Kierkegaard og Foreningen af Kristne
Forfattere: Emil Larsen
Tidsskrift: kierkegaardiana (1971-06-08)

## Kierkegaard og Foreningen  af Kristne

## af EMIL  LARSEN

Det  er  velkendt,  at  Søren  Kierkegaards  voldsomme  angreb  på  den  officielle kristendom, »det Bestaaende«, vakte en uhyre opsigt og opstandelse blandt præ­ ster  og studenter  og mange  andre.  Det er  også  kendt,  at  en  kreds  af  radikale vækkelsesfolk umiddelbart efter  kirkestormerens  død  samledes  i  uorganiserede protestbevægelser for med benyttelse af det brandfarlige  stof  fra  »Øieblikket« at fortsætte kampen mod »det Bestaaende«. Kredse fra forskellige egne af landet stod i kontakt med folkene i København gennem Niels Johansens »Forening af Kristne« og bladet »Brevbæreren«. Hidtil er ikke forsøgt at få et samlet overblik over udviklingsgangen i dette mærkelige foretagende, der havde en højst ejen­ dommelig og slingrende kurs.

Med udgangspunkt i Johansens »Forening af Kristne« er her forsøgt en nær­ mere undersøgelse af forholdene. Det er ikke lykkedes at komme på sporet af alle de personer, der har haft løsere eller fastere tilknytningsforhold til »Foreningen«. Men i hvert fald er her fremdraget en række navne, hvoraf flere både dengang og senere fik en ret stor indflydelse gennem en forkyndelse i tale og skrift, der var bestemt af påvirkningen fra Søren Kierkegaards skrifter, og da især af »Øie­ blikket« nr.  1-9.

N. P. Grunnet og Mogens Abraham Sommer, som kun havde periferisk berø­ ring med Johansen er blot omtalt kort. For sidstnævntes vedkommende henvises til min bog:  »Urovækkeren Mogens Abraham Sommer«  (1963).

Hvad der i denne undersøgelse er lagt vægt på, er væsentlig med »Brevbære­ ren« som kilde at give en sammenhængende skildring af perioden 185560, hvor Niels Johansen er den mest dominerende skikkelse, eller i hvert fald gerne ville være det.

En dag i første halvdel af juni 1855  fik Søren Kierkegaard i sit hjem i Klæde­ boderne (Skindergade)  overraskende besøg af en mand,  som gerne ville drøfte gudelige spørgsmål med ham.1  Manden hed Niels Johansen og var redaktør af et nystartet kristeligt f  jortendagsblad:  » Brevbærer mellem Kristne til Oplysning og Forbindelse«j Antagelig har han ved denne lejlighed foræret Søren Kierkegaard de  første  fem  numre  af  bladet.  Besøget  blev  imidlertid  en  skuffelse  for Johansen, idet Søren Kierkegaard kort og bestemt afviste ham, hvad den nybagte redaktør følte sig meget fornærmet over.2  Kierkegaard ville meget nødig støde den »menige mand«. Han skriver herom bl. a.: »Fra den Tid jeg afgjort begyndte Kampen mod officiel Christendom, er det gaaet Slag i Slag med, at man, fra de fosrkjelligste Sider3  har henvendt sig til mig. Min Methode er følgende.  Breve besvarer jeg ikke. For dem, der mundtlig henvender sig til mig, har jeg eet be­ stemt Svar, at jeg ikke kan indlade mig. Det er en Formular jeg bruger, jeg bruger med Forsæt Formular,  for  ikke  at  fornærme Nogen hvad  jeg  saa  uendeligt nødigt vil -  især i Forhold til den menige Mand. Jeg forstaaer meget godt, at de Vedkommende ikke forstaae mig, at de bliver fornærmede:  det maa jeg  finde mig i, jeg er aldeles uskyldig;  jeg kan, jeg tør ikke indlade mig med Nogen, og naar jeg ligeligt gjennemfører dette mod Alle, er det ingen Fornærmelse«.4

Niels Johansens blad nr.  6 udkom den  17.  juni,  og han  nåede  lige akkurat

at få disse linjer med på siderne 55 og 56:

## »Dr. Søren Kierkegaard

har jo ogsaa været nævnt her i Bladet og været lovet en Omtale;  han har sagt mangt et kraftigt Sandheds-Ord igjennem Bladet »Fædrelandet«, og nu har han begyndt at udgive et Blad kaldet »Øieblikket«.  Han er bleven endeel bekjendt hos Folket ved denne hans Skriven, fordi den er ene i sit Slags. Præsterne kalder han Slyngler, der er ingen Kristne eller Kristendom mere, det nye Testamente er saa godt som ubekjendt her i Landet, og derfor maa han endog anføre hele dets Titel. Men hvad vil han da?  Hvad vil han vi skal?  Naar han skriver »Øie­ blikket«, saa troede jeg da ogsaa at det maatte være i et rigtigt Øieblik at gaae og tale med ham selv. Og jeg gik; men nei, han svarede, at han indlod sig aldrig med nogen om aandelige eller gudelige Ting, og læste aldrig hvad Andre skrev.

1  Brevbæreren  1855  s.  55.

2  Brevbæreren  1859  s.  33.  »Jeg  sagde Farvel,  naturligvis  stødt«.

3  Blandt de mange, der henvendte sig til SK.  nævnes  bl. a.:  »Jøder og Katholiker,  Mormoner og Medlemmer af Selskabet for den indre Mission«. Pap. XI.  3. B.  157  s.  261. Hvis  der her sigtes til NJ. må SK. have læst Brevbæreren nr.  1, hvor NJ. s. 6 skriver:  »Jeg . ..   er Medlem af Foreningen for den saakaldte indre Mission«.

4  Pap.  XI.  3.  B.  157  s.  257.

I det ny Testamente staaer jo rigtignok: værer altid rede til at aflægge Vidnesbyrd om det Haab, som er i Eder. Men da Kierkegaard jo ikke undtager sig selv naar han dømmer, saa kjender han maaskee heller ikke disse Ord i Testamentet«.

Med undtagelse  af påstanden  om,  at  Søren  Kierkegaard  aldrig  læste,  hvad andre skrev, skal referatet nok dække situationen, set med Johansens øjne. Hvis bibelcitatet  tillige  har  sigte  mod  Kierkegaards  artikel  i  »Fædrelandet«  mod biskop Martensen, må det siges at være en  fuldtræffer.5   6Stykket  viser  også,  at

redaktøren har kendt »Øieblikket« nr.  1  og 2.

Niels Johansen  (1815- 1899)  var  ældste  søn  af den  sydfynske  forsamlings­ leder Johan Nielsen (1789- 1867), Skaarupøre, der blev vakt  1826 ved at høre Anders Larsen, Gamborg og Peter Larsen, Skræppenborg? Niels var da 10- 11 år og har således  allerede  fra sin barndom været  fortrolig med  den  gudelige  for­ samlingsbevægelse.7  Efter konfirmationen kom han i tjeneste hos Peter Larsen, Skræppenborg. Her blev han omvendt i  1831.8  Trods sin unge alder begyndte han næsten omgående at tale i forsamlingerne, og man får det indtryk, at han ville overgå sine gudelige venner ved at arbejde mere end alle de andre tilsam­ men.9  1835 kom han i lære hos en væver i Højby, men allerede året efter flyttede han til Vantinge.101  december 1837 lod han trykke et stærkt apokalyptisk skrift: »Herrens Ord i de sidste Verdens Dage«.  Det er et ubehersket angreb på den verdslige og kirkelige øvrighed og på alt, hvad der er stort og højt i denne verden. Skriftet  blev  imidlertid  beslaglagt  af  politiet,  før  det  endnu  var  udleveret  fra trykkeriet, og forfatteren blev anklaget for overtrædelse af trykkefrihedsloven. Den langstrakte retssag, som derpå fulgte, sluttede ikke før den  17.  september 1839.

I årene  183840 gjorde Niels Johansen militærtjeneste ved  »Kronens Regi­ ment« i Helsingør. Her i sundbyen var der en aktiv gudelig forsamling, og den unge fynbo tog ivrig del i dens virke både i selve byen og omegnen. Ind imellem blev der  tid  til  kortere  besøg  på  Fyn,  Langeland,  Ærø  og  andre  steder.1 1   Fra Helsingør henvendte han sig i breve til ]. Chr. Lindberg (1797- 1857) om hjælp i  retssagen, og forsamlingsfolkets utrættelige  ven sagde naturligvis ikke nej  til soldaten. Da den endelige dom var faldet skaffede Lindberg penge til betaling af bøden.1 2 Caroline Amalie havde udredt det største beløb,  og måske var  det i den anledning, at Johansen fik foretræde for den gavmilde dronning.1 3

5 SK.  skrev  om  Martensens  tavshed  bl. a.,  at  den  var  »christeligt  uforsvarlig.  Det  er  som  en Apostel  [Peter]  indskjærper  en  Christens  Pligt  altid  at  være  villig  til  at  forsvare  sig  be­ træffende det Haab, som er i ham«.  Fædrelandet 26.5.1855.  (1.  Pet.  3,15).

6  Træk  af Johan Nielsens  Liv.  1867  s.  8.

7  Brevbæreren  1855  s.  56.

8  og  9  Brevbæreren  1855  s.  125  ff.

19  Vækkelser  111  s.  251.

II  Vækkelser  111  s.  294,  307,  317,  358  og passim.

Gennem magister Lindberg fik Niels Johansen tilknytning til Vartov-kredsen i København. Ved en gudelig forsamling i Aalsgaarde, hvor Johansen talte, blev smed Jens Larsen fra Tikøb  vakt.  Han og Niels Johansen blev herved knyttet stærkt til hinanden.141  1840,erne arbejdede Johansen som gartner hos den engel­ ske  chargé  daffaires Peter  Brotene, Rolighed  ved  Vedbæk.  Han  forsøgte  at komme ind på et seminarium, men det nægtede Kancelliet ham i 1847. Smeden og gartneren kom næsten samtidig til Kirkevær  løse i  185  O .1 5

Den 17. september  1853 var Johansen en af hovedmændene ved stiftelsen af lægmændenes Indre Missions Forening.™ Jens  Larsen blev  antaget som  lønnet missionær, og Niels Johansen, der også kunne tænke sig samme tjeneste, søgte at blive missionær på Fyn, hvor der også blev dannet en Indre Mission. Men da var hans far allerede antaget.1 7  Da Indre Mission i 1854 udsendte et månedsblad, besluttede Johansen sig til at udgive et fjortendagsblad, der udkom 1 . april 1855. Redaktøren mente, at alt væsentligt foregik i København og følgelig måtte han selv bo der. Han gik trofast i kirke og til alters hos Grundtvig.

I  første nummer af Brevbæreren hedder det i en  slags programartikel:  »De Personer jeg finder elskelige og kjære i Menigheden, vilde jeg gjerne lade Brevbæreren fortælle om«.

Hævet over dem alle står N. F. S . Grundtvig. Bladet vil dog ikke udelukkende tale om ham.  »Der er i den senere Tid bleven skreven og talt meget om Sand­ hedsvidner, rette Sandhedsvidner,  en  Mands Navn er  derved bleven omtalt og bekjendt for mange Kristne, hvorom de neppe før har hørt, det er Doktor Søren Kierkegaard, han  har  vakt denne  Tale  mod  Doktor Mortensen, Sjællands  nu­ værende Biskop; om ham vil vi da høre gjennem Brevbæreren ved Leilighed.« I det følgende nummer skrev redaktøren om »Sognebaandets Løsning«, en Sag, der  er  kjæmpet  for  i  20  Aar  af  den  »kjære,  kristne  Skjald  (Digter)  Pastor Grundtvig og vor bedste Bibel-Skriftfortolker Doktor Lindberg«.

u Breve  fra  NJ.  til  Lindberg  18.10.  og  16.11.1838,  1.2.1840  og  11.2.1840  (Add.  922.  4°. KB).  I  Berlingske  Tidende  1.10.1838  meddeltes:  »Ved  Grevskabet Muckadels  Birks  Extraret  er  Væver  Niels  Johansen  af  Vantinge,  der  var  sat  under  Tiltale  for  Overtrædelse  af Trykkefrihedslovgivningen,  dømt den  19de f. M.«.  På KB findes  det eneste ekspl.  af Johan­ sens  skrift.

13  Socialismen og Religionen.  1877  s.  17.

14  IMT  1863  s.  337  ff.  og  Brevbæreren  1857  s.  214  og  1859  s.  4.

15 P.  Holt:  Kirkelig  Forening for den indre Mission  i Danmark gennem  100 Aar.  1961  s.  81.

w  Niels Johansen: Indbydelsesskrivt til en Missionsforening.  1853; og Jens Larsen:  Et Par Ord til  mine Troesvenner i Danmark.  1853  s.  10.

17 Brevbæreren  1855  s.  31.

Et  nidkært  medlem  af  »Foreningen  til  luthersk  Folkeoplysning«,  snedker H. H. Ivertsen skrev i nr.  3, og anbefalede det især, fordi det ville sprede kund­ skab om det Åndens redskab, »det Sandhedsvidne, den modige Kjæmpe, ja Forkjæmper Grundtvig.«1 8  Johansen fortsætter med at udtrykke ønsket om, at han selv måtte blive »en tro Tolk af Grundtvig... Aandens ypperste Prcest i Norden «.

Pinsen (27. maj)  fejres med et festligt dobbeltnummer, hvor der blev skrevet i høje toner om det åndelige forår, der stod lige for døren -  efter Grundtvigs profetiske tale.  »Allerede 2den Paaskedag hørte jeg Pastor Grundtvigs mærke­ lige  Præken,  som  bevirkede  en  stor,  hjertelig  Bevægelse  i  Luthersk  Forening samme Aften ved at tale derom. At vi levede i en Overgangstid, vi gik over til hvad vi ikke fuldelig kjendte. Herrens Menighed vil nu selv opstaae, saa Folket kunde kjende den som Staden paa Bjerget og see den som Lyset paa Stagen; det vilde ikke længere være enkelte, som skulde vidne, men hele Menigheden. Alle hans Prædikener i disse Søndage har været profetisk Tale, som har peget derhen.«

Gejstlighed  og  Lægfolk  mødes  nu  i  et  broderskab  i  Kristus.  »Bagermester Knudsen ... havde i Vinter et Møde her i Kjøbenhavn, hvor jeg var med. Gamle Grundtvig var  selv  tilstede  og  holdt  en  Tale  til  Indledning,  og  han  kommer ikke i saadanne Møder, uden hvor der er Noget for af høit Værd.«1 9

Den 21. maj holdt Det danske Bibelselskab årsmøde, hvor biskop Martensen talte,  og hvor  Johansen havde den glæde  for  første gang  at se og høre denne mand.2 0

Alt dette -  og meget mere kunne Søren Kierkegaard have læst i de første fem numre af Brevbæreren. Læsningen har dog ikke været ham til opbyggelse! Og  det  må  have  ærgret  ham,  da  han  fik  nr.  6,  og  her  læste  om,  hvor venligt redaktøren blev modtaget af de københavnske præster, som tilmed teg­ nede abonnement på dette foragtelige »Noget«. Som en tilføjelse til omtalen af de fortræffelige præster fulgte så meddelelsen om besøget hos Søren Kierkegaard og dennes afvisning. Irriteret skrev SK. herom:  »Praktisk øvede i paa Embedsvegne at tælle Gises og Ænder, Sviin og Faar, veed de  [Præsterne]  ikke Andet at tælle, Tallet er dem Alt og de ere Mænd, som ved Eed ere forpligtede paa det nye Testamente! Tallet er dem Alt, derom tror de Alt dreier sig. Naar f. E. en vis Nils Johansen, der udgiver Noget, han kalder »Brevbæreren«, naar han lader trykke, at han har henvendt sig til mig og faaet Afslag:  saa tæller formodentlig Gejstligheden, at dette trækker  fra  for mig.  Naar derpaa  samme N.  Johansen henvender sig til en af Cleresiets Creaturer, hvilke bedre forstaae sig paa Tallet, bliver han (maaskee nu af een Grund mere) ganske anderledes modtaget, hvad man kan læse i »Brevbæreren«.«2 1

18  Brevbæreren 1855 s. 17. »Foreningen  til  luthersk  Folkeoplysning« blev stiftet 1851. Adressen havde  219  underskrifter.  Vinther s.  68  ff.  og DKT.  1852  sp.  81  ff.

19  Brevbæreren  1855  s.  29  ff.  Knudsen  var  fmd.  for  »Foreningen  til  kirkelig  Frihed  i  Sorø Amt«, stiftet 4.4.1854. DKT  1854  sp.  185-87  og 264  f.

20  Brevbæreren  1855  s.  33.

På side 70 i nummer 8 lod Johansen aftrykke et brev han havde sendt redaktør Hjort. Heri takkede han for modtagelsen af de hidtil udkomne numre af »Uge­ skrift«  for  1855.  Det gav Kierkegaard anledning til  følgende udbrud:  »Cand. Hjorth, Redakteur af »evangeliskUgeskrift« forærer ham strax en halv Aargang af Ugeskriftet, og kommer i sentimental Forstaaelse med ham.«2 2  Søren Kierke­ gaard sprang i flint, da han læste om Hjort og »Ugeskrift«, for netop i det blad blev  hans  forfatterskab  hånet med  udtryk  som:  »ukristelig,  uværdig,  fræk,  ja antikristelig«. SK. blev så harm, at han ikke mere ville se dette »Noget«. Brev­ bæreren bragte ellers i det følgende nummer en begejstret omtale af »HaderslevRøret«, foranstaltet især gennem de talrigt besøgte møder, hvor skolelærer Som­ mer holdt  flammende brandtaler  mod  den  officielle  kirke  flettet  sammen  af materiale hentet fra »Øieblikket«.2 3

I Brevbæreren for 16. september 1855 fremkom Niels Johansen med en »Ind­ bydelse til en Forening af Kristne

i Kjøbenhavn«. Efter fem måneders redaktør­ gerning i hovedstaden mente han nu, at han var så tilpas kendt, at han gennem sit blad og sin personlige indsats kunne gøre sig håb om at opnå større indflydelse gennem en ny forening. I store træk gik hans planer ud på at danne en fri kriste­ lig forening med et centralt beliggende samlingssted i København, hvor kristne fra alle egne af landet frit kunne komme og gå som de ville, og hvor de kunne læse eller samtale i indbyrdes forståelse. Johansen og hans kone tilbød sig som vært og værtinde. Nogen bestyrelse skulle foreningen ikke have. Men gaver til det ny foretagende modtoges med glæde, og der ville blive kvitteret for alle beløb i Brevbæreren. Dette blad var altså udset til at være foreningens organ og følgelig må man gå ud fra, at redaktøren også skulle være selvskreven leder. I den meget brede udredning om foreningens program og virke var der gentagne hip til Søren Kierkegaard, så det fremgik klart, at foreningen i ethvert tilfælde ikke tenderede henimod  at  blive  et  slags  »Søren  Kierkegaard  Selskab«.  Alligevel  mærkedes svage impulser  fra Kierkegaard.  Den officielle kirke og dens  forkyndelse var ikke fyldestgørende nok, derfor ville foreningen rette sig efter nye Testamentes kristendom, thi »nærmest Kilden flyder dens Væld dog renest« ... »Den Kristen­ dom, som saaledes er til hos den Enkelte her, den er det jeg her ved denne Ind­ bydelse paakalder.«

21  Pap.  XI.  3.  B.  157  s.  257.  I  den  oprindelige  tekst,  som  er  overstreget,  stod:  »øieblikkelig jubler  Cleresiet.  N.  Johansen  bliver  deres  Protegé,  ganske  anderledes  modtaget  af  deres Creaturer,  der  bedre  forstaae  sig  på Tallet«.  Pap.  XI.  3.  B.  157  s.  262.

22  Pap.  XI  3.  B.  157  s.  258.  Ordene  om  »sentimental  Forstaaelse«  refererer  til,  at  Hjort  an­ moder N.  J.  om  at  skaffe  nogle  af vækkelsesfolkets  hjemmelavede  sange.

23  Urovækkeren Mogens  Abraham Sommer.  36-92.

På bladets  sidste side er  nogle  linjer  sat  med  petit,  så  de  lige  netop  kunne knibes ind, men med skulle de. Det var  åbenbart Johansen meget om at gøre. Her nævnes to mænd, som var under indflydelse af Kierkegaard:  Cand. theol. P. Chr. Zahle og K. Chr. Knudsen. Den første lovede at stille sig gratis til dispo­ sition  for  den  nye  forening  med  en  række  oplysende  foredrag,  og  den  anden tegnede sig som første medlem af foreningen og lovede at støtte den økonomisk. Bagermester Knudsen havde som formand for »Foreningen til kirkelig Frihed« oplevet stor begejstrende tilslutning i den første tid, men siden måtte han kon­ statere  dalende  interesse.  Jo  stærkere  han  fremsatte  sine  frihedskrav,  jo  mere fjernede præsterne sig fra ham. Han besluttede derfor, at han fra første oktober ville udgive sit eget blad. Her ville han så med uformindsket styrke fremholde de kirkelige frihedskrav, som grundtvigske præster tidligere havde udtrykt både stærkt og tydeligt. Hans blad: »Vore Ordførere for Ordningen af Religionsfor­ holdene i Kongeriget«  skulle udkomme en gang om måneden. Det levede med nød  og  næppe  et  år.  Da  dette  blad  blev  trykt  samme  sted  som  Brevbære­ ren,  er  det  givet,  at  de  to  venner,  Knudsen  og  Johansen  har  talt  andet end bladsag; de må også have drøftet Søren Kierkegaard og »Øieblikket«. Niels Johansen skrev senere, at da »Øieblikket« begyndte at udkomme læste han det ikke til stadighed;2 4  men hørte så meget desto mere derom i prædikener og sam­ taler. Denne udtalelse må vel forståes derhen, at Johansen dengang kun kendte Kierkegaard gennem grundtvigske fremstillinger, og altså havde sin meget be­ grænsede viden på andenhånd og i forvrænget gengivelse. Når man ved, hvor kraftigt Knudsen kunne præge N. P.  Grunnet i retning hen mod Søren Kierke­ gaard2 5  er det rimeligt at regne med, at han mindst lige så stærkt kunne påvirke den letbevægelige Niels Johansen.  Her  ligger måske noget af forklaringen på Johansens svingning bort fra Grundtvig og hen til Kierkegaard. Allerede i næste nummer af Brevbæreren bragte redaktøren det første Kierkegaard-citat. Anled­ ningen var, at Anders Larsen, Gamborg, skulle have en lussing, og til dette formål var artiklen »Vær Piat« særlig velegnet. Men da Johansen ikke havde forståelse for Kierkegaards eminente sprogkunst tillod han sig at hoppe rundt i teksten, og indsætte  små  hjemmelavede  bemærkninger  hist  og  her.  Resultatet  blev  dette rodede stykke:  »Søren Kierkegaard siger i Nr. 9 af »Øieblikket«:  Vær Pjat, og du skal see alle Vanskeligheder forsvinde!«... »Livet bliver fornøieligt, en herlig Verden at leve i, naar man blot veed at skikke sig ret i den ved at være Pjat«, »vær Pjat, hav idag een Anskuelse, imorgen en anden, saa igjen den du havde iforgaars og saa igjen en ny paa Fredag. Vær  Pjat, gjør dig selv til  Flere eller udparceleer  dit  Selv;  hav  en  Anskuelse  anonymt,  en  anden  med  Navn,  een mundtlig, en anden skriftlig, een som Embedsmand, en anden som Privatmand, een som din Kones Mand, en anden i Klubben«.  »Denne verden er en middelmaadig, en ussel, en fordærvet, en ond Verden, kun beregnet paa Slyngler eller paa Pjat. Vær Pjat, og vær saa Præst, Provst, Biskop, eller vær selv Lægmand«, »der engang om Ugen  (eller hver  Dag)  ligesom  Præsten  (hvis  han  gjør  det) i tre Qvarteer pjatter Noget høit«, »opløftes af det høie, men saa forresten giver alt høiere en god Dag, og du skal see alle Vanskeligheder forsvinde, saa bliver Veien lige stik imod Guds Ord let«  ...  »Saaledes kan man dø saa grundfordær­ vet,  som  det  er  muligt  et  Menneske  kan  blive  det,  og  saa  dog  begraves  som Sandhedsvidne«  ...  »Evigheden  narrer man ikke.  Og saa  stift som Menneske­ slægten staaer paa Sit, at straffe, endog med Livsstraf, det ikke at ville være som de Andre, saa urokket fastholder Evigheden Sit, med evig Fortabelse, at straffe det at berolige sig ved at være som de andre!«

24  Brevbæreren  1859  s.  33.

25  Et Kirkeskifte.  (Red. Hal Koch  1960). S. 202  ff.  i  »Frikirke som Princip«  af N. E.  Grunnet.

Niels Johansen ville gerne være en redelig mand, og da han  nu langede ud efter sin tidligere ven, så følte han sig selv ramt, og det vedgik han ærligt:  »O, hvor disse Ord har truffet mig, jeg maa bekjende det. Gid ogsaa A. Larsen vilde tilstaa at lide af Sygen med Slægten. Nu kan vi omvende os, mens det er Tid.«2 6

Den megen talen og skriven om Søren Kierkegard har medvirket til, at han hurtigt fik klaret sig sin stilling til kirkestormeren. Senere karakteriserede han sin egen udvikling således:  »Jeg har kunnet gribes af det Stærkeste i  min  Samtid: Først af »den fyenske Opvækkelse«, derpaa af Grundtvig-Lindberg, og endelig af Søren Kierkegaard, navnlig hans  Indsigelse mod den  almindelige offentlige Gudsdyrkelse:  »Officiel Christendom«, især  »Øieblikket«  Nr.  1 9.«2 7

Brevbæreren nr.  16  (2. december)  var næsten helt optaget af en skildring af Søren Kierkegaards begravelse. Efter omtale af højtideligheden i Vor Frue Kirke og nogle bemærkninger om P.  Chr.  Kierkegaard og hans tale, fulgte en beskri­ velse  af  jordpåkastelsen  på  Assistens  kirkegaard  og Henrik  Lunds protesttale ved graven.

I den sidste Brevbærer for 1855 rettet redaktøren direkte opfordring til pastor P.  Chr.  Kierkegaard,  om  at  tage  klar  stiling  til  problemet:  »Statens  lønnede Embedsmand -  eller Kristi Menigheds sande Tjener«. Netop dette emne drøf­ tedes højlydt alle vegne, og det blev da også behandlet både på Indre Missions halvårsmøde den 26. november og på den kirkelige Frihedsforenings møde på Holsteinborg.2 8

Oppositionen mod  »det Bestaaende«  voksede så stærkt i denne tid,  at N.  P. Grannet kan hævde, at der var intet sted i Europa, hvor hadet til  »det Bestaa­ ende« var så voldsomt, som netop i København.2 9  Og han indførte en paragraf i  ritualet  for  optagelse  i  den  evangelisk-lutherske  Frimenighed,  hvori det hed: »Siger Du Dig hermed løs fra Dit hidtilværende Kirkesamfund, under Navn af »Folkekirke«, som ...  taaler fordærvelige Lærdomme, afvigende fra den hellige Skrift?«3 0

26  Brevbæreren  1855  s.  128.

27  Samtiden.  Søndagsblad  for Tænkere.  1864  Nr.  1   sp.  4-5.

28  Brevbæreren  1855  s.  184  ff.  og  1856  s.  7  ff.

29  Brevbæreren  1856  s.  13.

30  Brevbæreren  1855  s.  188.

Pastor Er.  Hammerich havde  i et  foredrag talt hånende og nedsættende om Søren Kierkegaard, og om »nogle Bønder nede i Sjælland«. Sligt kunne Johansen ikke finde sig i, og han irettesatte skarpt Hammerich, medens han samtidig op­ fordrede læserne til at overvære en række forelæsninger, som professor Rasmus Nielsen holdt om »Søren Kierkegaards Forfatterskab«.3 1  Og sandelig, om ikke redaktøren  fik  selve  professoren  overtalt  til  at  skrive  en  kort  redegørelse  om »Det Æsthetiske, det Ethiske og det Religiøse« hos Kierkegaard.3 2

I forbindelse med et længere uddrag af »Til Selvprøvelse, Samtiden anbefalet« indledte Johansen med en personlig bekendelse:  »Naar jeg nu har læst nævnte Bog, og hørt Professor Rasmus Nielsens Foredrag, saa gjør det mig ondt, ja det skal altid bedrøve mig meget, at jeg ikke har kjendt denne Mand og hans Skrifter før,  og nu iler jeg med  at gjøre  Godt igjen,  hvad  jeg kan,  for  om  muligt dog at standse Nogle af dem,  som  ere paa Veie til  at fordømme og  forkaste uden egentlig at vide, hvad de gjøre.«

Præsterne -  og her mente Niels Johansen de grundtvigske havde her den største  skyld.  »Ingen  af  dem  alle  har  gjort  dette  Vidne  [Søren  Kierkegaard] bekjendt iblandt os ulærde Smaa og Umyndige, skjøndt de dog tidt har benyttet hans Ord og Talemaader«  ...  »Ja, I kjære troende Præster i vort Land, jeg kan ikke derfor, men Skammen skal I bære for at dette Vidne staaer ubekjendt, ube­ nyttet  og maaskee stærkt  fordreiet  i  vor  Herres  Menighed  endnu,  og  har  han muligt paa sine sidste Dage vakt Anstød og Forargelse, Skylden skal I bære med derfor og nu er det et Spørgsmaal om I kan frelses fra Skaden det har voldt, at I har »fortiet, fortonet, tilsløret« en Sandhed I saa let kunne bringe frem.«3 3

Niels  Johansen  har  mange  gange  fortrudt  den  måde,  hvorpå  han  omtalte besøget hos Søren Kierkegaard, og det blev ved med at pine ham. Så sent som i  1859  forsøgte han  at udglatte med  en pyntet rekonstrueret beskrivelse.  Den kan dog ikke være korrekt.3 4

31  Brevbæreren  1856  s.  35  f.  og  »En  Røst  i  Ørken«,  nr.  2  1858.  Det  er  sikkert  de  samme kredse, der omtales i H. Martensen:  Af mit Levnet 111.  1883  s.  15  og  17:  »En Deel Menne­ sker uden Dømmekraft og med Sympathie for Opposition mod det Bestaaende gave Kierke­ gaard  deres  Bifald  . . .   »Øieblikket«  blev  et  Rustkammer,  hvor  man  hentede  nye  Vaaben. Det  Publikum,  han  vandt,  var  Sectererne  og  Alle,  der  var  fjendtlig  stemte  mod  Kirke  og Geistlighed;  derhos  en  Deel  ubefæstede Sjæle;  som  ikke kunne vurdere  disse  Angreb.  Selv i  Bondestanden satte hans Beskyldninger  flere Steder ondt Blod.«

32 Brevbæreren  1856 s.  242-44.  Oplysningen om,  at referatet var skrevet af professor Rasmus

Nielsen fremkom  1873  i  »Indlæg  i  Arbeidersagen«  s.  6.

33  Brevbæreren  1856  s.  38  f.

I denne tid var Johansen mest optaget af at læse Kierkegaards skrifter og af at følge Rasmus Nielsens forelæsninger på universitetet. Det er oplagt,  at han øjensynligt rustede sig til at blive en »værdig Kierkegaardianer«, der kunne lede andre på ret spor.  Han blev mere og mere betaget  af Kierkegaard som  et ret »Sandhedsvidne«, og han fremhævede ham i tide og utide, og inden længe blev han nærmest anset for ufejlbarlig og urørlig. Da Frits Boisen (1808- 1882) i sit blad »Budstikken« havde beklaget sig over, at Kierkegaard havde stemplet alle præster som »Slyngler«  og ikke gjort en  eneste undtagelse, henviser Johansen til  »Øieblikket« nr. 7 og citerer herfra:  »Naturligviis gives der i Præstestanden ikke en eneste Ærlig. Ja, jeg veed det nok, at Folk, der forresten ikke ere utilbøielige  til  at være enige  med mig i hvad  jeg siger,  dog mene,  at  jeg burde gjøre Undtagelser, at der ere enkelte. Nei Tak, at komme ind paa det, vilde være at komme ind i Vrøvlet;  thi saa blev formodentlig Resultatet, at hele Standen og hele Samfundet gav mig Ret i Alt, hvad jeg siger; thi hver især vilde naturligviis mene, at han var Undtagelsen.«3 5

Det  var  særlig  Grundtvig  og  hans  tilhængere,  Johansen  vendte  sig  imod. Advarende skrev han:  »Hvad nu Søren Kierkegaard angaaer da vogte man sig: Mærkeligt er det, at dem som i visse Kredse, kalde ham dristig »Antichrist med Aand«, tør ikke vove at nævne ham offentlig eller paa Tryk saaledes; det er lidt mistænkeligt.  »Haarkløver«  kalder man ham  (forresten et fiint Arbeide), men skal det betyde noget Ondt?«3 6

Da det ny oplag af »Indøvelse i Christendom« udkom fik mange af de vakte gennem  Johansens  Brevbærer  deres  opmærksomhed  rettet  på  dette  skrift  og studerede  det  nøje.  Redaktøren  havde  stadig  kontakt  med  mange  vakte  både personligt og gennem bladet, og hans indflydelse har nok alligevel haft større

betydning, end man har regnet med hidtil.

Lars Pedersen Møller, der skarpere end nogen anden repræsenterede den gamle radikale  vækkelseslinje  kaldte  Søren  Kierkegaard  for  en  »Guds  Basun«,  der blæste til stormangreb på kirken. Møller mindes de tider  »hvor Tusinder bleve levendegjorte«,  men  hvor  præsterne  fik  den  verdslige  øvrighed  hidset  op  til brutal fremfærd mod forsamlingslederne. Da han engang besværede sig til poli­ tiet  fik  han til  svar:  »For os maa  I  prædike og holde  Forsamling saa  meget  I ville, men vore Præster have vi ingen Fred for, de plage os idelig med Anklage mod Eder.«  L. P. Møller svarede dengang, hvad han også ville svare nu:  »Det ere ei vore, men Satans Præster, som gjør hvad de kan, for at hindre Guds Riges Komme«  ...  Længere fremme kom det voldsomme udbrud:  »Om  Guds Børn dog engang kunde faa Øinene op og see, at er der Nogen, der har udøst mange Tusinders  uskyldige  Blod,  er  der Nogen,  der  har  hersket  med  Strenghed  over Guds Børn, saa er det de mange af Djævelen besatte geistlige Præste- og Pave­ slæng, om vi dog kunde blive enige om at vende saadant Pak Ryggen.«3 7

34  Brevbæreren  1855  s.  55  og  1859  s.  33.

35 Brevbæreren  1856  s.  69-76.

36  Brevbæreren  1856  s.  58.  Grundtvig  skrev  i  »Kirkelig  Samler« 1856  s.  7:  »thi  dermed staaer  og  falder  Haarkløveren  som  Christendoms-Kiender  og  Præste-Piner  og  maa  enten giendrive  sig  selv  eller  staae  som  Christendommens  aabenbare  Fiende  og  Fornægter.« I  »Ugeskrift«  1855  s.  164  f.  hed  det,  at  Kierkegaards  polemik  synes  at  være  mere  antikristelig  end kristelig.

I bladet for 27. juli 1856 meddelte redaktøren, at nogle af hans gamle venner fra Vantinge på Fyn havde sagt til sognepræsten, at de herefter ikke ville have

noget med kirken og den officielle kristendom at skaffe. Ved en gudelig forsam­ ling hos gårdmand Chr. Larsen havde væver Rasmus Knudsen den  13.  juli ud­ delt den hellige nadver til deltagerne.3 8

Denne beslutning blev taget efter, at forsamlingsfolket havde læst »Indøvelse i Christendom«. Også i Ting-Jellinge lavede Kierkegaards skrifter ravage, men her er det »Øieblikket«, der virker som et kraftigt lynnedslag hos venner, som

Johansen havde besøgt i december  1855.3 9

I  Fakse,  Toksværd,  Skørpinge  og  andre  steder  trådte  mange  vækkelsesfolk ud af »den store Skøge«, for at danne små frimenigheder, hvor de kunne prak­ tisere det ny Testamentes kristendom.4 0

Johansen forsøger bestandigt at øge interessen for Kierkegaards forfatterskab, og da »Indøvelse i Christendom«  nu var kommet i søgelyset, fandt han det be­ timeligt at aftrykke direkte fra netop denne bog mange og  lange stykker  i sin Brevbærer.  Det skete i  numrene:  15,  16,  17-18  og  21,  strækkende  sig  fra  8. august til  18.  november  1856.

37  Brevbæreren  1856  s.  85-91.

38  Brevbæreren  1856 s.  173  ff.  »Indøvelse i Christendom« udsendtes  i 2. oplag den  16.5.1855; og  det  er  antagelig  først  nu,  at  vækkelsesfolket  bliver  opmærksom  på  dette  skrift.

39  Brevbæreren  1856  s.  193  f.

40  Brevbæreren  1856  s.  216  ff.

Niels Johansen havde haft så  travlt med Søren Kierkegaard,  at han  næsten har forsømt at virke for  »Foreningen af Kristne«, men at den endnu var i live, derom vidnede et svar Johansen giver Lars Hansen i Forlev. Denne mand havde klaget over den megen splittelse og uro, der herskede blandt de kristne. Johansen hævdede da, at i vort danske Jerusalem:  Kjøbenhavn, var der et sted, hvor strid og splid var bandlyst, og hvor fred og fordragelighed var rådende:  »Vi samledes her fra forskjellige Egne med hver sine Forskjelligheder:

Som Forskjel er paa Sted og Tid,

Paa hvers Forfarenhed og Flid, Dog ere Alle Eet i Gud Og følge Kjærlighedens Bud.«4 1

Som den, der tidligere har været tilhænger af den grundtvigske menigheds­ opfattelse,  kunne Johansen nu hævde, at menighed netop kunne realiseres ved sammenslutning af »Enkelte«:  »Jeg troer, at jeg har nogen Erfaring at tale med, at mine Ord kunne være værd at høre  ...  forsaavidt jeg da er  » redelig«, hvor meget Nar der end er gjort af dette Søren Kierkegaards Ord fra den grundtvigske Side.«4 2   »Kierkegaard er ogsaa lastet  ...  fordi han altid har sagt, at det kom an paa den Enkelte ...  som om han foragtede »De helliges Samfund«, medens dog, at naar hver Enkelt var selvstændig med sin Frelser uden alt Menneskehensyn

eller Støtte dertil -  saa blev det det bedste Samfund.«4 3

Første januar 1857 udsendte redaktør P. C  hr. Koch søndagsbladet » Øresund «. Både i start og fortsættelse tonede det rent flag, og det betød for Johansen, at det helt stillede sig på Kierkegaards side imod den  »officielle«  kristendom i Stats­ kirken. Selvsagt var Johansen taknemmelig for at få en så dygtig og kendt for­

bundsfælle.4 4

Da Koch i de sidste år af sin Haderslevtid var kommet i stærkt modsætnings­ forhold til sine tidligere grundtvigske meningsfæller,  lå det næsten lige  for,  at han i København blev draget ind i kredsen omkring Niels Johansen.

Johansen havde antagelig lagt sine møder  og sammenkomster  så tæt op ad forsamlingsmønstret og Indre Mission, at det har været vanskeligt at skelne dem fra hinanden. Han søgte da også at sætte Zahle, Koch og siden Pedrin i forbin­ delse med Indre Mission. Samtidig prøvede han at presse sin egen forening ind i speciel Kierkegaard-form. Tjenestekarl Niels Jensen skrev i en længere artikel bl. a.:  »I  Forening  med  hinanden  ville  vi  med  Bøn  og  Paakaldelse  finde  den Glæde som Verden med al dens Pragt og Herlighed aldrig kan give.«4 5

41  Brevbæreren  1856  s.  136  ff.  Citat  fra Brorsons  salme  D. d. Salmebog  nr.  602  v.  3.

42  Brevbæreren  1856  s.  296.

43  Brevbæreren  1856  s.  183.

44  Brevbæreren  1856 s.  334.  P.  C.  Koch  flyttede til  København  i maj  1856.

Og A. Pedrin skrev, efter at han havde fået kontakt med Niels Johansen og hans  folk:  »For første  Gang har  jeg  fornummet det Opløftende og Styrkende i at befinde mig blandt Brødre og Søstre, hvor Kristi Kjærlighed aabner og for­

ener alle Hjerter.«4 6

1 1857 udsendte P. Chr. Zahle en pjece »Om Huusmenigheder i Folkekirken«. Heri var der noget, der tiltalte Niels Johansen, og som kunne bruges som diskus­ sionsgrundlag. Det var derfor muligvis ham, der stod bag det mere private møde i  tilknytning  til  Indre  Missions  halvårlige  møde  den  17.  september  s. å.  Her skulle udelukkende drøftes  det aktuelle problem  om  menighedssamfund.  Kun særlig indbudte fik adgang her. Zahle indledede om emnet og foreslog de troende på forskellige pladser at slutte sig sammen i små frie samfund, ledet af den Ældste

i kredsen.4 7

Og det var netop i denne retning, at manges tanker gik. Johansen havde nær føling med disse kredse og besøgte dem af og til, og han  har sikkert i tale og »Saavidt kun at se paa det nye Testamentes  Christendom.«4 8   Han  sigtede  mod  en  forening  af

samtale stærkt fremhævet Kierkegaards »Øieblikket«, og søgt at dreje sammen­ komsterne  ind  på  Kierkegaards  tanker.  Hans  mål  var,  skrev  han: mueligt uafhængigt, selvstændigt -  hjulpet til ved Søren Kierkegaard Enkelte, som sammensmeltedes til »Eet Hjerte,  een Sjæl « 4 9

Det havde Indre Mission ikke forstået, fordi den ikke ville tage bestemt stilling til »Christendommen, til Verden,« fordi den ikke følte »Alvoren i Kierkegaards Opfordring til os Alle«.5 0  Han bebrejdede både bestyrelsen og Jens Larsen for tvetydig holdning. »Jens Larsen er tildeels blevet opvakt ved mit Ophold i Hel­ singør som Soldat... hvorvidt hans Liv svarer til hans Prædiken, efter hvad man er berettiget til at vente af den, der udgiver sig for Missionair, hvorvidt han er i Forsagelse og Efterfølgelse ... derom maa de dømme, som kjende det daglige.«6 1

45  Brevbæreren  1857  s.  87

46  Brevbæreren  1857  s.  206.

47  Brevbæreren  1857  s.  204  ff.

48  Brevbæreren  1857  s.  102.

49  Brevbæreren  1857  s.  39.

50  Brevbæreren  1857  s.  206.

At  Niels  Johansens  eget  liv  var  i  »Forsagelse«,  derom  kunne  ingen  være i tvivl, som kendte ham. Han måtte døje både fattigdom og hån, for han var af selve » Styrelsen « udvalgt til  at  erfare 6 2   Nogle  af  hans  venner var opmærksomme på hans trængsler, og en  Hr. Thommesen  foreslog i Brevbæreren  for  14.  maj 1857,  at  læserne  skulle  hjælpe  den  betrængte  redaktør  økonomisk.  Forslaget vandt  genklang  hos  andre.  Thommesen  selv  lægger  for  med  2  rigsdalere. A. Pedrin, Fredensborg sendte  15  og lovede at give  10 næste år. Pedrins sviger­ mor, kommandørinde Bodenhoff og hendes datter  tegnede sig for henholdsvis 10 og 5 rigsdalere. Også andre lovede at træde hjælpende til, nogle anonymt.

Andreas Daniel Pedrin (1823- 1891) trådte for første gang frem i Brevbære­ ren med et længere indlæg den 25. august  1857. Han var først for alvor blevet vakt ved at læse »Øieblikket«, så fulgte »Indøvelse i Christendom«,  »Til Selv­ prøvelse« og flere andre skrifter, og nu anbefalede han indtrængende andre til at studere Kierkegaard:  »Kan ikke Kierkegaards Ord ængste Sjælen op af dens Tryghed, vække Evighedens Alvor i vort Hjerte, afslørende alt Selv- og Sandsebedrag, gjøre den Enkelte opmærksom paa Idealet og dets Fordring, da kan ingen det ved menneskelige Ord.«5 3

Senere skrev Pedrin:  »Det skrøbelige Redskab er forstummet; men hans her­ lige Vidnesbyrd, hans mægtige Ord besidde vi, hans Arvinger, og den Aand, som talede gjennem ham, den Enkelte er ikke død, den lever i mange Enkelte og skal opflamme i endnu  flere«  ...  »De  [Præsterne]  see  med  hadefulde  Blikke  ned paa os Lægfolk,  forbitret over,  Intet at kunne  svare os,  ei  at  kunne  gjendrive vore simple, sande Ord. De skele med Nid til vore Forsamlinger, som ved Guds Barmhjertighed frelse mange af de Sjæle, som deres Utroskab har givet til Priis for Mørke og aandelig Død ... De frygte det opvaagnende sande Menighedsliv: Bro  derkjærlighedens Samfund, som snart vil gjøre dem overflødig.«5 4

Efter bekendtskabet med Pedrin satte Johansen yderligere fart i bestræbelserne for  at udbrede kendskabet til  Kierkegaards bøger,  og allerede i  bladet  for  11.

51  Brevbæreren  1857  s.  214.

52  Brevbæreren  1857  s.  92-96.  Måske  har N. J.  tillempet  sit  udtryk  efter  Diapsalmata,  hvor det hedder:  »Jeg synes  bestemt til at skulle gjennemlide alle muelige  Stemninger,  at skulle gjøre  Erfaring  i  alle  Retninger«  osv.  SV  I,  18.

53  Brevbæreren  1857  s.  159.

54  Brevbæreren  1857  s.  224-228.  Artiklen  er  aftrykt efter  »Øresund«.

september kunne han meddele:  »I  disse  Dage  oprettes  et  Laanebibliothek  her i  Byen  af  S .  Kierkegaards  Skrifter,  for  dem,  som  ikke  have  Raad  til  at  kjøbe,

eller først vil kjende dem. Foreløbig bestaaer det af:

- 11  Exemplarer af »Øieblikket«, hvortil er føiet de to Smaaskrifter:
- »Dette skal siges, saa være det da sagt«, og
- »Hvad Kristus dømmer om officiel Christendom«.
- 11  »Til  Selvprøvelse,  Samtiden  anbefalet«.
- 10  »Indøvelse  i  Christendom«,  godt  indbundne.«5 5

For at ingen skulle tænke, at den fattige redaktør selv havde betalt disse an­ skaffelser oplyste han på side 248 (1857): »Laanebibliotheket af S . Kierkegaards Skrifter, der kan haabes at blive formeret, er bekostet af Musikhandler Hornemann, Ridder af Dannebroge.«

Resultatet af drøftelserne om  »Menighedsliv«  den  17.  september  1857  blev ikke,  hvad  Johansen  havde ventet.  P.  Chr.  Zahles  forslag om  »frie  Smaasamfund« fandt ingen modsigelse, men heller ingen tilslutning. Måske var det derfor, at emnet skulle gøres til genstand for mere indgående behandling i Brevbæreren af e. Denne:  e, som jeg bestemt mener er identisk med Zahle, skrev i en artikel » Menighedsliv « den 14. februar 1858, at han agtede nu og da at skrive om: Me­ nighedsliv. Der kom imidlertid kun denne ene artikel, hvori det bl. a. hed:  »Forsaavidt der allerede bestaaer et Slags Menighedsliv iblandt os, saa er det dog ikke saa fuldkomment, at det jo kunde blive fuldkomnere ...  saa rent og helligt som det efter evangelisk og apostolisk Anviisning og Advarsel kan blive«  ...  »Hvad den indre Ledelse angaaer, da udfordres kun Alles Lydighed til villig at under­

kaste sig den ældste Troende i Kredsen.«5 6

A. Pedrin havde også fået indbydelse til dette forhandlingsmøde om Menig­ heden, men  var  blevet  forhindret  i  at  være  med.  I  Brevbæreren  fortalte  han læserne  om  sine  overvejelser  vedrørende  det  brændende  aktuelle  emne:  »Af Grunde, som det vilde blive for vidtløftig at udvikle, er jeg kommet til den Overbeviisning,  at den nærmeste Fordring, vi have at efterkomme er, at afholde  os fra at vanhellige vor Gud og Frelser ved at nyde hans Legeme og Blod i Skjøgens

Huus«  ...  »Ere vi ikke hver Enkelt Guds Tempel, den Hellig Aands Bolig, hvor den sande Bodsprædikant prædiker tidlig og silde i Sjælens Lønkammer; er ikke det rette Alter derinde i det sønderknuste Hjerte? «5 7

55  Brevbæreren  1857  s.  184.

56  Brevbæreren  1858  s.  26-28.

Niels Johansen forstod, at der ikke var helt enighed mellem Zahles og Pedrins opfattelse, og han vælger da, at lade Pedrin bestemme udviklingen. P. Chr. Zahle ophørte så med at skrive til Brevbæreren og vendte sig istedet for til P. C. Kochs blad »Øresund«. Her fremkom han med en artikel om »Broderskabssamfund«. Til den leverede Johansen  en meget slet motiveret kritik,  der slog fast,  at det kristne broderskabssamfund og fællesskab  kun kan etableres ved  nøje at følge apostelmenighedens kristeligt kommunistiske samfundsdannelse, således som den var beskrevet i Apostlenes Gerninger kap.  2,4447  og 4,32- 35.  For rigtigt at understrege  bibelordets  autoritet  spatierede  han  citatet  og  tilføjede:  »Saadan staaer der.«5 8 »De havde Alleting tilfælles:  de havde  eet  Hjerte  og  een  Sjæl; ikke een sagde Noget at være sit eget; de solgte deres Eiendom og Gods og delede det ud iblandt alle, eftersom Nogen havde Behov; eller de lagde Værdien af det Solgte for  Apostlernes  Fødder;  og  de  fik  Mad  med  Fryd  og  Hjertens  Eenfoldighed .«

Det blev nu Pedrin, der helt og holdent bestemte, hvad der skulle stå i Brev­ bæreren. Da Niels Johansen i de to første numre af 1859 skrev nogle agitatoriske linjer, der skulle være en kritik af Statskirken, samtidig med at være en venlig hilsen til Frimenighederne og de uorganiserede kredse, fandt det ikke nåde for Pedrins øjne. Redaktøren skrev:  »Da det Bestaaendes Usselhed er tilstrækkelig beviist,  ja taaler ikke engang en alvorlig Samtale, og der  fra dets  egen  Side er forsømt alle Modbeviser, saa der følgelig herefter Christeligt kun kan være Tale om Frimenighed eller  den Enkeltes Pedrin  kunne  ikke mere  anerkende  talen om Frimenighed, og Johansen måtte udelade udtrykket i de følgende numre.

Det dæmpede hans begejstring for »Foreningen af Kristne«  og for denne forenings  organ.  Brevbæreren  udkom  meget  uregelmæssigt,  og  ofte  var  to numre slået sammen til et, ja det skete, at tre numre blev til et -  og med redu­ ceret sideantal.

Pedrin indprentede læserne:  »Kun dette see vi:  Sakramenterne er vanhelliget, berøvet os, Vidnet  [Søren Kierkegaard]  har ført os bort fra Menighedslivet, at arbeide som Enkelte.«5 9  »Det forstaaer sig, det er et Arbeide, som koster uafbrudt Aarvaagenhed og  Anstrengelse,  kræver  Selvfornægtelse,  bereder  Anfægtelser, volder Lidelser og kan ende med at  [vi]  blive foragtet og afskyet og hadet af Alle -  for Christi Navns Skyld.«6 0

57  Brevbæreren  1858  s.  30-33.

58  Brevbæreren  1858  s.  180.

Det var i sandhed hård kost,  Pedrin serverede,  så det var ikke  underligt,  at læserne beklagede sig derover. I den anledning måtte Johansen spørge:  »Hvorfor har man saa meget mod, hvad Pedrin skriver her i Bladet? Christeligt er det kun den Enkelte, det kommer an paa.«6 1

Men når det kun var den »Enkelte«, det kom an på, så var udsigterne for en »Forening af Kristne« meget mørke, og det blev mørkere endnu.

Sidste halvdel af året 1858 havde været en slem belastning for Niels Johansen, og en periode måtte han vende tilbage til sit havearbejde som gartner. For ham gik det tilbage, medens det gik frem for mange andre. N. P. Grunnet, der også beråbte  sig  på  Søren  Kierkegaard,  havde  så  megen  synlig  medgang,  at  hans evangelisk-lutherske  Frimenighed kunne tage navneskifte til Frikirke. Metodi­ sterne begyndte virksomhed i København den 8. august  1858 og fik straks god tilslutning.  Pastor G.  A.  Lommers fra Norge kom på besøg, den svenske sangmissionær Oscar Ahnfelt ligeså, og Mogens Abraham Sommer holdt flere møde­ rækker i de største lokaler i byen. Folk strømmede til i store skarer, selv præsterne skulle hen og høre ham. Johansen skrev, at Sommers taler var som Søren Kierkegaards »Øieblikke« klædt i kød og blod. Den triumferende prædikant rejste til Skien  for at blive ordineret af den  »nye Nordens  ypperste Præst«,  og blev  af Lammers udnævnt til at være » Forstander for de frie apostolisk-christelige Me­ nigheder i Danmark «.  Selv den gamle Lars  Pedersen Møller var med sin  flok søgt over i den Lammerske fårefold. Og som om dette ikke var nok, stiftede Som­ mer en fri apostolisk Menighed i København den  18.  juni  1859. Johansen, der havde  været meget  nervøs  for  hvad  dette  kunne  føre  til,  skrev  noget  lettet  i Brevbæreren, at hverken: P. C. Koch, E. Hornemann eller K. C. Knudsen havde ladet sig lokke af Sommers besnærende ord.

Alligevel så det mere og mere truende ud for Johansen og hans Brevbærer. P.  C. Koch fortsatte med »Øresund«, N. P. Grunnet med »En Røst i Ørken«;

59  Brevbæreren  1859  s.  18.

60  Brevbæreren  1859  s.  132.

61  Brevbæreren  1859  s.  138.

Jens Dyrholm med »Indre Missions Tidende«, og så lagde Sommer ud med et nyt blad:  »Pilegrimen«. Under disse ugunstige forhold kunne Brevbæreren ikke stå sig.  Selv om Johansen stejlt holdt på, at bladet skulle fortsætte, og endogså skrev, at et nyt nummer var i trykken, og Pedrins artikler ville fortsætte, så måtte Brevbæreren dog standse i begyndelsen af marts  1860;  og dermed var det også

forbi med »Foreningen af Kristne«.

Inden vi afslutter denne undersøgelse kan det være på sin plads at se på nogle af de personer der var med i kredsen om Niels Johansen og hans forening. Først og fremmest var der en del af hans gamle venner fra de gudelige forsamlinger på Fyn:  Lars Pedersen Møller,  Hans Jørgen  Hansen,  Rasmus  Jørgensen  (Birkum), Rasmus Knudsen  (Vantinge)  med flere.  Fra Kirkeværløse:  Jens Larsen, Jørgen Pedersen, Lars Henriksen, Peder Pedersen (Jonstrup) og Thorsen og Ole Jensen  (Ganløse)  og enkelte andre.  K.  Chr.  Knudsen,  Hans Jørgensen,  H.  H. Ivertsen og M. Engholm  (København). De tre sidstnævnte gik dog fra, da Jo­ hansen ændrede kurs fra Grundtvig til Søren Kierkegaard; men så kom nye til: P. Chr. Zahle, P. Chr. Koch og Andreas Daniel Pedrin, fru og frk. Bodenhoff, H.  Thommesen,  Niels  Jensen,  H.  Pollerup,  Hans  Jensen,  N.  Sørensen,  E.  G. Lundqvist og forskellige andre.

Da Brevbæreren var på sit højeste havde den mellem 250 og 300 betalende abonnenter;  men hvor mange af disse, der  lod sig indrullere i Johansens  »For­ ening af Kristne«  kan ikke afgøres.  Blandt de personer, der notorisk holdt sig til Johansen gennem længere tid, skulle man synes, at enkelte måtte have haft mulighed for at yde ham virkelig hjælp og vejledning, så hans urealistiske for­ eningsplan havde fået en udformning, hvorunder den kunne komme til at fun­ gere på en sundere og klarere måde end tilfældet blev.  P.  Chr.  Zahle var vel her  den,  der  bedst  kunne  have  øvet  indflydelse  af  længere  varighed.  Der  var betydeligt mere  hold  i Zahles  tanker  om  »Huusmenigheder«,  end  i Niels Jo­ hansens luftkasteller. Men da en beslutning skulle træffes om, hvem Johansen skulle holde sig til, så valgte han sluttelig A. Pedrin. Det blev derfor ham, der kom til at dominere -  og til sidst spolere Johansens foretagende. Til at begynde med syntes denne mand, der antagelig havde formue, ydmygt og beundrende at have set op til Brevbærerens redaktør og hans primitive kristelige foreningsvirke. Men efterhånden  tiltager han sig mere og mere magt over den uselvstændige Johansen, og snart fylder han bladet med kortere og længere uddrag af samtlige Kierkegaards skrifter hæftet sammen i en underlig orden eller uorden ved benyt­ telse  af horrible  allegoriske bibeludlægninger  af  eget  fabrikat.  Nogen  klarhed kom der ikke i hans fremstilling af Kierkegaards tanker, og hans senere udvikling bragte ikke større klaring.  (Se hans bog  fra  1882  »I  Aand  og Sandhed«).  Og som vi har set blev slutresultatet for ham, at menighedsliv eller fællesskabsformer af  nogen  art  kunne  der  ikke  skabes  ved  hjælp  af  Kierkegaards  forfatterskab. Johansen ville gerne give det udseende af, at han var selvstændig og uafhængig. Men han var det modsatte. Som administrator og organisator var han umulig; og med al sin omfattende læsning evnede han ikke sammenhængende, logisk tænk­ ning. Og derfor kunne han heller ikke give sine foreningsplaner så klare konturer, at der målbevidst kunne arbejdes efter dem.

Der er faktisk noget tragisk både i hans og foreningsfolkenes  triste skæbne. Det  bedste  ved  hele  foretagendet  blev  udgivelsen  af  Brevbæreren.  At  den virkelig kunne holdes levende i henved fem år var noget af en bedrift. Det må ganske vist indrømmes, at der var mange andre og bedre blade i den tid;  men alligevel beholder Brevbæreren betydelig historisk værdi og interesse, fordi den gaards individualisme.  Man  kan  ikke  lade  være  med  at  beundre  flere  af  disse almuefolk, som uden forudsætninger gav sig i kast med Kierkegaards vanskeligt

blev det blad, der klarest og fyldigst afspejlede den lille lægmandsgruppes van­ dring fra pietistisk forsamlingstype gennem grundtvigianisme til Søren Kierke­ tilgængelige forfatterskab.

Foruden K. C. Knudsen (og N. P. Grunnet) ser det ikke ud til, at nogle af dem har søgt hjælp hos Søren Kierkegaards trofaste ven, pastor ƒ. N. Lange (18141865). Niels Johansen havde kun to små bidrag fra hans pen i Brevbæreren; det var alt. Til gengæld var det meget vægtige indlæg.6 2

At ingen i kredsen trængte helt ind til kærnen  i Kierkegaards  forfatterskab kan ikke bebrejdes dem. Det var »Kirkestormerens« røst de havde hørt, og som holdt dem til ilden. Derfor blev »Øieblikket« deres udgangspunkt og faste stå­ sted. De kom ikke videre. Selv om flere af dem efterhånden fik arbejdet sig igen­ nem alt, hvad der forelå af Søren Kierkegaards skrifter, så brugte de alt, hvad de fik fat i ud fra deres stilling til »Øieblikket«. For dem var og blev Kierkegaards væsentligste  anliggende  angrebet  på  Statskirken,  Levebrødspræsterne  og  deres sakramentforvaltning,  forkyndelse  og  livsførelse.  Kierkegaard  var  selv  skyld  i dette.  Den  24. maj  1855  henvendte han sig direkte til  den menige mand med anskriget: »Dette skal siges; saa være det da sagt: Hvo Du end er, hvilket Dit Liv forresten, min Ven, ved  (hvis Du ellers deeltager i den)  at lade være at deeltage i den offentlige Gudsdyrkelse som den nu er (med Paastand om at være Det Nye Testamentes Christendom) har Du bestandigt een og en stor Skyld mindre; Du deeltager ikke i at holde Gud for Nar ved at kalde Det Nye Testamentes Chri­ stendom hvad der ikke er det nye Testamentes Christendom.«6 3   Alle ni numre af »Øieblikket« understregede og gentog dette i varieret form, og stærkest i det sidste nummer, som Kierkegaard selv fik udgivet i september  1855.

62  Brevbæreren  1857 s. 217-22 og 249-53. Om J. N. Lange se:  »Prædikener af Johan Nikolai Lange«.  Forord  af Kofoed-Hansen.  1866.

Mændene fra  »Foreningen  af Kristne«  blev  »Øieblikket«s mænd  i den  be­ tydning at de særligt benyttede det negative og nedbrydende stof herfra i deres virke med det resultat, at disse før så missionerende mænd blev kritiserende og isolerende, og i stedet for at kalde til samling virkede de splittende.

Det var sikkert  rigtigt,  når  Fr.  Hammerich  påstod,  at  det  var  Kierkegaardrøret,  der lagde  »Foreningen til  luthersk  Folkeoplysning«  i graven.6 4   Og efter Niels Johansens mening ville det samme være blevet tilfældet med lægmændenes Indre Mission. Heri så han nok ikke fejl. Han kunne jo ikke vide, at i  1861

ville Vilhelm Beck redde Indre Mission ved et vellykket kup.

En af årsagerne til foreningsfolkenes præstehad kunne vel have sin grund i,

at »Øieblikket« kaldte på en latent uvilje mod gejstligheden fra den tid, da for­ samlingsbevægelsen og dens ledere blev forfulgt.

Flere af mændene forløftede sig på Søren Kierkegaards forfatterskab. Det var for dem en sten saa tung,  at de ikke kunne løfte den -  men de  kunne heller ikke lade den ligge. De rokkede ved den, og de huggede småstykker af den del, der hed »Øieblikket«. Hvad de fik hugget løs brugte de som kasteskyts mod »det Bestaaende«. Men medens de kun tilføjede »det Bestaaende« nogle overfladiske

skrammer, så faldt mange af stenstykkerne tilbage på dem selv, og knuste dem og deres skrøbelige huse. De havde glemt den lære, at man skal ikke kaste med sten, når man selv bor i glashus.

«3  SV  XIV,  83.

64  Fr.  Hammerich:  Et  Levnetsløb.  11.  s.  123  ff.  »Det  var  i  de  dage  S.  Kierkegaard  trådte voldsomt  op  og  hans  indflydelse  sporedes  i  mere  end  en  henseende,  og  vilde  røster  mod folkekirken og dens præster lod  sig høre.  Jeg kunde ikke mere magte forholdene.«

NB.  Foruden  anført  litteratur  er  bl. a.  benyttet:  P.  G.  Lindhardt:  Den  danske  Kirkes  Hi­ storie VII.  1958  s.  43-68  og samme:  Indledning  til  »Øieblikket«  Nr.  1-10.  1961. Kirkeleksikon  for  Norden.  Dansk  biografisk  Leksikon,  og  Sofus  Elvius:  Danmarks  Præste-

historie  i  Aarene  1869-1884.  (1885-1887).

## Benyttede forkortelser:

## Add.  =   Additamenta.

Brevbæreren  =   Brevbærer  mellem  Kristne  til  Oplysning  og  Forbindelse.  (1855-1860).

DKT  =   Dansk Kirke-Tidende.

IMT  =   Indre Missions  Tidende.

KB  =   Kongelige Bibliotek.

Pap. = Søren  Kierkegaards  Papirer.  2.  forøgede  udgave  ved  Niels  Thulstrup.  (1968-69).

SV  =   Søren Kierkegaards  Samlede Værker.  2.  udg.  (1920-36).

Vinther  =   Karl H. N. Vinther: Oplevelser fra Menighedslivet i København og Sydøstsjælland. (1895).

Vækkelser  =   Vækkelsernes  Frembrud  i  Danmark  i  første  Halvdel  af  det  19.  Aarhundrede. Red.:  Anders  Pontoppidan  Thyssen.  (1960-19 ).