Jens Rasmussen: Grundtvig og Mynster. Fætre og fjender (Aarhus Universitetsforlag, 2023)
Forfattere: Kurt E. Larsen
Tidsskrift: dttk (13-06-2024)

## GRUNDTVIG OG MYNSTER. FÆTRE OG FJENDER JENS RASMUSSEN AARHUS UNIVERSITETSFORLAG, 2023 262 SIDER

## Anmeldt af Kurt E. Larsen

Skal  man  føre  en  offentlig  kirkekamp mod forkerte ting i kirken eller arbejde på at forbedre folkekirken indefra? Skal man samle de troende i en fri menighed eller arbejde i den blandede sognekirke? Skal man have fælles liturgiske formler i folkekirken eller skal der være frihed?

Spørgsmål af den art er ikke ukendte i  dag, og i 1800-tallets første halvdel var de med til at skille to af de største personer fra hinanden, Grundtvig og Mynster. I dag rager N.F.S. Grundtvig (1783-1872) op i folkekirken, og alle partier i folketinget  fra  højre  til  venstre  vil  påberåbe  sig ham. I dag er der til gengæld nærmest ingen, der kender J.P. Mynster (1775-1854). Han var ellers sin samtids store kirkelige og kulturelle personlighed i hovedstaden, mens Grundtvig længe blev anset for en være en halvskør præst ude fra landet.

Disse  to  mænd  var  næsten  jævnaldrende,  de  færdedes  meget  i  de  samme kredse, og de var en slags fætre - dvs. ikke biologiske fætre, men pap-fætre. Men de kunne  ikke  sammen,  og  skønt  de  boede i  samme  by,  var  de  i  lange  perioder  slet ikke på talefod. Typisk nok er de på maleriet af den grundlovgivende rigsforsamling placeret på hver sin fløj. De var begge imod rationalismen og ville begge vække den danske kirke til en mere sand og levende kristendom. De ville dog gøre det på hver deres måde. Ingen af dem var glade for det specifikt lutherske, heller ikke Grundtvig  siden  1825,  og  blandt  andet derfor fik Danmark aldrig en indflydelsesrig ny-luthersk eller konfessionel-luthersk linje  i  1800-tallet,  i  modsætning  til  Norge, Tyskland og USA. De to teologer blev derimod udgangspunktet for to kirkelige retninger:  Grundtvigianismen  og  Tredje Retning/Kirkeligt  Centrum.  Som  sådan har de begge sat stærke aftryk på den danske folkekirke frem til i dag. Mynster ville redde så meget som muligt af statskirkens ordning over i en ny tid, og derfor er den danske folkekirke i dag en bred, statskirkeligt  organiseret  kirke.  Grundtvig  var vækkelsesmanden,  der  opererede  med skellet mellem levende kristne og de kun navnkristne, og som ønskede frie troende menigheder,  der  havde  ret  til  at  vælge egen præst og egen liturgi og praktisere kirketugt.  Derfor  fik  Danmark  sin  valgmenighedstradition  fra  1868.  Grundtvig får ofte æren for, at folkekirken i dag giver stor frihed inden for rammerne - både til højre og venstre - men måske kan det samme siges om Mynster.

Litteraturen om dem er stor (for Grundtvig:  enorm),  men  først  nu  er  der kommet en bog, der følger de to personer parallelt. Vi følger deres liv og deres næsten altid forskellige reaktioner på tidens debatter  og  spørgsmål:  Kirketugt,  vækkelserne, dåbsritual, frikirker, stat-kirke, Søren Kierkegaard osv. Mynster fandt tidligt sit åndelige ståsted, og han blev som præst  og  biskop  borgerskabets  yndede prædikant og opbyggelsesforfatter. Samtidigt gjorde han lynkarriere inden for det statskirkelige  system,  som  han  forgæves søgte at opretholde - også ved de kendte sager om modstand mod de gudelige forsamlinger  i  1830'erne  og  tvangsdåb  af baptisters  børn  i  1840'erne.  Grundtvig var  langt  mere  omskiftelig  undervejs  i livet.  Han  gik  fra  at  være  »Bibelens  ensomme kæmpe« til  at  være  kongehusets darling med en stor tilhængerskare af teologer,  og  han  justerede  løbende sine syn på  det  lutherske  bibelprincip,  kirkepolitik, den apostolske succession, demokrati og meget andet.

Jens Rasmussen er pensioneret præst og  en  fremtrædende  dansk  kirkehistoriker,  der  tidligere  har  udgivet  en  lang række bøger på basis af kildestudier om

1800-tallet.  Han  har  således  den  faglige ballast og det overblik over stoffet, så han har kunnet skrive denne sikre oversigtsfremstilling  over  et  meget  stort  kirkehistorisk felt.

Bogens sidste kapitel skiller sig ud ved at handle om de to kirkelederes eftermæle og virkningshistorie helt frem til nutiden, og ved at være skitseagtigt og mindre kildebaseret. Her lader forfatteren sig også lidt  rive  med  af  en  nutidig  tendens til  at give Grundtvig æren for alt godt fra havet. Som  eksempel  kan  nævnes  »Alsangen« under besættelsen, som Grundtvig og højskolesangbogen også får æren for (s. 213). I  virkeligheden var det nu en FDF-præst, der  tog  initiativet,  for  der  var  dengang mange  andre  nationalt  sindede  kredse end dem, der læste Grundtvig.

Bogens særlige bidrag ligger i dens nye vinkel, der kaster et nyt lys over de to personligheders virke ved at følge deres liv og kampe kronologisk. Den rejser det spørgsmål, om noget i de to personers teologi og kirkepolitik  ligefrem  skyldtes,  at  de  var blevet negativt afhængige af hinanden?