Mediesystem og politisk offentlighed
Forfattere: Anker Brink Lund
Tidsskrift: politica (2003-01-01)

## Anker Brink Lund

## Mediesystem og politisk offentlighed

Massemediernes realitet, Medierne og moderniteten.  En samfundsteori om medierne, 298,00.

Når der er grund til at ofre plads i et politologisk tidsskrift på danske oversættelser af disse to bøger, skyldes det ikke alene, at oversætteme (henholdsvis Nils Mortensen og Stig W. Jørgensen) har gjort et godt stykke arbejde. Det hænger heller ikke kun sammen med de to bøgers individuelle kvaliteter. Det helt afgørende er de samfundsteoretiske kontraster og forfatternes indirekte polemik mod hinanden. Derved repræsenterer bøgeres argumentation konfliktende synspunkter i en langvarıg tvekamp mellem teoretiske positioner, der kun 1 begrænset omtang er kendt inden for dansk statskundskab, hvor nyhedsmediemes politiske rolle i det hele taget er en underbelyst problematik. Læst i sammenhæng giver Luhmann og Thompson samlet set et glimrende indblik i de vilkår, som modeme massemedier byder politisk virksomhed. Men en sådan tilegnelse kræver en aktiv indsats fra læserens side. Selv om begge forfattere krydrer deres fremstilling med forførende og forenklede eksempler, stikker deres teoretiske ambitioner heldigvis dybere. Den, der har tålmodighed til at grave sig ned i de teoriførende lag, bliver rigeligt belønnet med indsigt og forståelse.

Begge forfattere understreger, at sociologisk set spiller massemedieme som institution en helt central rolle i etableringen af modeme samfund. Selv om de ikke er enige i analysen af mediemes politiske normgrundlag, er de to forfattere fælles om at afvise både den hævdvundne joumalistiske ideologi om objektivitet og den traditionelle medieskepsis baseret på påstande om forfald og konspiration. Massekommunikation opfattes derimod som et kontekstbestemt socialt fænomen, hvor iagttageren aldrig kan sætte sig fuldstændig ud over sin egen iagttagelse i form af mere eller mindre fordomsfuld selvforståelse. Niklas Luhmann (1927-1998) anskuer massemedieme som et funktionssystem med begrænset autonomi. I en sådan optik er der intet behov for et normativt fundament for det teoretiske arbejde. Analogt med "markedet" , der tungerer som inter omverden for økonomiske organisationer, bliver "offentlig mening" en betegnelse, som politiske aktører giver deres systemdefinerede omverden. John B. Thompson (f. 1938) knytter an til Frankfurterskolens kritiske teori og stiller i sin bog ikke kun spørgsmålet, hvilken funktion medieinstitutioner har i modeme samfund, men også hvilken rolle de bør spille i udviklingen af selvstændige og ansvarlige samfundsborgere: Demokratıske fællesskaber kan ikke løbe fra idealer om "offentlig meningsdannelse" som klassisk norm for repræsentativt folkestyre. Umiddelbart forekommer de to synspunkter ikke forenelige. Det er imidlertid min påstand, at systemteori og offentlighedsteori tilbyder to gensidigt supplerende perspektiver på massemedie- ret realitet. Gennem dialektisk samlæsning kan det kvalificere grundlaget for stu­ dier i politisk kommunikation.

## Normativ offentlighedsteori

John B. Thompson tager udgangspunkt i det offentlighedsteoretiske begrebsap­ parat, som Jilrgen Habermas (1962) gjorde til alment tankegods inden for kritisk mediesociologi. Thompson understreger dog, at borgerlig offentlighed som et kon­ kret publikum samlet under fælles samtale i tid og rum, kun forekommer undta­ gelsesvist i  praktisk  politik - både historisk og aktuelt. Den offentligbedsteoretiske argumentation kan derfor ikke samfundsteoretisk fastholdes i sin oprindelige ud­ formning. Habermas (1973 og 1990) har da også selv flere gange taget tilløb til en grundig revision af sit hovedværk fra 1962. Men i 1990 erkendte han i forordet til det 19. oplag af bogen, at han ikke magtede at gøre det. På en måde kan man sige, at Thompson forsøger at lave den revision af Habermas' offentlighedsteori, som ophavsmanden selv måtte opgive at gennemføre. Thompson betegner mere beske­ dent sit bidrag som "en måde at tænke på praktisk-moralske spørgsmål" under nye historiske omstændigheder. Præmissen er, at moderne offentlighed ikke kan baseres på et ideal om borgernes samtidige tilstedeværelse under fælles samtale. Torvet i Athen og de diskuterende bønder ved gadekæret er en saga blot. Sådanne forsamlinger har aldrig været hovedregelen i politiske processer og må i dag anses for helt urealistiske. Men - og det er en afgørende pointe for Thompson - selv om borgerlig offentlighed som politisk realitet er en illusion, er en sådan idealiseret forestilling nødvendig for legitimering af politisk demokrati.  Hertil kommer, at forestillingen om inddragelse af borgere gennem offentlig samtale i praksis kan fungere som udgangspunkt for politisk deltagelse og derved kompensere for insti­ tutionaliserede svagheder ved repræsentativt demokrati. Med et så pragmatisk sigte behøver man ikke abonnere på Habermas' talehandlingsteori  og idealer om kommu­ nikativ  handlen uden brug af magt. For Thompson handler politik da heller ikke om højstemt diskursetik, men om at gøre brug af magt mere gennemskuelig og der­ med åben for folkelig modmagt.

For Thompson åbner medieudviklingen nye muligheder i retning af en global offentlighed med etablering af netværk uafhængige af lokale og nationale fælles­ skaber. På samme måde som massemedierne tidligere i høj grad var med til at etablere national identitet, forventer Thompson nu en global fortsættelse. Det for­ drer en teori om medieglobalisering. Til analyse af denne udvikling slår  Habermas' offentlighedsteori  ikke til.  For det  første kritiserer Thompson de traditionelle offentligbedsteoretikere for systematisk at idealisere nationalstaten og skrive per­ spektivløs forfaldshistorie. Han hævder, at den politiske offentlighed absolut ikke er blevet ødelagt af moderne massemedier. Politisk deltagelse er derimod blevet "forflyttet" fra det lokale og traditionsbundne til en grænseoverskridende "af-ri­ tualisering af traditioner" (p. 216).

For det andet afviser Thompson, at den moderne, politiske offentlighed nød­ vendigvis bliver topstyret og "refeudaliseret". Modargumentationen er, at politi­ ske ledere næsten ingen steder er herre over deres offentlige fremtræden. De er tvunget til at tilpasse aktiviteterne til den globale synlighed. Hvis beslutningsta- gere ignorerer den konstante overvågning, løber de ind i alvorlige realpolitiske problemer; Bommerter og skandaler er en konstant risiko ved magtudøvelse i "den medierede synligheds tidsalder" (p. 135). Herved er der grundlæggende ændret ved de vilkår, under hvilke repræsentativt demokrati praktiseres lokalt, nationalt og globalt. Hvor Habennas primært har øje for nationale eliters magt over medi­ erne, fremhæver Thompson muligheder for udøvelse af kollektiv modmagt som følge af eliternes begrænsede kontrol med synligheden gennem nyhedsmedierne. Den senmodeme offentlighed består således hverken af lige og frie statsborgere eller af magtesløse masser. Der er tale om et segmenteret publikum, hvis loyalitet må dyrkes aktivt, og hvis støtte kan være politisk afgørende under hverdagens politiske forhandlinger - ikke kun i forbindelse med afholdelse af formelle valg­ handlinger. I den sammenhæng inddrager Thompson begrebet ideologi "befriet for nogle af de antagelser der har tynget det i fortiden" (p. 234). Thompson argu­ menterer for en dynamisk og pragmatisk opfattelse af specifikke symbolske for­ mer, der kan tjene magtfonnål. Det vil sige systematisk etablering af asymmetri­ ske magtforhold baseret på stereotype fremstillinger af social virkelighed. Således bliver der tale om ideologi uden hegemoni, idet ideologisk tankegods punktvis kan vendes mod etablerede systemer i fonn af ideologikritisk modmagt i det civile samfund.

Thompson konkluderer optimistisk, at vi som følge af de ændrede vilkår og udviklingen af symbolske miljøer, der rækker ud over nationalstatens grænser, har gode muligheder for at genopfinde offentligheden som demokratisk institution. Der er  vel at mærke ikke tale om en sfære eller et traditionsbestemt rum, men  om et virtuelt princip for reguleret populisme. Det vil sige en demokratisk præmis, der tager idealer om liberalistisk ytringsfrihed alvorligt, men ikke overlader pluralis­ men til rene markedskræfter. Der plæderes således for etablering af public service, som vi fra elektroniske medier kender det fra det britiske BBC og danske DR og TV2. På et sådant blandingsøkonomisk grundlag skulle det være muligt at etab­ lere nye offentlighedsfonner "fælles uden rumlighed" (p. 253), blandt andet mani­ festeret som globale NGO'er og græsrodsinitiativer. Samtidig betyder det, at tradi­ tionelle politiske partidannelser geråder i krise: Engagement i almenvellet er ikke længere primært knyttet til vælgerforeningernes programmatiske diskussioner. Der er snarere tale om "følelse af ansvar for det fraværende, erhvervet gennem medie­ ret oplevelse" (p. 256).

En senmoderne offentlighedsteori må således tage højde for, at demokratisk debat ikke er bundet til lokaliserede rum. Hertil kommer, at medieret meningsdan­ nelse ikke nødvendigvis er dialogbaseret, og at hverdagslivets "flygtige og over­ fladiske domæne" i stigende grad politiseres. Som bærer af offentlig mening er det pluralistiske mediesystem altså ikke kun arena for offentlig debat, men også en politisk aktør med betinget autonomi.  Herved allokerer konkurrerende nyheds­ fonnidlere synlighed med gyldighed for samfundet.  For Thompson betyder den moderate konstruktivisme dog ikke, at medieanalysen kan undvære et normativt grundlag: Borgerlig offentlighed er måske nok en illusion, men en nyttig illusion, "og tilsyneladende den eneste ide, der i dag er i stand til at garantere legitimiteten af politisk magtudøvelse" (p. 271  ).

## Konstruktivistisk systemteori

For Luhmann er det ikke legitimitet, men funktionalitet, der udgør erkendelses­ interessens omdrejningspunkt. Han spiller bevidst på den sproglige dobbeltfunk­ tion  i "massemediernes realitet": Bogen handler ikke kun om mediesystemets reale virksomhed, men også om den realitetskonstruktion, som medierede operationer tilbyder andre systemer.

Luhmann underkaster massemedierne samme systemteoretiske analyse som alle andre  samfundsmæssige funktionssystemer.  Det  antages, at systemerne  sikrer systemintern "sensemaking'' gennem selektiv fortolkning af systemets omverden. Information defineres som en  forskel, der gør en forskel. Mediesystemets funktion er som delsystem at skabe mening ved etablering af sådanne forskelle: "Masseme­ dierne øger samfundets irritabilitet og derigennem dets evne til at udarbejde infor­ mationer" (p. I  06). Mediesystemet sikrer alle sociale delsystemer en fælles hukom­ melse og alment accepteret nutid, som samfundsmæssigt bruges til at selektere relevante aspekter ved fortiden og fastlægge forventninger til fremtiden. En sådan konstruktivistisk skabelse af "realitet" udelukker ikke kausal påvirkning udefra. Men i den operative virkelighed er ekstern indflydelse alene at betragte som "irri­ tationer". I den aktuelle nutid kan massemedierne ud fra systemteoriens præmis­ ser ikke skelne verden, som den er, og verden som den iagttages, fra hinanden.

Denne form for medie-baseret konstruktivisme er på en gang systemets cen­ trale funktion og systematiske begrænsning. Medierne bearbejder forskellige irri­ tationer fra omverdenen. Disse irritationer har blandt andet form af nyheder, det vil  sige overraskende kommunikation med et faktuelt indhold. Mediesystemets primære funktion er samfundsmæssigt at omarbejde sådanne irritationer til infor­ mation. Det sker hverken som objektiv afspejling af en ydre virkelighed eller fuld­ stændigt uafhængigt af eksisterende realiteter, men gennem systematisk arbejde med temaer, defineret som "forudsætningen om noget-allerede-er-bekendt samt behovet for yderligere information" (p. 22).

Selektion af relevante temaer tjener således til kobling mellem massemedier og andre samfundsområder. Valget af temaer er ikke et fuldstændig medieinternt an­ liggende, idet mediernes funktionsdygtighed og troværdighed beror på systema­ tisk tema-accept. Mediesystemet fungerer som katalysator ved transformation af nyheder og andre ekste r ne irritationer  til systemintern information og opinion. Mediesystemet er baseret på "universalpræsens" indrettet på hurtig erindring og indbygget glemsel.  Nu-ismen forudsætter "tematisk redundans", som definerer, hvad der meningsfuldt kan forventes i form af fortsat konstruktion af realitet. Det tilbyder uendelig variation over tidsaktuelle temaer, som beholder deres menings­ skabende kraft, men gradvist taber  konkret  informationsværdi. Derved skaber massemedierne den f  omemmelse for realtid, som det øvrige samfund må tilpasse sig til. Når noget betegnes som "nyt", bliver noget andet dermed fremstillet som "gammelt". Det understreges derved, at mediesystemets væsentligste magt beror på muligheden for at vælge fra.

Kontrollen med hvad der på et givent tidspunkt anses for relevante temaer, giver mediesystemet  autonomi  i det  samlede  samfundssystem.  Massemedierne kommenterer, bestrider og korrigerer sig selv. Tematiseringen - ikke de bagved- liggende holdninger og meninger - er afgørende for realitetskonstruktionen. Luhmann betegner denne form for kontrol som produktion af selektiv "ignorans", konkret manifesteres som "den professionalisering, som vi i dag kender under navnet journalistik" (p. 40). Han gennemgår de journalistiske nyhedskriterier og argumenter for det funktionelle i, at medierne systematisk fokuserer på personer, afvigelser og skandaler. Den journalistiske praksis tjener til at etablere normer for social handlen. Mere alment udmøntes de serielle enkeltsager og den selektive personfikseringen i "håndgribelige symboler på en ubekendt fremtid" (p. 48). Derved konstrueres en social hukommelse og et politisk handlerum, der hele tiden må forys inden for et begrænset repertoire af kendte temaer. Det uventede og usandsynlige fremtræder som spektakulære undtagelser, der bekræfter reglen om orden og sandsynlighed. På det grundlag opstår der indforståede baggrundsformodninger, der repræsenterer interesser, som sjældent kommunikeres eksplicit i mediedækningen. Der leveres præmisser til det politiske system, som fungerer uafhængigt af nyhedsformidlingen, men vanskeligt kan eksistere uden mediesystemets Offentliggjort mening er vel at mærke ikke kun knyttet til faktuel nyhedsformidling og baggrundsinformation. Også reklame og underholdning spiller en afgørende rolle for systematisk konstruktion af social realitet, hævder Luhmann. Det er netop i uddifferentieringen af disse delfunktioner at massemediernes samfundsmæssige betydning cementeres og udbygges. Reklamens betalte meddelelser låner troværdighed fra det journalistiske stof. Underholdningsindslagene tilbyder til gengæld en fiktiv realitet, som fremhæver den sædvanlige måde at leve på som politisk korrekt. Analytisk betyder sammenblandingen af nyheder, reklame og underholdning, at det kun vanskeligt lader sig gøre generelt og entydigt at måle mediesystemets samlede effekt.

irritationer i form af beslutningsanledninger og offentliggjort mening.

Den politiske påvirkning må systemteoretisk opfattes som en løbende proces, der "udspænder en horisont af selvskabt uvished, som må betjenes gennem flere og stadig flere informationer" (p. 106). Anskuet samfundsmæssigt fungerer især nyheder og jouralistiske features som en samfundsmæssig hukommelse, der hele tiden revideres gennem konkrete valg mellem glemsel og erindring. Derved etableres situationelt en fælles referenceramme for social handlen: "For samfundssystemet består hukommelsen i, at man ved enhver kommunikation kan forudsætte bestemte realitetsantagelser som bekendte ... realitetsudsnit (temaer) bliver så overlejret af

At mediesystemet tilbyder social hukommelse, som ikke hviler på diskursiv konsensus, er en helt afgørende præmis for Luhmanns opgør med habermasiansk offentlighedsteori. Massemediernes samfundsmæssige "objektivitet" og "politiske uskyld" beror på, at de tilsyneladende ikke tvinger nogen til noget som helst. Forudsætningen for politisk debat er på dette teorigrundlag ikke kommunikativ handlen, der stræber mod gensidig forståelse. "Der kan så at sige gå sport i kommunikation af egenrådige domme, som alligevel kan støtte sig på en fælles underforstået realitet," hævder Luhmann. "I fremstillingen af samfundet er det derfor især bruddene, der fremtræder - hvad enten det er på tidsaksen eller inden for det

en anden realitet, der ikke er konsensuspligtig" (p. 85).

sociale område" (p. 100).

Politisk set tematiserer mediesystemet problemer gennem konstant irritation. Problemløsninger kan altid atter problematiseres. Når visse problemfelter priori­ teres igen og igen gennem afvigelse og modsigelse, har ingen  rationel diskurs magt til  at imødegå eller afvise den tematiske realitetskonstruktion. Konformitet og kon­ stans i de sociale rammebetingelser tematiseres derimod kun sjældent i de nyheds­ fikserede massemedier. Men det svækker ikke troværdigheden af den formidlede opfattelse af, hvad der er alment, faktuelt og virkeligt. For de sociale normer ce­ menteres gennem afvigelser og brud - ikke gennem normativ enighed om, hvad der skal gælde for forståeligt, sandt,  sandsynligt og politisk korrekt.  "Moralen behøver noget tydeligt skandaløst. for at forynges ved sit fald� den behøver masse­ medierne og specielt fjernsynet," hævder Luhmann (p. 102). Den massemedierede konstruktion af, hvor problematiske forholdene er, skaber så at sige sin egen mod­ sætning: Hvordan det egentlig burde være. Når et tema moraliseres, for eksempel gennem politisk konflikt, behøver det altså ikke funderes i abstrakte idealer. Det er tilstrækkeligt, at de faktiske realiteter i konkrete tilfælde fremstilles på en sådan måde� at de strider mod ønsker om en anderledes realitet.

## Fælles arvegods

De to synspunkter på offentlig meningsdannelse kan betragtes som kontrasterende talepositioner, der i et dialektisk samspil trækker lange linjer tilbage til Immanuel Kant og Edmund Burke, John Stuart Mill og Alexis de Tocqueville (Sabine og Thorson, 1973). Problematikken har været stedmoderligt behandlet i nyere euro­ pæisk politologi, mens tvetydigheden i massemediernes rolle som politisk arena og aktør i højere grad er blevet drøftet i den amerikansk samfundsvidenskab (for eksempel Bybee, 1999; Peters,  1988).

Anskuet på den baggrund går modsætningerne mellem Thompson og Luhmann på aspekterne tid/rum og konflikt/konsensus.  Thompson er specielt optaget af etablering  af politisk enighed i "rumligt uafuængig samtidighed" (p. 42). Han  under­ streger, at tendenser til globalisering kombineret med ny teknologi på afgørende vis har ændret vilkårene: Modtagelse af meddelelser finder sted som en lokal akti­ vitet,  men ny informationsteknologi gør det muligt at være virtuelt til stede på mange andre lokaliteter på samme tid. Luhmann er mere optaget af massemedier­ nes samfundsmæssige funktion som konfliktfyldt konstruktør af fælles opfattelse af tid. Det samfundsteoretisk afgørende er, at alting altid kunne være anderledes. Derfor har sociale systemer brug for synkroniserede referencerammer. Fordi der findes flere muligheder, end systemet konkret kan realisere, bliver det det helt afgørende for meningsdannelsen, at der etableres en  fælles hukommelse og punkt­ vis opfattelse af, hvad der gør en forskel her og nu.  Massemediernes konstante revision af omverdensreferencer muliggør en sådan etablering af alment accepte­ ret nutid - uden at denne reduktion af kompleksitet kræver konsensus af politisk eller normativ art.

Det udelukker ikke, at der samfundsteoretisk kan konstrueres et begreb om "offentlighed", der lader sig skelne både fra massemedierne som system og "of­ fentlig mening" som legitimering af demokratiske styreformer. Men Luhmann af­ viser, at der skulle findes en sådan rea1itet i tid og rum - uafhængig af system- intern meningsdannelse i form af "skemadannelse" og "stereotypisering". Offent­ lighed er heller ikke nogen givet eller uundværlig kategori, der umiddelbart kan tjene som normativt  grundlag for politisk  virksomhed.  Offentlighedsteori i  sin habermasianske fonn opfattes udelukkende som et velment, men ikke ganske vel­ lykket "forsøg på at skubbe problemet over til etikken" (p.  149). Det lykkes da også kun i begrænset omfang for Thompson at konkretisere sit håb om en ikke­ lokaliseret offentlighed som  fremtidigt  legitimationsgrundlag for repræsentativt demokrati.  Han nøjes med vage anvisninger, der ud over markedskorrigerende public service peger i retning af det, man i USA betegner som public  journalism (Glasser, 1999). Men problemet  er, at han derved  indirekte  modsiger  sin egen  pointe om, at senmoderne offentlighed hverken er lokalt funderet eller dialog-baseret (Schudson,  1999).

Luhmann afviser desuden kategorisk, at intersubjektiv enighed er nødvendig for etablering af politisk  offentlighed.  Tværtimod  hævder han,  at meningsdan­ nelse foregår som konstant bearbejdning af uenighed (dissent). Kommunikation forudsætter altså ikke  (som hos  Habermas) universalpragmatiske gyldigheds­ forudsætninger som forståelighed, sandhedssøgen, autenticitet og normativ rig­ tighed. Det kræver blot, at aktiviteten af de involverede subsystemer anerkendes som strukturskabende og dermed middel  til begrænsning  af  systemintern kontingens. Med det udgangspunkt kan man mediesociologisk helt se bort fra besværlige begreber som "(falsk) bevidsthed" og "ideologi". Det er Thompson bestemt ikke enig i. For ham har ideologi-begrebet stadig en væsentlig rolle at spille i moderne samfundsteori. \_Det fremhæves, at mediernes ro1le i høj grad er at ''etablere og bevare .systematisk asymmetriske magtforhold" (p. 234  ). Selv om det anerkendes, at den slags symbolske forståelsesformer af publikum kan anvendes til ideologikritiske og systemnedbrydende formål, gennemsyrer ideologiske med­ delelser politiske processer  på tværs  af tid  og rum.  Massemediernes selektive virkelighedsbilleder skaber med andre ord grundlag for en magtbaseret konsen­ sus, som er af  gørende for politiske beslutningsprocesser og store dele af hverdags­ livets praksis. Sådanne processer er udtryk for social konstruktion af virkelighed, men de er ikke frit  i  luften  svævende:  Magtudøvelsen må samfundsteoretisk legitimeres i massemediernes kollektive virksomhed som stedfortrædende, bor­ gerlig offentlighed.

## Politologiske perspektiver

De to forfattere henviser ikke på noget tidspunkt til hinanden, men polemiserer konstant imod det teorigrundlag, som den anden står for: Thompson opfatter det systemteoretiske blik som en kynisk og ukritisk accept af mediernes magtudøvelse og derved underminering af rationel,  politisk handlingskoordination.  Omvendt karakteriserer Luhmann normativ offentlighedsteori som et "vildspor", der fejlag­ tigt hævder, at samfundssystemets stabilitet beror på etiske fordringer og diskur­ siv konsensus. Hvor Thompsons arbejde står svagt på konkretisering af medier­ nes konkrete samfundsfunktion, men stærkt i den historiske karakteristik af of­ fentlighedens rolle  som politisk norm,  gør det modsatte  sig  gældende hos Luhmann. Her er beskrivelsen af nyhedsmediernes politiske funktion ganske overbevisende, men tilsyneladende er der tale om et mediesystem uden publikum. Der er ingen kommunikativ plads til selvstændige og ansvarlige samfundsborgere i et socialt system konstitueret på grundlag af autopoitisk autonomi.

På trods af denne uenighed, er der imidlertid ingen, der forbyder os andre - i rollen som analyserende iagttagere - at skifte mellem de to standpunkter. Vi kan konkret betragte en empirisk problematik systemteoretisk på et tidspunkt og offentlighedsteoretisk på et andet. Anskuet pragmatisk kan konstruktivistisk og normativ teori betragtes som to delvist overlappende perspektiver på social virke­ lighed. Til brug for konkrete medieanalyser lader Luhmann og Thompson sig ud­ mærket kombinere i praksis. En dialektisk læsning leder blandt andet i retning af politologisk interessante spørgsmål af typen: Hvordan skabes konsensus i en kon-· fliktfyldt tid med konkurrerende fællesskaber? Hvordan er det trods alt muligt for politiske systemer, for eksempel nationalstaten, at bevare en relativ høj grad af konsensus i globaliserede rum?

Begge forfattere er enige om, at nyhedsmedierne tilbyder politiske beslutnings­ anledninger under socialt pres i tid og rum. Mediesystemet indsamler og redigerer sådanne anledninger, der kan sættes  på den politiske dagsorden som nyhedsaktuelle begivenheder og autoritative udspil. Summen af modsætningsfyldte forventninger legitimerer nyhedsmedierne normativt som loyal referent og kritisk kommentator. Det vil i politisk sammenhæng sige en afvisning af den journalistiske rolle som partipolitisk skødehund, men betinget accept af rollen som systembevarende  hyrde­ hund. Nyhedsinstitutionens konfliktfyldte realitetskonstruktion  er ikke ensbety­ dende med, at idealet om rationel handlingskoordination i det offentlige rum for­ svinder fra den politiske virkelighed. Selv om borgerlig offentlighed ikke aktuelt findes som et konkret sted, hvor borgerne mødes og drøfter almenvellets proble­ mer, lever ideen om lige og fri deltagelse i almenvellets meningsdannelse videre som præmis for repræsentativt demokrati. Ved påberåbelse af dette ideal kan ud­ øverne af konfliktregulerende journalistik stadig agere meningsdannende på vegne af publikum i samspil med politiske beslutningstagere.

Hertil kommer, at  journalisternes spørge-privilegium, som i demokratiske sam­ fund kun tildeles udvalgte myndighedspersoner som læger, dommere  og politi­ folk, ikke ubetinget tilhører den enkelte journalist. Retten til at spørge og kræve sande, forståelige, oprigtige og politisk korrekte svar er et politisk privilegium, der gradvist er  blevet institutionaliseret.  I sidste instans legitimeres denne praksis i publikums forventninger til nyhedsformidling som nødvendig forudsætning for demokratisk deltagelse i offentlig debat.

Den nyhedsformidlende selektion afhænger af bestemte historiske omstændig­ heder i tid og rum. For de redigerende aktører er det væsentlige, at nyheder har et troværdigt indhold, der kan bekræftes af andre end journalisten selv.  Fremmed­ referencer kræver derfor system\_intern bekræftelse-. Ulige kilderelationer opfattes i den forbindelse som en naturlig del af arbejdet med at finde og formidle nyheder. Men journalistiske idealer om  direkte demokrati manifesterer sig jævnligt som målrettet indsats med henblik på at kompensere uligheder. Altså en slags positiv særbehandling af de "magtesløse" og en kritisk behandling af aktører, der opfattes som "magthavere".

I  hverdagen udøver journalister og redaktører gennem valg af kilder  en meningsdannende beslutningsmagt ved kollektivt at definere, hvem der er "magt­ havere" og "magtesløse",. hvem der er "de andre" og hvem der er "os" i tid og rum. De vagthavende nyhedsformidlere vælger rutinemæssigt mellem forskellige kil­ der, hvis meninger ofte er  journalisterne bekendt på forhånd. Tilsyneladende over­ lades det herudover til udenforstående iagttagere at definere de medierede proble­ mer. Dog således at kilder kun opnår taleret, hvis mediesystemets professionelle aktører vælger at referere eller citere dem. Det centrale spørgsmål er i den forbin- · delse ikke, om den politiske journalistik er "et autopoitisk system" (i Luhmanns forstand) eller "en stedfortrædende, borgerlig offentlighed" (i Thompsons). Mere afgørende er, om nyhedsmedierne som konstruktiv producent af politisk tid og rum har fjernet sig så langt fra andre sociale institutioner, at rollen som demokra­ tiets vagthund ikke længere  lader  sig meningsfuldt begrunde i  offentligheds­ teoretiske normer eller effektiv systemtilpasning.

I modsætning til den normativt funderede mediekritik tyder empiriske studier (Lund, 2002; Pedersen m.fl., 2000) på, at den politiske offentlighed i dagens Dan­ mark må betragtes som en professionaliseret nyhedsinstitution med betinget auto­ nomi. Journalister udøver hver dag mere eller mindre selvstændigt politisk indfly­ delse, men der er sjældent tale om systematisk magtudøvelse i bestemt form ental. Hvis den institutionaliserede konstruktion af politisk virkelighed var autonom, måtte den nødvendigvis indebære effektive styringsmuligheder, for eksempel straf eller belønning. Men  journalistisk indflydelse af  redigerende art er relativt ustyrlig og uden autoritative sanktionsmuligheder. Det gør ikke nødvendigvis handlekraf­ ten mindre i konkrete beslutningsprocesser, men autonomien er altid betinget af andres handlinger. De færreste vil således betegne den vagthavende tv-meteorolog som "magthaver", selv om roUeindehaveren i konkrete tilfælde er særdeles indfly­ delsesrig i og med, at store dele af publikum lader sig påvirke af forudsigelser om vejr og vind. På tilsvarende vis hviler nyhedsinstitutionens politiske indflydelse på kontingens, usikre forudsigelser, indirekte rådgivning og mere eller mindre vel­ begrundede advarsler. Det står både politikere og publikum frit for at handle an­ derledes end foreskrevet.

Sådanne betragtninger indgår sjældent i den offentlige debat om medier og magt. På dette punkt kan kombinationen af Luhmanns konstruktivistiske system­ teori og Thompsons revision af Habermas' nonnative offentlighedsteori ikke bare kvalificere akademiske studier af medier og magt. Der tilbydes også deltagerne i den mediekritiske debat forskningsbaserede begreber og perspektiver på en kom­ pleks virkelighed. Læst i sammenhæng kan de to bøger således yde væsentlige bidrag til bedre forståelse for offentlig meningsdannelse præget af politiske kon­ flikter formidlet af irriterende massemedier.

## Litteratur

Bybee, Carl ( 1999). Can Democracy Sur v ive in the Post-Factual  Age? A Return to the Lippmann­ Dewey Debate  About the Politics o/News, lndianapolis: Journalism Communicatin Monographs.

- The Idea of Public Journalism,
- Struktur w andel der Ojfentlichkeit, Auflage, 1990)
- Legitimationsprobleme im Spiitkapitalismus,
- Theorie der Gesellschaft oder Socialtechnologie, Frankfurt am Main: Suhrkamp.
- Social Science Information,
- Den redigerende magt: Nyhedsinstitutionens politiske indflydelse, hus: Aarhus Universitetsforlag.
- Politisk journalistik,
- Communication Research,
- The Good Citizen,
- Jdeology and Modem Culture: Critical Theory in the Era of Mass Communication,
- A Historyof  Political Theory,