Frontalsammenstød
Forfattere: Danilo Kis
Tidsskrift: passage (2001-05-01)

## DANILO Kr�

## Frontalsammenstød

## Judaisme

Når man i forbindelse med mine bøger taler om judaisme, om jøderne, om "jøder­ nes skæbne"  osv. osv.  vågner der i mig en  form  for idiosynkrasi, som under ingen omstændigheder kan tolkes som et jødisk kompleks eller en freudiansk Heimlichkeit. Hvad angår mit forhold til judaisme og til det jødiske i al almindelighed, har jeg på egen  hånd,  og  lang  tid  før jeg  lærte  Koestlers  ublide  assimilatoriske  teori  at  kende, på  en  måde  accepteret  denne  teori ad tankens  og  erfaringens  vej,  selvom  praksis, først og fremmest litterær  praksis  på  en  måde dementerer  den:  at skrive om jøder, at have jøder  som  hovedpersoner i sine tekster  anses  for at  være  en form for  race­ mæssig,  religiøs,  national  overbevisning,  og  flere  kritikere  ville,  hvis  de  kunne,  al­ lerhelst placere  mig i den hebræiske litteratur og tvinge mig til at skrive om ikke på hebræisk, så i det mindste på jiddisch.  Og enhver  argumentation, enhver forklaring er nytteløs,  for i  det  afgørende øjeblik  hvor  de nationalistiske trompeter  (ikke dem fra Jeriko!) lyder,  skal man erklære sig for nationen, for  hjemegnen,  for lokalområ­ det, skal man klart proklamere, om man er vores eller de andres, for nogens må man jo være.  Og at sige,  at man hverken er det ene eller det andet,  hvis der stadig er no­ gen,  der skulle finde på at spørge,  betyder, at man netop er det, de inderst inde tæn­ ker,  nemlig noget helt tredie,  måske ikke ligefrem på de andres side,  måske ikke li­ gefrem modstander, men i hvert tilfælde en, man ikke kan regne med i det nationale kor  af  forfattere  og  farisæere.  Og i det øjeblik at fortælle dem,  at man gennem det sprog, man drømmer på, og som man skriver på, tilhører vores litteratur (selvom jeg opfatter  begrebet tradition  bredere,  eurocentrisk,  og  ikke  bare  eurocentrisk,  men mondialt, virkelig  mondialt, ikke-borgerligt  og ikke-nationalistisk,  ikke engang  som Weltliteratur i  Goethes  forstand,  men i Borges'  og  Koestlers  forstand,  sådan som  en Etiemble  forestiller  sig  det og opfatter det).  Men altså,  at fortælle  dem,  at man set fra den  synsvinkel  (ud  fra traditionen) er jugoslavisk forfatter,  vil  blive  opfattet som en litterær  løgn,  eller  som  en  form  for  hjemløshed,  som  en Heimlichkeit, der  kun vækker enten medlidenhed eller raseri, for med en sådan karakteristik har man for­ søgt at skjule, forsøgt at dække over sit tilhørsforhold, og har,  straks fra starten, som om der var tale om et væddeløb, placeret sig i en tid og i et rum,  som om man var draget på erobringtogt mod alle  vores jugoslaviske republikker på  en gang som en hjemløs,  som  den  evige  jøde,  der  med  denne  indstilling,  med dette  klare  og  klart formulerede litterære emblem forsøger at skyde genvej til europæiske og oversøiske forlæggere,  og man ved jo godt både hvordan og hvorledes  ...

Det at være jøde er imidlertid i mit tilfælde,  og ikke bare i mit, på et psykologisk eller  metafysisk  plan  det samme som den  uforanderlige følelse,  som Heine  kaldte "familieulykken", Familienungluck, og jeg ville allerhelst give de bøger,  der er blevet kaldt min familiecyklus fællestitlen "Familieulykke".  Men følelsen  af familieulykke er  en form for bekymring,  der både litterært og psykologisk fremmer en følelse af relativitet - og deraf følgende - ironi.  Det er det hele.  "Min judaisme er uden ord, som Mendelssohns Lieder." (Borges).

Dertil  kommer,  at  judaismen  måske  mere  hos  mine  litterære  personer  (som f. eks.  E.  S.  og B.  D.  Novski) end hos mig selv - ejer noget af denne stærke  og  gå­ defulde  affektive  tiltrækning,  som  Freud  taler  om,  noget  af  denne  "foruroligende originalitet"  (der blot er en friere men mere præcis oversættelse af Heimlichkeit), der i  sig  selv  er  en  form for originalisering også på  det litterære  plan.  Set  i  det  lys  og  i forhold til E.S. og B. D.  Novski er flere af judaismens prærogativer, sådan som Freud opfattede dem,  ikke  uden betydning for udformningen af  disse personers verdens­ anskuelse: her er judaismen en slags latent  oprør.  "Som jøde" - siger Freud - "var jeg  rede  til  at  slutte  mig til  oppositionen  og  at  afslå  enhver  overenskomst med den kompakte majoritet."

Hvad angår En grav til Boris Davidovic Qeg tænker her på bogen) er det jødiske re­ præsenteret  i  præcis samme omfang  som  i  selve  den  bolsjevikkiske  bevægelse  (  og jeg har  ikke  her  i  sinde  at  komme  ind på  grundene  dertil),  dvs  i  den  plejade  som skabte  "ti  dage  der  rystede  verden".  Denne deltagelse kan udtrykkes numerisk og jeg mener,  at en  optælling  af personerne  i min bog  ikke  ville  divergere  væsentligt fra det billede,  som historiske kilder og arkivmateriale ville give:  ud af de 246 per­ soner, der skabte oktoberrevolutionen var de u9 "udlændinge og jøder", og af disse u9 var 16,65% jøder.  En oplysning der  ville  være interessant at sammenli gn e med oplysningerne om personernes afstamning i En grav til Boris Davidovic.

Det jødiske i En grav til Boris Davidovi c har dobbelt (litterær) betydning: På den ene  side  etablerer  den i lyset  af  mine  tidligere  bøger,  en  nødvendig  forbindelse  til og  udvider  de mytologemer,  som  jeg  beskæftiger  mig  med  (  og  giver mig  på den måde, via det jødiske problem adgangskort til et tema, hvis det overhovedet er nød­ vendigt med et adgangskort). På den anden side er det  jødiske her  som  også  i mine tid­ ligere  bøger kun  en effekt  af originaliseringen. Den,  der ikke forstår det,  forstår intet af mekanismerne i litterære transpositioner.

## Borges

Der er ingen tvivl om, at fortællingen,  eller rettere sagt fortællekunsten deler sig i fortællekunsten før og efter Borges.  Og jeg tænker her ikke på udvidelsen af virke­ ligheden (i retning af fantastikken),  men i første række på selve fortælleteknikken; fortællingen hos Maupassant,  Cechov eller O'Henry, der lagde  vægt på detaljen og skabte sit mytologemfelt ved induktion, er hos Borges erstattet af et forhekset og re­ volutionært  projekt  gennem  deduktion,  der  blot  er  et  andet  navn  for  en  særegen narrativ symbolisme, hvis konsekvenser på det teoretiske og det praktiske plan ikke er mindre  vidtrækkende end de konsekvenser der fulgte med den selvsamme sym­ bolisme  i  Baudelaires  l yr ik.  Dertil  kommer,  at  den nævnte  induktive  metode,  der nåede sit  højdepunkt  i  de  tre  store  realistiske  fortælleres  fortællekunst,  så  vidt  jeg kan  se,  har  udnyttet  alle  sine muligheder,  så den i dag almindeligvis virker  som en anakronisme på grund af ændringer i sensibilitet og som konsekvens af litterær ak­ tion  og  reaktion.  Eftersom  det  her  i  landet på  grund  af  en  overdreven følsomhed, når  talen er  om  begrebet  realisme,  så  en  sådan  konstatering  opfattes  som  gudsbe­ spottelse,  er  jeg nødt til at  henvise  til  Sklovski  (for at ingen  skal  tro,  at jeg mener, at nye former  dukker op som ideologiske konsekvenser,  eller at jeg skulle have no­ get  ønske  om at  desavouere  "gode,  gamle  Cechov"):  "  Et  kunstværk  opfattes  på formplanet  gennem  associationer  til  andre  kunstværker.  Et  kunstværks  form  be­ stemmes ved forholdet til andre former, der eksisterede før den  ... Ikke  kun parodien, men  ethvert  kunstværk skabes som en parallel  og  som en modvægt til  andre former.  Den nye form  dannes  ikke for at udtrykke  et  nyt  indhold,  men  for at erstatte  en gammel form,  der har mistet sin  kunstneriske  styrke.

At nå  til en sådan erkendelse,  til en  sådan formuleret  poetik  (som jeg  også  be­ tragter  som grundlaget for  min  egen  poetik),  implicerer  ingen kvasividenskabelig­ hed, ingen farlig (i ignoranternes øjne) intellektualistisk eller spekulativ metode, ud af hvilken der senere fødes værker.  Denne form for tilgang til litterære fænomener er, både på det teoretiske plan og i litterær praksis, immanent tilstede i begrebet lit­ terær sensibilitet,  og for en sådan erkendelse er blot et flygtigt kendskab til værker­ nes  og ideernes historie tilstrækkelig, men man kan også nå frem til den uden teo­ rier,  simpelthen ved hjælp af sit talent.  For hvad er talent andet end netop afvigelse fra kanon,  det som Christiansen kalder  "differentiel følelse" eller  "følelsen af  for­ skellighed"!  Og  hvis kritikken  her  i  landet  ville  anvende  dette  grundprincip  i  sin vurdering af litterære værker, ville den have et sikkert kompas, sikrere end den me­ kaniske  generationsbestemte  tilgang,  eller  dichotomierne  form-indhold  eller  rea­ lisme-fantastik  osv.  osv.  Og  hvis  kritikken  ville  nærme  sig  mine bøger  med  dette kompas,  ville  den uden  besvær  opdage  en  permanent  stræben  efter  denne  famøse "differentielle følelse",  og finde at forskelligheden (i  forhold til vores litterære kanon) ikke lå  i  judaismen eller  i  de  eksotiske  himmelstrøg  i  mine bøger,  men i den per­ manente og obsessive stræben efter via formen at tilkæmpe sig retten til den  "dif­ fentielle følelse";  og den ville heller ikke finde  forskelligheden  i den såkaldte  vest­ lige indflydelse (som om  vestlig indflydelse ikke var tilgængelig for andre jugoslaviske forfattere), men netop i den permanente afstand (i det formelle og i ind­ holdet) til vores moderne litteratur, en afstand, der, selvom den ikke garanterer vær­ ket  nogen absolut eller relativ fortrinsstilling  (her er talentet det  eneste afgørende), så  dog  garanterer  det  en  modernitet,  der er  det modsatte  af  anakronisme.  Og  når jeg  i mine bøger har benyttet mig af  erfaringerne fra den moderne  europæiske og amerikanske roman,  skyldes  det  affinitet,  og  ikke,  at jeg  ved  himlens  nåde,  tilfæl­ digvis har læst et par romaner og et par teoretiske værker, der  ikke er tilgængelige for  andre dødelige,  men følt,  anet,  at fænomenerne i  den  litterære  verden  ændrer sig,  udvikler  sig side om side med Regels famøse Weltgeist, og at jeg med mine te­ maer og min metode, med mit eget mytologem, ønsker at nedb ry de kanon og ana­ kronismer,  i  det  mindste  i  den  nationale litteratur. Og jeg har  ingen forhåbninger eller  forventninger om,  at nogen  vil gøre sig den ulejlighed at  beskæftige  sig med mit beskedne oeuvre, * set i det perspektiv, jeg her taler om, dvs. at nogen ville sætte sig ned og undersøge af hvilken art den differentiaele  koefficient var  i den jugoslaviske litteraturs kanoniserede værker dengang mine fem-seks bøger blev udgivet,  dvs. fra udgivelsen af kortromanen Kvisten til En grav til Boris Davidovic ligesom jeg også er ligeglad med, om mine famøse  "vestlige påvirkninger" (her tænker jeg slet ikke på de politiske  implikationer,  som teoretikere  og  de  vilde kritikere,  som Kovac kalder dem,  nødvendigvis tænker på), engang i fremtiden vil blive grundigt og  omhygge­ ligt undersøgt.  For selvom påvirkninger følger  en universel lov,  formuleret  af Bru­ netiere  som  siger,  at  "af alle  påvirkninger  i  litteraturhistorien  er  den  vigtigste påvirkningen fra det ene værk til det andet", - en lov  som kun jugoslaviske forfat­ tere  er  undtaget  fra,  er  jeg  imidlertid ikke  en undtagelse,  og  kan ikke sige,  at  jeg ikke har læst andet end Njegos  og folkedigtningen og ikke har hørt andre historier end  dem  jeg  fik  fortalt  af min  bedstemor.  Jeg  frasiger  mig  med  andre  ord  ikke påvirkninger, men spørger mig selv, om jeg, i mængden af påvirkninger - set i lyset af, at det er påvirkninger - har haft held til at skabe den famøse "differencielle fø­ lelse", eller med andre ord: i hvor høj grad har jeg under påvirkning af  den såkaldte nouveau roman formået at skabe mit personlige, mit autentiske værk (når talen er om Timeglasset), og i hvor  høj grad har jeg, ved at gå ud fra en litteraturteori  (den nye roman),  haft held til  at  skabe  en autentisk  romanverden,  der  er polemisk og  paro­ disk  over  for  sit  forbillede,  og  i  al  beskedenhed  er  overlegent,  i  det  mindste  sam­ menlignet med den nye roman.

En grav til Boris Davidovic benytter sig af  forskellige procedeer, som i første række er blevet indvarslet af Borges,  og er intet mindre end en mesterlig udnyttelse af do­ kumentarisk materiale,  en teknik der i  en  noget anden form også findes hos Babel (  og tidligere hos Poe fra hvem Borges har overtaget den og perfektioneret den, sådan som for øvrigt litterære teknikker bliver mere og mere perfekte).  Men mens denne "dokumentaristiske" teknik  hos Borges for  det  meste  er  brugt  på det metafysiske plan,  hvor  mennesket først  og  fremmest  er  opfattet  som  et  filosofem  i  Kafkas  be­ tydning  af ordet,  mennesket i  en  verden,  der  er  en  lab yr int  af metafysiske  betyd­ ninger  (der er en særegen erstatning for Kafkas Slottet),  hvor mennesket, ligesom i middelalderens  digter- og  malerkunst,  søger Ånden og Essensen uden for  historici­ teten,  bygger En grav  til Boris Davidovic netop  på historiciteten;  dokumenterne er taget med for at åbenbare historiciteten, og sjælen er forlængst overgivet til djæve­ len.  Borges  personer  er jogi, personerne i En grav  til Boris Davidovic er kommissærer (for  at  bruges  en koestlersk dichotomi). Men man må ikke glemme en anden type fortællinger  hos Borges. Emma Suns og Den uønskede fjerner sig fra  det metafysiske og rykker accenten fra sjælen til legemet, en type fortællinger som måske på grund af sine teknikker  er  nærmest fortællingerne i En grav  til Boris Davidovic Men det mest interessante er,  at  i  disse,  ganske vist sjældne tekster,  ophører Borges  med  at bruge dokumentet og vender på en vis måde tilbage til den klassiske tradition. Men heller ikke her spiller historiciteten nogen rolle. "En bog der ikke indeholder sin an­ tibog", siger Borges,  må  betragtes  som unødvendig".  I  den forstand er En grav  til Boris Davidovic en slags eloge a J L. Borges en antibog til Borges bøger. Altså ikke en parodi, men netop en antibog.

Det er bl.a. nødvendigt at sige, at ideen om litteratur defineret ved de distinktive træk i det land, hvor den er skabt, egentlig er en ganske ny ide lige så ny og arbitrær, som ideen om, at forfatterne skal beskæftige sig med sujetter fra deres land. Uden at komme nærmere ind på det mener jeg, at Racine ikke ville forstå nogen, der ville forholde ham retten til at kalde sig fransk digter, fordi han beskæftigede sig med græske og latinske sujetter. Og jeg tror også, at Shakespeare ville blive forbløf­ fet, hvis nogen ville kræve af ham, at han begrænsede sig til engelske temaer og sagde, at når han nu var englænder havde han ingen ret til at skrive Hamlet efter et skandinavisk sujet, eller Macbeth ef­ ter  et skotsk. Argentinsk lokalkolorit er blevet en ny europæisk  kult, som nationalister burde afvise som noget fre1mned  ...  "  (Borges)

## Det individuelle

Forskellen imellem den dokumentariske procede i Timeglasset og En grav til Boris Da­ vidovic er meget mindre end man får indtrykket af ved første øjekast. I begge tilfælde er  der i  grunden  tale om en virkelighedsnær teknik,  der begrænser den frie fantasi, "opfindsomheden",  dvs.  det arbitrære. I den forstand står Brevet i Timeglasset som et epicenter  for  eruptionen,  en  eruption  hvis  virkefelt  er  forudsigeligt.  Men  koncen­ triske  cirkler  bevæger  sig  ikke ad infinitum, som når en sten bliver  kastet  i  vandet, associationsfeltet  begrænses  af  skriftfeltets  etymologier  og  synonymier;  rundt  om denne eksplosionens epicenter registreres cirkler af svagere og svagere rystelser og sprængkraft, men feltet ligger inden for en passers spændvidde og man kan forudse en  katastrofal  indvirken  på  stumperne  af  virkeligheden;  en  tilfældig  og  vildfaren stump, der har revet sig løs efter loven om centripetalkraften,  og  lige om en shrap­ nel er slået ned i et tag, er uden for virkefeltet, er kun en tilfældig og sporadisk ek­ ces, undtagelsen der bekræfter reglen. I sådanne tilfælde dukker "dokumentet" som oftest op igen,  om ikke som andet så i form af et horoskop,  der  også  eksisterer for at  undgå  det  arbitrære  på  det  åndelige  plan:  altså  ikke  en  hvilken  som  helst  kon­ stellation, men lige netop krebsen,  caracata, cancer, det stjernetegn som E.S. er født un­ der,  og på den anden side fi skene, det tegn D.  K.  er født under.

Dokumentarismen er kort sagt et antiromantisk, antipoetisk princip, en ramme og et kar, en Noahs  ark  der nøje  fører  regnskab  med inventaret.

Der eksisterer utallige gådefulde forbindelser mellem E. S. i Timeglasset (  og til en vis grad hovedpersonen i Have, aske) og personerne i En grav til Boris Davidovic, men grundlæggende er der begge steder tale om stærke personligheder,  der er grebet af de historiske  begivenheders  malstrøm,  om  personligheder,  der  er  revet  med  af  hi­ storiens strøm,  men som ønsker at bevare et klart bevis på deres individualitet,  "at svømme imod strømmen", trods alt at skille sig ud i en antiindividualistisk tid, skille sig  ud fra den uoverskuelige  masse af enstænkende,  med  andre  ord er  der tale om mennesker,  hvis  grundlæggende  rettesnor er  tvivl,  hvis tvivl da kan  være en rette­ snor  ... B. D. Novski og E. S. er optaget af det samme individuelle oprør, men Novski er kommissær, E. S. er yogi, selvom disse to modsatrettede roller bliver byttet om, yo­ gien bliver kommissær,  kommissæren yogi, aldrig  i  dialektisk  enhed,  men som specielle og adskilte faser;  deraf misforståelserne. Men det er  ikke  den eneste forskel. E.  S.'s skæbne er betinget af historiske processer (i  begge  betydriinger  af ordet),  men  over for  de historiske tildragelser  optræder han  som yogi, hvilket  vil  sige,  at  han  lægger hovedvægten  i  sit  oprør  på  det  metafysiske  plan,  hvorimod B.  D.  Novski  først  og fremmest  er  et  samfundsvæsen,  en homo politicus, og  derfor  løser  metafysiske  pro­ blemer som kommissær. Allerede denne opposition er tilstrækkelig til at  udskille  ini­ vidualiteten (både på det eksistentielle og det romaneske plan), at "markere" det og forudbestemme det som offer.  Hverken B.  D.  Novski eller E. S.  ønsker  at leve  og dø som en hund eller som en myre. Men som en ulv.  Qf. Petofis tvillingedigte Hun­ denes  sang og Ulvenes sang)

B.D. N ovski befinder sig midt i historiens strøm, men han er samtidig de histori­ ske begivenheders løftestang  ("kommissær") - deraf følelsen af  aktualitet og histo­ ricitet;  E.  S.  er  hverken ifølge sin skæne eller med sit engagement (  eksistensialistis­ men sætte med rette lighedste gn mellem disse to) med til at skabe historie,  men er bestemt af historien;  tyngdepunktet  i sit  oprør overfører  han  derfor  til  det  metafy­ siske plan,  til Gud  ("yogi") - deraf den tragiske oplevelse af tilværelsen:  "Den rati­ onelle smerte",  siger R. Rubinstein", der er rettet mod et mål, er uforholdsmæssigt lettere at  bære  end den irrationelle lidelse".

## Den franske have

Et grundlæggende kendete gn ved  jugoslavisk  kritik  er dens  udtalte antiindividuali­ stiske  tendens:  derfra stammer det stadige behov  for en generationsbestemt tilgang til  bestemte  litterære  værker.  Og  denne  antiindividualistiske  tendens  stammer  i første række fra et sociologisk syn på litterære fænomener, for ifølge et sådant soci­ ologisk  syn er det litterære værk  ikke  et  individuelt,  men et  kollektivt  produkt,  li­ gesom folkedigtningen; bøger med en bestemt tendens er ikke skrevet af enkeltper­ soner, men er, om ikke "hele folkets sag", så dog et værk,  der er affødt af et bestemt tidspunkt  og  i  et  bestemt  socio-politisk klima,  og  kan  derfor  som sådan  ikke  have noget individuelt præg, men kun et kollektivt og kollektivistisk generationspræg. På den måde dræber det generationsstyrede og kollektivistiske ligemageri enhver bogs værdi og betydning, enhver individuel stemme. Den ene bog opvejes af den anden, den  gode  af  den  gennemsnitlige,  den  udmærkede  af  den  dårlige,  den  enes  værdi­ fulde  indhold bliver dræbt af  den andens formelle mangler,  og  omvendt,  negative points bliver udli gn et af en andens positive points, plus og minus opvejer hinanden, så der tilsidst ikke er noget som helst tilbage; kun har den ene generation afløst den anden.  Og der er absolut ingen  risiko  for  nogen,  og slet ikke for en kritiker:  hvad han har givet den ene, har han taget fra den anden,  han har ikke til hensigt at være dommer,  han  står  ikke  bag  nogen,  heller  ikke  bag  noget  værk  (bortset  fra  klassi­ kerne,  naturligvis),  alt  er udli gn et,  alt  er  gråt  eller  overstænket  med  grå  farve,  ka­ moufleret,  alt  er klippet til som i en fransk have,  alt,  hvad  det  stikker frem,  er ble­ vet klippet væk, alt  er  minimaliseret,  degraderet,  alt er "positivt".

Den jugoslaviske litteraturkritik,  er  i virkeligheden litteraturmagt,  og  som sådan tjener  den  ikke  litteraturen,  det  er  litteraturen,  der  tjener  den;  den  litterære  grå masse  er  kun  et  påskud  for  kritikkens eksistens,  for hvordan  kan  en  kritiker  tjene litteraturen, underkaste sig dens love og finde en mening i litteraturen, når han me­ ner,  at  vurderingen af  et  værk  er  et højere  trin i det semantiske felt,  så den,  der er i stand til at vurdere, også ville kunne skrive et værk, som det, han vurderer, og når han ikke gør det, er det kun fordi han betragter det som noget bagatellisk. Han be­ skæftiger sig med det væsentlige,  forfatterne med ligegyldige småting,  som kritike­ ren reder ud fra hinanden og sætter på plads. Kritikerne er seglbevarere, titulære råd­ mænd, som foruden deres titler og høje gager har fået til opgave, eller de lader som om de har fået til opgave,  at holde styr på den  franske have  og  klippe  dens alleer. Og når den franske have mere og mere er kommet til at li gn e en kirkegård,  er det i  første  række  deres  fortjeneste.  Kritikken  har  ikke  bare  tilrevet  sig  censurens  og magtens prærogativ,  men  har  også med sine  manipulationer en  gang  for  alle ude­ lukket læseren som en mulig dommer: ikke med negation, ikke med bortvalg, ikke med vurdering men med ligemageri, bevidst og bestandig degradering og relativise­ ring.

## "Den euro p æiske kridtkreds"

Efter i rum at have beskrevet en "europæisk kridtkreds" (Bukovina - Polen - Irland - Spanien - Frankrig - Ungarn - Rusland)  og i tid en vertikal på seks  århundreder legemliggøres den  objektive  Fortælle-ånd på de sidste  sider  pludselig  som Fortæl­ ler-ånden, der mod slutningen dukker op som en tydeligt ekspliciteret jeg-fortæller.

## A. A. Darmolatov

Den ulykkelige  Darmolatovs  historie  er  en  fabel  og  som sådan  en  moralitet,  hele bogens lærestykke.

## Ele p hantiasis nostras

S yn tagmet at have nosser - som tils yn eladende ikke kun er en slavisk og jugoslavisk sproglig og psykologisk dannelse - er en egen form for obskurantisme, en form for lovprisning  af  vanvidet  uden  for  en  erasmusk  kontekst,  en  anerkendelse  af,  at  for kunstens  og  især  for  litteraturens  vedkommende,  er  hovedet  en  slags  hindring; tanke, erudition og ånd afvises med dette ulyksalige s yn tagme som overflødige eller måske endda ligefrem farlige,  for  alt  hvad  der  ikke stammer fra nosserne kommer fra hovedet eller  ånden,  og det er  af  det  onde,  det er et klart  te gn og bevis på de­ kadence,  erudition,  "der  uundgåeligt  spolerer  det  gudbenådede,  det  autentiske ta­ lent  (med nosser)",  hvorefter  ordet nosser (muda),  helt i strid med  Skoks  etymolo­ giske  ordbog,  afledes  af  adjektivet vis (mudar),  således  at  den, der  har  nosser følgeligt også er  visere;  gennem åndelige øvelser  udvikler  nosserne  sig  på bekost­ ning af det af alkohol tyngede hoved, hvis endelige mål er at blive et Wasserkopf; og når  vores kunstner,  og især når han er forfatter ikke bliver blæst væk af vinden og luftstrømmene, skyldes det ene og alene, at hans nosser, hvis tyngdekraft holder ham fast til jorden som et anker, ikke tillader det. Her til lands betyder  det at have nos- ser  at  være  et  gudbenådet  talent,  en  litterær  hingst,  en l yr isk  kentaur,  der  ligger  i med Euterpe og Kalliope, og som med sine guddommelige friller  befrugter littera­ turen med sine sædceller der med deres fimrehår  vimrer gennem virkelighedens sli­ mede masse mod essensen, ledet af en guddommelig kraft, uden kompas og forstand, uden nord og uden kurs, kun ledet af drift, og enhver anden bevægelse i tid og rum, i  en planlagt retning eller efter et logisk koncept,  bliver udråbt som suspekt erudi­ tion,  vesteuropæisk  påvirkning,  dekadent  cartisianisme,  der  berøver  individet  dets testikulære spontanitet; cogito  ergo  sum bliver til coito  ergo sum. Devise og  verdenssyn i  bogstavelig og  metaforisk  (metafysisk) forstand.  Og på den måde fødes der i vores kentauriske litteratur kun sentimentale elskeres sentimentale produlcter (nosserne til side)  skrevet  i  elskovskval  som  hos Bora  Stankovic,  fyrreårige  skriver  elskovssyge brevromaner (i digt og prosa), søger efter deres tabte lillepige og deres "forsvundne ungdom" uden at være i stand til at så meget som at klemme bare en enkelt dråbe afStankovic's "sorg over ungdommen", eller Dantes åndeligt-fysiske himmel og hel­ vede, Novalis metafysiske skælven,  Millers  (fallokratiske) seksualitetsmyte,  eller en tragiko-ironisk  erotisk  angst  (i Kierkegaards forstand)  a la Philip  Roth  ud  af  deres indtørrede nosser.

Til alt det kommer, at nosser er et nationalt tegn, et racepræg; andre folkeslag be­ sidder  lykke, tradition,  erudition,  historie, ratio, men det er kun os,  der har nosser. Her i landet træder man ind i litteraturen efter et strengt, middelalderligt, vatikansk, papistisk ritual, hvor den lykkelige kandidat til titlen den store nossemester passerer forbi de allerede oktroiserede kritikere fra den store nosseorden, og hver enkelt kri­ tiker forvisser sig egenhændigt om den kommende undersåts mandighed og med en nikken og  det  magiske  ord habeat optages novicen i forfatterordenen,  efter at have bevist,  at dette habeat indeholder ikke bare litterært talent men også racepræg og lit­ terært tilhørsforhold.  Nosser er med andre ord garantien for,  at kunstneren ikke  vil overtræde fællesskabets love i tanke eller handling, at han ikke vil bruge sit eget ho­ ved, at han ikke vil sætte sit hoved på spil.

* "Ordet oeuvre anvendt på mig accepterer jeg kun i anførselstegn, jeg accepterer det,  f.eks.  som metafor,  men ikke anderledes." (Borges)

På dansk ved Per Jacobsen