Børnelitteratur er kanon
Forfattere: Torben Weinrich
Tidsskrift: passage (2005-04-01)

## Børnelitteratur er kanon

## Torben Weinreich

I  september 2004 offentliggjorde undervisningsministeren Dansk  litteraturs  kanon med  en  liste  over værker, som elever i folkeskolen og gymnasiet skal møde, kaldet 'den fælles kanon', og to 'tillægslister', en for folkeskolen og en for gymnasiet, som eleverne bør møde.

kunne have taget udgangspunkt i det forhold, at deres kanon skulle være gældende i skolen og dermed også var et pædagogisk projekt anno 2004. Havde dette været tilfældet, havde både den litteratur, der er skrevet af kvinder, og den litteratur, der er skrevet for børn, måske fået en mere fremtrædende plads.

Om de bedste af de valgte forfatteres tekster kan man i rapporten læse, at de er blevet klassikere, som hver især er at betragte som 'en boreprøve fra lag i  kulturens  komplekse  formationer'.  Selvom  rapporten  straks  efter  meddeler,  at  en  kanon  ikke er 'en  for  evigt  fikseret  størrelse',  men  derimod 'en  selektion,  en  prioritering',  så  er  boreprøvemetaforen interessant, fordi den er så udbredt, når der tales om kanon. Den udsiger, at forfatterskaberne og teksterne gemmer sig i dybet som guldklumper af forskellig størrelse og lødighed. Det gælder blot om at finde dem, og derfor kan det da heller ikke undre, at kanonudvalgets 13 medlemmer efter eget udsagn er ganske enige i at udnævne en genre, 13 mandlige og en kvindelig forfatter til at være på fælleslisten og sikkert med sorg har konstateret, at Emil Aarestrup og J.P . Jacobsen blev der ikke plads til.

Over for boreprøveopfattelsen står konstruktionsopfattelsen, dvs. at en kanon er noget, man til enhver tid skaber ud fra sin tids behov, forudsætninger og magtforhold. En kanon siger mere om den tid, den skabes i, end de tider, den henviser til. Når nogle -med den fælles egenskab at være litteraturforskere og kvinder -protesterer over for den stærkt mandsdominerede kanon, har de derfor fat i en pointe. Der er nemlig ingen grund til at have ondt af kanonudvalget, som af fortiden er blevet tvunget til at fravælge kvinder, fordi mændene var bedre. Udvalget At  kanonisere  er  at  vælge,  og  ved  siden  af  de klassiske kanon-kriterier, dvs. værkernes kvalitet og overlevelsesevne, kunne også være et tredje, nemlig i  hvor  høj  grad  værkerne  kan  siges  at  være  eller have været vigtige, dvs. har eller har haft en særlig betydning, måske også uden for en snæver æstetisk sammenhæng.

## Børnelitteratur og kanon

Da jeg i efteråret 2003 igangsatte den seneste kanondebat,  var  det  med  en  artikel  om  kanon  i almindelighed og børnelitterær kanon i særdeleshed i Center for Børnelitteraturs årbog Nedslag i børnelitteraturforskningen 4 .   Mit udgangspunkt var dengang, at alle, der i dagligdagen beskæftiger sig fagligt med børnelitteratur, typisk børne- og skolebibliotekarer og dansklærere på seminarierne, burde have kendskab til centrale værker fra børnelitteraturens historie, hvor jeg ligesom kanonudvalget valgte at sætte grænsen omkring 1960. Det bragte kendte forfattere  som  H.C.  Andersen,  Christian Winther,  B.S. Ingemann og Tom Kristensen på banen, og mindre kendte som fx Sille Beyer, Emma Kraft og Maria Andersen. Mens H.C. Andersen og B.S. Ingemann stod frem med berømmede værker som eventyrene og morgensangene, var det for Winthers vedkommende et enkelt digt, Flugten til Amerika (1835, udgivet som billedbog 1900) og for Kristensens ved- kommende drengeromanen Bokserdrengen (1925). På samme  måde  optrådte  overlevelsesstærke  tekster, skrevet af i dag ellers ukendte forfattere, fx Fabler for Børn (1845) af H.V . Kaalund og Peters Jul (1866, 1870) af brødrene Krohn.

Børnelitteratur betragtes normalt ikke som en del af den etablerede nationallitteratur, ligesom underholdningslitteraturen,  måske  benævnt  triviallitteraturen, heller ikke gør det. Disse litteraturer er i vores kultur typisk dekanoniserede, som den tyske forsker Bettina  Kümmerling-Meybauer  siger  det  i Kinderliteratur,  Kanonbildung  und  literarische W ertung (2003). Når børnelitteraturen optræder i de velkendte litteraturhistoriske værker, Politikens i 6 bind og Gyldendals i 9 bind, skal én forudsætning tilsyneladende være opfyldt: Værkerne skal være skrevet af forfattere, som er kendt for kvalitetslitteratur skrevet for voksne. For H.C. Andersens eventyr frem til og med 1842 og B.S. Ingemanns morgensange fra 1837, som angiveligt er skrevet for børn, gælder, at værkerne omkategoriseres  og  udnævnes  til  voksenlitteratur, hvorved de naturligvis uden problemer får en plads i nationallitteraturen. Indimellem ses det, at enkeltværker og deres forfattere nævnes, fx H.V . Kaalund, eller at man vælger at lave korte opsamlingskapitler om børnelitteratur.

Med andre ord: Man kan ikke, hvis man vil kanonisere  børnelitteratur,  fx  som  pligtigt  læsestof  i skolen, læne sig op ad en eksisterende kanonpraksis, ud over den der måtte findes i de særlige, men ganske få børnelitteraturhistoriske værker. Og man kan ikke  fastholde  de  samme  kriterier,  som  kanonudvalget brugte, og som altså ikke alene ekskluderede det meste af børnelitteraturen, men også adskillige kvindelige forfattere. Det handler igen om litteraturens  kvalitet,  overlevelsesevne  og  vigtighed.  Og det handler om at vælge inden for en særlig ramme: Hvilke  forfattere  og  måske  også  konkrete  værker bør eleverne have mødt, inden de forlader henholdsvis folkeskolen og gymnasiet?

Vender vi os et øjeblik mod kanonudvalgets fjorten 'skal læses'-forfattere, så har følgende skrevet for  børn: Adam  Oehlenschläger,  N.F .S.  Grundtvig, H.C. Andersen, Johannes V . Jensen, Tom Kristensen, Peter  Seeberg  og  Klaus  Rifbjerg,  altså  halvdelen, men kun en af dem har en større produktion. Ingen af forfatterne, måske bortset fra H.C. Andersen, er optaget på listen på grund af værker skrevet for børn.

På 'bør'-listen for folkeskolen har otte af de tolv forfattere skrevet direkte for børn, og fire af dem er, hvad  man  kunne  kalde  børnebogsforfattere  i  den forstand, at børnelitteratur både kvantitativt og kvalitativt udgør en betydelig del af deres produktion: Egon Mathiesen, Halfdan Rasmussen, Cecil Bødker og  Ole  Lund  Kirkegaard.  Selvom  halvdelen  af  al børnelitteratur  er  skrevet  af  kvindelige  forfattere, har disse heller ikke i større udstrækning fundet vej til folkeskolelisten. Kun to er med: Cecil Bødker og Tove Ditlevsen.

Ingen  kan  være  i  tvivl  om,  at  en  del  børnelitteratur har overlevet, endda i nogen grad uden for skolens  litteraturdrivhus;  i  modsætning  til  megen voksenlitteratur.  Det  gælder  ud  over Andersen  og Ingemann de nævnte Fabler  for Børn og Peters  Jul , hvortil skal lægges Maria Andersens tre Tudemariebøger (1939-42), som stadig udgives og udlånes, Jens Sigsgaard og Arne Ungermanns Palle alene i Verden (1942), Kamma Laurents og Storm P .s Spørge-Jørgen (1944) og Egon Mathiesens og andre forfattere og illustratorers billedbøger fra 1940-60. Disse værker lever altså op til overlevelseskriteriet. På samme måde kan man argumentere for, at en del børnelitterære værker lever op til vigtighedskriteriet, fx værker der i deres tid og eftertid (om end ikke helt op til i dag) har spillet en stor rolle, fx Sille Beyers fortælling Den lille Poul og hans Hund (1835, den formentlig oftest brugte tekst i læsebøger frem til midten af 1900-tallet),  T orry Gredsteds Paw (1918) og Karin Michaëlis' syv  Bibi-bøger  (den  første  i  1929),  som  er  blevet klassikere i bl.a. Italien.

Tilbage står kvalitetskriteriet, og her går det tilsyneladende galt. Efter offentliggørelsen af kanonrapporten svarede udvalgets formand, professor Jørn  Lund,  på  spørgsmålet  om,  hvorfor  der  ikke var mere børnelitteratur på listerne, at man jo ikke kunne kanonisere Jørgen Clevin. Det var helt sikkert tænkt som en smart bemærkning, men den er mere end bare smart. For kan man ud fra et æstetisk  funderet  kvalitetskriterium  optage  ret  meget børnelitteratur  på  en  kvalitetsfunderet  kanonliste? Hvis man beslutter, at det ikke er nok at leve op til overlevelses- og vigtighedskriterierne, men kræver kvalitetskriterier  ne medindtænkt?

## Børnelitteratur og kvalitet

Vurdering af kvaliteten i børnelitteratur har været til diskussion lige så længe, der har eksisteret børnelitteratur. Langt op i 1900-tallet dominerede, hvad man kunne kalde pædagogiske kriterier: bøgerne skulle kunne læses af børn, og de skulle medvirke til at opdrage eller 'socialisere' børn. Æstetiske kriterier har dog også, om end i mindre udtrækning, været på spil i vurderingen af børnelitteratur, i hvert fald fra slutningen af 1700-tallet og begyndelsen af 1800tallet, hvor det især var brugen af talenært sprog, der diskuteredes. Det er dog først for alvor i 1960-erne, at den forestilling vinder indpas, at man skal bruge de samme kvalitetskriterier over for børne- og voksenlitteratur.  Talsmanden  herfor  var  ikke  mindst Sven Møller Kristensen. Hans artikel 'Børnebogen kunstnerisk set' fra Børne- og ungdomsbøger. Problemer og analyser (1969) er nok den oftest citerede i den sammenhæng, og den har stået næsten uanfægtet.

Spørgsmålet er imidlertid, om Sven Møller Kristensen har ret -om det er rigtigt, at børnelitteratur skal  kvalitetsvurderes  ud  fra  samme  kriterier  som litteratur for voksne.  Vi ser i dag to tendenser inden for børnelitteraturforskningen på dette område: En tendens, hvor man betoner ligheden mellem børneog voksenlitteratur, især når der tales om såkaldte komplekse måder at fortælle og illustrere på; man henviser typisk til en del moderne billedbøger og ungdomsromaner. Og en anden tendens, hvor man betoner forskellen mellem børne- og voksenlitteratur, og hvor man simpelt hen definerer børnelitteratur som en litteratur med en indskrevet barnelæser -bevidst eller ubevidst fra forfatterens side.

Selv repræsenterer jeg den sidste tendens: Børnelitteratur adskiller sig grundlæggende fra voksenlitteratur, hvilket ikke udelukker, at voksne godt kan have  glæde  af  at  læse  børnelitteratur,  eller  at  der findes  overgangslitteraturer,  typisk  en  del  af  ungdomslitteraturen.  Udelukkes  skal  heller  ikke,  at nogle værker kan have både en voksen og et barn som indskrevet læser, en pointe H.C. Andersen ofte selv understregede.

Børnelitteratur forbliver, set gennem denne optik, litteratur, men er samtidig -set i forhold til voksenlitteraturen -'noget andet', også i Wittgensteinsk slægtskabsforstand.  Og  følges  denne  tankegang  til ende, så er det lige så irrelevant automatisk at overføre voksenlitterære kvalitetskriterier på børnelitteraturen, som det er at overføre disse kriterier på fx film og billedkunst for voksne. Voksenfilm og voksenlitteratur har det til fælles, at begge er for voksne, hvilket ikke gør dem til det samme. På samme måde har voksenlitteratur og børnelitteratur det til fælles, at de begge er litteratur, hvilket heller ikke gør dem til det samme, hvorfor de heller ikke nødvendigvis skal  vurderes  ud  fra  de  samme  kriterier.  Om  den samme argumentation kan gøres gældende for litteratur skrevet af henholdsvis mænd og kvinder skal jeg ikke her forholde mig til, men spørgsmålet er hermed stillet.

## Kanon som italesættelse

Kanon begyndte  med  en  diskussion  om,  hvorvidt børn og unge skulle møde nogle bestemte forfatterskaber og værker i dansktimerne i skolen. I dag bruges kanon -bortset fra i denne snævre sammenhæng -ikke længere i dets oprindelige betydning, nemlig som betegnelse på bindende regler. I stedet er kanon blevet en måde at tale om verden på.  Vi ser nu kanoner for hvad som helst. Kulturministerens seneste initiativ om ikke-bindende kanoner inden for bl.a. billedkunst, design og arkitektur er et eksempel på det.  Vi er langsomt ved at vænne os til, at de diskussioner om kvalitet, som vi har haft så svært ved at skabe brugbare diskurser for, i dag kan konkretiseres i opstilling af lister. Forstår vi ikke, hvad andre siger, når de taler om kvalitet, og kan vi dårligt nok selv  formulere  kvalitetskriterier,  så  er  der  nu  den gangbare mulighed tilbage at konkretisere gennem opregning af eksempler, evt. ordnet i rækkefølge på en liste med både en nr. 1 og en nr. 10. Blandt disse mange lister vil også være en for børnelitteratur, og for billedbøger, og for…

V DAJ MATTHIESSEN OG HALFDAN RASMUSSEN Alatteraaal 1970, DEI SCHØNBERGSKE FORLAG

Her er den triste klattofu

og klattomulen fra Peru,

der går og vrisser skønt de har

en mor som har en morsom far.

© Kaj Matthiessen og Halfdan Rasmussen Klatteradat  , Det Schønbergske Forlag