Digter eller Præst. Konflikten bag Søren Kierkegaards litterære Virksomhed
Forfattere: G. Malantschuk
Tidsskrift: kierkegaardiana (1966-06-08)

## Digter  eller Præst

## Konflikten  bag Søren  Kierkegaards  litterære  Virksomhed af G.  MALANTSCHUK

Søren Kierkegaards  litterære Virksomhed kan  betragtes  og  er  allerede blevet betragtet udfra mange forskellige Synspunkter, men saa vidt jeg ved, har man endnu ikke behandlet, ja,  maaske knapt været opmærksom paa, den Konflikt, der laa bag denne Virksomhed, en Konflikt, der udspilledes mellem hans Trang til  digterisk  Udfoldelse  og  hans  stadig  tilbagevendende  Ønske  om  at  blive »Landsby-Præst«.1   I  det  følgende  skal  det  forsøges  i  korte  Træk  at  skildre Baggrunden for denne Konflikt,  som udelukkende omtales i  hans  Papirer, og at  tegne dens  Forløb  under  Forfatterskabets Tilblivelse.

Som det vil vise sig, var det netop Spændingen mellem disse to Muligheder: Digter eller Præst,  som ansporede ham til  at finde den  bedste Maade at tjene Kristendommen paa, og som derved gav hans Forfatterskab den særlige Origi­ nalitet,  som han  selv var  sig bevidst,  og som han  giver  Udtryk  for  i  følgende Ord:  »Man kan nu gjøre ved mig hvad man vil,  forhaane mig,  misunde mig, lade  være at  læse mig,  slaae mig  i  Hatten,  slaae  mig  ihjel:  det  kan  man  i  al Evighed  ikke  negte,  hvad  der  var  min  Idee  og  mit  Liv,  at  det  var  en  af  de originaleste  Tanker  i  mange  Tider,  og  den  originaleste  Tanke  i  det  danske Sprog: at Christendommen behøvede en Maieutiker og jeg forstod at være det medens Ingen  forstod at paaskjønne det.«2

Vi ser nu nærmere paa Baggrunden for og de forskellige Faser af den indre skjulte  Konflikt,  som  Kierkegaard  giver  Udtryk  for  i  sine  Papirer,  og  som kaster Lys over væsentlige Sider af hans Forfatterskab.

Kierkegaard opbygger sin litterære Virksomhed paa den Maade, at den ho­ vedsagelig  forløber  i  tre  parallelle  Lag:  hans  Dagbogsoptegnelser,  Skrifter under  eget  Navn  og  de  pseudonyme  Skrifter.  Da  Dagbogsoptegnelserne  er meget vigtige til  Belysning  af  vort  Emne,  maa  der  i  faa  Ord  gøres  Rede  for deres  Plads  i  Forfatterskabet.

1  Uden  at  gå  ind  paa  K ollisionen  m ellem   Digter  og  Præst  har  Pastor  Villads  Christensen  i sin vægtige Bog:  Søren  Kierkegaard.  Kbh.  1964,  i  Afsnittet:  »En  Præstegerning i  Søgelyset« behandlet  Kierkegaards  Overvejelser  over  at  søge  Præsteembede.

2 Pap.  VIII1  A  42.

Allerede med sine  Dagbøger  har  Kierkegaard  skabt  noget  ganske  enestaaende og originalt. Disse Optegnelser begynder nogle Aar forud for hans offent­ lige  Forfattervirksomhed  og  fortsætter  til  hans  Død.  Dette  var  Kierkegaards skjulte  litterære  Virksomhed,  om  hvilken  ingen  af  hans  Medlevende  havde nogen  Anelse.  Vi  kender  ingen  Forfatter,  som  med  samme  Konsekvens  har skabt et skjult Forfatterskab, som først skulde frem efter hans Død.

Sine  Optegnelser  i  Dagbøgerne  har  Kierkegaard  betragtet  som  en  nyttig Forberedelse  til  selve  den  offentlige  litterære  Virksomhed.  De  fleste  af  disse Optegnelser  er  forfattet  i  en  aforistisk  Form,  og  paa  dem  passer  den  Karak­ teristik,  som  P.  M.  Møller  giver  af  sine  Strøtanker:  »Strøtanker,  som  Frugten af Øieblikkets klarere Anskuelse, er poetiske ved deres aphoristiske Form, ikke videnskabelige. De er Tænkningens Culminationspuncter«.3  I sine Papirer sam­ ler  Kierkegaard  altsaa  et  enormt  Reservoir  af  saadanne  »Tænkningens  Cul­ minationspuncter«  vedrørende  de  Emner,  han  arbejder  med;  nogle  af  disse Tanker  bruger  han  derefter  under  sin  offentlige  litterære  Virksomhed,  andre efterlades  til  os  som  en  uudtømmelig  Kilde  af  Impulser,  der  kan  lede  os  til Gennemtænkning  af  Menneskets  mest  brændende  og  centrale  Spørgsmaal. Kierkegaard  var  selv  klar  over  Betydningen  af  sine  Dagbogsoptegnelser,  og han  førte  dem  ganske  bevidst  med  Henblik  paa  en  posthum  Udgivelse.  Han siger  et  Sted  følgende  om  disse  Optegnelser:  »Meget  af  Det,  som  jeg  endog blot  løst  har  henkastet  i  Journalerne,  vilde  blive  af  stor  Betydning  og  Ind­ flydelse.«4

I  disse Journaler  fører Kierkegaard ogsaa den stadige Samtale med sig selv angaaende sine personlige Problemer.  Det er denne sidste Art af Optegnelser, som er  af størst Betydning for vor Undersøgelse.  Uden  dem vilde vi slet ikke ane, hvor gennemgribende Konflikten mellem Digter og Præst var. Naar man vil se paa Kierkegaards offentlige litterære Virksomhed udfra denne Konflikt, er det derfor  nødvendigt at tage  Hensyn til  den  store  Mængde  efterladte  Op­ tegnelser, der berører den.

3  Efterladte  Skrifter  af  Poul  M.  Møller.  Kbh. 1843. Bd. III, S. 171.

*  Pap.  X 2  A   277.

Kierkegaards to første Skrifter, udgivet under eget Navn, berøres endnu ikke af  Spørgsmaalet:  Digter  eller  Præst.  Det  første,  »Af  en  endnu  Levendes  Pa­ pirer«  fra  1838,  udkommer,  før  Kierkegaard  for  Alvor  begynder  paa  det  af­ sluttende  teologiske  Studium.  Problemet  er  endnu  slet  ikke  dukket  op.  Det andet  Skrift,  hans  Doktorafhandling  »Om  Begrebet  Ironi«,  som  udkommer ca.  et Aar efter, at han har taget teologisk Embedseksamen, kunde heller  ikke gøre Problemet:  Digter eller  Præst akut.  Forfatteren  af  »Om  Begrebet Ironi« betragtede  ikke  sig  selv  som  Digter,  hans  Doktordisputats  laa  helt  paa  det videnskabelige Plan og skulde vidne om, hvor grundigt Forfatteren havde  sat sig ind i bestemte Emner af filosofisk-teologisk Art.

Problemet  Digter  eller  Præst  dukker  først  op  med  det  Værk,  som  bliver Begyndelsen til Kierkegaards egentlige Forfatterskab,  nemlig  »Enten -  Eller« flere  Steder,  har  hans ulykkelige Forlovelseshistorie med Regine gjort ham til Digter.  Han maatte  i digterisk  Form  og  under  Anvendelse  af  Pseudomymitet  meddele  sig  derom,

fra  1843.  Som  Kierkegaard  udtrykkeligt  selv  siger baade til sin Samtid og vel først og fremmest til Regine.

Han blev en Digter, som i Baghaanden havde Ideer nok til en enorm litterær Produktivitet.  Denne  store  Produktivitet  fremmedes  yderligere  af  et  person­ ligt  Moment,  som  Kierkegaard beskriver  saaledes:  »Da  jeg  forlod  hende,  da valgte jeg Døden -  netop derfor har jeg kunnet arbeide saa enormt.«5

Kierkegaard paastaar senere,  at han allerede under  Arbejdet med  »Enten Eller« havde haft den Tanke lige efter Udgivelsen af det nævnte Værk at søge et Præsteembede. Denne Tanke om at blive Præst paa Landet vender Kierke­ gaard derefter ustandseligt tilbage til, om end med  forskellig Motivering,  som vi ser det af de mange Optegnelser i Dagbøgerne. Dette, at Kierkegaard stadig kredser om Muligheden for at blive Præst, kunde tyde paa, at der maaske i den Henseende hvilede en Forpligtelse paa ham over for  Faderen.  Mange Vidnes­ byrd synes at bekræfte denne Antagelse.  Saaledes  skriver  Kierkegaard  i  1835 til sin Svogers Broder Peter W. Lund følgende om Faderens Ønske om, at han skulde studere Teologi:  »-   Hvad smaa Ubehageligheder  angaaer,  vil  jeg kun bemærke, at jeg er ifærd med at læse til theologisk Attestats, en Beskjæftigelse, som slet  ikke  interesserer  og  som  derfor  heller  ikke  gaaer  synderlig  rask  fra Haanden. Jeg har altid holdt mere af det frie, maaskee derfor  ogsaa  lidt ube- stemte Studium end af den Beværtning ved sluttet Bord, hvor man veed forud, hvilke Gjæster man træffer, og hvilke Retter Mad man faaer hver Dag i Ugen. Da  det  imidlertid  engang  er  en  Nødvendighed,  og  man  knap  faaer  Lov  at komme  ind  paa  de  videnskabelige  Fælleder  uden  at  være  indbrændt,  og  jeg saavel  anseer  det  med  Hensyn  til  min  nærværende  Sindstilstand  for  noget Gavnligt for mig, som ogsaa veed, at jeg dermed kan gjøre Fader en stor Glæde (han mener nemlig, at det egenlige Canaan ligger paa den anden Side af theologisk Attestats, men bestiger derhos ligesom Moses fordum Thabor og beretter, at jeg aldrig kommer derind -  dog vil jeg haabe,  at det ikke ogsaa denne Gang gaaer i Opfyldelse), saa faaer  jeg vel  at gribe mig an.«6

5

Pap.  VIII1  A   100.

Men Kierkegaard opgav dog netop samme Aar sit Studium af Teologien og vendte ikke tilbage til det før efter Faderens Død i Sommeren  1838. Om dette Forhold  udtaler  Troels-Lund  i  sin  Bog  »Bakkehus  og  Solbjerg«  disse  gaadefulde Ord: »Denne Opgivelse af det teologiske Studium maatte gaa Faderen nær til  Hjerte.  Sønnens Uddannelse til  Præst var  jo  det Sonoffer,  han  havde  lovet at  bringe  Gud.«7

Om Kierkegaards Beslutning efter Faderens Død om at afslutte sit teologiske Studium beretter  Hans  Brøchner:  »Han  fortalte mig,  at hans  Fader bestandig havde ønsket,  at han  skulde  tage  theologisk Examen,  og  at  de meget  jævnlig havde  discuteret  den  Sag.  »Saalænge  Fader  levede,  kunde  jeg  imidlertid  for­ svare min Thesis, at jeg ikke burde tage den, men da han var død, og jeg ogsaa maatte overtage hans partes i Debatten, saa kunde jeg ikke længere staae mig, og saa maatte jeg beslutte mig til at læse til Examen.««8  En vis Sandsynlighed taler for, at naar ogsaa Mynster ønskede Kierkegaard »ud paa Landet«, var det under Indtryk af hans fordums Samtaler med den gamle Kierkegaard og ikke bare, fordi han ansaa Kierkegaard for  »en mistænkelig og dog farlig Person«.9 Den Tanke ligger nemlig nær, at Faderen, naar han ønskede, at  Søren skulde tage  teologisk  Eksamen,  ventede,  at  han  derefter  vilde  søge  Præsteembede.

Men hvordan  det  end  forholder  sig  i  denne  Sag,  paastaar  Kierkegaard,  at

han  har  syslet  med  den  Tanke  at  søge  et  Præstekald  allerede  efter  Udgiveisen  af  »Enten -   Eller«.  Han  taler  derom  mangfoldige  Steder  i  sine Papirer.

6  Pap.  I  A   72,  S.  51.

7  Troels-Lund:  Bakkehus  og  Solbjerg,  Bd.  III,  S.  135.

8  Hans  Brøchner:  Erindringer  om  Søren  Kierkegaard.  Udg.  af  Steen  Johansen.  Kbh.  1953. S.  21  f.

9  Pap  VII1,  S.  145.

Den  tidligste  Optegnelse,  hvor  Kierkegaard  direkte  nævner,  at  han  efter Udgivelsen af »Enten -  Eller« ønskede at søge et Præstekald, er fra  1847;  den er altsaa fire Aar senere end »Enten -  Eller«. Kierkegaard udtaler sig først om Tiden omkring Udgivelsen af »Enten -  Eller«:  »Man saae i mig en Mand, der aspirerede  til  at  blive  et  høistæret  dannet  Publikums  Yndling,  faae  Hurraer, blive  Tidens  »Geniet«  paa  Stads.  Man  tog  feil,  man  saae  ikke  i  den  første Linie, jeg har skrevet, at jeg var en Bodsprædikant.«1 0  Senere tilføjer han:  »Det lod  sig  da  heller  ikke  saaledes  see,  ei  heller  var  det  den  Gang  saaledes  min Tanke, men min Tanke var det at blive Præst.«1 1   Her  nævnes  altsaa Tanken om  at  blive  Præst  i  direkte  Forbindelse  med  Tiden  omkring  Udgivelsen  af

»Enten -  Eller«.

En yderligere Bekræftelse paa, at Kierkegaard saa tidligt gik med Tanken om at søge et Præsteembede, gives os af nogle Optegnelser fra  1845. Kierkegaard kredser i disse Optegnelser omkring den Mulighed at søge et Præstekald, men nævner som Hindring en skjult Brøde. Han skriver derom:  »Det var maaskee rigtigt,  at  lægge  et psychologisk Experiment hen paa et andet Punkt:  en vor­ dende Geistlig f. E. der frygter for at blive Geistlig (gjennem Skyld -  Situation han  gaaer  paa  et  afsides  Sted,  fordi  han  end  ikke  hjemme  tør  gjøre  det  af Frygt  for  Overraskelse,  og  læser  den  canoniske  Ret  for  at  see,  hvilke  Synder det er, som Kirken forbyder -  dette:  de occultis non judicat ecclesia)  og dog er det hans eneste Ønske at blive det,  netop fordi det synes ham ad den Vei mu­ ligt at gjøre noget Fyldest for sin Synd. -  Den dialektiske Modsigelse mell. om han  gavner  Andre  ved  at  fortie  sin  Skyld,  og  søge  at  virke  paa  en  stillere Maade, ell. om det var bedre at rykke ud med Alt.«1 2  Og videre:  »Jeg har kjøbt et nyt Exemplar af den canoniske Ret for atter at studere om igjen, om jeg tør være Præst igjen -  men blot jeg kjøber Exemplaret, gyser det i mig, fordi det er  som  kunde  Boghandleren  mærke  paa  mig,  hvilket  piinligt  Studium  jeg gjør af den.«1 3

Paa  den  Tid  er  han  dog  allerede  paa  den  digteriske  Bane,  og  som  Digter bekender han om sig selv:  »Hans Lidelse er, at han bestandig vil være en religieus  Individualitet,  og bestandig griber  feil  og  bliver  Digter:  altsaa  en  ulyk­ kelig Forelskelse i Gud.«1 4

10  Pap.  VIII1  A   419.

11  Pap.  VIII1  A   422.

12  Pap.  VI  A  55.

13  Pap.  VI  A   59.

Med de lige anførte Optegnelser, som igen peger tilbage i Tiden, er vi naaet nær til Tidspunktet for Udgivelsen af »Enten -  Eller«.

Indholdet  af  disse  Optegnelser  gør  det  i  høj  Grad  sandsynligt,  at  Kierkegaard har Ret, naar han senere gentagne Gange paastaar, at han allerede under Arbejdet  med  »Enten  -   Eller«  beskæftigede  sig  med  Tanken  om  at  blive Præst.  Det  er  ogsaa  vigtigt  at  bemærke,  at  Motiveringen  for  Ønsket  om  at blive Præst, som gives i 1845, falder helt sammen med andre senere Udtalelser om,  hvorfor  han  omkring  Tidspunktet  for  Udgivelsen  af  »Enten  -   Eller« netop vilde vælge Præstegerningen.  I  alle disse Udtalelser  angives  som Motiv Pønitense-T  anken.

Som en yderligere Bekræftelse paa,  at  Kierkegaard  tidligt  har  overvejet  at blive Præst,  kan  tjene  det  Argument,  som  Pastor  Villads  Christensen  anfører i  sin  Bog: »Søren  Kierkegaard.  Det  centrale  i  hans  Livssyn«,1 4 a   nemlig,  at Kierkegaard  omtrent  et  Aar  efter  Udgivelsen  af  »Enten - Eller«  aflagde  homiletisk  Prøve og holdt  en Dimis-Prædiken.  Det  kunde  ikke  siges  tydeligere, at der laa Alvor bag hans Tanke om at søge Præsteembede.

Men saa er Spørgsmaalet,  hvorfor Kierkegaard da ikke har  forsøgt at gøre Alvor af at søge Præsteembede, efter at han har udgivet »Enten - Eller«.  Som Svar  kan  anføres  følgende  Optegnelse  fra  1848:  »Det  var  min  Plan,  strax Enten -  Eller var udgivet at søge et Landsby Kald og sørge over mine Synder. Min Produktivitet kunde jeg ikke tvinge tilbage,  jeg fulgte den -   naturligviis gik den nu ind i det Religieuse.«1 5  Endnu udførligere udtaler han sig om denne Sag i en Optegnelse fra  1853, hvor han bl. a. skriver:  »Da jeg forlod  »hende« begjerede jeg af Gud Eet,  at det maatte  lykkes  mig  at  skrive og  blive  færdig bog«  var  jo  for  at  støde  fra,  eller  som  det  hedder  i  »Frygt  og  Bæven«  »naar og  saa  ud  paa  en

med »Enten - Eller«  (dette var ogsaa for hendes Skyld, thi  »Forførerens Dag­ Barnet  skal  vænnes  fra,  da  sværter  Moderen  sit  Bryst«)  Præstegaard, dette meente jeg nemlig var et Udtryk for at forsage Verden.

14  Pap.  VI  A  43.

14aSe  Fodnote  1  og  endvidere:  Breve  og  Aktstykker  vedrørende  Søren  Kierkegaard.  Udg.  af Niels  Thulstrup.  Kbh.  1953.  S.  19  f.,  og  Pap.  IV  C  1  (Dimis-Prædiken).

15  Pap.  IX   A   213.

Det med »Enten -  Eller«  lykkedes mig. Dog skete det ikke,  som  jeg havde ventet  og  tilsigtet,  at  jeg  vilde  blive  hadet,  afskyet  o:s:v:,  o,  nei,  jeg  gjorde glimrende  Lykke.

Altsaa det Ønske, min Begjering opfyldtes betræffende at blive færdig med

Enten -  Eller.

Nu skulde jeg altsaa have været afsted ud paa en Præstegaard som Landsby­ præst.  Jeg  skylder  Sandheden  at  tilstaae,  at  efter  en  saa  enorm  Produktivitet i saa kort Tid, efter at der saa var blevet en saadan Sensation her hjemme, var hiin Tanke ligesom gaaet mig af Minde. Tillige var der vaagnet i mig en saa stærk Produktivitet, at jeg ikke kunde gjøre den Modstand.

Her skete altsaa noget Andet, jeg blev Forfatter, men svingede ind i Retning af at blive religieus Forfatter.«1 6

Angaaende sin fortsatte Forfattervirksomhed forklarer Kierkegaard flere an­ dre Steder, at eftersom han ikke kunde standse Trangen til litterær Virksomhed, maatte  det,  at  han  ikke  blev  Præst,  give  sig  Udslag  i  en  religiøs  Side  i  For­ fatterskabet. Han blev ikke Præst, men han kunde skabe opbyggelig Litteratur. Dette  kommer  særlig  klart  til  Udtryk  i  følgende  Optegnelse: »Min  første Tanke var at standse med Enten -  Eller, -  og saa strax Landsbypræst. Det skete ikke;  men  da  det  ikke  skete,  blev  der  ogsaa  strax  signaliseret  religieust  (to opbyggelige Taler).«1 7

Til  denne  Kierkegaards  Oplysning  maa  dog  tilføjes,  at  han  allerede  i »Enten- Eller«  i Slutningen af andet Bind i det saakaldte  »Ultimatum«  kom­ mer med en opbyggelig Tale.  Mærkeligt  nok  tillægges  Talen  en  Præst,  som blev  »puttet  ind  i  et  lille  Præstekald  paa  den  jydske  Hede.«1 8   Var  det  mon Faderens  Ønske,  at  Sønnen  netop  skulde  tilbage  til  sin  Faders  gamle  Hjem­

stavn som Præst?

Men først med de  »To opbyggelige Taler«  fra Maj  1843  begynder en selv­ stændig opbyggelig Linie,  som Kierkegaard udgiver  under  eget Navn.

Hvad  den  umiddelbart  derefter  følgende  Forfattervirksomhed  angaar,  saa taler  Sandsynligheden  for,  at  Kierkegaard,  medens  han  endnu  arbejdede  med »Enten -  Eller«,  har  lagt  en  større  Plan  for  sin  litterære  Virksomhed,  omfat­ tende alle de  Emner, som han behandlede i de  Skrifter,  der  blev udgivet i  de følgende  Aar  med  »Afsluttende  uvidenskabelig  Efterskrift«  som det sidste. Derfor maatte ogsaa Tanken om at opgive For  fatter  virksomheden stadig træde tilbage,  indtil  Planen  var  blevet  fuldført.  Kierkegaard  giver  følgende  korte Beskrivelse af Striden mellem Præst og Forfatter i Perioden mellem Udgivelsen af »To opbyggelige Taler« i  1843 og »Afsluttende uvidenskabelig Efterskrift« i  1846:  »Snart dukkede dog hiin anden Tanke  (Landsbypræsten)  op igjen. Jeg meente at see i den kortest mulige Tid at blive færdig som  Forfatter -  og saa Landsbypræst.

1(5   Pap.  X5  A  146.

17  Pap.  X^  B  217.

18  S.  V.  II,  S.  304.

Med hvert ny Skrift tænkte jeg bestandigt, nu maa Du bryde af. Meest afgjørende viste det sig dog for mig i Forhold til »Afsluttende Efterskrift«.

Her var det min Tanke at standse -  da skrev jeg den Linie om Corsaren.«1 9 Kierkegaard  fortsætter  altsaa  efter  Udgivelsen  af  »Enten - Eller«  sin  For­ fattervirksomhed under denne indre Strid mellem to Muligheder.  Han har  nu to Retningslinier -  svarende til de to stridende Tendenser i ham - , efter hvilke han  opbygger  sit  Forfatterskab.  I  Tilknytning  til  »Enten - Eller«  skaber  han nye Værker med pseudonyme Forfattere, hvor han betragter sig selv som Dig­ ter med Tyngdepunktet i det æstetiske Omraade. Begyndende med de  »To op­ byggelige  Taler«  fra  Maj 1843  fortsætter  han  med  en  opbyggelig  religiøs Linie, som for ham træder i Stedet for Præstegerningen.

Som  Digter  skaber  Kierkegaard  først  og  fremmest  de  Værker,  som  han paastaar blev skrevet med Henblik paa Regine. Af de æstetiske Værker gælder dette efter Kierkegaards egen Angivelse saadanne Skrifter som »Enten -  Eller«, »Gjentagelsen«  og  »Frygt og  Bæven«,  men  det  maa  ikke glemmes,  at  ogsaa det meste  af  »Stadier  paa  Livets  Vei«  hidrører  fra  Kierkegaards  Overvejelser over hans Forhold til Regine, særlig over dette Forholds ulykkelige Afslutning. Her  maa  dog  tilføjes,  at  selvfølgelig  har  ogsaa  de  Værker,  som  indeholdt »Vink« til Regine, paa Grund af den store Sum af almenmenneskelig eksisten­ tiel Erfaring Bud til andre end Regine.

Foruden  de  lige  nævnte  pseudonyme  Værker,  hvor  Kierkegaard  er  Digter i egentlig Forstand, udgav han i den første Periode af Forfatterskabet tre andre, hvor den psykologiske eller filosofiske Behandling af Emnerne er overvejende, nemlig  »Begrebet  Angest«,  Philosophiske  Smuler«  og  »Afsluttende  uviden­ skabelig  Efterskrift«.

10  Pap.  X5  A   146,  S.  152.

Som vi allerede har set af flere af Kierkegaards Dagbogsoptegnelser, var det hans alvorlige Beslutning efter Udgivelsen af  »Afsluttende uvidenskabelig Ef­ terskrift«  at afbryde sin litterære Virksomhed. Men netop paa dette Tidspunkt var  det  »Corsarstriden«  tog  sin  Begyndelse.  Og  ser  vi  nærmere  paa  For­ holdene  paa  denne  Tid,  saa  opdager  vi,  at  der  foruden  dette  ogsaa  kommer helt nye Momenter ind i Billedet, som alle bidrager til at gøre Valget mellem Digter og Præst til et mere kompliceret Anliggende.

Disse  Momenter  er  følgende:

1.  Virkningerne  af  Kierkegaards  Udfordring  af  »Corsaren«.
2.  Kierkegaards nye Syn paa sin Opgave som Digter.
3.  Begyndende Kritik af  Præstestanden  og af  Præsteembedet  som  et  Leve­ brød.
4.  Kierkegaards  Frygt  for  sin  fremtidige  økonomiske  Situation.

Disse nye Omstændigheder influerer hver paa sin Maade stærkt paa Kierke­ gaards Indstilling til de to Muligheder:  Digter eller Præst, og Valgets tidligere alternative Klarhed gaar  tabt.

Før vi gaar nærmere ind paa de fire Momenter, kaster vi endnu et Blik paa Tiden omkring Udgivelsen af »Afsluttende uvidenskabelig Efterskrift«. Endnu tyve Dage før dette Skrift udkommer, synes Kierkegaard ganske sikker paa, at han vil  søge  et  Præsteembede.  Han  skriver  den  7.  Februar  1846:  »Min  Idee er det nu at uddanne mig til at blive Præst. Jeg har i flere Maaneder bedet Gud om at hjælpe videre, thi for mig har det nu længere staaet tydeligt, at jeg ikke bør være Forfatter mere, hvilket jeg nemlig enten kun vil være ganske ell. slet ikke.  Af den  Grund har  jeg heller  ikke samtidigen med  Correkturen  begyndt paa  noget  Nyt,  men  kun  paa  den  lille  Anmældelse  af  de  to  Tidsaldere,  der atter  er  afsluttende.«2 0

Men faa Dage efter, at »Afsluttende uvidenskabelig Efterskrift« var udkom­ met, spores  allerede en  vis  Tvivl  angaaende Valget  af  Præstegerningen.  Kier­ kegaard udtaler da:  »Blot jeg kan drive det i mig selv til at blive Præst. Derude i  den  stille  Virksomhed,  i  Fritimerne  indrømmende  mig  en  lille  Produktion, der vil jeg dog aande mildere, hvormeget end det nu værende Liv har tilfreds­ stillet  mig.«2 1

2 0 Pap.  V IP   A  4.

21  Pap.  V IP   A   98,  S.  46.

I  Begyndelsen af samme Optegnelse beretter  Kierkegaard med en vis  Selv­ følelse  om  sin  Position  som  Forfatter,  efter  at  han  har  udgivet  »Afsluttende uvidenskabelig  Efterskrift«,  og  efter  at  han  har  udfordret  »Corsaren«.  Han udtaler:  »»Afsluttende  Efterskrift«  er  ude;  Pseudonymiteten  overtagen;  een af Dagene vil Trykningen af den »literaire Anmældelse« begynde. Alt er i sin Orden;  jeg  har  nu blot  at  forholde mig  rolig,  taus,  stolende  paa  at  Corsaren nok  vil  understøtte  det  hele  Foretagende  negativt  netop  som  jeg  ønsker  det. Jeg er i dette Øieblik, i Ideen seet, saa correct situeret i Literaturen som muligt, og tillige saaledes at det bliver en Gjerning at være Forfatter. Det var i sig selv den lykkeligste Idee, netop i det Øieblik jeg var færdig med mit Forfatterskab og ved at overtage alle Pseudonymerne netop løb den Risico at blive en Slags Auctoritet,  at  jeg  da  brød  med  Corsaren  for  at  forhindre  enhver  ligefrem Tilnærmelse.«

Af alle de lige anførte Udtalelser faar man det bestemte Indtryk, at Kierke­ gaard var klar  over,  at  han paa denne Tid  stod  i en  Overgangssituation,  hvor han ikke var helt sikker paa, hvorledes han skulde stille sig til Valget mellem Digter  og  Præst.

Men snart begynder de fire nævnte Momenter at gøre sig gældende og øve

deres Indflydelse paa hans Refleksioner.  Vi ser  nu  nærmere paa hvorledes:

1. Kierkegaards  Udfordring  til  »Corsaren«  medfører  følgende  Virkninger:

a.  Kierkegaard har ment, at han med sin Udfordring har vovet sig ud over det  digteriskes  Grænse;  han  kommer  i  direkte  Berøring  med  Virkeligheden, eller som han udtrykker det:  »... det bliver en  Gjerning at være  Forfatter.«2 2 For Kierkegaard betyder dette, at han fra nu af kan tillade sig at  betragte sig selv som mere end Digter. Naar vi derefter  enkelte  Steder  i hans  Papirer  stø­ der paa Udtalelser, hvor han anser sig selv for mere end Digter, saa sigter han dermed  til  sin  Udfordring  af  »Corsaren«.  Som  Eksempel  paa  en  saadan  Ud­ talelse kan anføres følgende:  »Jeg er forsaavidt lidt mere end en Digter,  fordi jeg dog har havt Mod til at vove at udsætte mig for Forhaanelse og holdt det ud.«2 3   Kierkegaard  overvejer  derfor  fremdeles,  om  og  hvordan  han  ogsaa  i Fremtiden kunde optræde som »Forfatter i Charakteer«,2 4  som han kalder det.

b. Ogsaa paa anden Maade faar Udfordringen sin Betydning for Kierkegaard, 2 2 Pap.  V IIi  A 9 8.

23  Pap.  X 1  A  558;  se  dertil  bl.  a.  ogsaa  Pap.  X I  A   316  og  X é  A   673  (sidst).

24  Pap.  X 1  A  309.

nemlig  ved  den  eksistentielle  Erfaring,  han  vinder  gennem  sit  Sammenstød med »Corsaren«. Gennem denne Erfaring lærer han, at den, som vover noget for Sandhedens Skyld, vil komme til at lide. Deraf uddrager han den Lære, som særlig  kommer  til  Udtryk i  Afhandlingen:  »Har  et  Menneske  Lov til  at  lade sig ihjelslaa for Sandheden?«,2 5   2 6 at det er den Enkelte selv og ikke Omverdenen, som  bestemmer,  hvorvidt  den  Enkelte  bliver  udsat  for  Haan  og  Martyrium. Disse Tanker spiller i den efterfølgende Tid stor Rolle  for Kierkegaard i hans Overvejelser over, i hvor høj  Grad  han  tør vove at udsætte sig for  Lidelse  fra

Omverdenens Side.

Allerede Følelsen af at være »Forfatter i Charakteer«, saavel som Tankerne om den frivillige Lidelse, maatte virke hemmende paa Kierkegaards Ønske om

at  blive  Præst.

c.  Endnu mere hemmende i denne Retning var Kierkegaards Overbevisning om, at hvis han søgte Præsteembede paa Landet,  efter  at han var blevet udsat for det voldsomme Angreb fra »Corsaren«, vilde det blive betragtet som Flugt.

«Corsaren«' s  Angreb  paa  ham  havde  altsaa  bevirket,  at  Planerne  om  et Præsteembede  indtil  videre  maatte  skrinlægges.  Dette  kommer  til  Udtryk  i følgende Optegnelse ca. et Aar efter Udfordringen af  »Corsaren«:  »Gud være lovet, at alle Pøbelagtighedens Angreb kom over mig. Jeg har nu ret faaet Tid til  at  lære  ind  efter,  og  forvisse  mig  om,  at  det  dog  var  en  tungsindig  Idee med det at ville  leve ude paa  en  Præstegaard,  for  i  Afsideshed  og  Glemthed at gjøre Poenitentse. Nu staaer jeg ganske anderledes besluttet paa Pletten end jeg  nogensinde  har  gjort.  Og  havde  denne  Overhaling  af  Forhaanelse  ikke kommet over mig:  saa havde hiin tungsindige Idee bestandigt forfulgt mig, thi

en vis  Art Medgang opelsker  netop tungsindige Ideer;... «2 0

d. I den lige anførte Optegnelse nævner Kierkegaard endnu en Følge af den Forhaanelse,  han var blevet udsat  for  af  »Corsaren«,  nemlig,  at  han  »har  nu ret faaet Tid til at lære ind efter«. Dette maa  forstaas  som en Tilkendegivelse af,  at  »Corsaren  «' s  Angreb  har  faet ham  til  at  fordybe  sig  i  den  opbyggelige Side  af  Kristendommen  og saaledes  har  givet  Stødet  til,  at  det  rent  kristelige bliver stærkere betonet i Forfatterskabet, saaledes som det sker i »Opbyggelige

Taler i forskjellig Aand«, »Kjerlighedens Gjerninger«  og »Christelige Taler«.

25  s.  V.  XI.

26  Pap.  V IP   A   229.

Alt dette maa siges  at ligge  i det første Moment:  Følgerne  af Kierkegaards

Udfordring af  »Corsaren«.

2. Det næste Moment er Kierkegaards udvidede Syn paa Digteren  og hans Opgaver,  et  Syn,  som  kommer  til  at  spille  en  afgørende  Rolle  for  Forfatter­ skabet  efter  Udgivelsen af  »Afsluttende  uvidenskabelig  Efterskrift«. Dette Moment har nær Tilknytning til Kierkegaards Tanker  om  at ville være  mere end en Digter og til den  Fordybelse i Kristendommens opbyggelige Side,  som »Corsaren«'s  Angreb  gav Anledning til.  Alligevel  maa  det  nye  Syn  paa  Dig­ teren først og fremmest forklares indefra, idet dets Tilblivelse hænger sammen med hele den Udvikling,  Kierkegaard  som  Forfatter  maatte  igennem.

Under  Kierkegaards  litterære  Virksomhed  indtil  »Afsluttende  uvidenska­ belig Efterskrift«  laa Tyngdepunktet i det æstetiske og det humane, de to Omraader,  som  er  Digterens  rette  Domæne.  Udfra  Kierkegaards  Forudsætninger

kan Digteren ogsaa betegnes som  det humanes Præst.2 7

Efter  Udgivelsen  af  »Afsluttende  uvidenskabelig  Efterskrift«  har  Kierke­ gaard i det væsentlige udtømt Mulighederne paa det humanes Omraade; Tyng­ depunktet maatte nu, hvis Forfatterskabet skulde  fortsætte, ganske konsekvent flyttes  fra  det  æstetiske  og  det  humane  til  det  religiøse.  Digteren  maa  skifte Position og blive religiøs Digter.

Inden  vi  gaar  over  til  en  nærmere  Omtale  af  denne  nye  Position,  vil  det være paa  sin  Plads  at  anføre  Kierkegaards  Bestemmelse  af  en  Digter,  en  Be­ stemmelse,  der i videre Forstand ogsaa gælder Digteren paa det religiøse Plan. Kierkegaard  udtaler:  »Hvad  er  det  at  være  Digter?  Det  er  at  have  sit  eget personlige  Liv,  sin  Virkelighed  i  ganske  andre  Categorier  end  den  digteriske Frembringelses, det er, at forholde sig til Idealet blot i Phantasie, saa Ens egen personlige  Tilværelse  er  mere  eller  mindre  en  Satire  over  det  Digteriske  og over En selv. Forsaavidt er ogsaa alle de moderne Tænkere, selv dem af Rang (jeg mener de tydske, thi danske er der da slet Ingen af)  Digtere.  Og overho­ vedet er det Maximum hvad Livet viser. De fleste Mennesker lever aldeles uden Idee, saa kommer de Færre, som digterisk forholder sig til  Idealet, men selv i deres personlige Liv negte det.«2 7 a Naar Kierkegaard blev baade  human og religiøs Digter,  skyldes  det  ifølge hans egen Forklaring, at han altid har sat Virkeligheden i Forhold til de højeste etiske og religiøse Idealer. Kierkegaard belyser dette i følgende Optegnelse, som tager Hensyn til begge Former for digterisk Virksomhed:  »Det er ganske vist, at mit Ideal netop var at blive Ægtemand og ganske leve blot for at være gift. Og see, idet jeg fortvivler om at naae det, bliver jeg Forfatter, og det endda maaskee  en  Forfatter  af  Rang. Mit næste  Ideal  er  at blive Landsbypræst,  at  boe  i det stille  Landskab,  ret at være indlevet i den  lille Kreds,  som  skulde  omgive mig -  og see, idet jeg fortvivler derover er det vel muligt, at jeg igjen realiserer Noget, der synes langt større.«2 8

27 Smig.  hertil  bl.  a.  S.  V.  III,  S.  84:  »Kjærligheden  har  dog  i  Digterne  sine  Præster,«  og S.  V.  IX,  S.  49  ff.  m.  v.

27aPap.  X 1  A   11.  Angaaende  Kierkegaards  Sammenstilling  af  Tænkere  og  Digtere  se  Pap. VII1  A  82.

Men Fortvivlelsen bunder netop  i,  at Kierkegaard anlægger  en  høj  Maalestok paa  Livet,  hvilket  han  udtrykker  med  følgende  Ord:  »Min  Ulykke  eller Det, der gjør mig mit Liv saa vanskeligt, er at jeg er spændt en Toneart høiere end  andre  Mennesker,  og  hvor  jeg  er,  hvad  jeg  foretager  mig  ikke  har  med det  Enkelte  at  gjøre,  men  altid  tillige  med  et  Princip  og  Idee.  De  Fleste tænke i det Høieste over, hvilken Pige de skulle ægte:  jeg maatte tænke over Ægteskabet.  Og saaledes i Alt.

Nu gaaer det mig i Grunden  lige saa.  De  Fleste  tænke  høist  over,  hvilket Embede de skulle søge, nu er  jeg lykkelig vel  inde i hele den  Anstrængelse,  i den Ideekamp, det Princip-Spørgsmaal, hvorvidt det christeligt er  i  sin  Orden med såkaldte christelige Embeder.«2 9

Dette,  som han  kalder  »Princip-Spørgsmaal«  eller  i videre  Betydning:  Op­ stillingen  af høje Idealer, har gjort,  at Kierkegaard paa det humane  Omraade maatte nøjes med et ulykkeligt Kærlighedsforhold til den Kvinde, han elskede. Hans idealistiske etiske Indstilling tillod ham ikke at binde  sig til  hende,  selv om  han  godt  vidste,  at  »der  er  saa  mangt  et  Ægteskab,  der  skjuler  SmaaHistorier.«3 0  Han maatte nøjes med at blive det humanes Digter.

Det  samme  Forhold  gentager  sig  paa  et  højere  Plan.  Kierkegaard  forstår Guds Krav med en saadan Alvor,  at han,  som han  allerede  siger  det  i  1845,

lider af »en ulykkelig Forelskelse i Gud.«3 1

Altsaa, fordi Kierkegaard ikke kunde realisere det almene paa Grund af de høje Idealer,  blev han  til  dettes  Digter,  og  fordi han  ikke  kunde  honorere  de Krav, han stillede til en Kristen, bliver han til en »ulykkelig Elsker«  i Forhold til Kristendommen og dermed til en religiøs Digter.

28  Pap.  v m A  !6 9 .

29  Pap.  X 1  A   476.

so  Pap.  IV  A  107,  S.  43.

3i

Pap.  VI  A  43.

Hele  den  sidste  Konflikt  har  Kierkegaard  senere  særlig  klart  fremstillet  i »Sygdommen til Døden«. Her skal blot anføres enkelte Citater derfra:  Kierke­ gaard  kalder  en  »Digter-Existents«3 2   med  den  nævnte  Kollision  »den  eminenteste  Digter-Existents«,  hvori  man  maa  give  ham  Ret,  naar  man  tænker paa ham selv. Han anfører som Hovedanklage mod denne Digter, at han digter om »det Gode og Sande«,  »istedetfor at være det, det er, existentielt stræbe at være det.« Dette genspejler ganske tydeligt Kierkegaards egne Kampe mellem det  at  digte  og  det  at  handle,  som  viser  sig  i  mange  Optegnelser  i  Papirerne lige  siden  1846.  Endvidere  taler  Anti-Climacus-Kierkegaard  om  de  to  Arter af  ulykkelig  Kærlighed,  den  ene  paa  det  humane,  den  anden  paa  et  højere Plan,  der  skaber  de  to  nævnte  Typer  af  Digtere.  Dette  refererer  sig  ogsaa  i første Række til Kierkegaard selv. Vi læser om den religiøse Digter  i Forhold til  den humane:  »Som En der blev ulykkelig i Elskov, og derved blev Digter, livsaligt priser  Elskovens  Lykke:  saaledes  bliver  han  Religieusitetens  Digter.« Og videre:  »Men  som hiin Digters  Beskrivelse  af  Elskov,  saaledes  har  denne Digters Beskrivelse af det Religieuse en Fortryllelse, et lyrisk Sving, som ingen Ægtemands og ingen Velærværdigheds.«

Som religiøs Digter forstod Kierkegaard det som sin Opgave at stille stadig strengere Krav, saa heller  ikke dette Moment kunde  fremme  hans  Beslutning om at søge et Præsteembede.

3. Det  tredie  Moment,  som  ogsaa  dukker  op  kort  efter,  at  »Afsluttende uvidenskabelig Efterskrift«  var udkommet,  er Kierkegaards  stadig  tilbageven­ dende og stadig kraftigere Beskyldninger mod Præsterne, at de  først og  frem­ mest var interesserede i »Levebrødet«. En af de første Optegnelser derom lyder: »Overhovedet spiller  Levebrøds-Betragtning dog den  afgjørende Rolle  i Ver­ den;  overalt  hvor  denne  Mellembestemmelse  svigter,  blive  de  raadvilde.  De titulaire Christne, der egentlig slet ikke have noget Indtryk af det Christelige, opholde  sig  slet  ikke  over  at  en  Præst  foredrager  den  orthodoxe  Lære,  og hvorfor  ikke?  Fordi  det  er  hans  Levebrød.  De  opholde  sig  slet  ikke  over,  at hiin Præst i Prædikenen gjør strenge Fordringer til Livet og hvorfor ikke?  Det

hører  med  til  hans  Næringsvei,  ligesom  at  [en]  Officeer  seer  barsk  ud  og  en Politie-Officiant slaaer.  -   Naar  derimod en privat Mand i strængere  Forstand er  religieus  og  yttrer  sin  Religieusitet:  saa  ansees  han  for  gal,  og  hvorfor?

Fordi  Næringsveiens  Mellembestemmelse  mangler.«3 3

Med denne  Optegnelse,  hvor  Kierkegaard  endnu  er  forholdsvis  mild  i  sin Dom  over  Præsterne,  indledes  den  lange  Række  af  Udfald,  som  naar  deres Kulmination  under  Kirkekampen.

Der melder sig selvfølgelig her det Spørgsmaal, hvordan Kierkegaard kunde tænke sig en Ansættelse som Præst, efter at han var begyndt at øve  en  stadig stærkere Kritik af Præstestanden. Kierkegaard mener, at Vanskeligheden vilde kunne klares paa den Maade, at han simpelthen indrømmede, at han ikke var bedre  end andre Præster,  og  at  det  var  for  det  økonomiskes  Skyld,  han  søgte Præsteembedet.  Han  udtaler derom  bl.  a.:  »Naturligviis  har  jeg  aldeles  Intet at sige mod, at en Mand arbeider for Udkommet og Deslige,  jeg agter  selv at gjøre det; men klart skal det være, at det ikke er for at tjene Sandheden. Sand­ heden behøver det slet ikke, at  jeg bliver en høi fornemme Mand og Deslige, den er aldeles ligegyldig om jeg lever af tørt Brød, altsaa for Sandhedens Skyld kan det ikke være. At det skulde være for, som det hedder at udrette mere ved Hjælp  af  sin  Stilling,  da  er  dette  at  spotte  Christus  og  alle  Sandheds-Vidner, der  dog  ene  have  viist,  hvorledes man  udretter  meest  for  Sandheden.  Vil  jeg alligevel  have  det  fornemme  Embede:  vel,  men  saa  een  Indrømmelse,  at  det er  for min egen Skyld.«3 4

4. Vi kommer nu til det fjerde Moment,  som  er Kierkegaards  begyndende Frygt for sin økonomiske Stilling i Fremtiden. Ogsaa dette Moment melder sig hos ham  i Tiden  kort  efter  Udgivelsen  af  »Afsluttende  uvidenskabelig  Efter­ skrift«.  Før  den  Tid  var  det,  som  paavist,  Pønitense-Tanken,  som  fremkaldte hans Ønske om at komme ud paa Landet som Præst, nu var det hovedsagelig den  økonomiske Usikkerhed,  som  tilskyndede  ham  dertil.  Dette  mærkes  i  de mange Optegnelser, hvor Kierkegaards Bekymring for sine  fremtidige  økono­ miske Forhold kommer til  Orde. De  før  nævnte hemmende Momenter bevir­ ker dog, at Kierkegaard samtidig stadig maa kæmpe med Betænkeligheder med med Hensyn til at søge Embede.

33  Pap.  V IP   A   152.

34  Pap.  X 2  A   98.

For dog at gøre Ende paa de gentagne Refleksioner  over  denne  Sag og for at berolige sig med, at han ogsaa endelig en Gang har forsøgt at faa et Embede, beslutter han  sig i Juni  1849  til  at opsøge saavel den daværende Minister  for Kirke-  og  Undervisningsvæsenet  J.  N.  Madvig  som  Biskop  Mynster.  Derom skriver  Kierkegaard under  Overskriften: »Historisk  Anmærkning «  bl.  a.  føl­ gende:  »For dog at forvisse mig om, at det ikke er, fordi jeg krymper mig ved at gjøre  Skridt  i modsat  Retning,  var  jeg ((Løverdag))  iforgaars  ((efterat  jeg om  Fredagen  ikke  havde  truffet  Mynster))  hos  Madvig,  men  traf  ham  ikke. Det var nu heldigt nok. Thi dette tør jeg dog sige til mit Forsvar, at jeg denne Gang,  som  jeg  pleier,  tænkte  at  gjøre  disse  Skridt  men  bestandig  med  den Mulighed, just saa at faae Fart til at handle i modsat Retning;  dette er nemlig Noget som ligger i mit Væsen, fordi hvad der frister mig som Mulighed, naar det viser sig, at kunne blive Virkelighed, bliver mig noget Andet.«3 5  Hvad Kier­ kegaard  mener  dermed,  forklarer  han  nærmere  med  følgende  tilføjede  Be­ mærkning:  »Ja,  det  er  sandt.  Gud  give  man  havde  tilbudt  mig  en  Embeds­ stilling,  saa  vilde  det  vistnok  blive  mig  langt  lettere  at  forstaae,  at  jeg  ikke kunde paatage mig den. Men her kommer det Selvplagerske i mig igjen;  naar den ikke tilbydes  mig,  saa  frygter  jeg,  at det er  for  at  skaane  mig selv,  at  jeg ikke gjør de fornødne Skridt.«3 6

Et Par Dage senere er Kierkegaard igen hos Mynster, men det kommer ikke til nogen Samtale om Sagen, da Mynster ikke havde Tid dertil.

Kierkegaard føler  sig faktisk  lettet  efter  disse  Forsøg med  negativt Udfald, nu har han fra sin Side gjort noget; han gør sig endda Bebrejdelser over, at han muligvis  allerede  har  vovet  sig  for  langt  ud.3 7   Man  kan  sige,  at  med  disse der nu mere og mere i Baggrunden. Han tolker de negative Resultater  af sine

Forsøg er Kierkegaards Interesse for et Præsteembede kulmineret, og den træ­ Forsøg som »et Vink af Styrelsen«.3 8

Kierkegaard fastholder dog endnu i nogle Aar den Tanke at søge Ansættelse ved Præsteseminariet. Denne Tanke var af senere Oprindelse og skyldtes sand­ synligvis den Omstændighed, at Kierkegaard forberedte en Forelæsningsrække om  »Den  ethiske  og  den  ethisk-religieuse  Meddelelses  Dialektik«,  hvoraf  vi foruden udførlige Udkast har to fast udarbejdede Forelæsninger.3 9  Saa vidt man kan se, var det Kierkegaard selv, der luftede Tanken om Ansættelse ved Præste­ seminariet over for Mynster. Kierkegaard skriver derom i 1849:  »Forleden Dag gik jeg op til Mynster, og lod et Ord falde i Retning af Ansættelse ved PastoralSeminariet. Det hjælper.«  Men lige derefter kommer Kierkegaards sædvanlige Betænkeligheder: »Dersom  man  tilbød  mig  det, saa  vilde  det  neppe  friste mig.«4 0   Af  efterfølgende  Samtaler  derom  hos  Mynster  erfarer  vi,  at  Mynster ikke var villig dertil, muligvis vilde han hellere have Kierkegaard paa Landet som Præst.4 1

35  Pap.  X 1  A  497.

36  Pap.  X 1  A  498.

37  Pap  X 1  A  434  og  A   499.

38  Pap.  X2  A   177.

Kierkegaard fastholder længe Tanken om Ansættelse paa Præsteseminariet, maaske netop  fordi Mynster  var  afvisende.  Endnu  i  August  1851  bragte  han den paa Bane over for Mynster,  hvilket  fremgaar  af  følgende:  »Saa  faldt der et Par Ord om Pastoral-Seminarium;  men det søger han at undgaae og mener, at det var rigtigst at  jeg selv begyndte,  udenvidere oprettede et Pastoral-Seminarium«.4 2  Ja, saa sent som i  1852  beklager Kierkegaard, at Mynster ikke har

tilbudt  ham  Stillingen  ved  Præsteseminariet.4 3

Under  al  denne  Bekymring  for  det  økonomiske,  som  han  en  Tid  mente skulle  afhjælpes  ved,  at  han  søgte  et  Embede,  prøver  Kierkegaard  at  kæmpe sig frem til den Tro, at Styrelsen vil hjælpe ham paa hans videre Vej. Han naar under disse Forhold til Forstaaelsen af, at »Forsagelsen er et høiere Forhold til Gud«,  og  han  skriver  næsten  begejstret  derom:  »Saaledes  som  Forsagelsen  i Almindelighed repræsenteres, har det forekommet mig at være et Forsøg paa at gjøre Gud til en naragtig Pedant og Guds Forholdet til et evindeligt Kniberie og uafladelig Smaalighed. Derfor har det slet ikke tiltalt mig. Men det forholder sig ogsaa ganske anderledes, thi Forsagelsen,  ja Forsagelsens Lyst er  just Kjerligheds-Forstaaelsen med Gud. Og hvad mig angaaer, da skylder jeg Sandheden at  tilstaae,  at  det  var  Gud,  der  intimerede.  Jeg  havde  ikke  drømt  om  dette, havde  heller  ikke  troet  mig  istand  dertil.  Men  det  var,  som  blev  den  mig

tilhvisket  af  Gud  den  Hemmelighed:  Forsagelsen  er  et  høiere  Forhold  til Gud,  er egentlig  Kjerligheds-Forholdet. Og  derved  bredte  der sig, idetmindste  for  mig  et  Tryllerie  over  Forsagelsen  jeg  er  aldrig  før  blevet saaledes fortryllet.«4 4

39  Pap.  VIII2  B  7 9 -8 9 .

40  Pap.  X 1  A  167.

41  Se  derom  f.  E.  Pap.  X 4  A   218.

42  Pap.  X 4  A  373.

43  Pap.  X 4  A   604.

Men Bekymringen for det økonomiske var dog ikke saa let at faa Bugt med, og Kierkegaard noterer endnu i  1854 følgende:  »Det der her af Endeligt tager meest paa  mig,  er  det  Hensyn  til  Udkommet  som  kommer  mig  nærmere  og nærmere.«4 5

Vi nærmer os nu den sidste Fase i Striden mellem Digter og Præst. Karakte­ ristisk  for  denne  Fase  er  det,  at  Kierkegaard  som  Forfatter  paa  et  væsentligt Punkt prøver at virkeliggøre det høje Ideal  af en Præst,  som  han til  Slut op­ stillede.

Men  først  skal  i  Korthed  omtales  enkelte  Etaper  fra  den  nærmest  forudgaaende Tid. I dette Tidsrum var det, Kierkegaard udgav de to stærkt polemiske Skrifter »Sygdommen til Døden« (1849) og »Indøvelse i Christendom« (1851). I  disse  to  Værker,  særlig  i  »Indøvelse  i  Christendom«,  skrues  de  kristne  For­ dringer saa højt op, at Kierkegaard ikke selv mente at kunne honorere dem, der­ for udgiver han dem pseudonymt.

Med  Kierkegaards  Udfordring  til  sin  Samtid  gennem  de  to  Skrifter  »Syg­ dommen til Døden« og »Indøvelse i Christendom«  slutter hans egentlige For­ fattervirksomhed.4 6   Fra  September  1851  til  December  1854  udgiver  Kierke­ gaard intet. Men han arbejder ihærdigt med forskellige  Spørgsmaal  af central kristelig  Betydning.  Han  anslaar  selv  Værdien  af  disse  sine  Overvejelser  og Refleksionskampe meget højt.  Han  skriver  i Marts  1853  bl. a.  følgende:  »Et dybt Tungsind blev holdt nede ved at producere. Saaledes gik Aarene. Da blev den Bekymring for Udkommet lagt mig nærmere og nærmere. Og det stillede sig  for  mig  som  var  denne  uhyre  Produktivitet  ikke  næsten  en  storartet  Ad­ spredelse.

Vel saa blev den standset.  Det var tungt nok.  Nu har  jeg i vel  et  Par  Aar ikke været produktiv, altsaa det er holdt.

Følgen deraf er blevet, at der nu igen ligger ligesom opsamlet i mit Hoved ja,  jeg  troer  der  i  dette  Øieblik og  (i)  min  Tanke  en  enorm  Produktivitet  kunde gjøres rigeligt diverse Professorer og Digtere ud af mig.«4 7

44  Pap.  X 4  A  673.

45  Pap.  XI2  A  12.

46  Dette  pointeres  i  »To  Taler  ved  Altergangen  om  Fredagen«  fra  August  1851,  selv  om Kierkegaard  en  Maaned  senere  udgiver  »Til  Selvprøvelse«.

Kierkegaard bruger  altsaa  ikke  denne  sin  Rigdom  af  Tanker  til  Udgivelse af  nye  Værker.  Men  gennem  hans  fyldige  Dagbogsoptegnelser  fra  disse  Aar kan  vi  nøje  blive  orienteret  om  de  Emner,  som  staar  i  Centrum  af  hans  In­

teresser.  Her skal blot nævnes enkelte af dem.

Kierkegaard  interesserer  sig  meget  for  Forholdet  mellem  Kirke  og  Stat; han prøver ved stadig Fordybelse i Kristendommens  første Tider  at naa til en nærmere  Bestemmelse  af  Begrebet  »den  stridende  Kirke«  (fra  »Indøvelse  i Christendom«)  i  Modsætning  til  de  Forvanskninger  af  Kristendommen,  som efter Kierkegaards Opfattelse har fundet Sted i de efterfølgende Aarhundreder.

I  Sammenhæng dermed undersøger han saadanne Bestemmelser  som  det  Fri­ villige,  Sandhedsvidne, Efterfølgelse o.s.v.

Men mange af Overvejelserne angaar stadig hans egen Stilling som Forfatter. Naar han ser  tilbage paa  sit  Liv,  er  det  klart  for  ham,  at der,  som  han  siger, forundtes  ham  det  Overordentlige.4 8   Han  er  dog  ikke  sikker  paa,  hvad  der kræves  af ham i Fremtiden.  Tanken om  at blive Martyr  for Kristendommens Sag afvises af ham med forskellig Motivering. Kierkegaard prøver nu paa at naa til den fulde Klarhed over sin Grænse og sin Position som den Ekstraordinære,

og i mange Optegnelser kredser han omkring dette Emne.

Af  de  mange  forskellige  Ideer,  han  tumler  med,  er  der  kun  en,  som  han mener paany vil føre ham til Handlen i det udvortes ligesom i »Corsaren«s Tid, men  nu  med  væsentlig  alvorligere  Perspektiv.  Han  har  efterhaanden  samlet et  helt  Arsenal  af  Vaaben  mod  den  bestaaende  Kristenhed,  og  nu  begynder han at indse, at det er paa dette Punkt, han skal være handlende, idet han maa

udsige Dommen over Kristenheden.

Denne Tanke opstaar hos ham allerede i  1852, hvor han skriver  følgende: »Der er et Ord, der skulde siges, og som jeg skulde sige;  men det vil drage saa uhyre Consequentser  efter  sig,  at  det  er  som  havde  jeg  ikke  Kraft  til  at  sige

det i levende Live.«4 9

Næste Aar udtaler han endnu klarere denne Tanke:  »Der  er  noget ganske bestemt  jeg har at sige,  og det  har  jeg  saaledes  paa  min  Samvittighed,  at  jeg -  saaledes føler jeg det ikke tør døe, uden at have sagt det.«5 0  Der behøvedes kun  en Anledning,  for  at Kirkeangrebet  kunde  startes,  og  for  at  Kierkegaard med tungt Hjerte maatte sige det bestemte »ganske bestemt«.

47  Pap.  X5  A   105.

48  Pap.  X5  A  89,  S.  106;  m.  fl.

49  Pap.  X 4  A   664.

Dermed er vi naaet til hans sidste Position i Striden mellem Digter og Præst. nem dem til Dels at realisere den Art offentlig Meddelelse,  som  foresvævede

Denne Position er aftegnet i Kirkeangrebets Skrifter. Kierkegaard forsøger gen­ ham  som  det  højeste  Ideal  af  kristelig  Forkyndelse,  nemlig  en  direkte  Hen­ vendelse til  Menneskene paa  Gader og Stræder.

Paa denne Maade griber Kierkegaard som religiøs Digter, der tidligere blot opererede  med  ideelle  Muligheder,  ind  i  Virkelighedens  Verden  og  søger  at virkeliggøre en Syntese af den religiøse Digter og Idealet af en Præst.

Tanker om den Art af Meddelelse,  som Kierkegaard praktiserer under Kir­ kekampen,  støder  vi  allerede  paa  i  1847  under  hans  Udarbejdelse  af  »Den ethiske og den ethisk-religieuse Meddelelses Dialektik«. Han peger der paa, at en  konsekvent  etisk  Meddelelse  altid  bruger  Virkelighedens  Medium;  Lære­ ren maa da,  som det hedder,  »leve  og  lære paa  Gaden«.  Kierkegaard  anfører ved samme Lejlighed Luthers Udtalelse om, at der skulde prædikes paa Gaden. Kierkegaard skriver derom:  »Luther siger ganske rigtigt at egl. burde der ikke prædikes i Kirker men paa Gaden.«5 1

Næste Gang Kierkegaard udtaler denne Tanke, er i 1848 i Relation til Myn­ ster. Kierkegaard siger:  »For Mynster var det lige saa umuligt, ja det Umulig­ ste af Alt at prædike paa Torvet.  Og dog er det noget nær  blevet Hedenskab og Theatralsk dette at prædike i Kirkerne, og Luther  har meget Ret i,  at ivre for,  at der egentlig ikke skulde prædikes i Kirkerne.«5 2

Tanken om at prædike på Gaderne kommer derefter i Forgrunden hos Kier­ kegaard.  Saaledes  siger  han  bl. a.  i  1851:  »At  prædike  fra  Prædikestol  er  at anklage sig selv, skal være: at have Mod til at lade det gaae ud over sig selv.

Saa  er  der  nogen  Sandhed  i  denne  Art  Forkyndelse,  men  alligevel  gjælder det,  at  i  strengere  Forstand  er  den  egentlige  Prædiken  eller  Forkyndelse  at prædike paa Gaden og ved Handling.«5 3

50  Pap.  X 6  B  232,  S.  371.

51  Pap.  VIII2  B  85,  18.  Se  Udgivernes  Henvisning  til  Luther  m.  v.

52  Pap.  IX   A   39.

53  Pap.  X 4  A   287.

Paa den Tid da Kirkeangrebet fandt Sted, retter Kierkegaard en Bebrejdelse mod Luther i en Optegnelse betitlet:  »Hvorfor jeg har brugt dette Blad«  d.v.s. »Fædrelandet«, fordi Luther nok har sagt, at man skal prædike paa Gader, men ikke selv har praktiseret dette. Kierkegaard siger derom:  »Luther  siger  etsteds i en af hans Prædikener, at egentligen skulde der ikke prædikes i Kirkerne;  det siger  han  i en  Prædiken, som vel er holdt i en  Kirke,  altsaa det bliver ved  at sige det, han gjorde ikke Alvor dermed.«5 4

Og Kierkegaard fortsætter om samme Spørgsmaal:  »Altsaa i Kirken skulde der ikke prædikes, men paa Gaden, midt i Livet, det daglige, søgne Livs Virke­ lighed.«  Kierkegaard  forklarer  videre,  at  hans  Brug  af  Bladet  »Fædrelandet« under Kirkekampen allerede var »en Tilnærmelse til det at prædike paa Gaden eller  til at bringe det Christelige, Tanken om det Christelige ind midt i Livets Virkelighed  og  i  Conflikt  med  dets  Forskjellige;...«   Vi  kan  tilføje  her,  at Tilnærmelsen endnu mere gælder for hans Flyveblade  »Øieblikket«.  Gennem disse Flyveblade kunde Kierkegaard henvende sig direkte til Manden paa  Ga­ den, til den menige Mand, som han satte Pris paa.5 5

Kierkegaard  formaaede  med  denne Art  af Meddelelse  at  fremkalde  et  vist get med den Tanke at gaa saa langt, at Samtiden muligvis kunde berede ham en

Røre i sin Samtid uden selv at blive forulempet, men han beskæftigede sig me­ lignende Skæbne som den, hans to store Forbilleder fik:  Sokrates, hans menne­ skelige  Forbillede,  og  Kristus,  hans  guddommelige.

Om disse Overvejelser beretter han  i  en Optegnelse med  Overskriften  »At virke katastrophisk« dette:  »Hvor angest end Menneskene vilde blive for mig, hvis de fik det at vide, hvor fremmed det vilde være dem:  vist er det, at det der i  al  den sidste Tid har beskjeftiget mig, er,  om det ikke var det Gud vilde  jeg skulde gjøre, at jeg skulde sætte Alt paa at faae en Katastrophe tilveiebragt, paa

at blive arresteret, dømt, om muligt, henrettet.«

Med dette sidste  Forsøg paa at bringe  en  religiøs  Digters  Tankeverden  saa nær Virkeligheden og Eksistensen  som  muligt  har  Striden  mellem  Digter  og Præst  naaet  Klimaks.  Spændingen  mellem  disse  to  udløstes  vel  aldrig  helt, men den  afledtes  gennem  Kierkegaards  stadig  dybere  Afhængighed  af  Gud, saaledes som det fremgaar af de følgende Sætninger i denne Optegnelse:

54  Pap.  X I3  B  120.

55  Se  derom:  Jørgen  Bukdahl:  Søren  Kierkegaard  og  den  m enige  mand.  Kbh.  1961.

»Og der er i min Sjel en Bekymring, om jeg, ved at lade det være, ikke evigt vil  fortryde det,  en Bekymring mod hvilken  jeg ikke veed at sætte Andet end den Tanke, i hvilken jeg bestandigt betroer mig til Gud, at han vaager over, at jeg  Intet  kommer  til  at  forsømme  som  jeg  evigt  vilde  fortryde  at  have

undladt.«5 6