Haves: kanoner, ønskes: kaniner
Forfattere: Lars Bukdahl
Tidsskrift: passage (1998-12-01)

## Haves:  kanoner,  ønskes:  kaniner

## En tirade og en modvillig kanon

## LARS BUKDAHL

Here  we  go  again:  I  halvfemserne  har  kanonise­ ringsmaskinen været i gang som aldrig før; det gæl­ der i mindre grad den tænksomt revisionistiske for­ tidskanonisering  (værker  som  Asger  Schnacks 365 digte og  Bo  Hakon Jørgensens Bølgetoppe og  serien Læsninger), og det gælder i allerhøjeste grad den ner­ vøst skt. veits-dansende samtidskanonisering:  hvem er  de  bedste,  de  væsentligste,  de  dybeste,  de  mest tidstypiske lige, lige, lige, lige nu  (  sigende nok  skal de nævnte Læsninger i  deres sidste  bind også dække en  række halvfemserværker,  som først i sidste øje­ blik  endelig kan  navngives). På een .  led er der  ikke så meget nyt i det,  anmeldere har .altid været  gode til  at  udråbe  genier,  og  litteraturforskere  har  altid været  gode til at  lade  sig  forblænde,  tænk  bare  på, hvor imponerede alle var af f.eks. Nis Petersen eller H.C. Branner  eller  Martin  A.  Hansen. Men der  er sket nogle  forskubninger  i processen,  som har gjort den både dummere og mere effektiv, for selvom op­ mærksomheden i de gamle dage var fuldt hysterisk, så var kanoniseringen det ikke, den var træg og kon­ servativ  og  mistænksom,  pensum  og  lærebogsstof blev  man  ikke  forfremmet  til  overnight;  det  æn­ drede tresserne på, en hel generation af litterater in­ sisterede  deres  skønlitterære  jævnaldrende  ind  på skolepultene,  og allerede  med konkretisterne i årti­ ets anden halvdel var der indtrådt en vis automatik, hvad  er  tendensen  og  hvem  li gn er  den  bedst  og mest,  levering  af en  øjeblikkelig  formel,  og  avant­ gardismens  letteste  triumf i DK,  de behøvede  bare at  stille  op  og  præsentere  deres  hold,  så  havde  de sejret. Ad helvede til, for rundt om hjørnet ventede halvfjerdserne, hvis første halvdel gik med at usyn­ ligggøre  samtidslitteraturen  grundigt,  i  hvert fald  i kritisk  henseende,  og  anden  halvdel  med  et  form­ løshedens tyranni, hvor bekendelsen var alt. Og som dette  ti-års  kanon  stadig  lider  under,  for ingen  gør sig den umage at grave ned under fordummelserne; halvfjerdserne  forbliver  uopdagede.  I  firserne  blev det nye kredsløb, der var begyndt at samle sig i halv­ fjerdserne, cementeret, nemlig  følgende: kultur­ journalistik - anmelderi - kanon/  skolebog, fordum tiders  væsentligste  led,  litteraturforskningen  (  enga­ gerede,  kvalificerede  monografier  og  tidsskriftsar­ tikler:  hvilken glimrende ide!) havde stadig ikke fået pusten.  Det  var  ikke  som  i  halvfjerdserne  nødven­ digvis de  forkerte  digtere,  der  fik  kors  og bånd og stjerner på, men det var og er i høj grad de forkerte digte/tekster  af  de  forkerte  grunde,  af  bar  begej­ string  over  begejstringen  blev  de  dummeste,  mest naive  generationsattituder  straks  ført  til  bogs  (hvor er  de  kritisk  revisionistiske  læsninger  af  Strunge, Thomsen, Tafdrup og Jac? Hvor er de gamle og de nye bøger om firserne?). Den formumlede senfirser­ generation,  Juul  og  co.,  var  for  excentrisk  til  at kunne afgive noget klart aftryk, de er stille og roligt sevet ind bag ryggen på pølsemaskinen, uden at no­ gen  føler  sig  rigtig  trygge  ved  dem  (  det  gik  bedre (og  går  bedre og  bedre  og  bedre)  med de sent de­ buterende firser-prosa-bombastikere Grøndahl, Eriksen  (for  slet ikke  at  tale  om  Peter  Høeg,  der, hvis nogen skulle have overset det,  jo rent faktisk er firserdreng  (  dydigt  formbevidst moralist og  autenti­ citetsd yr ker: er det ikke en meget god ond opskrift, de  ved  slet  ikke,  hvor  halvfjerdseragtige  de  er))), mens fremragende senfirser-prosaister som Thomas Bruun og Lars Stadil nægtes enhver længerevarende opmærksomhed). Men hvorfor nu dette halvfemser- DET ER SVÆRT

AT DO

I DIEPPE

HENRIK

STANGERUP

Uddrag aflitteraturpriser uddelt i 1986 (fortsat): Det Danske Akademis Store Pris: Hen­ rik Stangerup, Holger Drachrnann-legatet: Pia Tafdrup,Johannes Ewalds Legat: Ole Wi­ vel,  Søren  Gyldendal  Prisen:  Hans  Edvard  Nørregård-Nielsen,  Gyldendal Boglegat: Vagn Lundbye, De Gyldne Laurbær: Helle Stangerup, Holberg-Medaillen: Halfdan Ras­ mussen, Thit  Jensens Forfatterlegat:  Maria Giacobbe, Klaus Rifbjergs Debutantpris for Lyrikere: Morti Vizki, Emil Aarestrup Medaillen: RolfGjedsted.

generationshysteri,  der  selvom  vi  skriver 1998, og selve generationsværnepligten - cirkus fem år ifølge de  borumske  regler  burde  være  overstået  for mindst  tre  år  siden,  ingen  ende  synes  at  fa?  To-tre konkrete  årsager  kan  jeg  umiddelbart  fa  øje  på. Først  er  der  mediernes  sult  efter  nyt,  da  firserne pludselig  var  fortid,  og  herunder  kan  man  på  et mere  generelt niveau også re gn e  kulturjournalistik­ kens baloonisering og  anmelderiets udviskning, ær­ lig  kritik  og kritisk  ærlighed  synes  at  være en  saga blot,  kanoniseringsprocessen kan efterhånden koges ned til  denne  maxime:  er  du en god historie,  er  du en god litteraturhistorie. Hvilket naturligt leder over til den nyligt indførte regel om, at gymnasieeleverne i danskundervisningen i et vist omfang skal introdu­ ceres til de sidste fem års danske litteratur, en regel, som  har  gjort  dansklærerne  aldeles  desperate,  for nye bøger er ikke noget deres høje privatforbrug og lave  bevidsthedsblus  tillader  dem  noget  kvalificeret kendskab  til,  de  har  brug  for  hjæææælp,  og  derfor strømmer  hjælpsomme  antologier  ud  i  hidtil  uset omfang.  Henrettelse,  dvs.  reduktion  til  nemmeste litterære,  eksistentielle  eller  tidsåndssvage  fortolk­ ningsmodel  Go  nemmere  reduktibel,  jo  kanonere), ved  daggry.  Og da der  ikke er nogen eftertanke,  på papiret  eller  i  bevidsthederne,  at  tage  bestik  af, kommer selve udvalget  af  forfatteskaber  i  høj  grad til at være styret af avisernes hektiske dø gn flueknep­ peri.  En yderligere  konsekvens er den alt for tidlige fiksering  af unge  forfatterskaber  med fremtiden for sig:  ikke  så  snart er et  gennembrud eller  bare  et ta­ lent  markeret  med  et  :firespaltet  portræt  i Politiken, før  det er udødeliggjort af denne uges skolebogsre­ daktør;  for  flere  af  halvfemsergenerationens  forfat­ tere  gælder  det  groteske  forhold,  at  de  allerede  er blevet  gamle  i  gårde,  klassikerne  har  de  jo  leveret, og så kerer ingen sig rigtigt om, hvad der yderligere bliver  fundet  på,  jvf.  bare  den udsøgt høflige mod­ tagelse  og  umiddelbare  forglemmesle,  der  er blevet Kirsten  Hammanns  og  Christina  Hesselholdts  se­ neste bøger til del. Der er ikke råd til at lade scenen stå fri,  indtil de yngre tumlinger har faet skabt sig en genkendelig falanks - og de har åbenbart ret svært ved overhovedet at fa snublet sig frem til mikrofo­ nen, sikkert fordi  halvfemsergenerationens slag- skygge falder så massivt og  uflytteligt - derfor spar­ kes der til stadighed eksemplariske og i sagens natur stadig ældre halvfemsergenerationsmodeller gen­ nem det fejende, fejrende projektørlys;  er en hånd­ fuld værker præsteret forud for det sene mediegen­ nembrud, forbliver de naturligvis ulæste; den semi-klassiker-status,  som  Niels  Lyngsøs digtbog Stof blev ophøjet  til, smittede  ikke  den  mindste smule af på hans originale og oversete roman, V  æs­ kers  vandring  gennem porøse  vægge  og  hinder, som  sta­ digvæk  er  usynlig.  Et  eklatant  eksempel  på  det samme og på  dumheden  og  overfladiskheden  i  det hele taget er effekten af Morten Søndergaards fjerde bog,  digtsamlingen Bier dør sovende, der udkom for­ året 1998, og straks fik store, overstrømmende posi­ tive  anmeldelser  i Information og Politiken ved  hen­ holdsvis Erik  Sk yu m-Nielsen og Bjørn Bredal; Bredals  anmeldelse  har  jeg  desværre  og  heldi gv is ikke ved hånden (  aldrig har man dog set så henre­ vet hulhed som hos denne såkaldte litteraturedaktør, for  nu  omsider  at  fa  taget  hul  på  injurierne),  men det er slemt nok med Skyum. Følgende er forlagets egen saksning fra anmeldelsen (  der stod på forsiden med smilende,  velli gn ende portræt. Politiken havde også  et  pænt  volumimnøst  portræt  inkluderet,  det forestillede bare ikke Morten! - til gengæld må man sige,  at  hvemialverdens  intense,  sammenbidte  fjæs på  en  prik  li gn ende anmeldelsens ret  uudholdelige Søndergaard,  og således kunne hele miseren holdes inden  for  den  virtuelle  realitet):  ,,Fra  videnskab  til lidenskab,  fra  faglig  eksakthed  til  præcist  poetisk gætteri  ... alle kræfter synes sat ind,  tankemæssigt og udtryksmæssigt  ... At læse bogen bliver en art  opda­ gerfærd gennem det ukortlæggelige og ukontroller­ bare og  konstant  uforudseelige - fascinerende fordi Søndergaard har sødme, enkelhed og humor."  Sna.,­ rere end rosens overophedede og overbydende altin­ klusivitet  stejler  man  over  den  overfladiske,  facile omgang med de sædvanlige halvfemserklicheer - vi­ denskab  vs.  lidenskab,  faglig  eksakthed  vs.  præcist poetisk gætteri, opdagerfærd gennem det ukortlæg­ gelige. Meget hurtigt, og det skyldes jo altså snarere Bredal end Skyum,  var Søndergaard den smalle lit­ teraturs nom de  jour. I en artikel i Politiken en måneds tid senere, om et gensyn med Hans-Jørgen Nielsens Fodboldenglen, f'ar Connie Bork apropos ' videnskabsbissens  ideal'  indskudt  denne  bemærk­ ning  (der  akkurat  ekkoer  Sk.yums  dobbeltheder): ,,Eller  tænk  på  digteren Morten  Søndergaards  sær­ deles roste Bier dør sovende (1998), der netop kombi­ nerer  poetens  lydhørhed  med  et  ordforråd,  der  er hentet fra de eksakte videnskabers område." Og i et essay  om  at  skrive  om  film  lader  trendsættersken Hanne-Vibeke Holst disse ord falde om 'de  troløse kulturoverløbere': ,,Det  er  simpelthen  umuligt  at holde orden i det kaos,  der  åbenbarer  sig,  når  folk uden skelen til rangs  anseelse læser Morten Sønder­ gaard den ene dag og d yr ker Taxa den næste". Hos Bork er der  dog en halv ide om, hvad sagen speci­ filct går ud på,  hos Holst er  Søndergaards navn ble­ vet rent ikon, si gn alerende det allermest avancerede. Skræmmende,  synes I ikke. Jeg vil  vædde,  hvad det skal  være  på,  at  de overgymnasielærere,  der  i dette øjeblik  sidder  og  antologiserer  halvfemserlitteratur (  og  der  sidder  altid,  nu,  nu,  nu  overgymnasielærere og antologiserer halvfemserlitteratur, som en hær af tastaturbevæbnede  aber  på  hele  den  forbandede generations  pukkelryg)  tager  mellem  fem  og  to digte med fra Bier dør  sovende. Hvilket er fuldt ud ri­ meligt, for det  er en meget, meget god bog, det er slet ikke det,  men det er måden altså processen fo­ regår på, vilkårligheden og de dårlige begrundelser, der sætter den i gang; alt det, de gode anmeldere si­ ger om bogen, kunne man lige så godt sige om Søn­ dergaards mindst lige så fremragende digtbog nr. to, fld og tal, 1994, og har man til bevidstløshed sagt om andre halvfemserdigtere som Solvej Balle, Christina Hesselholdt,  Niels Lyngsø. Det interessante  ville da være  at  fokusere  på  forskellene  i  stedet  for  på  de luvslidte ligheder, f.eks. set i lyset  af den  meget  an­ derledes  prosadigtsamling  med  flanerende  Vester­ bromotiv, Ubestemmelsessteder, fra  forrige  år,  som blev meget tøvende, undrende, uforstående anmeldt (bl.a.  af  Skyum) på  grund  af  de  radikale  afvigelser fra den almindelige halvfemserdagsorden (skulle jeg for en gang skyld udøve en smule selvkritik, vil jeg gerne  indrømme,  at  min  anmeldelse  af Bier dør so­ vende i TiVeekendavisen nok i for høj grad var en spejl­ vending af skamrosernes figur,  jeg slog og pryglede på halvfemserformlerne, og hvor for meget Sønder- gaard end hæger om disse, er han jo så stærk en dig­ ter,  at  der  naturligvis  overalt  er  flammende spræk­ ker, man med fordel kunne have kaste sig ned i, tror jeg  nok).  Færdig med Morten  (nej for fanden,  han fortsætter jo nemlig på trods af både mig og de an­ dre  idioter  på  aviser  og  gymnasieskoler)!  Det  var dem, der  tidligt  blev  marmoreret  af  projektørlyset, og dem, der sent blev det, men der er jo også dem, der  aldrig  er  blevet  det og med stadig større  sand­ synlighed  aldrig  bliver  det,  for  hele  vejen er  poin­ ten, at strej:fuingen på samme tid er absolut magtfuld og  absolut  momentan,  kanon  som  et  polaroidbil­ lede,  der  bliver  hængt op i  Louvre;  der  bliver  ikke kigget på det, der kom forud, og der bliver ikke kig­ get på det,  der kommer bagefter, og bliver man al­ drig strejfet, bliver man aldrig kanoniseret, hukom­ melse og revision opereres der  ikke med; dvs. at  vi har  de  rigtig  (aner)kendte  (der  er  rigtig  kendte  på en eller to eller tre bøger), de ukendte (sjældent) og de rimelig kendte, der brat bliver  rigtig  kendte,  de rimelig kendte, der på grund af sløv udgivelsesrate eller  umulige/usynlige  bøger  synker  ned  og  bliver ukendte, og så de uafbrudt ukendte/ikke-aner­ kendte. De ukendte er som regel de meget mærke­ lige  og  de  meget  diskrete  og  de  meget sjove.  Fra senfirsergenerationen, der fordi den er for mærkelig og for uformelig også er for lidt og for  forvirret ka­ noniseret,  kunne nævnes  prosaister  og  dramatikere (at  blive  dramatiker  er  at  begå kanonisk  selvmord, så findes man slet ikke på den litterære scene) som Thomas Bruun,  Lars R. Stadil  og Bo Hr.  Hansen (ukendthed  udelukker  ikke gode  og  glimrende  an­ meldelser,  anerkendelsen  er  så  bare  ikke  foregået med  den  fornødne  massivitet  og  skingerhed,  og gennembruddet  forekommer  helt  ude  af  række­ vidde, men man kan altså også godt været totalt og inderligt forsmået). (Uretfærdigt) ukendte halvfem­ serdigtere af  alle  typer  (prosaist/  dramatiker,  hybri­ dist, poet) kunne være  Jens Blendstrup, Lone Munksgaard Nielsen, Jokum Rohde og John Bang Jensen. Der er jo selvfølgelig også de uretfærdigt ri­ meligt  grænsende  til meget  kendte,  de deciderede døgnfluer, ikke dybere end det avispapir de er ned­ klasket på,  men der er nu ikke så mange, og de har det også med dø ud i løbet af det tilforordnede dø gn eller  kvarter  (,,it  was  the  summer  of Jesper  69"), selvom visse har  vist sig besynderligt sejlivede (kald ham Mads). I det hele taget må man sige, at den ka­ non,  jeg  vil præsentere  nedenfor,  ikke  er  så forfær­ deligt  anderledes  end  den,  man  ville  kunne  frem­ konstruere af  den litterære institutions samlede meldinger:  nogle få er  faldet ud,  og  lidt flere  kom­ met til (  der foregår heller ikke som f.eks. i halvfjerd­ serne  ignoreringer  over  en  bred  kam);  litteraturen skal  nok  klare  sig,  jeg  synes  bare  ikke  den  overle­ velse er mange sure sild værd,  hvis den skal prakti­ seres  på  så  dum  en  måde  i  det  daglige.  Først  og fremmest  er  der  måske  grund  til  at  være  lidt  mere sendrægtig med kanoniseringerne; i gamle dage  var det måske faktisk meget rimeligt at mene, at det væ­ sentligste  var  skrevet,  når  30eller  40-års-alderen var nået, men en af de meget fantastiske ting, der er sket, især efter firsereksplosionen, er, at aldersgræn­ sen for litterær livskraft er ophævet,  de  70-80-årige producerer vidunderlige sager på fuld hammer, See­ berg,  Gustava, Højholt, Rifbjerg, de 50-60 årige har aldrig  været  bedre,  Henning  Mortensen,  Per  Aage Brandt,  Laugesen,  Smærup,  det  var  dem,  dansklæ­ rerne  burde  hive  ind  i  deres  halvfemserantologier, for de er jo  akkurat  lige så meget halvfemserforfat­ tere. Men naturligvis vil jeg ikke holde mig tilbage. Mottoet kunne være,  at der er mange slags fremra­ gendehed (derfor  kan  jeg  heller  ikke  opstille  andre samlende kriterier end skønhed og originalitet). Det er  halvfemsergenerationens  kanon,  og  halvfemser­ generationen definerer jeg borumsk som en primær­ generation, f. mellem 1965 og  1969 med udstikkere (primærgenerationens  privilegium) til generationen før (senfirser) og generationen efter(senhalvfemser); jeg sætter parentes om forfattere med tvivlsomt gen­ erationstilhørsforhold,  for  anderledes og for  gamle eller unge  (men  samtidig underligt hjemløse,  og  et hjem skal man jo have); listen er alfabetisk:

Naja Marie Aidt: Huset ove,for, digtsamling, 1996 Solvej Balle: Ifølge loven, 1993, tekstsamling Jens Blendstrup: Mennesker i  en  mistbænk, 1994,  no­ vellesamling

Jeppe Brixvold: Hvirvler, 1998, novellesamling (Iben Claces: En fremmed selv, 1996, digtsamling)

Camilla Deleuran: Glashud, 1994,  digtsamling, Vin­ tersøvnens  rige, 1996,  digtsamling

Christian  Dorph: Et  stykke  tid, 1992,  digtsamling, Kontinuum, 1995,  digtsamling

Karen Marie Edelfeldt: Tysh, 1989,  digtsamling, Til Babylon, 1995,  digtsamling

Katrine  Marie  Guldager: Styrt, 1995,  prosadigtsam­ ling, Blank, 1996, roman

Kirsten Hammann: Mellem tænderne, 1992,  digtsam­ ling, Vera  Winkelvir, 1993,  roman, Bannister, 1997, roman

Helle Helle: Eksempel på liv, 1993, småprosasamling, Rester, 1996,  novellesamling

Merete Pryds Helle: Vandpest, 1993, roman, Men jor­ den  står  til  evig  tid, 1996,  roman

Lene  Henningsen: Jeg  siger  dig, 1991,  digtsamling, Stemmer med uvejret, 1998,  digtsamling

Christina Hesselholdt: Køkkenet, gravkammeret &amp; landskabet, 1991, Det skjulte, 1993, roman, Eks, 1995, roman, Udsigten, 1997,  roman

John Bang Jensen: Det  meste er sandt, 1991,  digtsam­ ling, En verden til forskel, 1996, digtsamling

Line Knutzon: Først bliver  man jo født, 1994,  skuespil Janus Kodal: Fyrsten Zibebes  bekendelse, digtsamling, 1998

(Pablo Henrik Llambias: Hun har en altan, 1996, no­ vellesamling, Rådhus, 1997,  genreløs)

Lone Munksgaard  Nielsen: Frasagn, 1994,  genreløs, Lysvendt/Himmelsøjlen, 1995,  genreløs, Iklædt  en  an­ dens  hud, 1996,  genreløs,

Carsten  Rene  Nielsen: Mekaniker  elsker  maskinsyer­ ske, 1989,  digtsamling, Kærlighedsdigte, 1993,  digt­ samling

Niels L yn gsø; V  æskers  vandring, 1992,  roman, En ek­ sakt rapsodi, 1994,  afhandling, Stof, 1996,  digtbog (Jan Sonnergaard: Radiator, 1997,  novellesamling) Nikolaj Stochholm: Sammenfald, 1992,  digtsamling Morten  Søndergaard: fld  og  tal, 1994,  digtsamling, Ubestemmelsesteder, 1996,  prosadigtsamling, Bier  dør sovende, 1998,  digtsamling

Thomas Thøfuer: K/,artonen synger, 1995, digtsamling Generationsmnifestet Brøndums  Encyklopædi, 1994, medredigeret af L yn gsø og Søndergaard Mest kritisk står det til med  dramatikken  på listen, fordi  så  lidt  overhovedet  er  tilgængeligt  på  skrift, derfor  kun  det  ene  skuespil  af Line  Knutzon,  og derfor  udeladelsen  af Jokum  Rohde,  som  jeg  er stensikker  på fortjener  et  medlemskab.  Som nævnt ovenfor er der på grund af primærgenerationsstatu­ sen flydende  grænser  til den  lille eksklusive  senfir­ sergeneration,  ca. Boberg,  Bruun,  Frank,  Grotrian, Hr.  Hansen,  (Holck), Juul,  Stadil,  Vizki,  og  den eventuelle  senhalvfemsergeneration,  der  af overbe­ visende hoveder ikke tæller mange flere end prosais- terne Peter Adolphsen og Charlotte Weytze og po­ eterne  Kasper  Kaum  Bonnen  og  Mikkel  Thykier (med fødselstallet  1977 er den sidste  vel endda sna­ rere medlem af 2000-generationen).  Sidste  fodnote må  være  den,  at  efterårssæsonen  1998,  der  i  skri­ vende stund kun så småt er gået i gang, kommer til at præsentere os for nye bøger/  skuespil fra så mange som Balle, Dorph, Guldager, Hesselholdt, Knutzon, Liambias,  C.R.  Nielsen  og  Stochholm,  måske  er modenhedens tid oprunden, måske umodenhedens. Lad tusind kaniner  blomstre!