Forord
Forfattere: Redaktionen Kultur & Klasse
Tidsskrift: kok (2003-04-29)

## Forord

Romanen er en genre med mange ansigter. Nogle har sammenlignet den med et  arkiv,  andre  med  et  karneval  og  andre  igen  med  et  parlament.  Den  er flerstemmig, og mens nogle stemmer tydeligvis føler sig hjemme i romanens rum,  er  der  andre  stemmer, som  reagerer mod at  blive indrulleret i  dette rum.  Og  ligesom  stemmerne  brydes i romanen,  brydes  meningerne om romanen. Romanen er »livets egen lyse bog«, hævder f.eks. D.H. Lawrence i en højstemt hyldest til denne alsidige og næsten almægtige genre. Nej, romanen  er  død,  lyder  det  omvendt  hos  Roland  Barthes  og  mange  med  ham. Romanen er et redskab for udforskning af vores livsverden, har bl.a. Michel Butor og Milan Kundera erklæret. Nej, romanen, i hvert fald i dens gængse form, er et redskab for autoritær beherskelse af vores livsverden, returnerer Philippe Sollers. Meningerne brydes om romanen, og man har eksperimenteret  med  uromaner  og  antiromaner  og  multiromaner  i  vidt  forskellige forsøg på at komme ud over det, der er blevet kaldt romanens krise.

Men, krise  eller  ej,  romaner  skrives  der  stadigvæk,  og  målet  for  dette nummer af K&amp;K er  at  trække  nogle  linjer  gennem  den  moderne  romans udvikling - fra Jean-Paul Sartre, der  i 1938 undsiger romanen i romanen Kvalme ,  til  Don  Delillo,  der  i  1997  skriver  efterkrigstidens  amerikanske mentalitetshistorie i romanen Underverden .

Sartre  og  DeLillo  får  her  følgeskab  af  tysksprogede  forfattere  som Günter Grass, Thomas Bernhard og Marcel Beyer, fransksprogede forfattere som  Michel  Butor  og  Maurice  Blanchot,  engelsksprogede  forfattere  som Thomas Pynchon, Bruce Chatwin og Michael Cunningham, den tjekkiske forfattere Milan Kundera og den tyrkiske forfatter Orhan Pamuk. 1

Der er ingen tvivl om, at alle de nævnte forfattere er centrale skikkelser i den moderne romans historie, men der er heller ingen tvivl om, at andre forfattere med lige så stor ret kunne være trukket frem i denne sammenhæng. Det princip, som har bestemt udvalget, er i al sin enkelhed: Lystprincippet. Bidragyderne er blevet bedt om at vælge sig en roman, som efter deres skøn er  central,  signifikant,  nybrydende  eller  simpelthen  bare  skidegod  -  og begrunde hvorfor.

1. Udover de 14 forelæsninger, som her publiceres, er endnu 3 forelæsninger fra den nævnte forelæsningsrække blevet publiceret: Lise Busk-Jensen: »Bugtalen som  udvej. A.S.Byatts postmoderne Besættelse « kan læses i K&amp;K 92, og Martin Zerlangs forelæsninger om Juan Rulfos Pedro Páramo og Gabriel García Márquez' Hundrede års ensomhed indgår i bearbejdet form i bogen Fem magiske fortællere -  og et  rids af  romanens  historie  i Latinamerika , Kbh. 2001.

Analyserne er først blevet »afprøvet« ved en forelæsningsrække på Institut for Litteraturvidenskab, KUA, men har naturligvis undergået en større eller mindre forvandling ved overføringen til den skrevne form. Og de er her blevet indrammet af to artikler, som sætter såvel romaner som analyser ind i en større sammenhæng, indledningsvis gennem en romanhistorisk oversigt og  afslutningsvis  gennem  en  oversigt  over  centrale  positioner  inden  for romanforskningen.

8