Søren Kierkegaards Papirer XII-XIII
Forfattere: P. G. Lindhardt
Tidsskrift: kierkegaardiana (1971-06-08)

## KRITIK

## Søren Kierkegaards Papirer XII-XIII

Anden forøgede Udgave ved Niels T  huls  trup.  Udgivet af Det drnske Sprog -og Litteraturselskab og Søren Kierkegaard Selskabet, 1969-1970. Gyldendal.

af P.  G.  LINDHARDT

Da P. A. Heiberg og V. Kuhr  1909 begyndte at udgive Søren Kierkegaards; Papirer optog de i bind IIII kun i begrænset omfang gruppe C. Meget blev blot registre­ ret,  andet  fragmentarisk  publiceret,  deriblandt  også  materiale  som  virkelig  var relevant  til  forståelse  af  Kierkegaards  udvikling.  Allerede  1912  brugte  Valdemar Ammundsen  (Søren  Kierkegaards  Ungdom,  86  ff.)  en  del  af  det  endnu  utrykte stof til  at  skildre Kierkegaards studietid,  og fra og med  bind IV optog Papirernes udgivere  i  fuldt  omfang  også  gruppe  C .  Derimod  fik  de  aldrig  det  upublicerede materiale  fra  IIII  bragt  i  trykken.  Det var  oplagt -   navnlig  efter  at også  gruppe D  1953/4 var udgivet af Niels Thulstrup  (Breve  og Aktstykker vedrørende Søren Kierkegaard  III)  -   at  en  nyudgave  af  Papirerne  måtte  lægge  vægt  på  fuldstæn­ dighed,  fordi det er af betydning for  »Studiet af Kierkegaards Ungdomsudvikling og hele  aandelige  Horisont  at  faa  udgivet  ikke  blot  udvalgte  Partier  af  hans  Op­ tegnelser, men alle Manuskripter bevarede fra  hans Haand.«  Hvilket altså vil sige, at  de  nu  udsendte  bind  XII-XIII  rummer  alt  det  fra  gruppe  C  som  den  ældre udgave  ikke  medtog  i  bind  IIII,  og  det  betyder  igen  at  man  skal  berede  sig  på en  lidt  besværlig  læsning,  for  da  nyudgaven ikke bringer  det  der  tidligere  har været  trykt,  må man  have både  den  gamle  udgaves  IIII  og  den  nyes  XIIXIII  i hånden og selv foretage den fornødne kombination. Men det er naturligvis  immer­ væk lettere end at gå til Kierkegaard-arkivet!1

1  Det  vil  ved  brug  af  både  det  »gamle«  og  det  »nye«  kildemateriale  være  meget  nyttigt  at have  Niels  Thulstrup:  Kierkegaards  Forhold  til  Hegel,  1967,  ved  hånden  eftersom  den giver  en  løbende  kommentar til  flere af disse tekster.

I  forbigående:  det  er  mig  ubegribeligt  hvorfor  også  bind  XIII  på  titelbladet  bærer  op­ lysningen  »Søren  Kierkegaards  Optegnelser  (Gruppe  C)  fra  1831  til  1838-39«  -   eftersom dog  dette  bind  rummer  tre  særdeles  fyldige  og  betydningsfulde  optegnelser  fra  1841-42.

Bind Xll indeholder først  excerpter  og  referater  af  tre  historiske værker  (Marheinekes  tyske  reformationshistorie,  Lindbergs  oplysninger  om  den  danske  kirkes symbolske bøger og Stenersens bog om reformationen).  Desuden er der adskillige notater om græske og hebraiske gloser, uddrag af exegetiske værker  (til  synopsen, Matthæus-evangeliet,  Efeserbrevet,  Romerbrevet  og  Acta),  og  -   hvad  der  siger noget  om  en  flittig  teologisk  student!  -   Kierkegaards  egne  latinske  oversættelser af  adskillige  nytestamentlige  breve,  delvis  også  Acta.  Der  er  nogle  -   dog  kort­ fattede -  systematisk-teologiske excerpter af Schleiermacher  (vel i forbindelse med Martensens  manuduktion),  Marheineke  og  Baader,  og  en  del  -   men  fragmenta­ riske -  referater fra H. N. Clausens dogmatiske forelæsninger 1834 (jfr. Thulstrup: a. s . 45);  men  det  er  nemt  nok  at  genkende  Clausens  Christelig  Troeslære  (1853) i  brudstykkerne.  Den  gamle udgave  gav  i  I  C  46-115  et  fyldigt  indtryk  af  Kier­ kegaards  intense  beskæftigelse  med  Faust-morivet  (1835-36);  det  er  i  bind  XII suppleret med endnu  50 sider,  hovedsagelig litteraturlister til et Faust-studium og uddrag af Faust-værker, som svarer meget godt til den bemærkning i EntenEller, at Faust er  »en historisk Idee, og derfor vil enhver mærkelig Tid  i  Historien have sin  Faust.  Faust  har  Sproget  til  sit  M edium:,  og  da  dette  er  et  langt  coocretere Medium (ni. end musikken -  jfr. Don Juan)  saa lader der sig ogsaa af den Grund tænke flere Værker af samme Art.«  Bind XII slutter med et referat af Martensens forelæsninger over  filosofihistorien fra Kant til  Hegel,  som Kierkegaard  ikke selv hørte  ret  meget  af,  men  gjorde  sig  bekendt  med  gennem  optegnelser,  lånt  af  en anden  student,  »en  filosofihistorisk  kun  middelmaadigt  kyndig«!  Om  disse  fore­ læsninger,  og  grunden  til  at  Kierkegaard  selv  holdt  op  med  at  høre  Martensen, just  som  han  begyndte  at  referere  og  vurdere  Hegel,  henvises  til  Thulstrup: a. s .  119  ff.

Bind Xlll indledes med tre store referater af Martensens forelæsninger over den spekulative  dogmatik  (1838/9);  det  første  er  Kierkegaards  eget  (Martensen  §§ 1-23), og det er suppleret med optegnelser af en ukendt student der gengiver Mar­ tensen mere omfattende, men i øvrigt samstemmende med Kierkegaard; det tredie er samme students referat af Martensen §§ 60-99; fra denne anonymus har Kierkegaard lånt  eller  ialtfald  erhvervet  referatet  til  eget  brug  og  må  unægtelig  have  kunnet danne sig et omfattende indtryk  af Martensens daværende dogmatiske stade.  Hvis han  10  år  senere  yderligere  foretog  en  sammenligning  mellem  sine  egne  (og erhvervede)  notater  og  Martensens  nu  publicerede  værk  (Den  christelige  Dog­ matik,  1849),  må  han  have  bemærket  både  påfaldende  overensstemmelse  og  ka­ rakteristiske ændringer.

Ifølge Skat Arildsen  (H. L . Martensen. Hans Liv, Udvikling og Arbejde I,  1932, 159)  har  Martensen  »ikke  efterladt  sig  Koncepterne  fra  de  dogmatiske  Forelæs­ ninger, saa det er ligesaa umuligt at faa et fyldigt Indtryk af den spekulative Dogmatik som at aflæse Udviklingsgangen Punkt for Punkt i hans dogmatiske System.« Arildsen  finder  dog  ad  indirekte  veje  grunde  for  at  mene  at  Martensens  system var nogenlunde det samme i 1849 som i  1838/9, og det bekræftes fuldt ud gennem optegnelserne  i  II  C  26-28;  overensstemmelsen  er  tydelig  både  m. h. t.  struktur og  idéindhold,  formentlig  noget  større  i  forelæsningernes  senere  afsnit  end  i  de første, men overalt klart til  stede:

## Papirer XIII,  110  f.:

»Som den  treenige  Guds  Menighed  og Xsti Legeme har Kirken det  evige Liv; men da Kirken  endnu kun  er den stri­ dende  og  befinder  sig  i  en  usand  Vir­ kelighed,  der  modsiger  dens  Idee,  er det  evige  Liv,  som  Forsoningens  abso­ lutte  Virkeliggjørelse,  et tilkommende. I  Haabet  anskuer  Kirken  sig  som  be­ friet til sin sande Virkelighed eller som absolut triumpherende. Forsoningens naturlige  Fjende er Døden, dens aandelige  Fjende  er Synden ;   i  Grunden  ere begge  allerede  overvundne,  men  deres fuldkomne  Tilintetgjørelse  finder  først Sted ved  Opstandelsen  og  den  yderste Dom, hvis positive Indhold er den evige  Salighed .   Dette  Haabs  Sandhed er  grundet  i  Troens  Sandhed,  i  hvilken det Tilkommende allerede er væsentligt nærværende.  Naar Vidskb. kun  i  Tan­ kens Almindelighed kan tilfresstille det tilkommende  Liv, maa  det overlades den  xstelige Kunst  og  Poesie at  antici­ pere  dets  umiddelbare  concrete Ansku­ else efter  den  apocalyptiske  Canon.«

Den  christelige  Dogmatik,  538:

»Som  den  treenige  Guds  Menighed  og Christi Organisme har Kirken det evige Liv.  Men  da  den  endnu  kun  er  den stridende og befinder sig i  en Virkelig­ hed,  som  er  uoverensstemmende  med dens Væsen, er det evige Liv, som For­ løsningens  og  den  nye  Skabelses  fuld­ komne Virkeliggjørelse,  et tilkommende. I  Haabet  anskuer  Kirken  sig  som  be­ friet til  sin sande Virkelighed eller som triumpherende.  Livets  naturlige  Fjende er Døden, dets aandeiige Fjende er Synden. I Grunden ere de de begge alle­ rede  overvundne,  men  den  fuldkomne Tilintetgjørelse finder først Sted ved Opstandelsen og den yderste Dom, hvis positive  Indhold  er den  evige  Salighed. Dette Haabs Sandhed  er grundet i Troens  Sandhed,  i  hvilken  det  Tilkom­ mende  allerede  er  væsentligt  nærvæ­ rende.«

Det er virkelig imponerende, at en student i  1839  så præcist kan referere Mar­ tensens  dogmatik  af  1849!  -   eller  at  Martensen,  der  åbenbart  må  have  dikteret meget  nøjagtigt,  kan  reproducere  sig  selv  med  en  tilsvarende  nøjagtighed  10  år senere.  En  sådan  verbaloverensstemmelse  er  dog  også  sjælden,  men  saglige  pa­ ralleler er der mange af, f. ex.:

Papirer  XIII,  112  f.:

»Udødeligheden ,   som Aandens  negative Magt  over  Døden,  er  ikke  en  enkelt Qvalitet  i  den  mskelige Aand, men Eet med  dens  Begreb. Da  alle  Aander  kun leve for  Gud, ere  de alle  udødelige, baade  retfærdige  og  uretfærdige.  Den positive Udødelighed el. den  evige  Sa­ lighed begynder  med  Gjenfødelsen  og udfolder  sig gjennem  hele  det  xstelige Liv \_\_  Den  negative Udødelighed er blot  at  Aanden bliver  ved efter  Døden, uden at tale om, hvorledes det skal være. Aanden  er  jo quantitativ (!) ƒ orskj  el. fra Naturen og kan da i Døden ei synke tilbage til den materielle Natur, men til Gud;  men hvilken  er  denne  Gud ?   Sjelen er jo ei causa sui, men en Negation; hvis  Negative  er  den  da? Er  det  den pcmtheistiske Guds,  da  vender  den  til­ bage  til  ham  som  Draaben  i  Havet, uden at bevare sin Selvstændighed. Men er  det  den personlige Guds  Negative, maa  dette  selv  være  en  Personlighed; thi Personlighedens Begreb fordrer dette,  da  den  personlige  Gud  ei  blot har  Interesse  for  det Substantielle, men ogsaa  for  det Subjective. Gud  er Kjerlighed, som  fordrer  et  Obj  eet.  Dette  er det Almindelige  i  Beviset  for  Udøde­ ligheden. Saaledes  er  Alle  bestemte  til Udødelighed,  men derfor  ei  til  den po­ sitive Udødelighed: den  evige  Salighed (Lc. 20. 38)  antydes  Beviset  for  Udøde­ lighed: avxæ fo ool«

Den christelige Dogmatik,  540 f.: »At  der  ikke  kan  gives  noget  enkeltstaaende  Beviis  for  Menneskets  Udøde­ lighed,  men  at  Udødelighedslæren  maa bæres  af  den  hele  Livsanskuelse,  er  en Erkj  endelse,  der  i  vore  Dage  kan  be­ tragtes  som  almindelig.  I  den  christe­ lige Livsanskuelse fremtræder Individets Evighed  paa  alle  Puncter...  men  det almindelige  Rodbegreb,  hvortil  der  her maa  gaaes  tilbage,  er  Læren  om  Men­ nesket  som  skabt  i  Guds  Billede.  Til Gudsideen  maae  alle Spørgsmaal  om Menneskets Udødelighed føres til­ bage ... Er nu Gud, som i Pantheismen, kun  bestemt  som  den  upersonlige  Verdensaand,  det  selvløse  Almene,  da  be­ høver  denne  upersonlige  Verdensaand ogsaa  kun  upersonlige  Organer...  Den pantheistiske  Guddom  kan  ikke  have Interesse  for  det  Personlige,  det  Monadiske,  da  den  selv  er  upersonlig.  Men den  personlige  Gud  kan  ikke  finde  sin fuldkomne  Aabenbaringsform  i  Væse­ ner, der kun ere selvløse Gjennemgangspuneter, men i afbilledlige Væsener, der ere bestemte til at være blivende Vidner om hans evige Magt og Guddommelig­ hed.  Aabenbaringens  Gud  er  Kjærlighed,  og  hans  Interesse  hviler  derfor  i det  Monadiske.  Kun  i  et  Rige  af  evige Individer,  som  han  vil  delagtiggjøre  i sin  Evighed  og Salighed,  kan han  finde sin  adæquate Aabenbaringsform Det  er dette  Udødelighedsbeviis,  som  Christus fremsætter...  i de Ord:  Gud er ikke de Dødes,  men  de  Levendes  Gud,  thi  ham leve de Alle (Luc. 20. 38)... At lære alle Menneskers Udødelighed  er ingenlunde det  Samme,  som  at  lære  alle  Menne­ skers  Salighed.  Udødeligheden  kommer af  sig  selv;  den  er  Menneskets  meta­ fysiske  Begreb\_\_  Saligheden  derimod er den virkeliggjorte, den opfyldte Bestemmelse, den indholdsrige, den gudopfyldte Udødelighed, eller det evige  Liv.«

Overensstemmelsen er heller ikke her til at tage fejl af, om end den spekulative dogmatikers opereren med »negativ« og »positiv« udødelighed er afløst af en mere traditionelt  kirkelig  sprogbrug.  Det  kan  også  antydes,  at  hvor  forelæsningerne  fra folder  sig  gennem  hele  det  kristelige  liv  som  en  etisk  væxt  (»det  evige  liv,  der «,  altså  ikke  en  »physisk  Afdøen«, tik  objektiveret  og  kirkeliggjott  sagen:  udødeligheden  er  »indeholdt  i  Læren  om det  specielle  Forsyn,  i  Læren  om  Christi  evige  Individualitet,  i  Naadevalget,  i

1839  lægger  vægt  på  at  den  positive  salighed  begynder  med  genfødelsen  og  ud­ vindes ved Villiens fortsatte  Afdøen  fra  Verden men ved at viljen bliver stadig mere  »inderliggjort«)  har Den  christelige Dogma­ Bønnen, i Daaben, i Nadveren, Puncter, der kun have Betydning under  Forudsæt­ ning af Individets Bestemmelse til en evig Salighed.«

Samme kirkeliggørelse af det dogmatiske system kan spores mange steder, f. ex.:

## Papirer  XIII,  100 f.:

»Af dogmatiske Hensyn  kan  Barnedaaben  ei  retfærdiggjøres,  men  af ethiske Hensyn;  thi  den  xstelige  Kirke  er  ei længer  et lille Samfund,  som søger Tilvæxt,  men  Xstendommens  Princip  er verdsliggjort,  er  indorganiseret  i  Staten, nu  er  der  en  Xstenhed:  Eenhed  af  Stat og  Kirke.  Nu  finder  Barnet  ei  længer ved Fødselen et  Mørkets Rige,  men fødes ind i  Guds  Rige. Heri ligger Xstendom.s  Ret; Børnene  ere umiddel­ bart  kaldede, udvortes  kaldede  (gratia præveniens).  Men, da der saaledes er et umiddelbart  Kald, er  det  ogsaa  en  For­ pligtelse  for  Xstenheden ; den  har  ei Ret til at forholde Barnet  Aandens Den  christelige  Dogmatik,  512 f.: »Som  Indvielsen  til  den  sande  Guds­ dyrkelse,  som  Naadevalget  og  Gjenfødelsens  Sakrament,  er  Daaben  efter  sit Begreb  Barnedaab.  Vel  maatte  Daaben fra først af fremtræde som Voxnes Daab,  da  Christendommen  forplantedes ved  Mission,  altsaa  først  maatte  hen­ vende  sig  til  Voxne  og  Myndige;  men hvor Modermenigheder bleve grundede, hvor  et  christeligt  Folkeliv  og  Familie­ liv dannede sig, der maatte Daaben og­ saa  gives til  Børnene.  Kirken er herved saa  langt  fra  afvegen  fra  den  oprinde­ lige Indstiftelse, at den just herved giver Daaben  den Skikkelse, som  er fuld­ komment svarende til dens Begreb. Thi Confirmation og Menighedens obj. Anerkendelse  af  dette  Medlem.

Er Daabrn da  ei mdiffermt for Bar­ net selv? Det  er  jo ubevidst,  saa at den ei  km   være  et  Gjmfødelsmsbad. Vist­ nok!  men  den bliver det;  paa  Daaben skal Opdragelsm bygge; der  foregaar vel  ei Noget i Barnet, men med Barnet (ei  magiskt);  idet  Barnet  derved  stillet i  et  obj.  Forhold  til  Kirkens  Aand  og Menigheden.  Derfor  skal  Opdragelsen ogsaa  berede  Daabens  Erkjendelse  og Tilegnelse.«

Papirer  XIII,  98 f.:

»Fra den subj. Side kræves der oprigtig Bekjendelse af Kirkms almindelige Tro ...  for  Guds  og  Menighedens  Øie, hvilket  hos  den  Voxne,  forudsætter,  at Gjenfødelsen  allerede  finder  Sted  før Daaben.  Da  den  retfærdigg.  Tro  kan finde  Sted  før  Daaben,  er denne ei  ab­ solut  nødvendig  til  Salighed. Men  den Udøbte mmgler Salighedms visseste Pmt  og  Besegling .«

just  fordi  der  ved  Daaben  er  Spørgsmaal ikke blot om Grundeisen af en ny Bevidsthed,  men  af  et  nyt  Menneske, ikke  blot  om  en  ny  Personlighed,  men lighed  til  en  saadan,  er  enhver  Daab

om  Forudsætningen  af  den  reale  Mu­ efter sit Begreb en Barnedaab.«

Den christelige Dogmatik,  510: »Spørger  man  nu,  om  da  Daaben,  der jo som kirkelig Handling er underkastet Tilfældighed og menneskelig Vilkårlig­ hed, er det eneste Middel, hvorved Her­ ren kan grundlægge denne sin nye Ska­ belse  i  Mennesket,  og  om  Herren  ikke ogsaa uden Daab kan skjenke det Sam­ me, hvad han sk  j  enker  formedelst Daa­ ben:  da svare vi, at Herren vistnok ikke i  den  Forstand  kan  være  bunden,  at hans forløsende Magt saa at sige skulde være fangen i Sakramentet, men Kirken er  bunden  til  Herrens  Indstiftelse.  Vi fastholde  derfor  den  gamle  Canon:  necessitas sacramentorum non est absoluta sed  ordinata.«

Det  mærkes,  at  Stat  og  Kirke  ikke  mere  var  en  »Eenhed«,  at  baptismen  just siden  1839 var blevet  en udfordring  til den  kirkelige daabsteologi,  og at Martensen,  der  selv  (1843)  tog  stilling  mod  baptismen,  nu  var  villig  til  at  give  barne­ dåben  en  ikke  blot  etisk,  men  også  en  dogmatisk  begrundelse,  ligesom  han  ikke mere  i  opdragelsen  så  det  middel  der  gjorde  barnedåben  til  et  genfødelsens  bad, men  henførte  opdragelsen  til  konfirmationen  og  tillagde  den  »opvækkende«  be­ tydning  (Den christelige Dogmatik,  516 f.).

Mange  andre  exempler  kunde  fremdrages;  det  skal  ikke  gøres  her,  men  det ninger  må  kunne  udnyttes  (med  passende  forsigtighed)  til  fornyet  studium  af Martensens  udvikling,  rent  bortset  fra  at  de  i  Kierkegaard-forskningen  har  krav

forekommer  mig  at  disse  studenternedskrifter  af  Martensens  dogmatikforelæs­ på en central plads.

Bind  XIII  fortsætter med  nogle  referater  af  J.  A.  Mohlers  bog  om  Athanasius (jfr.  Thulstrup,  a. s . 172).  af  J.  E .  Erdmanns  forelæsninger  over  tro  og  viden, J.  Schallers  værk  om  den  historiske  Kristus  og  filosofien,  K.  H.  Sacks  kristelige polemik og K. Rosenkranz  encyklopædi (jfr. sst.  106 ff.,  172 ff.). Derefter bringes de  optegnelser  Kierkegaard  foretog  i  vinteren  1841-42,  da  han  i  Berlin  hørte Marheineke over dogmatik, K. Werder over logik og metafysik, og F. W. Schelling over  »Philosophie der Offenbarung«. At han var hjerteligt utilfreds med de sidste ved  vi  fra  brevene  til  danske  korrespondenter  i  denne  vinter;  hvilken  værdi  der af  referaterne  kan  vindes for  Kierkegaard-studiet overlader jeg til andre at bedømme.

Som supplement (betegnet II C 36 A)  får vi en bunke kirkehistoriske notitser mest oldkirkelige navne og årstal -  der i  1969 blev fundet af K. Sorainen i Kierke­ gaards  exemplar  af  K.  v.  Hases  kirkehistorie,  og  som  må  have  tjent  ham  under examenslæsningen.  Dertil  kommer  en  beskrivelse  af  censorexemplaret  af  Kierke­ gaards dimisprædiken fra  1844  (IV C IA );  det er fremdraget fra C. E. Scharlings arkiv  og  forsynet  med  hans  påtegninger, og en beskrivelse  af  Kierkegaards exemplar af fru Gyllembourgs To Tidsaldre  (VII,  1   B  93-135  A).  Endelig sluttes bindet med nogle få supplementer til text, textkritisk apparat og til noterne i hele værket, plus en liste over  trykfejl  og rettelser  i  I  til X  6.

Om Heibergs og Kuhrs udgave af Papirerne bruger forordet til  bind XII  ordet rende  hvad  der  er  udrettet  for  at  identificere  citater,  referater  og  excerpter.  Men det  kan  næsten  også  blive  for  meget  af  det  gode.  I  excerptet  af  J.  C.  Lindbergs

»mønstergyldig«.  Samme  adjektiv  tilkommer  i  endnu  højere  grad  anden  og  for­ øgede udgave, både hvad text og -  især -  noter angår;  det er simpelthen impone­ Historiske  Oplysninger  om  den  danske  Kirkes  symbolske  Bøger,  skriver  Kierke­ gaard  at  »Fredrik  d.  1   udskrev«  en  herredag  etc.  Noten  oplyser  med  en  til  per­ fektionisme grænsende perfektion, at Lindberg korrekt skriver  »Frederik«!

At  en  fuldstændig  udgave  af  Faust-optegnelserne  og  referaterne  af  de  store systematisk-teologiske (eller filosofiske) værker  var  nødvendig,  vil  formentlig ingen nægte. Mere skeptisk kunne man være overfor værdien af den fulde adgang til  student  Kierkegaards  græske  og  hebraiske  glosebøger,  latinske  oversættelse  af Det  ny  Testamente,  kirkehistoriske  årstalslister,  og  meget  andet  lignende.  Men bortset  fra  at  Kierkegaards  »verdenshistoriske«  betydning  vel  rent  formelt  kræ­ vede  en  fuldstændig  publikation  af  alt  kendt  stof  (NB  jeg  ejer  en  Kierkegaarddedikation  som  aldrig  er  offentliggjort),  må  jeg  ganske  slutte  mig  til  den  lærde udgiver  af  andenudgaven,  når  han  i  Kierkegaards  Forhold  til  Hege!  (p.  52)  skri­ ver:  »Optegnelserne  (har)  ikke ringe  Betydning  for  en  fyldigere,  mere  nuanceret Forstaaelse af Kierkegaards hele Ungdomsudvikling... Man ser deri hans Horizont klart  og  ret  snævert  aftegnet.  Den  teologiske  Skolelærdom,  især  i  de  exegetiske og  historiske  Fag,  i  langt  mindre  Grad  i  de  systematiske,  tabte  -   som  man  vil vide -  ret hurtigt hans  Interesse, men deres faktiske, positive saavel som  negative Betydning  for  ham  og  hans  senere  Forfatterskab  maa  ikke  derfor  ignoreres  eller blot undervurderes.« P.  G.  Lmdhardt.