Modernismens postmoderne kanon
Forfattere: Mads Rosendahl Thomsen
Tidsskrift: passage (2003-02-01)

## Modernismens postmoderne kanon

## Mads Rosendahl Thomsen

Er modernismens kanon ved at blive postmoderne? Gør det nogen forskel? Og hvad vil det egentlig sige i al den begrebsforvirring det korte spørgsmål hvirvler op? Det betyder noget hvis modernismen vedbliver med at være den dominerende overskrift for en periode fra slutningen af 1800-tallet med en kulmination i 1920'erne, og hvis termen associeres med et indhold som der ikke er dækning for i den litteratur som har vist sig mest levende fra perioden. Hvis de træk som kanoniserer værker, ikke hænger sammen med de beskrivelser der kan gives af et modernistisk program eller poetik, uanset om det postmodernistiske er det nærmeste man kommer en bedre kategori, så er modernismen et problem. 1

-  ligesom  i  titlen  -  et  par  linjer  efter  er  i  flertal: 'Kortlægningen  af  Nordeuropas  modernismer  er langt fra fuldendt.' (T ysdahl 2002: 21)

Striden mellem moderne og postmoderne - og de mange bøjninger og afarter af begreberne - er i sig selv ikke synderlig interessant, faktisk kan den være temmelig trættende, men begge termer befinder sig på et niveau, hvor de i kraft af deres umådelige fleksibilitet og udbredelse er meget aktive i forståelsen og periodiseringen af det tyvende århundredes kunst og litteratur. De ligger i det mentale landskab som to store blokke, der har opsuget en god del af andre betegnelser som har været fremme omkring de udbredte og alment accepterede fikspunkter, som modernismens kulmination i 1920'erne og postmodernismens indtog i 1960'erne har etableret.

Modernisme og Postmodernisme optræder med en styrke hvor de er tilstrækkelige til at samle adskillelige antologier omkring sig, eksempelvis Bradbury og McFarlanes nyklassiske Modernism, Nortons Post­ modern American  Fiction, eller  en  nyere  antologi  af tekster English and Nordic Modernisms som emfatisk skriver i introduktionen, at 'Essayene samlet her viser, håber vi, hvor frugtbare internationale perspektiver på Modernismen er', mens den bærende term For begge periodiseringers vedkommende er der også fortalere for at vi endnu befinder os i den æra de indstiftede. Hvor enten det postmoderne udgør et epokalt skifte, som eksempelvis den italienske litteraturhistoriker  Remo  Ceserani  indgående  har  ar  gumenteret for med støtte i alt fra p-pillen til lit  teræ  re former. Eller man kan fastholde at modernismen stadig  udgør  dét  afgørende  paradigme,  som  postmodernismen så blot er en del af. Det er desuden et stridsfelt som tager sig ganske forskelligt ud alt efter om man er interesseret i kulturhistorie eller i hvordan tekster er skruet sammen.

De fleste kan leve med usikkerheden i begreberne og kan se en vis nytte ved dem, mens andre har en temmelig uforsonlig holdning til ideen om modernisme. Eksempelvis Harold Bloom:

Modernisme i litteraturen er ikke overstået; snarere er det blevet afsløret at den aldrig har været der. (Bloom 1975: 28)

Peter Luthersson leverer i Svensk litterär modernism. En stridsstudie også en bredside mod ideen om modernisme. Efter en ironisk refleksion over hvorvidt en bestemt hårfarve er essentiel for at være stockholmer, skriver han:

Og samme kritiker  eller  forsker,  stadig  med  næsen  i  vejret, mener i næste stund at sige noget væsentligt om modernismen ved at bringe en hvilken som helst iagttagelse til torvs, at Mondrian interesserede sig for Madame Blavatsky, som om iagttagelsen af at Marie Louise er blond var central for diskussionen om, hvad der er konstituerende for stockholmere som stockholmere. Modernismen er næppe mere end et indholds  tomt begreb der tages for givet, et mantra hvis konnotation er selvfølgelig,  men  hvis  denotation  er  utilgængelig.  (Luthersson 2002: 9)

Luthersson peger meget præcist på problemet. Det er jo netop muligt at iagttage, at der sker en række opbrud i litteraturen i perioden ca. 1890-1930, og at kanon er fattig på værker som ikke har del i en eller anden  form  for  udvikling  mod  udtryk  og  former som ikke fandtes førhen. Men om det skal kaldes modernisme er tvivlsomt; især hvis man tager i betragtning hvordan postmodernisme er en mindst lige  så problematisk term.

Forsøg på opgør med eller udfordring af så brede ismer som modernismen kan næsten kun ende i uredelighed, når det grundlæggende greb er at forsøge at  indholdsbestemme  termen,  for  derefter  at  genfinde  egenskaber  afledt  af  denne  bestemmelse  i nogle  tekster  som  opfattes  som  eksemplariske  for ismen, mens andre revalueres som de egentlige værdifulde. Periodens litteratur har både en kanon bestående af tekster, en materiale  kanon ,  men der er med begrebet modernisme også markeret en fortolk  nings­ kanon som fremhæver træk ved teksterne. Teksterne er der som de er, uanset om man mener at Proust er realist eller modernist, eller at det ikke gør nogen forskel. Opgør med modernismen kan således hverken være en afvisning af en udbredt selvbeskrivelse eller  en  problematisering  af  tekster  som  ikke  har påkaldt sig at være modernistiske, idet man så begår den fejl at forveksle de kanoniserede værker med de kanoniserede fortolkninger.

I det følgende vil jeg først kommentere anvendelsen af modernismen som periode og som kunstnerisk  program,  dernæst  gælder  det  forsøgene  på  at adskille modernisme og postmodernisme, ikke mindst  i  en  litterær  kontekst,  hvorpå  jeg  med  en række eksempler vil vise at den aktive kanon som styrer erindringen om perioden - i både litteraturkritik  og  på  læsernes  marked  -  i  tiltagende  grad dyrker post  modernistiske træk i den periode i litteraturhistorien som opfattes som modernismens tid.

I samme øjeblik man forsøger at lave en afgrænsning af modernisme eller postmodernisme, så deltager man også i en lang og omfattende påkaldelse af begreberne. Men ved at inddrage den aktive kanon og forholde den til værker som i højere grad kunne tegne modernismens program og poetik, kan man få blik for hvordan termen repræsenterer og misrepræsenterer.

## Modernisme som periode

Modernisme, High  Modernism, Det  moderne  gennembrud, Modernismo , 2 The  Modern -  termen  har mange manifestationer  som  periodebeskrivelse,  og den er vanskelig at komme uden om. 3  Ideen om det moderne lå i tidens selvbeskrivelse, og den er blevet solidt forankret i utallige henseender til beskrivelse af en række forandringer i kunsten fra slutningen af det nittende århundrede med en stor intensitet efter Første Verdenskrig og med en vedvarende diskussion om hvornår den ikke længere kan siges at være dækkende for det som skete i kunst, litteratur, arkitektur og i kulturen som sådan. Og det uanset hvor problematisk det er at en periode for altid, eller i det mindste i en ganske rum tid, skal forbindes med at være det nye og aktuelle. Som Frank Kermode har bemærket så måtte det postmoderne med noget nær nødvendighed følge, da ingen periode altid kan være ny. Han har samtidig svært ved at finde et præcist indhold af modernisme, om end han anerkender at der findes en stærk idé om en kanon og et indhold omkring det (Kermode 1990: 45-48 og 65-66).

Samtidig nærer ideen om modernisme sig ved at være defineret i forskellige domæner - kunst, litteratur, arkitektur - som understøtter opretholdelsen af begrebet, selvom den måske er stadigt vanskeligere at indholdsbestemme i litteraturen. I arkitekturen er det let at optegne positionerne i karikaturer som  dog  rummer  et  gran  af  sandheden:  en  hvid kasse med fladt tag er modernistisk, mens en farvet kasse  med  et  sjovt  tag  er  postmodernistisk.  Men pointen er at den klare forankring i et domæne gør det mere oplagt at opretholde forestillingen i andre domæner  -  eller  vanskeligere  at  forlade  om  man vil.

Modernismen som periode er også besværlig, som Carsten Sestoft meget klart har redegjort for, ved at være indviklet i flere forskellige betydninger af det moderne, ikke bare som et begreb der også kunne signalere det aktuelle netop nu, men også som flere forskellige  perioder  der  alle  gør  krav  på  at  være moderne alt efter om fokus lægges på oplysning og rationalitet, samfundets modernisering eller på eksperimenterende litteratur (Sestoft 1998: 35). Sestoft beklager at der ikke er nogen som kan forbyde brugen af begreberne, men opfordrer til at man i det mindste tager sig i agt for al roderiet (Ses  toft 1998: 36). 4

Men ideen om højmodernisme og modernisme som et stilbegreb eller en attitude har haft en så stor indflydelse på forestillingerne om hvad der var på færde, at det skaber voldsomme problemer. En estimeret  antologi  som  Malcolm  Bradbury  og  James McFarlanes Modernism forsøger at skabe et nuanceret billede af europæisk litteratur fra 1890 til 1930 og ikke mindst nuanceret i forhold til ideen om modernisme. På trods af en kritisk stillingtagen til begrebet - som de erkender også kan være en stil eller en attitude snarere end en periode - og de mange vanskeligheder med at definere det, så forbliver det dog det overbegreb som hele perioden forstås ud fra, og dermed en fastholdelse af en term som er særdeles problematisk når den skal fungere i forhold til litteraturen.

For hvornår er en tekst modernistisk? Og er det en god ting?

## Moderne vs. postmoderne

Definerer man modernismen og postmodernismen i forhold til de udviklinger der skete i kunst og kultur i perioderne fra slutningen af det nittende århundrede frem til depressionen for modernismens vedkommende og fra begyndelsen af tresserne og frem mod  1980'erne  for  postmodernismens  vedkommende, så er det klart at man har et stort materiale af meget divergerende karakter. Spørgsmålet er bare om overbegreberne kan opsamle alt det der er i tiden. Igen vil jeg pointere, at der for mig at se  ikke er noget problem i at forlade termerne - hvis man kunne det. Men de er der og har fået deres eget liv, som man må forholde sig til.

Problemerne med at definere forskellene mellem modernisme og post  modernisme kan være ganske voldsomme, men man sidder dog med en klar opfat- telse af at der findes noget postmodernistisk. Forskellene  er  der.  Måske  er  de  vanskeligere  at  pege præcist på i litteraturen end i arkitekturens mest effektive klicheer, men det er heller ikke umuligt: den seriøse modernisme som må se skævt til den sorgløse fortælleglæde og leg med udsigelsespositioner i postmodernismen.  Fragmenteringen  som  problem og som tab over for frihed og mulighed i det usammenhængende. Håb om en forløsning gennem kunsten over for en mindre fordrende, måske mere realistisk holdning til kunstens mulighed. Skepsis over for historisk overleverede former overfor genanvendelse med et twist.  Vi kender jo godt forskellene.

I den ofte citerede og meget lange liste over modsætninger mellem modernisme og postmodernisme fra artiklen  'The Culture of Postmodernism' leverer Ihab Hassan en kaskade af dikotomier, hvoraf følgende er et udpluk:

| Modernisme                   | Postmodernisme     |
|------------------------------|--------------------|
| Romanticisme/symbolisme      | Parafysik/Dadaisme |
| Form (sammenførende, lukket) | Anti-form (adskil- |
| len-                         | e n d e            |
| åben)                        |                    |
| Formål                       | Leg                |
| Design                       | Tilfældighed       |
| Hierarki                     | Anarki             |
| Genre, grænse                | Tekst, intertekst  |
| Fortolkning                  | Imod fortolkning   |
| Narrativ                     | Anti-narrativ      |
| Metafysik                    | Ironi              |
| Transcendens                 | Immanens           |
| (Hassan 1985: 123-24)        |                    |

Hassans liste byder på en glimrende identifikation af modsætninger som på hver sin måde finder klangbund i forskellige værker. Y eats er mere modernist end postmodernist i forhold til denne opdeling. Og Kurt Schwitters er helt afgjort mere postmodernist end modernist - også selvom han var samtidig med Yeats.

Men Hassan hævder også at modernisme er narrativ, mens postmodernisme skulle være anti-narrativ. I andre versioner vil man netop pege på at postmodernismens romaner markerer en tilbagevenden til en fortælleglæde, som var forsvundet i modernismens formeksperimenter. Måske går det op i en anden kontekst.

Men forskellene er heller ikke altid til at få øje på, når det drejer sig om enkelte værker og forfattere. Ihab Hassan opremser i sin ganske fragmentariske, syrede og informative artikel  'POSTmodernISM:  A Paracritical Bibliography' under overskriften 'Where  Modern  and  Postmodern  May  Meet:  or, Make  Y our Own List' en række tvetydige forfattere, værker  og  bevægelser:  Blake,  Sade,  Lautréamont, Dada, Surrealisme, Kafka, Finnegans  W ake,  The Cantos og Hassan signalerer med overskriften, at listen langt fra er endelig.

Brian McHale argumenterer i Constructing Postmo­ dernism for, at James Joyces Ulysses begynder som et modernistisk værk, men slår over i postmodernistisk modus (McHale 1992: 10).  Og  man  kan  i Ulysses isolere to fremtrædende træk om hvilke man vanskeligt kan hævde andet end at de lægger sig tættest op ad hhv. et modernistisk og et postmodernistisk program. Stream­of­consciousness er modernistisk ved at være en formel nyskabelse der bryder med traditionelle beskrivelser af menneskets tanke. Polyfonien i inddragelsen af og parodien på forskellige genrer er derimod postmodernistisk med sin brug af historisk materiale - samt ikke et forsøg på at skrive ud fra et nulpunkt - og med sin afsøgning af de ontologiske konsekvenser af de forskellige genrers beskrivelser.

Det er dog ikke alle som køber denne tese om en samtidighed  mellem  modernisme  og  postmodernisme. Astradur Eysteinsson udtrykker i The Concept of  Modernism en  mild  forundring  over  at  man  en række steder,  ikke  blot  hos  Hassan,  opererer  med modernisme  og  postmodernisme  som  formudtryk der ikke følger efter hinanden, men opstår samtidig (Eysteinsson 1991: 130).

Men problemerne ligger vel først og fremmest i hvor meget periode  tænkningen skal rumme. Det er ikke vanskeligt at definere nogle modernistiske og post  modernistiske egenskaber i litteraturen, og derpå finde begge dele i en periode som normalt betegnes som modernistisk.  Man  kunne  for  den  sags  skyld finde dem mange andre steder, men måske ikke som et dominant, udbredt og højkanoniseret udtryk. Og det er der at det for alvor bliver interessant.

Det er også derfor at udpegningen af en postmodernisme, der er simultan med modernismen, lider under den alvorlige skavank at den har en meget begrænset  opbakning  i  et  bredere  kulturhistorisk perspektiv. Det postmoderne blev i modsætning til kaskaden af modernebegreber ikke brugt i begyndelsen  af  perioden  eller  dens  umiddelbare  reception, men fik først for alvor udbredelse i 1970'erne.

For ikke at stivne i vanskelig håndterlig dikotomi indføres der ofte en tredje term i tænkningen af det moderne  over  for  det  postmoderne.  Eksempelvis opererer sociologen Anthony Giddens med en forestilling om radikaliseret modernitet, som for ham er at foretrække frem for den relativisme og opgivenhed  der  ifølge  Giddens  præger  postmoderniteten (Giddens 1990: 150). Litteraturkritikeren  T om LeClair vil også undgå det postmoderne i sin beskrivelse af Don DeLillos forfatterskab og opererer med begrebet remodern som udtryk for at en række af modernismens projekter kan genoptages med en viden om postmodernismens fejltagelser (LeClair 1987: 204 et passim). 5   Forfatteren  og  kritikeren  David  Lodge opererer med et begreb om anti-modernisme som en form for oplyst traditionalisme mellem modernisme og postmodernisme, idet han selv peger på at hans egne bøger er antimodernistiske, men med påvirkninger fra de to andre strømninger (Lodge 1986: 16).

Realisme er også et tredje begreb som kan sættes i spil i forhold til modernisme og postmodernisme. I sådanne tilfælde ser man også en tydelig værditilskrivning, hvor realisme er godt og modernisme er skidt  eller  omvendt.  Samme  tilskrivninger  ligger også i reglen implicit i enhver fremlæsning af hvorvidt et værk er modernistisk eller postmodernistisk. Tilskrivninger af en art hvor man begynder at tvivle på  indsigten  i  værkerne,  men  snarere  aner  at  det handler om realisme, modernisme eller postmodernisme som ideologier der kan forsvares.

Det kan også undre at man stadig kan opleve at få modernisme og realisme præsenteret som modsætninger, ofte med udgangspunkt i fragmenterede fordomme, og med en vilkårlig tilskrivning af hvor- vidt  -  som  allerede  nævnt  -  eksempelvis  Marcel Proust er modernist eller realist. Nogle realismefortalere har det svært med både modernisme og postmodernisme, mens andre slet ikke opfatter realisme som noget der står til diskussion.

Det  er  mere  interessant  hvis  det  kan  illustreres med konkrete eksempler, hvor man i mange tilfælde ikke er i tvivl om hvad man vil placere som modernistisk  og  postmodernistisk.  Og  hvor  man  heller ikke er i tvivl om hvad der har interesse nu og som tegner  litteraturen  for  den  periode  som  betegnes som modernismen. Uanset om postmodernismen er et supplement til modernismen eller om den står i modsætning til den, så tyder meget på at de som overlever stærkest i litteraturhistorien har noget at byde  på  i  forhold  til  begge  side  af  dikotomiens mange egenskaber.

## Kanons forandring

Med alle forbehold for at projicere egenskaber ind i tekster og at ismerne er løse i kanterne, men dog mulige at indkredse historisk i forhold til deres diskursive funktion, kan der med udviklingen i kanon spørges om modernismen i tyverne er ved at blive til  postmodernisme, forstået således at de ting der sættes pris på nu har mere at gøre med egenskaber som forbindes med postmodernisme end med modernisme. Hvor der sættes fokus på mere konstruktive og dekon  struktive, afsøgende strategier snarere end ideen om nye begyndelser og et nyt formsprog. En sådan udvikling problematiserer de utallige forsøg på at skabe en enhed omkring projekterne og forsøgene på at syntetisere tidsånden både hvad angår modernismen og postmodernismen.

Igen skal det understreges at min tese er at vægtningen i den dobbelthed mellem såkaldte moderne og postmoderne træk, som eksempelvis både McHale og Hassan peger på, er forskudt yderligere mod de postmoderne værdier og teknikker med ret alvorlige konsekvenser dels for kanons sammensætning, dels for den måde hvorpå de kanoniserede værker studeres. Det betyder ikke, at modernismen ikke kan have været dominerende, men at periodens postmodernistiske træk først er blevet opdaget eller opskrevet i værdi senere.

Symptomatisk kan man eksempelvis se at kritikken omkring Joyces Ulysses tenderer mod at fokusere mere på polyfoni end på Stream­of­Consciousness (fx Moretti 1996).  T. S. Eliots The  W aste Land opfattes ikke længere så meget som en gåde der skal fortolkes med nøje overvejelse af de mange referencers betydning, men snarere som en række elementer der er sat i spil inden for en tekstuel ramme. En ramme som har et mytologisk indhold, men som ikke peger mod nogen ny mytos, hvilket ellers er et andet træk som er mere modernistisk end postmodernistisk.

Man kunne hæfte sig ved den øgede interesse for Robert Musils dekonstruktive strategier og ironier.  At William Carlos Williams' og Wallace Stevens' komposi  tioner og afsøgning af grænsen mellem virkelighed og fiktion - som i mange år ikke havde den store bevågenhed - står stærkere end Ezra Pounds og William Butler  Y eats' mytiske stof. Og at der er kommet fokus på Franz Kafkas humor, hvilket har suppleret billedet af ham som bekymret eksistentialist.

Walter Benjamin og Robert Walser læses i forhold til deres citerende, intertekstuelle praksiser, og Marcel Proust læses på mange planer, der som nævnt problematiserer  det  skel  mellem  modernisme  og realisme som er en af de mest tvivlsomme hovedkomponenter  i  forsøget  på  at  definere  modernismens indhold. 6

Samtidig findes der værker som gav mere radikale udtryk for de ideer der ligger i den kanoniserede diskurs omkring modernismen. Dadaister, surrealister,  og  romanforfattere  som  Hermann  Broch  og John Dos Passos, eller en multikunstner som Antonin Artaud lavede alle værker som passer bedre på beskrivelsen  af  hvad  en  modernistisk  diskurs  kan beskrives som med hensyn til opgør med traditionelle  former  og  værkopfattelser,  men  det  kan  til gengæld  også  være  det  som  ekskluderer  dem  fra centrum af kanon. Kompleksiteten, utilgængeligheden og mang  len på hoved  værker  som  en  bredere kreds af læsere kan knytte an til og opfatte som et hovedværk. 7

Hvis kompleksiteten er en udløber af modernismens radikalitet i søgen efter egensindighed og flirt med en idé om transcendens, så er det måske fortælleglæden - et af det postmodernes mest markante litterære  træk  -  som  har  fjernet  Pound,  Broch  og flere andre fra centrum af kanon. Og humoren: den efterlader kun begrænset plads til  Y eats, om end han er  uomgængelig  inden  for  en  loyal  og  traditionel beskrivelse af modernismen. Men hvordan kan den stå alene?

Joyce, Eliot, Williams og flere andre indbyder til både moderne og post  moderne paradigmer for beskrivelse af formelle egenskaber ved værkerne. Eliots The Waste Land er på mange måder et essentielt eksempel på hvad der skete i de år: der er både en stræben efter de dybere niveauer som eksempelvis myten signalerer, men også efter at fremvise oplevelsen af diskontinuitet og fragmentering. Det sætter sig også spor i tekstens komposition hvor struktur og tilfældighed blandes.

Man kan hævde at den radikale avantgarde er den rigtige modernisme set i forhold til den mere modererede modernistiske kanon. Men i en bredere forstand er værker kun interessante som kultur og litterær kultur hvis de er i stand til at finde tilslutning. De må sætte sig spor, for ellers ophører avantgarden med at  være  avantgarde  når  garden  ikke  går  den vej.

## Konsekvenser?

Litteraturhistoriens hukommelse er ikke uforanderlig.  T ekster stiger og falder i kurs i kanon, og tekster som engang var centrale for forståelsen af en bestemt periode er måske mindre centrale nu. Periodiseringen  overlever  dog  i  reglen  længere  end  teksterne,  hvilket  måske  er  knap  så  heldigt  når  den mere antyder en fortolkningskanon end den materialekanon der i sidste ende betyder noget.

Jeg har med min skitse forsøgt at spille kanon og periode ud mod hinanden, eller rettere forsøgt at vise at kanon har udviklet sig på en måde som gør det vanskeligt at bruge det program og den poetik, som trods alt ligger i forestillingen om modernisme, som dækkende for perioden. Man kan derfor sætte spørgsmålstegn ved om det er gavnligt og meningsfyldt at fastholde en term som dels er opstået ud af en periodes selvbeskrivelse, dels ud af en række ideer omkring indholdet i forskellige former for nybrud.

Mange afarter af moderne-begrebet er eksplicitte i  en del af en selvbeskrivelse som historisk var til stede i tyverne, men set i et længere perspektiv må der  findes  andre  betegnelser.  Remo  Ceserani  har argumenteret for en forenklet model med kun to perioder for de seneste 200 år, som slet ikke opfatter tiden omkring Første  Verdenskrig som et brud, men peger på at der etableredes en modernisme fra omkring romantikken og en postmodernisme fra omkring lige efter Anden  V erdenskrig (Ceserani 2000). Det kan radikaleres yderligere, som i Franco Morettis Modern Epic hvor han forsøger sig med kun én periode fra Goethe til vor tid (Moretti 1996:  3).

Denne forenkling og vægring ved overbegreber for en tids kunst og litteratur gør det også klart at et godt træk ved kanon er, at værkerne står centralt og ikke blot kan tvinges ind under en periodebeskrivelse, men kan få lov til at stritte i alle mulige retninger.  Modernisme  eller  ej,  så  er  især  1920'erne exceptionelle  for  litteraturen  og  fascinerende  kulturhistorisk.

## Noter

1.  En række pointer i artiklen bygger på et kapitel i min ph.d.-afhandling Kanoniske  konstellationer. Afhandlingen udkommer i let revideret form på Syddansk Universitetsforlag i 2003.
2.  Se Malei Calinescus gennemgang af den spanske Modernismo (Calinescu 1985: 70ff).
3.  Især i den engelsksprogede del af verden, mens begrebet står svagere i eksempelvis fransk og tysk kultur- og kunsthistorie.
4.  Sestoft peger også på at det er slående hvor få af de store,  såkaldt  modernistiske  forfattere,  som  overhovedet bruger termen (Sestoft 1998: 33).
5.  Og den udbredte neo-modernisme i arkitekturen aftegner den samme dialektiske figur.
6.  Et skel som  Astradur Eysteinsson også vier et kapitel til at dekonstruere (Eysteinsson 1990: 103ff).
7. Mens  Joyces  forfatterskab  er  et  særligt  tilfælde  som dækker hele spektret fra en noget traditionel lyrik, over interessante realistiske noveller, monstrøs skrift baseret på pastiche og hyperrealisme til hyperkompleks skrift i Fin­ negans  W ake .

## Litteratur

Bradbury, Malcolm &amp; McFarlane, James (red.): Modernism, London 1975

Calinescu, Matei: Five Faces of Modernity, Durham 1987

Ceserani, Remo: 'Problems of periodisation', ms., Leiden 2000

Eysteinsson, Astradur: The  Concept  of  Modernism, Ithaca 1990

Giddens, Anthony: The Consequences of Modernity, Stanford 1990

Hassan, Ihab: 'The Culture of Postmodernism' i Theory, Culture and Society nr. 3, London 1985

Hassan,  Ihab: 'POSTmodernISM: A  Paracritical  Bibliography' i Cahoone, Lawrence: From Modernism to Postmo­ dernism ,  London 1996

Kermode, Frank: Modern Essays, Glasgow 1990

Kermode, Frank: 'Kanon og periode' i Thomsen (red.): Passage nr. 45, Århus 2003

Kolocotroni,  Vassiliki et al. (red.): Modernism: An Anthology of Sources and Documents, Edinburgh 1998

LeClair, Tom: In the Loop, Chicago 1987

Lodge, David: Working with Structuralism, London 1986 Luthersson,  Peter: Svensk  litterär  modernism,

Stockholm 2002

McHale, Brian: Constructing Postmodernism, London 1992 Moretti, Franco: Modern Epic ,  London 1996

Sestoft, Carsten: 'Ordet fanger. Moderne-begrebernes historie' i Stjernfelt et al. (red.): Kritik nr. 136, København 1998

Thomsen, Mads Rosendahl: Kanoniske konstellationer. Om litteraturhistorie, kanondannelse og 1920'ernes litteratur, Odense 2003 (in press)

Tysdahl, Bjørn et al. (red.): English and Nordic Modernisms, Norwich 2002