Kierkegaard og Goethe
Forfattere: Steffen Steffensen
Tidsskrift: kierkegaardiana (1957-06-08)

## Kierkegaard og Goethe

## a f S T E F F E N   S T E F F E N S E N

1

En  sammenligning  og  modstilling  af  Goethes  og  Kierkegaards  personlig­ heder er ofte foretaget,  også  i  de  senere  år.  Med  Carl  Roos5   »Kierkegaard og  Goethe«  har  vi  imidlertid  fået  det  hovedværk  om  emnet,  som  længe har været savnet.1  Man må håbe, at skriftet vil danne skole i Kierkegaardforskningen  og  blive  efterfulgt  af  andre  lignende.  Endnu  er  f.  eks.  bogen om  Kierkegaard  og  Shakespeare  ikke  skrevet.

Allerede  i  1938  har  Carl  Roos  i  essaysamlingen  »Germanica«  foretaget en  sammenstilling  af  Kierkegaard  og  Goethe.  Essayet  vil  hverken  dadle eller rose, men  give  en  videnskabelig  deskription. Det  konstateres, at Goethes  og  Kierkegaards  psykologiske  struktur,  anlægspræget,  var  for­ skelligt,  ja  diametralt  modsat;  Goethe  var  den  aktive,  med  lyst  til  at bemægtige sig stedse mere af verden;  hos  Kierkegaard derimod konstateres en  passiv  lyst  til  at  være  fri  for  verden,  en  bestemmelse,  der  dog  til  sidst erkendes  som  for  snæver.  De  to  supplerer  i  virkeligheden  hinanden;  den livsnegerende  type  er  uroen  i  livets  værk,  bremsen,  der  summer  om  livets ædle men dovne hest.

Dette  essay  og  en  senere  afhandling  »Deutscher  Geist  und  Dänemark« (Goethe,  Eine Vierteljahrsschrift 1940)  kan  betegnes  for  forarbejder  til bogen  om  Kierkegaard  og  Goethe.

Også Georg Brandes og Høffding har modstillet Kierkegaard og Goethe.  For  begge blev  Goethe  helten,  medens  Kierkegaard  var  den  over­ vundne.  Fra de senere år nævner jeg Horst Oppels artikel i Deutsche Vier­ teljahrsschrift 16, 1938  og  A. Closs: »Goethe  et  Kierkegaard:  Gleich- gewichtige  Mitte  und  Entweder-Oder«  i  Etudes  Germaniques  1949,  som jeg nøjes med at henvise til.

1   Carl  Roos:  Kierkegaard  og  Goethe.  Gads  forlag  1955.  231 s.

Også  i  Kristian  Elsters  (d.y.)  »Livet  og  digtningen«  (Oslo  1928)  findes et essay om Goethe og Kierkegaard »Liv og livsbeskuelse«. Når dette ældre essay  her  fremdrages,  sker  det,  fordi  dets  tankegang og konklusion  har  en vis  lighed med  sidste kapitel i  Carl  Roos'   bog.  Elster  tager  (ligesom  Roos) sit  udgangspunkt  i Kierkegaards kritik  af  »Dichtung und  Wahrheit«,  spe­ cielt kritiken  af  Goethes  forhold  til  Friederike Brion.  Elster  ser  afgrunden mellem  de  to  personligheder  og  finder  tillige,  at  Kierkegaards  dom  er  et selvforsvar.  Og dog er der  en  afgørende lighed  mellem de  to.  »I  forholdet til  kvinden stod de ens.  Ingen  af dem vilde standses  af hende.  . ..  De vilde ikke,  ingen  af  dem,  gå  i  dvergeskikkelse,  når  de  var  skapt  til  kjemper«.

Helt  anderledes  er  standpunktet  i  Karl  Jaspers'   meget  diskuterede  tale »Unsere  Zukunft  und  Goethe«  1947,  hvilket  forklares  derved,  at  Jaspers har modtaget afgørende impulser  fra Kierkegaard og  føler sig som dennes discipel.  Også  Jaspers  kommer  ind  på  Kierkegaards  Goethekritik.  Han finder hos  den  senere  Goethe  en  opgivelse  af dennes  højeste  mulighed,  der lå  i  forholdet  til  det  ubetingede.  »Der  Schwung  des  Unbedingten  scheint . . .   erlahmt«.  I  stedet  for  træder  det  selvbevarende.  »Im  Sichbewahren seiner  Natur  unter  Verwerfung  des  Unmöglichen  erwächst  der  ganze, gaards  kritik  få  ret  over  for  »eine  Weise  der  Goethe-Aneignung«,  som »missverstehend  Goethe  sich  zum  Vorbild  nimmt«;  thi,  siges  der,  »wie  es

vollendete  Goethe«.  Jaspers  vil  dog  sluttelig  nøjes  med  at  lade  Kierke­ in  Goethes  Existenz  war,  wird  niemals  jemand  ergründen«.

Kierkegaard og Goethe  skiller,  som  vi  ser,  stadig  vandene.

2

Carl Roos'   hovedformål i bogen  »Kierkegaard og Goethe«  er et andet  end i  det  omtalte  essay.  I  dette  arbejde  af  vor  fornemste  Goethekender  og Goetheforsker  er  hele  materialet  for  første  gang  behandlet.  Vi  får  alt  at vide  om  Kierkegaards  Goethelæsning,  uden  at  bogen  derfor  er  blevet  en gerne.  Bogen  fængsler på  grund  af  det  modsætnings-  og  spændingsforhold

trættende  katalogisering  af  de  pågældende  steder  i  skrifterne  og  dagbø­ mellem  Kierkegaard  og  Goethe,  som  den  handler  om,  og  som  forfatteren tolker  og  sætter  i  perspektiv.  Mødet  mellem  Kierkegaard  og  Goethe  kan ikke være os ligegyldigt,  fordi de,  som Carl Roos siger, hver for sig repræ­ senterer  et  maximum  af  individuel  åndskraft  og  desuden  hver  for  sig  er bærer  af  årtusindgamle  traditioner.

Der begyndes med romanerne. Hvad Goethes  »Wilhelm Meister«  angår, har der kun stået et lille  materiale  til  forfatterens  rådighed.  Det  drejer sig først  og  fremmest  om  den  mærkelig  positive  dagbogsoptegnelse  fra  1838, der i Wilhelm Meister  finder  »den  hele  verden  opfattet  i  et  spejl,  en  sand mikrokosmos«.  Positiviteten  i  denne  udtalese  forklares  af  Carl  Roos  der­ ved, at karakteristikken stammer fra den krisetid, hvor Kierkegaard endnu svævede  frit  i  rummet  og  endnu  ikke  havde  fundet  det  attråede  ståsted, så at han derfor kunde læse sig selv ind i Goethes helt.  Dette er indlysende rigtigt.  Udtalelsen  kan  ikke,  som  undertiden  sket,  tages  som  udtryk  for Kierkegaards senere vurdering af Goethe.

Anderledes synes det iøvrigt allerede at være i disputatsen  »Om Begrebet Ironi«  1841,  som  forfatteren  ikke  går  nærmere  ind  på.  Her  løftes  Goethe ganske  vist  ligeledes  højt  på  romantikernes  bekostning;  men  forklaringen er  dels  det  mod  romantikerne  vendte  polemiske  formål,  dels  gælder  åben­ bart, hvad W. Anz udtaler i »Orbis Litterarum«s Kierkegaards-publikation 1955  (pag.  5-17),  at  lovprisningen  af  Goethe  her  må  betragtes  som  »vor­ läufige  Gemeinsamkeit  mit  Goethe«  og  altså  er  udtryk  for  Kierkegaards ironi.  Den  er,  som  Anz  siger,  »voll  ironischer  Hintergründigkeit«.  I  bag­ grunden  for  Goetheopfattelsen  i  »Om  Begrebet  Ironi«  står,  hvad  Carl Roos i forbigående gør opmærksom på (114), Heibergs Goethekarakteristik fra  1833.

I  afsnittet  om  »Werther«  søger  forfatteren  at  føre  sandsynlighedsbevis for,  at  »Skyldig  -   Ikke  skyldig«  og  Sygdommen  til  døden«  hver  på  sin måde med produktiv kritik er skrevet som modbilleder til  »Die Leiden des jungen  Werthers«,  altså  er  en  »Trutz-Wer  ther«,  som  man  vilde  kalde  det på tysk. Der peges i denne forbindelse på, at såvel undertitlen til  »Skyldig som titlerne »Sygdommen til Døden« domsroman, hvor alle tre udtryk forekommer. Det lykkes efter min mening

-  Ikke skyldig«: »En Lidelseshistorie« og  »Enten-Eller«  med  bevidst  hensigt  kan  være  taget  fra  Goethes  ung­ forfatteren at føre sandsynlighedsbeviset  (mere kan det ifølge sagens natur ikke  være),  der  virker  så  meget  mere  overbevisende,  når  man  tænker  på, hvor  stærk  den  antikristne  tone  egentlig  er  i  »Werther«,  et  forhold,  som Goetheforskningen i de  senere  år iøvrigt har  fremhævet  stærkt.

3

Bogens længste og vægtigste afsnit er dog Faustkapitlet (s. 56-158). I endnu højere Grad end »Werther« måtte Goethes Faust, det 19. århundredes bibel, naturligvis  optage  Kierkegaard  og  ægge  til  modsigelse.  Endnu  stærkere end  i  »Werther»  trådte  her  modsætningen  til  det  kristne  livssyn  frem: modsat  frelse  ved  nåde,  frelse  ved  »dygtighed«.  Der  kan  heller  ikke være tvivl om, at det var Goethes værk, der gav stødet til det indgående studium af  Faustlitteratur,  som  Kierkegaard  i  1835  påbegyndte,  og  som  vi  kan

følge gennem notaterne i dagbøgerne.  Forløbet af disse Fauststudier refere­ res  udførligt  af  Carl  Roos.

Sagen var,  at Kierkegaard  (fra første færd,  som det påvises)  havde dan­ net  sig  sin  egen  opfattese  af  Faustskikkelsen.  Han  ser  Faust  som  den  per­ sonificerede  tvivl.  En  sådan  Faust  havde  han  selv  været  (smig.  brevet  til Wilh. Lund fra  1.  juni  1835).  Faust  er  for Kierkegaard en  af  »de tre  store ideer«,  Don  Juan,  Faust,  og  den  evige  jøde,  der  repræsenterer  livet  uden for religionen i dets trefoldige retning, nemlig nydelse, tvivl og fortvivlelse; dog således,  at  Faust optager de to  andre i  sig.  Faust  er  tvivleren,  der  for­ tvivler.

Idet han konfronterer sin egen opfattelse af Faust med Goethes, kommer han  til  det  resultat,  at  Goethe  i  anden  del  af  sit  værk  har  begået  et  for­ ræderi mod sagnets ide.  En Faust, der  »omvender sig«  d. v. s.  udsoner livet med  erkendelsen,  er  ikke  mere  nogen  Faust.  Goethes  Faust  er  derimod  et udtryk  for  »tidsalderens  ide«.  Værket  røber,  at  Goethe,  så  lidt  som  den tid,  hvis  søn  han  var,  havde  styrke  nok  til  at  »se  helten  i  et  stykke  gå under«.

Der  skete  imidlertid  det,  at  Martensen  i  1837  udgav  en  afhandling  om Faustskikkelsen  og  Faustideen,  der  i  tankegang  og  problemstilling  ligger meget  nær  op  ad  Kierkegaards.  Dette  føltes  af  Kierkegaard  som  en  kata­ strofe.  En  uværdig var  kommet ham i  forkøbet;  han fandt i afhandlingen, hvad han selv havde på hjerte.  Hans  egen plan måtte opgives.

Idet  Carl  Roos  gør  rede  for  disse  begivenheder,  lykkes  det  ham  tillige at give en ny tolkning (og datering) af det gådefulde notat P.  I  147 (2. dec. 37).  Endvidere  gives  for  første  gang  en  tolkning  af  det  mærkelige  udkast til  en  komediefarce,  der  findes  i  papirerne  II  287  ff  med  titelen  »Striden mellem den gamle og den nye Sæbekælder«. Roos søger fornuften i  »våset« og påviser,  at  det  drejer  sig om  en  Faustparodi.  Hovedpersonen Willibald er  en  Faust  i  Goethesk  betydning.  Han  begynder  med  en  tvivl,  der  vilde sprænge alle professorale  beregninger  og  ender  med omvendelse  til  den på

Prytanæet  gældende  dogmatik.

Kierkegaard  fortvivlede,  da  en  anden  greb  hans  plan,  men  hævede  sig ironisk over  sin  fortvivlelse  og  fattede  i  denne  stemning planen  til  »Sæbe­

kælderen«.

Men  også  en  »Trutz-Faust«  har  Kierkegaard  ifølge  Roos  skrevet.  Han betrådte  som  i  forholdet  til  Werther  den  produktive  kritiks  vej  og  gav først i  »Skyggerids«  en  Faust,  der er holdt i  rent æstetiske kategorier.  Men i  »Frygt  og Bæven«  omskabes  Faust  fra æstetiker  til  en  etiker,  der bringer sig selv som et smerteligt offer for det almene.

Under  behandlingen  af  Kierkegaards  Fauststudier  kommer  Carl  Roos også ind på de øvrige danske behandlinger af Goethes Faust i Kierkegaards samtid,  ikke  blot  Martensens,  men  også  Heibergs,  Molbechs  og  Sibberns. Der er  med  bogen  givet  et  værdifuldt  bidrag  til  belysning  af  dansk  ånds­ historie  i  det  19.  århundredes  første  halvdel.  Thi  Goethe  stod  i  centrum af tidens problematik. Åndshistorie er for Carl Roos beretningen om mødet og  kampen  mellem  forskellige  former  for  tro.

4

»Enhver tendens ligger mig fjern«  siger Carl Roos om sin fremstilling,  »jeg ønsker blot, så  vidt jeg formår, at forstå og beskrive«. Dertil er at bemærke, at  dette  er  den  rette  objektive,  videnskabelige  holdning,  som  da  også  er gennemført  i  bogen,  men  at  forståelse  og  vurdering  hænger  nøje  sammen, hvilket  skriftet  også  viser.  Vurderingen  er  afhængig  af den  tolkendes  eget standpunkt.

Kierkegaards  produktive kritik  af  Goethe udsprang  af  en  afgrundsdyb forskellighed  i  forestillingssæt,  som  af  forfatteren  forklares  derved,  at  de tilhører  forskellig  psykologisk  type.

Roos  anvender  i  bogens  sidste  afsnit  (»Kierkegaards  opfattelse  af  Goe­ the«)  Schillers  skelnen mellem  den  naive og  den  sentimentale type.  Goethe er  naiv,  Kierkegaard er  den sentimentale,  der bryder staven over det  »vir­ kelige«  for  at  søge  det  »sande«.

Kristendommen kan naturligvis lige så lidt som Kierkegaard anerkende, at  der  findes  en  type,  for  hvilken  »det  religiøse«  er  utilgængeligt,  at  evan­ geliet med andre ord ikke er for enhver. Den må hævde,  at den er i besid­ delse  af »sandheden«, der  er  for  alle,  uanset  deres  psykologiske  type.  For­ målet med f.  eks.  Kierkegaards  »Sygdommen til døden«  er jo blandt andet at  hævde  dette.

Alles  lighed  for  gud,  der  hævdes  af Kierkegaard,  betegnes  af Roos  som kristeligt demokrati, men i praxis var  Kierkegaard aristokrat. Både Goethe og  Kierkegaard  var  i  teorien  liberale  og  milde,  i  praxis  omvendt,  siger Roos.  Når  han  på  bogens  sidste  sider  sammenstiller  Goethes  ord  »Was fruchtbar  ist,  allein  ist  wahr«  med  Kierkegaards  »Kun  den  Sandhed,  der opbygger,  er  Sandhed  for  dig«,  og finder,  at  de  siger  det  samme,  kommer han  til  en  lignende  konklusion  som  Kristian  Elster  i  det  omtalte  essay. »Begge  var  skapt  til  kjæmper«,  siger  Elster.  »Tro  er  rygrad«,  siger  Roos. »Hverken Goethe eller Kierkegaard var svage«.