Hvorledes idræt blev til folkesundhed – bølgetoppe og bølgedale i udviklingen fra »Den store Sundhedsudstilling 1939« til regeringens sundhedsprogram »Idræt for alle« 2009.
Forfattere: Jørn Hansen
Tidsskrift: forumforidraet (2010-07-01)

Sundhedens mange ansigter og former (Odense Stadsarkiv).

## Hvorledes idræt blev til folkesundhed

- bølgetoppe og bølgedale i udviklingen fra »Den store Sundhedsudstilling 1939« til regeringens sundhedsprogram »Idræt for alle« 2009.

I foråret 2009 udkom Kulturministeriets rapport Idræt for alle. Breddeidrætsudvalgets rapport - baggrund og analyse. En omfattende rapport på godt 500  sider,  hvor  breddeidrættens  rolle  efter  den store strukturreform i 2007 blev analyseret diskuteret  og  perspektiveret.  Med  repræsentanter fra idrættens organisationer, fra forskellige ministerier, børne- og ungeområdet samt Kommunernes Landsforening stod et bredt udvalg bag rapportens formuleringer og forslag, der ikke synderligt overraskende især ønskede øget idrætsdeltagelse. I indledningen til rapporten tales  der  stadig  om  gamle  foreningstravere  som »forpligtende  fællesskab«,  men  generelt  er  ønsket om øget idrætsdeltagelse begrundet ud fra idræts  og  motions  sundhedsfremmende  og  sygdomsforebyggende betydning, der tydeligst springer i øjnene ved en gennemlæsning af rapporten, hvad da også fremgår af breddeidrætsudvalgets kommissorium, hvor idræt og motion kædes tættere sammen med en række andre forhold, f. eks.  sundhed,  forebyggelse  og  integration .  (Kulturministeriet 2009, s. 10). Kapitel 5 i rapporten er derfor også helliget en mere omfattende diskussion  om  forholdet  mellem  sundhed  og  breddeidræt, hvor der indledningsvist konstateres, at

»Inden for de seneste fem-ti år er idrættens sundhedsmæssige kvaliteter i stigende grad kommet i centrum i den sundhedspolitiske diskussion. Det er en udvikling, der understøttes af en lang række forskningsresultater, og som bl.a. udmønter sig i Sundhedsstyrelsens anbefalinger  for fysisk aktivitet. Samtidig er den fysisk aktive krop blevet et symbol på en sund livsstil«. (Kulturministeriet 2009, s. 327)

At  der  er  sket  en  sammenkædning  mellem idrætspolitik og sundhedspolitik, er ikke længere  til  diskussion.  Hvorledes  denne  er  sket,  og hvornår denne har sat sig igennem, kan i højere grad diskuteres og vil blive gjort i det følgende i denne artikel, der skal læses som en slags indledning  til  resten  af  temanummeret.  Det  vil nemlig vise sig, at sammenkædningen af idræt og sundhed har taget sig forskelligt ud de sidste godt 150 år, således at der både har været tale om tættere og løsere forbindelseslinjer mellem idræt  og  folkesundhedstankegangen.  Udgangspunktet  for  diskussionen  vil  være  en  række punktnedslag,  der  ser  nærmere  på  forholdet mellem idræt og sundhed under moderniteten. Disse punktnedslag vil blive relateret til en udbredt  forståelse  i  World  Health  Organisation (WHO) af, at der i samme tid idealtypisk har tegnet sig fire forskellige sundhedsbølger. En periodisering,  der  historisk  måske  nok  kan  fremstå lidt upræcis, men som ikke desto mindre har en vis sandhedsværdi, og som - og det er vigtigst er blevet dagsordenssættende inden for WHO.

## DEN MODERNE FOLKESUNDHEDS FIRE FASER

WHO har i artiklen The origins and evolution of public health fra 1996 forsøgt at opstille en generel form for periodisering eller faseinddeling for udviklingen inden for den moderne folkesundhed i praksis i den vestlige verden. Der opereres med fire faser, hvor den første fase, etableringen af  den  moderne  folkesundhedsmæssige  tankegang og praksis, falder sammen med afslutningen på den første industrielle revolution i Storbritannien og de hermed forbundne nødvendige hygiejnemæssige tiltag. Det drejede sig om tiltag,  der  skulle  sikre  befolkningen  i  de  hastigt voksende byer rimelige sanitære forhold og kan sammenfattes  med  ordene:  frisk  luft,  sæbe  og vand. I WHO-artiklen karakteriseres denne første  fase  som  en  » environment  phase «.(WHO 1996, s. 12-13) Det var således miljømæssige og hygiejnemæssige tiltag, der var i fokus i den pe- riode. Et væsentligt årstal blev i den sammenhæng  Edwin  Chadwicks  store  »Public  Health Act« fra 1848, som sammenfattede arbejdet fra en række forudgående sundhedskommissioner i Storbritannien, der havde som opgave at forbedre  levevilkårene  for  den  fremvoksende  arbejderklasse i de hastigt voksende byer. (Schmidt og Kristensen, 2004) Hermed blev startskuddet givet til en større indsats for en generel forbedring af levevilkårene i byerne.

Den anden fase dateres i Storbritannien til at begynde fra omkring 1870'erne, hvor muligheden  for  vaccinationer  og  interessen  for  at  forbedre immunforsvaret kom i fokus. Anvendelsen af  vaccination  havde  længe  været  kendt  i  forhold til f.eks. bekæmpelsen af kopper, men interessen for at forbedre immunforsvaret slog først for alvor igennem i slutningen af det 19. århundrede.  Hermed  bevægede  den  folkesundhedsmæssige praksis sig i højere grad over mod en forebyggelsestankegang og begyndte at interessere sig for forskellige befolkningsgruppers sundhedstilstand.  WHO  betegner  selv  denne fase for »the individualistic phase«. (WHO 1996, s. 13) Efter min opfattelse er »bekymringen for befolkningskvaliteten« dog mere dækkende, da det ikke så meget var det enkelte individ, der kom i  fokus,  men  i  stedet  kernefamilien,  hvor det blev husmoderens opgave at sørge for implementeringen  af  en  række  hygiejne-  og  sundhedsmæssige tiltag.

Den tredje fase startede i perioden efter Anden Verdenskrig  og  var  karakteriseret  ved  en række  nye  medicinske  eller  rettere  kemiske landvindinger  til  gavn  for  folkesundheden,  såsom brugen af insulin og sulfonamider præparater i større målestok. Samtidig kom der med den voksende velfærd fra 1950'erne og frem for alvor gang i de store hospitalsbyggerier, der i kraft af  videnskabelige  og  teknologiske  landvindin- ger blev tillagt enorm betydning for folkesundheden. WHO karakteriserer denne periode som »the therapeutic phase«, da den var forbundet med en tillid  til,  at  det  var  de  videnskabelige landvindinger,  der  kunne  redde  folkesundheden. (WHO 1996, s. 13)

AF JØRN HANSEN

Den fjerde og hidtil sidste fase er en reaktion på en række problemer, der er forbundet med den tredje fase. Velfærden og den hermed forbundne overflod førte til en række nye livsstilssygdomme  som  hjerte-karsygdomme,  samtidig med  at  udgifterne  til  hospitaler  og  den  medicinsk-teknologiske udvikling eksploderede, hvorfor den fjerde fase fra midten af 1970'erne begyndte at fokusere på adfærdsændringer og forbedringer af det omgivende miljø. WHO karakteriserer denne nyeste fase som »New Public Health« (WHO 1996, s. 14), og i adskillige lande har dette ført til etableringen af en række uddannelser i Public Health, eller som det hedder i Danmark i Folkesundhedsvidenskab, samtidig med at  de  sygdomsforebyggende  og  sundhedsfremmende sider ved idræt og fysisk aktivitet er blevet opprioriteret.

I artiklen Sundhed for alle af Vagn Christensen fra antologien Dagligliv i Danmark i vor tid fra 1988 blev der ligeledes taget tilløb til en periodisering af de store sygdomsbølger i det 20. århundrede.  Frem  til  tiden  omkring  Anden Verdenskrig var det infektioner (jfr. interessen for immunforsvaret  hos  WHO),  der  prægede  sygdomsbilledet. Derefter blev det de såkaldte »civilisationssygdomme«  der  dominerede  i  tiden frem til 1980'erne, medens den dengang nyeste bølge blev betegnet som »samspilsproblemer«, der  på  mange  måder  dække  over  det  samme som livsstilssygdomme forårsaget af såvel usund livsførelse  som  stressproblemer.  (Christensen, 1988) Periodiseringen adskiller sig ikke radikalt fra den WHO har forsøgt at opstille, men WHO's periodisering  er  efter  min  opfattelse  den,  der bedst kan tages udgangspunkt i for at få en klarere  forståelse  af  samspillet  mellem  idræt  og sundhed.

WHO's faseinddeling er selvfølgelig en idealtypisk  konstruktion,  som  kun  vil  have  gyldighed, hvis den kan anvendes i praksis. Som ved andre  idealtypiske  konstruktioner  er  der  ikke tale om skarpe skel mellem de forskellige faser, eftersom  elementer  fra  den  forudgående  fase også vil være til stede i den efterfølgende fase. Faseinddelingen lader sig dog anvende til bedre at forstå udviklingen inden for idræt som bevægelseskultur  og  idrætspolitikken  i  Danmark. Dette vil i det følgende blive forsøgt underbygget  ved  at  se  nærmere  på  samspillet  mellem idræt og sundhed i anden, tredje og fjerde fase.

## BEKYMRINGEN FOR BEFOLKNINGSKVALITETEN I FOLKESUNDHEDENS »INDIVIDUALISTISKE« ANDEN FASE

Den anden fase i WHO's periodisering faldt sammen med den voldsomme urbanisering, der blev en konsekvens af den industrielle revolutions to første  faser  frem  til  1870'erne.  I  Danmark  var landbruget dog helt frem til 1950'erne det største erhverv, men især i sidste halvdel af det 19. århundrede tog industrialiseringen i en række af de største byer i Danmark fart, hvorfor man fik de samme hygiejnemæssige problemer med f.eks.  dårlige  boliger,  dårlig  vandkvalitet  og manglende kloakering som i Storbritannien og det øvrige Europa.

Det  nye  samfund  betød  en  helt  ny  måde  at leve på, især byerne var vokset eksplosivt i løbet af det 19. århundrede. København voksede således fra 126.000 i 1840 til 637.000 i 1916. Tilvæksten  til  byerne  bestod  primært  af  mennesker, der var vokset op på landet og derfor stod fremmede over for det nye byliv. Som en konsekvens af denne udvikling fulgte en lang række hygiejnemæssige  problemer,  da  byen  sanitært  slet ikke kunne følge med den hurtige ekspansion. (Paludan,  1987)  I  den  sammenhæng  kom  interessen for byplanlægning, hygiejne og idræt ind i billedet.

Idræt blev vigtig, fordi de fremherskende videnskabelige tanker i sidste fjerdedel af det 19. århundrede  var  stærkt  optaget  af  problemer med menneskeslægtens  eventuelle  degeneration. Det var i en tid, hvor Charles Darwins (18091882) tanker om arternes oprindelse og »survival  of  the  fittest«  for  alvor  var  slået  igennem med en sådan styrke, at mange mente, at dette også  kunne  overføres  til  folkesundheden  og menneskeslægtens udvikling, hvorfor idrætsudøvelse begyndte at blive set som en styrkende strategi  for  at  undgå  tilbageskridt  (degeneration) i menneskeartens evolution. (Porter, 2000)

For eksempel havde en toneangivende læge og socialreformator,  Axel  Hertel  (1840-1911),  den opfattelse,  at  man  i  de  lærde  skoler  havde  forsømt den legemlige opdragelse, som kunne medvirke til at forebygge et svagt helbred. Hvilket i den grad var et problem, da forceret åndeligt arbejde uden styrkende legemsøvelser kunne svække børn og unges legemlige udvikling så me- get,  at  de  blev  dårligt  udrustede til »at optage kampen for tilværelsen«. (Hertel 1881, s. 64-65)

Blandt andet lægernes og en række pædagogers  og  officerers  bekymring  for  ungdommens sundhedstilstand førte til, at der blev nedsat en gymnastikkommission, der skulle arbejde for en reform af skolegymnastikken, samtidig med at den skulle sørge for at etablere uddannelsesmuligheder for gymnastiklærere uden for det militære regi som en overbygning til det bestående seminariesystem. Med skolereformen i 1904 og faget gymnastiks etablering som bifag ved universitetet  i  1909  bar  arbejdet  frugt;  for  at  forbedre  ungdommens  fysiske  tilstand  var  faget blevet  et  universitetsfag  med  dertil  knyttet forskning. Mange af de involverede pædagoger havde rødder i højskolebevægelsen og så idræt i skolen som såvel et dannelses- som et sundhedsfag, mens både de involverede læger og officerer primært  fokuserede  på  sundhedsdimensionen ved skoleidrætten. (Hansen, 1998) Generelt må man vurdere reformen i 1904 og 1909 som et udtryk for, at gymnastik og idræt i undervisningspolitikken blev et instrument for, hvad der kan betegnes  som  en  sundhedspolitisk  aktiveringsstrategi.  Den  svenske  gymnastik  blev  i  denne sammenhæng tillagt afgørende betydning, men også  aktiviteter  som  boldspil  og  atletik  eller fodsport - som det dengang blev kaldt - fra den engelske  sport  indgik  i  aktiveringsstrategien. (Hansen 1998) 1

Legemsøvelsernes sundhedsmæssige argumenter, der lå til grund for idrættens etablering som universitetsfag, afspejledes også i den daværende  internationale kontekst.  En  række idrætsudøvere med danskeren I. P. Müller (18661938) som en af de internationalt mest kendte afholdt kurser om den sundhedsmæssige betydning af legemsøvelser, udgav skrifter om sundhed og idræt og stillede sågar op i konkurrencer om den mest velproportionerede krop. (Bonde, 2009) Datidens magasiner, der som mål havde at udbrede  almindelig  sundhedsoplysning  til  den brede befolkning, som f.eks. Sundhedsbladet formulerede ligeledes idræt som en samfundspolitisk  aktivitetsstrategi.  (Schmidt  og  Kristensen, 2004)

## DEN STORE SUNDHEDSUDSTILLING - ET FØRSTE SAMLET DANSK FOLKESUNDHEDSPROGRAM

Generelt  kom  sundhed  på  det  samfundspolitiske område i Danmark i folkesundhedens anden fase, der strakte sig frem til Anden Verdenskrig, især  til  at  dreje  sig  om  et  oplysningsarbejde over for den almindelige borger, et arbejde som kulminerede med Den store Sundhedsudstilling i København i 1939, hvor idræt i såvel udstillingen som i dennes katalog Sundhed fik særdeles megen plads og omtale. (Sundhed, 1939) Udstillingen var arrangeret af Berlingske Tidende efter anvisning  af  de  danske  sundhedsautoriteter med medicinaldirektør, dr. med. Johannes Frandsen i spidsen. Blandt udstillingskomiteens medlemmer optrådte også daværende formand for  Dansk  Idræts-Forbund,  generalmajor  H.  F. Castenschiold.

Kataloget  indledtes  af  statsminister Th.  Stauning,  der  omtalte  Den  store  Sundhedsudstilling som et »... Oplysningsforetagende, som bør ses  i  Slægtens  og  navnlig  i  den  opvoksende Slægts  Interesser«.  (Sundhed,  1939  s.  5)  Med god  ret  kan  Den  store  Sundhedsudstilling  og dennes katalog derfor opfattes som datidens officielle bud på et sundhedsprogram på linje med de sundhedsprogrammer, der vil blive præsenteret under Folkesundhedsudviklingens fjerde fase.

I  medicinaldirektør  Frandsens  introduktion »Vi skal værne om vor Sundhed« blev der fokuseret på forebyggelsestankegangen.

»Vi ved i Dag, at en Række Sygdomme og sygelige Tilstande  helt  kan  undgaas,  og  at Arbejdsevnen kan bringes til fuld Ydelse og bevares paa den fulde Højde, hvis vi maalbevidst  søger  at  gennemføre  det  sygdomsforebyggende og sundhedsbevarende Arbejde saa dybtgaaende og omfattende, som det til  enhver Tid er nødvendigt for at naa det bedst  mulige  Resultat«.  Det  er  derfor  væsentligt  »at  hver  enkelt  (jfr.  »individualistic« JH) ... maa lære, hvorfor der stilles de og de Krav til en Bolig og lære, hvordan denne Bolig saa skal bruges, vi maa lære at klæde os paa den rette Maade, at vælge de rigtige Fødemidler og den rigtige Sammensætning af Maden, og vi maa lære at forstaa Betydningen af personlig Renlighed,  af  Badningens,  Legemsøvelsernes  og Idrættens sundhedsmæssige Værdi«. (Sundhed 1939, s. 10-11)

I  mellemkrigstiden  blev  opsynet  med  boligen, påklædningen, maden, renligheden og børneopdragelsen varetaget af husmoderen. Den ideale familie  bestod  af  en  udearbejdende  familiefar og en husmoder, der regerede i hjemmet og varetog de nødvendige sundhedsmæssige funktioner. Husmoderens dannelsesproces startede med åbningen af Sorø Husholdningsskole i 1896, samme år som det første nummer af Husmoderens  Blad udkom, og førte med tiden til et nyt kvindebillede, der så husmoderen som en naturlig  »agent«  for  det  sundhedsmæssige  område. (Schmidt og Kristensen, 2004) At der med tiden i  den grad blev konsensus om dette, vidner en artikel »Sundhed er blevet moderne« i Kataloget til Den store Sundhedsudstilling af journalisten  og  kvindesagsforkæmperen  Kate  Fleron (1909-2006) om. I 1939 var Fleron ansat ved Nationaltidende ,  hvor  hun  dækkede  lægestoffet, hvad dengang var atypisk for en kvinde. 2  Afsluttende skrev Kate Fleron i artiklen:

»Fornuftigvis har det først og fremmest været Kvinderne, Sundhedspropagandaen gennem Aarene har henvendt sig til, Mødrene og Husmødrene - og der er ingen tvivl om, at det  vigtigste  er,  at  de  forstaar.  Den  unge Mor, der venter sit Barn, skal forstaa, at det er Betydningen for Barnet, hvad hun spiser. Den unge Mor, der har faaet sit Barn, skal indse, at det er vigtigt - det vigtigste af alt - hvad hun giver sit Barn at spise. Og Husmoderen maa være klar over, at det ikke er lige gyldigt, hvad hun sætter paa Bordet for sin  Familie.  ... At  Kvinderne  forstaar,  hvad Sundheden er værd, betyder, at Slægten vinder den«. (Sundhed 1939, s. 14-15)

På linje med viden om svangerskab, kost, renlighed  og  smitsomme  sygdomme  var  viden  om kroppen og kroppen i bevægelse et af udstillingens oplysningsområder. Idræt blev set som et middel  til  styrkelsen  af  samfundslegemet  som en  folkesundhedssag.  For  at  underbygge  dette priste  professor  Emanuel  Hansen  fra  August Krogh Instituttet og idrætsuddannelsen ved Københavns Universitet idrættens lyse sider, idet han dog advarede mod overdrivelsen og uforsigtigheden.

»Det  er  disse  Forhold, Velbefindende,  det befriende  og  lystbetonede,  Glæden  og  Nydelsen ved Idrætten, der bevirker, at denne føles som en Rekreation, en Hvile i Forhold til Dagens Slid. Og det er dette i Forbindelse med de øvrige psykiske og de talrige legemlige Goder, som Idrætten fører med sig, der gør denne til et Led i Samfundets Bestræbelse  paa  at  dygtiggøre  Individet,  at  gøre Arbejderen bedre egnet til  sit Arbejde,  af hvad Art dette end er. Idrætten bliver her- SUNDHED

FORUM

DEN STORE SUNDHEDSUDSTILLING

Plakat fra Den store Sundhedsudstilling i 1939.

ved  et  Led  i  Samfundshygiejnen  i  videste Forstand. Derfor søger den store Sundhedsudstilling at vise nogle Eksempler  paa Idrætsanlæg, der med hel eller delvis Støtte fra det Offentliges Side er anlagt ...« (Sundhed 1939, s. 54)

I  løbet  af  første  halvdel  af  det  20.  århundrede begyndte sundhedsmæssige argumenter også at vinde indpas i forbindelsen med de kommunale tilskud,  der  blev  ydet  til  de  idrætsanlæg,  der blev opført først i København og siden i landets største købstæder. Var mange byrådspolitikere i første  omgang  af  den  opfattelse,  at  idrætsforeninger og -klubber selv burde betale deres baneanlæg,  var  det  argumenterne  for  den  sundhedsmæssige  effekt  af  idrætsudøvelsen,  der som regel overbeviste de kritiske medlemmer af byrådet om værdien af samfundspolitisk at støtte idrætsanlæg. Dette var tilfældet for diskussionerne  i  byrådene  i  såvel  København,  Ålborg, Århus som Odense. (Wøllekær, 2007)

Læser vi kataloget fra Den store Sundhedsudstilling fra 1939 med vor tids briller, er det næsten  som  at  høre  nutidens  anbefalinger  i  lidt gammeldags  vendinger.  I  den  forstand  er  der ikke så meget nyt under solen i forhold til vor tids  sundhedsmæssige tiltag vedrørende idræt, motion og fysisk aktivitet. Der er justeringer og ændringer i måden, man fra det offentlige henvender sig på, og især i forhold til,  hvem  man henvender sig til, ligesom der også, som vi skal se, er justeringer i de argumenter, der skal overbevise befolkningen. I første omgang er det mest nærliggende spørgsmål dog, hvorfor det har været nødvendigt at begynde forfra igen. For at forstå dette skal vi se nærmere på forholdet mellem folkesundhedens tredje og fjerde fase.

## IDRÆTSKULTUR SOM FRITIDSAKTIVITET. VELFÆRD OG KULTUREL OVERFLOD I FOLKESUNDHEDENS TREDJE TERAPEUTISKE FASE - ET INTERMEZZO?

Der  er  en  del,  der  tyder  på,  at  den  fase,  som WHO kalder den terapeutiske fase, i det danske velfærdssamfund snarere bør karakteriseres som en overgangsperiode, hvor en række af de problemer, som den nuværende fase i folkesundheden  må  forholde  sig  til,  for  alvor  så  dagens lys. Tiden efter Anden Verdenskrig blev i Danmark præget af vækst, og især fra slutningen af 1950'erne gik det hurtigt. Bedre boligstandard betød, at de hygiejnemæssige problemer fra fol- kesundhedens første og anden fase stort set var blevet løst, og de nye mastodonthospitaler, man tog fat på at bygge, skulle sørge for at helbrede de mennesker, der alligevel blev syge.

For tiden fra 1957 til 1970 har man beregnet opgangen i det samlede private konsum til 75 % målt i faste priser, så ud over boligen blev der råd til at boltre sig i den frie tid, mange mente, der ville blive mere og mere af i takt med nedsættelsen  af  den  ugentlige  arbejdstid.  I  1959 blev  arbejdstiden  for  første  gang  siden  1919 nedsat fra 48 til 45 timer. I 1974 reduceredes tiden yderligere til 40 arbejdstimer fordelt på en femdages uge. (Hansen, 1997) Og idrætten blev set som et af de kulturelle goder, der skulle give befolkningen et meningsfyldt indhold i fritidslivet. Skabte velfærdssamfundet de gode rammer, skulle  befolkningen  nok  selv  vide  at  udfylde disse.

I 1960'erne begyndte sociologer på den første kortlægning af danskernes fritidsadfærd. Hvad folk foretog sig i deres fritid, kunne man i 1966 for første gang læse om i en af Socialforskningsinstituttets  publikationer Fritidsvaner  i  Danmark, og siden 1964 er der sket en systematisk kortlægning  af  danskernes  fritidsadfærd,  hvor blandt andet lige adgang for alle til fritidens faciliteter  blev  set  som  ønskværdig.  Fritids-  og idrætslivet blev i høj grad tilgodeset, og på nationalt  plan  sikrede  politikerne,  at  Danmark  i 1968  fik  »verdens  bedste  fritidslov«,  der  satte yderligere skub i idrætsbyggeriet og åbnede de kommunale kasser for idrætsforeningerne. (Ibsen, 1995) Velfærdsstaten var nået langt, og Socialdemokratiet, der især havde båret velfærden igennem,  brugte  slogans  som  »Gør  gode  tider bedre« 3 . Men helt så enkelt blev det langtfra.

Vellevned og stress  førte  til  et  nyt  sygdomsmønster,  de  såkaldte  livsstilssygdomme.  Velfærdstankegangen førte til en eksplosiv stigning i de offentlige udgifter. Samtidig med dette ændredes  indholdet  af  den  traditionelle  kernefamilie. Husmoderen ville ikke længere have hovedansvaret for, at de sundhedsmæssige forskrifter blev ført ud i hjemmet og i børneopdragelsen. Hun ville - eller skulle af hensyn til væksten i samfundet - være »udearbejdende«, som det hed i slutningen af 1960'erne, selvstændig og ligestillet. Så samtidig med at sygdomsbilledet ændrede sig, blev en række af de reproduktive  og  forebyggelsesmæssige  funktioner  i overensstemmelse  med  den  velfærdsmæssige tankegang et offentligt anliggende.

Historikeren  Søren  Mørch  betegnede  i Den sidste  Danmarkshistorie fra  1996  denne  udvikling  som  syndefaldet  og  fortolkede  konsekvenserne  af  dette,  som  at  det  offentlige  fra  da  af indtrådte i en overordentligt krævende opgave, også økonomisk. En uheldig udvikling, fordi ...

det ikke længere bliver muligt at afgrænse det offentliges ansvar - alting bliver tendentielt offentligt anliggende og ansvar. Det bliver  så  at  sige  et  offentligt  anliggende,  om folk er lykkelige, glade og  harmoniske. (Mørch 1996, s. 436)

Sagt på en anden måde, det blev også et offentligt anliggende, om folk er sunde og raske.

Ud over, at dette i sig selv er en yderst vanskelig opgave, betød dette på det økonomiske område,  »...  at  det  ikke  længere  bliver  muligt  at bestemme, hvornår nok er nok. Hvornår er sociale ydelser store nok? Hvornår er overførselsindkomster store nok? Hvornår er kompensationerne store nok?« (Mørch 1996, s. 437)

Og på samme måde kan der spørges, hvornår udgifterne til at gøre syge raske eller til at fremme folkesundheden er store nok. Det vides ikke, fordi om dette skal der altid forhandles. Det eneste, der i løbet af 1970'erne kom til at stå klart, var. at udgifterne til social- og sundhedssektoren løb løbsk samtidig med, at hospitalerne ikke kunne løse problemerne med de nye livsstilssygdomme. Gradvist begyndte idræt som bevægelseskultur derfor på ny at komme i fokus i en sundhedsmæssig  sammenhæng.  Idrætten  skulle  på  ny instrumentaliseres som en sygdomsforebyggende og  sundhedsfremmende  bevægelseskultur.  Den skulle ikke blot længere opfattes som en positiv aktivitet i fritidslivet, og dermed bevæger vi os ind i folkesundhedens fjerde fase.

## IDRÆT SOM EN AKTIVITETSSTRATEGI SOM EN DEL AF NEW PUBLIC HEALTH I FOLKESUNDHEDENS FJERDE FASE

Nu var det jo ikke sådan, at idræt som bevægelseskultur fuldstændig var forsvundet fra det, vi i  dag vil betegne som sundhedsdiskursen. Men generelt var sundhedsdiskursen i årtierne efter Anden  Verdenskrig  snarere  terapeutisk,  eller om man vil »hospitalsorienteret«. Idræt havde ikke haft den store sundhedspolitiske bevågenhed i samme periode og blev primært set som et område  for  kulturpolitikken,  hvad  blev  helt åbenlyst, da idræt i 1976 skiftede ministerium fra  Indenrigsministeriet  til  Kulturministeriet  i forbindelse med debatten om Betænkningen om idrætten og friluftslivet fra 1974. 4

Derudover kunne man i begyndelsen af 1970'erne i kølvandet på det antiautoritære ungdomsoprør  iagttage  en  række  bevægelses-  og kropsfjendtlige  tendenser.  Dels  som  en  demonstrativ  reaktion  mod  de  ofte  overdrevne  sundhedsmæssige og hygiejniske forskrifter, som datidens ungdom var blevet indpodet af deres mødre. Dels som afstandtagen fra sportens konkurrence og  elitebegreber.  (Schmidt  og  Kristensen,  2004; Løvstrup og Hansen, 2002)

I slutningen af samme årti blev der imidlertid også sat fokus på velfærdssamfundets nye sund- hedsmæssige livsstilsproblemer. I 1910 døde 15 % af danskerne af hjerte-karsygdomme, i midten af 1980'erne var denne dødsårsag steget til 50 %. I takt med den nye viden om livsstilssygdomme vandt joggingbevægelsen gradvist frem, og mange begyndte at løbe for livet. I forlængelse  heraf  eller  måske  blot  parallelt  hermed  begyndte  idrætsforskningen  på  Odense  Universitet  i  1980'erne  at  lave  interventionsprojekter med  en  række  idrætsuvante  eller såkaldte idrætssvage  grupper  som  arbejdsledige,  ældre og overvægtige børn. (Lammert et. al, 1995) Og generelt blev der i idrætsforskningen sat fokus på  idrættens  eller  bevægelseskulturens  sygdomsforebyggende og sundhedsfremmende potentialer.  Det  betød,  at  der  ikke  længere  blot blev  tale  om  idræt  i  traditionel  forstand,  men også om motion og fysisk aktivitet.

Disse udviklingstendenser blev forstærket, da skiftet fra folkesundhedens terapeutiske fase til New  Public  Health's  orientering  i  retning  af forebyggelse foregik samtidigt. Idræt som bevægelseskultur blev med regeringens Forebyggelsesprogram fra  1989  en  integreret  del  af  den  nye medicinske  folkesundhedsdiskurs.  En  tendens, der for alvor blev knæsat med Folkesundhedsprogrammet fra  1999  med  kost  og  motion  som  et indsatsområde. 5   Og  som  blev  fulgt  op,  da Venstre og Konservative i 2001 for første gang nogen sinde indskrev idrætten som et middel til gavn for folkesundheden i regeringsprogrammet. 6 Med  samme  regerings  sundhedsprogram Sund hele  livet fra  2002  blev  foreningsidrætten  også knyttet til sundhedspolitikken i form af kraftige opfordringer  til  foreningslivet  om  at  medvirke til  forbedringen  af  folkesundheden. 7   En  opfordring, der siden i den grad er blevet fulgt op af idrættens hovedorganisationer. Motion og fysisk aktivitet medtænkes på den måde som en del af de strukturelle ændringer, der kan virke til gavn Aldersdiabetes Forebyggelige kræftsygdomme Hjertekarsygdomme Knogleskørhed (osteoporose)

Muskel- og skeletlidelser

Overfølsomhedssygdomme

(astma og allergiske sygdomme)

Psykiske lidelser

Rygerlunger (Kronisk obstruktiv

lungesygdom; KOL)

Tobak

Alkohol

Kost

Fysisk aktivitet

Svær overvægt

for folkesundheden. I modsætning til Den store Sundhedsudstilling  fra  1939  refereres  der  dog ikke længere til husmoderen som den ansvarlige for  sundheden,  men  til  at  den  enkelte,  fællesskaberne og det offentlige indgår i et samarbejde  til  fællesskabets  bedste.  Hovedansvaret  er dog i den grad lagt på den enkeltes skuldre, og idræt som bevægelseskultur er skiftet ud med fysisk aktivitet.

At man på dette område er nået særdeles langt, fremgår af ovenstående figur, hvor fysisk aktivitet  i  programmet  tænkes  som  et  forebyggende element i forhold til vor tids store folkesygdomme med en gavnlig effekt i forhold til forebyggelse af aldersdiabetes, kræftsygdomme, hjertekarsygdomme, knogleskørhed, muskelog skeletlidelser samt psykiske lidelser. For en ordens skyld skal det bemærkes, at når fysisk aktivitet optræder som en risikofaktor på linje med rygning og tobak, er det, fordi der underforstået er tale om mangel på fysisk aktivitet:

I  det  21.  århundrede ses idræt og motion samfundspolitisk især som en del af sundhedspolitikken,  hvad  der  som  anført  indledningsvist  i høj grad fremgår af den i kulturministeriel regi udarbejdede rapport om breddeidræt Idræt for alle fra  marts  2009.  (Kulturministeriet,  2009) Sporten eller konkurrenceidrætten med dennes elementer af fascination, æstetik, oplevelse og underholdning opfattes dog stadig som et kulturpolitisk  område.  Breddeidræt,  fysisk  aktivitet og motion er fra politisk side blevet vurderet som en udelukkende positiv størrelse  i  forbindelse  med  styrkelsen  af  folkesundheden.  Lidt mere usikker har politikerne været i deres syn på  konkurrencesporten  og  den  internationale sammenhæng, som denne siden det 20. århundrede har udfoldet sig i, men det er en anden historie. Dog kan man ane konturerne af en splittelses- og spaltningshistorie inden for idræt som bevægelsesbegreb.

## LITTERATUR

Betænkningen om idrætten og friluftslivet. Betænkning nr. 709, 1974.

Bonde, H. (2009) »Den vitalistiske sport«. I: Hvidberg-Hansen, G. og Oelsner, G. (red.): Livslyst. Sundhed - Skønhed - Styrke i dansk kunst 1890-1940. Udgivet af Fuglsang Kunstmuseum og Forlaget Odense Bys Museer.

Christensen, V. (1988) »Sundhed for alle« i: Nellemann, G. m.fl. (red.) Dagligliv i Danmark i vor tid. Bind 1. Samfund og familie. København: Nyt Nordisk Forlag Arnold Busck.

Hansen, J. og Povlsen, J. (1989) »Sport er også andet end fodbold«. I: Nellemann, G. m.fl. (red.): Dagligliv i Danmark i vor tid. Bind 2 Arbejde og fritid. København: Nyt Nordisk Forlag Arnold Busck.

Hansen, J. (1997) »Meditation eller på bordel i Bangkok. Fritidssamfundet som utopi eller realitet?«, Idrætshistorisk Årbog 1995 Odense: Odense Universitetsforlag.

Hansen, J. (1998) »Gennembruddet: Fra Sundhedskommissioner til Gymnastikkommissioner - ca. 1880-1904«. I: Berg Sørensen, I. og Jørgensen, P. (red.) »Een Time Dagligen«. Skoleidræt gennem 200 år. Odense: Odense Universitetsforlag.

Hansen, J. (2009) »En politisk nødvendighed. Forskningen i idræt, kultur og samfund, set udefra«. I: Poulsen, A.L. m.fl. (red.): Forskning i bevægelse. Et nyt forskningsfelt i et 100-årigt perspektiv. København: Museum Tusculanums Forlag.

Hertel, A. (1881) Om Sundhedsforholdene i de højere Drenge og Pigeskoler i Kjøbenhavn, København 1881.

Ibsen, B. (1995) »Det offentlige og idrætten« I: Trangbæk, E. m.fl.: Dansk Idrætsliv bind 2. Velfærd og fritid. København: Gyldendal.

Indenrigs- og Sundhedsministeriet, september 2002 Status for folkesundhedsarbejdet.

Indenrigs- og Sundhedsministeriet: Sund hele livet - de nationale mål og strategier for folkesundheden 2002-10. September 2002.

Kulturministeriet (2009) Idræt for alle. Breddeidrætsudvalgets rapport - baggrund og analyser. København: Kulturministeriet.

Lammert, O. m. fl.(1995) »Forsknings- og udviklingsarbejde ved Institut for Idræt. I: Hansen, J. m.fl. (red.): Fra Kaos til mangfoldighed. 25 år med Institut for idræt Odense Universitet. Odense: Odense Universitetsforlag.

Løvstrup, I og Hansen, J. (2002) Da eliteidrætten blev stueren - Eliteidræt og idrætspolitik i Danmark. Odense: Syddansk Universitetsforlag.

Mørch, S. (1996) Den sidste Danmarkshistorie. København: Nordisk Forlag.

Paludan, H. m.fl. (1987) Københavnernes historie. Fra Absalon til Weidekamp, København: Hans Reitzels Forlag.

Porter, R. (2000) Ve og Vel. Medicinens Historie fra Oldtid til Nutid. København: Rosinante.

Schmidt, L.-H. og Kristensen, J.E. (2004) Lys, Luft og Renlighed. Den moderne socialhygiejnes fødsel. København: Akademisk Forlag (1986)

Statsministeriet: Regeringsgrundlag 2001. København 2001.

Sundhed. (1939) Den store Sundhedsudstilling. Arrangeret efter Anvisning af De Danske Sundhedsautoriteter af Berlingske Tidende og Arthur Jensens Forlag. København: Forum 17. Marts - 16. April 1939.

Sundhedsministeriet: Regeringens forebyggelsesprogram. København 1989.

Sundhedsministeriet: Regeringens Folkesundhedsprogram 1999-2008. København 1999.

## WHO. (1996) »The origins and evolution of public health«, in: WHO: New Challenges for public health. Geneva: WHO

## NOTER:

1. Se  blandt  andet  om  »Skoleadressen«  i  Jørn  Hansen: »Gennembruddet...«
2. Opslag  Kate  Fleron. Dansk  Kvindebiografisk  Leksikon. www.kvinfo.dk/side/170/bio/668/
3. Socialdemokratisk valgplakat fra 1960.
4. Betænkningen om idrætten og friluftslivet. Betænkning nr. 709, 1974. Vedrørende debatten om denne se Jørn Hansen: »En politisk nødvendighed. Forskningen i idræt, kultur og samfund, set udefra«. I: Anne Lykke Poulsen m.fl. (red.): Forskning  i  bevægelse.  Et  nyt  forskningsfelt  i  et 100-årigt  perspektiv. Museum  Tusculanums  Forlag,  Kbh. 2009.
5. Sundhedsministeriet: Regeringens forebyggelsesprogram. 1989; Sundhedsministeriet: Regeringens Folkesundhedsprogram 1999-2008. 1999 samt Indenrigs- og Sundhedsministeriet, september 2002 Status for folkesundhedsarbejdet.
6. Statsministeriet: Regeringsgrundlag 2001. 2001, http://www.stm.dk/\_p\_7249.html
7. Indenrigs- og Sundhedsministeriet: Sund hele livet - de nationale  mål  og  strategier  for  folkesundheden  2002-10. September 2002.