Det ornitologiske argument
Forfattere: Per Aage Brandt
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

## Det ornitologiske  argument

## PER AAGE BRANDT

Jeg lukker øjnene og ser en  flok  fugle.  Synet va­ rer et sekund eller måske mindre; jeg ved ikke, hvor  mange fugle jeg  så. var  deres  antal  be­ stemt eller ubestemt? Problemet vedrører Guds eksistens. Hvis  Gud eksisterer,  er antallet be­ stemt,  fordi  Gud ved, hvor mange  fugle  jeg så. Hvis Gud ikke eksisterer, er antallet ubestemt, fordi ingen i så  fald kunne holde regnskab med dem.  I dette tilfælde så jeg færre  end  �ad  os sige)  ti  fugle  og  flere  end  en,  men jeg så  ikke ni, otte,  syv,  seks, Jem, fire,  tre  eller  to  fugle. Jeg så et antal mellem ti og en, som ikke er ni otte, syv, seks,fem, osv. Dette hele tal er utæn­ keligt;  ergo eksisterer  Gud.

Teksten,  "Argumentum  ornithologicum",  hidører fra El hacedor, 1960,  og blev  først  oversat til  dansk i 1983.r Den skyldes jo ikke en troende forfatter, men en højligen ironisk argentinsk digter, som placerede hele sit  værk  i spændingen mellem filosofi og litte­ ratur, ofte med poesien i en protagonistisk rolle, som i El alef eller El espejo y  la  mascara.

Man kan sige, at denne l yr isk-ornitologiske argu­ mentation vedrører  kontrasten mellem et subjektivt og omtrentligt synspunkt på den ene side og et ob­ jektivt  og  præcist  synspunkt  på  den  anden  side,  og at  eftersom det omtrentlige forudsætter det præcise, som det  ofte  erstatter  i  mangel af bedre,  da  forud­ sætter det omtrentliges udsigelse altså principielt det præcises udsigelse, dvs. det synspunkt, hvoifra intet ikke kan ses, det ol ym piske eller divine udsyn - altså for­ udsætter  jeg  ved  min  upræcise  rapport  Guds  eksi­ stens  som  indehaver  af  dette  divine  udsigtspunkt, hvorfra min rapport principielt vil kunne præciseres. Man kan jo ikke for alvor have at gøre med en sam­ ling genstande i verden, som ikke lader sig tælle.  At jeg ikke når  at tælle dem,  er en anden sag. Og den sidste er  ontologisk.

Velan,  hvad siger vi dertil?

Nu drejer det sig jo i teksten om en mental fore­ stilling, et indre syn: jeg lukker øjnene og ser for mit indre øje en flok fugle. En "flok" af noget er ikke et naturligt tal, men på den anden side ved jeg, at fugle og andre d yr kun kan optræde i et antal svarende til et  naturligt,  helt  positivt  tal.  Gælder  dette  så  også fugle set med menneskets indre blik, imaginære  fugle? Borges  ved og morer sig over,  at hans samtids filo­ soffer givetvis vil besvare spørgsmålet positivt!  I den analytiske filosofi er det indre og imaginære ikke en selvstændig værensform, men en ideal skygge af det eksterne i verden  eksisterende - verdens  tanker  el­ ler ideer er i os, når vi tror, at vi forestiller os noget; derfor må fuglenes antal også være endeligt og svare til  et  naturligt  tal,  eftersom  dette  at  se  er  at  perci­ pere det værende, selv når det kun foregår i vore ho­ veder.  Hvad  jeg  forestiller  mig,  er  jeg  i  grunden nødvendigvis i færd med at percipere. Min percep­ tion er bare ikke perfekt, fordi jeg har lukket øjnene. Et sted i verden har en perception givet anledning til dette mit indre syn,  og  ved denne lejlighed har der i sandhed været tale om et bestemt antal fugle. 2 Jeg ved ikke nu, hvad tallet var, og jeg vidste det sikkert heller ikke dengang. Nogen må vide det, ikke sandt? Altså eksisterer  Gud.

At dette er  absurd,  er  i  sig selv  interessant,  fordi det kræver en del meningsfuldt tankearbejde at for­ stå,  at og hvorfor det er absurd.

Man kan  rigtignok  ikke  møde  en  flok  fugle  be­ stående af et ikke eksisterende antal bevingede indi­ vider.  Kan  man  så overhovedet tillade  sig  at  bruge et udtryk som "en flok"? Ja,  vel kan man det,  men kun specifikt om det,  man  netop oplever,  opfatter, skimter og i denne forstand "ser". Det er en fæno­ menologisk kvantor,  kunne man sige. "Flokken" er et  fænomenologisk  kvantum.  Sproget  anerkender sådanne  fænomenologiske kvanta,  selv  om  alle  ta­ lende  ved,  at  det  er  en  dårlig  ide  f.eks.  at  handle med fugle på et marked på denne måde: her må det oplevede kvantum oversættes til et tælleligt mæng­ debegreb. At se fugle "for sig" er imidlertid ikke det samme som at handle med fugle, så oversættelsen er ikke  udpræget aktuel. Jeg kan udmærket  beskue  et træ  foran  vinduet  uden  at  skulle  vide,  hvor mange blade  det  har  på  sine  grene;  "en  hel  del",  vil  jeg måske kunne påstå. Jeg har ingen forpligtelse til el­ ler i  øvrigt adgang til at vide (alt om),  hvad jeg op­ lever;  alligevel  oplever  jeg  noget,  og  alligevel  tror jeg,  at  det,  jeg  oplever,  svarer  til noget,  der yderli­ gere er til stede  ved samme lejlighed,  og som prin­ cipielt kan vides, men so.m jeg af forskellige grunde ikke  selv  oplever  netop  nu.  Hvad enten jeg  lukker eller jeg åbner øjnene, oplever jeg alt muligt spænd­ ende,  som  jeg  kun kan  gøre  ganske  lidt  rede  for altså  ...  eksisterer  Gud? Nej,  altså står der en hel del tilbage for  hvem som  helst at undersøge yderligere og på supplerende vis,  eftersom alt dette resterende simpelthen eksisterer, uanse t nogen perciperer det. Dette er det helt almindelig�, realistiske og ikke-re­ ligiøse syn på denne sag: tingene findes,  hvad enten vi ved det eller ikke. Når vi til gengæld siger: tingene findes - uden  at  tilføje,  hvem  det  er,  der  "finder" dem, anvender vi et upersonligt grammatisk udtryk, hvis subjekt altså ikke \_er  "nogen". Sproget hviler i sine  upersonlige  udtryk,  uanset  hvad  vi  taler  om. Dermed  viser  sproget  blot,  at  talende  og  talende­ tænkende  mennesker  alment  tale-tænker  på  vegne af ingen-i-særdeleshed, som  hvem-som-helst; og man behøver netop kun at anerkende eksistensen af hvem-som-helst for at have indtaget sprogets grund­ læggende synspunkt. Fra et moderne synspunkt kan man naturligvis hævde, at en hvem-som-helst eksiste­ rer lige  så  lidt  som  en fl ok af  noget;  dette  moderne og  empiristiske  synspunkt  er  karakteristisk  ved  at afvise  det  menneskelige  forestillingsliv  som  noget selvstændigt eksisterende. Er det ikke mærkeligt,  at det er blevet ikke alene muligt, men endda filosofisk nærliggende,  og ikke alene nærliggende,  men tvin- gende eller næsten uafviseligt nødvendigt  at  afvise vor egen fantasi og dens egne begreber om mæng­ der  og  egenskaber  i  øvrigt?  Jeg  har  kolleger,  som simpelthen afviser, at der  er beskrivelige betydnin­ ger i menneskers bevidstheder, og jeg har endda en­ kelte kolleger,  der afviser,  at der i det hele taget fin­ des  bevidsthed.  Det  er  fascinerende,  at  så  meget lader  sig  afvise,  og  sådanne  grader  af  afvisning  må sikkert i sig  selv  betragtes  som stor kunst.

Nada mas.

## Noter

- I. Jorge Luis Borges. En antologi, red. P. Aa. Brandt, I. Ko­ bæk,  A.  Salomonsen,  K.  E.  Scholhammer,  Forlaget  Sja­ kalen,  Beduinserien, Århus 1983.
2. Dette  princip  svarer  til  hævdelsen  af en  sandhedsbe­ tingelsessemantik i modsætning til en immanent og struk­ turel  semantik,  der ville  sige,  at et indhold betyder, hvad det betyder,  i forhold til andre indholdsstørrelser.