Sindet i virkeligheden
Forfattere: Jens Smærup Sørensen
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

## Sindet i virkeligheden

Jakob Knudsens Sind

## JENS  SMÆRUP SØRENSEN

Så længe vi rigtig ved noget om dette land, har dets indbyggere  i  det  store  og  hele  jo  ernæret  sig  ved landbrug. Indtil for nylig fortsatte det sådan, det var bønder der i deres ansigts sved sikrede et økonomisk grundlag også for  købstædernes liv,  det  var  bønder der gjorde det muligt at forsørge en embedsstand, at opretholde  hær  og  flåde,  at  uddanne  præster  og læger, og det var naturligvis også bønder der skabte det overskud,  der skulle til for at  vi kunne udvikle en egen kunst og en national litteratur. Så meget de­ sto  mindre  imponeret  må  man  undre  sig  over  at denne  bondefinansierede  litteratur  så  sjældent  har forsøgt sig  med at fremstille bønder som  noget,  der kunne  minde om mennesk \_,,

Et er vel at købstadsfolkene, borgerskabet, bureaukratiet  og  militæret  og  den  lærde  republik  altid  har tilladt  sig  at  foragte  bønderne,  eller  i  heldigste  fald måske  blot  fundet  dem  komiske.  Det  er  også  begribeligt at den arbejderklasse, som delvist og kortvarigt kom  til at afløse bondestanden som  samfundsbærende,  men som i første  omgang  bare  blev  revet væk fra markernes lys og luft og anbragt i skumle fabrikker  og  baggårdslejligheder,  at  den  straks  følte trang  til at  kaste et  mildere  skær  over  livet  på stenbroen  ved  at  sværte  den  tabte  fortid  i  det  landlige. Det er jo derimod litteraturens vidtåbne mulighed og løbende  forpligtelse  at  bekrige  og  at  latterliggøre sådan nogle sociale fordomme. At udstille provinsielt hovmod og standsmæssig bornerthed, at gøre op med dumheden og med selvforherligende eller blot selvbeskyttende reduktioner af noget menneske i verden, om det så er en tysker, en sort, en parkeringsvagt eller altså en bonde. Den har dog alt for sjældent villet se ham i øjnene,  vores danske litteratur.  Den har ad- spredt  udpeget  ham  som  eksempel  på  almue  og manglende dannelse, den har folkloristisk gjort brug af ham til  borgerlige  løjer  og fædrelandsk  pyntelig­ hed, eller den har dæmoniseret og glorificeret ham i den ene eller den anden ideologiske hensigt.

Jakob  Knudsen hævder sig som  en af  de  forbløf­ fende  få  der  har  villet,  og  jo  ikke  mindst  kunnet skrive  om  bonden,  så  ingen  læser  med  ham  stilles over for en anden art end sin egen, og så enhver læser i ham kan genkende hele sig selv.

Romanen Sind udkom i 1903. I en tid altså hvor  der også hos andre var god gang i skildringen af bønder, e�r.,\_\_  \_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_  men\_s\_å\_:.alligexelikke..J:igtig..me\_cLhenblik-på-en-Skildring  af mennesker som du og  jeg.  De skulle oftest optræde i mere specifikke versioner, hos  Johan Slrjoldborg som heroiske husmænd for eksempel,  og som enfoldige fortidslevninger eller kyniske tyendetyranner hos Jeppe Aakjær,  og  som spøjse  folkelivseller idealiserede urtyper hos  Johs. V. Jensen, og så videre. Jakob Knudsen hfvde ingen af den slags instrumentelle særinteresser.:cHan  var  fuldkommen fri for nostalgi,  politik  og  sociale  fremskridt  ragede  ham  (i bedste fald)  en høstblomst, og han havde ingen ambitioner om at kreere sjove fi gure r til det litterære nationalalbum. Han var så meget mere brændende optaget af spørgsmålet om hvad et menneske er, og om hvordan et menneskeliv kan leves, og  de mennesker han i  virkeligheden  kendte mest  til beskæftigede sig - som jo stadig langt de fleste - med landbrug. Og så beherskede  han  som  bekendt  sit  håndværk,  og  han udøvede  det  levende og stærkt,  dramatisk  og  humoristisk,  med  en  høj  psykologisk  og  filosofisk  intelligens.

Det  væsentligste  af  menneskesynet  i Sind, i  ud­ forskningen af det,  kommer frem - af sig selv, som man siger - i den bare  handlingsgang.  Vi er  i Han Herred, da hovedpersonen Anders Hjarmsted endnu er dreng og yngling, og han er i konflikt med sin far og, forekommer det ham efterhånden, også med Fa­ der Vor i himlen. Ham her på jorden er i hvert fald en hård negl. Han underkuer kone og børn, han lig­ ger  konstant  i  strid  med  naboer  og  øvrighed,  han anser alle mennesker for  'lrjæltringer' og viger ikke tilbage for at tage loven i egen hånd, når myndighe­ derne, atter en gang, har svigtet. Anders er med en aften hvor hans far med en jernstang slår en mand, der har ladet sine heste græsse på hans marker, halvt i smadder.  Og det er stadig hans far, og drengen må beundre den brutale handlekraft,  men den  vækker også en snigende væmmelse i ham, en begyndende vrede.  Han  bliver  mere  og  mere  led  ved  at se  sin mor  og  søster  blive  behandlet  som  slaver,  og  han fantaserer,  idet  han føler  sig  fortvivlet  sikker  på  at Gud nu er ude af verden, om at slå sin far ihjel. Hans fællesjord,  de  lader  deres  kreaturer  brede  sig  over alle  græsningsarealer,  og de  gør det i en art troskyl­ dig  magtbrynde,  som de dog hele tiden søger - slet ikke  moralsk  men - juridisk  dækning  for,  gennem stærke bånd  til de relevante øvrighedspersoner. Dertil anvender de deres ædelmodige gæstfrihed og deres giftefærdige døtre,  den første har  de  allerede fået afsat til en passende fornem 'kjæltring', og den næste,  Gjatrid,  er  på  vej  til  den  korrupte  herreds­ fuldmægtig.  Kærligheden  kan  dog  alligevel  lægge sig imellem:  Gjatrid forelsker  sig i Anders, og hen­ des  bror  i  hans  søster,  da  hun  er  kommet  til  som hans  husholderske.  Men  retfærdigheden  kommer Anders derfor ingen vegne med.  Der er  ikke noget stille op mod det netværk, som ejerne på Staun har spundet omkring sig, herredsfuldmægtigen strækker sig endog ud over sin umorals grænser i håbet om at Gjatrid til sidst vil blive tvunget til at tage ham. An­ ders  raser  og  kæmper hinsides al  fornuft,  han  ved ikke  selv  hvorfor,  men  han kan ikke  leve  med  at uretfærdigheden skal sejre, det må så koste hvad det eneste og foreløbige redning er at komme  væk.  En koste vil, også hans kæreste. Og selv med den viden smule at leve på får han endda med i rygsækken inom ham går der  ingen  skår  i hendes  kærlighed,  og --��n-af.sk-edea-å-fader,ens..skånselsløse-misanti:0pi-v-iser---han-be-s-luttersig-endelig,::ii-e-gen:lræmlrgtat øve  retsig  for  det  første  i  særlig  grad  at  gælde  hans  egen færdighed. Og så jo til at fri sin Gjatrid fra skurkens person, og for det andet er det da heller ikke denne ringe  skabning  han slås så djævelsk  for,  men for  at der skal komme retfærdighed i verden. truende kløer.

Da beslutningen er truffet, falder der ro over An­ ders  Hjarmsted.  Han  morer  sig  nu  over  faderens fortsatte  fablen  om  retslige  udveje.  H �  forbereder sig  sindigt til han  fornemmer  i  sig,  at dagen  og  ti­ men er  inde.  Han  går  da  en  sen  aften  op  til  her­ redsfuldmægtigen  med  en  hammer  i  hånden,  han hamrer  den  to  gange  i  skallen  på  ham,  henter  sin kæreste,  tvinger  ved  midnatstid  præsten  til  at  vie dem,  og  de  løber  under  høj  latter, jublende  af glæde,  ud  over  heden,  fejrer  deres  bryllupsnat,  og næste morgen·  er Anders tilbage med hammeren, for fuldmægtigen  havde  en  hjælper,  arrestforvalteren, som han ikke aftenen før fik  det gjort af med. Det gør han så nu,  på den første og den sidste dag i sit nye liv, så lykkelig og så blodigt knuser han hans ho­ ved. Kort efter bliver han skudt ned.

Det er den jyske betydning af  'at have sind'  der så­

ledes har manifesteret sig: den vilde og heftige kom-

Søndenfjords, i Himmerland er det vel, køber An­ ders  Hjarmsted  så,  efter  sin  soldatertid  og  med penge fra sin far, en gård for med den for alvor at få taget hul på sit eget liv. Han vil først kunne føle det som sådant, før han vil lade faderen komme til sig, men  den  gamle  er  dog  allerede  med,  i  det  indre, mærker Anders meget  snart.  Hadet til  uretten  mel­ lem mennesker er - under hadet til faderen - groet dybt ind i ham. Og uretten er nok desværre mindst lige så udbredt her som den var i Han Herred, ja den d yr kes  formelig  som  livsstil  på  den  store  nabogård Staun,  hvor  der  ellers  bor  folk  som  er  anderledes muntre og lyse i sindet, end nogen han før har mødt. Der hersker  umiddelbart den  I dejligste  stemning  på Staun, alle er så afvæbnende frimodige og så hjerte­ ligt  elskværdige  og  altså  - gehiiemfordærvede.  De pløjer  og  sår  som  det passer  dem  på egnens  gamle prornisløshed. Jakob Knudsen blæste genialt på alle gængse degneforestillinger om danskeren som et ud­ præget tamd yr eller om en særlig snu sagtmodighed i  det  bondske  gemyt.  Den  danske  bonde  Anders Hjarmsted,  der  flytter  fra  Han Herred til  Himmer­ land,  kunne lige så godt have været en kosakisk im­ migrant  i  Australien,  han  er  simpelt  hen  et  men­ neske der i krænket retsfølelse kræver rettens absolutte  sejr,  en  idealist  i  selvsving.  Og  sådan  her vil det altså gå ham i et  korrupt samfund,  der vel at mærke heller ikke råder over tilstrækkelig åndskraft til  at  lede  hans  idealitet  på  andre  veje  (romanens sognepræst er et gudsjammerligt skvat).

Hele splattertragedien er fuldt overbevisende ud­ foldet,  og  det  kan  der  naturligvis  anføres  kunstne­ riske årsager til:  en logisk konfliktopbygning, en an­ skueliggjort indsigt i sjælelige forløb, en tankemæssig konsistens, frem for alt en sproglig-artistisk formåen over et stort register. Skulle man begrunde hvad der herudover, og egentlig, løfter Sind op blandt de bed­ \_ste  fortællinger  i  vores  litteratur,  ville  jeg  mene  at

-�--�- den måske mere end nogen anden gør dette sind vir­ keligt  i  sproget.  Og  da  meget  mere  end  sindet  i nævnte  jyske  forstand, snarere  menneskesindet  i hele  dets  halvbevidste,  plasmaagtige  almenhed,  og den virkeliggør det altså ikke alene ved at vise det i voldsomt  udbrud,  men  på  sin  vis  meget  stærkere end det - og allerede længe før det sker - ved gang på  gang  at  søge  en  præcision  af  forskelligartede sindstilstande i deres endnu svævende uafgjorthed.

Anders Hjarmsted slipper ved mere end en lejlig­ hed ind i sådan nogle mentale rum,  med en uende­ lig  blå  himmel  over,  hvor  han  ville  have  kunnet fæste  bo,  og  hvorfra  han  ville  have  kunnet  færdes blandt  andre  mennesker,  så  fri  og  værgeløs  som dem. Men noget er jo knækket i ham engang, i den nådesløst  gudfaderlige  barndom,  og  det  er  derpå vokset  så  stift  og  knoklet  sammen igen,  at  han  nu ikke kan tro  om  livet,  at  det  så  generøst  vil tilbyde ham noget  godt.  Noget  langt  bedre  end  hvad  han selv  har  kunnet  udtænke og  sætte  sin  rasende  vilje ind på at gennemtrumfe over for alt og alle.

�,�-�-----------------------�