Organiseringen af Alternativ Politisk Deltagelse: Udkast til en Typologi
Forfattere: Emil Husted
Tidsskrift: politik (2015-05-11)

## organiseringen af alternativ politisk deltagelse: udkast til en typologi

## Emil Husted

Ph.d. studerende, Institut for Organisation, Copenhagen Business School

Hvordan  kan  vi  forstå  'alternativ'  politisk  deltagelse som en demokratisk aktivitet, der søger at udfordre den bestående idé om politik, men som samtidig er en afgørende del af ethvert velfungerende demokrati? I denne artikel forsøger ph.d.studerende Emil Husted at besvare netop dette spørgsmål ud fra en diskursteoretisk optik. Han foreslår samtidig et udkast til en typologi for organiseringen af netop denne type deltagelse. Typologien tydeliggør det politiske og organisatoriske spændingsfelt, som protestbevægelser og andre alternative  organiseringer  konstant  må  navigere for at forblive alternative.

## Indledning

Som Palle Svenssons artikel i dette temanummer tydeliggør, har moderne demokratilitteratur i overvejende grad fokuseret på stemmeafgivning og partimedlemskab som de  to  mest  signifikante  former  for  politisk  deltagelse. Selvom ekstra-parliamentariske former for politisk deltagelse har eksisteret i hele det liberale demokratis historie (Tilly &amp; Wood 2012), tilskrives sådan politisk aktivitet dog sjældent nævneværdig betydning, og den medregnes ofte blot som et eksotisk supplement til parliamentarisk deltagelse (Angus 2001; Pateman 1970; West 2013). Dette gennemgribende fokus på det parliamentariske system har ifølge en række forskere affødt en snæver opfattelse af demokratiet, hvilket har betragteligt indskrænket vores evne til  at  forstå  det  fulde  spektrum af borgerdeltagelse (Arriaga 2014; Boyte 2005; della Porta 2013; Zukin et al. 2006).

Den ekstra-parliamentariske form for politisk deltagelse giver sig i disse år formentlig bedst til kende igennem  de  mange  folkelige  opstande,  der  med  hjælp  fra nye  digitale  medier,  blomstrer  op  verden  over  (Mason 2013;  Castells  2012).  Først  kom  det  Arabiske  Forår  og siden fulgte de spanske Indignados, det verdensomspændende Occupy-netværk, de internet-basered Anonymous, den globale Zeitgeist-bevægelse, de tyrkiske Chapullers, de  brasilianske  V  for  Vinegar-protester,  den  Ukrainske Euromaiden-bevægelse og senest de omfattende demonstrationer i Hong Kong, arrangeret af gruppen Occupy Central with Peace and Love. Også i Danmark har vi de seneste  år  oplevet  folkelige  opstande.  Der  var  COP15demonstrationerne og Kirkeasyl-bevægelsen i 2009, lærerkonflikten  i  2013  og  senest  den  bredde  folkelige modstand  mod  hhv.  offentlighedsloven  og  frasalget  af DONG-aktier  til  investeringsbanken,  Goldman  Sachs. Men hvad er det for en form for politisk deltagelse, som disse folkelige opstande muliggør? Hvordan organiseres den? Og hvorfor bør vi inkorporere denne type deltagelse i vores diskussion af det liberale demokrati?

I  denne  artikel  vil  jeg  søge  at  besvare  disse  spørgsmål ud fra en diskursteoretisk optik, da dette perspektiv  giver  unik  mulighed for at påpege det hegemoniske fundament, som den konventionelle opfattelse af politisk deltagelses grundlæggende set hviler på (Marchart 2007, 134). Igennem særligt Ernesto Laclau og Chantal Mouffes (1985) diskursteori vil jeg fremføre en konceptualisering af, hvad jeg betegner som alternativ politisk deltagelse . Denne  konceptualisering  vil  jeg  dernæst  benytte  til  at fremskrive  et  udkast  til  en  typologi  for  organiseringen af  denne  form  for  deltagelse.  Målet  med  teksten  bliver hermed todelt: Først vil jeg undersøge, hvordan den konventionelle forståelse af politisk deltagelse kan gentænkes, så  den  også  rummer  'alternative'  former  for  deltagelse. For det andet vil jeg - med afsæt i eksemplerne Occupy Wall Street  og  Alternativet  -  undersøge,  hvordan  disse alternative  former  for  politisk  deltagelse  organiseres  af politiske bevægelser, og hvorledes idéen om politisk lederskab i denne sammenhæng kan forstås. Fokus for artiklen er altså både på de politiske aspekter af alternativ politisk deltagelse, men også på de organisatoriske aspekter.

Hermed positionerer artiklen sig i et relativt underbelyst hjørne af den politologiske litteratur, hvor politisk teori møder organisationsteori i relation til ekstra-parliamentarisk deltagelse (McAdam &amp; Scott 2005, 4). Artiklen søger at udfylde dette teoretiske tomrum ved at politisere organisationsteorien igennem en post-strukturalistisk antagelse om, at enhver form for organisering nødvendigvis må være et resultat af provisorisk hegemoni (Böhm 2006, 58).  Med  dette  skal  forstås,  at  ethvert  samfund  til  enhver tid muliggør visse organisationsformer og forhindrer andre,  ligesom  at  enhver  organisation  på  samme  måde muliggør visse former for deltagelse og forhindrer andre. Dette medfører, at selve organiseringen af alternativ politisk deltagelse aldrig kan iagttages i et neutralt lys, men at den derimod må betragtes som et resultat af diskursive magtkampe. Det er med afsæt i denne antagelse, at jeg vil arbejde mig frem mod den omtalte typologi.

## Konventionel politisk deltagelse

Meget vand er løbet under broen siden den østrigske økonom, Joseph Schumpeter, formulerede sin elitære model for  det  repræsentative  demokrati.  I  værket 'Capitalism, Socialism  and  Democracy' argumenterede  Schumpeter (1942)  for,  at  det  liberale  demokratis  klassiske  doktrin er  fundamentalt  utilstrækkelig.  Her  antages  det  nemlig,  at  samtlige  borgere  har  en  kvalificeret  holdning  til alle emner, og at politikerne således må bestræbe sig på at  realisere  disse  holdninger.  Denne  doktrin  beror  dog på  borgernes  evne  til  uafhængigt  at  forestille  sig  rationelle  løsninger  på  diverse  samfundsproblemer,  hvilket Schumpeter betragtede som en utopi (Held 2006, 148). Befolkningen er nemlig aldrig uafhængig, og den vil altid være influeret af en politisk elite. Derfor, argumenterede Schumpeter,  burde  demokratiet  i  stedet  udformes  som en markedsplads, hvor politikerne formulerer holdninger, som borgerne efterfølgende  'køber'  med  deres  stemme (Schumpeter 1942, 269).

Schumpeters  betragtninger  om,  at  demokrati  ikke er en livstil, som Hal Koch (1945) f.eks. hævdede, men blot  en  effektiv  metode  til  at  udvælge  og  autorisere  en politisk elite, kan virke en anelse fremmede for moderne demokrater. Trods dette kan der dog ikke være tvivl om, at hans minimalistiske opfattelse af demokratiet har haft stor  indflydelse  på  nutidens  liberale  demokrati  (Macpherson  1977,  77).  Dette  eksemplificeres  både  i  den  offentlige debat, hvor et vedvarende fokus på stemmeafgivning synes at indikere, at valghandlingen i dag opfattes som den primære aktivitet for politisk engagerede borgere (Brookes et al. 2004), men også i den akademiske verden,  hvor  man  traditionelt  har  anlagt  et  snævert  fokus på politiske deltagelse (Teorell et al. 2007; Zukin et al. 2006; West 2013). Et eksempel på dette finder man hos den indflydelsesrige politolog, Sidney Verba, og hans kollegaer, der i værket 'Participation and Political Equality' udelukkende karakteriserer lovlige aktiviteter, der direkte retter sig mod parlamentet, som værende udtryk for politisk deltagelse (Verba et al. 1978, 1).

Lignende definitioner finder man hos f.eks. Millbrath &amp; Goel (1977), Kaase &amp; March (1979), Brady (1999) og van  Deth  (2001),  der  alle  væver  politisk  deltagelse  tæt sammen  med  parlamentarisme.  Sideløbende  med  disse forsøg  på  at  definere  politisk  deltagelse  som  en  relativt instrumentel praksis, finder man dog også en gren af demokratilitteraturen, der beskæftiger sig med begreberne 'civic engagement' og 'civic participation'. I stedet for at fokusere på det parlamentariske system, fremhæver denne litteratur, at ekstra-parlamentariske aktiviteter som f.eks. frivilligt arbejde, foreningsliv og aktivisme er essentielle for demokratiet. Et klassisk eksempel på denne tankegang finder man hos Robert Putnam (2001), der i værket 'Bowling Alone' fremfører argumentet om, at den amerikanske befolkning ikke er nær så engageret i civilsamfundet som tidligere. Dette udgør, ifølge Putnam, en betydelig fare for  demokratiet,  da  det  er  igennem  civilsamfundet,  at borgerne lærer at handle politisk (Putnam 2001, 336).

Karakteristisk for denne skildring af faldet i ekstraparlamentarisk aktivitet i USA er, at Putnam hele vejen igennem opretholder en skarp distinktion mellem 'political participation' og 'civic participation'. Selvom 'civic participation', der formentlig bedst kan oversættes til civilsamfundsdeltagelse, har afgørende indvirkning på borgernes evne til agere politisk, kan det altså ikke sidestilles med politisk deltagelse. Hos såvel Putnam som hos Verba opdeles demokratiet i to separate dele med dertilhørende institutioner  og  praksisser:  Det  parlamentariske  system og civilsamfundet. Denne distinktion har sidenhen ført til talrige forsøg på at adskille begreberne politisk deltagelse og civilsamfundsdeltagelse ved at identificere praksisser og institutioner, der tilhører hhv. den ene eller den anden kategori (Barrett &amp; Brunton-Smith 2014; Ekman &amp; Emnå 2012; Berger 2009; Adler &amp; Goggin 2005). Ved at anlægge en diskursteoretisk optik, vil jeg søge at transendere  denne  distinktion  for  dermed  at  vise,  hvordan denne konventionelle demokratiopfattelse kan gentænkes og  udvides  til  også  at  indkapsle  alternative  former  for politisk deltagelse. For at forstå, hvordan dette er muligt, må vi dog først kigge nærmere på den diskursteoretiske forskel på 'politik' og 'det politiske'.

## Politik og det politiske

Betegnende for den konventionelle afgrænsning af politik,  hvor  politisk  deltagelse  konceptualiseres  som  noget forskelligt fra civilsamfundsdeltagelse, er, at den ud fra et diskursteoretisk synspunkt udelukkende beskæftiger sig med 'politik' og ikke med 'det politiske'. Ifølge Mouffe (2013, xii) betegner 'politik' nemlig udelukkende de hegemonisk  konstituerede  institutioner  og  praksisser,  der til  en  bestemt  tid  ordner  og  strukturerer  menneskelig sameksistens.  'Det  politiske'  derimod  betegner  det  helt fundamentale niveau af tilværelsen, hvor antagonistiske relationer  konstituerer  selve  samfundet.  Med  Martin Heideggers  ord  kan  man  sige,  at  'politik'  eksisterer  på det sociales ontiske niveau (det værendes aktuelle gestaltning), mens 'det politiske' tilhører det sociales ontologiske niveau (det værendes væren) (Heidegger 1927).

Aktiviteter,  der  beskæftiger  sig  med  'det  politiske' handler altså, ifølge Mouffe, ikke blot om tekniske problemstillinger og disses rationelle løsning, som Schumpeters model f.eks. antager, og derfor kræver demokratiet heller ikke nødvendigvis et elitært politisk lederskab. 'Det politiske'  handler  derimod  om  noget  meget  mere  fundamentalt, nemlig de diskursive magtkampe, der enten søger  at  styrke  eller  udfordre  den  bestående  hegemoniske orden. Som en konsekvens heraf hævder Mouffe, at det  ikke  er  muligt  at  udpege  enkelte  institutioner  eller lommer af samfundet, der per definition beskæftiger sig med 'det politiske' (Mouffe 2005b, 3). 'Det politiske' kan nemlig ikke afgrænses af ontiske elementer, men eksisterer i stedet som en underliggende basis for samfundet i sin helhed. I Mouffes terminologi er Folketinget eller Europaparlamentet derfor ikke nødvendigvis tættere forbundet med 'det politiske' end så mange andre institutioner (Mouffe 2013, 119).

Med afsæt i en sådan forståelse af politik, bliver det tydeligt, at det ikke giver mening at kategorisere politisk deltagelse igennem en positiv associering med etablerede institutioner eller praksisser, som den konventionelle demokratilitteratur ellers har for vane. I stedet må politisk deltagelse beskrives og defineres igennem disse aktiviteters relation til det sociales ontologiske niveau. I forhold til artiklens organisationsteoretiske vinkel kan man sige, at det ikke er så afgørende, om vi betegner en given politisk  organisering  som  et  parti,  en  folkebevægelse  eller en aktivistgruppe. Det afgørende er, hvorvidt organiseringen muliggør en form for politisk deltagelse, der retter sig mod det sociales ontologiske niveau. Det er altså

organiseringens performativitet, og ikke dens ontiske gestaltning, der er interessant.

## Alternativ politisk deltagelse

Som konsekvens  af  ovenstående  distinktion  følger  det, at det etablerede samfunds institutioner dermed også må være kontingente i den forstand, at de altid kunne have været  konstrueret  anerledes.  Laclau  og  Mouffe  (1985, 105)  hævder  nemlig,  at  diskursive  elementer  udelukkende tilskrives mening igennem deres relation til andre elementer. Hermed må vi altså bevæge os væk fra idéen om  det  sociales  positivitet  og  hen  mod  idéen  om  det sociales  radikale  negativitet.  Dette  betyder,  at  intet  fænomen kan beskrives i absolutte termer. Med reference til  Jacques  Derrida  (1973)  kan  man  sige,  at  diskursive elementer udelukkende tilskrives mening og identitet via deres 'konstitutive ydre'. Overfører vi denne tankegang til idéen om politisk deltagelse er implikationen, at denne aktivitet heller ikke kan beskrives i positive termer.

I  stedet  må  vi  forstå  politisk  deltagelse  som  en  fællesbetegnelse for bestemte handlinger, der tilskrives mening  relationelt.  Tager  vi  således  idéen  om  det  sociales radikale  negativitet  seriøst,  må  det  betyde,  at  ikke  blot enkeltstående elementer, men også hele samfund besidder et 'konstitutivt ydre'. Ethvert samfund beror altså på en grundlæggende inklusion/eksklusion-logik, og da politisk deltagelse omhandler selve konstitueringen af samfund, må denne aktivitet baseres på samme logik. Et samfund kan dermed beskrives som konstitueringen af 'os' via forskellen til 'dem', og derfor må politisk deltagelse indebære enten en forstærkning eller en forkastning af denne forskelsdragning. Politisk deltagelse er altså en antagonistisk aktivitet,  der  enten  søger  at  inkludere  eller  ekskludere identiteter (Mouffe 2005b, 117).

Da denne opfattelse af politiske deltagelse som sagt beror  på  en  diskursiv  forståelse  af  politik,  er  det  klart, at  min  konceptualisering  af  politisk  deltagelse  må  forankres i noget diskursivt. Både Laclau (1990; 2005) og Mouffe  (2005a;  2005b)  betoner  da  også  'artikulation' som det bærende element i politiske handlinger. Her er det dog vigtigt at bemærke, at det diskursive hos Laclau og Mouffe ikke blot omhandler tekst eller tale. Diskursbegrebet er i denne sammenhæng langt større. Faktisk er det så stort, at Laclau (2005, 68) definerer det som 'any complex  of  elements  in  which  relations  play  the  constitutive role.' Følger vi denne definition, står det klart, at en artikulation dermed heller ikke kan indskrænkes til noget mundtligt eller skriftligt. Tværtimod kan artikulationer tage form af alt fra verbale ytringer (f.eks. politiske taler) over menneskelig praksis (f.eks. besættelser af byrummet) til  materielle  konstruktioner  (f.eks.  politiske  kunstværker). Det afgørende er blot, at disse diskursive elementer konstitueres af deres relation til  andre  elementer.  I  forlængelse  af  dette  forstås  artikulationer  som  handlinger, der forsøger at etablere nye relationer mellem diskursive elementer, således at disse elementers identitet modificeres (Laclau &amp; Mouffe 1985, 105).

Denne artikel positionerer sig altså i en diskursteoretisk tradition, der afviser skellet mellem diskurs, praksis og materialitet. Dette står i skarp kontrast til f.eks. Norman Faircloughs (1989) kritiske diskursanalyse, der med henvisning til kritisk realisme, hævder, at visse objekter og praksisser eksisterer uafhængigt af det diskursive. I den post-strukturalistiske  diskursteori  er  alle  meningsfulde objekter dog diskursive (Howarth 2000, 8), og det er i dette lys, at begrebet 'artikulation' skal forstås. I forhold til  konceptualisering  af  politisk  deltagelse  er  begrebet afgørende, da det er igennem artikulationer, at vi knytter mening og identitet til forskellige hegemoniske projekter. Med afsæt heri må politisk deltagelse forstås som artikulationer, der enten søger at forstærke eller forkaste samfundets kontingente forfatning. Hermed nærmer vi os en konceptualisering af, hvad denne artikel forstår ved alternativ politisk deltagelse.

For det første er det klart, at den grundlæggende idé om alternativ politisk  deltagelse  placerer  sig  i  et  modsætningsforhold  til  den  ovenfor  beskrevne  idé  om konventionel politisk deltagelse. Hvor konventionel deltagelse udelukkende  betoner  aktiviteter,  der  retter  sig  direkte mod det parlamentariske system, må alternativ deltagelse beskrive  handlinger,  der  bearbejder  systemets  underliggende  præmis.  Sagt  på  en  anden  måde:  Hvor  konventionel  politisk  deltagelse  udelukkende  søger  at  influere 'politik', søger alternativ politisk deltagelse at influere 'det politiske'. Dette udelukker dog i princippet ikke, at alternativ politisk deltagelse indebærer en grad af parlamentarisme. Dette er blot sjældent tilfældet (Mouffe 2013, 119).

For det andet er det klart, at det alternative må indebære noget kontra-hegemonisk. Selvom 'det politiske' i  princippet sagtens kan influeres via artikulationer, der forstærker etablerede hegemonier, vælger jeg i denne sammenhæng at konceptualisere alternativ politisk deltagelse som  artikulationer,  der  søger  at  udfordre  bestående samfundsstrukturer. Fra et diskursteoretisk standpunkt kunne man sige, at politisk deltagelse generelt set indebærer artikulationer, der berører 'det politiske', mens alternativ politisk  deltagelse  indebærer  artikulationer,  der ikke blot berører 'det politiske', men som ligeledes søger at udfordre den hegemoniske idé om 'politik'.

## Organiseringen af alternativ politisk deltagelse

Med afsæt i denne definition af alternativ politisk deltagelse,  nærmer vi os nu artiklens typologi. Inden vi når så langt, må vi dog første besvare det måske mest funda- mentale spørgsmål i organisationsteorien, nemlig: Hvad er en organisation? Eller rettere: Hvad er en organisering? Med afsæt i diskursteoriens grundlæggende præmis om det sociales immanente kontingens, må idéen om en 'organisationen' som en stabil og rationel enhed, der tydeligt demarkeres fra sin omverden, selvsagt forkastes til fordel for  en  mere  flydende  idé  om  'organisering'.  En  organisering forstås i denne sammenhæng som en vedvarende proces, hvor en række relaterede begivenheder tilsammen konstruerer forestillingen om et organiseret hele (Hernes 2014, Gergen 2010). En organisering er altså ikke et lukket system, men snarere et provisorisk resultat af en række handlinger,  der  alle  har  til  formål  at  konstituere  organiseringen således,  at  denne  inkluderer  visse  identiteter og ekskluderer andre (Böhm 2006). Med diskursteoriens terminologi må disse konstitutive handlinger dog naturligvis forstås som værende diskursive, hvilket bringer os tilbage til begrebet 'artikulation'. De (alternative) politiske artikulationer tjener nemlig ikke blot til at udfordre samfundets øjeblikkelige forfatning, men ligeledes til at konstituere selve den alternative politiske organisering.

Som en række forskere efterhånden har etableret, er diskursteori  et  yderst  frugtbart  værktøj  til  at  analysere, hvordan  organiseringer  skabes  og  genskabes  igennem kommunikation  (Ashcraft  2009;  Cooren  et  al.  2011; Fairhurst  &amp;  Putnam  2004).  Den  diskursive  tilgang  til organisationsteorien  bør  dog  ikke  forstås  som  en  uniform størrelse. Hvor realistiske studier af organisatorisk diskurs f.eks. trækker på Faircloughs distinktion mellem diskursive  og  ikke-diskursive  elementer  i  forsøget  på  at forstå  organisationer  som  materielt  afgrænsede  objekter (se f.eks. Hardy 2001; Grant &amp; Hardy 2003; Reed 2005), afviser  post-strukturalistiske  studier  denne  distinktion og  fokuserer  i  stedet  på  organiseringer  som  'flydende betegnere',  der  konstant  forsøges  stabiliseret  igennem diskursive  magtkampe  (se  f.eks.  Cederström  &amp;  Spicer 2014; Contu &amp; Wilmott 2005). Selvom den realistiske tradition har bidraget med mange vigtige observationer, vil  jeg  her  trække  på  sidstnævnte,  da  denne  tilgang  til organisationsteori tillader os at forstå organisationer som noget, der opstår diskursivt og som konstant forhandles, forandres og funderes. Den tillader os kort sagt at forstå konstitueringen af organiseringer som politiske stridsmål (Flemming &amp; Spicer 2008).

Det er med afsæt i denne forståelse af organiseringer som  provisoriske  stabiliseringer  af  diskursive  processer, at  artiklens  typologi  skal  forstås.  Typologien  udspiller sig  i  spændingsfeltet mellem to akser: En politisk og  en organisatorisk . Mens den politiske akse beskriver alternative  politiske  organiseringer  ud  fra  en  distinktion  mellem ækvivalente og differentielle logikker, beskriver den organisatoriske akse organiseringerne ud fra en klassisk distinktion  mellem  horisontale  og  vertikale  organisationsformer.  På  denne  måde  beskriver  begge  akser  altså forholdet  mellem  to  forskellige  aspekter  af  organiseringen  af  alternativ  politisk  deltagelse.  Hvor  den  politiske akse  betegner  artikulationernes  interne  relation,  betegner den organisatoriske akse den interne relation imellem organiseringernes politiske subjekter. Hermed beskriver den  første  akse  selve deltagelsen ,  mens  den  anden  akse beskriver deltagerne og disses  interne  relation . Her skal deltagerne dog ikke forstås som fikserede størrelser, der besidder faste og uforanderlige kerner (Laclau &amp; Mouffe 1985, 114). I stedet benytter diskursteorien betegnelsen 'subjektposition' for dermed at understrege subjektets flydende karakter (Hudson 2006).

Den organisatoriske akse betegner derfor relationen mellem  de  subjektpositioner,  der  muliggøres  af  organiseringen.  Denne  akse  beskæftiger  sig  altså  ikke  med, hvilke individer der deltager i organiseringerne, og hvordan disse individer kan forstås. Snarere beskæftiger den organisatoriske akse sig med måden, hvorpå individerne tilbydes forskellige subjektpositioner, og hvorledes disse positioner  knytter  en  bestemt  identitet  til  individerne. Det er med afsæt i denne relation mellem subjektpositioner  og  identitet,  at  idéen  om  politisk  lederskab  skal forstås. Inden vi når til den idé, vil jeg dog først udfolde typologiens to akser.

## Den politiske akse

Som beskrevet ovenfor udgøres den politiske akses genstandsfelt  af  artiklens  hovedkoncept,  nemlig,  alternativ politisk  deltagelse.  Denne  form  for  deltagelse  kan  dog struktureres  og  ordnes  på  vidt  forskellige  måder.  I  bogen 'On  Populist  Reason' fremlægger  Laclau  (2005)  to logikker,  der  generelt  strukturerer  politiske  artikulationer. Laclau fokuserer i denne sammenhæng på idéen om politiske 'krav', hvilket skal forstås som en slags fællesbetegnelse for politiske projekter, kampagner eller mærkesager (Laclau 2005, 72). Med afsæt i denne artikels konceptualisering kan politiske krav dog bedst forstås som samlinger  af  alternative  politiske  artikulationer.  Laclau hævder,  at  disse  krav  enten  ordnes  med  afsæt  i  en  differentiel logik eller med afsæt i en ækvivalent logik. Det er forskellen på disse to logikker, der udgør den politiske akses yderpunkter.

De politiske krav, som befinder sig i aksens højre side, betegner Laclau som 'demokratiske'. Med dette skal ikke forstås, at de nødvendigvis er mere politisk legitime end 'populære'  krav,  der  befinder  sig  i  aksens  venstre  side. Forskellen er blot, at demokratiske krav er væsentligt lettere  for  det  parlamentariske  system  at  håndtere,  da  de fremsættes som isolerede og partikulære projekter, hvorimod populære krav altid fremsættes via en universel sam- menkædning af flere forskellige projekter (Laclau 2005, 77). Dette leder os frem til selve struktureringen af den politiske akse. Mens demokratiske krav struktureres ud fra  en  differentiel  logik,  hvor  hvert  krav  forbliver  isoleret fra andre krav, struktureres de populære krav ud fra en ækvivalent logik, hvor en lang række krav forenes på et  universelt  plan  og  fremsættes  som  en  samlet  helhed. Populære krav er politiske projekter, der tømmes for partikulært indhold, for dermed at blive forenet med andre populære krav. Denne logik ses ofte i folkelige opstande, som  dem  jeg  fremhævede  i  artiklens  indledning,  hvor det  ikke  er  enkeltsager,  men  snarere  en  anti-systemisk fællesnævner, der holder bevægelsen sammen.

## Den organisatoriske akse

I  den  diskursteoretiske  litteratur  om  lederskab  i  organisationer  opfordres  der  ofte  til  et  opgør  med  den  management-tankegang,  der  traditionelt  har  præget  international ledelsesforskning (Spicer &amp; Böhm 2007; Parker 2002). Her er fokus på lederen som en privilegeret figur, der grundet sin ekstraordinære indsigt i organisationens virke,  har  beføjelser  til  mere  eller  mindre  egenrådigt  at beslutte, hvilken strategi organisationen skal forfølge, og hvordan organisationens ressourcer skal fordeles (Böhm 2006,  74).  Som  modsvar  til  management-tankegangen har  den  diskursteoretiske  organisationsteori  derfor  forsøgt at konceptualisere lederen som én, der ikke nødvendigvis  styrer  organiseringen,  men  i  stedet  som  én,  der 'oversætter' organiseringens mange fortællinger, så disse konvergerer (Cooren &amp; Fairhurst 2003). Dette giver os dermed mulighed for at slippe det fastlåste blik på lederen som en unik person i toppen af organisationsdiagrammet og i stedet undersøge lederskab 'whereever it lies' (Robinson 2001, 100).

Grundet  diskursteoriens antagelse om  subjektets flydende karakter giver det dermed ikke mening at tale om 'lederen' som et individ af kød og blod. I stedet må man tale om lederskabet som en subjektposition (Sutherland et al. 2013). Lederskabspositioner er altså diskursive platforme internt i organiseringen, der midlertidigt giver subjekter mulighed for at tale med en vis tyngde i forhold til  selve  konstitueringen af organiseringen. Denne definition af lederskab som en subjektposition tvinger os dog til at overveje, hvad det vil sige at udøve lederskab i denne sammenhæng. Med diskursteoriens politisering af organisationsteorien kan man sige, at hvis politik fundamentalt set handler om at tilskrive mening og identitet til  politiske  projekter,  må  organisatorisk  lederskab  på samme måde handle om diskursivt at tilskrive mening og identitet til selve organiseringen. Lederskab indtræffer altså i det øjeblik, hvor et subjekt har held til at forme og definere virkeligheden for andre medlemmer af organiseringen (Smircich &amp; Morgan 1982, 258).

Selvom et hvilket som helst subjekt i princippet kan påtage sig en organisatorisk lederskabsrolle, vil det dog samtidig  være  naivt  at  hævde,  at  formelt  lederskab  slet ikke eksisterer i organiseringen af alternativ politisk deltagelse. Pointen er blot, at det ikke nødvendigvis behøver at være det formelle lederskab, der egenhændigt leder organiseringen. I forhold til denne artikels typologi har jeg  derfor  valgt  at  konstruere  den  organisatoriske  akse således,  at  den  stadig  betegner  en  klassisk  distinktion i  organisationsteorien  mellem  horisontale  og  vertikale strukturer.  Dette  betyder  dog  ikke,  at  organiseringer  i den vertikale ende af aksen struktureres ud fra hierarkiske principper om top-down-styring. I stedet betyder det, at lederskabspositionerne i de vertikale organiseringer er mere stabile og vedvarende end i de horisontale organiseringer, hvor lederskabsrollerne er distribuerede og langt mere midlertidige. Nedenfor ses en figur, der illustrerer typologien i sin helhed.

Efter  nu  at  have  beskrevet  typologiens  to  akser,  vil jeg  nu  påbegynde  artiklens  afsluttende  ærinde,  nemlig beskrivelsen af to illustrative eksempler på organiseringer af alternativ politisk deltagelse.

## To illustrative eksempler

De to illustrative  eksempler  er: Alternativet (en  såkaldt fjerde-sektor-organisation),  og Occupy  Wall  Street (en global  folkebevægelse).  Disse  to  eksempler  er  specifikt udvalgte, fordi de tydeligt illustrerer typologiens ydrepositioner ved netop at placere sig i hhv. første og tredje kvadrant. Intentionen med dette afsnit er ikke at producere en fyldestgørende beskrivelse af de to organiseringer, men snarere  at  levere  en  empirisk  beskrivelse  af  to  'kritiske cases'  (Flyvbjerg  2006,  226),  der  tilsammen  illustrerer typologiens logik. Beskrivelserne vil dermed fokusere på, 1) hvordan de fremsatte politiske krav relaterer sig til hinanden, og 2) hvordan organiseringernes deltagere tilbydes bestemte subjektpositioner, og hvorledes disse subjektpositioner muliggør forskellige former for lederskab.

## Alternativet

Efter  lidt  over  et  halvt  år  som  løsgænger  i  det  danske Folketing  besluttede  den  tidligere  radikale  kulturminister,  Uffe  Elbæk,  sammen  med  en  håndfuld  frivillige  i november 2013 at lancere et nyt parti ved navn Alternativet.  Med  et  stærkt  fokus  på  bæredygtighed  og  ønsket om en ny politisk kultur var det Alternativets intention at konstruere et reelt alternativ til den bestående idé om parlamentarisk politik i Danmark. I dag tager Alternativet dog ikke blot form af et parti, men betegner sig selv som en såkaldt fjerde-sektor-organisation, der på tværsektoral vis  forsøger  at  placere  sine  aktiviteter  i  spændingsfeltet mellem den offentlige, den private og den frivillige sektor. Selve partiet er dermed blot organisationens repræsentation i den offentlige sektor (Alternativet 2014a, 7). Dette tværsektorale fokus giver Alternativets medlemmer mulighed for at praktisere politisk deltagelse på forskellige niveauer.  Som  almindeligt  medlem  af  Alternativet  kan man deltage i alt fra såkaldte 'politiske laboratorier', hvor partiets politiske program løbende udvikles, over diverse uddannelsesforløb  til  demonstrationer  og  andre  fysiske begivenheder (Alternativet 2014b).

figur 1: typologi for organiseringen af alternativ politisk deltagelse. den politiske akse udgøres af diagrammets x-akse, mens den organisatoriske akse udgøres af diagrammets y-akse.

Det,  der  gør  Alternativet  til  en  organisering  af  alternativ politisk deltagelse, er mere end blot navnet. Alternativet  er  et  alternativ  i  denne  sammenhæng,  fordi organiseringen  muliggør  politisk  deltagelse,  der  tager form af kontra-hegemoniske artikulationer, der retter sig mod  tilværelsens  ontologiske  niveau.  Dette  eksemplificeres ganske tydeligt i Uffe Elbæks nylige opfordring til en 'venlig revolution' (Elbæk 2015), eller i nedenstående passage fra Alternativets partiprogram:

'Lappeløsningernes tid er forbi. Det er ikke længere nok med småjusteringer og symptombehandlinger. Det, der er behov for, er helt nye samarbejdsformer, nye beslutningsprocesser og en ny tilgang til fordelingen af klodens ressourcer' (Alternativet 2014a, 5).

Her er der altså tale om en radikal redefinering af samfundets øjeblikkelige konstituering, hvilket taler direkte ind  i  artiklens  konceptualisering  af  alternativ  politisk deltagelse. Vender vi os mod typologiens politiske akse, befinder Alternativet sig i aksens højre side, hvor politiske krav  organiseres  ud  fra  en  differentiel  logik.  Organiseringens krav er altså demokratiske i den forstand, at de adskilles og fremsættes som isolerede, partikulære projekter. Dette eksemplificeres f.eks. i partiprogrammet, hvor hvert enkelt krav understøttes af en grundig forklaring, der  skitserer  en  række  demokratiske  løsningsforslag.  I stedet for at fremsætte politiske krav som ét samlet antisystemisk hele (som er tilfældet med Occupy Wall Street, se nedenfor), opdeles organiseringen i en række tematiske søjler, der f.eks. fokuserer på miljøet, økonomien eller kunst og kultur (Alternativet 2014a). Som deltager kan man altså vælge kun at engagere sig i udvalgte søjler, og der  nedsættes  konstant  arbejdsgrupper,  der  beskæftiger sig med de forskellige partikulære emner.

Alternativets position på den politiske akse rejser dog en  interessant  problematik.  Organiseringens  aspirationer om at komme i Folketinget introducerer nemlig en øjensynligt paradoksal situation i forhold til konceptualisering af alternativ politisk deltagelse. På den ene side ønsker Alternativet en radikal redefinering af samfundets øjeblikkelige konstituering, og på den anden side ønsker de at blive en del af netop denne konstituering (se evt. interviewet med Uffe Elbæk i dette temanummer). Man fristes altså til at konkludere, at Alternativet søger at være både alternative og konventionelle på én og samme tid. Her er det dog vigtigt at fastholde idéen om, at alternativ politisk  deltagelse  ikke  kan  afgrænses  af  det  ontiske  (i dette tilfælde civilsamfundet). Det alternative kan godt være  en  del  af  det  parlamentariske,  men  det  kræver  et vedvarende  fokus  på  at  muliggøre  artikulationer,  der udfordrer den hegemoniske konstituering af samfundet. Hvorvidt  dette  er  muligt,  og  hvorvidt  det  er  muligt  at bygge bro mellem universelle og partikulære krav vil dog kun tiden vise.

Vender vi os nu mod typologiens organisatoriske akse, står det klart, at selvom Alternativet tillader flere former for  deltagelse,  og  selvom  deltagerne  hurtigt  kan  tilegne sig ansvarsbetonede positioner, opereres der med en lettere vertikal struktur. Alternativet består af fire formelle organer: En politisk ledelse, en hovedbestyrelse, et politisk forum og ti storkredse (Alternativet 2014c). Denne struktur, hvor en politisk og en administrativ ledelse befinder sig i toppen af organiseringen, viser, at Alternativet er vertikalt struktureret. Her er det dog vigtigt at holde fast i, at en vertikal struktur i denne sammenhæng ikke kan sidestilles med en hierarkisk management-struktur. Som beskrevet i ovenstående afsnit indebærer lederskab i disse organiseringer blot, at de subjektpositioner, hvorfra enkelte individer midlertidigt har magt til at definere virkeligheden for andre, er mere stabile end hos fuldstændigt horisontale organiseringer.

Hermed karakteriseres Alternativet altså som en organisering, der muliggør den form for alternativ politisk deltagelse,  der  betegnes  af  typologiens  første  kvadrant, hvor  politiske  krav  struktureres  differentielt,  og  hvor lederskabspositionerne  er  relativt  stabile.  Bevæger  vi  os derefter videre til typologiens modsatte yderpunkt, den tredje kvadrant, finder vi en af de mest profilerede folkebevægelser  de  seneste  år,  nemlig,  den  verdensomspændende Occupy Wall Street-bevægelse.

## Occupy Wall Street

Den 17. september 2011, er efterhånden blevet en mærkedag for både aktivister og aktivisme-forskere, da dette var  dagen,  hvor  et  par  tusinde  demonstranter  besatte Zuccotti Park nær New Yorks famøse Wall Street. Demonstrationen, der var arrangeret af aktivistgruppen, Adbusters, skulle påpege det demokratiske underskud i den bestående samfundsorden, hvor multinationale virksomheder antageligt kontrollerer det parlamentariske system (Adbusters 2011). Besættelsen af Zuccotti Park varede i næsten to måneder, indtil New Yorks daværende borgmester, Michael Bloomberg, opløste gruppen med den officielle forklaring, at hygiejneforholdene i parken var uforsvarlige (Long &amp; Dobnik 2011). I de to måneder, hvor besættelsen varede, lykkedes det dog for demonstranterne at skabe et minature demokrati, hvor livlige diskussioner, massiv borgerdeltagelse og konsensusprocesser var i højsædet (Graeber 2013, 52).

Occupy  Wall  Streets  største  succes  var  formentlig skabelsen af en fællesskabsfølelse, der rakte langt udover de  personer,  der  var  tilstede  under  besættelsen  af  Zuccotti  Park.  Ved  at  konstruere  det  inkluderende  slogan, 'We are the 99%', lykkedes det bevægelsen at skabe en appel, der vandt genlyd over stort set hele verden. På sit højeste havde bevægelsen forgreninger i mere end 1500 byer på verdensplan (Occupy 2014a). En så omfattende konstruktion  kræver  dog  en  helt  speciel  struktur,  der bestemt ikke privilegerer  enkeltsager,  men  som  i  stedet fremsætter  en  bredsiddet  opposition  til  det  etablerede system. Dette giver sig formentlig bedst til kende igennem bevægelsens stiftende dokument, 'The Declaration of the Occupation of New York City'. I denne erklæring figurerer en liste over de beskyldninger, som bevægelsen fremsætter mod det etablerede system. Et uddrag af teksten lyder således:

'They have taken bailouts from taxpayers with impunity, and continue to give Executives exorbitant bonuses. They have perpetuated inequality and discrimination in the workplace based on age, the color of one's skin, sex, gender identity and sexual orientation (…) They have profited off of the torture, confinement, and cruel treatment of countless animals, and actively hide these practices' (Occupy 2014b).

I  alt  oplister  denne  erklæring  21  forskellige  beskyldninger, men afsluttes stadig af teksten: 'These grievances are not all-inclusive' (Occupy 2014b). Det karakteristiske ved denne liste af beskyldninger er, at de ikke behandles og underbygges på partikulær vis, som det var tilfældet i Alternativets partiprogram. På denne måde kan man sige, at Occupy Wall Street fungerer som en politisk organisering, tømt for partikulært indhold. Selvom citatets første beskyldning (der omhandler skattefinansierede redningspakker) ikke nødvendigvis har nogen partikulær relation til citatets sidste beskyldning (der omhandler dyrebeskyttelse), står det klart, at disse politiske artikulationer deler en universel relation. Dette indikeres formentlig bedst af den retoriske brug af antagonisten 'they'. På trods af, at det  aldrig  forklares,  hvem  'they'  er,  kan  der  ikke  være tvivl om, at det er en betegnelse for 'the 1%' ,  som rent diskursivt  fungerer  som  Occupy  Wall  Streets  politiske modstander (Husted 2015). På denne måde kan bevægelsens krav altså beskrives som værende 'populære', da de fremsættes med afsæt i en ækvivalent logik, hvor en lang række krav forenes på et universelt plan, og hvor oppositionen til den etablerede orden fungerer som eneste politiske fællesnævner.

I  forhold  til  typologiens  organisatoriske  akse  udgør Occupy Wall Street ligeledes et modstykke til Alternativet. Hvor sidstnævnte opererer vertikalt med både politisk og  administrativ  ledelse,  eksemplificerer  Occupy  Wall Street  en  gennemgående  horisontal  struktur.  Ud  over forskellige arbejdsgrupper, der f.eks. varetager driften af gruppens Facebook-side, er det svært at pege på stabile lederskabspositioner  i  organiseringen.  Et  kendt  slogan, der  ofte  florerede  i  medierne  under  de  begivenhedsrige måneder i 2011, var idéen om, at Occupy Wall Street ikke var 'leaderless', men i stedet 'leaderfull' (Occupy 2014a). I  tråd  med  dette  kan  man  på  bevægelsens  hjemmeside læse  opfordringer  til  at  blive  en  af  dens  mange  ledere ved f.eks.  at  organisere  nye  tiltag  eller  demonstrationer (Occupy 2014c).

På  denne  måde  tydeliggøres  bevægelsens  forsøg  på at  skabe,  hvad  der  i  denne  artikel  betegnes  som  distribuerede og temporale lederskabspositioner. Det står alle deltagere i Occupy Wall Street frit for at iværksætte politiske initiativer, så længe disse kan grupperes under en anti-systemisk fællesnævner, og der udstykkes derfor heller  ingen strategiske retningslinjer. Med dette in mente kan vi placere Occupy Wall Street i bunden af den organisatoriske  akse,  hvormed  bevægelsen  samlet  set  kan beskrives som en organisering, der muliggør den form for alternativ politisk deltagelse, der betegnes af typologiens tredje kvadrant.

Inden jeg afslutter denne eksemplificering, bør typologiens anden og fjerde kvadrant naturligvis også berøres. Af  pladsmæssige  årsager  vil  jeg  dog  nøjes  med  blot  at knytte et par enkelte sætninger til politiske organiseringer, der placerer sig i disse felter. I typologiens anden kvadrant finder vi primært partikulære enkeltsags-organiseringer som f.eks. COP15-demonstrationerne i 2009. Her fremsatte en bred vifte af aktører et relativt partikulært krav  (stop  klimaforandringerne),  hvilket  står  i  kontrast til den universelle og anti-systemiske form for deltagelse, som f.eks. Occupy Wall Street eksemplificerer. Rent organisatorisk var COP15-demonstrationeren struktureret horisontalt, da den bredde folkelige opstand ikke muliggjorde nogen stabil lederskabsposition, hvorfra strategiske eller organisatoriske retningslinjer kunne kommunikeres (se f.eks. Mølgaard 2009).

I modsætning til den anden kvadrant finder vi i typologiens fjerde kvadrant primært bredspektrede organiseringer som f.eks. Avaaz, der er en online kampagneorganisation med over 40.000.000 medlemmer på globalt plan. Avaaz' formål er ikke partikulært, men snarere universelt.

Organiseringen promoverer nemlig ikke én specifik sag eller én specifik ideologi, men søger i stedet at levere digital infrastruktur til en række anti-systemiske projekter. I denne forstand ligner Avaaz altså Occupy Wall Street. Hvor de to organiseringer adskiller sig er dog i forhold til typologiens organisatoriske akse. Her illustrerer Avaaz en relativt vertikal struktur, hvor ca. 80 fuldtidsansatte dagligt administrerer og promoverer diverse kampagner (Cash 2013, 61).

Selvom disse fire eksempler er forskellige, deler de den fællesnævner, at de alle organiserer en eller anden form for alternativ politisk deltagelse. Forskellen på disse fire eksempler  tjener  således  til  at  understrege  pointen  om, at det ikke er organiseringernes (ontiske) relation til det parlamentariske system, men snarere den form for politisk deltagelse, de muliggør, der er afgørende. Hvorvidt vi betegner disse organiseringer som værende fjerde-sektor-organisationer (Alternativet), enkeltsags-organiseringer (COP15-demonstrationeren), folkebevægelser (Occupy) eller kampagneorganisationer (Avaaz) er altså ikke så vigtigt. Det vigtige er, at de muliggør den form for demokratisk borgerdeltagelse, der udfordrer den hegemoniske konstituering af samfundet.

## Konklusion

I denne artikel har jeg konceptualiseret begrebet alternativ politisk deltagelse og forsøgt at fremskrive et udkast til  en  typologi  for  organiseringen  af  netop  denne  type politisk aktivitet. Alternativ politisk deltagelse definerede jeg som kontra-hegemoniske artikulationer, der udfordrer samfundets øjeblikkelige konstituering. Denne konceptualisering  blev  mulig  igennem  den  diskursteoretiske distinktion mellem 'politik' og 'det politiske'. Idéen om alternativ  politisk  deltagelse  er  tæt  sammenvævet  med idéen om 'det politiske', og denne form for demokratisk engagement kan derfor ikke beskrives igennem en positiv associering med ontiske institutioner eller praksisser. I stedet skal alternativ politisk deltagelse defineres som et særligt performativt element af politiske artikulationer.

Artiklen  understreger  dermed,  at  politisk  deltagelse ikke behøver at foregå indenfor Christiansborgs mure eller bag gardinet i stemmeboksen. Tværtimod. Alternativ politisk  deltagelse  er  en  praksis,  der  i  langt  højere  grad tilhører  hverdagslivet  og  civilsamfundet.  I  stemmeboksen  eller  på  Christiansborg  er  det  nemlig  vanskeligt  at udfordre den hegemoniske idé om politik; her bekræfter man ofte det etablerede. I civilsamfundet derimod er der plads til det kontra-hegemoniske og det alternative. Det er dog vigtigt at huske på, at alternativ politisk deltagelse ikke kan afgrænses af civilsamfundet. Dette ville være at forfalde  til  den  konventionelle  karakteristik  af  politisk deltagelse, hvor det ontiske afgrænser fænomenet. I stedet bør vi være opmærksomme på, at alternativ politisk deltagelse  finder  sted  på  tværs  af  samfund,  sektorer  og organiseringer - og at deltagelsen i sig selv kan organiseres på vidt forskellige måder.

figur 2: alternativet, cop15-demonstrationerne, occupy Wall street og avaaz' placering i typologien for organiseringen af alternativ politisk deltagelse.

I stedet for at fortsætte kampen for at indsnævre og afgrænse  feltet  for  politisk  deltagelse,  kunne  fremtidig forskning  derfor  med  fordel  undersøge,  hvilke  af  disse organiseringsformer,  der  er  mest  effektive  i  forhold  til selve pointen med alternativ politisk deltagelse, nemlig at udfordre den hegemoniske konstituering af det bestående samfund. I denne forbindelse ville analyser af teknologiens rolle være særligt relevante. Flere studier peger f.eks. på, at fremvæksten af sociale medier så som Facebook og Twitter har fundamentalt ændret måden, borgere i dag deltager demokratisk (Castells 2012; Dahlgren 2013; Papacharissi 2010). Fra tidligere at have været et kollektivt projekt, anskues politisk deltagelse i dag som et personligt  projekt,  der  i  højere  grad  end  tidligere  omhandler personlig identitetsskabelse og selvrealisering (Bennett &amp; Segerberg  2012;  Bennett  2012).  Sådanne  observationer er unægtelig afgørende for alternative politiske organiseringer i deres forsøg på at mobilisere deltagere og skabe et vedvarende engagement, der ikke blot beror på deltagerens personlige realisering. En måde at gøre dette på kunne givetvis være ved at konstruere en organisationsstruktur, der ikke blot tillader deltagerne at deltage for deltagelsens skyld, men som også muliggør en reel grad af  indflydelse i forhold til skabelsen og genskabelsen af samfundets kontingente forfatning.

## litteratur

- Adbusters 2011, #Occupywallstreet: A shift in revolutionary tactics , Adbusters.org.
- Adler,  R.P.  &amp;  Goggin,  J.  2005,  'What  do  we  mean  by  'civic  engagement'?', Journal of Transformative Education, vol.  3,  no.  3,  pp. 236-253.
- Alternativet 2014a, 'Partiprogram' . www.alternativet.dk/partiprogram , tilgået 29. december 2014.
- Alternativet  2014b,  'Vær  med'. www.alternativet.dk/vaer-med, tilgået 29. december 2014.
- Alternativet 2014c, Observation af møde i Hovedbestyrelsen, 22. september 2014, Århus.
- Angus, I. 2001, Emergent publics: An essay on social movements and democracy , Arbeiter Publishing, Winnipeg.
- Arriaga, M. 2014, Rebooting democracy: A citizen's guide to reinventing politics , Thistle Publishing, London.
- Ashcraft,  K.L.,  Kuhn,  T.R.  &amp;  Cooren,  F.  2009,  'Constitutional amendments: 'Materializing' organizational communication', The Academy of Management annals, vol. 3, no. 1, pp. 1-64.
- Barrett, M. &amp; Brunton-Smith, I. 2014, 'Political and civic engagement and participation: Towards an integrative perspective', Journal of Civil Society, vol. 10, no. 1, pp. 5-28.
- Bennett, W.L. 2012, 'The personalization of politics: Political identity, social media, and changing patterns of participation', The ANNALS of  the  American  Academy  of  Political  and  Social  Science, vol.  644, no. 1, pp. 20-39.
- Bennett, W.L. &amp; Segerberg, A. 2012, 'The logic of connective action', Information, Communication &amp; Society, vol. 15, no. 5, pp. 739-768.
- Berger, B. 2009, 'Political theory, political science, and the end of civic engagement', Perspectives on politics, vol. 7, no. 2, pp. 335-350.
- Böhm, S. 2006, Repositioning organization theory, Palgrave MacMillan, Basingstoke.
- Boyte, H.C. 2005, 'Reframing democracy: Governance, civic agency, and politics', Public administration review, vol. 65, no. 5, pp. 536546.
- Brady, H.E. 1999, 'Political participation' in Measures of political attitudes , eds. J.P. Robinson, P.R. Shaver &amp; L.S. Wrightsman, Academic Press, San Diego, pp. 737-801.
- Brookes, R., Lewis, J. &amp; Wahl-Jørgensen, K. 2004, 'The media representation of public opinion: British television news coverage of the 2001  general  election', Media,  Culture  &amp;  Society, vol.  26,  no.  1, pp. 63-80.
- Cash, J. 2013, The rise of clickocracy: Politics for a digital age, Lulu, Raleigh.
- Castells, M. 2012, Networks of outrage and hope: Social movements in the internet age, Polity Press, Cambridge.
- Cederström, C. &amp; Spicer, A. 2013, 'Discourse of the real kind: A postfoundational approach to organizational discourse analysis', Organization, vol. 21, no. 2, pp. 178-205.
- Contu, A. &amp; Willmott, H. 2005, 'You spin me round: The realist turn in organization and management studies', Journal of Management Studies, vol. 42, no. 8, pp. 1645-1662.
- Cooren, F. &amp; Fairhurst, G. 2003, 'The leader as a practical narrator: Leadership as the art of translating' in Management and language: The manager as a practical author ,  eds.  D.  Holman &amp; R. Thorpe, SAGE, London, pp. 85-103.
- Cooren, F., Kuhn, T., Cornelissen, J.P. &amp; Clark, T. 2011, 'Communication, organizing and organization: An overview and introduction to the special issue', Organization Studies, vol. 32, no. 9, pp. 1149-1170.
- Dahlgren,  P.  2006,  'Doing  citizenship:  The  cultural  origins  of  civic agency in the public sphere', European Journal of Cultural Studies, vol. 9, no. 3, pp. 267-286.
- Dalton, R.J. 2013, Citizen politics: Public opinion and political parties in advanced industrial democracies, Sage, Thousand Oaks.
- Della Porta, D. 2013, Can democracy Be saved?: Participation, deliberation and social movements, Polity Press, Cambridge.
- Derrida,  J.  1973, Speech  and  phenomena  and  other  essays  on  Husserl's theory of signs, Northwestern University Press, Evanston.
- Ekman, J. &amp; Amnå, E. 2012, 'Political participation and civic engagement: Towards a new typology', Human Affairs, vol. 22, no. 3, pp. 283-300.
- Elbæk, U. 2015, 'Her er 25 skridt mod en venlig revolution', Politiken , 9. februar.
- Elliott, J.E. 1994, 'Joseph A. Schumpeter and the theory of democracy', Review of Social Economy, vol. 52, no. 4, pp. 280-300.
- Fairclough, N. 1989, Language and power, Pearson Education Limited, Essex.
- Fairhurst, G.T. &amp; Putnam, L. 2004, 'Organizations as discursive constructions', Communication Theory, vol. 14, no. 1, pp. 5-26.
- Fleming, P. &amp; Spicer, A. 2008, 'Beyond power and resistance: New approaches to organizational politics', Management Communication Quarterly, vol. 21, no. 3, pp. 301-309.
- Flyvbjerg,  B.  2006,  'Five  misunderstandings  about  case-study  research', Qualitative Inquiry, vol. 12, no. 2, pp. 219-245.
- Gergen, K.J. 2010, 'Co-constitution, causality, and confluence: Organizing in a world without organizing' in Process, sensemaking and organizing ,  eds. T. Hernes &amp; S. Maitlis, Oxford University Press, Oxford, pp. 55-69.

- Graeber, D. 2013, The democracy project: A history, a crisis, a movement, Allen Lane, London.
- Grant, D. &amp; Hardy, C. 2004, 'Introduction: Struggles with organizational discourse', Organization Studies, vol. 25, no. 1, pp. 5-13.
- Hardy, C. 2001, 'Researching organizational discourse', International Studies of Management &amp; Organization, vol. 31, no. 3, pp. 25-47.
- Held, D. 2006, Models of democracy, Polity Press, Cambridge.
- Hernes,  T.  2014, A  process  theory  of  organization, Oxford  University Press, Oxford.
- Howarth, D. 2000, Discourse, Open University Press, Buckingham.
- Hudson, P.A. 2006, 'The concept of the subject in Laclau', Politikon, vol. 33, no. 3, pp. 299-312.
- Husted, E. 2015, 'From creation to amplification: Occupy Wall Street's transition into an online populist movement' in Civic engagement and  social  media:  Political  participation  beyond  the  protest ,  eds.  J. Uldam &amp; A. Vestergaard, Palgrave Macmillan, Basingstoke.
- Kaase, M. &amp; Marsh, A. 1979, 'Political action: A theoretical perspective' in Political action: Mass participation in five Western democracies , eds. S. Barnes &amp; et al., Sage, London, pp. 27-56.
- Koch, H. 1945 [1991], Hvad er demokrati? Gyldendal, København.
- Laclau, E. 2005, On populist reason, Verso Books, London.
- Laclau,  E.  1990, New reflections  on  the  revolution  of  our  time, Verso, New York.
- Laclau, E. &amp; Mouffe, C. 1985, Hegemony and socialist strategy: Towards a radical democratic politics, Verso Books, London.
- Long,  C.  &amp;  Dobnik,  V.  2011,  'Zuccotti  Park  eviction:  Police  arrest 200 Occupy Wall Street protesters'. Huffington Post, 15. november.
- MacPherson, C.B. 1977, The life and times of liberal democracy, Oxford University Press, New York.
- Mason, P. 2013, Why It's STILL kicking off everywhere: The new global revolutions, Verso Books, London.
- McAdam, D. &amp; Scott, W.R. 2005, 'Organizations and movements' in Social  movements  and  organization  theory ,  eds.  G.F.  Davis,  D. McAdam, W.R. Scott &amp; M.N. Zald, Cambridge University Press, Cambridge, pp. 4-40.
- Milbrath, L.W. &amp; Goel, M. 1977, Political participation: How and why people get involved in politics, RandMcNally, Chicago.
- Mølgaard, M. 2009, 'Tre typer aktivister indtager Københavns gader', Politiken, 10. december.
- Mouffe, C. 2013, Agonistics: Thinking the world politically, Verso, New York.
- Mouffe, C. 2005, On the political, Routledge, New York.
- Mouffe, C. 2005, The return of the political, Verso, New York.
- Occupy  2014a,  'About'. www.occupywallst.org/about, tilgået  29.  december 2014.
- Occupy 2014b, 'The declaration of the occupation of New York City'. www.occupywallst.org/forum/first-official-release-from-occupy-wallstreet, tilgået 29. december 2014.
- Occupy 2014c, 'Contribute'. www.occupywallstreet.net/contribute, tilgået 29. december 2014.
- Papacharissi, Z. 2010, A private sphere: Democracy in a digital age, Polity, Cambridge.
- Pateman, C. 1970, Participation and democratic theory, Cambridge University Press, Cambridge.
- Putnam, R.D. 2001, Bowling alone: The collapse and revival of American community, Simon &amp; Schusters Paperbacks, New York.
- Reed, M. 2005, 'Reflections on the realist turn in organization and management studies', Journal of Management Studies, vol. 42, no. 8, pp. 1621-1644.
- Robinson, V.M.J. 2001, 'Embedding leadership in task performance' in Leadership  for  quality  schooling ,  eds.  K.  Wong  &amp;  C.W.  Evers, Routledge, London, pp. 90-102.
- Schumpeter, J. 1942 [2003], Capitalism, socialism and democracy, Routledge, London.
- Smircich,  L.  &amp;  Morgan,  G.  1982,  'Leadership:  The  management  of meaning', The Journal of applied behavioral science, vol. 18, no. 3, pp. NP-273.
- Spicer,  A.  &amp;  Böhm,  S.  2007,  'Moving  management:  Theorizing struggles against the hegemony of management', Organization Studies, vol. 28, no. 11, pp. 1667-1698.
- Sutherland, N., Land, C. &amp; Böhm, S. 2014, 'Anti-leaders(hip) in social  movement  organizations:  The  case  of  autonomous  grassroots groups', Organization, vol. 21, no. 6, pp. 759-781.
- Teorell, J., Torgal, M. &amp; Montero, J.R. 2007, 'Political participation: Mapping the terrain' in Citizenship and Involvement in European Democracies , eds. J.W.v. Deth, J.R. Montero &amp; A. Westholm, Routledge, New York, pp. 334-357.
- Theiss-Morse, E. &amp; Hibbing, J.R. 2005, 'Citizenship and civic engagement', Annual Review of Political Science, vol. 8, no. 1, pp. 227-249.
- Tilly, C. &amp; Wood, L.J. 2012, Social movements 1768 - 2012, Paradigm, Tokyo.
- van Deth, J.W. 2001, 'Studying political participation: Towards a theory of everything', Joint Sessions of Workshops of the European Consortium for Political Research .
- Verba, S., Nie, N.H. &amp; Kim, J. 1978, Participation and political equality, Cambridge University Press, Cambridge.
- West, D. 2013, Social movements in global politics, Polity Press, Cambridge.
- Zukin, C., Keeter, S. &amp; Andolina, M. 2006, A New Engagement? Political participation, civic life, and the changing American citizen, Oxford University Press, Oxford.