Forfatterskabsportræt
Forfattere: Jørgen Holmgaard
Tidsskrift: kok (2004-09-30)

Hvorfor  Systime  ikke  har  bedt  forfatteren  om  at  gakke  hjem  og  realisere dette  projekt  og  lade  forstudiet  dertil forblive i  skrivebordsskuffen  er  som indledningsvist bemærket et andet spørgsmål, hvis besvarelse blafrer i brisen.

## Jørgen Holmgaard

## Forfatterskabsportræt

Nils Gunder Hansen: Tage SkouHansen. Et forfatterskabsportræt , Kbh. 2004 (Gyldendal).

'Forfatterens død' -eller mindre metaforisk udtrykt: forfatterbiografiens irrelevans  for  litteraturanalysen  -  var mest markant i 1960'ernes nykritik og strukturalisme.  I  samme  periode  forsvandt  forfatterbiografien  som  legitim genre  i  litteraturkritikken  for  slet  ikke at tale om den universitære litteraturvidenskab. Men selv om biografiske boringer i den efterfølgende poststrukturalismes periode var lige så ufæhige i universitære  saloner  som  nogensinde, kom interessen for dem i 1980'erne så småt til live igen hos de bogproduktive dagbladskritikere,  der  ikke  i  længden ville  underlægge  sig,  hvad  der  på  universitetsinstitutterne blev anset for bon ton . Det startede med John Chr. Jørgensens fyldige Panduro-biografi (1987), og biografien  fik (gen)etableret  sig  som stærkt  sælgende  genre  i  den  danske boghandel med Jens Andersens lige så store biografiske bøger om Thit Jensen (1991), Tom Kristensen (1993), og senest H.C. Andersen, der salgsmæssigt vist  har  overgået  alt  tidligere.  Joakim Garffs Kierkegaard-biografi SAK

(2000) bør også tælles med i denne genrehistorie,  der  publikums-  og  oplagsmæssigt blev en succeshistorie, hvis lige ikke er set siden 1960'ernes og 70'ernes boom for teoretiske og politisk farvede fagbøger. Biografiens dog stadig prekære forhold til de universitære normer og den universitære selvforståelse  kom  for  nylig  frem  i  den meget  indædte  debat  om  kildebrug  og kildetolkning  mellem  Garff  og  hans Kierkegaard-forskende kollega Peter Tudvad.    Men  trods  kontroverser  kan der ikke være tvivl om, at forfatterpersonen  igen  har  vist  sin  uovervindelige styrke i litteraturen  om  litteraturen; biografien  er  vendt  tilbage  med  eftertryk. Findes der stadig universitære normer, der forhindrer litterater i at gå biografisk til værks, er det - for så vidt angår  læserinteressen  -  værst  for  dem selv. Det er i hvert fald de andre - biograferne - der får det store publikum i tale. Dette befinder sig uden for universiteterne,  og  studentertallene  til  trods kan  man  undertiden  tvivle  på,  at  der overhovedet mere eksisterer noget stort fagbogskøbende publikum blandt disse. Det er derfor rigtigt set, hvis en litteraturskribent, der vil skrive for andre end sig selv og nogle få ligesindede, nu satser  biografisk.  Nils  Gunder  Hansens Skou-Hansen-bog er del af en bølge.

Dog  forskyder  hans  bog  sig  med nogle  vigtige  accenter  fra  flere  øvrige. »Jeg er opdraget i den moderne anti-biografiske skole inden for litteraturvidenskaben,  og  den  har  påvirket  mig  så meget, at jeg ikke kan betragte det som en  hovedopgave  for  litteraturforskningen  at  føre  litterære  værker  tilbage  til forfatterens  eget  liv«,  spiller  Nils  Gunder  ærligt  ud  (p.11)  og  afviser  at  ville læse  romanerne  som  »nøgleromaner«.

Men - lyder argumentet derpå - virkeligheden  »spøger«  (!)  alligevel  i  romanerne, og derfor »kan det være nyttigt at kende lidt til den. Om ikke andet så for ikke  at  overvurdere  dens  betydning« (ibid.).  Det  er  altså  en  modereret  biografisme,  vi  har  at  gøre  med.  Og  som undertitlen  fortæller,  er  der  endnu  en vigtig nuancering: det er ikke et forfatterportræt,  men  et  forfatter skabs portræt. Det er altså ikke livet,  men værkerne,  der  er  hovedemnet.  Forbindelsen er dog tæt. Det er en standardopfattelse, at Tage Skou-Hansens debutroman De nøgne træer (1957) 'handler  om'  forfatterens  frihedskæmpertid  og -erfaringer fra Århus. Det er ned i den specifikke detalje eksempelvis blevet seriøst diskuteret, om  romanens Keld 'i virkeligheden' er et 'portræt' af Thorkild  Bjørnvig.  Thorkild  Bjørnvig har vist også selv tænkt over en del over dette  spørgsmål,  der  af  samme  grund har rumsteret i de to forbundne forfatteres indbyrdes forhold siden den fælles studentertid: hvem sagde og gjorde dengang hvad, og hvordan skulle det forstås? Med en biografisk tilgang træder  man  hos  Skou-Hansen  unægteligt ind i et felt, hvor høje spændinger er slået til, og hvor personhistorier overalt konkurrerer med  teksten  om  at tiltrække opmærksomheden. Den almenmenneskelige nysgerrighed efter at kikke  ind  bag  kulisserne  hos  andre  gerne  offentligt  kendte  -  og  analytikerens  intellektuelt  sublimerede  nysgerrighed efter at løse de gåder, et tekstkorpus stiller sin læser, kan komme meget tæt på hinanden.

Det gør de vel nok også her i bogen, men  det  er  en  af  dens  fortjenester,  at den i alt væsentligt sobert holder sigtet rettet  mod  diskussionen  af  teksterne.

Kommer  vi  ned  i  familiemæssige  baggrundsforhold, eksempelvis faderens og familiens  exit  fra  matadorlivet  i  den jyske lilleby - direktøren svindlede med bankens penge - så vender vi heldigvis hurtigt  tilbage  til  spørgsmålet  om  de spor, som disse oplevelser evt. kan have sat i sønnens fiktion. Iøvrigt forbløffende få, umiddelbart set. Dette kan læses som en bekræftelse af indledningens tanker om, at man ikke skal overvurdere biografiens betydning.  Men  på næste  trin  kan  da  rejse  sig  to  drilske spørgsmål.  Hvorfor  så  beskæftige  sig med den?  Men  man  kunne  også  i  helt modsat  retning  spørge:  Når  der  ikke findes  mange  spor  i  teksterne  af  disse biografisk  omvæltende  oplevelser,  kan det  så  skyldes,  at  læsningen  ikke  har været dybtborende nok?

Den moderate biografisme,  som bogen  praktiserer,  er  som  al  biografisme beskyttet  af  genrens  fast-  og  velkendthed. Man kan inden for den gøre en masse, som man ikke behøver begrunde  eller  kommer  til  at  stå  til regnskab  for. Således trækkes der i denne bog en fin, men ikke diskuteret linie  mellem,  hvad  der  kan  inddrages, og  hvad  man  ikke  inddrager.  Forfatterens  barndoms-  og familiehistorie  med relationerne til de nu døde forældre kan godt  undersøges.  Derimod  inddrager man  ikke  i  nogen  detaljer  forfatterens voksenliv  efter  de  formative  ungdomserfaringer  under  krigen.  Der  er  nogle generelle  betragtninger  over,  hvad  det betyder  for  Skou-Hansen  at  vælge  at leve  af  forfattervirksomhed  som  eneste indtægtskilde, og hans stilling  som junior på det hereticanske parnas bliver også  indkredset.  Derimod  undersøges ikke relationen mellem de eksistentielle og psykologiske tematikker, som forfat- terens alter  ego i  Holger  Mikkelsenserien i så rigt mål placeres i, og deres eventuelle  biografiske  baggrund.  Heldigvis for det, kan man sige. For selvfølgelig  skal  den  nulevende  forfatter  have sit privatliv og sine personlige forhold i fred for granskende litterater.  Men grænselinien  mellem,  hvad  der  biografisk kan skrives om og ikke kan skrives om,  er  oplysende  om  de  irrationelle adfærdsformer,  som  altid  rumsterer  i biografismen.  Her  inddragelsen  af  en barndomsog familiehistorie, som muligvis  ikke  betyder  meget,  og  ikkeinddragelsen  af  de  voksenlivsforhold, som Holger Mikkelsen-romanernes fiktion - biografisk set - givetvis må have deres grobund i.

Det  er  dog  kun  snævert  fagligt,  at det  er  modsigelsesfuldt.  Grænsedragningen har sin snusfornuftigt praktiske grund  i,  at  bogen  er  skrevet  i  kontakt med forfatteren,  og som i  alle tilfælde, hvor  der  arbejdes  med  levende  kilder, implicerer det et sæt af spilleregler. Det gælder  for  en  politiske  journalist,  der skal holde sine kontakter på tinge åbne, og  for  erhvervsjournalisten,  der  heller ikke  kan  leve  af  at  blive  sat  uden  for erhvervslivets  lukkede  døre.  Noget  tilsvarende  gælder  for  den,  der  skriver biografisk om nulevende forfattere. Således  er  biografismen  fagligt  betragtet  fuld  af  paradokser,  bag  hvilke  der hverken ligger klogskab eller konsekvens.  Shakespeare,  om  hvem  vores hele biografiske viden stort set kan stå på én side, bliver  på  ny  og  på  ny biograferet  -  er  senest  blevet  det  af Stephen  Greenblatt -i tykke  bind, skønt  portrættet  grundet  kildemangel helt  og  aldeles  må  bygges  på  gætteri. Nulevende  forfattere  liv,  hvorom  man teoretisk ville kunne udfinde alt, finder derimod  ikke  -  eller  kun  meget  selektivt - vej ind i den biografiske skildring. Hvis ikke det var en genre, der gennem konventionens  tavse  kontrakt  med  sit publikum  havde  vundet  hævd  på  at kunne disponere frit i forhold til kriterier  om  konsistens  i  fremgangsmåden, ville  den  få  det  svært.  Når  den  lever godt, er det nok, fordi den lever af noget helt andet, nemlig af det grundigt indlærte  skema  i  vores  hoveder,  som hedder  'et  liv':  muligvis  en  udvikling, men i hvert fald en kronologi.

Kronologien  kan  være  fattig  føde, men i denne bog får fremstillingen, der følger  værkkronologien,  næring  af  et biografisk  perspektiv,  der  efter  meget rimelige  skøn  bliver  udvidet  til  at  inddrage miljø og tidsbaggrund fra de forskellige perioder, hovedpersonen agerer i.  Det  gælder  overgangen  fra  krig  til efterkrig, Heretica-miljøet og dets indre forhold,  herunder relationen til Martin A. Hansen og i den forbindelse også til selve romangenren. Skou-Hansen blev i første omgang inden romandebuten kendt for sit »Forsvare for prosaen« placeret  som  artikel  i  det  lyrikcentrerede Heretica, som han fik pålagt at redigere. Hans  indimellem  brydsomme  bekendelse  til  realismetraditionen  à  la  Pontoppidan er en  frugtbar  ramme  for diskussioner  af  hans  forskellige  forsøg på at udvikle og udvide den, indimellem direkte på at slippe ud af den. Vinklen bliver  således  udnyttet  til  en  fremragende diskussion af,  hvad  der  æstetisk virker  og  ikke  virker  i  romanen Dagstjernen (1962). Den  beskrives  som »mislykket på et højt niveau«. I det hele taget  er  det  værklæsningerne  eller  rettere sagt den stadigt diskuterende undersøgelse af forfatterskabets enkelte tekster,  der  står  stærkt.  Tilgangen  kan være  omstændelig,  når  man  i  rækkefølge  skal  tage  fat  på  udgivelserne  en efter en, men den er til gengæld ypperligt pædagogisk. Her lades ingen læser i stikken, heller ikke den læge, for hvem bogen  vel  også  i  høj  grad  er  tænkt. Denne kommunikative venlighed kunne man mene var forbundet med tilhørsforholdet til den biografiske genre, som alle jo kender og spontant kan læse sig ind i uden problemer.

Men det tror jeg egentlig ikke er tilfældet her. Snarere har den at gøre med, at forfatteren uden at mase sig frem tør sætte sine egne læseinvesteringer, -oplevelser  og  personlige  overvejelser  over livet  i  spil.  Og  hvad  der  ikke  forekommer så tit, han kan gøre det, uden at det går  ud  over  jugementet.  Værkerne  og forfatterskabet  værdsættes  i  høj  grad, fremgår  det  klart.  Men  det  forhindrer ikke en række af fine iagttagelser af ikke kun forcer, men også fejlgreb i forfatterens  håndtering  af  de  litterære  teknikker,  der  er  hans  arbejdsredskaber.  Det samme gælder vurderingerne af værkernes  vekslende  samtidsdiagnoser,  hvis blanding af villet  aktualitetsbundethed og  voksende  distance  er  slående.  Det utroværdige i Den hårde  frugt s  (1977) beskrivelse af en tænkt 70'erterrorisme i  Århus  noteres  uden  undskyldninger. Til at forklare den slags udfald af strømforbindelsen  med  samtiden  kunne  en biografisk  vinkel  sikkert  være  opklarende.  Også  den  komplekse,  problemfyldte forældre-barn-tematik, der interessant nok tårner sig op hos og omkring den  barnløse  Holger  Mikkelsen  -  ikke kun hos Gerda med terroristdatteren rejser  jo  spørgsmål,  som  en  biografisk tilgang  principielt  nok  skulle  arbejde med. Men som den så alligevel, af helt andre grunde, ikke kan tage fat på. Og godt  nok  for  det.  Dog  efterlader  det naturligvis  den  lidt  drillende  problemstilling, om bogens biografiske elementer  egentlig  overhovedet  gør  gavn? Kunne man ikke, hvis de helt var skåret væk,  have  fået  både  plads  og  -  måske ikke  mindst  -  tilskyndelse  til  at  bore dybere  endnu  i  forfatterskabets  gennemgående  tematikker?  Det  tror  jeg faktisk.

Tage  Skou-Hansen er eksemplarisk  i  sin  henvendelse  til  læseren  såvel som  i  sin  holdning  til  emnet.  Den  får det bedst mulige ud af sin genre, måske netop ved dreje den så meget over mod teksterne,  at  biografien  kan  ligne  et yderværk,  hvis  raison  d'être  nøgternt set mere er formidlingsmæssig end indholdsmæssig, uanset hvilke overvejelser der  nu  har  ligget  bag.  Men  ingen  tvivl om,  at  valget  publikumsmæssigt  har været  klogt.  Bogen  er  i  litteraturformidlingens bredere kredsløb blevet bedre modtaget, end litteraturvidenskabelige værker i andre formater i mange år har oplevet det. Måske skulle universitetslitteraterne  overveje  igen  at  tage forfatterskabsmonografier på repertoiret. Ikke fordi det fagligt nødvendigvis  er  mere  givtigt  end  mange  andre måder  at  afgrænse  et  emne  på.  Men fordi denne forankring i forfatternavnet er  en  af  hovedvejene  ud  til  et  læsende publikum.  Det  kan  ganske  vist  være nødvendigt  helt  at  droppe  biografien som brik i puslespillet og nøjes med forfatterskabet,  det  skrevne.  I  forhold  til Skou-Hansens  realisme  er biografien nærliggende i hvert fald at  skele  til,  så længe forfatteren Tage og hans Holgeralter ego vandrer så tæt i hånd, som de har  gjort  siden De  nøgne  træer .  Men  i andre  typer  af  forfatterskaber  vil  det være  halsløst  at  gøre  noget  stort  ud  af tætte alter  ego -lignende forbindelser mellem  fiktionens enkeltpersoner  og forfatteren. Rifbjergs forfatterskab, der er mere fikseret på den personlige historie  end  de  fleste  andres  -  reelt  vel  én lang udmøntning af 'hovedstolen' for at sige  det  med  Højholt  -  illustrerer  det. Er  det  Anna  (jeg)  Anna,  Janus,  Rane eller  nogen  af  alle  de  andre  romanskikkelser,  som  er  Rifbjergs alter ego ? Er  det  Johansen  eller  Nathansen  eller måske det implicitte  subjekt  i Camouflage ? Eller dem alle sammen? Spørgsmålene  fortæller  i  sig  selv  tilstrækkeligt  om  tilgangens  meningsløshed i forhold til forfatterskaber  og tekster,  sådan  som  de  hyppig(s)t  vil være skrevet i vor tid. Eller for den sags skyld blev det før vor tid.  Homerbiografier møder man ikke mange af, og vi  kan  dog  alligevel  med  udbytte  læse værkerne, der er blevet hægtet  på nav-

188

net. I det  hele  falder  biografismens naturlige  grænser  nogenlunde  sammen med den sikre, traderede realismes former. Uden for dem må andre overvejelser og analytiske greb til. Men - eller netop -derfor  kan  man  udmærket skrive en biografisk funderet monografi om  Tage  Skou-Hansen.  Hvilket  nu  er gjort.  Og  på  præmisserne  gjort  rigtig godt.