Introduktion: Meningsdannelse og demokratiske beslutninger
Forfattere: Klemens Kappel, Sune Lægaard
Tidsskrift: politik (2014-05-11)

## Introduktion: Meningsdannelse og demokratiske beslutninger

Diktaturer  og  traditionalistiske  samfund  lader  statslige eller  religiøse  institutioner  have  stor  indfl  ydelse  på  meningsdannelsen.  Et  liberalt  demokrati  er  baseret  på  et ideal om en på en helt anden måde fri meningsdannelse. Det er en selvstændig værdi for mennesker på egen hånd at danne et verdenssyn, en holdning til centrale spørgsmål i tilværelsen. Og det er afgørende for demokratiske beslutninger,  at  de  baseres  på  disse  holdninger  på  en måde,  der  afspejler  lighed  og  respekt  for  alle  borgere. Processerne, der ligger bag individers meningsdannelse, er afgørende for demokratiet, for kvaliteten og legitimiteten af beslutningerne. Liberale demokratier har derfor en række regler, institutioner og praksisser, hvis formål det er at fremme og beskytte den fri meningsdannelse, men også at højne kvaliteten af resultatet. Der er institutioner som den fri presse og forsknings- og uddannelsesinstitutioner, hvis rolle det blandt andet er at forbedre kvaliteten af de synspunkter, der vinder fremme. Der er regler og love, som forbyder eller på  lægger aktører bestemte former for  ytringer.  Endelig er der uformelle normer for debatadfærd, f.eks. normer for saglighed, relevans, å  benhed, som vi i et eller andet omfang føler os underlagt i den fælles samtale.

Det overordnede spørgsmål i dette nummer er, hvordan det liberale demokratis rammer for meningsdannelse forholder  sig  til  demokratiets  grundideer.  Hvordan  bør regler, institutioner og praksisser, der regulerer meningsdannelse,  være  indrettet  i  et  liberalt  demokrati?  Dette dækker  over  mange  dybe  spørgsmål  i  politisk  teori  og social  epistemologi,  og  vi  kan  naturligvis  kun  dække nogle få.

Sune Lægaard kritiserer i sin artikel Ronald Dworkins  legitimitetsargument  for  ytringsfrihed.  Dworkins centrale  ide  er,  at  demokratiske  beslutninger  ikke  kan være legitime, med mindre alle har haft muligheden for at sige deres mening om dem. Men det betyder, at uden absolut ytringsfrihed er demokratiske beslutninger ikke legitime, uanset hvor rigtige de i øvrigt måtte tage sig ud. Artiklen kritiserer dette argument for at være for vidtgående - og hermed lægger artiklen op til diskussionerne i  de efterfølgende artikler, der alle diskuterer forskellige mulige krav til off  entlig meningsdannelse, som Dworkins argument ville udelukke som illegitime.

Klemens Kappel analyserer en anden forestilling om gavnlige eff  ekter af en meget udstrakt frihed til at ytre sig, nemlig ideen om laissez-faire anvendt på off  entlig debat. I en fri og åben meningsudveksling vinder sandheden i det lange løb, og vi bør derfor ikke have statslig censur eller statslig interventioner til at stimulere meningsdannelsen, ligesom vi også skal afvise snærende sociale normer for debat. Artiklen søger at vise, at laissez-faire-ideen er alt for  optimistisk;  de  sandhedsfremmende  eff  ekter  af  fri debat er helt afhængige af, at tilstrækkeligt mange aktører overholder normer for debatadfærd, dvs. normer om saglighed og relevans, normer om åbenhed overfor andre synspunkter, og normer for anstændighed og konduite i debatter.

Morten E.J. Nielsen og Martin Marchmann diskuterer et negligeret problem i politisk teori. Når der generelt ikke  er  begrænsninger  i  meningsdannelse,  så  bliver  en fl  erhed af uforenlige synspunkter dagens orden. Det gælder de moralske værdier, vi tilslutter os, men det gælder også  for  vores  holdninger  til  faktuelle  (ikke-normative) spørgsmål. Det rejser et generelt spørgsmål, nemlig hvordan beslutninger og generelle politikker skal respektere en fl  erhed af forskellige opfattelser af faktuelle forhold. I en version er spørgsmålet, om staten bør være neutral mellem forskellige opfattelser af faktuelle forhold på samme måde, som staten i følge mange politiske teoretikere bør være neutral mellem forskellige (rimelige) opfattelser af det gode. Kun derved kan staten vise sin ligelige respekt for alle borgere.

Endelig dissekerer Kasper Lippert-Rasmussen, hvordan anklager om hykleri fungerer i den mediebårne politiske debat. Han argumenterer for, at disse (almindelige) anklager udgør en anti-egalitarisk strukturel magtfaktor. Det er nemlig i særlig grad egalitarisk indstillede debattører, der er udsat for anklager om hykleri; ikke fordi de er mere anløbne end andre, men fordi de off  entligt forsvarer synspunkter, der er mere krævende at efterleve.

Bidragene til temanummeret er reviderede versioner af  præsentationer  ved  en  konference  afholdt  d.  13-14.

september 2012 på Københavns Universitet som markeringen  af  afslutningen  af  et  fl  erå  rigt  forskningsprojekt fi  nansieret af Velux Fonden, og fonden skal hermed takkes varmt for sin støtte.

Uden for tema bringer dette nummer af POLITIK tre artikler. Peter Heyn Nielsen har studeret departementscheferne  under  VK-regereringer  og  giver  en  karakteristik af dem i historisk perspektiv. Hans analyse viser, at mens  departementscheferne  før  hen  var  specialister,  er de i perioden 2001-2011 i højere grad blevet generalister. Benjamin Ask Popp Madsen diskuterer i sin artikel det såkaldt  biopolitiske  spørgsmål  inden  for  politisk  teori, et  spørgsmål,  som  har  rødder  i  Michel  Foucaults  skrifter. Igennem en analyse af Th omas Hobbes viser artiklen et  skifte  fra  et  suverænitetsparadigme  til  en  biopolitisk opfattelse af mennesket. Endelig bringer vi Kasper Møllers Hansens formandstale fra det 45. årsmøde for Dansk Selskab for Statskundskab. Talen fokuserer på de mange nye uddannelser og meroptaget inden for de danske statskundskabsmiljøer.

Klemens Kappel og Sune Lægaard Temaredaktører