Dansk idræt og den nazistiske udfordring i 1930'erne
Forfattere: Hans Bonde
Tidsskrift: forumforidraet (2009-04-01)

Atletikfolkene blev fulgt på vej af den tyske gesandt renthe-fink (th. for flaget med hat i hånden) (dansk sport i billeder og ord, 1946, s.355).

## dansk idræt og den nazistiske udfordring i 1930'erne

»Jeg er i dag efter seks års arbejde i stand til … at sammensætte et så stærkt mandskab som ønsket og efter ønske fra rigsudenrigsministeren og ikke mindst føreren selv at sende det til et hvilket som helst sted i udlandet, hvor man ønsker en politisk gevinst«.

(teichler, 1991, s. 367). 1

## indLedning

Denne artikel forsøger at demonstrere det uadskillelige forhold mellem sport og politik. Efter den nazistiske magtovertagelse i 1933 videreførte  og  udvidede  de  vestlige  demokratier  samkvemmet med Tyskland på sportens område. Det fortsatte samkvem gav det nazistiske regime - i langt højere grad end særtilfældet OL - »et skin af normalitet og kontinuitet«. »Pragmatisme og opportunisme gjorde, at den internationale sport ikke så nogen grund til at indskrænke eller afbryde samkvemmet med den ensrettede tyske sport med anledning i den med statslig terror og åben  vold  ledsagede  omvæltning  i Tyskland«. 2 Danmark var ingen undtagelse fra denne linje. Tværtimod var den dominerende holdning ikke mindst  blandt  1930'ernes  radikale/socialdemokratiske regeringer, at det tjente Danmarks interesser bedst at undgå at provokere den stadigt mere mægtige nabo mod syd.

Den  britiske  idræts-  og  socialhistoriker  J.A. Mangan  har  opregnet  tre  forbindelser,  hvor idræt indgår som et middel til fællesskabsfølelse: 1) ved national solidaritet, 2) ved international konfrontation og 3) ved internationalt samarbejde og forståelse (Mangan, 1995, s.1). Som det  vil  vise  sig,  udfoldede  dansk  idræt  sig  i 1930'erne særlig på det tredje område. Hvor der i  Danmark  internt  var  konfrontation  mellem højre-  og  venstrefløjen,  var  samarbejdet  eksternt og i høj grad også med Tyskland præget af harmoni.

Artiklen berører også forholdet mellem idræt og  dansk national  identitet .  Det  specielle  ved idræt i forhold til andre kulturformer som musik og malerkunst er, at den bygger på følelser af  identifikation,  spænding  om  udfaldet  og  et håb om forløsning, der primært opleves via dramatiske  kropslige  handlinger.  Fra  omkring  år 1900 og frem er idrætten blevet en central are- na, hvor de enkelte lande kan måle sig med hinanden i stærkt symbolladede konflikter, og hvor dyrkelsen af det nationale gestaltes rituelt (Ehn, 1993). Ved store idrætsbegivenheder rejser mennesker sig under nationalsangen for noget, de føler er større end dem selv.

Sporten analyseres i det følgende som en form for kulturpropaganda ud fra perspektivet i f.eks. Peter Becks studier, herunder ikke mindst hans Scoring for Britain, hvor han viser, at også demokratier tenderer mod at bruge sporten som kulturel og nationalistisk propaganda, om end ikke på en så direkte og instrumentel måde, som det ses  i  et-partistater  (Beck,  1999).  I  nærværende artikel undersøges både det danske publikums nationale  fokus  og  tyskernes  brug  af  sporten som  politisk  propaganda.  En  central  hypotese er, at den nationale eufori i sportsdyrkelsen i demokratiske  stater  i  vidt  omfang  medfører  en blindhed  over  for  de  totalitære  staters  uhæmmede kulturpropaganda.

Artiklen fokuserer på den danske idrætsverdens  reaktioner  på  den  nazistiske  magtovertagelse i 1933 med særligt henblik på OL i Berlin 1936.  Vinter-OL  i  Garmisch  Partenkirchen  er dog  ikke  blevet  inddraget,  da  disse  lege  på grund  af  danskernes  svage  position  i  vintersportsdisciplinerne ikke fik særlig stor opmærksomhed  i  Danmark.  Hovedspørgsmålene  er:  I hvilket omfang opnåede OL i Berlin officiel accept  i  Danmark? Var  der  modstand  mod  den danske  deltagelse  internt  i  Danmark? Var  der modstand blandt de jødiske sportsfolk, og hvordan  influerede  »jødespørgsmålet«  den  danske debat? Den nazistiske idræt i almindelighed og De Olympiske Lege i Berlin 1936 i særdeleshed er i høj grad blevet gennemanalyseret (Krüger &amp; Murray, 2003, s. 28). Det centrale spørgsmål i det  følgende  bliver  derfor: Var  der  noget  specielt ved de danske relationer til den nazistiske idræt  i  forhold  til  de  andre  demokratiske  lande? 3   Hvordan  reagerede  den  danske  idrætsledelse  på  2.  verdenskrigs  udbrud  i  sammenligning  med  idrætsledelsen  i  de  andre  nordiske lande?

GERMANY

## den nAzistiske sPort

I  Weimarperioden  havde  det  tyske  nazistparti ingen egentlig sportsafdeling, men Sturm Abteilung (SA) var det nærmeste, partiet kom en sådan, især i perioder, hvor der var mindre brug for  aktiv  gadekamp.  Nazistpartiet  og  især  SA var præget af en »völkisch« tankeverden, hvor ethvert folk skulle udtrykke sin kropskulturelle egenart, men i forbindelse med OL i Amsterdam i  1928 og i Los Angeles i 1932 åbnedes øjnene for de tyske sejres propagandaværdi. Efter den nazistiske  magtovertagelse  kæmpede  SA  for maksimal indflydelse på sportens organisering i Det tredje Rige. Når den nazistiske ledelse valgte ikke at give efter for det völkische pres, skyldtes  det  et  valg  af  en  internationalistisk  linje, hvor sporten blev brugt som forbindelsesled til og propagandamiddel  over for  omverdenen. Denne vending blev især effektueret ved Hitlers beslutning  af  16.  marts  1933  om  at  fastholde Berlin  som  arrangør  af  1936-legene  (Krüger  &amp; Murray, 2003, s. 28).

Olympisk plakat. Et arisk overmenneske med glorie understøttet af militære stridskræfter inkarneret i Brandenburger tors firspand (king &amp; McGow, Uk).

Af hAns Bonde

Personligt var Hitler notorisk ikke-sportsmand. Dog var han begejstret for spektakulære moderne massesportsgrene som boksning og bilvæddeløb. På trods af Hitlers manglende sportsinteresse arrangerede Det tredje Rige de hidtil mest omfattende lege i den olympiske bevægelses historie, hvad angik tilskuertal, presseomtale og økonomiske investeringer. De enorme investeringer  var  ikke  begrundet  i  veneration  for rekordsporten, hvor man i princippet risikerede at  tabe  til  sorte  eller  jøder,  men  et  udtryk  for Det tredje Riges ønske om en blændende æstetisk selvfremstilling og en demonstration af den ariske  races  og  det  tyske  folks  overlegenhed. Hitler var frem for alt optaget af kunst, og den veltrænede  ungdom  kunne  udgøre  en  perfekt æstetisk kulisse for den nazistiske førerkultus.

Det tyske gymnastikforbund ( Deutsche Turnerschaft )  var  med  mere  end  halvanden  million medlemmer det største idrætsforbund for en enkelt idrætsgren i verden (Krüger, 1987, s. 7). Forbundet havde allerede umiddelbart efter magtovertagelsen accepteret den nazistiske ideologi og forsøgte inden Tschammers monopolisering at underlægge sig hele den tyske frivillige idræt. Formanden, Edmund Neuendorff, udtrykte  klart  sin  holdning  i  en  herostratisk  berømt tale af 1. maj 1933. Heri fastslog han, at Hitler ikke kun kunne »glæde sig over sit Stahlhelm og sit  SA,  men  også  over  sit  tyske  gymnastikforbund.«  Neuendorff  blev  dog  hurtigt  vippet  af pinden af Tschammer, som overtog formandskabet  og  forpurrede  gymnastikforbundets  stormagtsdrømme. 4

Som tegn på Det tredje Riges prioritering af idrætten blev Hans von Tschammer und Osten udnævnt  til  Reichssportführer  den  28.  april 1933  (Steinhöfer,  1973,  s.  146). 5   Hvorfor  udnævntes Tschammer til rigssportsfører på trods af, at han ikke kunne henvise til kvalifikationer inden  for  idrætsudøvelse  eller  -ledelse?  Ifølge den tyske historiker Hans Joachim Teichler var der to grunde. For det første fordi han gennem sin karriere i SA i 1932-33 havde vist »handlekraft« som ansvarlig for en »SA-gruppe Mitte« i Dessau. Denne terrorgruppe iværksatte den 12. februar 1933 en storm på et kommunistisk partihus i Eisleben. I den bagvedliggende gymnastikhal var en turnering i gang, og angrebet resulterede  i  12  arbejdersportsfolks  og  et  13-årigt barns død samt mange hårdt sårede (Steinhöfer, 1973, s. 24).

Tschammer var i  årene  efter  sin  tiltræden  i fuld gang med at borteliminere de store socialdemokratiske, kommunistiske og kristne idrætsorganisationer og ensrette hele den frivillige tyske idræt i et stort nazistisk idrætsforbund. Alle de  politiske  og  religiøse  idrætsorganisationer blev opløst, mens de politisk neutrale organisationer ikke blev ændret betydeligt, hvis de indvilgede i at indgå i den nye paraplyorganisation »Deutscher  Reichsbund  für  Leibesübungen« (DRL).  De  demokratiske  rettigheder  blev  dog inddraget, og præsidenten - nu kaldet »Führer« -  for  de  enkelte  sportsforbund  blev  udpeget ovenfra.  Jøderne  blev  i  1933  forbudt  medlemskab i DRL og blev mere og mere ghettoiseret også  inden  for  sporten  (Pfister  &amp;  Niewerth, 1999).

## sPort som kuLturProPAgAndA

Det var en vigtig del af Dansk Idræts-Forbunds (DIF) ideologi, at sport og politik ikke hang sammen. Problemet var blot, at det gjorde det for DIFs tyske samarbejdspartnere - de nazistiske sportsautoriteter. De tyske eliteidrætsfolk blev politiske ambassadører for Det tredje Rige. De blev indskærpet at give et godt indtryk af deres land gennem at »optræde korrekt«, og deres adfærd i udlandet blev overvåget og rapporteret af efterretningsfolk (Teichler, 1991, s. 108).

Den tyske ekspert i nazistisk fodboldhistorie Nils  Havemann har peget på, hvordan sporten blev opfattet som et væsentligt politisk middel i Det tredje Rige.

»Rigssportsledelsen, Udenrigsministeriet og Propagandaministeriet  betragtede  internationale sportsbegivenheder som et middel til at få stater og regioner, der ansås for politisk, militært  eller  geostrategisk  interessante,  trukket stærkere ind i den tyske indflydelsessfære; tysk fodbold såvel som den samlede tyske sport blev set  som  et  glasurlag  over  den  krigeriske  ekspansionspolitik,  som  ved  gennemførelsen  af stemningsfulde  sportsaktiviteter  blev  forlenet med et harmløst næsten fredfyldt skin« (Havemann, 2005, s. 337).

I 1935 besluttede Hitler, at hagekorsflaget skulle vaje ved sportsbegivenheder i stedet for den wilhelminske fane, men med bibeholdelse af de sort-hvid-røde  baggrundsfarver  for  at  betone kontinuiteten.  Hermed  blev  et  klart  politisk symbol ophøjet til nationalsymbol. Et andet til- Dincontoforar Tachommari uniform icodl modblo laraon tag var,  at  »Deutschland, Deutschland über alles« med dens fordrende undertone i første linje skulle spilles ved sportsbegivenheder (Teichler, 1991,  s.  113f)  ofte  efterfulgt  af  den  nazistiske slagsang Horst Wessel-sangen ved arrangementer på tysk grund. Da det i øvrigt forventedes, at tyske idrætsudøvere og tilskuere heilede ved afspilning  af  nationalsangen,  var  der  ingen  tvivl om den tyske idræts politisering gennem førerdyrkelsens nazistiske symbolsprog.

rigssportsfører tschammer i uniform i snak med bl.a. Jørgen Beyerholm (den høje herre tv.) fra etapeløbet Berlin-københavn 1938 (Beyerholm, 1941, s.251).

Det tydeligste tegn på den nazistiske idræts propagandafunktion var, at der flød langt større midler til repræsentation og propaganda end til selve idrætsaktiviteterne. Den nazistiske idrætspolitik byggede på demonstrative repræsentationsudgifter og en forstærket medieopmærksomhed. Rigssportsfører Tschammer deltog ved hver eneste  store  internationale  idrætsbegivenhed, og spidserne inden for stat og parti viste sig ofte frem ved sportsarrangementer, hvorved Hitlers manglende  idrætsinteresse  delvist  blev  udvisket. Selv hvis man ser bort fra byggeudgifterne ved  Olympia  Stadion  og  påbegyndelsen  af  et stadion med plads til 400.000 tilskuere i Nürnberg overgik de repræsentative udgifter ved OL de egentlige sportslige f.eks.  gennem genoptagelsen af udgravningerne i Olympia i Grækenland, finansieringen af Leni Riefenstahls Olympia film samt købet af Myrons verdensberømte antikke statue af diskoskasteren.

Pengene fossede til store nationale og internationale idrætsfester og kongresser ofte med stor generøsitet over for tilrejsende idrætsfolk, som f.eks.  ved  overtagelsen  af  alle  rejseomkostninger  for  1200  udenlandske  sportsfolk  til VinterOL i 1940 på et tidspunkt, hvor der oven i købet var  begyndende  vareknaphed.  Disse  lege  blev dog  aflyst.  Idrætsledere  blev  formfuldendt  beværtet og trakteret som vigtige udsendinge fra andre  lande.  Det  er  ikke  mærkeligt,  hvis  det kunne være svært for en dansk idrætsudøver eller foreningsleder at modstå en så massiv og bevidst  offensiv  for  at  overbevise  danskerne  om, hvor højt den nye tyske nation værdsatte sporten i almindelighed og Det tredje Riges danske idrætsgæster  i  særdeleshed  (Teichler,  1991,  s. 368f).

Den tyske rigssportsfører gjorde meget for at overbevise den danske idræt om det nye tyske styres fortræffelighed. F.eks. var der i 1934 en delegation i Danmark bestående af bl.a. Tschammer selv, gesandt baron von Richthofen, legationsråd  Duckwitz,  presseattaché  Frielitz  og  Dr. Diem. Tschammer havde »flere gange« før besøgt Danmark og var nu i Danmark for at orientere danske idrætskredse om forberedelserne til De  Olympiske  Lege. 6   Rigssportsføreren  inviterede Niels Bukh til at give opvisning ved OL i Berlin helt uden om Den Danske Olympiske Ko- Heil Ollerup!

Under Arne Ungermanns karrikatur står bl.a.: »tag ned til de brune og læg dig på maven, slå kraftspring, slik spyt - selv om pressen bli'r gnaven« (svikmøllen, maj, 1933).

mité, der først blev taget i ed på et senere tidspunkt.

Til sammenligning gjorde britiske regeringer i mellemkrigstiden meget lidt for at støtte elitesporten  i  at  få  international  succes.  Der  blev f.eks. ikke oprettet statsstøttede elitetræningscentre, og der var heller ikke statsstøtte til deltagelse  i  De  Olympiske  Lege  eller  »Empire Games«, skønt ledende britiske politikere godt på  selvstændig  basis  kunne  deltage  i  fundraising. En britisk journalist skrev på denne baggrund efter Vinter-OL i 1936 i Garmisch Partenkirchen, at de britiske skiløbere havde konkurreret mod »statsstøttede gladiator-skiløbere fra de alpine lande« (Huggins &amp; Williams, 2006, s. 129f).

Heller ikke i Danmark var der i mellemkrigstidens tradition for statsstøtte til DIF. DIF modtog således det uanseelige beløb af 35.000 kr. i 1938. I det hele taget var der langtfra konsensus om idrættens samfundsgavnlige betydning. Særlig  var  mange  kritiske  røster  vendt  mod  »rekordjageriet«, og kvinder og børns deltagelse i eliteidræt. Idrætten var i så høj grad under be- skydning, at DIF i oktober 1933 så sig nødsaget til at udgive et forsvarsskrift med titlen: »Dansk Idræts-Forbund  og  dets  kritikere«  (Trangbæk, 1995, Bind I, s. 117 &amp; 147ff).

## Boykot?

De Olympiske Lege i 1936 var den enkeltbegivenhed,  der  bragte  danskerne  tættest  på  nazisternes satsning på organisation og orden og forsøget på at skabe stærke fællesoplevelser gennem  æstetiske  masseoptrin.  Det  centrale danske  fagblad  inden  for  idrætten,  Idrætsbladet, arbejdede på at fremmane en positiv stemning frem mod sommerlegene og søgte at få så mange danskere som muligt til at rejse til Berlin for at støtte de lovende danske idrætsudøvere. Under  overskriften  »En  fin  chance!  Hvem  vil med til De Olympiske Lege«, skrev bladet:

»Olympiade-feberen  er  over  alverdens  ungdom, også over Danmarks. Med skinnende øjne studeres beretningerne om, hvad der skete under vinter-olympiaden, og om det hastigt fremadskridende  arbejde  med  opbyggelsen  af  den olympiske by og det olympiske stadion i Berlin … Med stigende beundring har man læst om de bedrifter,  som vore egne lovende idrætsudøvere  har  udført  gennem  de  senere  måneder, Ragnhild  Hvegers  sejre  og  rekorder  satte  forventningerne højere end nogen sinde før tidligere olympiader[…]

Jo der er grund til optimisme. langt de fleste af landets beboere venter med glødende interesse på den dag, da den olympiske ild er nået sin vej fra  olympen  i  Grækenland  til  det  olympiske tårn i Berlin, og legene begynder«. 7

Roeksperten  Axel  Lundquist  skrev  fra  Berlin: »Min første gang i morges gik ud til Grünau. Det var  storslået,  hvad  tyskerne  i  fjor  havde  lavet derude ved Lange See; men i år er det hele sceneri endnu mere imponerende. Særlig den store tribune ude i vandet - med plads til 6000 tilskuere  -  gør  et  kolossalt  indtryk.  Den  har  kostet 150.000 Reichsmark og skal rives ned igen efter legene, men så har den også betalt sig selv«. 8

Det var dog ikke alle, der deltog i hyldestkoret op til De Olympiske Lege. Både blandt danske socialdemokrater  og  i  højeste  grad  kommunister var der indsigelser mod Berlinlegene, hvilket  jo  ikke  kunne  undre,  da  nazisterne  havde smadret og forbudt den venstreorienterede idrætsbevægelse.  Den  venstreorienterede  socialdemokratiske idrætsorganisation Dansk Arbejderidræt tog i modsætning til den »borgerlige«  idræt  og  presse  kraftigt  afstand  fra  OL. Niels Bukh var en særlig torn i øjet på både den kommunistiske og den socialdemokratiske opinion. Om Tschammers invitation af Bukh til OL ved  et  besøg  på  Gymnastikhøjskolen  i  marts 1935  skrev  bladet  Arbejder  Idræt,  at  »Der Führer«  (Tschammer)  havde  haft  en  samtale, der varede syv timer med »den danske overnazist Niels Bukh« (Hansen, 1993, s. 122).

fægteren helene Mayer var den eneste jødiske idrætsudøver på det tyske OL-hold. hun vandt i øvrigt sølv. her ses hun sammen med danskeren Grete Olsen og fru dr. Munch (dansk sport, 1946, s.238).

Den jødiske  idrætsforening  Hakoah,  der  var tilknyttet  Det  Mosaiske  Troessamfund  i  Danmark,  besluttede  sig  for  at  boykotte  legene (Thelmark, 1999), og Danmark mistede en stor medaljechance i brydning, da Abraham Kurland fulgte trop i boykotten. De Konservatives absolutte  topfigur,  John  Christmas  Møller,  løb  solo hos  de  konservative  ved  at  markere  sig  klart imod  legene.  I  Udenrigsministeriet  noterede man sig Christmas Møllers hårde linje allerede ved årsskiftet 1935/36, og der er i ministeriets arkiv bevaret et brev fra Christmas Møller, som klart  afdækker  hans  holdninger  til  OL.  Brevet viser, at den danske gesandt i Berlin Herluf Zahle havde henvendt sig til udenrigsminister Munch i anledning  af  Christmas  Møllers  holdninger.  Af  et  brev  mærket  »Personligt.  Fortroligt« fremgik det, at når Christmas Møller ikke offentligt  havde  givet  udtryk  for,  at  Danmark burde undlade at deltage i De Olympiske Lege, skyldtes  det,  at  det  kunne  han  godt  se,  at  det kunne Danmark ikke »lade være med«. Christmas Møller ville imidlertid:

»først og fremmest sige følgende, som jeg synes, det  må  være  en  dansk  politikers  ret  at  sige uden at gå nogen berettiget interesse for nær, at det nuværende Tyskland ved dets knægten af ytringsfrihed, med dets knægten af forsamlingsfrihed, trykkefrihed, foreningsfrihed, politisk frihed, er så lidt i overensstemmelse med, hvad  jeg  forstår  ved  sand  og  gentlemanlike sportsånd i det daglige liv, at det at afholde De Olympiske Lege i Tyskland jo i virkeligheden er en parodi«.

Zahle gav udtryk for overordnet at være enig i Christmas Møllers synspunkter, men konkluderede alligevel,  at  Danmark af politiske grunde burde deltage i legene, da Hitler ville opfatte en vægring som en uvenlig gestus. 9

I Danmark udviklede der sig også en protestbevægelse blandt kulturradikale kunstnere, der forsøgte at etablere en boykot mod konkurrencen om sportskunstværker ved OL. I den anledning så det danske IOC-medlem prins Axel sig nødsaget til at forespørge om vilkårene for deltagerne  i  kunstkonkurrencerne  ved  OL.  Fra præsidenten for Den Tyske Olympiske Komité, Dr. Theodor Lewald, modtog han det forventede svar, at der var fri adgang til at deltage i konkurrencen for alle kunstnere uanset religiøst eller racemæssigt  tilhørsforhold.  Svaret  overbeviste dog  ikke  de  aktionerende  kunstnere,  som  var optaget af den generelle tyske jødepolitik, men danske kunstnere deltog alligevel (Hansen, 1993, s. 122).

Den Danske Olympiske Komité (DOK) afviste, at Berlinlegene ville blive brugt til politisering. Som  modsvar  mod  »kunstnerprotesten«,  der blev set som utidig indblanding í idrættens forhold, svarede DOK i punktform, at

- 1)    »De Olympiske Lege har ikke skiftet karakter,  fordi  de  er  henlagt  til Tyskland.  De  har intet  politisk  formål,  men  kun  et  idrætsligt og kulturelt«.
- 2)    »Betegnelsen 'Hitler-olympiade' er misvisende og tendentiøs. Legene er af den internationale olympiske komité henlagt til Tyskland, men de tyske arrangører har i enhver henseende den pligt at holde sig legenes regler og ånd efterrettelig og har givet de mest vidtgående løfter herom«.
- 3)    »Mellem dansk og tysk idræt består et fast og venskabeligt samarbejde, som Danmarks idrætsmænd er glade for. Vi har regelmæssige idrætskampe i mange idrætsgrene, i fod-

bold, roning, lawn-tennis, brydning, boksning, atletik, ridning, svømning osv. osv. Eftersom vi  kun  har  udbytte  og  glæde  af  dette  samkvem med Tyskland, ville det være komplet meningsløst at holde os borte fra et verdensstævne, fordi det finder sted i Tyskland, hvor vi altid føler os velkomne, og også denne gang er sikker på at blive behandlet godt«.

- 4)    »Danmarks  udeblivelse  fra  Olympiaden  i Berlin vil blive opfattet som en protest og en uvenlig handling mod vore tyske idrætsfæller. Danske idrætsmænd har intet ønske om at  lade  politiske  anskuelser  influere  på  det sportslige samkvem. Skal der fra dansk side protesteres  mod  visse  tyske  metoder  inden for landets egne grænser, skulle idrætsmændene,  der  kun  har  mødt  venlighed  fra  tysk side, være de sidste til at fremkomme med en sådan protest«.

Samtidig med DOKs erklæring fremkom en skrivelse fra Den Internationale Olympiske Komités (IOC) formand, den belgiske grev Henry BailletLatour, til de nationale olympiske komiteer. Ifølge  »Jysk  Idræts  Blad«  havde  Baillet-Latour foretaget  en  undersøgelse  og  haft  en  samtale med Adolf Hitler, der havde overbevist ham om, at kampagnen for boykot var »politisk, baseret på  grundløse  erklæringer,  hvis  falskhed  jeg uden vanskelighed har afsløret.« 10

I  toget  på  vej  til  OL  modtog  de  svenske OLdeltagere fra antinazistiske landsmænd en konvolut  med  kort  over  koncentrationslejre.  Det gjorde ikke det store indtryk i den danske presse. Berlingske Tidende fokuserede eksempelvis alene  på,  hvor  farligt  det  ville  have  været  for OL-deltagerne, hvis det tyske politi havde fundet materialet. 11

## den dAnske oPLeveLse Af Legene

Ved OL i 1936 kunne de tilrejsende danske tilskuere  og  idrætsfolk  opleve  »højdepunktet  af propagandistisk  selvfremstilling«  i  Det  tredje Riges historie (Thamer, 1986, s. 425f). 12  De nazistiske  arrangører  havde  sat  alt  ind  på  at  give verden en grandios fest, som skulle få alle spor af forfølgelse og vold til at forsvinde . Atleterne skulle deltage i et OL, hvor pigernes blå øjne og blonde hår vakte genklang hos tyskere, som roste  dem for deres ariske udseende, og hvor de mandlige deltagere blev anmodet om at give deres  bidrag  til  en  sædbank  til  udvikling  af  den nordiske race (Hansen, 1993). 13

I ugerne op til OL var alle kampagner mod jøder blevet indstillet,  og  antisemitiske  indskrifter på mure og skilte overmalet (Thamer,1986). En  gymnastikpige  havde  under  en  banket  på den danske ambassade i Berlin givet udtryk for, hvor herligt det hele var, hvorefter hendes dansepartner, formentlig en ambassadefunktionær, fortalte  hende,  at  det  under  OL  var  blevet  tilladt for en arisk mand at rejse sig op for en jødinde f.eks. i en sporvogn, men »kun under olympiaden«. 14

OL i 1936 blev en fantastisk mulighed for det nazistiske regime til at påvirke en hel generation af unge eliteidrætsfolk og deres ledere. Der var  138  aktive  idrætsfolk  -  123  mænd  og  15 kvinder foruden dommere, sekundanter, ledere og kongresrepræsentanter (Kristensen, 1996, s. 171). Berlinlegene gav kontinuitet i den danske idræts  fascination  af  Det  tredje  Riges  idrætskultur helt ind i besættelsen til omkring 1941/42. Mange af de ledere og idrætsudøvere, der under besættelsen kom til at konkurrere med tyskerne,  havde  deltaget  ved  OL  i  1936.  Blandt  de mere  prominente  atletikfolk  kan  nævnes  atletikfolk  som  tikæmperen  Svend  Aage Thomsen og  langdistanceløberen  Harry  Siefert.  Blandt bokserne boksetvillingerne Kaj og Viggo Frederiksen,  Poul  Kops.  Hos  bryderne  Robert Voigt. Det  blev  ikke  til  nogen  guldmedaljer  for  det danske  OL-hold,  men  to  sølvmedaljer  i  svømning og roning og tre bronzemedaljer i boksning, military og svømning.

En tyskvenlig leder som baneleder og pressechef  i  Dansk  Bicycle-Club,  Jørgen  Beyerholm, var med, og rapporterede fra legene. Det samme gjaldt den senere succesfulde danske mellemdistanceløber og journalist på den nazistiske avis Fædrelandet Hans Spanheimer, der entusiastisk berettede  fra  den  internationale  ungdomslejr, som tyskerne  havde  arrangeret  med  alt  betalt for 30 deltagere fra de europæiske lande. Lejrene var bygget af militæret, og al mad blev tilberedt  af  soldater.  På  legenes  åbningsdag  skulle de  unge  mennesker  deltage  i  en  såre  politisk handling:  kransnedlæggelse  ved  den  ukendte soldats grav. Der var også arrangeret en international  sportsstudenterlejr  med  ca.  1.000  europæiske deltagere, hvor der bl.a. var udflugt til stævne i svæveflyvning og faldskærmsudspring (Ibid, s. 56-61 &amp; 80-83).

I  begyndelsen var der dog ikke meget at berette om på den front, og i den borgerlige danske presse blev Bukhs opvisning en forløsende begivenhed, ikke mindst fordi der før opvisningen  endnu  ikke  var  høstet  danske  medaljer. 15 Senere  sørgede  især  svømmepigerne  Ragnhild Hveger  og  Inge  Sørensen  med  deres  sølv-  og bronzemedaljer for, at Danmark fik del i medaljehøsten, skønt danskerne havde sat næsen op efter guld til den rekordstærke Hveger.

Nazistpartiets hovedorgan  Völkischer Beobachter  gjorde  generelt  ikke  meget  ud  af  de olympiske gymnastikopvisninger. Hverken nordmændenes eller finnernes blev omtalt, og svenskernes blev der kun ofret nogle få bemærkninger  på.  Anderledes  var  det  med  Danmark.  Ud over tyskernes fandt avisen »den verdenskendte Niels  Bukhs«  opvisning  værdig  til  udførligere omtale: Opvisningen blev »gennemført med en forbløffende  samtidighed  og  en  ensartethed, der først næsten gav et chok i tilskuerne, inden de brød ud i et hjerteligt bifald«. 16

På  hjemrejsedagen  stod  et  militærorkester med 33 mand parat, som ifølge DDSGIs formand Arnth-Jensen  istemte  »Kong  Christian«,  idet gymnasterne viste sig. Med Bukh, Arnth-Jensen og dirigenten i spidsen marcherede gymnasterne gennem Berlins gader«. 17

## oL's efterdønninger

Legene i 1936 var en sådan succes i Danmark, at Inge Sørensen ved hjemkomsten blev modtaget af  30.000  mennesker  ved  Enghave  Station  og Ragnhild  Hveger  af  10.000  i  Helsingør  (Idorn, 1971, s. 106). Denne stemning smittede af i de borgerlige  aviser  og  i  Idrætsbladet,  hvilket  tyskerne  var opmærksomme  på.  I  den  danske udenrigstjeneste havde man fra første færd noteret sig, at de tyske myndigheder tillagde positiv  presseomtale af legene stor vægt. Gesandtskabet i Berlin registrerede således, hvor »nøje man fra tysk side overvåger, hvad der i udlandet skrives om olympiaden, og hvor ivrig man er for at bringe hvert anerkendende ord til de tyske læseres  kundskab«. Som eksempler vedlagde gesandtskabet udklip fra Berliner Börsen-Zeitung for 8. februar 1936 med »en københavnermeddelelse« om Politikens og Berlingske Tidendes artikler fra  Vinter-OL i Garmisch-Partenkirchen. 18

Goebbels'  propagandaministerium  fik  udarbejdet en rapport om opfattelser af De Olympiske Lege i den udenlandske presse. Hvad Danmark  angik,  faldt  særligt  holdningerne  til  OL hos den »venstreorienterede presse anført af regeringsorganet«  Socialdemokraten  ministeriet for  brystet.  Set  med  nazisternes  øjne  faldt  So- cialdemokraten »tilbage til sin gamle fjendtlige attitude«.  Niels  Bukh  var  den  eneste  danske idrætsleder,  som  blev  citeret.  Han  behøvede åbenbart  ikke  nærmere  præsentation,  for  han nævntes blot ved sit navn i et ganske fyldigt referat af nogle udtalelser til Flensborg Avis (Bellers, 1986).

dette hyppigt bragte billede er efter befrielsen blevet et ikon på dansk modstand mod den tyske propaganda. som danskerne så sig selv med tilbagevirkende kraft (krarup, 1989)

Der var blandt deltagerne ved OL i 1936 i det hele  taget  kun  få  mislyde  at  spore.  Inden  for kvindeidrætten  var  der  også  eksempler  på  en stærk fascination af det ny Tyskland og »vor tids største sportsstævne«, De Olympiske Lege i Berlin  1936.  Ifølge  den  ene  af  de  to  formænd  for Dansk  Kvinde-Gymnastikforening  (DKG)  gymnastiklederen Ellen Paul-Petersen, der i øvrigt senere  optrådte  med  hold  ved  et  dansk-tysk gymnastikstævne i februar 1941, havde de kvindelige idrætsdeltagere følt sig godt tilpas i kvindelejren  »Friesenhaus«  ved  Tschammers  nye store sportsanlæg »Haus des Deutschen Sports«, hvor omgivelserne både inden- og udendørs var »ideelle«. Hun skrev i en illustreret artikel om

»Den tyske sports hjem - det nye centralpunkt for al tysk legemsopdragelse«, at:

»Som et bevis på den fællesorganisation og forsøg på ensrettethed, som der på alle områder gøres i Tyskland, kan nævnes det nye hjemsted for  al  legemsopdragelse,  oprettelsen  af  'Haus des Deutschen Sports', et eksempel som opfordrer til efterligning«.

Hun  billigede  rigssportsførerens  arbejde  på  at skabe et organisatorisk monopol ved at forbyde alternative idrætsforbund i forhold til det nazistiske, og hvor målet var, at Adolf Hitlers ensrettede kropspolitik skulle nå bredt ud i det tyske rige. 19

Det  gjorde  ikke  fascinationen  af  tysk  idræt mindre,  at  DKG  og  bredere  dele  af  den  tyske kvindeidræt var inspireret af nye tyske gymnastiksystemer - især Heinrich Medaus - hvilket viste sig ved en stærk interesse i 1936. Medaus' gymnastik byggede på bløde, fjedrende totalbevægelser, hvor alle kropsdelene indgår elastisk i enhver bevægelse, og hvor der øves med rekvisitter som bolde. Med Ellen Paul-Petersens udtryk: »Lad det være sagt straks: Hvor er der dog meget vidunderligt og dejligt naturligt ved den tyske gymnastik«. 20

DIF reagerede altså ikke kritisk på den tyske idræts ensretning. Tværtimod indgik det brede danske idrætsliv i hyldestkoret ved OL 1936 på trods  af,  at  en  DIF-medlemsorganisation  som Hakoah måtte føle sig aldeles uvelkommen hos det antisemitiske styre og derfor valgte helt at blive væk.

## jenny kAmmersgAArd

I slutningen af 1930'erne var de største danske kvindelige  sportsstjerner  svømmepigerne.  Opmærksomheden samlede sig primært om Ragnhild Hveger, Inge Sørensen og Jenny Kammersgaard, hvoraf sidstnævnte dog ikke var konkurrencesvømmer  og  således  heller  ikke deltog  ved  OL  i  1936.  Når  Kammersgaard  nu skal  fremhæves,  skyldes  det,  at  hun  blev  det mest prominente eksempel på, hvordan de tyske idrætsautoriteter brugte sporten til at skabe en tiltrækning  hos  »ariske«  udenlandske  idrætsstjerner til Det tredje Rige.

Jenny Kammersgaard var født i 1918 og blev i 1934 medlem af Horsens Svømmeklub og Gymnastikforening.  Hun  udmærkede  sig  ikke  som Ragnhild Hveger ved en iøjnefaldende teknik, men ved stor viljestyrke og udholdenhed. I 1936 gennemførte  hun  sin  første  langdistancesvømning gennem Horsens Fjord. De følgende år imponerede hun, både hvad distancer og varighed angik.

Kammersgaard forklarede selv,  hvilke  psykiske indstillinger der lå bag hendes fænomenale evne til at opholde sig i vandet. Hendes forklaringer  minder  meget  om  nutidens  mentaltræning og visualisering:

»Jo længere jeg skal svømme, des mer skal jeg have musklerne strakt ud, så de bliver lange og bløde…  Jo  mer  de  strækkes  og  blødgøres,  des mer smidige bliver de, og mens de korte og hårde  muskler  kræver  mange  kræfter  at  både hjerte  og  lunger,  så  kræver  de  lange,  bløde muskler ingen. At få musklerne til at makke ret og at finde kroppens flydepunkt er hemmeligheden bag distancesvømning. Hvordan man finder den bedste muskellængde og elasticitet og flydepunktet, så kroppen bærer af sig selv, er ikke til at skrive om. Det er bare noget man føler - og på denne store tur indstillede jeg mig på at blive ved i fire døgn«.

I  august 1937 svømmede hun på godt 29 timer fra  Odden  til  Sangstrup  Klint  nord  for  Grenå. Efter turen tog hun på et sandt triumftog. Første stop  var  København,  hvor  hun  blev  fulgt  af  et IEL BERCHTE SUAUEN

MOTU 19/10

У CLIU

Adresen

JENNY KAMMERSGAARD

POLITIKEN KBH -

2312 2

UNRUNCODENE I

ГЛА

FREDERICIA

Telegrafstation

KØBENHAVN

-9. AUG. 1937

Dato:

KI

Lion des

EINZIGARTIGEN SPORTLICHEN LEISTUNG

N. Nº.

ZU

IHRER

NEHMEN

IE AUCH MEINE HERZLICHEN GLUECKWUENSCHE ENTGEGEN

ADOLF HITLER #

Vodtagas Forkortelsar:

optog  til  Politiken  på  Rådhuspladsen,  hvor  redaktør  Niels  Hasager  og Valdemar  Koppel  var hendes  værter.  Emil  Andersen  havde  været oppe på Idrætsbladets redaktion, kom ned med en stabel breve og telegrammer:

»Mellem bunken var der et telegram fra Hitler. Der blev stor opstandelse. Min bordfælle talte om, at det var første gang, at et statsoverhovede havde sendt et telegram til et sportsmenneske fra en fremmed nation. Jeg synes, det var venligt af Hitler. Og minsandten, lidt efter kom Mr.  Smile  igen  med  et  telegram  fra  det  store Ullstein Forlag med en invitation til Mr. Smile og  mig  om  at  komme flyvende til Berlin. Jeg blev vel nok glad. Så tit har jeg ønsket mig at flyve, og nu skulle jeg snart op i luften«.

For  de  tyske  nazister  var  en  »nordgermansk« kvindes nærmest overmenneskelige bedrifter i vandet et tegn på den ariske races fuldkommenhed. I telegrammet fra Hitler sendt fra hans sommerbolig  i  Berchtesgarten  stod:  »Modtag  også mine hjerteligste lykønskninger i anledning af Deres enestående sportslige præstation«.

Som resultat af sin bedrift blev hun umiddelbart  efter  svømmeturen  inviteret  til  Berlin  af det  tyske  blad  »Berliner  Illustrierte  Zeitung«. Jenny Kammersgaard blev hilst farvel af en del fremmødte danskere, da hun i fly tog afsted sammen med Mr. Smile, der fulgte  hende  på  hele hendes Tysklandsfærd.  Allerede  på Tempelhof flyvepladsen i Berlin blev hun mødt af mange tilskuere, journalister og pressefotografer, der

»[…] stormede løs på mig. Det gik stærkt. I løbet  af  nogle  få  minutter  var  jeg  fotograferet hundrede gange, havde talt i tysk radio og sagt - på dansk selvfølgelig - tak for telegrammet fra Hitler, og det var dejligt at komme til Berlin. Jeg hilste uafbrudt på folk. Mange danske, der var kommet, råbte Jenny og hurra. Tysker- ne råbte Jenny Kattegat. Lufthansa gav mig en vældig buket, og Berlins Illustrierte  Zeitungs redaktør  Utrecht  gav  mig  den  allerfineste  i danske  farver.  Mr.  Smile  var  gesvindt  til  at oversætte, men man virker da så sært trokvorn, når man ikke kan sige det, man vil, til folk«.

hitlers  telegram  til  Jenny  kammersgaard  (kammersgaard, 1937)

Den tyske presse var tydeligvis meget optaget af svømmerens bedrift, for:

»Fra lufthavnen kørte vi i bil til 'Eden Hotel', et sted, hvor filmstjerner og skuespillere holder til. Det var også en overraskelse, at alle aviser, der lå her, var fyldt med billeder og artikler om 'det lille danske vidunder'. Jeg kiggede på mig selv. 140 gode danske pund - men alle kunne kende mig efter billederne… I de mange aviser omkring mig fra verden, der lå her, kunne jeg også se, at Hitlers telegram til mig var kendt over hele jorden. I nogle aviser sad vore billeder sammen, som når folk har sølvbryllup«.

Senere blev Jenny Kammersgaard hentet på sit hotel af rigssportsfører Tschammer, der kom i

»[…] sin  kæmpebil,  som  han  selv  kørte.  Det var en smilende og rask mand. Jeg sad godt nok ved siden af ham, men hvad han sagde, kender jeg ikke noget til, men hans smil og øjne var nemt at forstå«.

Da de kom til Rigssportsakademiet for Legemsøvelser, holdt Tschammer en tale for hende, hvor han  hilste  fra  den  tyske  fører,  der  mente,  at Kammersgaard  med  hendes  imponerende  distancesvømning  måtte  være  en  fisk.  Det  blev herefter aftalt, at tyske videnskabsmænd skulle undersøge det fysiologiske vidunder, hvilket dog først lykkedes en uges tid senere i København. Von Tschammer gav hende et album med »storslåede  billeder  fra  stadion  og  olympiaden«  og andre gaver og forsikrede hende om, at hun for fremtiden  altid  ville  være  velkommen  i  Tyskland, hvilket skulle vise sig ganske relevant.

De »mange tusinde mennesker« på Rigsakademiets  svømmestadion  ville  se  Jenny  Kammersgaard i vandet, og der blev derfor fremskaffet en badedragt, så hun kunne vise sin svømmeteknik  ved  kattegatsvømningen.  Dernæst var hun til middag på hotel »Eden« og bagefter i det fashionable varietésted Scala. Overalt  »kunne  folk  kende  mig  og  råbte  Jenny Kattegat«.

Dagen  efter  fik  Kammersgaard  invitation  af »Rigsminister  dr.  Goebbels«  om  at  komme  til München. Det »var vel nok et storslået tilbud, men det kunne ikke lade sig gøre, da jeg skulle være i Horsens næste formiddag«.

I Horsens blev hun også festligt modtaget: »Aldrig har jeg vidst, at Horsens var så stor en by. Her foran rådhuset var der ikke til at se enden af folkemasserne. Det var ufatteligt, at alle de tusinde mennesker var kommet for at hilse på mig, der plejede at gå her i gaderne som en af de andre sypiger fra Madsens Trikotagefabrik«.

Bogen om »Svømmeturen« var skrevet af forfatteren og journalisten Niels Anesen. Men han ville ikke skrive det sidste kapitel om triumftoget i Tyskland efter turen, måske fordi han ikke delte Jenny Kammersgaards begejstring for Hitler, sportsføreren og det sportsglade Tyskland og derfor ikke havde lyst til at garnere sin historie med fotos af Hitlers telegram og køreturen med Tschammer.  Den  danske  svømmestjerne  var stødt over, at Niels Anesen ikke ville tage den sidste del med, men skrev den så i stedet selv (Kammersgaard, 1937, s. 84ff).

De  tyske  autoriteters  positive  holdning  har næppe været uden betydning for, at Jenny Kammersgaard i 1938 svømmede mod syd. Østersøsvømningen  Gedser-Warnemünde  på  110  km  i 40 ½ time den 27.-29. juli 1938 gav igen genlyd også uden for Danmark og ikke mindst i Tyskland.  Symbolsk  var  det  en  stærk  gestus,  der bandt  de  to  nationer  nærmest  fysisk  sammen gennem 40 timers svømmetag. Ud fra en nazistisk tankegang kunne denne handling symbolisere  fællesskabet  mellem  de  to  »nordisk-germanske« folk.

Igen modtog Kammersgaard et telegram »fra Berchtesgaden  med  en  lykønskning  fra  Adolf Hitler«.  Det  tyske  nazistpartis  blad Völkischer Beobachter skrev, at »Jenny Kammersgaard har slået  alle  verdensrekorder  i  distancesvømning, hvilket  er  ekstra  beundringsværdigt,  eftersom strømforholdene på strækningen var meget vanskelige.  Den  danske  svømmerske  har  dermed vundet en sejr for sit land og sin sport, som vækker opsigt over hele verden. Sejren er så meget mere bemærkelsesværdig, som Jenny Kammersgaard efter de 29 timers svømning stadig disponerede  over  en  kraftreserve,  der  kunne  have gjort hende i stand til at opholde sig i vandet i endnu  flere  timer.« 21   I  Berlin  gentog  historien fra 1937 sig. Svømmestjernen var indbudt af redaktør Utrecht fra Berliner Illustrierte Zeitung. Hun  blev  modtaget  af  en  sværm  af  tilskuere, journalister  og  fotografer,  talte  i  tysk  radio  og blev tonefilmet. Rigssportsføreren mødte Jenny Kammersgaard i Rigsakademiet for legemsøvelser, hvor han hyldede hende, hun gav en præstationssvømning  for  2.000  tilskuere,  og  Tschammer kørte hende i triumftog i sin bil.

## frA oLymPiske Lege tiL krig

Også i tiden efter De Olympiske Lege blev budskabet om den vitale og sportsglade nation udbredt.  Det  foregik  gennem  Leni  Riefenstahls æstetiske og teknisk nyskabende filmværk Olympia om Berlinlegene, der havde premiere i Tyskland i 1938 på førerens fødselsdag. Her blev der udbredt et effektivt propagandabudskab om Tyskland som en fredsskabende nation med accept af den olympiske multikulturalisme og med Hitler som en landsfader, der fremstod menneskelig og engageret i den moderne konkurrencesport, som han dybest set foragtede, fordi den i princippet gav alle racer lige adgang til at vinde.

Den danske kong Christian X var til stede ved filmpremieren  i  København.  I  den  anledning skrev Berlingske Tidende:

»Det er stort og herligt at have været med til disse uger, da alverdens idræt holdt mønstring og uden mislyd kæmpede for idrættens højeste ære… 'Der Führer' har været et af de taknemmeligste kameraobjekter, og man kommer meget tæt ind på hans loge i øjeblikke, der afslører  hans  intense  spænding,  hans  nervøsitet, hans  hjerteangst  -  da  han  uafbrudt  gnider sine knæ - og hans gåen op i landsmændenes kamp  for  førstepladserne.  Så  intimt  filmes sjældent en diktator« (Meidell, 2005, s. 160).

Der kan ikke spores nogen kritik af IOC's virke fra  Danmarks  Olympiske  Komité  eller  fra  det danske medlem af IOC, prins Axel. Den Interna- tionale Olympiske Komité (IOC) havde vist sig yderst  velvillig  over  for  Tyskland.  IOC  kunne have omgjort sin beslutning om at give legene til  Berlin med henvisning til, at de ny magthavere i Berlin ikke levede op til forudsætningerne  for  den  oprindelige  udtagelse  bl.a.  ved  at ekskludere et stort antal jødiske idrætsfolk fra den tyske OL-trup, men valgte at vende det blinde øje til (Bellers, 1986, passim). I det hele taget viste det sig, at IOC fandt det meget nemmere at samarbejde med et centraliseret styre, der kanaliserede store ressourcer over i eliteidrætten end  med  vestlige  demokratier,  der  betragtede idræt  som  et  udmærket  kulturfænomen,  men uden de statslige satsninger. IOC's holdning viste sig ved tildelingen af Sommer-OL i 1940 til Tokyo og Vinter-OL til Sapporo til trods for, at Japan førte krig i Manchuriet og siden 1910 havde besat Korea. Dog tildeltes OL 1944 til London, hvilket dog først blev en realitet i 1948.

Efter De Olympiske Lege fortsatte samarbejdet med og fascinationen af den tyske sport. Det betød, at danske og tyske sportsfolk udviklede tætte  og  måske  varme  relationer  til  hinanden, der  kunne  vare  ved  ind  i  besættelsens  idrætssamkvem. I de nordiske lande gik det ikke upåagtet hen, at Tyskland 1930'erne nåede europæisk  eliteklasse  i  fodbold  og  i  boksning  og  var toneangivende  i  motorcykelløb  og  hastighedsflyvning samt var stærkt placeret inden for banecyklingen ikke mindst gennem W. Arend og W. Rütt.  Inden  for  motorsporten  var  bilfirmaerne Mercedes-Benz  og Auto-Union  fra  1934  til1939 dominerende på de europæiske baner. Det samme gjaldt inden for ridesporten, hvor tyskerne tog alle guldmedaljer ved OL i 1936. Racerkøreren Bernd Rosemeyer blev fra 1936 til 1938 et symbol på den tyske sports overtag på væddeløbsbanerne.  Han  slog  flere  verdensrekorder  i hastighedskørsel, men blev dræbt under et rekordforsøg i januar 1938 (Nordisk Familjeboks Sportlexikon, 1946, s. 109ff).

Den tyske filmindustri udviklede en hel kult om  kombinationen  af  »teknik,  motorsportsbegejstring  og  sportslig  heltedyrkelse«,  og  som den tyske filolog og pædagog Victor Klemperer har vist, var det frem for alt motorsportens maskuline repræsentanter, der omkring midten af 30'erne indtog scenen som den nazistiske sports stjerner. Efter Bernd Rosemeyers død i 1938 opnåede han ifølge sprogforskeren Victor Klemperer i en periode kultstatus i »folkefantasien« på linje med den nazistiske martyr Horst Wessel. I løbet af 1938 til 1940 udkom film som »Deutsche Rennwagen  in  Front',  »Jungens,  Männer  und Motoren«, »Sieg auf der ganzen Linie', »Jugend und Motor', »Deutscher Kraftfahrsport voran' og  »Männer  in  Leder'.  Den  sidste  film  nåede først frem i biograferne i foråret 1940, og på dette tidspunkt var sløret mellem sport og krig faldet bort. Filmen sluttede med en appel: »Mænd i læder. I fredstid kæmper de for Stortysklands internationale ære. Nu er der krig. Føreren kalder også på disse motorsportens mænd, der er prøvede i kamp. Styrthjelmen byttes med stålhjelmen« (Teichler, 1991, s. 288ff).

Det tætte samarbejde mellem tysk og dansk sport fortsatte efter OL i Berlin. Her skal blot gives  et  par  eksempler. 22   Det  tre  dages  etape landevejsløb Berlin-København bandt de to nationer Danmark og Tyskland mentalt og geografisk sammen. Løbet var indstiftet af Dansk Bicycle Club, og i samarbejde med Deutcher Radfahrer-Verband og Berlingske Tidende blev det afholdt i 1937, 1938 og 1939, hvor Tyskland alle gange vandt over de to øvrige nationer, Danmark og Sverige, i »landskampen«. Leder af Ordupbanen og Vinterbanen Jørgen Beyerholm fra Dansk Bicycle-Club kunne fortælle, at de tyske sejrherrer i 1937 kunne hjemføre »en af den tyske  rigssportsminister  Hans  Tschammer  udsat vase i Meissner-porcelæn« (Andersen &amp; BudtzJørgensen, 1945 bind I, s. 115; Beyerholm, 1941, s. 249). 23

I fodbold var Danmark gennem 1930'rne mere orienteret  mod  Tyskland  end  mod  England. Tyskland var en vigtig sportslig modstander for Danmark med otte fodboldlandskampe frem til 1939, om end ikke så vigtig som de nordiske lande og Holland (12 kampe), men mere end England  (5)  (Andersen  &amp;  Budtz-Jørgensen,  1945 bind  II,  s.  522).  Inden  for  fodbolden  havde  tyskerne  krammet  på  det  danske  landshold. Tyskerne tilføjede Danmark et traumatisk nederlag på 8-0 til de konditionsstærke tyske spillere på  Hermann  Göring  Stadion  i  Breslau  den  16. maj 1937.

## krig og kontinuitet

Ved  krigsudbruddet  beordrede  den  tyske  rigssportsfører den tyske idræt til at fortsætte som hidtil,  da  den  var  en  uundværlig  del  af  den mandlige ungdoms forberedelse til at føre krig. Den  tyske  udenrigsminister,  Joachim  von  Ribbentrop, indenrigsministeriet og rigssportsfører Tschammer ønskede, at Tyskland skulle konkurrere med neutrale lande så ofte som muligt.

At der nu igen var indledt en storkrig i Europa,  fik  ikke  DIFs  forretningsudvalg  til  at  ryste på hånden. På et bestyrelsesmøde 24  den 23. oktober  1939  slog  Holten  Castenschiold  fast,  at Danmark var neutralt og stod i et venskabeligt forhold til Tyskland. Der var derfor ingen grund til  ikke  at  fastholde  aftalerne om landskampe, for Tyskland var »meget sensibelt over for sligt« og  fulgte  »nøje  vor  optræden«.  Kun  vægtige grunde kunne »få os til at bryde aftalerne«. Ca- stenschiold aftalte med Krigsministeriet, at de mange indkaldte værnepligtige kunne få orlov til stævner i indland og navnlig i udland.

for den tyske interviewer var det glædeligt, at hagekorsbanneret (t.v.) havde en prominent placering i Bukhs gymnastiksal (kopenhagener soldatenzeitschrift, 20/7, 1941).

DIFs  beslutning  medførte,  at  Danmark  blev den eneste nation blandt ikke krigsførende lande i Norden og Vesteuropa, der ikke boykottede Tyskland  fra  krigens  begyndelse  i  september 1939 til 9. april 1940. Herved fik Danmark optimale muligheder for at møde de dygtige tyske sportsfolk.  Danmark  rykkede  fra  i  perioden 1933 indtil  1939  slet  ikke  at  have  figureret  på den tyske top fem liste over landskampmodstandere til i løbet af 1939 at rykke ind på en 4. plads med  10  landskampe,  kun  overhalet  af  Italien (14), Sverige (15) og Ungarn (16). De andre lande,  der  spillede  mod  Tyskland  efter  krigsudbruddet frem til 9. april 1940, var aksemagterne Ungarn, Italien, Jugoslavien, Slovakiet, Bulgarien og Rumænien samt det tysk okkuperede pro- tektorat Böhmen und Mähren (Teichler, 1991, s. 118 &amp; 276).

Tyskerne  forsøgte  ikke  at  skjule,  at  de  følte sig hårdt ramt af den internationale sportsboykot i det første krigsår. I det nazistiske sportsblad NS-Sport var der både vrede og trusler mod de formastelige svenskere, der indtil Anden Verdenskrigs udbrud havde spillet 15 landskampe med tyskerne, men herefter sagde stop.

De danske hold tabte så ofte, at det kun kunne  bekræfte  de  nazistiske  idrætsautoriteter  i deres  følelse  af  overlegenhed.  Danmark  tabte en landskamp den 8. oktober 1939 i håndbold i Leipzig, den 2. december 1939 i boksning i Berlin, den 7. januar 1940 i brydning i København og den 23. februar 1940 i tennis i København.

Den 2. marts 1940 mødtes repræsentanter for Danmark, Norge og Sverige i Oslo for at diskutere den internationale situation. De norske og svenske  repræsentanter  kunne  meddele,  at  de havde  stoppet  al  idrætsligt  samarbejde  med krigsførende  lande.  De  andre  nordiske  repræsentanter  undlod  dog  at  kritisere  den  danske særstilling ved at slå fast, at de enkelte nationalforbunds situation var forskellig, og at man derfor  ikke  ville  træffe  nogen  fælles  beslutning (Holmäng, 1988, s. 180). Danmark var altså fortsat det eneste af de tre nordiske lande, der opretholdt samarbejdet med den nation, der var i gang med at sætte verden i brand. Som følge af denne  linje  havde  bokse-  og  fægteforbundet planlagt landskampe med nationen, som den 9. april  1940  skulle  blive  besættelsesmagt  i  Danmark.

## konkLusion

Alt  i  alt  lykkedes  det  for  det  nazistiske  styre gennem 1930'erne  og  frem  til  9.  april  1940  at skabe en fascination af den tyske idræt hos danske  idrætsudøvere  og  -ledere gennem satsning på et massivt, generøst og iscenesat samkvem. Herigennem var der i Danmark før besættelsen skabt stærke positive erfaringer med tysk-dansk idræt både på det personlige og det organisatoriske  plan.  Denne  tætte  kontakt  og  goodwill over  for  tysk  sport  kan  ikke  have  undgået  at gøde jordbunden for det omfattende idrætssamkvem, som kom i gang under besættelsen.

Efter  den  nazistiske  magtovertagelse  i Tyskland i 1933 udviklede den danske idræt en stærk fascination  af  Det  tredje  Riges  oprustning  på idrætsfronten. Ved De Olympiske Lege i Berlin i 1936 troppede stort set hele den officielle danske idræt op og meldte tilbage om tyskernes imponerende sejrsrække og fantastiske evne til at skabe fællesskab og atmosfære i det hidtil mest grandiose  OL.  Fra  tysk  hold  var  Berlin-legene lagt  an  som  den  største  enkeltbegivenhed,  der kunne  give  udlændinge  indtryk  af  nazisternes forsøg på at skabe nye kulturformer baseret på førerkult, kropsdyrkelse, masseoptrin og en blændende æstetisk overflade. Kun blandt kommunister,  kulturradikale,  arbejderidrætten,  jødiske idrætskredse og i den socialdemokratiske presse kunne der spores modstand mod, at et racistisk  og  militaristisk  regime  skulle  afholde lege i fredens og den mellemfolkelige forståelses navn.

En hel generation af dygtige danske idrætsudøvere og ledere blev ved OL udsat for Det tredje Riges  gennemførte  propaganda,  hvilket  ikke just har styrket det åndelige immunforsvar over for Tyskland og den tyske sport, da Danmark tre et halvt år senere blev besat. Det skal dog tages med i betragtning, at de europæiske demokratier  i  almindelighed  og  Danmark  i  særdeleshed gennem  1930'erne  havde  udvist appeasement over for Tyskland, hvorfor DIFs eftergivenhedspolitik må ses som led i en større international politisk strømning. Også i spørgsmålet om boy- kot af OL i Berlin fulgte den danske debat de traditionelle skillelinjer mellem venstre og højre i europæisk politik, om end Danmark nok må siges, at være et af de lande, hvor en boykot lige fra start måtte anses for urealistisk på grund af regeringspartiernes pragmatiske linje. 25

Den danske idræts internationalt set særlige position i forhold til Tyskland var især påvirket af  Danmarks  lidenhed  som  nationalstat  samt dets  grænseflader  direkte  til Tyskland  og  dermed sårbarhed i forhold til den stadigt mere aggressive  og  militaristiske  nabo  mod  syd.  I  den nazistiske mytologi var danskerne et udpræget racerent folk, som delte den storgermansk/nordiske kultur med tyskerne og de andre nordiske broderlande. Danmark fik derfor en særstatus i den  tyske  idrætspolitik,  der  også  byggede  på gymnastikken som en særlig kontinental æstetisk  og  sundhedsorienteret  kropskultur  i  modsætning til den angelsaksiske konkurrencesport med dens universalistiske principper. Danmarks geografiske beliggenhed klos op af Tyskland gav også anledning til en særlig intim idrætsudveksling, som det sås i etapeløbet København-Berlin.

Et andet eksempel på denne sammenkædning af  den  tyske  og  den  danske  geografi  gennem idrætsudøvernes kroppe, var Jenny Kammersgaard, der i 1937 og 1938 maritimt bandt de to nationer sammen gennem sine langdistancesvømninger.  I  1930'ernes  anden  halvdel  gjorde  det nazistiske  regime  meget  for  at  trække  danske sportsfolk til sig. Der var derfor tale om en tradition for gode bekendtskaber mellem danske og tyske idrætsfolk, der fortsatte ind i 2. verdenskrig. På trods af DIFs relativt store politiske råderum i tiden fra Anden Verdenskrigs udbrud til besættelsen af Danmark 9. april 1940 fortsatte Danmark  nemlig  som  det  eneste  ikke  krigsførende vesteuropæiske land med at have idrætssamkvem  med  Tyskland,  hvorved  Danmarks sportslige  samkvem  med  Nazityskland  øgedes markant.  Med  al  sandsynlighed  medvirkede 1930'rnes varme og intense forhold til tysk til, at der i dansk idræt under besættelsen var villighed  til  og  sågar  entusiasme  over  for  at  dyrke sport  med  besættelsesmagten  (Bonde,  2006,  s. 79ff; Bonde, 2008, s. 55ff).

## LitterAtur

Andersen, A. L. &amp; Budtz-Jørgensen, J. (Red). (1945) Dansk Sportsleksikon , Standard Forlaget, København

Beck, P. J. (1999) Scoring for Britain - International Football and International Politics , London.

Bellers, J. (1986) Die Olympischen Spiele von 1936 im Spiegel der ausländischen Presse , kildeudgivelse, LIT-Verlag, Münster.

Beyerholm, J. (1941) Dansk Bicycle Clubs Historie - Strejflys over dansk Cyklesport - 18811941 , København

Bonde, H. (2006) Fodbold med fjenden - dansk idræt under hagekorset , Syddansk Universitetsforlag, Odense.

Bonde, H. (2008) Oprøret i Parken - Dansk idræt under hagekorsets tegn , Syddansk Universitetsforlag, Odense.

Ehn, B. (1993). Kropp och Känsla. I B. Ehn ,J. Frykman &amp; O. Löfgren, Försvenskningen av Sverige : det nationellas förvandlingar .(s.204233). Stockholm: Natur &amp; kultur.

Hansen, J. (1993) Hellere en Sild uden Rogn end en Akilles, hvis Hjerne sidder i hans Albuer! De olympiske lege i Berlin 1936 og diskussionen herom i Danmark, i Idrætshistorisk årbog 1993 . s. 119-139.

Havemann, N. (2005) Fussball unterm Hakenkreutz - Der FdB zwischen Sport, Politik und Kommerz , Frankfurt/Main.

Holmäng, P.O. (1988) Idrott och Utrikespolitik, Den svenska Idrottsrörelsens internationella förbindelser 1919-45 , Göteborg.

Huggins, M. &amp; Williams, J. (2006) Sport and the English 1918-1939 , New York.

Idorn, J. (1971) Dansk Idræts-Forbund's Jubilæumsskrift 1896-1971 , København.

Kammersgaard, J. (1937) Svømmeturen , København, kap. 9, Jenny Kammersgaards egen beretning, s. 84ff.

Krarup, H. og Møller L. (1989) Da sporten var ung - en billedkavalkade fra 1920-1945 , København.

Kristensen, P. (1996) De olympiske: biografi af danske OL-deltagere: 1896-1996 , Danmarks Idræts-Forbund, København.

Krüger, A. (1987) Sieg Heil to the Most Glorious Era of German Sport - Continuity and Change in the Modern German Sports Movement. I The International Journal of the History of Sport , vol. 4, 1987, (s.5-21).

Krüger, A. &amp; Murray W. (eds.) (2003) The Nazi Olympics: Sport, Politics, and Appeasement in the 1930s , Illinois.

Mangan, J.A. (red.) (1995) Tribal Identities, Nationalism, Europe and Sport , London.

Meidell, B. (2005) Slået med beundring , København

Nordisk Familjeboks Sportlexikon (1938 - 1949), Stockholm.

Pfister, G. &amp; Niewerth T. (1999) Jewish Women in Gymnastics and Sport in Germany, I: Journal of Sport History. 1999, s. 287-326.

Steinhöfer, D. (1973) Hans von Tschammer und Osten , Berlin.

Teichler, H.J. (1991) Internationale Sportpolitik im Dritten Reich ,  Verlag Karl Hofmann Schorndorf.

Thamer, H.U. (1986) Verführung und Gewalt , Berlin.

Thelmark, S. (1999) Jødisk Idrætsforening Hakoah København , speciale Syddansk Universitet (upubl.), Institut for Idræt og Biomekanik, Odense.

Trangbæk, E. (1995) Dansk Idrætsliv , bind I og II, Danmarks Idræts-Forbund, København.

## noter

1. Den tyske rigssportsminister i juli 1939.
2. Op.cit., s. 118.
3. Kildematerialet til denne artikel udgøres af Udenrigsministeriets arkiver og DIFs arkiver på Rigsarkivet, arkivet på Gymnastikhøjskolen i Ollerup, Det Kongelige Biblioteks småtryksafdeling samt diverse idrætstidsskrifter.
4. Formandsskiftet foregik den 29-30.7.1933.
5. Hele det følgende afsnit om rigssportsføreren bygger, når intet andet er nævnt, på Steinhöfers biografi. Steinhöfers lettere  apologetiske biografi er blevet søgt afbalanceret med Hans Joachim Teichlers (1991) mere faghistorisk velfunderede monografi om Det tredje Riges idrætspolitik.
6. Fyns Venstreblad, 27.3.1935.
7. Idrætsbladet 27.2.1936, s. 24.
8. Idrætsbladet 4.8.1936, nr. 32, s. 4.
9. Udenrigsministeriets Arkiv, 45 N 8a Olympiske Lege, pakke III fra 22/12-35 til 31/12-55, brev fra Christmas Møller til kammerherre H.A. Bernhoft 29.12.1935.
10.  Jydsk Idræts Blad, 9.12.1935.
11.  Jvf. grøn scrapbog, Olleruparkivet (forkortet OA), udateret avisartikel, s. 66.
12.  På  trods  af  forskønnelsen  af  den  politiske  virkelighed kunne en dansk journalist som Evald Andersen godt se gennem facaden, jvf. hans dækning af OL i Nationaltidende.
13.  Interview med H. Lykke, der blev rost for sine fletninger, for »det var jo så typisk arisk«. Interview med G. Fabricius.
14.  Interview med H. Lykke fra Bukhs elitehold 1936.
15.  Jvf. Berlingske Tidende, 6/8. Artiklen bragtes også i DI, nr. 33, 15.8.1936, s. 394ff.
16.  Ifølge Ungdom og Idræt, nr. 34, 21.8.1936, s. 421.
17.  Ifølge Jensen, A., Sorø Amtstidende, udateret, grøn scrapbog, OA, s. 64.
18.  Udenrigsministeriets Arkiv, 45 N 8a Olympiske Lege, pakke III fra 22.12.35 til 31.12.55. Indberetning af 12.2.1936.
19.  D.K.G.s medlemsblad, nr. 1, okt. 1936, s.1ff.
20.  Se  D.K.G.  -  Medlemsblad  for  Dansk  Kvinde-Gymnastikforening, nr. 2, januar 1936. Se også Ellen Paul Petersen i »En  samtale  med  Medau«,  D.K.G.  -  Medlemsblad  for Dansk Kvinde-Gymnastikforening, nr. 1, november 1937, s.1f.
21.  Op.cit., 11.8.1938.
22.  For en uddybning se Bonde, H., 2006, s.67ff.
23.  Dansk  Sportsleksikon  1945  I,  s.  115,  Idrætsbladet  25/7, 1939. Endvidere Beyerholm 1941, s. 249.
24.  DIF pakke 14 - bestyrelsesmøde d. 23/10 1939
25.  Om andre landes reaktioner på OL i Berlin, se Krüger &amp; Murray (eds.) 2003, s. 28.