Protesten ved Søren Kierkegaards Begravelse
Forfattere: Skat Arildsen
Tidsskrift: kierkegaardiana (1971-06-08)

## Protesten ved Søren Kierkegaards Begravelse

## af SKAT ARILDSEN

## I  Protesten  og  et retsligt Efterspil.

Den  30.  Januar  1854  døde Biskop  J.  P.  T S/iynster. Søndagen  før  Begravelsen holdt Professor H. L.  Mortensen som Hofprædikant i Christiansborg Slotskirke en Prædiken, der formede sig som en Mindetale over den Afdøde, der mindedes som et af de kristne Sandhedsvidner. Talen blev som bekendt for Søren Kierke­ gaard Anledning til  en  flammende Indsigelse,  »Var Biskop Mynster et  »Sand­ hedsvidne«, et af »de rette Sandhedsvidner« -  er dette Sandhed?« Spørgsmaalet besvaredes  benægtende  i  denne  Avisartikel,  der  blev  offentliggjort  i  »Fædre­ landet«  den  18.  December  1854.  Artiklen,  der  foruden  at  være  Helligbrøde mod den Afdøde  tillige  indeholdt  en  personlig  Fornærmelse  mod  Martensen, blev af denne besvaret værdigt, men afvisende i »Berlingske Tidende«  den 28. December.  Fejden med Martensen blev Indledning til Kierkegaards Polemik i »Fædrelandet«  og Flyvebladene  »Øieblikket«  rettet imod den »officielle  Kri­ stendom«, en  Polemik,  der  i  Monarkiet  vakte  mere  Forargelse  og  Modsigelse end  Tilslutning.  Hans  Sygdom  og  paafølgende  Død  paa  Frederiks  Hospital Søndag Aften den  11. November  1855 satte Punktum for Forfatterskabet, men ikke  for  Kirkestormen,  som  Epigonerne  og  Eftersnakkerne  søgte  at  fortsætte.2

Havde  Forfatterskabet  før  1854  gjort  SK' s  Navn  kendt  i  vide  Kredse  i Ind- og Udland ogsaa gennem Bladartikler og Oversættelser, gjorde Angrebet paa  »den officielle  Christendom«  (Decbr.  1854 -  Novbr.  1855)  sin  Forfatter kendt  i  de  allervideste  Kredse  i  Kongeriget  og  Hertugdømmerne,  i  Norge,

1  Efter  velvillig  Tilladelse  fra  Stadsarkivar,  Dr.  phil.  Sigurd  Jensen,  Københavns  Stadsarkiv, Raadhuset,  offentliggøres  her  i  »Kierkegaardiana« i  udvidet  Skikkelse  nærværende  Af­ handling,  som  oprindelig  blev  publiceret  i »Historiske  Meddelelser  om  Staden  Køben­ havn  og  dens  Borgere«  3.  Rk.  IV.  Kbh.  1941,  S.  4 4 8 -7 2 .

2  En  udtømmende  Skildring  af  Kirkestormens  Forløb  og  Følger  foreligger  endnu  ikke.

## 1

L æ g e   H e n r i k S i g v a r d L u n d . F o t o c a . 1 8 8 0 . V e l v i l l i g t u d l å n t a f f r u I n g e b o r g   W a r m i n g .

Sverige og Tyskland dels i Presse, Periodica og større eller mindre selvstændige Publikationer, dels  ved  Oversættelser.  Det  er  næppe meget  overdrevent,  naar Forfatteren, daværende Provst i Haderslev, H. P. Kofoed-Hansen (1813-93) den  første  danske  Præst i  Monarkiet,  som  1856  offentligt  billigede  SK' s  Kri­ stendomsforkyndelse -   kunde  skrive,  at  ligemeget  hvor  man  opholdt  sig,  var »Raabet  saa  stærkt,  at  det  drønede  overalt  i  Landet  og  satte  alle  Gemytter  i Bevægelse«.3   Ja,  saa  voldsom  var  Explosionen,  at  Kirkekampen  kom  til  at strække sig over  2  Perioder,  Opgøret  1854- 57  og  Efterdønningerne  1857  og følgende Aar.

Dødsfaldet var, som Filosofen H. Brøchner skriver, en Begivenhed, der satte Folk  i  en  Bevægelse,  som  den  Afdøde  selv  ikke  vilde  vurdere  højt.4   Pressen afspejler  de  Stemninger  og  Standpunkter,  som  Begivenheden  fremkaldte  i Offentligheden. Af de konservative Blade bringer  » Berlingske Tidende«, Martensens Organ, ingen Omtale af Kierkegaard, som » Flyve-Posten« efter en kort Notits  om  Dødsfaldet!5   derimod  vier  en  forsigtig  Nekrolog,  der  kaster  en Overbærenhedens Kaabe over Kirkestormeren, hvis Død betragtes som et Tab for  Nationen,  og  hvis  forbavsende  Produktivitet  og  tidligere  Forfatterskabs rosværdige Sider aabent indrømmes og anerkendes.6  En lignende Holdning ind­ tager » Kjø  b  enhavnsposten«, der iøvrigt antager i hans sidste Levetids Helbreds­ tilstand  at  finde  et  undskyldende  Moment  for  Kirkefejden.7 Det  specielt københavnske Bourgeoisi-Organ, det national-liberale » Dagbladet«, bragte den smukkeste  af  samtlige  Nekrologer,  der  uden  at  fortie  det  ufuldkomne  og ensidige  hos  Kierkegaard  betoner  det  indholdsrige,  det  vidt  og  dybt  i  Samtid og Eftertid indgribende i hans Liv. Han regnes i Række med Danmarks i Løbet af  faa  Aar  døde  Storheder,  Thorvaldsen,  Ørsted,  Oehlenschläger  og  Schouw. »I  Danmarks,  i  Literaturens  og i  Kirkens Historie vil  Søren  Kierkegaard  ind­ tage  en  fremragende  Plads  . ,.«8   Det  betydeligste  Oppositionsblad, »Fædre­ landet«, Kirkestormerens  eget  Organ,  bragte  mærkværdigt  nok  kun  en  meget kort, men selvfølgelig ganske kritikfri,  Notits  om  »Danmarks største  religiøse Forfatter«,  hvis  Navn  bortset  fra  to  Tilfælde  iøvrigt  gennem  hele  Aaret  55 ganske beherskede Bladets Rubrik om kirkelige  Forhold.9

3  P.  P.  Jørgensen:  H.  P.  Kofoed-Hansen.  Kbh.  1920,  S.  504,  462  flg.;  455.

4  Brev  2/12  1855  fra  H.  Brøchner  til  Chr.  M olbech,  Hans  Brøchner  og  Chr.  K.  F.  Molbech, En  Brewexling.  Kbh.  1902,  S.  174.

5  Flyve-Posten  1855/Nr.  264  (13/11).

3  smst.  N r.  267  (16/11).

7  Kjøbenhavnsposten  1855/Nr.  265  (13/11).

Af  samtlige  Aviser  er  Bondevennernes  Blad,  » Morgenposten «,  udtalt  antikirkelig.  Dagen  før  Kierkegaards Død var  Forsidens  Leder  i Nekrologens  Stil, selvfølgelig med begejstret Tilslutning viet Kirkestormeren, hvis  »Øieblikket«, »rige paa Tanker og rige paa Mod«, vil  læses og virke  langt ud over Øjeblik­ ket.  Han  har  afsløret  vort  hele Kirkevæsens  »gyselige  Hulhed  og Usandhed«. Den  danske  Kirke  i  dens  nuværende  Skikkelse  hverken  kan  eller  bør  bestaa længere;  »det  bør  være  enhver  Kristens  Pligt  at  arbejde  paa  at  faa  den  hele Bygning med  samt  dens  privilegerede  Præsteskab  omstyrtet  jo  før  jo  heller«. Kierkegaards Værk vil ikke ophøre med hans Død.1 0  Garantien herfor er efter Bladets Nekrolog de Menighedsmedlemmer, der vaktes af »Tordenrøsten«, som Præsterne efter en kort Forskrækkelse  »i beregnende Klogskab«  atter  lukkede deres Øren for.1 1   Dagen  før  Begravelsen  advarede  »Morgenposten«  med Und­ tagelse af den Afdødes Broder, Sognepræst P.  C.  Kierkegaard,  Præsterne mod »al betalt eller gratis Ligtalen«  ved Kirkestormerens Grav:  Lovtale vil opfattes som Hykleri og Ironi, Dadel som Skumleri, der vil  vække Forargelse, maaske endog  Skandale.1 2   Dødsfaldet  gav  iøvrigt  Genlyd  ikke  blot ude  over  Land, hvor Provinspressen ofrede Begivenheden fremtrædende Plads i de smaa lokale Blade,1 3   men  ogsaa  i Norge 1 4   og Sverige ,  hvor  Budskabet  virkede  som  en »Jordb'åfning«  paa  den  dannede  Almenhed,1 5   der  havde  noget  Kendskab  til »det skandinaviske Nordens største religiøse Forfatter«.1 6

8  Dagbladet  1855/Nr.  268  (14/11).

»  Fædrelandet  1855/Nr.  264  (12/11).

10  Morgenposten  1855/Nr.  263  (10/11).

11  smst.  nr.  267  (14/11).

12  smst. Nr. 270 (17/11). -   Det  af  Bondevennen  /. A.  Hansen udgivne » Folkebladet « 1855/Nr.  264 (15/11) bragte »Morgenposten«s  S.-K.-Artikel  fra 10/11 og  »Fædrelan­ d e r s   Dødsnotits.

13  Nævnes  kan  »Holbæk  Amts  Avis« 1855/Nr.  180  (19/11),  hvis  Nekrolog  over  S. K.  er moderatere  i  Udtryk  end  »Morgenposten«s,  men  reelt  af  samme  Standpunkt.  D et  af  den ivrige  Deltager  i  S. K.-Striden  i  Haderslevegnen, Pet.  Chr.  Koch udgivne  Blad,  » Danne­ virke « 1855/Nr.  269 (15/11) bragte  foreløbigt  Eftertryk  af  Nekrologen  i  »Dagbladet« Nr.  268.  -   Om  P.  C.  Koch  og  S. K.,  jvf.  P.  P.  Jørgensen:  H.  P.  Kofoed-Hansen,  Kbh.

1920,  S.  457  flg.

14  Christiania-Posten  1855/Nr.  2591  (23/11)  (Eftertryk  af  Nekrolog  i  Dagbladet  1855/268).

15  W .  Rudin:  Soren  Kierkegaards  person  och  forfattarskap.  Stockh.  1880,  S.  328.

16  »Aftonbladet«  1855/Nr.  269  (16/11),  cit.  af  »Fædrel.«  1855/Nr.  272  (21/11)  og  »Dagbi.« 1855/Nr.  274 (21/11),  hvorfra  den  svenske  Nekrolog  omtales i Provinspressen, f.  Ex. »Holbæk  Amts  Avis«  1855/Nr.  182  (23/11).

Som Dødsfaldet saaledes  tildels  blev  udnyttet  af  visse  Blade  i  Sensationens og den politiske Agitations Tjeneste og iøvrigt ogsaa af smarte Visemagere, der ved  sentimentalt  og  hyklerisk  at  røre  de  rette  Strenge  søgte  at  slaa  Mønt  paa Ugens største Begivenhed,1 7   saaledes blev Begravelsen i  endnu højere Grad det staaende  Samtaleemne  og  et  enestaaende  brugbart  Stof  for  den  venstreorien­

terede  Del  af  Pressen.

Da  SK  havde  boet  sine  sidste  Leveaar  i  en  Ejendom  i  nuværende  Skindergade Nr.  38, altsaa i Vor  Frue Sogn, var det kun ganske naturligt,  at Afdødes Familie,  som  iøvrigt havde været Biskop J.  P.  Mynsters Tilhørere,  ønskede,  at Begravelsen  skulde  finde  Sted  fra  Vor  Frue  Kirke.  Højtiden  blev  fastsat  til Ugedagen efter Dødsfaldet, Søndag den 18. November Kl.  12,30.1 8  Stiftsprovst E.  C.  Tryde  har  aabenbart  forstaaet,  hvor  angribeligt  Arrangementet  var:  at lade  »Kirkestormeren«s  Jordefærd  foregaa  fra  Rigets  Hovedkirke  og  paa  en Søndag.  »»Varmt  og  indtrængende««  skal  han  have  forsøgt  at  faa  Familien

til at ændre Bestemmelsen, men forgæves.1 9

Før  nærmere  Omtale  af  Sørgehøjtiden  vil  det  ikke  være  uden  Interesse  at til stadens  Præsteskab.  Her  skal  kun  nævnes  enkelte Navne  med  Forbigaaelse  af

erfare, hvem der paa Begravelsesdagen stod paa Københavns Prcedikestole, Belysning  af  aandelig  Arv  og  kirkeligt  Standpunkt  hos  et  Udvalg  af  Hoved­ tysk-, engelsk- og fransk protestantisk og katolsk Præsteskab.2 0

I  Christiansborg  Slotskirke  prædikede  til  Højmesse  Hofprædikant,  Biskop H.  L.  Mårtens  en Kl.  10.  Paa  samme Tid prædikede i Vor  Frue Kirke  1.  resi­ rende  Kapellan, A.  N i  C.  Smith (1797- 1863),  til  Aftensang  2.  residerende Kapellan,  daværende  lic.  theol.,  senere  Dr.  theol.,  Stiftsprovst P.  C.  Rothe (1811- 1902),  en  fint  kultiveret,  praktisk  meget  virksom  Præst,  betydeligere som  Lejlighedstaler  end  som  Prædikant,  værdsat  Sjælesørger  og  Familiepræst og  iøvrigt  Hovedmanden  for  Indførelsen  1853  af  den  liturgiske  Juleaftensgudstjeneste med Musik af J. P. E. Hartmann. Han var nært tilknyttet Mynster, afgjort Discipel af Martensen og i Gæld til Professor H. N. Clausen. Paa Uden­ landsrejsen  som  Kandidat  fik  Berlineropholdet 1841- 42  og  især  Filosofen F. W. J. Schellings Forelæsninger størst Betydning for ham. Her omgikkes han iøvrigt  dagligt  SK,  der  en  Tid  paavirkede  ham  ret  dybt,  og  plejede senere  en Tid Omgang med Filosofen Rasmus Nielsen i dennes tidligere Periode. Teolo­ gisk maa P.  C.  R.  dog karakteriseres  som  Repræsentant  for  en  bekendelsestro, luthersk-evangelisk  Højkirkelighed  og  Afstandtagen  fra  den  Grundtvigske Retning.2 1

17  D e  to  anonyme  Pjecer  er: »Søren  Kierkegaards  sidste  Timer« (Kbh. 1855),  et  »Digt«, der  solgtes  til  Fordel  for  en  fattig  Familie  med  7  uforsørgede  Børn (!),  og  »Hvem  følger i  Kierkegaards  Fodspor?  Et  Ord  til  Overveielse  for  hans  Tilhængere«.  Kbh.  [1855].

18  Carl  Weltzer:  Peter  og  Søren  Kierkegaard.  Kbh.  1936,  S.  273.

19  Berl.  Tid. 1855/Nr.  272 (O.  21/11: »Spørgsmaalet  om  Dr.  S. K.'s  Begravelse«).  Bladet anfører  udtrykkeligt,  at  dets  Oplysning  skyldes  en  »fuldkommen  paalidelig  Kilde«.

20  Prædikantlisten  i  Kbh.'s Dagspresse,  f. Ex.  Fædrelandet  1855/N r. 269  (Lø.  17/11), S.  1130.

Vor  Frues  Sognepræst,  Stiftsprovst,  Dr.  theol. E.  C.  Tryde (1781- 1860) prædikede ikke den Dag, men medvirkede ved SK's Begravelse om Middagen. Som  Student  havde  han  været  Tilhører  ved  Henrik  Steffens' s  berømte  Fore­ læsninger i København  1803, var Livet igennem filosofisk interesseret,  speku­ lativ i sin Teologi, naiv i sin Tyrkertro paa Hegels Filosofi, kirkelig og teologisk nærmest  af  den  Mynsterske  Retning,  en  aandfuld  og  inciterende  Vært  i  sit Hjem, som blev Centrum  for en stor Kreds  af Intelligensen.  Irenisk og mæglende  anlagt  kunde  han  trods  sine  Særstandpunkter  bevare  Venskabet  med Mynster fra de unge Aar og Sympatien for Grundtvig i hans Kamp for positiv Kristendom.  Derimod skilte dybe religiøse Meningsforskelle ham  fra SK.  Han var en administrativ Dygtighed, stærkest i sin personlige Paavirkning af Men­ nesker, meget søgt Prædikant og Sjælesørger især for Intelligensen og Husven specielt for Københavns kultiverede Borgerskab, saaledes det Heibergske Hus.2 2

I  Holmens  Kirke  varetoges  Højmessen  af  Provst,  Dr.  theol. B.  Munter (1794- 1867),  en  af  Hovedstadens  mest  ansete  Prædikanter  og  Sjælesørgere, hvis ualmindelig personlig stærke Indflydelse væsentligt var begrænset til hans egen Levetid. En omfattende Præstegerning hindrede ham i at fortsætte Studier og Forfatterskab fra de yngre Aar. Et Begreb om hans Sans for Sproget og for den  maritime  Ungdoms  aandelige  Velfærd  og  hans  kontaktskabende  Evne giver hans meget brugte og værdsatte, i bedste Forstand etatsprægede, uden for Søofficersstanden ukendte,  oprindelig  saakaldte  »Morgen-  og  Aftenbønner  for de  Kongelige  Søcadetter.  (Efter  Chefens  Opfordring  forfattede  af  Dr.  Munter og trykte som Manuscript). Kjbhvn  1838«, som i den senere Aarrække dog kun blev  oplæst  ved  den  daglige  Morgenandagt  paa  Søværnets  Officersskole  helt frem til Efteraaret  1969,  iøvrigt det eneste Arbejde af hans meget begrænsede opbyggelige Forfatterskab, som har bevaret hans Navn op til vore Dage.2 3  Som Svoger til J.  P. Mynster og hørende til dennes Kreds maa han utvivlsomt nær­ mest betragtes som ortodoks teologisk og kirkeligt å la Svogeren.

21  Bj.  Kornerup:  Vor  Frue  Kirkes  og  Menigheds  Historie.  II.  Kbh.  1929-30,  S.  357  flg.  Levnedsbeskrivelser  af  de  ved  Kjøbenhavns  Universitets  400  Aarsfest  promoverede  D ok­ torer  og  Licentiater.  Kbh.  1879,  S.  118  flg.  -

22  Bj.  Kornerup:  anf.  V.,  S.  348  flg.

Paa  »Helliggeistes«,  altsaa  Helligaandskirkens  Prædikestol  stod  Provst C. Pram Gad (1801- 77), en tør, alt andet en  aandfuld Prædikant, teologisk præ­ get af Tidens liberale Retning og især knyttet til Professor H. N.  Clausen, som ældre temmelig rationaliserende.2 4   2 5 -  I Trinitatis Kirke prædikede til Højmessen den ordinerede Kateket ].  Nielsen (1811- 94),  senere Set.  Pauls Kirkens første Sognepræst;  til  Aftensang daværende  residerende Kapellan,  Dr.  phil. P.  P.  A. Hammerich (1809- 77),  Forfatter og Kirkehistoriker,  som Teolog og Politiker en  selvstændig  Discipel  af  Grundtvig.  I  Vor  Frelsers  Kirke  paa  Christians­ havn talte den residerende Kapellan, Dr. phil. J. S. Bloch-Suhr (1807-76), Legat­ stifter, meget produktiv Forfatter og yndet Lejlighedstaler. Teologisk havde han som ung ikke blot staaet Professor H. N. Clausen nær, men endog dennes Fader, Stiftsprovst  H.  G.  Clausen,  den  kirkelige  Rationalismes  Hovedskikkelse  her­ hjemme.  Senere  indtog  han  et  ortodokst  Standpunkt  å  la  Mynster,  der  ogsaa formelt kom til at præge ham.2 6  -  Til Aftensang prædikede hans fuldstændige Modsætning, Sognepræst P. A. Fenger (1799-1878), som lige fra »Kirkekam­ pen«^ første Tid mellem Grundtvig og H. N.  Clausen  1825  havde staaet paa Grundtvigs Side og var blevet dennes nære Ven.2 6

I  Garnisons Kirke prædikede om Formiddagen den meget søgte og kultive­ rede  Vækkelsesprædikant  og  Sjælesørger,  daværende  residerende  Kapellan, senere Sognepræst sammesteds og Dr. theol. N.  G.  Blcedel (1816-79), en cen­ tral Præsteskikkelse i det københavnske Kirkeliv i en Menneskealder, vel ingen original  Aand, men en  artistisk anlagt og afgjort dialektisk og eklektisk Bega­ velse,  som  i  Studieaarene (dimitteret 1836) i  Studenternes  toneangivende Glansperiode hørte Prædikanterne J. P. Mynster og B. Munter, E. C. Tryde og J.  H.  Paulli  (1809- 65)  -   den  sidste  Mynsters  Svigersøn  og  Martensens Ung­ domsven -  og ikke saa sjældent Grundtvig. Let bevægelig og meget modtagelig fulgte  han  Universitetsforelæsninger  med  særligt  Udbytte  hos  saa  forskellige Professorer som Martensen, H. N. Clausen og M. H. Hohlenberg samt Rasmus Nielsen.  Til  Martensen  og  Clausen  stod  han  Livet  igennem  i  Gæld.  Som  ung og yngre stod han den Grundtvigske Aandsretning og Vennekreds nær, senere blev han stærkt paavirket af SK, der ca.  1850 gjorde ham til Vækkelsesprædi­ kant. Under »Kirkestormen« tog han dog Afstand fra SK og sluttede sig nærmere til Martensen.2 7

23  I senere  Udgaver  af  Bønneheftet blev Aftenbønnerne  strøget  og  Titlen forandret til »Morgenbønner  for  Søofficersskolen. Af  Dr. theol. B. Munter (1794-1867).  Kbhvn. 1838.  Optryk  1948«.  (9  S:  8°).  (Velvilligst  M eddelelse  26/9  1970  fra  1.  Rkp.  v/Brem erholms  Kirke,  Kbhvn.,  Dr.  theol.  Børge  Ørsted).

24  Bj.  Kornerup:  Helligaandskirken  i  København.  Kbh.  1949,  S.  278  flg.

25  Bj.  Kornerup:  anf.  V.,  S.  281  flg.  -   jvf.  s.  F.:  Vor  Frue  Kirkes  og  Menigheds  Historie II,  S.  341  flg.

23  Fr.  Barfod:  P.  A.  Fenger.  Kbh.  1878,  S.  17  flg.  62  flg.,  119  flg.

Til Aftensang talte i Garnisons Kirke H. Ipsen (1813-76), Præst i Citadellet, efter at have varetaget Formiddagstjenesten i Kastelskirken.

I Vartov Kirke prædikede Grundtvig og i Almindeligt Hospital Kl.  8,30 og i  Abel  Cathrines Stiftelse Kl.  11  ƒ.  N. Lange (1814-65), dybt aandsbeslægtet med og livsvarigt paavirket af SK,  som han  ogsaa personligt havde kontaktet, men særpræget og selvstændig i Tilegnelsen.  Han er blevet karakteriseret som den anden danske Præst, der som sin Ven gennem Livet, den førnævnte H.  P. Kofoed-Hansen  1857  offentligt billigede  SK' s  Kristendomsforkyndelse.  Lange synes  at  have  været  Præst  og  Sjælesørger  for  adskillige  unge  Teologer  under »Kirkestormen«  og senere.  Som  Eksempel  kan  nævnes den  fynske,  Indre Mis­ sion  nærstaaende,  af  SK  dybt  paavirkede  Provst Chr.  Fr.  Leth (1836-1925), der  som  Soraner  (dimitteret 1856)  interesseret  havde  læst  SKs  Artikler  i »Fædrelandet« og som Student hørte Langes Forkyndelse. Ja, han mente endog, at  Lange  var  »den  eneste  Præst  i  København,  der  klart  og  bestemt  stod  paa SK's  Standpunkt«.2 8   Ogsaa  Harald  Høffding  (1843- 1931)  har  som  teologisk Student  (dimitteret  1861)  under  SK-Studier  i  en  for  ham  personligt  bevæget Periode  hørt  Langes  Prædikener.

27  w .   Hjort:  Nikolaj  Gottlieb  Blædel,  N yborg  1881,  S.  52,  15,  13,  9,  11,  16,  19-21;  153; 53,  74,  86, 108, 153 (SK).  -   Levnedsbeskrivelser  af  de  ved  Kjøbenhavns  Universitets 400  Aarsfest  promoverede  Doktorer  og  Licentiater.  Kbh.  1879,  S.  105  flg.  -

28  P.  P.  Jørgensen:  anf.  V.,  S.  501  flg.  (504);  18  flg.  -   Paul  Nedergaard:  Dansk  Præste-  og Sognehistorie  1849-1949  (1956).  Kbh.  1956,  III,  S.  167.

## Hvorledes  forløb  saa »Kirk  estormer  en«s  sidste  Rejse?

Det første Vidnesbyrd herom stammer  fra den  aarhundredaargamle, minde­ rige  Bispegaard  i  København.  Fra  den  røde  Murstensbygnings  Vinduer  er  der fri  Udsigt  over  den  lige  foranliggende  Frue  Plads  med  Metropolitanskolens Bygning  i  Pladsens  Baggrund,  med  Universitetet  til  venstre  og  Vor  Frue  til højre.  Her har været  fortrinlig  Lejlighed  til  at  følge  Begivenhederne uden  for Kirken hin Novembersøndag. Hvad har man set?  Hvad har man hørt?

Søndag Eftermiddag efter Jordefærden skriver Martensen dybt  forarget over Begravelsen  et Brev  til sin  gamle  Discipel  fra  Professortiden  og  sin  mangeaarige  trofaste  og  forstaaende  Ven,  Sognepræsten  i  Hunseby,  Lolland-Falsters Stift,  L. Gude (1820- 95),  senere  Domprovst  i  Roskilde,  som  iøvrigt  1851 anonymt havde udsendt et lille Skrift, »Om Magister S. Kierkegaards Forfatter­ virksomhed. Iagttagelser af en Landsbypræst«.

Af Brevet skal  følgende citeres:

»Idag er da Kierkegaard bleven begravet fra Frue Kirke med et stort Følge (fuld  Musik!  Ironie!).  Noget  saa taktløst fra  Familiens  Side  som  at  lade  ham begrave paa en Søndag, midt imellem to Gudstjenester, fra Landets Hovedkirke, kjender man neppe Mage til. Det kunde imidlertid ikke efter Loven forhindres, men havde kunnet være  forhindret ved Conduite, hvilken  imidlertid  her  som ved alle Ledigheder, hvor den udkræves, manglede Tryde.2 9  Hans Broder3 0  talte i Kirken  (som Broder, ikke som Præst). Hvad og hvorledes han har talet, veed jeg  endnu  aldeles  ikke.  Bladene  ville  nu  for  det  første  være  fyldte  med  disse Begravelseshistorier.  Følget  skal  isærdeleshed  have  været  unge  Mskr  og  en Masse  obscure  Personer.3 1   Af  honoratiores  var  der,  saavidt  vides,  Ingen  med mindre man hertil vil regne R. Nielsen3 2  og Mag. Stilling«.3 3

Martensen fortsætter saa med at skrive om andre Emner, men faar pludselig Efterretning om et Optrin ved Graven paa Assistents Kirkegaard og fortsætter saa Skriveriet i forstaaelig Harme:

o:  Stiftsprovst  E.  C.  Tryde  (1 7 8 1 -1 8 6 0 ).

30  Dav.  Sognepræst  i  Pedersborg  og  Kindertofte,  Roskilde  Stift,  senere  Biskop  over  Aalborg Stift,  P.  C.  Kierkegaard  (1 8 0 5 -8 8 ).

31  »Folkevennen.  Et  Ugebi.  t.  Oplysn.  f.  Menigmand«  1855/Nr.  9  (Fr.  7/12)  anslog  dristigt Sørgeskaren  til  »maaske  5  å  6000  Mennesker«.  (!!!).

32  o:  Professor  i  Filosofi  Rasmus  N ielsen  (1 8 0 9 -8 4 ),  Martensens  bitre  Modstander  i  Striden om  hans  dogmatiske  Hovedværk, »Den  Christelige  Dogmatik« (Kbh. 1849). jvf. Skat Arildsen:  H.  L.  Martensen.  I.  Kbh.  1932,  S.  247  flg.  -

33  o:  Filosofen,  Dr.  phil.  P.  M.  Stilling  (1 8 1 2 -6 9 ),  som  fornævnte  Rasm.  N ielsen  Marten­ sens  bitre  Modstander  i  samme  Strid.  jvf.  Skat  Arildsen,  anf.  V.,  S.  256  flg.  -

»I  dette  Øieblik  erfarer  jeg,  at  der  ved  Graven  har  været  et  stort  Skandal, idet  en  Søstersøn  af  Kierkegaard  en  Herr  stud.  Lund,3 4   efter  at  Tryde  havde

forrettet  Jordspaakastelsen,  stod  frem  med Øieblikket  og  det N. T.  som  Sand­ hedsvidne imod Kirken, der »for Betaling« havde begravet S. Kd. o. s. v.

-  Jeg har det endnu ikke ad officiel Vei. Men det har været en  stor Forar­ gelse, der, saavidt jeg kan see, maa give Anledning til alvorlige Skridt.

Deres

H. Martensen.«3 5

SK's Begravelse kom i Dagene fremover til at afgive rigt Stof til Dagspres­ sen og blev Anledning til  »Sag«  i Administrationen og Retsvæsenet.

I  en  kort,  farveløs og rent refererende Notits  fortalte  »Berlingske Tidende« om  Kierkegaards  Jordefærd  fra  den  overfyldte  Frue  Kirke,  hvor  Broderen P. C. Kierkegaard talte, til Assistents Kirkegaard, hvor Stiftsprovst E.  C. Tryde forrettede Jordpaakastelsen. Derefter holdt den Afdødes Søstersøn, Lægen H. S. Lund,  i  Nærværelse  af  den  store  Sørgeskare  en  Tale,  protesterende  imod,  at Onklen var blevet begravet af »den officielle Kirke«;  en Tale, han ikke lod sig afholde fra, skønt Tryde forinden havde mindet ham om, at Loven  ikke tillod Uordinerede  at  tale  paa  Kirkegaarden.1 3 6   Et  Par  Dage  efter  gav  Bladet  sit Indlæg  i  den  offentlige  Diskussion,  som  Begravelsen  straks  havde  fremkaldt. »Berlingske«  fandt  det  i  Betragtning  af  Afdødes  hele  Liv  og  Virke  nok  saa »passende og sømmeligt«, om Begravelsen var foregaaet i Stilhed en Søgnedag fra Frederiks Hospital.  Forargelsens Kilde er ikke, at han blev kirkeligt begra­ vet, men at han blev begravet fra Vor Frue paa en Søndag, skønt Tryde rettidigt havde gjort  Familien opmærksom paa det uheldige Arrangement.  Under disse Forhold  bliver  Søstersønnens  »saa  oprørende  Optræden«  dobbelt  ubegribelig. Det maa haabes,  at Kultusminister  C.  C.  Hall vil vide at hævde ogsaa  Folke­ kirken  i  »den  uforstyrrede  Udøvelse  af  sine  hellige  Handlinger,  saaledes  som Staten bør værne om den for ethvert Troessamfund i Landet«.3 7

si  o : Henrik  Sigvard  Lund  (1825-89),  da  prakt.  Læge  i  København.-

35  Biskop  H.  Martensens  Breve.  I  Breve  til  L.  Gude  1848-1859.  Kbh.  1955,  S.  151  flg.

3«  Berl.  Tid.  1855/Nr.  269  (Ma.  Morg.  19/11);  Nr.  270  (Ma.  Aft.  19/11)  bragte  Referat af  Sognepræst P.  C.  Kierkegaards  Ligtale.

37  BerL  Tid.  1855/Nr.  272  (21/11).

» Flyve-Posten «  undgik  forsigtigt  i  sin  yderst  kortfattede  Notits  om  Jorde­ færden  at  nævne  det  opsigtvækkende  Optrin3 5   vel  for  ikke  at  give  Sagen  en uønsket Offentlighed, men følte sig dog opfordret til nogle Dage efter at give sit  lidenskabsløse  og  upartiske  Bidrag  til  den  standende  Diskussion.  Bladet billigede ganske Tid og Sted for den prunkløse Begravelse, men fandt, at Læge Lunds  Optræden  var aldeles  umotiveret og meningsløs  efter  Jordpaakastelsen, ligesom  han  gik  altfor  vidt,  naar  han  »i  de  haardeste  Ord  mod  Geistligheden protesterede mod den stedfundne Begravelse« 3 9  -  Værdig i Form og rammende i  Vurdering tager »Kjøbenhavnsposten« bestemt Afstand  fra al  Lovprisning af Kierkegaard og fra al Tale om at fortsætte hans Gerning, der har  lydt i Blade som  »Fædrelandet«, »Dagbladet«  og  »Morgenposten«,  saavelsom  fra  den »sørgelige og forargelige Scene«, Protesten mod den kirkelige Begravelse,  som den Afdøde har faaet. Hans formentlige Tilhængere røber en fuldstændig Misforstaaelse  af  Læremesteren,  deres  Ord  og  Optræden  er  i  Virkeligheden  den strengest  tænkelige Kritik  over Kirkestormeren.  Forhaabentlig bliver  det hans tidligere Skrifter, som  »længst vil overleve ham og skaffe ham et bedre Minde end det,  der  nu  rejses ham  af dem,  mod  hvem  han  selv  vilde  have været den første til at protestere, om  han havde kunnet høre deres  Raaben paa hans  Navn«.4 0

Kortfattet,  men taktfuldt,  som  man  kunde vente  det,  nævnte  »Dagbladet«, at efter Jordpaakastelsen  »protesterede en Person af Følget i et Foredrag imod Anvendelsen af de sædvanlige Ceremonier som  formentlig stridende imod den Afdødes  Ønske«.4 1   Noget  udførligere  omtalte  » Fædrelandet «  Sørgehøjtiden  i den  af  »Tusinder«  (!)  fyldte  Frue Kirke,  der bortset  fra  de manglende  Sørge­ dekorationer saa ud ganske som ved Thorvaldsens, Oehlenschlagers og Ørsteds Jordefærd;  men Valget  af Tid  og  Sted  for  denne  Højtid  syntes  beregnet  som Protest  mod  den  Afdøde,  medmindre  hele  Arrangementet  var  sket  med  en »mærkværdig Taktløshed«. Efter Begravelsens Afslutning protesterede H. Lund imod  den  kristelige  Begravelse,  man  havde  givet  hans  Onkel  og  Ven,  skønt denne  paa  det  bestemteste  havde  sagt  sig  løs  fra  det  officielle  Kirkesamfund, hvad  han  motiverede  med  Citater  fra  Ny  Testament  og  Kierkegaards  sidste Skrifter,  hvorpaa  Tryde  gjorde  Indsigelse  mod  Lunds  Ret  til  at  tale  paa  Kirkegaarden.4 2

s*  Flyve-Posten  1855/Nr.  269  (19/11).

3»  smst.  Nr.  272  (22/11).

40  Kjøbenhavnsposten  1855/Nr.  272  (21/11).

41  Dagbladet  1855/Nr.  272  (19/11).

Det største, mest dramatiske og agitatoriske og tillige udpræget kirkefjendt­ lige Referat af Jordefærden bragte selvfølgelig »Morgenposten«, som hverken glemte  at  give  Martensen  Smaahib  eller  at  udtale  Ringeagt  for  Præsteskabet, der vel aldrig havde spillet »en ynkeligere Rolle« end ved Kierkegaards Begra­ velse.  Det var alt  »et stærkt Stykke«,  at Kirkestormeren  fik en kirkelig Begra­ velse. Kun een stod den Dag med Palmerne, nemlig Lund, den Afdødes  »bega­ vede  Nevø,  en  ung,  stille,  fordringsløs  Mand«,  der  i  Indignation  over  »det kirkelige Komediespil«  med Ny Testament og  »Øieblikket«  slaaende paaviste »det Skammelige og Forargelige« i Sørgehøjtiden.  »En Mand, der havde erklæ­ ret sig for  ikke  at være officiel  Kristen,  var  knap  død,  før den  officielle Kirke bemægtigede sig hans værgeløse Lig og slæbte afsted med det;  han, som havde udlet  Kirkens  Ceremonier,  blev  ...  begravet med  disse  af  dens  edfæstede Tje­ nere.  En  saadan Kirke----var ikke Guds Kirke\_\_\_ men den store Skjøge  ... Geistligheden var tilfals, den gjorde alt for Penge«. Talen, der  blev holdt med Karakterstyrke,  Overbevisningens  Kraft  og  naturlig  Simpelhed,  maatte  uundgaaeligt  imponere,  gribe  og  ryste  enhver  ærlig  Mand.  Et  højst  uhyggeligt Optrin indtraf ved Trydes forgæves forsøgte Protest i Lovens og Kirkens Navn mod det Lundske Angreb.4 3   Dette  var  ensbetydende  med  den  dybeste  Forhaanelse  af  den  officielle  danske  Kirke,  som  ikke  tog  til  Genmæle.  Hermed  var det uimodsigeligt konstateret, at den herskende officielle Kristendom er »uholdhar,  uden Kraft,  uden  Ære og uden  Sympathi«.4 4   Derfor  er der heller  intet  at forsvare, som Bladet udtalte, da det vejrede Autoriteternes Indskriden i Begra­ velsesaffæren.4 5

» Morgenposten «  greb enhver tænkelig Lejlighed til at fortsætte Søren Kier­ kegaards  Kamp for  »Folkets  Frigjørelse  fra  den  »officielle  Kristendom«  og dens  Præsters  Aag«.4 6   Bladet bragte Uddrag  af  »Øieblikket«  Nr.  2,  Artikel  6

42  Fædrel.  1855/Nr.  270  (19/11, eftertrykt i Aftonbladet  1855/Nr.  275  (23/11) og ChristianiaPosten 1855/Nr. 2592  (2 4 /1 1 )).-K o rt efter bragte  »Fædrel.«  (Nr. 2 8 1 ,1 /1 2 ) en længere in­ struktiv  Leder,  »Om  S. K .'s  Virksomhed  som  religieus  Forfatter«  af  r  d: H.  Brøchner, der skrev  Artiklen  i  Ærgrelse over  de andre Blades  af Misforstaaelser prægede Omtale af  S. K .'s Virke.  (Brev  2/12 1855  fra  Brøchner  til  Molbech,  anf.  Brevvexling  S.  173).

43  Morgenposten  1855/Nr.  273  (20/11).

44  smst.  Nr.  276  (23/11).

45  smst.  Nr.  277  (24/11.  »Efterspil  eller  Forspil?«),

i

(»Vi  ere  alle  Christne«),4 7   Artikler  om  Religionsundervisning  af  den  revolu­ tionære Kierkegaard-Tilhænger, Haderslev-Læreren M.  A.  Sommer,4 8 om »Rang-Forordning for »officielle« Præster« af »Chr. Jensen, Aalefanger«,4 9  om Stiftelsen  af  Den  evangelisk-lutherske  Frimenighed  og  dennes  Forfatningsud­ kast,5 0  endvidere Aftryk af Grundlovens Bestemmelser om Religionsfrihed, Lov af  13.  April  1851  om  Ægteskabsindgaaelse  udenfor  de  anerkendte  Trossam­ fund og Lov af 4.  April  1855  om Sognebaandsløsning5 1  Avisen  finder i  »Ko­ medie-Skriveren«  C.  Hostrups  Udnævnelse  til  Sognepræst  i  Silkeborg-Linaa, altsaa  i  Springet  fra  Teater  til  Kirke,  et  nyt  Bevis  paa  Sandheden  i  »Øieblikket«.5 2   Men Kierkegaard har ikke  levet  forgæves,  der  er  udbredt Interesse  for ham,  hvad  bl. a.  ses  af  de  gode  Priser  paa  Auktionen  over  hans  efterladte Bøger.5 3   Kort  sagt:  »Morgenposten«s  samtlige  Indlæg  om  Kierkegaard  eller  i Kirkestormerens Aand og Stil maatte give Læserne det stærkeste Indtryk af, at Dødsklokkerne for Alvor ringede over »den officielle Kristendom«. -  At ogsaa Provinsen saavelsom Sverige og Norge gennem den lokale Presse underrettedes om Kierkegaards Jordefærd og især det opsigtvækkende Optrin ved Graven, er

det vel  overflødigt  at  nævne.

Hvordan  virkede  Begivenheden  nu  paa  de  kirkelige  Autoriteter,  først  og fremmest paa Biskop H. L.  Mortensen, der betragtede Søren Kierkegaards hele Optræden som »eine sehr weitlåuftige, in vielen Beziehungen unheimliche Geschichte«.5 4   Pressens  Omtale  af  Kirkestormerens  Død  og  Begravelse  gør  det forstaaeligt, at Martensen, sin biskoppelige Embedspligt tro, med Opmærksom­ hed,  men ogsaa med stigende Uvilje  nøje gav  Agt paa  Forholdene.  Offentligt fandt han det ikke »passende« at udtale sig; det var ikke »parti égale« at skrive om Kierkegaard, som ikke mere kunde svare.5 4 5   Men tjenstligt greb han straks ind.  Allerede Dagen efter den opsigtvækkende Jordefærd udbad han sig  Stifts­ provst  Trydes Indberetning om  de  stedfundne  »forargelige  Optrin  ...,  kræn­ kende for Folkekirken og Geistlighedens Værdighed«.5 6

46  smst.  Nr.  276.

47  smst.  Nr.  280 (27/11).  Uddragene  fulgte  efter »Lederen«,  en  Mindeartikel  om  S. K., mærket  s-h,  aftr.  efter  »Dannevirke« 1855/Nr.  276  (23/11).

48  Morgenposten  1855/Nr.  289  (6/12).  -   jvf.  P.  P.  Jørgensen:  anf.  V.,  S.  458  flg.  -   Emil

Larsen:  Mogens  Abraham  Sommer.  Kbh.  1963,  S.  124  flg.  -

49  Morgenposten  1855/Nr.  284  (1/12).

50  smst. Nr. 273 (20/11), 285 (2/12), 287 (4/12). -jvf.  M.  Neiiendam: Frikirker  og

Sekter.  Kbh.  1927,  S.  352  flg.;  2.  Udg.,  ib.  1939,  S.  249  flg.

51  Morgenposten  1855/Nr.  283  (30/11).

52  »Faktum  er  a ltsa a ...: I  Midten  af  det  19.  Aarh.,  i  Protestantismen,  i  Danmark  forbe­ reder  man  sig  til  Kirken  ved  Theatret«.  (smst.  Nr.  303  (20/12).  -   Kritiken  skyldtes  altsaa ikke  »Kjøbenhavnsposten«,  som  C. Hostrup mener  (Erindringer.  Kbh.  1891,  S.  316).

53  Morgenposten  1856/Nr.  99  (30/4).  -   jvf.  C.  Weltzer:  Peter  og  Søren  Kierkegaard.  Kbh. 1936,  S.  288.  -   » Folkebladet « 1855/Nr.  268 (20/11) bragte  »Dagbladet«s  Notits (Nr.

272),  men  i  Nr.  270  (22/11)  »Morgenpostenes  Leder  (Nr.  273)  om  S. K .'s  Jordefærd.

Efter Trydes  Indberetning indledtes  Højtideligheden  med  den  sædvanlige Begravelsessalme,  »Hvo veed, hvor nær mig er min Ende«,  P.  C.  Kierkegaard talte  »smukt og meget passende«,5 7  en anden Salme blev afsunget og Liget ført til  Assistens  Kirkegaard.  Straks  efter  den  af  Tryde  forrettede  Jordpaakastelse traadte  Læge Lund frem  ved  Graven  og begærede -  henvendt til  den maaske henved  1000  Mennesker  store,  væsentlig  af  Mellemklassen  bestaaende,  For­ samling -  Tilladelse til  at  tale.  Paa Trydes  Forespørgsel  præsenterede  han  sig som den Afdødes Søstersøn og fortrolige Ven og mente efter  tilendebragt  Be­ gravelseshandling at have Ret til  at tale.  Stiftsprovsten protesterede,  men  blev overdøvet af  »en  fanatiseret Mængdes  Raab«  og gav  efter  uden  at  gøre  Brug af  det  tilstedeværende  Politi,  hvis  Hjælp  han  under  de  foreliggende  Forhold betragtede som tvivlsom. -  Lund nævnte sit  fortrolige  Forhold  til  den  Afdøde og  dennes  Syn  paa  den  »officielle  Kristendom«,  beviste  af  »Fædrelandet«  og »Øieblikket«, hvor  »bestemt og haanende«  han  havde udtalt  sig  mod  Kirken og Præsterne;  oplæste  to  Gange  nogle  Steder  af  Johannes*  Aabenbaring,  som han  anvendte  »nedsættende«  om  Kirken,  erklærede  sig  som  Meningsfælle  af sin  afdøde  Ven  og  protesterede  imod,  at  denne  var  blevet  kristeligt  begravet, alluderende  til,  at  det  kun  var  sket  mod  Betaling.  -   Nu paatalte  Tryde den »Forargelse«,  Lund  havde  givet,  og  benægtede  atter  hans  Ret  til  at  tale  ved Graven, hvad nogle af Forsamlingen billigede, men flere misbilligede, hvorpaa

den skiltes i Ro.

For  at  hindre  Gentagelsestilfælde  tilraadede  Tryde  i  sin  medfølgende Be­ tænkning omgaaende  at  gøre  Offentligheden  bekendt  med  Kancelliskrivelsen af 21. Juni  1817;5 8  men fraraadede bestemt al videre Forfølgelse af Sagen, dels vilde det fremkalde ny »forargelige Angreb«  paa Kirke og Præsteskab fra den »fanatiserede  Hob«;  dels  vilde  Lund  maaske  kunne  dømmes  for Overtrædelse af  nævnte  Kancelliskrivelse,  men  næppe  for  sin  Tales  Indhold,  som  kun  var en  Gentagelse  af  Kierkegaards  »skandaløse  og  oprørende  Ytringer«,  der  var gaaet ligesaa upaatalt hen som  »Morgenposten«s  Bespottelser.5 9

54  Brev  24/8 1857  fra  Martensen  til  Dorner,  Rriefwechsel  zwischen  H.  L.  Martensen  und I.  A.  Dorner.  1.  Bd.  Berlin  1888,  S.  295.

55  Brev  2/1 1856  fra  Martensen  til  Laub,  Biskop  Otto  Laubs  Levnet. 1.  Tidsr.  Kbh.  1885,

S.  315-316.

56  Skr. 19/11 1855 fra  Martensen  til  Tryde,  Sjællands  Bispearkiv, Afgj. Sager 1856/Nr.

721 (L.  A.).

57  Tryde  henviser  til  Referatet  af Talens  Hovedindhold i  »Berl.  Tid.« 1855/Nr.  270  (Ma. Aft.  19/11),  af  Betydning  for  Drøftelsen  af  Talen,  af  hvilken  det  er  vanskeligt  at  danne sig  et  paalideligt  Begreb, (jvf.  C.  W eltzer:  anf.  V.,  S.  273).

Som Trydes Skildring af Lunds Optræden har betydelig (omend ikke absolut) Kildeværdi,  da  Indberetningen  er  affattet  den  20.  November,  altsaa  paa  et Tidspunkt^  hvor  Indtrykket  af  Begivenheden  var  forholdsvis  frisk,  saaledes  er hans Betænkning et talende Vidnesbyrd om hans irenisk formidlende Natur og tillige  om  hans  Syn  paa  Kirkestormen.  I  Modsætning  til  Trydes  forsigtige, frygtsomme  Forslag  anmodede Martensen energisk  og  myndigt  Kultusmini­ steriet  om  Sagens  Forfølgelse.  Lund  havde  ikke  blot  som  Taler  ved  Graven overtraadt den  nævnte Kancelliskrivelse,  men ved  sin agiterende Tale  »stræbt at nedbryde den kirkelige Handlings religiøse Indtryk«  umiddelbart efter dens Afslutning  og  paa  indviet  Sted,  og  ved  en  hellig  kirkelig  Handling  offentlig forhaanet Kirke og Præsteskab, mod hvilke han havde opagiteret Sørgeskaren. Sagen  burde  »eftertrykkeligt  reprimeres«  saavel  af  Hensyn  til  den  Ret  og Frihed  til  uforstyrret  Gudsdyrkelse,  der  tilkommer  ethvert  Trossamfund  og følgelig  ogsaa  Folkekirken,  som  til  den  offentlige  Sædelighed  og  til  Pressen, hvis hidtil upaatalte  frække  Forhaanelser  af Kirke og Gejstlighed  »paa en saa opsigtvækkende og udfordrende Maade« var traadt frem  »som Gjerning«  ved Begravelsen. Det afgørende var for Martensen at hævde Autoriteten til Sikring af Kirken og dermed af Samfundsordenen,  i hvilken Kirken var et af Hoved­ fundamenterne.6 0   -   At  han  i  sin  Forstaaelse  af  Trossamfundets  Kultusrettig­ heder  embedsmæssigt søgte  at haandhæve,  hvad  »Berlingske Tidende«  Dagen før offentligt havde udtalt, er indlysende.6 1

68 Kancelliskr.  af  21. Juni  1817:  » ...  D et  kan  ikke  være  N ogen  tilladt  ved  Ligbegjængelser enten  i  Kirke,  Kapel  eller  Kirkegaard  at  holde  nogen  Tale  uden  dertil  at  have  erholdt vedk.  Præsts  Samtykke,  hvilket  dog  ikke  bør  tildeles  Andre  end  dem,  der  efter  Lovgiv­ ningen  ere  berettigede  til  at  p ræ d ik e----- « (Kgl.  Reskr.  og  Resol. 7.  Del.  Kbh. 1827, S.  221).

59  Skr.  22/11  1855  fra  Tryde  til  Martensen,  M .f.K .o .U .,  1.  Dpt.  1855/N r.  3229  (R. A .) .Til  Trydes  Skildring  af  Begravelsen  smign.  Troels-Lund:  Et  Liv.  Kbh.  1924,  S.  239-240. -   H enriette  Lund:  Erindringer  fra  Hjemmet.  Kbh.  1909.  [Nedskrevet  1876].  S.  175-176.

60  Skr.  22/11 1855  fra  Martensen  til  Kultusminist.,  Sjællands  Bispearkiv,  anf.  Sag.

«1  Berl.  Tid.  1855/N r.  272  (21/11).  -  Jvf.  nærv.  Afh.  S.  88.

Hvorledes var nu Stemningen i den  Lund-Kierkegaardske Familie efter den opsigtvækkende  Begravelse?  Interessen  samler  sig  selvsagt  om  Sensationens Hovedskikkelse, Henrik Sigvard Lund (1825- 89), ældste Barn af Agent, Silkeog  Klædehandler  en  gros,  Johan  Chr.  Lund  (1799- 1875),  og  dennes  Kusine og  Hustru  Nicoline  Christine  født  Kierkegaard  (1799- 1832),  en  Søster  til Søren  Kierkegaard.1 6 2   I  1842  var  han  blevet  dimitteret  fra  den  fremragende Pædagog  Michael  Nielsens  Borgerdydskole  i  København,  Brødrene  Kierkegaards  gamle  Skole;  syv  Aar  efter  fik  han  Lægeeksamen,  gjorde  Felttoget 1849- 50 med som konstitueret Underlæge i Hæren og nedsatte sig, efter Kan­ didattjeneste paa Frederiks Hospital6 2 3   og en Udenlandsrejse, som praktiserende Læge i København  1854.6 4   Hans  Livsløb  faldt  »i  en  stor  Onkels  Skygge«,  og hans psykiske Anlæg synes paa flere Punkter at minde om Søren Kierkegaards.6 5 Let bevægelig, som han var, blev han en varm Tilhænger af denne, tog i Mod­ sætning til  Familien,  der  var  Biskop  Mynsters  Tilhørere,  bestemt  Afstand  fra »den officielle Kirke«,  men ønskede  af ganske Hjerte at være Kristen.6 6   Sam­ men  med  sin  yngre  Broder,  Læge  Michael  Fr.  Chr.  Lund,  tilsaa  han  daglig Søren Kierkegaard paa hans sidste Sygeleje.6 7  Ved dennes Død mistede han sin »eneste og bedste Ven, en prøvet og altid trofast Raadgiver, en erfaren og altid sikker  Vejleder«.6 8   Som  Onklens  Arvtager  maatte  han  føle  den  kirkelige  Be­ gravelse,  Kierkegaard  fik,  som  et  Forræderi  mod  Kirkestormeren.  I  oprigtig Indignation nedlagde han derfor sin flammende Protest ved Graven. Det voldte hele Familien stor Bedrøvelse, dels fordi han som Læge ikke betragtedes Opgaven  voksen,  dels  fordi  han  derved  (formentlig)  forspildte  sin  Fremtid.6 9   Til Sorgen  og  Savnet  over  den  Afdøde  føjede  sig  Skamfølelsen  over  den  unge Slægtnings ubesindige Optræden og maaske ogsaa bange Anelser om Følgerne af den strafbare  Handling.7 0

62  S. K.  var  ikke,  som  af  C.  W eltzer  antaget,  N icolines,  men  Petrea  Lund  f.  Kierkegaards Yndlingsbroder;  og  ej  heller  er  Nicoline,  men  Petrea  Mor  til  Henriette  Lund.  (C.  W elt­ zer:  anf.  V.,  S.  254.  -   Henriette  Lund:  anf.  V.,  S.  166).

63  Under  S.  Kierkegaards  sidste  Sygeleje  paa  Frederiks  Hospital  var  det  hverken Henr.  Lund, som  Troels-Lund  meddeler  (anf.  V.,  S.  236),  eller  Broderen Michael Lund (f.  1826),  som C   W eltzer  skriver  (anf.  V.,  S.  266),  der  da  gjorde  Kandidattjeneste  paa  Hospitalet.  Tje­ nesten  faldt  for  Henr.  L.'s  Vedk.  fra  1852  til  53  og  for  Mich.  L.'s  Vedk.  fra  1/10  1852 til 54. (Kr.  Carøe: D. dsk.  Lægestand.  Suppl.-Bd.  t. 7.  Udg.  Kbh. 1904,  S.  67-68.  C.  Bentzien:  D.  dsk.  Lægestand.  3.  Udg.  Kbh.  1860,  S.  46).

64  M.  F.  C.  &amp;  O.  H.  Lund:  Familie-Stamtavler.  Kjøge  1890,  S.  A  II.  -   Kr.  Carøe:  smst.

85  C.  W eltzer:  anf.  V.,  S.  235.

66  smst.  S.  251,  284.

67  Brev  24/10  1855  fra  Carl  Lund  til  P.  C.  Kierkegaard,  smst.  S.  268.  -   Brev  10/11  1855 fra  J.  C.  Lund  til  Samme,  smst.  S.  271.

68  Brev  11/11 1855  fra  H.  Lund  til  Emil  Boesen,  Carl  Koch:  Søren  Kierkegaard  og  Emil Boesen.  Kbh.  1901,  S.  43.

Stemningen blev dog endnu mere trykket i de følgende Dage.  Familien øn­ skede Ro, men Henrik Lund fortsat Røre om den Afdøde. Dertil ærgerlig over Pressens misforstaaede Gengivelse af hans Tale ved  Graven, maaske ogsaa for om muligt at afvende det truende Uvejr fra de kirkelige Myndigheder, hvorom Tryde,  der  nøje  kendte  Familien,  kan  have  ladet  et  Ord  falde,  nedskrev  den unge  Læge  den  20.  November  efter  Hukommelsen  sin  omstridte  Tale, »Mm Protest;  hvad jeg har sagt  og ikke sagt«, som blev offentliggjort  i  »Fædrelan­ det«  to  Dage  efter.7 1   Misforstaaende  Tryde,  som  om  denne  tillod  ham  at  tale, havde han taget Ordet  for at konstatere Bibliciteten  i  Søren  Kierkegaards  Ar­ tikler  i  »Fædrelandet«  og  Realismen  i  »Øieblikket«,  hvad  Kirkestormerens kirkelige  Begravelse  tilfulde  beviste.7 2   Han protesterede paa  den  Afdødes  og egne Vegne  imod,  at deres Nærværelse  ved  Begravelsen  betragtedes som  »en Deltagelse  i  »den  officielle  Christendoms«  Gudsdyrkelse:  thi  han  er  bleven bragt herhen imod sin stedse udtalte Villie, paa en Maade voldtagen, -  og  jeg er kun fulgt med for at constatere dette nu fuldførte Factum;  ellers vilde hver­ ken jeg eller han have været tilstede ved nogen  »officiel christelig«  Handling, efterat  have  indseet,  hvad  den  »officielle  Christendom«  er.«7 3   Bidende  vittigt korrigerede han  tilsidst  Københavner-Pressens misforstaaede Referater  af hans Tale ved Onklens Grav. -  Den Lundske Protest, der, som vi skal se, forværrede hans Stilling hos Myndighederne, blev faa Dage senere efterfulgt af en i Søren Kierkegaards Aand og Stil ligesaa epigonagtig Artikel:  »I næste Øieblik -  hvad saa«, en mat Efterklang af Læremesterens »Øieblikket«.7 4

&lt;»  Brev  16/12 1855  fra  H.  F.  Lund  til  P.  W .  Lund,  C.  W eltzer:  anf.  V.,  S.  279.

70  Troels-Lund:  anf.  V.,  S.  241.

71  Fædrel.  1855/Nr.  273 (22/11).  Lunds  Tale ved  Graven  var  »omtrent  af  samme  Ind­ hold« som  angivet  i »Fædrel.«,  udtalte  Tryde  i  Forhøret 10/4 1856 (jvf. nærv.  Afh. S.  99  flg.).  D et  er  den  eneste  foreliggende,  tidligt  paaviselige,  Udtalelse  om   Talens  Tro­ værdighed.  Protesten fandt  Optagelse i »Morgenposten« 1855/Nr. 277 (24/11) og »Folkebladet«  1855/Nr.  275  (28/11),  men  ikke  i  »Flyve-Posten« 1855/Nr.  274  (24/11), der  ikke  vilde  bidrage  til  at  gøre  Skandale.

72  M. H. t.  det  exempelvis  valgte  »Øieblikket« Nr.  2,  Artikel  6 (»Vi  ere  A lle  Christne«) [S. K. s  Bladartikler  . . .   ved  A.  B.  Drachmann.  Kbh.  1906,  S.  129  flg.]  spørger H.  Lund: »Er  denne  Skildring  ikke  correct? See  vi  ikke  idag,  overensstemmende  med  hans  Ord, det  Factum,  som  de  alle  ere  Vidner  til,  at  denne  stakkels  Mand,  uagtet  alle  sine  energiske Protester  i  Tanke,  Ord,  H andling,  Liv  og  Død,  bliver  af  »den  officielle  Kirke«  begraven som  et  kjært  Medlem  af  denne.  Hvad  aldrig  vilde  være  skeet  i  et  jødisk  Samfund,  aldrig engang  blandt  Tyrker  og  Muhammedanere,  at  et  Medlem  af  deres Samfund, der saa decideret  var  gaaet  ud  af  det,  efter  sin  Død,  uden  foregaaende  Tilbagekaldelse,  dog  blev betragtet  som  Medlem  af  Samfundet,  det  var  det  forbeholdt  »den  officielle  Christendom« at  gjøre  sig  skyldig  i.  Kan  denne  da  være  »Guds  sande  Kirke?«  N ei!  Aldrig  vilde  »Guds Kirke«  eller  et  sandt  christeligt  Samfund  have  tjent  »Mammon«,  aldrig  i  det  mindste  i den  Grad  eller  saa  aabenlyst,  at  den  af  Hensyn  til  Penge,  eller  maaskee  til  Slægtninges Credit,  vilde  have  sat  Hensynet  til  »Guds  Rige  og  hans  Retfærdighed«  saaledes  tilside,  at den  vilde  ved  en  offentlig  Begravelse  uden  videre  have  antaget  en saadan Modstander og  Opponent  som  et  tro  M edlem  og  behandlet  ham  som  saadant!  Aldrig!

Hvad  er  da  denne  »officielle  Christendom«?  Naar  den  ikke  er  Christi  sande  Kirke,  hvad den  ikke  kan  være  efter  sine  Handlinger,  maa  den  være,  hvad  han,  den  Afdøde,  ogsaa angav  den  for  at  være,  »Affaldet  fra  Gud«,  . . .   »den  store  Skjøge,  Babylon,  med  hvem alle Jordens  Konger  have  bolet,  og  af  hvis  Horeries  V in  alle  Folkeslag  ere  bievne  drukne«.

Imedens  overvejedes  Sagen  i Kulmsministeriet, hvor  man  fra  første  Færd havde været opmærksom paa Kirkestormen og paa den Forargelse og de Farer, der fulgte i dens Spor, men ikke villet skride ind, saalænge Kierkegaards Virk­ somhed indskrænkede sig til  Pressen;  dels  røbede hans Angreb paa den  »offi­ cielle  Kristendom«,  set  i  Forbindelse  med  det  tidligere  Forfatterskab,  en  dyb religiøs Overbevisning, dels indtog han en  »fremragende Stilling«;  hertil kom, at  en  eventuel  Domfældelse  vilde  forlene  ham  med  Martyrkronen,  hvad  der burde  undgaas.  Men  nu  efter  hans  Død  fandtes  der  ingen  undskyldende  Mo­ menter for at lade Kampen fortsætte, naar den gav sig Udslag som i Optrinnet ved Kierkegaards Begravelse. Enig med Martensen anmodede Kultusministeriet Justitsministeriet  om  at  sætte  Læge  Lund  under justitiel  Tiltale for  hans  Op­ træden ved Onklens Jordefærd og med Henblik paa  »Min Protest ...«  tillige for  Overtrædelse  af  Lov  af  3.  Januar  1851  §  8,7 5   en  Tiltale,  som  efter  Mini-

Men  den  har  idag  forgrebet  sig  paa  ham,  den  har  dømt  sig  selv  ved  at  ansee  ham  som »Christen«  o:  for  Medlem  af  den  »officielle  christne  Kirke«,  den  er,  som  der  staaer  i  Joh. Aabenb.  Cap. 18, »falden  . . .   og  er  bleven  Djævlenes  Bolig,  et  Fængsel  for  alle  urene Aander,  et  Fængsel  for  alle  urene  og  afskyede  Fugle«. (Fædrel.  smst.).  -   Et  Afsnit  af Talen, der blev  fældende  for ham ved  Domskendelsen  (jvf.  nærv.  Afh.  S.  100).

73  Fædrel.  smst.  -   Pressen  havde  saalidtsom  Tryde  (jvf.  førnævnte  Skr.  22/11 1855  til  Mar­ tensen)  faaet  fat  paa Protesten i  snævrere  Forstand.

74  Fædrel. 1855/Nr.  276 (26/11).  -   Artiklen  blev  ogsaa  udsendt  som  Pjece (dat.  22/11

1855.  Kbh.  7  S.  8 °).  -   Troels-Lund:  anf.  V.,  S.  241.

75 Lov  om  Pressens  Brug af  3.  Jan.  1851  §  8:  »Udgives  noget  Skrift,  hvori  der  drives  Spot med  noget  her  i  Riget  bestaaende  Religionssamfunds  Troslærdomme  eller  Gudsdyrkelse, straffes  den  Skyldige  med  Fængsel  fra  1  til  6  Maaneder  ...« (Saml.  af  . . .   Love  og  A n­ ordninger  . . .   1849-59.  Kbh.  1861,  S.  88).

D e t K i e r k e g a a r d s k e F a m i l i e g r a v s t e d . A s s i s t e n t s K i r k e g a a r d , K ø b e n h a v n . F o t o f e b r u a r 1 9 7 1 a f E l f e l t , K g l .   H o f f o t o g r a f .

steriets  Mening  vilde  finde  fuld  Billigelse  i  »den  langt  overvejende  Del  af Folkets kirkelige Bevidsthed eller Sømmelighedsfølelse«.7 6

Den  Lundske  Families  Ældste  sad  dog  ikke  med  Hænderne  i  Skødet.  Den ovennævnte Johan Chr. Lund, »dansk Jurist«, en velstaaende Forretningsmand og Grundejer og velanskreven Borger med adskillige Tillidshverv fra de unge Aar som Stænderdeputeret, Borgerrepræsentant og Fattigvæsensdirektør,7 7   stod vel  ligesaa  fremmed  overfor  Sønnen  Henrik  Lunds  aandelige  Udvikling  og Discipelforhold til  Søren Kierkegaard, som han selv havde staaet uforstaaende overfor  denne  sin  Svoger;7 8   men  hans  praktiske  Sans,  Omtanke  og  Initiativ viste sig tydeligt i hans energiske Forsøg paa at redde Sønnen, der i Tiden om­ kring  December  var  i  en  stærkt  exalteret  Sindstilstand,  ud  af  den  for  ham  i Længden uholdbare Situation. Maaske var  Henrik Lund allerede da klar over, at han ikke magtede Opgaven som Søren Kierkegaards Arvtager, havde maaske ogsaa begaaet det mislykkede Selvmordsforsøg, hvor han i sidste Øjeblik redde­ des  af Faderen.7 9   Denne,  der havde  Forbindelserne  i Orden,  erfarede  Forhand­ lingerne  om  Sagsanlæget og gjorde  flere  Forsøg paa  at  faa  det  afværget.8 0   »I faderlig  Bekymring«  bad  han  saaledes  i  Julemaanedens  Begyndelse  Kultus­ minister C. Hall om at afstaa fra det paatænkte Skridt -  Sønnen havde jo været under en flereaarig,  »overordentlig Paavirkning«  fra Søren Kierkegaard;  og en Retssag med de »uudeblivelige Forbitrelser«  maatte befrygtes at faa han til at kuldkaste den nu tagne Beslutning om at ophøre med offentlige Udtalelser om religiøse Spørgsmaal.811   dette kloge og forsigtige Bønskrift sagde Lund netop saa meget, som der paa det daværende Tidspunkt kunde siges, naar der skulde arbejdes  paa  Sagens  »skaansomste  Bedømmelse«.  Samtidig  blev  der  i  Kultus­ ministeriet indvirket mundtligt i Læge Lunds Favør.

Ministeriet erfarede  saaledes,  at  Henrik  Lund  lige  siden  sin  Optræden  ved Onklens Grav havde været i en saa exalteret Sindstilstand, at han muligvis ikke var fuldt moralsk og kriminelt tilregnelig og nødvendigvis maatte forlade Ho­ vedstaden, ligesom det værste maatte befrygtes, hvis han skulde udsættes for en Retssag med de dermed forbundne Anfægtelser. Dette i Forbindelse med Agent Lunds Andragende bragte Ministeriet til  en fornyet  Overvejelse af  Trydes  Be­ tænkning om Sagen. Mon der ikke nu var Anledning til at frafalde den begæ­ rede Retsforfølgelse, som foreløbigt var blevet stillet i Bero i Justitsministeriet? Først  skulde  dog  Sjællands  Biskop  høres.8 2   Intet  kunde  imidlertid  rokke Mortensen i  hans eengang indtagne Standpunkt. Agent Lunds  Andragende var ham for subjektivt til overhovedet at komme i Betragtning.  En mulig Konsta­ tering af Læge Lunds Tilregnelighedsgrad vilde vel kunne ændre Sagen  noget, men ikke ganske. Hensynet til Folkekirken og den offentlige Sædelighed forbød en  stiltiende  Opgivelse  af  Sagen  og  krævede  for  Offentligheden  en  Afgørelse til  Afværgelse  af  ikke  blot  formelle  Lovovertrædelser,  men  ogsaa  af  reelle Forargelser.8 3  For Kultusministeriet var der da ikke andet at gøre end at lade Justitsministeriet  iværksætte  den  begærede  Retsforfølgelse.8 4

76  Skr.  28/11 1855  fra  Kultus-  til  Jus  titsminist.,  M. f. K. o. U ., 1.  Dpt.  Brevbog  1855/Nr. 3229  (R.  A.).

77  Bricka,  1.  Udg.  Bd.  10  (1896),  S.  434  flg.  (E.  Meyers  Artikel,  J.  C.  Lund).  -   Hans  Jen­ sen:  D e  dsk.  Stænderforsamlingers  Historie  1830-1848.  2.  Del.  Kbh. 1934,  S.  692 (29, 34,  71).  -   Troels-Lund:  anf.  V.,  S.  60.

78  Henriette  Lund:  anf.  V.,  S.  168.

™  Troels-Lund:  anf.  V.,  S.  241.

80  Brev  18/12  1855  fra  Mich.  Lund  til  P.  C.  Kierkegaard,  C.  W eltzer:  anf.  V.,  S.  287.

81  Skr.  9/12  1855  fra  J.  C.  Lund  til  C.  C.  H all,  M. f. K. o. U .,  1. D pt.,  1855/N r.  3369  (R. A .).

Op mod Jul beordredes Københavns Politidirektør ,  Cosmus  Bræstrup,  til  at sætte Henrik  Lund under Tiltale for  Overtrædelse af Kancelliskrivelsen  af  21. Juni  1817,  for  usømmelig  Krænkelse  saavel  af  den  Ro  og  Orden,  der  burde ledsage  Begravelseshandlingen,  som  af  det  Steds  Hellighed,  hvor  den  foregik, samt for de i hans Tale ved  Graven  (jvf.  »Min  Protest  ... «)  fremførte grove Fornærmelser mod Folkekirken og dens Gejstlighed.8 5  Lige efter Nytaarsskiftet beskikkedes  til  Aktor  Overretsprokurator Vilh.  Burchard  Dahl (1794- 1860), især kendt som Gods- og Fideikommisadministrator, og efter Lunds Anmodning til  Defensor Overretsprokurator Lars  Chr.  Larsen (1813- 73), en kyndig Jurist, bedst kendt som Folketingsmand og Borgerrepræsentant, senere Borgmester for Københavns Magistrats  1. Afdeling.8 6  Sagen kom til Behandling i Københavns Kriminal-  og  Politirets  5.  Kriminalkammer  paa  det  gamle  Raad-  og  Domhus paa Nytorv. Under Proceduren, der  var  skriftlig,  paastod  Aktor  Tiltalte idømt »Hensættelse  i  Fængsel  i  en  passende  Tid«,8 7   hvorimod  Defensor  paastod  sin Klient frifunden for Tiltalen.8 8  Tildels paa Aktors  Forlangende ønskedes af de Voterende, Justitiarius A. L. Drewsen og Assessorerne A. C. Meyer, G. L. Kopke, J.  J.  Buntzen  og  S.  J.  Gudenrath  forskellige  Oplysninger  indhentet  gennem Forhør 8 9

82  Skr.  12/12  1855  fra  Kultusminist.  til  Sjællands  Biskop,  Sj.'  Bispearkiv,  anf.  Sag.

83  Skr. 14/12 1855  fra  Martensen  til  Kultusminist.,  Sjællands  Bispearkiv,  anf. Sag. -jvf. Brev  18/12  1855  fra  Mich.  Lund  til  P.  C.  Kierkegaard,  C.  Weltzer:  anf.  V.,  S.  287.

84  Skr. 17/12 1855  fra  Kultus-  til  Justitsminist.,  Justitsminist. 1.  Dpt. 1856/Nr.  H.  3464 (R. A.).  Retssagen blev altsaa ikke,  som af C. W eltzer formodet  (anf. V.,  S.  286), anlagt af Stiftspr.  Tryde.

85  Skr. 19/12  1855  fra  Justitsminist.  til  Kbh.'s  Politidirektør,  dennes  Arkiv,  Jour.  f.  Foged-

forretn.  Litr.  L.  1855-56/N r.  1020  (L.  A.).

86  Skr.  Jan. 1856  fra  H.  Lund  til  Kbh.'s  Politidirektør,  smst.  -   Aktor-  og  Defensorbeskik­ kelser  7/1  1856  fra  Kbh.'s  Politikammer  til  D ahl  og  Larsen,  Kbh.'s  Criminal-  og  Politiret 1856/Nr.  11 (L.  A.).  -   H.  Hjorth-Nielsen:  Dske  Prokuratorer.  Kbh. 1935,  S. 80,  2 0 2 203.  -   Bricka,  N y  Udg.,  Bd.  14  (1938)  S.  53  (P.  Engelstofts  Art.,  L.  C.  Larsen).

Det  fremgik  heraf,  at Lund fik  at  gøre  med  Forberedelserne  til  Onklens Jordefærd, men hverken kunde eller vilde hindre,  at denne foregik paa vanlig Vis;  tværtimod vilde  »den officielle Kirke«,  hvad han  efter  Læremesteren  øn­ skede,  stille  sig  selv  i  det  rette  Lys,  naar  den  stiltiende  jordfæstede  Kirkestormeren  efter  det  sædvanlige  Ceremoniel.  Uden  Kendskab  til  den  fatale  Kan­ celliskrivelse  forberedte  han  sig  til  at  tale  efter  Begravelsens  Afslutning,  men nedskrev ikke Talen.  I  sin  daværende exalterede  Sindstilstand  tillagde han  sin Optræden  større  Betydning,  end  han  nu  gør.  Det  konsekventeste  havde  selv­ følgelig været,  at han var udeblevet fra Begravelsen. Tryde, der  nøje kendte den Afdødes Familie, forespurgte denne, om det kunde antages, at Søren Kierkegaard trods sine Anskuelser havde ønsket kirkelig Begravelse, som især Læge Lunds  Fader  Agenten  og  P.  C.  Kierkegaard  ønskede,9 0   da  den  Afdøde  intet havde  bestemt  derom.  Tryde,  der  kun  vilde  forrette  Jordpaakastelse,9 1   søgte, omend for sent, at faa Sørgehøjtiden henlagt fra Vor Frue til Frederiks Hospital eller  Helliggeists  Kapel.  Med  Hensyn  til  Optrinnet  ved  Graven  har  Lund senere erkendt at have  fejlet.

Under  Forhørene  konstateredes  der ikke at  være  forefaldet Uordener ved Begravelsen;  men  der  herskede  Uenighed  om,  hvorvidt  Tryde  havde  forbudt Lund  at  tale  ved  Graven;  Politibetjentene  M.  Hertz  og  L.  H.  Klein,  der  var beordret til Begravelsen, hævdede et saadant Forbud, som Lund og Tryde begge benægtede -  den sidste iøvrigt i Realiteten  i Modstrid med  sin  egen  Indberet­ ning om Affæren.9 2 Følget var efter Lund ringe i Antal, efter Tryde meget be­ tydeligt,  men  efter  Politiet  paa  omtrent  et  Par  Hundrede  Personer.9 3   Praktise­ rende Læge H.  W. Meyer, den senere verdensberømte Ørelæge, der først havde behandlet Lund for en Nervesygdom i Marts og April  1856, kunde ganske vist ikke erklære sig om Patientens legemlige og psykiske Tilstand i Tiden omkring Søren Kierkegaards Begravelse; men en Samtale med Lund Dagen efter Jorde­ færden røbede for ham kun en temmelig irriteret Sindsstemning, men hverken Tegn  paa  Forvirring  eller  Sindssygdom.9 4   Samtlige  Forklaringer  var  vel  paa forskellige Punkter meget afvigende, men kunde ikke i Hovedsagen faa nogen Indflydelse paa Sagens Afgørelse.

87  Aktor  paaberaabte  sig  Presseloven  3.  Jan. 1851  §  8,  Frd. 12.  Marts 1735  §§  2,  6 -3 -1 0 , Grundloven  §  81.  (Aktors  Indlæg  22/1  1856,  Kbh.'s  Cr. o. Pol.-Ret  1856/Nr.  11).

88  Defensors  Indlæg  12/2  1856,  smst.

89  Voteringsblad  22/2 -  19/3  1856,  smst.

99  smign.  Brev  16/11 1855  fra  H.  F.  Lund  til  Vilh.  Lund,  C.  Weltzer:  anf.  V.,  S.  273.  Efter  det  af Lund i  Forhøret  udtalte  var  det P.  C.  Kierkegaard ,  der  fastsatte  Begravelsen fra  Vor  Frue.  -   jvf.  Troels-Lund:  anf.  V.,  S.  239.  -   Efter  Henriette  Lund  (anf.  V.,  S.  175) fandt  P.  C. K.  ved  sit  Komme  til  Kbh.  ihvertfald  Begravelsesdagen  fastsat.  -   S. K.'s  D øds­ annonce,  underskr.  af  P. C. K.,  bragte  Adresseavisen  (1855/N r.  268)  først  16.  Novbr.

91  Efter  det  af Lund i  Forhøret  udtalte  ønskede Tryde ikke  at  tale  over  S.  Kierkegaard,  fordi han,  mens  denne  levede,  oftere  havde  været  i  Strid  med  ham  ang.  deres  forskellige  reli­ giøse  Meninger.

Den 24. Maj optog Retten Sagen. Den dygtige og skarpsindige Assessor A. C. Meyer95   konciperede Dommen: Da  Retten  ikke  turde  forkaste  Lunds  »Assertum«  om  at  have  betragtet  Trydes  Holdning  som  et  Samtykke,  blev  han  fri­ kendt for Tiltalen for Overtrædelse af den nævnte Kancelliskrivelse. Det kunde ikke bevises, at han paa en usømmelig Maade havde krænket den Ro og Orden, som burde ledsage en kirkelig Handling. Det var ufornødent at undersøge, om Lunds Tale indeholdt noget fornærmeligt mod  Folkekirkens  Gejstlighed i  Al­ mindelighed, da det Offentlige ikke efter Injurielovgivningens Grundsætninger fandtes  at  have  Kompetence  til  at  optræde  som  Sagsøger  under  en  Justitssag. »Derimod skønnedes det at være en Følge baade af almindelige Retsgrundsæt­ ninger og den positive Lovgivnings Analogi, in specie Presselovens  §  8,  saavel at  Staten  er  beføjet  til  Paatale,  som  at  Strafansvar  er  paadraget,  naar  Folke­ kirken  angribes  med  haanlige  og  nedsættende  Udtryk  i  et  offentligt  Foredrag til en i Anledning af en kirkelig Handling forsamlet Mængde«. Dette var netop Tilfældet  i  »Min  Protest«.  Det  kunde  ikke  »disculpere«  Lund,  at  de  samme eller lignende Udtryk som hans ustraffet havde været fremsat i Pjecer og Blad- artikler,  eller  at  flere  af  dem  var  bibelske  Udtryk  med  symbolsk  Betydning. Derfor  blev  han  idømt  en Mulkt paa  100  Rd.  til  Københavns  Fattigvæsens Hovedkasse  og  skulde  betale  alle  Sagens  Omkostninger,  derunder  Salærer  til Aktor og Defensor med 10 Rd. til hver. -  De samme Assessorer som før nævnt med  undtagelse  af  A.  Holmblad,  der  indtraadte  under  Drewsens  Fraværelse, afgav enigt Votum; dog ønskede Gudenrath Mulkten nedsat til  50 Rd.9 6

92  se  nærv.  Afh.  S.  92.

93  Smign.  det  af Tryde  i  Indberetningen  anslaaede Antal,  nærv  Afh.  S.  92.

94 Forhør 1856:  8/4  over  Lund,  10/4  over  Tryde,  16/4  over  Meyer  (Mentalitetserklæring  af 19/4), 23/4 over Hertz og Klein. (Forhørsudskrifter, Kbh.'s Cr. o. Pol.-Ret smst.). -Bricka,  N y  Udg..,  Bd. 15 (1938)  S.  555  flg. (Jul.  Petersens  Art.,  H.  W .  Meyer,  rev.  af

A.  Thornval).

95  Troels  G.  Jørgensen:  Bidrag  til  Højesterets  Historie.  Kbh.  1939,  S.  65.

Saa  blev  Dommen afsagt den  5.  Juli.9 7   At  Hovedstadspressen  ikke  blot bragte Konklusionen, men ogsaa aftrykkede Dommen in extenso, omend ejen­ dommeligt nok uden Kommentarer, viser Offentlighedens Interesse for Sagen.9 8 Fem Dage  efter  fik  Lund  paa  Politikamret  af  to  edsvorne  Betjente  forkyndt Dommen, som han erklærede sig tilfreds med.9 9  Hverken Kultus- eller Justits­ ministeriet fandt Anledning til at indanke Dommen for Højesteret.1 0 0  Den  15. August blev Mulkten  og Sagens  Omkostninger  betalt.1 0 1   Men  da  havde  Lund forlængst bedt Tryde og P. C. Kierkegaard om Forladelse for sin Optræden og ændret sin Holdning overfor  Folkekirken.  Forvirret  og  egenmægtigt  erkendte han  at  have  tumlet  om  »paa  gale  Veje«  og  forstod,  at  det  eneste  rigtige  for ham  var  at  opgive  sin  ukaldede  Indblanden  i  Kirkestormen  og  søge  ind  i »Kristi  Kirke«.1 0 2   Først  1868 tilbagekaldte han  offentligt  sin  Tale  ved  Søren Kierkegaards  Grav.1 0 3

I  Søren Kierkegaards Historie  er Henrik Lunds Optræden et lille  dramatisk Intermezzo,  i den unge Læges Liv en Milepæl  i hans Udvikling.  I Martensens Historie er Affæren et typisk Exempel paa, hvorledes han som Biskop søgte at værne  Folkekirken  mod  opløsende  og  nedbrydende  Tendenser,  in  casu  Søren Kierkegaards  Disciple.  Hurtigt  greb  han  ind,  og  energisk  hævdede  han  sit eengang  indtagne  principielle  Standpunkt  til  Værn  for  Folkekirken  og  den offentlige Sædelighed og dermed for den bestaaende Samfundsorden. Men glem­ mes  maa  ikke,  at  bag  den  sagligt  imponerende  Princip-Hævdelse  skjulte  sig personligt  hans  glødende  Antipati,  ja  Aversion  mod  Søren  Kierkegaard,  hvad der her for Alvor kom til at ramme den unge Læge, for hvem man ikke sporer den  ringeste  Sympati  hos  Martensen.  Og  dog!  Selvom  den  ovennævnte  Dom sandsynligvis  har  været  noget  af  en  Skuffelse  for  Bispen,  var  det  dog  blevet fastslaaet ved Dom, at man ikke i en kirkelig Forsamling upaatalt kan angribe Folkekirken med haanlige og nedsættende Udtryk i et offentligt Foredrag, som det var sket i »Min Protest«.

96  Voteringsblad  1 1 /6 - 4 /7 1856,  Kbh.'s  Cr. o. PoL-Ret,  smst.

97  Kbh.'s  C. o. Pol.-Rets  Domsprotokol  Nr.  13  (1855-56) (L.  A .).

93  Berl.  Tid. 1856/Nr.  154  (Aft.  5/7);  Nr. 156 (Aft. 8/7).  -   Flyve-Posten  s.  A./Nr. 155 (7/7);  Nr. 157  (9/7).  -   Dagbi.  s.  A ./N r. 156  (7/7);  Nr. 158  (9/7).  -   Fædrel.  s.  A./Nr. 154  (5/7);  Nr.  156  (8/7).  -   Morgenposten  s.  A./  Nr.  155  (7/7);  Nr.  157 (9/7).

99  Paategning  paa  Domsudskrift, Kbh.'s Politidir.'s Arkiv,  Jour. f. Fogedforretn. Litr. L. 1855-56/Nr.  1020.

100  Skr. 31/7 1856  fra  Kultus-  til  Justitsminist.,  M. f. K. o. U., 1.  Dpt.  Brevbog  1856/Nr. 1962  (R.  A.).  -   Skr.  9 /8   1856  fra Justitsminist.  til  K bh.'s  Politidir.,  dennes  Arkiv,  anf.  St. 101  Anf.  Jour.  f.  Fogedforretn.

102  c Weltzer:  anf.  V.,  S.  287.  -   Brev  5/4  1856  fra J.  C.  Lund,  smst  S.  288.  -  Brev  3/7  1856 fra  H.  Lund  til  P.  C.Kierkegaard,  smst.  S.  2 8 8 -2 8 9 .

103  H.  Lund:  En  B rew exling  med  Recitativ.  Kbh. 1868,  S. 15-16.  Jobs.  Hohlenberg af­ trykker  i  sin  Bog, »Søren  Kierkegaard« (Kbh. 1940), efter  »Fædrelandet« H.  Lunds »Min  Protest  (S.  3 1 0 -3 1 3 ),  m en  omtaler  hverken  nærmere  denne  Artikel  eller  Processen, skønt  diverse  Kilder  burde  have  ledet  Forfatteren  paa  Sporet,  bl. a.  Carl  W eltzers  flittige og  fortjenstfulde  Arbejde,  »Peter  og  Søren  Kierkegaard«.  Omtalen  af  Lund  (S.  314)  er historisk  set  ganske  utilfredsstillende.