Læserengle og tekstdæmoner. Om Canettis roman >>Die Blendung<<
Forfattere: Nils Gunder Hansen
Tidsskrift: kok (1988-04-05)

Nils Gunder Hansen

## Læserengle og tekstdæmoner. Om Canettis roman »Die  Blendung

Handlingsreferat: Et bogmenneskes undergang

Elias Canettis roman D i e Blendung fra  1935 (da. Forblindelsen, Arena) handler om bogmennesket Peter Kien -hans liv og undergang. Peter Kien lever i en ubestemt storby, der bzrer mindelser om Wien -på et  tidspunkt  som v.h.a.  diskrete  indicier  kan  tidsfzstnes  som sidst i 20'erne. Kien er en verdenskendt sinolog (efter egen formening måske deri starste nulevende af slagsen), der kun lever og ånder for sin forskning og det store privatbibliotek, der fylder en vzesentlig del af  urigkarlelejligheden.  Han  skyer  alt offentligt  liv,  tager  ikke  del  i faglige  kongresser  men  befzster  blot  indimellem  sin  sinologiske  fmrsteposition ved  udgivelse  af epokegarrende  artikler.  Kontakten  med den ydre verden  begrzenser  sig til daglige spadsereture og boghandlerbesag;  han  nzerer  en  udtalt  foragt  for  almindelige  mennesker  og deres almindelige liv, og de minimale oplevelser han kommer ud  for på disse spadsereture giver anledning til misantropiske notater i den dertil  medbragte  notesbog.  Kien  er en  tvangsneurotiker  fart  ad absurdum -en overstabiliseret psykisk struktur, der som en menneskelig  perpetuum  mobile  er destineret  til  at fortsztte  sin  kurs -uden omskiftelser,  uden  ydre  begivenheder,  uden  menneskelig  kontakt. Han hzrges imidlertid af to angstforestillinger -ubeherskelige trusler der vil kunne odelzgge livet som han kender det: blindhed og biblioteksbrand. Det er angsten for det sidste, der driver ham til at ansztte en husbestyrerinde -og netop derved etablere den ydre kontakt, der sztter en  kzde af  skzbnesvangre begivenheder  i  gang, der ironisk nok skal kulminere netop  med den frygtede biblioteksbrand.

Han annoncerer efter en husbestyrerinde og ansztter Therese -en grotesk beskrevet, midaldrende grim kvinde, hvis fremmeste karakteristika er pengebegzr, sexuelle fantasier og fragmentariske brokker af småborgerlig moral  (priserne stiger, ungdommen  skejer ud og hvad skal det hele ikke ende med?). Kien har i annoncen lagt vzegt  på en karakterfuld  person  og  angivet  Iannen  som  underordnet;  Therese lzser annoncen bagfra og i anszttelsessamtalen  afvzbner hun Kien med sine stereotype klicheer. Anszttelsen forlaber i nogle uforstyrrede år indtil den spadseretur, der indleder romanens fortalte tid. Kien mader her en dreng fra ejendommen, der interesserer sig for bager -og  i  et  pludseligt  anfald  af  bevzget  opdragelsestrang  (&gt;&gt;alle små drenge burde vokse op i et betydningsfuldt privatbibliotek«) inviterer han  ham  på besag.  Da drengen  vil  indfri  aftalen,  kommer  han  på tvzrs af Kiens rigide arbejdsskema. Han bliver smidt ud med fynd og klem; den forargelse over drengen som Therese udviser i den forbindelse,  forveksler  Kien  med  interesse  for  lzrdom  og  han  overfarer opdragelsestrangen  på hende. Han låner hende en bog, og Therese, der  satser  på  zgteskab og  velstand,  spiller  sine  kort  ved  at pakke bogen ind (som lagde hun et barn i svab) og lzse den med handsker på! Hun behandler således  bogen  som et materielt  vadiobjekt, da hun ikke er i stand til at forholde sig til kulturvzrdien; dette rammer imidlertid  Kien i h-jertekulen (da han selv har et feticheret forhold  til sine bager), og da han påny plages  af en angstdram om brand, beslutter han sig for at fri til Therese -angiveligt for at kompensere for sin  tidligere  fejlbedammelse af hende  og for  at beskytte  biblioteket mod brand. Ægteskabet indgås, men snart går hans fejltagelse op for ham:  i  sin  iver  efter  at  zgteskabet  skal  fuldbyrdes  kadeligt,  fejer Therese brutalt nogle bager ned fra zgtesengen. Kien tager flugten til toilettet,  hvor  han sidder som  en  dreng -grzdende,  med  bukserne nede om benene.

Dermed er der sat et forel~bigt indsnit i forlabet; interesserne har vist sig som uforenelige,  men zgteskabet tilbagestår som en kontraktue1 tvang indenfor rammerne af hvilken parterne nu sager at realisere deres respektive mål. Therese vil have mabler og indretning-  Kien tror  at  han  kan  genskabe  sit  liv  gennem  en  retrzte  i  det  ydre  og materielle. Therese får både mmhler og overladt de tre af vzrelserne mod at tie ved bordet og ikke rare bagerne. Kien bliver på sit vzrelse og viser  sig kun  til  måltiderne;  efter at have frasagt  sig talens  brug, frasiger  han sig også synet  og manavrerer  rundt  mellem  mablerne med lukkede ajne for at undgå at se dem. Han skriver en check ud  til sovekammerindretningen uden at tznke på belabet og tror dermed at få fred, men som tilfzldet var ved annoncen giver netop hans ligegyldighed overfor  penge hende indtryk  af at han har rigeligt af dem og ansporer hendes griskhed. Therese går i mabelforretningen, hvor hun har overf~rt  sine  sexuelle  fantasier  på  en  dreven  ekspedient  (&gt;&gt;det interessante menneske«), mens Kien i biblioteket holder brandtale til sine bager som var de en masse og han feireren. I forretningen bliver Therese  ydmyget  af ekspedienten  og overfnrer al  sin  aggression  på Kien; hun  begynder  på hjemvejen  at fantasere om hans d0d og tror straks at han er dad, da hun finder ham afmzgtig på gulvet, hvor han er faldet  ned,  udmattet  af sine  massehallucineringer  med  bagerne. Kien må lzgges til sengs og er nu forsvarslnst  udleveret  til Therese, der  bombarderer  ham  med  snak  dagen  lang -hun  tager  nu  også biblioteket i besiddelse i den forstand at hun laver en liste over bagerne.  Kien  far  tilsyneladende  en  forbundsfælle i portneren  Pfaff,  der aflzgger besng ved sygesengen; han er en vulgzr og brutal pensioneret politimand, der dog kun drives på besng af sit kvindehad  og sin akonomiske interesse  i  den  lzrde professor,  der gennem  årene  har givet  ham penge for at holde uanskede væk fra ejendommen.

Snart bliver Kien  rask,  står op og vil have  tingene fart  tilbage til deres gamle orden. Han beslutter sig til ikke at lave noget testamente siden  Therese  er begyndt  at plage  om  det. Hun overfalder ham da med  en  af sine  usammenhzngende  monologer som han  totalt  misforstår: hvor hun reelt  taler om det interessante menneske og Kiens -testamente,  tror  han,  at  hun  udtrykker  kzrlighed  til  ham  (at selv hendes  mishandling  af  bagerne  var  en  symbolsk  kzrlighedserklzring) og at hun vil have at de skal lave gensidigt testamente, fordi hun vil overlade ham nogle spareskillinger. Han beslutter sig for at gå ind på denne ordning, men vil i nvrigt ikke tage imod hendes kzrlighed. Therese skuffes  over  den  ringe  sum  på papiret,  der  ikke  svarer  til hendes forestillinger,  og hun sztter selv to yderligere nuller på. På et tidspunkt holder hun en ny, afsindig monolog, hvor hun afslarer sine inderste tanker; han misforstår hende påny, tror at hun har arvet en million  og planlzgger at udvide sit bibliotek.  Tilsidst afslares  situationen og de forstår hinanden  for fnrste gang, som teksten  siger.

I  sit  raseri  over  dette bedrag spzrrer Therese sine tre  rum af og halverer hans; da han en aften kommer hjem, lzgger han sig i market oven på hende i sengen (han hallucinerer dog at han mnder en indbrudstyv  der  har  drzbt  hende); hun  gennemprygler  ham  og  han tager imod, przget af skyldfnlelse over at have forulempet hende og over at han er en ligskznder! Pryglene gnr, at han derefter gebzrder sig  som  en  skrzmt  hund;  han  sager  tilflugt  i  historien  og  tror  at forvandle sig til en zgyptisk mumie -han giver endelig afkald på alle sanser og hallucinerer,  at han bliver til  sten. I denne hysteriske flugt på  stedet  m i  han  overvzre,  hvordan  hun  mishandler  hans  manuskripter; til sidst smider hun ham simpelthen ud af lejligheden, men med ham forsvinder også den bankbog som netop er det hun har sngt efter.  Dermed  begynder bogens 2. del: Kien  ude i den store verden.

Han vandrer nu forvirret  rundt fra  boghandler  til  boghandler og »bestiller«  de  bnger,  han  mangler;  hele  dette  nye  bibliotek  bilder han  sig  ind  i  fysisk  forstand  at  bzre  inde  i  hovedet.  Da  han  har udtprmt  boghandlerne, fprler  han  sig ensom  og  går ind  i vzrtshuset »Zum  idealen  Himmel«.  Her  mader  han  Fischerle,  pukkelrygget dvzrg og småsvindler, der fantaserer om at blive skakverdensmester. Kien fatter sympati for dvzrgen, fordi  dennes kone  tigger  ham om penge og fordi  han indser,  at skakspillet er dennes »bibliotek«. Han tildeler  ham  på stedet  et  »stipendium« og  tager ham i sin  tjeneste. Som  en  anden  Quixote  har  Kien  nu  fået  sin  Sancho  Panza,  der -imidlertid  kun er ude på at franarre ham resten af pengene.

Fischerle  sztter sig  straks  ind  i  Kiens  prnsker  og  szrheder; han hjzlper  ham  med  at  laste  og  losse  det  imaginzre  bibliotek  på  de hotelvzrelser,  de  overnatter  på.  Imens  drprmmer  han  om  flugt  til Amerika  og  et  fejret  liv  som skakverdensmester. Kien overfprrer sin opdragelsestrang på dvzrgen  og  tror  at denne  tager  ham  som  sit forbillede.  Kien  bliver opmzrksom på pantelåneranstalten  Theresienstadt, hvor folk  til  hans  rzdsel  afhznder bprger; hans nye projekt bliver at stå på trappen og »lprskabe« de bprger  som folk vil afhznde. Fischerle er dybt forarget over denne oden bort af de penge, som han allerede betragter som sine rejsepenge til Amerika, og han samler en gruppe af subjekter fra vzrtshusmiljpret; disse skal i  rutefart »szlge« den samme dynge bprger  til  Kien  og dermed  gradvist franarre ham pengene.  Denne vellykkede trafik afbrydes fprrst, da Therese og Pfaff dukker op i anstalten for at szlge nogle af Kiens egne bager; i Kiens sin szrlige brutale stil. Der fprlger nu et kaotisk masseoptrin, hvorunder  det  lykkes  Fischerle  at  stikke  af  med  resten  af  pengene.  Kien, Therese og Pfaff tages med til afharing på politigården, hvor myndig-

fravzr har Therese allieret  sig med  Pfaff, der har forfart hende med hederne har svzrt ved at hitte rede i personernes  respektive  hallucineringer.  Det ender dog med  at de laslades; parret tager Kien  med hjem og installerer ham i den lille  portnerloge.

Teksten fprlger derefter Fischerle; han bilder sine kumpaner ind, at han har mistet  alle pengene og planlzgger  derefter sin rejse  (kprber billet,  får et falsk pas, får taget mål til et s z t  tprj). Han sender også i Kiens  navn  et  telegram  til  dennes  bror,  der  er  berprmt  psykiater  i Paris (om hvis eksistens Kien selv har oplyst ham i deres samtaler), i den hensigt  også at kunne franarre ham yderligere penge. Da alt er klar til rejsen, begiver han sig endnu engang til sit hjem for at hente sine lommebog  med  navnene på diverse skakstormestre; hos konen mprder  han imidlertid en af de svegne kumpaner, som i hzvngerrighed drzber ham, skzrer puklen af ham og elsker med konen derefter. Fischerle  mprder  således  sin  skzbne,  men  har  nået  at  afsende  det

telegram  der bliver styrende for  tredje og sidste del.

3. del fprlger indledningsvist Kien, der nu er installeret ved portne- rens glughul; han påtzenker en videnskabelig klassifikation af de buksetyper han kan se, men delirerer i avrigt vildere og vildere og lemlzster sig selv på et tidspunkt. Scenen skifter derefter til  Georg i Paris; han er forstander på et galehus og szerdeles  populzr,  fordi  han  behandler  de syge som mennesker.  Georg er fascineret  af de gale, han indfaler sig i dem som en slags skuespiller  og ser dem som virkelige personligheder -karakterer af en fuldendt énsidighed.  Han faler altid en vis  skyld, når han  mader  dem  han  har helbredt  og således fart tilbage  til  konformiteten.  Talrige  roller  er  på  den måde gået ham  i blodet  og  han  hungrer  altid  efter  forvandlingens  ajeblik;  når  han trznger til  ro,  går han ind  i en af sine assistenters forudsigelige personligheder. Han lznges efter at komme vzk, og telegrammet  kommer derfor meget belejligt -ordlyden, som Fischerle jo har komponeret,  overbeviser  ham  om  at  broderen  må  vzre  blevet  gal.  Georg ankommer således og efter  i farste omgang at gå fejl  af Therese  og Pfaff, anvender han siden sin szedvanlige indfaling på dem; han gennemskuer deres personligheder og ved henholdsvis at smigre Therese og  true  Pfaff,  får han dem drevet  ud  af broderens  liv.  Han formår imidlertid  ikke at fale sig ind i Kien og omfanget af dennes galskab, og da han mener at have fået Kien vel reinstalleret i biblioteket og sin gamle livsform, tager han tilbage til Paris. Da Kien således endelig er »kommet hjem(&lt;  efter sin odyssé,  bryder galskaben imidlertid ud i lys lue; han spzerrer sig inde, gentager begivenheder i  hallucineret form, praver  at brznde indbildte blodspor  vzk fra  tzeppet, enhver delirerende associatioiiskzede  ender i  forestillingen  om  ilden; paranoiaen stiger; Georg er ude efter biblioteket, bogstaverne i bngerne overfalder ham -og da flammerne når ham ler han som han aldrig har leet f a r   r .

## Tematik og dramatik

Såvidt handlingsreferatet som sit proportionelt store omfang i forhold til denne artikels berammede starrelse til trods er relativt summarisk; Die  Blendung er en  regulzr  murstensroman.  Hvorledes  skal  den  da analyseres og placeres litteraturhistorisk?  Det er fristende a t  betragte den som et genuint  centraleuropzisk  mellemkrigsvzrk;  et digterisk gestaltning af moderniteten, storbylivet, vzerdisammenbruddet,  den spirende fascisme etc. Canetti har alle de biografiske  forudszetninger for et sådant erfaringsrum, og Peter Kiens skzbne i et grusomt univers af vanvid, vzrdi- og kommunikationssammenbrud kunne da ses som en  fabel  om  mellemkrigssituationen.  En  sådan tolkning kunne indrullere Canetti på niveau og emnefzllesskab med de store samtidige: Robert Musil og Hermann Broch -og vzre en rimelig begrundelse for den sene anerkendelse af romanens kvalitet og betydning; Canetti fik  tildelt Nobels  litteraturpris i  1981 og har ikke skrevet andre romaner  end  netop Die  Blendung. Periodereferencerne  er  dog  ikke eksplicitte som hos Musil og Broch, så samtidstematikken skal eventuelt fremtolkes som en indirekte indskrift i den formelle komposition. Sidstnzvnte falder  derimod  tydeligt  det  litteraturanalytiske  blik  i ajnene; kompositionen er  særegen og gennemfart med  stort mesterskab og konsekvens. Lad os se lidt på principperne for den:

Die  Blendung er  i  vidt  omfang  et  drama, der  er  forklzdt  som  en roman. Uden enhver form for fortzller-regissering begynder den således med en dialog mellem Kien og den boginteresserede dreng -de ferrste  oplysninger  vi  som  lzsere  far  om  Kien,  far  vi  via  drengens replikker. Efter dialogens ophar stiger vi så ind i Kiens bevidsthed og falger hans tankegang som en dgkket direkte  tale eller oplevet tale, dvs. en tilsyneladende neutral refereren af Kiens tanker (fordi den sker i 3. person przteritum) -men i virkeligheden en indre monolog, der ville fremtrzde som sådan hvis  man konverterede  den til  1. person  przsens.  En meget  stor del  af den  tekst  der ikke  er dramatisk  dialog i --denne kzmperoman, har denne implicitte  dramatiske karakter; vi  falger hele  tiden  de forskellige  personers  bevidstheder  i en  fortzllemzssig vision  avec og vision dedans sikret gennem indre monolog eller i de fleste tilfzlde den dzkkede direkte tale. Og selv dér  hvor vi  tilsyneladende har en egentlig neutral fortzllerdiskurs vil det ofte vise sig, at beskrivelsen er farvet af en af personernes bevidsthed -eller at det der farst tager  sig  neutralt  ud  gradvist  bliver  mere  og  mere  farvet  indtil  det viser sig ved beskrivelsens udgang, at det hele har vzret registreret af f.eks.  Peter  Kien. Der  er  således ikke  nogen  udpræget  og  markeret fortællerinstans  som  kan  lokaliseres  og  fremanalyseres udenfor selve dette kompositionsprincip. Ideelt set. For der er steder hvor den titter frem i skikkelse af ironisk  kommentar til  personen  eller udstilling af -en szrlig viden -men de er så fa, så de med rette kan betragtes som »svipsere«  i  forhold  til  en  ideel  hensigt  om  at nedskrive  romanen  til  et drama og ferlgelig romanens fortaeller til en ren scene. (Men det forhold, at der ikke er tale om et drama, hvor informationerne om personerne er begrznset til replikskifterne, er selvfalgelig forudsztningen for det rige indblik i personerne). Dette kompositionsprincip har nogle iajnefaldende fordele i forhold til realiseringen af romanens tematik; romanen handler om en række forblindede og fordrejede karakterer, og via denne teknik er man som l a e r   hele tiden in medias res, man participe- rer hele tiden  i en eller andens bevidsthed, halser fra den ene til den anden og Izegger 0re til  en  kakofoni  af galskab -Izseren  er i en vis forstand  som  englene  i  Wim  Wenders  film  »Himlen  over  Berlin«. Man kan  aldrig  nå  at  slappe  af  i  en  neutral  diskurs,  eller  bedre endnu, lzgge sit mndige Izesernre til en fast markeret fortzllerstemme der Izegger distance til personerne og forsikrer os om at det hele ikke er så slemt endda. Romanens snnderbrudte univers fylder hele tiden det hele og demonstrerer dermed, at der ikke er noget arkimedisk punkt udenfor forblindelserne -at der ikke er nogen vzrdier tilbage i vzrdisammenbruddet.  Som Izser får man  dermed  en  vis  klaustrofobisk fornemmelse, der er helt modsat  den faktiske distance i Izsesituationen. I

## Baggrunden for tematikken og den dramatiske komposition i Die Blendung

Jeg  vil  nu  inddrage  hvad  Canetti selv  har sagt om  baggrunden for affattelsen af Die Blendung for på denne måde at kaste lys over tematik og komposition. Essayet Das erste Buch:  Die Blendung i samlingen Das Gewissen der  Worte  (Fischer  1981) samler de erindringsfragmenter  der har  relation  til  romanens  opståen -erindringer  der  i  nvrigt  også indgår i selvbiografiens  2.  bind Die Fackel  im  Ohr, (da. Faklen  i  oret, Gyldendal,  1988).

I sommeren 1928 kommer den unge Canetti på ophold i Berlin som sekretzer for en forlzgger; i Wien har han levet isoleret  uden kontakt med  kunstnerkredsene,  men i Berlin bliver  han smidt durk ind  i  et pulserende  miljn  af digtere, kunstnere og intellektuelle,  og dette bliver  et  kondenseret  storby-  og  modernitetschok  for  ham. Jeg havde aldrig  for i  samlet  antal  set  så  mange  artikulerede mennesker  a f  en  sådan forskellighed og  egenart. (s. 247) Da han  kommer  hjem  til  Wien  og genoptager sin  isolerede  studentertilvzrelse,  kan  disse indtryk  ikke slippe ham. Men det  som  efter  min  hjemkomst fra  Berlin  beskgftigede  mig mest,  det  som jeg ikke  mere  kunne  losrive  mig fra, var  de  ekstreme  og  besatte mennesker,  jeg  havde lgrt at kende( ...) En dag kom den tanke til mig, at verden ikke  mere  kunne fremstilles som  i  tidligere  romaner,  så  at  sige fra en  enkelt forfatters  synspunkt,  verden var  faldet fra  hinanden, og kun hvis man havde mod til at vise den i dens oplmthed, var det endnu muligt at give en sand forestilling om den. Dette bet0d dog  ikke at man skulle give sig  i kast med at lave en kaotisk bog, hvor intet mere var  forståeligt,  man skulle tvgrtimod med streng konsekvens opjinde ekstreme individer som disse, som verden  jo  bestod aJ 08 disse individer, der var sat på  spidsen,  skulle man stille ved siden a f   hinanden i deresforskellig- hed. Jeg  lagde en plan for  de gales  menneskelige komedie ... (s. 249) Canetti udkaster en cyklus på otte romaner, der hver har en besat person som hovedfigur; en  samler, en religiss fanatiker, en odeland, et  bogmenneske osv. I et år laver Canetti samtidig notater til alle otte romaner og  vznner  sig  på denne  måde til  simultant  at bevzge  sig  mellem forskellige verdener og forskellige sprog. I 1930 sker der imidlertid en zndring; bogmennesket får pludselig prirnat, og i lrabet af endnu et år med  streng  arbejdsdisciplin  fuldender  Canetti  romanen,  der  fsrst som hovedpersonen  bzrer navnet Brand (det er fra  starten  givet  at han  skal  made  sin  skzbne  i  biblioteksbranden);  titlen  zndres dog siden til Kantfangt Feuer, men p.g.a. navneligheden med filosoffen far romanen  til sidst den endelige titel Die Blendung. Canetti skriver den på et lejet vzrelse med et passende udsyn  til galeanstalten Steinhof, hos en vzrtinde der bliver  modellen  til  Therese.  Han er ofte ved  at opgive eller afslutte den fsr tid, men har besluttet, at det skal vzre en .  -streng bog, ubarmhjertig mod både forfatter og lzser. De svrige syv romaner bliver i formel forstand  (men  ikke hvad angår selve karakte--rerne) opsuget i denne ene, fordi han benytter  den kompositionsteknik, han har opsvet under arbejdet med hele cyklussen. Efter fzrdiggorelsen i  1931 sender han den pavestolt og noget dristigt til Thomas Mann; denne  returnerer  den  imidlertid  straks  med  henvisning  til manglende tid -zrgerlig lzgger Canetti den til  side uden  tanke på udgivelse, men i de kommende år hvor han er i  kontakt med Wienermiljset  (Broch,  Musil  og  andre)  przsenterer  han  flere  udtog  ved oplzsninger, og bliver  tilsidst  overtalt til  udgivelse i  1935.

Den kompositoriske  og sproglige teknik i romanen  kan bedst illustreres ved  henvisning til Canettis egne metodiske overvejelser over dramaet (som er den genre han fsrst forsagte sig i og som han konsekvent har gået mest op i) og det begreb han kalder de akustiske masker; Dramaet  lever på  en helt  srerlig måde i sproget.  Hvis det ikke kunne misforstås, kunne  man ncesten sige:  det  lever  i sprogene.  For  jeg  anser  den akustiske maske for det  vigtigste  element  i  dramatisk  gestaltning.  Det  er  let  at  klargare  dette begreb i fa scetninger.  Gå  ind  i et folkeligt lokale, scet  Dem  ved  et  eller  andet bord  og  g0r  et  vildtfremmed  menneskes  bekendtskab.  Til en  begyndelse  vil  De ikke kunne komme udenom at opmuntre ham med nogle im0dekommende scetninger.  Men  så  snart  han er kommet  rigtig  i gang  med  at tale -og  han  vil gerne tale,  det  er  derfor  han  bejinder sig  i  dette  lokale -så pr0v  konsekvent  at holde mund og lyt nqe til ham i nogle minutter. Pr0v  ikke på  at  forstå  ham, efterforsk ikke huad han mener, f01  Dem ikke ind i ham, vdr ganske enkelt opmmksom på det ydre  ved  det  han siger.  Dette  råd skal seluf0lgelig  ikke gcelde for  altid. Det tjener  kun  til  en  gang  for alle  og  så  hurtigt  som  muligt  at  opleve  det  der  er betegnet som  den akustiske  maske.

De  vil  da jinde  ud  aJ; at Deres  nye  bekendt  har en  helt  scerlig  måde  at tale på.  Det er ikke tilstrskkeligt at fastslå:  han taler  tysk, eller han taler dialekt, det ger  alle eller dejeste mennesker i dette  lokale. Nej, hans måde at tale På  er enestående og  uforvekslig.  Den har sin egen tonehyde og  tempo, sin egen rytme. Han adskiller  i ringe grad  sstningerne. Bestemte  ord og  vendinger kommer hele tiden  tilbage.  Hans sprog  består  overhovedet kun a f  500 ord. Men han er godt hjulpet med dem, det er hans 500 ord. E n  anden ordfattig vil tale med 500 andre. Hvis De har hert neje på  ham, kan De genkende ham ncste gang På  hans tale uden at have set ham. Han e? i sit sprog  blevet så meget til skikkelse, så  tydeligt afgrsnset  til  alle  sider,  som  i  hans fysionomi der jo også  er  enestående.  E t menneskes sproglige skikkelse, det  blivende i hans tale, dette sprog  der er opstået med ham, som han har  for  sig selv og som vil  forgå  med ham, det kalderjeg hans akustiske  maske. (cit.  efter  antologien Canetti  Lesen, s.  54-55,  Hanser Verlag  1975).

I  Canettis  dramatik  bliver  således  handlingselementerne  trængt tilbage  til  fordel  for  de  sproglige  elementer.  Hans  begreb  om  det dramatiske er psykologisk  struktureret snarere end zstetisk; dramaet er ikke,  som  hos  Aristoteles,  dér  hvor  handlende  mennesker  bliver efterlignet,  men  dér hvor  mennesker  bliver  iagttaget  (eller  rettere aflyttet), hvor  en  autenticitet  manifesterer sig i deres sprog.

## D i e Blendung som  f o r t d i n g

Vi skulle dermed have etableret rammebetingelserne for en analyse af romanen; som forudset er  tematikken  den opsplittede verden og det moderne vzrdisammenbrud; denne gestaltes  digterisk  i opfindelsen og sammenstillingen af ekstremt  tilspidsede individer  (Kien, Therese, Fischerle etc.). Enhver kommunikation mellem dem er umulig, de forfslger systematisk deres egne vrangforestillinger og forssger skånselslsst at udrydde hinanden. Denne karikatur af et socialt rum med psykologiske typer effektueres sprogligt gennem de akustiske masker der klzber til  hver  person  i både de ydre og indre monologer.

Disse elementer kalder imidlertid ikke i sig selv på romangenren, med mindre den blot fungerer som et sekundzrt, teknisk device; den tilvejebringer  mzngden af information om personerne, og det er handlingen, intrigen, det narrative forlsb, der både får  personerne til at made hinanden  og  tematik  til  at  fsje  sig  sammen  med  den  dramatiske komposition.  Men der er på mange måder i udtalt grad  tale om en roman; vi fslger hele tiden Kien, han er »helten« hvis skæbne strukturerer  det  narrative  forlab,  han  er  for  at  tale  med  Kundera  det eksperimentelle ego som szttes i omlsb, han msder h.jælpere og mod- standere på sin vej, han bevzger sig kljem -ud -hjem, ja til overflod m~der han en Sancho Panza ligesom Quixote, den mest klassiske  af alle romanfigurer.  Jeg  vil i det falgende se nzrmere på dette narrative niveau; er det blot en genremzssig n~dvendighed m.h.p. at realisere det tematiske og dramatiske koncept indenfor romanformen? Eller er det  et  autonomt  niveau  i  forhold  til  disse  der  kalder  på  en  egen fortolkning? - Da det er Kiens sammenbrudsproces, der udgnr det overordnede narrative forl~b, må pointen  i  en  forlabsanalyse  vzre at fnlge  den indre udviklingslogik i denne proces. Hvorledes kommer Kien fra den gennemstabiliserede udgangsposition til den endelige katastrofe? Her byder  flere  muligheder  sig  til;  1) Kien  er  en  anti-helt  uden  noget narrativt  program at realisere; tilfzldige ydre begivenheder som han ikke har nogen indflydelse på, adelzgger hans univers, kaster ham ud og hjem igen; dette ville vzre en fatal eller tragisk model for afviklingen af forlabet; 2) Kiens tvangsneurotiske normalitet i udgangspunktet er allerede  et  tendentielt  vanvid,  der  via  en  eller  anden  hypertrofisk effekt  slår om  i sin  katastrofiske  modsztning, jvf hvorledes  biblioteksbranden  fra  starten  forfzlger  ham  som  forestilling;  dette  ville vzre en psykologisk model. Selvom begge disse modeller spiller med i teksten,  skal man snarere henlede opmzrksomheden på en tredje og mere ironisk; 3) det går galt for Kien hver gang han sager at lukke op for verden -modsat egen selvforståelse (og dermed i vid udstrzkning tekstens  forståelse) har han  et  behov  for  kommunikation og kcerlighed, men når han slzkker på sin lukkethed, går det galt fordi han ikke er i stand til  at fortolke  eller  agere i forhold  til  yderverdenen -deri består den egentlige forblindelse. Denne ironi er samtidig en distance mellem fortcelleren  og den fortalte person, men  grundet fortzllerens szrlige status er den ikke szrlig manifest  (som fortzllerkommentar) men, så at sige, immanent indskrevet i forlnbet. Ikke desto mindre vil det vzre gennem denne mikro-logik  i de narrative overgange,  man kan  lokalisere fortzlleren  (som én der manipulerer  med  sit fortalte subjekt -trakterer det med  ironiens overskud a f grusomhed i forhold  til en mere gennemsigtig tragisk  eller  psykologisk  fortzllemodel -hver gang subjektet p r ~ v e r at bryde  igennem  til normaliteten, bliver han narret  og  afstraffet)  og  dermed  også  finde  naglen  til  fortzllingens eventuelle autonomi i forhold til tematik og dramatik -fortzllingen i den dobbelte betydning  af  narrativt  f o r l ~ b og  historie  fortalt  af  er1 fortzllerinstans.

Det er  indledningsvis  Kiens  trang  til  at snakke  med  drengen  og dennes forsag på at indfri aftalen, der giver Therese mulighed  for at &gt;&gt;forfnrec&lt; Kien.  Opdragelsestrangen overfnres  på hende,  og hendes amhed overfor bagerne skaber ubevidst for Kien en formidlet kzrlighedsrelation  mellem dem, som driver ham til at fri  (omend han ikke erkender de virkelige motiver). Da Therese imidlertid  fejer  bagerne vzk for at realisere den fysiske kzrlighed, punkteres hans sublimerede kzrlighedsopfattelse  meget effektivt. Sidenhen misforstår han hendes monolog  som en kzrlighedserklzring -han går tur,  synes at se byen  for  farste  gang, også  han  uaT elsket  a f  en  kvinde, og  går ind  på testamenteordningen, der giver anledning til den nzste serie af misforståelser.  Ulykkerne  eskalerer  idet  Kien  hver  gang  tror  han  kan retablere  sin  verden  efter  at  han  har  lukket  det  ydre  ind -men syndefaldet er sket. Han må reelt afgive fysisk rum til Therese, hvilket åbner op for nye sammenstad -og kompenserer for fejlslutningerne ved hallucinerende omfortolkninger af det virkelige forlab -hallucineringer der fordi de imaginzrt stadig opretholder den realitet der er brudt sammen bliver tvingende for hans ageren i det videre forlab og dermed tvinger ham lzngere og lzngere ud i vanviddet. Da han er smidt  ud  i  verden,  overfares  kontaktbehovet  på Fischerle,  og  han opretter en helt ny kompensatorisk realitet omkring biblioteket  i  hovedet og sin egen funktion som laskaber af bager. Vanviddet er allerede nu så totalt, så fortzlleforlabet ikke lzngere behaver betjene sig af miskendelserne som narrativt  princip (de har ellers givet farstedelen en subtil, komisk  dimension, der gar at den for  mig at se bibringer lzseren langt starre oplevelser end resten af romanen), og vzrgelast lader han sig fare hjem af Therese og PfaK

Jeg  har far vzret inde på, at Die  Blendung på mange måder er en ubehagelig  bog  at Izse, og det ligger  ikke  blot  i,  at man hele  tiden participerer  i  en  af personernes  forblindelse.  Det  ligger også i lzserens uundgåelige formelle identitfikation med Kien; nogen sympatisk indfaling er der ikke  lagt  op til,  men  den formelle  (at det er Kiens program man falger fra farst til sidst, og at de andre personer, selvom de har egne forblindelser og egne programmer,  fungerer i  forhold til ham) er tvingende nok, og min tese er at den hensztter lzseren i en pa~anoid  position.. Det,  der  formelt  kendetegner  paranoiaen,  er  en modsigelse mellem den individuelle og den sociale ue~idiktion -paranoikeren besztter virkeligheden med sin egen veridiktion, og det erfarede misforhold  i forhold  til den sociale realitet  tolkes da i  en forfalgelsesoptik.  Kien lider ikke af forfalgelsesvanvid; han tror langt hen ad vejen godt om de mennesker han mader i sine spredte åbninger og miskendelser;  selv når han reelt er forful~t, er han ikke klar over det. Det er lase~en til  gengzld; lzseren akkumulei-er nemlig til  stadighed viden  om alle personernes  kendetegn -det er lzseren der skal  bzre på overblikket over kommunikationssammenbruddet, og idet der pri- mzrt er Kien, man kigger  over skulderen, skal man på Kiens vegne bzre  bevidstheden  om  den  umulige  og  »ubeboelige&lt;&lt; verden  han fzrdes i. Lzseren bliver paranoid, fordi han ved at dette er en narrativt program uden hjzlpere -kun med modstandere -og med en helt blottet  for  alle  kompetencer.  Forlabet  »vrznger«  nzrmest  af  det narrative skema; hver gang der dukker en potentiel hjzlper op, Pfaff eller  Fischerle, forvandler  han  sig hurtigt  til  endnu  en  modstander. No way out. Og vi  kan ikke varsko vor  »helt&lt;&lt; om denne nye fare.

I visse filmthrillers er denne spznding mellem den individuelle og den sociale veridiktion udprzget  (kvinden, der ved at nogen strzber hende efter livet, mens alle andre tror, at hun er blevet  gal; manden, der forfnlges for  et  mord  han  ikke har  begået  osv.). I  sådanne film forlases situationen ved  at konklusionen  giver den individuelle veridiktion  ret.  Som  tilskuere  interpelleres  vi  af hovedpersonens  situation,  fordi  vi  selv hver  dag  skal  leve som  både individer  og sociale agenter -sådanne plots dramatiserer og tilspidser de banale misforhold, vi  alle lever  under. Vi kender  alle til  at blive  misforstået, ikke vzrdsat efter fortjeneste osv. Derfor virker disse plots og deres oplusning fastnaglende  og forlasende. Men -i Die  Blendung er der ingen sådan forlasning, der er ingen narrative belanninger for vor modvillige identifikation, der er kun  afvikling og sammenbrud.'

Men hvad rolle spiller broderen Georg i forhold  til  forlabet? Han betegner  på mange måder et opbrud i den hermetiske komposition; han  er  ikke  en  person  på linie  med  de  andre i  bogen  (han er ikke fordrejet og forblindet, men fleksibel og socialt kompetent, ja faktisk til overmål: han kan indfale sig i alle), hvilket umiddelbart manifesterer sig ved, at han kommer udefra. Teknisk set kan man også sige, at han kommer udefra; han er en art udsending fra fortzllerinstansen  (i -hvert fald deler han nogle steder synspunkter med denne og i nvrigt med  Canetti selv), forsåvidt han  er i stand  til  at hzve sig  op over personerne og gennemskue dem. Dermed bliver han også et forlasende identifikationspunkt for lzseren, fordi han har den samme kompetence som vi hele tiden har haft og ydermere kan gribe  ind -Georg er som en lzserengel, der materialiserer  sig i teksten  og  besejrer  tekstdzmonerne, en nådig inkarnation fra den strenge guddom; den tilbagetrukne fortzller. For f ~ r s t e gang beskrives og analyseres Therese og Pfaff som de tager sig ud for et normalt blik (dvs. lzserens som endnu ikke har vzret tekstligt indskrevet) -og de skaffes af vejen. Marerid-

tet  er tilsyneladende forbi.

Men  nej,  det lykkes  ikke  Georg at indfale sig i sin egen  bror  og ufrivilligt  kommer  han  til  at overlade  ham  til  sin  skzbne. Mission forfejlet.  Man kan fortolke dette, som at Georg ikke kan indfnle sig i Peter, fordi denne netop reprzsenterer hans egen blinde plet. Peter er som bekendt klippen, mens Georg er uden stabil identitet og ustadig i sine forvandlinger.  Det, som han har fortrzngt ved sig selv, kan  han ikke samtidig reprzsentere som vanvid. Som Georg er inde på, ville en  syntese  af  de  to  brsdre  vzre  perfekt:  både  formbemestring  og forvandling, både rigiditet og sans for mangfoldighed -måske Canettis ideal om den sande digter. Georgs fejltagelse og dens katastrofale fslger er således den endelige moralisering over de karakterer, der er for énsidige. Man kunne også hzvde, at romanen, hvis det lykkedes Georg at redde broderen, ville få en traditionel,  »forsonlig« struktur, der netop ikke ville manifestere det vzrdisammenbrud, som Canetti tilsigter  med  sin  ekstreme  »realisme«. Men hvad  skal Georg og det tilsyneladende  brud  i  logikken  da overhovedet  i  romanen? Jeg  vil foreslå den tredje tolkningsmulighed, at Georg fejler, fordi han netop ikke  deler  den  afgsrende  viden  med  fortzlleren;  at  Peters  aktuelle situation ikke er betinget af tilfzldigheder  eller mindre psykiske  forstyrrelser, men  af en ond  og  objektiv  ironi fra  fortzllerens side som han nu også selv bliver offer for; med Georgs indtrzden er det narrative  skema  endnu  engang  karikeret:  tilsyneladende  har  en  effektiv hjzlper  udryddet  modstanderne  og  bragt  vor  helt  hjem -men  ak, mens Georg fornajet drager bort, må den magteslsse lzser rzdselsslagen bivåne, hvordan fortzlleren spiller det sidste ironiske kort ud; netop nu hvor alle betingelserne er tilvejebragt for at Kien kan genoptage sit normale liv, viser det sig at han ikke lzngere er den samme, hans verden er ssnderbrudt og lappet sammen for mange gange, han sztter ild  på  biblioteket -og da flammerne når ham ler  han  over endelig  at opnå den snskede kontakt  med  det  ydre.  Fsrst  i daden realiseres  projektet -det er den sidste ironi  fra fortzllerens side.

Nu  kunne  man  også  mene,  at  Kien  ler,  fordi  det  således  med bogens sidste sztning endelig lykkes ham at undslippe sin plageånd; grusomheden kulminerer i den afbrznding, der har vzret foregrebet fra romanens start -som et rent mellemvzrende mellem fortzller og fortalt subjekt, uden  nsdvendig forbindelse  til  tematik og dramatisk komposition.  Fortzlleforlsbet  har  således  en  autonomi,  det  er  en ofring,  en djzvleuddrivelse, en  nsdvendighed  der gennemsyrer  hele romanen hinsides tematik og dramatik. Men hvorfor? Vi vil fsrst ssge naglen ved at gå tilbage  til  erindringsmaterialet.

## Massen minus én

15.  juli 1927

-dvs.  et årstid fsr opholdet i Berlin -oplever  Canetti en af de mest  skelszttende begivenheder i sit liv; massen, der bliver  en livslang  fascination  og  videnskabelig  beskzftigelse,  kulminerende med storvzrket Masse  und  Macht fra  1960. Nogle arbejdere er blevet skudt i en opstand, og det meddeles  den morgen i regeringspartiets organ at de ansvarlige er blevet  frikendt. )&gt;En  retfzrdig dom&lt;&lt;. Canetti lzser med  stigende indignation artiklen  på en  café og oplever derefter hvordan denne hån frisztter en eksplosiv kraft; fra alle kvarterer i Wien vandrer arbejderne spontant mod justitspalzet,  Canetti farlger med  denne stram, der danner sig uden farrer og erfarer på sin krop hvordan det må have vzret at deltage i stormen på Bastillien. Den massepsykologiske rus ender i nedbrzndingen afjustitspalzet og 90 arbejdere bliver skudt ned. En tilsyneladende ubetydelig hzndelse brznder sig imidlertid  szrlig fast på nethinden; i en  sidegade, ikke langt fra det brzndende palz, står en mand og jamrer hajlydt: »akterne brznder! alle akterne!&lt;&lt;. Canetti irettesztter ham zrgerligt: her er mennesker blevet  skudt og han bekymrer sig kun om papir. Men manden harer intet og jamrer videre. Her har vi  ifalge Canetti selv forklaringen på hvorfor  bogmennesket fra projektets undfangelse  fik navnet Brand, og hvorfor han hele tiden var destineret til at ende i et flammehav med  alle sine bager;  det er denne embedsmand, der  er forvandlet  til  bogmenneske.  Ifalge  Canetti  selv  var han  ikke  under udarbejdelsen  af bogen klar over denne sammenhzng, og hvis nogen havde  påpeget den, ville  det have  forekommet  ham  pinligt, og han ville måske have forkastet hele planen. Iavrigt tolker han ikke derefter videre på sagen. Men det vil vi i stedet gare:

Embedsmanden reprzsenterer en art symbolsk sår i massens krop og en  problematisering  af den  masseeufori,  der for a t  vzre virksom helst skal vzre total; han reprzsenterer en karakter af en énsidighed, der  ikke  lader  sig  opsluge  og  som  hellere  investerer  sig  i  dade og formidlede vzrdier.  Han er i en  vis  forstand  massens  ubevidste  og derfor en, trods sin ubetydelighed, uomgzngelig anfzgtelsesfigur. O g dette er grunden  til  Peter  Kiens  skzbne i Die  Blendung; med  denne ofring heler Canetti ubevidst sin tidligere masseoplevelse; han rekonstruerer så at sige massen ved at fjerne denne minus-én-instans (der karakteristisk nok ved egen disposition ender i flammehavet, der ifal--ge Canetti selv er et massesymbol), og måske er det dette arbejde, der gar  at  han  kan  realisere  sit  langvarige  massestudium,  der  ganske rigtigt er karakteriseret af en, massepsykologisk set, uhart fznomenologisk  indfaling og nxsten fysisk  erfaring af massens karakteristika." Canetti  finder  angiveligt  selv  sammenhzngen  til  embedsmanden »pinlig&lt;&lt;. Men hvorfor? Fordi det er en meningslas association uden kunstnerisk konsekvens? Fordi det er en iriferiar oplevelse i forhold til hvad  dagen  ellers  bragte af indsigt i massen? Eller  er det fordi  det pinlige er pinligt i betydningen &gt;&gt;skamfuldt«, dvs. har at gnre med en afslnring  af  Canetti selv, hvilket  ville  kunne  forklare  den  ubevidste tvang,  som denne ubetydelige  erindring udnver over den kunstneriske skabelsesproces? Mnder Canetti i virkeligheden sig selv i sidegaden? I rzdselsslagen  afstandstagen fra massens destruktionstrang? -En uheldig detalje på en ellers stor dag.

## Intrige på

## intrige

Canetti skriver en roman og ikke et drama, fordi han har brug for den intrige som er den narrative genres kendemzrke -han har brug for at intrigere mod en fortalt hovedperson, et eksperimentelt ego der både er den  transponerede embedsmand  og  en  udspaltning af ham selv. Hvorfor intrigerer han i denne dobbelte forstand? For at modarbejde og ophzve en intrige han selv er opstået af-  for imaginzrt at intervenere i sin egen opvzkst, forstået som singulzr skzbne og livshistorie. Lad os gribe dybere i erindringsmaterialet og rekonstruere livsintrigen, det nzsten  kriminalistiske  plot  omkring faderens d0d, der går som en r0d tråd gennem de tre erindringsbind Die gerettete Zunge,  Die Fackel im  Ohr og Das Augenspiel.

Canettis  forzldres  kzrlighedshistorie  er  historien  om  kulturelle lzngsler,  forspildte  forhåbninger  og  det  tyske  sprog.  I  den  tidlige forelskelse mndes de omkring fzlles erindringer fra skoletiden i Wien, og interesse  for  litteratur  og  teater  (begge d r ~ m t e som unge om at blive skuespillere); og deres modstand mod slxgtssammenhxngen, et spansktalendc emigrantj~disk handelsmilj~ i Bulgarien, manifesterer de ved at tale tysk med hinanden. Denne praksis fortsztter de efter at have slået sig ned i England for at komme bort fra slxgten; den lille Canetti husker frustrationen ved at vzre udelukket fra dette forzldrenes intime sprog og alle de hemmeligheder,  det bar lnfter om. På et tidspunkt drager moderen  syg til  et kursted  i Tyskland,  hun  bliver ved med at forlznge sit ophold, og til sidst forlanger faderen, at hun skal komme hjem. Han går hende desperat på klingen  omkring opholdet,  og  hun  indrammer ikke  uden  stolthed,  at en  tysk  lzge har gjort kur til  hende og endog tilbudt hende zgteskab; de har kunnet snakke om alt og han har lzrt hende Strindberg at kende -men hun gav ikke efter for ham på det sanselige plan. Faderen tror hende ikke, og d0r nzste morgen af et slagtilfzlde uden at det er kommet til  en forsoning. Han d0r bogstaveligt talt af knust hjerte -et arusomt slag for  Canetti  (der dog ikke E r  den reelle  baggrund  at vide,  men gennem  barndommen  przsenteres  for  allehånde  versioner,  passende  i forhold  til  hans  alder -faderen  skulle  vzre  d0d  af  sorg  over  den -tilstundende verdenskrig o.lign.), der var stzrkt knyttet til faderen og ovenik~bet i ugerne efter nzrmest fysisk må afholde  moderen  fra at begå selvmord, fortvivlet som hun er over sin situation. Hun zndrer dog snart attitude og begynder i stedet at tage sig overmåde meget af Canetti og iszr hans kulturelle opdragelse -i en forceret indlzring på tre uger lzrer hun ham det forbudte sprog, tysk, og oplzrer ham i de klassikere, hun og faderen havde sammen. Hun skaber Elias Canetti -digteren, dannelsesmennesket, bemestreren  af det tyske sprog. Vi --tolker:  hun  u d ~ v e r en  grusomhedsakt  mod  s~nnen, hun  erstatter nemlig gennem opdragelsen -i det reelle, med ham som genstand, -det sargearbejde, hun  retteligt  burde u d f ~ r e i sin egen  bevidsthed  (internalisering, erindring,  forskydning  etc.). Hun skaber s ~ n n e n som en kloning af sig selv, der kan indtage faderens plads i de kulturelle samtaler og lzgger derved &gt;&gt;låg« på tabet og erkendelsen af den egne skyld; Canetti bliver skrevet ind i en historie der aldrig kan blive hans egen, han bliver offer for en intrige, han produceres som et kulturelt og sprogligt artefakt,  en kadelig inkarnation af de symbolske medieringer der harer sargearbejdet  til. Det er denne intrige han fors~ger at skrive sig ud  af med  ofringen af Kien  i Die Blendung -Kien er bogmennesket, det kulturelle artefakt par excellence, der skal uddrives så et  rigtigt  menneske  kan  komme  til.  Hvorfor  bliver  dette  selvopg~r formidlet over embedsmanden og masseoplevelsen? Fordi masseoplevelsen  for  Canetti  reprzsenterer  fantasmet  om  gennembruddet  til realiteten; derfor fascinerer massen ham et langt liv igennem; massen er dér,  hvor individets beraringsangst med de andre forsvinder, det er --dér  hvor ingen karakterer af en for overdrevet énsidighed  har plads, det er den fysiske tzthed hvor sproget ikke lzngere trzder adskillende ind, det er dér  hvor dadens magt og kulturens tyngde synes ophzvet  i massens suverzne aktion osv., osv. Den reprzsenterer n u   alt det andet for Canetti, som det tyske sprog gjorde det i hans barndom -nu kender han kun sproget og kulturen alt for godt. Derfor er massen en euforisk  erfaring for  ham  (en reprzsentation  af  den  savnede fader, der i en  tidlig  erindring er i stand  til  at helbrede det syge barn blot ved  nzrhed og håndspålzggelse, en beskyttelse mod moderens symbolske terror4) -og derfor virker masseoplevelserne og -refleksionerne underligt påklistrede i erindringerne; man ved selvfnlgelig, at Canetti er den store masseteoretiker, og at de f~lgelig må komme, men på en eller  anden måde (og paradoksalt  i forhold til  deres  påståede vigtighed) hznger de ikke organisk sammen med den person og det erindringsforlarb, man stifter bekendtskab med -måske fordi massen faktisk  er  det  andet  i  forhold  til  den  skzbne,  der  rekonstrueres  i erindringerne.  Embedsmanden  er  det  uheldsvangre  spejlbillede  af denne skzbne -og derfor  må han manes bort.

Forfattelsen og udgivelsen af Die Blendung reprzsentere således fantasmatisk larsrivelsen fra moderens projekt -og som sådan tematiseres den også af hende! De har ikke vzret på talefod med hinanden i en periode,  men  ved  lzsningen  af  romanen  anerkender  hun  ham  og »barjer sig for ham«, hvilket karakteristisk  nok garr ham ilde til mode. For at demonstrere  sin  anerkendelse af ham  som selvstzndigt subjekt, indvier hun ham nu i den fulde sandhed om faderens dard -den endelige  version. Historien om lzgen (som Canetti har foregrebet tidligere i erindringerne, men farrst får at vide på dette tidspunkt) rekapituleres  med  den  tilfarjelse,  at  faderen  var  blevet  ved  med  at stille hende de underligste sparrgsmål om kuropholdet: hvad talte de om? hvilket  sprog  talte  de i? O g  Canetti må undrende  erkende, at hun leverer gådens larsning uden selv at indse det; hun har bedraget faderen  ved  at inddrage en  anden mand, som bejlede  til hende, i netop deres intime sprog og intime kulturelle  emner -hun talte  tysk  med ham. Hun har knust faderens h.jerte ved at vzre fundamentalt utro -nemlig i det register, der udgjorde netop deres kzrligheds uforvekslelighed.  Moderen reagerer  rasende på sarnnens diskrete bebrejdelser og i sin vrede kommer hun med endnu-en-sidste-version:  han -sarnnen, kunstproduktet -havde vzret utznkelig uden hende -romanen havde vzret utznkelig uden hende, og den kulturelle indflydelse hun modtog fra  lzgen -han  og  romanen  havde  vzret  utznkelig  uden Strindberg! Dette er den sidste onde ironi; Canetti selv -og romanen, --selve forsarget på frigarrelse  og  djzvleuddrivelse -er i virkeligheden frugten af den illegitime forbindelse i dette subtile register; Canetti og romanen  er  selv  det  levende  billede  på  faderens  dard  og  familiens skam. Livsintrigen  lod  sig ikke oplarse af den narrative intrige, men inkluderer den som dens mulighedsbetingelse.  Intrige på intrige på intrige -Kien  ler  da han  forlader  bogen  i  dens  sidste  sztning  og Canetti skriver ikke flere romaner.

## Noter:

1. En anbefalelsesvaxdig og detaljeret analyse af Die Blendung m.h.t.  disse formelle aspekter er Dieter Dissinger:  Vereinrelung  und Massenwahn.  Elias  Canettis Roman  ))Die Blendungn.  Bonn  1971.

2 . Disse  betragtninger  lægger op til  en mere generel undersogelse af sammenhængen mellem elementer  i  den  menneskelige  livsverden,  struktureringer af narrative  forlob  og  Iæserens

## Elektronisk version af artikel i KK61. Forlaget Medusa 1988

indplacering. Jeg  er ikke på nuvzrende tidspunkt i stand til at forfwlge dette yderligere,  men vil blot påpege det interessante i at romanens fremstilling af en totalbeskadiget menneskeligsocial livsverden  (man kunne formentlig lave en habil fænomenologisk sociologi ved at vende tingene om og »fremkalde« romanens negativ) wjensynligt er formidlet  gennem en, om ikke beskadigelse. så dog karikerende variation  af det narrative skema, og en forlening af lzseren med et maximum af viden og et minimum af potentiel giiren  (identifikation).

3. Jeg  tillader mig her at henvise til Massen mellem forklaring ogforståelse -en artikel  jeg har under udgivelse i det antropologiskr tidsskrift STOFSKIFTE og som gennemgår de massepsykologiske  teorier  hos  LeBon,  Freud, Canetti og Simmel.
4. Denne struktur  nied  en  undertrykkende  moder  og en  positivt  investeret fader  kan  måske forekomme ejendommelig målt med  psykoanalysens forestillinger  om den ndipale konflikt. Man skal imidlertid  ikke  nndvendigvis opfatte  den  wdipale  konflikt  alt  for  paternalistisk; moderen  kan  vzre  en  altopslugende  trussel  i  forhold  til  hvilken  faderen  reprzesenterer  et befriende  »indsnit«  ved  rent  formelt  at  markere  en  instans  udenfor.  Visse  lacanianske kulturanalytikere  mener  sågar,  at  institutioner  skal  analyseres  som  »mildre  p.g.a. deres altomsluttende og altforklarende karakter.