100 års eventyrlig fortælling
Forfattere: Lisa Korsbek
Tidsskrift: kok (1995-11-27)

## Lisa Korsbek

## 100 års eventyrlig fortælling

Psykoanalysen mellem videnskab og kunst.

I det arabiske eventyr Tusind og Nat findes en grundlzggende historie. Det er den om sultanens begaer, som på grund af et ustyrligt raseri over hustruens utroskab er blevet et perverteret  sadistisk begzr, der gang på gang får ham til at beordre halshugning om morgenen af den elskerinde, han har om natten. Byen er i rzdsel og sorg og tØmmes gennem tre år for unge jomfruer.

Oven på denne historie lzgges 1001 andre historier, formet af et håb om at kunne helbrede den ut@jlede  og destruktive karakter af den forste »virkelige« historie. Ved hjzlp af Scheherezades fortzllinger spindes sultanens begzr og forstyrrede folelser ind i fortaellingens kzde og bliver rekonstitueret i en narrativ bearbejdning over tusind og én  nat, til sultanen endelig kan betragtes som helbredt og erotisk normal. Alle de 1001 »fiktive« historier synes at have kureret den grundlzggende ene og »virkelige« historie, og da sultanen derefter ikke kan halshugge Scheherezade, som foruden at have formidlet mildhed, glzde og empati også har skznket ham tre horn, brydes det gentagne og destruktive monster. Et nyt og mere konstruktivt livskapitel kan begynde, og det begynder bl.a. med en nedskrivning af alt -»fra begyndelsen til enden og uden at udelade den mindste enkelthed«' -hvad der var hzndt den forvandlede sultan i sit samvzr med Scheherezade, således at fortzllingen, både den ene store og alle de tillobende små, kan udgives og spredes.

I år er det ganske vist ikke tusind, men przcis hundrede år siden, at Sigmund Freud sammen med wienerkollegaen Josef Breuer udgav en helt anden, omend med Tusind og En Nat beslzgtet fortzlling om fortzllingens betydning, nemlig Studien iiber Hysterie -det vzrk, der blev indledningen til psykoanalysens konstituering i teori og praksis.

Vzrket blev ikke vel modtaget i hverken de lzgevidenskabelige eller viktoriansk przgede borgerkredse, og der skulle gå mere end tretten år, for oplaget på 800 eksemplarer havde solgt nok til at der i  1909  kunne trykkes endnu et oplag. I modsztning til Freuds DI-ommetydning, der udkom i år 1900, er vzrket aldrig blevet bredt populzrt, og der eksisterer den dag idag ingen fordanskning af det. Alligevel er det det vzrk, som det er kutyme at datere psykoanalysens f ~ d s e l til, og som Freud selv skulle notere det i forordet til andet oplag af  vzrket, findes der ingen bedre indgang for den, der interesserer sig for psykoanalysens udvikling, end at begynde med Studien uber Hysterie.

## FortEllingen som det barende princip

I  Studien fra 1895 findes flere af de indsigter, Freud senere har udviklet og systematiseret, i mere end kimform. Det gzlder den psykiske indfaldsvinkel til lidelser, der hidtil overvejende var blevet betragtet som organiske, f.eks. som anatomiske eller funktionelle zndringer i nervesystemet, eller som udtryk for arvelige belastninger (degeneration). Det gzlder tanken, om at der bag menneskets manifeste sjzleliv findes et skjult, ubevidst, liv, og det gælder erfaringen af, at dette ubevidste liv har egne processer og en egen betydning for helhedsforståelsen af et menneske.

Sidst, men ikke mindst, gzlder det selve behandlingsrnetoden. I stedet for de dengang populzre og anerkendte, men på lzngere sigt ret virkningsl~se midler som bade, massage og elektroterapi, ofte kombineret med ordineringen af dizter og hvile på sanatorier, er det i St~ldien, at Freud f ~ r s t e gang anlzgger den analytiske og kommunikative tilgang til en behandling af flere psykopatologiske tilstande. Hvilket f ~ r s t og fremmest vil sige af den hysteri, der kunne ytre sig kropsligt som f.eks. lammelser, krampeanfald og blindhed, og psykisk som spaltninger og hallucinationer, samt af de angstneuroser, der havde taget et invaliderende omfang.

Omend på dette tidspunkt forbundet med et teknisk greb, hvis suggestive karakter Freud snart skulle tage afstand fra, nemlig med den såkaldte trykprocedure, der bestod i at placere et eller flere tryk på panden af patienten, når associations- og verbaliseringsprocessen gik i stå, er det, der må betegnes som psykoanalysens f~rste sigte og fortjeneste -nemlig at vzre en talemetode til behandling, en terapeutisk procedure, hvis bzrende princip er fortzllingen -en allerede eksisterende praksis i Studien. Og det er en specifik grund til at Studien må betegnes som det vzrk, der markerer psykoanalysens fodsel.

Allerede i tilknytning til de fire sygehistorier, som Freud fremstiller i Studien, bemzrker han, at det på en ejendommelig måde berorer ham, der ikke oprindelig er psykoterapeut, men neuropatolog, at de sygehistorier, som han skriver, minder ham om noveller og derved så at sige mangler videnskabelighedens seri@se  stempel. Han tilf~jer, at han dog trester sig med den tanke, at det klart nok snarere skyldes emnets art end hans egen tilb~jelighed.~

At tanken var ham foruroligende, var der grund nok til. Psykoanalysen var suspekt allerede i sit udgangspunkt, og efter sigende skulle den på Freuds tid kendte og biologisk orienterede psykiater R. Krafft-Ebing som en respons på

en forelzsning, Freud holdt i Wien året efter udgivelsen af Studien, fra sin solide plads i stolen sarkastisk have udtalt, at det hele mindede ham om en videnskabelig eventyrhistorie. Hvilket bestemt ikke var positivt ment.'

Det er muligt, at Freud i dag ville have moret sig over et sådant syn på psykoanalysen, for helt uden eventyr og historie, forstået som fortzlling, kan den ikke siges at vzre i sin behandlingsmæssige praksis. Som terapeutisk metode er psykoanalysen f ~ r s t og fremmest sproglig og hermeneutisk, og som alle sproglige hermeneutikker indeholder den sprogets mytiske og derfor også eventyrlige/fantasmatiske symboler og strukturer til en formidling af menneskets indre liv. Som i Tusind og En Nat er det i fortz1lingen;at  forvandlingen

kan finde sted.

## Anna O.  S fortding

patient i psykoanalysens historie os om på

Dette minder ikke mindst den f~rste en szrlig indsigtsfuld måde.

Anna O., som hun kaldes, var Josef Breuers patient i perioden 1880-  1882 hvori hendes historie ud-

og direkte anst~dssten til udformningen af Studien, gor den forste og af Breuer eneste affattede sygehistorie.

Foruden kropslige symptomer som bl.a. lammelser, f~lelsesl~shed og synsforstyrrelser, led Anna O. af angst og voldsomme affektudbrud, af derealisationsoplevelser (ikke at kunne genkende sine omgivelser) og af en psykisk spaltning, der i nogle perioder var så udtalt, at der var tale om en direkte sekundzr bevidsthedstilstand. Derudover var hun både sprogligt forstyrret og hallucineret. Behandlingen af hende var uszdvanlig allerede i sit metodiske arrangement, idet dette ikke som ellers i Izgevidenskabens praksis blev defineret af  den behandlende Izge, Josef Breuer, men af patienten -Anna 0.  selv.

Anna 0.  ville nemlig fortzlle historier, eventyrhistorier.  Smukke og sorgmodige historier, der som udgangspunkt eller midtpunkt hyppigt havde en scene, hvor en pige sidder ængstelig ved sengen hos en syg.

Tydeligvis var disse historier dermed formet af den konkrete situation, som dannede den umiddelbare optakt til Anna O.'s  psykiske sygdoms begyndelse og senere forvlerring, nemlig plejningen af den doende fader. Men Breuer noterer sig herudover, at de for det forste mindede om H.C. Andersens tableauagtige Billedbog uden Billeder og antageligt også blev dannet med denne som monster, og for det andet at hendes beretninger, kombineret med hans egen empatiske lytten, havde en umiskendelig terapeutisk effekt. De dage, hvor hun således ikke var i stand til at berette nogen historie, udeblev også en mere rolig og sammenhxngende tilstand, og den fqlgende dag måtte hun berette to histo- rier for at fremkalde en bedring.

Denne fremgangsmåde, der f ~ r s t tilfzldigt blev foranlediget af Anna O.'s behov for at fortzlle, blev derefter, parallelt med at Breuer opdager den helende betydning af den sproglige fortzlling, såvel for den gradvise oplosning af hendes symptomer som for opdagelsen og bearbejdningen af de traumer, f@lelser og fantasier, som lå bag tilstanden, systematiseret i et direkte frellesarbejde mellem patient og behandler. Kombineret med hypnose var den hovedingrediensen igennem alle de atten måneder, som behandlingen varede. Og Anna O., der som en del af sin sygdom i en lang periode ikke kunne tale tysk og derfor istedet talte engelsk, navngav selv metoden med henholdsvis det humoristisk-billedlige  xhimney-sweeping« (skorstensfejning) og det mere alvorlige vtalking c ~ r e « . ~

Fra behandlingen af Anna O.'s lidelse, der blev diagnosticeret som en neurose af hysteriform karakter, men som ofte var tzt på et psykotisk sarnmenbrud, og som sandsynligvis, på baggrund af bl.a. den alvorlige spaltning og den voldsomme angst, kombineret med impulser, sprogforstyrrelser og derealisationsoplevelser, ville blive diagnosticeret som en grznsepsykose i dag," til Freuds psykoanalyse, således som den udviklede sig i de folgende årtier, går en direkte linie. Vzgten bliver i hojere og hojere grad lagt på det talte ord som patientens aktive fremstilling og bearbejdning af sin egen lidelse. I den forste af  de fem forelzsninger, hvormed Freud i 1909 på Clark University introducerede psykoanalysen for et amerikansk publikum, indleder Freud med at sige, at hvis nogen enkelt person kan siges at have zren for at have kaldt psykoanalysen til live, er det ikke Freud selv, men Josef Breuer, der var den forste, der lzrte at anvende denne metode på en hysterisk patient. Og med denne inetode mente han talemetoden, anvendt i forhold til Anna

At behandlingen af Anna O. i sin udgang dog alligevel ikke var helt så eventyrlig lykkelig, som Breuers egen beretning i Studien lader os vide, har senere forskning berettet.'  Ikke mindst Freud selv  måtte senere tage stzrk afstand fra den dramatiske afslutning, som den terapeutiske  relation synes at have fået. Ikke nok med at Breuer var blevet en ydre lytter i forhold til Anna O.'s sproglige omformning af tragisk materiale, han var også via hendes intense overforing blevet en integreret del af historien. Efter sigende endog i en sådan grad, at hun i sin fantasi -og formodentlig med Breuer som fantaseret fader -tilsyneladende var blevet gravid og derefter, på tidspunktet for behandlingens sidste samtale, »fodte« for ~jnene af ham. I mere end én  forstand betegner historien psykoanalysens undfangelse. Men betydningen af den folelsesmzssige og ofte infantilt determinerede involvering mellem patient og behandler, som i Freuds udformning af den psykoanalytiske behandlingsteknik skulle kaldes overfØring og modoverf~ring, og hvoraf i hvert fald patientens overfering skulle vise sig at vzre et helt uundvzrligt element af behandlingen, var endnu uklarlagte fznomener. Over for en manifestation af denne art måtte Breuer derfor stik imod enhver senere psykoanalytisk etik tage sin gode hat og flygte. Kort efter fik Anna O. et tilbagefald  og blev indlagt på et hospital  i Schweiz. Som hendes fremtid formede sig, er der imidlertid en del, der tyder på, at arbejdet med Breuer dog ikke havde vzret uden gevinst. For hundrede år siden og omkring det samme år, som Studien udkom, påbegyndte Bertha Pappenheim, som hendes sande navn var, at engagere sig dybt og succesrigt i et socialt arbejde, der bl.a. sigtede mod at forbedre forholdene for born og kvinder og for samfundets udstodte, og som bl.a. ferte til, at hun efterhånden blev en af Tysklands kendte socialarbejdere.

## Med narrationen som middel

Hvor sagnon~spunden psykoanalysens historie om Anna 0.  end er, er den ligesom historien om den arabiske sultan en historie om fortzllingens kurative betydning. Fortzllingen, som vi kender den fra myten, fra folkeeventyret, fra romanen og fra vores daglige kommunikation, hvor de enkelte begivenheder i beretningens diskurs spindes ind i sammenhzngende historier til gavn og glzde for både lyttcren og fortzlleren selv. I de sidste årtier er dette narrative aspekt af psykoanalysen kommet mere i fokus end nogensinde. Det er blevet klart i den psykoanalytiske selvforståelse, at netop fortzllingens sproglige diskurs, kombineret med patientens overforing som den drivkraft, der medvirker til at skabe fort~llingen, er psykoanalysens terapeutiske kerne.

Freud var selv klar over det og gjorde endog fortzllingens form til et diagnostisk direktiv. I forbindelse med nedskrivning af  sin f ~ r s t e behandlingshistorie, Bruchstiick einer Hysterie-Analyse, udgivet i 1905 og bedre kendt under navnet »Dora-analysen«, fortzller Freud, at han i konfrontation med en patient, der til behandling  var overgivet ham af en kollega, som havde stillet diagnosen hysteri, bad denne patient berette sin egen historie. Kendetegnende for de psykisk syge, heninder ikke mindst hysterikeren, var det karakteristiske, at de på grund af amnesier og lakunzre erindringer i det hele taget, dvs. aspekter af det, som Freud allerede i Studien henferer til fortrzngningens mekanisme, der i sin patologiske og efterfelgende symptomatiske udformning kommer i stand på et ubearbejdet konfliktuelt grundlag (ikke enhver fortrzngning er som bekendt patologisk, den kan  tvzrtimod vzre sund  og nedvendig), manglede evnen til at fremstille deres egen livshistorie på en sarnrnenhzngende måde. Den patient, som Freud fik henvist, var udmzrket i stand til dette, og Freud konkluderede deraf, at der ikke kunne vzere tale om et tilfzlde af hy- steri, men om organisk betingede problemer, der krzvede en helt anden undersØgelse og behandling, hvilket viste sig at vEre korrekt.'

Som den amerikanske litteraturprofessor Peter Brooks formulerer det, er den implicitte antagelse hos Freud fglgende: »Mens sana in fabula ~ a n a « . ~ Psykisk sundhed er en sammenhzngende historie, psykisk sygdom er en ufuldstzndig eller desorganiseret historie.

Men selv om det narrative fznomen i praksis altså syntes at vzre et redskab, som Freud faktisk gjorde brug af på mere end ét  plan, ofrede han ikke mange artikler på emnet. Dets nuvidenskabelige« karakter var foruroligende for en teori og praksis, der lige siden sit tilblivelsestidspunkt var udsat for den storste kritik fra videnskabeligt hold og havde stort besvzr med at blive anerkendt. FØrst i de senere år, på et tidspunkt hvor psykoanalysen for lzngst er internationalt etableret, genoptager Freud eksplicit sp~rgsmålet om narrationens betydning for den psykoanalytiske behandling. I 1937, i hans sidste decideret behandlingsorienterede artikel, lancerer han mere officielt det famose og kontroversielle konstruktionsbegreb, som en nzrl~sning af Freud dog vil vide, at han i praksis lznge har opereret med.

Allerede i forordet til »Dora-analysen« ses det, hvordan Freud, idet han står over for analysens ufuldstzndighed efter at Dora alt for tidligt har afbrudt behandlingen, ser sig n~dsaget  il ikke blot at sammenligne det foreliggende tydningsarbejde med arkzologens udgravningsarbejde, men til dette -omend stadig inden for deri anvendte arkzologiske metafor -f ~ j e r en ny dimension, der ikke blot består i at tyde og rekonstruere, men også i at konstruere :

»Mine analytiske resultaters ufuldstzndighed  levnede mig ingen anden mulighed end at f ~ l g e eksemplet fra de forskere, der har den lykke at bringe de uvurderlige omend odelagte oldtidslevninger frem i lyset efter deres lange begravelse. Jeg har suppleret det ufuldst~ndige efter de bedste monstre, jeg kender til, men som en samvittighedsfuld arkzolog har jeg i intet tilfzlde f o r s ~ m t at angive det punkt, hvor min konstruktion lregger noget til det autentiske materiale.«1°

## Psykoanalysens narrative konstruktioner

Det er oin sådanne konstruktioner i det psykoanalytiske arbejde, der består i narrativt at tilfoje, belyse og forklare det, som mangler i patientens historie, og derved opnå en meningsfuld og logisk fortzllemzssig sammenhzng i de disparate dele, at Freud vier sin artikel fra  1937. Meget betegnende bzrer artiklen titlen »Konstruktionen in der Analyse«, men forskellen til Dora-analysen, der aldrig blev en vellykket konstruktion, i hvert fald ikke for patienten selv,"  er, at vzgten -ideelt set -ikke ligger på analytikerens nachtraglich producerede monolog i en konfrontation med en ufuldstzndig analyse, men på behandlingens nutidige og dialogiske karakter. Det vil sige på fortællingen, som den frembringes/konstrueres  i det gzldende analytiske arbejde mellem patient og behandler i en dialektisk bevægelse. Freud skriver:

»Det Ønskede er et tilforladeligt og i alle vzsentlige dele fuldstzndigt billede af patientens glemte leveår. Her bliver  vi imidlertid mindet om, at det analytiske arbejde består af to helt forskellige dele, at det foregår på to adskilte scener og udspiller  sig mellem to personer med hver sin opgave.. . .Analytikeren har ikke oplevet og ikke fortrzngt noget af det, som det kommer an på; det kan ikke være hans opgave at erindre noget. Hvad er hans opgave så?  Han skal gztte eller rettere sagt konstruere det glemte ud fra dc tegn, som det eftcrlader. Hvordan, hvornår og med hvilke belysninger han meddeler den analyserede sine konstruktioner, det er det, der etablerer  forbindelsen  mellem hans andel og den analyseredes.«'?

I  samme artikel beretter Freud så om, hvordan det ikke altid lykkes for disse konstruktioner at bane sig vej til patientens faktiske erindring, dvs. til det, som han kalder den materielle sandhed, men samtidig om, hvordan den fortlobende analyses etablering af konstruktioner medvirker til at skabe en »historisk« eller narrativ sandhed, »der terapeutisk yder det samme som en genvunden erindring«.

Med andre ord: En fortzlling, som ikke eksisterer forud for behandlingen, men som produceres i selve behandlingen i en konstant vekselvirkning mellem analysand og analytiker, hvorved der bliver to fortzllere og to lyttere i en fzlles diskurs, kan som logiske og sammenhzngende plots virke på samme måde. De kan få realitetsvzrdi for patienten og derved overbevise, forandre og helbrede. Vi synes at vzre langt fra videnskabens verificerbare område. Vi synes at vzre i trolddommens -eller i kunstens -szregne zone.

## Narrativiseringen af psykoanalysens  metapsykologi

Hvordan dettc konstruercndc, dette Scheherezadelignende, aspekt af den psykoanalytiske behandling skal forståes, har optaget flere psykoanalytikere, og hos nogle har forståelsen udmontet sig i en ekstrem narrativisering af ikke bare de enkelte og individuelle behandlinger, men af hele det psykoanalytiske  be- grebsapparat, dets metapsykologi.

Roy Schafer, professor i psykologi og psykiatri, argumenterer på meget overbevisende måde for den ztiologisk-narrative karakter af alle de data og strukturer, som psykoanalysen  fremholder som empiriske. Det vil sige, de er mytologisk funderede -og kulturel1 nØdvendige -fortolkninger i et metaforisk sprog, som med tid har etablcret sig selv i en så logisk, narrativ sammenhaengende og dcrfor kraftfuld form, at de, omend fejlagtigt, bliver forstået som overensstenimendc med virkeligheden,

IfØlge Schafer anvendte Freud iszr to narrative strukturer. For det f ~ r s t e den (darwinistiske) om mcnneskebarnet som et dyr, også kendt under betegnelsen id'et, der ender med at blive tzmmet i den ontogenetiske og fylogenetiske udvikling i en overensstemmelse med civilisationen. Og for det andet den (newtonske) om psyken som en maskine, der i begyndelsen drives af organismens instinktuelle drifter, men derefter -også i l ~ b e t af udviklingen -installerer andre mekanismer, der rnuligg~r andre og mere avancerede operationer, eks. sublimering. Disse strukturer er ikke materielt fundne og verificerbare kendsgerninger (og deri kan Schafer jo have ret), men narrativt skabte forestillinger (og det er sp@rgsmålet,  om den fØrste grangiveligt korrektive påstand autoniatisk giver denne anden påstand både absolut ret og forrang), der derefier er blevet determinerende for vores såkaldt materielle virkelighed:

»Far from being secondary narratives about data, these structures provide primary narratives that establish what is to count as data. Once installed as leading narrative structures, they are laken as certain in order to develop coherent account of lives and technical practices.«14

Et enkelt lille, oniend sclvfØlgelig meget lille og derfor nzsten irrelevant, s p ~ r g s m å l forbliver tilbage:  Hvorfor og hvordan opstår sådanne narrative strukturer. Af hvad'? Af intet. Eller måske af mennesket. Måske af menneskets både ubevidste og bevidste psykiske funktionsmåde? Eller hvordan går det mon for sig, at vi mennesker foi-t~ller og fortzller, konstant sprogligg~r os selv i fortl~bende metaforiske beretninger, uden egentlig at have rioget at fortzlle fra og om. Med mindre fortzllinger måske har noget med os selv at gØre i vort sampil med den omgivcnde verden, dvs. noget med en sakaldt virkelighed at @re. Med andre ord: Har noget med en eller anden materiel sandhed at gØre. En meget gammel historie om hØnen og zgget. Maske de kom samtidig?

## Med narrationen som 1n6l

Den amerikanske psykoanalytiker Donald P. Spence udgav i 1982 bogen Nurrative Tnrth and Historicul Trutlz. Meaning and Interpretation in Psychoanalysis. Ligesom Schafer forkaster Spence Freuds arkzologiske metafor, dvs. ideen om at psykoanalysen -såvel i den enkelte terapeutiske behandling som i den samlede metapsykologi -udgraver en allerede eksisterende historie fra fortiden. I stedet for Freuds begreb o n ~ materiel sandhed, bruger Spence udtrykket historisk sandhed, mens Freuds begreb om historisk sandhed (der er den sandhed, behandlingen  sprogligt konstruerer i sit forl~b, og som har eflekt uden at den kan verificeres af nogen genvunden erindring, dvs. af den materielle sandhed) synes at vtere indeholdt i det, som Spence kalder narrativ sandhed.

Spence rendyrker det, som  jeg i denne artikel kalder psykoanalysens Scheherezadelignende element, i en så udprzget grad, at Scheherezade så at sige narrativt kan behandle en fortidig historie uden at have nogen forbindelse til den overhovedet, hverken strukturelt eller indholdsmzssigt eller på anden måde -analogisk, hoiilologisk, emotionelt eller metaforisk. Spence hzvder, at konstruktioner i den psykoanalytiske proces ikke er virkningsfulde på grund af deres forbindelse til den faktiske fortid, men på grund af deres retoriske appel, dvs. alene ved det faktum, at de -som Freud også konstaterede det -på grund af deres narrative sammenhzng har en både fascinerende og overbevisende karakter: ~Conviction emerges, because the fit is good, not because we have necessarily made contact with the past.«"

I henhold til Spence sker der i en psykoanalytisk behandling det, at én  historie, den potentielt materielle, udskiftes med en narrativ historie, der derefter bliver den virkelige sandhed. Og denne udskiftning sker tilsyneladende mere eller mindre uproblematisk, idet den ikke er determineret af ilogen virkelighed (den materielle sandhed), som modsztter sig udskiftningen. Da slet ikke hvis historien -den narrative -er god.

Spence mener ganske enkelt, at de narrative strukturer besidder en s i   stor fleksibilitet, at et nzsten hvilket  som helst indhold kan indszttes i dem, hvorfor både deres begyndelse og slutning kan gå i utallige mulige og vidt forskellige retninger. I det perspektiv har den materielle sandhed intet at sige. Konstruktioner, som de skabes i den psykoanalytiske fortzlling, skaber ikke blot virkeligheden, de bliver virkeligheden, og i Spences forståelse bliver de det ved den frivillige tilsidestettelse af mistro, som også digteren har i sin skabelse, og som for Spence abenbart ikke implicerer nogen virkelighed overhovedet. 1 stedet kalder han den virkelighed, som analysand og analytiker etablerer, for en zestetisk oplevelse og bemzrker om denne: »What migth be called it's »beauty« need have no necessary relation to its »truth««.16  Ikke engang i kunstens skgnne forsgg på at bearbejde eller, for at bruge et kleiniansk udtryk, reparere et tab af en (fortidig og virkelig) virkelighed (af f.eks intrapsykisk karakter), ligger en sandhed. Som man måske ellers kunne have kaldt den historiske, ja  materielle, sandhed om det uundgåelige tab, det er at blive menneske, hvilket ikke mindst vil sige at indgå i sprogets differentierende orden.

## Oveggringens drivkraft  for fort~llingens  itales~ttelse

I en sådan ekstrem narrativisering synes selv narrationen og den mletiske erfaring at miste enhver forbindelse til virkeligheden, hvad enten denne virkelighed (fantasi er som bekendt også en art virkelighed) så er af indre eller ydre art, og Spence har efter min mening både ret og uret.

Han har ret i det, der skulle være en kritik af Freud, men ret beset blot er en gentagelse af Freud, nemlig at den narrative sandhed besidder en terapeutisk vzrdi i det, at den virker, og han har ret i, at den narrative historie bliver den virkelige. Men samtidig har han efter min mening forladt lige p r ~ c i s den psykoanalytiske -og fortzllem~ssige -arena, som etablerer denne narrative historie. Vi taler om overf~ringens og modoverfØringeris  stzrkt drivende k r ~ f t e r for den historie, som psykoanalysen sprogligt etablerer i sin dialektiske diskurs mellem analysand og analytiker. Vi taler om de to adskilte scener, som Freud påpegede, og som i denne dialektiske diskurs væves ind i hinanden og skaber det semiotiske og stzrkt ffilclscsladede fortzllingens rum, som narrativt er i stand til at kurere den grundlæggende og empirisk set uigenkaldelige oprindelige historie, der er uigenkaldelig alene ved det, at vi har sprogliggjort os selv. Fortalt, gen- og omfortalt os selv for os selv og for hinanden i en konstant proces, hvorfor fortiden altid er en zndret fortid, men ikke desto mindre en fortid. Vi taler om det, der virker, og hvorfor det virker. På sultanen som på Anna O. Vi taler om det, der indeholder både bonen og ægget, omend på en måde, så de ikke allid kan sondres skarpt fra hinanden, og det er netop det, der undertiden er pointen.

En anden og med Spence samtidig psykoanalytiker har fat i kvaliteten af den psykoanalytiske proces p5 en måde, som ikke er så sort-hvid, at enten er sandheden narrativ, og s5 eksisterer den materielle sandhed knap nok, eller også eksisterer den materielle sandhed, men så halshugges den i det mindste med den virkningsfulde narrative.

H.W. Loewald er i den psykoanalytiske litteratur en vzsentlig figur i sin betoning af den terapeutiske relation. Fra at vure en monologisk tale om fortiden, udgor den en dialogisk deltagelse i nutiden. Behandleren er i Loewalds perspektiv ikke blot en ydre lytter, men en indre og aktuel deltager i den fortrelling, som patienten skaber. Ganske som vi så det i Anna O.'s relation til Breuer, trreder analytikeren -om denne så vil det eller ej -altid ind på anaIysandens fantasmatiske scene. Dette var også Freud ganske klar over, hans forståelse for overfgringen som en forudsretning  for behandling var formuleret i en klar forståelse for n~dvendigheden af at udspille de infantilt determinerede monstre, fantasier og konflikter på en aktuel fØlelsesmressig scene i forhold til en aktuel person, nemlig analytikeren.

Men dertil kommer Loewalds syn på psykoanalysens behandlingsmressige side som en kunst, der ikke, som tilfreldet hos f.eks. Spence, er et syn, der tildeler den restetiske  oplevelse vrerdi i alene det faktum, at den er restetisk, men også fordi det aestetiske  har det med at rumme sandheder. Om ikke andet, så sandheden om det, der reelt og fantasmatisk er tabt, og som derfor kun kan genkaldes bearbejdende, forskudt, symbolsk og -restetisk.

I Loewalds mere nuancerede forståelse konstrueres virkeligheden, den materielle, i den psykoanalytiske behandling langt fra i en overensstemmelse med sin egen originale version, for en sådan version er altid en aendret version og derfor altid uoversrettelig  og uigenkaldelig. Men den er alligevel betingende til stede for at der overhovedet kan fortrelles -den er en slags drivkraft for patientens iscenesrettelse af sig selv og historien. En iscenesrettelse,  som ikke mindst foregår i overforingen, samtidig med at overforingen kan anskues som det energetiske og fantasmatiske grundlag, hvorpå der kan fortrelles. De fantasier, som analysanden iscenesretter i sin overf~ring i forholdet til en konkret nutid og en konkret anden, psykoanalytikeren, skal i henhold til Loewald f ~ r s t og fremmest modtages og deltages i. Analysandens fantasier, således som de manifesterer sig i forholdet til analytikeren, indgår dermed i en dialektik med nutiden, og den nutid, der bl.a. er reprresenteret af analytikeren, således som denne virkelig og fantaseret er i henhold til analysandens overf~ring, virker derefter tilbage på analysanden. Herved skabes et imaginrert spil mellem analysand og analytiker i overfgringen og modoverf~ringens f~lelsesmressige rum, og det er i dette spil og i dette klima, at den virkningsfulde fortrelling, der ikke er at forstå som enten materiel eller narrativ, men snarere som et samspil inden for disse områder, bliver til. Og ikke mindst virker. På både fortid, nutid og fremtid.

»We deal with the task of a reciprocal transposition«, skriver Loewald.17 Fortid og nutid, fantasi og virkelighed, indre og ydre, virker gensidigt ind på hinanden i skabelsen af fortrellingen, og derved har Loewald placeret talebehandlingen i det rum, der er kunstens, men kunsten selv placerer han ikke i et udelukkende imaginzrt eller fantasmatisk rum, men netop også i dialektikken mellem fantasi og virkelighed og mellem indre og ydre. For Loewald ligger patologiens kerne og problematik ikke så meget i enten en forstyrret fantasieller virkelighedsopfattelse  (hvor psykotikeren firkantet set kunne placeres under sidste, kan tvangsneurotikeren,  der har det med at finde enhver fantasi uvirkelig, omend selvf~lgelig lige så forenklende set, placeres under det fØrste), men i selve kontakten mellem fantasi og virkelighed. Og det er den kontakt, som behandlingen forsoger at genskabe. For idet denne kontakt genskabes, skabes også grundlaget for zndringer af både fantasien og virkeligheden. Ændringer, der sker via fortzllingens fortlobende etablering, idet fortzllingen (og fortzllinger ofle, maske som regel?) selv bliver til/konstrueres i netop det (virkelige) Øjeblik, vi krydser og befinder os inden for området mellem fantasien og virkeligheden og mellem det indre og det ydre. Uden at nogle af disse områder imidlertid kan kaldes uvirkelige. Af  samme grund udgor overf~ringsneurosen, dvs. den neurose, der etableres som en konsekvens af behandlingen, og som betegner en transformeret og derfor i Freuds formulering »artificiel«18 udgave af den oprindelige neurose, i Loewalds perspektiv ikke blot et mellemland mellem sygdom og sundhed, men en overgangs- og overfØringstilstand mellem fantasi og virkelighed. Vi er, som Loewald også selv gØr opmzrksom på, i nzrheden af Winnicotts tredie område.

## Illusionen og det mellemliggende område

Psykoanalytikeren D.W. Winnicotts berdmte formuleringer omkring det tredie onuåde -det potentielle eller det mellemliggende område, som han også kalder det -er iszr blevet videreudviklet af franskmanden André Green. Greens psykoana!ytiske  beskzftigelse ined kunsten og kunstneriske beskzftigelse med psykoanalysen,  betegner desuden en virksomhed, der i sig selv er en bevidst placering i det tredie område -dvs. i dialektikken mellem fantasi og virkelighed og mellem indre og ydre. Eller mellem videnskab og kunst, det objektive og det subjektive, som fordi de er områder, der gensidigt betinger og virker ind på hinanden, ikke lader sig enkelt bestemme som enten objektive eller subjektive.

Winnicotts hypotese om et tredie område, fremsat fØrste gang i 1951,1y er ideen om, at der i barnets udvikling fra total afhzngighed til begyndende individuation etableres et mellemliggende område, hvor barnet på en og samme tid er sammensmeltet med og adskilt fra moderen. Dette områdes eksistens kommer ikke mindst til syne i barnets etablering af de såkaldte overgangsfznomener, dvs. fznomener, som relaterer sig til både noget ydre (eksenlpelvis moderens bryst) og til noget indre (barnets fantasi) uden at deres identitet som enten ydre eller indre kan bestemmes af barnet. De kan vzre barnets fØr- ste anvendelse af hånden til at tage en ydre genstand, eksempelvis en del af et lagen, i munden, ogleller dets forste anvendelse af  bestemte t~jstykker. Det kan også vzre et objekt, eksempelvis en bamse, der får en central betydning for barnet, og i dette sidstnævnte tilfaelde taler vi da om direkte overgangsobjekter. Det vil sige objekter, der set fra barnets perspektiv opleves som både en del af og adskilt fra det selv, og som derfor i sig selv udgor et mellemliggende område mellem jeg og ikke-jeg, indre og ydre, fantasi og realitet, uden at det imidlertid kan lokaliseres afgorende til enten det ene eller det andet område. Det er i stedet både-og, og det er deri, at dets værdi ligger. Såvel for barnets aktuelle udvikling som for dets videre evne til at udvikle sig i en dialog med både det indre og det ydre.

Winnicott kalder det også illusionens område, fordi den illusion, som barnet har og desuden skal have, er illusionen om at have skabt det, der opdages. Det er m.a.o. en illusion om at det, der er forskelligt fra det selv (overgangsobjektet opdages udenfor) ogsi er lig med det selv (overgangsobjektet skabes indefra). Ved hjzlp af illusionen i det mellemliggende område mellem fantasi og virkelighed skabes en konstant bearbejdende bro, som bl.a. gor, at modet med den faktiske og n~dvendigt desillusionerende virkelighed kan klares gradvist og uden for stor krznkelse. Der er tale om fundamentet for et senere positivt og emotionelt sundt forhold til sig selv og andre. Og der er tale om grundlaget for kreativitet. Winnicotts ideer om det potentielle rum er således ikke bare fikseret til et bestemt tidspunkt i subjektets udvikling, men udstrzkkes til at gzlde alle de omrider, der ikke kan defineres som enten ydre eller indre, enten fantasi eller virkelighed, men kommer i stand i en dialektik imellem disse områder. Han spreder det mellemliggende område ud over det kulturelle område og hzvder, at såfremt dette område er etableret og evnes anvendt, kan det genopleves og »bevares livet igennem i den intense oplevelsesmåde, der er forbundet med kunst, religion, fantaserende livsudfoldelse og med kreativt videnskabeligt  arbejde&lt;&lt;.2o

For Winnicott er det mellemliggende område forst og fremmest et kreativt legeområde, men legen selv er på ingen måde det modsatte af alvor eller virkelighed. Leg er en kreativ bearbejdning i netop forbindelsen mellem indre og ydre, fantasi og virkelighed. Det er derfor også inden for dette område, at den mest konstruktive psykoanalytiske dialog finder sted: »Hvis terapeuten ikke kan lege, er han ikke egnet til sit arbejde«, skriver Winnicott meget k ~ n t a n t . ~ ' Legen i området mellem det indre og det ydre gores til det arkaiske fundament for skabelse, og skabelsen mellem det indre og det ydre gores til fundamentet for identitet og udvikling. I menneskets forhold til sig selv og i dets forhold til andre. På grundlag heraf hzvder Winnicott endvidere, at psykoanalysen er blevet udviklet som en »h@.jst specialiseret måde at lege på«.22 Det er skam både virkeligt og alvorligt ment, og det er desuden her, psykoanalytikeren André  Green bl.a. har mere at fØje til den psykoanalytiske fortzlling.

## Den psykoanalytiske fortelling  i et mellemliggende omriide

Med en eksplicit reference til Winnicott, placerer André  Green psykoanalysens tilblivelse og fortsatte udvikling -både  hvad angår den »lille« fortzlling i  den enkelte og individuelle behandling og den »store« fortzlling i den samlede metapsykologi -i dette potentielle ~mriide.~' I modsztning til Spence, er det for Green langt fra det samme som at hzvde, at sandheden er en ren fiktiv eller rent konstrueret storrelse. Mens Spence mener, at fortolkninger og konstruktioner i den psykoanalytiske proces er virkningsfulde, ikke på grund af deres forbindelse til en materiel sandhed, til den faktiske fortid, men på grund af  deres retoriske appel, har den sandhed, som psykoanalysen skaber i sin fortaelling, i henhold til Green en homologisk eller metaforisk forbindelse til fortiden. Konstruktionen er i f ~ l g e Green »aldrig fri«.24

Dette skyldes ikke mindst overferingen og ttiodoverf~ringens processer, som er det, der i  afgerende grad medvirker  til at skabe konstruktionen. I den enkelte psykoanalytiske terapi producerer analysanden gennem overferingen sin egen dobbeltgznger, dvs. et slags kommunikativt sidestykke til det, der foregår inden i ham af både intt-apsykisk og interpersonel karakter, determineret af både fortid og nutid. Og denne »double«25  henlzgges til det kommunikative rum mellem analysand og analytiker.

Dette er der for så vidt intet nyt i. Det nye er, at Greens fortzlling om den psykoanalytiske fortzlling er en viderefortzlling. Også analytikeren producerer gennem sin overfering (n1odoverfØring)  en slags dobbelt-gznger, der defineres som et sidestykke til den effekt, som analysandens overferingsmzttede kommunikation, dvs. analysandens dobbeltgznger, har på ham. Konsekvensen er, at kommunikationen mellem analysand og analytiker er et objekt, der er skabt af  to dele, hvoraf disse dele begge er en fordobling af sin egen »oprindelige delc. Konsekvensen er yderligere, at det analytiske objekt hverken er at lokalisere til enten analysanden eller analytikeren, og heller ikke til enten det indre (for analysanden eller analytikeren) eller det ydre, men til et sted imellem analysand og analytiker, indre og ydre. Nemlig til »the meeting of these two comrnunications in the potential space which lies between them.«26

Med andre ord skabes der et via overforingen og modoverf@ringen,  som altid er i gang, illusionzrt tredie felt inellem analysand og analytiker i den symbolske diskurs, som allerede sprogligg~relsen i sig selv skaber. Og dette om- råde svarer i Greens forståelse fuldstzndig til Winnicotts overgangsobjekter og deres lokalisering i et mellemliggende område mellem indre og ydre, fan- tasi og virkelighed.

I  sig selv kan også overforingen, der i Greens forståelse ikke betegner en absolut reproduktion af fortiden som den virkelig var, men snarere er subjektets forskydende og fordoblende fremstilling af sig selv i et bevzgeligt samspil med andre både fortidige og nutidige objekter, herunder analytikeren, efter min mening anskues som en dynamik, der bevzger sig inden for dette tredie eller mellemliggende område mellem fantasi og virkelighed og indre og ydre. En overfØring er altid en overf~ring i forhold til noget (en anden). Den er pr. definition interpersonel. I sin elablering tager den derfor både det indre (fantasien, fØlelsen, fortiden) og det ydre (analytikeren og nutiden) i betragtning og kan alene af den grund ikke bestemmes som udelukkende udsprunget af det indre. Den er ganske vist ubevidst (i forhold til det indre), men ikke blind i forhold til det ydre, for i  så fald taler vi ikke lzngere om overf~ring, men snarere om psykotisk fusion. Den forbinder tværtimod det indre og det ydre på en måde, som implicerer både lighed og forskel til både det (oprindelige eller fortidige) indre og det (konkrete) ydre. Analysanden kan f.eks. overfore en reaktion på analytikeren, som oprindeligt var en reaktion forbundet med et tidligere samspil med moderen.  men analytikeren er stadig ikke moderen. Der overfØres enten en lighed med en forskel eller en forskel med en lighed, såfremt vi  stadig skal tale om overfØring og ikke om psykotisk sammenblanding. Og set sådan befinder overforingens dynamik sig allerede i en dialektik mellem det indre og det ydre, hvorfor den i en psykoanalytisk behandling netop også er det grundlag, hvorpå der, som Loewald anskuer det, kan skabes kurative zndringer af subjektets forhold til både det indre og det ydre. Såvel i virkeligheden som i fantasien.

Alt dette betyder, at sandheden i den psykoanalytiske fortzlling ikke er en objektiv sandhed. Den er ikke en forudeksisterende og komplet mening, som blot venter på at blive afdzkket (den arkzologiske metafor). Men lige så lidt er den en blot arbitrzr og opfundet mening eller sandhed, der kun er til som en nzrmest fiktiv stØrrelse. I stedet er den et mode mellem det subjektive og det objektive i en konstant overf~ringsmzttet dialektik mellem subjekt(er)  og objekt(er). Den er en potentiel sandhed i et dynamisk og kreativt område mellem fantasi og virkelighed, fortid og nutid, indre og ydre. Den befinder i nzrmest samme område som sandheden om barnets overgangsobjekter gØr det. Nemlig i et område, hvor sandheden opdages, idet den skabes. Og omvendt: Hvor sandheden skabes, idet den opdages.

Området kalder Green et altid potentielt og provisorisk område »to symbolization  which is always begun and never finished«."  En analyse kan sag- tens blive uendelig. Men den kan også afsluttes, og den afsluttes mest naturligt der, hvor den oprindelige eller virkelige historie er spundet ind i en fiktiv eller narrativ historie i skabelsen af en slags tredie diskurs og fortzlling, som i  sig selv hverken kan eller skal lokaliseres til enten virkelighed eller fantasi og slet ikke defineres som enten materiel eller narrativ, men som i sig selv -og deri ligger bl.a. dens kurative vzrdi -har gentableret det essentielt vigtige mellemområde mellem indre og ydre og mellem fantasi og virkelighed på en måde, hvor det på en og samme tid forbindes og holdes adskilt. Der, hvor mennesket i Winnicotts forståelse elsker, lever og fortceller. Som Green formulerer det:

»Når en patient afslutter sin analyse, er det ikke blot, når han har »internaliseret~ det analytiske samspil, men også når han kan tage det potentielle rum med sig for at rekonstituere det i den ydre verden, gennem kulturel oplevelse, gennem sublimering og, mere bredt, gennem muligheden for at danne par eller (lad os hellere sige) for at forene sig med andred8

Som i Tusind og En nat er det, når kontakten til livet og andre mennesker, ikke mere halshugges, men genoprettes i vores evne til at fortzlle -om os selv og hinanden for os selv og hinanden -i en anerkendelse af at livet ligger i de'ts fortszttelse, og dets fortszttelse ligger i dets dialogiske, udvekslende og berettende karakter mellem fantasi og virkelighed.

Siden psykoanalysens f ~ r s t e fortzlling blev fortalt, og derefter både genfortalt og omfortalt, er vi gennem disse hundrede år ikke blevet mindre fantasifulde, men af den grund heller ikke mere fiktive. Sygdomme forbliver imidlertid og findes ofte der, hvor fortzllingen, uden l ~ f t e   ller håb om naturlig fortszttelse, hvorfor den må blive unaturlig, dvs. symptomatisk, er blevet brudt. Lad os derfor slutte, hvor vi begyndte, nemlig i en slutning, der er en begyndelse, som implicerer en fortszttelse. I hvert fald i henhold til fortzllingen:

»Oh Scl-ieherezade,  hvor denne historie er herlig og vidunderlig! Du har beriget mig med kundskab, du Izrde og veltalende kvinde, ladet mig se begivenheder, som hzndte for andre end mig, og lzrt mig opinzrksomt at tznke over ord fra svundne tiders konger og folkeslag, samt hvad der hzndte dem af uszdvanlige og forunderlige ting, eller blot ting som fortjente overvejelse. Visselig går jeg nu, efter at have lyttet til dig i disse tusind og 6n nztter, herfra med en sjzl, der er dybt forvandlet, opfyldt af glzde og lykke ved at leve.«29

## Noter

1. Tusind og En Nats eventyr, p$ dansk ved Mogens Boisen, i udvalg ved Sven Holm, Kbh. 1991, s. 358.
2.  Freud, S./  Breuer, J.: Studien uber Hysterie. Vierte unveranderte Auflage, Leipzig und Wien 1922, (org. 1885) p.  140.
3.  Jones, Ernest (1953-57): Sigmund Freud. Life and Work, vol.  1,  London  1972, p. 289.
4.  Freud. S./ Breuer, J. op.cit., p. 23.
5.  For en nutidig diskussion af  Anna O.'s sygdom henvises til Rosenbaum, M. &amp; Muroff, M. (ed.): Annu O. Fourteen Contemporaty Reinterpretations, London, 1984.
6.  Freud, S.: »Uber Psychoanalyse. Funf Vorlesungen.« (org. 1909) In: Gesammelte Werke, bd. VIII. Frankfurt a.M., p. 3.

Andre steder i Freuds skrifter finder vi  imidlertid en mere distanceret holdning til Breuers metode, hvor den i  stedet for at blive anskuet som en i  positiv  forstand forgrenger til psykoanalysen mere negativt valoriseret bliver betragtet som et (primitivt) forstadium, fordi den egentlige psykoanalyse  fØrst begynder med en forkastelse af hypnosen, dvs. med Freud. Jfr f.eks. Freud, S.: »Zur Geschichte der psychoanalytischen  Bewegunge (org. 1914), In: Selbstdarstellung und Schriften zur Geschichte der Pqchoanalyse. Frankfurt a.M., 1971, pp.  144-148.

7.  Jfr. Freud, S. »Zur Geschichte«, loc.cit., pp. 148-151 og Freud, S.: »Selbstdarstel]ung« (org. 1925),  In: SelbstdarsteIlui~g und Schrzften zur Geschichte der Psychoanalyse. Frankfurt a.M. 1971,  pp. 50-55, samt Ernest Jones: Sigmrtnd Frer~d. Life and Work, vol.  1 . , pp. 243-248. For en forskning i  Anna O.'s historie, der tillige forsker i  Freud og Jones' beretninger, henvises til Henri F. Ellenberger: Beyond the Unconscious. Essays of Henri F. Ellenberger  in the history of p-chiatry, New Jersey  1993. I dette vark medtages også omtale af et tidligere og ikke udgivet dokument af Breuer, og v~erket peger i  det hele taget på de mange modstridende elementer, der findes i  fremstillingen  og fortolkningen  af  denne talebehandlingens legendariske patient.
8.  Freud, S.: Briichstuck  einer H.ysterie-Analyse (org. 1905). I artiklen refereres fra den danske oversrettelse: Dora. Brudst.ykke  af en Ilysteriana-lyse, Kbh. 1984, s. 30, note 9.
9.  Brooks, Peter: »Psychoanalytic constructions and narrative meanings«. In: Paragraph 7, 1986, p. 53.
10. Freud, S.: Dora. Brudstykke af en hysterianalyse, Kbh. 1984,  s. 27, fremhzvelserne er mine.
5. 1 1. Hvor samvittighedsfuld -eller nok rettere bevidst -Freud så har vzret i dette specifikke tilfalde omkring de prxcise punkter, hvor han har suppleret eller konstrueret, er en anden diskussion om bl.a. modoverfØringens betydning. Der henvises til C. Bernheimer og C. Kahane (ed.): In Dora's case, London  1985. For en dansk Izsning af Freuds modoverfØringspraegede konstruktioner i forhold til Dora's sygdom og dens årsager, henvises til Judy Gammelgaards artikel: »Freud som forfattere i: K&amp;K 72,  1992.
12. Freud, S.: »Konstruktionen in der Analyse« (org. 1937).  I artiklen citeres fra den danskc oversrettelse: »Konstruktioner i analysen«. I: Sigmund Freud. Afnandlinger om behandlingsteknik, Kbh. 1992, s. 228.
13. 0p.cit. p. 234.  Freud anvender i  denne artikel kun udtrykket »historisk sandhed« til

- forskel fra faktisk erindring om den faktiske fortid. Udtrykket materiel sandhed, der er fortiden som den virkelig var, bruges bl.a. i »Der Mann Moses und die monotheistische Religion*, hvor emnet, der generelt optager Freud en del i  denne tid, iszr diskuteres i  afsnittet »Die historische Wahrheitc (org. 1939), in:.Studienausgabe, bd. IX: pp. 572 -576.
14. Schafer, Roy: »Narration in the P'sychoanalytic  Dialogue«, In: Critical Inquiry, v01 7 : 29-54.  1980, s. 30. I dansk overszttelse (egen): »Langt fra at vzre sekundære narrationer om data, tilvejebringer  disse strukturer primzre narrationer, som etablerer det, der skal tzlle som data. Er de ferst en gang etableret som ledende narrative strukturer, er de taget soin givne i  den hensigt at skabe sammenhrengende beretninger om liv og teknisk praksis.«
15. Spence, Donald P. : Nurrative Truth and Historical  Truth. Meaning and Interpretation in Psychoanal~ysis, N.Y.  1982, p. 32. I dansk overszttelse (egen): »En overbevisning opstår, fordi den passer godt ind, ikke fordi vi  nedvendigvis har skabt forbindelse til fortiden.«
16. Op.cit., p. 37. I dansk oversættelse (egen): »Hvad der kunne kaldes dens »skØnhed« behever ikke at have nogen nedvendig relation til dens »sandhed«.«
17. Loewald, H.W.: »Psychoanalysis as an art and the fantasy character of the psychoanalytic situation«, In: Loewald: Papers on Psychoanalysis, New Haven  1980, p. 368. I dansk overszttelse (egen): »Vi besk~ftiger os med et arbejde af gensidig forandring.«
18. Freud, S.: ~Erinnern, Wiederholen und Durcharbeiten* (org. 1914). I artiklen citeres fra den danske overszttelse: »Erindren, gentagen og gennemarbejden«, I: Sigtnund  Freud. Athandlinger  om behandlingsteknik, Kbh. 1992, s. 159.
19. Winnicott, D.W.: »Transitional Objects and Transitional Phenomena« (org. 1953). Artiklen blev i  forkortet version ferste gang distribueret blandt psykoanalytikere på et mede i  den britiske psykoanalytiske forening d. 30. maj  1951. Derefter udgivet i International Journal oj'Psychoanalysis i  1953.
20. Winnicott, op.cit. I artiklen citeres fra den danske overszttelse: novergangsobjekter og overgangsfznomener«, I: Leg og virkelighed, Kbh. 1990, s. 25.
21. Winnicott, D. W.: n Playing:  Creative Activity  and the Search for Self« (org. 1971). I artiklen citeres fra den danske overszttelse: »Leg. Skabende aktivitet og segen efter selvet«, I: Op.cit., s. 67.
22. Winnicott, D. W.: ~Playing: A Theoretical Statemente (org. 1971). I artiklen citeres fra den danske overszttelse: »Leg. En  teoretisk redegerelse«, I: Op. cit., s. 53.
23. Artiklen »The analyst, symbolization and absence in the analytic settinge fra 1975 er med ordene »In Memory of D.W. Winnicott« direkte tilegnet Winnicott, som dede i  1971. Greens udgangspunkt  i  denne artikel er det, han  kalder den psykoanalytiske krise, som i f ~ l g e Green bl.a. kommer af en stigende konfrontation  med den dialektiske karakter af den psykoanalytiske proces. Implikationen er ikke blot, at analytikeren ikke kan og aldrig har kunnet kalde sin lytning for ren objektiv, men også at selve det mentale område, hvori analysen  udspiller sig og virker, m9 underseges nærmere. Dette område unders~ger Green bl.a. så i  en videreudviklende dialog med Winnicotts formuleringer omkring det mellemliggende område. I artiklen »Potential Space in Psychoanalysis. The Object in the Setting« fra 1978 udvikles tankegangen yderligere og i en mere konsekvent tilknytning til Winnicott.
24. Green, André:  »The analyst, symbolization and absence in the analytic setting«, In: International  Journal q"Psychoanalysis, vol. 56: 1-22, London  1977, p.  12.  Oversættelsen er min.

25. Ibid.
26. Ibid. I dansk overszttelse (egen): »mgdet mellem disse to kommunikationer  i  det potentielle rum, som ligger imellem dcm.«
27. Op.cit, p. I  I .  I dansk overszttelse (egen): »til symbolisering, som altid er begyndt og aldrig ender.«
28. Green, André:  »Potential Space in Psychoanalysis. The object in the setting«, In: Grolnick, Simon G. and Barkin, L. (ed.): Between Reality and Fantasy. N.Y.  1978, p.  180. Overszttelsen er min.
29. Tusind og En N U ~ S eventyr, op.cit., s. 350.