Oktet
Forfattere: David Foster Wallace
Tidsskrift: passage (2001-07-01)

## POPQUIZ 4

To stiknarkomaner i den dødelige slutfase sad op ad en  mur  i  en  smøge  uden  noget  i  sprøjten,  uden penge og uden flere steder at gå hen eller være. Kun den ene af dem  havde en frakke. Det var koldt,  og tænderne klaprede  i munden på den  ene  af narko­ manerne i den  dødelige  slutfase,  og  han  svedte  og rystede af feber. Han var åbenbart alvorligt syg. Han lugtede meget dårligt. Det fandt sted i Cambridge, Massachusetts i en smøge bag Commonwealth Alu­ miniums  dåseindsamlingscenter på Massachusetts Avenue om natten den 12.januar 1993. Slutfase-nar­ komanen med frakken tog frakken af og slæbte sig hen  til  den  alvorligt  syge  slutfase-narkoman  og bredte frakken ud over dem begge to, så vidt det var muligt,  og  slæbte  sig  derefter  endnu  nærmere  og trykkede sig ind mod ham og lagde en arm omkring ham og lod ham brække sig  ud over hans arm,  og sådan  blev  de  siddende  op  ad  muren  tæt  sammen hele natten.

## SP: Hvem af  dem overlevede?

## POPQUIZ 6

To mænd, X og Y, er nære venner, men en dag gør Y noget, der sårer og støder X og/  eller gør ham ra­ sende. De havde været meget nære venner. X's fa­ milie  havde  nærmest  adopteret Y,  da Y flyttede  til byen  alene  uden  hverken  familie  eller  venner  og blev ansat i samme afdeling i det samme firma, hvor X var ansat, og hvor X og Y arbejdede side om side og blev nære compadres; inden længe gik Y hjem til X for at være sammen med X-familien så godt som hver aften efter arbejde, og sådan blev det ved i tem­ melig lang tid. Men så kommer Y til at såre X på en eller  anden  måde,  måske  ved  at  skrive  en  sagligt

## Oktet

## DAVID FOSTER WALLACE

præcis,  men negativ  evalueringsrapport om X i fir­ maet, eller ved at nægte at dække over X, da X be­ går en alvorlig fejltagelse og kommer i vanskelighe­ der  og  har  brug  for,  at  Y  l yv er  for  at  dække  over ham.  Hovedsagen er,  at  Y  har  gjort  noget  hæder­ ligt/retskaffent, der af X opfattes som illoyalt og/el­ ler  krænkende,  og X er  nu :fuldstændig rasende på Y, og når Y går hjem til X's familie hver aften for at hænge  ud som  sædvanlig,  er  X  helt  kold  over  for ham eller ætsende sarkastisk,  og somme tider  råber han  ligefrem  ad  Y,  selv  om  X-familiens  kone  og børn hører det. Y's eneste reaktion er imidlertid,  at han bare bliver ved med at gå hjem til X's hjem for at  hænge  ud  og  finder  sig  i  de  møgfald,  X  giver ham,  somme  tider  med  en  eftertænksom  nikken som  svar,  men  uden  at  sige  noget  eller  på  anden måde at reagere på X's fjendtlighed. Ved en bestemt lejlighed brøler X ligeud til Y, at "han skal skrubbe ud af" hans hus og  giver Y en slags halvt slag eller halv  lussing  i  børnenes  påsyn,  hårdt  nok  til  at  Y's briller  falder  af,  men  den  eneste  reaktion  fra  Y  er, at  han  holder  en  hånd  mod  kinden  og  eftertænk­ somt nikker ned mod gulvet, mens han samler bril­ lerne op og reparerer det ene bøjede hængsel i stel­ let, så godt det lader sig gøre med hånden, men selv efter denne episode bliver han ved at komme hjem til  X for  at  hænge  ud  som et adopteret medlem af familien og finder sig stadig i det raseri, X øser  ud over  ham  som  straf for  den  uret,  Y  åbenbart  har gjort  ham.  Det  er  uklart,  hvorfor  Y  gør  det  (dvs. hvorfor han bliver ved med at gå hjem til X og hans familie). Måske er Y dybest set en sølle person uden rygrad og har ingen andre steder at gå hen og ingen andre mennesker at være san:rmen med. Eller måske er Y en af den slags stilfærdige personer med en ryg­ rad af jern og en indre styrke, som enhver form for udskældning og ydmygelse preller af på, og som bag X's  øjeblikkelige  harme  kan  se  (Y  kan)  den  gav­ milde og trofaste ven, han altid før i tiden har været for  Y,  og  er  blevet  enig  med  sig  selv  om  (Y  er, måske),  at  han  bare  vil  blive  ved  med  at  komme hjem til X og stoisk lade ham :fa luft for den harme, han brug for at :fa luft for, og at X før eller siden nok kommer  over  sit  raseri,  bare  Y  ikke  reagerer eller gør gengæld eller  i  det hele taget gør  noget for  at forværre situationen. Det er med andre ord ikke helt klart,  om  Y  er  sølle  og  holdningsløs  eller  ufattelig stærk  og  medfølende og  klog. Kun  ved en bestemt lejlighed, da X faktisk springer op på et sofabord for øjnene af hele X-familien og brøler til Y, at han skal "fjerne [sin]  fede  røv  en  gang for  alle  og i  en hel­ vedes  fart  skrubbe  ud  af  [hans,  dvs,  X's]  private hjem  og  finde  en  anden  familie  at  genere",  går  Y faktisk  sin  vej  på  grund  af  noget,  som  X  har  sagt, men trods denne yderligere episode er Y ikke desto mindre  tilbage  igen  allerede  næste  aften  efter  ar­ bejdstid for at være sammen med X-familien. Måske kan Y bare lide X's kone og børn så meget,  at han af den grund bliver ved med at komme og finder sig i X's giftigheder. Måske er Y på en eller anden måde både  ynkelig  og  stærk  .  .  .  og  hvis  Y  er  ynkelig  og svag, stemmer det ikke overens med det faktum, at han åbenbart har haft rygrad nok til at skrive en ne­ gativt sandfærdig  evalueringsrapport  eller har næg­ tet at l yv e eller hvad det nu kan være, som X stadig ikke  har  tilgivet  ham.  Og  i  øvrigt  er  det  uklart, hvordan hele situationen kan afvikles - dvs.  om Y's passive vedholdenhed giver resultat på den måde, at X omsider holder  op med at være  rasende  og  "til­ giver" Y og bliver hans compadre igen, eller om Y til sidst ikke længere kan holde hans fjendtlighed ud og holder op med at hænge ud i X's hjem ... eller om hele den  utrolig  anspændte  og  uafklarede situation simpelt hen fortsætter på ubestemt tid. Når det kun var  en halv  lussing  dengang,  skyldes  det,  at X  kun halvt  havde  knyttet hånden,  da han  slog Y.  Det  er også  et  spørgsmål,  om  X's  utilslørede  fjendtlighed over  for  Y  og  Y's  passive  reaktion  på  den  kan påvirke visse aspekter af X-familiens interne d yn a­ mik, og om X's kone og børn er chokerede over X's behandling af Y, eller om de er enige med X i, at Y

faktisk har røvrendt ham,  og derfor dybest set støt­ ter X. Det må også påvirke deres oplevelse af,  at Y bliver  ved med at komme hjem til dem hver eneste aften,  selv  om  X  har  gjort  det  krystalklart,  at  han ikke længere er velkommen, og om de beundrer Y's stoiske tapperhed  eller  finder den klam og ynkvær­ dig  og  i  virkeligheden  håber  på,  at  han  snart  vil fatte,  hvad  det drejer  sig  om,  og  holde  op med  at opføre sig, som om han var æresmedlem af familien eller  li gn ende.  Faktisk  er  hele  iscenesættelsen  her præget af så stor flertydighed,  at den  ikke  e gn er sig særlig godt til en Popquiz,  viser det sig.

## POPQUIZ 7

En fin  dame  gifter  sig med en  mand fra en meget velhavende  familie,  og  de  f'ar  et  barn  sammen  og elsker  begge to barnet,  men som tiden går,  bliver de  mindre  begejstrede  for  hinanden,  og  til  sidst anlægger damen skilsmissesag mod manden. Både damen  og  manden vil  have forældremyndigheden til  barnet,  men damen går ud fra,  at hun trods alt vil  få  forældrem yn digheden,  fordi  skilsmissesager som  regel  ender  på  den  måde.  Men  manden  vil virkelig for alvor have forældremyndigheden. Det er uklart,  om dette skyldes, at han har et meget stærkt faderinstinkt  og  virkelig  ønsker  at  opfostre  barnet, eller om han bare er blevet hævngerrig over at blive indkaldt  til  en  skilsmissesag  og  vil  gøre  gengæld over  for  damen  ved  at  nægte  hende  forældremyn­ digheden.  Men  det  er  ikke  det  afgørende,  for  det eneste der er klart er, at hele mandens velhavende og magtfulde  familie  bakker  op  omkring  ham  mht. dette  spørgsmål  og  mener,  at  han  bør  have  foræl­ dremyndigheden  (sandsynligvis  fordi  de  mener,  at eftersom  han  er familiens yn gste  skud på  stammen bør han have, hvad han ønsker sig - det er den slags familie).  Af denne  grund henvender  familien sig til damen for at lade hende vide, at hvis hun bestrider deres yn gste skud på stammens ret til forældremyn­ digheden  over  barnet,  vil  de  gøre  gengæld  ved  at inddrage den båndlagte kapital, som de har oprettet til  barnet  ved  dets fødsel,  og  som er  stor  nok til  at sikre barnet økonomisk for resten af livet. Uden fo­ rældremyndighed,  ingen  båndlagt  kapital,  siger  de. Og damen  (  der  for resten har  skrevet  under  på  en ægtepagt  og  ikke  kan  regne  med  nogen  form  for formuedeling  eller  underholdsbidrag  efter  skilsmis­ sen,  uanset  hvordan  spørgsmålet  om  forældremyn­ digheden  afgøres)  opgiver  at slås  om  forældremyn­ digheden og lader  manden  og  hans hæslige familie fa  forældremyndigheden  over  barnet,  for  at  barnet kan beholde den båndlagte kapital.

## SP:  (A) Er  hun en god mor?r

## POPQUIZ 6(A)

Prøv  igen.  Samme  fyr  X  som  i  PQ6.  X's  kones aldrende far rar stillet diagnosen uhelbredelig hjerne­ cancer.  X's  kones  store  familie  har  et  nært  og  tæt sammenvævet  forhold  til  hinanden,  og  de  bor  alle sammen i samme by som X og hans kone og sviger­ faderen og dennes kone, og lige siden diagnosen blev kendt, har  hele  familien  været  som  en  veritabel Wagner-opera  af angst,  sorg og fortvivlelse;  og når man skærer tættere på benet, så at sige,  er X's kone og  børn  også  frygtelig  oprevne  over  den  gamle mands  uhelbredelige  hjernecancer,  fordi  X's  kone altid har haft et meget nært forhold til sin far, og X's børn  elsker  deres  morfar  over  .:ilt  på  jorden  og  er blevet skamløst  forkælede  af  ham,  hvorved han har gjort sig fortjent til deres kærlighed;  og nu bliver X's kones far dag for dag mere afkræftet af smerterne og dør langsomt af hjernecancer, og hele X's familie og svigerfamilie  lader  til at tage  sorgen  over  den gamle mands død på forskud og  er alle sammen dybt fort­ vivlede,  hysteriske og bedrøvede hele tiden.

X  selv  befinder  sig  i  en  kilden  situation  mht. familien og svigerfaderen og den uhelbredelige hjernecancer.  Han har aldrig haft et særlig nært el­ ler  venskabeligt  forhold  til  sine  kones  far,  og  den gamle har  faktisk på et tidspunkt rådet X's  kone  til at lade .gig skille fra X i en specielt vanskelig periode nogle  år  forinden,  da  ægteskabet  befandt sig  i  en vanskelig fase,  og X havde gjort sig skyldig i et par beklagelige  fejlvurderinger  og  begået  nogle  indi­ skretioner,  som X's kones patologisk  nysgerrige  og kværulantiske  søstre  havde  fortalt  faderen  om,  og som denne typisk havde reageret fordømmende og frelst  på,  hvorefter  han højlydt havde ladet så  godt som alle i familien vide,  at han anså X's adfærd for at være modbydelig og helt utilladelig, og havde op­ fordret X's kone til at gå fra ham (dvs. fra X), og det har X aldrig glemt,  nærmest tværtimod, for lige si­ den den vanskelige periode og den gamles fordøm­ melser  har  X på  en måde følt  sig  overflødig  og  sat ud på  et  sidespor  og  i  det hele  taget non grata hos hele sin kones myldrende, tæt sammenvævede fami­ lie,  der på dette tidspunkt også omfatter hans kones seks  søskendes  ægtefæller  og  børn  og  forskellige musegrå grandtanter og -onkler og sideordnede vidt forgrenede  kusiner  og  fætre,  som  gør  det  nødven­ digt  for  X hver  sommer  at  leje  et  lokalt  konferen­ cecenter  til  sin  svigerfamilies  traditionelle  Familie­ komsammen  (med  stort:  deres  ide),  skønt  X  ved denne årligt tilbagevendende begivenhed altid føler sig  overflødig  og  under  konstant  mistanke  og  for­ dømmelse nogenlunde  som  den  klassiske  outsider, der står udenfor og kigger ind ad vinduet.

X's følelse af  at  være  fremmedgjort fra sin kones familie er blevet tydeligere nu, fordi hele den enorme irriterende  horde  ikke synes at være i stand til  at  tænke  på  eller  tale  om  andet  end  den  gamle flintøjede  patriarks  hjernecancer  og  dystre  behand­ lingsmuligheder  og  vedvarende  afkræftelse  og tilsy­ neladende ringe  udsigter  til at leve mere  end aller­ højst et par måneder til, og det taler de tilsyneladende  om i  en  uendelighed,  men kun med hinanden indb yr des, så hver gang X er til stede med sin  kone  under  en  af disse  bedrøvelige  familie­ rådslagninger,  føler  han  sig  altid  perifer  og  over­ flødig  og  subtilt  udelukket,  som om hans kones tæt sammenvævede  familie  havde  vævet  et  endnu  tæt­ tere  net  omkring  sig  i  denne  krise  og  tvunget  X endnu  længere  ud  i  periferien,  føler  han.  Og  X's møder  med  sin  svigerfar,  når  han  med  sine  kone uophørligt  besøger  den  gamles  sygeværelse  i  hans (dvs. den gamles) og hans kones opulente nyroman­ ske  villa i den anden ende  af byen (i, som det føles, en  helt  anden  økonomisk  galakse),  langt  fra  X-fa­ miliens  noget  mere  beskedne  parcelhus,  er  særligt pinagtige  af alle  de  ovennævnte  årsager  samt  den yderligere  grund,  at X's  kones far - der  skønt  han på dette tidspunkt er henvist til at ligge i en special­ bygget justerbar hospitalsseng af absolut topkvalitet, som familien har fået installeret,  og hver gang X er på besøg ligger udstrakt i denne specielle højtekno­ logiske seng og bliver passet af en puertoricansk ho­ spice-tekniker,  ikke  desto  mindre  altid  er  ulasteligt barberet og soi gn eret og påklædt med slipset bundet i  windsorknude  og  trifokalbrillerne  blankpudsede, som om han hvert øjeblik kunne  springe  op og fa puertoricaneren til at hente hans Si gn or Pucci-habit og  dommerkappe  og  vende  tilbage  til  landsskatte­ rettens  7.  afd.  for  at  afsige  flere  ubarmhjertigt  vel­ gennemtænkte kendelser, en påklædning og en holdning  som  den  sørgende  familie  synes  at  tage som endnu et bevis på den seje  gamle knarks hjer­ teskærende  værdighed og dum  spero joie  de  vivre og viljestyrke  at  hans  svigerfar  altid  synes  at  være påfaldende kold og afvisende over for X under disse pligtbesøg,  hvorimod X på  sin  side,  når  han  kejtet står  bag sin kone,  mens hun tårevædet  bøjer  sig ind over sygelejet som en ske eller metalstang, der føjer sig  efter  den  uhyggelige  kraft  i  en h yp notisk  stærk vilje,  som  regel  føler  sig  overvældet,  først  af frem­ medgørelse  og  derefter  af  afsmag  og  uvilje  og  til sidst  af  direkte  ondskabsfuldhed  mod  den  gamle flintøjede mand,  som X,  hvis sandheden skal frem, altid i det  skjulte har opfattet som en  gigantisk ski­ derik, og som han nu må indse, at han ikke kan lade være med at hade, bare han ser glimtet i hans trifo­ kale brilleglas;  og  svigerfaderen lader til på sin side at fornemme X's skjulte og uvilkårlige had og giver tydeligt  udtryk  for,  at  han  ikke  føler  sig  hverken glad,  opmuntret eller afstivet på  grund af X's tilste­ deværelse,  men  tværtimod  ville  foretrække  at  X ikke befandt sig i sygeværelset sammen med mrs. X og  den  åleglatte  hospice-tekniker,  et  ønske  som X finder forbitret genklang for i sit indre, uanset at han udadtil præsterer  et  endnu mere støttende og med­ følende smil rettet mod værelsets tomme rum, hvor­ ved X altid føler sig forvirret og frastødt og rasende i  den gamles sygeværelse i selskab med sin kone og altid  ender  med  at  spekulere  på,  hvorfor  i alverden han er kommet.

X  føler  sig  imidlertid  og  naturligvis  også  altid skamfuld over  at føle så  stor  uvilje  og  harme i sel­ skab med et  medmenneske og tilmed en lovforme­ lig  pårørende,  som støt  og  roligt f'at det  væsentligt og uhelbredeligt dårligere, og efter hvert besøg ved den gamles klart oplyste sygeseng, når han i tavshed kører sin fortvivlede kone hjem, revser han sig selv i  sit  stille sind og  spekulerer  på,  hvad der er  blevet af  hans  almindelige menneskelige  anstændighed  og medfølelse.  Han lokaliserer  en endnu dybere kilde til  skam  i  det  faktum,  at  han lige siden svigerfade­ rens endegyldigt negative  prognose blev kendt har brugt så meget tid på kun at tænke på sig selv og sin harme  over  at  være  udelukket  fra  konens  familie­ klan og dens ærtehalmsagtige sammenhold, selv om det jo er hans kones far,  der lider og ligger for dø­ den for  øjnene  af  dem,  mens  X's  kærlige  kone  er næsten sønderknust af sorg og smerte, og selv X'  er­ nes følsomme uskyldige børn er dybt nedbøjede af sorg.  Det  bekymrer  X  i  det  skjulte,  at  den  util­ slørede egoisme i hans inderste følelser midt i en fa­ miliekrise,  hvor  hans  kone  og børn så tydeligt  har brug for hans medfølelse og støtte, måske vidner om en frygtelig mangel i hans psyke, en slags uhyggelig indre indlandsis på det  sted,  hvor hans hjertes ner­ veknuder af indlevelsesevne og udadvendthed burde befinde sig, og han plages i stigende grad af skam og selvforagt og skammer og bekymrer sig derpå yder­ ligere over skammen  og  selvforagten, eftersom begge disse  følelser  også  er  udtryk for  selvoptaget­ hed og dermed yderligere forringer hans evne til at være oprigtigt engageret  og støttende  over  for  ko­ nen og ungerne; og han holder alle disse hemmelige følelser af fremmedgørelse og modvilje og harme og skam og selvpineri, tilmed skammen over at skamme sig, fuldstændig for sig selv og føler på in­ gen måde, at han kan henvende sig til sin kone og beb yr de/  afskrække hende endnu mere med sin egen selvoptagetheds pons  asinorum, og faktisk er  han  så ødelagt af skam og afsky over det, som han er bange for  at have opdaget  om sit hjertes sammensætning, at  han bliver  usædvanlig reserveret  og umeddelsom over  for  alle  mennesker  i  sin  omgangskreds  i  de første mange måneder efter, at hans svigerfar er ble­ vet syg, og ikke siger et ord om de storme der raser i hans indre.

Svigerfaderens pinefulde uhelbredelige degenera­ tive neoplastiske tilstand bliver imidlertid ved og ved så  længe - enten fordi det  er  en  ualmindelig  lang­ som form for hjernecancer, eller fordi hans sviger- far  er  en  sejlivet  gammel  ubehagelig  knark  af  den type,  der  sammenbidt kl yn ger  sig  til  livet  så  længe som  overhovedet  muligt,  et  af dens  slags  tilfælde som X i sit stille sind mener at medlidenhedsdrabet blev  indført  for at  finde  en  løsning  på, dvs. et tilfælde hvor patienten bliver ved med at leve og de­ generere  og  lide  på  det  grusomste,  men  alligevel nægter at se det uundgåelige i øjnene og ikke vil op­ give ånden og fa det overstået i en fart og tils yn ela­ dende heller ikke ofrer en tanke på den samtidige li­ delse, som hans hæslige degenerative klamren sig til livet  påfører  de  mennesker, der af  uransagelige grunde elsker ham - og  X's hemmelige konflikt og åndsfortærende  skamfølelse  slider  ham  til  sidst  så meget op og gør ham så ulykkelig på arbejdspladsen og katatonisk i hjemmet, at han til sidst bider hove­ det af al skam og med hatten i hånden henvender sig til  sin trofaste ven og kollega Y og forelægger  ham hele situationen ab initio mala og betror sig til Y om den iskolde egoisme i hans  (X's)  allerdybeste følel­ ser  under  hele  denne  familiekrise  og  udpensler  sin uafrystelige  skamfølelse  over  den  antipati,  der  be­ sjæler ham, når han står bag sin kones stol ved siden af  den 6500 dollars  d yr e fuldt justerbare specialstål­ forstærkede sygeseng og besøger sin nu  grotesk  af­ magrede  og  inkontinente  svigerfar,  hvis  aldrende tunge hænger ud af munden på ham, mens hans an­ sigt  fortrækker  sig  i  grufulde  kloniske  kramper  og en gullig fråde vedvarende samler sig i hans (sviger­ faderens) sitrende forvredne mundvige, når han for­ søger  at  sige  noget,  og  hans 1 nu  obskønt  overdi­ mensionerede  og  asymmetrisk  ophovnede  hoved roterer  på  det  italienske  pudevår  af ekstremt  fint­ vævet bomuld, og den gamles mælkede, men stadig ondsindet flinthårde øjne bag trifokalerne i stålstel­ let  bevæger sig  op over  mrs.  X's forpinte ansigt og hviler på det anspændt hjertelige udtryk af sympati og støtte, som X altid kæmper for at mobilisere un­ dervejs i bilen og bevare under de opslidende syge­ besøg,  men  ruller  straks  væk  igen  i  den  modsatte retning - svigerfaderns øjne,  vel  at  mærke  - altid ledsaget  af  en  rallende  udånding  af lede,  som  om han kunne tyde det løgnagtige hykleri i X's ansigts­ udtryk og fornemme antipatien og selvoptagetheden bag det og endnu en gang satte spørgsmålstegn ved sin  datters  tvivlsomme  beslutning  ved  at  forblive knyttet til en  så  marginal  og forkastelig  statsautori­ seret revisor;  og  X tilstår over for Y det faktum, at han under  disse  besøg  ved den inkontinente gamle ulidelige skideriks sygeleje  er  begyndt  at  heppe stu ... -nt på tumoren som såda.., og i sit stille sind skåle på  dens  helbred  og  ønske  den  fortsat  metastatisk vækst  og  i  det  skjulte er  kommet  til  at opfatte be­ søgene som ritualer af sympati og støtte til den ond­ artede svulst i den gamles pons, samtidig med at han lader sin stakkels kone tro, at han (X) trofast står ved hendes  side  af  fælles  medfølelse  og  bekymring  for den gamle  ...  det er som om X må brække sig for at blive af med hver eneste lille dram af den foregående måneds indre konflikter og fremmedgørelse og selv­ bebrejdelse,  og  han  bønfalder  Y om  at forstå,  hvor svært det er  for  X  at fortælle  nogen  om hans hem­ melige skamfølelse,  og  at  han  (  dvs.  Y)  bør  føle  sig både beæret og forpligtet af X's tillid til ham og i sit hjertes godhed må afstå fra at  drage ulideligt forha­ stede slutninger om X og for Guds skyld under ingen omstændigheder  må  fortælle  nogen  om  det  frost­ kolde og ondartet egoistiske hjerte,  som X er bange for  at  hans  inderste  hemmeligste  følelser  under  hele den nederdrægtige prøvelse måske har afsløret.

Om denne katartiske  ordveksling finder  sted,  in­ den Y gjorde det,  som gjorde X så rasende på ham 2 , eller  om  den  fandt  sted  bagefter  og  således  inde­ bærer, at Y's stoiske passivitet mht. at finde sig i X's giftigheder  har  givet  pote,  og  at  deres  venskab  er genoprettet - eller om det måske ligefrem er  netop denne  ordveksling,  der  fremkaldte  X's  raseri  over Y's  formodede  "forræderi",  dvs.  om  X  senere  fik den tanke at Y måske havde sladret til mrs. X vedr. hendes  mands  hemmelige  selvoptagethed  i  en  tid, der  sandsynligvis  var hendes  livs  følelsesmæssigt hidtil mest kataklysmiske periode - det står hen i det uvisse, men det spiller ingen rolle denne gang, fordi det ikke er af afgørende betydning, og fordi det der er af afgørende  betydning  er,  at X i  en blanding  af smerte og ren og skær udmattelse omsider kryber til korset og åbner sit nekrotiske hjerte for Y og spør­ ger Y, hvad Y mener, at han (X) måske bør gøre for at  løse  op  for  den  indre  konflikt  og  udslette  den hemmelige skamfølelse og af et ærligt hjerte tilgive sin døende svigerfar for at have været en så titanisk skiderik hele  sit  liv  og simpelt hen  lægge historien bag sig og på en eller anden måde i gn orere den selv­ glade  gamle  skideriks  selvretfærdige  fordømmelse og umiskendelige modvilje og også X's egen følelse af at være  perifer  og non grata og på en eller anden måde bare holde ud og forsøge at støtte den gamle og have medlidenhed med hele den myldrende hy­ steriske svigerfamilie og virkelig være noget for mrs. X og støtte  hende og alle  de små X'  er  i  deres  livs største krise  og virkelig  tænke  på dem til  en  foran­ dring i stedet for at være fuldstændig opslugt af  sine e gn e hemmelige følelser, der kan sammenfattes som udelukkelse, harme, viva cancrosum, selvforagt, selv­ pineri og brændende skam.

Som  det  sikkert  er  fremgået  af  den  kasserede PQ6, ligger det i Y's væsen at være lakonisk og selv­ udslettende i en sådan grad, at man næsten er nødt til at fastholde ham i en halv nelson for at :fa ham til at gøre noget så utvetydigt som at give et godt råd. Men ved omsider at :fa Y til at gå med til et tanke­ eksperiment, hvor Y lader som om han er X og gi­ ver udtryk for  sine tanker om, hvad han  (  dvs. Y i skikkelse  af X)  ville  gøre,  hvis  han  stod  over  for denne ondartede og hårrejsende pons asinorum, f'ar X langt om længe Y til at sige,  at det bedste han kan gøre i den foreliggende situation nok er bare at være passivt til stede, dvs. bare Møde Op og fortsat V  ære Der - rent fysisk, om ikke andet - i baggrunden ved familiemøderne  og  ved mrs.  X's  side i  hendes  fars sygeværelse. Med andre ord, siger Y, må X gøre det til sin hemmelige bodsgang og gave til den gamle, at han bare er til stede og i tavshed affinder sig med fø­ lelsen af lede og hykleri og selvoptagethed og mis­ billigelse og ikke holder op med at ledsage sin kone eller gå med hende på sygebesøg hos den gamle el­ ler med at snige sig rundt i baggrunden under fami­ liemøderne,  men at X med andre ord må reducere sig  selv  til  rent  fysiske  handlinger  og  processer, holde op med at betvivle sit hjerte og lade være med at  bekymre  sig så  meget  om sin mentale karakter, men bare Møde Op3 ... og da X replicerer, at det da ved Gud i himlen er lige det han har  gjort hele ti­ den,  klapper Y ham forsigtigt på  skulderen  og dri­ ster  sig til  at  sige,  at X  altid  har forekommet  ham

(  =  Y) at være en hel del stærkere og klogere og mere

menneskekærlig,  end X selv roser sig af at være.

Det f'ar  alt sammen X til  at føle sig  noget  bedre tilpas  - enten fordi Y's råd er dybsindigt og  opløf­ tende, eller fordi det har lettet X omsider at komme af med de  ondartede  hemmeligheder,  der  har  ædt ham op - og situationen fortsætter nogenlunde ufor­ andret med den afskyelige svigerfars  langsomt for­ værrede tilstand og X's kones sorg og hendes fami­ lies  endeløse  falbelader  og  rådslagninger,  mens  X stadig bag sit stramme, hjertelige smil føler sig mod­ bydelig  og  forvirret  og  sel vp inerisk,  men  nu  for­ søger  at  betragte  hele  den  septiske  følelsesmæssige malstrøm  som  en  oprigtig  ment  gave  til  sin  kære kone og - grimasse - svigerfar  og med den  eneste væsentlige forandring i de følgende måneder, at X's huløjede  kone  og  en  af hendes  søstre  begynder  at tage  et antidepressivum ved navn Paxil, og at to af X's  nevøer  bliver  politianmeldt for et påstået over­ greb  på  en  udviklingshæmmet  pige  i  særundervis­ ningsfløjen på deres lilleskole.

Og sådan fortsætter det - bortset fra at X nu med hatten i hånden fra tid til anden opsøger Y for at :fa en sympatisk tilhører og lejlighedsvis anstille et tan­ keeksperiment, men i det store og hele er han nu en så  passiv,  men  påfaldende  konstant  deltager  i  mø­ derne ved det patriarkalske sygeleje  og i familierå­ det,  at  den  mest  skælmske  af X's  kones  families grandonkler begynder at sige vittigheder om, at det snart bliver nødvendigt at støve ham af - indtil den uhelbredeligt hærgede og forpinte og omtågede svi­ gerfar  omsider  en  morgen  næsten  et  år  efter  den første  dia gn ose  langt  om  længe  opgiver ånden  og udånder med en gevaldig krampetrækning, som var han en mindre tun aflivet med et kølleslag4 og balsa­ meres og sminkes og iklædes (i henhold til en kodi­ cil i hans testamente)  sin dommerkappe og bisættes ved en gudstjeneste, hvor kisten er anbragt på et sta­ tiv  og  befinder  sig højt hævet over menigheden,  og hvor  X's  stakkels  kones  rødrandede  øjne li gn er  to enorme brandsår efter en cigar på et acryltæppe, og hvor X sidder ved hendes side og - først til sin sort­ klædte  svigerfamilies  mistro,  men  noget  senere  til dens  bevægede  overraskelse  græder  længere  og mere højlydt end nogen af  de andre tilstedeværende, åbenbart grebet af en så dyb og oprigtig fortvivlelse, at  han  på  vejen  ud  gennem  det  episkopalkirkelige sakristi  :far  trykket  selveste  den  fornemt  ranglede svigermors lommetørklæde i hånden og ligeledes af hende  bliver  trøstet  med  et  let  t ry k  på  sin  venstre underarm,  lige  i.."1.den  hun  bliver  hjulpet  hen  til  sin limousine,  og  senere  samme  eftermiddag  bliver  X ved  et  personligt  telefonopkald  fra  svigerfaderens ældste  og  mest  flintøjede  søn  inviteret  til  sammen med mrs. X at deltage i en meget privat og eksklu­ siv  Sammenkomst  til  minde  om  bisættelsen  forbe­ holdt inderkredsen i den sørgende familie og afholdt i  biblioteket  i den afdøde  dommers  opulente hjem, i  realiteten  en  inklusiv  tilnærmelse,  der  bevæger mrs. X til glædestårer for første gang siden længe før hun kom på Paxil.

Den  eksklusive  Sammenkomst  som  sådan  - der efter  X's  overslag  på  stedet  viser  sig  at  inkludere mindre end 3  8  procent af den samlede svigerfamilie og byder  på  forvarmede  cognacsglas  kvart fulde  af Remy Martin og ufortrødent grønlige cubanske cig­ arer  til herrerne - indbefatter  også  et særligt arran­ gement  af  læderdivaner,  antikke  ottomaner,  øre­ klapstole  og  solide  små  Willis  &amp;  Geiger  tretrins bibliotekstrappestiger, det  hele anbragt  i  en stor rundkreds,  hvor  det  viser  sig,  at  de  37,5  procent  af X's  svigerfamilies inderkreds  og åbenbart nu meget nærtstående  medlemmer  skal  sidde,  og  hvor  de  på skift kortvarigt deklamerer  deres  minder  og følelser for  den  afdøde  svigerfar  og  deres  eget  specielle  og unikke personlige forhold til ham i hans  lan gv arige og usædvanligt distin gv erede livsforløb.  Og X - der akavet sidder på en  lille egetræstrappestige ved siden af  sin  kones  øreklapstol,  hvor  han  efter  siddeplad­ sens  position at  dømme  er den fjerdesidste,  der  skal holde  tale,  og  som  er nået til  sin femte  cognac,  og hvis cigar uvist af hvilken gådefuld grund bliver ved med at  gå  ud,  og  som lider  af  moderate  til  grave­ rende prostatiske trækninger grundet den skarpkan­ tede struktur i trappestigens øverste trin - opdager, efterhånden som de hjertelige og undertiden ganske bevægende anekdoter og lovprisninger emanerer fra inderkredsen,  at  han  har  mindre  og  stadig  mindre anelse  om,  hvad  han bør sige.

- SP:  (A) Selvindlysende.

(B) Gennem hele det år,  som mrs. X's fars uhel­ bredelige  sygdom har varet,  har hun ikke røbet det mindste tegn  på,  at hun har  vidst noget om X's in­ dre konflikter og  selvseptiske rædsler. Det er således lykkedes X at hem..T.eligholde sin indre tilstand, som det gennem hele året har været hans erklærede hen­ sigt. X har, bør man vide, ved adskillige tidligere lej­ ligheder haft hemmeligheder  for  mrs.  X. En del af den indre forvirring og mangelfulde afklaring i hele intervallet inden dødens indtræden skyldes - som X betror  Y,  da  den  gamle  skiderik  omsider  har  taget billetten - at det faktum, at X's kone for første gang i deres ægteskab har været uvidende om noget, som X ikke ønskede, at hun skulle vide, ikke har :faet X til at føle sig hverken lettet eller tryg eller god, men snarere tværtimod bedrøvet og fremmedgjort og en­ som og  forurettet.  Sagens kerne:  X  erkender nu, at han trods sine tilkendegivelser af medfølelse og ind­ levet  forståelse  i  det skjulte  er  vred  på  sin  kone  på grund  af  hendes  uvidenhed,  som  han  har  gjort  sit bedste for at fremelske  og bibeholde. Evaluering ud­ bedes.

## POPQUIZ 9

Du er uheldigvis forfatter.  Du forsøger dig med en cyklus af meget korte belletristiske tekster, der som det viser  sig hverken  er contes philosophiques, vignet­ ter, scenarier, allegorier eller fabler, men heller ikke egentlige  'noveller'  (ikke  engang  i form af de opre­ klamerede  mikrob ry ggede  Lynfiktioner,  der  er  ble­ vet  så  populære  i  de senere  år  og  selv  om  de nævnte tekster er meget korte, fungerer de  simpelt hen heller ikke som Lynfiktioner formodes at gøre). Det  er  svært  at  beskrive  nøjagtigt  hvordan  cyklens korte tekster egentlig bør fungere. Måske er det me­ ningen, at de skal resultere i en vis  'afsøgning' af læ­ seren - dvs. palperinger, følere  ind til hendes  inder­ ste  oplevelser  af  noget  osv.  men  det  er  stadig rasende svært at sige, hvad dette 'noget'  er, også for dig, mens du sidder og arbejder med teksterne  (der virkelig er tidsrøvende indtil det groteske, for øvrigt,  og  tager  langt  mere  tid end  de  burde i  be­ tragtning af deres længde og æstetiske  'vægt'  osv. ligesom alle  andre  har  du kun  begrænset  tid til din rådighed  og  er  nødt  til  at  disponere  den  med  om­ tanke, især når  det drejer sig om karrierebetonet ar­ bejde  (ja:  så  vidt  er  det  nu  kommet,  at selv  forfat­ tere af belletristik anser sig for at have en 'karriere')). Du er imidlertid sikker på, at de fortæl­ lende tekster  kun er 'tekster' og  ikke  andet,  dvs. at den måde de passer ind i den større cyklus, som ud­ gør  deres  sammenhæng,  er  afgørende  for  det  'no­ get',  som  du  ønsker  at  'afsøge',  fsva.  menneskets 'oplevelse  af ' det  og så  videre.

Du  udformer altså  en  cyklus  i  otte  dele  af  disse små sammenfældede og falsede stykker.r Og det en­ der med at blive en total fiasko. Fem af de otte tek­ ster fungerer  overhovedet ikke - de hverken afsøger eller palperer det, de skal, og desuden er de for kun­ stige eller tegneserieagtige eller irriterende eller alle tre ting på  en gang - du er  nødt til at kassere dem. Den sjette  tekst  fungerer  kun efter  at  den er blevet fuldstændig omarbejdet og nu er afskrækkende lang og fuld af digressioner og måske, er du bange for, så indviklet og indadvendt, at ingen  nogen  sinde når til de  afsøgende  afsnit  til  sidst;  dertil  kommer,  at  du  i den frygtede sidste revisionsfase indser,  at omarbej­ delsen af den 6. tekst bygger så meget på den første version af den 6., at du er nødt til også at tage denne version  med  i  oktocyklen,  selv  om  den  (  dvs.  den første  version  af  den  6. tekst) falder  fuldstændig fra hinanden for de 75  procents vedkommende. Du be­ slutter  at  forsøge  at  redde  den  æstetiske  katastrofe, som  det  er  at  indføje  den  første  version  af  den  6. tekst,  ved  at  lade  den  første  version  træde  åbent frem uden hensyn til,  at den falder fra hinanden og ikke fungerer som en "Popquiz", og ved at lade den omarbejdede 6. tekst begynde med en kortfattet og ikke spor  forlegen indrømmelse af,  at  den  er endnu et  "forsøg" på at nå frem til det, som du forsøgte at ompalpere  til  en afsøgning  i  den  første version. Disse  internt  narrative indrømmelser har  den yder­ ligere fordel, at  de en  lille  smule  fortynder  det prætentiøse  i at  strukturere de  små  tekster  som såkaldte "quizzer", men samtidig den ulempe, at de flirter  med  den  selvrefererende  metafiktion  dvs. når man skriver "Denne Popquiz fungerer ikke" og "Her  er  endnu  et  tilløb  til  nr.  6"  i  selve  teksten  hvilket  her  sidst  i  199o'erne,  da end ikke Wes  Cra- ven  er  bleg  for  at  kaste  sig  ud  i  selvrefererende metafiktioner,  kunne  ende  med  at  virke  temmelig slapt,  forslidt og letkøbt, rent  bortset fra at  det også risikerer  at  undergrave  den  ejendommelige  inten­ sitet i det,  du  føler  at  du vil have teksterne til at af­ søge i  den der læser  dem. Det er en intensitet, som du, forfatteren,  føler  ... ja, meget  intenst,  og som du også  vil have læseren til at føle - kort sagt,  du er på ingen måde interesseret i, at læseren skal lægge  tek­ sten  fra  sig  i  den  tro,  at  cyklen  kun  er  et  pudse­ løjerligt formeksperiment med den afsøgende struk­ tur  og  den  standardiserede metatekst. 2

Det  munder  alt  sammen  ud  i  en  alvorlig (  og afskyeligt  tidsrøvende)  hårdknude.  Ikke  alene  er  du endt  med kun  at  have  halvdelen  af  den  fungerende oktet, som du oprindelig havde tænkt dig - og tilmed en interimistisk  og  ufuldendt  halvdel3  - der  er  også spørgsmålet  om  den  intense  og  nødvendige  form, som du ønskede at give de oprindelige otte belletristiske  tekster,  sådan  at  de  hang  sammen  og dannede et forenet ottefoldigt hele,  der skulle ende med subtilt  at  afsøge  læseren  mht.  det  omfattende, men  alligevel  forenede  og  isolerede  problem,  som de åbenbare og ganske  vist ikke særlig subtile "SP'  er"  for  enden  af hver  enkelt  Popquiz  gerne hvis  disse  spørgsmål  i  sig  selv  passede  ind i  den  or­ ganiske  sammenhæng  og  dannede  et  større  hele  skulle  ende  med  at palpere.  Denne  ejendommelige enstemmige intensitet har muligvis ingen særlig me­ ning  for  andre,  men  det havde  den  for  dig,  og  den havde også forekommet dig at  være ... nå, ja, intens, en gang til, og du fandt det umagen værd at løbe ri­ sikoen  for,  at  den for  en foreløbig betragtning kunne  tage  sig  ud  som et  overfladisk  formeksperi­ ment  eller  en  pseudo-belletristisk  leg  i  sammen­ hæng med tekstens  ukonventionelle Popquiz-struk­ tur.  Du  satsede  på,  at  den  ejendommelige,  stadig tiltagende intensitet i  den  organisk  sammenhæn­ gende helhed i oktettens to-gange-to-gange-to tek­ ster  (som du havde forestillet dig som en manikæisk dualitet  opløftet  til  tredje  potens  i  en  slags  hegeli­ ansk  syntese  for  så  v idt  angår  de  problemer,  som både  personerne  og  læserne  blev  anmodet  om  at 'løse') ville  svække  det  indledende indtryk af over­ kløgtig  metaformel  spidsfindighed  og  ende  med

(håbede du) at afsøge læserens umiddelbare tilbøje­ lighed  til  at  affærdige  teksterne  som  'overfladiske formeksperimenter', blot fordi de er fælles om visse stiltræk,  og  nødsage  læseren  til  at  erkende,  at  en sådan affærdigelse ville være  baseret på nøjagtig den samme slags  overfladiske formalistiske værdier,  som hun (i det mindste til at begynde med) var tilbøjelig

til  at  kritisere  oktetten  for.

Bortset fra - og her kommer hårdknuden - at selv om du har kasseret og omarbejdet og genindsat den nuværende kvartets4 tekster næsten udelukkende for at bevare deres organiske helhed og kommunikative intensitet,  er du nu ikke længere spor sikker på,  om andre  vil  have  den fjerneste ide  om,  hvordan  oktet­ tens fires  tekster endte med at blive kædet sammen med  "passe  sammen"  og  "være  fælles  om",  dvs. hvordan de udgør en ægte sammenhængende "cyk­ lus", hvis intensitet overstiger den totale intensitet af de  enkeltelementer  som  den  omfatter.  Du  befinder dig derfor nu i den uheldige situation, at du skal for­ søge at læse serni-kvartetten 'objektivt' og helst vur­ dere,  om den sære svævende intensitet, du selv op­ lever  i og  imellem de  overlevende  tekster,  vil  være mærkbar  eller overhovedet  begribelig  for  andre, dvs.  for  en  fuldstændig  fremmed person,  der  sand­ synligvis  sætter  sig ned  ved afslutningen på en  lang og  anstrengende  arbejdsdag  i  håb  om at  slappe  lidt af  ved  at  læse  en  belletristisk  "Oktet". 6 Og  du  er fuldt  ud  klar  over,  at  du  som  :fiktionsforfatter  har trængt dig  selv  op i en meget snæver krog. Der  fin­ des gode og :frugtbare måder  at 'indleve'  sig i læse­ ren på, men det er ikke det samme som at forestille sig,  at  man er læseren;  dette sidste  ligger faktisk fa­ retruende  tæt  på  at  gå  lige  i  den  med  god  grund :frygtede fælde at forsøge at forudse, om læseren vil "synes om" det, man arbejder på, og både du og de meget  :fa  andre  forfattere,  som  du  er  venner  med, ved kun alt for godt,  at der  ikke  findes nogen  hur­ tigere  måde  at  gå  i  hårdknude  på  og  aflive  enhver menneskelig  intensitet  i  det,  man  arbejder  på,  end når man på forhånd forsøger at regne ud, om nogen vil "synes  om"  det pågældende arbejde. Det er sim­ pelt hen dræbende. En mulig  sammenligning:  fore­ stil  dig,  at du er  med  til  en fest,  hvor  du  kun ken­ der  meget  ::fa  af de  tilstedeværende,  og  at  det  på

vejen hjem bagefter  pludselig  går  op  for  dig,  at  du under hele festen har tænkt så meget på,  om de til­ stedeværende syntes om dig eller ej,  at du nu over­ hovedet ikke aner, om du syntes om dem eller ej. En­ hver der har haft  denne oplevelse ved,  at det er en fuldstændig  dræbende  i..'1.dstilling  at  møde  op  til  en fest med.  (Og i øvrigt  viser  det  sig  så  godt  som al­ tid,  at  de  tilstedeværende  ved  festen  faktisk ikke syntes om dig  af den  enkle grund,  at du virkede så indadvendt  og  selvoptaget  hele  tiden,  at  de  fik  en snigende  subliminal følelse af,  at du kun  brugte  fe­ sten  som  en  scene,  du  selv  kunne  optræde  på,  og knap  nok l ag de mærke til de andre og sandsynligvis gik  hjem uden  at ane,  om du  syntes  om  dem eller ej, hvad der jo sårer deres følelser og rar dem til ikke at  synes  om  dig  (de er  jo kun mennesker og derfor ligesom du usikre og  ivrige efter, at man skal synes om dem)).

Men  efter  den  obligatoriske  periode  med  tids­ røvende nervøsitet og  frygt  og  opsættelse  og  Klee­ nex-pilleri og  knognaveri slår  det  dig  pludselig,  at der  måske  er  en svag  mulighed  for,  at semi-oktet­ tens  afsøgende/"dialogiske" formelle struktur  den samme struktur, der til at begynde med virkede intens,  fordi den  var  en  flirt med en  tilsyneladende potentiel metatekstuel pastiche, som du foretrak  af årsager,  der  (håbede  du på)  ville  vise  sig  at  være dybsindige og  langt mere intense end den  forslidte "Se-på-mig-mens-jeg-ser-på-dig-agenda", som ken­ detegner  den  forslidte  standardiserede  meta:fik.tion, men  som  derefter  fik  dig  viklet  ind  i  hårdknuden, som tvang dig til at kassere de Popquizzer, der ikke fungerede  eller  i  sidste  ende  viste  sig  at  være  stan­ dardiserede  og fortænkte i stedet  for intenst  oprig­ tige,  og  til  at  omarbejde PQ6 på en måde,  der  vir­ kede faretruende meta-agtig og lod dig sidde tilbage med en eroderet og utilsløret interimistisk halv-ok­ tet,  hvis oprindelige omsluttende, men enstemmige intensitet du nu ikke længere var spor sikker på ville trænge igennem til andre efter alle de mange :fraklip og tilløb og generelle omrokeringer,  der endte med at trænge dig  op  i  den  dødbringende  belletristiske krog,  hvor  man  forsøger  at  forudse  virkningen  på læserens  psyke  og  hjerte  at  netop  denne  selv­ samme tilsyneladende  potentielt katastrofale avant- gardistiske  heuristiske  form  måske  trods  alt  kunne anvise dig en vej ud af den beklumrede hårdknude og give dig mulighed for at redde den potentielle fi­ asko, som består i at tro, at de 2+(2(1)) tekster sam­ menlagt  kan resultere i noget intenst og menneske­ ligt,  selv  om læseren er af en ganske anden mening. For  nu  falder  det  dig  ind,  at  du  simpelt  hen  kan spørge hende.  Læseren.  At  du  kan trække  snablen ud af det hul i muren, som "6 fungerer ikke som en Popquiz" og  "Nu prøver  vi en gang  til"  osv.  alle­ rede har frembragt, og i stedet henvende dig direkte til læseren og spørge hende ligeud, om hun føler no­ get af det samme, som du føler.

Det springende punkt ved denne løsning er, at du må være rno procent ærlig. Ikke bare oprigtig, men næsten hudløs. Og mere end hudløs - nærmest ube­ væbnet.  Forsvarsløs. "Jeg  kan  ikke  uden  videre sætte ord på det jeg føler, men det forekommer mig vigtigt,  og  føler  du  det  også?" den  slags  direkte spørgsmål er ikke for  sarte sjæle. For det første lig­ ger det faretruende tæt på "Kan du lide mig?  Sig nu, at du kan lide  mig", og du ved udmærket godt, at 99 procent  af  al  manipulation  mennesker  imellem  og alle de idiotiske julelege, der finder sted, finder sted netop fordi det at sige den slags ting ligeud anses for at  være  mere  eller  mindre  perverst.  Et af de  aller­ sidste  interpersonelle  tabuer  er  faktisk  netop  den slags perverst hudløse og direkte spørgsmål til andre. Det  virker  ynkværdigt og desperat.  Sådan vil læse­ ren også opfatte det. Det kan ikke være anderledes. Det er ikke til at komme udenom. Hvis du kommer ud af busken og spørger hende,  hvad hun føler, om overhovedet  noget,  nytter  det  ikke,  hvis  det virker koket eller kunstigt eller  påtaget ærligt,  bare for at hun skal kunne lide dig.  Så dør det på stedet.  For­ står  du det? Alt andet end fuldstændig hudløs hjæl­ peløs ynkværdig oprigtighed sender  dig  direkte til­ bage til den ondartede hårdknude. Du er nødt til at åbne  dig for hende rno procent  med  hatten  i hånden.

Du kunne med andre ord nu give dig til at kon­ kun den femte eller måske fjerde og måske i virke­

struere  en yderligere Popquiz - den  niende for  en overordnet  betragtning,  men  i  en  anden  forstand ligheden  ingen  af  delene,  fordi  den  ikke  så  meget ville  være  en  Quiz  som  en  (ups) slags  metaQuiz  hvor du gør dit hudløse bedste for at beskrive semi­ oktettens  hårdknude  og potentielle  fiasko  samt din følelse af, at de overlevende semi-fungerende tekster alle sammen synes at forsøge at påvise7 en slags om­ fattende  sær ensartethed i  forskellige  menneskelige relationer, 8 en navnløs, men uundgåelig "pris", som alle  mennesker før  eller  siden må se i  øjnene at de er  nødt  til  at  betale,  hvis  de  for  alvor  ønsker  "at være sammen med"9 et andet menneske i stedet for bare  at  bruge  det  (som  når  de  f.eks.  bruger  nogen som tilhører  eller som  et middel til at  nå sine egne egoistiske mål eller som et redskab til moralsk gym­ nastik, som de kan demonstrere deres egen fortræf­ felighed  på  (ligesom  mennesker,  der  kun  er  gav­ milde  over  for andre, fordi  de  ønsker at blive opfattet som gavmilde,  og som derfor i  det  skjulte nyder det, når mennesker i deres omgivelser går fal­ lit  eller  kommer  i  vanskeligheder,  eftersom det be­ tyder,  at de gavmildt  kan komme stormende og op­ træde  hjælpsomt  vi  har  alle  sammen  kendt  den slags mennesker) eller som en narcissistisk kanalise­ ret  projektion af dem selv  osv.) 1 0 en  ejendommelig og  navnløs,  men  åbenbart  uundgåelig  "pris",  der somme  tider  faktisk  er  ensbetydende  med  døden eller i  det mindste som regel ensbetydende med at give afkald på noget (  enten en ting eller person el­ ler  en  d yr ebar  længe næret "følelse"n  eller  en vis forestilling  om  en  selv  og  ens  egenskaber/værd/ identitet), som når den mistes vil opleves på en ægte og  intens  måde som  en  slags død, og  det at  sige at der  muligvis  kunne  være  (føler  du) en  så overvæl­ dende og elementær ensartethed i så totalt forskellige situationer  og iscenesættelser  og hårdknuder - dvs. at disse tilsyneladende forskellige og i formel hense­ ende (indrøm det bare) opstyltede og pudseløjerlige "Popquizzer" alle sammen kunne reduceres til det samme spørgsmål  (hvad det så end er for et spørgs­ mål) - det forekommer  dig at være intenst,  virkelig intenst,  næsten  værd  at fare op gennem skorstenen for og råbe fra tagene om. 1 2

Hvilket alt sammen munder ud i, at du - den uhel­ dige  fiktionsforfatter  er  nødt  til  at  gennemhulle den  fjerde  mur 1 3 og  træde  hudløs  frem  på  scenen (bortset fra håndens hat) og sige det hele til en per- son  som  ikke  kender  dig  og  er  hamrende  ligeglad med dig både i den ene og  den anden forstand,  og som  sandsynligvis  bare  har  lyst  til  at  komme  hjem og slappe af efter en lang dag og falde til ro på en af de meget :fa trygge og uskadelige måder, der  efter­ hånden er tilbage at falde til ro på. 1 4 Og derefter må du  spørge  læseren  ligeud,  om  hun  også  føler  det, denne ejendommelige omfattende intense interper­ sonelle ensartethed. Du er med andre ord nødt til at spørge,  om  hun mener,  at hele  den flossede interi­ mistiske  heuristiske  semi-oktet  'fungerer'  som  en organisk sammenhængende belletristisk helhed eller ej.  Og det lige på stedet,  mens hun sidder og læser. Igen: tænk dig godt om. Du skal ikke anvende denne taktik, før  du  nøgternt har  overvejet,  hvad den  ko­ ster. Hvad hun vil mene om dig. For hvis du  bare uden  videre gør  det  (dvs.  spørger  hende ligeud),  så er  hele denne  'afsøgning' ikke længere et uskadeligt formelt belletristisk kneb.  Så er det virkelighed.  Så er du irriterende på samme måde som en advokat er irriterende,  når  han  ringer  netop  som  man  har  sat sig ned for at slappe af med en god middag. 1 5 Og du må også tænke på det konkrete spørgsmål,  som  du har tænkt dig at  irritere hende med. "Fungerer det, kan  du  lide  det"  osv.  Tænk  lige  på,  hvad  hun  vil mene om dig, hvis du stiller hende et sådant spørgs­ mål. Det kunne meget nemt :fa dig  (dvs. forfatteren til  iscenesættelsen) til  at fremstå  som  den  type,  der ikke  alene  går  til  fest  besat  af  tanken  om,  at  andre skal kunne lide ham, men også går rundt mellem de andre gæster og s p ør g er dem, om de kan lide ham el­ ler  ej.  Hvad de mener om ham,  hvilket indtryk han gør på dem, om deres opfattelse af ham måske stem­ mer overens med hans egen komplicerede og pulse­ rende  selvopfattelse  osv.  Man  skal  mao.  henvende sig til intetanende mennesker,  der kun har lyst til at gå til fest og slappe lidt af og måske træffe et par nye mennesker i totalt afslappede og fredelige omgivel­ ser, og så træde ind i deres synsfelt og b ry de alle mu­ lige  grundlæggende  og  uskrevne  love  for  fester  og det  første  møde  mellem  fremmede  og  utvetydigt spørge dem om  netop det, som har gjort en indad­ vendt og selvoptaget. 16 Brug  et øjeblik  på at fore­ stille dig de ansigtsudtryk,  du ville blive mødt med, hvis  du  stillede  den  slags  spørgsmål  under  en  fest.

Forestil  dig  et  ansigtsudtryk  helt  og  fuldt  i  3D  og livagtige  farver,  og  forestil  dig  så  de  ansigtsudtryk der ville  blive  rettet  mod  dig.  For  det er  jo  den ri­ siko,  der her  er  tale om,  den  taktiske  oprigtigheds eventuelle pris - og husk så på at du måske ikke f'ar noget for pengene: det er ikke spor si..k..kert, hvis den ovennævnte  kvartet  af små  indfældede  og  falsede quart d'heures ikke har formået at 'afsløre' læseren el­ ler  formidle  en  oplevelse  af  'ensartethed'  eller  'in­ tensitet', at det at stå frem med hatten i hånden her nær ved afslutningen vil kunne udvirke en oplevelse af intens ensartethed, der så på en eller anden måde vil  give  resonans  bagud  i  alle  cyklens  tekster  og  :fa læseren til at anskue dem i en anderledes belysning. Det kan meget vel være,  at der ikke sker andet end at hun kommer til at opfatte dig som en selvoptaget indadvendt  narrehat  eller  som  enhver  anden mani­ pulerende selvpromoverende lortekunstner, der for­ søger at redde en fiasko ved at kaste sig ud i en me­ tadimensional gennemgang af fiaskoen som sådan. 1 7 Selv i den mest positive udlægning vil det se despe­ rat ud. Muligvis ynkværdigt. Det vil i hvert fald ikke :fa dig til  at fremstå som hverken klog, sikker, hævet over al  kritik eller udmærket ved nogen af de andre egenskaber,  som  læsere  gerne  vil  tilskrive  de  litte­ rære kunstnere, der har skrevet det som de læser når de sætter sig ned for  at eskapere fra deres ubodelige ubefæstethed og  hengive sig  til  en  verden af forud­ bestemt mening. Det vil snarere :fa dig til at fremstå som en grundlæggende fortabt  og forvirret og  for­ skræmt og usikker person,  der ikke engang tør stole på sine mest basale instinkter vedr. intensitet og ens­ artethed  og formodningen om,  at andre mennesker oplever  virkeligheden  på  blot  nogenlunde  samme måde som han selv ... næsten som en læser, med an­ dre ord,  der sidder  nede  i muddergrøften og  bæver sammen med os andre, i stedet for en Forfatter, som vi forestiller os 18 som en ren og tørskoet person, der udstråler  myndighed og overblik  og  i usvigelig for­ visning om sit forehavendes berettigelse koordinerer hele felttoget fra et glorieomkranset abstrakt ol ym ­ pisk hovedkvarter.

Beslut dig.

## Noter

## PQ7

- I. (B)(valgfrit) Forklar  hvorvidt  og  hvordan  modtagelsen af  den yderligere oplysning,  at damen selv  var  vokset op i et  miljø af  en ubeskrivelig fortvivlet fattigdom  vil påvirke dit svar på (A).

## PQ6(A)

1. (dvs. svigerfaderens)
2.  Se kasserede PQ6 ovenfor.
3. (Den måde Y siger "Møde Op" og "Være Der" på rar af en eller anden  grund X til at opfatte disse klicheer som fremhævede  med  store  bogstaver,  nogenlunde  som  når han  hører  sin  kones  familie  omtale  de  ulidelige  årlige "Sammenkomster" i forsamlingshusets aula).
4. (iflg.  en  af X's  svogre,  en  juniorpartner i Big Six,  som ikke  var  mere  begejstret  for  den  gamle  end  X,  og  som havde været til  stede ved sygelejet med sin serotonin-be­ døvede kone,  da  det skete).

## PQ9

1. (Du havde helt fra begyndelsen forestillet dig teksterne som en  oktet  eller  oktocyklus,  og  held  og  lykke  med at forklare nogen hvorfor).
2. (Selv  om  det  bliver  lidt  kompliceret,  fordi  en  del  af hensigten med de små Popquizzer er at nedbryde den tek­ stuelle fjerde mur og henvende sig til (eller "afsøge") læ­ seren direkte, et ønske der på sæt og vis er beslægtet med det gamle "meta-projekt", der gik ud på at gennemhulle realismens  kunstige fjerde mur,  selv om man kan sige, at der i dette tilfælde mindre er tale om at  gennemhulle en egentlig mur end om at gennemhulle det slør af uperson­ lighed  eller  selvudslettelse,  som forfatteren  omgiver  sig med, dvs. med den nu forslidte standardiserede "meta-fik­ tion" er  det  i  højere  grad dramatikeren selv,  der  træder ind på scenen fra kulissen for at minde dig om, at det der finder sted er kunstigt, og at skaberen er ham (  dramatike­ ren),  men  at  han  i  det  mindste  har  så  meget  respekt  for dig som læser/tilskuer, at han åbent og ærligt indrømmer, at  han  sidder  i  baggrunden  og  trækker  i  snorene,  en "ærlighed"  som  du  personligt  altid  har  haft  på  fornem­ melsen i  virkeligheden  er  en  yderst  retorisk  og  fingeret ærlighed, hvis hensigt kun er at du skal kune lide ham og bifalde ham (dvs. bifalde ham som meta-fiktionsforfatter)

og føle dig smigret over, at han  åbenbart anser dig for at være voksen nok til at blive påmindet om,  at du befinder dig midt i en kunstig situation (som om du ikke vidste det i forvejen og skulle mindes om det gang på gang, som om du var et nærsynet  barn, der ikke kunne  se, hvad det har lige for næsen af sig),  hvilket jo mere og mere fiir ham til at li gn e den type personer i den virkelige verden, som for­ søger at manipulere dig til at kunne lide dem ved at gøre et  stort  nummer  ud af hvor åbne og ærlige og  umanipu­ lerende de er,  en type der er endnu mere irriterende end den  slags  mennesker,  der  forsøger  at  manipulere  dig  ved bare at l yv e lodret, eftersom denne sidstnævnte type i det mindste  ikke  konstant  har  behov  for  at  rose  sig  selv  for ikke at have gjort det, som selvforherligelsen i sig selv al­ tid ender med at gøre, idet den netop ikke  spørger dig om noget eller  bevirker  nogen anden  form  for  udveksling  og ikke engang forsøger at tale med dig,  men i stedet kun bli­ ver en yderst  selvoptaget og manipulerende optræden.*

Det var ikke særlig klart formuleret og bør måske helt kasseres. Det kan  være,  at det overhovedet ikke er muligt at tale åbent om ægte kontra uægte fortæller-ærlighed).

- *[Kundera ville her bruge ordet "dans", og han er da også et glimrende  eksempel på en belletristiker, hvis  ærlighed inden for  murene  både  er  formelt  uangribelig  og  helt  og  aldeles selvopfyldende: en klassisk postmoderne retoriker].
3. Bemærk - i den fuldstændige åbenhjertigheds ånd - at det  altså  ikke  ligefrem  er  en  slags  ol ym pisk  ultraæstetisk standard,  der har fiiet dig til at kassere  63 procent af den oprindelige  oktet.  De fem  ubearbejdelige  tekster  funge­ rede simpelt hen  ikke.  En af  dem  handlede  f.eks.  om en strålende  begavet  psykofarmakolog,  der  havde  taget  pa­ tent  på et ufattelig  stærkt  virkende post-Prozac  og  post­ Zoloftagtigt antidepressivum,  der  var  så  effektivt,  at  det fuldstændig udryddede  selv de sidste rester af dysfori/an­ hedoni/  agorafobi/  tvangsneurose/  eksistentiel fortvivlelse hos  patienterne  og  erstattede  deres  affektive  adfærdsfor­ styrrelser  med  en  enorm  følelse  af  personlig  selvsikker­ hed, joie  de  vivre, en  ubegrænset  evne  til livgivende  per­ sonlige  relationer  og  en  næsten  mystisk  forvisning  om deres elementære synekdokiske forening med universet og al  dets  væsen  foruden  en  overvældende  og  sprudlende taknemmelighed for alle  de ovennævnte følelser;  hvortil kommer, at det nye antidepressivum var fuldstændig blot­ tet  for  bivirkninger  eller  kontraindikationer  eller  farlige vekselvirkninger  med andre  farmaceutiske  produkter,  og

at det bogstavelig talt fløj igennem godkendelsesprocedu­ ren; desuden var præparatet så nemt og billigt at udvinde og fremstille, at psykofarmakologen selv kunne gøre det i sit lille hjemmelaboratorium og sælge det til produktions­ prisen  via postordre til autoriserede psykiatere og derved undgå den rovgriske fortjeneste,  som de store medicinal­ firmaer  beregner  sig;  og  præparatet  skabte  ydermere  en helt ny tilværelse for utallige  cyklotyme amerikanere,  der i mange tilfælde havde været psykiaternes mest endogene og hårdnakket ulykkelige patienter, som nu pludselig bog­ stavelig talt sprudlede af joie de vivre, produktiv energi og varm,  ydmyg  glæde  over  deres  store  held  ved  at  opleve samme, og som havde fundet frem til psykofarmakologens privatadresse (  dvs.  kun nogle af patienterne havde fundet den,  men det  viste  sig  at  være  temmelig  nemt,  eftersom psykofarmakologen havde sendt det antidepressive præpa­ rat med posten, og det eneste de behøvede at gøre var at kaste  et  blik  på  afsenderadressen  på  de  billige  forede prøveposer,  han  brugte  til  forsendelserne),  og  de  be­ gyndte at møde op ved hans hjem, først en ad gangen, se­ nere i mindre grupper og dernæst lidt efter lidt i større og større  forsamlinger,  der  slog  sig  ned  rundt  om  psyko­ farmakologens beskedne privathjem i den uskyldige hen­ sigt  at  se  den  store  mand  megetsigende i  øjnene,  trykke ham i hånden og takke ham af deres åndeligt kickstartede hjertes  grund;  og  flokkene  af  taknemmelige  patienter uden for psykofarmakologens hjem  vokser og vokser,  og nogle  af  de  mere  beslutsomme  taknemmelige  patienter har  medbragt  telte  og  campingvogne  med  afløbsslanger, der  må  føres  ud  til  kloakken  i  rendestenen,  og  psyko­ farmakologens  dørklokke  og  telefon  ringer  konstant,  og naboernes  haver bliver  trampet  ned  alle  de  steder,  hvor der ikke er parkeret biler, og  utallige  kommunale  sund­ hedscirkulærer  bliver  overtrådt;  og  psykofarmakologen, som stadig sidder  inde  i huset,  er til sidst  nødt til telefo­ nisk at bestille specialsyede og totalt uigennemsigtige rul­ legardiner til vinduerne ud til vejen og sørge for at holde dem  nedrullet  alle  døgnets  timer,  for  hver  gang  hoben udenfor f'ar  et  glimt af selv  den  mindste del af  ham,  når han  går  omkring  inde i huset,  hæver  der  sig  et  øresøn­ derrivende sprudlende brøl af  taknemmelighed og påskønnelse fra de mange tusinde mennesker derude, som dernæst på en tilsyneladende næsten truende måde stor­ mer frem i samlet flok mod verandaen og dørklokken på det lille hus, idet  de  for ganske nylig  helbredte  patienter en masse overvældes af et ærlig ment ønske om bare at tage psykofarmakologen i hånden med begge deres hænder og fortælle ham, at han er en stor og strålende begavet og ue­ gennyttig levende helgen, og at hvis der er noget de over­ hovedet kan gøre for bare på en eller  anden måde at be­ gynde at gøre en lille  smule  til gengæld for  det,  han har gjort  for  dem  og  deres  familie  og  menneskeheden  som helhed betragtet,  ja,  så skal han bare sige til,  bare lade et ord falde;  det ender  naturligvis med,  at psykofarmakolo­ gen bliver  fange  i sit  eget  hjem  og  må  sidde  med  rulle­ gardinerne  rullet  ned,  telefonen  taget  af,  dørklokken af­ monteret og  talrige  udvidelige  skumørepropper  stoppet i ørerne hele tiden for at skåne dem for larmen fra menne­ skemængden udenfor, ude af stand til at bevæge sig uden for en dør og allerede fremme ved den sidste af de meget uappetitlige konservesdåser allerbagest i køkkenskabet og stadig tættere på at skære sine pulsårer over eller styrte op gennem skorstenen til taget  med  en  megafon og råbe til den vanvittige sprudlende og taknemmelige hob af nyligt helbredte borgere, at de skal skrubbe ad helvede til og for helvede lade ham være i fred for Guds skyld, for han kan fandenme ikke tage det mere  . .  .  derpå,  i  tråd  med  Pop­ quizzens struktur, følger en række temmelig forudsigelige spørgsmål  om,  hvorfor  og  hvorvidt  psykofarmakologen måske har fortjent den skæbne,  der  er overgået ham,  og om det er sandt,  at enhver  mærkbar  forandring i forhol­ det mellem den samlede  glæde/ulykke i verden altid bli­ ver  kompenseret af  en tilsvarende  radikal  forskydning  på den  anden  side  af  det  relevante  lighedstegn  osv.  .  .  .  men det bliver alt for langt og er på en gang for selvindlysende og  for  uklart  (dvs.  anden  del  af  "Spørgsmålsdelen"  i Quizzen bruger fem linjer på at etablere en mulig analogi mellem  verdens  glæde/ulykke-ligning  og  den  skelsæt­ tende  ligning  for  dobbelt  bogholderi  i  moderne  regn­ skabsførelse,  "A = L + E",  som om det ragede mere end en person ud af tusind en  skid),  hvortil  kommer at hele iscenesættelsen er alt for tegneserieagtig,  så man f'ar ind­ tryk  af,  at  den  prøver på bare at  være  grotesk  morsom i stedet for at være både grotesk morsom og grotesk alvor­ lig  på  samme tid,  sådan  at  enhver ægte  menneskelig  in­ tensitet i  Quizzens  scenarier  og palperinger overskygges af noget,  der tilsyneladende kun er den sædvanlige kyui­ ske åh så skraldgrinende morsomme kommercielle kome­ die,  der allerede har  suget så meget selvoplevet intensitet ud af livet i det moderne samfund, en defekt der ironisk nok er næsten den modsatte af den, der gør det nødven­ digt  at  kassere  en  anden  af  de  oprindelige  otte  små tek­ ster, i dette tilfælde en PQ om en gruppe indvandrere som i  begyndelsen  af  det  20.  århundrede  ankommer  fra  et fremmedartet land i Østeuropa og underkastes kontrollen på Ellis Island, men efter at have bestået TB-prøven er så uheldige at blive  ekspederet videre til en ganske bestemt paskontrollør på Ellis Island, en psykotisk chauvinistisk og sadistisk  person,  som  ændrer  indvandrernes  fremmedar­ tede medfødte efternavne på opholdstilladelserne og fin­ der lige netop de mest afskyelige, lattervækkende og ned­ værdigende ord på engelsk, der blot minder en smule om det oprindelige navn - Pavel Lortelæc,  Milorad Kneppo­ vic,  Djerdap  Snotklac,  du  har  sikkert fattet ideen - som indvandrerne jo i betragtning af deres ukendskab til spro­ get i  deres  nye  fædreland ikke  er i stand  til at  protestere over  eller  blot  opdage,  men  som  efterhånden  bliver  en tung  og  ludende  skygge  over  deres  tilværelse i  USA,  en nederdrægtig  kilde til latterliggørelse,  skamfølelse  og  dis­ krimination og desuden grobund for en nagende østeuro­ pæisk,  vendetta-præget hadefuldhed, der holder sig  gen­ nem årene helt til plejehjemmet i Brookl yn ,  NY,  hvor en hel del af de  nomologisk  hårdt  ramte  indvandrere ender med at tilbringe deres alderdom; og så en skønne dag to­ ner et hærget, men sært bekendt ansigt frem i plejehjem­ mets forhal,  idet  ansigtets  ejermand  bliver  registreret  og indskrevet og med sin transportable iltflaske rullet ind i de gamle indvandreres midte i tv-stuen, hvor først den klart­ skuende gamle Ephrosin Minpicerlille og  derpå lidt efter lidt  også alle de andre pludselig  i den nye fyr genkender den afkræftede,  affældige skal af den ondsindede paskon­ trollør fra Ellis Island,  der  nu  er  lam og stum og emfyse­ matisk og  totalt  hjælpeløs;  og  en gruppe på omkring  en halv snes af  de diskriminerede  indvandrere,  der har fun­ det  sig  i  latterliggørelse,  nedværdigelse  og  almen  uvilje næsten hver eneste dag i de sidste halvtreds år, skal nu be­ slutte,  om  de  vil  udnytte denne nye ideelle mulighed for at fa hævn, og derpå følger en længere debat om det be­ timelige i at klippe den lamme gamle fyrs iltslange over, og om det mon dog kan været et rent tilfælde,  at en ret­ færdig og barmhjertig østeuropæisk Gud har ladet den sa­ distiske  gamle  forhenværende  paskontrollør  rulle  ind  i netop dette bestemte plejehjem, og på den anden side om de ved at hævne sig på ham for deres latterlige navne og således torturere/  dræbe en handicappet olding forvandler sig  til  legemliggørelsen  af  netop  den  hadefuldhed  og  af­ sky,  som deres engelske navne er udtryk for, altså om  de ved  at hævne sig  på  ham  for  deres  nedværdigende navne langt om længe ville have gjort sig fortjent  til dem ... og denne  udvikling  er  (  efter  din  mening)  faktisk  ikke  helt ved  siden  af,  og både scenariet og  debatten rummer ele­ menter af den groteske/forløsende intensitet, som det var meningen at oktetten skulle være  udtryk for;  problemet er  bare,  at  de  åndelige/moralske/menneskelige  spørgs­ mål, som denne teksts "Quiz- spørgsmål" ((A), (B) og så videre  og  fremdeles)  skulle  stille  læseren  allerede er  ud­ penslet med enorm, men fortælleteknisk nødvendig om­ stændelighed  i  tekstens  klimakssøgende  tolv-vrede-ind­ vandrede-mænd-agtige debat, som  her reducerer det post-scenarielle  "SP" til ikke  stort  andet  end  en Ja/Nej­ afstemning; det viste sig i øvrigt også, at denne tekst ikke passede sammen med oktettens  andre,  mere "bearbejde­ lige"  tekster  og  derfor  ikke  dannede netop  den  ujævne­ roen-alligevel-intenst-forenede  helhed,  der  kunne  gøre cyklen  til et  ægte  stykke  belletristisk  kunst  og  ikke  bare en  moderigtig,  indforstået, pseudo-avantgardistisk  stil­ øvelse;  så hvor  rigt  afsnittet  end  er  på  betydningslag  og intensitet i sin afsøgning af  "te gn " og  bestræbelsen på  at fa dem til at  "passe"  frem for  blot  at  denotere  eller kon­ notere, bider du dig i læben og klipper det ud af oktetten ...  hvilket  sandsynligvis  kommer  til at  afsløre,  at  du fak­ tisk har regler,  om end  måske ikke ol ym piske,  men lige­ godt  regler  og  meninger,  der  uanset  hvor  stor  en  tids­ røvende fiasko  oktetten  er endt  med at  blive  burde  være en kilde til i det mindste en smule trøst.

4. (eller  måske snarere "duo-plus-duale-forsøg-på-det­ tredje", uanset hvad det latiniserede adjektiv  herfor måtte være)
5. (  eller  li gn ende)
6. (Du  har  stadig  i  sinde  at  give  cyklen  titlen  "Oktet". Uanset  om  det  giver  mening  for  andre  eller  ej.  Du  er ubøjelig på dette punkt. Om din ubøjelighed er udtryk for en  slags  integritet  eller  bare  er  helt  ude  i  hampen  er  et problem,  som  du  nægter  at  bruge  arbejdstid  på.  Du står last  og  brast  med  titlen  "Oktet",  og  der  bliver  ikke  tale om andet end "Oktet").
7. (Det  er  muligvis  ikke  det  rette  ord  det  er  for  pe­ dantisk; måske foretrækker du ordet formidle eller fremmane eller  endda udpensle  (palpere har  allerede  været  brugt for meget,  og  det  er  muligt,  at  den  ejendommelige  psy-

koåndelige sondering,  som  du med en medicinsk  analogi ønsker at det skal konnotere alligevel ikke er forståelig for nogen,  hvad der  sådan set er marginalt i  orden,  eftersom læseren for min skyld gerne kan springe enkelte ord over uden at ofre  for  mange  tanker  på  dem,  men  der  er ingen mening i at spænde buen for  hårdt og stå  alt  for stejlt på palpere den ene gang efter den anden). Hvis udpensle ikke ender  med at  virke  alt  for  prætentiøst,  vil  jeg  nok  fore­ trække udpensle).

8.  (Vær opmærksom på at dette ord er blevet næsten kval­ mende almindeligt i moderne sprogbrug, og at relationer er blevet gjort sukkersødt af den samme slags mennesker, der siger forælder og  bruger  ordet dele, når de  mener  samtale, og  at  det  for  en  læser  sidst  i  199o'erne  vil  ose  af  associa­ tioner  til  PC-kultur  og New Age;  men  hvis  du beslutter dig for at benytte en pseudometaQuiz-taktik og gå ind for den  fuldstændige ærlighed, som  det  indebærer, for at redde  den  fiasko, du  sandsynligvis  rar,  hvis  du  alligevel bruger  det,  så  brug  endelig  det  afskyelige  ord  og  lad skæbnen råde).
9. (Ibid. at  bruge  verbet at være på  denne kulturelt  forgif­ tede måde, som når man siger "Jeg vil være der for dig", er at bekende sig til det rene indholdsløse sukkersøde ævl, der ikke kommunikerer andet end en vis ureflekteret slap­ hed hos den talende. Lad os ikke være naive mht. hvad en roo procent ærlig-hudløs-afsøgning-af-læseren-taktik kommer  til  at  koste  dig,  hvis  du  vælger  at  forsøge  den. Du kommer til at sluge kamelen og uden videre anvende udtryk som være hos og relationer og  tilmed anvende dem oprigtigt - dvs.  uden  citationstegn,  ironisk  distance  eller andre  former  for  appelleren  eller  kryben  for  læseren  hvis  du  har  tænkt  dig  at  være  fuldstændig  ærlig  i  pseu­ dometaQuizzen frem for bare ironisk at trække den arme læser  rundt  i  manegen  (  og  hun  skal  nok  fortælle  dig, hvad du gør; selv  om hun måske ikke kan formulere det, er hun udmærket klar over, om du kun er ude på at redde dit eget belletristiske skind ved at manipulere hende - du kan godt tro  på, hvad jeg siger).)

ro. Det  er  op  til  dig,  om  du  vil  bruge  et  par  linjer  på at indbyde læseren  til  at  overveje,  om  det  er  mærkeligt,  at der  bogstavelig talt  findes  en  milliard  flere  måder  at "bruge" nogen på end bare fuldstændig ærligt at "være" sammen  med  dem.  Det afhænger udelukkende af,  hvor lang og/  eller kompliceret  du  har  tænkt  dig  at PQ9  skal være.  Selv  ville  jeg  nok  være  tilbøjelig  til  at  sige  nej

(sandsynligvis mere af frygt for at virke potentielt hellig, overtydelig eller omstændelig end motiveret af uegennyt­ tig interesse i at være kortfattet og fokuseret), men det er et problem der kræver fingerspidsfornemmelse.

II. Ibid. fodnoterne  8  og 9 om følelse/følelser - ingen har sagt,  at  det  ville  være  smertefrit  eller  gratis. Der  er  tale om  en  absolut  desperat  sidste  bjærgningsoperation.  Det er ikke uden en vis risiko. At bruge ord som relationer og følelse kan gøre det  værre endnu. Der er ingen  garantier. Jeg kan ikke gøre andet end at være ærlig og henlede din opmærksomhed på de mere uhyggelige omkostninger og konsekvenser for dig og bede dig tænke dig grundigt om, før  du  beslutter  dig. Jeg  kan  ærlig  talt  ikke  se,  hvad  jeg ellers kan gøre.

12.Ja: du kommer til at lyde hellig og melodramatisk. Æd det.

13. (blandt meget andet,  som du kommer til at gennem­ hulle)
2. 14.Ja:  det  er  kommet  så  vidt,  at  belletristisk  fiktion  nu anses  for  at  være tryg og uskadelig (førstnævnte prædikat følger  eller  omfattes  sandsynligvis  af  førstnævnte,  hvis man  tænker  nærmere  over  det),  men  hvis  jeg  var  dig, ville jeg undgå det  kulturpolitiske aspekt.
15. (  ...  Men  faktisk værre, for  i  dette  tilfælde  minder  det snarere om den situation, at du lige har betalt for en prima ret hentemad på en  d yr restaurant og  har  t ag et den med hjem og netop sat dig ned for at prøvesmage den, og i det samme ringer telefonen,  og  kokken  eller  restauratøren  el­ ler  hvem det nu  er du lige har købt måltidet af  ringer  og irriterer dig netop som du har sat dig ned for at smage på maden og vil gerne vide,  om du kan lide den, og om den "fungerer" som midd ag småltid eller ej. Forestil dig,  hvor­ dan du ville have det med en restauratør, der behandlede dig på den måde).

16. (  ...  og  det  er  selvfølgelig  sandsynligvis  også  det  pro­ blem,  som de er  optaget  af  - nemlig  sig  selv  og  om  de øvrige  tilstedeværende  kan  lide  dem - det er  netop der­ for,  at  det  er  en  uskreven  lov  i  festetikettens  annaler,  at man ikke stiller den slags spørgsmål ligeud og ikke opfører sig på en måde, som kaster interaktionen under en fest ud i  en malstrøm af  social  angst,  for  hvis festkonversationen bare  en  gang  nåede  op  på  dette  intense,  hudløse,  røb­ dine-inderste-tanker-niveau  ville  det  brede  sig  nærmest metastatisk, og meget snart ville alle til festen ikke tale om andet end deres  forhåbninger  og angst for, hvad de andre mente om dem,  hvilket ville betyde,  at alle særtræk  ved vidt  forskellige  menneskers  overfladepersonlighed ville blive  udvisket, så  alle  tilstedeværende  ved  festen  ville fremstå som mere eller mindre fuldstændig ensartede,  og festen ville ende med en art entropisk homeostase af hud­ løst  selvoptaget  ensartethed  og  blive  ufatteligt  kedelig,* hvortil kommer  den paradoksale kendsgerning,  at de di­ stinktive,  farverige  særtræk  og  overfladiske  forskelle  fra menneske til menneske, som andre mennesker bruger som grundlag for  deres vurdering af,  om de kan lide dem el­ ler  ej,  ville  være  tilintetgjort,  hvorfor  spørgsmålet  "Kan du lide mig" ikke længere ville muliggøre et meningsfuldt svar, og hele festen ville dermed være i fare for at kæntre pga. en slags ejendommelig logisk eller metafysisk implo­ sion, og ingen af de tilstedeværende festdeltagere ville no­ gen sinde derefter være i stand til at fungere meningsfuldt i  verden udenfor.**

* [Det kan måske have interesse at notere sig, at dette ret nøje svarer til de fleste ateisters forestillinger om himmerige, hvil­ ket atter forklarer ateismens forholdsmæssige popularitet.**] ** [Hvis jeg  var dig,  ville jeg nok lade det  være underfor­ stået].

17. Denne  taktik  betegnes  undertiden  ved  belletristiske kongresser  og  li gn ende  som  "Carsonering" eller  som "Carson-manøvren" til ære for den forhenværende studievært  på Tonight  Show, Johnny  Carson,  som  tit  og ofte reddede en plat vittighed  ved  at anlægge et påtaget såret  ansigtsudtryk,  der  så at sige var en metakommentar til  vittighedens  plathed  og  gjorde  seerne opmærksomme på, at han udmærket var klar over, at den var plat, en stra­ tegi som år ud og år ind og årti efter  årti meget ofte re­ sulterede i en endnu mere buldrende og hjertelig latter fra publikum, end en god original vittighed kunne have gjort sig håb om at fremkalde ... og den omstændighed at Car­ son tog denne manøvre i anvendelse i laveste-fællesnæv­ ner-underholdningsprogrammer så tidligt som  sidst i 196o'erne tyder på, at det ikke ligefrem er en specielt ori­ ginal  ide. Du kan overveje at  tage  nogle  af disse oplys­ ninger med i "PQ9" for at vise læseren, at du i det mind­ ste er bekendt med,  at  metakommentarer  nu er forslidte og gammeldags og ikke i sig selv kan rette op på en tekst mere - og  det kan så igen gøre dig mere troværdig,  når du påstår,  at  det du forsøger at gøre faktisk er en hel del mere intenst og ægte. Det er helt din egen beslutning. Der er ingen, der holder dig i hånden.

18. (jeg gør i hvert fald  ...  )

© 2000 David Foster Wallace. All rights reserved.

På dansk ved Claus Bech