Regler for menneskeparken
Forfattere: Peter Sloterdijk
Tidsskrift: passage (2001-11-01)

## Regler for menneskeparken

Et svar på Heide gg ers "Brev om humanismen"

## PETER SLOTERDIJK

Bøger, har  digteren Jean Paul engang  bemærket,  er tykkere  breve  til  venn'er.  Med  denne  sætning  har han  yndefuldt  benævnt  kvintessensen  af  humanis­ mens  væsen og  funktion:  at  være  venskabsstiftende telekommunikation ved hjælp af skrift. Hvad der fra Ciceros  dage  kaldes humanitas, er  i  snævreste  og bredeste  forstand  en  følge  af alfabetiseringen. Efter at  filosofien  opstår  som  litterær  genre,  rekrutterer den  sine  tilhængere  ved  på  infektuøs  vis  at  skrive om kærlighed og  venskab. Den er ikke blot en tale om  kærligheden  til  visdom  - den  vil  også  bevæge andre  til  denne  kærlighed.  At  den  skrevne  filosofi fra  sin  begyndelse  for  over 2500 år  siden frem  til  i dag  overhovedet  kunne  forblive  virulent,  skylder den sin succesrige evne til at skabe sig  venner  gen­ nem teksten.  I  skriftens  form  lod  den  sig  formidle videre som et kædebrev gennem generationerne, og trods alle kopieringsfejl, ja, måske takket være sådanne fejl, trak den kopisterne og fortolkerne med ind i sin af  venskabet dikterede tryllekreds.

Det vigtigste led i denne brevkæde var uden tvivl romernes  modtagelse  af  den  græske  forsendelse. Først den romerske tilegnelse har  åbnet den græske tekst for imperiet og - i hvert fald middelbart, også efter  det  vestromerske  riges forfald - gjort  den  til­ gængelig for de senere europæiske kulturer. Utvivl­ somt ville de græske forfattere have undret sig over de  venner, der  en dag meldte sig som modtagere af deres breve. Det hører til skriftkulturens spilleregler, at afsenderne ikke kan forudse deres egentlige mod­ tagere. Ikke desto mindre indlader forfatterne sig på det eventyr at sende deres breve af sted til ukendte venner.  Uden  kodificeringen af den  græske  filosofi på transportable  skriftruller,  ville  den  post,  som  vi kalder  traditionen,  aldrig  kunne  være  ekspederet; men uden de græske lektorer  (lektor:  egl.  den,  der læser, o.a.), der stillede sig til romernes rådighed og bistod med afkodningen af brevene fra Grækenland, ville de  samme  romere, ikke have formået at knytte venskabsbånd med afsenderne af disse skrifter. Ven­ skabet,  der  rækker  ud  i  det  fjerne,  behøver  altså begge - brevene selv og deres budbringere eller for­ tolkere.  Men ikke nok med det. Uden de romerske læseres  villighed  til  at  gøre  sig  fortrolige  med  de græske  fjernforsendelser  ville  der  ikke  have  været modtagere,  og  hvis  romerne  med  deres  udviklede receptivitet ikke  var  gået  med  på  legen,  så  ville  de græske  forsendelser  aldrig  være  nået  frem  til  det vesteuropæiske område,  som humanismens nutidige interessenter  stadig  bebor.  Der  ville  ikke  være  no­ get, der hed humanisme eller overhovedet nogen la­ tinske filosofiske taler,  i hvert fald ingen, der kunne tages alvorligt, så lidt som der senere ville være op­ stået nationalsproglige filosofi.kulturer. Når foredra­ get her i dag og på det tyske sprog drejer sig om hu­ mane  forhold, så skyldes  denne  mulighed  ikke mindst romernes villighed til at læse de græske lære­ res  skrifter  som  var  de  breve  stilet  til  venner  i  Ita­ lien.

Tager  man  de  epokale  følger  af  den  græsk-ro­ merske post i  betragtning,  bliver det indlysende,  at der  knytter  sig  en  særlig  sammenhæng  til  denne skriven, forsendelse og  modtagelse  af  filosofiske skrifter. Øjensynligt sender  afsenderen  af  denne form  for  venskabsbreve  sine  skrifter  ud  i  verden uden at kende modtagerne - eller i fald han kender dem, er han sig dog bevidst, at brevforsendelsen vi­ ser ud over disse og formår at fremkalde et ubestemt antal venskabsforbindelser med navnløse, ofte endnu  ufødte  læsere.  Fra  et  erotologisk  synspunkt li gn er  bogog  brevskriverens  h yp otetiske  venskab med  modtagerne  af  hans  forsendelser  et  eksempel på  afstandskærlighed  og  dette  helt  i  Nietzsches forstand, han, der vidste, at skriften er magten til at forvandle kærligheden til næsten  og  den første den bedste til kærligheden til det ukendte, fjerne,  kom­ mende  liv;  skriften bevirker  ikke  kun  en  telekom­ munikativ  brobygning  mellem  faktiske venner,  som på det tidspunkt, hvor brevet afsendes, lever på rum­ lig  afstand  af  hinanden,  men  den  iværksætter  en operation i det endnu ikke erklærede,  en forførelse på afstand, i den gammeleuropæiske magis sprog en actio · in distans, med  det  formål  at afsløre den ukendte ven som en sådan og bevæge ham til at lade sig optage i vennekredsen.  Faktisk  kan læseren,  der udsætter  sig  for  det  tykkere  brev,  forstå  bogen  som en invitation,  og  lader han  sig  begejstre af lekturen, så  melder  han  sig  ind  i  medlemskredsen  for  der  at bekræfte modtagelsen af forsendelsen.

Man kunne følgelig betragte dette bag alle huma­ nismer  liggende  kommunitaristiske fantasme i  lyset af modellen for et  litterært  selskab, hvor deltagerne gennem  deres  beskæftigelse  med  kanonisk  lekture åbenbarer  deres  fælles kærlighed til inspirerende af­ sendere.  I  kernen  af en således forstået humanisme opdager vi en sekt- eller klubfantasi - drømmen om den skæbnebestemte solidaritet mellem dem, der er udvalgt til at kunne læse.  For  den gamle verden,  ja, frem  til  tiden  umiddelbart  før  den  nutidige  natio­ nalstat betød evnen til at læse i realiteten noget i ret­ ning af medlemskabet af en af mystik ombølget elite -grammatisk  kunnen  forbandtes  engang  mange steder  med indbegrebet af trolddom:  Faktisk  bliver allerede  i  middelalderengelsk ordet glamour 1 (trold­ dom) udviklet afgrammar (grammatik): For den, der kan læse og skrive, vil også andre umuligheder falde let.  De  humaniserede  er  i  begyndelsen  simpelthen sekten af alfabetiserede,  og som i mange andre sek­ ter åbenbarer  sig  også her ekspansionistiske og  uni­ versalistiske projekter. Hvor alfabetismen blev fantastisk  og  ubeskeden,  opstod  den  grammatiske eller litterale (  el.  bogstavtro) mystik, kabbalaen, hvis sværmeri består  i at  skaffe  sig  indsigt i  verdensfor- fatterens skrivemåder. 2 Hvor humanismen derimod blev  pragmatisk  og  programmatisk,  som  i  de  bor­ gerlige  nationalstaters  gymnasieideologier  i  det  19. og 20. århundrede,  der  udvidede mønsteret for  det litterære  samfund  sig  til  normen  for  det  politiske samfund.  Fra  da  af  organiserede  folkene  sig  som gennemalfabetiserede  tvangsvenskabsforbund,  som var  forpligtede  på  den  til  enhver  tid  obligatoriske, nationale læsebogskanon. Ved siden af de fælleseu­ ropæiske antikke  forfattere  bliver  derfor  nu også de nationale  og  moderne  klassikere  mobiliseret - hvis breve  til  publikum  via  bogmarkedet  og  de  højere skoler bliver ophøjet til virksomme motiver for ska­ belsen af nationen. Hvad er nutidens nationer andet end de virkningsfulde :fiktioner af læsende offentlig­ heder,  der  gennem  de  samme skrifter  skal  blive  et samstemt venskabsforbund. Den almindelige værne­ pligt  for  den  mandlige  ungdom og  den almindelige pligt  for  unge  af  begge  køn  til  at  læse  klassikerne kendete gn er den klassiske borgerlighed, eller rettere sagt hin bevæbnede og belæste humanitets tidsalder, som de nye  og  gamle  konservative  af i  dag  ser  til­ bage på, på en gang nostalgisk og afi:nægtigt og helt ude af stand  til medieteoretisk at  gøre  sig  selv  rede for meningen med en litterær kanon - den,  der øn­ sker  et  aktuelt  indtryk heraf,  kan  slå  efter  og  læse, hvor  sørgeligt resultaterne af en nylig forsøgt natio­ nal debat om den formodede nødvendighed af en ny litterær  kanon  er faldet ud.

Nej, det var fra 1789 til 1945, at de læseglade na­ tionalhumanismer  havde  deres  storhedstid;  i  deres midte  residerede  magtbevidst  og  selvtilfreds  kasten af gammel- og nyfilologer, der vidste sig den opgave betroet at føre efterslægten ind i modtagerkredsen af de  normdannende  (massgeblichen)  tykkere  breve. Lærernes magt  og filologernes nøglerolle på  denne tid skyldtes deres privilegerede kendskab  til de for­ fattere,  der  kunne  komme på tale som afsendere af fællesskabsstiftende  skrifter.  I  sin  substans  var  den borgerlige humanisme  simpelthen fuldmagten til at påtvinge  ungdommen  klassikerne  og  til  at  hævde nationallitteraturernes  universelle  gyldighed. 3 Med andre ord fremtrådte de borgerlige nationer til en vis grad  selv  som  litterære og  postale  produkter - fik­ tioner  om  et  skæbnebestemt  venskab  med  fjerne landsmænd og om sympatetisk forbundne læsere af slet og ret betagende  fælles-egne forfattere.

Når denne epoke i dag synes uigenkaldeligt forbi, skyldes  det  jo ikke, at menneskene som følge af et dekadent lune ikke mere er parate til at opfylde de­ res litterære pensum;  den nationalborgerlige huma­ nismes epoke er forbi, fordi kunsten at skrive inspi­ rerende  kærlighedsbreve  til  en  nation  af  venner  uanset  hvor  professionelt  den  blev  udøvet  ikke mere er tilstrækkelig til at knytte det telekommuni­ kative bånd mellem indbyggerne i et moderne mas­ sesamfund. I kraft af den mediale etablering af mas­ sekulturen i Den Første Verden efter 1918  (radioen) og efter 1945 (fjernsyn) og endnu mere i kraft af de aktuelle netværksrevolutioner beror menneskers sa­ meksistens i  de  nuværende  samfund på nye  grund­ lag.  Disse  er,  som det uden  synderlig  anstrengelse lader  sig  påvise,  decideret  postlitterære,  postepisto­ logra:fiske og derfor posthumanistiske. Hvis man be­ tragter  forstavelsen  'post'  som  for  dramatisk,  kan man  udskifte  den  med  ordet  marginal - således  at vores  tese  lyder:  moderne  storsamfund  kan  kun  i marginalt omfang endnu frembringe deres politiske og  kulturelle  syntese  via litterære,  skriftlige,  huma­ nistiske medier.  Det betyder ikke,  at litteraturen på nogen måde er ved vejs ende, men den har uddiffe­ rentieret sig  i  en  subkultur sui generis, og  tiden  for overvurderingen af den som bærer af den nationale ånd er forbi. Den sociale syntese er ikke mere - hel­ ler  ikke  tilsyneladende  i  hovedsagen  et  bogog brevanliggende.  I  mellemtiden  har  nye  medier  for den politisk-kulturelle telekommunikation taget føringen,  medier,  som har  trængt mønsteret for  de skriftberoende venskaber tilbage i en beskeden po­ sition. Den moderne humanismes æra som skole- og dannelsesmodel er udløbet, fordi det ikke længere er muligt at  opretholde illusionen om,  at politiske og økonomiske storstrukturer kan organiseres efter det litterære selskabs venskabsmodel.

Denne desillusionering, der senest efter  Den første Verdenskrig venter (står parat til at blive taget til  efterretning  af)  de  endnu  humanistisk  dannede, har  en  ejendommelig  udstrakt  historie,  præget  af kovendinger  og omveje (Verdrehungen). For  mær­ keligt nok skulle den humanistiske model med den grelle afslutning på den nationalhumanistiske æra, i de meget dystre år efter 1945, opleve en efterblom­ string;  det  drejede  sig  i  den  forbindelse  om  en iværksat  og refleksagtig  renæssance, der leverer mønsteret for alle senere små genoplivninger af hu­ manismen. Havde baggrunden ikke været så mørk, havde man måttet tale om et kapløb mellem svær­ meri  og  selvbedrag.  Under  de  fundamentalistiske stemninger  i  årene  efter 1945 var  det  for  mange  af forståelige  grunde  ikke  nok  fra krigens  grusomhe­ der  at  vende  tilbage  til  et  samfund,  der  igen  præ­ senterede  sig  som  et  pacificeret  publikum  af  læse­ venner - som om en Goethe-Jugend kunne fa os til at glemme en Hitler-Jugend. Dengang forekom det mange muligt  ved  siden  af  den  på  ny  udgivne  ro­ merske lekture at undgå at slå den anden op, euro­ pæernes bibelske basislekture, og at fremmane grundlagene  for  det nu  igen  som  aftenland  be­ nævnte  Vesten  i  den  kristelige  humanisme.  Denne nyhumanisme,  der  fortvivlet  via  Weimar  skuede mod Rom, var en drøm om redningen af den euro­ pæiske sjæl via  en radikaliseret bibliofili - et tung­ sindig-håbefuldt  sværmeri for  klassikernes  civilise­ rende,  menneskeliggørende  magt hvis  vi  for  et øjeblik tager os den frihed at opfatte Cicero og Kri­ stus som sideordnede klassikere.

Uanset hvor store illusioner de  var født af, forrå­ der der sig i  disse  efterkrigshumanismer  hele tiden et  motiv,  uden  hvilket  den  humanistiske  tendens overhovedet  aldrig  lader sig gøre  forståelig - hver­ ken i den romerske oldtid eller i de borgerlige nati­ onalstaters æra: Humanisme rummer som begreb og anliggende  altid  en  indbygget  modstand,  for  dens engagement består i at hente mennesket tilbage fra barbariet.  Det er indlysende,  at  netop hin tidsalder, der har gjort sine særlige erfaringer med det barba­ riske  potentiale,  som  bliver  frisat  i  voldelige  sam­ menstød mellem mennesker, også tilhører de perio­ der, hvor  råbet  efter  humanisme  plejer  at  blive højere og  mere  krævende.  Spørger  man i  dag  efter humanitetens  og  hurnaniseringsrnidlernes  fremtid, vil man dybest set vide, om der endnu er håb om at blive  herre  over  de  aktuelle  forvildelsestendenser hos mennesket. I den forbindelse vejer det foruroli­ gende tungt, at forvildelser - i dag som altid - ple- PELER SLUTERDIJK

jer at bryde ud ved stor magtudfoldelse, det være sig som umiddelbar  krigerisk  og  imperial  brutalitet el­ ler  som  den  daglige  bestialisering  af menneskene i mediernes hæmningsløse underholdning.  For begge deles  vedkommende  har  romerne  leveret  de  euro­ pæiske modeller - den første med deres altgennem­ trængende militarisme, den anden med deres blodige lege, der foregriber en senere underholdnings­ industri.  Humanismens latente tema er  altså at befri mennesket fra dets vildskab,  og dens latente tese ly­ der: Ordentlig lekture gør tam.

Fænomenet  humanisme  fortjener  især  i  dag  op­ mærksomhed, fordi det - uanset hvor skjult og ufrit - erindrer  om,  at  mennesker i højkulturen hele  ti­ den bliver konfronteret med kravet fra to dannelses­ magter  vi  vil  her  for  forenklingens  skyld  kalde dem de hæmmende og  de  frisættende indflydelser. Til humanismens  credo  hører  overbevisningen  om, at  mennesker  er  "d yr under indflydelse",  og  at det derfor er nødvendigt at underkaste dem den rigtige form  for  påvirkninger.  Etiketten  humanisme  erin- drer - med falsk  harmløshed - om  det  vedvarende slag  om mennesket, som udfolder sig  som en kamp mellem bestialiserende og tæmmende tendenser.

I  Ciceros  epoke  er  de  to  magter  endnu  lette  at identificere, for  hver  af dem besidder sit eget karak­ teristiske  medium.  Hvad  de  bestialiserende  indfly­ delser  angår,  så  havde  romerne  med  deres  amfite­ atre,  d yr ekampe,  gladiatorkampe  indtil  døden  og henrettelsesskuespil  installeret  den  gamle  verdens succesrigeste massemediale netværk.

På  de  larmende stadioner rundt om Middelhavet fik  det  frisatte homo  inhumanus som  næppe  nogen­ sinde før og sjældent siden noget for pengene. 4 Un­ der  kejsertiden  var  de  romerske  massers  forsyning med  bestialiserende  fascinationer  blevet  en  uund­ værlig,  rutinemæssigt  udbygget herskerteknik,  som takket  være  den Juvenal'ske  'brød-og-skuespil-for­ mel'  er blevet husket  til i  dag.  Man kan kun  forstå den  antikke  humanisme,  hvis man også forstår  den som partitagen i en mediekonflikt - dvs. som bogens modstand  mod  amfiteatret  og  som  den  menneske- liggørende, tålmodighedsskabende og besindigheds­ fremkaldende lektures opposition mod stadionernes umenneskeliggørende,  utålmodigt  opbrusende  sug af  sensation og beruselse.  Hvad de  dannede romere kaldte humanitas, ville  have  været  utænkeligt  uden fordringen om afkald på massekulturen i grusomhe­ dens  teatre.  Skulle  det  ske,  at  humanisten  selv  en gang forvildede sig ind i den brølende  mængde,  var det kun for at fastslå,  at også han er et menneske og derfor  kan  blive  inficeret  af  bestialiseringen.  Han vender  hjem  fra  teatret,  beskæmmet over  sin  egen spontane  deltagelse i  de  smitsomme  sensationer  og er  nu  tilbøjelig til  at indrømme,  at intet menneske­ ligt  er  ham  fremmed.  Men  deri  ligger,  at  menne­ skelighed består i at vælge de tæmmende medier til udviklingen af ens  egen  natur  og  give  afkald  på de frisættende. Meningen med dette medievalg ligger i at  vænne sig  af  med ens  egen  mulige  d yr iskhed og at  lægge afstand mellem sig selv  og de umenneske­ liggørende excesser fra teatrets brølende horder.

Disse  antydninger  gør  klart,  at  der  med  huma­ nisme-spørgsmålet  menes  mere  end  den  bukoliske formodning, at det at læse danner. Det drejer sig om intet mindre  end en  antropodice - dvs.  en  bestem­ melse  af  mennesket,  ansigt til  ansigt med dets  bio­ logiske  åbenhed og  moralske  ambivalens.  Frem  for alt lyder  spørgsmålet,  hvordan  mennesket kan blive et sandt eller  virkeligt menneske,  herefter  uundgåe­ ligt stillet  som et mediespørgsmål,  hvis  vi  ved me­ dier også forstår de kommunionale og kommunika­ tive midler,  ved hvis hjælp menneskene selv danner sig til det,  de kan og  vil  blive.

I  efteråret  1946 - i  den  europæiske  efterkrigskri­ ses mørkeste tid - skrev filosoffen Martin Heidegger sin  senere  berømte  artikel  om  humanismen  en tekst,  der  ved  første  øjekast også lod sig  forstå som et tykkere  bre..\_;.  til venner.  Men  den  måde  at skabe venner på, som dette brev greb til (  egl.  anvendte til sin fordel), var ikke  mere bare den borgerlige skønånds  kommunikationsform,  og  det  begreb  om venskab,  som  gennem denne mindeværdige filosofi­ ske  skrivelse  blev lanceret, var på ingen måde mere det  kommunionale mellem et nationalpublikum og dets klassikere. Da han formulerede dette brev, vid­ ste Heidegger, at han ville være nødt til at tale med brudt stemme eller skrive med tøvende hånd, og at den  præetablerede  harmoni  mellem  forfatteren  og hans læsere i ingen henseende mere kunne tages for givet.  På  det tidspunkt var det ham heller ikke mu­ ligt at fastslå, om han overhovedet stadig havde ven­ ner, og var dette tilfældet, måtte grundlaget for disse venskaber under alle omstændigheder bestemmes på en ny måde, hinsides alt, hvad der hidtil havde gjaldt som grundlag for venskab mellem dannede menne­ sker  i  Europa  og  i  nationerne.  I  hvert  fald  står  et klart: Hvad filosoffen hint efterår i året 1946 satte på papiret,  var  ikke  en  tale  til nationen og  heller  ikke nogen tale til et fremtidigt Europa; det var et flerty­ digt,  på en gang forsigtigt og dristigt forsøg fra for­ fatterens side  på overhovedet endnu at forestille  sig en velvillig modtager  af hans budskab - og det op­ stod derved, sælsomt  nok  for  en  mand af  Heideg­ gers  regionalistiske  naturel,  som  et  brev  til  en  ud­ lænding,  en  mulig  ven  i  det fjerne,  en  ung  tænker, der  havde  taget  sig  den  frihed  under  tyskernes  be­ sættelse  af  Frankrig  at lade  sig  begejstre  af  en  tysk filosof.

Altså en ny venskabsstiftende teknik? En alterna­ tiv  post?  En  ny  måde  at samle indforståede  og  an­ dre tænksomme om  et skrift sendt ud i det fjerne? Et andet humaniseringsforsøg? En ny samfundskon­ trakt mellem bærere af en ukendt, ikke mere nationalhumanistisk tænksomhed? Heideggers mod­ standere  har  naturligvis  ikke forsømt at pege  på,  at den snu lille mand fra Messkirch her med sikkert in­ stinkt har grebet den første chance, som bød sig for ham efter krigen til at arbejde på sin rehabilitering: Således skal han listigt have udnyttet en af sine fran­ ske  beundreres  imødekommenhed  til  at  flygte  fra den  politiske  tvetydighed  til  den  mystiske efter­ tænksomhed i  højlandet. Disse mistænkeliggørelser kan måske lyde suggestive og  vægtige, men går dog fejl af den tankemæssige kommunikationsstrategiske begivenhed, som det i første omgang til Jean Beau­ fret  stilede,  senere  selvstændigt  offentliggjorte  og oversatte brev om humanismen udgør. For idet Hei­ degger i dette skrift,  som ifølge sin form vil være et brev,  blotlægger og  rejser  spørgsmålet om betingel­ serne for den europæiske humanisme,  åbner han et transhumanistisk  eller  posthumanistisks  tankerum, hvori  en  væsentlig  del  af  den  :filosofiske  tænkning over mennesket siden har bevæget sig.

Heidegger tager først og fremmest en formulering i Jean Beaufrets breve op: Comment redonner un sens au mot 'Humanisme'? Brevet til den unge franskmand rummer en let tilrettevisning af spørgeren, en tilret­ tevisning,  som tydeligst røber  sig  i  de  to  umiddel­ bare replikker:

Dette spørgsmål opstår af den hensigt at fastholde ordet 'hu­ manisme'.  Jeg spørger mig selv, om det er nødvendigt. Eiler er den ulykke, som alle sådanne betegnelser anretter, endnu ikke åbenlys nok?

(  ...  )Deres spørgsmål forudsætter ikke blot, at  De vil fastholde ordet  'humanisme',  men  det  indeholder  også den  indrøm­ melse, at dette ord har mistet sin mening. (Et brev om  'humanismen', 1988, s. 26 og 56)

Dermed bliver allerede en del afHeideggers strategi manifest:  Ordet  humanisme  må  opgives,  hvis  den virkelige opgave for tænkningen, som i  den huma­ nistiske eller metafysiske  tradition  allerede  ville fremtræde som løst, skal generfares i sin oprindelige enkelhed og uundgåelighed. Eller skarpere:  Hvorfor på ny anbefale mennesket  dets  toneangivende :filo­ sofiske  selvfremstilling  i  humanismen  som  løsnin­ gen, hvis det netop i den aktuelle katastrofe har vist sig,  at  mennesket  selv  inklusive  dets  systemer  med deres metafysiske selvophøjelse og selvforklaring er problemet. Denne tilrettevisning af Beaufrets spørgsmål finder ikke sted uden mesterlig ondskabs­ fuldhed,  for  den  foreholder  på sokratisk  vis  eleven det i spørgsmålet indeholdte falske svar. Den finder samtidig sted med tankemæssig alvor, for de tre vig­ tigste  kurante  lægemidler under  den  europæiske krise  i 1945: kristendom,  marxisme  og  eksistentia­ lisme bliver i  lige  grad karakteriseret som  varianter af  humanismen,  varianter,  som  kun  på  overfladen skiller  sig  ud  fra hinanden - eller  rettere sagt:  som tre arter og  måder til at undgå den endelige radika­ litet i spørgsmålet om menneskets væsen.

Heidegger tilbyder at sætte en stopper for den eu­ ropæiske  tænknings  umådelige  undladelsessynd  nemlig  den  manglende formulering  af spørgsmålet om menneskets væsen på den eneste passende,  dvs.

eksistential-ontologiske  måde;  eller  i  det  mindste antyder forfatteren - i hvor foreløbige vendinger det end  kan  blive  sin  parathed  til  at  bidrage  til  ud­ formningen  af  det endelig korrekt  formulerede spørgsmål.  Med disse tilsyneladende  beskedne  ud­ tryk  blotlægger Heidegger bestyrtende konsekven­ ser:  Såvel  i  sin  antikke,  sin  kristne  og  sin  oplys­ nings:filsofiske  skikkelse  fremstår  humanismen  som agent for  en totusindårig ikke-tænkning;  det bliver foreholdt den,  at den med sine hurtigt afgivne,  til­ syneladende selvindlysende og uafviselige tydninger af  menneskets  væsen  har  spærret  for  adgangen  til det egentlige væsensspørgsmål.  Heidegger erklærer, at der i hans forfatterskab siden Sein und Zeit er ble­ vet  tænkt  mod  humanismen,  ikke  fordi  denne  har overvurderet humaniteten, men fordi den ikke satte den højt nok (Et  brev  om  'humanismen', s.  42).  Men hvad  vil  det  sige  at  sætte  menneskets  væsen  højt nok? Det betyder for  det første at give afkald på en vanemæssig falsk nedsættelse. Spørgsmålet om men­ neskets væsen kommer ikke på det rigtige spor,  før man tager afstand fra den ældste, mest hårdnakkede og  fordærvelige øvelse i  den europæiske  metafysik: at  definere mennesket som animal rationale. I  denne tydning af menneskets  væsen bliver mennesket for­ stået på grundlag af en via åndelige tilføjelser  udvi­ det animalitas (  d yr iskhed).  Herimod revolterer  Hei­ deggers  eksistential-ontologiske  analyse.  For  ham kan menneskets væsen aldrig udsiges i et zoologisk eller  biologisk  perspektiv,  selv  om  der  hertil  re­ gelmæssigt  føjes  en  åndelig  eller  transcendent  fak­ tor.

På dette punkt er Heidegger ubønhørlig, ja,  han træder som en vred engel med draget sværd mellem d yr et og mennesket for at hindre ethvert ontologisk fællesskab mellem dem. I sin anti-vitalistiske og anti­ biologistiske  affekt  lader  han  sig forlede  til  næsten hysteriske ytringer, fx når han erklærer, at det kunne synes  "som  om  det  guddommeliges  væsen  var  os nærmere  end  det  fremmedartede  ved  de  levende væsener" (Et  brev  om  'humanismen', s.  38).  I  kernen af  denne  anti-vitalistiske  patos  virker  den  erken­ delse, at mennesket står i ontologisk differens til dy­ ret,  ikke  i  specifik  eller  generisk  differens,  hvorfor det under ingen omstændigheder må opfattes som et n ofte citere mennesket d yr med et kulturelt eller metafysisk plus. Snarere er selve det menneskeliges værensart forskelligt fra den (værensart),  der  essentielt  og  efter  sit  ontologiske grundtræk  gælder for alt øvrigt vegetabilsk  og ani­ malsk væsen; for mennesket 'har' verden og er i ver­ den, mens planter og d yr kun er sat i spænd i deres forhåndenværende  omverdener.

Når der filosofisk  er  grund til at tale om menne­ skets værdighed, da er det fordi netop mennesket er det  af  væren  selv tiltalte og  - som Heidegger som pastoralfilosof ynder at sige - det til værens røgt be­ skikkede.  Derfor  har  mennesker  sproget - men  de besidder ifølge  Heidegger  ikke  i  første  række  dette for at gøre sig forståelige for  hinanden og for gensi­ digt at tæmme  hinanden med disse forståelser.

Snarere er sproget  værens hus.  Boende  deri  ek-sisterer men­ nesket,  idet  det,  vogtende  værens  sandhed,  tilhører  denne sandhed.  Således kommer det ved bestemmelsen  af menne­ skets som  ek-sistens udtrykte menneskelighed  an på,  at ikke mennesket er det væsentlige, men væren som dimensionen for det ekstatiske ved ek-sistensen. ( Et brev om 'humanismen', s. 45).

Ved at lytte til disse i første omgang hermetiske for­ muleringer  dukker  en  anelse  op  om,  hvorfor  Hei­ deggers humanismekritik mener sig så sikker på ikke at munde ud i en inhumanisme. For samtidig med at han  tilbageviser  humanismens  krav  om  allerede  at have udlagt menneskevæsenet i tilstrækkelig grad og heroverfor sætter sin egen onto-antropologi,  holder han dog indirekte fast ved den klassiske humanismes vigtigste funktion,  nemlig ved menneskets gøren sig fortrolig  med den andens ord - ja, han radikaliserer dette  venskabsmotiv  og flytter  det fra  det pædago­ giske  område  ind. i  centrum  for  den  ontologiske tænkning.

Det er meningen med den ofte citerede og stærkt latterliggjorte  talemåde  om mennesket som  værens h yr de.  Under  anvendelse  af  billeder  fra  pastoralens og idyllens motivkreds  taler Heidegger om menne­ skets opgave,  som er dets  væsen, og om menneske­ væsenet,  som  dets  opgave  udspringer  af:  nemlig  at vogte  væren  og  svare  til  væren.  Nej,  mennesket vogter eller passer ikke væren som den syge sengen, snarere som en h yr de sin hjord i lysningen, med den vigtige forskel, at det her i stedet for en kvæghjord gælder om roligt at mærke sig verden som åben om­ stændighed - og endvidere, at denne vogten ikke fo­ restiller  nogen frit og  i  egen interesse  valgt  bevogt­ ningsopgave,  men  at menneskene  af  væren  selv ansættes som vogtere. Stedet, hvor denne ansættelse gælder, er lysningen eller det sted, hvor væren åbner sig som det, der er der.

Hvad  der  giver  Heidegger  sikkerhed  for  med disse vendinger at have sikret og overbudt humanis­ men,  er  den  omstændighed,  at han inddrager men­ nesket,  forstået  som  værens  lysning,  i  en  tæmning og  venskabeliggørelse,  som går  dybere  end enhver dannet kærlighed til den tekst, der taler om kærlig­ hed, nogensinde ville kunne nå. Idet han bestemmer menneskene  som  værens  h yr der  og  naboer  og  be­ tegner sproget som værens hus,  binder han menne­ sket i  en modsvarighed til væren,  der pålægger det en radikal tilbageholdenhed og holder ham - h yr den - fast i  husets nærhed eller  indbefatten  (Umgriff); han udsætter det for en besindelse, som gør krav på mere holden-inde  og  stille-hørighed  (Stille-Horig- keit), end den mest omfattende dannelse nogensinde ville  formå.  Mennesket bliver underkastet en eksta­ tisk  tilbageholdenhed,  der  rækker  videre  end  den tekstfromme  læsers  civiliserede  holden  inde  foran det klassiske  ord.  Den heideggerske sig selv  beher­ skende beboen i sprogets hus er bestemt som en af­ ventende  lytten  på det,  som  vil  blive  pålagt  at  sige af  væren  selv.  Den  besværger  en  lytten  ind  i  det nære,  hvorved  mennesket  må  blive  mere  stille  og tamt  end  humanisten  ved  at  læse  klassikerne.  Hei­ degger vil et menneske, som er hørigere end en blot god  læser.  Han  ønsker  at  indstifte  en  venskabelig­ gørelsesproces,  hvori heller ikke han selv mere kun vil blive modtaget som klassiker eller  som forfatter blandt andre forfattere;  bedst ville det vel foreløbig være, hvis publikum, der i sagens natur kun kan be­ stå  af  fa  anelsesfulde,  blev  klar  over,  at  væren  selv gennem  ham,  værensspørgsmålets  mentor,  er  be­ gyndt at tale på ny.

Dermed ophøjer Heidegger væren til eneste for­ fatter  af  alle  væsentlige  breve  og  indsætter  sig  selv som dennes aktuelle pennefører. Den, der taler i en sådan position,  må også gerne optegne stammen og udgive  tavshed.  V  æren  afsender  altså  de  afgørende breve,  eller  rettere  sagt findes  der  vink til åndsnær­ værende venner, til modtagelige naboer,  til koncen­ treret  stille  h yr der;  dog  så vidt  vi  kan  se,  lader  der sig  af  kredsen af disse værens medh yr der og venner ikke danne nogen nationer, ja, ikke engang alterna­ tive skoler ikke  mindst fordi der  ikke  kan etable­ res  nogen  offentlig  kanon  af  værens-vink  det skulle  da  være,  at man indtil  videre  ville lade Hei­ deggers opera omnia gælde som målestok og stemme

for den navnløse hovedforfatter.

I  betragtning  af  disse  dunkle  kommunioner  for­ bliver  det  indtil  videre  fuldstændig  uklart,  hvordan et samfund af værensnaboer  kunne  være forfattet det  må  vel,  inden  noget tydeligere  viser  sig,  opfat­ tes  som en  usynlig  kirke  af  spredte  enkeltpersoner, hvor hver på sin måde lytter ind i det vældige og af­ venter de ord,  i  hvilke det bliver lydt,  hvad der gi­ ves den talende at sige af sproget selv. 6 Det er  her overflødigt  at  gå  nærmere  ind  på  de  heideggerske meditationsfi gur ers kryptokatolske karakter. Det af­ gørende er blot, at der gennem hele Heideggers hu- manismekritik propagerer  sig en holdningsforvand­ ling,  der  henviser  mennesket  til  en  kontemplativ askese,  som rækker  langt ud over alle  humanistiske dannelsesmål.  Kun  i  kraft  af  denne  askese  ville  et samfund af kontemplative kunne formere sig hinsi­ des det humanistiske litterære selskab; det ville være et  samfund  af  mennesker,  som  rykkede mennesket bort  fra midten,  fordi  de  havde  forstået,  at  de  kun eksisterer som "værens naboer" - og ikke som egen­ sindige husbesiddere eller som møblerede herrer i et uopsigeligt lejemål.  Til  denne  askese  kan  humanis­ men intet bidrage, så længe den forbliver orienteret mod idealet om det stærke menneske.

De humanistiske  venner  blandt  de  menneskelige forfattere går fejl af den nåderige svaghed,  i hvilken væren  viser  sig  for  de  berørte  og  tiltalte.  For  Hei­ degger fører der fra humanismen ingen vej til denne skærpede ontologiske  øvelse  i ydmyghed;  han  me­ ner  endog  snarere  i  den  (humanismen) at  se et  bi­ drag  til subjektivitetens oprustningshistorie.  Faktisk tyder  Heidegger  Europas historie  som  de  militante humanismers  teater;  den  er  den  mark,  hvorpå den menneskelige subjektivitet med skæbnesvanger føl­ gerigtighed  udagerer  sin  magtovertagelse  over  alt værende. I dette perspektiv må humanismen tilbyde sig  som  naturlig  allieret  i  alle  de  kun  mulige  gru­ somheder, der kan begås i det menneskelige bedstes navn.  Også i det tragiske titanopgør (Titanomachie) ved 1900-tallets midte  mellem bolsjevisme, fascisme og amerikanisme stod fra Heideggers synspunkt kun tre  varianter  af  den samme antropocentriske magt7 og  tre  kandidaturer  til  et  med  humanitære  fraser pyntet  verdensherredømme  over  for  hinanden  hvor  fascismen  gik  sine  egne  veje,  idet  den  mere åbenlyst end sine konkurrenter stillede sin foragt for hæmmende freds- og dannelsesværdier til skue. Fak­ tisk  er  fascismen  frisættelsens  metafysik  måske også en metafysikkens  frisættelsesfigur.  Fra Heideg­ gers  synspunkt  var  fascismen  en  syntese  af  huma­ nisme  og  bestialisme  dvs.  det  paradoksale  sam­ menfald af hæmning og frisættelse.

I  betragtning  af  sådanne  uh yr lige  forkastelser  og fordrejninger  var det nærliggende  på  ny  at  stille spørgsmålet om grunden til mennesketæmningen og menneskedannelsen,  og når Heideggers h yr despil - der  allerede  dengang  lød  mærkelige  og  anstødelige - i dag virker fuldstændig anakronistiske,  så bevarer de  dog  den fortjeneste,  at  de  trods  deres  pinlighed og  kejtede  besynderlighed  har  artikuleret  epokes­ pørgsmålet:  Hvad  tæmmer  endnu  mennesket,  når humanismen slår fejl  som  skole for  mennesketæm­ ningen?  Hvad  tæmmer  mennesket,  når  dets  hidti­ dige anstrengelser i retning af at tæmme sig selv dog i  hovedsagen  kun  har  ført  til  dets  magtovertagelse over alt værende? Hvad tæmmer mennesket, når det efter  alle  hidtidige  eksperimenter  med  opdragelsen af  menneskeslægten  er  forblevet  uklart,  hvem  eller hvad opdragerne opdrager hvortil? Eiler lader spørgsmålet om menneskets røgt og formning inden for rammerne af rene tæmnings- og opdragelsesteo­ rier  sig  slet ikke  mere stille på kompetent  vis?

Vi  vil i det følgende  afvige fra Heideggers anvis­ ninger  om  at  blive  stående  ved  den  kontemplative tænknings  afslutningsfigurer,  idet  vi  foretager  for­ søget på historisk mere præcist at  karakterisere den ekstatiske  lysning,  hvori mennesket lader  sig tiltale af  væren.  Det vil  vise  sig,  at  det  menneskelige  op­ hold i lysningen - heideggerisk udtrykt menneskets ståen inde i  eller  dette at det er holdt inde i  værens lysning - på ingen måde er et ontologisk grundfor­ hold, som ikke ville være tilgængeligt for en yderli­ gere  diskussion.  Der  findes en af  Heidegger  resolut i gn oreret historie om menneskets udtræden i lysnin­ gen  - en  socialhistorie  om  menneskets  påvirkelig­ hed  (Beriihrbarkeit)  gennem  værensspørgsmålet  og en historisk reaktion (Bewegtheit)  på det svælg,  der åbner sig ved  den ontologiske differens.

Der  er  for  det  første  tale  om  en  tålmodighedens naturhistorie, i kraft af hvilken mennesket formåede at blive det verdensåbne,  verdensduelige d yr ,  for  det andet  om  en  tæmningens  socialhistorie,  hvorigen­ nem  menneskene  oprindelig  oplever  sig  som  de væsener,  der  samler  sig 8  for  at  svare  til  helheden. Lysningens  realhistorie  hvori  en  uddybet  besin­ delse på mennesket hinsides humanismen må tage sit udgangspunkt - er altså sammensat af to større for­ tællinger, der konvergerer  i  et  fælles  perspektiv, nemlig i fremlæggelsen af,  hvordan  der  af  sapiens­ d yr et blev  et  sapiens-menneske.  Den  første  af  disse to  fortællinger  gør  rede  for  hominiseringens  even- tyr.  Den beretter om,  hvordan der i den førmenne­ skelig-menneskelige  urhistories  lange  perioder af det  levendefødende  patted yr menneske  opstod  en art  af  for  tidlig  fødte  væsener,  som - hvis  man  må udtrykke sig så paradoksalt - med et voksende over­ skud af  animalsk ufærdighed trådte ud i  deres  om­ verdener.  Her  fuldb yr der  den  antropogenetiske  re­ volution sig - sprængningen af den biologiske fødsel til kommen-til-verden-akten. Denne eksplosion har Heidegger i  sin stædige reservation over for  al  an­ tropologi og i sin iver  for  at bevare udgangspunktet i menneskets tilværen og væren-i-verden ontologisk rent  langtfra taget tilstrækkelig notits af. At menne­ sket kunne blive det væsen, der er i verden, har arts­ historiske  rødder,  der  lader  sig  antyde  af  de  gåde­ fulde forestillinger om menneskets fortidligfødthed, neoteni  og  kroniske  animalske  umodenhed.  Man kunne gå så vidt som  til at bete gn e mennesket som det  væsen,  hvis  d yr e-væren  og  d yr e-bliven  er  mis­ lykkedes. Ved at mislykkes som d yr styrter det ube­ stemte  væsen  ud  af  omverdenen  og  erhverver  på den  måde  verden i ontologisk forstand. Denne  ek­ statiske  kommen-til-verden  og  denne  "overdragel­ se" til  væren har mennesket som en artshistorisk arv :faet i vuggegave. Mennesket er i verden, fordi det er del af  en  bevægelse,  som bringer det til  verden  og udsætter det for verden. Det er produkt af en h yp er­ fødsel,  der  af  pattebarnet skaber et  verdensbarn.

Denne  exodus  ville  kun  frembringe  psykotiske d yr ,  hvis  der ikke samtidig med udgangen i  verden foregik en indflytning i det, Heidegger kaldte værens  hus.  Menneskeslægtens  traditionelle  sprog har gjort ekstasen ved at være i verden mulig at leve, idet  de  viste  mennesket,  hvorledes dets  væren-ved­ verden samtidig kan erfares som væren-ved-sig-selv. For  så  vidt  er  lysningen en begivenhed på grænsen mellem natur- og kulturhistorie, og den menneske­ lige kommen-til-verden antager tidligt en kommen­ til-sprogets træk. 9

Men  lysningens  historie  kan  ikke  kun  udvikles som en fortælling  om  menneskets indtog i  sproge­ nes  huse.  Thi  så  snart  de  talende  mennesker  lever sammen i større  grupper  og ikke blot binder  sig  til sprogenes,  men  også  de byggede huse,  kommer  de

ind i  de  bosiddende  værensmåders  kraftfelt.  De la- der sig nu ikke mere blot redde af deres sprog, men også  tæmme  af  deres  beboelser.  I  lysningen  hæver sig - som dens mest påfaldende markeringer - men­ neskenes  huse  (inklusive  deres  guders  templer  og deres  herrers  paladser).  Kulturhistorikere  har  klar­ lagt,  at  samtidig  og  sammen  med bosættelsen kom forholdet  mellem  d yr og  menneske  under  nye for­ tegn. Med menneskets tæmning via huset begynder samtidig  eposet  om  husd yr ene.  Deres  binding  til menneskenes huse er dog  ikke blot en historie om tæmning,  men også om afretning  og opdræt.

Mennesket  og  husd yr ene  historien  om  denne monstrøse kohabitation er  endnu ikke blevet :frem­ stillet  på  en  tilfredsstillende  måde,  og  filosofferne har indtil i dag ikke for alvor villet indrømme, hvad de selv må søge midt i denne historie.ro Kun få ste­ der  er  sløret  for  filosoffernes  tavshed  om  huset, mennesket og d yr et som biopolitisk kompleks revet bort,  og hvad  der  da lod sig høre,  var henvisninger til  problemer  af så  svimlende  karakter,  at  de  indtil videre er for vanskelige at bearbejde. Blandt disse. er endnu det mindste den intime sammenhæng mellem hjemmeliv og teoridannelse - thi der er intet i vejen for  at  bestemme  teorien  som  en  variant  af  husar- bejde  eller  snarere  som  en art hjemmeliv;  thi hvad teorien var ifølge dens antikke definitioner,  li gn er et roligt blik ud ad vinduet - den er i første række gen­ stand for kontemplation, mens den i nyere tid - ef­ ter at viden  skal  være  magt - endegyldigt  har anta­ get  karakter  af  arbejde.  I  denne  forstand  kunne vinduerne sige at være murenes  lysninger, bag hvilke  menneskene  blev  teoretiske  væsener.  Også spadsereture, der lader  bevægelse og eftertanke smelte sammen, er afledninger af hjemmelivet. Selv Heideggers berygtede tankevandringer på mark- og skovveje er typiske bevægelser hos en, der har et hus i ryggen.

Dog  rammer  denne  lysningens  afledning  af  det trygge hjemmeliv kun  det mere harmløse aspekt af mennesketilblivelsen  i  husene.  Lysningen  er  samti­ dig  en  kampplads  og  afgørelsens  og  selektionens sted.  Med  hensyn  hertil  hjælper  ingen  vendinger hentet :fra en filosofisk pastorale. Hvor der står huse, må det afgøres,  hvad der skal blive af de mennesker, der bebor dem; det bliver i og gennem handling af­ gjort,  hvilken slags husbyggere,  der bliver :fremher­ skende.  I  lysningen  viser  det  sig,  hvilke  indsatser mennesker kæmper om, så snart de træder :frem som grundlæggere af byer  og riger. Hvad det her for al­ vor drejer sig om, har den farlige tænknings mester, Nietzsche,  i den tredje del af Also sprach Zarathustra under  overskriften  "Om  den  formindskende  dyd" omskrevet i beklemmende antydninger:

Thi han (Zarathustra)  ville  gerne vide, hvordan det i mellem­ tiden var gået mennesket:  om det var blevet større eller min­ dre. Og en gang så han en række nye huse; da undrede han sig og sagde:

Hvad er vel disse huse  til? Sandelig,  ingen stor sjæl skabte dem i sit billede!.  ..  disse stuer og kaime:  kan mænd gå ud og ind af dem?

Og Zarathustra blev  stående  og grundede. Endelig sagde han sørgmodig: "Alt er blevet mindre.

Overalt ser jeg lavere døre: mennesker af  min slags kan vel endnu gå gennem dem, men - de må bukke sig!

Jeg går min vej gennem folket og holder øjnene åbne: de er blevet mindre og bliver  bestandig mindre - det volder deres lære om lykke og dyd.

Nogle blandt dem vil, men de fleste bliver kun villede Runde,  retsindige og  godslige er de mod hverandre,  som sandskorn er runde, retsindige og godslige mod sandskorn.

At favne en beskeden lykke - det kalder de hengivelse!

De  vil i  grunden  i deres enfold kun et:  at ingen  gør dem noget ondt.

Dyd er for dem alt det, som gør beskedent og tamt. Med den gjorde de ulven til hund og mennesket selv til menneskets bedste husdyr.

Utvivlsomt skjuler der sig i disse rhapsodiske aforismer  en  teoretisk  diskurs  over  mennesket  som tæmmende og opdrættende magt. I Zarathustras per­ spektiv er  nutidsmenneskene først og fremmest suc­ cesrige opdrættere, der har formået af det vilde men­ neske at skabe det sidste menneske. Det er indlysende, at dette ikke  kun kunne ske ved hjælp af humanisti­ ske,  tæmmende-afrettende-opdragende midler.  Med tesen  om  mennesket  som  opdrætter  af  mennesket bliver den humanistiske horisont sprængt, for så vidt humanismen aldrig kan og må tænke videre end til tæmnings- og  opdragelsesspørgsmålet:  Humanisten lader  mennesket komme til sig  og  anvender så sine tæmmende, dresserende, dannende midler - overbe­ vist  som  han  er  om  den nødvendige sammenhæng mellem at  læse,  sidde og neddæmpe.

Nietzsche, der lige opmærksomt har læst Darwin og  Paulus,  mener derimod bag den  skolende men­ nesketæmnings muntre horisont  at  iagttage  en  an­ den,  dunklere  horisont.  Han  vejrer  et  rum  hvori uundgåelige kampe om  menneskeopdrætningens retning bliver påbegyndt - og i dette rum er det,  at lysningens andet, tilslørede ansigt viser sig. Når Za­ rathustra går  gennem byen, hvor alt er blevet min­ dre, iagttager han en hidtil succesrig og uomtvistet opdrætspolitik:  Det  er  lykkedes  menneskene,  fore­ kommer det ham,  ved hjælp af en  dygtig sammen­ knytning af etik  og genetik at opdrætte sig selv til at blive mindre.  De har  selv  underkastet  sig  domesti­ ceringen  og  hos  sig  selv  påbegyndt  en  selektion  i retning af husd yr li gn ende omgængelighed. Fra denne formodning stammer Zarathustras ejendom­ melige humanismekritik i  form af tilbagevisning  af den  falske  harmløshed,  som  nutidens  gode  men­ neske omgiver  sig med.  Faktisk  ville  det ikke  være harmløst, hvis mennesker  opdrættede  mennesker  i retning af harmløshed.  Nietzsches mistanke mod al humanistisk  kultur  insisterer  på  at  løfte  sløret  for menneskehedens domesticeringshemmelighed. Han vil omtale de hidtidige indehavere af opdrætsmono­ polet - præsterne og lærerne - ved deres rette navn og fortiede funktion og lancere en i verdenshistorien hidtil  ukendt  kamp  mellem  forskellige  opdrættere og opdrætsprogrammer.

Dette er  den  af  Nietzsche  postulerede fremtidige grundkonflikt:  kampen mellem  menneskets  småop­ drættere  og  storopdrættere  - man  kunne  også  sige mellem humanister  og  superhumanister,  menneske­ venner  og  overmenneskevenner.  Emblemet  over­ menneske  repræsenterer  i  Nietzsches  overvejelser ikke drømmen om en hurtig frisættelse eller en und­ vigemanøvre  ind  i  det  bestialske  sådan  som  de støvleklædte  og  dårlige  Nietzschelæsere  i  193o'rne troede.  Udtrykket  repræsenterer  heller  ikke  ideen om en tilbageføring af mennesket til  dets status før husd yr -og  kirked yr tiden.  Når  Nietzsche  taler  om overmennesket,  så  profeterer  han  om  en  tidsalder langt hinsides nutiden.  n Han tager mål af de tilbage­ lagte  tusindårige  processer,  hvori  der  hidtil  takket være intime sammenknytninger af  opdræt,  tæmning og  opdragelse blev  bedrevet  menneskeproduktion ganske vist i en bedrift,  der i vid udstrækning  vidste at  gøre  sig  usynlig,  og  som  under  skolens  maske havde projektet domesticering som genstand.

Med disse antydninger - og  mere end antydnin­ ger  er  på  dette felt hverken muligt eller  tilstedeligt - afstikker Nietzsche  et kolossalt område,  hvor  be­ stemmelsen  af  fremtidens  menneske  nødvendigvis vil foregå, ligegyldigt  om man i den forbindelse  vil gribe tilbage til begrebet om overmennesket eller ej. Det kan udmærket være, at Zarathustra var et tale­ rør for en filosoferende hysteri, hvis infektuøse virk­ ninger i dag og måske for altid er fordampet. Men diskursen  over  forskellen  mellem  og  sammenknyt­ ningen af tæmning og opdræt, ja overhovedet hen­ visningen til tilblivelsen af  en bevidsthed  om men­ neskeproduktioner  og  mere  alment  udtrykt:  om antropologiske  teknikker,  er bestemmelser  (Vorga­ ben), som nutidens tænkning ikke kan lukke øjnene for,  med  mindre  den  på ny vil hengive  sig  til  d yr - kelsen af  det  harmløse.  Sandsynligvis  havde  Nietz­ sche  spændt  buen  for  hårdt,  da  han  udspredte  det rygte,  at  menneskets  omdannelse  til  husd yr havde været  en  pastoral  opdrætsforenings  velovervejede værk,  dvs.  et  projekt  udsprunget  af  det  klerikale, paulinske instinkt, der vejrer alt,  hvad der  hos men­ nesket kan blive egensindigt og selvherligt og straks sætter sine frasorterings- og  destruktionsmidler  ind på at bekæmpe det. Dette var utvivlsomt en hybrid tanke,  for det første fordi den giver den potentielle opdrætsproces. en alt  for  kort frist - som om nogle generationers  præsteherredømme  var  tilstrækkeligt til  af  ulve at skabe hunde og af urmennesker Basel­ professorer; 12 den er imidlertid i endnu højere grad hybrid, fordi den forudsætter en  planlæggende udøver,  hvor  der  snarere må regnes med et  opdræt uden opdrættere, altså en subjektløs biokulturel ten­ dens.  Men også efter at de overspændte og mistro-. isk-antiklerikale momenter er fjernet fra Nietzsches ide bliver  der  en tilstrækkelig hård kerne tilbage til at fremprovokere en senere tænkning over humani­ teten hinsides  den  humanistiske harmløshed.

At  domesticeringen  af  mennesket  er  det  store utænkte,  som humanismen  fra antikken til nutiden lukkede øjnene  for - indsigten heri er tilstrækkelig til  at  komme  ud på  dybt  vand. Hvor  vi ikke mere kan  bunde,  der  stiger  os  over  hovedet  det  indly­ sende, at projektet  aldrig kunne være realiseret ale­ ne  ved hjælp  af den opdragende tæmning og men­ neskets  fortrolighed  med  bogstaverne.  Givetvis  var læsningen en menneskeformende stormagt - og den er det i mere beskedent omfang stadig; udvælgelsen (ty.:  das  Auslesen)  - hvordan  den  så  end kan  have fundet sted - var hele  tiden  i spil som magten  bag magten. Lektioner og selektioner har mere med hin­ anden at gøre end nogen kulturhistoriker har været villig og i stand til at indse,  og når det indtil videre også  forekommer  os  umuligt  at  rekonstruere  sam­ menhængen mellem læsning og udvælgelse tilstræk­ keligt præcist,  så  er det  dog mere end en  uforplig­ tende  anelse,  at  denne  sammenhæng  som  sådan

besidder en realitet.

Skriftkulturen selv har indtil den nyligt gennem­ førte almindelige alfabetisering haft stærkt selektive virkninger;  den  har  kløvet  sine  værtssamfund  og mellem  det bogstavkyndige  og bogstavukyndige menneske  skabt et svælg, hvis uoverstigelighed næsten nåede en artsforskels strenghed. Skulle man til trods for Heideggers advarsler endnu engang tale antropologisk,  så  lader  de historiske tiders menne­ sker sig definere som  de d yr ,  hvoraf nogle kan læse og  skrive og de  andre  ikke. Herfra er der kun et om end krævende - skridt til den påstand,  at men­ nesker er  d yr ,  af  hvilke nogle opdrætter  deres arts­ fæller, mens de andre er de opdrættede - en tanke, der  siden  Platons  opdragelsesog  statsrefleksioner tilhører europæernes pastorale folklore. Noget her­ fra høres i  Nietzsches  ovenfor  citerede  sætning,  at nogle fa af menneskene i de små huse  vil, mens de fleste  kun  er  villede.  Kun  at  være  villet  vil  sige  at eksistere som rent objekt, ikke som subjekt for ud­ vælgelse.

Det er den tekniske og antropotekniske tidsalders signatur, at mennesker mere og mere kommer over på  den  aktive  eller  subjektive  side  af  selektionen, også  uden  at  de  med  vilje  har påtaget  sig  den  ud­ vælgendes rolle. Man må endog fastslå: Der  findes et  ubehag  ved  magten  til  valget,  og  det  vil  snart være en option for uskyld, hvis mennesker eksplicit vægrer sig ved at udøve den magt til selektion,  som de faktisk  har tilkæmpet  sig. 1 3 Men så snart der på et område er udviklet vidensmagter, gør mennesker en dårlig figur, hvis de - som i tidligere mere mag­ tesløse tider - vil lade  en højere magt, det være sig guden eller tilfældet  eller  de  andre,  handle  i  deres sted. Da blotte vægringer eller frivillige aftrædelser i deres sterilitet plejer at slå fejl,  vil det vel i fremti­ den komme an på at tage aktivt del i spillet og for­ mulere en antropoteknisk kodeks. En sådan kodeks vil  med  tilbagevirkende  kraft også  forandre  betyd­ ningen af den klassiske humanisme - thi med den vil det  blive  lagt åbent frem  og nedskrevet,  at  huma­ nitas ikke kun  indebærer  menneskets  venskab  med mennesket; humanitas implicerer også altid - og sta­ dig mere eksplicit - at mennesket repræsenterer den højere magt for mennesket.

Noget  heraf  var  nærværende  for  Nietzsche,  da han i et udblik på sine :fjernvirkninger vovede at be­ tegne sig selv som enforce majeure. Man kan lade den forargelse,  der med denne  udtalelse  blev  sat ind  i verden,  bero  på  sig  selv,  da  det  om  mange  århun­ dreder, hvis ikke om årtusinder, er for tidligt med en bedømmelse af sådanne prætentioner. Hvem har tål­ modighed  nok  til  at  forestille  sig  en  epoke,  hvor Nietzsche vil være lige så historisk,  som Platon var det  for  Nietzsche.  Det  er  tilstrækkeligt  at  gøre  sig klart,  at  de  næste  lange tidsspand for menneskehe­ den vil blive perioder med artspolitiske afgørelser. I dem vil det  vise sig, om det atter  lykkes menneske­ heden  eller  dens  kulturelle  hovedfraktioner  i  det mindste  at  introducere  virkningsfulde  procedurer for  selvtærnning.  Også i nutidens kultur udkæmpes et slag mellem de tæmmende og bestialiserende im­ pulser  og  deres  respektive  medier.  Dog  ville  større succeser  for  de  tæmmende  impulser  være  overra­ skelser midt i  en  civilisationsproces,  hvor  en  hidtil uset  frisættelsesbølge  uophørligt  ruller  frem. 1 4 Om imidlertid udviklingen på langt sigt vil føre til en ge­ netisk  reform  af  artsegenskaberne - om  en  fremti­ dig antropologisk teknologi  trænger  frem til en di­ rekte planlægning af bestemte træk; om menneskeheden  for  hele  artens  vedkommende  vil kunne iværksætte en omstilling fra fødselsfatalisme til  fødselsvalg  og  prænatal  selektion r5  dette  er spørgsmål,  der,  uanset  hvor  tågede  og  uhyggelige, lader den evolutionære horisont foran os begynde at gå i opløsning.

Det er et grundtræk ved hurnanitas, at mennesker bliver stillet over for problemer, der er for vanskelige for  mennesker,  uden  at  de  af den  grund  kan  be­ kvemme sig til at lade dem ligge. Denne provokation af  menneskevæsenet  i  kraft  af  det  uomgængelige, som  samtidig  er det  uoverkommelige,  har  allerede ved begyndelsen til den europæiske filosofi efterladt et uforglemmeligt spor - ja måske er filosofien selv dette spor i bredeste forstand. Efter det sagte kan det ikke overraske, at dette spor især viser sig at være en diskurs om menneskerøgt og menneskeopdræt. Pla­ ton har i sin dialog Politikos (Statsmanden) fremlagt en  europæisk pastoralpolitologis  Ma gn a Charta. Dette skrift er ikke kun betydningsfuldt, fordi det i dette klarere end andre steder  viser sig,  hvad  antik­ ken egentlig har forstået  ved tænkning - opnåelsen af  sandhed  ved  omhyggelig  inddeling  eller  opsplit­ ning af begrebs- og sagforhold; dets enestående stil- ling  i  historien  om  mennesket  som  genstand  for tænkningen ligger frem for alt i,  at det li gn er en ar­ bejdssamtale  mellem  opdrættere  ikke  tilfældigt med deltagelse  af  en for  Platon  atypisk  personkon­ stellation - en fremmed og  en yngre Sokrates,  som om almindelige  athenere  som  sådanne  ikke  kunne have  adgang  til  samtaler  af  denne  art  hvordan skulle det også kunne tænkes, når det gælder om at selektere  en  statsmand,  som  ikke  forekommer  i Athen, og om at opdrætte en bystatsbefolkning, som endnu  ikke  kan  findes  i  nogen  empirisk  by?  Altså denne  fremmede  og  hans  partner,  Sokrates  junior, hengiver sig til det forfængelige forsøg at underka­ ste  den  fremtidige  politik  eller  by-h yr dekunst  gen­ nemsigtige rationelle regler.

Med dette projekt bevidner Platon en intellektuel uro  over  menneskeparken,  som  aldrig  mere  helt kunne  dæmpes.  Siden Politikos og  siden Politeia er der en tale i  verden  om menneskefællesskabet  som om en  d yr epark,  der  samtidig  er  en  tema-park;  at holde mennesker  i  parker  eller  byer fremtræder fra nu af som en zoologisk opgave. Hvad der giver sig ud for  at  være tænkning  over politik,  er  i  virkelig­ heden en grundlagsrefleksion over reglerne for drif­ ten  af  menneskeparker.  Hvis der findes en  menne­ skelig værdighed, som fortjener at bliver formuleret i  filosofisk  tænkning,  så  skyldes  det  først  og  frem­ mest,  at mennesker  i  de  politiske  tema-parker  ikke kun bliver holdt, men holder sig selv. Mennesker er væsener,  som  plejer  og  vogter  sig  selv,  og  som  uanset  hvor  de lever - skaber  et  parkrurn omkring sig.  I  b yp arker,  nationalparker,  provinsparker  (kan­ tonalen Parken), økoparker - overalt må mennesker danne  sig  en  mening  om,  hvordan  deres  måde  at holde sig selv på skal reguleres.

Hvad  nu  angår  den  platoniske  zoo  og nyindret­ ningen af den,  så  gælder det for alt i  verden om at finde ud af, om der mellem population og direktion kun  består  en  gradueret  eller  en  specifik  forskel. Ifølge  den  første  antagelse  ville  afstanden  mellem menneskevogterne  og de vogtede jo kun være tilfældig og pragmatisk - man kunne derfor udmær­ ket  tilskrive  hjorden  evnen til  at  vælge sine  h yr der af sin egen midte efter en turnusordning. Består der imidlertid  en specifik  forskel  mellem zoo-ledere og PETER SLUTERDIJA

zoo-beboere, så ville de være så grundlæggende for­ skellige fra  hinanden,  at et valgstyre  ikke  ville  være tilrådeligt,  men  kun  et styre,  der hvilede  på  indsigt. Kun de  falske  zoo-direktører,  pseudostatsmændene og  de  politiske  sofister  ville  da  agitere  for  sig  selv ved at sige,  at de  dog var af samme art som hjorden, mens  den  sande  opdrætter  ville  satse  på  forskel  og diskret lade forstå,  at han ved at handle  ud fra ind­ sigt står  guderne nærmere  end den forvirrede skab­ ning,  som han drager omsorg for.

Platons farlige sans for farlige temaer rammer alle højkulturelle  pædagogikkers  og  politikkers  blinde plet - menneskers faktiske  ulighed over  for  den vi­ den,  der giver magt.  Under  en grotesk  definitions­ øvelses  logiske form  udvikler  dialogen  om  stats­ manden  præamblerne  til  en  politisk  antropoteknik; i  denne  handler  det  ikke  kun  om  den  tæmmende styring af den allerede  af sig selv tamme hjord, men om  et  systematisk  nyopdræt  af mere  forbilledlige menneskeeksemplarer. Øvelsen  begynder så ko­ misk,  at  selv  den  ikke  helt så  komiske  slutning  let kunne drukne i latter. Hvad er mere grotesk end de­ finitionen af statskunst som en disciplin,  som har  at gøre  med  fodgængerne  blandt  de  i  flokke  levende væsener? - thi guderne  skal vide,  at menneskeførere udøver ikke opdræt af hav-, men af landd yr .  Blandt de  sidste  må  man  skelne  mellem  de  bevingede  og dem, der bevæger sig på fødderne, hvis man vil frem til menneskeflokkene,  der som bekendt mangler fjer og  vinger.  Den  fremmede  tilføjer  nu,  at  også  dette fodfolk blandt de af natur tamme  igen  er ordnet i to tydeligt  opdelte  delmængder - nemlig "at nogle ef­ ter deres art er uden horn, mens andre bærer horn". Det lader  en lærevillig  samtalepartner  sig  ikke  sige to  gange.  Til  de  to  mængder  svarer  igen to  former for  h yr dekunst,  nemlig  h yr der  for  flokke  med  horn og h yr der for flokke  uden  horn - det må  være  ind­ lysende, at  man kun finder menneskegruppens sande  førere,  hvis  man  udskiller  h yr derne  fra  dem med  horn. Thi  ville  man  lade  hornkvægh yr der vogte  mennesker - hvad måtte  man  forvente  andet end overgreb fra de  uegnedes og tilsyneladende  eg- nedes side. De  gode konger eller basileis vogter der­ for en stynet flok uden horn - (265d). Men ikke nok med  det;  de  varetager  endvidere  den  opgave  at vogte ublandede skabninger - dvs. skabninger, som ikke parrer sig uden for arten, sådan som fx heste og æsler  plejer  at  gøre  - de  må  altså  våge  over  artens renhed og prøve at undgå bastardiseringer. Føjes der til  disse  ubevingede,  hornløse,  som  kun  parrer  sig med  deres  egen  art,  endelig  kendete gn et  tofodet­ hed, med et  mere  moderne udtryk  oprejst  gang, så ville  den  vogterkunst,  som  har  relation  til  ubevin­ gede,  hornløse, ublandede  tofodede,  allerede  ret godt udvalgt  som  den  sande  kunst  og  stillet i kon­ trast  til  alle  skinkompetencer. Denne  forebyggende vogterkunst  må  nu  på  sin  side  igen  inddeles  i  en magtfuld-tyrannisk eller i en frivillig. Bliver  den ty­ ranniske form atter udskilt som usand, illusorisk, så bliver  den egentlige statskunst tilbage: Den bestem­ mes  som  "den  frivillige  hjordpleje  ...  af  frivillige skabninger" (276e). r6

Indtil dette  punkt  har Platon forstået helt at om­ sætte  sin  lære  om  statsmandens  kunst  i  h yr deog hjordbilleder - og han har ud fra  snesevis  af  gøgle­ billeder af  denne kunst udvalgt det eneste sande bil­ lede, den aktuelle sags gyldige ide. Men nu, da de­ finitionen synes afsluttet, springer dialogen pludselig over  i  en  anden  metaforik  som  vi  skal  se,  sker dette  dog  ikke  for  at  opgive  det  allerede  opnåede, men for med så  meget større energi fra en  forskudt synsvinkel at inddrage den vanskeligste side af men­ neskevogter-kunsten, den opdrætsmæssige styring af reproduktionen. Her har den berømte væverli gn else om statsmanden  sin  plads.  Den  virkelige  og  sande grund til den kongelige kunst lader sig nemlig ifølge Platon ikke finde i medborgernes votum, disse med­ borgere, som efter behag  giver og fratager politike­ ren  deres  tillid;  den  ligger  heller  ikke  i  nedarvede privilegier eller  nye  anmasselser.  Den  platoniske herre  finder  alene  grunden til  sin  herreværdighed  i en  opdrætsmæssig  kongeviden,  altså  en  ekspertvi­ den af den mest sjældne og mest besindige art. Her dukker  fantomet  om  et  ekspertkongedø=e  op, hvis  legitimitet  beror  på  indsigten i,  hvordan men­ nesker - uden  nogensinde at krænke deres frivillig­ hed - bedst  lader  sig  sortere og  parre.  Den konge- lige antropoteknik forlanger nemlig af statsmanden, at han på den virknings:fuldeste måde forstår at flette ligt  styrbare  mennesker  ind  i  hinanden,  sådan  at menneskeparken under hans  hånd  når  frem  til  en optimal homøostase. Denne ligevægt opnås, når de to  relativt  bedste  sider  af  menneskets  væsen,  den de for  fællesskabet  gunstigste  egenskaber hos frivil­ krigeriske  tapperhed  og  den filosofisk-humane  be­ sindighed i lige  grad  slås  i fællesskabets væv.

Men fordi begge dyder i deres ensidighed på arts­ plan kan medføre udartninger - den første den mi­ litaristiske krigslyst  og  dennes ødelæggende  konse­ kvenser for fædrelandet, den anden privatismen hos de åndrigt kontemplerende på landet, der kan blive så  uengagerede  og  fremmede  for  staten,  at  de  risi­ kerer at ende i slaveri uden at mærke det. Derfor må statsmanden frasortere de ue gn ede  naturer,  før han går i  gang  med at  væve staten med  de  e gn ede.  Al­ ene med de  tilbageværende  ædle og frivillige natu­ rer  bliver  den  gode  stat  frembragt - hvor  de  tapre tjener  for  det  grovere  kædegarn,  de  besindige  for det  med  Schleiermachers  ord  "federe,  blødere,  is­ læt-agtige spind"; man kunne lidt anakronistisk sige, at  de  besindige  anbringes  i  den kulturelle  virksom­ hed (Se Statsmanden 311 b,c).

For  den  moderne  læser,  der  ser  tilbage  på  den borgerlige  periodes  humanistiske  gymnasier  og  på den fascistiske eugenik og samtidig skuer frem mod den  bioteknologiske  tidsalder,  er  det umuligt  at  gå fejl af  disse  overvejelsers  eksplosive potentiale. Med den  fre=ede  som  talerør  fremlægger  Platon  et program for et humanistisk samfund, der legemlig­ gøres i en eneste fuldt uddannet humanist, den kon­ gelige h yr dekunsts herre. Denne overhumanists op­ gave er ene og alene planlægningen af egenskaberne hos  en  elite,  der  ene  og  alene  for  helhedens  skyld må opdrættes.

En komplikation står tilbage at overveje: Den pla­ toniske h yr de  kan kun  blive  en  troværdig  vogter  af menneskene, fordi  han  inkarnerer  det jordiske bil­ lede af den eneste og  oprindelige sande h yr de - gu­ den, der  i  fortiden  under  Kronos'  herredø=e havde været menneskenes umiddelbare vogter. Man må ikke gle=e, at også hos Platon kommer \_alene guden på tale som oprindelig vogter og opdrætter af mennesket. Men nu, efter den store omvæltning (me­ tabole), hvor guderne under Zeus' førerskab har truk­ ket sig tilbage og overladt mennesket omsorgen med at  vogte  sig  selv,  bliver  den  vise - hos  hvem  erin­ dringen  om  den himmelske skuen af  det bedste er mest levende - tilbage som den værdigste vogter og opdrætter. Uden den vise som forbillede bliver men­ neskets pleje  af mennesket en :frugtesløs lidenskab.

To et halvt årtusind efter Platon synes det nu, som om ikke  blot guderne, men også de vise har trukket sig  tilbage  og  ladt  os  alene  med  vores  uvished  og halve kendskab til alt. I stedet for de vise findes de­ res skrifter i  deres rå glans og  voksende dunkelhed; stadig foreligger de i mere eller mindre tilgængelige udgaver,  stadig  kan  de læses,  hvis  man  blot  vidste, hvorfor  man  endnu  skulle  læse  dem.  Det  er  deres skæbne  at  stå  på  stille  reoler  som  poste  restante breve,  der  ikke  mere  bliver  afhentet  spejleller gøglebilleder af en  visdom,  som samtiden ikke mere kan tro på - afsendt af forfattere,  om hvem  vi ikke mere ved,  om de stadig kan være vores venner.

Breve,  som  ikke  mere  bliver  bragt  ud,  holder  op med at være forsendelser til mulige venner - de for­ vandler  sig  til  arkiverede  objekter.  Også  dette,  at fortidens normsættende bøger mere og mere er op­ hørt  med  at  være  breve  til  venner,  og  at  de  ikke mere  ligger  på  deres  læseres  skriveog  natborde, men  er  sunket  ned  i  arkivernes  tidløshed  også dette  har  :frataget  den  humanistiske  bevægelse  det meste af dens tidligere  kraft.  Stadig sjældnere stiger arkivarerne ned til de  oldgamle tekster for at slå tid­ ligere  udtryk  til moderne  stikord  efter.  Måske  sker det af og  til  under  sådanne  besøg  i  kulturens døde kældre, at  de  længe ulæste papirer begynder  at flimre,  som  om  fjerne  l yn for  hen  over  dem.  Kan også arkivkælderen blive  lysningen? Alt tyder  på, at arkivarer  og  arkivister  er  blevet  humanisternes  ef­ terfølgere.  For  de  fa,  som  endnu  ser  sig  om  i  arki­ verne, trænger den opfattelse sig på: Vores liv er det forvirrede svar på spørgsmål, som vi har glemt hvor blev  stillet.

; Sph

rdijk: Sphi

I008, I00

HILDES CAN

## Noter

- I. Udtrykket for  trolddom  stammer  fra  ordet  for  gram­ matik.
2. At livets hemmelighed hænger nøje sammen med fæn­ omenet skrift,  er også den store intuitive opdagelse i Go­ lem-legenden. Jf. Moshe Idel: Le Golem, Paris 1922; i for­ ordet til denne bog henviser Henri Atlan til en rapport fra en kommission nedsat af den amerikanske præsident med titlen: Splicing  Life. The  Social  and  Ethical  Issue  of  Genetic Engineering  with Human Beings, 1982, hvis  forfatter  henvi­ ser til Golem-legenden.
3. Naturligvis  også  de  universelle  værkers  nationale  gyl­ dighed.
4. Først  med  splatterfilm  som  "Motorsavsmassakren"  er den moderne massekultur kommet på niveau med det an­ tikke bestialitetsforbrug.
5. Denne gestus bliver fejltolket af dem, som ønsker at se en slags  "antihumanisme" i Heideggers onto-antropologi, et tåbeligt udtryk, som suggererer en metafysisk form for misantropi.
6. For resten er  det lige så uklart,  hvordan et samfund af lutter dekonstruktivister ville se ud eller et samfund af lut­ ter  Levinas-elever,  som  hele  tiden  ville  give  den  lidende Anden forrang.
7. Jf. Silvio Vietta: Heideggers Kritik am Nationalsozialismus und der  Technik, Tii.bingen 1989.
8.  Med hensyn til motivet  "samling",  se Manfred Schnei­ der:  "Kollekten  des  Geistes", Neue Rundschau 2,  s.  44,ff, 1999.
9. Jeg  har  andetsteds  :fremstillet,  hvorvidt  der  også  og endnu  mere  kan  opereres  med  en  menneskets  kommen­ til-billede.  Se:  Peter  Sloterdijk: Sphiiren  I,  Blasen;  Sphiiren II,  Globen, Frankfurt  a.M. 1998,  1999.
10. En  af  de fa  undtagelser  udgør  filosoffen  Elisabeth  de Fontenay med bogen Le silence des betes.  La philosophie face a l'epreuve de l'animalite og :filosoffen og :filosoffen og  civi­ lisationshistorikeren  Thomas  Macho  med  "Tier"  i  Chri­ stoph Wulf (red.): Handbuch Historische Anthropologie, Weinheim og Basel 1997, s. 62-85 og  sammes  "Der Auf­ stand der Haustiere" i Marina Fischer-Kowalski m.fl.: Ge­ sellschaftlicher  Stoffwechsel  und  Kolonisierung  von  Natur.  Ein Versuch in Sozialer Okologie, Amsterdam 1997, s. 177-200. 11.  De  fascistiske  Nietzschelæsere  gjorde  sig  hårdnakket skyld i den fejltolkning, at det med hensyn til dem og nu-

KEGLER FOR MENNESKEPARKEN

25

- tiden i alinindelighed kun handlede om forskellen mellem det altformenneskelige  og det menneskelige.
12. Om  hundens  genese,  neoteni  osv.,  jf.  Dany-Robert Dufour: Lettres sur la nature humaine a l'usage des survivants, Paris 1999.
13. Jf. P.  Sloterdijk: Eurotaoisme, København 1991  (1989). 14. Jeg  henviser  her  til  den  voldsbølge,  som  for  tiden  i hele den vestlige verden b ry der ind i skolerne, især i USA, hvor  lærerne er  begyndt at opbygge beskyttelsessystemer mod elever. På samme  måde  som bogen i antikk.en,tabte kampen mod teateret, kan skolen i dag tabe kampen mod de indirekte dannelsesmagter, fjernsynet, volds:filmene og andre :frisættelsesmedier,  hvis der ikke opstår en ny volds­ dæmpende kultiveringsstruktur.
15. Mere  generelt  sagt: til  manipulation  af  biologiske risici.
16. Platon-fortolkere  som  Popper  overser  ofte  dette  to gange  ":frivillig".

## Efterskrift

Den  hermed  som  selvstændig  publikation  udgivne tekst har i september og oktober måned 1999 ople­ vet  det  prekære  privilegium at tjene  som  udgangs­ punkt for en  ophidset  og  kontroversiel debat i  den tyske offentlighed. I anerkendelse af, at den offent­ lige interesse  i  dette  tilfælde  vejer  tungere  end for­ fatterrettigheder,  og  at  der  af  et  uafsluttet  essay  er blevet et dokument, som det under de  givne betin­ gelser ikke ville have mening at røre ved, har jeg gi­ vet afkald på min interesse i at videreudvikle og af­ runde teksten og ord for ord ladet den forblive i sin af  alarmen  overrumplede  skikkelse  bortset  fra nogle  stilistiske  rettelser  af  underordnet  betydning. Jeg  har  i  denne  situation  forståelse  for  indvendin­ gerne hos  dem,  der  i  mit foredrag  påtaler  visse  el­ lipser  og  forkortelser  og  stiller  krav  om  større  ud­ førlighed. Ligeledes kan jeg tilslutte mig bebrejdelserne  fra  dem,  der  foreholder  mig,  at  jeg skulle  have  tænkt  mere  på  muligheden  af  at  blive misforstået.  Men  det  er  en  velkendt  svaghed  hos forfattere, at de under skriveprocessen ikke oriente­ rer sig efter dem, der af vanemæssige eller instituti­ onelle  grunde  misforstår.  Enkelte  seriøse  medier  i forbundsrepublikken  har  ikke  desto  mindre  doku­ menteret,  at  saglige  former  for  argumentation  kan forsvares, selv  over  for en åbenlys  sensationspresse.

Alligevel  lader  det  sig ikke nægte, at modsat ret­ tede  symptomer  vejer  tungt  i  vægtskålen.  Boule­ vardpressens indtog på kultursiderne - foranlediget af  de  sædvanlige  respektable - er  et krisefænomen, der røber en overmægtig tendens til at omorientere medierne fra information til produktion af pirrings­ midler.  I stedet  for  at  fremme  distinktioner  ser denne del af pressen sin chance i at udløse forenk­ lingens  massepsykoser  gennem  kildrende  journali­ stik.

Denne  umådeholdenhed  kommer  ikke  som  en overraskelse: Hvad der havde udgjort temaet for mit foredrag - den farefulde afslutning på den litterære humanisme som en utopi om menneskets formning gennem skrift  og  gennem  den  neddæmpende  lek­ ture,  der  opdrager  til  at  holde dommen tilbage og åbne øret - har i anledning af dette foredrag endnu en gang eksemplarisk manifesteret sig, se "Die Zeit" fra 23.  september  1999.

Læseren  bør  informeres  om,  at  dette  foredrag første gang blev holdt den  15.  juni  1997 ved en lit­ terær matine i Basel som et bidrag  til en foredrags­ cyklus om humanismens  aktualitet.  Dette  forklarer såvel  foredragets  tone  som  selektiviteten  i  temaer, da jeg - efter tolv forudgående foredrag (bl.a. af Jo­ achim  Gauck,  Vittorio  Hosle,  Elisabeth  Bronfen, Vittorio Lampugnani, Wolfgang Rihm og Annema­ rie  Schimmel) - hos  tilhørerne  måtte  forudsætte  et bredt overblik over temaet og en udpræget sans for diversiteten i mulighederne for at behandle det. In­ gen af delene gælder mere for den nu fremtvungne kontekstfrie  tilegnelse  af  min  tekst.  Da  jeg,  noget modificeret,  i  overværelse  af  teologer  og  filosoffer fra  Israel,  Frankrig,  USA,  Argentina  og  Tyskland, gentog dette foredrag i juli 1999 ved Elmauermødet om Heidegger og  Levinas,  måtte  jeg  gå ud  fra,  at denne gruppe ville forstå de to teknisk interessante aspekter  af foredraget, den mediologisk-grammato­ logisk accentuerede deduktion af humanitas og den historisk-antropologiske  revision  af Heideggers lys­ nings-motiv  (  den  partielle  omvending  af  forholdet mellem  ontisk  og  ontologisk),  i  den  professionelle kontekst  som  ansporing. Denne  forventning  har med hensyn til eksperterne ikke bedraget, men der­ imod med hensyn til nogle tilfældigt tilstedeværende journalister, som intet bemærkede af bidragets indre sammenhæng,  men derimod i dets sprogbrug fandt en chance for at aflægge en tilsvinende "beretning". Resten af  historien resulterer  i den såkaldte Sloter­ dijk-debat (  eller Sloterdijk-Habermas-skandalen, som den bliver kaldt i Frankrig) - som jeg ikke selv har noget ønske om at bidrage yderligere til, bortset fra den bemærkning, at den afgiver bevis for sprængkraften i dekontekstueringer.

Kun på et punkt  vil  jeg  gøre opmærksom på en skamløs  strategi  hos falsklæseren:  På  et stærkt  be­ mærket sted har jeg henvist til nogle problemer, der kunne stille sig for den fremtidige artsudvikling som følge  af  de  nye  biotekniske  interventionsmulighe­ ders  opdukken.  Jeg  spørger  der,  om  sådan  noget som  en  direkte  planlægning  af  træk  på  artsniveau overhovedet på langt sigt  vil blive mulig og om fød- selsvalget  (med  dets  bagside:  den  prænatale  selek­ tion)  for  hele  artens  vedkommende kunne blive en ny habitus i forplantningsanliggender (udtrykket for hele  artens  vedkommende  bør  her  ikke  overses, fordi den prænatale selektion som en ret til abort ef­ ter medicinsk indikation til trods for katolske prote­ ster allerede er  en del af den juridisk afklarede kul­ turstandard)  og  det  samme  sted  tilføjer jeg,  at  i uhyggelige spørgsmål af denne art åbner den evolu- tionære horisont sig foran os .  Disse spørgesætninger har enkelte journalister  omdannet til forskrifter.

( ... )

På dansk ved Knud Michelsen

© T ry kt med tilladelse fra  Suhrkamp Verlag

RB. MARTINEAU (1826-69). Kit's Skrivetime. London, Tate Gallery.