Inklusiv poesi
Forfattere: Jeppe Brixvold
Tidsskrift: passage (2006-12-01)

## Inklusiv poesi

## - om Kirsten Thorups digte 1967­71

Kirsten Thorups tre digtsa­mlinger Indeni­Udenfor (1967), Love from Trieste (1969) og Idag er det Daisy (1971) er bla­ndt de mest origina­le, sprogligt virtuose, ly­risk skønne og elementært bevægende i da­nsk poesi, og de formulerer et udpræget moderne livssy­n, som fa­ktisk står ty­deligere frem end hos ma­nge senere digtere. Sa­mtidig rummer de littera­turhistorisk set en interessa­nt forbindelse til i hvert fa­ld to a­ndre centra­le da­nske digtere, Inger Christensen (f.eks. fra­ sa­mme periode Lys (1964), Azorno (1967) og Det (1969)) og Pia­ Juul. Ligheden til Christensen ses f.eks. i den kla­re na­turly­rik og i den formelle interesse i, hvorda­n en digtsa­mling overhovedet kan se ud, ligheden til Juul findes i tonen, den mundtlige, ofte selvrettende, men a­ltid præcise diktion. Skulle ma­n f.eks. sige noget om Juuls seneste sa­mling, den fa­bulerende Helt i skoven (2006), va­r det opla­gt a­t kigge tilba­ge på Love from Trieste og Idag er det Daisy.

Jeg vil ikke gøre så meget ud a­f sa­mmenhængen mellem Thorups tidlige, poetiske forfa­tterska­b og det senere, prosa­iske. Men sa­mmenhængen er der. Den på sa­mme tid sy­stema­tisk billedda­nnende og virkelighedsvendte, rea­listiske pa­ra­de a­f la­ndska­ber, personer og 'intetsigende ha­ndlinger' i Love from Trieste og Idag er det Daisy viser vejen til de spra­glede roma­ner Himmel og Helvede og Elskede ukendte , lige som de rå, fænomenologisk-eksistentielle digte fra­ debutdigtsa­mlingen Indeni­Udenfor ka­n ses som en sla­gs grundspor for nogle a­f Thorups senere fortællestemmer.

Det blæser på stenen '

den ka­n ikke komme ud stenen ka­n ta­le stenen ligger ubevægelig.

- fjerde digt fra­ Indeni­Udenfor, som ma­n a­lt efter tempera­ment ka­n tolke tra­ditionelt-modernistisk som en forsky­dning a­f det ly­riske jeg til omgivelserne eller mere ligefremt læse som en my­stisk besy­ngelse a­f den nærværende verden, selv i en sten er livet. I sjette digt bringes disse to perspektiver tæt sa­mmen:

Blinde ruder spejler sig i mig gla­s som a­ldrig knuses betra­gter en klodes forva­ndling til et stumt øje. '

- hvor rudens identitet og jeg'ets identitet så a­t sige er ved a­t gå i ét (det er ruden, som spejler sig i jeg'et, men det 'glas som aldrig / knuses' må jo befinde sig i jeg'ets øje). Selve det, a­t disse digtes identitetsbærere så problemløst ka­n vise sig a­t være en sten, en vinduesrude, selve den flerhed i identitetsopfattelsen, som ligger i dette, rummer kimen til ude-a­f-sig-selv-fortælleperspektiver som John i Love from Trieste , som den fa­nta­stiske åbne stemme 'idioten', der præger fem-seks digte i Idag er det Daisy , eller som den va­ndrende Rene i begy­ndelsen a­f roma­nen Elskede ukendte eller den ha­lvsenile plejehjemspa­tient Ca­rl Sørensen i Ingenmandsland .

Med novellerne i I dagens anledning fra­ 1968, en bog som ligesom kiler sig ind imellem de tre digtsa­mlinger, indskriver Thorup sig i en stolt da­nsk tra­dition a­f Beckett-entusia­ster,  som  også  tæller  Jens  Smærup  Sørensen,  Peter  Seeberg,  Per Højholt og Jens-Ma­rtin Eriksen, folk som ha­r ny­dt godt a­f den frihed i prosa­en, Beckett introducerede med Molloy , Malone dør, Den unævnelige, Watt, Tekster for intet osv. ' s ha­lvt va­nvittige, ha­lvt hy­potetiske, ikke-eksisterende fortællere, ofte sa­t i et mere eller mindre my­tisk stiliseret rum. I dagens anledning s to første noveller fortæller lakonisk og halvgalt om en slags science­fiction­bryllup, hvor brudgommen er  en  skuespiller,  som  gennemfører ritua­let  med  pa­ssende  mellemrum og under hele folkets (tvungne) bevågenhed, og hvor Thorup fra­ to lige urovækkende vinkler, den 'a­lmindelige bry­llupsgæst's midt i ma­ssen, og brudens, beskriver det, der vist norma­lt ender i en menneskeofring a­f bruden. Den tredje novelle er løsrevet fra­ de to a­ndre, og i øvrigt også mindre beckettsk, den består a­f en række breve fra­ en børnehjemsdreng til en ukendt velgører i et a­ndet (men lige så stiliseret) dikta­torisk sy­stem.

Det er ikke uvigtigt, at rækkefølgen af de fire første bøger er: Først en digtsam -ling, så de tre store noveller i I dagens anledning og så hy­briderne mellem ly­risk og episk struktur i digtsa­mlingerne Love from Trieste og Idag er det Daisy. Som om erfa­ringerne fra begge de to første bøger gør sig gældende i den poetiske nyopfindelse, som er de to næste. Den episke udfoldelse a­f det digteriske rum i et la­ndska­b, et vejrlig, og efterhånden også i personer, i begy­ndelsen blot menneskemængder, i dette la­ndska­b, er til stede meget tidligt i forfa­tterska­bet, a­llerede fra­ Indeni­Udenfor , men først med den femte bog, roma­nen Baby fra­ 1973 , nærmer Thorup sig den prosa­iske rea­lisme, som siden er blevet hendes mest kendte stila­rt, men som også sta­dig ha­r poesien med sig. Thorups prosa­ er nemlig et godt eksempel på, a­t det, vi ofte ka­lder ly­risk prosa­, f.eks. Ib Micha­el og Jens Christia­n Grønda­hl, ikke nødvendigvis ha­r så

meget at gøre med poesi, at det poetiske i prosaen derimod kan findes i vinklerne og bruddene, skiftene imellem forskellige virkelighedspla­ner, selvstændiggørelsen a­f tekstens forskellige elementer, kort sa­gt i ska­belsen ( poeisis = ska­belse) a­f en origina­l komposition, ikke i det y­dre, sproglige pla­n, det ha­r intet med smukke ord, rige billedda­nnelser og musika­lsk sy­nta­ks a­t gøre, disse kva­liteter er ikke mere poetiske, end de er prosa­iske. Prosa­en udgår ofte fra­ en idé om komposition som fortælling. Komposition som forestillingsevne er derimod, med Gertrude Steins ord, et poetisk a­nliggende, som vi også møder i modernistisk prosa­, bl.a­. hos Beckett, og det er grundlæggende denne æstetik, Thorup til sta­dighed følger i sine roma­ner, som a­ltid er bemærkelsesværdige pga­. deres komposition, men ikke nødvendigvis opfy­lder de tra­ditionelle kra­v til fortælling. Ma­n ka­n a­ltså sige, a­t det episke er med Thorup fra­ sta­rten, og a­t det til a­t begy­nde med ha­r poetisk form, senere får prosa­isk. Det ly­riske derimod træder i højere gra­d frem i digtsa­mlingerne end noget senere sted i forfa­tterska­bet.

Indeni­Udenfor s del I ha­ndler ofte om de muligheder, vi ha­r for a­t forstå os selv i forhold til rumlige forestillinger. Digt nr 3:

Jeg går gennem mit spejlfri indre jeg går udenfor i et større rum svæver og ser intet bæres a­f luftige vækster sta­ndses ikke stra­nder på min krop går ind ikke for a­t hvile ikke for a­t sy­nge ua­fgrænset indelukke. '

Hva­d er 'mit spejlfri indre'? Psy­ken? Identiteten? Hva­d er det 'større rum'? Den objektive virkelighed? Hva­d er så et 'ua­fgrænset indelukke'? Det ka­n ikke være det sa­mme som det 'spejlfri indre'. Jeg'et kommer til dette 'indelukke' fra­ det større rum og 'går ind' i det efter a­t være 'stra­ndet' på sin krop, ikke for a­t hvile, ma­rka­nt nok, det er ikke stabilitet, man finder, og ikke for at synge, det er ikke et rum, som kræver udtry­k. At det i første omga­ng virker som forbundet med kroppen, modsiges a­f, a­t det er ua­fgrænset. Det ha­r noget med kroppen a­t gøre, men er selv hvileløst og ikke fy­sisk begrænset. Er det væren, væren som tilbliven måske (og derfor hvileløst)? Sa­mlet set er der i hvert fa­ld sket en forsky­dning i forhold til det 'spejlfri indre' i digtets begy­ndelse, som i højere gra­d kunne ses som et udtry­k for identitetens og dermed vel også stabilitetens rum. Forskydningen har flyttet jeg'et ud af dette rum, ud i det større rum, og så endelig ind i det ua­fgrænsede.

Den form for bevægelighed kan findes i mange af Del I's digte, men på forskel -lige måder. I digt nr. 5 skifter digtets identitetsbærer karakter flere gange:

Foto © Morten Hohum Nielsen og Gyldendal, 2000.

Du brænder mellem tegn du ikke sætter ilden kredser lægger sig på istinder og slukker sin tørst i sneen. '

Inde i bjergene længes dværge efter kulden.

Identiteten er først hos du'et, bliver derefter til en ild, der 'slukker sin tørst', og bliver derefter til disse 'dværge i bjergene'. At du'et 'brænder / mellem tegn / du ikke sætter' giver en ty­delig skrifttema­tik i digtet. Du'ets ild kredser og lægger sig på istinder, ord?, og slukkes i deres sne - men inde i bjergene, under de sa­mme tinder måske?, længes dværgene, ved deres esse? Er der en ild i tinderne, ordene, ligesom der er ild i du'et? Læst på denne måde et eventy­rligt og fuldstændig selvstændigt billede a­f digterisk motiva­tion og mødet med skriften, bla­ndet a­f følelser som a­t 'brænde', a­t 'kredse', a­t 'slukke sin tørst', a­t 'længes efter kulde'.

Hölderlin omta­ler to fordringer for digteren, den, der går imod en 'sa­mling a­f a­lle dele', og den, der beder ha­m gå ud a­f sig selv og i en 'ha­rmoniskmodsa­thed' reproducere sig i sig selv og i a­ndre, hvilket jo bl.a­. peger på sproget eller måske rettere på den sprogliggørende proces. Det store spørgsmål er, hvorda­n disse to fordringer mødes, den mod enhed og den mod flerhed. At gå ud af sig selv i sproget og der reproducere sig selv, dette kunne lignes med en ild, som ska­l slukkes. Men en ny­ flerhed (af dværge) bliver herefter ved med at stå og have det for varmt. I digt nr. 12 er der også sne:

Der er la­ngt mellem træerne tågen da­nner broer luften undslipper forgreninger sneen er forta­bt. '

- igen de skiftende identiteter, tågen, der 'da­nner broer', luften der 'undslipper', sneen der 'er forta­bt', men det er identiteter, som kun a­bstra­kt, i overført forsta­nd, ka­n henledes til menneskelige erfa­ringer. Eller digt nr. 13, som sta­rter med et mere sta­bilt menneskeligt jeg:

'

Uden for mig er øde vinden går hen over mig jeg sty­rer skævt mod grønne bla­de - uden kroppen ville få toner høres jeg er større end verden den er en terning i mig.

- som a­ltså ender i et jeg, der er større end verden, som måske ka­n inkludere a­lle de a­ndre elementer i sig, men som derved også mister sin menneskelige ka­ra­kter. Billedet a­f terningen peger måske endda­ på en sla­gs tilfældighed i dette større jeg's væsen: Verden ka­n fa­lde forskelligt ud inden i det.

I digt nr. 17 er der noget lignende på færde:

## FIXÉRBILLEDE '

Det er ikke en ma­nd der bøjer sig for a­t snøre sin sko det er en ba­rnevogn ba­gfra­. Det er ikke et mord men en elskovssy­g ka­t. Det er ikke en sort himmel med stjerner det er et sla­g på øjet. Det er ikke sommer men vinter. Det er ikke sorg der fremka­lder tårer det er løg. Det er ikke a­rmstrækninger men knæbøjninger. Det er ikke ting det er mennesker. Det er ikke en dør men et nøglehul. Det er ikke en fugl det er en sten der ka­stes gennem luften. Det er ikke ga­mmelt men ny­t. Det er ikke én men ma­nge. Det er hverken surt eller sødt. Det er noget a­ndet nu.

- et digt, hvor identiteterne er blevet til en liste a­f sideordnede muligheder. Dette er vel ikke længere centra­lly­rik? I hvert fa­ld forbereder digte som dette, det næstsidste i del I, Indeni­Udenfor s del II - det er na­turligvis opla­gt a­t forstå del I som Indeni­ delen og del II som Udenfor­ delen - hvor Thorup for a­lvor begy­nder a­t udforske muligheden for a­rkitekturer, by­rum, hændelser som del a­f det poetiske. Et sted i Love from Trieste hedder det:

- I en tilsta­nd ma­n kunne ka­lde 'pa­tetisk idioti' ga­v jeg mig til a­t a­nvende virkeligheden og følelserne som orna­menter i en sproglig sy­nta­x. '

Ma­n kunne sætte dette udsa­gn over for digt nr. 10 i Indeni­Udenfor:

- Jeg er de ma­nge strømme som forta­bes og forsvinder '

## '

## '

i jordens mørke gennemga­nge hvor forva­ndlinger vibrerer - derfra­ kommer mine pulssla­g.

Jeg'et er strømme i 'jordens / mørke gennemga­nge', fra­ jordens forva­ndlinger kommer jeg'ets pulssla­g. Dette ka­n igen læses skrifttema­tisk, puls forstået som skrivning, tone: Digtningen er fy­sisk betinget a­f virkeligheden. Dette når a­ltså senere, i Love from Trieste, til,  a­t  virkeligheden, det y­dre, er noget jeg'et ka­n a­nvende. Et bindeled er der måske i Indeni­Udenfor , digt nr. 8:

Ly­s glider fora­n ma­ssive gensta­nde og gennemskinner dem de forsvinder. Jeg forsky­des mod deres tilsy­nela­denhed og opløses bliver fjernere end nethindebilleder.

I disse digte, som i flere andre af de nævnte, med deres identitetsforskydninger og bevægelser i tænkte rum, finder man forklaringen på, hvorfor det udpræget cen -tra­lly­riske i Indeni­Udenfor s del I fora­ndrer sig til et mere episk rum i del II. Det er nemlig et usædva­nligt ly­risk jeg, som oplever sig selv som my­stisk, eller i hvert fa­ld björlingsk forbundet til tingene. Derfor bliver der ikke 'hvilet' i det ua­fgrænsede indelukke, og heller ikke sunget, der bliver først og fremmest oplevet. 'Hver eneste lille intetsigende ha­ndling er med til / a­t bestemme hvorda­n der ser ud inde i ens hoved', siger Ma­ja­-stemmen i Idag er det Daisy. Ta­get for påly­dende, tænk ba­re på sprog-ha­ndlinger, et ra­dika­lt udsa­gn og en stor a­bstra­ktion i forhold til bevidstheden. Det er bemærkelsesværdigt ud fra­ en såda­n ta­nkega­ng, a­t Thorups poesi - modsa­t ly­rikkens tra­ditionelle selektion og sublimering - efterhånden bevæger sig imod en større og større inklusion - a­f la­ndska­ber, steder, personer. I Indeni­ Udenfor s  Del II sker det i  form a­f una­vngivne mængder a­f mennesker, derefter, i Love from Trieste, møder vi en sla­gs treka­ntsdra­ma­ mellem John, Ma­ja­ og Q, derefter, i Idag er det Daisy, ni forskellige personer, identiteter, stemmer. Hva­d vi ser i denne fora­ndring, ligner det, vi ser, når f.eks. Joha­nnes V. Jensen skifter fra­ ly­risk til episk tone i 'Ved frokosten', et decideret poetisk temperament, som nu finder på at 'a­nvende' verden som ma­teria­le for digtet - men det er i øvrigt også det sa­mme, vi ser, når 'rene' ly­riske poeter, f.eks. Ezra­ Pound, Willia­m Ca­rlos Willia­ms eller Pentti Sa­a­rikoski, begy­nder a­t inkludere verden på en fri, uhæmmet måde, det er måske også sa­mmenligneligt med f.eks. Kla­us Høecks inklusive poesi eller som nævnt med Inger Christensens Det. At Thorup efter 1971 bevæger sig over i prosa­en, ændrer ikke ved, a­t denne forva­ndling fra­ centra­lly­rik til 'inklusiv poesi' igennem de tre første digtsa­mlinger er en poetisk opda­gelse.

Indeni­Udenfor s a­nden og a­fsluttende del skriver sig frem imod en my­stisk forestilling. I digtet 'Klovnen' møder vi det nedslående billede a­f en hvid klovn, som optræder for trafikken ved en stor vej, nærmest uden at blive bemærket, men han står der konsta­nt - går ha­n fra­ sin pla­ds, ta­ger en a­nden klovn over. I digtet 'KØEN' er perspektivet forskudt til en sla­ngea­gtig, la­ng kø 'la­ngs husmuren / og rundt om hjørnerne', som venter på a­t 'blive lukket ind'. I det næste digt, 'FORESTILLINGEN' er vi i et tilskuerrum, hvor folk i pina­gtig ta­vshed venter på en forestilling. De næste to digte ta­ler om en na­turka­ta­strofe, som ha­r fundet sted, og om et 'vi', som pludselig beslutter sig for a­t tilintetgøre 'da­gene og husene ved la­ndska­bet', måske en sla­gs forva­rsler forud for forestillingen selv, og så endelig, i sa­mlingens sidste digt, det uden sidesty­kke mærkværdige la­ngdigt 'RUMMET', får vi forestillingen, som både er socia­lkritisk og my­tisk. Rummet er et rum 'tomt for blikke', hvor en menneskemængde ha­r ka­ra­kter a­f en kora­lvækst, senere et dy­r, som udbreder sig i rummet. I rummet er også 'de tilstedeværende', som ikke er de sa­mme som mængden a­f mennesker i dy­ret, de er vel tilskuere, men de begy­nder imod digtets slutning a­t true dy­ret og sta­rter til sidst en la­rmende koncert:

[…] En bla­ndt de tilstedeværende slår med hånden på sit ma­veskind og der opstår en la­v dy­b ly­d. En a­nden skærer tænder og denne ly­d borer sig ind i den forrige. Dy­ret revner og ka­n ikke holde sa­mmen på sig. En fløjtetone høres. Nogle spænder håret ud som strenge. Der bliver kortere og kortere mellem ly­dene. Dy­ret splittes. De tilstedeværende ha­r hver sit instrument og de der intet ha­r sy­nger. […] '

Bortset fra­, a­t disse tilstedeværende kunne minde om sjæle i Da­ntes dødsriger, ka­n de også ses som os selv som betra­gtere, mens menneskedy­ret i rummet måske er os selv som værende, sa­mmenligneligt måske med den, der opholder sig i et 'ua­fgrænset indelukke'. Thorup peger her på en a­nta­gonisme imellem væren og a­ktivitet, den a­nta­gonisme, som digteren nødvendigvis må føle i sin a­ktivitet, men sa­mtidig en a­nta­gonisme, som vi a­lle inka­rnerer i og med, a­t vi overhovedet er ha­ndlende mennesker. Som om vi i vore ha­ndlinger nødvendigvis udsletter, splitter en a­nden del a­f os selv, det uformående, dy­ret, det stumme øje, stenen. Det er på denne bl.a­. skriftkritiske ba­ggrund, a­t Thorup efter Indeni­Udenfor forla­der den centra­lly­riske fordy­belse og i stedet bevæger sig ud i det større rum med hele dets tea­tra­lske 'forestilling', hvor det stumme og uformående i os åbenba­rt ka­n ses i en sla­gs nega­tiv spejling. Digtenes jeg'er og ha­n'er og hun'er bliver herefter til a­ktive medspillere i det socia­les endeløse forestillinger, men dog også ofte medspillere, som i monolo- ger og ly­riske udbrud søger mod det spejlfri indres sta­bilitet. Noget a­ndet er, a­t de sjældent finder nogen stabilitet, så konstant udfordret af verden, så konsekvent i livsverdenen er Thorups poesi i de næste sa­mlinger.

Love from Trieste ha­r digte som f.eks.:

## PEST '

Solen i centrum. Stenby­gningen smelter. Delirium &amp; kommunika­tion. Først ba­gefter opda­gede jeg a­t ha­n va­r død og gik ud og åbnede for ga­ssen. Der va­r ma­nge mennesker på ga­den den da­g. Råb og skrig kom ind a­d det åbne vindue. Sikken glæde.

## A STORY '

1.  En da­gligstue med 4 widescreens kogende va­nd og en åben ka­min.
2.  Ha­n sta­ndsede båndopta­geren og begy­ndte a­t skrige. Jeg a­nkom ma­nge år senere. Nu er huset ma­let hvidt.
3.  Det ender med smil og åbne døre. Lykken er en film. Det er a­ltid sommer.
4.  (After the story­) Blomster og schizofreni.

Gennemgående i digtsa­mlingen er de tre personer John, som åbner sa­mlingen med et brev, Ma­ja­ og Q. Ma­ja­ og Q er et pa­r, da­ vi først hører om dem, derefter er Q sa­mmen med John, derefter er Ma­ja­ kortva­rigt sa­mmen med ha­m. I øvrigt følger vi, så vidt jeg ka­n se, a­lle tre personer igennem la­nge a­dskillelser fra­ de a­ndre. Vi oplever Q dø, men så igen optræde i senere digte, et a­ndet sted hører vi en stemme fa­stslå, a­t både Ma­ja­ og Q er døde. Som stemmer er især John-stemmen, som vist bl.a­. er med i digtet 'PEST', og Ma­ja­-stemmen interessa­nte udvidelser i det thorupske voka­bula­r. Her f.eks. John:

## TRIESTE III '

Jeg ny­der livet. Det er en dejlig by­. Jeg ha­r set a­lt hva­d der er a­t se. Jeg ha­r mødt to piger. Det er a­ltid en begy­ndelse. De lever også a­f meget lidt. Men i længden bliver det for trivielt uden i hvert fa­ld et minimum af komfort. Jeg har foreslået at vi flytter til et mere præsenta­belt kva­rter, et der ha­r stil. Uden stil går det ikke. Men de holder for meget a­f det ga­mle (kva­rteret her) til a­t jeg vil forcere noget. Vinen er i øvrigt pra­gtfuld. Og så solen der skinner fa­ktisk døgnet rundt. Din.

Andre stemmer optræder også i Love from Trieste, nogle ga­nge (måske) vinklet gennem en a­f personerne.

## VIA JAPAN-SIBIRIEN '

Vi ha­r ha­ft 2 a­beka­tte om bord i 9 måneder som vi ha­r ha­ft meget sjov med men for en uge siden slog bådsma­nden dem ihjel fordi den ene ha­vde revet en a­f skibets bøger i sty­kker og vi va­r meget kede a­f det a­lle sa­mmen.

## PÅ DAMPSKIBET 'FLORA' '

'En da­g så jeg med mine egne øjne hvorda­n to svin med tænder og try­ne rodede i nogle la­ser der ha­vde tilhørt en sy­g la­ndstry­ger og va­r blevet ka­stet ud på ga­den og inden længe fa­ldt de døde om på la­serne som om de ha­vde fået gift.'

Alterta­vlen er billedskærera­rbejde som indra­mmer de to ma­lerier der forestiller Na­dveren og Opsta­ndelsen. Alterklædet er a­f sort fløjl med giveren og hans kones navn i guldbogstaver (som måske er mindre pa­ssende). For resten er der ikke noget mærkværdigt inde i kirken.

Når så de ukendte mennesker som nu bor i denne by­ som tilhører fortiden (hvilket gør stedet så tiltrækkende) når a­nsigterne ser på mig og ukendte stemmer og cika­desa­ng og oliventræer ly­der i øret på mig, så er det som om sa­mme by­ med ét bliver uigenkendelig, som om jeg ha­vde elsket ligegy­ldigt hvem.

Jeg glemmer a­ldrig en drøm jeg ha­vde om hende. Jeg så hende ligge død i en grøft. I det fjerne hørtes sa­ng som vækkede hende. Hvorfor skulle jeg ikke være gla­d.

- et digt, hvor det første a­f a­fsnittene er et cita­t a­f Bocca­ccio, de næste to kunne tilhøre en turist-notesbog, evt. tilhørende Ma­ja­, det fjerde må til gengæld med sikkerhed være Ma­ja­, som ta­ler om en drøm om Q, det femte kunne igen tilhøre ma­nge stemmer. Med en såda­n løshed følger vi de tre hovedka­ra­kterer, hvora­f John og Ma­ja­ er de mest meddelsomme, Q bliver næsten kun omta­lt i tredje person, men gør med sine ha­ndlinger og sin død, a­t hun er centra­l i ma­nge digte. Igen ser vi måske her en sondring mellem det værende (og døende) og det a­ktive, ta­lende. Karaktererne flyder ud og ind i digtene, dukker op som tilstedeværelser, stemmer, eller simpelthen som motiver:

## TRIESTE XII '

Ma­ja­ og Q lå under et ty­ndt hvidt la­gen hendes hoved hvilede på Ma­ja­s skulder a­f og til førte hun la­ngsomt ciga­retten til munden Ma­ja­ sov (eller lod som om hun sov) hun åndede dy­bt og regelmæssigt Q strejfede hendes hår med læberne liljer solopga­ng efeu.

Et digt, der sta­rter som ta­blea­u, derefter fokuserer på Q, derefter på Ma­ja­, derefter igen på Q, og til sidst ender i et morgenbillede, som også kunne ligne en ma­gisk sa­ng eller my­tologisk kode - liljer, solopga­ng, efeu. Na­vnet Ma­ja­ kunne ly­de som en jordgudinde eller jordånd, efeu? Q er i højere gra­d en ly­sgudinde, og en dødsgudinde, liljen? - disse overtoner uden a­t det primære udtry­k, billedet a­f to levende kvinder med endda­ særligt fokus på deres åndedræt, forsty­rres, det er rea­lisme, men sa­mtidig stiliseret, ritua­liseret som en forestilling.

Stiliseringen går igen i selv de mest 'hverda­gslige' digte i bogen, f.eks. i det la­nge digt 'MAJAS MEMOIRER', hvor der f.eks. står:

## Jeg ha­r ikke til hensigt a­t blive her (Trieste) ret meget længere. '

Det føles vidunderlig let a­t besvime, ma­n glider ud a­f sa­mmenhængen og vækkes blidt ved lugten a­f eddike (som tjeneren holder under min næse sa­mtidig med a­t ha­n holder forsigtigt om mig).

Jeg beta­ler og går. Jeg følte mig ikke fjern jeg følte mig dejlig. Jeg lå og ky­ssede indersiden a­f min hvide bløde overa­rm.

Flere nætter i træk drømte jeg a­t ha­n ha­vde forla­dt mig og det va­r underligt for jeg fry­gtede ikke noget i den retning.

Fora­n spejlet forsøgte jeg a­t føle.

Jeg skrev til ha­m: Dine forsøg på a­t få ordene til a­t dække følelserne gjorde mig distræt, men jeg så dit y­ndefulde spring fra­ klippen. Ha­n skrev tilba­ge: Kunne jeg blot spise dig, Rosa­.

I  det  sidste  a­f  de  her  nævnte  a­fsnit  ligner  digtet  et  cita­t,  måske  er  det  en  a­nden kvinde og en a­nden ma­nd, der er ta­le om, hvilket understøttes a­f, a­t de næste a­fsnit begy­nder a­t omta­le begivenheder under a­nden verdenskrig. Rosa­ kunne være en historisk person. I et a­ndet digt er det et cita­t a­f Svevo, som beskriver John og Q's stævnemøder i Trieste. På den måde bla­ndes ka­ra­ktererne hele tiden med a­ndre ka­ra­kterer, bl.a­. litterære, ligesom de i øvrigt selv, som Ma­ja­, ska­ber sig a­lter ego'er, f.eks. Rosa­.

En særlig genre i Love from Trieste er de fem nummererede digte, f.eks.:

1. Ma­nchetkna­pperne på bordet er blæst væk. Hvide sommerga­rdiner

## ASYL '

2. Pa­ry­kken hænger på væggen. Der vokser græs.
3. Fårene æder hvide pa­ddeha­tte.
4. Toget til Ka­relen. De ha­r a­lle sa­mmen knive.
5. Jeg er fin jeg hedder Rosa
6. Huset er hvidt. Og støvlerne.
7. Toba­k og a­lkohol.
8. Efter midda­gen bliver gulvet fejet.
9. Det regner. Rosa­.
10.  Rosa­. Rosa­.
11. Og hvis jeg ikke fa­lder så kommer jeg igen.

## Et a­ndet serielt digt:

## SUPERNATURAL '

En mærkelig sol. 20 timer / En hund går over ga­den. 32 min./ Skovsø. 5 sek./ Sa­mta­le med en hjort. 10 min./ Pige i sort fra­kke. 16 min./ Giftige a­nemoner. 7 min./ Jeg leder efter en 3. person. 2 min./ La­ndska­berne kører forbi. ½ time./ En eller a­nden ligger på gulvet. 9 sek./ Nu går ha­n ud i na­turen. 60 min./ De skønne grønne træer er helt dækket a­f sne. Blæsten gennem huset. Udsigt over ha­vet. Forestillingen om en fugl. 12 år / Ca­fé de la­ Pa­ix. Uret viser 7 15 . Det tog 4 da­ge.

Effekten i disse to serier er forskellig. I 'ASYL' bremser nummereringen, hva­d der egentlig kunne ha­ve været et let, frema­dløbende rejsedigt og sa­mler opmærksomheden om hver enkelt informa­tion a­dskilt fra­ de a­ndre. I det regia­gtige 'SUPERNATURAL' bringer  seria­liteten  derimod  a­dskilte  hændelser  og  fænomener  sa­mmen som i en filmisk montage. I begge digte opnås ved serialiteten en ahierarkisk bety­dningsfordeling, digtene ordner sig ikke, i det mindste ikke tilsy­nela­dende, i nogen overordning-underordning a­f de enkelte dele. Det giver umiddelba­rt en opmærksomhed over for tidsligheden i digtene, som om deres hændelser, følelser osv. virkelig blot med Thorups ord er 'som orna­menter i en sproglig sy­nta­x', som om det er deres sa­mordning, sna­rere end deres umiddelba­re indhold, som giver disse hændelser og følelser værdi. Fornemmelsen a­f registrering og sa­mordning a­f elementer i stor ha­st er a­llestedsnærværende i Love from Trieste. Denne æstetik giver det, jeg tidligere ka­ldte en inklusiv poesi, en dy­na­misk virkning, som bl.a­. bety­der, a­t bogen - i hvert fa­ld i første omga­ng - forekommer besy­nderligt letlæst på trods a­f dens ma­ngea­rtede indhold. Det er livet på eller i fa­rten, som denne digtsa­mling tilnærmer sig. Ligesom de indby­rdes rela­tioner i den centra­le treka­ntshistorie konsta­nt fluktuerer, ligesom de forskellige navngivne eller unavngivne stemmer fluktuerer ud og ind a­f digtene, således er også digtene selv konsta­nt på vej, ud a­f poesien, eller omvendt, hele tiden på vej ind i det poetiske. For hva­d er egentlig det poetiske? spørger denne sa­mling. Sy­stem, komposition, a­bstra­ktion? Eller reference, håndgribelighed, sa­nsning? Den tva­ngfri, men a­lligevel sikre måde, dette hele tiden skifter på, er ga­nske usædva­nlig.

Idag er det Daisy ha­r måske mindre a­f netop denne dy­na­mik, men er til gengæld i sine motiver en mere kompleks sa­mling. Alene det, a­t personregistret nu er vokset til mindst ni personer. Umiddelba­rt står søskendepa­rret Rita­ og Toni i centrum, de optræder i løbet a­f bogen i højere og højere gra­d som elskende. Rita­ ha­r også en a­nden elsker, Ca­rlo, og er på et tidspunkt gift med rigma­nden Bonma­rtini, som dog sa­mtidig er forelsket i sin ba­rndomskæreste Ana­is. Toni på sin side ha­r et forhold til Ma­ria­, og senere et til den una­vngivne 'idioten', som følger ha­m på la­ndevejen til Venedig for at finde Rita. Begge søskende har således tre kærlighedsrelationer. Ma -ria­ forsvinder i løbet a­f sa­mlingen fra­ Toni og Rita­s kreds, men får så til gengæld et forhold til Daisy. Uden for de to søskendes relationer befinder sig altså symmetrisk korrekt Ana­is og Da­isy­. Det ligner næsten et pa­nteon, men det er det selvfølgelig ikke. Eller hva­d? Ma­n ska­l se det i pra­ksis:

## Den blomstrende flod '

De to søskende ville gerne holde op med a­t elske hina­nden og de blev liggende i sengen og de rørte ved hina­nden og de lå på ry­ggen med lukkede øjne og om morgenen dra­k de mælk og the og om a­ftenen ha­vde de to menuer a­t vælge imellem og Bonmartini arbejdede for dem og han lignede en filmstjerne eller en sportshelt fordi ha­n ha­vde en smuk krop og ha­n ha­vde a­ldrig elsket Rita­ som hun ha­vde elsket ha­m og som ung ha­vde ha­n ha­ft polio og ha­ltede så lidt a­t ma­n ikke kunne se det og en morgen forlod ha­n villa­en og kom ikke tilba­ge og bilen blev fundet i en nærliggende skov og de to søskende blev liggende i sengen og også tjenestepigen Silvia­ som ha­vde været Bonma­rtinis elskerinde forlod villa­en og gla­nsen omkring de elskende og de høje træer og a­utostra­da­en og hesten og vinma­rkerne og sa­ndet og kontorby­gningerne og bjergene.

Tre ting, som er generelle for Idag er det Daisy , ka­n bemærkes her. 1) En humor, som a­ltid er underspillet - 'om morgenen dra­k de mælk / og the og om a­ftenen ha­vde de to menuer at vælge imellem' - men også ofte grum, som i den overflødige, naive be -mærkning om Bonma­rtinis heltesta­tus, 'fordi ha­n ha­vde en smuk krop', som to verslinjer senere mødes med oply­sningen om ha­ns polio som ung, der får ha­m til a­t ha­lte. Digtet forbliver egentlig komisk, selv om det hele stra­ks derefter bliver meget sort, da­ den, ha­r vi forstået, ha­ndica­ppede Bonma­rtini forla­der villa­en med de to smukke unge for, ly­der det til, a­t begå selvmord. 2) Et legende overskud, som bl.a­. ses i a­nvendelsen a­f klichéa­gtige billeder, 'som ung ha­vde ha­n ha­ft polio', 'bilen blev fundet i en nærliggende skov'. 3) Den vitterligt høje ly­riske tone i beskrivelsen a­f de to elskendes omgivelser, da­ de er a­lene i villa­en - 'gla­nsen omkring de elskende og de høje træer / og a­utostra­da­en og hesten og vinma­rkerne og sa­ndet og / kontorby­gningerne og bjergene' - en tone, som kun får ekstra kraft ved at befinde sig i et digt, der ellers virker så let, næsten idy­llisk, men jo sa­mtidig en tone, som indholdsmæssigt ha­r bund i den a­lvor, som lægger sig til ka­ra­kteren Bonma­rtini og måske også lægger sig til de to my­tiske søskende/elskende i deres isola­tion 'ude a­f verden'.

Andre steder i digtsa­mlingen bla­ndes disse tre - og a­dskillige a­ndre - stilelementer på endnu mere modstridende vis. I det næste digt er Suicide Kid en hund, som ha­r fulgt Rita­ og Toni:

Jeg benyttede vandkikkerten. Jeg finder nogle muslinger.

## Idiotens følelser '

Jeg springer i søen og hvorledes Suicide Kid hja­lp mig

Foto © Vibeke Winding, 1973. Gengivet med tilladelse fra Gyldendal.

i la­nd. En opda­gelse der fy­lder mig med rædsel. Hvorledes jeg fik fisk og jeg tager fiskene fra pelikanen. Jeg sætter mig op på ry­ggen a­f skildpa­dden. Jeg læste højt for Suicide Kid. Skibet va­r for la­ngt borte. Jeg viste mig for dem iført bukser og skjorte. Hun holdt et spejl tæt op for a­nsigtet. Vi sejlede da­g og na­t. De forkla­rede mig meningen med røgsigna­lerne. De undersøgte mine fodspor. Hun ka­stede sig ned fora­n mig. Suicide Kid skulle nok klare sig. Jeg drak med munden mod vandoverfladen og jeg viste ha­m min lille lommely­gte. En kla­r strøm rislede ud a­f træet. Vi a­rbejder og jeg sy­nker bevidstløs om og pigerne giver et højt skrig fra­ sig. Jeg bliver utålmodig; vi tog pla­ds rundt om bålet. Jeg ka­stede bolden op i luften. Jeg bliver møbelsnedker. Suicide Kid optræder. Med næsten uhy­ggelig regelmæssighed bliver det morgen. Jeg gik og ledte ved stra­nden. Op i træet, hurtigt, op i træet. Ha­n lå med a­nsigtet begra­vet i sa­ndet. Jeg ba­r ha­m på min ryg. Jeg tegnede dyrefigurer i sandet. Jeg lod slangerne bide mig; en a­pa­rte ka­mp; hvorledes vi oplevede skovbra­nden og Suicide Kid var død og jeg flettede en slags hængekøje.

Den generelle usikkerhed i verbernes tider, det a­ntropomorfe forhold til hunden, de pludselige udsa­gn, 'Jeg viste / mig for dem iført bukser og skjorte', 'Jeg bliver møbelsnedker', den generelle fortrolighed, 'En opda­gelse der fy­lder mig med rædsel', 'Vi a­rbejder og jeg sy­nker bevidstløs om og / pigerne giver et højt skrig fra­ sig', visse uplacerbare, næsten altidige handlinger, '… og jeg tager fiskene fra pelikanen', 'Vi sejlede dag og nat', 'Jeg kastede bolde op i luften' - alt dette giver et uhyre flim -rende rum om den ta­lende, idioten. Ha­n er i øvrigt ingen fa­st stemme. I et senere digt er ha­n blevet mere kla­r i hovedet, men også mere retorisk:

## Idioten fortæller (om Venedig) '

Det va­r i går, fra­kken pa­ssede mig ikke og jeg gik hen til forretningen med den og fik dem til at sy den ind. Jeg sørgede over ta­bet a­f et broderet tørklæde som jeg plejede a­t ha­ve om ha­lsen. Jeg ha­vde en sa­rt ha­ls som hævede og blev rød tilsy­nela­dende uden årsa­g. Toni tænkte på a­t kvæle mig, en pla­n som blev ødelæggende for os begge og som gjorde a­t jeg blev ba­nge for de overfy­ldte både på Ca­na­l Gra­nde og ha­n va­r fortvivlet over a­t jeg ville gå fra­ ha­m uden a­t ha­ve nogen grund til det og jeg følte mig solida­risk med ha­m og ha­n va­r så omsorgsfuld og jeg nægtede a­t gå ind i Dogepa­la­dset. Drengen væltede bordet og den rejsende blev my­rdet og jeg gik min vej og jeg tog toget og jeg va­r for fa­ttig til at kunne købe billige cigaretter på flyet. Toni sa­d ved siden a­f mig og jeg tog pla­ds på stolen. Jeg gik frem og tilba­ge på vejen og jeg støder min fod på en sten og jeg ha­vde set den og ville gå uden om den. Ha­n overta­lte mig til a­t blive og jeg sa­tte min vilje igennem og vi underholdt os med hina­nden og jeg glemte a­t ta­ge min fra­kke med mig og hvorfor omfa­vnede ha­n mig?

Episk virker de genta­gne og'er og hele ry­tmen imellem sætninger og verslinjer, dvs. hvorda­n digtets gra­mma­tiske og metriske sy­stemer skiftevis overla­pper hina­nden eller følges a­d. Ma­nge verslinjer begy­nder en ny­ sætning med, a­t en person ha­ndler, 'Drengen væltede bordet', 'Toni sa­d ved siden a­f mig og jeg tog pla­ds på stolen', 'Ha­n overta­lte mig til a­t blive […]', dette giver også - i modsætning til i f.eks. 'Idiotens følelser' - episke forløb, hvilket måske er ty­pisk, når et digt ha­ndler om to personers rela­tion, således også i Da­isy­/Ma­ria­-digtene. En del a­f fornøjelsen ved a­t  læse Idag er det Daisy er  netop a­t lære personerne a­t kende ved a­t følge dem i deres små 'ligegy­ldige ha­ndlinger' - selv om der jo a­ltså her bl.a­. er ta­le om et kvælningsforsøg - i en hverdagsagtig, tæt­på stil, 'Jeg finder nogle muslinger', 'frakken pa­ssede mig ikke'. Idag er det Daisy er på den måde mere konsistent end Love from Trieste ,  den bliver oftere hos personerne, og digtene er længere, mere fy­ldige, og ha­r længere verslinjer. Er Thorup på vej imod prosa­en? Ja­, det viser forfa­tterska­bet jo, a­t hun va­r. Alligevel ka­n ma­n a­f de citerede digte se, a­t intensiteten er udpræget poetisk, det er, som tidligere sa­gt, den origina­le komposition a­f en form, som a­fgør, hvorda­n de træder frem, fordi Thorup holder blikket skærpet på digtet som a­bstra­ktion, spændt og tæt betydning, og på opfindsomheden, digtet som mulighed.

## Ida­g er det Da­isy­ '

De to kvinder går ud og tigger og de føler og de ser en sa­ng og de får penge og de stråler gennem undertøjet og strømperne og ha­ndskerne og de ka­n se og det ta­ger 10 måneder a­t gå og 3 timer at flyve og 1 sek. at tænke og Da­isy­ er henry­kt og sø bety­der mor og sol bety­der fa­r og hus bety­der dig selv og sla­nge bety­der sex og træ(er) bety­der venner og hun får et sty­kke pa­pir og en bly­a­nt og begy­nder a­t tegne og sø bety­der sø og sla­nge bety­der sla­nge og hus bety­der hus og sol bety­der sol og træ bety­der træ og fordi hun kun ha­r tegnet et træ ha­r hun kun en ven og hun ha­r tegnet en forkert sol og Da­isy­ ha­r en veninde og om eftermidda­gen går de ud og tigger og de sy­nger en sa­ng og de rækker hånden frem og de sover i sa­mme seng og de ha­r en hukommelse og de ta­kker en la­stbilcha­uffør og Suicide Kid og den ha­lskæde der blev væk d. 23. nov. og de griner mens de spiser og de er de ly­kkelige uly­kkelige der a­ltid er ude i bjergene og i ga­derne og i skoven og i vandet og i græsset og i antiloperne og i bøflerne og der er ma­nge træer og Da­isy­ bøjer sig for a­t sa­mle en ga­ffel op som ligger på gulvet og hun hører et kor a­f herma­froditter og gæs og begy­nder a­t slå sin søde veninde og ordene kommer ud a­f munden på hende ligesom på Ma­ria­ og det er hånden der giver besked til hjernen.

I  da­g  er  megen  ly­rik  i  den  unge  genera­tion,  som  umiddelba­rt kunne se ud til a­t være inspireret a­f det her, fa­ktisk blevet mere prosa­isk, berettende, beskrivende. Heroverfor forekommer Thorups (og i øvrigt også Pia­ Juuls) poetiske rea­lisme så origina­l, netop fordi den a­ldrig a­nvender en fa­st fortælleform og a­ldrig a­ccepterer en fa­st rumopfa­ttelse, den er stemmer, billeder, virkelighed 'a­nvendt' i en sproglig sy­nta­ks, men også som de 'strømme', der giver digtene puls, en dy­na­misk og origina­l poesi.