Læserbrev fra miljøet (om White Nigger/Black Madonna og Becoming Animal)
Forfattere: Emil Elg
Tidsskrift: periskop (2018-10-25)

## læserbrev fra miljøet (om WhitE niggEr/black Madonna og bEcoMing aniMal )

De Indfødte har ikke nogen sans for Kontraster, Navlestrengen mellem dem og Naturen er ikke helt overklippet. 1

I sit forsvar for det racistiske teaterstykke White Nigger/ Black  Madonna ( Politiken d.  21/5/18)  skriver  forfatter Josefine Klougart:

De måtte bare stå skoleret overfor de selvbestaltede dommere. Miljøet afviser at forstå værket som kunst, hvor udsagnenes udsigelsespunkt jo er et andet end i et læserbrev. Som Wilson siger: 'Man kan ikke adskille kunst  og  virkelighed,  når  man  vælger  at  behandle sorthed'.  Dermed  gives  nogle  emner  særstatus,  og man afviser vigtigheden af, at vi som samfund har en fri kunst, der kan undersøge verden æstetisk.

Forfatteren  omtaler  her  et  seminar,  som  blev  afholdt  i forlængelse af forestillingen. Kort om uddragets forskellige positioner og personer: det indledende 'de' henviser til teaterstykkets skabere, Madame Nielsen og Christian Lollike.  De  'selvbestaltede  dommere'  -  'miljøet'  -  er den gruppe mennesker, som andetsteds i Klougarts tekst omtales  som  den  'radikale  identitetspolitiske  fløj';  en fløj  der,  som  forfatteren  billedligt  skriver,  'slår  ned  på kunstnere  som  Nielsen'.  Og  Michael  Wilson,  Fulbright Fellow på Københavns Universitet, der citeres i uddraget, og som talte ved seminaret, er i forfatterens fortælling en del af dette 'miljø', en del af denne radikale 'fløj'. Han er, skriver Klougart:

En afroamerikansk intellektuel, der med selverklæret 'videnskabelig'  immunitet  kunne  udlægge  teksten og én gang for alle konkludere, at en plakat med titlen 'White  Nigger/Black  Madonna'  var  et  'skolebogseksempel' på racistisk motiveret vold.

I kronikken 'De eneste stemmer, der forsøges undertrykt i debatten om 'Black Madonna', er de sorte stemmer, når de  taler  om  deres  egen  menneskelighed  og  værdighed' ( Politiken d.  8/6/18) kommenterer Wilson bl.a. på Klougarts  indlæg,  og  som  han  påpeger,  er  en  betragtelig  del af  hendes  skildring  af  det  omtalte  seminar  upræcis.  Et forhold, der sandsynligvis skyldes, at hun ikke selv deltog i arrangementet. Han skriver:

Klougart forlader sig på andenhåndskilder fra seminaret  og  bygger  sit  indlæg  på  fejlagtige  oplysninger fra tidligere artikler, hvis pointer hun overdriver i en skarp kritik af et arrangement, hvor hun slet ikke var fysisk til stede.

Det er her nødvendigt at nævne, at jeg - ligesom Klougart - ikke selv var tilstede ved seminaret, som jeg derfor heller ikke er i stand til at sige noget om. Hvad jeg imidlertid kan og vil sige noget om er Klougarts tekst - også den funktion og de udsagn, som i teksten tilskrives Wilson.

Et af disse udsagn lyder, som vi så indledningsvis, således: 'Man kan ikke adskille kunst og virkelighed, når man vælger at behandle sorthed'. Det er et udsagn, der forarger  Klougart,  fordi  det,  som  hun  skriver,  giver  'emnet' sorthed  'særstatus'  og  på  den  måde  er  en  afvisning  af eller måske endda et angreb på den frie kunst. Og kunsten er, fastslår forfatteren, '(…) netop kendetegnet ved dens transcendentale karakter'.

I et særligt aggressivt og patroniserende afsnit betitlet 'Man evner ikke at læse verden nuanceret' taler forfatteren om 'miljøets' manglende evne til at lytte. Hun skriver:

At kunne erfare kunst, at kunne bevæges ved den og tage  imod  det  prisme  af  muligheder  for  nye  måder at  tænke  og  se  på,  forudsætter  selvfølgelig,  at  man åbner sig mod det andet, man står over for. Jeg synes, reaktionerne  [miljøets  reaktioner  på White  Nigger/ Black  Madonna ]  vidner  om  en  alvorlig  mangel  på vilje eller evne til netop det. Om en farlig mangel på det, man måske kan kalde 'menneskeligt gehør', altså

Det Olske Orkester

præsenterer en mangel på en form for sensibilitet, der gør, at man kan og vil forstå karakteren af og intentionen bag et udsagn […].

Man skal altid spidse ører, når et menneske siger om et andet  menneske,  at  det  mangler  noget  'menneskeligt'. For  hvis  et  menneske  mangler  noget  menneskeligt  -  i dette  tilfælde  det  klougartske  'menneskelige  gehør'  hvor stiller det så overhovedet dette menneskes menneskelighed?  Et  menneske uden 'menneskeligt  gehør'  er, tror  jeg,  lidt  mindre  menneske  end  et  menneske,  der evner eller besidder denne specielle, humane musikalitet.

I  det  følgende  vil  jeg  med  mit  menneskeøre  forsøge at  lytte  til  det  af  Klougart  refererede  udsagn  om  kunstens sammenfald med virkeligheden, når det kommer til spørgsmålet om sorthed.

En dag for nogle måneder siden 'modtog' jeg et postkort  fra  det  trøstesløse  danske  teater.  Postkortet  fandt mig på en café, hvor det stod - omgivet af andre postkort med andre motiver og andre produkter - i en af de postkortholdere, der er at finde på stort set alle københavnske caféer [1] . Kort om motivet: en mand med en gammeldags, hvid  paryk  sidder/ligger  med  ansigtet  ned  mod  et  bord dækket af et verdenskort. Manden holder om et lille Dan- nebrog, der ved siden af tropiske frugter og et vinglas står på bordet, hejst i en miniatureflagstang. Yderst i billedets venstre side ses noget sukker; en henvisning til det hvide ord, der med versaler står skrevet henover billedet: SUKKER. Ordet viser sig, når man orienterer sig yderligere, at være titlen på et teaterstykke, som blev præsenteret på Republique i begyndelsen af 2018. Forestillingens undertitel  lyder:  'En  teaterforestilling  om  Danmarks  sorte fortid'. Og på kortets bagside kan man læse et handlingsreferat,  hvor  det  oplyses,  at  stykket  behandler  'et  af  de sorteste kapitler i danmarkshistorien'.

Postkortet er - for nu at gengive Klougarts gengivelse af  den  'selverklæret  videnskabelige,  afroamerikanske intellektuelle' - et 'skolebogseksempel' på en sammensmeltning  af  racial  sorthed  og  metaforisk  sorthed.  Det er et eksempel på det totale sammenfald mellem såkaldt 'virkelig' sorthed og såkaldt 'kunstig' sorthed.

Den  sorthed,  der  er  tale  om  i  teaterforestillingens undertitel  samt  i  handlingsreferatet,  skal  selvfølgelig forstås  som  den  velkendte  billedlige  sorthed,  man  taler om,  når  man  eksempelvis  taler  om  'sort  arbejde'  eller siger  'det  ser  sort  ud'.  Det  er  det  gamle,  metaforiske slægtskab  mellem  det  sorte  og  det  dårlige,  det  onde  og det usande. Men denne talen om 'Danmarks sorte fortid' og  'et  af  de  sorteste  kapitler  i  Danmarkshistorien'  er samtidig  også  -  sammen  med  titlen,  selvfølgelig  -  en henvisning til trekanthandlens økonomiske struktur, det er en henvisning til den slavegjorte, sorte krop. Og man kan på den måde med rette takke folkene bag Republiques reklamekampagne for så tydeligt og indiskutabelt at illustrere følgende fakta: 1) racial sorthed er metaforisk, og 2) metaforisk sorthed er racial. Sagt lidt anderledes: distinktionen er ubrugelig; den er ubrugelig og aldeles farlig, men den er ikke af den grund uvirkelig, for den lever i bedste velgående, hvilket Klougart fint illustrerer.

Når jeg skriver, at man bør takke folkene bag teaterreklamen, så skyldes det, at den sorthumoristiske tydelighed,  de  har  valgt  at  kommunikere  med,  er  atypisk. For  det  er  faktisk  ikke  så  ofte,  at  nogen  så  offentligt  og åbenlyst  intentionelt  tillader  sig  at  føre  den  sorte  krop tilbage til det uoverskuelige hav af negativ betydning, som Berlingske

»Jeg kom

for at få et

til Europa

bedre liv*

Rystninge med

asyllandre EU-

lande reler til

Danmark forat

tjene pense.

Mike fra Nigeria

har brugt tre

bresomre på at

samle flasker |

Danmark.

KXOPEXTIE.M

Flere bliver sortlistet c

sundhedsvæsenet

Lager, sygeplejersker og andre ansatte i sundhedsvæsenet, som har mistet deres

En ny opgorcie fra Styreben for P'atientsikkerhed viser. at der i dag er oser 300

utorisation. Det skykles en lotstramning som blev gennemfort sidste sommer.

Indsa:

mobl!

blives

Isolas

[2]

traditionelt set - hvert fald i en europæisk sammenhæng - knytter sig til det sorte.

Et eksempel på noget ligende kan ses på forsiden af Berlingske fra d. 31 marts sidste år [2] . På forsiden er der to  store  historier,  placeret  over/under  hinanden.  Den øverste  og  største  historie  har  et  citat  som  rubrik:  'Jeg kom til Europa for at få et bedre liv', står der. Til højre for udsagnet ses en sort mand. Manden lader til at være siddende (den nederste del af hans krop er ikke synlig). Han er skaldet og ser på en og samme tid både stor og lille ud.  Stor  i  kraft  af  kropsbygning,  håndens  størrelse  målt mod den sort-hvid-stribede  kop,  han  drikker  fra.  Lille  i kraft af udtryk og holdning. Han ser beklemt og usikker ud,  holdningen er duknakket og kroppen sammenbøjet, lukket. Han kigger - med det man kalder for et tomt blik - i retning af, men langt forbi, en underrubrik som læser: 'Flygtninge med asyl i andre EU-lande rejser til Danmark for  at  tjene  penge.  Mike  fra  Nigeria  har  brugt  tre-fire somre på at samle flasker i Danmark'.

Min interesse for forsiden skyldes relationen mellem fotografiet  af  den  nigerianske  mand  og  så  rubrikken  til forsidens anden store historie, der er placeret på sidens nederste tredjedel. Denne rubrik lyder: 'Flere bliver sortlistet i sundhedsvæsenet'. Og i manchetten uddybes det, at:

En  ny  opgørelse  fra  Styrelsen  for  Patientsikkerhed viser,  at  der  i  dag  er  over  300  læger,  sygeplejersker og andre ansatte i sundhedsvæsenet, som har mistet deres autorisation. Det skyldes en lovstramning, som blev gennemført sidste sommer.

Den sorthed, der er tale om her, lader ikke umiddelbart til at have noget at gøre med Mikes hudfarve. Den tilhører en anden historie og er en henvisning til de i underrubrikken omtalte læger og andre inden for sundhedssektoren, der har fået frataget autorisationen. At være sortlistet er her at  have  mistet  retten  til  at  praktisere,  men  det  betyder ikke,  at  man  befinder  sig  på  en  liste,  der faktisk er  sort, ligesom det ikke betyder, at man er skrevet op med sort skrift. Den sorthed, der er tale om, er den velkendte uskyldige  og  metaforiske  sorthed,  som  jeg  nævnte  ovenfor  i forbindelse med Sukker, men hvor det i teatrets formidling var tydeligt, at sammenfaldet mellem det metaforiske og det raciale var tilsigtet, så er det langt sværere at afgøre i Berlingskes forsidekomposition. Dog kan man - uden at skulle ud i for meget motivforsking og gætværk angående redaktionens aktive valg og bevidste hensigter - konstatere,  at  1)  en  fra  et  pladsmæssigt  perspektiv  betragtelig del  af  avisforsiden  er  udgjort  af  fotografiet  af  'Mike', den  nigerianske  flaskesamler,  og  at  'Mike'  er  det,  man normalt kalder for sort. Og 2) umiddelbart under billedet af  den  sorte  mand  bruges  sortheden  som  metafor  for negativitet: sundhedspersonalet har mistet deres autorisation, og det er dårligt , at de har mistet den.

Berlingske-forsiden udgør altså ikke som Teater Republiques reklamepostkort et skoleeksempel. For det er her langt  sværere  'definitivt'  at  afgøre,  om  den  anvendte metaforik  er  racial.  De  forskellige  sorthedstyper  overlapper måske, forskellen imellem dem nivelleres måske i nogen grad, men det er sværere at fastholde dette overlap eller denne udfladning, og det er svært at gennemskue i hvilken grad, der 'bare' er tale om 'tilfældigheder'.

Uafgørligheden er imidlertid fuldkommen ligegyldig, for det væsentlige er, at 'Mike' uanset hvad lades op med metaforisk  betydning,  imens  sortelistens  metaforiske sorthed hvert fald i en vis udstrækning suger næring fra en  reel  krop.  Og  avisforsiden  giver,  omtrentligt  ligesom det  var  tilfældet  med  teaterforestillingens  undertitel, derfor et fint indblik i, hvordan sorthed konstrueres, og hvorfor sort aldrig 'bare' er en hudfarve eller 'bare' en metafor.

Hvorfor  kan  man  ikke  adskille  kunst  og  virkelighed, når det kommer til sorthed? Man kan aldrig adskille kunst og  virkelighed,  sådan  som  Klougart  og  hendes  diskurs gerne vil det, men når man i særlig grad ikke kan adskille kunst  og  virkelighed  fra  hinanden,  når  man  har  med sorthed at gøre, så skyldes det, at den sortes (u)virkelige sorthed altid allerede i forvejen er et hvidt værk, et hvidt kunstværk. Derfor føles det voldeligt, når en hvid gerne vil udføre sortheds-eksperimenter i frihedens navn: fordi det, at 'negeren' overhovedet er 'neger' (og slave) - som blandt andre Frank B. Wilderson III og Toni Morrison har vist - i udgangspunktet er resultatet af den hvides behov for frihed, den hvides behov for at ekspandere sin frihed, for at 'prøve grænser af'. 2 Man får, med andre ord, lyst til at spørge: hvornår stopper det? Vi lever allerede i en realisering - en virkeliggørelse - af jeres fiktion, så når I siger til os, at vi ikke forstår fiktion, at vi ikke forstår kunsten, at vi ikke forstår metaforen og dens overførsler, bliver vi gale.

Et underligt sted i Den afrikanske farm skriver Karen Blixen: 'De Indfødte har af Naturen kun lidt Følelse for Dyr […]'. 3 Jeg  siger  om  stedet,  at  det  er  underligt,  fordi Blixen  hele  vejen  igennem  romanen  sammenligner  'de indfødte' med netop dyr ('Den gamle mørke, klarøjede afrikanske Indfødte og den gamle mørke, klarøjede Elefant,  de  ligner  hinanden,  de  staar  paa  Jorden,  tunge  af alle de Indtryk af Verden omkring dem, som langsomt er blevet samlet op og ophobet i deres dunkle Sjæle, de er selv Træk i Landskabet'). 4  De indfødte er i hendes tekst som dyr, men de forstår samtidig ikke dyret. Eller måske er det ikke så underligt? Måske forudsætter dyrets definition  netop  et  menneske…  og  som  forfatteren  andetsteds skriver om afrikanerne: '[…] Navlestrengen mellem dem og Naturen er ikke helt overklippet'. Man skal være helt udenfor dyret for at kunne se dyret. Og muligvis gør noget lignende sig gældende for den sorte, der ikke har det 'menneskelige gehør', der skal til for at forstå Klougarts frie kunst: maleriet går ikke på museum, det er der allerede. Vi forstår ikke kunsten, fordi vi er kunsten. Men vi  vil  ikke  være  kunst,  vi  vil  være  mennesker,  og  derfor er  vi  ikonoklaster.  Klougart  insisterer;  føromtalte  seminar er, skriver hun, en anden akt til White Nigger/Black Madonna ,  og  med en næsten pervers insisteren fastholder hun den 'afroamerikanske intellektuelle' i fiktionen: 'I  denne  anden  akt  blev  hovedrollen  spillet  præcist  og rystende godt af gæstende ph.d. ved Københavns Universitet Michael Wilson'.

*

Det ideologiske begreb om fri kunst og frigørende kunst, der  styrer  og  strukturerer  Klougarts  tekst,  er  også  et gennemgående motiv/problem for Becoming Animal [3] . Som filosoffen Raymond Tallis henrykt skriver i publikationen: 'Art is above all a celebration of our freedom […]'. 5 Og  begrebet  er  -  som  hos  Klougart,  Nielsen  og  Lollike - bundet op på en - i dette tilfælde mere skjult - racial bevægelse mellem det sorte og det hvide.

Becoming Animal er som nævnt en publikation, men det  er  også  to  udstillinger:  en  udstilling  på  Den  Frie  i København og en udstilling på Museet for Religiøs Kunst i  Lemvig.  De  følgende,  kortfattede  bemærkninger,  som slutter  mit  læserbrev,  vedrører  dog  primært  publikationen, der, som vi informeres om, ikke skal opfattes som et  udstillingskatalog,  men  snarere  som  en  selvstændig udgivelse, '[…] a publication that could stand as an independent anthology and visual  essay  rather  than  a  standard catalogue'. 6 En publikation, der, læser vi i forordet, rejser  omfattende  spørgsmål:  'What  world  orders  have been  depicted?  What  ideas  do  we  use  to  distinguish ourselves from animals? In what ways can art contribute new perspectives on our existence?' 7

I  essayet  'Animality  -  An  Art  of  Mobile  Borders and  Inversions',  som  er  en  af  publikationens  ti  tekster (foruden  forordet  og  de  kommentarer,  som  løbende knyttes til samlingens omfattende og ofte smukke værkinventar), skriver Ron Broglio, professor ved ANE

Claus Carstensen

dèns Tane Kristehsen

hea Rydal Jeroensen

BECOMIN

KIMAI

AL

[3] Forsiden af bogen Becoming Animal , Carstensen m.fl. (red.), 2018.

Arizona  State  University,  at:  'Our  animality  is  a  dark background by which our civility is revealed'. 8  En noget triviel  konklusion,  der  dog  trods  alt  ikke  er  helt  repræsentativ for kompleksitetsniveauet i den tænkning, Broglio udfører i sin Agamben-inspirerede undersøgelse af  grænsen mellem menneske og dyr. For kort forinden bemærkningen om det civiliseredes tilsynekomst i relief til mørket omtaler Broglio et værk af den tyske kunstner Andy Hope 1930 i følgende vendinger:

The light from the clearing normally illuminates. In the clearing things are brought to light, and seeing in the light is synonymous with understanding. Here in the light of the clearing we understand the world. In this artwork however, the light of the open field - the light  of  civilisation  and  understanding  -  backlights the animal such that we cannot see it clearly. We can only discern the creature's outline. […] We normally count on the enlightenment of the social realm, but in this case it casts a shadow, and there in the darkness is that which we cannot see. 9

Som vi læser understreger Broglio i denne passage, at lys kan blive til eller resultere i mørke. Lys er synets forudsætning, men sommetider kan det blænde og kaste mørke områder af sig.

Kontrasten mellem lyset og mørket, mellem det sorte og det hvide, er en af de helt grundlæggende sokler i den tænkning, som Becoming Animal er  bygget  op  omkring, hvilket kunstner og kurator på udstillingen Claus Carstensen  også  slår  fast  i  den  korte,  introducerende tekst  'Census  (Body  Count)':  'The  colours  of  the  book and the exhibition are primarily white against black and black against white.' 10  Men polerne i denne kontrastfulde iscenesættelse  kan  altså,  som  Broglio  understreger,  slå over i hinanden.

Et andet værk, Broglio nævner i sin tekst, er Christian Vinds Hvis nu det lys, der er i dig, er mørke, hvor stort bliver så  ikke  mørket! ,  hvor  værktilen  står  skrevet  med  hvid skrift på en mørk grund:

Vind plays with the darkness of a blackboard on which white chalk words and drawings are meant to illuminate the world with knowledge. Yet, what enables the white words is the black background always spectrally present. 11

Lad  os,  inden  vi  fortsætter,  repetere  denne  sigende sætning:  'what  enables  the  white  words  is  the  black background always spectrally present'. Og lad os så læse videre:

The  title  is  drawn  from  the  Biblical  phrase  of  the gospels and plays upon inversions between light and dark.  Such  inversions  are  similar  to  the  crossing  of dividing lines between human animality and civility. Our animality is a dark background by which our civility is revealed. 12

Det  bør  i  forbifarten  bemærkes,  at  Vinds  tavle-værk  og Broglios  læsning  på  en  meget  direkte  måde  relaterer sig  til  den  udgave  af Becoming  Animal ,  som  Den  Frie lagde  rum  til,  hvad  citatet  fra  Carstensen  ovenfor  også

indikerer.  For  her  var  alle  udstillingsvægge  malet  sorte. Og  Broglio  fortsætter  sin  undersøgelse  ved  'filosofisk' at spørge til denne sorthed: '[…] what if our civility, our light, is a darkness as well? In other words, what if human society exerts the brute power of animality'. 13  Spørgsmål, der kort efter resulterer i et forsøg på at omformulere det sted i Matthæusevangeliet, som Vind har hentet sin tekst fra:  'We  might  retitle  the  work  thus',  foreslår  han,  'If then the Human within you is Animal, How Great is That Animality'. 14

Mørket  repræsenterer  altså  her,  som  så  ofte,  det bestialske, men bestialiteten - det er en af Becoming Animal 's  pointer  -  kan  og  bør  i  visse  tilfælde  opfattes  som noget 'positivt', fordi den udgør en position, der muliggør rationalitetskritik. Eller som Carstensen, der gennemgående i publikationen gør sig mange tanker om døden og menneskets dødelighed, skriver: 'The Fall of Man created the knowledge of death. Deliverance from that conciousness  entails  becoming  animal  again'. 15 At  blive  dyr  (at blive  mørk)  kan  altså  -  ligesom  oplysningen,  der,  som Kant skriver i sin berømte tekst Besvarelse af spørgsmålet: Hvad er oplysning? , er 'menneskets udgang fra dets selvforskyldte umyndighed' - være en form for frigørelse.

Men som kunsthistoriker Jens Tang Kristensen påpeger i artiklen 'The Animalised Avant-Garde' kan det så sandelig også være det modsatte:

Animalisation  in  its  most  aggressive  form  escalated around the First  World  War,  but  culminated  during the  Second  World  War,  when  the  Nazis  persistently described  Jews  as  rats,  insects  and  pigs  -  seen,  for example,  in  the  anti-Semitic  film The  Eternal  Jew, released in November 1940. 16

## Efter at have peget på den nazistiske dyregørelsespraksis henviser Kristensen til et kontemporært eksempel:

It  should also be noted that this kind of designation of the other through symbolic animalisation can also be  identified  in  the  language  of  a  large  number  of populist politicians today. In 2013, Brian Mikkelsen, former  Danish  Minister  of  Justice  and  Minister  of Culture, described Eastern European workers coming to Denmark as grasshoppers, claiming. 'We can't have a  grasshopper  model,  where  some  grasshoppers,  in this instance Eastern Europeans, descend on the field, suck all the energy out of it, then jump on to the next field. 17

## Og på baggrund af denne betragtning drager han følgende konklusion:

All sections of the population thus have the potential to be stigmatised and made analogous to the animals that humans eradicate, slaughter and devour. 18

Kristensen viser, at dyregørelse og dyreblivelse i kunsten altid  vil  være  politisk.  Så  langt  så  godt.  Men  når  dette faktum er etableret, bliver man - og særligt i forlængelse af bemærkningerne ovenfor - nødt til at spørge til, hvilken politik, der er på spil; politisk hvordan ? Kristensen foretager i teksten en næsten morsom feberredning på vegne af 'hele' Becoming Animal ; dette projekt, der i allerhøjeste grad  er  en  hyldest  til  kunstens  påståede  transcendens, dens potentiale til overskridelse. For dyregørelsens uundgåelige politiske aspekt falder ikke i god jord hos fortalere for kunstens transcendens, der normalt nødigt ser, at det generelle besmudses af det partikulære . Kunsten befinder sig som bekendt ifølge denne tænkning i sin egen sfære, og  det  skal  den  for  Guds  skyld  (nej  for  Kunstens  skyld og  ifølge  Klougart  også  for  samfundets skyld,  hvilket  i øvrigt  er  et  underligt  selvmodsigende  element  i  hendes talen om kunstens frihed) have lov til. Så hvad gør vi, når vi ikke kan undgå det politiske? Kristensen svarer: vi gør det politiske universelt. Alle kan, konkluderer han, blive udsat for dyregørelse. Vupti, problemet er løst, kunsten kan fortsætte sit transcendente liv.

Vi er nødt til at se på nogle tal. Publikationens værkliste oplister 235 værker. 11 af disse værker - under 5 % - er lavet af kvinder. Til sammenligning tæller værklisten 24 af  Carstensens egne værker. Men dette er muligvis ikke overraskende, når vi husker på, at Becoming Animal '[…]

is a manifestation of Carstensen's long-term research into attempts to explain human existence in art history', '[…] a unique tour de force in the thinking of Carstensen'. 19

Alle publikationens kunstnere er - med få undtagelser -  hvide europære. Og den bemærkelsesværdige proportionering spejles i udgivelsens artikler (9 ud af 10 - igen foruden forordet - er skrevet af hvide mænd). Universaliteten er her, som det så ofte er tilfældet, påfaldende lys og maskulin, og dette stiller måske en delvis forklaring på, hvordan det er lykkedes for kuratorerne og redaktørerne bag Becoming Animal nærmest fuldstændigt at forbigå de i et europæisk (og i nogen grad et globalt) perspektiv mest omfattende  og  voldelige  bestialiseringer,  som  historien har skænket os: hekseprocessen og slaveriet. Voldstraditioner, der, som eksempelvis Silvia Federici har vist det , i meget høj grad kan og bør betragtes som helt afgørende for den nuværende verdensorden. 20

Udeladelsen  af  slaveriet  er  i  øvrigt  så  meget  desto mere  bemærkelsesværdig,  når  man  tænker  på,  at  den manøvre, der - som det var tilfældet i Broglios tekst, og som det overordnet er tilfældet i Becoming Animal - føjer det dyriske sammen med mørket, i allerhøjeste grad bør opfattes som et af slaveriets væsentlige, moralske fundamenter.

Den  hvides  forsøg  på  for  en  stund  at  undslippe  sin lysende fornuft og civilisationen ved at gøre sig mørk er beslægtet med det, Toni Morrison i bogen af samme navn kalder for Playing in the dark . Og dette forsøg eller denne forhåbning - denne 'leg' - er det, der driver både White Nigger/Black Madonna og Becoming Animal . Det er en frihedsleg, som altid leges på andres bekostning.

Lad os afslutningsvis vende tilbage til Christian Vinds Hvis nu det lys, der er i dig, er mørke, hvor stort bliver så ikke mørket! . Den sorte tavle udgør her scenen for et hamskifte,  der  kan  forekomme  overraskende  fleksibelt  og sågar måske endda emanciperende. Den er grunden, hvor en hvid logos annullerer sin egen hvidhed og samtidig tilsyneladende hylder mørket. Det er derfor værd at læse de udeladte og noget mindre elastiske linjer, der i Matthæusevangeliet leder op til sætningen fra Vinds værk:

Øjet er legemets lys. Er dit øje klart, er hele dit legeme lyst; men er dit øje mat, er hele dit legeme mørkt. 21

emil elg

## NOTER

- 1 Blixen, 1970, p. 143.
- 2 Se fx Morrisons Playing in the dark (Vintage, 1993), eller Wildersons artikel 'Fængselsslaven som hegemoniets (tavse) skandale' i antologien Sorthed (Nebula, 2018).
- 3 Blixen, 1970, p. 216.
- 4 Ibid., p. 320.
- 5 Tallis i Carstensen, Claus; Thea Rydal Jørgensen; Jens Tang Kristensen (red.), 2018, p. 82.
- 6 Carstensen, ibid., p. 7.
- 7 Junge-Stevnsborg og Løventoft ibid., p. 4.
- 8 Broglio, ibid., p. 128.
- 9 Ibid.
- 10 Carstensen, ibid., p. 8.
- 11 Broglio, ibid., p. 128.
- 12 Ibid.
- 13 Ibid.
- 14 Ibid.
- 15 Carstensen, ibid., p. 7.
- 16 Kristensen, ibid., p. 147.
- 17 Ibid.
- 18 Ibid.
- 19 Junge-Stevnsborg og Løventoft, ibid., p. 4.
- 20 Federici, 1998
- 21 Matt. 6,22.

## Litteratur

- Blixen, Karen: Den afrikanske Farm , Gyldendal, København, 1970
- Carstensen, Claus; Thea Rydal Jørgensen; Jens Tang Kristensen (red.): Becoming Animal , Hatje Cantz, Berlin, 2018
- Federici, Silvia: Caliban and the Witch - Women, the body and primitive accumulation , Autonomedia, 1998