Pynchons systemer
Forfattere: Tore Rye Andersen
Tidsskrift: passage (2002-06-01)

## Pynchons systemer

## Tore Rye Andersen

I City of W ords (1971), der stadig står som en af de bedste gennemgange af  amerikansk efterkrigslitteratur,  udpeger Tony Tanner systemer som  et  dominerende tema i perioden. Under og bagved alle sine mange forskellige projekter er den amerikanske helt ifølge  Tanner meget optaget af de systemer og mønstre, der omgiver ham, og denne optagethed manifesterer sig oftest som en skepsis, eller ligefrem en angst, over for systemerne.  Tanner identificerer, hvad han kalder 'en konstant amerikansk frygt for, at der er en masse usynlige sammensværgelser igang for at berøve dig dine tankers og handlingers autonomi, at konditionering er allestedsnærværende' (Tanner, 15, min oversættelse).

stille en tredje position, der opretholder en balance imellem dem.

Det vigtigste projekt for den amerikanske helt er at  undslippe  disse  reelle  eller  imaginære  systemer, men flugtforsøget er behæftet med en række al  vorlige  risici:  Det  er  f.eks.  ikke  muligt  at  føre  en tilværelse helt og holdent uden systemer og mønstre. En total mangel på systemer ville opløse identiteten og nedsænke individet i formløst kaos. 1  Al  ter  nativet er, som  Tanner anfører med et citat af  William Blake, at skabe sit eget modsystem - 'I must Create a System or be enslav'd by another Man's' 2  - men også denne strategi kan give bagslag, som Tanner viser med et Coleridge-citat: 'We have imprisoned our own conceptions by the lines which we have drawn in order to exclude the conceptions of others.' 3  De systemer, vi selv skaber, risikerer med andre ord at blive  lige  så  stort  et  fængsel  som  de  udefrakommende systemer, vi søgte at undslippe.

Udfordringen for den amerikanske forfatter er så at mediere mellem polerne orden og kaos, mellem de snærende  systemers identitetsundertrykkende form  og  den  identitetsopløsende  formløshed;  at op- Ifølge Tanner har denne søgen efter et midterfelt mellem system og formløshed altid været en del af amerikansk litteratur, og han sporer den tilbage til f.eks. Moby-Dick (1849). Man kan selvfølgelig også finde temaet i europæisk litteratur, men Tanner argumenterer for, at modsætningen mellem det oprindelige,  uberørte, amerikanske kontinent, Vinlandet, og  så  kolonialiseringens  gradvise  og  systematiske indfangning af kontinentet, har gjort temaet særligt klart for amerikanerne. Europa er så at sige født ind i systemerne: De er gradvist og over lang tid vokset ud  af  den  europæiske  jord  og  mentalitet  og  har spundet kontinentet så uhjælpeligt ind i systemer, at de kan være svære at få øje på indefra. Da Mayflower afgik mod Den Nye  Verden, var skibet således ladet med systemer; en europæisk eksportvare, der siden har besudlet, hvad Fitzgerald i The Great Gatsby kaldte  'a  fresh,  green  breast  of  the  new  world' (Fitzgerald, 171). Den skærpede ameri  kan  ske bevidsthed  om  systemernes  skadelige  natur  udspringer dermed  af  modstillingen  mellem  gamle,  korrupte Europa og det jomfruelige  Vinland, som siden Mayflower  har  været  offer  for  systemernes  voldtægt. 4 Efterhånden som systemerne har konsolideret sig, er temaet blevet stadig vigtigere i amerikansk litteratur, og siden 2. Verdenskrig har det ifølge Tanner været absolut centralt.

Selv om system-temaet spøger i hele den moderne amerikanske kultur, er der ikke mange amerikanske forfattere, hvor optagetheden af systemer er så markant som hos  Thomas Pynchon, og ikke mange romaner, hvor temaet behandles så gennem  gående som  i Gravity's  Rainbow . 5   I  det  følgende  skal  jeg prøve  at  give  et  indtryk  af  den  kompleksitet,  hvormed Pynchons roman på det tematiske såvel som det formalistiske  plan  behandler  systembegrebet,  og  jeg skal samtidig forsøge at indkredse nogle af de historiske og tematiske forudsætninger derfor.

## Systemerne i Gravity's Rainbow

I store dele af 60'ernes amerikanske kultur var 'systemer' et overordentlig negativt ladet ord. 50'ernes USA havde som følge af bl.a. den omsiggribende kommunistforskrækkelse  været  præget  af  øgede kontrolforanstaltninger.  I  skøn  forening  med  FBI's chef J. Edgar Hoover formåede senator Joseph McCarthy  at  skabe  en  paranoid  kædereaktion,  der bredte sig til de fleste dele af samfundet og resulterede i en stramning af kontrollen over det enkelte individ. Den øgede kontrol blev analyseret og proble  matiseret i samtidige bøger som C.  Wright Mills' The Power Elite og Herbert Marcuses One-dimensional Man ,   der  begge  betragtede  Amerikas  militærindustri  elle  og  kommercielle  systemer  som  et  mere eller mindre sofistikeret fængsel for dets såkaldt frie borgere.  Det  blev  almindeligt  at  skrive 'Systemet' med  stort,  hvilket  repræsenterede  en  konkreti  seren  de deificering, eller måske rettere en dæmo  ni  fice  ring, af et tidligere abstrakt begreb.

Også i skønlitteraturen satte den stigende skepsis over  for  Systemet  sine  spor.  Systemet  betragtedes over en bred kam som en rigid, inorganisk maskine, der søgte at male sine borgere til en homogen masse af føjeligt benmel. I digtet Howl fra 1956 sammenfattede Allen Ginsberg alle de økonomiske, in  du  strielle og politiske systemer i betegnelsen 'Moloch', mens Joseph Heller i Catch-22 (1961)  skildrede  det  militære  bureaukrati  som  en  menneskefjendsk  maski  ne.

I 50'erne og de tidlige 60'ere forbandtes systemer altså først og fremmest med død og entropi, og det er da også sådan, de primært skildres i  Thomas Pynchons  debutroman V . fra  1963,  der  beskriver  den vestlige verdens uafvendelige bevægelse mod det inorganiske, mod stadig større mekanisering og en grå, entropisk apokalypse. 6

Hen mod slutningen af 60'erne kunne man imidlertid så småt registrere en forskydning af systemop- fattelsen i den amerikanske kultur. Det var gan  ske vist ikke sådan, at den vanlige opfattelse af systemer som rigide og livsfjendske forsvandt, men nye perspektiver blev føjet til og gjorde billedet mere komplekst.

Først og fremmest blev man opmærksom på værdi  en af modsystemer .  Modstanden mod det tekno  kratiske system, som bl.a. ytrede sig i Flower Power-bevæ  gelsen, måtte til en vis grad selv være or  ga  niseret for at gøre sig gældende. Individuelle røster og aktø  rer  høres  ikke  så  tydeligt  som  en  organiseret gruppe af dissidenter, og i erkendelse af dette skød en lang række græsrodsbevægelser op i slutningen af 60'erne. Faren ved de nødvendige modsystemer var imidlertid - som også Tanner er inde på i City of Words - at de blev lige så kodificerede og ufleksible som de maskinelle systemer, de var i opposition til, og at de snarere end at destabilisere systemets logik endte med at reproducere det. Målet var at skabe nogle løsere, dynamiske systemer, der kunne fungere som et ægte modbillede til Systemet.

Derudover opstod der i de sene 60'ere og tidlige 70'ere en bevidsthed om, at den traditionelle modstilling mellem system og natur måske ikke var så stabil som tidligere antaget. Systemer var ikke kun menneskeskabte  fængsler,  men  fandtes  også  i  vid udstrækning  i  naturen  selv  -  ikke  kun  i  form  af rigi  de systemer, men i høj grad også som dynamiske, komplekse, åbne og selvregulerende systemer. Hvor den livskraftige natur før blev betragtet som antitesen  til  ethvert  system,  begyndte  man  nu  at  betragte selve livet som et resultat af organisering, som et mønster eller et system. De enkelte bestanddele af levende organismer indgår også i naturen i inorganisk form, og det er først i den komplekse strukturering af delelementerne, at livet opstår. Allerede i 1950  hævdede  kybernetikkens  grundlægger,  Norbert Wiener, at mennesket var et mønster:

Vort cellevæv forandrer sig, mens vi lever: den mad, vi spiser, og den luft, vi indånder, bliver kød af vort kød, knogler af vore knogler, og vores kød og knoglers midlertidige elementer for­ lader vores krop hver dag med de ting vi udskiller. Vi er blot strømhvirvler i en flod af evigtflydende vand.  Vi er ikke bliv­ ende stof, men mønstre, der opretholder sig selv. 7

Det var dog først 20 år senere, da James Lovelock med afsæt i bl.a. kybernetikkens feedback-mekanismer introducerede sin indflydelsesrige Gaia-teori, at ideen om livet som et komplekst system nåede den bredere  offentlighed.  Lovelock  argumenterede  for, at  Jorden  selv  var  et  selvorganiserende  komplekst system, hvis feedback-processer opretholdt en skrøbelig  balance  mellem  dets  levende  bestanddele. Jorden  var  faktisk,  hævdede  Lovelock,  en  levende organisme som følge af denne organisering, og hans teorier faldt i god tråd med tidens spirende økologiske ånd. 8

Slutningen af 60'erne markerede således en klar udvidelse af systembegrebet. Systemer fik pludselig et sæt positive konnotationer at føje til de negative, og denne omjustering satte sig også sine spor i tidens litteratur, ikke mindst i Gravity's Rainbow ,  der tematiserer og iscenesætter forholdet mellem de forskellige grene af systemopfattelsen.

Gravity's Rainbow fra 1973 er med sine 760 sider, sine 400 navngivne romanpersoner, sine utallige sam  menfiltrede handlingstråde og sine abrupte tids- og synsvinkelskift en kompleks roman. Pynchons hoved  værk er ofte blevet beskrevet som 'den postmoderne Ulysses ', 9  og romanen har da også visse træk til fælles med Joyces  klassiker. Analogien  er  imidlertid  ofte blevet  skamredet.  De  tematiske  berøringspunkter mellem de to romaner er således yderst vanskelige at få øje på, og det samme gælder lighederne mellem  de  to  forfatteres  syntaktiske  og  strukturelle virkemidler.  Sammenligningen  af  de  to  romaner giver først mening på et mere overordnet niveau, i en beskrivelse af egenskaber som længde, informationstæthed,  uoverskuelighed  og  referencerigdom. Stillet over for en ureducerbar og usammenlignelig singularitet som Gravity's Rainbow tyer man som regel til sammenligninger med tidligere ureducerbare og usammenlignelige værker som f.eks. Ulysses ,   og på  denne  måde  sættes  der  lighedstegn  mellem uforenelige størrelser, i en art metabeskrivelse, der siger  mere  om  romanernes  egenskaber  end  deres ind  hold.  Betegnelsen 'den postmoderne Ulysses '   er altså blot en genvej til at beskrive Gravity's Rainbow s længde og ureducerbare kompleksitet.

Betegnelsen 'ureducerbar kompleksitet' kan i sig selv beskyldes for at være en bekvem genvej, men jeg vil ikke desto mindre dvæle lidt ved kompleksiteten,  som  jeg  mener  er  et  centralt  begreb  for forståelsen af Pynchons forfatterskab i almindelighed og Gravity's Rainbow i særdeleshed.

Ordet har sine etymologiske rødder i det latinske complexus , der betyder 'omfavnelse', og allerede ordets oprindelse er en udmærket beskrivelse af Pynchons ambition i Gravity's Rainbow :   at skrive en altomfavnende, encyklopædisk roman, der in  kor  po  rerer elementer fra et bredt spektrum af den menneskelige viden. Hvis man slår op i en fremmedordbog, vil man imidlertid opdage, at ordet har en bredere betydning end dets rødder indikerer. Gyldendals røde definerer således kompleksitet som en treleddet størrelse: som en sammensathed, en indviklethed og en mangfoldighed. Umiddelbart kan disse tre defini  tioner måske fremstå  som  en  pleonasme,  en  ophobning  af  synonymer, men i virkeligheden er der ikke nogen logisk nødvendighed, der dikterer et bin  den  de forhold mellem de tre ord. En sammensat enhed behøver ikke nødvendigvis at være indviklet, ligesom et indviklet system ikke uden videre er mangfoldigt. Men i  begrebet  kompleksitet  indgår  de  tre  betydningsområder i en symbiose, hvilket man kan præcisere ved at gendefinere begrebet som en 'mangf  oldighed af  elementer,  der  er  sammensat  på  en  indviklet måde'. Denne sidste definition er samtidig en god beskrivelse af Gravity's Rainbow .   Man kan med nogen ret indvende, at den er en god beskrivelse af romangenren  som  sådan,  men  i  Pynchons  roman føres alle tre led af definitionen til den yderste potens. Og som vi skal se senere, kan en fokus på romanens kompleksitet være med til at situere den i et større kulturelt og teoretisk felt.

Gravity's  Rainbow s  kompleksitet  manifesterer  sig på alle niveauer af romanen, fra en indviklet syntaks og til det overordnede strukturelle plan. Et eksempel på  kompleksitet,  hentet  fra  et  sted  imellem  disse yderpunkter,  finder  vi  i  historien  om Tamara  og venner:

The story here tonight is a typical WW II romantic intrigue, just another evening at Raoul's place, involving a future opium shipment's being used by  Tamara as security against a loan from Italo, who in turn owes  Waxwing for a Sherman tank his friend Theophile is trying to smuggle into Palestine but must raise a few thousand pounds for purposes of bribing across the border, and so has put the tank up as collateral to borrow from  Tamara, who is using part of her loan from Italo to pay him. But mean­ time  the  opium  deal  doesn't  look  like  it's  going  to  come through,  because  the  middleman  hasn't  been  heard  from  in several  weeks,  along  with  the  money Tamara  fronted  him, which she got from Raoul de la Perlimpinpin through Wax­ wing, who is now being pressured by Raoul for the money because Italo, deciding the tank belongs to  Tamara now, showed up last night and took it away to an Undisclosed Location as payment on his loan, thus causing Raoul to panic. Something like that. 10

## ....prøv lige at rede trådene ud i dén affære!

Selv  om  romanens  sympati  uden  tvivl  ligger  ved naturens organiske og dynamiske systemer, så er de overordentlig hårdt trængt i Gravity's Rainbow .   Romanen foregår i månederne omkring slutningen af 2.  V erdenskrig, i et krigshærget Europa, der er arret af krigsmaskinens amokløb. Naturens cyklus er for en stund blevet fortrængt af krigsførelsens lineære logik,  og  livet  har  vel  sjældent  haft  så  vanskelige vilkår som under 2.  V erdenskrig. Et centralt symbol i romanen på Systemets lineære march mod afgrunden  er V2-raketten,  hvis  dødbringende  bue  giver romanen dens titel. Alle de vigtigste personer i romanen står i et eller andet - ofte seksuelt - forhold til  V2-raketten, og med stor historisk detaljerigdom skildrer Pynchon det tyske raketprogram - fra den spæde  begyndelse  i  amatørforeningen  Verein  für Raumschiffart  til  laboratorierne  og  fabrikkerne  i Peenemünde og Nordhausen. I en række foregreb peger  han  desuden  frem  mod V-våbnenes  direkte arvtager, de amerikanske Apollo-raketter.

Ud over den håndgribelige og bogstavelige rolle, V2-raketten spiller i romanen, fungerer den også i høj grad metaforisk, som et fortættet billede på det teknokratiske  System  og  dets  lineære  drift  mod døden. 11  Som sådan gentager raketten den overordnede apokalyptiske bevægelse fra det organiske til det inorganiske, der strukturerede V .

Raketten er dog ikke ene om at repræsentere Systemets  trusler  mod  naturens  skrøbelige  balance. Rundt om raketten spinder der sig en mængde bureaukratiske organisationer og karteller, ikke mindst I.  G.  Farben. 12   På overfladen kan disse komplekse, bureaukratiske netværksstrukturer minde om naturens  egne  systemer.  Romanen  rummer  da  også mange  referencer  til,  hvordan  menneskets  institutioner har fravristet naturen sine organiseringsprincipper og efterligner molekylære strukturer. 13  Men tag ikke fejl: V ed en seance, der bl.a. overværes af talrige  I.  G.  Farben-folk,  fortæller  den  afdøde  W alther Rathenau tilhørerne, hvordan det virkelig forholder sig: 14

'But this is all the impersonation of life.  The real movement is not from death to any rebirth. It is from death to death­trans­ figured.  The best you can do is to polymerize a few dead mol­ ecules. But polymerizing is not resurrection. I mean your IG, Generaldirektor. [...] Y ou think you'd rather hear about what you call 'life': the growing, organic Kartell. But it's only an­ other illusion. A very clever robot.  The more dynamic it seems to you, the more deep and dead, in reality, it grows. [...] The persistence, then, of structures favoring death. ' (GR, 166­67)

Og senere i romanen hører vi, at 'if there is a life force operating in Nature, still there is nothing so analogous in a bureaucracy' (GR, 228). 15  Hvor naturen er præget af cykliske processer, af genkomst, så er Systemet - som V2-raketten - lineært. Ligheden mellem Systemet og livets systemer skal ikke tages for gode varer, og Systemets livstegn er falske. Det hedder  sig  ganske  vist  på  et  tidspunkt  om V2-raketten, at den er levende. En hollandsk dobbelt  agent, der arbejdede ved raketaffyringsramperne, siger til en amerikaner i London, hvor raketterne landede: 'Between you and me is not only a rocket trajectory, but  also  a  life. Y ou  will  come  to  understand  that between the two points, in the five minutes, it lives an entire life' (GR, 209). Men raketten er i lighed med de enorme karteller en travesti på livet. Systemet er ikke levende, men spinder langsomt den levende klode ind i et teknologisk, dødsfikseret netværk, et nervesystem af stål og plastic.

På den anden side af dette kompleks har vi det ægte liv; det liv, der ukueligt og på trods af krigens rædsler  atter  vokser  frem  over  ruinerne  og  de  døde kamp  vogne. Romanen er fyldt med beskrivelser af naturens og livets gradvise tilbagevenden efter godt fem år i tvunget eksil. 16  Selv om mennesket ifølge Pynchon  opfører  sig  som  om ' It  is  our  mission  to promote death ', så er denne livsfjendske fremfærd kun 'nearly as strong as life' (GR, 720), kun næsten.

Paradoksalt nok, så hævder livet sig ligesom kartellerne gennem  organisering og strukturering. Allerede på en af Gravity's Rainbow s første sider optræder  denne  ide,  der  lægger  sig  i  forlængelse  af Wieners syn på livet som et mønster. Soldaten Pirate Prentice er ved at forberede en af sine berømte Banana Breakfasts i krigstidens grå London, og duften breder sig langsomt:

Now there grows among all the rooms, replacing the night's old smoke, alcohol and sweat, the fragile, musaceous odor of Breakfast: flowery, permeating, surprising, more than the color of winter sunlight, taking over not so much through any brute pungency or volume as by the high intricacy to the weaving of  its  molecules,  sharing  the  conjuror's  secret  by  which  though it is not often Death is told so clearly to fuck off - the living genetic chains prove even labyrinthine enough to pre­ serve some human face down ten or twenty generations… so the  same  assertion­through­structure  allows  this  war  morn­ ing's  banana  fragrance  to  meander,  repossess,  prevail.  (GR, 10) 17

Som nævnt ligger romanens sympati uden tvivl ved livets skrøbelige strukturer, og en stor del af romanpersonerne har da også travlt med at undslippe det inhumane Systems kontrol. Som vi så hos  Tanner, er Systemets vidtrækkende strukturer en trussel mod individet, et fængsel der truer med at fortære sine indsatte. Ønsket om flugt er derfor en naturlig reaktion, der over en bred kam præger 60'er-litteraturen. Der er imidlertid også farer forbundet med en vellykket flugt, som Tanner viste, idet en total frihed hinsides Systemets rammer i sidste ende kan opløse individets identitet til en formløs gelé.

I V . er begge disse poler til stede, iscenesat i hovedpersonerne Herbert Stencil og Benny Profane. For Stencil  er  verden  én  stor  knugende  sammen  sværgelse, med den mystiske  V . som dét fokalpunkt, der knytter alle  trådene  sammen  i  et  altomfavnende  net.  Alt hvad Stencil foretager sig, og alt hvad han ser, har relation til jagten på  V ., og igennem denne jagt har han spundet sig uhjælpeligt ind i et enormt system.

Profane, derimod, lever i og for øjeblikket. Han spekulerer ikke over tingene, ser ingen forbindelser, men  driver  formålsløst  rundt  med  strømmen. V . pendler som en yoyo - en metafor, som også employeres i romanen - mellem disse to poler, form og formløshed, uden at finde sig til rette. Polerne konvergerer ikke som de to arme i titlen, men efterlader et  gabende  tomrum.  De  to  hovedpersoner  møder ganske vist hinanden, men ingen udveksling finder sted, de lærer intet af hinanden. I slutningen af romanen er Stencil således på vej mod et nyt spor i V.-sammensværgelsen, mens Profane løber hovedløst ned  ad  gaden  i  det  tøj,  han  bærer  på  første  side. Profanes sidste kommentar i romanen er 'offhand I' d say I haven't learned a goddamn thing' ( V .,  454), og denne erkendelse gælder i lige så høj grad for Stencil.

Hovedpersonen  i Gravity's  Rainbow ,   den  ame  rikan  ske løjtnant T yrone Slothrop, indtager i løbet af romanen både Stencils og Profanes position. Slothrop er udstationeret i London for at samle oplys  ninger om de  V2-raketter, der i krigens sidste måneder regner ned over byen. Ud over arbejdet har Slothrop også tid til en lang række erotiske eventyr, og på sit kontor  har  han  et  bykort  hængende,  hvorpå  han med  stjerneklistermærker  markerer  alle  sine  seksuelle erobringer. Andetsteds i byen hænger der et kort, der markerer alle  V2-nedslagene, og da det en dag ved et tilfælde opdages, at kortet over Slothrops erobringer punkt for punkt er identisk med kortet over raketnedslagene, sættes hele Systemets magt og vælde ind på at efterforske sagen.

Som et resultat føler Slothrop sig hurtigt forfulgt af de ansigtsløse, ubestemmelige 'Them', der flimrer ind  og  ud  af  fokus  gennem  hele  romanen.  Snart beskrives 'They'  som  nogle  milehøje,  kutteklædte skikkelser,  der  ildevarslende  tårner  sig  op  i  horisonten (GR, 214-15), og snart som et par homoseksuelle, intrigante medlemmer af den engelske over- klasse (GR, 615-16), og denne fortløbende be  væ  ge  l  se mellem  ekspansion  og  kontraktion,  spredning  og for  tætning, gør det umuligt at afgrænse Deres tilstedeværelse  i  romanen.  Pynchon  gør  det  bevidst aldrig helt klart, om de mange sammensværgelser er reelle, eller om de blot er fantasifostre, som er vokset ud  af  romanpersonernes  omsiggribende  paranoia. Hvad han imidlertid gør klart er, at den totale paranoia - den paranoia, der forleder dens udøver til at tro at ' everything is connected ' (GR, 703) - ikke er et gyldigt  epistemologisk  alternativ.  Den  totale  pa  ranoia  ender  altid  med  at  lamme  de  personer,  der praktiserer den, som det var tilfældet med Stencil i V . ,   og  som  det  er  tilfældet  med  Slothrop  i  første halvdel af Gravity's  Rainbow ,   hvor  han  ser  sig  selv som fikspunktet i en sammensværgelse af forskellige regeringer og multinationale selskaber. 18

Paranoia er i det hele taget et vigtigt tema, ikke blot i Pynchons romaner, men i den amerikanske postmodernisme som sådan. Som Peter Knight viser i sin glimrende bog Conspiracy Culture, er paranoia et kulturelt centralt fænomen i USA, hvilket man bl.a. kan forvisse sig om ved at følge med i tv-serien X-Files eller surfe lidt på Internettet og opdage det utal af hjemmesider,  der  er  viet  konspirationsteorier  om Area 51, Roswell, Illuminati-bevægelsen, fri  mu  rerne etc. Karl Popper har lidt nedsættende kaldt paranoia for 'den fattige mands religion', men den er faktisk en naturlig reaktion i en verden af systemer. Paranoia er ensbetydende med at se forbin  del  ser, at kortlægge  systemer,  og  som  sådan  kan  det  være  en metode til  at  navigere  i  en  kompleks  virkelighed. Hvis paranoiaen så at sige kan holdes inden for det rimelige, som en kontrolleret og bevidst strategi, så har den meget til fælles med Fredric Jamesons begreb 'kognitiv kortlægning', som Jameson beskriver som en epistemologisk nødvendighed i forsøget på at begribe senkapitalismens multinationale netværk. 19

Problemet med paranoia er, at grænsen mellem det sunde og det patologiske er hårfin. Med et par begreber lånt fra M. H. Abrams kan paranoia både være mirror og lamp .  Den 'sunde' paranoia fungerer som et spejl, hvilket vil sige, at de forbindelser, den kortlægger, er reelle. Lampeparanoiaen består derimod af fremprojicerede forbindelser:  den  afspejler ikke virkelige systemer, men konstituerer dem selv og spinder dermed sin udøver ind i et selvskabt edderkoppespind, hvor alt er forbundet. Det er denne position, Slothrop indtager i begyndelsen af sin færd, da han flygter ind i Zonen på jagt efter de rette svar. Efterhånden mister han imidlertid interessen for sin quest og bevæger sig over i den modsatte grøft, til anti-paranoiaen. Om dén skriver Pynchon: 'If there is something comforting - religious, if you want about paranoia, there is still also anti-paranoia, where nothing is connected to anything, a condition not many of us can bear for long' (GR, 434). I takt med at Slothrop bevæger sig over i anti  paranoiaen, mister han fuldstændig evnen til at integrere de informationer,  han  møder  på  sin  vej,  og  hans  temporelle båndvidde svinder ind mod nul:

'Temporal bandwidth' is the width of your present, your now . It is the familiar ')t' considered as a dependent variable. The more you dwell in the past and in the future, the thicker your bandwidth,  the  more  solid  your  persona.  But  the  narrower your sense of Now, the more tenous you are. It may get to where you're having trouble remembering what you were do­ ing five minutes ago, or even - as Slothrop now - what you're doing here .  (GR, 509)

Slothrop bliver i løbet af sin quest så anti-paranoid, hans  temporelle  båndvidde  så  smal,  at  han  bogstaveligt talt mister sin identitet og spredes for alle vinde. Han er således den eneste af alle romanpersonerne, der opnår en total frihed, men denne frihed er ensbetydende med tabet af identitet. I valget mellem  'personal  identity  and  impersonal  salvation' (GR,  406)  vælger  Slothrop  sluttelig  det  sidste,  og han demonstrerer dermed  Tanners ide om, at flugten fra Systemet ikke er problemfri.

For at trække alternativerne tydeligt op, kan vi nu opstille en foreløbig model over polerne:

orden vs. kaos paranoia vs. anti­paranoia Stencil vs. Profane one vs. zero lukket system vs. ingen system struktur vs. ingen struktur personal identity vs. impersonal salvation tidlig Slothrop vs. sen Slothrop kausalitet vs. ingen forbindelser (Gravity) vs. (Rainbow)

I V . er der som sagt dødvande mellem polerne, som i  for øvrigt megen anden litteratur fra perioden. I Gravity's Rainbow er der imidlertid andet og mere på færde.  Der  er  allerede  ansatser  til  det  i  Pynchons anden roman, The Crying of Lot 49 (1966). Med sit beskedne omfang blev denne roman oprindeligt blot betragtet som et blændende spin-off fra V . ,   en eminent epilog, men i dag betragtes den lige så meget som en prolog til Gravity's Rainbow ,   hvis da ikke som et  selvstændigt  mesterværk. Lot  49 ' s  hovedperson Oedipa Maas kommer tidligt i romanen på sporet af den  allestedsnærværende  hemmelige  organisation Tristero - eller gør hun nu også det? Gennem det meste af romanen spekulerer Oedipa over, hvorvidt Tristero  er  en  virkelig  sammensværgelse,  eller  om det  hele  bare  er  noget,  hun  forestiller  sig.  I  forlængel  se  heraf  er  romanen  fyldt  med  enten/ellerstrukturer. På de sidste sider indser hun imidlertid, at  denne  dikotomi  -  altomsluttende  mening  eller total meningsløshed - er en restriktiv indsnævring af hendes muligheder, og at man kan lære at leve et sted imellem polerne:

She had heard all about excluded middles; they were bad shit, to be avoided; and how had it ever happened here, with the chances once so good for diversity? For it was now like walk­ ing among matrices of a great digital computer, the zeroes and ones twinned above, hanging like balanced mobiles right and left,  ahead, thick, maybe endless. ( Lot 49 ,  181)

Der udpeges en tredje vej mellem polerne, og hvor Oedipa  først  på  de  sidste  sider  får  øjnene  op  for dette, kan hele Lot 49 siges at være skrevet i dette tvetydige midterfelt, lige fra brugen af grænseoverskridende navne som Stanley Koteks og Mike Fallopian, 20   og  til  den  overordnede  retoriske  modus, der ligger og vibrerer mellem det bogstavelige og det  metaforiske  (jf.  citatet  fra  note  11).  Mangfol- digheden i den udeladte midte er dog primært en rent tematisk tilstedeværelse i den kompakte Lot 49 . Den behandles først og fremmest metaforisk og kan til en vis grad siges at være et postulat.

I Gravity's Rainbow er det mangfoldige midterfelt en yderst reel tilstedeværelse, på det tematiske såvel som  det  strukturelle plan.  Her  behandles  den metonymisk snarere end metaforisk, og frem for at postulere en kaotisk mangfoldighed gennem fortættede  billeder,  så  demonstrerer  Pynchon  her  kompleksiteten gennem samfulde 760 sider.

Inden jeg ser nærmere på, hvordan Pynchon forvalter kompleksiteten på det strukturelle plan, vil jeg kort se på nogle af de tematiske elementer, der søger at undslippe de restriktive poler i ovenstående skema og at indtage en position i den udelukkede midte.

Fremmest blandt romanens mange oprørsbevægelser mod  det  undertrykkende  System  er  den  såkaldte 'Counterforce', der opstår som et forsøg på at redde Slothrop ud af Systemets kløer. 21   The Counterforce, der blandt sine medlemmer tæller de fleste af romanens sympatiske karakterer, er et ægte modsystem,  og  i  tråd  med Tony Tanner  er  de  klar  over risikoen for selv at koagulere til et dødt System. De er derfor yderst løst organiseret, og i deres forsøg på at kort  lægge de Systemer, de er oppe imod, benytter de sig af en såkaldt 'kreativ paranoia': Den kreative paranoiker befinder sig et sted mellem paranoiaen og  anti-paranoiaen.  Han  udviser  større  selvrefleksion end den rene paranoiker og lader sig ikke overvælde af de systemer, han skaber. Endvidere er han opmærksom på, om de systemer, han opstiller i sin omgang med tilværelsen, er konsistente eller inkonsistente. Da statistikeren Roger Mexico slutter sig til The Counterforce, sker det bl.a.  med  en  fordømmelse  af  den  deterministiske  Pointsmans  intriger, men Pirate Prentice belærer ham hurtigt om, at man ikke bare kan lægge alt ansvaret over på Them :

'You're a novice paranoid, Roger. […] Of course a well­de­ veloped They­system is necessary - but it's only half the story. For every They there ought to be a We. In our case there is. Creative paranoia means developing at least as thorough a  We­ System as a They­system - […] Needless to say, 'delusions' are always officially defined. We don't have to worry about ques­ tions of real or unreal.  They only talk out of expediency. It's the system that matters. How the data arrange themselves inside it. Some are consistent, others fall apart.  Y our idea that Pointsman sent Gloaming takes a wrong fork.' (GR, 638)

Den kreative paranoia er en fortløbende forsøgsvis opstilling af forskellige systemer af data. Forbin  delserne mellem de enkelte dele i systemet stivner ikke i  truende konstellationer, men er en metode til at navigere på kanten af kaos uden at forfalde til den rendyrkede paranoia eller anti-paranoia. Den kreative paranoias systemer er en slags midlertidige ad hoc-arrangementer, hvor det strukturelle får en processuel karakter i en evig dans mellem fortætning og spredning.

Der er flere af romanpersonerne, der er opmærksomme på værdien af sådanne løse strukturdannelser. Da Slothrop  møder  den  unge  pige  Geli  i  Zonen, fortæller hun ham om sit løse forhold til russeren Tchitcherine:

'It's an arrangement,' she tells him. 'It's so unorganized out here. There have to be arrangements. Y ou'll find out.' Indeed he will - he'll find thousands of arrangements, for warmth, love,  food,  simple  movement  along  roads,  tracks  and  canals. Even G­5, living its fantasy of being the only government in Germany now, is just the arrangement for being victorious, is all.  No more or less real than all these others so private, silent, and lost to History. Slothrop, though he doesn't know it yet, is as properly constituted a state as any other in the Zone these days. Not paranoia. Just how it is.  T emporary alliances, knit and undone. (GR, 291)

Og denne passage har et sidestykke i den resolution, The Counterforce vedtager på en af deres kaotiske konferencer: 'The dearest nation of all is one that will survive no longer than you and I, a common movement at the mercy of death and time: the ad hoc adventure' (GR, 706).

Der er særligt gode vilkår for sådanne midlertidige  ad  hoc-strukturer  og  alliancer  i  Zonen.  Den demilitariserede zone i efterkrigstidens  T yskland er i sig selv et midlertidigt arrangement: et interregnum, der i den momentane destabilisering af de vanlige kontrolstrukturer,  krigen  har  medført,  levner  små sprækker  i  Systemet;  sprækker,  hvor  modsystemer for en stund kan opstå og trives. Disse modsystemer er - med  The Counterforce i spidsen - små enklaver af  menneskelighed,  og  som  sådan  præget  af  sang, dans, åbenhed, latter etc. Dans holder stilstanden og entropien  på  afstand,  samtidig  med  at  den  ikke stivner  i  en  tankeløs  march  ud  over  afgrunden. Dansen er et kortvarigt møde, der er styret af visse regler, men når dansen er ovre, og man går hver til sit,  opløses  strukturen  bag  en;  en 'temporary  alliance, knit and undone.'

Endvidere er forbindelserne i den kreative paranoias  systemer  ikke  så  meget  kausale  forbindelser som løsere forbindelser, analogier, der kiler sig ind mellem  paranoiaens  fastlåste  forbindelser  og  antiparanoiaens totale mangel på forbindelser.

Ligesom  naturens  organiske  forbindelser,  dens assertion-through-structure, er det et skrøbeligt projekt,  The Counterforce har gang i, idet deres åbne og løse modsystemer fra den ene side trues af stivnen og fra den anden side af opløsning. The Counterforce ender da også med at blive institutionaliseret, hvilket bl.a. bliver klart, da en talsmand fra gruppen giver et interview til Wall Street Journal - Systemets talerør. Pynchon viser, at det er svært at indtage den udelukkede midte, men i modsætning til den pessimistiske V . ,   så åbnes mulighedsrummet rent faktisk for en stund i Gravity's Rainbow ,  og vi kan udbygge vores  model  fra  før  med  en  dynamisk  midterkolonne:

orden &gt; edge of chaos &lt; kaos paranoia &gt; kreativ paranoia &lt; anti­paranoia Stencil &gt; ­ &lt; Profane one &gt; excluded middles &lt; zero lukket system &gt; åbent system &lt; ingen system struktur &gt; ad hoc­struktur &lt; ingen struktur personal identity &gt; ­ &lt; impersonal salvation tidlig Slothrop &gt; ­ &lt; sen Slothrop kausalitet &gt; analogier &lt; ingen forbindelser &gt; interface &lt; one &gt; Zone &lt; Zero march &gt; dans &lt; stilstand Pointsman &gt; Mexico &lt; Pointsman

(Gravity) &gt; Gravity's Rainbow &lt; (Rainbow)

Jeg er til fulde klar over, at modsætningerne i skemaet måske ikke holder til et strengt logisk eftersyn - dans som en syntese mellem march og stilstand er nok ikke et af de eksempler, der indgår i filosofiens logik-lærebøger - men jeg vil hævde, at modsætningerne  forvaltes  på  den  skematiserede  måde  af Pynchon,  og  at  modellen  derfor  i  det  mindste  er gyldig for Gravity's Rainbow .

## Gravity's Rainbow som komplekst system

Romanen skriver sig med sin valorisering af ad hocstrukturer, dans, bevægelse og udveksling ind mod det dynamiske midterfelt, hvor personerne kan bevæ  ge sig på kanten af kaos og orden uden at falde i nogen af de identitetsopløsende grøfter; hvor de kan opbygge løse netværk som modsystemer til Systemet og igennem disse midlertidige strukturer begå sig i Zonen.

Romanens midterfelt, og dens vedvarende fokus på systemer og mønstre, udviser en lang række bemærkelsesværdige ligheder med den senere kompleksitetsteori . 22  I løbet af 80'erne og 90'erne grundlagdes denne splinternye videnskabelige disciplin, hvis genstandsområde som navnet antyder er kompleksitet. I modsætning til mange af de traditionelle videnskaber, der på analytisk vis undersøger de enkelte elementer i et system, så retter kompleksitetsteorien sin fokus mod de mønstre, elementerne indgår i. Organiseringen af de enkelte dele er ofte mindst lige så interessant  som  delene  selv,  hævder  kompleksitetsteoretikerne, og som støtte for deres påstand fremfører  de  bl.a.  -  jf. Wiener-citatet  -  at  selve  livet primært  er  et  resultat  af  organisering,  nærmere bestemt selvorganisering. Som vist er denne ide også til  stede  i Gravity's  Rainbow ,   bl.a.   i  beskrivelsen  af banan-morgenmaden,  og  det  er  i  det  hele  taget slående,  hvor  mange  lighedspunkter  der  eksisterer mellem Pynchons romanunivers og kompleksitetsteorien. Lighederne begrænser sig ikke blot til en serie generelle ideer, men udstrækker sig helt til det syntaktiske og semantiske niveau, idet mange af kompleksitetsteoriens metaforer for de komplekse systemers opførsel er enslydende med Pynchons.

Ideen om netværk og forbindelser er meget vigtig i Gravity's Rainbow ,   og det citérbare dictum ' everything is connected ' (GR, 703) går igen i de fleste læsninger af Pynchons roman, hvor man desuden kan læse, at 'messages weave into a net of information that no one can escape' (GR, 165), eller om Slothrops faren vild i 'this network of all plots' (GR, 603). De enkelte partikler i netværket indgår i lokale matricer, der igen interagerer i større enheder, og denne opbygning er meget lig kompleksitetsteoriens ideer om komplekse systemers egen  ska  ber:

…a lot of nature is not linear - including most of what's really interesting in the world. […] virtually everything and every­ body in the world is caught up in a vast, nonlinear web of incentives  and  constraints  and  connections.  The  slightest change in one place causes tremors everywhere else. […] In example after example, the message was the same: everything is connected .  (W aldrop, 65­66, min kursivering)

Og Waldrop  skriver  senere  om  disse  komplekse adaptive systemer, at  'each of these systems is a network of many 'agents' acting in parallel' (Waldrop, 145), hvilket i sig selv skaber en parallel til mange parallelitetscitater i Gravity's Rainbow ,  bl.a.  Lenis ofte citerede 'Parallel, not series' (GR, 159), der i koncentreret form udtrykker romanens organiseringsprincip. 23  Kompleksitetsteoriens beskrivelse af komplekse systemer kan uden problemer projiceres over på Gravity's Rainbow og vice versa, idet nøgleord  som  netværk,  forbindelser  og  parallelitet  går igen begge steder, for ikke at tale om det centrale dictum 'everything is connected'.

Kompleksitetsteorien udgør et alternativ til den analytiske metodologis reduktionisme. Paul Cilliers skriver: 'the study of complex dynamic systems has uncovered  a  fundamental  flaw  in  the  analytical method. A complex system is not constituted merely by the sum of its components, but also by the intricate relationships between these components. In 'cutting  up'  a  system,  the  analytical  method  destroys what it seeks to understand' (Cilliers, 2). For at imødegå dette og begribe systemet i dets helhed har man  udviklet  den  såkaldte 'konneksionisme',  som Waldrop definerer som 'the idea of representing a population  of  interacting  agents  as  a  network  of 'nodes' linked by  'connections'' (Waldrop, 289). Systemet er med andre ord lige så betydningsbærende som sine enkelte bestanddele.

Også Pynchons ide om 'the excluded middle' ofte også kaldet 'the interface' - har sit sidestykke i kompleksitetsteorien, hvor det går  under  betegnelsen 'the edge of chaos'. I dette midterfelt så disciplinens grundlæggere en 'intricate dance of structures that grew and split and recombined with eternally surprising complexity' (Waldrop, 230), hvor der eksisterer  'a certain kind of balance between the forces of order and the forces of disorder' (Ibid., 293). 24 Det hedder endvidere om denne zone, at 'right in between the two extremes […], at a kind of abstract phase transition called 'the edge of chaos', you also find complexity :   a  class  of  behaviors  in  which  the components  of  the  system  never  quite  lock  into place, yet never quite dissolve into turbulence, either.  These  are  the  systems  that  are  both  stable enough  to  store  information,  and  yet  evanescent enough to transmit it' (Ibid., 293). Den største kompleksitet opstår med andre ord på kanten af kaos og orden.

Man  kunne  blive  ved  med  at  udpege  ligheder mellem Gravity's  Rainbow og  kompleksitetsteorien, men supplerende eksempler må for en stund henvises til en fodnote. 25

I min påpegning af lighederne er jeg ikke ude på at  hævde,  at  kompleksitetsteorien  er  et rip-off af Gravity's  Rainbow ,   eller  at  den  overhovedet  skulle være inspireret deraf. En sådan påstand ville være absurd.  Jeg  har  heller  ikke  til  hensigt  at  'forklare' romanen med kompleksitetsteorien: selv om denne teoridannelse med sin fokus på mønstre indbyder til tværvidenskabelighed, og selv om dens konneksionisme giver et godt vokabular til at beskrive sammenhængen  mellem  romanens  delelementer  og  de strukturer, de indgår i, så ville en kompleksitetsteoretisk læsning af Gravity's Rainbow sandsynligvis være mere sjælden end smuk.

Jeg vil imidlertid stadig argumentere for, at lighederne er væsentlige, og at de ikke som lighederne mellem Slothrops seksuelle erobringer og V2-nedslagene er en statistisk tilfældighed. Hvis man ser på

det teoretiske fundament for kompleksitetsteorien, fremstår lighederne pludselig mere forståeli  ge:

Kompleksitetsteorien  er  en  udløber  af  kaosteorien, der på sin side er vokset ud af informationsteorien og kybernetikken. De to sidstnævnte discipliner blev begge udviklet i løbet af 2. Verdenskrig, hvor man for første gang for alvor blev opmærksom på informationens vigtige rolle i krigsførelsen. 2. V erdenskrig var større og mere uoverskuelig end alle tidligere krige i verdenshistorien, og rent strategisk var det derfor uhyre vigtigt at få hurtige og præcise informationer  om  troppebevægelser,  forsyningslinjer, vejrforhold osv. Matematikere og ingeniører som Alan Turing,  Claude  Shannon, Warren Weaver  og Norbert Wiener blev indrulleret i krigstjenesten og deres  undersøgelser  af,  hvorledes  informationen bedst kunne kontrolleres, førte snart til en formalisering  af  problemet;  en  formalisering,  der  hurtigt spaltede sig ud i de to beslægtede discipliner informationsteori og kybernetik. Samtidig førte den koncentrerede forskningsindsats i f.eks. engelske Bletchley  Park  og  de  amerikanske  Bell-laboratorier  til udviklingen af verdens første digitale computere. 26

I Gravity's Rainbow går Pynchon netop ind og undersøger dette videnskabelige og teknologiske vadested, århundredets centrale peripeti, hvor information blev sat i centrum. 27  Informationsteorien og kybernetikken  spiller  da  også  en  væsentlig  rolle  i romanen,  både  i  form  af  eksplicitte  referencer, 28 men også - hvad der er nok så vigtigt - på det formmæssige  niveau,  idet  Pynchons  kommunikationsstrategier  i Gravity's  Rainbow indarbejder  informationsteoretiske og kybernetiske fænomener som støj, redundans og informationsentropi. Mere om det om lidt.

De nære paralleller  mellem  Pynchons  og  kompleksitetsteoriens  måde  at  tænke  virkeligheden  på udspringer altså af deres fælles teoretiske fundament. Endvidere har Pynchons roman og kompleksitetsteorien rødder i det samme kulturelle felt, eftersom de begge kan siges at lægge sig i forlængelse af 60'ertænkningens  interesse  for  begreber  som  dynamik, helhed og systemer, samt dens påpegning af strukturligheder inden for forskellige vidensfelter.

Set i lyset af dette antager fokuseringen på Grav- ity's Rainbow s kompleksitet en dybere resonans end den  indledende  common  sense-beskrivelse  af  romanen som kompleks. Frem for blot at sige nogle generelle  ting  om  romanens  indviklethed,  kan  en fokusering på det komplekse være med til at indlej  re romanen i et historisk, kulturelt og teoretisk felt, der har udfoldet sig fra 2.  V erdenskrigs informationsteoretiske landvindinger. En sådan indlejring kan på sin side være med til at øge forståelsen af Gravity's Rainbow og dennes stadige referencer til omverdenens og ikke mindst dens egen kompleksitet. 29

## På kanten af kaos

I såvel Gravity's Rainbow s som kompleksitetsteoriens ide om de positive egenskaber, der opstår i mødet mellem kaos og orden, kan man spore deres fælles teoretiske fundament, informationsteorien. Infor  mationsteoretikernes  opgave  var  at  undersøge,  hvorledes det diffuse begreb information kunne gøres til et formelt, videnskabeligt objekt. Til det formål var det  nødvendigt  at  betragte  information kvantitativt frem for - som hidtil - kvalitativt, og således adskille de to begreber information og mening ,   der ellers havde været nøje forbundne. 30  Dette kunstgreb blev første gang foretaget af Claude Shannon i 'A Mathematical  Theory of Information' (1948). Shannon arbejdede for Bell-laboratorierne, og hans banebrydende teori opstod altså i første omgang for at maksimere dette kommunikationsselskabs profit. I stedet for at tale om informationens mening, undersøgte man nu dens  værdi,  der  stod  i  et  nært  forhold  til  dens sandsynlighed. Jo mere sandsynlig en besked er, jo lavere informationsværdi har den. Hvis solen skinner, og jeg siger 'solen skinner', så er min besked temmelig  sandsynlig  og  tilvejebringer  ikke  nogen værdifuld information. Hvis jeg derimod udbryder: 'Oh, sorte sol, du bolig for de skidne ånder, bad mig i  dit  balsamerende blodlys', så er sandsynligheden straks lavere, og mit udbrud rummer en masse information om min sindstilstand, om mit ambivalente forhold til solen og om lysets brydning i den forurenede atmosfære. Hvis jeg endelig siger 'Gagokxyzzhm?71k', så er sandsynligheden af min besked blevet så lav, at den er det rene nonsens, og informationsværdien er i denne ende af skalaen lige så  langt  nede  som  i  den  sandsynlige  ende.  Den højeste informationsværdi opnår man altså i spændingen mellem det sandsynlige og det usandsynlige, på knivsæggen mellem det forventede og det overraskende. Princippet kan billedliggøres med følgende graf,  hvor  X-aksen  indikerer  beskedens  sandsynlighed og  Y -aksen dens informationsværdi:

Hvis man bibeholder kurven, men ændrer X-aksen til  en  indikator for graden af kaos eller orden, og Y-aksen til en indikator for kompleksitet, så har vi en illustration af kompleksitetsteoriens tese om, at den højeste kompleksitet befinder sig på kanten af kaos.

Set i lyset af romanens mange referencer til infor-

mationsteorien er der ingen tvivl om, at Pynchon er bekendt  med  Shannons  ligning  for  informationsværdi, og med det i baghovedet kan romanens kompleksitet, dens navigering midt i  'the domain of zero to one' (55), simpelt hen ses som et forsøg fra Pynchons side på at forøge dens informations  vær  di. 31

Romanens mange potentielle mønstre, dens høje informationsværdi,  kan  også  anskues  i  et  ideologisk perspektiv,  idet  romanen  i  et  implicit  opgør  med Systemets kontrolstrukturer frasiger sig enhver kontrol over læseren, der i stedet gives stor valgfrihed. I sit klare forord til Shannons meget tekniske A Mathematical Theory of Communication gennemgår Warren Weaver kort Shannons ide om den såkaldte informationsentropi. Ligesom termodynamikkens entropi er informationsentropien et mål for uordenen i et system, men hvor termodynamikken valo  riserer begrebet negativt, 32  tilskriver informationsteoretikerne det positive egenskaber. Som vist ovenfor er en høj informationsværdi  forbundet  med  en  vis  grad  af usandsynlighed i budskabet. En høj sandsynlighed er ensbetydende med en høj grad af orden og dermed en lav mængde entropi. Hvis entropien i kommunikationssystemet  øges,  stiger  antallet  af  fortolkningsmuligheder for modtageren, og dermed informationsværdien. Weaver forklarer det således:

The greater the entropy, the greater the freedom of choice and the  greater  the  overall  information  that  may  be  communi­ cated. But it follows that greater freedom to choose among the various units conveying information presupposes greater un­ certainty at the receiving end of which units may in fact be selected for transmission. If we know before a given message is selected for transmission from an ensemble of possibilities, that the probability of receiving one message is much greater than another, we reduce the range of what 'news' we ultimately receive. Information is, we must steadily remember, a measure of one's freedom of choice in selecting a message. The greater this freedom of choice, and hence the greater the information, the greater is the uncertainty that the message actually selected is some particular one.  Thus greater freedom of choice, greater uncertainty  and  greater  information  all  go  hand  in  hand. (Weaver, 18­19)

Gravity's Rainbow s organiserede uorden, dens åbenhed og høje grad af uafgørlighed, resulterer i en høj grad af informationsværdi og en stor valgfrihed for læseren. Der er jo imidlertid en risiko behæftet ved den store frihed, Pynchon giver læseren, nemlig de rige muligheder for fejllæsninger, der byder sig til. Man kan diskutere, om det overhovedet er muligt at tale om fejllæsninger af en roman, der giver læseren så stor frihed, men jeg vil hævde, at man i det mindste kan tale om loyale eller illoyale læsninger.

På den ene side har romanen ofte affødt, hvad jeg vil kalde paranoide læsninger, der låser sig fast i en stivnet symbiose med romanen. Sådanne læsninger afgrænser som oftest en eller flere kardinalmetaforer i  teksten  og  udstrækker  dem  til  at  have  universel rele  vans  for  fortolkningen.  Dette  er  f.eks.  tilfældet med Josephine Hendin og Douglas Fowler, der beg  ge ser dødsdriften som et styrende princip i romanen, og som efterfølgende indordner alle fortolk  ningens ele  menter herunder (og forbigår de elementer, der ikke passer ind). Disse paranoide læsninger, der foregiver  at  fastfryse Gravity's  Rainbow i  en  klart  afgrænselig mening, er egentlig en udmærket illustration af Tanners påstand: konfronteret med åbenhed og kaos ender man ofte med at skabe et koaguleret, udynamisk system. 33

Omvendt  føres  åbenheden  ofte  til  sin  yderste konsekvens i en række anti-paranoide læsninger, der ikke ser romanen som andet end en dekonstruktiv påpegning  af  al  tekstlig  betydnings  instabilitet. 34 Russells karakteristik af Gravity's Rainbow ,  og af den postmoderne roman i det hele taget, er repræsentativ for denne tendens:

The essential  message  of  the  postmodern  novel  is,  as  N.  O. Brown suggests, that meaning must be evanescent. It is only alive in the precarious free play of constant creation rising out of the necessary - and self­conscious - deconstruction of pre­ vious meaning. (Russell, 254)

En  sådan  kritik  af  stivnede  meningsstrukturer  er u  tvivlsomt  en  del  af  Pynchons  projekt,  men  den udgør kun en lille del og kan næppe betegnes som repræsentativ  for  hele  forfatterskabet. At  beskrive Pynchon som dekonstruktivist svarer til at beskrive Joyce  som  svagtseende  eller  Nabokov  som  halvskaldet sommerfugleekspert - beskrivelsen er i og for sig rigtig nok, men der mangler ligesom noget.

På trods af læserens store frihed vil jeg hævde, at det ikke er sådan at alt er tilladt i analysen af Pynchons romaner. Som i den allerede citerede passage om kreativ paranoia er det 'the system that matters. How the data arrange themselves inside it. Some are consistent, others fall apart' (638). En analyse, der hævder, at romanen er styret af dødsdrift, er måske konsistent nok på det lokale plan, i den specifikke konstellation af citater, som f.eks. Hendin opstiller, men  hvis  man  betragter  den  i  lyset  af  romanens

mange besyngelser af livet, så bliver den inkonsistent og falder fra hinanden.

Udfordringen ligger i at udvikle læsninger, der er så omfattende og så konsistente som muligt, og som tager højde for dynamikken mellem romanens centripetale og centrifugale kræfter. Det er noget af en udfordring, men man kan tage ved lære af netop den kreative paranoia, som  The Counterforce anvender i deres  navigering  i  og  kortlægning  af  Zonen.  En kreativt paranoid læsning består i lighed med The Counterforces modsystem af en fort  løbende forsøgsvis opstilling af forskellige konstellationer af data, af lokale arrangementer og ad hoc-strukturer. Snarere end at låse romanens elementer fast i kausale systemer, leder den efter analogier og strukturligheder, og den forbinder de forskellige bestanddele parallelt snarere  end  serielt.  Betydningen  bliver  ikke  til  i lineære kæder af årsager og virkninger, men gennem en akausal akkumulation af ligheder og forbindelser: elementer indgår i lokale matricer, der igen indgår i større  matricer.  I  mang  len  på  sædvanlige  kausale forklaringsmodeller  opnås  konsistens  og  stabilitet gennem redundans . 35  Jo tiere en struktur eller et tema gentager sig, jo mere stabil bliver den lokale matrice, de indgår i.

Man  skal  dog  ikke  gøre  sig  håb  om  at  kunne kombinere de mange lokale matricer, de midlertidige ad hoc-strukturer, til et konsistent globalt system. Et glimrende eksempel på romanens uomgængelige  inkonsistens  finder  vi  hos  en  af  Pynchons bedste  læsere,  N.  Katherine  Hayles,  der  i  essayet 'Coloring Gravity's Rainbow ' fremlæser flere farvematricer  i  romanen.  Hun  argumenterer  overbevisende for, at farvekonstellationen sort/hvid primært optræder  i  forbindelse  med  romanens  skurke  og deres reduktive polaritetstænkning, og at farven rød forbindes med det anarkistiske og intuitive (Roger Mexico går f.eks. rundt med et rødt halstørklæde). Hayles understøtter sine argumenter med talrige eksempler fra romanen, og det lykkes hende at konstruere  en  stabil  farvematrice.  Eller  rettere: næsten stabil. Hendes læsning er konsistent i forhold til de citater,  hun  fremdrager  fra  romanen,  men  hun  er bemærkel  ses  værdigt tavs om det forhold, at farverne i det nazistiske flag netop er sort, hvid og rød (se f.eks.  side  308  i  romanen).  Hvis  Hayles'  matrice skulle  være  konsistent  på  det  globale  plan,  skulle farvekombinationen  sort,  hvid  og  rød  afspejle  en blanding af negative og positive egenskaber - et interface  mellem  folkemord  og  medmenneskelighed - men naziflaget er om noget et symbol på den rene, uforfalskede  ondskab.  Dette  forhold  trækker  ikke noget fra Hayles' glimrende læsning, men illustrerer blot det forhold, at stabilitet kun kan opnås inden for iso  lerede delmængder i romanen. Alt andet ville også muliggøre en endegyldig, stivnet fortolkning af romanen, der ville være i modstrid med dens valorisering af det dynamiske midterfelt. 36

Læserens  vilkår  i Gravity's  Rainbow ,   og  den  måde hvorpå betydningen bliver til i lokale, dynamiske ad hoc-systemer, der som følge af romanens indbyggede selvmodsigelser ikke kan stivne i én konsistent og overordnet  forklaringsmodel,  er  paradoksalt  nok konsistent  med  det  rent  tematiske  plan.  Zonens geografiske  landskab  udviser  strukturlighed  med den tekst,  det  er  indlejret  i,  og  romanpersonernes bevægelsesmønstre  i  Zonen  spejler  sig  i  læse  rens navigering i teksten.

Udfordringen  ligger  som  sagt  i  at  udvikle  en model, der er så altomfattende og konsistent som muligt, og jeg mener, at den foregående diskussion af informationsentropiens rolle for strukturdannelsen i Gravity's Rainbow og den efterfølgende placering  af  romanen  på 'the  edge  of  chaos'  tager  et skridt i denne retning. En bevidsthed om romanens kompleksitet muliggør ikke blot en større forståelse af romanens opgør med f.eks. I. G. Farben, og dens valorisering  af  dans,  men  gør  det  også  muligt  at registrere den dynamik, der udspringer af det åbne værks møde med læseren, af det fortløbende kombinatoriske  arbejde,  den  læsemæssige  konneksionisme og kreative paranoia, der ideelt set er romanens betydningsdannelse. Det komplekse er netop kendetegnet ved udvikling og dynamik, i modsætning til det blot komplicerede. V2-raketten er kompliceret, og det samme er en roman som Tom Jones :   Der er mange delelementer, og det kan være svært at danne sig et overblik, men i sidste ende passer alle delene sammen som i et puslespil eller en velfungerende maskine. Gravity's Rainbow er på sin side kompleks. I en læsning af denne roman er der ikke noget selvindlysende facit som i Tom Jones ,   ingen  fast  struktur som elementerne i løbet af læsningen kan indpasses i,  intet serielt arrangement af 'gaps', der kan determinere læserens respons. 37  Romanens åbne system transformeres fra læsning til læsning.

Et blik på det komplekse kan således være med til at  udpege  romanen  som  andet  og  mere  end  blot postmodernistisk  relativisme. 38   Det  er  ganske  vist ikke muligt pace Gödels teorem - at opnå komplethed og konsistens i én og samme model af romanen, men vha. kompleksitetsteoriens fokus på dynamiske mønstre åbnes der op for kanaler af betydning mellem romanens form og indhold; kanaler, der muliggør en slags meta-løsning, hvor man som et supplement til fremlæsningen af lokale matricer og global instabilitet forklarer hvorfor en konsistent og komplet læsning ikke er mulig.

Man  kan  måske  hævde,  at  analogien  mellem struktur og tematik, mellem læser og romanperson, er  lidt  søgt,  men  jeg  mener,  at  den  markante  og selvbevidste  fokusering  på  systemer  gennem  hele romanen er så redundant en matrice, at den udpeger analogien  som  en  realitet,  en  bevidst  strategi  fra Pynchons side. Og ideen om at betragte organisationen som lige så betydningsbærende som delelementerne  findes  jo  som  vist  allerede  hos  Claude Shannon, samt hos Norbert Wiener, der i kapitel 5 af The Human Use of Human Beings ,   'Organization as the message', hævder, at 'A pattern is a message, and may be transmitted as a message' (Wiener, 96). Den samme ide føres videre af  medieteoretikeren Marshall McLuhan i slagordet 'The medium is the message', og ikke mindst i kompleksitetsteorien, der primært undersøger systemer og kun i mindre udstrækning fokuserer på de enkelte bestanddele.

Når man som kompleksitetsteoretikerne fokuserer  på  systemet  frem  for  det  partikulære,  udviskes grænserne mellem hidtil adskilte områder, med det resultat  at  man  kan  udpege  og  diskutere  ligheder mellem  f.eks.  økonomi  og  biologi,  Internettet  og Al-Qaeda-netværket; 39  eller mellem Gravity's Rainbow s  form  og  dens  indhold,  dens  læsere  og  dens romanpersoner.

Hvis livet selv, som Wiener og kompleksitetsteoretikerne  hævder,  udgøres  af  mønstre,  der  opretholder sig selv, kan en roman som Gravity's Rainbow så være levende? Den er i hvert fald et markant svar til T ony Tanners  påpegning  af  den  død,  der  både lurer i stivnede systemer og total systemløshed. Både V . og Gravity's Rainbow iscenesætter disse to poler, orden  og  kaos,  paranoia  og  anti-paranoia,  men  i modsætning til V . så udvirker Gravity's Rainbow en kompleks balancegang mellem de to i den kreative paranoias  midtzone,  på  kanten  af  kaos. Gra  vity's Rainbow er et system i ordets bedste betydning. Den er et komplekst, adaptivt, dynamisk netværk, der går imod  systembegrebets negative konnotationer i 60'erne.  I  højere  grad  end  f.eks.  krigens  karteller formår den at imitere den organiske verdens komplekse processer, og som et resultat heraf er Pynchons enorme roman lige så uhåndgribelig og fascinerende som livet selv.

## Noter

1.  Dette  eftersporer Tanner  i  periodens  genkommende gelé-tema (Tanner, 18-19).
2.  Ibid., 16.
3.  Ibid., 17.
4.  I sine seneste romaner, Vineland og især Mason &amp; Dixon , kredser  Thomas  Pynchon  om  forholdet  mellem  det ubesmittede  og  det  besmittede  USA. Mason  &amp;  Dixon hand  ler om, hvordan europæere tegner linjer på den ameri  kan  ske jord, linjer der fører ondt med sig. En ame  rikansk forfatter, der ikke passer ind her - eller noget andet sted, for den sags skyld - er William Burroughs, der i Naked Lunch beskriver,  hvordan  ondskaben ventede på  de  europæiske nybyggere. Hos Burroughs går fordærvelsen altså den anden vej.
5.  Tanner er da også gang på gang vendt tilbage til Pynchon. I City of  W ords er der således et kapitel om V . og The Crying of Lot 49 .   I  1982 udgav han monografien Thomas Pynchon .   Og  sidste  kapitel  i  den  posthumt  udgivne The American Mystery (2000) handler om Mason &amp; Dixon .
6.  Titelpersonen bliver gennem diverse proteser mere og mere kunstig, til hun til sidst bogstavelig talt skilles ad. Som sådan minder hun om hovedpersonen i Nathanael Wests satire A Cool Million, or, The Dismantling of Lemuel Pitkin (1934). West er for øvrigt mig bekendt den første amerikanske forfatter til at inkludere entropibegrebet i sin fiktion. Se Miss Lonelyhearts (1933), s. 104.
7. Wiener,  96,  min  oversættelse.  Jeg  skal  senere  vende tilbage til  Wiener.
8.  Når  Cartman  i  tv-serien South  Park bruger  betegnelserne 'hippie'  og 'tree-hugger' synonymt, demonstre  rer han et udmærket greb om 60'ernes tidsånd.
9.  Richard Poirier var i sin anmeldelse af romanen den første  til  at  drage  sammenligningen,  og  den  har  siden hængt  ved.  Der  er  sågar  skrevet  adskillige  artikler  om lighederne  mellem  de  to  romaner.  Se  f.eks.  Schwartz-

lander og Seed.

10. Gravity's  Rainbow ,   s.  247.  Fremover  vil  sidehenvisningerne optræde parentetisk i selve teksten, således: (GR, 00).
11.  Pynchons tekster opererer ofte i dette midterfelt. I en beskrivelse af et skuespil i The Crying of Lot 49 (1966) kan man læse følgende: 'It is about this point in the play, in fact, that things really get peculiar, and a gentle chill, an ambiguity, begins to creep in among the words. Heretofore the naming of names has gone on either literally or as metaphor. But now, as the Duke gives his fatal command, a new mode of expression takes over' ( Lot 49 ,  71). Og denne beskrivelse af et tvetydigt mellemrum mellem det metaforiske og det bogstavelige er samtidig en god beskrivelse af Gravity's Rainbow ,   hvor  begge  niveauer er lige vigtige.
12. Dette superkartel, der bl.a. havde Zyklon B på produktlisten, og som under krigen oprettede en olie- og gummifabrik ved Auschwitz for at benytte sig af lejrens rige forsyning  af  slavearbejde,  blev  efter  krigen  splittet  op  i f.eks. BASF og Bayer, der stadig eksisterer i bedste velgående, sidstnævnte bl.a. som firmaet bag aspirin og fodboldholdet Bayer Leverkusen.
13. Se f.eks. GR, 166-67, 257, 355.
14. Walther Rathenau (1867-1922). Genopbygningsminister efter 1. V erdenskrig, udenrigsminister i 1922. Myrdet samme  år  af  antisemitiske  nationalister.  Rathenau  betragtes som en af de primære arkitekter bag den kartelliserede stat.
15. En lignende holdning finder man i Naked Lunch ,  hvor Burroughs kalder bureaukratiet for en cancer (111-12).
16. Se f.eks. GR, 281, 502, 506.
17.  Selv om man ikke skal undervurdere bananernes magt, så  er  de  heldigvis  ikke  det  eneste  modbillede,  romanen stiller op over for det lineære, inorganiske System. Gravity's Rainbow er  f.eks.  fyldt  med  forskellige  stammefolk,  der lever i harmoni med naturen og organiserer deres liv efter cykliske  principper. Vigtigst  blandt  disse  er  herero  erne, hvis landsbyer er cirkulære mandalaer, og som lever i overensstemmelse med naturens rytme.
18. Det  hele  foregår  dog  ikke  i  Slothrops  hovede.  Som Kurt Cobain syngende formaner os om i sangen 'Territorial Pissings' fra Nevermind :   'Just because you're paranoid, it don't mean they're not after you'. Der går for øvrigt hårdnakkede rygter om, at megahittet 'Smells Like Teen Spirit' fra samme album skulle være inspireret af en af de talrige sange fra netop Gravity's Rainbow .  Den pågældende sang står på side 538-39 i romanen.... døm selv.
19. Jameson, 89-92. Kortlægning er også en vigtig meta  for i Gravity's Rainbow .  Se f.eks. GR, 159, 321.
20.    Det  er  ikke ligefrem maskuline efternavne, Pynchon har forsynet disse romanpersoner med: Kotex er et af de kendteste amerikanske mærker af menstruationsbind, og

'fallopian tubes' er engelsk for 'æggeledere'.

21.    Som følge af Slothrops eskalerende opløsning mislykkes forsøget. Objektet for missionen opløses, men intentionerne er gode nok.
22.    Min diskussion af kompleksitetsteorien er baseret på M. Mitchell Waldrops Complexity -  The Emerging Science at the Edge of Order and Chaos (1992), Stuart Kaufmanns At Home  in  the  Universe: The  Search  for  Laws  of  Complexity (1995) og Paul Cilliers' Complexity and Postmodernism: Understanding Complex Systems (1998).
23.    Et næsten enslydende citat finder man s. 753.
24.    Kompleksitetsteoriens metafor om en 'intricate dance of structures' har mange sidestykker i Gravity's Rainbow , bla. i vendingen  'in the dance of things', der optræder tre gange i romanen (346, 580), samt i de utallige danse  scener, Pynchon har flettet ind i handlingen (se f.eks. 230, 282, 548,  594,  657).  Metaforen  er  en  klar  indikator  for  den positive  valorisering,  kompleksitetsteorien  og  Pynchon tillægger det dynamiske og evigt overraskende.
25.    W aldrop  beskriver  s.  332  verden  som  et  komplekst jernbanesystem, hvilket har klare ekkoer i hhv. Lot 49 (104, 179) og Gravity's Rainbow (bl.a. 603, 645). Pynchons fokusering på strukturligheden mellem kunstigt og organisk liv  har  et  sidestykke  i Waldrop  (203,  220).  Side  315-18 citerer  Waldrop  Stuart  Kauffman  for  at  sammenligne molekylære strukturer med grammatik, hvilket også Pynchon gør i historien om Tchitcherine (GR, 355); Endelig har Oedipas afsluttende epifani i Lot 49 en parallel i Brian Arthurs  udsagn: 'Once  you  drop  the  duality  then  the questions change' (citeret i Waldrop, 333).
26.    Bletchley  Parks  computer  blev  til  i  forlængelse  af arbej  det med at bryde tyskernes koder.
27.   Jf.  en scene i romanen, hvor Slothrop opsøger en nostalgisk sortbørshandler i jagten på information:
8. 'Oh. Another one.' Giving Slothrop a sour look.  'Life was simple before the first war.  Y ou wouldn't remember. Drugs, sex, luxury items. Currency in those days was no more than  a  sideline,  and  the  term 'industrial  espionage'  was unknown. But I've seen it change - oh, how it's changed […]'

A tragic sigh. 'Information. What's wrong with dope and women? Is it any wonder the world's gone insane, with information come to be the only real medium of exchange?'

'I thought it was cigarettes.'

'You dream […] It'll get easier. Someday it'll all be done by machine. Information machines.  Y ou are the wave of the future' (GR, 258).

28.    Se f.eks. GR, 238-39, 258, 321. I forordet til sin novellesamling Slow Learner (1984) vedgår Pynchon sin gæld til Wiener (SL, 14-15).

29.    Se f.eks. GR, 149, 244, 264, 297, 326.

30.    I sit forklarende forord til Shannons studie siger War- ren  Weaver:  'information  must  not  be  confused  with meaning…  [T]his  word  information  in  communication theory relates not so much to what you do say as to what you could say' (Weaver, 8).

31.   Den specifikke aktualisering af tekstens system er dermed afhængig af den frie læsers perspektiv. For at understrege dette, er romanen selv fyldt med citater om strukturer,  der  tager  sig  forskelligt  ud  alt  efter  betragterens perspektiv. Se bl.a. GR, 81, 83, 302, 366, 708, 727.

32.    Den første termodynamiske lov hævder, at energien i et lukket system er konstant, mens den anden termodynamiske lov hævder, at bestanddelene i et system vil tendere mod stadig større uorden, mod større entropi. I takt med at entropien stiger, falder mængden af tilgængelig, anvendelig energi. Energien fra et brændende bål kan f.eks. ikke tøjles til at koge en gryde vand, når først den har fordelt sig jævnt ud i omgivelserne.

33.    Angsten for åbenhed og kaos er også indskrevet i GR, bl.a.  i  historien  om  gaucho-anarkisterne:  'We  cannot abide that openness :  it is terror to us' (GR, 264).

34.    Dette synspunkt finder man i mere eller mindre kraftig grad hos f.eks. McHoul/Wills, Beressem, Russell og den sene Weisenburger.

35. Tre af de væsentligste begreber inden for kybernetikkens lagdelte kommunikationsopfattelse er støj, redundans og information. I de fleste kommunikationssituationer vil beskeden undervejs fra afsender til  modtager  blive  forurenet med støj. Støj er i denne sammenhæng et bredt begreb, der betegner den forvrængning og forstyrrelse, som forringer  klarheden  i  budskabet.  Den  kan  f.eks.  bestå  af elektronisk støj i en dårlig telefonforbindelse, udflydende blæk i et brev eller grammatiske fejl i en samtale. For at gardere sig mod misforståelser og sørge for at selve informationen, det egentlige budskab, når intakt fra afsender til modtager, kan man inducere en vis mængde redundans.  Vi er vant til at tænke på redundans som noget negativt, som en unødig gentagelse der spilder vores tid. I kybernetikken er redundans imidlertid et positivt og nødvendigt fænomen, jeg gentager: et positivt og nødvendigt fænomen, der sikrer at støjen i kommunikationssystemet ikke forvrænger beskeden til ukendelighed. Pynchon refererer direkte til redundansbegrebet på s. 322 i Gravity's Rainbow .

36.    Dette  tydeliggøres  også  gennem  flere  referencer  til Gödels teorem (GR, 275, 320). Et af 60'ernes store ideologiske forbilleder var matematikeren Kurt Gödel, der i 1931 formulerede sit berømte teorem som en slags mod  svar til A. N.  Whitehead og Bertrand Russells Principia Mathematica (1910).  Whitehead og Russells bog var et forsøg på fra bunden af at skabe et komplet og konsistent matematisk system, men Gödel demonstrerede, at der inden for deres system - og alle lignende systemer - altid vil være sætninger, der ikke kan bevises inden for systemet selv. Eftertiden har generaliseret Gödels  Teorem til en slags bevis for umuligheden af systemer, der på én gang er komplette og konsistente, så i dag er teoremet bærer af en stor metaforisk  vægt,  sammen  med  Einsteins  relativitets  teori  og Heisenbergs ubestemthedsrelation.

37.   Udtrykkene er Wolfgang Isers. I sin receptionsteoretiske artikel 'Interaction Between Text and Reader' bruger han netop Tom Jones som eksempel på, hvordan tekstens lineære arrangement i en vis udtrækning kan sty  re læserens fortolkningsarbejde ind i nogle faste baner. Hvis Iser  havde  helt  ret,  burde  fortolkningerne  af  forskellige litterære værker nok konvergere mere, end det har været tilfældet.

38.    Et  typisk  eksempel  på  opfattelsen  af  Pynchon  som post  moderne relativist finder man hos Stipe Grgas, der i sin læsning applicerer Ihab Hassans postmodernisme-begreb  på Gravity's  Rainbow og  når  frem  til,  at  romanen demonstrerer 'the whole futility of representation/signification' (Grgas, 293), samt at 'the reader [...] is unable to connect, to make interpretative links' (Ibid., 296). Grgas' overbetoning af romanens dekonstruktive elementer medfører en fortolkningsmæssig falliterklæring.

39.    Netværk er i det hele taget oppe i tiden, bl.a. som en arv fra informationsteorien, og netværksmetaforen bruges til at diskutere alt fra økonomi, over sociale relationer, og til IT og terrorisme. Netværk er så meget en del af vores aktuelle  virkelighedsopfattelse,  at  det  ikke  har  kunnet hol  de sig inden for substantivernes ordklasse, men også er blevet et verbum, at networke. Og det er da også et faktum, at  det  samme  rationale  ligger  bag  Internettes  forlø  ber ARPA- og DARPA-net, og så organiseringen af terroristceller: decentrale netværksstrukturer er mere fleksible og sværere at ødelægge end monolitiske koncentrationer af f.eks. magt, informationer eller terrorister.

## Litteratur

Berressem, Hanjo. Pynchon's Poetics - Interfacing  Theory and Text .  University of Illinois Press, Urbana; 1993

Burroughs,  William. Naked Lunch .  Flamingo, London; 1993 (1959)

Cilliers, Paul. Complexity and Postmodernism: Understanding Complex Systems .  Routledge, London; 1998

Clerc, Charles (ed.). Approaches to Gravity's Rainbow .  Ohio State University Press, Columbus; 1983

Fiske,  John. Introduction  to  Communication  Studies .   Routledge, London; 1990

Fitzgerald, Francis Scott. The Great Gatsby .  Penguin, Harmondsworth; 1987 (1926)

Fowler,  Douglas. A  Reader's  Guide  to  Gravity's  Rainbow . Ardis, Ann Arbor; 1980

Friedman, Alan J.  'Science and  Technology'; pp. 69-102 in Clerc

Gleick, James. Chaos - Making a New Science .   Abacus, London; 1993 (1987)

Grgas, Stipe. ' Gravity's Rainbow and Ihab Hassan's Catena of Postmodernism'. Radovi 28 (18), Zadar; 1989; pp. 283306

Hayles, N. Katherine. The Cosmic  W eb: Scientific Field Models &amp; Literary Strategies in the 20 th  Century .  Cornell University Press, Ithaca; 1984

- --. Chaos Bound: Orderly Disorder in Contemporary Literature .  Cornell University Press, Ithaca; 1990
- --. How  We Became Posthuman:  Virtual Bodies in Cybernetics,   Literature,  and Informatics .   Chicago University Press, Chicago; 1999
- -- og Mary B. Eiser. 'Coloring Gravity's Rainbow '. Pynchon Notes #16, pp. 3-24

Hendin,  Josephine. Vulnerable  People: A View  of American Fiction  Since  1945 .   Oxford  University  Press,  New Y ork; 1978

Jameson, Fredric. 'Postmodernism, or, the Cultural Logic of Late Capitalism'. New Left Review #146, 1984; pp. 5392

Johnston, John. Information Multiplicity: American Fiction in the  Age of Media Saturation .  Johns Hopkins University Press, Baltimore; 1998

Kaufmann, Stuart. At Home in the Universe: The Search for Laws of Complexity .  Penguin, London; 1996

Knight, Peter. Conspiracy Culture: From the Kennedy Assassination to  The X-Files .  Routledge, London; 2000

LeClair, Tom. The Art of Excess: Mastery in Contemporary American Fiction .   The University of Illinois Press, Urbana; 1989

McHoul, Alec og Wills. Writing Pynchon: Strategies in Fictional Analysis .  University of Illinois Press, Urbana; 1990

McLuhan, Marshall. Understanding Media:  The Extensions of Man .  Routledge, London; 1995

Mendelson, Edward (ed.). Pynchon: A Collection of Critical Essays .  Prentice Hall, N. J.; 1978

Ozier, Lance W . 'The Calculus of Transformation: More Mathematical  Imagery  in Gravity's  Rainbow '. Twentieth Century Literature 21, May 1975; pp. 193-210

Poirier, Richard.  'Rocket Power'; pp. 59-64 in Mendelson (1978)

Pynchon, Thomas. V . Lippincott, Philadelphia; 1963

- --. The Crying of Lot 49 .  Lippincott, Philadelphia; 1966
- --. Gravity's Rainbow .   Viking, New  Y ork; 1973
- --. Slow Learner .  Little Brown, Boston; 1984
- --. Vineland .  Little Brown, Boston; 1990
- --. Mason &amp; Dixon .  Henry Holt, New  Y ork; 1997

Russell,  Charles.  'Pynchon's  Language:  Signs,  Systems, and Subversion'; pp. 251-72 in Clerc

Schaub,  Thomas. Pynchon:  The  Voice of  Ambiguity .  University of Illinois Press, Urbana; 1981

Schwartzlander, Susan. 'The Tests of Reality: The Use of History  in Ulysses and Gravity's  Rainbow '. Critique 29.2 (1988); pp. 133-43

Seed, David. 'A Borrowing From Joyce in The Crying of Lot 49 '. Notes on Modern American Literature 6.3, 1982

Shannon, Claude. A Mathematical  Theory of Communication . University of Illinois Press, Urbana; 1949

Tanner, Tony. City of  W ords: American Fiction 1950-70 .  Jonathan Cape, London; 1971

--. Thomas Pynchon .  Methuen, London; 1982

Waldrop, M. Mitchell. Complexity: The Emerging Science at the Edge of Order and Chaos .  Penguin, London; 1994

Weaver, Warren. 'Recent  Contributions  to  the  Mathematical  Theory  of  Communication'  (Introduktion  til Shannon 1949)

Weisenburger,  Steven. Fables  of  Subversion:  Satire  and  the American Novel 1930-80 .  University of Georgia Press, Athens; 1995

West,  Nathanael. The  Complete Works  of  Nathanael W est . Farrar, Strauss &amp; Cudahy, New  Y ork; 1957

Wiener, Norbert. The Human Use of Human Beings: Cybernetics and Society .  Doubleday, New  Y ork; 1954

Apparatet for yndere af kriminalromaner.  Ved det spændende sted i bogen, trækker man i snoren I. Kaktussen II. falder da ned i flippen III., og får det således til at løbe koldt ned ad ryggen på læseren.

( Berlingske  Tidende ,  4.  oktober 1930. © Storm P .-Museet)