Ekspeditionen som undersøgelsesmetode
Forfattere: Jakob Haahr
Tidsskrift: forumforidraet (2015-12-01)

Kilde: Jakob Haahr

## Ekspeditionen som undersøgelsesmetode

Knud Rasmussen, Ludvig Mylius Eriksen, Thor Heyerdahl og Fritjof Nansen var ledere af videnskabelige ekspeditioner i det forrige århundrede. Deres opdagelser har fået stor betydning for både samtid og eftertid. Deres bedrifter har været  med til  at  bringe  videnskaben ud af elfenbenstårnet, og deres eventyr har på mange måder været til stor inspiration for en bred skare. Ekspeditionerne  gik  typisk  til  fjerne  himmelstrøg,  og  bestræbelserne  var  ofte  at  afdække 'hvide' pletter på landkortet. De havde lyst til at opdage og forstå det, man ikke kan læse sig til. Deres oplevelser, deres undren, deres møder med andre  kulturer,  deres  videnskabelige  perspektiver og deres arbejdsmetoder har inspireret mig til at spørge, hvorvidt og hvordan man kan  anvende  nogle  af  de  samme  metoder  og tage på ekspedition i sin egen kultur.

I  forbindelse  med  mit  Ph.d.-projekt  ønskede jeg at undersøge begrænsninger og muligheder for turfriluftsliv i Danmark. Turfriluftslivet udøves i  et  landskab,  hvor  der  også  er  andre  friluftsaktører og landskabsinteressenter. Jeg var derfor  interesseret  i,  hvordan  der  i  forskellige friluftskulturer bliver udøvet friluftsliv. Jeg ville vide, om der udspiller sig en kamp om retten til at udøve friluftsliv mellem forskellige brugere  af  naturen,  og  jeg  ville  gerne  finde  ud  af, hvordan den i så fald manifesterede sig? Derfor måtte jeg tæt på friluftslivsudøverne, lodsejerne og de andre friluftsinteressenter. Jeg var interesseret  i  at  få  kendskab  til  deres  måde  at handle, kommunikere og tænke på.

Jeg sejlede derfor, med det formål at indhente viden om forskellige friluftskulturer i perioden 2009-2014, ud på en del flerdagesture i Helnæsbugten  på  Sydvestfyn.  Jeg  oplevede  i  mødet med fritidsfiskerne på Nabben, sejlerne ved marinaen  i  Faldsled  og  menneskene  på  campingpladserne, at når jeg skulle hente viden om dis- se  brugere  og  deres  kulturer,  så  var  der  de samme erkendelsesmønstre i spil, som jeg kendte fra friluftslivet og vejledningspædagogikken.

Jeg  har  igennem  mange  år  via  mit  virke  på Helnæs  Mølle  Friluftsgaard  og  Syddansk  Universitet gode erfaringer med at arbejde med friluftsliv som redskab til at nå forskellige faglige og  pædagogiske  mål.  Eksempelvis  har  jeg  formidlet  den  fynske  kystkultur  igennem  det  at tage studerende på ture i traditionelle smakkejoller. Ved  at  ro  og  sejle  jollerne  i  deres  landskab, ved at fiske som de gamle kystbønder gjorde  og  ved  at  anvende  den  samme  maritime termologi og sejl- og fiskeritualer, er der opnået kulturel  indsigt,  vi  ikke  kunne  have  erhvervet via historiebøgerne.

Vejledningspædagogikken  har  rødder  i  den norske  friluftstradition,  norske  bygdetraditioner, ungdomsoprøret og erfaringspædagogikken (Breivik, 1991). Efter anden verdenskrig steg interessen for formelle kurser i friluftsliv, og kursusdeltagere strømmede til bræ-kurser, klippeklatrekurser,  kurser  i  sejlads  og  lignende.  Der var et stort vidensbehov, og kyndige instruktører kunne øse af deres kundskab. Men kursusmagerne opdagede, at der var forskel på teoretisk viden og praktisk  kunnen.  Oplæring  i bestemte  teknikker  hjalp  nødvendigvis  ikke mennesker til at tackle de mangfoldige forskellige situationer, som de mødte i naturen. Der opstod  et  behov  for  kurser,  der  var  udformet  anderledes. De oplevede ligeledes, at det af og til kunne knibe med motivationen hos kursusdeltagerne.  Det  kunne  være  vanskeligt  at  forklare kursusindholdets relevans. Der var en erkendelse af, at man ikke kunne skelne mellem læringens form og dens indhold. Man mente, at naturen,  sådan  som  den  opførte  sig  i  forskellige situationer,  måtte  blive  den  virkelige  læremester.  Derfor  opstod  et  behov  for  at  udvikle  en pædagogisk  metode,  hvor  deltagerne  lærte  af egne erfaringer og oplevede glæde ved at færdes i naturen (Tordsson, 2006). Metoden blev i 60'erne og 70'erne udviklet af Nils Faarlund og andre friluftsvejledere (Sookermany &amp; Eriksen, 2007)  og  ved  Trantjern  seminaret  i  1979  blev den i dokumentet 'Krav til vejledere i friluftsliv'  gjort  til  norm  for  vejledning  i  friluftsliv (For-Ut, 1979).  Vejledningspædagogikken og den tilknyttede metode er med stor succes blevet  benyttet  i  mange  år.  Det  et  således  grundlæggende de samme vejledningsprincipper fra Trantjern, der anvendes på friluftslivsstudiet i Bø  i  1991  (Telemark  Distrikthøgskole,  1991), som  Atle  Tellnæs  skriver  om  i  1994  (Tellnes, 1994) og som Tordsson benytter i 'Perspektiver på  friluftslivets  pædagogik'  (Tordsson,  2006). Det er ligeledes i store træk den samme pædagogiske metode, friluftsuddannelserne, universiteterne,  mange højskoler og efterskoler i Danmark i dag benytter.

Disse oplevede ligheder mellem disse ekspeditioner  og  friluftslivspædagogikken  har  sammen med min generelle interesse for ekspeditioner og behovet for at forstå forskellige friluftskulturer inspireret  mig  til  at  se  nærmere  på  ekspeditionen som undersøgelsesmetode.

Spørgsmålene,  der  i  denne  artikel  forfølges er:

- a)    Hvad  er  det  særlige  ved  ekspeditionen som metode?
- b)    Hvilke erkendelsesprocesser er der i spil?
- c)    Hvordan kan den anvendes i praksis?

Ekspeditioner og ture i kajak, kano og i traditionelle smakkejoller i Helnæsbugten og det Sydfynske øhav udgør sammen med ekspeditionslitteratur  den  empiriske  ballast  for  at  udvikle 'Ekspeditionen som undersøgelsesmetode'. Jeg har været af sted alene, med studerende og med forskningskollegaer  fra  Danmark  og  udlandet, på små og større ekspeditioner i Helnæsbugten og i det sydfynske øhav.

AF JAKOB HAAHR

Jeg har sammen med forskningsgruppen 'Rum  og  bevægelse'  på  Institut  for  Idræt  og Biomekanik på Syddansk Universitet været på en mindre ekspedition i Helnæsbugten, hvor der blev sat særlig fokus på metoden. Empiri, samtaler  og  diskussioner  fra  disse  ekspeditioner  har bidraget til at forstå og teste ekspeditionsmetoden.  Efterfølgende  har  denne  gruppe  og  siden kollegaer fra Aarhus Universitet været med til at reflektere over metoden og dens praktiske anvendelsesmuligheder.

Jeg har i mine undersøgelser anvendt friluftslivet som ramme for mine ekspeditioner.

## EKSPEDITION OG VEJLEDNING I FRILUFTSLIV

Ekspeditionen og ekspeditionen som metode er ikke nyere dato. Carsten Niebuhr tog på den store  arabiske  ekspedition  i  1761-67,  og  Kaptajn Thomas Jepsen Sødring var på den første danske sydhavsekspedition i 1839 (Holbech, 1841). Det er heller ikke nyt at tage på ekspedition i egen kultur, således viste Achton Friis, da han rejste rundt på øerne, der siden blev til værket 'De Danskes øer', at man sagtens kan foretage en  ekspedition  i  sit  eget  land.  Siden  har  bl.a. Jørgen  Flindt  Pedersen  og  Erland  Porsmose med skibet Rylen taget på videnskabelige rejser  i  det  Sydfynske  øhav  (Pedersen,  2011).  På

trods af ekspeditionens mange år på bagen, så er der ikke i ekspeditionslitteraturen noget litteratur,  der  for  alvor  udfolder  ekspeditionens metodiske  egenskaber  og  som  giver  indsigt  i dens  erkendelseskvaliteter  og  konkrete  virkemidler.

Vejledningspædagogikken, der udgør en vigtig gren af friluftspædagogikken, kan imidlertid hjælpe på os på vej til dybere forståelse for ekspeditionen som metode. Den kan give indsigt til at forstå, hvorfor og hvordan vi via ekspeditionen kan indsamle empiri, der ikke kan erhverves  ad  anden  vej.  Vejledningspædagogikken bygger på en antagelse af, at der igennem friluftsudøvelse, udfordringer og ophold i naturen etableres et erkendelsesrum, der baner vej for integreret  læring  og  forskellige  former  for  erkendelse (Tordsson, 2006). I vejledningspædagogikken er sanserne central for læring og indsigt, og  denne  vej  til  erkendelse  er  lige  så  betydningsfuld som den abstrakte tænkning.

På samme måde forholder det sig på en ekspedition.  Her  arbejder  forskeren  med  en  række menneskelige, integrerede erkendelsesveje. Der sanses, der skelnes, der anes. Han eller hun tager imod, føler på kroppen, lever sig ind i, forstår, fortolker, sættes på prøve og udlever og erfarer i konkret handling.

## EKSPEDITIONEN OG METODEN

Smakkejollen fyldes med proviant, telt, førstehjælpsudstyr, kort og dagbøger. Sejlene sættes og  jollen  stævner  ud.  Den  lille  ekspeditionsgruppe  tager  på  ekspedition  i  Helnæsbugten med det formål at undersøge friluftlivsudøvelsen  ved  bugtens  campingpladser  på  marinaen Faldsled på fiskelejet ved Nabben og hos kitesurferne ved Langøre inderst i bugten.

Hvad kendetegner en ekspedition ind i egen kultur? Og hvordan erkendes der?

I følge den danske ordbog er en ekspedition: 'en  længere  rejse  til  et  uudforsket  område,  f.eks. med  videnskabeligt  eller  militært  formål' (Gyldendal, 2015). Det centrale i definitionen er, at man er på tur over længere tid, og at der undersøges noget, der er uudforsket. På ovennævnte ekspedition varede rejsen fire dage, og den havde til hensigt at udforske friluftskulturer i Helnæsbugten.

En  ekspedition  har  et  mål,  der  systematisk forfølges,  og  derfor  er  de  fleste  ekspeditioner bygget op omkring følgende fem faser:

- 1)    Målsætning
- 2)    Planlægning
- 3)    Ekspedition
- 4)    Databearbejdning og analyse
- 5)    Formidling

På en ekspedition tages afsæt i en undren. Ekspeditionslederen og evt. ekspeditionsholdet undrer sig over noget, de gerne vil undersøge nærmere. Disse overvejelser udløser spørgsmål, og der skabes på baggrund af litteratursøgning en problemformulering  og  eventuelt  en  hypotese. På denne baggrund undersøges, hvilken teori og metode, der skal anvendes, hvorefter der udarbejdes et undersøgelsesdesign. De metodeværktøjer og det teoriapparat, der anvendes, er bestemt  af  det  eller  de  spørgsmål,  forskeren  vil undersøge.  Så  langt  ligner  en  ekspedition  en hvilken som helst anden akademisk undersøgelse. På samme måde minder planlægning, databearbejdning,  analyse  og  formidling  også  om andre projekter, hvorfor der ikke dvæles mere ved disse punkter her. Det er selve rejsen - ekspeditionen  -  der  er  dens  særkende.  På  denne finder et kulturmøde sted, der erkendes på flere planer og der indhentes empiri.

For at kulturmødet og forskellige former for erkendelse  kan  finde  sted,  skal  der  også  være nogle  grundlæggende  rammer  på  plads.  Disse rammer udgør selve rejsen (ekspeditionen), som foregår over tid, i et landskab og som regel fra et givet fartøj. Bevægelsen, gruppen og det enkle liv,  der  leves  undervejs,  er  også  vigtigt  for  en ekspedition.

Ekspeditionen  som  metode  er  en  empirisk metode, der anvendes til kulturanalyse og som har  til  formål  at  skabe  ny  erkendelse. Ved  at være  af  sted  på  en  ekspedition  i  længere  tid

(f.eks. i en kano, kajak, sejlbåd eller til fods) og ved at være i landskabet og tæt på det der forskes i, skabes et kulturmøde, der giver ekspeditionsgruppen mulighed for opmærksomhed, refleksion og diskussion. Derved bliver det muligt for forskeren eller forskerholdet at komme tæt på en given problemstilling, anskue den fra forskellige perspektiver, og ad den vej tilegne sig ny viden.

Model 1: En ekspedition er en videnskabelig rejse, hvor der etableres et kulturmøde. De grundlæggende forhold ved en ekspedition omhandler rammerne, perspektiverne og forskellige erkendelsesformer. Rammerne udgør forudsætningen for at ekspeditionen og kulturmødet kan finde sted. De tre forskellige perspektiver etableres som en konsekvens af ekspeditionen og kulturmødet. Forskellige former for erkendelse opstår som følge af kulturmødet, ekspeditionen, rammerne og de anlagte perspektiver.

## KULTURMØDET OG FORSKELLIGE PERSPEKTIVER

Kulturmødet danner rammer om en række måder at indhente viden på, og gør desuden forskeren eller forskerholder i stand til:

- 1)    at distancere sig fra sin egen kultur.
- 2)    at komme tæt på den kultur, der undersøges
- 3)    at gøre sig fremmed over for den kultur, der undersøges.

## Distance til egen kultur

Fritjoff Nansen (1861-1930) kan hjælpe os til at forstå  betydningen  af  at  få  sig  egen  kultur  på afstand.  I  en  tale  til  den  norske  ungdom  siger den norske diplomat, opdagelsesrejsende og videnskabsmand:

La os tænke os et væsen utenfor vor klode som  sitter  og  ser  ned  paa  os  i  en  kikkert. Hvad faar han se? Nogen smaa dyr, som lever paa overflaten av denne kloden, og som for en stor del har klumpet sig sammen i nogen  kasser,  som  staar  i  rækker  og  rad  paa forskjellige steder. I disse kassene lever de mesteparten av døgnet. Saa smetter de ut av en, piler avsted langs de trange mellemrummene mellem kassene for saa at smette ind i en ny. Det er de en stund, saa ut og saa tilbake til den første igjen. Og inde i disse kassene og i rummene mellem dem tilbringer de omtrent hele sit liv (Nansen, 1942, s. 578).

## Og han fortsætter:

Naar  nu  disse  kassemenneskene  skal  søke adspredelse og nye indtryk, så var det vel rimelig de søkte bort fra dette livet og ind dit, hvor de oprindelig hører hjemme: den store frie natur (Nansen, 1942, s. 578).

Dette citat rummer både et perspektiv, en mindre analyse og en kritisk vurdering af datidens moderne mennesker og deres livsførelse.

Ved at forestille sig et væsen uden for kloden, der kigger ned på jorden, sætter Fridtjof Nansen  perspektiv  på  menneskenes  liv.  Dette  væsen, der kigger på kloden udefra, kunne ligeså godt  være  Nansen  selv.  Nansen  har  med  sine ekspeditioner ud i verden fået det norske hverdagsliv på distance. Derude har en stor verden åbnet sig for ham. Men som det kommer til udtryk i talen, sætter denne tale også perspektiv på livet hjemme, som han anskuer med nye øjne.

Ved  at  være  på  ekspedition  skabes  en  kontrast  og  et  perspektiv,  ikke  kun  til  den  kultur der undersøges, men også til den kultur vi kommer fra.

På en ekspedition tager man af sted alene eller i en lille forskningsgruppe, færdes i landskabet, har et fagligt fokus og lever det enkle liv. Ved at leve det enkle liv skabes kontrasten til hverdagen og hverdagens bekvemmeligheder. Ekspeditionslivet er væsentlig forskelligt fra hverdagslivet. Vi befinder os i tæt kontakt med naturen, vi forflytter os og ser verden fra nye perspektiver og er i en anden tidslomme og rytme.

## Om at være fremmed

På  ekspeditionen  handler  det  ikke  kun  om  at komme tæt på den kultur, som man vil undersøge.  Det  handler  også  om  at  gøre  sig  fremmed  i forhold til den selvsamme. I etnologien anvender man begrebet 'estrangement'. Estrangement er : 'a cognitive state where the natural attitude 'thinking as usual' is suspended and the ethnographer is forced to see sets of activities in (supposedly) 'social facts' (Gobo, 2008, s. 148-149).

Det er vigtigt at se den kultur, man undersøger fra forskellige perspektiver. Forskeren påtager sig det hverv, som Schultz kalder 'the atti- tude  of  the  stranger '  (Schuetz,  1944,  s.  507). Fordelen ved at være fremmed er, at det som de hjemmevante tager for givet, ser vi med andre øjne. Forskeren skal være opmærksom på de detaljer, der for andre er banale eller irrelevante. Hensigten er at få adgang til de underliggende strukturer i kulturen.

Det  er  imidlertid  vanskeligt  at  suspendere den naturlige attitude og opnå ' stranger'attituden. Det er her ekspeditionen (og i vores tilfælde friluftslivet) kan komme os til hjælp. Da vi kom roende ind mod campingpladsen i Bøjden efter at have overnattet i Damsbo skov, følte vi vitterligt, at vi var fremmede, der kom til ukendt land. Og dette på trods af at afstanden til mit eget hjem var under 20 kilometer. Igennem det at  tage  på  tur  opstår  muligheden  for  at  skabe distance til både den kultur forskeren kommer fra, og den som forskeren ønsker at undersøge, og herved etableres muligheden for at se verden med 'andre' øjne.

## KULTURMØDET OG OM AT KOMME TÆT PÅ

Det handler imidlertid ikke kun om at gøre sig fremmed. Ekspeditionen som metode bygger på en erkendelse af, at vigtig kundskab knytter sig til  situationen  og  stedet.  Det  kulturmøde,  der etableres igennem udøvelse af friluftsliv, er derfor helt centralt. Det handler om at komme tæt på kulturen, opleve nærhed, intimitet, detaljerigdom og nuancer (Tordsson, 2010).

I forbindelse med mit projekt var jeg interesseret i at vide, hvilket forhold landmanden Preben fra Rørmosegård på Helnæs havde til naturen,  og  hvordan  han  brugte  den  i  praksis.  Jeg havde forberedt nogle spørgsmål, som jeg stillede ved kaffebordet hos Preben og Jette. Men det skulle vise sig, at mine spørgsmål var for overfladiske  -  jeg  havde  ikke  nok  indsigt  til  at  stille dybe spørgsmål. Det var først, da vi kom ud i terrænet og gik forbi rørmosen og kom ned til havet, at der i mere end en forstand åbnede sig et større univers. Her ude kunne Preben fortælle, så jeg kunne forstå og fortællingerne blev flere, konkrete, nærværende og større. Med rørmosen i ryggen og Helnæsbugten foran os, spurgte jeg ind til jagten, og Preben fortalte, at han førhen kunne skyde en del troldænder og bjergænder ud for Rørmosegård i Nørrefjorden, men at fuglene nu ikke så ofte trækker der. Så nu ror han derimod  i  jagtsæsonen  ud  til  området  mellem Helnæs og Illum ø for at skyde edderfugle. Han viste mig, hvor og hvordan lokkeænderne skulle placeres, og hvordan vejr og vindforhold spiller ind . 'Det er en charme at få lagt lokkeænderne rigtig ud, at se om man kan lokke de levende ænder til eller ej' , fortalte Preben. Han viste, hvordan han gjorde, og så gik vi ned til fjorden, hvor han havde fået gravet en sø. Søen er helt ny, og han har fået  tilladelse  til  at  grave  den  med  formål  at trække noget vildt til. Han pegede ud over vandet mod Tjørnhoved 'derude ligger en grund Rønnen' ,  fortalte  han.  Her  mødtes  man førhen ude på isen - slog hul i den og stangede ål. Siden vandrede vi rundt i bakkerne, og jeg så vildtageren.  Igennem  denne  vandring  i  landskabet  erhvervede jeg nye kundskaber om friluftsliv, kultur og natur. Jeg havde ikke de fjerneste anelser om det, Preben viste og fortalte mig, da vi sad inde  ved  kaffebordet.  Derfor  kunne  jeg  ikke spørge ind til det, men igennem at færdes i landskabet og lytte til Preben fik jeg ny indsigt.

Ekspeditionen som metode er et direkte møde med den konkrete verden. Der er ingen abstrakte definitioner, der skaber et filter og begrænser vores  forskningsfelt.  Tværtimod  mødes  forskeren eller forskerne af direkte indtryk. Der er farver, stemninger og æstetiske kvaliteter.

RAMMER FOR EKSPEDITIONEN OG KULTURMØDET En ekspedition bygger på nogle grundlæggende rammer, der også er forudsætningen for at etablere et kulturmøde. Ekspeditionsudøveren eller ekspeditionsholdet skal være af sted i længere tid i kultur- eller naturlandskabet. Han, hun eller  holdet  lever  afsondret  fra  hverdagslivet  (f. eks.  igennem  at  leve  det  enkle  friluftsliv),  og ekspeditionen er som regel i bevægelse, hvilket i praksis betyder, at det videnskabelige perspektiv flyttes.

Model 2: Rammer for kulturmødet

## Forskningsgruppen

Det har en stor betydning, at man er flere på en ekspedition. Forskningsgruppen planlægger ekspeditionen, sætter mål, vælger vej og lytter til hinandens ønsker i fællesskab. Undervejs gør den observationer som nedfældes. Der tilegnes viden  i  fællesskab  og  erfaringer  deles.  Det  er flere øjne, der observerer, og derved ser ekspeditionsholdet flere ting. Men ekspeditionsholdet ser også de samme ting, som imidlertid kan opfattes forskelligt. På en ekspedition diskuteres der  ofte,  hvad  der  bliver  iagttaget  og  hørt,  og der udveksles på den baggrund erfaringer, betragtninger, fortolkninger og synspunkter. Virkeligheden belyses derfor fra forskellige perspektiver,  der  reflekteres,  og  der  finder  gensidig læring sted.

## Tid

Inden  for  vejledningspædagogikken  er  det  af stor betydning at være afsted over længere tid (Ydegaard, 2005). Denne betragtning knyttet til vejledning i friluftsliv kan overføres til ekspeditionen  som  metode.  Såfremt  kulturmødet  skal have dybde, er det vigtigt, at ekspeditionsholdet er af sted i længere tid, og at ekspeditionen foregår i landskabet. Ved at være længe af sted skabes nye rammer og nye perspektiver for indlevelse.  Det  kræver  tid  at  omstille  sig,  og  det kræver tid at indleve sig i en given kultur. En ekspedition er ligeledes kendetegnet ved, at der både er rammer og tid til refleksion og erkendelse. Der skal også være tid til at opdage, forfølge spontane mål, møde nye mennesker og forfølge nye ideer. Derfor er den ikke skemalagte tid og omstillingstid vigtig i ekspeditionen som metode.

## Fartøjet og bevægelsen

Jeg  benyttede  både  smakkejollen,  kanoen,  kajakken, cyklen og apostlenes heste i forbindelse med mit projekt. Det fartøj, man benytter på en ekspedition, har flere funktioner. Bevægelse er et  vigtigt  nøgleord  i  den  forskningsproces,  der har friluftslivet som ramme. Når vi er på ekspedition,  flytter  vi  os. Vi  bevæger  os  fra  sted  til sted. Forskningsobjektet, hvad enten det er bør- nene,  campingpladsen eller fiskelejet,  der  er  i fokus, forandrer sig og kan betragtes forskelligt alt afhængig af, hvor vi befinder os. Det at flytte sig, bevæge sig af sted igennem vandet, overnatte på forskellige pladser, er også at ændre perspektiv - det er at se virkeligheden fra nye vinkler. På den måde kan friluftslivet og bevægelsen være med til at nuancere vores opfattelser.

På mine ture oplevede jeg, at det fartøj, der fungerede  bedst  til  at  komme  i  kontakt  med folk,  var  smakkejollen.  Smakkejollen  har,  ligesom i øvrigt kanoen og kajakken, den fordel, at den kan gå til land næsten overalt. Dernæst er smakkejollen  hjemmehørende i Helnæsbugten og det Sydfynske øhav. Når jeg gik i land, oplevede  jeg  en  særlig  venlighed.  Folk  kom  mig  i møde  og  ville  som  regel  gerne  snakke,  netop fordi jeg kom sejlende i et lokalt fartøj. Fartøjet fungerede med andre ord som mægler og hjalp til  med  at  etablere  dybe  samtaler.  Hvad  enten jeg lagde til hos fritidsfiskerne eller på marinaen,  eller  på  campingpladsen,  oplevede  jeg,  at det  ikke  var  noget  problem  at  komme  i  snak med folk.

Desuden er smakkejollen med til at etablere endnu et perspektiv. I gennem det at sejle i et kulturfartøj, der har eksisteret i Helnæsbugten i  mange  hundrede  år,  opstod  der  både  hos  de grupper jeg havde med på tur og hos mig selv en historisk indlevelse i smakkekulturen, som konstruktivt kunne benyttes i kulturmødet og kulturanalysen (Haahr, 2005).

## ERKENDELSE PÅ FLERE NIVEAUER

Ekspeditionen og kulturmødet danner rammer om det, der kan kaldes den situerede erkendelse (Tordsson, 2006). Denne erkendelse rummer, alt afhængig af intentionen og situationen, flere former for erkendelse. Vi kan skelne mellem erfaringserkendelse,  erkendelse  via  en  mester, kundskab  knyttet  til  handling,  erkendelse  på tværs i forskerholdet og erkendelse som følge af refleksion. De forskellige erkendelsesformer er ikke adskilt fra hinanden med vandtætte skotter. I praksis griber de ind i hinanden.

## Erfaringserkendelse og kundskab via kroppen

Jeg oplevede på mine ekspeditioner, at ville jeg forstå jollesejleren, fritidsfiskeren eller kitesurferen og deres færdsel på vandet, så var det en fordel at udøve aktiviteten. Jeg oplevede, at det at bruge fartøjet var en forudsætning for, at jeg kunne indleve mig i kulturen på et dybere plan.

Såfremt vi skal forstå smakke- og træbådskulturen er det ikke nok at læse om smakkejollen. Det er heller ikke nok at betragte den på vandet. Hvis vi skal forstå smakkesejleren, smakkejollen og det landskab, vi færdes i, må vi sejle i jollen og gerne over længere tid. Derved får vi tid til, på såvel det ubevidste som det bevidste plan,  at  indleve  os  i  smakkekulturen  (Haahr, 2005). Det, at vi udøver aktiviteten, skaber erkendelse. Vi fokuserer alle vores sanser på fænomenet, og vi gør det over længere tid. Der er altså tale om en fænomenologisk og hermeneutisk tilgang, hvor erfaringslæren og erfaringsrefleksionen har en stor betydning.

## Erfaringsrefleksion

Erfaringslæren handler ikke blot om at gøre erfaringer. For Dewey (1997) er erfaringslære ikke kun et spørgsmål om 'learning by doing.' Det er vigtigt, at der på baggrund af eksperimenterer og erhvervede erfaringer, også reflekteres. Dewey opererer med erfaringer i et passivt og et aktivt  element.  Han  gør  opmærksom  på,  at  vi gør os mange erfaringer, men det er først, når vi reflekterer over vores erfaringer, når vi opererer aktivt med dem, at vi finder ud af, hvordan tingenen hænger sammen.

Da jeg var på ekspedition med forskerteamet fra Syddansk Universitet, gik vi i Helnæsbugten i land ved Faldsled havn, hvor blandt andet lystsejlerne holder til. Her inddelte vi os i mindre grupper og på baggrund af Henning Eichbergs konfigurationsanalysemodel (Eichberg, 2001; Mindegaard, Andkjær, &amp; Svendsen, 2014), foretog vi en kulturanalyse af marinaen, og det liv der udspillede sig der. Vi observerede de samme ting, men gjorde forskellige iagttagelser og nedfældede forskellige optegnelser i vores logbøger. Vi  diskuterede  iagttagelser  i  de  enkelte  grupper, og om aftenen omkring bålet diskuterede vi og reflekterede over vores iagttagelser. Vi diskuterede det, vi havde set og oplevet i fællesskab, og på den måde blev der lagt brikker til et fælles  puslespil.  Disse  diskussioner  og  denne  bevidstgørelsesproces var meget  værdifuld.  Vi lærte af hinanden. Der var tale om vidensdeling. Diskussionerne gav mig dybere indsigt og gjorde mig i stand til at stille nye spørgsmål. Men det  hjalp  mig  også  til  at  stille  spørgsmålstegn ved mine egne teser, da disse blev udfordret i gruppen. På den måde blev vigtige brikker lagt i bestræbelserne på at kortlægge kulturmønstre, der kunne øge indsigt i havnekulturen.

Man kan sige, at i ekspeditionen som metode foregår  der  en  kollektiv  erkendelsesproces  på baggrund af fælles observation, fælles diskussion og refleksion. Den ikke tilrettelagte tid er i denne sammenhæng også vigtig. Mellqvist, Gustavsson og Gunnarsson skriver:

A true dialogue might emerge when people are invited to participate in projects that extend over time and so allow space for difficult things as well as the unexpected. (Mellqvist,  Gustavsson,  &amp;  Gunnarsson,  2012,  s. 218).

## Erkendelse via mester

Erkendelse via mesteren er en anden erkendelsesvej. Jeg oplevede i Helnæsbugten, at for at få indgående indsigt i de forskellige friluftskulturer,  måtte  jeg  også  tilegne  mig  kompetencer, som fiskeren, kajakroeren og sejleren var i besiddelse af. Jeg blev klar over, at kun igennem at udøve friluftskulturen ville jeg være i stand til at stille de rigtige spørgsmål og dermed få indsigt. Men jeg indså også, at det ikke er nok blot at gøre sig erfaringer. Det var ikke nok at sætte sig ud i båden og se, prøve og fejle fra distancen. Jeg opdagede, at når jeg indgik i en form for mesterlærerelation, blev udbyttet langt bedre. Der var kundskabs- og kulturbærere, som var i besiddelse  af  den  kundskab,  jeg  var  interesseret  i. Kundskabsoverførslen  i  en  mesterlærerelation er  særdeles  effektiv.  Det  er  integreret  læring, hvor sprog og handling går hånd i hånd. Lærlingen imiterer, han eller hun ser, prøver og fejler under kyndig vejledning. Derfor er det ofte på en ekspedition en ambition for forskeren eller forskerholdet at indgå i en mesterlære relation til fiskeren, kitesurferne eller kajakroeren, der mestrer den givne aktivitet.

## EKSPEDITIONEN SOM METODE - DISKUSSION, PERSPEKTIV, FORDELE OG ULEMPER

Ekspeditionen som metode er en måde at opleve, erfare og erkende verden på, som står i kontrast til andre måder at indhente viden på. Mange videnskabelige traditioner tager afsæt i abstrakte definitioner og sætter fokus på delelementer, der herefter skal kobles til en helhed. I ekspeditionen som metode forholder det sig omvendt. Her er fokus på den konkrete verden, på helheden før delen, og der etableres et direkte møde med det, der forskes i. Ekspeditionen som metode egner sig derfor til at undersøge konkrete  forhold  og  komplekse  sammenhænge.  I  mit projekt blev den således brugt til at forstå kitesurferne,  fritidsfiskerne  og  lystsejlerne  i  Helnæsbugten og deres indbyrdes relationer Den har mange lighedstræk med etnologiske metoder. Dens særkende er imidlertid ekspeditionen,  som  rummer  en  videnskabelige  rejse, etablerede rammer og forskellige perspektiver, der etableres som følge heraf, og som er forudsætningen for at skabe det frugtbare kulturmøde, der igen fører til erkendelse.

Der er imidlertid også ulemper ved metoden. For det første er den tidskrævende, og det kan være vanskeligt at indhente systematisk og repræsentativ  information.  Disse  fejlkilder  overvindes delvis ved at være længe i felten.

Ekspeditionen  som  metode  er  en  vej  til  at tage på ekspedition ind i egen kultur. Den er her afprøvet igennem det at undersøge friluftskulturer, men den kan sagtens anvendes til at undersøge  mange  andre  kulturformer.  Man  kan eksempelvis forestille sig et forskerhold, der i et skib tager rundt til Danmarks havne med henblik på at undersøge forskellige kulturer. Det er da også det, Erland Porsmose gør, når han med skibet Rylen er på ekspedition i det sydfynske øhav.

Ekspeditionen som metode rummer endnu et perspektiv,  der  ikke  skal  underkendes.  Thor Heyerdal, Knud Rasmussen og Fritjoff Nansen fik  i  kraft  af  deres  ekspeditioner  videnskaben ud af elfenbenstårnet. Grunden til at vi kender til  dem  og  deres  forskning,  hænger  i  høj  grad sammen med deres eventyr. Fritjof Nansen blev forbillede og rollemodel for mange nordmænd, og Nansens bedrifter fik stor betydning for den norske friluftstradition og det nordiske friluftsliv (Breivik, 1991). Tordsson skriver:

Friluftslivets stærke position i Norge har historiske og idehistoriske årsager. I udviklin- gen  af  det  moderne  Norge  er  friluftslivet således  blevet  tildelt  en  rolle  i  landets  sociale projekter. Mens man i andre lande aktivt må begrunde og legitimere friluftslivet, er det i Norge nærmest en fælles opfattelse at friluftslivet er godt for alt og aldrig kan skade (Tordsson B. , 2005, s. 11).

Fritjoff  Nansen  kan  i  høj  grad  tage  æren  for denne udvikling. Nansens ekspeditioner i kombination med hans tanker om det enkle liv i naturen, betydning af at være selvhjulpen og klare sig selv og respekten for naturen (Nansen, 1942) har inspireret mange mennesker til at udøve friluftsliv.

Ovenstående er i denne sammenhæng interessant, fordi afsættet for at udvikle ekspeditionen som metode netop er at undersøge muligheder og begrænsninger for friluftsliv. Igennem det at tage på ekspeditioner skaber Nansen opmærksomhed, interesse og lyst til at udøve friluftsliv.

Ekspeditionen som metode er en alsidig forskningsmetode, hvor der tilegnes viden med krop, sanser, tanker og følelser integreret. Ud fra ekspeditionen og primære oplevelser er det intentionen  at  skabe  en  sammenhængende  indsigt, erkendelse og forståelse.  Det  er  således  en  induktiv forskningsvej.

## REFERENCER

Breivik,  G.  (1991).  Debatten  om  friluftslivets grundlag. Tidsskrift for idræt (3) .

Dewey, J. (1997). Erfarenthet och tänkande. I J. Dewey, Demokrati och utbilding. Göteborg: Daidalos AB.

Eichberg, H. (2001). Thinking contradictions. Towards  a  methodology  of  configurational  analysis, or: How to reconstruct the societal significa- tion of movement culture and sport. I K. Dietrich, How Societies Create Movement Culture and Sport. (s.  10-23  (14  sider)).  University  of  Copenhagen:IfI.

For-Ut.  (1979).  Krav  til  vegledere  i  friluftsliv. Mestre fjellet (29) .

Gobo,  G.  (2008). Doing  Ethnography. Bologna: SAGE Publications .

Gyldendal. (2015). Ekspedition .  Hentede 3. september 2015 fra Den store danske: http://www. denstoredanske.dk/Sprog,\_religion\_og\_filosofi/ Sprog/Fremmedord/e-ek/ekspedition

Holbech, J. (1841). Kaptajn Thomas Sødrings dagbog. København.

Haahr,  J.  (2005).  Friluftslivet  og  den  levende kulturformidling. I S. Andkjær (Red.), Friluftsliv under  forandring (s.  117-133).  Gylling:  Forlaget Bavnebanke.

Mellqvist, H., Gustavsson, R., &amp; Gunnarsson, A. (2012).  Using  the  Connoisseur  Method  during the  introductory  phase  of  landscape  Planing and  Management. Urban  Forestry  &amp;  Urbaning Greening .

Mindegaard, P., Andkjær, S., &amp; Svendsen, A. M. (Red.). (2014). Bevægelser og kropskulturelle mønstre. Odense: Syddansk Universitetsforlag.

Nansen,  F.  (juni  1942).  Friluftsliv  (1921).  I  A. Winsnes (Red.), Nansens Røst. Artikler og taler av Fridtjof Nansen 1908-1930 (s. 576-580). Nationaltrykkeriet: Jacob Dybwads Forlag.

Pedersen, J. F. (2011). Gensyn med de danskes øer I-III. Kerteminde.

Polanyi, M. (2009). The Tacit Dimension. University of Chicago Press.

Schuetz, A. (1944). The stranger: An essay in social psychology. American Journal of Sociology , s. 499-507.

Sookermany, A., &amp; Eriksen, J. (2007). Veglederen - et festskrift til Nils Faarlund. Oslo: GAN Aschehoug.

Telemark  Distrikthøgskole.  (1991). Fagplan  for valgretning/årsstudium friluftsliv1991-92. Bø i Telemark: Telemark Distrikthøgskole.

Tellnes, A. (1994). Friluftsliv som metode til at ændre holdning og livsstil. I L. Emmelin (Red.), Nordisk  seminar  om  friluftslivsforskning. Nordplan .

Tordsson, B. (2005). Hvad er frilufsliv godt for? - Værdier i og legitimering af friluftsliv i historisk perspektiv. I S. Andkjær (Red.), Friluftsliv under forandring - en antologi om fremtidens friluftsliv (s. 11-32). Gylling: Forlaget Bavnebanke.

Tordsson,  B.  (2006). Perspektiv  på  friluftslivets pædagogik. Haderslev: CVU Sønderjylland.

Tordsson,  B.  (2010). Friluftsliv,  kultur  og  samfunn. Oslo: Høyskoleforlaget.

Ydegaard, T. (2005). Fremtidens vejlederbegreb. I Friluftsliv  under  forandring. Gylling:  Forlaget Bavnebanke.