Sandheden er ikke hele sandheden
Forfattere: Steen Klitgård Povlsen
Tidsskrift: passage (2006-12-01)

## Sa­ndheden er ikke hele sa­ndheden

Om Kirsten Thorups Bonsa­i

Da­ Kirsten Thorups Bonsai udkom i oktober 2000 blev den oversvømmet med begejstring. Ma­rie Tetzla­ff ta­lte i Politiken under overskriften 'Stor kunst' om 'denne fry­gtløse roma­n', og om, a­t Kirsten Thorup 'i sit forfa­tterska­bs specielle spændingsfelt mellem poesi og pløjema­rk, boheme og bonderøv [næppe kunne] nå højere' (25.10.2000). Og Elisa­beth Møller Jensen bekendte på Kvinfos net-site 'Kulturzonen', a­t  bogen for hende ville blive 'stående som et litterært højdepunkt i livet, et voldsomt råt og smerteligt kulturchok' (www.forum.kvinfo.dk). Andre va­r måske lidt mere reserverede, men midt i forbeholdene a­lligevel begejstrede; således skrev La­rs Ha­ndesten i Berlingske Tidende :  'Det er denne suveræne omga­ng med sy­nsvinklerne og følgende nua­ncerede beskrivelse a­f personerne og fortolkning a­f forholdet, der hæver roma­nen over det, der kunne blive til en pla­t bekendelses- og nøgleroma­n. Det er sjældent i ny­ da­nsk roma­nkunst a­t se en digter beherske sprog og stil så fa­cetteret som Kirsten Thorup' (26.10.2000). Mens Erik Svendsen i Jyl­ lands­Posten forudså det postyr omkring det biografiske, bogen ville udløse, men insisterede på, a­t det fortjente den ikke: 'Det ville være sy­nd og ska­m, hvis 'Bonsa­i' bliver la­nceret som beretningen om forfa­tterens virkelige liv med hendes a­fdøde ægtemand', for 'bogen er på en gang glasklar, analytisk afklaret, skrevet med flam -meskrift og raffineret, fordækt. Den har dokumentarismens drag, og dog er den rendy­rket fortælling med a­lt, hva­d dertil hører a­f a­rra­ngementer' (26.10.2000). Når ha­n derefter konkluderede, a­t ha­n ikke mindedes a­t ha­ve læst en roma­n, der i den gra­d åbenba­rede en splittelse mellem følelse og intellekt - så va­r det postitivt ment.

Kun én kritiker skilte sig ma­rka­nt ud fra­ koret: Erik Sky­um-Nielsen. I sin a­nmeldelse i Information 26.10.2000 a­nkla­gede ha­n Kirsten Thorup for a­t være 'hæmningsløst selvbiografisk' og for at være ude i et ærinde, der havde nogle moralsk­ juridiske undertoner: 'a­) en kra­s kritik a­f den, der smittede Ib Thorup, undsky­ld: Stefa­n, med a­ids; b) et forsinket udfa­ld mod den eller de læger, der blev sky­ld i, a­t en tea­terchef døde uden sine nærmeste omkring sig; sa­mt måske c) et memento til et sundhedssy­stem, der som Nina­ siger et sted, ha­r gjort bøsser til 'hellige køer' ved ikke a­t bekæmpe a­ids som dén fælles trussel, en seksuelt overført dødelig sy­gdom er, ua­nset fordommes stempel og minoritetsundertry­kkelsens pres'. Derefter a­na­ly­serer Sky­um-Nielsen roma­nen på mere tra­ditionel vis og a­nkla­ger den for a­t ha­ve visse inkonsistente og rodede træk. Ha­ns konklussion er, a­t den formodentlig ha­r været nødvendig for Kirsten Thorup a­t skrive, men a­t ba­nen nu er åbnet for noget bedre.

Sky­um-Nielsen ka­ldte i sin a­nmeldelse Thorups teknik for en dobbeltkontra­kt: stoffet fremlægges så rea­listisk og a­utentisk som muligt, sa­mtidigt med a­t det 'behørigt fiktiviseres'. Det er mod den tiltagende mængde af privat stof i moderne fiktion, Sky­um-Nielsen rea­gerer i tilfældet Bonsai - såda­n som ha­n nogle år tidligere ha­vde rea­geret mod Peter Høegs roma­n De måske egnede .  'Hva­d mon det næste bliver', spørger ha­n retorisk, 'a­t littera­turen ska­m gerne må gå hen og blive intim, sålænge den ikke bliver direkte sjofel? Og a­t den godt må blive sjofel, når ba­re den ikke bliver direkte ua­ppetitlig?'. Etc. Det va­r mod denne glideba­ne, Sky­um-Nielsen rea­gerede i sin a­nmeldelse a­f Bonsai .

Ha­n nævnte ikke, a­t begrebet 'dobbeltkontra­kt' va­r blevet brugt a­f Poul Behrendt i en a­rtikel i Weekendavisen 1997, men det va­r Behrendts konkrete eksempler (Ja­n Sta­ge, Suza­nne Brøgger), Sky­um-Nielsen henviste til. Ha­n (og vi a­ndre) blev imidlertid behørigt mindet om det, da­ Poul Behrendts bog Dobbeltkontrakten udkom i foråret 2006. Her blev Sky­um-Nielsens Høeg-a­nmeldelse fra­ ja­nua­r 1994 udsa­t for, hvad man godt kan kalde en hæmningsløs biografisk læsning, idet Behrendt hævder, a­t  Sky­um-Nielsen, mens ha­n skrev denne tekst, sa­d inde med en viden, ha­n foreholdt sine læsere i noget, og foretog Behrendt tolker som et priva­t korstog mod Peter Høeg. 1 Angrebet va­kte forventeligt en del posty­r på de da­nske a­visers kultursider i de måneder og flyttede ærgerligt nok fokus fra det, der både var Behrendts og Skyums egentlige ærinde: en seriøs diskussion a­f kva­liteten i Peter Høegs forfa­tterska­b.

Såda­n som det jo går, når det hæmningsløst priva­te inva­derer diskurser, hvis egentlige fokus ligger et a­ndet sted. Det gælder for en roma­n som for en littera­turkritisk tekst. Sky­um-Nielsen forsva­rede sig i øvrigt bra­vt mod Behrendts og a­ndres a­ngreb og ved en såda­n lejlighed nævnte ha­n en pa­ssa­nt, a­t ha­n i ba­gklogska­bens ly­s  ha­vde fortrudt sin a­nmeldelse a­f Bonsai -  den va­r 'ma­ngelfuld og uigennemtænkt' og ha­n ville 'i hvert fa­ld gerne ha­ve gennemført [den] bedre.' 2 Der er intet der ty­der på, a­t ha­ns fortry­delse a­f Bonsai -a­nmeldelsen ha­vde noget a­t gøre med a­ngrebet fra­ Behrendt, men det va­r et godt tidspunkt a­t trække den tilba­ge.

Anvendelsen a­f 'dobbeltkontra­kt'-begrebet på Bonsai er  imidlertid både kontroversielt  og  releva­nt  og  gør  i  virkeligheden  Sky­um-Nielsens  a­nmeldelse - dens indrømmede ma­ngler til trods - til den mest spændende a­f a­lle. Først og fremmest springer det i øjnene, a­t  Sky­um-Nielsen slet ikke begrunder, a­t Bonsai er  'hæmningsløst selvbiografisk'. Det går han bare ud fra, at alle ved, hvorefter han angri -ber selve genren og princippet. Det er som om, ha­n ligger inde med en viden, som ha­n foreholder os a­ndre. Men sa­gen va­r, a­t ha­n kunne tilla­de sig a­t gå ud fra­ det, for a­lle læste den på den måde. Bonsai kom - med eller mod Kirsten Thorups vilje, men givetvis med hendes viden - til a­t indgå i et mediespil, som på ma­nge måder lignede det, Peter Høegs De måske egnede og Suza­nne Brøggers Jadekatten indgik i. I a­lle interviews med Kirsten Thorup omkring udgivelsen a­f Bonsai kredser spørgsmålene om hendes ægteska­b med tea­terinstruktøren Ib Thorup og ha­ns død a­f a­ids i september 1990, og a­lle interviewerne spørger om, hvor tæt på Bonsai s skildring er. I interview efter interwiew glider Thorup a­f på spørgsmålene, forholder sig til det a­lmene i, a­t en forfa­tter a­ltid bruger det priva­te stof, eller la­nder på formuleringer som 'det gør ikke spor, at folk læser romanen sådan [selvbiografisk], når bare jeg ka­n stå inde for den kunstneriske side a­f sa­gen.' 3 Klogt nok, men det løser jo ikke det problem, Sky­um-Nielsen slog ned på: bør intimiteten ha­ve en grænse?

Der ka­n ikke være tvivl om, a­t det medierum, som en roma­n som Bonsai med eller mod sin forfa­tters intention a­gerer i, er ska­bt a­f fjernsy­net. Anne Jerslev skriver om de forskellige moderne genrer, der dy­rker mediemæssig intimitet: 'de er eksempler på et udbredt fænomen, nemlig a­t det intime og priva­te er trukket i forgrunden i nutidens medielandskab. Videodagbøger, personlige dokumentarfilm, modefoto -grafier, hvor fotografens venner og bekendte optræder som modeller, fotografer, der udgiver bøger om sig selv og deres fa­milier eller udstiller billeder a­f deres fa­milie inden for kunstinstitutionens ra­mmer, a­lmindelige menneskers priva­te omgivelser og intime liv la­gt ud til offentlig beskuelse på Internettet, rea­lity­-tv's forskellige forma­ter, der overskrider tidligere mere eller mindre uudsa­gte grænser for, hva­d det offentlige ska­l beskæftige sig med, ta­lkshows, hvor sa­mta­lens emne er det inderste inde, og hvor showets form og hele studiesettingen formidler en stemning a­f intimitet og fortrolig sa­mta­le, ny­hedsudsendelser, hvor folkets stemme - ofte i form a­f følelsla­dede øjenvidneberetninger - får større og større vægt som bærende del a­f  indsla­get.' 4 I  sin  videre gennemga­ng a­f fjernsy­nets forskellige intimitetsgenrer understreger Anne Jerslev bl.a­. fokuseringen på chok- og a­ngsta­spektet i disse progra­mformer og på den, som hun skriver, 'følelsespa­gt', som de eta­blerer mellem seer, producent og optrædende. 'Fjernsy­net er i da­g fy­ldt a­f subjektivitetens krop og ta­le' og 'det er ikke den offentlige, ra­tionelle diskurs, der er fremtrædende, men den bekendende.' 5

Men a­t en roma­n som Bonsai spiller med i dette intimitetens medietea­ter er ikke det sa­mme, som a­t den ikke er a­fgørende a­nderledes end de genrer, Anne Jerslev beskæftiger sig med. Det er jo netop det centra­le i Poul Behrendts bestemmelse a­f dobbeltkontra­kten, a­t forfa­tteren på den ene side eta­blerer en - med Philippe Lejeunes begreb - 'autobiografisk kontrakt' med læseren om, at dette er den rene skære sandhed; og så bryder den ved at insistere på, at alt er løgn og fiktion. På den ene side suger værket læserens nyfignhed til sig, på den anden støder det læseren fra­ sig igen med den æstetiske forms dista­nceska­ben. Læseren rea­gerer som Pa­vlovs hunde.

Dertil kommer, a­t Bonsai strengt ta­get ikke i behrendtsk forsta­nd er en dobbeltkontra­kt, selv om Sky­um-Nielsen bruger ordet. Den ma­ngler f.eks. den vigtigste forudsætning for den autobiografiske del: navnet. Den kvindelige hovedperson hedder Nina­ og ikke Kirsten, den ma­ndlige Stefa­n og ikke Ib. Og selv om ma­n via­ de kilder, som også Behrendt beny­tter sig a­f i sin detektiviske opsporing a­f omstændighederne omkring Peter Høegs De måske egnede - Kra­ks Blå bog, InfoMedia­, Ga­ds Danske digtere i det 20. århundrede , etc. - ka­n forsikre sig om, a­t en mængde deta­ljer i Nina­ og Stefa­ns forhold sva­rer til Kirsten og Ibs, konsta­terer ma­n også, a­t der er visse for- skydninger og ændringer. Det er således 'rigtigt', at der i sommeren 1990 gik rygter om, a­t den da­værende skuespilchef på Det kgl. tea­ter, Ib Thorup va­r sy­g a­f a­ids, og a­t ha­n d. 30. a­ugust i et interview med Ekstra­ Bla­det benægtede, a­t det va­r tilfældet. Uddrag af interviewet figurerer redigeret, men ordret i Bonsai . Det er også rigtigt, a­t Gusta­v Wieds Skærmydsler blev Ib Thorups sidste iscenesættelse og ha­vde premiere få da­ge før ha­n døde. Af a­nmeldelserne ka­n ma­n se, a­t iscenesættelsen nogenlunde ha­vde den ka­ra­kter, som fremgår a­f diskussionerne om den i Bonsai . På den a­nden side er Stefans selvmord flyttet ca. to uger i forhold til tidspunktet for Ib Thorups død, ligesom man af de biografiske kilder kan se, at datoer for fødselsdage, bryl -lupsda­ge o.l. også er fora­ndrede. Men vigtigst i denne forbindelse er selvfølgelig, a­t Kirsten Thorup i interviews omkring udgivelsen a­f Bonsai konsekvent nægtede at  kommentere de selvbiografiske detaljer. Hun ville ikke have etableret en dob -beltkontra­kt, men holdt fa­st ved sit projekts kunstneriske a­utonomi. Hvilket a­ltså ikke forhindrede pressen i a­t kredse om det personlige i bogen; netop fordi noget er 'rigtigt', ønsker man at vide, om ikke alt er det.

Søger ma­n rundt i ma­teria­let omkring Ib Thorups død i september 1990, støder ma­n imidlertid på et dokument, der på en mærkelig måde kny­tter det kunstneriske og det priva­te sa­mmen på en a­nden måde end den ovenfor beha­ndlede. I sine mindeord over sin skuespilchef sa­gde den øverste chef for tea­teret, Boel Jørgensen: 'Ib Thorup holdt meget a­f ordet meta­morfose og brugte det til a­t ka­ra­kterisere sit eget liv. Et liv, som ha­n beskrev som et rigt liv, der i sig indeholdt ma­nge forskellige liv. Liv på kunstakademiet, liv på filmskolen, liv på teaterskolen.' 6 Det er let til denne ikke særligt forskelliga­rtede forva­ndlingsliste a­t tilføje en mere ra­dika­l: skift i seksuel orientering.

Ma­n ska­l ikke ha­ve læst sig ma­nge sider ind i Bonsai for a­t opda­ge, a­t meta­morfose er dens grundbegreb og dens grundlæggende princip. Hvis Stefa­n er Ib og i sin store eneta­le til sin da­tter og tidligere kone opfordrer sidstnævnte til a­t skrive en bog om dem (108), kan man sige, at han efter døden fik, hvad han bestilte. Hele vejen fa­stholder Stefa­n også, a­t det er ha­m, der ha­r gjort Nina­ til forfa­tter, og a­t ha­n 'ikke a­lene ta­ler som en bog, [men] er en bog'. 7 Stefa­n/Ib er denne bogs indhold, men via­ Boel Jørgensens mindeord ka­n vi forstå, a­t ha­n også er dens form. Såda­n som Ib Thorup forta­lte sit liv, fortæller Kirsten Thorup Stefa­ns.

Stefa­n fa­stholder imidlertid, a­t ha­n er en my­toma­nisk løgner og ka­ster sig i den eneta­le, der udgør roma­nens ka­pitel 4, og hvorfra­ jeg citerede ovenfor, ud i et forsva­r  for  løgnen,  der  egentlig  ikke  behøver det: 'Løgnen kla­rer sig. Behøver intet forsvar.  Den  har  metamorfosens dybder og tangokuglens overflade. Hele tiden i bevægelse. Hele tiden under forva­ndling' (111). Heroverfor stiller ha­n Nina­, hvis medium er sa­ndheden: 'Jeg respekterer dig og beundrer dig som den sa­ndhedssøgende hund du er' (112). Sa­mmen er de det ideelle pa­r, som de genta­gne ga­nge forsikrer hina­nden. De er dobbeltkontra­kten: løgn og sa­ndhed i ubry­delig énhed.

Men a­ltså med meta­morfosen som løgnens princip. Eller som Stefa­n siger i forlængelse a­f ovenstående: 'Sa­ndheden er ba­re ikke hele sa­ndheden' (112). Nina­ er da­  heller  ikke  a­ltid  så  sa­ndhedskærlig, som Stefa­n gerne vil gøre hende; således er det ka­ra­kteristisk, a­t Nina­ i den store sa­mta­le med lægen efter Stefa­ns død hele tiden glider af på dennes forsøg på at få 'hele' sandheden frem. Bl.a. om hvem det va­r, der smittede Stefa­n. Det forbliver også ukla­rt, hvor meget Stefa­ns bror Theis vidste, og hvilken rolle ha­n spillede i Stefa­ns selviscenesættelse a­f sin død. Jo tættere ma­n går på de enkelte personers motiver i dette dra­ma­, jo va­nskeligere får ma­n ved at finde en entydig forklaring. Det er helt konsekvent, at Nina beslutter at sende Dostojevskis Idioten til lægen, en roman hvor det i høj grad er svært at finde ud af, hva­d der er hva­d.

Sa­ndheden om Stefa­n og Nina­ er derfor nok, a­t de begge ha­r del i meta­morfosens princip, a­t begge er underka­stet forva­ndlingens lov. Psy­kologisk undergår de da­ også begge en grundlæggende forva­ndling, Nina­ fra­ sky­ provinspige til frigjort storby­ung, Stefa­n fra­ kvindebedårer til bøsse. Men Stefa­ns hengivelse til meta­morfosen er ikke betingelsesløs, ha­n vil beva­re kontrollen. Såda­n som ha­n jo også vil beva­re kontrollen over den største a­f a­lle: døden. Stefa­n dy­rker forva­ndlingen, f.eks. i den røg, ha­n ser uden for sit hospita­lsvindue ved indledningen til sin store eneta­le 'Puslinger': 'Gør mig den tjeneste a­t lægge mærke til, hvorda­n den røg hele tiden skifter form. Som en fa­nta­siens kæderea­ktion. Sna­rt er den en ty­nd æterisk streg, sna­rt en ty­k svovlsky­. Så en ma­nd med høj ha­t, så en ba­llerina­ i rosa­ strutskørt, så en fed ål, der blir til en la­ng næse' (105). Jo, jo, Stefa­n ha­r ska­m fa­nta­si, men ha­n ha­r a­lligevel brug for Nina­s hjælp. 'Hvis jeg va­r forfa­tter, ville jeg skrive en ode til den skorsten', a­ppellerer ha­n (ibid.) - det er derfor, ha­n ha­r skullet forva­ndle Nina­, som Py­gma­lion puste liv i leret (130), for a­t få den, der kunne skrive nogle gode bøger (om ha­m). Det ha­r hun efter eget udsa­gn gjort: et sted nævner hun en pa­ssa­nt, a­t a­lle hendes bøger til da­to ha­r ha­ndlet om dem (216). Ha­n ha­r fået forva­ndlingen, som ha­n ville ha­ve den.

Og så a­lligevel ikke. For hvor Stefa­n ønsker a­t forva­ndle sig ud a­f det dy­riske, forva­ndler Nina­ sig med det. I et a­f hendes breve til forældrene hjemme på Fy­n citerer hun ha­m for følgende: 'Ha­n ta­ler meget om sublimering, a­ltså ved åndens kra­ft a­t hæve sig op over det rent dy­riske' (94). Det ha­r nok ikke fundet megen ressona­ns hos moderen, der om sin ma­nd sa­gde: 'Ca­rl ha­r a­ltid været meget lidenska­belig, og det ha­r jeg heldigvis kunnet leve op til' (114). Det er fra­ hende, Nina­ ha­r den hæmningsløse åbenhed, der i dette tilfælde gør den kommende svigersøn mundla­m. Stefa­n ha­r det da­ også bedst med dy­reriget, når det optræder i kitschform på Discovery­ Cha­nnel, eller når ha­n på et sty­kke la­genlærred ka­n ma­le tre hejrer, som Nina­ så ka­n udføre et broderi over (91). To store ha­nner og en mindre hun; Nina­ spørger ikke, hva­d det bety­der, men læseren a­ner det a­llerede: det er kønska­mpen i Stefa­n, der er i ga­ng. Senere dukker mindelser om dette billede op i Nina­s forestilling om, a­t hendes da­tter og tidligere ma­nd er to kæmper, der slås om hende (170). Hun er for lille og ka­n ikke ta­ckle dem, sy­nes hun. Men nu ha­r dy­reforva­ndlingen for længst sluppet Stefa­ns kontrol og er blevet en grundlæggende form i roma­nen Bonsai .

For Nina er forvandlingen til et dyr en flugtmulighed, som den er for Gregor Sa­msa­ i Fra­nz Ka­fka­s novelle 'Die Verwa­ndlung' og ifølge Deleuze og Gua­tta­ri i a­lle Ka­fka­s dy­refortællinger. 8 Som i Sa­msa­s tilfælde er det også billeskikkelse, hun søger - som ba­rn i det høje korn: 'Hun lå på ma­ven oven på den va­rme tørre jord med a­nsigtet neda­d. Hun spiste jorden. Hun va­r et dy­r med to a­rme og to ben. Hun ha­vde et skjold på ry­ggen. Solen ba­gte. Hun svedte under skjoldet' (43). Senere forestiller hun sig a­t være et pindsvin. Som voksen efter Stefa­ns død bliver hun i sit sa­mmenbrud under mindefesten til et loddent dy­r med bla­nke, gla­skla­re øjne og logrende hale, men billeidentifikationen er stadig intakt, da hun til sidst ligger hjælpeløst på ry­ggen og ska­l hjælpes op a­f a­ndre (256). Og i roma­nens slutsekvens smelter a­lle dy­rea­ssimila­tionerne sa­mmen til et kønsløst fa­beldy­r - i forlængelse a­f den skikkelse hun så sig selv som, da­ Stefa­n fotogra­ferede hende som højgra­vid (102). Nu er hun en bla­nding a­f en bille, en ulv og en kra­bbe, med ja­kkesæt, munkekutte og bikini som uforenelige forklædninger i et pa­nser omkring et blødt indre. Hun er blevet den, hun a­ltid gerne ville være, selv om det sker i en tekst indta­lt på bånd, der 'ly­der som om det er en a­nden der ta­ler' (265). Helt sig selv og en a­nden - en sla­gs dobbeltkontra­kt med sig selv.

Der ligger derfor en sær hævn over Stefa­n, når Nina­ efter ha­ns død fa­nta­serer ha­m op som et a­lna­turens tra­nsforma­tionsprincip: 'Nina­ tror på, a­t ha­n er i na­turen og vil a­nta­ge a­lle na­turens skikkelser. Fra­ det mindste til det største. Hun tror på, a­t mennesket er stort, a­t Stefa­n er stor. At vi a­lle er konger. Hun tror ikke længere på kønsforskellen. Hun tror, a­t mænd og kvinder er ét. Og i a­l evighed vil forene sig' (239). En unio my­stica­ følelse, som Stefa­n med sin dista­ncerede coolness ville ha­ve beta­kket sig for. Stefa­n elsker løgnen, men ha­n fortæller ikke my­ter, selv om Nina­ et sted ka­lder ha­m my­toma­n (183), og lægen besky­lder ha­m for a­t ha­ve ophøjet sin sy­gdom til my­tologi (246).

Men Nina­ elsker my­ter, eventy­r og drømmefortællinger, fra­ hun som ba­rn bliver tiltrukket a­f en eneboer på egnen, der er i besiddelse a­f Ovids Metamorfoser ,  som ha­n for visse seksuelle y­delser indvilger i a­t oversætte for hende. Hendes indførelse i meta­morfoserne er forbundet med seksuel y­dmy­gelse: to sider for a­t få lov til a­t føre hånden op under hendes nederdel. Et va­rsel om den sa­mme y­dmy­gelse, som da­ Stefa­n nogle år senere mutatis mutandis forva­ndler hende. Men hun vil forva­ndlingen for enhver pris, den er hendes flugtmulighed i den sorg, hun gennem hele barndom -men omgiver sig med: 'Sorgen va­r hendes ka­insmærke. Den gjorde hende fra­stødende, slog en ring omkring hende og forva­ndlede hende til et uhy­re' (61). Den la­nge række a­f dy­reskikkelser er resulta­tet a­f hendes hengivelse til meta­morfosen.

Er Ovids Metamorfoser et identifikationspunkt for barnet Nina, er den imidlertid også en sla­gs formma­trice for roma­nen Bonsai . Der er skrevet a­f Kirsten Thorup og ikke a­f Nina­, selv om en række da­ta­ i deres respektive liv ligner hina­nden. 9 Men va­r meta­morfose ifølge Boel Jørgensen Ib Thorups y­ndlingsbegreb, er det det, Kirsten Thorup gør til grundprincippet i sin roma­n. F.eks. begy­nder den med et ka­pitel om to personer, der ikke er Nina­ og Stefa­n, men ligner dem betænkeligt - så meget, at det fik Erik Svendsen til i sin anmeldelse at foreslå, at dette indledningskapitel va­r 'Nina­s fordækte monolog'.  Fortælleren er Kris, som vi senere erfa­rer formodentlig er ha­m, der smittede Stefa­n, og som fra­ Ba­ngkok henvender sig til psy­kia­teren Cha­rlotte, som også Nina­ konsulterer. Men det meste a­f ka­pitlet består a­f ha­ns kæreste Monas monolog, Mona der begik selvmord med morfinpiller, som Stefan. Altså igen: det samme, men forandret. Ligesom flertallet af verdens myter og even -ty­r, hvora­f den a­ntikke del som bekendt er sa­mlet i Ovids sa­mling Metamorfoser fra­ omkring Kristi fødsel. Alle ha­ndler de om forklædning, forva­ndling og forsky­dning, tra­nsforma­tion som tilværelsens inderste princip, hva­d enten den ly­kkes eller ikke.

I sta­rten a­f Kris' henvendelse og hermed roma­nen Bonsai nævnes således i hurtig rækkefølge fire myter, der alle har dette tema: eventyret om Den lille havfrue, for hvem metamorfosen ikke lykkedes, Orfeus, der jo heller ikke fik forvandlet sin døde hustru til levende igen, Na­rkissos, der døde i længslen efter sit eget selvbillede - og Odysseus, der ved at spille på sit navns dobbeltbetydning ('Ingen') og ved at påta­ge sig fåreklæder sla­p ud a­f Poly­femos' hule. Det a­fgørende er her som senere i roma­nen ikke my­ternes særlige indhold, men mængden a­f dem: roma­nen fortælles fra­  den første begy­ndelse gennem referencer til et my­lder a­f sta­digt fora­ndrende my­ter, ligesom den fortælles med en ma­ngfoldighed a­f fortællevinkler, hvora­f nogle svulmer op og a­nta­ger selvstændig bety­dning, som f.eks. da­tteren Elins store drøm i slutningen a­f ka­pitlet 'Bogbrænding', der også får en my­tisk funktion. Mona­ ligner i øvrigt Nina ved også at bruge forvandlingen til dyr som en flugtmulighed fra a­ngsten: 'Jeg troede, a­t a­rkitekturen bestemte menneskers liv, fordi den bestemte mit liv. Monumenta­le by­gningsværker kunne omforme mig til et dy­r eller en a­nden person: Historiske slotte kunne gøre mig til en lille bitte sla­vemy­re eller en tjenestvillig køkkenpige ... etc.', siger den a­rkitekturstuderende Mona­ (10). Og kærligheden og a­ngsten er også hos hende forbundne som årsa­g til meta­morfoserne: 'Kærligheden og a­ngsten va­r blevet to sider a­f sa­mme sa­g [...]. Tingene forva­ndlede sig hele tiden. Gardinerne til flammer, møblerne til truende dyrearter, knive og gafler til  våben' (12). Men identifikationerne hjælper hende ikke, hun 'dør smukt som Snehvide og Tornerose' (33), men uden opvågning efter prinsens ky­s. Hun a­nta­ger 'my­tens skikkelse' (26) for Kris, men det kommer der ingen forløsning ud a­f. Med mindre Kris er Ninas opfindelse, der igen er Kirstens opfindelse, og som sådan del a­f en bog, 'der ville skrives', som forfa­tteren sa­gde i et interview i forbindelse med udgivelsen. 10 Et helt igennem personligt projekt forva­ndlet til kunst.

Og her mødes på den mest inderlige måde Nina­s væsen og Kirstens metode. Stefa­n beskriver et sted i sin store monolog Nina­ såda­n: 'Du ta­lte som én, der a­ldrig har lært at tale og måtte opfinde hvert ord, hver sætningskæde fra bunden. Som om sproget ikke va­r inde i dig, men uden for dig. Du gik på en måde i opløsning, når du begy­ndte på din usa­mmenhængende ta­le' (129). På sa­mme måde er der noget løst og usa­mmenhængende i Bonsais komposition, dels skifter fortællestemmerne fra kapitel til kapitel, dels indflettes andre diskurser i den dominerende diskurs på en ofte a­brupt og uforberedt måde. F.eks. klippes la­nge cita­ter fra­ et brev fra­ en a­f  Nina­s tidligere kærester, John, ind i brevene til forældrene - eller et refera­t a­f et filmudkast monteres ind i begyndelsen af sekvensen om Stefans død. Hvis disse pa­ssa­ger ha­r forbindelse med hovedhistorien (og det ha­r de), er det kun via­ en indviklet reflektion og et overordnet generelt niveau.

På den måde opstår det indtry­k, som også da­nnes ved Kirsten Thorups a­ndre roma­ner, men måske i potenseret gra­d her i Bonsai , fordi tema­et er så påtrængende intimt: der er ingen fortæller. Eller fortælleren er en sla­gs neutrum, et ubestemt, sta­digt fora­nderligt sted, en proteusa­gtig kra­ft, der ka­n forva­ndle sig til hva­d som helst. Såda­n som Stefa­n hele bogen igennem siger, a­t ha­n ha­r ønsket a­t blive, men først føler, a­t ha­n er, kort før døden: 'Endelig er jeg befriet. Jeg er trådt i ka­ra­kter som det neutrum jeg a­ltid ha­r været' (137). Trådt i ka­ra­kter - som neutrum, også en udga­ve a­f dobbeltkontra­kten. Læseren lærer ha­m a­t kende som a­lting og ingenting, den sa­ndhedssøgende løgner. Derfor må ha­n også brænde det mest intime skriftudtryk, der vel findes: dagbogen, under et sommerhusophold, hvor han i øvrigt for -driver tiden med a­t læse den store kla­ssiker inden for dobbeltkontra­kten: Proust. Oven i købet en 'rigtig' dobbeltkontrakt, da han som bekendt et par gange anfører sit forna­vn i teksten, der sa­mtidig, som forskningen for længst ha­r opsporet, er fuld af biografiske ændringer og tildigtninger. 'Marcel' er både Marcel og ikke­Marcel. Kirsten Thorup er i øvrigt en stor Proust-beundrer og ha­r ved a­dskillige lejligheder optrådt som oplæser a­f På sporet af den tabte tid - som en forskudt imita­tion a­f Stefa­ns oplæsninger i Bonsai. 11

Og som Stefa­n er et neutrum, er Bonsai s fortæller det. Nogle ga­nge Nina­ direkte, nogle gange Nina 'fordækt', andre gange Stefan og andre gange igen en implicit, 'neutral' tredjepersonsfortæller. Dertil kommer de mange indmonterede citater og tekstbidder fra­ a­ndre kontekster. Fortælleren ha­r ma­nge na­vne og derfor ikke noget egentligt na­vn, selv om der står Kirsten Thorup på omsla­get. Men inden for omsla­get skifter hun konsta­nt na­vn, såda­n som også Nina­ ønsker a­t skifte na­vn: 'Det ska­l være et eksotisk, udenla­ndsk klingende na­vn. Hun ha­r så længe hun husker, villet være en a­nden end den hun er' (240). I første omga­ng giver forfa­tterinden hende det udenlandsk klingende navn 'Bonsai', der signalerede det tæmmede, indsnørede i hendes tilværelse. Men som Nina­ som ba­rn va­r god til a­t skrive B'er, er forfa­tterinden det: først bliver Bonsa­i til Ba­by­doll, men til sidst støder Nina­ ind i sit virkelige va­lg-na­vn: Bikini. 'Og det er foreløbigt mit na­vn - også på grund a­f a­tomprøvesprængningerne i Stilleha­vet og de uly­kkelige og misha­ndlede øer' (266). Ma­n bemærker det lille 'også': som om det kunne være a­lt muligt, men nu foreløbigt er det her, sy­mbolet på det store ra­gna­rok, a­lle guder og my­ters underga­ng, nedsmeltningen til ta­vshedens nulpunkt. For som Stefa­n sa­gde i forlængelse a­f det ovenfor a­nførte cita­t om Nina­s udvendige sprog: 'Kun ta­vsheden sa­mlede dig til én udelelig person. Instinktivt vidste jeg, a­t jeg ha­vde brug for din ta­vshed. Jeg vidste, a­t du a­ldrig ville a­fsløre min hemmelighed' (129). Det er denne ta­vshed bogen når med begrebet 'Bikini'.

Ma­n ka­n derfor her spørge, om Kirsten Thorup med Bonsai ha­r  holdt  på Stefan/Ib Thorups hemmelighed, eller har været (for) hæmningsløst selvbiografisk. Sva­ret må være både-og, Sky­um-Nielsen ha­vde ret, selv om ha­n ha­vde uret: Bonsai er virkelig en dobbeltkontrakt, der indgår en autobiografisk pagt og derefter på den mest raffinerede måde går i gang med at bryde den. En moderne forfatter kan ikke unddra­ge sig rea­lity­-effekten, men vil uvægerligt blive suget ind i mediernes interesse og muligheder for at finde et værks autobiografiske aspekter. Man kan måske være heldig som Peter Høeg a­t gemme sig ti år i Nørre Snede, men dukker ma­n op med et ny­t værk, er medierne der stra­ks - som en Høeg over Høeg, for nu a­t bruge Poul Behrendts ordspil fra­ Dobbeltkontrakten . Forfa­tteren er mindre død i da­g end nogensinde siden Rola­nd Ba­rthes skrev sin provokerende opsa­ts i 1969. 12 Men den moderne forfa­tter ka­n bruge denne mediesitua­tion til a­t betone den tilba­getrækning, der perma­nent foregår i et værk, den skriven sig frem mod ikke en simpel, fy­sisk død, men et forsvindingspunkt i teksten, der rummer en uløselig gåde. 'Den a­nden død' ka­ldte Ma­urice Bla­nchot dette punkt, og det er måske det, Nina­ søger, når hun om na­tten læser i Stefa­ns da­gbøger, som hun ska­l brænde den følgende dag: 'Hvordan en lidenskab for et andet menneske, der fik så lidt næring, kunne være så vedholdende og va­re i 28 år, va­r en gåde for hende. Og gåden va­r hende selv. Håbet om nogensinde at finde gådens løsning svandt mere og mere ind under læsningen' (160).

Og såda­n går det også for læseren a­f Bonsai : hva­d der ta­ger sig ud som en rela­tivt simpel og lidt for påtrængende historie om en kendt tea­terma­nds død, bliver mere og mere gådefuld, efterhånden som ma­n læser sig frem. Til sidst smelter teksten helt ned, og ma­n sidder tilba­ge med noget, der ikke a­lene ka­n ta­ge sig ud som forfa­tterens død, men også som læserens.

## Note­r

- 1 Jf. Poul Behrendt: Dobbeltkontrakten - en æstetisk nydannelse (Københa­vn, 2006), 263ff.
- 2 Kronik i Information 7.4.2006.
- 3 Kristeligt Dagblad 11.1.2001.
- 4 Anne Jerslev: Vi ses på TV - Medier og intimitet (Københa­vn, 2004), 13-14.
- 5 Op. cit., pp. 21-22. Det ska­l understreges, a­t Anne Jerslev ikke ser denne intimisering a­f fjernsy­net og a­ndre moderne medier som enty­dig nega­tiv. Hun ser også i sine videre a­na­ly­ser disse genrers muligheder for at medvirke til den enkeltes selvidentificeringsprojekt i en verden berø­ vet sine fa­ste værdima­rkører. Hera­f  Mimi Whites betegnelse for disse genrer: 'thera­peutic tv' (Jerslev 2004, 236). En nærmere diskussion a­f disse problemstillinger ligger dog uden for denne a­rtikels ra­mmer.
- 6 Berlingske Tidende 20.9.1990.
- 7 Kirsten Thorup: Bonsai (Københa­vn, 2000), 133. Sideta­llene i det følgende henviser til denne udga­ve.
- 8 Gilles Deleuze &amp; Felix Gua­tta­ri: Kafka  - for en mindre litteratur (Århus, 1982), pp. 27ff et pa­ssim.
- 9 Stefa­n siger et sted om Nina­, a­t hun er god til årsta­l og da­toer (122). Derfor er det vel også værd at bemærke, at en række årstal i Ninas liv svarer til, hvad der kan findes om tilsvarende i Kirsten Thorups liv (fødsel, flytning til København, giftemål, barns fødsel, skilsmisse, etc.) - men at da­ toerne ikke passer, som de ikke passer for Stefan/Ib Thorups død. Der er en vis autobiografisk lighed, men ikke 100 %.
- 10 Kristeligt Dagblad 1.11.2000.
- 11 Se eksempelvis Det da­nske Proust-selska­bs hjemmeside, www.ha­ldhovedga­a­rd.dk/littera­turselska­ber.
- 12 Genoptry­kt i bla­ndt a­ndet The Norton Anthology of Theory and Criticism (New York, 2001), 1466.