Sandheden og den usynlige hånd
Forfattere: Klemens Kappel
Tidsskrift: politik (2014-05-11)

## Sandheden og den usynlige hånd

## Klemens Kappel

Afdeling for fi  losofi  , Institut for Medier, Erkendelse og Formidling, Københavns Universitet

Artiklen diskuterer en version af laissez-faire anvendt på offentlig debat: i en fri og åben meningsudveksling vinder sandheden i det lange løb, og vi bør derfor ikke have statslig censur eller statslig interventioner til at stimulere meningsdannelsen, ligesom vi skal afvise snærende sociale normer for  debat  og  informationsspredning.  Artiklens ærinde er at argumentere for, at laissez-faire er alt for  optimistisk, og det sker ved at analysere tre mere specifi  kke version af ideen. Analysen peger på, at sandhedsfremmende effekter af meningsudveksling er helt afhængige af, at tilstrækkeligt mange aktører overholder normer for god debatadfærd, dvs. normer om saglighed og relevans, normer om åbenhed over for andre synspunkter og normer for anstændighed og konduite i debatter.  Artiklen  diskuterer  endvidere  karakteren  af denne form for regulering af vores debatadfærd.

## Laissez-faire

Den  centrale  ide,  jeg  vil  diskutere,  er  en  version  af laissez-faire anvendt på off  entlig debat: i en fri og åben meningsudveksling vinder sandheden i det lange løb, og vi  bør  derfor  ikke  have  statslig  censur  eller  statslig  interventioner til at stimulere meningsdannelsen, ligesom vi  skal  afvise  snærende  sociale  normer  for  debat  og  informationsspredning. Laissez-faire er den forestilling, at på  en  uforstyrret  ideernes  markedsplads  vil  en  usynlig hånd råde, og den vil fremme de korrekte synspunkter. De vil vise sig overlegne og mere levedygtige, måske ikke altid på helt kort sigt, men så på længere sigt. Staten skal ikke opdrage eller korrigere - det klarer markedet bedre selv.  Der  bør  heller  ikke  være  snærende  sociale  normer for  god tone eller anstændighed i debatten; også denne regulering foretages bedre af markedet. Ønsker nogen en bramfri tone, så skal de have det, og vi skal ikke rynke på  næsen  af  nedsættende  udtryk,  manipulation  og  fordrejning,  for  det  er  alt  sammen  legitime  transaktioner på ideernes markedsplads. Markedet vil snart nok afsløre de falske ideer, manipulation vil blive korrigeret, og hvis mange skulle vise sig at abonnere på nedsættende omtaler af  sager,  personer  eller  grupper,  så  har  det  nok  også  en højere retfærdighed, og ellers kan man jo bare give igen af samme mønt.

Mit ærinde er at argumentere for, at laissez-faire er alt  for  optimistisk.  De  sandhedsfremmende  eff  ekter  af meningsudveksling er helt afhængige af, at tilstrækkeligt mange aktører overholder normer for god debatadfærd, dvs. normer om saglighed og relevans, normer om åbenhed over for andre synspunkter, og normer for anstændighed og konduite i debatter. Jeg vil ikke i detaljer forsøge at  karakterisere  disse  normer  i  detaljer,  men  blot  argumentere for, at de generelt spiller en afgørende rolle for de  sandhedsfremmende  eff  ekter  af  meningsudveksling. Det er ikke nogen overraskende konklusion, og det er da også svært at fi  nde professionelle fi  losoff  er, der forsvarer laissez-faire (se nogle eksempler i (Goldman 1999)). Men det forekommer mig alligevel, at en laissez-faire-holdning til meningsudveksling og sandhedsproduktion optræder ofte nok i off  entlige debatter om ytringsfrihed og debatklima til, at det er værd at diskutere ideen nærmere.

Hvis  vi  afviser  laissez-faire,  så  kunne  det  synes  at tale for, at statslige institutioner (eller private institutioner som f.eks. kirkesamfund) burde have en regulerende rolle  i  ytringer  og  meningsdannelse.  Men  det  tror  jeg, som stort set alle  andre,  at  man  skal  være  meget  tilbageholdende med. Stater og andre institutioner bør give borgere en udstrakt grad af frihed til ytre sig, stort set som de vil. For dette taler især hensynet til individuel frihed og autonomi og hensynet til det farlige og vanskelige i at lade  stater  eller  andre  institutioner  have  den  magt,  der kræves for at kunne foretage denne styring. På den måde er der kun debattens fodfolk tilbage til at udøve en form for samtalens selvregulering, og det vender jeg tilbage til i sidste afsnit.

## Ideernes markedsplads

Ideen om ideernes markedsplads er en metafor, der skal fortolkes  for  at  kunne  diskuteres.  I  det  følgende  vil  jeg se  på  tre  forskellige  fortolkninger,  en,  der  tager  afsæt  i markedsmekanismer  forstået  helt  bogstaveligt,  en,  der tager udgangspunkt i informationsmarkeder, og endelig en, der ser på de produktive eff  ekter af mangfoldighed og diversitet. Jeg vil vise, at uanset hvilken af de tre versioner vi  ser  på,  så  er  de  sandhedsfremmende  eff  ekter  af  meningsudveksling knyttet til sofi  stikerede  sociale  normer for debatadfærd.

## Markedsmekanismen

En tanke kunne være, at ligesom et velfungerende økonomisk marked frembringer de bedste produkter i forhold til  pris,  så  vil  markedsmekanismer bevirke, at sande eller velbegrundede synspunkter vinder fremme. Det kan foldes  ud  på  følgende  måde  (her  følger  jeg  i  store  træk (Goldman 1999, kapitel 7)). På et marked er der producenter og konsumenter af varer. Her kan vi se indholdet af ytringer, som den vare der produceres. Hvis Anton hævder, at menneskeskabt klimaforandring er en myte, så er det et bestemt semantisk indhold (en proposition, som jeg vil sige i det følgende), der bringes til torvs. Konsumenterne af en proposition er dem, der aftager proposition, dvs. dem, der i et eller andet omfang fæster lid til den. Ideen i laissez-faire kunne så være, at markedskræfter af sig selv vil så sørge for, at de bedste, dvs. de sande, propositioner fortrænger de falske. Vi skal derfor ikke forstyrre markedet, men blot sørge for, at det fungerer. Statslige begrænsninger i ytringsfriheden eller sociale normer, der lægger bånd på meningsudvekslinger, kan netop ses som forstyrrelser af markedskræfterne, og det vil være til skade for produktionen af sande synspunkter.

Generelt er der ikke grund til at tro, at dette billede er korrekt, og det er der en række årsager til. En er, at det slet ikke er oplagt, at en proposition er en vare, som kan konsumeres i den relevante forstand. Men ser man bort fra dette, så er det centrale, at et marked ikke giver noget bestemt produkt. Marketet giver den billigste produktion af  det,  der  efterspørges.  Så  hvad  ideernes  markedsplads leverer, kommer helt an på, hvad aktørerne på markedet efterspørger.  Og  det  er  tvivlsomt,  om  aktører  generelt efterspørger sandhed. I det mindste vil der være mange domæner, hvor der er politiske, religiøse eller økonomiske interesser på færde, der betyder, at det ikke er sandhed, der efterspørges, men andre ting. Bertil kan efterspørge, at  Anton  siger,  at  klimaforandring  er  en  illusion,  ikke fordi Bertil er interesseret i sandheden om den sag, men fordi Bertil af ideologiske eller politiske grunde gerne vil høre  netop  dette  budskab  fra  Anton.  Måske  passer  det med  Bertils  politiske  ambitioner,  måske  er  det  bedre  i harmoni med dele af Bertils verdensbillede, eller måske giver det bare Bertil mere ro i sjælen. Måske har Bertil aktier i kulindustrien.

Det er selvfølgelig ikke urimeligt at forestille sig, at nogle aktører på markedet vil efterspørge sande propositioner inden for mere afgrænsede domæner. Måske ønsker Bertil ikke at betale for at høre sandheden om klimaforandring. Men hvis Bertil netop har fået diagnosticeret en alvorlig sygdom, så er det nærliggende at forestille sig, at Bertil i dette domæne ønsker at få sandheden om, hvorvidt en given behandling hjælper eller ej.

Men  selv  hvis  der  inden  for  nogle  domæner  er  en efterspørgsmål på netop sande propositioner, så er der en oplagt grund til, at markedet ikke uden videre kan levere det, der efterspørges. Forbrugere kan jo ikke umiddelbart skelne  sande  fra  falske  propositioner,  og  de  kan  derfor ikke betale en højere pris for sande propositioner. Hvis de kunne skelne, så var der jo ingen grund til at betale mere for de sande propositioner. De kan derfor kun købe meninger uden at kunne være sikre på, om de køber sande eller falske meninger.

Der er et svar på dette problem. Selv hvis forbrugere ikke selv direkte kan skelne sande fra falske propositioner, så kan de have indirekte metoder til at skelne pålidelige fra upålidelige leverandører af sande propositioner. Under disse omstændigheder må man forvente, at der på et frit marked vil opstå, hvad vi kan kalde sandhedsagenturer, virksomheder, der lever af at sælge sandheder inden for et afgrænset ekspertiseområde. Det er naturligvis præcist det,  vi  ser.  Private  rådgivende  virksomheder  af  forskellig  slags  lever  netop  af  levere  pålidelig  information  om økonomi, jura, tekniske forhold og mange andre ting. I sagens natur vil det være omdømmet, der er afgørende for disse sandhedsagenturers succes på markedet.

Man kan således godt forestille  sig,  at  markedsmekanismer vil levere sandhed via agenturer, der lever af at levere  sande  propositioner.  Men  det  er  tankevækkende, hvad  der  skal  til.  Konsumenterne  kan  som  sagt  ikke umiddelbart afgøre, om produkterne, de aftager, er i orden (hvis de kunne, så var der som nævnt ingen grund til  at  betale bureauet for ydelsen). Konsumenter aftager derfor i et betydeligt omfang varen på grundlag af leverandørens omdømme. Man må derfor forvente, at agenturer vil gøre en hel del for at opbygge et godt renomme. De vil bestræbe sig på kun at levere propositioner, som de har meget gode grund til at tro er korrekte. Man vil være nødt til at afholde sig fra strategiske udtalelser, dvs. udtalelser, som man forventer ikke er sandhedsfremmende, fordi de er forkerte, irrelevante eller vildledende, men som er i ens interesse alligevel. Og det kan fremme det gode omdømme at være transparent, f.eks. ved at lægge sine metoder og evidens klart frem, ved at være åben over for kritik  og  ved  at  revidere  sine  synspunkter  i  lyset  af  ny evidens, også selvom det på den korte bane kan betyde, at man må erkende, at man har taget fejl. Pleje af omdømme kræver altså overholdelse af selvpålagte normer for saglighed og relevans, åbenhed over for andre synspunkter og så videre.

Men selvom der altså er et marked for sandhed inden for nogle domæner, så er det oplagt, at der også er et  stort  marked  for  noget  andet,  nemlig  meningsdistributioner. Det er, hvad reklamekampagner, PR og meget anden kommunikationsvirksomhed går ud på, og et er i et vist omfang også, hvad tænketanke lever af. Sådanne aktører ønsker ikke nødvendigvis en distribution af korrekte  meninger. Tværtimod kan de være interesserede i at betale store summer for, at vildledende, forkerte eller irrelevante meninger spredes. Men vil der i den situation så  ikke  være  aktører,  der  er  interesserede  i  at  betale  for udbredelsen af korrekte og relevante meninger? Svaret er, at det helt og holdent afhænger af, hvordan fordelingen af økonomisk styrke og interesser er. Om markedsmekanismer er sandhedsfremmende, er derfor helt betinget af distributionen  af  købekraft  og  præferencer  hos  aktører i  markedet.  Markedet  leverer  ikke  sandhed.  Markedet leverer det, der efterspørges, og markedet kan samlet set efterspørge usandhed, vildledning og irrelevans.

## Informationsmarkeder

Selvom et marked i økonomisk forstand ikke i sig selv er  sandhedsfremmende,  så  kan  man  faktisk  udmærket skabe  en  markedsplads,  der  er  det.  Vi  kan  indrette  et hjørne af markedspladsen, der har det særlige formål at belønne dem, der kommer med korrekt information. Det er præcist, hvad der sker i det, der kaldes informationsmarkeder (eng. prediction markets). Et eksempel kan illustrere, hvad det går ud på. Lad os skrue tiden tilbage til efteråret 2012, kort før det amerikanske præsidentvalg. Det spørgsmål, der optog alle,  var,  om  det  ville  lykkes for Obama at vinde sin anden periode i dysten mod den republikanske udfordrer Mitt Romney. Tænk nu på følgende kontrakt:

## Kontrakt vedrørende præsidentvalget i USA 2012

Obama vinder: du får 100$ Obama taber: du får 0$.

Spørgsmålet er nu, hvad du i efteråret 2012 ville betale for denne kontakt? Antageligt ville du betale mere end 0$, for uanset hvor skeptisk du var, så regnede du med, at der var en vis sandsynlighed for, at Obama ville vinde. Men selv hvis du var overbevist tilhænger af Obama, så ville du alligevel kun give et beløb under 100$ for kontrakten. Ville  du  give  10$?  50$?  eller  måske  95$?  Hvad  du  var villig til at give afspejler selvfølgelig din daværende tiltro til, at Obama ville vinde. Og du er ikke den eneste. Hvis der er mange aktører, der køber og sælger sådanne kontakter, så vil der danne sig en markedspris for kontrakten, og denne pris vil afspejle mange menneskers aggregerede tiltro til, at Obama vinder. Markedsprisen på kontrakten vil på den måde give et samlet billede af den information, der er distribueret på markedet.

Informationsmarkeder  er  et  slående  og  tankevækkende eksempel på, at markedet kan samle og aggregere distribueret information. Det har vist sig, at informationsmarkeder er forbløff  ende gode til at forudsige en række begivenheder,  f.eks.  netop  resultatet  af  præsidentvalg  i USA og mange andre ting. Er markedet først sat rigtigt op, så klarer det sig selv, og det hævdes, at det i sådanne sammenhænge fungerer langt bedre  end  selv  den  mest ordentlige og velregulerede off  entlige debat (se diskussioner og referencer i (Sunstein 2006) (Ahlstrom-Vij 2012).

Det interessante i denne forbindelse er, hvorfor informationsmarkeder virker,  når  de  ellers  virker?  En  vigtig ting er, at informationsmarkeder belønner individer, der (med en vis succes) forsøger at fi  nde frem til sandheden og kommunikere, hvad der er korrekt om en sag. Det kan lyde mærkværdigt, men mange sociale sammenhænge er præget af mekanismer, der belønner noget andet, f.eks. at man siger det, der er populært, ideologisk rigtigt eller slet og ret rart at høre.

Og informationsmarkeder belønner, at man tilpasser det, man siger, til, hvor sikker man er i sin sag. I denne sammenhæng er det, man siger, det signal i form af en pris, man sender, dvs. den pris, man er villig til at købe en kontrakt for. Markedet giver et økonomisk incitament til at afstemme sin pris til, hvor sikker man er i sin sag. Og markedet giver af samme grund en belønning til dem, der formår at afstemme deres grad af sikkerhed til en nøgtern vurdering af den evidens, de har. Igen kan det lyde overraskende,  men  sådan  fungerer  almindelige  meningsudvekslinger langt fra altid. Fjolser, fanatikere og fupmagere er jo som bekendt alt for sikre i deres sag, og deres overdrevne  selvsikkerhed  belønnes  i  mange  sammenhænge. Overdreven selvsikkerhed udløser ofte gevinst i form af social  anerkendelse,  taletid,  eller  indfl  ydelse.  Urimeligt selvsikre personer kan som bekendt klare sig udmærket i  debatter,  måske  fordi  andre  vurderer  deres  evner  og troværdighed  ved  at  afl  æse  deres  grad  af  selvsikkerhed, snarere  end  ved  at  tænke  over,  hvad  de  siger.  Men  i  et informationsmarked går det usvigeligt sådan, at de storskrydende taber, mens de nøgterne vinder.

Af tilsvarende grunde er der i et informationsmarked ingen gevinst ved strategisk kommunikation. I et informationsmarked sender man et bevidst vildledende eller falsk signal ved at købe en kontrakt for mere, end man forventer, at den er værd, eller sælge den for billigt. Det er  at  sætte  penge  ind  på,  at  Romney vinder valget, når man selv oprigtigt tror, at han taber. Er man medlem af Romneys kampagnestab, kan det undertiden være vigtigt at kommunikere strategisk, f.eks. ved give udtryk for, at man  er  stensikker  på,  at  Romney  vinder,  selvom  man privat har sin tvivl. Men i et informationsmarked er der ingen gevinst ved strategisk kommunikation. Tendensen er derfor, at strategisk kommunikation sorteres fra, mens oprigtighed belønnes.

Et  yderligere  og  meget  vigtigt  forhold  er,  at  informationsmarkeder skaber et incitament til at give sin mening  tilkende.  I  en  almindelig  meningsudveksling  kan situationen udmærket være den, at de enkelte aktører ikke har nogen særlig tilskyndelse til at delagtiggøre andre i, hvad de mener om en sag. Det vil ikke gavne dem selv, og vil kun indebære spild af tid og ressourcer. Derfor vil der ikke umiddelbart være en grund til at videregive den information, man har. Hvis jeg ved, at fi  rmaets nye salgsstrategi er en katastrofe, men det i øvrigt ikke er mit ansvar, så er det ikke sikkert, at jeg har noget incitament til at delagtiggøre andre i min viden. Måske kan det ligefrem skade mig. Men hvis fi  rmaet laver et informationsmarked, så alle, der mener at vide noget om salgsstrategien, har en mulighed for en gevinst ved at deltage, så er det en anden sag. Et informationsmarked løser et incitamentsproblem ved at give en mulighed for økonomisk gevinst ved at fortælle, hvad man ved.

En beslægtet og helt afgørende egenskab ved informationsmarkeder er, at de forhindrer stigma eller repressalier mod f.eks. mindretalssynspunkter eller synspunkter, der indtages af svage grupper. Det kan nogle gange have ganske store sociale omkostninger, hvis man lufter upopulære synspunkter  i  en  off  entlig  forsamling.  Der  kan  derfor være et stærkt incitament til at undlade at give sin mening til  kende,  hvis  man  har  en  holdning,  som  er  upopulær blandt toneangivende kræfter en gruppe, man indgår i. Risikoen for  repressalier  kan  spille  en  ganske  stor  rolle for, hvad der kommer frem i et fælles forum, og hvad der ikke gør. Men informationsmarkeder henter information fra individer i anonym form, hvilket gør, at der ikke er mulighed repressalier.

Endelig har informationsmarkeder den egenskab, at informationsudvekslingen foregår parallelt. Alle, der deltager  i  spillet,  kommer  til  orde  samtidig,  og  alle  bliver hørt, hvor almindelige diskussioner er bundet til, at en person  taler  ad  gangen,  eller  hvor  meget  går  tabt,  hvis fl  ere forsøger at tale parallelt, som det f.eks. sker i debatter på nettet. I informationsmarkeder går information, der afgives fra mange agenter i form af prissignaler, ikke tabt, men aggregeres på en systematisk måde i en markedspris.

Informationsmarkeder er altså en social  proces,  der adskiller sig ganske meget fra almindelige samtaler mellem større eller mindre grupper af individer, og det er en væsentlig del af forklaringen på, at de har vist sig forbløffende gode til at bruge socialt distribueret information til at identifi  cere korrekte synspunkter.

Lad  os  vende  tilbage  til  laissez-faire,  ideen  om,  at staten såvel som de sociale normer bør lade stort set alt være tilladt i vores meningsudvekslinger; en usynlig hånd vil så sørge for det gunstige resultat. Hvad kan vi lære af informationsmarkeders eff  ektivitet? Ved strategisk kommunikation forstår jeg her, at man kommunikerer uden at søge at fremme sandhed i sin kommunikation, f.eks. ved  at  tale  usandt,  irrelevant,  vildledende,  eller  ved  at bruge sproget til at forhindre, at andre taler. Laissez-faire tillader enhver form for strategisk kommunikation. Hård debatform - hån, spot og latterliggørelse - kan bruges, fordi  man  ønsker  at  øge  de  sociale  omkostninger,  det har  for  andre  at  deltage  i  debatten,  og  det  er  alt  sammen legitime transaktioner på ideernes brogede markedsplads. 1 Og mindretalssynspunkter eller sårbare gruppers meninger  må  klare  sig  i  debat-junglen  som  alle  andre, med den risiko for stigmatisering og marginalisering, det indebærer. Men når informationsmarkeder er så forbløffende eff  ektive inden for nogle domæner, så er det, præcis fordi de helt udelukker eller fj  erner tilskyndelsen til disse former for adfærd.

## Mangfoldighed i den off  entlige arena

Lad os vende os til en tredje version af forestillingen om ideernes markedsplads. Vi kan se ideernes markedsplads som en off  entlig arena, hvor et stort udbud af synspunkter, holdninger og argumenter frit diskuteres og kritiseres fra alle sider. Arenaen er hovedsagligt de alment tilgængelige elektroniske og trykte medier; der hvor den off  entlige debat fi  nder sted. Vi kan alle deltage i arenaen, men i de fl  este  sammenhænge  er  vi  tilskuere  til  andres  kampe  i arenaen. Jo bredere og mere sammensat en skare af synspunkter, der er repræsenteret i arenaen, desto højere kvalitet af de synspunkter, der er tilgængelige, og jo bedre de synspunkter, der ender med at blive accepteret af tilskuerne. Ingen synspunkter eller deres fortalere bør forvises fra arenaen, uanset hvor underlødigt eller frastødende de måtte  tage  sig  ud.  De  er  potentielt  gavnlige  bidrag  til mangfoldigheden i arenaen, og hverken staten eller den off  entlige mening skal dømme dem ude.

Det  centrale  spørgsmål  er,  hvorfor  mangfoldighed skulle  være  sandhedsfremmende?  Det  er  et  kompliceret  spørgsmål, som et øjebliks refl  eksion kan vise. Hvis mange synspunkter om en sag er til stede i arenaen, så øger det alt andet lige sandsynligheden for, at det korrekte synspunkt  også  er  til  stede.  Men  mangfoldighed  øger også muligheden for, at det korrekte synspunkt drukner i mængden. Mangfoldighed alene giver os ikke mulighed for  at  identifi  cere  det  korrekte  synspunkt.  Mange  perspektiver kan belyse en sag fra fl  ere vinkler, hvilket kan være godt, men mange perspektiver kan også belyse en sag fra vildledende eller irrelevante vinkler, hvilket ikke er godt. Jeg kan ikke analysere forholdet mellem diversitet og sandhedsfremme til bunds her, men jeg vil se på tre mere specifi  kke forhold ved mangfoldighed.

## Mangfoldighed neutraliserer bias

En ide er, at mangfoldighed er sandhedsfremmende, fordi det hjælper til at neutralisere bias. Individuelle synspunkter kan være forudindtagede og ubalancerede som følge af afsenderens interesser eller ideologiske ståsted. Isoleret set er det et problem: alt andet lige er skævvredne synspunkter mindre tilbøjelige til at være korrekte. Men når der  er  mange  af  dem,  vil  deres  forskellige  bias  ophæve hinanden, og man kommer tættere på sandheden om en sag. Derfor behøver den enkelte aktør ikke at bestræbe sig på uvildighed i sin kommunikation, hvis blot han eller hun taler ind i en tilstrækkelig mangfoldig gruppe. Den enkeltes individuelle bias vil ophæves af andres modsatrettede bias.

Det kan endog være et problem, hvis man kommunikerer  helt  sagligt  og  nøgternt.  Den  pæne  debattørs nøgterne  meddelelse  bidrager  ikke  tilstrækkeligt  til  at opveje de skævvredne beskeder, som andre sender. Det kan derfor ligefrem være skadeligt, hvis en stemme i debatten, f.eks. en tænketank eller en interesseorganisation, forsøger at være uvildig, hvis der er mange andre, der ikke er det. Fordrejninger skal opveje hinanden. Det samme gælder politikere, som kan se det som ikke bare deres ret, men også  deres  pligt  at  levere  fordrejet  information  til befolkningen. Selv forskere kan have samme bekymring. De kan være bange for, at de taler op imod et ubalanceret kor af stemmer, og at de derfor er forpligtede til at forsøge at  trække  i  den  modsatte  retning  for,  at  off  entligheden kan ende med et balanceret samlet billede.

Det er almindeligt at antage, at mangfoldighed legitimerer denne form for strategisk kommunikation. Men der er to meget afgørende problemer med antagelsen. Det ene er, at det forudsætter, at synspunkterne, der udsendes i den off  entlige arena, er ligeligt fordelt omkring det korrekte synspunkt. Men det er der ingen grund til at tro generelt skulle være tilfældet. Anton hævder, at de men- neskeskabte klimaproblemer med stor sikkerhed er en illusion. Bertil hævder, at de med stor sikkerhed ikke er en illusion. Har vi grund til at tro, at det korrekte synspunkt ligger midt mellem disse to poler? Har vi grund til at tro det,  også  når  vi  forventer,  at  Anton  og  Bertil  i  et  eller andet  betydeligt,  men  ukendt,  omfang  kommunikerer strategisk  ved  at  tilpasse  deres  meddelelser  til,  hvad  de tror fremmer deres ideologiske eller politiske interesser?

Det andet problem ligger hos tilhørerne. I mange situationer vil den rationelle reaktion for tilskuerne til arenaens mangfoldighed ikke være at indtage et synspunkt, der ligger midt imellem de stridende parters, men snarere at  man fuldkommen suspenderer sin tiltro til parterne. Anton hævder skråsikkert, at klimaproblemerne er illusoriske, mens Bertil argumenterer for, at de er virkelige. Hvis vi som menige tilhørere ikke kan gennemskue argumenterne - og det er jo den normale situation - så er den  rationelle  reaktion  formentlig  ikke,  at  vi  fi  nder  en mellemposition, men snarere at vi afstår fra at have en mening  overhovedet.  Mangfoldighed  fører  her  ikke  til neutralisering af bias, men til kognitiv lammelse.

Og uanset dette, så fi  ndes der en form for mangfoldighedsreduktion, der synes langt bedre. Antag, at Anton og Bertil begge kan beslutte sig for at være meget partiske, når de sender deres beskeder ud i det off  entlige forum. Hvis Anton og Bertils meddelelser ligger meget langt fra hinanden,  så  vil  det  medføre  usikkerhed  eller  kognitiv lammelse hos tilhørerne. Men normalt vil Anton og Bertil også kunne forsøge at være uvildige. Anton og Bertil kan forsøge at eliminere eller mindske indfl  ydelse fra deres interesser og ideologiske ståsteder; de kan bestræbe sig på at være nøgterne og upartiske i deres kommunikation. Det ville være en form for mangfoldighedsreduktion. Alt andet  lige  må  man  forvente,  at  den  vil  føre  til,  at  Anton  og  Bertils  meddelelser  kommer  til  at  ligge  tættere på hinanden, ligesom det vil være mere sandsynligt, at deres meddelelser vil være symmetrisk fordelte omkring det korrekte synspunkt.

Hvis Antons og Bertils meddelelser alligevel viser sig at  ligge  meget  langt  fra  hinanden,  selvom  de  har  gjort hvad  de  kunne  for  at  være  uvildige,  så  er  det  også  en interessant  oplysning  -  den  viser,  at  mindst  en  af  dem ikke har gode metoder til at nå frem til korrekte svar om emnet. Hvis de omvendt uafhængigt af hinanden er nået til  nogenlunde  samme  besked,  så  kan  det  styrke  vores tiltro til, at de har ret ganske betragteligt, og endnu mere, hvis det sker fra oprindeligt forskellige udgangspunkter (se diskussioner i (Goodin 2006) (Goldman 2001)).

Konklusionen  er  følgende.  Laissez-faire  tillader,  at alle  er  så  strategiske  og  manipulerende  i  den  off  entlige arena, som de nu engang måtte have lyst til. Men dette kan  ikke  på  nogen  uproblematisk  måde  motiveres  ved at henvise til, at aktørernes bias ophæver hinanden. Og uanset dette, så synes en anden mulighed bedre, nemlig at aktører forsøger at reducere mangfoldighed ved at være så uvildige, som de kan. Igen ser vi, at laissez-faire ikke understøttes.

## Mangfoldighed giver bedre kritisk diskussion

En almindelig erfaring, som også understøttes af psykologisk forskning, er, at hvis man er uenig i en konklusion, så kigger man ihærdigt efter svagheder i argumentet. Hvis man derimod er enig  i  konklusionen,  så  er  man  i  fare for  at  overse  selv  de  mest  graverende  svagheder  i  argumentet. Her kan mangfoldighed i form af modsatrettede synspunkter i den off  entlige arena fremme kvaliteten og forekomsten af kritisk diskussion (se (Sunstein 2003)).

Men hvis denne form for mangfoldighed skal fremme, at korrekte synspunkter vinder udbredelse, så forudsætter det  en  høj  grad  af  argumentatorisk  redelighed  hos  parterne.  Lad  os  brug  en  simpel  model  for  argumentation (Goldman 1999, kapitel 5). Anton hævder, at menneskeskabt klimaforandring er en illusion. Hvis Anton er redelig i sin argumentation, så baserer han denne påstand på nogle grunde, dvs. nogle andre påstande, som tilsammen peger  på,  at  konklusionen  er  sandsynlig.  Hver  af  disse andre påstande er selv støttet af forskellige former for evidens. Bertil er, antager vi, uenig med Anton, dvs. mener, at  menneskeskabt  klimaforandring  er  en  realitet.  Også hans synspunkt bør være baseret på andre påstande, som der bør være yderligere evidens for. Hvis Anton og Bertil diskuterer redeligt med hinanden, så kan det være meget produktivt. Bertil kan forsøge at pege på, at de grunde, som Anton baserer sit synspunkt på, faktisk ikke understøtter  konklusionen,  f.eks.  fordi  disse  grunde  mangler selvstændig  evidens,  eller  at  der  er  andre  grunde,  som Bertil ikke har tænkt på, der taler imod konklusion. Og Bertil kan lettere end Anton få øje på sådanne mangler. Når Anton konfronteres med svaghederne i sit synspunkt, så bør han enten forklare, hvorfor Bertil tager fejl, eller også revidere sit synspunkt. Og hvis Anton kan svare for sig,  så  må  Bertil  revidere  sin  opfattelse.  Og  det  samme gælder  naturligvis  den  anden  vej,  når  Anton  udfordrer Bertils grunde.

Hvis både Anton og Bertil er redelige i deres argumentation,  og  hvis  det  i  øvrigt  lykkes  for  dem  at  gøre klart, hvad deres uenigheder baserer sig på, så vil de med held  kunne  bidrage  gensidigt  til,  at  de  reviderer  deres respektive  synspunkter  i  en  gunstig  retning.  Ikke  bare vil det hjælpe Anton og Bertil til at nå til mere korrekte synspunkter, det vil også hjælpe tilskuerne. Tilskuere til sådanne debatter vil typisk ikke have tid og mulighed for at vurdere detaljerne i de argumenter, der udveksles. Men hvis de stoler på, at Anton og Bertil begge er redelige, så

kan tilskuere til debatten have meget stor gavn af at vide, hvad Anton er nået frem til efter seriøst at have overvejet Bertils  kritik,  ligesom  det  kan  være  afgørende  at  vide, hvad Bertils holdning er efter en nøgtern gennemgang af Antons argumenter.

Griber Anton og Bertil derimod til strategisk kommunikation, så vil billedet være et helt andet. Anton kan så lade, som om han tager Bertils modargumenter seriøst, men reelt være helt uvillig til at overveje dem. Eller Anton kan  angribe  Bertils  synspunkt  på  punkter,  som  Anton egentlig godt ved ikke er alvorlige, men som egner sig til at så tvivl om Bertils troværdighed i tilskuernes øjne. Hvis aktører i arenaen gør dette, så er det svært at se, hvilke gavnlige eff  ekter mangfoldighed har. Typisk vil tilhørere ikke være i stand til at gennemskue hvem af de stridende parter,  der  er  tættest  på  sandheden.  De  vil  ikke  kunne bruge  den  oplysning,  at  en  af  de  stridende  parter  ikke lader  sig  rokke  af  modstanderens  argumenter,  til  noget særligt  -  det  kan  jo  blot  være  udtryk  for  dogmatisme eller strategi. Man kan ikke bruge den oplysning, at den ene part bombarderer den anden part med modargumenter - det behøver jo ikke at betyde, at der er noget galt med det angrebne synspunkt, men kan blot være udtryk for strategisk kommunikation, hvis mål det er at så tvivl om den andens troværdighed. Som tilskuer til debatten i arenaen kan man let havne i den situation, at de signaler, man får fra meningsudvekslingen, er ubrugelige, så man derfor bør suspendere sine holdninger, hvilket naturligvis også er, hvad folk ofte gør.

Dette er alt sammen velkendt. Det viser, at hvis deltagerne i debatten i arenaen overholder normer for redelig debatadfærd, så er mangfoldighed i betydningen tilstedeværelsen af modsatrettede synspunkter fremmende for udbredelse af korrekte synspunkter. Men uden god debatadfærd kan mangfoldighed have helt andre og potentielt meget skadelige eff  ekter. Tiltro til magiske eff  ekter af  mangfoldighed  kan  i  sig  selv  trække  i  den  forkerte retning, for det kan føre til, at man ser sin ensidighed, manipulation, dogmatisme og lukkethed som legitime eller endog værdifulde bidrag til mangfoldighed i arenaen. Igen understøttes laissez-faire ikke. Tværtimod; mangfoldighed kombineret med en laissez-faire angående redelighed i argumentation er en farlig cocktail.

## Samtalens sandhedsfremmende selvregulering

Sandhedsfremmende meningsudveksling kræver, at deltagerne overholder normer for god debatadfærd. Aktørers egeninteresse  i  snæver  forstand  synes  ikke  umiddelbart at give tilstrækkeligt incitament til at skabe og overholde disse normer. Der er ingen usynlig hånd; de bedste ideer går  ikke  nødvendigvis  for  den  højeste  pris  på  ideernes markedsplads.  En  sandhedsfremmende  samtale  kræver en anden form for regulering af vores adfærd end den, markedet giver. Vi kan af politisk-fi  losofi  ske grunde ikke acceptere,  at  stater  eller  andre  institutioner  detailregulerer  vores  meningsudveksling. Det betyder, at der kun er  en  mulighed  tilbage,  nemlig  hvad  man  kunne  kalde brugerdrevne sociale sanktioner. Som deltagere i debatten kan vi hver især gøre vores for at belønne og straff  e individer alt efter, om de overholder passende normer for sandhedsfremmende  samtale  eller  ej.  Det  klinger  jo  af social  kontrol  og  politisk  korrekthed,  et  ønske  om  god tone og anstændighed i debatten, så lad mig hastigt tilføje to vigtige bemærkninger.

For  det  første  er  eksistensen  af  en  sandhedsfremmende meningsudveksling et off  entligt gode. Dels i den betydning,  at  man  har  gavn  af,  at  korrekte  meninger identifi  ceres og gøres tilgængelige, mens de gavnlige effekter ikke er begrænsede til de, der selv bidrager. Dels er en pulje af korrekte meninger et off  entligt gode i den betydning, at værdien for en forbruger af godet ikke reduceres af, at andre også drager nytte af godet. Som alle off  entlige goder er dette off  entlige gode i fare for at blive underproduceret.  Et  sandhedsfremmende  off  entligt  debatklima skabes kun ved, at mange bidrager, men isoleret set kan det være bedst for den enkelte at høste frugterne af de andres bidrag, men selv ikke bidrage. Hvorfor bidrage, når man kan nyde gratis? Eller det kan være i den enkeltes egeninteresse at spolere en sandhedsfremmende debat om et bestemt emne, selvom man i almindelighed nyder godt af et sandhedsfremmende diskussionsklima.

Opretholdelsen af et sandhedsfremmende debatklima udgør  dermed  et  kollektivt  handlingsproblem.  Normer for  god  debatadfærd  kan  dannes  og  vedligeholdes  ved, at  vi  altruistisk  tilsidesætter  vores  egne  snævre  interesserer til fordel for at bidrage til en sandhedsfremmende meningsudveksling. En form for bidrag er naturligvis, at vi selv overholder normer for god debatadfærd. Men en anden slags bidrag er, at vi medvirker i en form for social kontrol  med  deltagere  i  meningsudveksling.  Vi  kan  se usaglige,  dogmatiske,  manipulerende,  storskrydende  eller ligefrem truende debattører som dumme svin, og kan på forskellig vis lade dem mærke dette. Er vi villige til at påføre  negative  sociale  sanktioner  for  manglende  overholdelse af god debatadfærd, får alle et større incitament til at bidrage.

Den anden bemærkning er, at debatnormer generelt ikke bør operere på indhold, men på processer. Det er her værd at sammenligne med videnskab, der indeholder et omfattende system af normer for, hvordan meninger dannes  og  udveksles.  Normerne  vedrører  især  den  uvildige indsamling og behandling af evidens, villigheden til at udsætte sig for fagfællers kritik og villighed til at revidere sine synspunkter i lyset af berettiget kritik (se diskussion i (Djørup and Kappel 2013)). Og ikke bare fi  ndes disse normer, der er  også  et  omfattende  brugerdrevet  system af  sociale  kontrolmekanismer  og  sanktionsformer,  der giver  videnskabspersoner  et  incitament  til  at  overholde normerne.  Hvis  man  fremsætter  ubegrundede,  skævvredne, politiserede påstande, hvis man er dogmatisk og uvillig til at lytte til berettiget kritik, så bringer man sin anseelse i fagfællers øjne i fare. I sidste instans er det ens identitet som medlem af det videnskabelige samfund, der er på spil. Det er som antydet medlemmerne af det videnskabelige  samfund  selv,  der  gennem  tiden  har  udviklet normerne, og de står også i vidt omfang selv for at håndhæve deres overholdelse, de administreres generelt ikke af  stater  eller  de  videnskabelige  institutioner.  Det  lyder måske overraskende, men sagen er, at institutioner som universiteter  eller  den  off  entlige  forvaltning  i  det  store hele er magtesløse i deres forsøg på at sikre videnskabelig kvalitet,  fordi  kun  medlemmerne  af  det  videnskabelige samfund ved nok om, hvad der foregår (se diskussionen i (Kappel 2013)).

En vigtig ting er, at normer for god videnskab ikke primært operer på indhold, men i stedet på de processer i bred forstand, der ligger til grund for meningsdannelse. Der  er  ikke  noget  synspunkt,  der  ikke  må  fremsættes, ikke  noget  dogme,  der  ikke  må  kritiseres.  Men  der  er stærke krav til de kognitive processer, der skal ligge bag. Hvis en geolog siger, at jorden er fl  ad, så vil man først og fremmest  mistænke,  at  der  er  noget  alvorligt  galt  med hans  metoder.  Synspunktet  er  naturligvis  også  bizart, men  den  endelige  dom  fra  de  videnskabelige  fagfæller bør basere sig på processen, ikke på synspunktet. Så mens normer i videnskab i én forstand er særdeles begrænsende for den frie meningsdannelse, så er de i en anden forstand meget permissive,  netop  fordi  de  opererer  på  kognitive processer og ikke på indhold.

Censurinstitutioner i regi af stater eller kirken opererer derimod på indhold, snarere end processer. De retter sig  mod  bestemte  synspunkter,  der  ikke  må  fremføres, fordi de anses for politisk farlige. Det samme gælder den mørke  side  af  politisk  korrekthed.  Politisk  korrekthed er mange ting, men blandt andet et sæt af sociale kontrolmekanismer, der opererer på indhold, snarere end på processer.  I  miljøer  præget  af  politisk  korrekthed  -  og de fi  ndes i alle dele af det politiske spektrum, i religiøse sammenhænge, i forretningslivet og desværre også i nogle akademiske  miljøer  -  er  der  bestemte  holdninger  eller meninger, der ikke må kommunikeres, og der er en række sociale kontrolmekanismer, der gør, at man straff  es eller ekskluderes, hvis man gør det alligevel. Det er indhold, der reguleres, ikke processer.

Normer for god adfærd i den bredere off  entlighed kan fungere på samme måde som videnskab ved at regulere processer, ikke indhold. Hvis det sker, så er normer for debatadfærd i en forstand begrænsende, men i en anden overhovedet ikke. Vi kan hver især give vores eget lille bidrag til, at off  entlig debat følger sådanne normer, først og fremmest ved selv at være gode debattører, men også ved at gøre det mindre attraktivt for andre ikke at være det. Fejlen ved laissez-faire er at ignorere alt dette.

## Litteratur

Ahlstrom-Vij, K. 2012, 'Why deliberative democracy is (still) untenable', Public Aff  airs Quarterly , vol. 26, no. 3, pp. 199-220.

- Djørup,  S.  &amp;  Kappel,  K.  2013,  'Th e  norm  of  disinterestedness  in science; a restorative analysis', SATS: Nordic Journal of Philosophy , Vol. 14, Issue 2, pp. 153-175
- Goldman, A. 2001, 'Experts: Which Ones Should You trust?' Philosophy and Phenomenological Research , Volume 63, Issue 1, pp. 85-110. Goldman,  A.  1999, Knowledge  in  a  social  world ,  Oxford  University Press, Oxford.
- Goodin, R.E. 2006, 'Th e Epistemic Benefi  ts of Multiple Biased Observers', Episteme , vol. 3 , no. 3 , pp. 166-74.
- Kappel, K. 2013, 'Videnskabens kultur. Hvorfor snyder forskere ikke mere, end de gør?' Bibliotek for Læger , nr. 205, pp. 135-53.
- Sunstein,  C.R.  2003, Why  societies  need  dissent ,  Harvard  University Press, Cambridge, Mass..
- Sunstein, C.R. 2006, 'Deliberating Groups versus Predictions Markets (or  Hayek's Challenge to Habermas)', Episteme ,  vol.  3,  no.  3,  pp. 192-213.

## Noter

1. I den forstand kan hån, spot og latterliggørelse have et ikke-strategisk sigte. Som en bedømmer har gjort opmærksom på, så kan hån, spot og latterliggørelse af et synspunkt afmontere andres strategiske kommunikation, så tilhængere tvinges til at argumentere for det, hvilket kan gøre eventuelle vanskeligheder i dette forehavende åbenbare for enhver. Hån, spot og latterliggørelse kan her være sproglige instrumenter, der er med til at give et incitament til at overholde normer for god debatadfærd.