Om metoden i normativ politologi
Forfattere: Lasse Nielsen
Tidsskrift: politik (2013-09-11)

## Om metoden i normativ politologi 1

Lasse Nielsen

Ph.d.-studerende, Institut for Statskundskab, Aarhus Universitet

Normativ  politologi  omhandler  en  del  af  statskundskaben, der beskæftiger sig med normative spørgsmål, og som søger at nå til normative konklusioner.  Den  normative  politologi  adskiller  sig fra den mere udbredte empirisk-funderede statskundskab, idet den har til formål at vurdere, evaluere og begrunde moralske principper, der fi  nder anvendelse i den politiske verden, snarere end at forsøge at forstå eller forklare denne. I denne artikel fremstilles et bud på en egentlig systematisk metode indenfor normativ politologi

Statskundskab eller politologi er den videnskabelige disciplin, der omhandler den politiske verden, dens strukturer og aktører, fænomener og institutioner. Med normativ politologi ønsker jeg at referere til den del af statskundskaben, der omhandler normative spørgsmål, og som søger at nå til normative konklusioner. Den normative politologi adskiller  sig  fra  den  mere  udbredte  empirisk-funderede statskundskab, idet den har til formål at vurdere, evaluere og begrunde moralske principper, der fi  nder anvendelse i den politiske verden, snarere end at forsøge at forstå eller forklare denne. Normativ politologi falder ind under den undertiden anvendte, men ofte lidt kejtede samlebetegnelse politisk teori , men er her igen forskellig fra de dele af politisk teori, som har til hensigt at forklare snarere end at vurdere og begrunde. Normativ politologi låner hermed fra den politiske fi  losofi  , men har alligevel sin berettigelse som en videnskabelig disciplin inden for det bredere felt af statskundskab. I denne artikel fremstiller jeg, hvad jeg ser  som  det  bedste  bud  på  en  egentlig  systematisk  me- tode inden for normativ politologi. Jeg gennemgår dens centrale elementer og argumenterer for, at den på afgørende punkter ligner metoder, vi kender fra andre dele af statskundskaben. Afslutningsvis diskuterer jeg metodens udfordringer og begrænsninger.

## Statskundskab som deduktiv disciplin

Typisk er statskundskab en deduktiv videnskab. Dvs., at den på baggrund af allerede kendte forhold, stammende fra eksisterende teori eller fra tidligere videnskabelige undersøgelser,  opstiller  testbare  hypoteser  om  endnu  ikke undersøgte forhold, som den så søger at be- eller afkræfte ved  inddragelse  af  målinger  af  den  'virkelige'  verden. Den  såkaldte  'hypotetisk-deduktive  metode'  (Popper 2002) kan således anses for at være en bred anvendelig samlebetegnelse for store dele af statskundskaben. Dette står i kontrast til den induktive eller eksplorative videnskab,  hvor  formålet  er  at  etablere  teori  på  baggrund  af data, snarere end den anden vej rundt. Dermed ikke sagt, at  induktiv  metode  er  uvidenskabelig  eller  ikke  har  en rolle at spille inden for statskundskaben. Tværtom; ofte anvendes induktive studier med bragende succes indenfor statskundskaben til  opsøgende  teoriudvikling  på  områder, hvor man ikke i forvejen har meget teoretisk viden, eller  til  at  uddybe  og  kvalifi  cere  allerede  konkluderede kausalsammenhænge (Andersen, Binderkrantz og Hansen  2010:  73-74).  Anvendt  således  er  induktive  studier altså ikke i modstrid med, men snarere et supplement til den deduktive statskundskab, og i mange nutidige politologiske  forskningsdesigns  går  induktive  og  deduktive studier hånd i hånd. Kigger man på det generelle billede, forholder det sig dog sådan, at den hypotetisk-deduktive metode  af  mange  anses  for  standard  fremgangsmåden inden for den politologiske videnskab. Denne opfattelse bekræftes af en analyse af artikler publiceret i tre førende politologiske  tidskrifter  fra  2001-2005,  på  baggrund  af hvilken Clarke og Primo påviser, at næsten halvdelen (46 procent) følger eller foreskriver den hypotetisk-deduktive metode (Clarke &amp; Primo 2007). Det får Clarke og Primo til  at  konkludere,  at  den  hypotetisk-deduktive  metode nutidigt  er  den  primære  fremgangsmåde indenfor politologiske studier.

Den hypotetisk-deduktive metode har følgende struktur:

- (i) Hypotese H opstilles på baggrund af eksisterende teori.
- (ii) Implikation I udledes af H og den tilhørende eksisterende teori.
- (iii) Ved undersøgelse  konstateres  enten I ,  hvorved H styrkes, eller ikke-I , hvorved H afkræftes.

Den hypotetisk-deduktive metodes succes står og falder med,  hvilke  grunde  man  kan  give  for  sin  konklusion om  hypotesen. Statskundskabens generelle  udgangspunkt som værende en empirisk videnskab foreskriver, at grundlaget for videnskabelige konklusioner stammer fra indsamling af data   (Klemmensen, Andersen og Hansen 2011:  19-21;  Hellevik  1999:  12).  Med  andre  ord,  man giver grunde for sine konklusioner ved at pege på, hvordan  verden  i  virkeligheden  forholder  sig.  For  eksempel kan  en  bekræftende  observation  af  en  på  baggrund  af teoretisk forudsigelse forventet vælgeradfærd som følge af en given mediebegivenhed give os grund til at acceptere visse (og afvise andre) teoretiske opfattelser af mediernes rolle i politik. Lad os kalde sådanne grunde empirisk baserede grunde .

Selvom det utvivlsomt forholder sig sådan, at mainstream statskundskab primært er interesseret i empiriske forskningsspørgsmål,  skal  man  være  påpasselig  med  at gøre empirisk baserede grunde til en politologisk stereotyp. Indenfor den normative del af politologien kan det være svært at give sådanne empirisk baserede grunde, og det vil i de fl  este tilfælde også være meningsløst. Hvis man eksempelvis  ønsker  svar  på,  hvilken  fordelingsstruktur der er den mest retfærdige, og dermed hvilken et retfærdigt samfund burde foretrække, er det svært at forestille sig, at empiriske målinger kan udgøre et legitimt grundlag  for,  hvad  end  konklusionen  måtte  være.  Problemet er, at den normative videnskab på sin vis er interesseret i verden, som den burde være, og det giver således ikke altid mening at henvise til, hvordan verden i virkeligheden ser ud.  Det  betyder  ikke,  at  den  normative  politologi  kan tillade sig ikke at forholde sig til gældende fakta, og heller ikke, at den ikke gør det (Lippert-Rasmussen 2011). Det betyder  bare,  at  der  er  visse  spørgsmål,  som  fakta  ikke kan hjælpe os med at besvare. Den normative politologi omhandler i særdeleshed denne type spørgsmål.

I  stedet  peger den normative politologi ofte på evaluative grunde for at nå sine konklusioner. Med evaluative grunde skal jeg her forstå grunde, der baserer sig på etiske overbevisninger, normative principper og teorier. Jeg skal i det følgende gå mere i dybden med, hvad dette er, og hvordan det mere specifi  kt kommer til udtryk, men lad mig her først fremlægge den helt grundlæggende påstand, at de evaluative grunde er relevante, fordi de er de bedst egnede til at legitimere konklusioner på normative forskningsspørgsmål. Det er således ikke, (bare) fordi der ikke er data til rådighed, at man tyr til denne form for begrundelse, men fordi man anser sådanne grunde som de  mest  (og  i  mange  tilfælde  de  eneste)  valide  grunde til at komme med normative konklusioner. Som vi skal se  i  denne  artikel,  er  anvendelsen  af  evaluative  i  stedet for empirisk baserede grunde fuldt kompatibel med den hypotetisk-deduktive karakter, som tilskrives størstedelen af den politologiske forskning.

## Den normative politologis metode: At give evaluative grunde

I  en  meget  populær  forelæsningsserie  om  retfærdighed indleder Harvard fi  losoff  en Michael Sandel sin introducerende  forelæsning  med  nogle  generelle  betragtninger om den normative fi  losofi  s væsen og virke. 'Filosofi  en', fortæller han, 'belærer os og foruroliger os ved at konfrontere os med det, vi allerede ved […]. Den fungerer ved at tage det, vi allerede ved fra velkendte situationer, som vi ikke  sætter  spørgsmålstegn  ved,  og  gøre  det  mærkeligt […]. Filosofi  en fremmedgør os fra det velkendte; ikke ved at tilføre ny information, men ved at invitere til og ved at fremprovokere en ny måde at anskue på.' 2 Citatet fortæller  os  ikke  meget  om en egentlig videnskabelig metode som sådan (forstået som en klart struktureret fremgangsmåde, som videnskaben bør følge), eller om hvordan fi  losofi   praktiseres eller bør praktiseres. Alligevel forholder citatet  sig  til  den  grundæggende  fremgangsmåde,  der  i nyere tid anvendes inden for store dele af den politiske fi  losofi   og politisk teori.

Citatet indeholder tre væsentlige elementer. For det første at der tages udgangspunkt i det allerede velkendte; for det andet at målsætningen er at nå frem til en ny anskuelse eller en ny måde at anskue på; og endeligt for det tredje, at denne målsætning opnås, uden at der tilføres ny information. De første to elementer virker ikke til at være særlige egenskaber for den normative videnskab, taget i betragtning hvad jeg ovenfor har sagt om statskundskabens  grundlæggende  brug  af  den  hypotetisk-deduktive metode. De fl  este  former  for  politologisk  videnskab  tager udgangspunkt i teoretisk baserede antagelser om den verden eller de objekter, de undersøger, og søger på den baggrund at fremsætte mere eller mindre provokerende og i  øjenfaldende  hypoteser,  og  i  kraft  af  disses  be-  eller afkræftelse søger man så at fremtvinge en ny anskuelse  af  det  undersøgte.  De  første  to  elementer,  jeg  har fremhævet, synes således bare at henvise tilbage til den deduktive  videnskabelige  fremgangsmåde.  Det  særligt karakteristiske for den normative videnskab er det tredje element, som Sandel fremhæver, at den når frem til sine konklusioner (sine nye måde at anskue på) uden at tilføre ny information. Sandel understreger hermed den normative videnskabs afhængighed af at kunne begrunde sine konklusioner uden henvisning til data.

Det ville så være naturligt at spørge, hvordan den gør dette.  Det  korte  svar  er,  at  den  fremstiller  og  evaluerer grunde, baseret på et allerede eksisterende system af normative  overbevisninger.  Den  normative  politologis  metode fungerer ved, at man tager udgangspunkt i sine mest sikre etiske betragtninger, domme eller synspunkter, og konfronterer  disse  med  generelle  normative  principper eller teorier, med henblik på at se, hvor der er bedst overensstemmelse. Af de mere generelle principper og teorier kan man så igen udlede etiske implikationer, nye synspunkter og betragtninger, som følger af teorierne, indtil man til sidst har et kompliceret, men etisk funderet system af principper, teorier og domme. Idéen er så, at disse gentagende kan testes imod nye synspunkter, principper og  teorier  med  det  formål  at  undersøge,  om  systemets dele  skal  afvises,  revideres  eller  nytænkes.  Metoden  er udtryk for en kohærentisme , hvor alle normative elementer i  det  givne  system  konstant  udfordres  og  evalueres  på baggrund  af  deres  sammenhæng  med  andre  normative elementer og med systemet i sin helhed (Daniels 1979; Lippert-Rasmussen 2005). Ingen synspunkter, principper eller  teorier  er  i  udgangspunktet  immune  for  revision, men systemets sammenhængskraft centreres om de elementer, der indeholder den største grad af sikkerhed.

Den normative politologis metode giver grunde for sine konklusioner ved at henvise til, hvad der ville være fornuftigt at acceptere eller konkludere i henhold til de givne omstændigheder. Her er det essentielt, at 'fornuften' er en repræsentativ fornuft; ikke én konkret persons opfattelse. Pointen er, at for at kunne være en tilstrækkelig ambassadør for 'fornuften' i sin abstrakte form, må en person frigøre fra de partikulære omstændigheder, der gør ham ude af stand til at anskue de normative problemstillinger fra en fornuftig synsvinkel. I den moralfi  losofi  ske tradition,  forekommer  fornuftens  ambassadør  i  forskellige  former (fra Platons personifi  ceringer af Sokrates til utilitarismens  henvisning  til  den  upartiske  tilskuer).  I

nyere tids normative politologi forefi  ndes fornuftens ambassadør som oftest ved at involvere læseren på en måde, der gør ham til repræsentant for den almene fornuft. Man baserer  sig  på  alment  kendt  logik,  og  går  frem  ved  at henføre læseren til det grundlæggende fornuftige i at acceptere det foreliggende argument. Betragt som eksempel, Ronald Dworkins kritik af princippet om velfærdslighed (Dworkin 1981). Dworkin beder læseren forestille sig en person, Louis, som har ekstremt dyre præferencer. Med mindre Louis har adgang til strandhjejle æg og dyre vine, vil han ikke have samme grad af velfærd (tilfredshed  eller  ønskeopfyldelse)  som  andre,  og  da  princippet om velfærdslighed foreskriver, at folk alt andet lige har lige velfærd, følger det af princippet, at Louis skal have tildelt en større andel af samfundets ressourcer end andre. Dworkin henviser til den almene fornuftige persons skepsis  i  henhold  til  denne  implikation,  og  konkluderer  på den baggrund, at vi må forkaste princippet om velfærdslighed.  De  normative  grunde,  som  Dworkin  her  i  særdeleshed og den normative politologi som helhed giver, får således deres legitimitet fra at være alment acceptable blandt fornuftige personer. I det følgende afsnit skal jeg kort skitsere John Rawls' refl  ekterede ligevægt , som anses for  standardmetoden indenfor normativ statskundskab, samt  Martha  Nussbaums  såkaldte interne  essentialisme . Begge metoder anser jeg for versioner af den normative politologis metode.

## To versioner, samme metode

Som nævnt er anvendelsen af evaluative grunde den altovervejende typiske fremgangsmåde indenfor den normative politologi. Selvom den fi  ndes i forskellige varianter og forskellene imellem disse løbende diskuteres, bygger de grundlæggende på den samme struktur, som ovenfor skitseret.  Da  mit  formål  her  er  at  redegøre  for  og  forsvare  metoden snarere end at diskutere dens forskellige udlægninger, vil det være tilstrækkeligt blot at bemærke et par forskellige udlægninger af metoden og at pointere, hvordan disse forholder sig til den grundlæggende struktur.  I  det  følgende  skal  jeg  fremhæve først John Rawls' refl  ekterede ligevægt som standardversionen indenfor den normative politologi og dernæst Martha Nussbaums interne essentialisme .

## Rawls' refl  ekterede ligevægt

Den grundlæggende mekanisme i Rawls' refl  ekterede ligevægt er en løbende afvejning af moralske domme og moralske principper og teorier imod hinanden. Udgangspunktet for at opnå refl  ekteret ligevægt er velovervejede moralske domme (eller intuitioner),  med  hvilket  Rawls mener, 'those rendered under conditions favorable to the exercise of the sense of justice' (Rawls 1971: 47). Vi bør altså se bort fra domme foretaget under forhold, der sandsynliggør moralsk fejlbedømmelse (så som at være under pres  eller  i  tidsnød,  når  vi  strategisk  sigter  på  at  opnå noget bestemt osv.). Når et sæt af sådanne velovervejede domme er konstrueret, bør det konfronteres med forskellige sæt af moralske principper, og genovervejes i lyset af disse på et højere abstraktionsniveau. For at eksemplifi  cere det lidt, kan man forestille sig, at man spørger sig selv: Hvilke generelle moralske principper er det, jeg referer til, når jeg foretager disse moralske vurderinger? Det kan være, at nogle af de domme, man i udgangspunktet havde foretaget, skal revideres på baggrund af de principper,  man  kommer  frem  til.  Ligeledes  er  det  muligt,  at nogle af principperne må tilpasses de domme, man kom frem til, men på et givent tidspunkt vil man nå frem til et 'match' imellem principper og velovervejede moralske vurderinger.

Man kan anse denne umiddelbare sammenhørighed mellem domme og principper som en 'snæver' refl  ekteret ligevægt  (Daniels  1979:  257).  En  mere  'bred'  refl  ekteret ligevægt opnås, idet sammenhørigheden af moralske domme og principper også bliver informeret af en række af teorier om gældende baggrundsforhold, så som teorier om den menneskelige persons kapaciteter og om regler og normer for social interaktion (Daniels 1979: 260), og revideret  på  baggrund  af  disse.  Den  brede  refl  ekterede ligevægt  opstår  så  som  en  sammenhørighed  på  tre  forskellige  niveauer  af  henholdsvis  velovervejede  domme, moralske principper og baggrundsteorier, og en løbende evaluering  og  potentiel  revidering  er  mulig  (og  måske endda påkrævet) på samtlige niveauer.

Bredt forstået kan den refl  ekterede ligevægt opfattes som et kohærent system af normative enheder (hhv. velovervejede  domme,  moralske  principper  og  baggrundsteorier). Det betyder også, at systemets fundament ligger i enhedernes sammenhæng. Visse enheder vil være stærkere funderet i systemet end andre, grundet at de enten har en meget stærk relation til andre enheder eller har relationer til  mange af de andre enheder. Man kan rimeligvis beskrive dem som systemets 'nodalpunkter', for at bruge en reference  til  general  videnskabsteoretisk  kohærentisme. At afskrive sådanne kerneelementer (eller nodalpunkter) vil  kræve  omfattende  revisioner  af  systemet  (og  de  andre  elementer  heri),  og  netop  dette  giver  disse  elementer  et  stærkt  fundament.  Et  eksempel  er  den  moralske dom: 'det er forkert at forvolde skade på andre personer uden grund'. De fl  este vil dele denne opfattelse i al dens umiddelbarhed, uden at behøve at henvise til nogen form for teori eller moralsk princip. Og at afvise den synes at kræve omfattende revideringer af vores moralske system af domme, teorier og principper. For eksempel ville det kunne kræve, som Daniels pointerer, at vi forestiller os en verden med en noget anderledes opfattelse af det at være en 'person' end vores gængse (Daniels 1979: 267).

Når vores velovervejede domme og moralske principper  i  lyset  af  de  relevante  baggrundsteorier  mødes  i  en refl  ekteret ligevægt, bør denne udfordres ved at konfrontere en lang række tænkelige scenarier af både aktuel og hypotetisk karakter, for at undersøge, om den etablerede ligevægt har acceptable implikationer i disse og lignende situationer (Rawls 1971: 52; Daniels 1979; Lippert-Rasmussen 2011: 299). Hvis implikationerne er acceptable, giver det os yderlige grund til at hævde netop dette system af domme, teorier og principper. Hvis implikationerne er uacceptable har vi grund til at overveje, om vi bør revidere systemets  enheder,  dvs.,  vores  domme,  principper  eller teorier. Vi kan her se, hvordan refl  ekteret ligevægt som udtryk for den normative politologiske metode, anvender den selv samme hypotetisk-deduktive logik, som også den empiriske statskundskab følger.

- (i) Hypotese H opstilles på baggrund af eksisterende system af velovervejede domme, moralske principper og teorier om gældende baggrundsforhold.
- (ii) Implikation I udledes  af H samt  eksisterende  system
- (iii) Ved  undersøgelse  konstateres  enten  accept  af I , hvorved H styrkes,  eller  accept  af ikke-I ,  hvorved H afkræftes.

Hypotesen H udgøres  her  af  det  princip  eller  den  moralske  regel,  som  vi  ønsker  at  udfordre.  Implikationen I udledes  som  en  konsekvens  af  det  moralske  princip  i hypotesen, og undersøgelsen udgøres af en vurdering af, hvorvidt det ville være rimeligvis fornuftigt at acceptere I .

Det vil her være nyttigt med et eksempel, så lad mig helt kort vende tilbage til Dworkins Louis, som har ekstremt  dyre  præferencer  (Dworkin  1981).  Lad  den  moralske  regel,  vi  ønsker  at  undersøge  sige  følgende: En situation  er  retfærdig,  hvis  og  kun  hvis  alle  er  stillet  lige med hensyn til velfærd . Denne regel udgør hypotesen H i vores deduktive model. En implikation I af denne regel er, at der, for at en given fordeling kan siges at være retfærdig (dvs., at alle har samme grad af velfærd), kræves omfordeling af ressourcer, således at folk med ekstremt dyre præferencer tildeles en større andel af ressourcer end andre (og end hvad der svarer til deres 'lige andel'). Da implikationen I er  uacceptabel (ifølge Dworkin), bør vi revidere  eller  afvise  den  moralske  regel  om  velfærdslighed. Dette siger i sig selv ikke noget om, hvordan vi bør revidere reglen, eller om hvilken regel vi skal foretrække i stedet, men det fortæller os i det mindste noget om, hvad en moralsk regel, hvis implikationer vi burde acceptere, skal være i stand til. Dworkins pointe er her, at den ikke bør være afhængig af variation i individuelle præferencer. 3 Teoretikere,  der  modsat  Dworkin  anser  reglen  om  velfærdslighed for at være en mere sikker etisk betragtning, må som alternativ drage den konklusion, at vi må revidere vores intuition om Dworkins eksempel, således at I ikke anses for uacceptabel.

## Nussbaums interne essentialisme

I  sit  arbejde  med  at  forsvare  og  videreudvikle  Amartya Sens  kapabilitetsteori  præsenterer  Martha  Nussbaum en  objektiv  liste  af  ti  centrale  kapabiliteter  (Nussbaum 2000:  78-80,  2006:  76-78;  2011:  33-34).  Pointen  er ifølge Nussbaum, at listen udgør kapabiliteter, der er en så fundamental del af det menneskelige liv, at et liv foruden  en  hvilken  som  helst  af  dem  vil  kunne  betegnes som  et  umenneskeligt  eller  uværdigt  menneskeligt  liv. For  at  kunne  begrunde  denne  kritiske  vigtighed  af  de pågældende kapabiliteter, behøver Nussbaum en form for pålidelig  begrundelse,  og  ligesom  andre  repræsentanter for  den  normative  politologis  metode,  henviser  hun  til evaluative grunde for at acceptere sit perspektiv.

I  sine  tidligere værker, gør hun dette ved at opstille en moralsk funderet intern essentialisme. For eksempel skriver hun (1988: 177):

'for Aristotle, as text clearly shows, the question as to whether a certain function is or is not part of our human nature is a certain special sort of evaluative question, namely, a question about that function is so important that a creature who lacked it would not be judged to be properly human at all. This question is answered like any other Aristotelian ethical question: namely, by looking at the evaluative beliefs of the many and the wise'.

Som  citatet  viser,  mener  Nussbaum  begrundelsen  skal fi  ndes ved at henvise til moralske vurderinger, der for det første vinder bred appel og for det andet, ligesom Rawls' initiale moralske domme, er velovervejede. Dette kan ses som et eksempel på at inddrage den almene menneskelige fornuftig, hvorved hun søger at fi  nde rimeligt grundlag for acceptable konklusioner, uden at inddrage empiriske iagttagelser, observationer eller lignende af mere faktuel karakter. Denne praksis kan retfærdiggøres, mener hun, som hun skriver andetsteds, fordi (1992: 208):

'Human nature cannot, and need not, be validated from the outside, because human nature just is an inside perspective, not a thing at all, but rather the most fundamental and broadly shared experiences of human beings living and reasoning together.'

Selvom  citatet  her  afslører,  at  Nussbaum  ikke  mener, at  de  centrale  menneskelige  kapabiliteter  i  tilstrækkelig grad kan retfærdiggøres på et databaseret grundlag, så er der faktisk foretaget empiriske studier (baseret på spørgeskemadata),  som  dokumenterer,  at  vigtigheden  af  de pågældende kapabiliteter, der er at fi  nde på Nussbaums endelige liste, i overvejende grad bekræftes af personers oplevelse af, hvad der udgør kritiske aspekter af et menneskeligt  liv  (Wolff    &amp;  de-Shalit  2006).  Man  kan  vel sige, at Nussbaums interne essentialisme herved er blevet eksternt bekræftet. Ikke desto mindre gør Nussbaum det her klart, at den afgørende begrundelse for hendes liste udgøres af ikke-data baseret grunde af evaluativ karakter.

I  sine  senere  værker  hævder  Nussbaum,  at  det  metodiske udgangspunkt for hendes udvikling af kapabilitetsteorien er fuldt kompatibelt med Rawls' refl  ekterede ligevægt, og at hun tilskriver sig denne form for abstrakt metode, som jeg anser for standard versionen af normativ  politologisk  metode  (Nussbaum  2000:  102;  2006: 5).  Selvom fl  ere  har  anset  dette  for  et  metodisk skifte i Nussbaums arbejde, 4 mener jeg, at det snarere må betragtes som et skifte i perspektiv og en indrømmelse af den nødvendige vigtighed af Rawls' refl  ekterede ligevægt, end det er et egentligt skift i metode. Pointen er, at den interne essentialisme sådan set er bibeholdt i Nussbaums værker, idet hun stadig arbejder ud fra en teoretisk kerne af centrale  menneskelige  kapabiliteter,  som  er  konstrueret  og udviklet på baggrund af (ide)historisk og fi  losofi  sk praksis,  selvom hun tilegner sig Rawls' refl  ekterede ligevægt som den afgørende 'proces', der løbende skal udfordre og teste dette normative teoretiske udgangspunkt (2011: 77).  I det mindste skulle det gerne fremgå af min korte gennemgang her, at både Rawls' refl  ekterede ligevægt og Nussbaums  interne  essentialisme  er  sammenfaldende  i den forstand, at de går frem ved at henvise til evaluative grunde,  hvis  validitet  hviler  på,  at  de  er  acceptable  for den  alment  fornuftige  person.  Lighedspunkterne  på  de to synes for mig større end forskellene i det perspektiv.

## Om tankeeksperimenter og at bruge 'intuitioner' som data

Som  det  fremgår  af  vigtigheden  af  at  give  evaluative grunde,  spiller  'intuitioner'  en  væsentlig  rolle  for  den normative politologis metode. Bekræftelsen eller tilbagevisningen af et givet moralsk princip bygger typisk på en intuitiv vurdering af, hvorvidt implikationen I er acceptabel. Det er vigtigt at bemærke, at 'intuition' her ikke referer  til  ordets  dagligdags  betydning  af  'umiddelbar mavefornemmelse' (Daniels 1979: 271), eller noget, der særligt tilskrives den fi  ntfølende kvindelige dømmekraft, men igen henviser til velovervejede moralske vurderinger eller domme. Endvidere ligger der også i 'det intuitive' i  denne  forstand,  at  det  som  regel  er  bredere  end  blot den enkeltes vurdering, men snarere referer til en fælles intuitiv kraft (eller igen, hvordan den alment fornuftige person ville respondere på en given situation).

En  typisk  måde  at  teste  moralske  principper  imod intuitionen  er  at  opstille  tankeeksperimenter.  Idéen  er, at  fordi  principperne  er  udtryk  for  almengyldige  regler er  det  nødvendigt  for  en  vurdering  af  deres  gyldigheds grænse, at teste deres implikationer i alle mulige situationer, hypotetiske som aktuelle (Lippert-Rasmussen 2011). Tankeeksperimenterne er typisk designet til at illustrere en bestemt implikation af det testede princip, og det vil som regel klart fremgå af eksperimentets kontekst, hvorvidt princippets implikation er 'intuitivt' acceptabel eller ej. Hvis dette ikke klart fremgår, er der meget der allerede her tyder på, at tankeeksperimentet ikke er tilstrækkelig succesfuldt. Lad mig fortsætte her med et par eksempler.

I  en  meget  anerkendt,  omend  omdiskuteret  artikel, retter  Elizabeth  Anderson  en  kritik  af  en  bestemt  retfærdighedsopfattelse,  som  hun  kalder held  egalitarisme , hvilende på et princip, der hævder, at det er uretfærdigt, hvis nogen er stillet dårligere end andre af grunde som de ikke selv har kontrol over. Anderson argumenterer blandt andet for, at held egalitarismen ikke er i stand til at anerkende, at selvskyldigt tilskadekomne har et retfærdigt krav  på  behandling,  selv  i  tilfælde  hvor  de  er  kommet alvorligt til skade, hvilket hun mener, at de fl  este vil fi  nde er for kynisk en retfærdighedsopfattelse. Andersons argument baserer sig på følgende tankeeksperiment (Anderson 1999: 295-296):

'Consider an uninsured driver who negligently makes an illegal turn that causes an accident with another car. Witnesses call the police, reporting who is at fault; the police transmit this information to emergency medical technicians. When they arrive at the scene and fi  nd that the driver at fault is uninsured, they leave him to die by the side of the road. According to Rakowski's doctrine, this action is just, for they have no obligation to give him emergency care. No doubt, there are sound policy reasons for not making snap judgments of personal responsibility at the scene of an emergency. The best policy is to rescue everyone and sort questions of fault out later. But this is of no help to the luck egalitarian. There is the uninsured driver, hooked up to a respirator, fi  ghting for his life.

A judicial hearing has found him at fault for the accident. According to Rakowski, the faulty driver has no claim of justice to continued medical care. Call this the problem of abandonment of negligent victims. '

Andersons argument følger en modus tollens form, dvs., det bygger på en logisk gyldig struktur, som vi også kender fra fremgangsmåden i den hypotetisk-deduktive metode:

- (a) Hvis H , så I
- (b) Ikke I
- (c) Ergo: Ikke H .

Den første præmis (a) er hypotetisk og bygger på en påstand om følgen af implikationen I fra hypotesen H . Den anden præmis (b) afviser implikationen I . Og konklusionen (c) følger af accepten af de to foregående præmisser, dvs., man kan umuligt afvise (c), hvis man accepterer (a) og (b). Overført på Andersons argumentation:

- (a) Hvis  ( H )  held  egalitarismen  er  holdbar,  så  ( I )  er det retfærdigt at afslå hjælp til selvskyldigt tilskadekomne
- (b) Det er ikke ( I ) retfærdigt at afslå hjælp til selvskyldigt tilskadekomne
- (c) Ergo: ( H ) held egalitarismen er ikke holdbar.

Andersons  tankeeksperiment  er  designet  til  at  underbygge den normative præmis (b), hvilket vil sige at vise, at det ikke er retfærdigt at afstå hjælp til selvskyldigt tilskadekomne. Hvorvidt dette lykkes hende er omdiskuteret og vældig interessant men udenfor mit fokus her. Bemærk dog at da argumentet er logisk gyldigt, dvs., at konklusionen følger af præmisserne, så kan det kun tilbagevises ved at forkaste enten (a), altså at I følger af H , eller (b), at vi bør forkaste I . Forsvarer for held egalitarisme har forfulgt begge strategier (Segall 2010a; 2010b; Voigt 2007). Pointen her var dog blot at vise, hvordan tankeeksperimenter anvendes til at teste hypotesers implikationer imod den alment fornuftige intuition.

Et kendetegn ved tankeeksperimenter er, at de er tanke eksperimenter.  Med  andre  ord  er  det  kun  fantasien, der  sætter  grænser  for,  hvilke  omstændigheder  eksperimentet skal indeholde. Dette kendetegn har fået fl  ere til at kritisere den undertiden meget kreative brug af tankeeksperimenter  for  at  gøre  den  politiske  teori  og  fi  losofi virkelighedsfj  ern og derfor begrænse dens anvendelighed i  realistiske sammenhænge (Elster 2011). Kritikken understreger vigtigheden af at forstå tankeeksperimenter og deres anvendelighed rigtigt , hvilket kan være svært nok, men som en kritik af selve brugen af tankeeksperimenter som sådan, er den utilstrækkelig. Pointen er, at fordi den normative politologi omhandler normative princippers  almengyldighed,  så  er  det  nødvendigt  at  forholde sig til disses implikationer både i aktuelt realistiske og i hypotetisk mulige scenarier. Lad mig igen her konsultere et eksempel.

I et forsøg på at udfordre, hvad han kalder 'selvejerskabstesen', opstiller Kasper Lippert-Rasmussen følgende scenarie, der er en revideret udgave af et mere traditionelt eksempel, som i modsætning til hans har til formål at  forsvare  selv  samme  tese.  Lippert-Rasmussen  skriver (Lippert-Rasmussen 2008: 98):

'[...] let us consider an eye redistribution scheme in which half the population is born with two pairs of eyes and the other half with no eyes. In sighted individuals, one pair of eyes is located normally and fulfi  lls the usual function. The other pair is located inside the human body, say, in the shoulder. Although this latter pair would enable those who have them to see if they were surgically moved to the eye sockets, they play no role where they are. Indeed they cannot perform any visual or other bodily function without being moved. Suppose further that the body of a person born with two pairs of eyes will expel the spare pair when that person reaches twenty years of age. The pair can then easily be reabsorbed into the shoulder of its owner, or the owner can transfer his spare eyes to a blind person. Typically people will feel alienated from their spare pair of eyes in the same way that the main character in Sartre's Nausea , Antoine Roquentin, feels alienated from his hand when he perceives it as a crab lying on its back moving its legs and claws. As it happens the state implements a compulsory redistributive scheme in which whenever a person's body expels a nonoperative pair of eyes, these are appropriated and transplanted into a blind person, giving him normal sight.'

Konfronteret  med  dette  scenarie,  konkluderer  LippertRasmussen,  ville  de  fl  este  fi  nde, 5 at  der  ikke  er  noget moralsk forkert i en omfordeling af øjne, men dette synspunkt  er  uforeneligt  med  selvejerskabstesen,  og  derfor udgør  eksemplet  her  en  udfordring  for  denne  tese.  Så eksemplet  her  anvendes  til  at  illustrere,  at  selvom  man sagtens kan forestille sig situationer, hvortil selvejerskabs- tesen synes at give de rigtige svar, så kan man ligeledes forstille sig situationer, hvor den giver uacceptable svar. At det pågældende eksempels kontekst er langt fra, hvordan  vores  verden  reelt  ser  ud,  er  ikke  nødvendigvis  et problem for det principielle argument. Pointen er jo, at tankeeksperimentet er designet på en måde, der gør, at selvejerskabstesen  netop  burde  gøre  sig  gældende  i  den givne kontekst, og konklusionen bygger på, at når det så viser sig ikke at være tilfældet, så har vi gode grunde til at betvivle tesens gyldighed.

Tankeeksperimenter  kan  for  mange  virke  en  smule abstrakt og virkelighedsfj  ernt, men måske særligt derfor kan det være nyttigt at overveje, hvordan brugen af dem kan forstås i sammenligning med andre metodiske redskaber  indenfor  statskundskaben.  For  det  første  er  det nyttigt  at  tænke  på,  at  tankeeksperimenter  er eksperimenter ,  hvorfor  man  til  en  vis  grad  kan  sammenligne dem med anvendelsen af eksperimenter indenfor de mere empiriske  dele  af  statskundskaben.  Grundlogikken  i  et eksperiment er, at man manipulerer de uafhængige variable  og  måler  eff  ekten  af  denne  manipulation  på  den afhængige variabel (Andersen, Binderkrantz &amp; Hansen 2010: 76). På den måde kan man være sikker på årsagssammenhængens retning, og man har en rimelig robust indikator for, at forskelle målt på den afhængige variabel skyldes de manipulerede forhold ved de uafhængige variable. Selvom den normative politologis fokus ikke er på årsagssammenhæng,  kan  man  alligevel  genfi  nde  noget af  den  samme  logik  i  tankeeksperimenter.  Ved  at  manipulere  konteksten,  hvori  et  moralsk  princip,  man  er interesseret  i  at  undersøge,  fi  gurerer,  kan  man  vurdere princippets gyldighed på baggrund af dets implikationer. Også her gør det sig gældende, at man på grund af manipulationen (dvs., hvordan man har designet konteksten) kan være sikker på, at det netop er af det pågældende undersøgte princip, at implikationen følger. Selvom fokus er en smule anderledes, synes logikken at være den samme.

For det andet er det værd at bemærke, at brugen af konstruerede scenarier ikke er et metodisk redskab, der er særegent for den normative politologi. Indenfor visse nyere former for politologiske studier anvender man kontrafaktisk  logik  til  at  konstruere  supplerende  cases,  på baggrund af hvilke, og informeret af den mest plausible tilgængelige  teori  og  eksisterende  empiriske  resultater, man forudsigende forestiller sig, hvordan udfaldet i disse cases ville have været (Ragin &amp; Sonnet 2004; Skaaning &amp; Kvist 2010: 254). Ligesom med empiriske eksperimentelle design er man her interesseret i at afdække årsagssammenhænge og forklaringer, hvorimod den normative politologi er interesseret i, hvorvidt moralske principper og  regler  har  acceptable  implikationer.  Men  måske  det alligevel kan være med til at fj  erne en smule af det særligt eksotiske  og  fremmedgjorte  ved  anvendelsen  af  tankeeksperimenter,  at  kontrafaktisk  logik  rent  faktisk  også praktiseres andetsteds i politologien.

## Men intuitioner er jo ikke data …

Efter  at  have  skitseret  den  normative  politologiske  metode og forklaret og begrundet brugen af moralske intuitioner som udgangspunkt for en evaluering af moralske principper og regler, står det tilbage at overveje metodens begrænsninger. Her står det helt klart, at vores intuitioner, lige meget hvor stor tiltro til dem vi end måtte have, ikke  er  det  samme  som  egentlige  empiriske  målinger. Med andre ord, intuitioner er ikke data. Spørgsmålet er derfor, om intuitioner overhovedet er et pålideligt grundlag for videnskabelig argumentation, og om den normative politologi ender med at være for urealistisk til at fi  nde anvendelse i den konkrete politiske virkelighed.

En af de mest velkendte kritikker af den normative politologiske metode hævder, at intuitioner ikke udgør et pålideligt videnskabeligt grundlag. Moralske intuitioner kan ikke udfylde den rolle, som data spiller i empirisk videnskab, da man ikke har et ligeså pålideligt grundlag for at acceptere dem (Brandt 1998; Singer 2005). Problemet er,  at  selvom vores intuition i en given situation muligvis er overensstemmende med andre moralske intuitioner samt med vores bedste teorier og principper i et kohærent system, så er der ikke givet plausible grunde for, hvorfor vi skal acceptere dem. Sat på spidsen, sammenhængende fi  ktion er stadig bare fi  ktion (Daniels 1979: 269).

Jeg har her hverken plads eller snilde til at imødegå denne kritik fuldstændigt, men jeg skal i stedet kort skitsere, hvad jeg tror, er det bedste mulige svar. For det første hævder den normative politologiske metode ikke, at intuitioner skal udføre samme rolle, som data gør for empirisk videnskab. Tværtimod kan intuitioner, nok bedre karakteriseres  og  forstås  i  sammenligning  med  velfunderede teoretiske påstande (Daniels 1979: 270). Hvorvidt dette betyder, at vi ikke har pålidelige grunde til at acceptere dem, afhænger af, hvad vi lægger, i at noget er 'pålideligt'.  Det  er  åbenlyst,  at  den  normative  politologi  ikke baserer sig på den samme type pålidelighed som empirisk baseret videnskab. Empiriske observationer synes at have en karakter, der gør konklusioner baseret herpå forholdsvist  troværdige. Konklusioner af typen, 'jeg ved, at det var Butleren, for jeg så det selv' synes således langt stærkere end konklusioner baseret på evaluative grunde, fordi det er sværere at betvivle observationen end den moralske intuition.  Men selvom det muligvis betyder, at moralske domme indeholder en mindre grad af pålidelighed end empiriske observationer, betyder det ikke nødvendigvis, at de ikke er pålidelige. Bemærk at Rawls' refl  ekterede ligevægt tog afsæt i vores mest sikre moralske domme, dvs., der er altså ikke blot tale om henkastede mavefornemmelser eller kontingente synspunkter men velrefl  ekterede og rimeligt sikre moralske vurderinger. At forkaste dem er således ikke omkostningsfrit, men implicerer, at en lang række af andre overbevisninger, der står i relation hertil, må forskydes, revideres eller ligeledes forkastes. Selvom den samme pålidelighed ikke gør sig gældende her, som ved  empiriske  observationer,  så  er  spørgsmålet,  om  det ikke i virkeligheden er tilstrækkeligt pålideligt.

Bemærk endvidere,  at  den  normative  politologi  går hypotetisk deduktivt frem ved at give evaluative grunde, der  refererede  tilbage  til  disse  grundlæggende  moralske domme. Essensen af dette bliver, at den normative politologi bevæger sig fremad ved at give forsigtige hypotetiske konklusioner, der er åbne for den mulighed, at vores intuition er forkert. For eksempel kan Rawls' således ikke konkludere, at vi med nødvendighed må forkaste alle moralske principper, der tillader at forvolde skade på andre uden  grund.  I  stedet  kan  han  give  den  mere  beskedne konklusion, at hvis vi accepterer den grundlæggende moralske dom, at 'det er forkert at forvolde skade på andre personer uden grund', så må vi nødvendigvis forkaste alle moralske principper, der tillader dette. Med andre ord, argumentets holdbarhed bygger på det faktum, at vi ikke både  kan  acceptere  den  grundlæggende  moralske  dom (at ubegrundet skade på andre er forkert) og negationen af dens implikation (dvs., accept af moralske principper, der tillader ubegrundet skade), og at det så synes rimeligt åbenlyst, hvilken af de to mulige vurderinger, man skal holde fast i. I min optik udgør det et ret stærkt og pålideligt grundlag for videnskabelige konklusioner.

Et andet ben af kritikken hævder, at den normative politologi  grundet  dens  fokus  på  blot  ideelle  moralske principper  og  etiske  evalueringer  bliver  urealistisk,  forstået som fremmedgjort fra den egentlige politiske virkelighed. I kritikkens kerne ligger en bekymring omkring den normative politologiske videnskabs anvendelighed og derfor berettigelse, idet den ikke har fodfæste i egentlige politiske kendsgerninger (Dunn 1993: 132; Geuss 2008: 9; Galston 2010). Kritikken udtrykker et ønske om politisk realisme i normativ politologi, men selvom dette kan lyde umiddelbart appellerende, er det slet ikke givet, at en sådan realisme er et hensigtsmæssigt videnskabeligt ideal her.  I  det  omfang  den  normative  politologi  omhandler moralske principper og argumenter, som den på en systematisk, teoretisk og logisk baggrund forsøger at styrke eller afkræfte ved at give evaluative grunde for normative konklusioner,  er  der  på  sin  vis  helt  intentionelt  foretaget et fravalg af politisk realisme. Det var netop denne intention, der lå bag Rawls' udformning af den oprindelige position. Bagtanken er, at den politiske virkeligheds elementer af magtkamp og egennyttemaksimering udgør en uvelkommen støj eller bias på de normative evalueringer, som føder den normative politologis konklusioner, og som man derfor så at sige må 'kontrollere for', før man kan introducere sit egentlige normative argument. På et helt overordnet plan kan realisme-kritikken altså ses som et  oplæg  til  diskussion  om,  hvad  der  er  den  normative politologis endelige hensigt eller formål. Denne diskussion bør man tage seriøst, men for så vidt man accepterer, hvad jeg gør her, at den normative politologi har til hensigt at opstille og evaluere normative argumenter og konklusioner, så synes politisk realisme at være et noget malplaceret ideal.

Man kan så videre stille sig skeptisk overfor, om det overhovedet er muligt på denne måde at transcendere den politiske virkelighed og kontekst. Visse politiske teoretikere, der ofte omtaler sig selv som kontekstualister , afviser dette (Modood 2009). De hævder i stedet, at normative teorier udspringer af og derfor er uadskilleligt knyttet til den specifi  kke kontekst, som de forholder sig til (Modood 2009: 75). Problemet er ifølge kontekstualisterne, at man ikke meningsfuldt kan begrunde et synspunkt ved alene at appellere til generelle moralske principper og domme, idet disse får deres indhold fra den kontekst, de indgår i. Kontekstualismens kritik er en kærkommen og nyttig løftet pegefi  nger til normative politologi om at forholde sig til den konkrete politiske verden, den er en del af, og ikke forfalde til højpandet abstrakt moralfi  losofi  . Spørgsmålet er, hvor langt kritikken rækker. Hvis pointen er, at normativ politologi bør medtage relevant kontekstuel information og betingende faktorer for de principper og domme, som den appellerer til i sine vurderinger, er kritikken relevant men måske noget ukontroversiel. Langt det meste normativ politologi placerer nøjsomt sine argumenter i den politiske kontekst, de var tiltænkt (Lægaard 2009). Hvis kritikken omvendt går på, at moralske principper og domme slet ikke fi  nder anvendelse i specifi  kke kontekster, synes den at gå et skridt for langt. Som det er blevet gjort klart i denne artikel, anser den normative politologi ikke moralske principper og domme for at være abstrakte analytiske sandheder, men betragter dem som en del af et teoretisk funderet system, der konstant bør testes i og udfordres af specifi  kke situationer og kontekster,  og  som  derfor  bidrager,  ikke  ved  at  diktere  rigtigt og  forkert,  men  ved  at  give  evaluative  grunde  for  eller imod normative konklusioner. At sådanne grunde skulle være  indholdsløse  eller  på  anden  vis  diskvalifi  cerede grundet deres generelle abstrakte karakter synes for mig uholdbart.  Skulle  det  være  tilfældet,  synes  det  umuligt på systematisk vis at adressere normative spørgsmål, og normative konklusioner vil hermed reducere sig til simple enkeltsagsvurderinger (Lægaard 2010).

Som  sagt  har  jeg  her  ikke  forsøgt  (og  ingenlunde formået)  at  afvise  enhver  kritik  af  den  normative  politologiske  metode. Formålet var blot at nævne et par af de  indvendinger,  der  har  været  rejst  imod  metoden,  og forsøge at vise en mulig vej hen imod at imødegå dem. Tilbage står, at den normative politologiske metode i sin helhed  og  Rawls'  refl  ekterede  ligevægt  i  særdeleshed  er standardmetoden indenfor normativ politisk videnskab, og at denne går frem ved at følge en hypotetisk-deduktiv logik  med  udgangspunkt  i  velovervejede  og  rimeligvis sikre  moralske  domme, med henvisning til hvilke man kan give pålidelige evaluative grunde for sine normative konklusioner. Dette afrunder min gennemgang og diskussion af den normative politologiske metode.

## Referencer

- Andersen,  L.B.,  A.S.  Binderkrantz  &amp;  K.M.  Hansen  (2010).  'Forskningsdesign', i L.B. Andersen, K.M. Hansen og R. Klemmensen (red.) Metoder i Statskundskab , København: Hans Reitzels Forlag.
- Anderson, Elizabeth (1999). What is the Point of Equality? Ethics 109 (2): 287-337.
- Brandt, R.B. (1998). A Th   eory  of  the  Good  and  the  Right ,  New  York: Prometheus Books.
- Claassen, R. &amp; M. Düwell (2012) Th e Foundations of the Capability Approach: Comparing Nussbaum and Gewirth, Ethical Th eory and Moral Practice (Online First Published).
- Clarke, K.A. &amp; D.M. Primo (2007). 'Modernizing Political Science: A Model-Based Approach', Perspectives on Politics 5(4): 741-753.
- Daniels, N. (1979). 'Wide Refl  ective Equilibrium and Th eory Acceptance in Ethics', Th   e Journal of Philosophy 76(5): 256-282.
- Dunn, J. (1993). Western Political Th eory in the Face of the Future , Cambridge: Cambridge University Press.
- Dworkin, R. (1981). 'What Is Equality? Part 1: Equality of Welfare', Philosophy and Public Aff  airs 10(3): 185-246.
- Elster,  Jakob.  (2011).  'How  Outlandish  can  Imaginary  Cases  Be?', Journal of Applied Philosophy 28 (3): 241-258.
- Galston, W. (2010). 'Realism in Political Th eory', European Journal of Political Th eory 9(4): 385-411.
- Geuss,  R.  (2008). Philosophy  and  Real  Politics ,  Princeton:  Princeton University Press.
- Hellevik, O. (1999). Forskningsmetode i sosiologi og statsvitenskap , Oslo: Univeristetsforlaget.
- Klemmensen, R., L.B. Andersen &amp; K.M. Hansen (2011). 'At lave undersøgelser indenfor statskunskaben', i L.B. Andersen, K.M. Hansen og R. Klemmensen (red) Metoder i Statskundskab , København: Hans Reitzels Forlag.
- Lippert-Rasmussen,  K.  (2005).  'Erik  Rasmussens  værdirelativisme: Indhold og gyldighed', Politica 37(3): 274-286.
- Lippert-Rasmussen, K (2008). 'Against Self-Ownership: Th ere Are No Fact-Insensitive  Ownership  Rights  Over  One's  Body', Philosophy and Public Aff  airs 36(1): 86-118.
- Lippert-Rasmussen, K. (2011). 'Eksperimentel politisk teori?', Politica 43(3): 296-314.
- Lægaard, S. (2009). 'Moderate Secularism, Diff  erence Sensitivity and Contextualism: A Rejoinder to Modood', Politics 29(1): 77-81.
- Lægaard, S. (2010). 'Kendsgerninger og normativ politisk teori', Politica 43(3): 315-333.

- Modood,  T.  (2009).  'Moderate  Secularism  and  Multiculturalism', Politics 29(1): 71-76.
- Nussbaum, M. (1988). 'Nature, function, and capability: Aristotle on political distribution', Oxford Studies in Ancient Philosophy ,  Supl. vol 1: 145-184.
- Nussbaum, M. (1992). 'Human functioning and social justice: In defense of Aristotelian essentialism', Political Th eory 20(2): 202-246.
- Nussbaum, M. (2000). Women and Human Development. Cambridge MA: Cambridge University Press.
- Nussbaum, M. (2006). Frontiers of Justice. Cambridge MA: Th e  Belknap Press of Harvard University Press.
- Nussbaum, M. (2011). Creating Capabilities. Cambridge MA: Th e Belknap Press of Harvard University Press.
- Popper, K. (2002). Conjectures and Refutations , London: Routledge.
- Ragin, C. &amp; J. Sonnet (2004). 'Between Complexity and Parsimony: Limited Diversity, Counterfactual Cases and Comparative Analysis', i S. Kropp &amp; M. Minkenberg (red) Vergleichen in der Politikwissenschaft , Wiesbaden: VS Verlag für Sozialwissenschaften.
- Rawls, J. (1971). A Th eory of Justice , Cambridge MA: Th e Belknap Press of Harvard University Press.
- Segall, S. (2010a). Health, Luck, and Justice. Princeton: Princeton University Press.
- Segall, S. (2010b). Is Health (Really) Special? Health Policy between Rawlsian and Luck Egalitarian Justice. Journal of Applied Philosophy (4): 344-358.
- Singer, P. (2005). 'Ethics and Intuitions', Journal of Ethics 9: 331-351.
- Skaaning,  S.  &amp;  J.  Kvist  (2010).  'Konfi  gurationelle  komparative  metoder',  i  L.B.  Andersen,  K.M.  Hansen  og  R.  Klemmensen  (red) Metoder i Statskundskab , København: Hans Reitzels Forlag.
- Voigt, K. (2007). 'Th e  Harshness Objection: Is Luck Egalitarianism Too Harsh on the Victims of Option Luck?', Ethical  Th eory  and Moral Practice 10: 389-407.
- Wolff  ,  J.  &amp;  A.  de-Shalit  (2006). Disadvantage ,  Oxford: Oxford University Press.

## Noter

1. Jeg  skylder  stor  tak  to  anonyme  fagbedømmere,  desforuden Kasper Lippert-Rasmussen, Søren Flinch Midtgaard, Morten Brænder, Kristian Jensen, David Vestergaard Axelsen, Andreas Albertsen og Per Mouritsen for nyttige kommentarer.
2. Citat fremstår her i egen fri oversættelse (original kan fi  ndes her: http://www.justiceharvard.org/2011/03/episode-01/#watch, efter 17 min., 50 sek.).
3. I litteraturen fi  ndes forskellige bud på alternative regler, som overholder dette. De mest anerkendte erstatter 'velfærd' med enten ressourcer, kapabiliteter eller mulighed for velfærd.
4. Se for eksempel Claassen &amp; Düwell 2012.
5. Bemærk her, at Lippert-Rasmussen her med henvisning til de fl  este helt  i  overensstemmelse med den normative politologiske metode henviser til den alment fornuftige ambassadør, ligesom Nussbaums 'the many and the wise', den upartiske tilskuer osv.