholder, at den historiske udvikling ifnlge Marx forlnber 'med streng nndvendighed', og insisterer på, at 'det marxistiske system har -lige så  lidt som det hegelske -plads for den enkelte  og  hans  indsats'.  Men  alligevel:  'for at  være  i pagt  med udviklingen  må  man  gå  ind  i  den  kollektive  bevægelse:  at være 'subjektiv'  er at være bagstræver, og fnlelser som angst, fortvivlelse, skyld kan kun opkomme hos dem, der stamper imod brodden r...]' (BA s.  12)

Den sidste pasage er meget interessant, idet den implicit fastslår, at  'den  enkelte og  hans  indsats'  ikke  kan forbindes  med  'den kollektive  bevægelse'. Men det kan der ikke findes belæg for hos Marx, og hans  praksis  bestod jo  netop  i at gnre en indsats, som kunne  hjælpe  den  kollektive  bevægelse,  ligesom  han  ved  flere lejligheder deltog i den organiserede bevægelse. For at kunne hævde såvel Kierkegaards som Marx' 'ensidighed' og derefter benytte den ene  som  korrektiv  for  den  anden,  er  Villy  Snrensen  nndt  til  at forkorte Marx. Gang  på  gang sker der da også en glidende overgang imellem Marx og en eller anden koldkrigskommunistisk tankegang, som  derefter  kritiseres. Til  tider  gnr  Villy  Srarensen  dog  selv opmærksom på glidningen, ikke mindst nar han kritiserer sovjetkommunismen  for at være dårlig  marxisme (som f.eks. F F 130, 141-48).

Den  strenge  nndvendighed  i  den  historiske  udvikling  gnr  sig gældende så længe der ikke sker bevidste indgreb i forhold til den,

hvad enten det er fra 'velfærdsstatens' eller  det er fra arbejderklassens  side, det var forudsztningen  for Marx' politiske virke  at  fastholde  dette  teoretisk.  Men  det  betyder  ikke  at den kapitalistiske ~konomis lovmzssigheder kan ophzves uden ophzvelse af kapitalismen, de kan kun modificeres i  deres gennemslagsform,  ligesom  man  kan  modificere  tyngdekraftens virkning ved at holde et faldefzrdigt hus oppe med st~ttepiller uden at man dog derved  ophzver tyngdekraften.

Der er således for Marx hverken tale om, at 'den enkelte og hans indsats' ingen plads har, eller tale om, at den kollektive bevzgelses politiske  indsats  ingen  rolle  spiller  for  den  historiske  udviklings f o r l ~ b . Når Villy S~rensen på disse to punkter misforstår Marx, så hznger  det  antagelig sammen med  koldkrigsbaggrunden  og den dogmatiserede marxismes (marxismen -leninismens) lzresztninger på den ene side og anti-kommunismens dogmer om marxismen-på den  anden side, men det hznger nok  også sammen med, at Villy S~rensens  filosoferende  tankeform  har  behov  for  overskuelige principielle  modsztninger og problemer.  I hans skrifter skrumper Marx' tanker  og analyser ind til ganske få filosofiske principper, som derefter indoptages i de s~rensenske begreber, som når Marx' fremmedg0relsesfilosofi g ~ r e s til en variant af den samme syndefaldsmodel,  som  Villy  S~rensen fandt  hos  Kierkegaaard: 'Fremmedgarelsen er da  Marx' udgave  af syndefaldet,  hvis indebyrd er at mennesket adskilles fra sit eget vzsen, fra sit selv, -blot skyldes faldet ikke mennesket selv og er altså ikke et syndefald, det  sker af sig selv.' (@F s.  18)

Marx's  manuskripter  om 0konomi  og  filosofi er både stedvis kryptiske og przget af brydninger imellem de forskellige inspirationer, der  ligger  bag.  Villy  Sarensen  kan  finde belzg for f.eks.  at 'arbejderens  virksomhed [...l er hans selvs fortabelse' (s. 55), for så vidt er hans brug af Marx' ungdomsskrifter  i overensstemmelse  med  Marx.  Men  samtidig reprzsenterer denne brug en accentuering af de sider af  manuskript&amp;ne,  som i ringest grad  peger  fremad  i retning  af  Marx' senere analyser. Når  Marx skriver om menneskets vzsen eller vzsenskrzfter, eller om artens vzsenskrzfter,  så vil  det sige menneskeartens historisk udviklede kreative  formåen, som  er  nedlagt  i  de  produktionsmidler,  som trzder  op over for arbejderne  som en  selvstændig magt, ligesom varernes  indbyrdes  bevægelser  antager  selvstzndig  karakter,  en selvstændighed som koncentreres i pengene. Pengene giver rådighed over resultaterne af de kreative muligheders udfoldelse og over disse muligheder  selv,  herunder arbejdskraften (som i ungdomsskrifterne blot omtales som arbejde). Men Villy Snrensen foretrækker at  se disse vzesenskrzefter som menneskets vzesen  for derefter at interessere sig  for det enkelte menneske, der er adskilt fra sit væsen, fra sit selv. Herigennem kan han etablere en formuleringsmæssige  parallel  til  Kierkegaards problematik  angående den enkelte, der skal blive sig selv.

På  samme  måde  rejser  der  sig  problemer  i  forbindelse  med spnrgsmålet  om forholdet  mellem  dette vzesen,  som  er  frarnvet mennesket af de samfundsmæssige forhold, og Marx' bemzerkning om, at menneskets væsen er 'indbegrebet af samfundsforholdene'. Ved  at skrive sådan havner Marx i en selvmodsigelse, mener Villy Snrensen, eftersom det netop er 'samfundsforholdene, der forhindrer mennesket i at udfolde sig efter sit vcesen' (s. 115). Men

Marx skriver sådan:

'Feuerbach oplnser det religinse vzesen i det menneskelige væsen. Men det menneskelige vzesen er ikke noget abstraktum, det enkelte individ iboende. I sin virkelighed er det indbegrebet af samfundsforholdene. Feuerbach, der ikke går ind på kritikken af

dette virkelige vzesen, er derfor tvunget  til:

1. at abstrahere fra det historiske forlnb og  fastholde det religinse sind for sig, og at forudszette et abstrakt -isoleret -menneskeligt individ;

2. af den grund kan det menneskelige vzesen hos ham kun opfattes som 'art',  som en indre stum  almindelighed, der blot med naturbånd

- forbinder de mange individer.' ( 0 F  s. 92)

Det er nnjagtigt  det samme Villy Snrensen gang på gang gnr, og det  g ~ r e s   progligt  ved  hele  tiden at tale om 'mennesket' med  to vekslende betydninger, dels hvert enkelt individ, dels menneskene, hvad enten det er menneskeheden eller et samfund. Selv om Marx' ungdomsskrifter  ikke  netop  er  klare  i deres samfundsanalyse, så kunne  Villy  Snrensen godt  have  undgået  denne forkortning i  og med  sit  kendskab  til  Marx' senere  skrifter.  Men  i stedet  er  det med over i lzesningen  af  Kapitalen,  hvor  det  udelukkende  er  omvendingen selvstændigt 'subjekt', mens 'menneskene' reduceredes til 'objekter', der trækkes

problematikken fra ungdomsskrifterne,  der bliver f ~ r t mellem  subjekt  og  objekt,  hvor  kapitalen bliver frem:

'Ud fra denne opfattelse kunne Marx konsekvent i sit hovedvzerk gnre  kapitalen til  hovedperson og  mennesket til  upersonlige funktioner  af den.  Men  ud  fra  denne  opfattelse  er  det  også konsekvent, at skal kapitalens herrednmme ikke vare evigt, må det sprænges indefra -af  kapitalen  selv. Marx'  udviklingsprincip var stadig det hegelske: negationens negation, hos ham blot i en mere brutal  udgave:  med  ondt skal ondt fordrives!'  (s. 18-19)

Her  rober  Villy  Snrensen  ikke,  at  'negationens  negation' hos Marx er de udbyttedes bemægtigen sig deres egne produkter, altså produktionsmidlerne, dvs.  en  socialistisk  revolution.  Heller  ikke om  de  indre  modsigelsers  karakter  skriver  han,  end  ikke  om klassemodsætningen  mellem  kapital og arbejde.  Det  er kun den allermest  filosofiske  syntese,  der  har  Villy  Snrensens  interesse. Derfor får han heller intet greb  om  Marx'  analyse af de samfundsmæssige  bånd,  som  er  det  virkelige  modstykke  til  de 'naturbånd',  som den spekulative Feuerbach holdt  sig til.

Ligesom i  sin introduktion  til  Kierkegaards Begrebet Angst har Villy  Snrensen  i  sin  introduktion  til  Marx'  ungdomsskrifter en afsluttende ophævelse af ensidigheden, idet han fremhæver, at selv om friheden i 'det ydre'  er  tilkæmpet, så 'bliver den dog ikke ved at bestå af sig selv', eftersom  den beror på mennesket selv -'på at det har  et  selv'.  Og  dermed  er  diskussionen  om  Kierkegaard  inde  i billedet  igen, eftersom spnrgsmålet om at have et selv og være sig selv netop var hans anliggende:

'Universelt udviklende produktionskræfter kræver ikke mindre arbejdsdeling end knap så udviklede, og skal arbejdsdelingen, der oprindelig indtrådte ufrivilligt  og naturgivet, aflnses af en frivillig og menneskelig,  så forudsætter det  netop, at  frihed  ikke  blot  er noget, der gives i det ydre, men at friheden -når den er givet -ikke tages for givet, som en ret, men stadig må skabes i  det indre, som en indre fylde.' (@F  s. 24)

'Den Marx'ske filosofi, hvis udgangspunkt  var friheden, står og falder  med  det  frie  menneske. Falder mennesket,  når  det  ikke behnver falde, falder marxismen  også -som andet og mere end en

historisk  betinget  nkonomisk teori.' (smst.)

Hvad end Villy Snrensen måtte mene med dette fald, så er det indlysende, at friheden i et socialistisk samfund hænger afg~rende sammen med  organiseringen  af  samfundslivet på alle planer, det afgnrende kan  derfor ikke være om hver enkelt  'falder',  men  om samfundsmedlemmerne undgår at falde fra hinanden, at de forbliver indbyrdes forbundne og udvikler båndene imellem sig. Hvad der er behov for, er ikke frihed som indre stum almindelighed eller som indre fylde, men frihed  som f~llesskab. Dette stiller sig imidlertid ikke  som  problem for  Villy  Snrensen,  kun  den énkelte og Mennesket, og det skyldes igen, at  han forholder sig  filosoferende  til problemerne,  ikke politisk.

## Det ydre  og det  indre

Det samme  gur  sig  gældende i  de  talrige  bemærkninger  og ræsonnementer  omkring  'det indre' og  'det  ydre',  eksempelvis omtales Vietnam-krigen  på denne måde:

'[ ...l  det  vestlige  menneske  har  haft  for vane at udkæmpe  sine indre  konflikter  uden  for  sig  selv  (Vietnam-krigen  er  det  sidste absurde eksempel)  [...l' (FF 139)

Bemærkningen  kan have en fornuftig mening, hvis den sigter til Vietnam-krigens ukonomiske  betydning  for  en  del  af  USA's kapital, men  det  er  ikke  sandsynligt, at det er tanken, snarere er pointen, at 'det vestlige  menneske' ikke  har Iust sine  indre konflikter og derfor 'har for vane' at udkæmpe ydre konflikter, en tankegang som umiddelbart furer videre til en forestilling om hver enkelts ansvar for verdenssituationen. Således skriver Villy

Surensen mere alment:

'Spurgsmålet om krig  og fred  er jo  både et  psykologisk  og et sociologisk spurgsmål, og der er ingen grund til at tro at der skulle være  sturre  forskel  mellem  årsagene  til  et  menneskes  og  til  et samfunds krigeriskhed.'  (HE s. 27)

Og lidt længere fremme:

'Netop fordi den krigeriske holdning udspringer af de uforluste private  konflikter, og fordi der er noget uhyre tilfredsstillende i at angribe andre for det man ikke selv kan klare, er krigen i grunden

mere populær end freden.' (s. 27-28)

Det er karakteristisk,  at Villy Surensen ingen anstrengelser gur sig  for  at  unders~ge de ukonomiske og politiske sammenhænge f.eks.  Vietnam-krigen  er  betinget  af,  'analysen' forbliver  på det spekulative plan, hvor dens resultat omtrent hver gang er givet på forhånd: ondet  skyldes  indre forhold  eller er i overensstemmelse med indre forhold, og disse hænger igen sammen med manglende selverkendelse, en utilstrækkelig udvikling af personligheden -og her  kommer  så  kunsten  og filosofien  ind  i billedet  og stiller  den enkelte over for kravet om at se sin egen dårligdom i ujnene:

'På trods af alle de upersonlige faktorer, som menneskene altså kun  har  begrænset  magt  over,  skal  man  ikke  undervurdere  de psykologiske faktorers betydning: at menneskene kun har begrænset magt over deres magtmidler, kunne jo skyldes, at de kun har begrznset  magt  over sig selv.' (HE s. 63)

Og det er netop kunstnerne, der kan se dårligdommen og dermed

hjzlpe til  overvindelse af  den:

'Kunstnerne,  der hævder at give udtryk for deres tids konflikter, når  de  beskriver  deres  egne,  må  selvfolgelig  mene,  at der  er  en organisk  forbindelse  mellem  de  enkelte  samfundsmedlemmers holdning og hele samfundets tilstand. [...l Den kendsgerning, at de 'positive' kunstnere gerne er slette kunstnere, kunne tyde på, at de slette  kunstnere netop  er  dem,  der  ikke  foler  en  umiddelbar sammenhzng mellem grusomheden i den enkelte og grusomheden i hele  samfundet.' (HE s. 64-65)

I  denne  tankegang  går  identifikationen  mellem  det  enkelte menneske  og  menneskene,  i  dette  tilfzlde  'samfundet', igen,  og denne identifikation er overhovedet forudsztningen for forestillingen  om  kunstneren  som almenhedens  reprzsentant uden  videre. Der er således den nojeste  sammenhzng mellem Villy Sorensens filosofiske  tankegang  og hans kunstsyn: i begge tilfælde viger han uden  om  en  refleksion  over  de  konkrete  forhold  i  samfundet, formidlingen mellem de  forskelligt (klassemzssigt forskelligt) placerede enkelte og den samfundsmzssige helhed på den ene side, og kunstnernes samfundsmzssige placering på  den anden side. Den generelle tankeform er identifikationen: enkeltmennesket, Mennesket  som  sådant, samfundet,  kunstneren:  almenheden  etableres direkte uden om den konkrete samfundsmzssige realitet. Derfor er der heller ikke meget at sige om dette almene, det bliver om ikke en 'indre stum almindelighed', så dog en sammenfojning af abstrakt-

almene teser.

## Veijiirdsstaten og friheden

Diskussionen af forholdet mellem Kierkegaard og Marx mundede ud i, at nok var Kierkegaard 'ensidig' i sin tid, men det samme var Marx,  dog  sådan, at  Marx'  'ensidighed' ville  blive  stadig  mere tydelig, jo mere de ydre begramsninger i friheden ville forsvinde. Og Villy Sorensen synes at gå ud fra, at de i det væsentlige er forsvundet i 'velfzrdsstaten'. Det kunne han dårligt mene, hvis han holdt sig til klasseforholdene i Marx' analyse og  i 'velfærdsstaten', men det g0r han netop ikke.

'I sidste  instans er  marxismen også en psykologisk teori som aldrig blev udformet; arbejdsdelingen krævede af Marx at kun den

-

akonomiske side af  teorien  blev  udformet, fordi de akonomiske problemer  var  de  mest  påtrængende.  Nu  falder  det  naturligt  at den menneskelige  frig~relse  er  blevet  problem  i  de  samfund,  hvor

lzgge lige så stor  vzgt på  de psykologiske, eftersom menneskene har fået flere friheder og mere fritid.' (BF s.  24)

Og da er det ikke mindst Kierkegaard, der får aktualitet:

'Kierkegaards  problemstilling bliver  naturligvis  szrlig påtrzngende hvis der faktisk ikke er noget, der i det ydre stiller sig i vejen for friheden; det kan derfor ikke undre at hans filosofi var lzngere om at gare sig gzldende end den marx'ske: dens succes forudsztter det  sociale fremskridt, som Kierkegaard  selv ikke kerede sig om, farst når de akonomiske problemer trznges i baggrunden, trænger de  psykologiske  og åndelige  sig i forgrunden, sammen  med  den åndlase 'masse', som Kierkegaard allerede advarede imod.' (HE s.

91)

Denne  masse  består af 'enkelte, der ikke er sig selv' (HE 236), men som har muligheden for at blive det, samtidig med at de viger tilbage for det:

'Velfzrdsstatens store fare. ikke uden videre dens 'skvld'. er at &lt; , mennesker  i  den  lader  sig  friste  til  at  suspendere  deres  egen besværlige  personlighed, netop fordi det i velfzrdsstaten muligvis i modsztnie til alle andre former for samfund, er muligt at klare sig ganske godt helt uden personlighed, man kan jo altid gare nytte og få sin 1 0 1 1   som fagmand og funktionzr'.  (Dd s. 221)

Så længe den ydre frihed  ikke er til  stede holdes i det mindste frihedstrangen  i live, men når den ydre frihed er opnået, så opstår rob bi em et:

'Er  demokratiet  opstået  som en  modstandsbevzgelse mod  de egoistiske  og krigeriske  kræfter  i  samfundet,  er det for tidligt at proklamere dets sejr, når disse kræfter holder hinanden i balance i det ydre, modstandskampen må fortszttes i det indre.' (HE  s. 109).

Her er det igen den oven for nzvnte analogi mellem det indre og det ydre, der tilslarer, hvad  der i realiteten  er tale om: filosoferen over et kapitalistisk samfund med en vis statsindblanding og et vist relativt hajt leveniveau. Her slutter  for Villy Sarensen  fremskridtet i det  ydre,  mens  kampen  for  personligheden  kommer  i centrum (dette er hovedlinjen i betragtningerne,  ind imellem kan der godt

dukke andre tankegange op, men den nzvnte er den centrale).

Andsarbejde har ifalge sit væsen affinitet til politisk radikalisme, mener Villy  Snrensen (HE s. 105), og da han selv er talsmand for åndsarbejderne  trækker  han  Harup  frem  som  eksempel  på  en politiker, der kæmpede for at forvandle massen til personligheder: 'Sit  opflammende  'I  er  den  offentlig mening' måtte  han  til  en begyndelse rette til dem,  der enten slet ingen mening havde eller som havde overtaget de dannedes mening om at de var 'udannede'.  (HE s.  170)

For Villy  Sorensen  er  imidlertid  forvandlingen  af 'den passive masse' til 'aktive personligheder'  (HE s. 171)  tillige en ophævelse af deres  politiske  orientering  ud  fra  klasseinteresser.  Vælgerne  og politikerne bor ikke lade sig styre af  okonomiske interesser, men

lade helhedens problemer være afgorende:

'Er der, midt imellem to modsatte udviklingstendenser (hen imod formynderstat og popdemokrati) en tredje mulighed, en mulighed for  virkelig  at  lade  samfundsmedlemmerne  vælge  frit  uden  at overlade alt for meget til tilfældigheden? At et menneskes valg kan forudsiges, vil ikke sige at der slet ikke er tale om  et valg: det vælger jo  mere  frit, jo  mere  logisk  dets valg  kan  udledes  af  dets egne forudsætninger.  Forelobig  er  et  menneskes  politiske  baggrund langt mere afhængig af dets 'tilfældige' sociale baggrund end af dets egen personlighed: jo mere miljoforskellene træder tilbage,  jo mere vil de psykiske forskelle blive udslaggivende. De  politiske konsekvenser af en mere radikal psykisk frigorelse må blive et valg, der ikke så meget er determineret af okonomiske interesser som af personlig  interesse i dette  ords oprindelige  betydning.  Et valg af personer, der selv er mere personligt end okonomisk interesserede i de fælles problemer: et mere individuelt valg af mindre partibundne personer, som er  lige langt fra at være formyndere og funktionærer.' (FF s. 304-5) Denne politiske utopi er fuldstændig losrevet fra, eller onsker i det mindste at losrive sig fra de sociale realiteter: det er en drom  om  en  vælgerskare af  okonomisk  desinteresserede oplyste personligheder, der vælger en skare af lige så  okonomisk desinteresserede  og endnu  mere  oplyste  politikere,  som gennem fordomsfri og desinteresseret debat kan finde frem til losninger, der tager  helheden  i  betragtning.  Det  er  kort  sagt  drommen  om en borgerlig offentlighed, sådan som Hebermas skildrer idealet, men det er samtidig en projektion af den egne situation ud over hele det politiske liv, den egne situation forstået som  hævet over klassemodsætningerne.

## Kunsten, angsten og demokratiet

I  en  sådan  utopi  tilkommer  der  kunstnere  og  intellektuelle  en central plads. Demokratiet må bygge på åndelige  værdier (HE 109), og dem er åndsarbejderne naturligvis de nærmeste til at forvalte og

udbrede.

'Da kunst er frignrelse, fnlger det af dens væsen at den kun kan vurderes indforstået af den, der har gennemgået  dens frignrelsesproces, hvad  de fleste  viger tilbage for, fordi det er ubehageligt.' (HE s.  100)

Og denne frignrelsesproces er identisk med  den personlighedsdannelse,  som  er  forudsætningen  for  den  fulde  udvikling  og bevarelse af  'demokratiet'.  Angsten er  forudsætningen  for  at personlighedsudviklingen  szttes igang og:

'I  den moderne kunst kan mennesker finde den angst udtrykt som de selv har i sig, men som de måske fnrst bliver sig bevidst  når de stilles over for kunstværket, så  de tror det er kunsten der  fremkalder angsten  og anklager den for at vzre altfor dyster og livsfjendsk.' (HE s.  19)

Det er derfor en misforståelse at tro, at der skulle vzre  noget galt med den moderne kunst, det er tvzrtimod dens publikum det er  galt fat med, og det er fatalt for demokratiet, som derfor må gnre noget

for udbredelsen  af  den moderne kunst:

'At folket nndig vil bekvemme sig til at beskæftige sig med kunst, beviser  ikke at der er krise i kunsten, men snarere at der er krise i folket, og det skyldes ikke at kunstnerne ikke har taget tilstrækkeligt  hensyn  til  folket,  men  at  kulturpolitikken  ikke har gjort det.' (HE s.  101)

Selv om politikerne som Hnrup også kan bidrage til at opdrage folket til  personligheder, så  er  det  dog  kunsten,  der  må  stå  i centrum, eftersom  den udvikling kommer til syne i kunsten 'som ethvert menneske gennemgår, den stræben mod helt at blive sig selv -som rigtignok  de færreste formår at fuldbyrde' (HE s.  195), og eftersom 'Intet andet sted mnder man et så koncentreret udtryk for det der foregår inderst inde i en selv, og intet andet sted får man en så  kraftig  hjzlp  til  at  blive  rykket  ud  af  den  lumre  hule  af subjektivitet som man sidder og skumler eller hygger sig i til daglig.' (S. 189-90)

--

Den kunst, der her er på tale, er den moderne kunst, som Villy Snrensen  undertiden  kalder  modernismen,  hvormed  han  mener kunsten fra ca. de sidste  100 Ar, hvor den har været i opposition til samfundet,  og  opposition  til  'samfundet'  vil  sige  opposition  til flertallet.

Der er kun to alternativer til denne kunst for Villy Sarensen, og de kan egentlig  komme ud på ét:  popkunsten  og socialrealismen, som begge er skanmalende og problemfortrzngende. Socialrealismen harer hjemme i de kommunistiske samfund,  hvor problemerne så  at  sige  er  afskaffet  ved  lov  ('kommunismen  dekreterer  at selvafvigelsen er  ophævet',  HE  s.  95,  'ophzvelsen  af  sociale forskelle farer logisk til forbud mod  forskellighed' s. 18), popkunsten harer hjemme i velfzrdsstaten, hvor den reprzsenterer faren  for  tilbagefald  eller  slap  forbliven  i  det  uvzsentlige.  Den 'progressive  eller kommunistiske anskuelse' lyder:  'at kunstnere er szrlig  sunde  livsbekræftende  mennesker,  der  skal  skildre  det skanne og skabe positive helte, thi i et godt samfund er menneskene naturligvis  lige  så  gode  som  de  af  naturen  er.  Og  skildrer  en kunstner noget  i samfundet som er slet, er det ham der er noget i vejen  med,  og så bar  han  forbydes'.  Tilbage står så -for Villy ~*rensen -kun modernismen, den mest  upopulære kunst, som er den egentlige folkelige kunst, eftersom det er den folket har brug for i sin personlighedsudvikling. Det var denne kunstforståelse, der gav baggrund  for  en  del  af  indlzggene  under  debatten  om  statens kunstfond  i  midten  af  tresserne.  Som  kunstnerne  reprzsenterer åndsarbejderne i almindelighed den vzsentlige indsigt:

'De intellektuelles  opgave i  samfundet er  med et -skarpt intellektuelt  blik at gennemskue  gamle ting, der er forkerte, og at opdage nye ting, der er mere rigtige. Det ville derfor vzrefor meget forlangt, at de just skulle vzre de allermest populære samfundsmedlemmer. Folket foretrzkker gerne det gamle, som det har vænnet sig til, og magthaverne er altid på vagt over for det nye [ . . . l 9 (HE s. 40)

Ikke desto mindre er det altså efter Villy Sarensens opfattelse på disse intellektuelle -og  på  politikerne -demokratiet beror: 'Andsarbejdernes opgave er at opdrage folket til saglighed, men er politikernes  opgave ikke den samme.' (s.  107-8)

Ovemeielserne over demokratiet munder altså i  sidste instans ud i forestillingen  om  en  alliance  imellem  progressive  politikere  og åndsarbejdere,  og  det  er  netop  den  samme  tanke,  som  Viggo Kampmann gav udtryk  for  omkring  1960, ligesom  det  var  den socialdemokratiske  kulturpolitiks  formål  at  skabe  akonomisk grundlag  for  udviklingen  af  den  moderne  kunst.  Imellem  Villy Sarensen og staten  var der  således  ingen videre grund til gnidninger.

Midt i velfærdsperioden  mellem  den  kolde krigs afslutning  og klassekampens opsving i slutningen af tresserne formulerede Villy Ssrensen med stor przcision de kulturelt orienterede intellektuelles selvforståelse,  som holdt liv i en rzkke af halvtredsernes intellektuelle positioner. Fsrst i slutningen af tresserne begyndte et alternativ til disse positioner langsomt at udvikle sig. Men det er en anden historie.

## No te:

Et tredje kapitel om overgangen  fra den kolde krig, nemlig om SFs dannelse, kan læses i Socialistisk  Politik nr.  6 under  titlen:  Den  fremskridtsvenlige offentlighed. Poul Henningsen  er citeret  efter Kulturkritik I-IV, udg. Bay &amp; Harslef, Rhodos 1973.

Villy  Serensen  er  citeret efter  felgende  skrifter: Digtere  og  Dmnoner (DD), Gyldendal (som de felgende) 1959, Hverken-Eller (HE), 1961, forord til Kierkegaard: Begrebet Angst (BA), 196  I, forord til Marx: Okonomi ogfilosofi (BF), 1962, Mellem fortid  og fremtid (FF),  1969.

Udviklingen  fra  tresserne  til  halvfjerdserne  har jeg  skitseret i indledningen til antologien Linjer inordiskprosa  1965-75. Danmark 1977, samt i artiklen 'Det gamle nye venstre, det  nye  nye  venstre -og det nye gamle venstre'  i Hug,  Ord &amp; Bild og Kontrasts fællesnummer om Venstrebevægelsen  i Skandinavien,  1977.

Artiklen her er, bortset  fra indledningen, skrevet i 1976  og angir kun tiden op til 1968. I mellemtiden har Villy Serensen som medforfatter til Opr~rfra midten endnu en gang bidraget til en udkrystallisering af kulturelt-politiske positioner, dennegang under indoptagelse af en god del af det nye venstres samfundskritik.  Jeg skal ikke diskutere  alt dette i en note, men jeg  kan henvise til Torben Hviid Nielsens artikel ~'Oprer fra midten' eller Utopiens  hverken-eller., (Socialistisk Politik nr. 9, 1978).