Uskyld og død
Forfattere: Lis Møller
Tidsskrift: kok (1982-10-16)

## Lis Msller

## Uskyld og d0d

Anmeldelse af Jnrgen Dines Johansen: Hvalerne venter. Studier i Klaus Rifbjergs forfatterskab, Odense Universi-

tetsforlag 1981, kr. 134,20

års-dag  ved udsendelsen af Hvalerne venter, en dybtborende tekstlzsning, hvis teoretiske referenceramme primært er psykoanalysen  og den strukturelle tekstviden-

Jorgen Dines Johansen (JDJ) har markeret Rifbjergs 50 skab.

Bogen er opdelt i tre hovedafsnit: Forste del består af en rzkke analyser af enkeltvzrker, Den kroniske uskyld, Arkivet, Anna (jeg) Anna og Port r ~ t for blot at nzvne et udpluk. Disse analyser har -med undtagelse af enkelte  indledende og forbindende afsnit -alle tidligere vzret udgivet i artikelform. Anden del er en udskrift af en ikke tidligere offentliggjort samtale med digteren. Og endelig får vi i tredje del en sammenfattende behandling og vurdering af forfatterskabet.

For en umiddelbar betragtning synes den Izser, der i forvejen er bekendt med de tidligere offentliggjorte artikler, ikke at få meget  for sine 134 kr. Forste del optager således alene over halvdelen  af de godt 300 sider. Men Hvalerne venter er ikke blot spekulation  i en kendt forfatters 50 års-dag. Lzst i sammenhæng og suppleret med interview og sammenfatning får også de 'gamle'  artikler  ny aktualitet. De bliver  brikker til en szrdeles perspektivrig samlet læsning af forfatterskabet -en læsning, hvis strukturerende element er  'tidsoplevelsen'.

Ved at tage udgangspunkt i tidsoplevelsen  lykkes det ikke alene JDJ at levere en række nzrlzsninger af enkeltvzrker, der yder disse vzrkers specificitet  retfærdighed,  men  samtidig også at  fastholde et  gennemgående monster i forfatterskabet og belyse dels så  centrale, genkommende, tematiske kategorier som 'uskylden', 'doden'  og 'seksualiteten',  dels selve skriveprocessen, den digteriske skabelsesproces, som Rifbjergs tekster, i  overensstemmelse med den modernistiske tradition, ustandselig selv peger  på.

1 forbindelse med analysen af Den kroniskeuskyldsammenfatter  JDJ sin redegorelse for romanens tidsperspektiv i et diagram, der ikke blot har gyldighed for dette ene v ~ r k , men for forfatterskabet som sådan. Diagrammets centrum er nutidspunktet,  udspændt  mellem  fremtid, forstået som 'forventning', og fortid, konstitueret  som 'erindring'. Som Rifbjerg selv skriver: »Nuet er et produkt af fortiden i bestandigovergang til fremtiden«.

Overgangen  fra nutid  til  fremtid  kan, viser  JDJ, principielt  foregå på

tre måder hos Rifbjerg: Gennem en nzrmest rituel gentagelse af bestemte intenst oplevede Djeblikke, gennem  forudbestemt udvikling  eller gennem forvandling. Af disse tre alternativer er de f ~ r s t e t o  negative.  Den rituelle gentagelse er jeg'ets f o r s ~ g på at fastholde det intenst sansede, bl.a. for herigennem at besvzrge den forudbestemte udvikling, der indebzrer en passiv overtagelse af et konformt og repressivt, 'voksent', rollem~nster. Men gentagelsesritualet modarbejdes af selve tiden: Hver ny gentagelse udhuler oplevelsen, t ~ m m e r den for den intensitet, som det netop gjaldt om at bevare, og slår i stedet  om i tvang. Den positive forventning til fremtiden må da knyttes til 'forvandlingen',  der ikke betegner kontinuitet, men brud. Håbet om forvandling knyttes til 'den anden':  Den kommer udefra som 'nåde'  eller  'mirakel' og realiseres,  hzvder JDJ, kun punktuelt i forfatterskabet.

Tidsaksen fremtid-nutid kan siges at v e d r ~ r e den fortalte tid i  Den kroniske  uskyld. Men nar Janus  fortzller sin historie, er den fortalte nutid allerede fortid, det fortalte er erindring -en struktur der i Dvrigt ikke blot kendetegner denne roman. Herigennem artikuleres den anden del af tidsaksen, fortid-nutid,  som  JDJ  bestemmer  som  symmetrisk  med  nutid-fremtidsaksen. Til denne akses positive dimension, 'forvandlingen',  svarer forestillingen om fortiden som radikalt -og positivt -forskellig fra nutiden: Fortiden som et tabt paradis. Til negativ-dimensionen, 'gentagelse' og  'forudbestemt udvikling', svarer  opfattelsen af fortiden som traumatisk og dermed determinerende for det nutidige. ))l  Den kroniske uskylder erindringen forbundet med Izngsel, en Izngsel efter et tilvzrelsesm~nster og en oplevelsesform, der er gaet tabt (.  . .)men  dette er i  og  for sig kun det positive aspekt af erindringen, idet den også negativt  optrzder som fixering«  (s.  17).

Det  i  Rifbjergs  forfatterskab  helt  centrale  tematiske  oppositionspar, uskyld vs. d ~ d , fremstår på baggrund af dette tidsskema umiddelbart som en ophzvelse af det linezre tidsforl~b. Uskylden, understreger JDJ, er hos Rifbjerg ikke den seksuelle uber~rthed -tvzrtimod knyttes den ikke sjzldent sammen med kimsaktens hengivelse -men betegner en bestemt oplevelsesform, et absolut n z r v z r ,  en total og prz-refleksiv hengivelse i oplevelsen, hvor tidsforl~bet synes suspenderet, og hvor afstanden mellem subjekt og objekt ophzves i en symbiotisk tilstand. D ~ d e n betegner i forhold hertil det absolutte fravzr, der er den negative ophzvelse af tidsforl~bet.

Det szrlige  ved uskyldsoplevelsen er imidlertid, at den f ~ r s t konstitueres som sadan efterlods, og derfor kan JDJ alligevel indplacere den i sit tidsdiagram. Når  den opleves, kan subjektet i fdge  selve oplevelsens natur ikke benzvne den som 'uskyld'. 'Uskyld' bliver den f ~ r s t i  erindringen,  dvs. når den er tabt. Men netop herved bliver den 'kronisk', fordi den bliver det ideal, det gzlder om at genetablere og således, skriver JDJ, »fremkommer det mzrkvzrdige, at håbet om forvandling, den fremtidsrettede forventning, og Izngslen efter det forbigangne, den fortidsrettede nostalgi, flyder sam- men&lt;&lt; (s.  19).

Noget tilsvarende kommer, i fnlge JDJ's  analyse, til at gzlde for dnden. Som uskylden er den på en gang relateret til fortid og fremtid. Hvor uskylden kan sammenkobles med den positive side af fortid-fremtid-aksen, kan dnden assimileres med denne akses negative side. Doden er den absolutte afslutning, men ogsa et »processuelt fznomen« (s. 228), knyttet til 'gentagelsen',  der netop drzber oplevelsesintensiteten, såvel som til den forudbestemte udvikling, det konforme rollem0nster. I digtet »Det er blevet os pålagt« (Konfrontation)  hedder det således: b ) . . .=de  sin tildelte d0d / som man hele tiden har vzeret / mzt af&lt;(. Men samtidig er d ~ d e n der fra begyndelsen: som kastration(strusse1) såvel som en for subjektet konstitutiv oprindelig 'mangel', som JDJ belyser ved at inddrage den strukturelle psykoanalyse (Lacan og Leclaire).  I  dette perspektiv  bliver den afsluttende dnd projektion af en allerede erfaret mangel -således som 'forvandlingen' er en projektion af uskylden.

Det tematiske oppositionspar uskyld og dnd gnres af JDJ samtidig til de to poler,  skriveprocessens dialektik.  Den  Rifbjerg'ske  skriveproces bestemmes som et spil mellem uskyld, forstået som nzrvzr,  (opleve1ses)fylde og  narcissistisk  almagtsfnlelse,  og  dnden  forstået  som fravzr, mangel, tomhed og afmagt. At ville genoprette uskylden (i skriften) bliver et forsog pa at opfylde tomheden, at besvzrge doden. Men samtidig er dnden også meningsskabende  for  Rifbjerg;  »den  forlener  oplevelsen  med  en  szrlig kvalitet. Oplevelsen bliver vzrdifuld, fordi den er flygtig&lt;&lt;. Doden er, siger JDJ, en »strukturerende faktor, der giver nzrvzrsf0lelsen dens kvalitet og vzrdi« (S. 84).

Hermed  har  JDJ  en  indfaldsvinkel  til  forholdet  mellem  erindring  og kunstnerisk produktion hos Rifbjerg. Selve erindringen fremtrzder i skriveprocessen &gt;&gt;som gennemarbejdning  og rekonstruktion af en forbigangen, mistet intensitet, opfyldthed, på fravzrets betingelser« (s. 84).  Selveskriveprocessen bliver, med et udtryk hentet fra psykoanalysen, til snrgearbejde. Rifbjerg skriver på dnden, og i  dette perspektiv bliver omdannelsen af fortiden til fiktion et forsgg pA, ikke blot at genopleve det svundne, men at skabe en betydning som en slags besvzergelse af doden. Selv er han, også i sine ikke-fiktive tekster, ret eksplicit p A   dette punkt: »(at) skabestof  af abstraktionen -erindringen -at st0be et  fundament af virkelighed  under sig for at g0re det  flygtige stabilt eller fastholde livsforlnbets nvzrdiercc  som en slags investering mod den endelige tilintetgnrelse.«  (s. 258).

Den psykoanalytisk-strukturalistiske  lzsning af Rifbjergs vzrker, hvor det er tekstens operationer snarere end forfatterpersonen og dennes sociale og klassemzssige indplacering, der interesserer, er samtidig udgangspunkt for JDJ's vurdering og kritik  af forfatterskabet.

Grundlaget for denne kritik antydes allerede i analysen af Den kroniske uskyld, idet uskylden  sEttes som ideal oplevelsesform hos Rifbjerg, men kun kan klassificeres som sådan, når den er blevet fortid, erindring, indtager  det  erindrede den centrale  plads  i  forfatterskabet.  »På denne måde etablerer erindringen (...)et i m a g i n ~ r t rum, der truer med at blive subjektets egentlige virkelighed. Erindringen (.  . .) kan betragtes som en uafladelig produceren af personlig mytologi.« Dette får som nEvnt konsekvensen for oplevelsen  af  fremtiden:  »...håbet  om forvandling, den fremtidsrettede forventning, og I~ngslen efter det forgangne (. . .) flyder sammen, med det resultat at fremtiden som den personligt realiserede kvalitative forandring er f r a v ~ r e n d e i bogens (og i forfatterskabets) univers«  (s. 19). Sagt meget kortfattet: Den kvalitative samfundsm~ssige forandring har ingen integreret plads i Rifbjergs forfatterskab. Den sociale og historiske dimension er f r a v ~ r e n d e i forfatterskabet.

som en kritik  af  de synspunkter og meninger, forfatterskabet indeholder.  Det er JDJ's e r k l ~ r e d e intention at påvise, at Rifbjergs manglende evne til at foretage socialhistoformelle eller 'kunstne-

Indvendingen  er imidlertid  ikke blot  t ~ n k t riske perspektiveringer samtidig a f f ~ d e r en r ~ k k e riske' svagheder.

Til trods for de perspektiver, der måtte ligge i en sådan sammenbinding af den indholdsmzssige og den formelle kritik, er JDJ's  såkaldte »kritiske dialog« med teksten ikke vellykket. For det f ~ r s t e fordi den formelle kritik aldrig rigtig przciseres -om Et bortvendt ansigt hedder det således, at den »falder fra hinanden og »fuser ud«« (s. 272) -men frem for alt fordi det aldrig bliver klart, hvilke krav -indholdsmzssige såvel som 'kunstneriske' -JDJ egentlig stiller til den litterzre tekst.

På den ene side anes et krav om at litteraturen skal formidle en bestemt viden om de bagvedliggende  socio-~konomiske forhold. Rifbjerg formår ikke i tilstr~kkelig grad at indsztte det subjektivt sansede i en s t ~ r r e samfundsmzssig sammenhzng og forhindrer dermed Izserne i at nå til en indsigt i disse. P å   det 'kunstneriske'  plan  er resultatet en »narrativ fragmentering« (s. 272). På den anden side g ~ r e s det klart, at det ikke er rimeligt at krzve  af litteraturen, at den skal fremstille hovedmodsztningerne  i det nutidige samfund, men at dens potentialer ligger et helt andet sted. Det siges således, at forfatterskabets centrale kvaliteter beror på  dets evne til at aktivisere driftsbesatte erindringer  og fantasier  samt på dets  fremstilling  af nsansningens bliven  betydning« (s.  309).

JDJ's krav  til  og opfattelse af  den litterzre tekst  er  påvirket  af  såvel 7O'ernes ideologikritik som af den strukturelle psykoanalyse, der har udgjort et vzsentligt teoretisk grundlag for analysen. Mellem disse to  referencerammer pendler JDJ frem og tilbage, uden at det nogensinde kommer til en egentlig afklaring. Det synes som om de  kvaliteter, JDJ fremhzver i forfatterskabet, kun kan bestå på bekostning af dets såkaldte 'mangler'.