Frederik Stjernfelt: Syv myter om Martin Luther (Gyldendal, 2017)
Forfattere: Per Damgaard Pedersen
Tidsskrift: dttk (21-11-2017)

## Syv myter om Martin Luther Frederik Stjernfelt Gyldendal, 2017 176 sider

## Anmeldt af Per Damgaard Pedersen

Forfatteren er professor i semiotik og skribent ved Weekendavisen. Bogen udmærker sig ved sin påståelighed og sine problemer. Der er to store problemer. For det første eksistensen af dem, den er skrevet op  imod.  Findes  de  i  virkeligheden  eller blot  i  polemikken?  For  det  andet  eksistensen af den Martin Luther, som bogen præsenterer: Fandtes han, eller er han en grotesk forvrængning?

Derudover er der en lang række mindre problemer, som jeg vil lade ligge her, idet  jeg  regner  med  at  dette  tidsskrifts læsere er så fortrolige med Luther, at de selv vil bemærke dem. Det drejer sig om citater, der virker lidt for løsrevet fra deres  sammenhæng. Begreber, som kun er halvt  forstået  (for  eksempel  vilje  og  fornuft).  Og  spørgsmålet  om  Stjernfelt  virkelig har læst de skrifter, han henviser til (det trænger sig særligt på, hvor bondeoprøret omtales).

Forordet,  der  ser  frem  imod  festlighederne  i  anledning  af  reformationens

500-årsdag, har profetisk karakter. Stjernfelt  forudsiger,  at  vi  bliver  underholdet med, hvordan Luther, denne djærve  bondesøn,  turde  gå  op  mod  pavekirken,  og  profeterer,  at  »vi  vil  også  høre om, hvordan Luther er det demokratiske Europas fader, hvordan Luther har opfundet  moderniteten  og  friheden,  hvordan Luther har indført skellet mellem stat og kirke, ja, hvordan han er selve forudsætningen for det moderne Danmark» (11).

Alt  sammen  blot  moderne  myter  og sagn,  der  ikke  har  hold  i  virkeligheden. Efter  et  biografisk  afsnit  om  Luther  behandler de følgende kapitler myterne en for en:

1. Luther indførte religions-, ytrings-, og tankefrihed
2.  Luther indførte skellet mellem stat og kirke
3. Luther  bidrog  til  demokratiets  fremvækst

4. Hekseprocesserne  var  katolske,  ikke lutheranske
5. Luthers antisemitisme havde ingen effekter
6. Luthers  mørke  sider  var  bare  sådan som tiden nu engang var
7. Luthers  mørke  sider  havde  ingen  effekter

Bogen vil være en »modstemme, der trækker  en  række  centrale  sider  ved  Luther frem«  (12),  som  sjældent  omtales.  Disse centrale sider er: sammensmeltningen af kirke og stat til en statskirke, skriftfundamentalisme,  kvindehad,  antisemitisme, ensretning, ubetinget lydighed og henrettelse  af  folk  med  afvigende  synspunkter og myrderierne på op mod 100.000 bønder (sic!), der ville afskaffe slaveriet.

Gennem disse kapitler skriver Stjernfelt  sig  selv  ind  i  oplysningstænkernes række.  Han  vil  bidrage  med  oplysning om »det virkelige  livs«  Martin  Luther  til forskel  fra  den  »forlorne  sødsuppeskikkelse«  man  har  forsøgt  at  »trylle«  ham om til (13). Selv står Stjernfelt med en vis heroisk aura midt i denne åndshistoriske kamp. Udfaldet er ikke givet, men han er optimist.  Efter  hans  afsløringer  skal  det blive spændende at se, om »dette festlige forsøg på transsubstantiering af Luther til det modsatte af, hvad han virkelig var, vil krones med held« (156).

Det  afsluttende  kapitel  er  en  refleksion over, hvad Stjernfelt kalder »den lutherske gåde«. »Hvordan kan det være, at danske lutheranere som flest er gode og sympatiske demokrater - når de har den dystre  åndshistoriske  bagage  de  har?« (157). Det er vel på sin plads at takke for komplimenten.  Højere  end  at  være  en sympatisk  demokrat  kan  man  vist  ikke drive  det.  Men  vi  lutheranere  kan  altså konstatere, at vi er en åndshistorisk anomali.  Forventeligt  var  det,  at  vi  er  ikkegode,  ikke-sympatiske  ikke-demokrater. På  dette  punkt  skuffer  vi  tilsyneladende Stjernfelts forventning om, at traditionen fra  Luther  formidles  i  et  totalitært  rum uden  mulighed  for  udvikling  og  kritik. Hvordan kan vi være så rare, når vores lærefader er så grum? Dette er inciterende for Stjernfelt som forsker. Han må søge en forklaring.

Det  første  skridt  i  retning  af  en  forklaring  er  formodningen  om,  at  vi  ikke er klar over omfanget og radikaliteten af »Luthers doktrin« (157). Det får ham til at spørge, om man mon læser et sirligt og friseret udvalg af Luther på teologistudiet?

Det må man svare bekræftende på. At man læser et udvalg. Alene af den grund, at  Luthers  samlede  værker  fylder  127 bind.  Dertil  kommer,  at  hans  skrifter  er af vekslende kvalitet og relevans. Dels for den  teologiske  refleksion  i  dag.  Dels  for forståelsen af Luthers egen historie og det reformatoriske anliggende.

Samtidig er et andet kriterium på spil i lutheranernes reception af Luther. Et kriterium af teologisk og moralsk art. Simul justus et peccator lyder et af Luthers fyndord om mennesket. Og det er betegnende for,  hvad  Luther  selv  var,  også  som  skribent.  Den  første  fremstilling  af  Luthers teologi, jeg læste (C.F. Wisløff), bruger udtryk  som  »med  beklagelse«,  »frygtelige« og »grufuldt«, når Luthers skrifter i bondekrigen, mod jøderne og visse bordtaler præsenteres.

For Stjernfelt er det netop disse skrifter, der regnes som de centrale til forståelse af Luthers person og luthersk lære, hvis man  skal  skønne  ud  fra,  hvilke  skrifter han citerer. Hvad Stjernfelt ikke kommer ind på - og muligvis har vanskeligt ved at forestille sig, er, at Luther ikke puster sig op som en person, der har en særlig privilegeret  adgang  til  virkeligheden,  men tværtimod relativerer sig selv og ligefrem beder om kritik.

Da der i 1533 første gang var tale om at  udgive  hans  tyske  skrifter,  var  Luther modvillig. Der kunne højst blive tale om at udgive Om den trælbundne vilje og Den store katekismus . Disse skrifter så han selv som centrale. Da man så i 1539 endelig er klar til at trykke, indsætter han et forord, hvori han beder om, at de, der ønsker at eje  hans  bøger,  »for  Guds  skyld  ikke  vil lade dem være en hindring for at studere Skriften selv«,  og  fortsætter  med  at  give et råd til indretning af skrivebordet: »Læg dem derimod, så de er ved hånden, sådan som jeg  plejer  at  gøre  med  pavens  møgdekreter og -skriverier og sofisternes bøger«. Sådan at man en gang imellem kan se, hvad han har skrevet uden at føle sig forpligtet til at studere dem eller ligefrem til at handle efter hvad de dikterer.

Således placerer Luther sin læser overfor Guds ord og sætter ham fri i forhold til sine egne. Han ønsker ingen tvangsarvinger. Hvis det absolut skal være, vil han da godt være tilstede på studentens kateder, men han vil ikke tale ex cathedra. Luther lægger  sine  skrifter  frem  til  debat,  ikke til  diktat, og beder sin læser forholde sig myndigt til dem. Men dette er Stjernfelt vist ikke bekendt med.

Stjernfelts andet skridt i retning af et svar på den lutherske gåde består i et kort historisk rids. I 1600-tallets ortodoksi har vi  hele  den  usalige  lutherske  pakke  af forfølgelse  af  kryptocalvinister,  katolikker og sværmere, afbrændinger af bøger og hekse, tortur og øvrighedsdyrkelse og antisemitisme. I 1700-tallet begynder så en  udvikling  i  en  anden  retning,  en  oplysnings  og  aflutherificeringsproces  (mit udtryk). Indenfor teologien med pietisme, rationalisme  og  siden  liberalteologi,  og sideløbende  hermed  oplysningsfilosofien og  senere  forfatningsbevægelsen  inspireret  af  den  franske  revolution.  Under denne udvikling forsvandt den lutherske pakke stille og upåagtet.

Stjernfelt foreslår nu »en mulig hypotese i konjunktiv« (159) - at den er i konjunktiv vil sige, at Stjernfelt af og til indskyder et måske i sine påstande: Nemlig at denne udviklingsproces er baggrund for, at »Præstestanden kunne så langsomt blive  demokratiseret måske uden altid helt selv at være klar over det« (159).

Da  så  Luther-renæssancen  brød  frem i begyndelsen af 1900-tallet stod præster og  teologer  i  et  dilemma.  De  var  demokrater,  men  nu  var  det  blevet  in  at  være luthersk. Spørgsmålet er: Hvordan kunne de forene disse to modsætninger?

Her  kommer anden del af Stjernfelts hypotese:  Måske  kunne  de  »lave  den kompromisdannelse, at de tog deres egen gode, demokratiske dannelse hidrørende fra  oplysningen  og  projicerede  den  bagud«  (160).  Præsterne  og  teologerne  skuede tilbage mod 1500-tallet og fik øje på en person, som de mente var Luther, men måske i virkeligheden var »en helt anden og mere fredsommelig figur, nemlig den frihedselskende Grundtvig« (160).

Og  så  kommer  konklusionen,  stadig i  konjunktiv - og derogativ: »Derfor kan præsterne  måske  tro,  at  det  er  Luther, der har fundet på demokrati, retsstat og frihed - og de er i øvrigt lønnet som embedsmænd  for  at  hylde  Luther,  så  de  er næsten  tvunget  af  jobbeskrivelsen  til  at få det til at lyde som om han står bag alt godt« (160).

Resultatet  er,  at  i  dag  »har  lutheranerne efterhånden fået sig selv og mangfoldige danskere overbevist om at tro på de syv myter, over det meste af det politiske spektrum, fra højre til venstre, i hele spændet  mellem  præstepartierne  DF  og SF« (161).

Samfundet og politikken er altså stadig underlagt et religiøst hegemoni. Ikke længere i form af et korporligt voldsregimente, men på en mere subtil måde: ved myternes vold. Her når bogen sit klimaks. Idet den lægger op til at samfundet endelig og endegyldigt bør kaste kirkens åg af sig og træde ud af sin umyndighed. Samtidig når bogen sit absolutte lavpunkt. Den polemiserer ud i det blå. For hvem er disse »præster«,  »teologer«  og  »lutheranere«, der  hævder,  at  Luther  »indførte«  religions-, ytrings-, og tankefrihed, skellet mel- lem stat og kirke, og »har fundet på demokrati, retsstat og frihed« (160)?

Stjernfelt  bringer  ingen  dokumentation.  Ingen  overhovedet.  Ingen  citater. Ingen henvisninger. End ikke til en avisklumme  eller  bagsiden  af  et  kirkeblad. Ikke engang anekdotisk evidens på de urbane legenders niveau (»min fætters nabo oplevede  engang  …«).  Så,  hvem  er  de? Dette er det store spørgsmål, som denne bog rejser.

Jeg  må  indrømme,  at  jeg  er  rådvild. Hvad  i  alverden  kan  være  årsag  til,  at Stjernfelt suspenderer det basale krav om dokumentation og har denne blinde tillid til sine egne forestillinger?

Det kan man spekulere over. Inspireret af Stjernfelt vil jeg vil vove at foreslå en  hypotese  i  konjunktiv:  Stjernfelt  er måske underlagt en mytes tvang. Nemlig oplysningsmyten om at kristendom er et undertrykkelsessystem. Fordi det er religion jo.

Eller en anden hypotese: At polariseringens  systemtvang  måske  har  grebet Stjernfelt i sådan en grad, at når han vil lancere sig selv som oplysningstænker, er det  nødvendigt  at  have  en  modpart,  og hvis en sådan ikke findes, er han nødt til at konstruere den for at hans verdensbillede ikke skal bryde sammen.