De hjemløse europæere
Forfattere: Anders Klinkby Madsen
Tidsskrift: passage (2004-01-29)

I

I  det 20. århundredes  litteratur  findes  en  tradtion med en påfaldende  sammenhæng  mellem  begrebet Europa  og  eksilet.  Hos  mange  af  de  forfattere,  der skriver  om  Europa  og  beskriver  sig  selv  som  euro­ pæere,  fremstilles  denne  status  ikke  som  en natura­ lisering  i  et  stort  kontinentalt  fællesskab,  men  deri­ mod  som  en  denaturalisering, som  en  statsog hjemløshed.  Forud for det europæiske går tilsynela­ dende  fordrivelsen  fra  hjemlandet.  Der  er  således ikke  tale  om,  at  det  europæiske  hos  forfatterne fremtræder  som  noget  mere  ægte  eller  oprindeligt bag det nationale. Man må nærmere sige, at det eu­ ropæiske  er  noget,  som  disse  forfattere  er  hjem­ faldne til efter katastroferne, der har ført deres lands eller  folks  undergang  med  sig.  I  denne  litteratur fremtræder  det 20. århundredes  europæere  således ikke  som  majoriteten  af  nationalstatslige  borgere, men som dem, der af den ene eller den anden grund har mistet grundlæggende rettigheder til deres eget land  og  det  fundamentale  privilegium  at  føle  sig hjemme. Det er med andre ord de magtesløse,  krig­ enes  tabere,  de forfulgte og  de  fordrevne  og  nogle gange dem, der udramatisk og af fri vilje er emigre­ ret, fordi de ikke længere hørte til.  I den forstand er en  væsentlig  del  af  den  europæiske  litteratur  i  det 20. århundrede en minoritets- og eksillitteratur.

Følger  man  udviklingen  af  ideerne  om  Europa, som  de  fremtræder  i  denne  litteratur,  er  det  påfal­ dende i hvilken  grad,  de er forbundet med forestil­ linger  om  undergang.  Således  strømmer der  i  tiden efter Første Verdenskrig en veritabel 'Europa'  -bølge gennem litteraturen. r Det  legendariske  eksempel  er Oswald  Spenglers Untergang  des  Abendlandes (1918), men også Karl Kraus' Die letzten  Tage der Menschheit (  1926) handler om undergangen af den samme kul-

## De hjemløse europæere

## ANDERS KLINKBY MADSEN

turkreds - det  europæiske  'Aftenland'.  Det er  ken­ detegnende for  de fleste  af  disse  værker,  at  de  ikke er  skrevet fra en position i et stabilt centrum af Eu­ ropa,  hvis  man  ellers  kan  tale  om  stabile  centre  på denne tid,  men fra den europæiske periferi.  Det er typisk  i  lande,  der  har  oplevet  nederlag  eller  lige­ frem opløsning,  som det  var  tilfældet for  det  habs­ burgske Østrig-Ungarn, at de europæiske refleksio­ ner finder sted efter Første Verdenskrig. Det samme forhold  mellem  centrum  og  periferi  gør  sig  gæld­ ende  omkring  Anden  Verdenskrig,  hvor  det  er  en række eksilforfattere,  der - ofte langt fra kontinen­ tet - skriver om en europæisk kultur,  de ser truet af undergangen.  Noget tilsvarende  gælder i efterkrigs­ tiden, hvor det ikke så meget er i Vesteuropa, men i langt højere grad i det undertrykte Øst- og Central­ europa,  at  tankerne  om  Europa  finder  udtryk.  Der er  tilsyneladende  en  sammenhæng, der siger, at spørgsmålet om det europæiske især bliver aktuelt i krisesituationer, ja, man kan ligefrem hævde, at me­ get af den europæiske litteratur i det 20. århundrede har været kendetegnet ved at være skrevet i den eu­ ropæiske margin og på mange måder har haft netop den  marginaliserede  position  og  undergangen  som sit  væsentligste tema.

## II

Et af de første og væsentligste udtryk for forbindel­ sen mellem politiske sammenbrud og påkaldelsen af Europa finder man hos den østrigske forfatter Hugo von  Ho:fi:nannsthal.  Ho:fi:nannsthal,  der  blev  født  i 1874, skrev  tidligt  en  række  meget fejrede  digte  og blev  allerede  i sine  gymnasieår anerkendt som en af den samtidige  tyske  litteraturs  væsentligste l yr ikere. Efter  år 1900 afbrød  han imidlertid  denne del af sit forfatterskab  og  skrev  i  stedet  dramatik,  librettoer, torI

fortællende  prosa  og  ikke  mindst  essays  indtil  sin død i 1929. Det berømte Chandos-brev fra 1902 bli­ ver generelt  betragtet  som  vendepunktet  mellem disse to dele af hans værk, men omkring Første Ver­ denskrig  indtræder der en forandring  hos  Hof­ mannsthal,  der  er  ligeså  væsentlig  som  Chandos­ brevet.  Denne  forandring  kan  først  og  fremmest aflæses i hans essaystik.

Efter ikke tidligere at have spillet nogen synderlig rolle i Hofinannsthals forfatterskab, dukker begrebet Europa pludselig op i hans essays fra  verdenskrigen. Hvor  emnekredsen  for  de  tidligere  essays  havde været kunsten og litteraturen og  deres  grammatiske modus  datidens,  så  taler  hans  essays  nu i  nutid  og fremtid  om  et  nyt  Europa  efter  krigen.  Det  første eksempel på denne udvikling  er  essayet Wir  Oster­ reicher  und  Deutschland fra 1915, hvor  Hofinannsthal skriver,  at  "Østrig  må igen  og  igen  erkendes  som den tyske  opgave i Europa." 2 Denne tanke  er inspire­ ret af  Friedrich  N  aumanns forestilling  om Tyskland som  såkaldt Kulturtrager i  Europa  og  kan  sammen med Hofinannsthals øvrige essays om det  østrigske ses som hans bidrag til forsøgene på at udvikle en ny form for  stat,  politik  og ideologi i Donaumonarkiet under  truslen fra den  politiske  nationalisme. 3

Naumanns  ide,  der  blev  formuleret  under  ver­ denskrigen  som  et  argument  for  tysk  indflydelse  i områderne  øst  for  Det  Tyske  Rige,  vandt  genklang hos Hofinannsthal, der så definitionen af Mitteleuropa som  et  område,  der  såvel  geografisk  som  kulturelt kunne være bindeled mellem Vesteuropa, Østeuropa og Sydeuropa, som en beskrivelse af hvad Østrig en­ gang havde været og igen kunne blive.  Det er denne geografiske  og  traditionsmæssige  formidling  i  Eu­ ropa,  som  Hofinannsthal  ser  som  kvintessensen  af det østrigske,  mens han opfatter det meget nyere Ty­ ske  Rige  som  historieløst.  Det  er  derfor,  han  kan sige,  at  det er i Østrig,  den tysk-østrigske  fortid i Det Hellige Tysk-Romerske Rige er bevaret,  og derfor at Østrig  på  grund  af  dets  historie  og  geografi  må  er­ kendes  som den tyske opgave i Europa.  Det er  også på  denne  baggrund,  at  han  på  samme  måde  som N  aumann4 fremstiller  krigen  som  en Geschichtsprobe for Østrigs  europæiske betydning. Hofinannsthal skriver  i essayet Uber Krieg und Kultur:

...  selvom andre nationalt-enhedslige stater føler  sig berettiget til  at  kaste begrebet Europa fra sig og stå i forhærdet tro på sig alene, så er dette umuligt for mit land. Østrig behøver Europa mere end noget andet land- for det er jo selv et Europa i det små. For  os har denne  krig  derfor  mere end for andre Lande også en åndelig betydning. [  ...  ] vi tysk-østrigere har følelsen af, at  efter denne krig, hvordan den end må ende, vil der ubetin­ get følge en ny åndelig orientering såvel hos os som i hele Eu­ ropa. [  ...  ]Der må nu være tale om, at en ny autoritet træder i forgrunden ,  og at denne autoritet ikke bliver legemliggjort i bureaukratisk,  men  i ren  sjælelig og  åndelig form i  overens­ stemmelse med genopvækkelsen af den religiøse sans ...  5

Østrig har brug for Europa, da det selv er et Europa i  det  små,  og  efter  krigen  må  der  indtræffe  en  ny åndelig orientering såvel i Østrig som i Europa. Som man  ser, er  Hofinannsthals  politiske overvejelser kun  baggrunden  for  de  historiske  og  civilisations­ kritiske refleksioner, der er  kernen i hans tænkning. Hofinannsthal taler i mindre grad om det reale Øst­ rig  end  om  det ideelle  Østrig,  hvilket  bliver endnu tydeligere  i  de  følgende  år.  Allerede  her  kan  man dog  se,  at  krigens  betydning  ikke  længere  er  for­ bundet  med  hærens  sejr,  som  Hofinannsthal  ved krigsudbruddet regnede med  var  umiddelbart  fore­ stående,  men  med  begrebet  Europa,  som  han  til­ skriver en  religiøs  og åndelig  betydning.  I dette eu­ ropabillede  genkender  man  Novalis,  hvis Lehrlinge zu Sai:S var  en vigtig  intertekst  for  Chandos-brevet. Her  såvel  som i  senere  essays  er  det imidlertid No­ valis'  tekst Die Christenheit oder Europa fra 1799, som Hofinannsthal er i samtale med. N  ovalis mente, som siden  hen  Hofinannsthal,  at  den  europæiske  kultur havde gennemlevet en forfaldsperiode fra en kristen enhed  som  følge  af  protestantismens  deling  af  kir­ ken,  der  umuliggjorde  den  kristne  genfødsel.  Men for Novalis var en ny tid nu på  vej og  med den Eu­ ropas  åndelige  genforening.  Det  er  denne  tanke, som  Hofinannsthal  tilslutter  sig  i  essayet,  om  end  · hans holdning ved krigens begyndelse året før frem­ træder  som  en  ganske  anden.  Der  skrev  han  i  den patriotiske tekst Die Bejahung  Osterreichs om den kej­ serlige  hær:

den 6

Ånd og sædelighed, fra et punkt så mægtigt udstrålt, griber om sig,  og stemningen bag denne hær har noget modigt for mor­ gendagen, noget ikke kun europæisk, men derudover noget i ophøjet forstand kolonialt, drægtigt med en anelse om fremti­ den. 6

Ser man disse to udsagn ved siden af hinanden,  be­ gynder man at ane en sammenhæng: I stedet for den patriotiske optimisme påkaldes Europa. Man kunne også sige,  at  desto  værre  den  østrigske  stilling  er  i verdenskrigen, jo mere europæisk bliver Hofinanns­ thal. Forbindelsen mellem den politiske virkelighed og den åndelige virkelighed, der ved krigens begyndelse var hæren, bliver brudt. I stedet kommer kravet  om  åndelig  enhed  i  stadig  højere  grad  til  at stå over for den politiske virkelighed som en insiste­ rende protest,  der er  udtrykt  i  begrebet Europa.

I talen Die Idee Europa fra 1916, der er bevaret som Hofinannsthals notitser, er vægten nu, i forlængelse af udviklingen i de foregående år, udelukkende lagt på 'Europa' som et åndeligt begreb,  der er  virkelig­ gjort  i  det  østrigske  som  mikrokosmos:  "Den,  der siger  'Østrig',  han  siger  jo:  tusindårig  stræben  efter Europa, tusindårigt kald gennem Europa, tusindårig tro  på Europa."7 Europa,  skriver  Hofinannsthal,  er hverken  en  geografisk  eller  en  etnisk  enhed,  men transcendent:  "Dets  væsen ideologisk  og  spirituelt: transcendent,  det lægger sig over realiteterne, hvori dets  ugribelighed  og uangribelighed  ligger.  [  ...  ] Dets  karakter:  højeste  fælles  borgen  for  et  helligt gode,  hvis  benævnelse  har  vekslet  med  tiderne." 8 Derpå  opridser  han det europæiske  begrebs  udvik­ ling  gennem  tre  faser,  der  er  medieret af  hver  sin krise:  kristendommen,  renæssancen  og  den  tyske humanitet. For Hofinannsthal forholder  Første Ver­ denskrig  sig  som  en  ny  krise  i  begrebet,  et  sam­ menbrud,  men samtidig  som  en  cæsur,  der  mulig­ gør  en  ny  europæisk  ide. Ikke  som  et  politisk program  tværtimod  understreger  han  begrebets antipolitiske  karakter9  men  som  en  ny  virkelig­ hedsopfattelse:

En ny europæisk ide:  ny virkelighed. Ikke en utopi, ikke en konføderation,  ikke den permanente konference,  om end alt dette kan komme, - men et nyt europæisk jeg, jeg'  ets foran- drede forhold til tilværelsen  [  ...  ]  Ny  virkelighed. Virkelighe­ den består ikke kun af konkrete ting, af det, der kan gribes ek­ sakt:  vi lever  lige  såvel  i  en  verden  af  mysterier  og  allervirk­ somste  livligheder [  ... ] Her kan nu  det udmattede og overanstrengte begreb Europa igen dukke op. I den enkelte .ro Det er  i disse enkelte og enkeltstående individer,  at Hofinannsthal ti år senere i essayet Das Schrifttum als geistiger  Raum  der  Nation skal  forestille  sig,  at  den såkaldte  'konservative  revolution'  kan  finde  sted som  en  overvindelse  af  den  refleksive  subjektivitet gennem  en  genindsættelse  af  objektet:  nationen, myten og folket. Denne forestilling skal ikke identi­ ficeres med den  aggressivt  nationalistiske betydning af begrebet konservativ revolution i 192o'ernes tyske åndsliv,  men  nærmere med Stefan George-kredsens antimoderne æstetiske fundamentalisme, der insiste­ rede  på  en  helhedsorienteret  og  eskatologisk  ver­ densopfattelse,  hvor  det  guddommelige ikke var dødt.  n På dette tidspunkt i Hofinannsthals forfatter­ skab er det imidlertid Europa og Østrig, som han fo­ restiller  sig  skal  overvinde  såvel  den  åndelige  som den politiske splittelse. Meningen er,  at  man  ved  at bevare  en levende forbindelse i den  enkelte  til  det, som  Hofmannsthal  opfatter  som  den  europæiske kultur  i  kristendommen,  renæssancen og  den  tyske humanitet,  sikrer  denne  kulturs  fremtidige  mulig­ hed. Det er denne opfattelse af  traditionens  betyd­ ning,  han lægger  til grund  for  sin store apologi for Østrig  i Die  iisterreichische  Idee, hvor  han  betoner netop  rigets  alder,  men  som  allerede  er  mærket  af nederlagets patetiske retorik:

Dette Europa, der vil forme sig på ny, har behov for et Østrig [  . . .   ]  Mellemeuropa er  et begreb for praksis og dagen, men i den højeste sfære, for Europa, såfremt Europa nu *al bestå,  i sfæren for de  øverste  åndelige værdier og beslutningerne om årtusindernes kultur kan Østrig ikke undværes. Herfra vores selvbevidsthed, herfra den dybe samling og ro i os, mens vi så en verden i oprør mod os. 12

Som man kan se i citatet ovenfor, så er Hofinanns­ thals Europa ikke et politisk begreb, men en ide, der angår den enkeltes forhold til tilværelsen. Denne ide er ikke tænkt som fundamentet for et nyt politisk sy- stem, "om end alt dette kan komme", som han skri­ ver,  men som en verdensanskuelse, der angår virke­ ligheden  bag  de  synlige  ting.  Hofinannsthal  stiller altså  et  ideal  om  en  åndelig  europæisk  enhed  over for sin samtids virkelighed,  som han  mener  har mi­ stet sansen for åndelighed. Tilgangen til denne  vir­ kelighed  er  for  Hofinannsthal  en  historisk  kultur, som han ser Østrig som garant for. Ikke kun Østrig forstået  som  specifik  statsdannelse  og  historisk  fæ­ nomen, selvom det er tydeligt, at Hofinannsthal var rundet af  dette  land  og  dets  omstændigheder,  men Østrig  som  princip  og  ide.  Men  efterhånden  som det østrigske sammenbrud kommer nærmere spiller det europæiske en stadig større rolle hos Hofinanns­ thal.  Den rolle,  som Hofinannsthal tidligere tilskrev Østrig,  bliver  efterhånden  forbundet  med  Europa, og  efter  krigen  fremstår  dette  begreb  om  Europa som  et  mentalt  eksil  efter  Donaumonarkiets  sam­ menbrud.  Det,  der  fortabes  i  den  virkelige  verden, reddes over i den mulige.

## III

Også i mellemkrigstiden  bliver  den  litteratur,  der orienterer  sig  mod  det  europæiske,  ofte  skrevet  af østrigske  forfattere.  Blandt  de  væsentligste  eksem­ pler er Stefan Zweigs Die Welt von  Gestern, som han efterlod  sig  i  sit  brasilianske  eksil,  hvor  han  i  1942 begik  selvmord,  og  Robert  Musils Der  Mann  ohne Eigenscha.ften, som Musil fra 193 8 og til sin død i 1942 arbejdede  videre  på  i  Schweiz.  Zweigs  bog  slutter med følgende  undergangsscene,  der  beskriver  hans tanker,  efter  han  i  radioen  har  hørt,  at England  nu har  erklæret Tyskland krig:

Og jeg vidste: nu var igen alt det, der var gaaet forud, forbi, og al den Indsats, der var gjort, knust - nu var Europa, vor Hjem­ stavn, vi havde levet for, ødelagt langt ud over vor egen Leve­ tid. Nu begyndte noget andet; nu begyndte en ny Tid - men hvor mange Gange skulle vi gennem Helvede og Skærsild, før vi naaede frem til den  ...

Solen skinnede med sin fulde styrke. Og som jeg nu van­ drede hjemad,  blev  jeg  med  eet  min  egen  Skygge  var  foran mig, ganske som jeg bag den nye Krig saa' den gamles Skygge.

I Aarene fra den Dag og til nu er den ikke et Øjeblik veget fra mig, denne Skygge; den har lagt sig over alle mine Tanker ved Dag og Nat; maaske ligger dens dunkle Omrids ogsaa over mange af Siderne i denne Bog.

NAT, Aksel Jørgensen,  1909

Men Skyggerne,  de  er i  sidste  Instans  dog  ogsaa Børn  af Lyset;  og kun han, hvem baade Lys og Mørke, Fred og Krig, Stigen og Dalen blev beskaaret, kun han har virkelig levet. '3

Denne oplevelse af at leve sent,  oplevelsen af at leve i slutningen af den  europæiske civilisation,  der  også kendetegnede Hofmannsthal,  er  udpræget i littera­ turen  fra  disse  år.  Foruden  hos  Zweig  finder  man den blandt andet hos Thomas Mann, Walter Benja­ min  og  Theodor W. Adorno,  der  et  sted  i Minima Moralia skriver: "Den, der ikke har noget fædreland, kommer til at bo i det, han skriver  [  ...  ]  Til sidst har skribenten ikke engang lov til at bo i det,  han skri- ler- ver." 1 4 Også  hos  Musil  er  denne  oplevelse  grund­ læggende. I Der Mann ohne Eigenschaften følger  man hovedpersonen Ulrichs vej fra begivenhedernes centrum i Wien mod periferien i den tysk-tjekkiske by  Brno,  der i  romanen  er  forkortet  "B.".  B.  er  et europæisk  mikrokosmos,  der  er  sammensat af flere forskellige nationaliteter, som står stejlt over for hin­ anden,  men  dog  stejlest over  for  den  østrigske im­ perialisme.  Dette  er  det  ene  aspekt  af  B.,  der i  ro­ manen  er  scenen  for  den  europæiske  konflikt en miniature. Det  andet  aspekt  er  forbundet  med  Ul­ rich,  der er født i B., men ikke identificerer sig med hverken  den tyske eller tjekkiske nationalisme eller med den østrigske imperialisme. Ulrich står i roma­ nen  uden  for  disse ideologier.  Han  er  født i  byen, men han har ikke noget hjemstavnsforhold til den på samme måde,  som han ikke har det til fædrelandet, hvilket  man  hører  om  i  begyndelsen  af  romanen i forbindelse med hans skandaløse skolestil om fædre­ landskærlighed,  hvor  han  argumenterer,  "at  en  al­ vorlig fædrelandsven aldrig måtte anse sit fædreland for det bedste " eftersom sandsynligvis også Gud ta­ ler om sin verden i konjunktiv: "for Gud skaber ver­ den og tænker imens, at det lige så godt kunne være anderledes."rs Denne  overskridelse  af de  patriotiske forestillinger om fædrelandet,  der er tæt på at fa ham smidt  ud  af skolen,  svarer  til  den  overskridelse,  der ligger i at  være  født i den tysk-tjekkiske by B.  i Do­ naumonarkiet og i at  være  en person uden hverken hjemland eller hjemstavn i nogen national forstand. 16

I  denne  sammenhæng  er  det  interessant  at  se, hvordan det europæiske begreb dukker op i Musils essays  og  dagbøger  i  årene  for  Habsburgerrigets sammenbrud,  sådan  som  det også  var  tilfældet  hos Hofinannsthal,  og  hvordan  det  udvikler  og  foran­ drer  sig  frem  til  den  karakter,  det  har  i Der  Mann ohne Eigenschaften. Umiddelbart efter krigens udbrud i r9r4  skriver  Musil  i  essayet Europaertum,  Krieg, Deutschtum om de sidste europæere.  Essayet,  der på samme  måde som Hofinannsthals Die Bljahung Osterreichs er en del af den patriotiske vækkelse i de første krigsmåneder, bekender sig på den ene side til patriotismen  på  et  tidspunkt, hvor  krigen  er  en kendsgerning,  men  forsøger  på  den  anden  side  at skabe  orden i det "åndelige testamente"r7 ved at be- skrive det "ideal  for  det  europæiske  menneske", som  var  grundlaget  for  hans  og  andres  nationalis­ mekritik,  som nu,  hvor  krigen er  virkelighed,  fore­ kommer ham problematisk:

[  ...  ] der foresvævede os et ideal for det europæiske menneske, der gik ud over stat og folk og følte sig lidet bundet af samti­ dige livsformer, som ikke var ham tilstrækkelige. Et lille yder­ ligt, men i sin følelsesmæssige virkning ikke ubetragteligt tegn derpå var, at de mest værdifulde ånder fra hver nation for det meste allerede blev oversat til andre folks sprog, før de opnåede en bred virkning i deres eget. Ånd var et anliggende for et op­ positionelt europæisk mindretal [  ...  ] 18

På samme måde som Musil i essayet  afsværger  dette europæiske  ideal  til  fordel  for  krigen,  havde  han i 1913  i essayet Politik  in  Osterreich kritiseret  den  øst­ rigske mangel på ide. Med andre ord manglen på en samlende østrigsk ideologi:

Der må  et sted i  denne  stat  findes  en  hemmelighed,  en  ide. Men den er ikke til at fastslå. Det er ikke statens ide, ikke den dynastiske ide, ikke den om en kulturel symbiose af forskellige folk (Østrig kunne være et verdenseksperiment), - sandsynlig­ vis er det hele virkelig kun bevægelse som følge af  manglen på en  drivende  ide,  som slinger hos  en  cyklist,  der ikke træder fremad. 1 9

Musils synspunkt på denne tid, hvor også Hofinanns­ thal  og  flere  andre  stillede  sig  selv  spørgsmålet  om, hvad  den  østrigske  identitet  var,  har  undergået  en påfaldende  forandring  efter  krigen,  hvor  den  øst­ rigske mangel på ide nu er blevet til en styrke. Hvor Musil i essayene omkring verdenskrigens udbrud ef­ terlyste  en  virkelig  ide,  der  kunne  samle  og  styrke riget, i formuleringer,  som  minder  meget  om  dem, man kan læse i Der Mann ohne Eigenschaften om Pa­ rallelaktionens  grundlæggelse,  så  er  forsøget i Der Mann ohne Eigenschaften, hvordan man kan leve uden en sådan ideologi.  Det  europæiske  menneske,  som Musil opgav i Europaertum, Krieg, Deutschtum, vender her  tilbage i Ulrichs  skikkelse.  Ulrichs  bevægelse i retning af historiens  periferi i romanen  er  således også en bevægelse mod de ideologiske tomrum, som Musil i sit  tidlige  essay  forbandt  med  det  euro- pæiske.  Hvis man tegnede et atlas over den moderne europæiske litteratur,  ville det vise sig,  at den frem­ medhed,  der  fremtræder  som et grundvilkår  i disse værker,  ikke  kun  skyldes  forskellige  abstrakte  mo­ dernistiske  læresætninger,  men  i høj grad  står  i for­ bindelse  med det forhold,  at denne litteratur meget ofte er skrevet i eksil. At den faktisk er skrevet i det fremmede.

## IV

De  negative  bestemmelser  af  det  europæiske  som noget, der skal fødes ud af krigens undergang (Hof­ mannsthal),  eller  som  et rent  fravær  af  ideologi  og politik (Musil), er karakteristiske for den europæiske retorik i det 20. århundredes litteratur, hvor den eu­ ropæiske ide,  som  Hofinannsthal efterlyste  i  sit  es­ say,  altid  skildres  som  noget,  der  endnu  ikke  eller ikke længere er. Det er således ikke kun den model, der  blev  tænkt i,  mens kontinentet  virkelig  befandt sig midt i  undergangen  mellem 1914 og 1945. Tværtimod er den også grundlæggende for  den ny­ ere europæiske litteratur, hvor undergangsstem­ ningen  trives  nærmest  som  i  192o'erne.  Hvor  år 1900  er  gået ind i  litteraturhistorien  som den mun­ tre apokal yp se, så kommer år 2000 nærmere til at stå som det bedrøvede millennium.

Et  eksempel  er  Nobelpristageren  Imre  Kertesz, der et sted skriver  "mit  rige er  eksilet" 20 og konse­ kvent  beskriver  Europa  som  "gammelt", 21 "alders­ svækket"22 eller "klagende"  . 2 3  Hos ham er det ikke nye tider, men sene tider for Europa.  Her er en pas­ sage fra essayet Budapest,  Wien,  Budapest. 15 Bagatel­ len (1990)  interessant  Kertesz  skriver  i  forbindelse med et besøg ved Schonbrunn i Wien:

Menneskemængder venter på at blive lukket ind på slottet for at besigtige den kejserlige spisestue, den kejserlige modtagelses­ sal, kejserindens sovegemak, mennesker alle vegne fra: herbo­ ende og fremmede [  ...  ] Usikre beglor de noget, som ikke fin­ des, taster halvblinde efter et ikke-eksisterende midtpunkt, en udslukt kohærens. På Schi:inbrunn mangler der noget, nogen: kejseren. Fra Gloriettes b ry stværn [pavillon, der ligger tilbage­ trukket  fra  Schi:inbrunn  på  toppen  af  slotsparkens  skråning, AKM] ser jeg i det milde lys, hvordan disse mange slags men­ nesker sværmer rundt om en flygtig ide, som de forlængst op- lyste,  triste  oldebørn  af  tidligere  ildtilbedere.  Man  forsøger netop, at give denne ide et nyt navn, holde den i live: den bli­ ver kaldt Europa, som måske i virkeligheden kun har eksiste­ ret så længe, det endnu ikke besad noget fælles parlament. 2 4

Det,  der  ligger  i  citatet,  er  med  andre  ord,  at  den østrigske  ide,  som  menneskemængderne  leder  for­ gæves efter ved Schonbrunn, som vi tidligere har set Hofinannsthal og Musil gøre det, er flyttet fra Wien til Bruxelles  under  navnet Europa.  Men  denne  ide, Europa, har i virkeligheden kun eksisteret så længe, den ikke besad noget fælles parlament, skriver Ker­ tesz.  Så længe den ikke blev virkeliggjort.

Melankolien  er  et  af denne europæiske  litteraturs kendetegn.  Den  handler  om  noget,  der  er  mistet, uden det nogensinde  bliver  klart,  hvad  det  egentlig er,  der  er  gået  tabt,  og  netop  denne  ubestemte  fø­ lelse af tab er et af melankoliens karakteristika. 2 s Me­ lankolien  har  i  modsætning  til  sorgen  intet  objekt. Den er sin egen genstand. Således konstaterer Clau­ dio  Magris i slutningen af sin rejsebog Donau (1986) efter  tre  tusinde kilometer langs den store flod:

Udmundingen findes ikke, Donau er usynlig, det er slet ikke sikkert  at  de  små mudrede vandløb der  risler  mellem rør og sandbanker  overhovedet  kommer  fra  Furtwangen eller  at de nogensinde  har  været  i  nærheden  af  Margherita-øen.  Men man  kan  ikke  i  en  omhyggelig  Donauoptegnelses  "regule­ ring" være foruden en udmunding, en hvilken som helst af de mange udmundinger, af de utallige udmundinger, så jeg leder fortvivlet  efter den,  som  når man leder efter en nøgle, et ord der ikke vil komme, en side der mangler; man roder i lommer og i skuffer, der mangler et stempel i passet og uden stempel kan man ikke rejse; der er ingen Steamer balanrant ta mtiture, in­ tet  dybhavsskib  med  vældige  master,  ingen  sømandssang  i hjertet. 26

Man kunne have den formodning, at den europæiske litteratur efterhånden ville blive muntret op af det for'­ hold,  at  livet  i  Europa  vel  aldrig  har  været  hverken mere fredeligt eller mere velstående. Men sådan er det ikke gået.  Tværtimod  er  den blevet stadig mere ned­ trykt og  melankolsk.  Foruden Imre Kertesz og  Clau­ dio Magris kan man i flæng nævne andre europæiske melankolikere som Milan Kundera, Karl-Markus GauB,  Peter  Nadas  og  tildels  H.  M.  Enzensberger. Referencen for denne litteratur er sjældent livet nu og den verden,  hvori  det  leves,  men i langt  højere  grad et  fraværende  europæisk  midtpunkt,  et  ikke-eksiste­ rende Europa: den europæiske ide eller hvad man nu skal kalde det. Det er grundlæggende uklart, om det tab  af  sammenhæng,  der  portrætteres  i  billedet  af Europa,  som  det fremtræder  hos disse forfattere,  er virkeligt eller imaginært. Om det er melankolien el­ ler  historien,  der  kommer  først.  Der  er en form for nydelsesfuld  ødelæggelse  i  deres  prosa,  som  har  sit mest ekstreme udtryk  i  Thomas  Bernhards  ud­ skældningskunst, men også findes hos en langt mere sanselig  og  æstetisk  forfatter  som W.  G.  Sebald.

Hos Sebald,  hvis  romaner og noveller er skæbne­ historier om nogle af de europæiske jøder, der måtte flygte  under  Anden  Verdenskrig,  antager  hele  det kulturhistoriske gravearbejde,  som ligger i de detal­ jerede  beretninger,  nærmest  depressiv  karakter  for både fortælleren og hovedpersonerne, der ofte ytrer ønsket om at glemme alt og forsvinde ind i en erin­ dringsløs zombietilværelse. I romanen Austerlitz (2001)  siger  hovedpersonen  således  et sted:  "  ...  og i dag  ville  jeg  ønske  ...  at  jeg  kunne  være  forsvundet sporløst  i  den  fred,  som  herskede  uafbrudt  der". 2 7 Et andet sted beretter fortælleren i forbindelse med en synssvækkende øjensygdom:

Jeg kan  ikke  længere  huske,  hvordan jeg  den  mørke decem­ bermorgen satte denne reminiscens i relation til min egen til­ stand,  ud over  at den i mine tanker  havde noget at gøre med det  smukke skins falskhed og faren for utidig udslukkelse,  og at  jeg  derfor  var  nervøs for  fortsættelsen  af mit  arbejde,  men samtidig fyldt af  en,  hvis jeg kan sige det sådan,  vision af frelse, hvori jeg så  mig selv,  befriet for  evig  og altid at  skulle skrive og læse, siddende i en kurvestol i en have, omgivet af en kon­ turløs verden, der  endnu kun kunne anes ved sine svage far­ ver.  28

Sebald tilhører  ikke  de  forfattere,  der  besværgende skriver 'Europa' i hver anden sætning,  men den eu­ ropæiske  forfaldshistorie  er  selve  rammen  om  hele hans værk, hvad enten der er tale om hans romaner eller  noveller  eller  om  essayet Luftkrieg  und Literatur (1999). De handler alle om kulturens forvitring, der I09

samtidig  er  ødelæggelsen  af  menneskers  livsgrund­ lag.  Det  er i denne  situation,  at  ønsket  om  at  for­ svinde  opstår.  Det  mest  radikale  tilfælde  af  denne forsvindingsterapi er historien Ambros Adelwarth (1992),  der  handler  om  fortællerens  onkel,  som  får sit  ønske  om  udslukkelse  opfyldt  gennem  længere tids  behandling  med  elektrochok. Assistenten  på den klinik, hvor Ambros Adelwarth var indlagt, for­ klarer således til fortælleren om hans onkel og over­ lægen Fahnstock,  der  forestod  behandlingen:

Fra sin uddannelse hældede han [Fahnstock] derfor til at bog­ føre den ødelæggelse og udjævning af det syge subjekt, der re­ gelmæssigt  indfinder  sig  gennem  en  fortsat  chokbehandling, den tiltagende glemsomhed,  den sløvede tænkning, den for­ mindskede tonus, ja sågar den fuldstændige forstummen som terapeutisk succes. Tilsvarende betragtede han den ham indtil da ikke forekommende føjelighed fra Ambrose, der som en af de  første  gæster  i  vores  hus  blev  behandlet  med  en  serie  af chok, der strakte sig over uger og måneder,  som et resultat af den nye fremgangsmåde, om end denne føjelighed,  hvad jeg allerede dengang begyndte at ane, ikke var at tilbageføre til an­ det  end Deres grandonkels længsel efter  en  så grundig og u­ igenkaldelig udslukkelse af sin tænke- og erindringsevne som muligt. 2 9

Fællesnævneren  for  denne  litteratur  i  det 20. år­ hundrede,  der  har Europa som sit emne,  er  ikke en særlig  europæisk  ide,  men nærmere en følelse,  me­ lankolien. Der er et ret iøjnefaldende paradoks i be­ stræbelserne på at opfinde en fælleseuropæisk iden­ titet, som de udfoldes i EU-regi, og denne litteratur, hvor en form for fælleseuropæisk bevidsthed faktisk findes, men ikke er særlig opbyggelig. Den modsæt­ ning, der bliver tydelig i dette paradoks, er modsæt­ ningen  mellem  europæiske  kulturforestillinger  og europæiske  civilisationsforestillinger.  Hvor  de  sidste hævder,  at man kan bygge  alting op fra ny,  siger de første,  at  det er  uhjælpeligt for  sent.  Hvis man skal tro  litteraturen,  lever  vi  ikke  i  begyndelsen,  men  i slutningen af  den  europæiske kultur.  Hvordan man vil bygge en  civilisation på det, er ikke godt at vide.

Alle  oversættelser  ved  foifatteren  undtagen  hvor  andet  er anført OTTI

## Noter

1. For de forskellige, men nærmest synkrone, indgange til spørgmålet  se  eksempelvis Rudolf  Borchardt: Gedanken iiber  Schicksal  und Aussicht des europaischen Begriffs  am Ende des  Weltkrieges (1917);  Thomas  Mann: Betrachtungen  eines Unpolitischen (1918); Herman Hesse: Die Briider Karamaso.ff oder Der Untergang Europas. Einfiille bei der Lekture Dostojew­ skijs (1919);  Hofinannsthals  talrige  Europa-essays  såsom Blick auf den geistigen  Zustand  Europas (1922);  Oswald Spengler: Untergang des Abendlandes (1918 og  1923); Hein­ rich Mann: VSE (Vereinigte Staaten von Europa) (1924); Karl Kraus: Die letzten Tage der Menschheit (1926).
2. Hugo von Hofinannsthal: Gesammelte  Werke  in Einzel­ ausgaben,  Prosa  III, Fischer  Verlag,  Frankfurt  a.  M.  1959, 230.
3. Angående disse mislykkede  forsøg,  der  udspillede  sig omkring  Ærkehertug  Franz  Ferdinands  planlagte  grund­ læggelse af de såkaldte Vereinigten Staaten von Grobosterreich se Hermann Rudolph: Kulturkritik und konservative Revolu­ tion. Zum kulturell-politischen Denken Hofmannsthals und sei­ nem  problemgeschichtlichen  Kontext, Max Niemeyer  Verlag, Tiibingen  1971,  94.
4. "[  ...  ]  dermed fremvoksede for  de involverede den  in­ dre ide, at denne krig ikke kun er en tysk krig og ikke kun en  Donaukrig,  men  at  det  er  Mellemeuropas  historie­ prøvelse  [Geschichtsprobe]."  Friedrich  Naumann: Mittel­ europa (1915)  in Werke, Westdeutscher  Verlag,  Koln  und Opladen 1964, IV,  498f.
5. Hofinannsthal: Prosa III, 503.
6. Ibid., 193.
7. Ibid., 383.
8. Ibid., 370.
9. "Begrebet  ikke  upolitisk, men  antipolitisk,  bevidst uverdsligt.", Ibid., 373.
10. ro.Ibid., 381f.
- n. Se  Stefan  Breuer: Asthetischer Fundamentalismus.  Stefan George  und  der  deutsche  Antimodernismus, Primus  Verlag, Darmstadt 1996, 1-21 samt 145ff. For en kritisk gennem­ gang af begrebet konservativ  revolution se samme forfat­ ter: Anatomie der Konservative Revolution, Wissenschaftliche Buchgesellschaft,  Darmstadt  1993.
12. 12.Hofinannsthal: Prosa III, 406.
13. 13.Stefan Zweig: Die  Welt von Gestern, 1944. Dansk over­ sættelse ved Helge Kjærgaard: Verden af i går.  En europæers erindringer, Signet 2002,  373f.
14.  Theodor  W.  Adorno: Minima Moralia. Reflexionen  aus dem beschadigten Leben, 195I. Dansk oversættelse ved Nina Lautrup-Larsen og  Arno V ictor Nielsen: Minima Moralia. Refleksioner  fra  det  beskadigede  liv, Gyldendal,  Kbh.  2003, 155.
15. 15.Robert  Musil: Der  Mann  ohne Eigenschaften, 1930.

Dansk  oversættelse  ved  Karsten  Sand  Iversen: Manden uden egenskaber, Samleren, København 1995, I,  23.

16.  Stefan Jonsson har formuleret sig rammende om dette forhold:  "an individual  who is the child of many nations becomes an object  of  suspicion,  and in  times  of national struggle  even  condemned  as  a  traitor  and  transgressor. Born in the Czech-German town of B., and fit to become a spy  [indtil  midten af 192o'erne kaldte Musil romanpro­ jektet for Der Spion, AKM], Ulrich is one of these trans­ gressors.", Jonsson: Subject  without  Nation: Robert  Musil and  the  History  om  Modem  Identity,  Duke  University Press, Durham &amp; London 2000, 264.
17. "[  ...  ]  om  end i  dag  ikke er  tidspunktet til at tænke  vi­ dere over disse spørgsmål, vil vi, måske for lang tid de sid­ ste europæere,  i  alvorens  stund  dog  heller  ikke  bygge  på sandheder,  der ikke længere  var  det for os,  og  har,  før  vi trækker  os  ud,  at  bringe  vores  åndelige  testamente  i  or­ den.",  Musil: Tagebiicher,  Essays,  Aphorismen  und  Reden, Rowohlt Verlag, Hamburg  1955,  596.
18. Ibid., 596f.
4. 19.Ibid., 590.
20.  Imre Kertesz: Galeerentagebuch, Rowohlt Verlag, Ham­ burg  1999  (1993),  46. Jeg  oversætter  efter  den  tyske  ud­ gave og anmærker den ungarske udgaves årstal i parentes. 21. "[  ...  ]  'den  vestlige  kultur'  - i  dag  kun endnu et trylle­ ord - en ansigtsløs masses vrimmel i et museum der sta­ dig  kaldes  Europa - men  hvor  meget  fortid  gemmer  sig bag det,  hvor meget overvældende skønhed,  hvor megen forklarelse af livet,  vores liv, hvor megen tapperhed,  sand­ hed,  storhed  og  kraft  [  ...  ]",  Kertesz: Ich -ein  anderer, Rowohlt Verlag, Hamburg  1999 (1997), 88.
22. "Ængsteligt lytter  det  gamle Europa:  Det  har  nået sit angivelige mål, forfulgt gennem århundreder, er nu yderst forhippet  på  at  afværge  alt,  der  forlanger  handlinger  af det,  hvad der  kunne give  anledning til eftertanke, til for­ nyelse,  til kreativitet.", Ibid., 32.
23. "Som var hele Europa angrebet af kattejammer ",  Ker­ tesz: Ein  Gedankenlange  Stille wahrend  das Erschi&lt;d]ungskom­ mando neu ladt, Rowohlt Verlag, Hamburg 1999 (1998), 33. 24.Kertesz: Die  exilierte  Sprache.  Essays  und  Reden, Suhr­ kamp Verlag,  Frankfurt a. M. 2003,  36.
25.  Se  eksempelvis  Sigmund  Freud:  "Trauer  und  Melan­ cholie", Das Ich und das Es. Metapsychologische Schriften, Fi­ scher Verlag,  Frankfurt  a. M.  1992,  175.
9. 26.Claudio  Magris: Danubio, 1986.  Dansk  oversættelse ved Hanne Jansen: Donau. En følsom rejse fra den store flods kilder  til  Sortehavet, Samleren, Kbh. 1989,  489f.
27. W.  G. Sebald: Austerlitz, 200I. Dansk oversættelse ved Niels Brunse: Austerlitz, Tiderne Skifter, Kbh. 2003,  104. 28.Ibid., 47f.
29.  W. G. Sebald: Die  Ausgewanderten, Fischer Verlag, Frankfurt a. M.2002,  166f.