Standskonflikten i Blichers fortællinger
Forfattere: Birgitte Dalsgård
Tidsskrift: kok (1982-12-16)

## Birgitte Dalsgård

## Staiidskonflikten i  Blichers fort~llinger

## I .   Indledning

»Standskonflikten i Blichers fortzellinger«  er oprindelig et speciale, som jeg  afleverede ved Aarhus Universitet  i  1975. 1 den foreliggende artikel er den historiske  skitse beskåret,  antallet af eksempelanalyser  reduceret, og der er  foretaget  en del mindre rettelser. Hovedsynspunktet  og dispositionen er  imidlertid  fastholdt.

Standskonflikten  er et  hovedtema  såvel i  de fortzllinger, som Blicherforskningen har kanoniseret, som i de ikke anerkendte fortzellinger. Denne standskonflikt kan efter min opfattelse kun forstås, hvis forfatterskabet ses i sin historiske sammenhzng. Ud fra gzngse historiske fremstillinger har jeg derfor udarbejdet en skitse af det danske samfunds udvikling fra 1780 til 1849, som danner baggrund  for  en  social,  okonomisk  og  litteraer  placering  af  Blicher.  Herudfra kan standskonflikten  forstås og defineres som en omarbejdelse af de modsztninger hos Blicher selv, der i  sidste instans beror  på en  fundamental modsigelse  i det  senfeudale  samfund. Forst  derefter  kan  der  redegores  for, hvordan  standskonflikten bearbejdes i Blichers fortzllinger.  På grundlag af  det univers,  hvori  standskonflikten dannes, er det muligt  at  foretage en inddeling af  fortzllingerne i  seks grupper. Ud  fra eksempelanalyser gores der rede for, hvordan standskonflikten i de enkelte grupper bliver  bearbejdet,  og den bevidsthedsmzssige svingning, som de forskellige bearbejdninger er  udtryk  for, bliver  afslutningsvis ridset  op.

## I I .   Fra  feudalismens sammenbrud  til  betingelserne for et kapitalistisk  samfunds fremvzekst

## 1.  Udviklingen inden for  hovederhvervene

Senfeudalismen  betegner  den  periode  i  historien,  hvor  betingelserne for en kapitalistisk  produktionsmåde  bliver skabt, samtidig med  at  de  hidtidige  feudale  produktionsforhold  går  til  grunde.

1  Danmark  indledes  den  senfeudale  periode  allerede  omkring 1660, men  forst henimod slutningen af  1700-tallet -fra ca.  1780 til ca.  1849 -tager affeudaliseringsprocessen  fart, og modsigelsen mellem de feudale produktionsforhold  og den kapitalistiske produktionsmåde bliver  problematisk.

Hovedvzgten i den folgende skitse, der kort redegor for udviklingen  i  den  nzvnte slutfase,  er  lagt  på forholdene i provinsen, dels fordi skitsen danner baggrund  for en klassem~ssig placering af  Blicher,  dels  fordi affeudaliseringsprocessen på det  tidspunkt netop har sit centrum på landet: Med landboreformernes gennemfrarelse i  1780'erne begynder de feudale produktionsforhold for alvor  at  blive  trzngt af  den  kapitalistiske produktionsmåde.  Den landlige husflids organisering i forlagssystemer  og provinshandelens opblomstring (på Kobenhavns bekostning) i tiden efter  1814 er vzsentlige  forudsztninger for, at den middelalderlige,  feudale samfundsstruktur endeligt bryder sammen og erstattes af et kapitalistisk, liberalistisk samfundssystem. Forst efter 1840 koncentreres  kapitalen  i Kobenhavn,  og  dermed  skabes  forudsztningerne for et  industrielt  gennembrud i hovedstaden.

## Landbrug

Der  var  både ideologiske  og  okonomiske årsager  til, at tyngdepunktet  i den danske regerings  reformpolitik  kom til  at ligge pa landbrugsomradet.  Hvor  hojmerkantilisterne  havde  lagt  hovedvzgten  på  handelen,  betragtede  senmerkantilisterne  landbruget som rigdommens  egentlige grundlag.  De var  samtidig  ved  at gå vzk fra den protektionistiske,  rakonomiske politik  og lagde i stedet starre vzgt på okonomisk frihed. Samtidig steg efterspargslen på korn, dels fordi England med overgangen til industrialisme var blevet et landbrugsfattigt land, dels fordi Danmark fra 1735 havde kornmonopol på Norge.

Initiativet  til  landboreformerne  kom  fra centraladministrationen i Kobenhavn, fra de idealistiske embedsmznd og godsejere, som  efter  kuppet  i  1784  blev  rådgivere  for  den  reformvenlige kronprins Frederik: brodrene Reventlow, A.P. Bernstorff og Chr. Colbjornsen.  I  1786 nedsattes Den store Landbokommission, og vigtige  reformer  som  f.eks.  forbedring af  fzstebondens retsstilling, ophzvelse af stavnsbåndet, tilbud om lån til bonderne for at muliggore selveje blev gennemfort. Det betad bl.a., at produktiviteten  steg betydeligt,  at jorden  blev  bedre dyrket, og at kvægbestanden  kunne  forages.  Under  Napoleonskrigene  voksede  eftersporgslen på korn i Europa, og da den danske seddelinflation samtidig tog fart, steg landbrugspriserne kraftigt. De stigende priser gav landbruget nkonomiske muligheder for at gennemfnre nye reformer,  som ngede produktiviteten,  hvorefter indkomsterne at- ter  steg,  og  nye  reformer  igen  kunne  ivzrkszttes.

For godsejerne betnd  reformerne en langt mere fordelagtig udnyttelse af fzstejorden end hidtil. Den fri bonde var nemlig en bedre afgiftsyder og den fri landarbejder en bedre arbejdskraft. For at få fart i udskiftningerne vedtoges i 1792  en lovzndring, der gav godsejerne ret til at tage rente hos bnnderne af  den kapital, de investerede  i forbedringer  af  godserne.  På hovedgården  medfnrte det indskrznkede eller aflnste hoveri en zndring af  driftsmåden. Hovedgardsjorden skulle nu i vid  udstrzkning drives med lannet arbejdskraft, og det blev derfor en fordel for godsejerne at lzgge produktionen om fra korn- til kvzgavl. Behovet for arbejdskraft blev dzkket ved udlzgning af  småparceller til husmznd eller ved

opfarsel  af  jordlnse  huse,  som  blev  lejet  ud  til  daglejere.

Med  landboreformerne  var  der  således kun  sket  forbedringer for godsbesidderne; der var ikke rokket meget ved deres nkonomiske stilling, og deres samfundsmzssige position var stadig privilegeret. Fnrst med grundloven af  1849  ophzvedes de forrettigheder, der  hidtil  havde vzret  knyttet  til  adel, titel  og  rang.

Også b~ndernes forhold blev dog på mange områder forbedret: Lovgivningen  blev  bondebeskyttende,  stavnsbåndet blev  oplnst, hoveriet  blev  lagt i faste rammer eller helt aflnst, og korporlig afstraffelse af gårdfzsteren -men ikke af husmanden og hans kone -blev  forbudt. Desuden  blev  dyrkningsmetoderne  forbedret  og ejendomsforholdene blev zndret mange steder: ca. % af  bnnderne var  selvejere  i  1815 -i  1780 var  der  nzsten ingen.

Som nzvnt blev landboreformerne  ivzrksat fra oven.  Bnnderne var Iznge de mest konservative,  fordi de ikke kunne overskue, at reformerne  også kunne forbedre deres forhold. Bnnderne var i s z r   skeptiske  over  for  udskiftningsog  udflytningsplanerne. Fnrst da godsejerne fik ret til at påligne bnnderne renten af investeringer i udskiftninger, blev  disse gennemtrumfet.  Endnu mere t r z g t   gik  det  med  udflytninger.  For  det  farste var  det dyrt -og godsejerne havde ikke umiddelbart nkonomiske fordele af at gennemtvinge udflytninger.  For det andet var bnnderne ikke glade for at  opgive  den tryghed, landsbyfzllesskabet gav  dem.

Under  krigen  med  England  (1807-1814) steg priserne  på  landbrugsvarer igen, men reformarbejdet gik nizsten i  stå, fordi regeringen koncentrerede sig om krigsfnrelsen og de nkonomiske vanskeligheder, den knbenhavnske handel kom ud i. Mange selvejer- bonder  fik  dog gavn  af  inflationen,  idet  de under  krigen  kom af med deres garld. Disse bonder blev nu selv vareproducerende småkapitalister. Svarlget  mellem galdfri og garldbundne bonder voksede hastigt; producenterne blev rigere, mens Ionmodtagerne, hvis Ion ikke steg i takt  med  priserne,  blev  fattigere og fattigere. Over alt  i samfundet opstod der store sociale forskelle,  fordi  formue i fast  ejendom  voksede  i takt  med  priserne,  mens  formue og indt a g t e r   i  pengeform  reduceredes  betydeligt.

Fra  1813 begyndte  det  generelt  at  gå tilbage  for  landbruget. Statsbankerotten forte til en voldsom deflation, og omtrent samtidig mistede Danmark kornmonopolet på Norge.  Det danske korn var trods reformerne endnu på det tidspunkt  for ringe til at klare sig  på det  frie  marked.  Endelig  medforte  Napoleons-krigenes  afslutning i  1815, at  mange soldater vendte  hjem som arbejdskraft for landbruget, således at kornimporten i de fleste lande i Europa blev  formindsket  i de folgende  år. De kapitalkrarvende reformer gik narsten i stå, og udviklingen på landbrugsområdet stagnerede

i  de ti  år, landbrugskrisen  varede.

Efter  1825 blev  de europaiske konjunkturer bedre, og da England fra  1828 havde foretaget andringer i kornloven med hensyn til  importen, fortsatte stigningen i den okonomiske vakst. Samtidig med at okonomien blev bedre og de liberale ideer vandt storre udbredelse, blev bonderne mere selvbevidste, og kravene om storre  frihed  voksede.  På baggrund  af  de positive erfaringer  fra den forste reformperiode  havde  bonderne troet,  at de havde kongemagten  på  deres  side,  men  de  blev  skuffede:  Godsejerne  fik  i standerforsamlingerne  deres  magt  over  farstebonden  befastet. Og det gav bagslag. Den progressive del af bondestanden dannede som modtrak hertil en radikal landbobevargelse.  Regeringen svarede med at udstede bondecirkularret  i  1845, som i realiteten  fratog bonderne deres forsamlingsfrihed. Nu  brod  bonderne  definitivt med enevarlden. I stedet allierede de sig med de liberale kredse i byerne, -i  1846 oprettedes Bondevennernes Selskab. Med junigrundloven af  1849 blev  det politiske tyngdepunkt  flyttet over til de liberale  og bonderne,  og derefter  blev  de sidste rester  af  den feudale samfundsstruktur afviklet.

Det  var  et  forarmet  landproletariat  af hustncend og inderster, der betalte godsejernes og bondernes okonomiske fremgang. Som narvnt  opstod  der  ved  hoveriets  indskrankning  et  arbejdskraftproblem, som man i vid  udstr~kning l mte ved  at  udlzegge  smaparceller  til  h u s m a n d  eller  bygge  helt  jordlose  huse til  udlejning til daglejere. Mellem 1787 og 1801 ogedes antallet af husmand fra

248.774 til  322.587,  dvs.  husmznd og daglejere blev  den  storste befolkningsgruppe  i landet .'I

Samtidig med at reformlovene  trådte i kraft,  udstedte  regeringen forordninger, der indskzrpede husmandens forpligtelser: han kunne tilsiges til arbejde på herregården med kun en aftens varsel, hans  arbejdstid  gik  fra solopgang  til  solnedgang,  og  godsejeren kunne straffe husmanden og hans kone efter forgodtbefindende.

Allerede  Reventlow  havde blandt  reformforslagene fremsat et forslag med krav om jord til husmzendene, og i 1787 blev det vedtaget,  at godsejerne  skulle skaffe de jordlose  husmznd  3-4 tdr. land middelgod jord  hver.  Det  var den almindelige opfattelse, at husmanden skulle have så lidt jord,  at han og hans familie for at overleve måtte szlge deres arbejdskraft til godsejeren.  Det  fremgår bl.a.  af  de land~konomiske skrifter, som Landhusholdningsselskabet udsendte i  30'erne og 40'erne2)  En del forfattere -deriblandt Blicher3) -mente dog, at husmanden burde have jord nok til  i  arbejdsloshedsperioder at  kunne  forsorge  sin  familie.  Til grund for den opfattelse lå f ~ r s t og fremmest onsket om at belaste

sognets fattigkasse mindst  muligt!

1 de  landokonomiske  skrifter  opmuntrede  forfatterne  derfor også husmandsstanden og småbanderne til at lzgge sig efter husfliden. Det var iszr aktuelt under landbrugskrisen, hvor mange af godsejerne indskrznkede brugen  af  fremmed  arbejdskraft mest muligt.

Fmst i 40'erne opstod der på ~ e r n e n husmandsbevzgelse, der efterhånden blev led i den samlede landbobevzgelse.  Men det var ikke mange resultater,  husmzndene nåede. Deres forhandlingsposition var den svagest tznkelige, arbejder over for arbejdsgiver og husejer  i  samme person.

## Håndværk  og forformer for industri

Fra midten af  1700-tallet blev laugsordningen  af  håndvzrket udsat for stadig kraftigere kritik, dels fordi skrappe optagelsesbetingelser holdt et stigende antal svende ude i arbejdsl~shed, dels fordi den simple håndvzrksmzssige form for vareproduktion  fra slutningen  af  1700-tallet  begyndte  at  få mzrkbar  konkurrence  fra husfliden, der  gennem  organisering  i  forlagssystemer  var  ved  at blive  markedsorienteret.  Denne  udvikling  accelererede voldsomt under  landbrugskrisen fra 1818 til  1828.

I udviklingen  fra håndvzrk til industri kommer forlagssystemet systematisk f ~ r manufakturvirksomheden,  der efterfolges af den egentlige  industri.  I  forlagssystemet  organiseres  produktion  og omsztning på den måde, at en forlaegger til en fast gruppe af småproducenter udleverer råvarer, som de får til opgave at forarbejde hjemme efter forlaeggerens instruks. Arbejderne,  de forlagte,  får deres  Ion,  når  de  har  forarbejdet  råvarerne.  1 forhold  til  håndværkssystemet  kraever  forlagssystemet en del  kapital  til  finansie- ring  af  råvareindkob og udbetaling  af  Ion  til  arbejderne.

Fra omkring  1750 investerede kapitalstaerke  provinskobmaend deres kapital i at organisere  omegnens  husflidsarbejde  i sådanne forlagssystemer.  De jyske  forlaeggere  solgte produkterne  i storre provinsbyer,  i Kobenhavn eller i Hamburg. Arbejderne havde en meget  ugunstig  forhandlingsposition  over  for forlaeggeren,  fordi de stod i et dobbelt afhaengighedsforhold til ham: de fik kun råvarerne i kommission fra forlzggeren, og de var fuldstzndig afhaengige af den pris, han ville give for forarbejdningen, fordi han under hele produktionsprocessen  bevarede  ejendomsretten til varerne.

De husflidsgrene,  der var  organiseret  i forlagssystemer,  var  ofte bundet til bestemte  egne. Hosebinderiet  var iszr udbredt i de jyske hedeegne, hvor de rigeste  hosekrzmmere fungerede som forIzggere;  Izrredsproduktionen  var knyttet til Randerskanten, kniplinger  produceredes  iszr på Tonderegnen  osv..

Fra  forlagsmaessig  håndvaerksproduktion  til  manufakturproduktion  var  skridtet  ikke  langt.4' Produktionen  i  manufakturer var mere kapitalkrævende end forlagsproduktionen, den var henlagt til manufakturvzrket i stedet for til hjem og småvaerksteder, fremstillingen var mere mekaniseret og mindre håndvaerksmaessig end i forlagene og arbejdsdelingen var tydeligere. 1 manufakturperioden forbedredes vaerktoj og maskineri, og de materielle forudsztninger  for  den  industrielle produktion,  der  i  Danmark  forst slog igennem  omkring  1870, blev  nu skabt.

## Handel

Efter  1784 indså man i centraladministrationen, at den hidtidige merkantilistiske politik havde spillet fallit. Den manufakturstotte, som var blevet indfort under hojmerkantilismen, var blevet en belastning for landets okonomi. Derfor aflostes efter 1784 den merkantilistiske okonomi gradvist  af  en klassisk  liberalistisk  0kono-

mi.

Krigene i slutningen af  1700-tallet betod  for den kobenhavnske handel  stor  fremgang:  »den  florissante  handelsperiode«.  Krigen med England satte imidlertid en stopper  for denne udvikling, og den kobenhavnske handel led  betydelige tab: den oversoiske han- del  afspzerredes, og en  stor del  af  den  danske handelsflåde  blev beslaglagt  af  englzenderne.

De  friere  forhold  under  merkantilismens  afvikling  kom  også den hamburgske handel til gode. Selv om fastlandsspzrringen en tid bremsede Hamburgs udvikling, kom byen hurtigt på fode igen, bl.a.  fordi englænderne, der var interesserede i  at sikre Hamburg som stabelplads for deres industrivarer  i Mellemeuropa,  stottede byen  okonomisk. Den  engelske industriproduktion  krzvede desuden  en ny  salgsorganisation,  der styrkede provinsen  på  Kobenhavns bekostning: 1 stedet for at  handle på markeder rejste hamburgske  handelsrejsende  til  Jylland  med  varepr~ver, så de handlende  kunne  bestille  varerne  hjem  direkte gennem  dem.  Derved blev  Hamburgs forbindelse med  de handlende styrket, og  Hamburg erobrede efterhånden det meste af  Jylland  og Fyn  som fast afsztningsmarked.

Var  udviklingen  efter  krigen  således odelzggende for  den k0benhavnske handel  og  kapitalakkumulationen  i hovedstaden,  så betod  den til  gengald  en tiltrangt  fremgang  for provinsbyerne, hvis indbyggertal i denne periode begyndte at vokse. Med provinsialstzndernes oprettelse  i  1835 ogedes  også provinsens  politiske indflydelse,  og  Kobenhavns  handelsmzssige  privilegier  blev  her afskaffet. Forst i Iobet af  50'erne genvandt  Kobenhavn sin dominerende stilling:  Olresundstolden  var da ophzvet og valutakrisen overstået, og  kapitalstyrken  i  hovedstaden  blev  nu  foroget.

Med junigrundlovens  vedtagelse i 1849 brod de liberale ideer endeligt igennem i Danmark. Nzringsloven af  1857 betegner således en sejr for den okonomiske liberalisme, og med den blev de sidste rester  af  feudale  produktionsforhold udryddet  i  Danmark.  Da Hamburg samtidig kom ud i en okonomisk krise, var provinsbyernes  glansperiode  definitivt  forbi.

## 2.  Klassestrukturen  i  perioden  fra  1780 til  1849

Samtidig  med  at  de  okonomiske  betingelser  for  en  kapitalistisk produktionsmåde  blev  skabt,  skete  der  voldsomme  sociale omstruktureringer  i  den senfeudale  periode  fra  1780 til  1849.

Det  feudale  samfund var  et  standssamfund, dvs.  et  samfund, hvor de sociale grupper var defineret ved deres forskellige retsstillinger i forhold til staten. Den herskende socialgruppe under  feudalismen var adelen, hvis medlemmer var privilegerede ved  fodslen.  Fra  enevzldens  indforelse  i  1660 og  til  1780 havde  standsstrukturen vzeret  statisk og absolut; hovedmodsztningen mellem feudalherren og de livegne opfattedes som en given og uforander- lig  orden.  De  fire stznder, den privilegerede  adel  på  den ene side, gejstlighed, borgerskab og bondestand på den anden, var fast afgrznset over for hinanden.  Standstilharsforholdet var bestemt ved  fadslen, og der var ikke mulighed for opstigning i det sociale - system,  derimod  nok  en  vis  risiko  for  fald  ned  ad  rangstien, f.eks.  som falge af  mesalliancer.

Under senfeudalismen oplastes den statiske standsstruktur, og omridsene af et kapitalistisk klassesamfund begyndte at vise sig.5' Det skarpe skel mellem adelen og de tre andre stznder udviskedes og blev  aflast  af  en  akonomisk  polarisering  mellem  besiddende kapitalejere og besiddelseslase Ianarbejdere. De besiddende vil jeg

inddele i tre hovedklasser:

1. Bourgeoisiet, 2. Embedsborgerskabet, 3. Småborgerskabet, som samlet står over for den besiddelseslase  klasse:  4. Proletariatet.

Overgangen mellem  de fire hovedklasser  var  flydende:  I  modsztning til  tidligere  blev der i stigende grad mulighed eller risiko

for  zndring i  den  sociale placering.

## Bourgeoisiet

Bourgeoisiet kan inddeles i to grupper: et land- og et bybourgeoisi. Agrarbourgeoisiet bestod af hajadelen -feudaltidens mest  indflydelsesrige stand -af lavadelen og efterhånden af en del borgerlige godsejere og storproprietzrer, der stammede fra den hajere del  af  handelsbourgeoisiet.  Hvor  adelskab og  rang  i  feudaltiden havde den afgarende betydning for den sociale placering inden for godsejerstanden,  blev  efterhånden  formue og indkomst  det  v z sentlige.

Fra slutningen af  1700-tallet mistede godsejerne deres politiske indflydelse, dels pga. landboreformernes gennemfarelse, dels pga. landbrugskrisen. I begyndelsen  af reformperioden var det almindeligt,  at  godsejerne  finansierede  bandernes  selvejekab,  og  det gamle fzsteforhold blev da aflast af et akonomisk afhzngighedsforhold. Men under landbrugskrisen havde godsejerne problemer nok med at klare deres egen akonomi, og banderne overtog derfor gradvist  finansieringen  og blev  selv  kapitalejere.  Forholdet  mellem de to besiddende klasser  blev dog ved  med  at vzre modsztningsfyldt, ikke mindst da banderne i 40'erne allierede sig med de liberale krzfter i  byerne og ved deres hjzlp organiserede sig politisk.

Bybourgeoisiet var i periodens begyndelse et handelsbourgeoisi. I den florissante periode havde kabmands- og handelsstanden haft en central placering i samfundslivet, men under krigen svzkkedes den ~konomisk  som  f ~ l g e af  tabet  af  handelsflåden.  F ~ r s t efter 1830 begyndte handelsbourgeoisiet  igen at blive en indflydelsesrig klasse. De opadgående konjunkturer i kornsalgsperioden fmte til en samling af handelskapitalen i de s t ~ r r e provinsbyer, der havde overtaget landbrugseksporten;  senere fik handelen igen hovedsz- de i K~benhavn.

## Embedsborgerskabet

Embedsborgerskabet kan opdeles i 2 grupper: det akademiske embedsborgerskab  og det ~ v r i g e embedsborgerskab.

Der akademiske embedsborgerskab. Den akademiske uddannelse var stort set  forbeholdt embedsmandss~nner. Embeder erhvervedes enten ved arv eller giftermål eller ved indsendelse af b ~ n s k r i velser  til  kongen  og hans  rådgivere.  Bestikkelser  og bedragerier h ~ r t e til  dagens  orden.

Det  akademiske  embedsborgerskab  havde  fra gammel  tid  det privilegium at kunne a n s ~ g e kongen om okonomisk underst~ttelse. De kongelige tilskud, der bevilgedes i stort omfang, opfattedes som n~dvendige tilskud  til  embedsmzndenes ret  beskedne  gager og havde ikke karakter af  almisse. Ans~gningerne var  som regel ledsaget af en f~lgeskrivelse til en mand, der stod kongen n z r  (for Blichers  vedkommende etatsråd Jonas Collin).

Som helhed var den   vers te del af det akademiske embedsborgerskab ideologisk og politisk den mest  betydningsfulde gruppe i perioden.  Det  egentlige  politiske  gennembrud i Danmark skete i årene  1834-35,  som  fdge  af  en  trykkefrihedssag,  hvor  kongen stzdigt fastholdt  sin enevoldsret.  Denne sag gav  stradet til, at de progressive  liberale  akademikere i K~benhavn sluttede  sig  sammen i dannelsen af et liberalt  parti. Kravet om en fri forfatning, trykkefrihed og gennemforelse af ~konomisk liberale love blev de liberales hovedprogrampunkter. Senere kom det nationale s p ~ r g s mål til.  For den  nationalliberale selvforståelse var  en akademisk styring  af  staten  i hele  folkets  interesse.  De nationalliberale  ville altså nok ophzve enevzlden, men selv overtage kongens formynderposition.  At  få tilslutning  til  dette  program  var  ikke  svzrt; utilfredsheden  med enevzlden var voksende, og folk nzrede traditionelt z r b ~ d i g h e d for akademisk dannelse.  De nationalliberale kom derfor  hurtigt  til  at beherske  den  offentlige  mening  i  Danmark.  De nationalliberale reprmenterede i starten et stort fremskridt  fremfor  enevzlden;  nationalliberalismen  var  i  starten  en

borgerligt progressiv bevzgelse. Det var derfor også naturligt, at b~nderne forenede sig med de nationalliberale  i  fors~get på at få deres krav  igennem. Men da sammenslutningen  skulle fastholdes på de nationalliberales przmisser, måtte alliancen blive kortvarig.

De nationalliberale  var dog ikke ene om at przge det politiske liv  i Danmark.  Store dele af  statsadministrationen var  konserva--1 forhold til de nationalliberale  reprzsenterede de konservative en bevzgelse, idet de allierede sig med feudale in-

tiv,  og  blandt  de h ~ j e r e embedsmznd -og de fleste  forfattere var der en udprzget modvilje mod det nationalliberale  frisind. borgerligt regressiv teresser.

En stor  del  af  det  yngre  akademiske embedsborgerskab i  provinsen  blev  påvirket  af de nationalliberales  ideer og kommunikerede dem videre til småborgerskabet og den lavere embedsstand. Det skete bl.a. via mange af landsbyprzsterne, som klassemzssigt var  overordentlig  centralt  placeret.

Przsterne  udgjorde  landets  storste  akademikergruppe,  i  alt 1300-1400 spredt  ud  over landet.  1 de små isolerede landbosamfund var przsten som ~verste embedsmand den mest indflydelsesrige person: han rådede nzsten enevzldigt over de vigtigste sogneanliggender, f.eks. skole- og fattigvzsen, og på landbrugsområdet havde  mange  przster  siden  oplysningstiden  vzret  reformivrige foregangsmznd. Przsterne var  selv afhzngige af  markedsprisen på landbrugsvarer,  fordi de I~nnedes af  przstegårdens  avl og af tiende  og  offer  fra  sognets  beboere.  Landbrugskrisen  i  20'erne ramte przsterne hårdere end  andre embedsmznd, og staten var en  overgang  n ~ d t til  at t r ~ d e til  med  skattelettelser.

Det ovrige embedsborgerskab. I s z r  for  1830 var  de lavere embedsmznds  kår  yderst  ringe:  mange  levede  på et  eksistensminimum, ringere end husmznd og daglejere. Inden for de enkelte fag kunne der vzre store sociale forskelle, f.eks. var der inden for 1zrerstanden  tre  grupper:  degne,  skoleholdere  og  omgangslzrere, hvis uddannelse, afl~nning og sociale position  var vidt  forskellig.

## Småborgerskabet

En småborger kan defineres som den mand, der selv ejer produktionsmidler, som er arbejdsgiver for nogle  få  medarbejdere, men som  samtidig  selv  tager  aktivt  del  i  arbejdet  på  virksomheden. Som kapitalejer havde småborgeren i denne periode fzlles interesse  med  bourgeoisiet  i at  bevare  den  private  ejendomsret  til  produktionsmidlerne og i at k0be proletariatets arbejdskraft så billigt som muligt.  Grznsen opad til  bourgeoisiet var  således (iszr for byborgerskabet) flydende. Samtidig stod småborgeren ofte i et de- bitor-kreditor-forhold  til  bourgeoisiet,  og  faren  for  proletarisering var for den nederste del af småborgerskabet altid latent til ste- de.

Det  agrare  småborgerskab var  periodens  mest  eksplosivt  ekspanderende klasse. F0r 1780 eksisterede der kun ganske få selvejebrug,  men omkring  1815 var ca. % af  alle b~ndergårde overgået til selveje. Samtidig var produktionsmåden lagt om, penge~konomi  havde  i vid  udstrzkning  a f l ~ s t den gamle naturalie~konomi; den forhenvzrende fzstebonde var selv blevet kapitalejer, og de hidtidige undergivne var således godt på vej til at u d g ~ r e den dominerende  klasse  på  landet.

Efter den Bkonomiske nedgang under landbrugskrisen fulgte en opgangsperiode for b~nderne. Deres  klassebevidsthed  udvikledes samtidig hurtigt, fordi de i stznderforsamlingerne blev tvunget til sammenhold  imod  bourgeoisiet  og  småborgerskabet  i  byerne. Frem til ca.  1840 fastholdt b~nderne ubetinget deres hengivenhed over for enevoldskongen, Frederik d. 6., som fik æren for landboreformerne. Senere måtte b~nderne forgzves vente på nye initiativer fra kongemagten. I slutningen af 30'erne udbredtes de liberale anskuelser bl.a. via przsterne til b~nderne, der nu fik formuleret  deres krav.  Det definitive brud med enevzlden kom dog f ~ r s t efter Frederik d. 6 . ' ~ d0d, da Christian d. 8. i 1845 med bondecirkulzret fratog b~nderne deres forsamlingsfrihed  og derved tydeligt tog agrarbourgeoisiets parti. I  konsekvens heraf  sluttede b0nderne sig til  de nationalliberale  i byerne  og dannede under deres dominans Bondevennernes Selskab i  1846.

Bysmåborgerskabet var  en  ret  uensartet  befolkningsgruppe, hvis medlemmer dels var pIaceret i produktionssfzren (småhåndvzrkere), dels i cirkulationssfzren (detailhandlere), dels i en mellemposition mellem de to sfzrer. Sknnt småborgerskabet på land og  i  by  på  mange  punkter  havde  overensstemmende  interesser, dannede de ikke på noget tidspunkt  fzlles front mod  bourgeoisi og  embedsborgerskab.  Tvzrtimod  bekrigede  de  to  småborgerskabsgrupper hinanden.

Skillelinjen mellem land og by  sl~rede det egentlige  klassemodsztningsforhold mellem bourgeoisi og småborgerskab, og de liberale  fik  påduttet småborgerskabet fzlles politisk-~konomiske interesser  med det akademiske borgerskab og bourgeoisiet i  byerne.

## Proletariatet

Både i byerne og på landet havde der altid eksisteret et pjalteproletariat af  tiggere,  syge,  gamle og  forzldrel~se b ~ r n . Som  konse- kvens af den kapitalistiske produktionsmådes indf~relse proletariseredes imidlertid nye og store samfundsgrupper både på land og i  by.

Agrarproletariatet. Med landboreformernes gennemfixelse for~gedes antallet af husmandsbrug voldsomt. 1 visse tilfzlde opretholdt  godsejerne  det  feudale  forhold  til  husmzndene,  som  de knyttede  fast  til  sig  som  fzstehusmznd;  men  det  almindeligste var, at godsejerne k ~ b t e den n~dvendige arbejdskraft af  'frie'  limarbejdere.  Agrarproletariatets  kår  var  szrdeles  kummerlige;  i perioder  med  arbejdslnshed  var  tiggeriet  den  eneste overlevelsesmulighed.  Grznsen mellem landarbejderproletariat og pjaltepro-

letariat  blev  derfor  hurtigt  flydende.

Byproletariatet. 1  byerne  blev  efterhånden  alle  arbejdsduelige pjalteproletarer  indoptaget  i  det  ekspanderende  manufaktur-  og industriproletariat.  I takt med  at behovet  for arbejdskraft til manufakturer og industrier  steg, begyndte  man at interessere  sig for at organisere fattigvzsenet,  for ad den vej at skaffe sig billig arbejdskraft.

## I I I .  St. St. Blichers klassemæssige  placering som forstå-

## elsesramme om standskonflikten i hans fortællinger

## 1.  St.  St.  Blichers  klassemæssige  placering

For at beskrive St. St. Blichers  klassemzssige  placering i  det senfeudale samfund, der i det foregående er skitseret, er det her n0dvendigt  at  inddrage  en  rsekke  biografiske  data.6)

St.  St.  Blicher  blev  fndt  i  Vium  p r a t e g å r d  den  11.  oktober 1782. Faderen, Niels Blicher, havde som ung kandidat vzret husIzrer på Tjele hos kammerherre Luttichau, som i 1779 hjalp ham til  przsteembedet via  sine forbindelser  til Steen de Steensen, ejeren  af Aunsbjerg,  der havde patronatsret  over  Vium  przstekald. Året efter  giftede Niels Blicher sig med en sosterdatter af Steen de

Steensen,  Kirstine  Marie Curtz.

Skont både faderen og moderen var ud af gammel przsteslzgt, havde Blicher altså allerede fra barn tilknytning til landadelen. På Aunsbjerg kom han meget, -ofte på Izngere ophold, når moderen  fik anfald af  sin sindssygdom, og her  blev  han iszr af nådigfruen indpodet respekt for de gamle adelsprivilegier, og standsforskellene blev  ham bevidst.  Sammen med Aunsbjergfamilien  kom Blicher  også på de nzrliggende  herregårde Allinggård,  Vindum

Overgård og på Hald hos landsdommer von Schinkel, der var bror til  fru Steensen.  1 sine erindringer  fortzller Blicher  om, hvordan han som  10-årig oplevede den standskonflikt, der i 1792 f ~ r t e til, at datteren Charlotte von Schinkel flygtede  fra Hald  for at gifte sig med en borgerlig  l ~ j t n a n t -mod sin aristokratiske fars vilje.')

Blichers  barndomsmiljn  var  således ikke  noget  typisk  landligt akademikermiljo. Steirstedelen  af  omgangskredsen  tilhorte et  h0jere  socialt lag, og  det fremgår af erindringerne,  at familien af den grund feilte  sig  s a l i g  begunstiget,  samtidig  med  at  man  var  sig przstefamiliens underordnede sociale position  bevidst.

I  studentertiden i Kgbenhavn  (1799-1809) mgte Blicher  da også ihzrdigt  at  tilegne sig en  finere,  byborgerlig  dannelse.  Ikke  blot gik  han  til  danseundervisning,  men  han  tog  også timer  i  fzgteborHans succes i hovedstadens selskabsliv var dog efter  eget  udsagn  begrznset,  hvad  der  nzrede  mindrevzrdskom-

kunst og blev  mod slutningen af sin studietid medlem  af Der gerlige Selskab. plekserne og grundlagde feilelsen af  miskendthed.

Efter eksamen blev Blicher placeret i den laveste del af den akademiske embedsstand. 1 1810 blev han adjunkt i Randers, og samme år giftede han sig med den 16-årige  Ernestine Juliane Berg, der var enke efter hans farbror Peder Daniel Blicher, der havde vzret przst  i  Spentrup.  Hun  medbragte  i  zgteskabet  en  formue  på 15.000 Rdl., en betydelig sum, sammenlignet med adjunktindtzgten på 400 Rdl. årligt. Men  formuen smuldrede v z k  i l0bet af et årstid, og det ikke alene fordi Blicher var en dårlig 0konom, men som folge af statsbankerotten hurtigt  mistede  deres vzrdi. Mens  biograferne har villet give personlige stridigheder med  Randersrektoren  skylden for,  at  Blicher  i  1811 måtte tage  sin afsked,  hzvder

også fordi pengene netop i de ar -i  1813 og ekstraskatter -Blicher  selv,  at det  var  af  eikonomiske årsager:

»Formedelst  Papiirpengenes -i hvilke  han  havde  sin  L ~ n n i n g -deres stedse dalende Vzrdie, tog han Afsked fra Skolen i Efteraaret  181  1 (. .  .)« (XXXII, s. 51-52).

I

Blicher mente, at han som bonde ville vzre i stand til at forbedre sin eikonomi, og han tog derfor hjem  til sin far, der var  blevet forflyttet til Randlev, og blev przstegårdsforpagter. Fra Randlevtiden  (181 1-19) starnrner  hans  feirste  land0konomiske  skrifter -udarbejdet  for  Landhusholdningsselskabet -om  reformering  af produktionsmåden og udnyttelse af egnens naturressourcer.  Gennem årene skrev han artikler om bl.a.  rullende fårefolde, engvandingsanlzg,  horavl,  I~rredsproduktionens modernisering,  hosebindeindustri,  plantageanlzg  og  metoder  til  opdyrkning  af  de jyske  hedernoser!  Bade  i  Randlev  og  senere  som  przst  i  Thor- ning og Spentrup sagte han ihzrdigt at få banderne til at interessere  sig  for  sine  egne  og  andres  landbrugsreformer.  I  Randlevtiden, hvor Blicher selv som forpagter og jzger tilharte det agrare småborgerskab, kom  han  i  n z r  kontakt  med  forskellige landbespecielt på  de  nzrliggende  herregårde  Rathlousdal  og  Rod- folkningsgrupper:  bander, husmznd i sognet og folkene -skytten -steenseje,  hvis  herskaber  han  også fik  sig introduceret hos.

0konomien blev ikke spor bedre i Randlev, tvzrtimod stiftede Blicher  her den gzld, som han aldrig siden slap af med.  Fra  1815 sagte han da også af akonomiske grunde om at få przsteembede. Men farst efter 4 års forgzves sagen lykkedes  det godsejer  Holstein  til  Rathlousdal  at  skaffe ham  et  ydmygt  kald  i Thorning. Hermed var Blicher igen placeret i den nederste ende af det akademiske  embedsborgerskab,  og  nu  mente  han,  at  de  akonomiske sorger måtte vzre slut. Men i  de farste år under  landbrugskrisen foragedes gælden tvzrtimod hastigt, og Blicher var allerede i 1821 bekymret  ved  tanken  om sine  barns  mulige  proletarisering.  I et brev  til  Ingemann den  1. oktober skriver  han:

»Mine Barn ligge mig meest paa Hjerte -de maae blive Bander og Haandvzrkere; dog ogsaa som saadanne kunne de vzre Guds Barn;  kuns de ikke  skulle bindes  og  skades  for meget  af  de mechaniske Arbejder,  som her blive deres Bestemmelse!&lt;&lt; (XXXI, s. 32).

1 1820 sagte Blicher farste gang kancelliet om lån, og i 1822 redegar han i  en ny ansagning til kongen for sin akonomiske situa-

tion:

## nAllernaadigste Konge!

Da Deres Majestzt under 20. Octob. 1819 kaldede mig til Sogneprzst for Thorning og Lysgaard, havde jeg  velgrundet Haab om, at  saadan  Befordring  vilde sikkre mig  og Familie  Udkomme  for Livstiid,  da ingen  Przst siden  Reformationen  herfra  haver  sagt Forflyttelse.  Men de uforudseelige haarde Tider have tilintetgjort mit  Haab:  Ordinations  Udgifter,  Flytning,  Przstegaardens  Indlosningssum, den nedlagte Szds Indkjab, (beregnet efter da gjeldende tredobbelt haye Priser) foraget  Indboe,  Udboe og Besztning, nadvendig Gaards Reparation og Markforbedring m. m. har foraget min Gjeld til det tredobbelte, og dermed tillige Renterne.

-Bare  Kornpriserne  nu  endda  ikke dalede saa  hastigt  og  uforholdsmcessigt, vilde min Gjeld vel ikke kunnet vorde formindsket, men  de aarlige Udgivter  havde jeg  dog havt  Udveje  til. -Nu  er dette mig  aldeles  umueligt,  hvilket  Deres  Majestzt  allernaadigst Summa Udgivt  840 rbd.

| ville see af f~lgende summarisske, men sandfzrdige Balancereg- ning:   |
|------------------------------------------------------------------------|

Uagtet  flere  uundgaaelige  Udgivter  som  Collecter  til  afbrzndte Przstegaarde, Kirker, de n~dvendige  B~ger m. fl. ej ere a n f ~ r t e , fremkommer dog i Balancen et minus af 240 Rbd., hvilket Overskuddet af det paa Marken avlede Korn med Smar, Flesk o. s. v. allene kunde dzkke; men foruden det, at meer end den halve Deel af  min Vaarszd blev  adelagt af Tarke og Nattefrost, saa er Marken  ej heller  endnu  i den Drivt,  at  den  kan  afgive,  endog  uden Misvzxt; noget klzkkeligt Overskud. Allene en starre Besztning, Mergling,  Gravtegravning  med videre -hvortil Evne  aldeles mangler -vil kunne hjelpe mig fremad under gunstigere Tider og bedre Priser. Endelig kommer endnu til anfarte aarlige Underbalance  tvende  Aars  paadragne Skatterestancer, med  hvilke  Deres Majestzt  allernaadigst  har  givet  mig  den  Henstand,  som  jeg  i Haab om bedre Tider allerunderdanigst  udbad mig. -Denne Frist er  nu  udlabet -jeg  har  Fogden  for Daren,  og naar han har  begyndt at exeqvere hos mig, ville mine Creditorer falge efter og tage det lidet, som levnes. -Jeg sidder da med Kone og 7 Barn mellem n ~ g n e Vzgge, uden  Midler  til  nogensinde  at opdrage  disse eller rejse mig mere; Avlingen maa jeg af Mangel paa Besretning opgive -leve blandt  mine Sognefolk  som den fattigste blandt  dem alle, beklaget af  nogle -ringeagtet  formedelst  min  Armod  af  an- dre -kort: aldeles jordisk  ulykkelig. Deres ~Majestzt er n z s t  Gud mit eneste Haab og Tilflugt: et eneste Ord ville  kunne frelse mig; med 800 Rbd. S0lv kan jeg betale resterende Skatter, Pensioner og Renter og give min Besztning og Avlsbrug den n~dvendige Udvidelse. - Jeg t0r ikke opholde Deres Majestzts kostbare Tid ved  n ~ j e r e Detail eller Izngere Klager: min store og trzngende N0d taler for mig,  og jeg  forhaaber  at min  h ~ y e - 0 v r i g h e d vil  saavel  bekrzfte Sandheden af ovenanf~rte, som tildele mig et tilfredsstillende Vid- nesbyrd  som Embedsmand og Huusfader.

Allerunderdanigst S.  S.  Blicher«

(XXXI, s.  35-37).

Blicher fik i  denne omgang tildelt 300 Rbd.!  I lighed med de fleste andre embedsmznd havde Blicher for vane at henvende sig til kongen  i enhver  vanskelig  situation -og Frederik  d.  6.  s t ~ t t e d e ham da også troligt.") Til gengzld var Blicher ham en loyal undersåt, der hyldede enevoldsmonarken ved enhver lejlighed.  Men legater fra kongen og underst0ttelse fra andre velyndere kunne ikke hjzlpe Blicher  gennem landbrugskrisen.  Derfor gav  han sig til  at szlge fortallinger til  Liunges Harpen og til  Elmquists Lesefrugter,  samlede  paa Litteraturens  Mark. Fortzllinger  var mere pladskrzvende end digte, og da Blicher fik betaling pr. ark -5 rdl. -var det  en bedre  forretning  at skrive prosa  end poesi.  Til  Ingemann skriver Blicher 25.2.1824:  &gt;&gt;Jeg har ellers givet  mig i Tjeneste hos Elmquist for 5 rd. pr. Ark, for dog imellem at kunne pynte mine otte B0rn med  Vadmelskofter og T r z s k o . ~ ~ (XXXI, s. 57).

I  1825  lykkedes  det  Blicher  at  blive  forfremmet  til  embedet  i Spentrup.  Hans gzld var  på det  tidspunkt  2.000  rdl.  (hzvdede han selv, jf.  dog ovenstående regnskab fra 1822), og med sin naive optimisme i ~konomiske anliggender troede han, at han nu under de langt  bedre  cikonomiske  kår -i ndtzgterne fordobledes  her -ville  v z r e  i stand til  at slippe a f  med  den. Men  for det  f ~ r s t e var landbrugskrisen  langt  fra overstået i 1825, for det andet voksede b~rneflokken stadig stat, og for det tredje blev  Blicher  aldrig nogen  god  ~akonom.  I  Spentruptiden  startede  han  derfor  sammen med bogtrykker Elmenhoff i Randers sit eget tidsskrift Nordlyset (1827-29).  1 de sidste år af landbrugskrisen skrev Blicher til bladet 5-6 ark om måneden -dvs.  han havde herved  en årlig ekstraindt z g t   på  ca.  300  rdl.  (jf.  brev  til  etatsråd  Collin  af  27.2.1827,

XXXI, s.  103).

Men  tilsyneladende  hjalp  det  altsammen  ikke  meget.  1  1829 måtte han  tage  sin  nzstzldste s0n ud  af  Viborg Kathedralskole

(den zldste studerede da i K0benhavn).  1 de felgende år fomgedes gzlden dog ikke. To år senere hzvder Blicher  endda i et  brev til Collin, at han nu for f ~ r s t e gang i 20 år lever uden nzringssorger, men det må tages  med  et  vist  forbehold:  bemzrkningen  falder  i et  brev,  hvori  Blicher  overstr0mmende  takker  Collin  for  hans hjzlp til et rejselegat. Og f0r Blicher i 1836 kom af sted til Sverige, havde  han  brugt  legatet  til  afdrag  på  gzlden,  så Collin  måtte skyndsomst  skaffe ekstra 200 rdl.  fra kongens  kasse.

Sverigesrejsen  fik  stor  betydning  for  Blichers  politiske  udvikling.  Så sent  som i  1835 havde  han  rettet  et  skarpt  angreb  mod Fcedrelandets  krav  om  en  fri  forfatning,''  men  i  slutningen  af 30'erne begyndte han at nzrme sig de nationalliberale.  Det skyldtes  dels, at  han i Sverige var blevet  bekendt  med  flere liberale,'O) dels at  han  selv  begyndte  at  vzre kritisk  over  for  de  herskende samfundsforhold. Personligt  havde han nemlig  på det  tidspunkt langvarige stridigheder både med sine overordnede, den konservative embedsmagt, med Landhusholdningsselskabet og med flere af sine sogneb~rn. Sympatien for enevzlden bevarede han dog i Frederik d. 6 . ' ~ tid, f ~ r s t efter 1839 sluttede han sig til de liberales frihedsideer.

De nationalliberale  så med  skepsis på denne pludselige omvendelse.  De fandt Blicher  for national,  for idealistisk og alt  for folkelig. I modsztning til de nationalliberale var Blicher nemlig politisk set national, for han var liberal. Hans politiske ideer er blevet betegnet  som  »ideal  demokratisme«,") og  målet  med  de  Himmelbjergfester,  han fra 1839 var initiativtager til, var da heller ikke et praktisk  politisk, men derimod et abstrakt: at vzkke en »almensans«  (V~lkstumlichkeit)'~). Hans Himmelbjergtaler, der var holdt  i en  udprzget  akademisk  stil,  var  langt  fra folkelige,  men nok  naive.  På grund af de nationalliberales og dermed byborgerskabets manglende st0tte fik Himmelbjergfesterne  ingen gennemslagskraft. F ~ r s t med Skamlingsbankem~derne fra 1844, der gennemf~rtes med de nationalliberales tilslutning, forenedes nationale,  liberale og  radikale i bekzmpelse  af  enevzlden.

Blicher opnåede hverken at blive accepteret blandt de nationalliberale eller i skandinavismebevzgelsen.  Hans plan om en »Poefor  Danmark,  Norge  og  Sverige  matte han af mangel på bidrag overlade til Frederik  Barfoed, og til det i  1845 blev  han til sin

tisk  Uni~nskalender«~~' store nordiske studentermode i  K~benhavn skuffelse ikke indbudt.

Samtidig  med  at  stridighederne  med  myndighederne  tog  til  i slutningen  af  30'erne, fordi Blicher  til  stadighed  sjoflede  sit  em- bede,  kom  han  atter  ud  i en  0konomisk  krise.  1  1839 truede  en auktion  ))hvorved min  Familie ej aleene vilde  udszttes  for  Savn og Mangler, jeg  endnu hidtil med tyve Aars Anstrzngelser har afholdt  fra dem; men de yngere af  mine B0rn ville og da miste Udsigt til andre Veje end Bondens og den simpleste Haandvzrkers.« (XXXII, s. 45, brev  af  19.6.1839).  Auktionen blev  afvzrget ved en  landsomfattende  indsamling,  der  gav  omkring  1.000 rdl.; -men det  var  kun  nok  til  at  afvzrge den  akutte fare, gzlden var i  1841 atter oppe på 1.500 rd1..I4) 1 40'erne gik det 0konomisk og socialt ned  ad bakke  for Blicher  og familien.  Hans forudanelser om bornenes sociale deroute gik i opfyldelse, den zldste s0n nåede som den eneste  frem  til  teologisk  embedseksamen,  de 0vrige blev  bonder  og småhåndvzrkere eller  proletarisere de^.'^)

I  1845 var  Blicher  flygtet  fra embedsbryderierne og de 0konomiske vanskeligheder til Kobenhavn, hvor han ville fors0ge at tjene  penge  som foredragsholder.  Men han blev  syg og måtte, efter at  have  ligget  på fattighospitalet i lzngere  tid,  bede  kongen  om hjzlp til  hjemrejsen  til  Spentrup. -Han fik 50 rdl.  på den betingelse, at Sibbern skulle administrere dem for ham. To år efter blev han på grund af sygdom og misligholdelse  af sit embede afskediget i nåde og med en pension  på 600 rdl..  1 de officielle skrivelser til  kongen  jamrede  Blicher  over  sin  miskendthed,  sin  ulykkelige 0konomiske forfatning, og han påberåbte sig sine store fortjenester over for konge og fzdreland. Privat  var selverkendelsen  dog klar nok.  I et brev  fra samme tid  til P.L. Moller skriver han uden omsv0b: o( ...) Du  veed  jo  nok, jeg  er  en  Stodder.&lt;&lt; (XXXII, s. 186). Blicher d0de fuldstzndig forarmet i Spentrup, den 28. marts 1848.

## 2. Modsigelserne i det senfeudale samfund -og modszetningerne i  Blichers  samfundsmzessige vzeren

Den senfeudale samfundsstruktur står i perioden  1780-1850 over for sin endelige afvikling. Den kapitalistiske produktionsmåde har gradvist  fremtvunget en  affeudalisering  af  produktionsforholdene,  således at betingelserne for den  kapitalistiske ekspansion ved periodens  afslutning  er  til  stede.  Det  senfeudale  samfund  er  et overgangssamfund og specielt i slutfasen er det ekstremt modsztningsfyldt.  Den fundamentale modsigelse, hvoraf  alle samfundsmzssige modsmtninger i det  senfeudale samfund  kan afledes,  er modsigelsen  mellem  de hidtidige feudale  produktionsforhold  og en  kapitalistisk produktionsmåde, der er  under  opbygning.  1 det folgende skal det sammenfattende skitseres, hvordan denne mod- på forskellige områder i det senfeudale samfund og i Blichers  samfundsmzssige v z - sigelse sztter sig igennem som mods~tninger ren:

Den absolutistiske stat, som er statsformen i hele den senfeudale periode,  er en  stor modsztning.  Den skal på en gang beskytte de  feudale  produktions-  og  ejendomsforhold,  og  samtidig  skal den, f.eks.  gennem ~konomiske liberaliseringer, garantere, at den kapitalistiske produktionsmåde kan udvikles. I begyndelsen af kapitaliseringsprocessen forekommer  statens  balancegang  at  vzre relativt  uproblematisk.  Frem  til  omkring  år  1800  spiller  staten gennemgående en progressiv rolle i kapitalakkumulationen: det er i  den  merkantilistiske  periode,  at  staten  s ~ r g e r for  oprettelse  af manufakturer og dermed baner vejen for en egentlig industrialisering, og det  er  ligeledes staten,  der  s ~ r g e r for gennemf~relsen af de landbrugsreformer, der betinger,  at  den  feudale produktionsmåde på landbrugsområdet kan afl~ses af  en  kapitalistisk.  Efter krigen derimod kommer staten -som vist -til at retardere udviklingen. De feudale produktionsforhold  kommer til  at spzrre for udviklingen  af den kapitalistiske produktionsmåde.  Staten s t ~ t t e r sig nu atter i stigende grad på adelen, reformarbejdet går i stå, og hverken bonder eller  borgerskab får deres krav  igennem.  Da det akademiske borgerskabs selvbevidsthed samtidig er under s t ~ t udvikling,  skcerpes  modsztningen  mellem  stat  og borgerskab,  og konflikten kulminerer i begivenhederne omkring grundlovens vedtagelse  i  1849.  F ~ r s t med junigrundloven  har  den  absolutistiske stat  kapituleret,  enevzlden  bliver  afskaffet,  og de borgerlige frihedsrettigheder og ejendomsrettens ukrznkelighed bliver garanteret.

står den centrale modsztning mellem den natubetalingsform,  som den feudale produktionsmåsom den markedsorien-

I pengevRsenet ralie~konomiske de havde udviklet, og den penge~konorni, terede kapitalistiske  produktionsmåde  krcever.

På håndv~rks-industriområdet viser  modsigelsen sig dels i produktionsmåden; dels i organisationsformen som en  modsztning mellem den feudale laugsorganisation  af håndvzrket og de industrielle  forformer som manufaktur  og forlagsvirksomheder.

På landbrugsområdet står  rnodscetningen  mellem  det  feudale fzstevzsen og etableringen af frie kontraktforhold mellem herremand og landarbejder.

Modsigelsen manifesterer sig ikke blot i  de okonomisk-statslige relationer, den viser  sig også i  de sociale  relationer som en modsztning  mellem  den  feudale  standsstruktur  og  en  kapitalistisk klassestruktur. I  det  feudale samfund var  mennesket  fra fodslen placeret  på et sted i  hierarkiet,  og denne placering var det nzsten umuligt  at zndre på. Den  statiske  struktur og menneskets  faste placering  i den gav  den enkelte en vis  fornemmelse  af  stabilitet. Samfundsstrukturen opfattedes som  bestemt  af  hojere  magter; den var statisk, given  og ubrydelig.  Bundetheden  opfattedes som en styrke, det gav tryghed  og sikkerhed at kende sin  placering -den vzre sig nok så ringe -og at vide den konstant. Samfundsordenen fremtrådte for den enkelte som overskuelig. I modsztning hertil er den kapitalistiske klassestruktur  friere og mere dynamisk. Det er her placeringen  i forhold til produktionsprocessen og ikke herkomst,  der er bestemmende  for den  enkeltes sociale position. Under kapitalismen  bliver  muligheden  for social  opgang foroget for grupper, der hidtil  havde vzret fastlåst i en undergiven position,  men  samtidig  oges  for  alle  samfundsgrupper  risikoen  for ~konomisk  og social  deroute.

Som konsekvens  af  ombrydningen af  socialstrukturen og som kompensation  for borgerskabets  manglende  politiske indflydelse begynder onsket om individrealisation at trznge sig på. Men mulighederne  for  individets  frigorelse oges ikke i  takt  med  onsket, bl.a.  fordi normsystemet halter bagefter den sociookonomiske udvikling.  Derfor bliver modsztningsforholdet mellem individet  og

normerne under  senfeudalismen mere og mere problematisk.

I Blichers sarnfundsmzssige vzren sztter det senfeudale modsztningskompleks sig igennem som en konflikt mellem på den ene side autoritetstro og loyalitet mod enevzlden og på den anden side ~konomisk usikkerhed og social frasprzngthed. Konfliktens forste led, enevoldsloyaliteten, er en f ~ l g e af Blichers funktion som akademisk embedsmand i det senfeudale samfund. Sammenlignet med andre befolkningsgrupper på landet gav przsteembedet jo en beskyttet  og privilegeret  eksistens.  Loyaliteten  og autoritetstroen kommer tydeligt  frem  i Blichers  ukritiske  beundring  for  kongemagten  og den enevzldige  styreform  i de politiske  artikler  helt frem til  1839  og i  hans feudale forhold til Frederik d. 6.. Den sociale frasprzngthed hznger sammen med hans usikre outsiderposition  såvel i okonomiske som i  litterzre sammenhznge.

Denne konflikt har gyldighed  for en lang rzkke samtidige forfatterskaber. Men hos  Blicher  er konflikten tilspidset,  fordi han i ekstrem grad befandt sig i en yderposition: Socialt var han placeret  i  den lavere del af det provinsielle  akademiske embedsborgerskab, og han s ~ g t e forgzves om bedre embeder nzrmere hovedstaden.  Hans  nzre tilknytning  til  adelen  forogede yderligere  de sociale ambitioner. Okonomisk var  han i klemme fra ca.  1815 til sin ded i 1848. Truslen om ekonomisk og social deroute hang ham konstant over hovedet, og han måtte se sine bern deklasseret et efter et. Og endelig var  han i littercer henseende både geografisk og smagsmzssigt placeret i en yderposition i forhold til det kulturelle centrum  i  Krabenhavn.  De  fleste af  hans  fortzllinger  fremkom i provinstidsskrifter,  som de smagsdannende kredse hverken kendte til  eller  ville  vide  af.

Outsiderpositionen  gjorde ham ntertagende for kritik og  gav ham mange mindrevcerdskomplekser, men den gav ham også optimale betingelser for litterzrt at gribe og bearbejde den konflikt, som han og hans samtidige oplevede som en fundamental  usikkerhed.

## 3. Transformationen af de samfundsmæssige modsætninger til en standskonflikt

Det er min opfattelse, at Blichers fortzllinger kan ses som gentagne bearbejdninger  af det  konfliktmenster,  der  er  redegjort  for  i det  foregående. Men  idet  den  litterzre bearbejdelse  af  det  samfundsmaessige  konfliktstof finder  sted,  bliver  modsaetningerne omformet eller transformeret til  nye  konfliktområder.16)  For det frarste  ville  det  nemlig  af  lovmzssige grunde vtere  umuligt  at  få udgivet fortzllinger, hvori  sociale  modsaetninger umiddelbart blev  reproduceret."' For  det  andet:  Hvis  de  samfundsmcessige modsztninger  blev  afbildet  przcis som de oplevedes,  kunne  de simpelthen ikke bearbejdes litterzrt. Konflikterne opleves jo  netop som problematiske og ulraselige -også af forfatteren -, og realerfaringen ville derfor stille sig skeptisk over for probleml0sninger inden  for  den  umiddelbart  givne  erfarings  område.

Den fundamentale modsigelse i det senfeudale samfund mellem de bornerte,  feudale produktionsforhold  og en  ny,  kapitalistisk produktionsmåde, sztter sig  i Blichers  samfundsmtessige  vzren igennem  som modscetninger inellem:

```
embedsborgerlig  soliditet / social  frasprzngthed social  beskyttethed / ekonomisk usikkerhed enevoldsloyalitet / samfundskritik autoritetstro / oppositionsholdning
```

Det er artiklens tese,  at  det er dette konfliktfelt,  der bearbejdes  i hovedparten af Blichers fortzllinger, men vel at mcerke i transformeret form. Blichers konfliktfelt transformeres til konflikter mellem:

norm / individ fornuft / fnlelse ydre  tvang / frihed

Gennem  denne  transformation  tilslnres  den egentlige  sarnfundsmcessige  modsigelse,  der  var  bestemmende  for  Blichers  sociale konfliktfelt. Transformationen er altså en ideologisk omformning af  den  reale  konflikt.  Den  vcesentlige  modsigelse  kommer  efter transformationen  til  at  fremtrcede  som  en  individuel  konflikt. Transformationsmodellen kan opstilles i fnlgende skema:

## TRANSFORMATIONSMODELLEN

d

Transformationen  kan i nogle fortzellinger f0re over i andre konfliktm~nstre. Individ/norm-konflikten  anser jeg  imidlertid for at vzere den helt centrale konflikt i Blichers forfatterskab, og jeg  vil derfor i det  folgende  koncentrere  mig  om at  analysere,  hvordan Blicher  i sine fortallinger  bearbejder  denne konflikt.

Modsztningen mellem  individet  og normerne manifesterer  sig i Blichers fortzllinger nzesten altid som en stand~konflikt.'~' Herved  forstår jeg  en konflikt, som opstår mellem mennesker  eller i et  menneske som fnlge af forskelle i social placering.  Konflikten artikuleres i  situationer, hvor standsskel eller barrierer  mellem sociale  grupper  s ~ g e s overskredet,  dvs.  konflikten  viser  sig,  nar mennesker på tværs af standsskel foler sig tiltrukket af hinanden. 1 Blichers fortzllinger bringes mennesker altid i forhold til hinanden gennem  kferligheden:  standskonflikten er altid fikseret i det erotiske. Det betyder, at individ/norm-konflikten oftest er bundet til  en  bestemt  aldersgruppe, det  drejer  sig  nzesten  altid  o m  f0rfegteskabelig kmlighed eller i hvert fald om ikke-institutionaliserede  kzerlighedsforhold,  der s ~ g e s realiseret  på tværs af gængse normer. Netop her bliver sammenst~det mellem individet  og normerne tydeligt:  Den  friere sociale struktur i det senfeudale  samfund har m e d f ~ r t en bevægelighed, der tilsyneladende Abner mulighed for at overskride standsskellene, iszer i forbindelse med ægteskabsindgåelse. Ideerne om det frie individ synes at kunne realiseres i kærligheden.  Men normsystemet er rigidt, det l~sgores ikke i takt med den socio-@konorniske  udvikling.  Så snart individet vil realisere sine tilb~jeligheder p A   tvzers af norm og fornuft, kommer den latente standskonflikt til syne. Det bliver d a  klart, at et fejlagtigt  valg af agtefzlle betyder social deklassering og individuel tragedie.

## IV. Standskonflikten i Blichers fortællinger

## 1.  Indledning

F ~ r s t ti år efter sin debut som lyriker skrev Blicher i 1824 sine f0rste fortzellinger.  Overgangen  til  prosaformen  var  fmst  og  fremmest bestemt af, at det var mere indbringende at producere prosa end poesi. En anden medvirkende årsag kan have varet, at prosaformen var bedre egnet til den konfliktbearbejdning, det blev mere  og  mere  påtrzengende at  foretage,  efterhanden  som  de samfundsmzessige  og  de personlige  modszetninger  tilspidsedes.  Fra 1824 til 1847 fik Blicher ialt offentliggjort 93 f~rtzellinger.'~' Her- af  er  8 overszettelser  eller  dokumenterede gendigtninger  af  tyske eller engelske  fortzellinger,  mens resten så vidt  vides er originale. De fleste fortzellinger  blev  til  i tidsrummet  1827-1829, da Blicher skrev ialt 33 fortzellinger til tidsskriftet Nordlyset,  som han udgav sammen med bogtrykker J.M. Elmenhoff i Randers.  1 cavrigt udkom fortzellingerne i forskellige småsamlinger og tidsskrifter og i de to 'samlede' udgivelser af  fortzellinger, som Blicher selv nåede at  bescarge  i  1833-36 og  1846-47.

Det  er  bemzerkelsesvzerdigt,  at det  ikke er muligt  at  registrere nogen  kronologisk  udviklingslinje i dette omfangsrige materiale; f.eks.  afspejler den  politiske  udvikling,  som man  kan  f ~ l g e gennem  artiklerne,  sig  ikke direkte  i  fortzellingerne.  Her  er  Blicher skiftevis konservativ  og radikal  fra starten!  Set ud  fra min  synsvinkel  er  problemfastholdelsen  konsistent  gennem  alle 23  år, og problemlcasningen  svinger i hele forfatterskabet  mellem regressivt og progres~ivt.~~) Der er derfor heller ikke taget kronologiske hensyn  i  denne  fremstilling,  der  udelukkende  koncentrerer  sig  o m standskonfliktens  bearbejdelse  i fortzellingerne.

Under denne synsvinkel udgcar artiklens materiale 66 fortzllinger -ialt  72%  af  det  samlede antal.  l  de 28%,  der  skilles ud, er der ikke nogen central, forlcabsdeterminerende individ/norm-konflikt. Transformationen af de basale konflikter går altså her andre veje.  Disse  grupper  af  fortzellinger  har  jeg  her  set  helt  bort  fra. Når jeg i det fcalgende skriver fortzellingerne, drejer det sig udelukkende om de 72070, der  udgcar  artiklens primzermateriale.

## 2. Klassifikation  af  fortællingerne på grundlag af standskonfliktens derealisation

Den senfeudale modsigelse mellem feudal og kapitalistisk produktionsmåde szetter,  som vi  har set, en lang rzekke modszetninger i samfundet og i Blichers samfundsmsessige vzeren. Disse modszetninger  opleves  som usikkerhed  og utryghed  af  Blicher  selv  og af hans samtidige. Blichers måde at opfange og bearbejde konflikten på, er bestemt af hans historisk specifikke, social-cakonomiske stilling  og  af  hans  litterzere  forudszetninger.  Det  primzerpublikum, der tager hans konfliktbearbejdninger til sig, tilhcarer samme sociale klasse som han selv. Det  fremgår f.eks. af  subskriptionslisten til Nordlyset2":  lalt 324 abonnerede fra starten på tidsskriftet, og så godt som alle tilhcarte  det  dannede,  borgerlige lzesepublikum.

Med standskonflikten reproducerer Blicher de sociale modszetninger  i det senfeudale samfund -men ikke i  identisk  form. Det betyder, at konflikten heller ikke umiddelbart  kan bearbejdes i et fortzllingsunivers  (tid  og  rurii),  der  er  fuldstandig  overensstemmende med Blichers og hans Inseres miljo. Selvom Blichers Izsere ikke er sig deres konflikt  bevidst,  men  kun oplever den som usikkerhed, sa kender de konfliktm0nstret godt nok til, at de ville finde det  utrovzrdigt  og dermed  uinteressant,  hvis  konflikten  blev I ~ s t i  deres egen hverdagsverden. Konflikten realiseres  derfor ikke i et  milj0, der er fuldt identisk med  Blichers  eget; den de-realiseres, f01 den bearbejdes littermt. Med dereali~arion*~) forstår jeg bogstaveligt ikke-virkeligg~relse, dvs. konflikten  bliver henlagt  til et  univers, en tid og/eller  et r-uni, som ikke er overensstemmende med  Blichers  og hans  primzrlzseres erfaringsverden.  Derealisationen er  altså ikke  i  sig  selv  nogen  ny  transformation; -den er det  sidste  led  i  den  transformationsproces,  som  omdanner  den sarnfundsriizssige  konflikt til  en individ/norm-konflikt.  Derealisationen er  det led, som befordrer,  at den r-eale, vzesentlige  konflikt kan bearbejdes litterzert  på en plausibel  måde. 1 Blichers fortzellinger henkgges individ-norm-konflikten til et  univers,  der på en eller anden made afviger fra Blichers reale verden. Forskydningen kan antage forskellige former; der kan vzre tale om: I. Derealisation i tid, og da altid en tilbagef~ring i  historisk  tid, til en tidligere  feudalepoke.  Der  kan v z r e  tale om: 2. Derealisation i geografisk sted, som regel til det sydlige udland, Italien eller Spanien, dvs. derealisationen ytrer sig som fjerneksotisme. Endelig kan der vzere tale om: 3. Derealisation i socialt r n i i j ~ , hvor der er tale om en forskydning i op- eller  nedadgående social placering.  Konflikten henlzegges hyppigt til adelsmiljner, fordi standsskellene til netop denne stand er de vanskeligste at overskride overhovedet; men konfliktdannelsen  kan også henlzegges til  f.eks.  et  pjalteproletarisk  milj0.  1 begge  tilffelde  er  der  tale om, at  konflikten  dannes i et lokalkoloristisk univers.

Det  er  vzesentligt  at holde fast  på, at den grundlzeggende  konflikt  i  f o r t ~ l l i n g e r n e overall er  en  individ/norm-konflikt,  der -undtagen i gruppe 6 -manifesterer sig soni en standskonflikt. Det er individ/norm- eller standskonflikten, der er determinerende for f o r l ~ b e t i alle fortzellingerne.  Konkret gestalter konflikten  sig naturligvis forskelligt i de enkelte tekster, idet den derealiseres og bearbejdes på forskellig niåde. Det er på grundlag af disse derealisationsformer, at fortnllingerne kan inddeles i grupper, sorn vist på side  32.

Inddelingen af  fortzellingerne  i skemaet  går ud  fra en bestemnielse af det rum og den tid, hvori  konflikten  dannes. I  forlnbet, under konfliktudfoldelsen,  kan der- imidlertid ske zndringer i ste- det og milj~et, således at konflikten bilzgges i et univers, der afviger  fra konfliktdannelsens rum. 1 de enkelte  fortzllinger kan derealisationen  vzre gennemf~rt i alle  former,  således at  konfliktdannelsen er henlagt til et rum, der afviger både i tid, sted og milj0,  eller  der  kan v z r e  tale  om, at et  par  eller en enkelt  derealisationsform er taget i  anvendelse. -Kun i et enkelt tilfzlde -i gruppe  6 -er den forl~bsdeterminerende  konflikt  hverken derealiseret i tid, sted eller milj0: 1 Sildig  Opvaagnen (1828) realiseres konflikten som en erotisk fikseret individ/norm-konflikt;  den er placeret i Blichers samtid, i hans eget provinsielle embedsmandsmilj0.  Distancen til konflikten er her alene opretholdt af en gennemironisk holdning til fortzlleren. Det skal jeg  senere vende tilbage til i analyseafsnittet.

KONFLIKTDANNELSENS RUM

| ,TID:                    | FORTID                                     | SA.2I'I'Il)                        |
|--------------------------|--------------------------------------------|------------------------------------|
| RUhI:                    |                                            |                                    |
| GEO. FJERNT/ SOC. FJERNT | I . Derealisation i ticl, stecl. miljo li% | L. Derealisation i sted. miljo 14% |
| GEO. NÆKT/ SOC. FJERNT   | Y . Derealisation i tid. miljo :3 4%       | 4. 1)erealisation i niiljo S 3%    |
| GEO. NÆKT/ SOC. NÆ,RT    | 5. Derciilisation i tid 6 ? ' u            | 6. Kealisalion 2%                  |

Det er min opfattelse, at der er en n z r  sammenhzng mellem derealisationsformerne i de 6 grupper og Blichers måde at bearbejde konflikten på: Fra gruppe 1  til 6 indskrznkes gradvist  de eksotiske og lokalkoloristiske  elementer i  fortallingsuniverset,  parallelt med at realismen i konflikt-bearbejdningerne tiltager.  Denne tese vil  blive  a f p r ~ v e t gennem analyserne i  det  fdgende afsnit.

## 3.  Analyser

## a. Derealisation  i  tid, sted  og mi&amp;

I denne  gruppe  af  fortzllinger  er  handlingsuniverset  både  forskudt i tid og i  rum. Fortzllingerne foregår i historisk  fjerne tider, i feudale samfund, og handlingen er henlagt  til Tyskland, Italien, Grzkenland eller 0sten og til et fremmed socialt milja, som regel et  fornemt  adeligt.  Der  er  således  tale om udprzget  eksotisme i fort~llingernes univers;  fortællingerne er i enhver henseende  fjernet  så langt  som  vel  muligt  fra  Blichers  og hans  primzrlzseres

reale  erfaringsverden.

Jordskjzlvet i Messina.  (1827,  VIII,  s.  60 ff) I Jordskjmvel i Messina

er forlabet henlagt til et  fortidigt og gennemfort  fjerneksotisk  univers, Rom og Messina  år  1783.

Handlingsresumé: Den unge adelsmand og kunstmaler Bandini overrasker på en natlig spadseretur uden for Rom to snigmordere, der netop har stukket en ung pige ned, og som nu ligger på lur efter hendes elsker, Cotaldi. Bandini nar at advare ham, og de flygter  begge  uskadte  til  Bandinis hjem.  Cotaldi bliver  nu  klar over, at banditterne har d r z b t  hans eiskede, Armida, og under en strom af  tårer fortzller han sin nye ven  sin  kzrlighedshistorie: Armida -en forzldrelas adelsdatter fra Palermo -er kommet til Rom for ved en fjern slsegtnings hjselp at fare en proces mod inkvisitionen, der har beslaglagt hendes familieejendomme. Denne slzgtning, en hajtstående kardinal, viser sig at vzere en stor libertiner, og under skinhelligt d a k k e  af  hjalpsomhed, holder  han Armida skjult på sit  landsted  uden  for  Rom  som  sin  elskerinde.  Ved  et  tilfseldigt mode forelsker Cotaldi sig i Armida, og da han af  hendes amme erfarer hendes ulykkelige historie -processen  har hun også tabt -beslutter han sig zdelt til at befri hende fra kardinalen, flygte med hende til  sit  hjem  på Sicilien  og gifte sig  med  hende  der.  Denne plan  ma kardinalen  have fået nys  om, og nu  effektivt  forpurret.

Cotaldi  er  utrastelig,  men  ved  Bandinis  hjzlp  kommer  han hjem  til  Messina  for at pleje  sin  sorg  på  sit  slot.  Kort  efter  forelsker Bandini sig imidlertid voldsomt i en nabohertugs datter, Gianetla, som er forlovet med en hovedrig og fornem gammel prins -som hun ikke elsker!  De to elskende beslutter at flygte sammen og lade sig vie hemmeligt på Cotaldis landsted uden for Messina. Men  bortforelsen  afslores  af  den  skinsyge  prins,  og  Bandini fzngsles,  mens  Gianetta  sygner  hen  af  sorg. -Da bryder  jordskselvet 10s i Messina:  Cotaldi,  Bandini og Gianetta reddes mira- k u l ~ s t (mens Gianettas forzldre og prinsen omkommer!) og Bandini og Gianetta kommer tilfzldigt om bord på  det samme skib. Da skibet strander ved Neapel, falder de over bord i  hinandens arme, og Bandini redder Gianetta i land, -men hun d0r under strabadserne.  F0r  Cotaldi når  at hindre  det,  har  Bandini  d r z b t  sig selv ved den elskedes lig. -Kort efter genfinder den bedr~vede Cotaldi -der ikke blot har reddet sig selv, men også sin formue -ved et tilfzldigt m0de i Pompeji sin Armida. Det viser sig, at hun kun blev  såret  af  banditternes  d o l k e s t ~ d -og hun og Cotaldi kan da omsider  forenes.

1 Jordskj~lvet i Messina er f o r l ~ b e t determineret af to sideordnede konflikter, der indbyrdes belyser hinanden. For overskuelighedens skyld  skal de to konfliktforl~b f ~ r s t gennemgås hver  for sig.

Oprindeligt  er Cotaldi og Armida begge hjemmeh~rende i  den hnjere sicilianske adelstand. Straks ved den sceniske przesentation fastlzgges  standstilh0rsforholdet  og  den  ~konomiske  status, -eksempelvis på f~lgende måde: »»Mit  Navn (.  . .) er  Cotaldi;  mit Hjem Messina.  Min Stand er adelig; min Formue saa stor, at jeg aldrig har b e h ~ v e t at nzgte mig selv Opfyldelsen af noget  rimeligt 0nske.«« (s. 64). Men ved fortzllingens begyndelse er den sociale balance mellem de to elskende ikke til stede. Den katolske inkvisition har f r a r ~ v e t Armida ikke blot  hendes familiegods, men også hendes dyd: Hun er sunket dybt både socialt og moralsk. Selv holdes hun hen i uvidenhed  om sin kummerlige tilstand:  den ~ k o n o miske ruin kender  hun ikke til, og som naiv  uskyldighed må hun anse sit forhold til kardinalen som guddommeligt rent og ikke som moralsk  forkasteligt.  Den  liderlige  kardinal  holder  hende  listigt nok  indespzrret i et rent  paradis  af en idyllisk, romantisk  have, som kun den alvidende fortzller og Cotaldi gennemskuer som et vrzngbillede: Cotaldi beretter:  ))»Hun (ammen)  f ~ r t e mig  gjennem mange Omveje til Maalet -maaske for at g j ~ r e dets Opnaaelse desto kosteligere og kostbarere: Ligesom vi  i  en nymodens Hauge see et  fortryllende Tempel  i en  ikke fjern Frastand;  men  dog maae finde os i at gjennemkrydse en lang Labyrinth, der ofte ganske skjuler Templet, stundom lader det dunkelt  og flygtigt  gjennemskinne; men omsider just  desto fuldeligere stiller  den hzftigt pirrede Lzngsel.«« (s. 67). Den moralske kritik bliver tydelig, når vi  når  til  landstedets  indre  gemakker:  »&gt;&gt;Det Indvendige  stod  i fuldkommen Harmonie med det Udvendige af dette Asyl for  lov/DS,  forbuden  Kjerlighed: Lamper af Alabast  hzengte  ned  fra de malede Lofter, og kastede et tvivlsomt  Skjzr paa lange m ~ r k e r 0 - de Silkegardiner, og sorte Atlaskes Divaner, der vare adskilte ved hvide  negne  Marmorfigurer.  Gulvet  var  belagt  med  kostbare, vzvede Tepper, at ej engang et Fodtrin skulde lyde i denne Cyprias L ~ n d o m . (.  .  .) Tvende tykke, nylig antzndte Voxlys, i  massive S~lvstager, belyste de udvalgte Malerier, med hvilke Vzggene vare  prydede;  alle skikkede til  at  vzkke Andagt,  eller -Sandselighed.  Ved  Siden af  en  angerfuld  Czcilia steeg en fortryllende Venus  Anadyomene  op af  Havet;  og  under  Madonna  med  Barnet omfavnede Digternes skjelmske Gud den allerede halvt forvandlede Daphne. De forf~riske Billeder,  det  Hemmelighedsfulde i mit Bes~g, den saalznge og saa h ~ j t spzndte Forventning, bragte mit Blod  i en s0d, mig  hidtil ukjendt,  Bevzgelse.&lt;&lt;&lt;&lt; (s. 73-74).

Landstedet  afspejler  med  sin  forening af  lummer  boudoir-  og o p h ~ j e t   empelstil  kardinalens  dobbeltmoral,  en pikant  blanding

af  sanselighed  og fromhed.

Armida  bliver  sig  f ~ r s t sit  fald  bevidst,  da hun  forelsker  sig  i Cotaldi, og f ~ r s t da opstår  konflikten: hun er vanzret, og hun er fattig  og  må derfor  tåreblzndet  besvare  Cotaldis  zgteskabstilbud: D ) ) ( . . .) et  Ord, Cotaldi! skal  snart  for  evig adskille  os: jeg -jeg  er  Dem ikke vterd!«&lt;&lt;  (s. 82). Men Cotaldi er  en  zgte helt med alle påkrzvede egenskaber: »Mod&lt;&lt;, »Sindighed«, »Oprigtighed« og »Klogskab« (s. 67), og det er hans faste plan, »»saaledes som Dyd og Ære byder«« (s. 71) at  rejse den faldne elskede,  moralsk, 0konomisk og socialt. Gennem tårepersende scener  af  anger,  overvinder  Armida  sine bet~nkeligheder,  og efter  lang  tids forlob og overvindelse af mange vanskeligheder  forenes da omsider de to elskende.

Som fortzlleren fremstiller det, er det Cotaldis og Armidas personlige fortjeneste, at konflikten overvindes lykkeligt. For det f0rste er  Armida  fundamentalt  uskyldig i sit fald, og da hun fatter, at kardinalens  forf~relse har jordiske,  sociale og moralske implikationer, angrer hun bodfzrdigt og intenst. For det andet er Cotaldis kzrlighed ren: n&gt;)- Alt dette veed jeg,  og dog Armida! dog elsker jeg  Dem; men, ved den evige Kjerlighed!  Jeg elsker Dem af et reent  Hjerte!«« (s. 83). Hans motiver  til at frelse hende er ikke begzr eller sanselighed, men tvzrtimod den &gt;)sode  oph~jede F~lelse&lt;&lt;: )&gt;»Dette  Forszt (om at frelse Armida) fyldte min Sjzl med en Glzde, som hzvedes -ja  nzsten tur jeg sige -forzdledes ved den stolte Bevidsthed: hendes timelige og evige Salighed skal vzre ganske mit Vzrk! mig, hendes frelsende Engel, skal hun skylde Alt -ja  hun vil mere tilbede end elske mig, naar hun i sit til Uskyldighed gjenfodte Hjerte erkjender, hvad jeg  var  for hende!«« (s. 79).

Armidas og Cotaldis kzerlighedshistorie  spejles negativt  af  fortzellingens  andet  parforhold.  Standskonflikten har  her  omvendte fortegn. Mens Bandini kun er en genuesisk adelsmand, er Gianett a   datter  af  en  marchese  og  tilmed  forlovet  med  en  hnjfornem prins. Dette parti er alt for fordelagtigt til, at konflikten vil oplnse sig, som Bandini naivt  forestiller  sig:  )&gt;&gt;&gt;naar hun fmst var  hans; vilde Alting jevnes af sig selv, Forzeldrene nnjes med en Svigersnn, der vel  var  mindre fornem, men bedre istand til at gjme Datteren lykkelig,  end  den allerede halvt  bedagede  Morisi ( . . . ) ( &lt; u (s.  98). Bandini elsker  Gianetta med en heftig lidenskabelighed,  og flugten s ~ g e s uovervejet og hastigt gennemf~rt. På Cotaldis landsted er  przesten  parat  til  lovformeligt  at  forene  dem.  Men  planerne forpurres af  den skinsyge  prins,  og  fnrst  efter  vulkanudbruddet m~des de elskende  igen!  For  så vidt  skulle  alt  nu  vzere  lagt  til rette for de to elskendes forening, og alligevel  d m  de så begge en dramatisk d0d. Det synes meningslnst, -men ser  man nnjere efter, antyder fortzellingen selv holdningsforskelle til de to konfliktf o r l ~ b , der  peger  på, hvorfor  de må ]cases  forskelligt:

Bandini og Gianetta tror, at de omkostningsfrit kan szette sig o p mod konventionerne (forzeldrenes bestemmelse om Gianettas zegteskab med prinsen f.eks.).  Deres kzerlighed er voldsom og kraiver hastig  realisation.  Bandini  lytter  ikke  til  Cotaldis  besindige  advarsler, han er besat  af sin lidenskab. Beslutningen om flugt trzeffes hovedkuls, og fortzellingen må  af samme grund bortforklarende anfzegte Gianettas dyd: &gt;&gt;Dersom nogen skulde undre eller st0de sig over, at en fornem, velopdraget og szedelig Pige saa hastigt kunde fatte den Beslutning, at give et l~nligt M~de; den vzere lagt det  paa  Sinde:  at  Kjerlighed  i  Italien  er  en ganske anden  Lidenskab, end her i Norden, og at den hisset, ligesom Planterne, drevet af en hedere Sol, udklzekkes, voxer  og modnes med en Styrke og Hurtighed, som er ubekjendt  under denne koldere Himmel (.  . . ) H (s.  100).

Der fzeldes ikke nogen dom over Bandini og Gianetta, men gennem den patetisk  sentimentale d0d, der bliver  dem til del, szetter fortaillingens  vzerdidomme  sig  igennem.  Den  egentlige  årsag til deres tragiske endeligt bliver  f ~ r s t klar ved en sammenligning med Armida-Cotaldi-forl~bet.  I  deres  historie  er  nemlig  angeren den centrale  f~lelsestilstand,  der  befordrer  den  lykkelige  I~sning af konflikten.  Angeren er her  oppotenseret  til  det hysteriske -med en sentimental effekt til  f d g e -og netop derved tydeligg~res det totale fravzer af anger i Bandini-Gianetta-historien. Fortzellingens dydssentimentale  sigte  pointeres  således  af,  at  de  to  parallelle konflikt f o r l ~ b får forskellig  udgang.

I  Jordskjelvet i Messina er standskonflikten sat i  dydens tjeneste: hos det angrende par, Cotaldi-Armida, tjener overvindelsen af standsforskellen  dyden  og moralen:  Armida  genvinder  sin  tabte dyd  og sin tabte sociale  status ved  foreningen  med  Cotaldi.  For dem ophzver konflikten sig derfor mirakul0st og aldeles uproblematisk. Men hos det angerlose par, Bandini-Gianetta, der g0r opr0r,  fordi standsskellene står i vejen  for deres lidenskabelige selvrealisation,  forer I~sningsfors~get til  tragedie. Fortzllingens konklusion  bliver  derfor,  at  den  forkaster  formg  på  at  overvinde standsskel,  hvor  det  er lidenskaben,  der  tilskynder  til  det.  Men hvor  overskridelsen  af  standsskel  tjener  moralsk-dydige  formål, anses det  for  acceptabelt.

I  de  fleste af  fortzllingerne i gruppe 1  opl0ser  konflikten  sig i sentimentalitet som i Jordskj~lvet i Messina. I nogle af fortzllingerne viser  konflikten  sig  direkte at vzre en pseudokonflikt: De mods~tninger, som konflikten  udspringer af, viser  sig at bero på misforståelser, der i sidste ~jeblik  opklares.  I  andre fortzllinger i gruppen lmes konflikten imidlertid midt i forl~ibet: De elskendes forening på tvzrs af standsskel kommer her tilsyneladende uproblematisk  i stand.  Men  lykken  viser  sig at  vzre kortvarig,  konfliktl~sningen har i disse  tilfzlde altid  forel~bighedens karakter. Det videre forlnb viser, at en omkostningsfri konfliktl~sning er en illusion;  standsskellene kan  ikke  uden  videre  negligeres.

Det gzlder for alle fortzllinger i gruppe 1, at konflikten  bearbejdes sentimentalt dydigt. Standskonflikten udl~ser her skematiske valgsituationer,  hvor  kmlighed,  lidenskab  og folelse på  den ene side er stillet  skarpt op over for z r e ,  dyd og fornuft på den anden side. Udgangen  på konflikten er a k z n g i g  af, hvilket valg forlovelsesindividerne  g0r.  Denne  omformulering  af  den socialt bestemte standskonflikt til  en moralsk konflikt peger tilbage mod den  moralsk  sentimentale  lzsefrugtnovelle. -Fortzllingerne  i gruppe 1 er -såvel i konfliktdannelse som i konfliktudgang -bagudrettede.  I de  kraftigt  derealiserede,  fjerneksotiske  universer, hvor  konflikten  dannes,  svzkkes hensynet  til  sandsynlighed,  autenticitet  og realisme i konfliktl~sningerne. Her kan de usandsynlige  forviklinger og talrige deus ex  machina indgreb let  benyttes, uden at  reaIerfaringens  skepsis stiller sig spzrrende i vejen.  I  alle fortzllinger i gruppe 1 bliver konflikten på et eller andet tidspunkt i forlobet I0st. Hvad enten konfliktlc~sningen  bliver  fort~llingens happy end, eller l~sningen dementeres af forlabet, bliver  resultatet det  samme:  I  det  f0rste  tilfzlde  fremtrader  konfliktl~sningen som en opl0sning, i det andet negeres I~sningen, fordi den er etableret  på moralsk  forkastelige  przmisser. I begge  tilfzlde  bliver konfliktl~sningen derfor et postulat. At konflikten er I ~ s t betyder nemlig  ikke i nogen  af tilfzldene, at de modsatrettede  interesser, der skabte den, er erkendt, endsige  zndrede; -t vzrtimod bliver de opretholdt. I fortzllingerne i gruppe I bliver standskonflikten mere tilsl0ret, end  den  bliver I0st. Konfliktbearbejdningen  må

derfor her  betegnes  som regressiv.

## b. Derealisation i sted  og mi00

1 denne gruppe af  fortzllinger er stedet, hvor konflikten dannes, -ligesom  i gruppe  I -forskudt sydpå. Også her er milj~et altid et adelsmilj~, men fortzllingen forl~ber i en tid, der ligger t z t  på

forfatterens egen.

Det specielle ved denne gruppe af fortzllinger er desuden, at det drejer sig om noveller, hvis hovedperson er emigrant. Det betyder, at det fjerneksotiske element i selve f o r l ~ b e t t r z k k e s  ind på hjemlig  grund, idet  emigranten  flygter  fra  sit  hjemland  til  Danmark. Det kendte og det fremmede s t ~ d e r således sammen og giver et interessant  spzndingsforhold i forl~bet. Emigranterne przsenteres som politiske flygtninge, men der er altid primzrt sociale årsager til deres flugt. l de fleste fortzllinger i gruppe 2 opstår konflikten i revolutionstidens  Frankrig, og emigranterne er her franske adelsmznd  på  flugt  såvel  fra  guillotinen  som  fra  en  påtrzngende standskonflikt. Flygtningen mister eller opgiver under  flugten sin adelige identitet, og i landflygtigheden  kommer han til at indtage en position  under sin stand. Derfor opstår der let  nye standspro-

blemer  i det  fremmede.

## Kniplerinden. (1844,  XXIX, s. 53 ff)

1 Kniplerinden koncentreres forl~bet om en fransk emigrant  i 2. generation.  Den  konflikt,  der  oprindelig  var  bestemmende  for landflygtigheden -og dermed fortzllingens f o r l ~ b -er knyttet  til revolutionen forud for forIDbet, men refereres af hovedpersonen til  fortzlleren.

Handlingsresume: Tre voksne s~skende kommer i 18 13 rejsende til  T ~ n d e r for at b e s ~ g e en gift sDster  der.  Et par  kilometer  uden for byen  standser de op ved  et  fattigt  hus,  hvor  den  yngste bror -den unavngivne fortreller -henter vand til sin s ~ s t e r , der er blevet utilpas på rejsen. I huset bor en fattig, ung kniplerske med sin d~dssyge  mor.  Fortcelleren  fatter  interesse  og  medlidenhed  for den  unge  pige  og  efterlader  ubemcerket  en  pengesum  i  huset.

Fjorten dage efter -og kort  f0r afrejsen fra T ~ n d e r -dr0mmer fortzlleren en nat om kniplersken,  og tidligt  om morgenen  tager han ud  for at b e s ~ g e hende.  Han genfinder  kniplersken alene og i  snrgedragt -moderen er  kort  forinden  d0d -og hendes  kår er yderst  ringe.  Fortzlleren  finder,  at  hun  o p f ~ r e r sig  med  en  anstand, der er uszdvanlig for hendes sociale stilling, og han beslutter derfor zdelmodigt at g0re noget for hende, sk0nt hun anstzndigvis ikke mener at kunne modtage hans hjzlp. Han får hende dog omsider  til  at  fortzlle sin  historie:  Faderen  var  fransk  emigrant fra Bretagne og d ~ d e , mens Henriette Goelan var barn. Moderen var af tysk småborgerfamilie, og hendes forzldre forstodte hende på grund  af  hendes  forbindelse  med  en  flygtning.  Derfor flygtede f o r ~ l d r e n e sammen til Danmark, hvor de siden har ernceret  sig, som de bedst  kunne. Da fortzlleren  erfarer,  at Henriette taler  både fransk  og tysk  flydende,  foreslår han  hende på stedet at blive gouvernante for sin snsters bmn. Efter nogen betznkning modtager hun tilbudet, og hun anszttes med  familizr status i s0sterens familie.

Fortzlleren  vender nu tilbage til  Kebenhavn for at tiltrzde en Izngere handels-,  dannelses- og ferierejse til  Frankrig og Italien. Han kan ikke rigtig glemme Henriette og opholder sig en tid i Bretagne  for  at  s0ge  oplysninger  om  hendes  familieforhold.  Efter Izngere tids forgzves sogen finder han et portrzt af  hendes far, Charles Goelan, der viser  sig at vzre sOn  af  en  rig  fransk  adelsmand. Familieslottet blev ~delagt under revolutionen -kun Charles og en snster, der flygtede til Vestindien,  undslap uafhzngigt af hinanden.  Som tak  for  portrzttet  og  for  oplysningerne  om sine familieforhold  sender Henriette fortzlleren et brev, indeholdende en  skjult  kzrlighedserklzring.

I  mellemtiden  er fortzllerens bror, Christoffer, hjemme i  Danmark blevet forelsket i Henriette, har friet og fået afslag. Han rejser hovedkulds ned til broderen  i Frankrig, dels for at komme sig af sin sorg over afslaget, dels for at ordne nogle vigtige ~ k o n o m i ske forretninger for familien og endelig  for at fortzlle sin  bror, at han sandsynligvis er den lykkelige, som Henriette elsker. 1 Bretagne får fortzlleren også oplyst, at Charles Goelan f0r revolutionen havde en elskerinde, med hvem  han ventede et barn. Charles ville gifte sig  med  hende,  men  hans  forzldre forpurrede dette og sendte hende hemmeligt bort fra slottet. Fortzlleren får oplyst, at dette barn,  Henriettes  halvs~ster, nu er tjenestepige på en kro på egnen, men hans sagen efter hende er forgzves. På forretningsrejsen kommer de to b r ~ d r e imidlertid til  Livorno, hvor Christoffer en dag på gaden mrader  Henriettes gengangerske, der viser  sig at vare halvs0steren, Marion. Hun er et  par år tidligere blevet  genfundet af  sin  faster, der nu er barnlras  enke efter en rig plantageejer på Vestindien, og som straks har taget sin niece karligt til sig. De to kvinder rejser nu med til Danmark for at forenes med srasteredniecen. På sejlturen forlover Christoffer sig med Marion, og turen  og fortallingen  ender i stor gensynsglade  og dobbeltforening af  de to srastre og de to  brradre.

I Kniplerinden er der indtil flere centrale standskonflikter: Forud  for forlrabet,  i  foraldregenerationen, ligger  to. standskonflikter, der er determinerende både for nutidskonfliktens  opståen og

for dens oplrasning.

Den frarste konflikt opstod i sin tid, da Charles Goelan ville gifte sig med sin elskerinde, der var fiskerdatter. Hans foraldre forpurrede  denne mesalliance  ved  at  sende den  gravide pige  bort -uden at Charles vidste det. 1 forzldrenes rajne var en varig og officiel  forbindelse  mellem  srannen  og  den  fattige pige  en  utankelig social deklassering. Denne frarste konflikt  blev  altså lrast af omgivelserne ved en voldelig adskillelse af de to elskende -og til overmål kom så også revolutionen imellem dem.

Den anden konflikt udsprang ligeledes som et modsatningsforhold mellem  forzldrene -som reprasenterede normsystemet -og de  unge.  Men  denne  gang  var  det  Charles,  der  som  fattig  og standslras flygtning blev  vist  bort af Henriettes mors foraldre. Da Henriettes  mor  blev  gravid,  blev  også  hun  udstradt  af  familien. Udgangen på denne konflikt blev dog lykkelig, for så vidt som de t o  unge, Henriettes  foraldre, forenedes -omend kortvarigt -i et agteskab i deres landflygtighed i Danmark. I Trander er Henriette vokset op under  kummerlige forhold: Hun og moderen har efter faderens d0d måttet klare sig  ved  at fremstille  kniplinger,  og de har i perioder  levet  på et  eksistensminimum.

Henriettes placering i knipleindustrien har central betydning for dannelsen af fortallingens tredje konflikt. Derfor skal der her i et kort  indskud grares  rede  for industriens  organisation:

Knipleindustrien var i lighed med hosebindeindustrien en udviklet  forlagsvirksomhed (jf.  s.  11 f). Oprindelig var  knipleriet  et bierhverv, men under landbrugskrisen blev det for mange fattige faKniplemoden stammede fra Holland, hvorfra garn og mranstre importeredes sammen.  Industrien  var derfor afhangig af  gode forbindelser til hollandske leverandrarer, og en sådan forbindelse var kniplehand-

milier  i Sranderjylland et  nradvendigt  hovederhverv. -leren  den  eneste,  der  havde  kapital  til  at etablere.  Fra  ham  fik kniplepigerne deres materialer i kommission til  forarbejdning, og når produkterne var f a d i g e ,  fik han dem tilbage til salg i ktabstcederne i ind- og udland.  Kniplepigerne  og b ~ r n e n e var derfor helt afhcengige af  kniplehandlerens  nåde.  Det  var  ham, der  skaffede dem garn og m~nstre, og de måtte derfor u d f ~ r e deres arbejde på hans betingelser og til den lnn, han fastsatte. Kniplearbejdets omkostninger  for  arbejdernes helbred  fremgår direkte af  fortzllingens pointering af Henriettes lidende, sygeligt blege ansigt. Kniplingshandlernes magt  over deres arbejderes  tilvzrelse var enorm; afhcengighedsforholdet var ikke blot arbejdsmzessigt-~konomisk; -også seksuelt måtte kvinderne tit szlge sig til  ham. Det  fremgår bl.a.  af  Henriettes redeg~relse: »»Een af de Kniplingshandlere, til hvem Arbeiderinderne befinde sig varsentlig i samme Forhold som de engelske  Fabricanter  til  Fabrikeierne,  modtog  entidlang  vore Kniplinger mod nogenledes billig Betaling; men saa faaer han isinde at indlemme ogsaa mig i sit vidtltaftige Harem. Jeg afviste hans skzndige Forslag saaledes, at det ikke blev  gjentaget.  Ved  nzeste Leverance viste han mig Ftalgerne af min Vaegring:  han havde Eet . og Andet at udszette  paa Varerne, og nedsatte Prisen for dem. Ja han misanbefalede mig derforuden hos flere af hans Laugsbrtadre, saa at jeg  forgjzeves t i l b ~ d Een efter Enanden mine Frembringelser.««  (s.  61).

Også i andre sammenhznge har Blicher  fremlagt en indigneret, moralsk  kritik af industrialiseringens  sociale  omkostninger.  I Vestlig Profil  a f den Cimbriske Halvcie (1839) har han endda med utroligt  klarsyn  gennemskuet  arbejdsdelingen  og  proletariatets merarbejde: »-Jeg  kan ikke lide Ttander, bare for disse Spindelvzeves  Skyld.  Jeg  lider  overhovedet  ingen  Syssel,  der  udelukker andre,  vorder  til  Enebestilling,  Fabrikarbejde  eller  Manufakturvarrk.  Ensformighed  i Bestilling og Leveviis sltaver stedse Sjzlen, om ikke  altid  Legemet;  gjor  Mennesket  til  Maskine.  I  de store Fabriker, i  Silke-Faengslerne,  i  Bomulds-Tugthusene,  i  Cambridge-Forbedringshusene  scelge  Menneskene  sig  selv  til  Slaver, sig  selv og sine B ~ r n i  mange Led.  Denne Slags Trzldom er mig langt  modbydeligere end  egentlig  Tugthuusvzesen&lt;&lt; (..  .)  »-Men Kniplingskvinden, hvad g j ~ r hun? Hun udstrzekker  sin Haand til Fileernaalen, og til den allene, og legemlig Svaghed, om ej endnu noget vzrre, er ofte hendes Haenders eneste Frugt. Hun »leer ikke ad Fremtiden.&lt;&lt; -Er det hendes Huus, hun »beriger med Mad og Drikke?« -Er det hendes Huusfolk, hun »forsyner med varme Klzder?« Er det hendes »Huusbond, hendes b~irn, der prise hende  salig?« -Det  er  Kniplingskraemmeren, hun beriger; det  er Ham, hvis Silkeorm hun er, der bryder sig  kun lidt om SornmerOg derfor maae tusinde Sommerfugle  sidde i evigt  Fangenskab,  paa  det  at Andre i Friheden kunne beklistre sig med Spindelvaeve, i hvilke det Stundom haenudsuget  som  en  Flue.&lt;&lt;

fuglen,  naar han  faaer  dens Spind. -der,  at  Husbonden  bliver  haengende, (XXIII,  S.  98-100).

Det bliver  fortaellerens opgave i »Kniplerinden&lt;&lt; at udfri Henriette  fra  hendes  lidet  misundelsesvaerdige  sociale  stilling.  S k ~ n t hun lever  på et eksistensminimum og konstant har prostitutionstruslen  haengende  over sig, bevarer  hun i sit  vzsen en  ' m e d f ~ d t ' anstand, der viser fortaelleren, at hun ikke er nogen aegte proletarisk  kniplepige, og at hun og hendes  familie må have kendt bedre dage.  Hun beskrives  som  ))sandelig  dannet  og  dog saa s~rgelig klog« (s. 58) og »Aldrig havde saa mange Fuldkommenheder v z ret  forenede i een kvindelig  Skabning: regelret  S k j ~ n h e d , fortryllende Ynde,  dyb og reen  F~lelse, poetisk  Sands, og uforstyrrelig Takt for Alt, hvad  er aedelt  i Ord, Tanke og Gjerning.« (s.  70). Det er modsztningen mellem den proletariske position og det adelige vaesen,  der g0r  fortaelleren  interesseret  i Henriette:  ))))De  tilh ~ r e r en bedre Stand, end den, hvori  De, maaskee  fmst af  N0dvendighed,  men nu af egen fri Villie indestaenges. -Jeg har baade Evne og  Villie  til  at  spraenge  Deres  eensomme  Faengsel,  og give Dem en vaerdigere  og mere l ~ n n e n d e Virksomhed.««  (s.  58).

Allerede gennem det privilegium  at kunne yde  godg~renhed er fortzlleren  placeret  socialt.  N~jagtigt hvor  han  befinder  sig  på den sociale rangstige  g0r  fortaellingen  ikke  rede for, men at han tilhnrer  h~jborgerskabet,  om ikke  han  er  adelig,  vises  så meget desto tydeligere  indirekte:  F.eks.  i s~sterens familieliv:  hun s ~ g e r gouvernante til  sine  b0rn (s.  63), ved  at fortaelleren -med tjener -drager på handels-, dannelses- og forlysfelsesrejse på  ubestemt tid (s. 66), ved at Christoffer rejser efter ham for at få  oplysninger om en fallit i et handelshus i Livorno, der har betydning for familiens @konorni  (s. 72), og endelig ved at fortzllerens lille s0n i rammeafslutningen brat slutter faderens fortaelling, idet han kommer ind  med  den besked,  at jomfruen venter  med  maden.  (s.  84).

Som Henriette og fortaelleren står over for hinanden ved fortzellingens  begyndelse,  er  en  forbindelse mellem  dem en  umulighed pga.  standsforskellen.  Der  er ikke  nogen  ydre  (foraeldre-)  modstand  mod  forbindelsen,  men  konflikten  optrzder  som en  konflikt i personerne selv. Kun en gang formuleres problemet eksplicit -af  Henriette:  ))Hun traadte mig et Par Skridt naermere, med en bydende  Anstand,  og  en  mmk, om  ikke  skummel  Alvorsmine.

&gt;&gt;&gt;&gt;Scelsomme Mand!&lt;&lt;  talte  hun  med  langsom  og dzmpet Rost, &gt;)hvilken  Forbindelse kan tznkes mellem vore Livsforhold?&lt;&lt;&lt;&lt; (s. 57). Denne  replik  er  det  nzrmeste,  fortzllingen  kommer  til  en egentlig  konfliktformulering. Replikken er overordentlig central i f o r l ~ b e t , det  fremgår  bl.a.  af  den  omhyggelige  situationsbeskrivelse,  der går  forud, og af  inquittet.  At  konfliktbevidstheden  tillzgges Henriette, hcenger sammen med hendes udsatte sociale placering. Forelskelsen kan betyde social opgang for hende, men den kan også f ~ r e til social undergang og prostitution. For fortzlleren derimod står der ikke det samme p i  spil. Hos ham er standsskellene så indgroede, at han f ~ r s t kan erkende sine folelser, da han har fundet frem til Henriettes rette herkomst! Hun star socialt så langt under  ham, at det slet ikke falder  ham ind, at han kan  vzre forelsket i  hende!  Forst da standsligheden er etableret, kan f o r t d e ren erkende, at han elsker Henriette, -og f ~ r s t da kan hun sende ham en skjult  kzrlighedserklzring  (smlgn.  s. 57 og 70).

Inden for fortzllingens logik drejer alt sig om at få l ~ s t konflikten.  Det  eneste  formal  med  fortzllerens rejse  er  således at  forvandle kniplerinden til en adelsdatter. Idet fortadleren får rede på Henriettes faktiske familieforhold, er forudsztningen for en forbindelse  mellem Henriette og ham til stede. Da standsligheden er erkendt, opl~ser konflikten  saledes sig  selv.

Det centrale konfliktforlob  i  Henriettes og fortzllerens kzrlighedshistorie  belyses indirekte af  den sekundzre kzrlighedshistorie i fortcellingen, Marions og Christoffers. For her pointeres det netop, at der ingen hindringer  er at overvinde, fordi Marion  har gennemgået sin  metamorfose  forud  for  forlobet:  »Jeg  beh~vede kun een af de fjorten Dage, den (sejlturen) varede, for at opdage: at  Fiskerpigen  var, under  Tantens  Veiledning,  bleven  en  elskelig Ungmo.&lt;&lt;  (s.  84).  Marions  rette er  bekendt  fra det  ajeblik,

uddannet -ikke overdannet (!) stand -på niveau  med  Christoffers -hun indf~res i  fortzllingen, og derfor kan de to straks forlove sig.

Endnu et problem  er dog tilbage. For  selv  om der er etableret social lighed mellem de elskende, er der endnu en kedelig okonomisk  forskel mellem  de potentielle  zgtefzller. Trods det  adelige navn er både Henriette og Marion fattige og uformuende; -under revolutionen blev familiegodset totalt odelagt. Og som fasteren siger -med  en  forbl~ffende sans  for  herkomstens dalende  og de okonomiske faktorers tiltagende betydning  for den sociale placering i det  kapitalistiske  samfund: »»Forresten  er  Adelskab  uden faste  Grundeiendomme  det  Samme  som  et  Glas  Vand uden Fod.«« (s. 76-77)! Dette ~konomiske problem  loser  fortzllingen imidlertid snildt ved at indfore fasteren som barnlos enke efter en dermed er de to sostre også sikret en rig vestindisk  plantageejer -arv!

Som analysen har vist, er standskonflikten i Kniplerinden ikke noget  reelt  problem, men et illusorisk. 1 fortzllingens redegorelse for  knipleindustrien  og  den  historisk  specifikke  baggrund  for konflikten er der ganske vist ansatser til en bevidsthed om de sociale problemer, som kunne minde om Hosekr~rnrnerens. Men kritikken  forbliver  her  på et  moralsk  indigneret  plan.  Det  hznger blandt andet sammen med, at standskonflikten her er skrevet ind i  en emigrantfiktion: Henriette er som adelig en ener blandt kniplersker. Hendes konflikt beror alene på, at hun er uvidende om sin rette herkomst. Så  snart det bliver klart, at hun alle dage har vzret adelig, oploser hendes konflikt sig. Således sniger fortzllingen sig uden om den konflikt,  som den ellers så kontant Izgger op til at ville bearbejde. Standskonflikten i Kniplerinden viser  sig at vzre en pseudokon  flikt.

Ligesom i Kniplerinden vendes  konflikten  i  de fleste emigrantfortzllinger om. Den oploser sig i lutter misforståelser, der opklares ved tilfzldigheder, så emigranten kan resocialiseres og genvinde sin  tabte sociale  position  og  identitet.  Det  gzlder således Et Eventyr paa  Heden (1824), hvor en  forbyttelseshistorie giver  anledning til  konflikten.  Her oploser konflikten  sig ved  den afsluttende,  hojst  usandsynlige genforening, der  opklarer  misforståelserne og giver hovedpersonens elskede Josepha hendes sociale status tilbage. Et lignende konfliktforlob kan findes i Stakkels Louis (1827). -1 de tre nzvnte emigrantfortzllinger, der reprzsenterer langt storsteparten af fortzllingerne i gruppe 2, ligger konfliktbearbejdningen i  forlzngelse af den  forste gruppes. Også her  viser konflikterne sig at vzre pseudokonflikter, der sentimentalt oploser  sig  selv.

Men i enkelte emigrantfortzllinger bearbejdes standskonflikten med en storre problembevidsthed.  Det gzlder forst og fremmest Guillaurne  de  Martonniere (1844)  og Skytten  paa Aunsbjerg (1839), der skildrer den samme emigrants historie.  I  efterskriften til Skytten paa  Aunsbjerg (XXIV, s. 44) hzvder fortzlleren  som forsvar for fortzllingens dunkelhed, at mennesket oplever sin tilvzrelse  som  uforståelig  og  sorgelig  (s.  66).  De  hzndelser,  som skytten  Vilhelm  involveres  i,  betragtes  som skzbnebestemte,  og årsagerne til  Vilhelms  tragiske  skzbne  forbliver  i  fortzllingen ukendt.  De.nne dunkelhed må have forekommet Blicher utilfredsstillende, for med Guillaume de Martonniere (XXVII, s.  169) f0- jes  der en torhistorie til,  der abner  for en  torklaring  pa  Vilhelms tragedie:  Vilhelm  har  kappet  forbindelsen  til  sin  adelige  fortid, skiftet identitet og klasse  for at sone sin brode, incestforholdet til fiskerpigen Justine, der viser sig at vzre hans halvs~ster. Men rent faktisk er dette tragiske forhold en konsekvens af den adelige dobbeltmoral,  som fortzllingen blotlzgger  i  Martonniere-familiens breve. Standskonflikten gentager sig -Vilhelms far har i sin tid elsket  Justines  fattige mor, normerne forpurrede  forbindelsen,  og han måtte k ~ b e sig fra sit barn ved at betale en fisker for at påtage sig faderskabet. Vilhelm og Justine har derfor ikke haft en chance for at  blive  klar  over deres beslzgtethed.  Det  tragiske består da i, at Vilhelm individuelt s ~ g e r at sone en b r ~ d e , som fortællingen viser,  han  ikke  personligt  kan stilles til  ansvar  for.

Fortolkningen  må s0ge arsagen til  Vilhelms  tragiske fejlforståelse i det senfeudale samfund, der opstiller uovervindelige standsforskel og en rigid  (dobbe1t)moral for at bevare den ukonomiske og samfundsmzessige status quo.  Det  er  naturligvis  en  slutning, som fortzllingen ikke eksplicit kan drage. Men ved  sin  konfliktGuillaurne de Martonniere

fremstilling i Skytten paa Aunsbjerg og skaber Blicher  den lzserbevidsthed,  der  g0r slutningen mulig.

I emigrantfortællingerne  i gruppe 2 er konflikten flyttet tzttere på end i gruppe l .  For det f0rste udspilles  forl~bene i en tid, der nzermer  sig Blichers,  og for det  andet flyttes  fortzllingsuniverset ved emigrantens flugt ind  på hjemlig grund.  Indskrænkningen af derealisationsfaktorer  i gruppe 2 skulle betyde, at muligheden  for at krybe uden om konflikten bliver formindsket, og at konfliktbevidstheden derved  bliver  hzvet. Dette er kun i  nogen grad tilfældet.  I  alle fortællingerne i gruppe 2 skrives konflikten  nemlig ind i  en  emigrantfiktion, hvor  hovedpersonen  har  en serstatus, der nok  engang befordrer de lette, sentimentale konfliktl0sninger.

Przsentationen  af  hovedpersonerne  som  politiske  flygtninge har  kun til  formål at  skabe en eksotisk  baggrund  for  forlebene. Det  væsentligste  er  i alle emigrant  fortællinger, at  hovedpersonen der i den grad er gået i hårdknude, altid og en social deklassering i forhold til positionen

flygter  fra en standskonflikt, at flugten synes at være den eneste udvej. Flugten medf~rer et identitersskifte i  hjemlandet.

Inden for gruppe 2  er der mulighed  for to konfliktudgange.  I flertallet  af  fortzllingerne bliver  konflikten 10st, netop  fordi den angår en emigrant. Konflikten opstår, fordi flygtningen har mistet sin rette identitet og selv er  uvidende  om det. Så snart identitetsproblemet er klaret -og det sker altid ved mirakulose tilfzldighe- der -opl~ser konflikten sig selv: den viser  sig at v z r e  en pseudokonflikt. Standskonflikten som sådan er der ikke taget stilling til, og de modsatrettede interesser, der skaber den, er ingenlunde blevet anfzgtede. I sidste instans er konfliktbearbejdelserne i denne del af  fortzllingerne  udtryk  for en forn~gtelse af  standskonfliktens eksistens. Dette flertal af fortzllinger i gruppe 2 peger således tilbage  mod  konfliktlcasningerne  i gruppe  I.

I det andet eksempel på konfliktbearbejdelse inden for gruppe 2 holder emigranten bevidst sin rette identitet skjult. Her fremstilles  konflikten  og dens opståen -loyalt -som uforståelig.  Der er således tale om accept af standskonfliktens eksistens. I fremstillingen af  konflikten som h å b l ~ s og ul~selig er der -i  forhold til  de fortzllinger, der hidtil er  analyseret -en h~jere konfliktbevidst-

hed og en h~jere grad  af  realisme.

## c. Derealisation  i  tid  og milje

Gruppe 3 er  den  stcarste gruppe af  fortzllinger  i materialet.  Her er  konfliktdannelsen  placeret  i fortiden, i geografisk  n z r e  omgivelser. Fortzllingernes miljca er derimod forskudt i social op- eller nedadgående retning.  I de fleste  fortzllinger  udspringer  konflikten i et adelsmilj~, men i enkelte tilfzlde er den knyttet til et pjalteproletarisk  miljca.

I gruppe 3 er det almindeligt,  at konflikten  flyttes bort  fra det miljca,  hvor den bliver  dannet -til lcasning i et afsondret ydre eller indre rum.  Den slags konfliktl0sningsrum, eksiler, findes overalt i  fortzlIingerne, men mest udtaIt er de i grupperne 3 og 4. Eksilet er et  uvirkelighedens rum, hvor  den individrealisation,  som normerne i virkeligheden spzrrer for, probleml~st lader sig gennemfcare,  fordi de borgerlige normer der kan suspenderes. Her kan de elskende -uden hensyntagen  ti1 forzldreprotester -blive forenede. Eksilet er i sig selv  et eksotisk-koloristisk moment i fortzllingerne: Det kan vzre en forladt jzttestue, et landsted, en skovhytte, en 0de 0, eller  det kan v z r e  en  psykisk  tilstand  af  afsondret-

hed,  f.eks.  en vanvidstilstand.

R~dstenen paa Fuur. (1844,  XXIX,  s.  19 ff)

I R~dstenen paa Fuur opstår konflikten på en herregård ved Limfjorden  i  midten  af  1700-tallet. Selve forIcabet  er  henlagt  til  0en Fur.

Fortzllingen  er  opbygget  i  to  adskilte  dele:  F ~ r s t e del  er  en udenforstående  fortzllers skildring af  det ydre hzndelsesforl~b, som afsluttes brat  og uforlnst. Anden del består af Fur-przstens dagbog fra den samme periode, hvorigennem årsagssammenhzngen i begivenhedsforlnbet formidles, og historien fores frem til en happy end. Opbygningen er således retarderende, den tjener til at intensivere lzserens forventning om en opklaring af nogle tilsyneladende mystiske  begivenheder;  dagbogsfiktionen tjener endvide- re  til  at  give  fortzllingen  et  p r z g  af  autenticitet.

Handlingsresume: Furboerne karakteriseres i indledningen som arbejdsomme, nysgerrige og overtroiske folk! Da der en helligdag kommer tofremmede til gudstjenesten i kirken, og et par furboere efter  kirkegangen  ser  dem  forsvinde  bag  en  rndsten,  hvorunder trolde og bjergfolk efter lokalsagn har deres huleindgang, tror de, at  de t o  fremmede er  bjergmandens  s0n og datter. -En måneds tid  efter viser der sig dog at vzre en mere jordnzr forklaring på fzenomenet: I en båd  kommer to fremmede mznd til 0en på jagt efter  deres  snster,  der  sammen  med  sin  kzreste,  en  udenlandsk galleriejer, er  undsluppet  fra et  planlagt  zegteskab med  en zldre justitsråd. Hulen under rndstenen er tom, men bzrer spor efter de flygtende. Brcadrene må forlade 0en med  uforrettet sag, -lige så kloge som furboerne. -Af fortzllingens anden del, prcestens dagbog, fremgår det, at det er ham, der har hjulpet de to elskende til deres skjulested -naturligvis efter fnrst i hemmelighed at have viet dem. Efter et kortere  ophold  i hulen er de,  kort  fnr  forfolgerne indhenter dem, taget til Århus for derfra  at sejle med skib til bortforerens hjemland, England. Det viser sig nu af dyre forzringer, som przsten og hans familie får tilsendt, og af et fnlgebrev, pr=sten har afskrevet i sin dagbog, at han er en hovedrig lord -med privat  kunstgalleri på sit  slot!

Fortzllingens persongalleri er stillet skematisk op over for hinanden i en sort og en  hvid  gruppe.  Brndrene er egoistiske (zgteskabet skal tjene deres ~konomiske interesser),  kyniske (de negligerer snsterens f~lelser), brutale (over for przsten) og standshovmodige (over for fzrgemanden og i deres bestrzbelser på at få s0steren gift med justitsråden).  Det  unge par derimod er gode, dydige og fromme. Ved  deres ankomst til przstegården midt  om natten er de beharigt ydmyge og betznkelige ved  det vovelige skridt, de har taget, men også trygge og faste i troen på at have gjort det eneste sande, fulgt  deres  fnlelser  for hinanden.  Også przsten er ubetinget  en positiv  figur; han er en »Dydens L=rer«  (s. 30), der uden  videre betsenkning tager det unge par under sin beskyttelse, fordi han straks ser, at de nzrer en dydig og ren kzrlighed til hinanden. Selv ikke da rygtet  vil  vide, at englznderen  under  flugten har drzbt en af forf~lgernes folk, lader det til at afficere hans tillid  til  foretagendet.  1  fortzllingen  rejses  der  overhovedet  ingen tvivl om de positive figurers handlemåde,  hvorimod modstanderne af inklinationspartiet er fremstillet  som rene skurke. Br~drenes modstand mod et zgteskab med englznderen er så voldsom, at en konfliktl~sning i milj~et ikke er mulig.  Derfor må de to elskende bryde med normerne og flygte sammen. Efter den frivillige bortf ~ r e l s e går flugten til Fur. Her arrangeres i hast et hemmeligt bryllup i przstens havestue, og flygtningene kan derefter i al dydighed fortsztte flugten, der nu har forvandlet sig til er1 bryllupsrejse,  til deres eksil, der ikke blot er en 0, afsondret fra omverdenen, men yderligere  isoleret  i en stenhule! Her kan deres kzrlighed endelig realiseres,  for her er de borgerlige normer tilsyneladende  suspenderet.

Opholdet  i  stenhulen  er  n~dvendigt, for  at  konfliktl~sningen kan etableres, men det er fra starten begrznset til at v z r e  af kort varighed. Efter ca. tre ugers f o r l ~ b er forsoningen med civilisationen sikret  de to elskende.  De ved  hele  tiden,  at slottet  i England venter dem. Derfor opfattes huleopholdet også f ~ r s t og fremmest som en romantisk-koloristisk ramme om hvedebr~dsdagene. Det fremgår bl.a. af przstens beskrivelse af det D( . . .) szlsomme Brudekammer: »Steen foroven og Steen forneden, og Steen paa alle Siderne.«  Dog,  Amor  er  ogsaa  en  Troldmand:  den  graa  Kamp maa han have beklzdt med r ~ d e Roser, forvandlet Bznken til en Trone, og Straaleiet  til  en  Himmelseng.&lt;&lt; (s. 36).

Men konflikten, der beror på standsforskellen mellem de to elskende -hun er etatsrådsdatter og han noget så Bkonomisk  usikkert  og  fremmedartet  som  kunstopk~ber og galleriejer -opstår kun,  fordi han holder  sin rette  identitet  skjult. Som lord  er han standsmzssigt et fuldt så passende parti for etatsrådsdatteren som justitsråden. Fornuft og f~lelse  r således ikke, som det foregives, reelle modsztninger i fortzllingen. Grundlaget  for normbruddet falder dermed bort. Ligesom i st~rsteparten af emigrantfortzllingerne beror problemopstillingen  på uvidenhed og er derfor illusorisk.  Konflikten o p l ~ s e r sig selv. Den viser sig at v z r e  en pseudokonflikt.

Fzlles for fortzllingerne  i gruppe 3 er, at konfliktl~sningerne etableres i eksiler, der i de enkelte noveller kan have forskelligartet udseende.  Eksildannelsen  er  en  n~dvendig forudsztning for,  at konflikten kan l ~ s e s ; 1 gruppe 3 er den geografiske afstand til fortzllingsuniverset nemlig ophzvet, fjerneksotismen er faldet bort, og derealisationen etableres alene ved  hjzlp af forskydningerne i tid og socialt miljei (jf.  skemaet). Realismen i beskrivelsen  af miljnet  er således blevet  steirre, og derfor bliver det vanskeligt at  leise konflikten  i  det.  Med  eksilet  dannes  da  et  eksotisk-koloristisk rum,  indkapslet  i det  hjemlige  miljei,  hvor  de moralske normer postulatorisk  kan  ophaves og  konflikten  finde  en  leisning.  Men til  forskel fra leisningerne i de fremmedartede, eksotiske universer i  f.eks. gruppe 1, er eksillmningerne altid provisoriske. De demen- tcres  af  forbbet på  forskellig  made:

For det furste kan eksilopholdet vare af ganske kort varighed. Det har kun den funktion at vzre skjulested for de unge elskende, indtil  konflikten  definitivt er ryddet  af  vejen.  Det  kan  enten ske ved, at den viser sig at vare en pseudokonflikt  (som i Rodstenen paa  kuur), eller  også  ved  at  forældrene, der  reprasenterer  den norm, der stiller  sig  i vejen  for de unges  forening, afgår ved  en drastisk d0d (Livo). I  begge tilfælde betyder ophzvelsen af eksilet en endelig kon  flrktopl0sning. Opreirerne  udsones med  normerne, og de resocialiseres med  sentimental effekt!  Eksempler på denne type er Joderne paa  Hald (1828), En Grevinde, en Krigsmand  og en Natmand (1844), Ravnen (1844), Kjerlighed i  Vildmosen (1847) m.fl..

For  det  andet kan  den  provisoriske eksilleisning  dementeres af forleibet, idet den viser sig at vaxe etableret på uholdbare og urealistiske pramisfer. Sådanne dementier f ~ r e r altid til  tragedie, idet det viser  sig, at problemer er blevet  fejlforstået. I den tilfeijede afslutning i Viinhandleren og Herremanden skitseres  en  sådan tragisk  konfliktudgang.  Tydeligere eksempler  er Fruentimmerhaderen, hvor  den  endelige  opklaring  af  konflikten,  en  intrige  sat  i vark af standshovmod og såret forfzngelighed, falder så sent i et livsforleib,  at det  kun tjener til at intensivere hovedpersonens tragiske livsforståelse.

Endelig er der inden for gruppe 3 en tredje type af konfliktbearbejdninger,  hvor  Blicher  forholder  sig  ironisk  distancerende  til eksimprovisoriet og de sentimentale konfliktleisninger,  f.eks. R0verstuen, hvor Blicher vakler mellem at distancere sig fra den sentimentale  konfliktleisning, -og at  acceptere den.

## d. Derealisation i rniljs

I gruppe 4  er  derealisationen  indskrznket  til  et  enkelt  område: Centralkonflikten  dannes  i lokalkolorisriske miljeier  i  samtiden. Et  bredt  spektrum  af  sociale miljeier  er  her  reprasenteret:

1  de fleste  f o r t ~ l l i n g e r i gruppe 4 bearbejdes  standskonflikten omtrent som i gruppe 3, dvs.  ved  h j d p  af provisoriske eksillns- ninger  og med  sentimentale forsoninger til slut. 1 et mindre antal fortarllinger tilf~res bearbejdningsmåden  imidlertid nye momenter. Det drejer sig om fortarllinger, der foregår i milj~er, der afviger  fra dem, der er trukket  frem i  det foregående, som f.eks.: Le Petitmaifre diEcole, Marie, (delvis) Fjorten  Dage  i Jylland og:

## Hosekr~rnrneren. (1829,  XIV,  s. 33 ff)

I Hosekr~rnrneren er konflikten, som det allerede fremgår af titlen, placeret  inden for hosekrzemmerindustrien, i det agrare småborgerskab. For at forstå konfliktens baggrund er det n~dvendigt kort at g ~ r e rede for organisationen af den jyske bindeindustri  på Blichers tid .l3'

Under landbrugskrisen blev hosebinderiet en vigtig indtzegtskilde for de fattige hedeb~nder. Hele familien deltog i arbejdet, der foregik  i hjemmene  eller  under  markarbejdet. Gennemsnitligt tjente binderne 6 skilling om dagen, dvs. nok  til at darkke alle of-

fentlige udgifter  på en  mellemstor  gård.

Hosebinderiet var en af de husflidsgrene, der tidligt blev organiseret i forlagssystemer. Binderne fik ulden i  kommission til forarbejdning fra de hosekrarmmere, der om foråret havde kapital nok til at o p k ~ b e store partier. Binderne var således dobbelt bundet til hosekrarmmerne, dels var de afharngige af  hans levering af  uld, dels måtte de tage den forarbejdningsl~n, han fastsatte, fordi han under  hele produktionsprocessen bevarede ejendomsretten til  råvarerne. Derfor kom de rige hosekrarmmere til at indtage markan-

te  magtpositioner.

De  hosekrzemmere,  der  havde kapital  til  at  investere  i uldopk ~ b , og som derfor kunne etablere sig som forlarggere, blev naturligvis hurtigt  de mest  velhavende.  Blicher  skelner  mellem  fire kategorier  af  hosekrarmmere:

1.  De mest  velhavende var de bosiddende (forlarggerne), der om foråret o p k ~ b t e uld og leverede den til binderne, og som regelmarssigt  aftog deres produkter. De sendte de farrdige varer videre til faste k~benhavnske grossister og havde stor fortjeneste af  deres  forlagsvirksomhed.
2.  De gående, der kun k ~ b t e farrdige produkter i småpartier, som de  vandrede  til  en  narrliggende  k ~ b s t a d for at  sarlge.  Deres handel  var  mere  tilfzeldig  og  ikke  så velorganiseret  som  den f~lrste gruppes -og derfor  heller  ikke nzer så indbringende.
3. De rejsende, der selv rejste til K~benhavn eller Holsten med va-
4. rerne; de så mindre på kvaliteten  end på, om de gjorde et godt

- k0b -indbringende for dem selv -og skadede derved industri-

en  meget.  Deres  indtzgter var  f~lgelig ogsa ret  ujzvne.

4. Endelig var der holstenerne, der selv krabte op til de tyske markeder  i  Hamburg og Bremen,  der var  storaftagere af  danske bindetr~jer.

Disse sociale grupperinger  for hosekrzmmerstanden  er baggrunden for  den forl~bsdeterminerende konflikt  i Hosekruemmeren.

Michel t i l h ~ r e r   den  velstående, bosiddende gruppe  af  hosekrzmmere. Han er selv forlzgger: han har lager af  uldvarer,  alkoven  er  fuldproppet  med  hoser,  og  binderne  er  ~konomisk afhzngige  af  ham:  Esbens  far  skylder  ham  200  daler  på  sit  husmandssted. Esben derimod horer hjemme blandt de socialt lavest stående krzmmere,  de gående. Det  pointeres  adskillige  gange i fortzllirigen  både  af  Michel  og  af  hans  kone.  I  Michels  f0rste przsentation lyder det bl.a.:  »Een af de Kumpener, der rende omkring med et Par Dos Hoser i en Tvzrszk -dum Hund! frier til vor Datter med to Stude og halvtredie Koe -jo  lu'ur ham! -Stodder!&lt;&lt; (s. 37) og »(.  . .) Snnneri havde nogle Aar gaaet omkring med uldne  Vare (.  . .) (s. 37). Hosekruemmerenken understreger  ligeledes i  sin fortzlling Esbens position:  »Han 1~16  rigtig nok omkring med  lidt  Hoser, og tjente et  Par $killing;  men  hvor  langt  skulde det  rzkke?&lt;&lt; (s. 47).

Esbens sociale baggrund, hans fars store gzld til hosekrzmmeren, blokerer for en 0konomisk fremgang inden for standen. Han har ikke midler  til  at slå sig ned  som  bosiddende  hosekrzmmer; hans eneste mulighed  er at fors0ge sig på det holstenske marked, og heller  ikke her  tiltror  Michel  ham  mange chancer. (Det er da ogsa karakteristisk,  at det  er  en arv, der  endelig g01 ham til  Michels  ligemand).

Hosekrzmmerens kategoriske afslag på Esbens t~vende frieri -han  beder  jo  kun om, at faderen vil  undlade at gifte Cecil bort, til  han  vender  hjem -er  udelukkende  begrundet  i  Esbens  ringe ukonomiske  kar, der g0r  ham  ude  af  stand  til  at  forsorge hosekrzmmerdatteren standsmzssigt. Cecils far har ikke spor modvilje  mod Esben som person, det fremgår tydeligt af folgende replikskifte:  »»Dersom&lt;&lt;,  lagde  jeg  til,  »han  engang  kunde  komme Hjem igjen med  en Snes gode Sedler -u »-og de saa vare hans egne&lt;&lt; lagde gamle Michel polidsk til; »ja det var en anden Sag.«« (s.  42), og af  Michels reaktion, da Esben vender  tilbage  fra Holsten med  de 5.000 daler.  Michels  afslag er altså ikke  udtryk  for ond vilje  eller  uf0lsomhed;  han  administrerer  blot  de  rationelle, gzngse normer  for zgteskabsindgåelse. I  hans afvisning lzgges kalkulationer og normsystemet helt utilsl0- de reelle, ~konomiske ret  frem.

Når det bliver  Michel,  samfundet handler  igennem,  er det  naturligvis,  fordi  strukturen  i  det  senfeudale  samfund  er  patriarkalsk. Michel er familiens overhoved, hans dispositioner er indiskutable -kun  indirekte  og  antydningsvist  ytrer  konen  sig  imod ham: Til forskel fra sin mand, der byder Esben et »t@rt  ))Velkommen!«« (s. 38),  sztter hun  sig med  et  »sagte:  &gt;&gt;Velkommen, Esben!««  (s.  39).  Da Esben  fremsztter sin begzring, standser  hun sit rokkehjul -det er us~dvanligt, da hun ellers altid uforstyrreligt fortsztter med  sit arbejde, -inaktivitet er hos hende tegn på den allerstcirste  indre bevzgelse (jf. hendes beretning) -og ser »stivt« ( = forventningsfuld og zngstelig) på Esben. Fortzlleren antyder selv et modsztningsforhold mellem forzldrene, idet han umiddelbart efter med et »men« sztter Michels negative gensvar i kontrast til  moderens stumme håben. Hele sekvensen lyder  altså:  »Moderen standsede sit Rokkehjul med den ene Haand, lagde den anden i Skj~det, og saa stivt hen paa den Talende; men  Faderen  sagde, idet han vendte sig om til mig ( . . . ) c ( (s. 39). Endelig står også hendes medfolelse med datterens sorg i modsztning til Michels  uanfzgtethed, da Esben har forladt gården: »Den gamle Mand smiilte, som  fer;  hans Kone udst~dte  t »Aa ja!«  og satte Rokken atter igang; men Taare trillede paa Taare ned over Cecilias Kinder.« (s. 40). Da Moderen ser konsekvensen  af  afslaget, datterens vanvid, får  hendes  stilfzrdige  opposition  et  forsigtigt  verbalt udtryk: »Somme Tider kom det mig for,  det havde vzret bedre, om de to unge  Folk  vare  komne  sammen:  »»kan hznde sig,«« sagde vor Mand; »»men det skulde nu ikke vzre&lt;&lt;&lt;&lt;« (s. 48-49). F ~ r s t efter hosekrzmmerens d0d -og over for en fremmed -trzder hendes kritik helt utilsl0ret  frem: »Jeg syntes nok, han var for haard, men den salig  Mand  vilde helst  raade  sig  selv;«  (s.  47).

Også Cecil b ~ j e r sig en tid lang for de patriarkalske  dispositioner. I modsztning til Esben, der kan give sin skuffelse og sorg af10b i ydre aktivitet, i arbejde på at fremme sin sag og indordne sig under  de ~konomiske krav,  er  Cecil  bundet  til  den  hjemlige  intimsfzre. Hun kan ikke give sine f~lelser noget  ydre udtryk, men må kompensere psykisk: »Langt borte til Siden saae jeg endnu Esben  og  R~ghvirvlerne af  hans  Pibe:  saaledes -t z n k t e  jeg -uddamper hans Sorg og hans Kjerlighed; men den stakkels Cecilia?« (s. 42). Umiddelbart reagerer Cecil med tungsindighed, men da faderen  vil  tvinge  hende  ind  i  et  fornuftsgiftermal  med  den  rige Mads Egelund, nzegter hun pure. Og da hendes nej negligeres, og giftermålet på trods af hendes modstand gmes offentligt bekendt, giver  hendes  konflikt  sig  endelig  psykisk  udtryk  i  afsindighed. Hun tager tilflugt  til et indre rum, hvor kzerligheden  omsider  får de  realisationsmuligheder, som  de  socio-~konomiske forhold nzegtede  den.

Set udefra er Cecils vanvid en ulykke, der uforklarligt har ramt hende og familien. Michel tyder det religiost: »»Det er Guds Gjerning««  sagde han,  »»hans Villie  kan ingen  modstaae;««  (s. 48); f o r t ~ l l e r e n tyder det ligeledes som skzebne. Men for Cecil selv er vanvidstilstanden  et  paradis,  hvori  en  opfyldelse  af  alle  hendes dr0mme og forventninger bliver  mulig.  Det eksil, hun flygter ind i,  er et  d ~ d s r i g e , hvor hun og Esben som d0de skal forenes: »»Al hendes Tale gik ud  paa, at hun var d0d og kommen i Paradis, og der  skulde  hun  giftes  med  Esben,  saasnart  han  ogsaa  var  d0d (...)N&lt;&lt; (s.  48)  og:  »»Du t ~ v e r lzenge,««  sagde hun  (Cecil  til  Esben), »»Brudesengen har staaet opredt over Aar og Dag; men siig mig f ~ r s t : er Du d0d eller levende?«« »»Herre Gud, Cecil!&lt;&lt;&lt;&lt; sagde han, )&gt;»Du  kan jo vel see, at jeg  er levende!««  )&gt;»Det  var Skade,«« svarte hun, »»for saa kan Du ikke komme ind ad Paradisets Dm. Strzb at ligge dig til at d0e saasnart Du kan! thi Mads Egelund gaaer  og lurer paa, om han ikke kunde komme f~rst.«« (s. 49).  F ~ r s t da hun  har  drzebt  Esben,  kan  kzerlighedsforholdet  i hendes  vanvids  verden  blive  fuldbyrdet,  og  f ~ r s t da er  hendes konflikt på det reale plan I0st. I sin sindssyge oplever hun forventning og opfyldelse som realitet:  »»Jeg har havt en underlig D r ~ m : det kom mig for, jeg var i Himmerig, og Esben hos mig.«« (s. 52), »»Jeg sov saa s ~ d t ; jeg  d r ~ m t e saa dejligt; Esben kom hver  Nat og  bes~gte mig  i  skinnende hvide  Klzeder  og med  en  r0d  Perlekrands om hans Hals!««  (s. 53). Men etableringen af d r ~ m m e n s lykke sker på tragiske vilkår:  for at blive  forenet  med  Esben i sit dr~mmeeksil, må Cecil drzbe ham i virkeligheden. Hermed er også enhver mulighed for en reel konfliktl~sning, en jordisk  accepteret  realisation af forholdet, definitivt destrueret. Og det er så meget mere tragisk,  som den egentlige konfliktårsag -Esbens socio0konomiske position -umiddelbart  f0r drnmme-realisationen  er fjernet, fordi han  uventet  har arvet  den  store formue.

De tragiske begivenheder  forer til, at Michel bliver syg og kort efter  d0r.  Hermed  er  den  personificerede  årsag til  Cecils  flugt borte,  og hun  kan derfor vende tilbage  til virkeligheden, -og til konfrontation med sin egen ulykke. Så lzenge hun er uvidende om, hvilket  offer  opfyldelsen af  hendes forventning har  krzvet, l z n - ges hun kun tilbage til sit  paradisiske tilflugtsrum:  »»Har 1 v ~ k ket  mig,  Moer!&lt;(«  sagde  hun  igjen  »&gt;&gt;har I  ingen  Tjeneste gjort mig (...)&lt;&lt;H (s.  53),  »»Hun var  aldrig glad, men altid stille bedreivet,  talte  ikke  uden  naar  hun  blev  adspurgt, (.  ..)«« (s.  53).  Men da hun mister  illusionen  om konfliktens omkostningsfri  leisning, idet Mads Egelund som hzvn for hendes gentagne afslag på hans frieri,  fortzller  hende  o m  katastrofen, mister  hun definitivt  forstanden. Den vanvidstilstand,  hun nu  kommer til at befinde sig i, er  af  en  kvalitativt  anden  art  end  den  feirste.  Det  er  ikke noget eksil,  hvor  en  konflikt  lader  sig  l ~ s e provisorisk.  Nu  mister  hun forstanden, fordi hun geires ansvarlig for det tragiske  deidsfald -og det ansvar er  umuligt  at bzre.

Men  fortolkeren  må til  fortzllingens  konfliktfremstilling  tilfeije,  at  Cecils  handling  er  en  konsekvent  feilge  af, at  hun  som kvinde kun kan kompensere psykisk for den konflikt, hun er tvunget  ud  i.  Uden  Esben  har  hun  ingen  mulighed  for at  handle eller gennemfeire et oprwr på et realt plan.  Cecil  er  lige som Esben og forzldrene offer for ~konomiske hensyn og sociale normer  i det senfeudale samfund, -men ingen af dem er i stand til at gennemskue dette. Da Cecil  for anden gang mister sin  forstand, far hendes vanvid heller  ikke igen eksilets kvaliteter; det er tvzrtimod en tilstand, der af hende selv opleves som negativ, glzdesleis, ulykkelig.  Hun er her bundet til virkeligheden, og hun lznges h a b l ~ s t efter en levende Esben, jf.  de tre speirgsmal til fortzlleren, der kommer snublende over hinanden: &gt;&gt;&gt;&gt;Er 1  fra Holsteen? Saa 1 Esben? Kommer han snart?«« (s. 44). Kun i  visen er bevidstheden om at have  mistet  Esben  latent  til  stede.

Blicher  formidler  hosekrzmmerfamiliens  tragedie  gennem  et fortzllerjeg, der selv  bliver  individualiseret og far personstatus i fortzllingen. Hans bevidsthed om sammenhznge og årsager i  forleibet  er  derfor  heller  ikke  pa  niveau  med  forfatterens,  der  kun kommer  frem  indirekte  og  i  antydningerne  mod  slutningen  af

f o r t d i n g e n .

Det  fremgår af indledningen, at fortzlleren foretrzkker friheden i naturen frem for kulturlighedens snzverhed. Blandt menneskene i civilisationen er der (bl.a. på grund af ejendomsretten!) altid strid og kiv.  1 naturen derimod er alle frie og lige, hzvder han. Men da den radikale konsekvens af hans romantiske d r ~ m , nemlig civilisationens udryddelse, går op for den i grunden rationalistiske fortzller, slår han  sig selv for munden:  »Gud forlade mig denne Flyvetanke;&lt;(  (s. 33), og &gt;&gt;Men, som sagt, jeg  meente  det ikke alvorligt.«  (s.  34).  Og  d a  de  materielle  behov  trznger  sig  på,  er han straks rede til  at  lade alle romantiske  ideer  fare. Med  indledningen  er  fortzlleren  altså  karakteriseret  som  en  usikker,  modsztningsfyldt og lidt komisk  person, som en borgerlig rationalist med romantiske griller, (jf.  også den 'roman', som Cecils tilsynekomst giver  ham anledning til, og hvori  fortzllingens forlnb foruddiskontere~  i  triviallitterzr  regie.  (s.  36)).  Fortzlleren  er  en udenforstående i hosekrzmmermiljnet -der er 6 år mellem  hans t o  b e s ~ g på egnen -han ved lidt om den jyske  almues stivsind og sejhed i almindelighed, men ikke meget om hedebondens specielle forhold.  Han kender  ikke, som forfatteren, til de sociale forskelle inden for hosekrzmmerstanden og forstår derfor ikke umiddelbart  de specielle  forhold, der  ligger til  grund  for  konflikten.

I  den  centrale  fortzellerrefleksion,  der  afslutter  fortzllingens f ~ r s t e del umiddelbart  efter Michels afslag,  gengiver han przecist den borgerlige zgteskabsideologi: »(.  . .) at Rigdom ikke er nok til zegteskabelig Lyksalighed,  at Hjertet ogsaa maa have sin Stemme: at Klogskab overalt tilraader,  at see mere paa Retskaffenhed, Flid og Dygtighed, end paa Penge;« (s. 40). Dette står i modstrid til den rent pragmatiske holdning, som Michel indtager, og som f o r t d e ren reflekterer sig frem til at vzre  enig i. Derved afslnrer fortzllingen indirekte, at zgteskabsidealet beror på en fiktion. I realiteten råder rationaliteten altid; det ~konomisk sikre standsgiftermål prioriteres altid frem for inklinationspartiet:  )&gt;mon ikke Rigdom alligevel er det reelleste af alle jordiske Goder? (. . .) Er Penge ikke tilstrzkkelige Surrogater  for  alle  sublunariske  Herligheder?  uforkastelige Representativer  for Mad og Drikke, Klzeder og Huuslye, for Agtelse og Venskab, ja  for selv en vis Grad af Kjerlighed?  Er Formue endelig ikke det,  som forskaffer de fleste Nydelser,  den s t ~ r s t e Uafhzngighed? som erstatter de allerfleste Mangler? Er Armoden ikke den Klippe, hvorpaa baade Venskab og selve Kjerlighed  ofte  monne Strande?&lt;&lt; (s. 41). Fortzlleren  viser  i denne opremsning af  rigdommens lyksaligheder  sin bedsteborgerlighed, der står i tragisk-ironisk kontrast til forl~bets udsagn, hvor det jo netop beskrives, hvilke tragiske konflikter en sådan holdning kan fnre til.

Fortzellerens  indsigt  i  begivenhedernes  årsagssammenhzeng  er således langt  hen på niveau med de implicerede personers -også han tolker tragedien som skzbne. At forfatteren selv har en anden opfattelse kan dels ses af ironien i de to ovenfor nzvnte fortzllerrefleksioner;  dels antydes  den på fortzllingens sidste sider i den erindringsforskydning, som forfatteren tillzgger fortzelleren i  forbindelse med gengivelsen  af Cecils vise.  I  de to f ~ r s t e gengivelser

hedder  det:

»Den st~rste Sorg i Verden  her,

Er dog at miste  den, Man  har  kjer.«

I  de to sidste, der falder efter, at hosekrzmmerenken  har  fortalt sin  historie,  får visen  en lidt  anden version:

»Den stnrste  Sorg i Verden  her,

Er  dog at skilles  fra den, Man  har  kjer.«

Mens der i  verbet  'miste' er passivitet, som stemmer overens med fortzllerens  opfattelse af  begivenhedernes  uafvendelige  skzbnekarakter, ligger der i 'skilles fra' skjult en agent, der voldeligt har revet  de to fra hinanden.  Herved  antyder  forfatteren, at der må vzre en årsagsforklaring på det, der tager sig ud som skzbne for fortzllingens personer. Men at årsagen er af samfundsmzssig karakter, kan heller ikke forfatteren på det historisk  givne tidspunkt gennemskue. Den  samme antydning kan ses af  fortzllingens afslutning,  hvor  hosekrzmmerenkens fortzlling i den grad har p&amp;virket  fortzlleren psykisk,  at hans  stemning  glider  ud  og farver naturen, der bliver s~rgeligt grå og trist.  Herved opstår der en tydelig kontrast til alle tidligere naturskildringer i fortzllingen, hvor naturen er blevet opfattet som det positive modstykke til kulturen: »den  lykkelige  0rken« (s.  33) og  »mennesketomme og  sorgl~se Hede« (s. 42), mod nu:  »min Sjzl havde antaget 0rkens Farve«, &gt;&gt;Hjejlens  ~rgmodige Flojten~, »den eenlige Hedelzrkes eenformige Klagetriller« (s. 55). Også i naturen afspejler de kulturskabte konflikter sig.  I fortzllingens f o r l ~ b dementeres således fortzllerens indledende d r ~ m om en problemlmende regression tilbage til naturen.  Lige som Cecils lykke i vanvidstilstanden  viser det sig at vzre problemflugt -og ikke  konfliktl~sning.

I  forhold  til  st~rsteparten af  fortzllingerne  i  gruppe 4,  hvor konfliktl~sningerne  til  forveksling  ligner  gruppe  3's,  adskiller mindretallet  sig derved, at konflikten her  til  sidst  forbliver ulmt og ul0selig. Grunden til  at  det  i  disse  fortzllinger,  som Hosekr~mmeren tilharer,  bliver  vanskeligere  at etablere l~sninger er, at derealisationen kun forekommer som forskydning i m i l j ~ . Samtidigheden  og  den  geografiske  nzrhed  giver  mulighed  for milj@-realisme, og for konkretion i beskrivelsen  af  konfliktgrundlaget.  Denne mulighed er fuldt  udnyttet  i Hosekr~mmeren.

Konkretionen i konfliktgrundlaget implicerer, at også konfliktformuleringen må blive realistisk. I modsztning til fortzllingerne i  det  foregående, hvor  konflikten  så godt  som  altid  viste  sig  at vzre et skinproblem, der oplraste sig selv, er der her tale om tremlzggelse af kontante rakonomiske årsager til en real konflikt. Netop derfor bliver  konflikten også ulraselig i virkeligheden, -kun i eksilet  kan en  provisorisk, men  irreel Irasning finde sted.

Personerne selv  tolker,  som  vist,  deres tragedie  som  skzbnemagters  uforklarlige  indgriben  i  deres  tilværelse, -fortzllerens forståelse ligger  på linje liermed. Men ved  at Icegge distance mellem fortzller og forfatter skaber Blicher en Iceserbevidsthed omkring konfliktens ulraselighed. Ved at erkende, at standskonflikten reelt er ulraselig og tragikken uundgåelig, etablerer fortzllingen en h0j konfliktbevidsthed. Forfatteren Izgger afstand til de absolutte, harmoniserende forklaringer (gud, skzbne), men opstiller ikke selv nye arsagsforklaringer. Dertil krzves nemlig et overblik over samfundsmzssige og rakonomiske sammenh~nge, som han næppe  på det historisk  givne  tidspunkt  kunne være i besiddelse af.

## e. Derealisation  i  tid

I gruppe 5 er forlrabet  henlagt til en historisk  fortid -til Danmark under feudalismen -hvor den udfoldes i et socialt n z r t  miljra. Kun tiden  Izgger  altså her  afstand  til  konflikten.  Gruppen  er  af  begrzenset omfang -men den er central i.,fo.rfatterskabet, fordi konflikten  er  påtrængende t z t  på  og bearbejdes  på et h ~ j t bevidsthedsniveau.

Brudstykker af en Landsbydegns  Dagbog. (1824,  VII,  s.  1 ff) 1 Brudsrykker  af en Landsbydegns Dagbog er forlnbet n0je dateret til a t  omfatte tidsrummet  fra 1708 til  1753. l forhold til de historiske begivenheder,  der er fortzllingens baggrund, har Blicher skudt sin novelle ca.  50 år frem i tid: Marie Grubbe er f ~ d t omkring  1640, og hun d0r i 1718, mens Blichers landsbydegn er fradt i  1693 og slutter sin dagbog i  1753. Denne forskydning i forhold til  de historiske  facts har  flere implikationer:  For det frarste betyder det, at Blicher ikke focuserer på den historiske Marie Grubbe selv,  men derimod på en fiktiv person, Morten  Vinge (jf.  også titlen).  For det andet betyder det, at Blicher ikke blot får sin fortxlling  placeret  i  en  feudaltid,  men  tilmed  i en  feudal  kriseperiode. De fleste dagbogsnotater er skrevet under Den store nordiske Krig (1700-1721), der frarte til social og rakonomisk nedgang. Både krigen og pesten, som i 171  1 halverede indbyggertallet  i Krabenhavn, har betydning for handlingsgangen. Endelig spiller krigen  mellem Sverige og Rusland (1741-43) en rolle i fortzllingen, idet fredsslutningen  frarer  til,  at  Morten  omsider  kan  vende  hjem  til  Dan- mark.14)  Under indflydelse af den politisk-~konomisk krise bryder endelig pietismen igennem herhjemme i begyndelsen af 1700-tallet.  Efter  Christian  d. 6.'s  tronbestigelse  i  1730 kommer pietismen  til  at  dominere  ved  hoffet  og vzkkelsesbevzgelserne vinder  stzrkt frem. Hos Morten  får pietismen  en  vis  afklarende og forsonende funktion mod slutningen af hans livsl~b. -Fortzllingen er således placeret i en feudal periode, som er karakteristisk ved på en gang at v z r e  en social, politisk og'religi~s brydningstid.

I  sted og m i l j ~ holder  fortzllingen  sig t z t  o p  ad Blichers geografiske og sociale placering -uden  at  der  er  tale  o m  identitet. Morten Vinge er d e g n e s ~ n i den midtjyske landsby, F ~ u l u m og ender  selv  som degn  samme sted.  Med  titlen  pointerer  Blicher,  at denne sociale  placering  er  vigtig.  Morten  har  store ambitioner, dels  i intellektuel,  akademisk, dels i social retning, men  som Blicher selv  ser  han  dem kuldkastet  en efter en.

Morten Vinges sociale udgangsposition bestemmer  konfliktforl ~ b e t i  fortzllingen.  Den  centrale  konflikt  i Brudstykker  af  en Landsbydegns Dagbog er nemlig, i f ~ l g e min opfattelse, Mortens egen  konflikt, der kommer til syne, da han forelsker sig i Fr0ken Sophie. Mortens  kzrlighed  er  uigengzldt,  og  konflikten  bliver derfor en indre konflikt,  som må bearbejdes i Morten og af ham selv.  Dermed  v z r e  ikks sagt,  at  fortzllingens  anden standskonflikt,  der  udspringer af  kzrlighedsforholdet  mellem Jens og Sophie, ikke har vzsentlig betydning for fortzllingens struktur. De t o   k o n f l i k t f o r l ~ b spejler  hinanden,  men  således at  det  er  JensSophie-konflikten,  der  influerer  på Mortens  konflikt -og ikke omvendt.

Med sin f ~ r s t e dagbogsoptegnelse, » F ~ u l u m , den  1  ste Januar 1708&lt;&lt; (s.  1) placerer  Morten sig selv socialt.  Han er f ~ d t ind i  almuen, er vokset ud af forzldrenes m i l j ~ og identificerer sig i stedet ind i przstemilj~et; han holder nytårsaften hos przstefamilien for andet år i t r z k ,  og hans nytårs~nske gzlder przsten -og ikke forzldrene. Allerede i den f ~ r s t e notits er det antydet, at Morten fra sin barndom har  placeret  sig  i et  m i l j ~ , der  ikke er  hans.

Som intellektuelt  begavet  d e g n e s ~ n -og przsten Hr.  Sorens protege -får Morten indpodet akademiske ambitioner:  ))Det b z res  mig  for, at jeg  skal blive  P r z s t  i F ~ u l u m ; &lt; &lt; noterer  han  som 14-årig (s.  1). Lzngere kan degnes~nnen ikke forestille sig at nå. Til gengzld har han h ~ j e r e ambitioner  på przstes~nnens vegne: ))Og saa Prxstens Jens kunde blive Biskop i Viborg -&lt;&lt; (s.  I),  det finder Morten i sin orden, s k m t  han fuldt ud er klar over, at hans egne boglige  evner langt  overstiger Jens'. Hr. S ~ r e n understater Morten pga. hans gode evner, men også fordi hans egen s0n bryder sig fejl om den teologiske lzrdom. Hr. Soren kaster derfor alle  sine  forventninger  over  på  Morten  (»vellum  hunc  esse  filium meum!« (s. 2)), som begzrligt honorerer dem. I  Hr. Sorens gammelakademiske  verden  har  latinen  den  altbetydende  vzrdi,  og Morten  sztter alt  ind  på at  lzre sin  Cicero -i  modsztning  til Jens, der foretrzkker at gå på jagt.  Jens kan tillade sig at se stort på vzcrdierne,  for han er  fodt  ind i  en  position  i det  akademiske miljo. Morten, derimod, må til det yderste anstrenge sig for at erhverve sig sin,  fordi han  befinder  sig i  en social  underskudsposition: Han praler af sine boglige fzrdigheder, han krydrer sin dagbog med latinske citater og religiose sentenser, og han fremhzver gang p A   gang sig selv på  Jens' bekostning. Morten forssger  saledes intellektuelt at kompensere for  sin sociale underlegenhed. Efterhånden  som  han  erhverver  sig  storre  overskud,  skifter  han holdning over  for Jens, -fra barnlig sladderagtighed og selvhzvdende praleri:  »Hvor Jens ogsaa hakkede jammerlig  i sin Cicero! Jeg  ved  godt, hvoraf  det  kom,  for iforgaars,  da hans  Fader  var til Bryllup i  Vinge, var han med Peer Skytte over i Lindum Skov, og -Gud bevare os! -en Vildbasse havde revet hans Bukser istykker. Han Ioi for sin Moder og sagde, at den Thiele Tyr havde gjort det; men  hun gav ham  en dygtig  Kindhest -habeat!((  (s. 2) -til en så stzrk identifikation med Hr. S ~ r e n , at hans tone bliver faderligt  bekymret  og bebrejdende:  &gt;&gt;Gud forlade  ham  hans  Vildskab! Den har  bedr~vet mig  meest.«  (s.  3).  Morten  er  da 15 år!

Da Hr. Soren dm, mister Morten sin moralske og intellektuelle vejleder: »(.  . .) han  har  givet  mig  mange  gode Formaninger  og Lzerdomme;&lt;&lt; (s. 3), og savnet er mzerkbart  s t ~ r r e , end da forzldrene kort efter d0r. Af okonomiske arsager må Morten da skrinIzegge sine ambitioner.  Fra nu  af  forsvinder  de latinske notitser  i dagbogen:  Den  forste datobetegnelse  efter  faderens d0d  noteres på dansk.

I  stedet  for  latinskoleelev  bliver  Morten  fzstet  som  tjener  på herregården  Tjele, -introduceret til  herskabet  af  Jens,  der efter faderens d0d er blevet skytte-medhjzlper. Var Morten socialt underlegen for, så bliver han det ikke mindre nu:  afstanden mellem ham og hans herre er  fornget -i  det  feudale hierarki står herremanden langt  over przsten, og Morten selv er sunket  fra degnes0n til tyende. Hans ydmyghed og autoritetstro bliver derfor heller ikke mindre på gården. Ligesom Morten i przstegiirdstiden tilpassede sig  Hr. S ~ r e n s idealer,  således indordner han  sig nu  smidigt i sin  nye  tilvzcrelse efter  de krav, der  her  stilles til  ham:

Fnrst og fremmest skal Morten kunne begå sig på jagt. I  begyndelsen er det så som så med  Mortens jagtlyst.  Han har hidtil kun haft  foragt til overs for Jens' praktiske fzrdigheder, og han  har nedvurderet  dem  for  at  fremhzve sin  egen  intellektuelle overlegenhed. Nu  bliver Morten tvunget til at betragte  Jens' evner med nye  Djne,  ikke med  przstens,  men  med  herremandens:  »))See til Jens! siger naadig Herren: Det er en Jzger!&lt;&lt;&lt;&lt; (s. 8). Morten dummer sig på jagten, og han f ~ l e r sig ydmyget. Derfor vurderer  han jagtdagen  negativt  og distancerer  sig  fra hurlumhejet.  13.9.1709 hedder det:  &gt;&gt;Igaar var her ret  en urolig Dag. De vare her  fra Viskum, og her var stor Jagt&lt;&lt; (s. 7). Men allerede efter et par måneders f o r l ~ b (7.1 1.1709) hjzlper det, for Morten har skudt en rzv, og -vigtigst -han er blevet rost af nådigherren:  &gt;&gt;Det er morsomt nok med det Skytterie. -&lt;&lt; (s. 8).  13.12. samme år er  Morten  begyndt at identificere sig med sit herskab: »Vi havde Klapjagt i Lindum Skov.«  (s.  9).  Efter  et  års f o r l ~ b har  Morten  fuldstzndig overtaget herskabets vurderinger -også sprogligt: »En magnifiqve Jagt,  vi havde  idag!«  (s.  14). Da Morten  som  zldre (2.9.1749) t z n k e r   tilbage  på  sin  ungdomstid,  er  det  da også  karakteristisk nok, at den herskabelige jagt  bliver ene identisk med Mortens ungdomsglzde: &gt;&gt;-Paa denne Aarsens Tid var det, vi ret ncade Jagtens Forn~ielser. Hvor lystigt gik det da til, naar vi om Morgenen droge ud; Jzgerne raabte og Hundene gj~ede, og Hestene trampede ligesaa utaalmodige som vi selv. Snart hjems~gte vi Urfuglene paa Heden, snart de vilde Dyr i Skoven -med Spil og Sang fore vi hen og hjem.&lt;&lt;  (s. 41).

Parallelt  med  at de praktiske fzrdigheder udvikles,  indordner Morten  sig  sprogligt.  I  dagbogsnotitserne  kommer  franske  vendinger efterhånden til at spille den rolle, de latinske tidligere havde.  Mortens  bestrzbelser  på at lzre sig  selv  fransk  hznger dels sammen med behovet for at indordne sig i det nye m i l j ~ , dels med ~nsket om at hzve sig op fra den underordnede position. Allerede den 3.6.1709 -en måned efter anszttelsen -hedder  det:  »Hvem der bare forstod  Fransk!  Herskabet  snakker ikke andet, naar  de spise, og jeg forstaaer  ikke et Ord.« (s. 6). Specielt ubehageligt  for Morten er det ikke at vide, hvordan han bliver vurderet af sit herskab: »]dag talte de om mig, for de saae tit hen  paa mig.&lt;&lt; (s. 6). -Men den altoverskyggende årsag til at Morten vil kaste sig over det  franske er dog, at han har  forelsket sig i  F r ~ k e n Sophie. Det kan Izses direkte ud af notitsen allerede den  13.9.1709: »Jeg veed ikke ret, hvad de meente; men det kunde jeg  begribe, at de gjorde Nar ad mig baade paa Fransk og Dansk. Om det saa var F r ~ k e n Sophie, saa loe hun mig lige op i 0inene -det gjorde  mig meest ondt. Mon jeg  ikke skulle kunne lcere dette Sn0vlernaal?« (s. 7). Mortens smag for  fransken accelererer i hast med  hans  interesse for  Sophie.  7.10.1709  noterer  han:  »Det  franske  Sprog  er  dog smukkere, end jeg  tznkte; det lader  F r ~ k e n Sophie nu  saa nydelig,  naar hun taler  det.«  (s.  9).  Og hans  flid  belonnes,  for det er kendskabet til fransk, der formidler den f ~ r s t e kontakt til Sophie: »nJ'ai froid«  sagde hun  for  sig  selv.  &gt;&gt;Skal jeg  da k j ~ r e , naadig Fr0ken?«  sagde  jeg. -»Comment!  sagde  hun:  Forstaaer  Du Fransk?« -»un peu mademoiselle!  svarte jeg.  Da vendte hun sig om, og saae mig stivt  i 0inene.««  (s.  10).

De  nye  kundskaber  knytter  Morten tzttere til  herskabet,  han forfremmes og opnår en betroet  stilling som tjener  for junkeren. Men på et v~sentligt punkt vedbliver Jens at vzre Morten overlegen: I  forhold til  kvinder og specielt i forholdet til froken Sophie. Morten og Jens er nemlig fzlles om en ting:  De er begge forelskede i f r ~ k e n Sophie. Men mens Jens har sine erotiske forudsætninger i orden -han har haft overskud til at g0re en stribe erfaringer! -står Morten aldeles uvidende. Med slet skjult misundelse orntaler han Jens' succes:  »det er en Pokkers Jens, eller snarere en Pigernes  Jens! Huusholdersken stak  et  stort  Stykke Kage til  ham; Meiersken smidskede saa venlig  ad ham; Fruerpigen ligesaa -ja selv een  af  de naadige Frnkener nikkede  mildt,  da hun  gik  ham forbi.«  (s. 5-6). -Morten er uforstående overfor de fnlelser,  Froken Sophie vzkker i ham. Han må igen udnytte sit intellekt -og Izse Ovid -for at  fatte,  at  han  er  forelsket.

Notaterne om f r ~ k e n Sophie danner en langsomt stigende kurve i  dagbogen.  En måned efter  anszttelsen  på Thiele  begynder  det med  småbemzrkninger, fojet  provende ind  i slutningen af  hver notits. (Fra s. 6 til  s.  10). F r ~ k e n Sophie nzvnes f0rste gang ved navn  3.6.1709: D( . . .) -det  er  en  dejlig  Froken,  den  F r ~ k e n Sophie!  jeg  har  en  stor  G l z d e  af  at  see paa  hende.«  (s.  6).  Et par måneder senere (13.9.1709)  bliver  Morten såret over, at også froken Sophie g0r nar af ham:  »Om det saa var Freiken Sophie, saa loe hun mig lige op i 0inene -det gjorde mig  meest  ondt.  Mon jeg  ikke  skulle kunne Izre dette Snovlemaal?&lt;(  (s.  7). 2.10.1709 kommenteres  Sophies  udseende:  &gt;&gt;Froken  Sophie  leer  ogsaa  ad mig -det  klæder  hende  alligevel  smukt -hun  har  nogle  deilige Tznder.&lt;&lt;  (s.  8).  I  næste  notits  vurderes  Froken  Sophie  på  sit sprog: ))Det franske Sprog er dog smukkere, end jeg  t ~ n k t e ; det lader F r ~ k e n Sophie nu saa nydelig, naar hun taler det.&lt;&lt; (s. 9). Nu begynder    mor ten  at reagere på froken Sophies flirten: D ( . . .) Fr0- ken  Sophie  smiilte  saa  venlig  til  mig,  at  mit  Hjerte  sad  i  min Hals.«  (s.  10). -Umiddelbart  herefter  falger  kaneturen,  11.1. 1710, der  er  hajdepunktet i Mortens  k~rlighedshistorie:

»Et plaisant  Veir!  Solen staaer op saa rad, som en bramdende Glad! Det seer ret curieux ud, naar den saadan skinner igjennem de hvide Trzer; og alle Trzeerne see ud, som de vare puddrede, og Grenene hznge rundt omkring ned til  Jorden. Det gamle Grand Richard faaer Skam, et Par Grene ere allerede knzekkede. Accurat saadant et Veir var det idag otte Dage, da vi  kjarte i Kane til Fussingae, og jeg stod bag paa Fraken Sophies. Hun vilde selv kjare; men da et  Quarteerstid var  gaaen, begyndte hun at fryse om de smaae Fingre:  )&gt;J'ai  froid« sagde  hun  for  sig  selv.  »Skal  jeg  da kjare, naadig F r a k e n ? ~ sagde jeg. -Komment! sagde hun: Forstaaer  Du  Fransk?« -»un  peu,  mademoiselle!&lt;&lt;  svarte  jeg.  Da vendte hun sig om, og saae mig stivt i Qinene.  Jeg tog en Tnmmestreng i hver Haand, og havde begge mine Arme omkring hende. Jeg holdt dem vidt ud, for ei at komme hende for nEr; men hvergang Kanen gav et Slzng og jeg  rarte ved hende, var  det ligesom jeg  havde  rart  ved  en varm  Kakkelovn. Det  kom mig for, at jeg floi i  Luften med hende, og inden jeg vidste af det, var vi ved Fussingae.  Dersom  hun  ikke  havde  raabt:  ntenez  Martin!  arrestez vous!«  havde jeg kjart forbi lige til Randers eller til Verdens Ende. Mon hun ikke vil  ud at kjare idag igjen?« (s.  10-1  1).

Notitsen  falder  i 3 afsnit.  1)  Naturbetragtningen,  der  anslår Mortens stemning (lin.  1-5). 2) Det  konkrete hzndelsesforlab  og samtalen med Sophie (lin. 5-16), der er afszt for 3) Mortens dram (lin.  16-20).  Hvad turen i  sig selv  mangler,  tilfarer  Morten den i sin fantasi.  I drammen skaber han sig et eksil, idet han frigjort for alle  snzrende bindinger  flygter  bort  med  fraken Sophie.

På dette tidspunkt har Morten endnu ikke erkendt, at han er forelsket i Sophie: han foler sig fysisk og psykisk utilpas, men forstår ikke årsagen. I fantasien kompenserer han for den konflikt, der begynder at trznge sig på. Her er hans dristighed i stadig stigen:

)&gt;Sidste Nat havde jeg  en forunderlig Dr0m: det  bares mig for, at jeg  stod bag paa Fraken Sophies Kane, men med et sad jeg  inden i Kanen, og hun paa mit Skjad. Jeg havde min haire Arm om hendes Liv, og hun sin venstre om min Hals. Hun bukkede sig og kyste mig; men idet samme vaagnede jeg.  Ak! jeg vilde saa gjerne have blevet  ved  med  at  dramme! -« (s.  11;  13.2.1710).

Umiddelbart  efter formulerer Morten selv sit problem: »(.  . .) -hvem  der  engang  kunde  blive  saa  lykkelig,  som  den  tartariske Prinds.«  (s.  11).

Der går  endnu  tre  måneder, f01 Morten  er  kommet  så langt  i Ovid, at han kan stille diagnosen: »Dersom jeg  ikke tager Feil, saa hedder den (sygdommen) Amor, paa Dansk Kjzerlighed eller Elskov, og den jeg er charmeret udi, maa uden al Tvivl vzre Fr0ken Sophie.« (s. 12). 1  samme 0jeblik er han også klar over konflikten. Han bliver  ulykkelig over sin opdagelse, fordi han ser, at standsbarrieren mellem Sophie og ham umuligg~r en realisation  af k m ligheden:  »Ak, jeg  elendige Menneske!« (.  . .) »Ak, jeg  arme Daare!« (.  . .) »-ah malhereux que je  suis!«  hedder det i samme notits (s.  12-13). Helt tydeligt formulerer Morten selv konflikten ganske kort  efter: »Ak, Frcaken  Sophie!  Gid  Du var  en Bondepige, eller jeg  en P r i n d s ! ~ (s.  13). At fcalelserne -pga. det sociale svzlg -ikke er gensidige, g0r naturligvis situationen endnu mere speget for Morten:  »ak nei!  jeg  er jo  kuns en  fattig Tjener, hvi  skulde hun

t z n k e  paa  mig?&lt;&lt; (s.  16).

Mortens f~lelser får kun en gang ydre udtryk, da de ved en fejltagelse bliver besvaret.  Derfor  forbliver konflikten  en indre konflikt,  der må l ~ s e s i Morten selv.  Han danner sig en dr~mmeverden, et indre eksil,  hvor  foreningen med  fr0ken Sophie kan finde sted.  Eksildannelsen  har  afszt  i  den  stemning,  som  kaneturen gav, -og Morten  vurderer  derfor  vejret  efter  dets  beskaffenhed for kaneture! (Smlgn. hans tidligere jamren over snevejret, der var den direkte årsag til faderens d0d (s. 3-4)).  Den  23.1.171  1 noterer han:

»En jammerlig  Vinter!  endnu intet  Kanef~re! Derefter  har jeg ventet lige siden Mortensdag, men  forgjeves. Regn og Blzst, sydlige  Vinde og trist  Veir.  Ifjor ved  denne Tid  var  det  vi  k j ~ r t e til Fussing~c; naar jeg t ~ n k e r paa den Aften! Maanen skinnede saa blank som en S~lvtallerken paa den blaa Himmel, og kastede vore Skygger ved  siden  af  Veien paa den hvide  Snee.  Jeg hzldede mig imellem  saaledes,  at  min  Skygge trak  ind  i  F r ~ k e n Sophies:  da kom det mig for, som vi  to vare eet.  En  kold  Vind  havde vi  lige imod, den blzste hendes s ~ d e Aande tilbage -jeg  slugte den som Viin -ak, jeg  Daare! jeg  forliebte Daare!  hvortil nyttede mig alle disse Considerationer? -&lt;&lt; (s.  15-16).

I  forhold til tidligere har drummen her undergået visse ændringer. Hvor  kaneturen faktisk  foregik i dagslys,  er den  i d r ~ m m e n her henlagt til måneskin, og hvor Morten f0r d r ~ m t e sig til et kys, d r ~ m m e r han  her  om en forening. Denne dr0m er  hnjdepunktet af Mortens eksill~sningsforwg. Han fors~ger her at fortrznge det driftsmæssige, at bevare sin  kzrlighed  'ren'. F r ~ k e n Sophie skal vzre »(.  .  .) en  Engel  udaf  Himmelen.«  (s. 25), »(.  . .) en  hellig Engel (. . .)« (s. 28) og den illusion bevarer  Morten krampagtigt  til det  sidste.  Helt  tydelig  er  dualismen  i  Mortens  fjerde  og sidste drram  i det  n ~ s t s i d s t e notat:

))En stille, herlig Vinternat! Alt hvad jeg  seer, Blaat eller Hvidt. Maanen har jaget  Stjernerne fra sig, den vil lyse allene. Saa deiligt da jeg var  Kudsk  for  Frraken  Sophie.  Min  unge  Sjel  straalede  ligesaa blankt og lysteligt som Maanen, og hendes var ogsaa reen, uplettet

skinnede den ogsaa engang for  mange -mange Aar siden, som denne nyfaldne Snee.« (12.1.1751,  s. 41-42).

Skellet  mellem  legeme  og  s j z l må nradvendigvis  opretholdes i drrammen;  for i  samme rajeblik Morten lod driften vinde indpas i fantasien, ville  han  have brudt den underdanige  distance  til  herskabet, som han lever af. Da forholdet til frraken Sophie realiseres seksuelt -ved en fejltagelse -bliver  realisationen for Morten derfor også  mere  fald end kulmination:  »Jeg var  netop indslumret, da jeg  blev vzkket ved et Kys. Forskrzkket reiste jeg  mig og vilde raabe: da f ~ l t e jeg  en blrad Haand paa min Mund, og en Arm om min Hals, og en hvidskende Stemme -Himmel! det var hendes -hendes, jeg  ikke trar  nzvne. Da -da -o, jeg Synder! jeg  forstokkede Synder! jeg  har forraadt  min Herre! og jeg  kan ikke engang ret  af  Hjertet fortryde det.  Hvergang jeg  vil  gjrare Poenitentse, forhindres jeg  af en l ~ n l i g Fryd, som spotter min Anger. Jeg fraler det: jeg  lznges efter  at repetere  den Misgjerning, jeg  burde forbande.  )&gt;Evindelig min!&lt;&lt;  vare de frarste Ord, jeg  kunde fremf~re; men da rev  hun sig med et  let  Skrig af  mine Arme, og -jeg  var allene. Doren knirkede,  og jeg  reiste mig  overende i Sengen; jeg var i Tvivl o m  det ikke altsammen var Spragerie. Ak! hvorfor flygtede hun? Hvorfor kom hun da selv ukaldet, ufristet? Har hun elsket mig  som jeg  hende,  taus,  inderlig,  brzndende?&lt;&lt; (s.  27-28).

I  hele  sekvensen  brydes modsztningen mellem fryd og anger i Morten; han langes, men ved  med  sin standsbevidsthed,  at  han burde fortryde. Men angeren går  ikke på, at  den  seksuelle  forening er moralsk  forkastelig; synden består i, at Morten har svigtet sin herres tillid:  Han har brudt sin loyalitet ved at gå i seng med herremandens datter: »jeg forstokkede  Synder! jeg  har forraadt min Herre!« (s. 27). For Morten, der altid  har levet af  sin herres nåde, er det rystende, at lidenskaben viser sig stzrkere end loyaliteten.  Det  betyder  nemlig, at Mortens eksistensgrundlag og hans identitet er i fare for at bryde sammen: ))Jeg  skjzlver hvergang jeg hrarer hans (nådigherrens) Stemme. Min Samvittighed ford~rnmer mig,  og gjrar  mig  til  Cujon.  Anger  og  Frygt  har  saadan betaget mig,  at  Kjzrlighed  og  Jalousie  var  reent  forjaget  af  mit  Bryst.

Ak!  Gid jeg  var  femten  Mile  under  Jorden!«  (s. 29-30).

Da nådigherren dur -af  sorg over  Jens  og  Sophies normbrud -mister  Morten for tredje gang sin herre.  Hans opbrud fra Tjele får derfor både karakter af flugt fra konflikten og sugen efter nye holdepunkter, en ny herre og ny identitet: »jeg maa ud i Verden, at skille mig  ved  mine  melankoliske Tanker.&lt;&lt; (s.  32).

Mod  slutningen  af  fortzllingen  stiller  Blicher  Jens-Sophies konfliktlusning op over for Mortens. Den fundamentale forskel i Mortens og Jens' sociale forudsztninger, som der er redegjort for forud, bestemmer de to konfliktforlub:  Morten har fra barn et socialt underskud, som nudvendiggur, at han bestandigt må etablere nye  feudale  forhold til  skiftende  herrer  (Hr. Suren,  Junker  Kresten,  Nådigherren,  Kongen)  for  at  finde  sin  identitet.  Jens  derimod har fra barn haft socialt overskud og har ikke det samme behov  for  feudale relationer.  Men  i forholdet  til  Sophie stilles Jens og Morten over for den samme konflikt. Ingen af dem kan hamle op med  den kongelige bejler. Modsat  Mortens nudvendigvis  passive laden stå til, forsuger Jens at handle sig ud af konflikten. Men Jens  og  Sophies oprur  er lige  så lidt  som  Mortens  drum  nogen konfliktlusning.  I deres  forhold, som betegner  et brud  med  normerne, er standskonflikten ikke blevet ophzvet; det er tvzrtimod er slidt af, blev han (Jens) ved: men det skjunne Sind har hun endnu, storagtig  og  malicieusk  er  hun  endnu, og Kneveren  kan  hun  bruge.

den, der totalt har udelagt deres fulelser: »)&gt;Forgyldningen Hej!  Naadig  Frue!  Snak lidt  med  os!««  (s.  37-38).

Ved  konfrontationen på Falster erkender Morten nudtvungent, at  hans  konfliktlusning  i  drommeeksilet var  en  illusion,  at  hans drummebillede  af  Sophie ingen  realitetsbaggrund  har.  Kun  momentant  kunne drnmmen give Morten den  fulelse af  frigjorthed og opfyldelse, som nu ved gensynet er blevet effektivt dementeret.

P A   samme måde går det med Mortens flugt ud  i verden.  Heller ikke her opnår han nogen som helst frigurelse. Tvzrtimod binder han sig fastere i nye  feudale herreforhold, og han synker dybere og dybere ned i tungsind. Morten selv tolker sin ulykke som Guds vilje;  han vender sig i pietistisk foragt mod verden og behager  sig i stedet i sin dudslzngsel. Men fortzllingen viser, idet den gennem dagbogsfiktionen  Izgger afstand  til  Morten,  at han  hverken  har haft mulighed  for at gennemfure en indre eller en ydre frigurelse. Losningen af standskonflikten  hindres af, at Morten som socialt underlegen nudvendigvis må indordne sig under de samme standsskel, som betinger hans konflikt: Det er det  feudale  i Morten selv, der står  i  vejen for  hans  borgerlige frig~relse. Fortzllingen har således  med  sjælden  przcision  skabt en  bevidsthed  hos  lzseren om, at det er  de uforenelige  modsztninger i det senfeudale sam- fund, der er baggrund  for den ulmelige standskonflikt.

I alle fortzllinger i gruppe 5 er konfliktbevidstheden meget hoj. Ingen konflikt bliver  her I ~ s t i sentimentalitet,  som det var tilfzldet i hovedparten af de foregående grupper. Tvzrtimod er fortzllingerne her tragiske: Konflikterne  forbliver ulmte, eller  de viser sig at vcere illusioner. Det sidste er f.eks. tilfzldet i Prcesten i Vejlbye (1829, XIV, s. 155): Her dannes forl~bet af en intrige, som beror på krznket standsf~lelse.  Det tragiske består i, at personerne opfatter  intrigen  som  en  skzbne, de har  at give  sig  ind  under, s k m t  konflikten er en skinkonflikt, etableret af Morten Bruus på falske przmisser.

I  de ~ v r i g e fortzllinger  i gruppe 5 formges konflikten, som i Brudstykker af en Landsbydegns Dagbog, l ~ s t i eksil. Men til forskel fra de tidligere grupper efterfolges eksillosningen  her ikke af nogen endelig konfliktudsoning. Både ydre og indre eksill~sninger erkendes at vzre illusioner, idet de destrueres af de samme standsskel,  som skabte dem.  Konflikten  lmes således ikke,  tvzrtimod fastholdes den som uundgåelig og uluselig. Deri består fortzllingernes kon  fliktbevidsthed.

For alle fortzllinger i gruppe 5 gzlder det, at personernes fejlforståelse af  deres  konflikt  får tragiske  konsekvenser. Selv  om forfatteren  kan  skabe en h0j konfliktbevidsthed  hos  lzseren,  er heller ikke han i stand til at gennemskue konfliktens årsager. Derfor munder  fortzllingerne ud  i desillusion. Ved  at fastholde det tragiske  i  en  illusionsl~s  realisme  står  Blicher  i  modsztning til hovedparten af de danske Biedermeier-forfattere.  I  et brev til den altharmoniserende Ingemann, der ~jensynligt  havde kritiseret  fortzllingen på netop dette punkt, viser Blicher sig bevidst herom: »-Derimod er jeg  ikke enig med dig i din Anskuelse af Landsbydegnen. For det f ~ r s t e maae jeg  erindre atter om: at Hovedbegivenhederne  ere  reen  historisk  Sandhed,  lige  til  Sophie Grubbes yderste Fornedrelse. Pro secundo: den korte Skizzering af M. Vinges og de lange, lange Spring i hans Historie forekommer mig netop at vzre af -til(giv) mig Udtrykket -stor tragisk Effect. At de ere »deprimerende« er vist; men kan det vcere anderledes? og kan vel  det  tragiske altid  vcere  eleverende?« (XXXI, s.  145-  146).

## f.  Realisation

Den sidste gruppe i materialet rummer reelt  kun en enkelt fortzlling, nemlig Sildig Opvaagnen. Her er konflikten  hverken dereali- seret i tid, sted eller miljo, den realiseres i Blichers samtid, i  Danmark, i et  provinsielt  embedsmandsmilj~.  Der  er saledes  sket  en tilnzermelse af fortællingens univers til Blichers, som medf~rer, at konfliktopstillingen her bliver endnu mere påtrzengende: Konflikten  er  bibeholdt  som en individ/norm-konflikt; den er ikke som i  alle  0vrige grupper  omskrevet  til  en  standskonflikt.

## Sildig Opvaagnen. (1828,  XII, s. 26 ff.)

Fortællingen er placeret  i Blichers samtid, i en jysk  provinsby  R. De11 udspilles  blandt  byens  tre   vers te  embedsfamilier, prczstens (C), l ~ g e n s (L) og majorens (-kaptajnens)  (H). De  tre  familier, der  bor d0r om d ~ r , er n z r e  venner.  Praesten,  der er begivenhedernes  fortæller,  beskriver selv  praecist  deres  ensformige  omgangsform: Onsdag efter onsdag mndes de til musiceren,  kortspil og snak om folk og forhold  i byen,  og efter hjemkomsten  tisker man parvis videre om hinanden. De tre familiers liv er stivnet i en retvinklet trekant, der lukker sig om sig selv; men ved szerlige lejligheder udvides trekanten til en cirkelfigur, hvor familierne monotoiit  tuller  rundt:  »Doctorens  og  Lieutenantens  (eller Capitainens; thi han avanceerte hurtigt) boede Huus om Huus med hverandre; jeg ligeoverfor den Forste. Med hensyn hertil kaldte vi mellem  os  selv  vort lille sluttede Selskab  Trianglen; L var  den  rette Vinkel, H deri spidse Vinkel L.H.C., jeg  den anden ditto H.C.L. Vi  samledes ordentligviis i  een af  Vinklerne hver Onsdag Aften; men udenfor Touren gjorde L og H ofte s t ~ r r e Selskaber, som da hedde Circler;« (s. 35-36). Selvtilstraekkeligheden  og indskrzenketheden  holdes  frem som en dyd:  ))Et Aarstid  eller  vel  mere randt saaledes  hen,  uden  at  noget forstyrrede den gode Forstaaelse og jevne Munterhed.&lt;&lt; (s. 38), og den  monotone omgangsform fastholdes  i årevis:  ))Trianglen blev uforstyrret; Circlerne  ligesaa. Vi holdt  vore  Concerter;  vi  spilte vore  Lomble.&lt;&lt; (s.  42).

Præsten  skildrer  denne borgerlighedens  indeklemte hygge med inderlig tilfredshed  og selvglzde. Derfor må han også i  sin frernstilling tage kraftigt afstand  fra Elises forhold til Kaptajnen, som er et o p g ~ r med de borgerlige vaerdier,  præsten selv er eksponent for. Alligevel -trods den moraliserende holdning -er det tydeligt, at han er tiltrukket  af  Elise. 1 det tankeeksperiment,  han g0r  sig om en omstrukturering af  kredsens parforhold,  forbinder han sig f.eks.  selv  med  Elise.  Hans  dobbeltholdning  kommer  tydeligst frem  i  fortzllingens  begyndelse,  specielt  i  erindringerne  om  det f0rste bal  i  R.  På det tidspunkt  var  Elise hemmeligt  forlovet  med lægen, præsten  officielt forlovet med  sin Henriette. Han erindrer sit f ~ r s t e mode med Elise således: »Blandt Damerne opdagede jeg snart den bedste Danserinde, som tillige ustridigt var den smukkeste.  Dog maae jeg  tilstaae, at hun  i den f ~ r s t e Egenskab gjorde s t ~ r s t Indtryk paa mig.« (s. 28-29). Her bortforklares den erotiske betagelse som en fascination af hendes evner på dansegulvet. Efter at han har danset et par gange med hende, er den erotiske tiltrzekning  tydeligere,  og  de  hastige  undskyldninger  endnu  mere  gennemskuelige:  &gt;&gt;Jeg danste siden endnu engang med Jfr. W. Da jeg takkede af, og maaske  med  nogen  Varme kyste  hendes  Haand, modtog og besvarede jeg  det  andet  Tryk. Jeg  kan forsikkre,  at hverken mit Hjerte eller min Sandselighed kom herved i mindste Bev~gelse; kun  min  Forfzngelighed  fandt  sig  behagelig  smiggret.«  (s.  30).  Retrospektivt  får  den  erotiske  tiltrzekning  kun  til konsekvens, at przsten bekrzftes i sin egen dyd: Han modstår en forfererisk  og farlig kvinde og fastslår  derefter  med selvtilfredshed sin egen moralske uangribelighed. Sk0nt også han er forlovet -endda officielt -er  det  ikke kompromitterende,  at han  varmt kysser Elises hånd og gengzlder hendes håndtryk. Elises hemmelige handtryk derimod udsætter  han for en kraftigt  ford~mmende fortolkning:  »Men da jeg  et Par Maaneder efter erfarede, at Jfr. W allerede dengang var  Ls hemmelige  Forlovede,  satte jeg  i min Hukommelse et NB.  til disse Haandtryk. En fri og ubunden  Pige kan vove et saadant -og alligevel  vover  hun mere, end hun maaske veed,  eller  ahner -men  naar  en  F z s t e m ~ e tillader  sig  Sligt, fremstiller hun sig selv som Coqvette; og er det  en gift  Kone, vil hun af enhver ikke ganske uerfaren Cavalier ansees for, hvad hun enten  er eller  vil  vorde -en Skj~ge -.N (s. 30). På håndtrykkene er hun allerede d ~ m t : »Tre Maaneder efter hiint Bal betroede han (L) mig,  at han var, og allerede dengang havde vzeret,  hemmelig forlovet med Jfr. W.  Det  slog mig; jeg  mindedes hendes  Haandtryk, og spurgte ham -dog uden at rabe mine Ahnelser -om han havde  r a a d f ~ r t sig  ej allene  med  sit  Hjerte,  men  ogsaa  med  sin Forstand?« (s. 33). Przestens vaklen mellem erotisk tiltrzekning og moralsk  ford~mmelse fremgår klart  af  hans lange sammenhzengende  karakteristik  af  hende:  »Det  var  ikke  saameget  Jfr.  Ws Haandtryk(!),  som det  f ~ r s t e Blik  paa hendes Ansigt, der tilhviskede mig: denne dejlige Pige er ikke for een Mand. Der var i hendes 0jne hverken  dette s0dt Hensmzgtende,  eller  det  fyrigt  Opfordrende, ikke det 0mt Tilladende, ej heller det dybt Udforskende;  hendes  Smiil  var  hverken  sodligt,  eller  skjelmskt, og  endnu langt  mindre  kjzekt;  hendes  ranke,  fuldkommen  s k j ~ n n e Figurs Bevzegelser  havde  intet  Yppigt,  Intet  som  forraadede sandselig Vellyst; og dog laae der i dette blide, lidenskabslose Ansigt noget Forborgent, noget  Fordægtigt; det syntes mig at gjemme en dyb, frygtelig L ~ n d o m , eller snarere at varsle om en endnu ikke i Tanken  undfangen  Forbrydelse, som  Fremtiden  forst  skulde  bringe for Dagen. Efter fem og tive Aars Forlob blev jeg  frygteligen erindret  om  denne saa Iznge forglemte Ahnelse.«  (s.  31-32).

Karakteristikken er omhyggeligt tilpasset Elises senere skzbne. Det er den midaldrende przsts viden, der overalt  farver  fremstillingen. I  ungdomstiden  har han selv vzret uforbeholdent betaget af  Elise;  der har ikke vzret plads til  de anelser, han nu  tillægger til hendes tugtige og s z (s. 30),  så det er kun i  bagudrettet selvretfzrdighed, at przsten  kan hzvde, at han tidligt har gennemskuet Elises tugtighed  som dzek-

sig selv. Senere har han vzret vidne »(.  . .) delige Væsen og Opforsel, baade som  Pige og som Kone (.  . .) ke for letfærdighed. Hans forbehold må altså forstås som efterrationaliseringer,  hans  forudanelser som lutter  bagklogskab.

I den kronologiske fremstilling viger przstens erotiske betagelse forst efter maskeradeepisoden  for en entydig moralsk  forargelse. Her  bliver  hans mistanke forst vakt, og her  zgges hans nyfigenhed for alvor: 1 et sidevzrelse overværer han det forste stzvnemode mellem Elise og Kaptajnen -uden at han gsr det mindste  for at gore opmzrksom på sin tilstedevzrelse.  Han undskylder dette med en hovedpine, der ikke tillader ham: B( . . .) at fatte en Resolution.&lt;(  (s. 39). Han hzvder: »jeg var imod min Villie blevet Vidne til  en  Scene,  som  aldrig  udslettes  af  min  Hukommelse, og som i lange Tider gav mig nok at bryde mit Hoved med.« (s. 38). I virkeligheden  finder  han  nemlig  situationen  aldeles  pikant  og g0r sig anstrengelser for at opsnuse mest muligt:  »Jeg sad som paa Naale;«  (s.,39) og:  ~Saaledes sad jeg  i nogen  Tid og  lyttede forgi&amp;ves;« (s.  39).  Det  er  derfor hykleri  og udtryk  for  dobbeltmoral, når han påstår, at han: »(.  . .) saa ufrivillig (.  .  .)« er kommet til at overvzre modet (s. 40). -I  skrivende stund anser przsten stzevnemodet for planlagt  af Elise: »En rzedsom Fejltagelse havde altsaa fundet sted; men om den var forszctlig paa nogen af Siderne, vidste jeg dengang ikke at a f g j s r e . ~ (s. 39-40). Men nu ved han altsh! På samme mistznkeliggorende  vis  fortolker han Elises reaktion: &gt;)Frue  L sank tilbage, og skjulte -som i Fortvivlelse og Skamfuldhed -sit  Ansigt  i begge  sine  Hznder.« (s.  40).

Både przsten og hans kone - »-en fiin Iagttagerinde -« (s. 41) -mistror og udforsker i det skjulte; orerne holdes stive, og ojnene står på stilke: Selv via  et  spejl på  vzggen  lykkes  det  præstekonen at opsnappe lidenskabelige blikke, udvekslet  bag hendes ryg!

(s.  41).  Przestens  patriarkalske  påbud  om tavshed  er  ikke  meget bevendt;  hans  egen  nysgerrighed  står ingenlunde  tilbage  for  konens:  »Imidlertid fortsatte min Kone og jeg  meget lznge vore lonlige  og ganske isolerede  Iagttagelser;  men  Intet -ikke det  Allermindste -opdagedes.« (s. 42). Man mzrker skuffelsen! -Przsten anser sig selv for at vzre moralens besindige vogter i det lille samfund. Men ved -i indledningen af sin fortzlling -at referere folks gisninger og  understrege  det  sensationelle i  beretningen  kommer han selv til  at  stå  som eksponent  for sladderagtigheden  og dobbeltmoralen i  provinsbyen:  Dodsfaldet er en  »Sensation«,  &gt;&gt;Man standsede hverandre paa Gaden, Man foer  omkring fra eet Huus til et  Andet  med  de Sporgsmaal: »Har De hert det? veed De det? hvad mon var Aarsagen? mon han har gjort det i Vildelse?&lt;&lt;&lt;&lt;, &gt;&gt;(L var) som det syntes,  lykkelig gift;«, »Pludselig lod Rygtet,&lt;&lt;, »den Ienlige Aarsag  til  dette frygtelige  Skridt«,  »en  Hemmelighed,«, »en Forbrydelse«, »Hvad i hiin Tidspunkt sneg sig skummelt omkring,  som  blot  mundtligt  Rygte«,  »denne  Tragoedie&lt;&lt;, &gt;&gt;denne sergelige Catastrophe« (s. 26-28).

Når der her gores så meget  ud af fortelleren,  er det fordi fortzllingen gennem hans fremstillingsteknik og vurderinger indirekte viser, hvad det er, Elise reagerer  imod, og hvilken basis hendes konflikt har. Konflikten udspringer nemlig af modsztningen mellem de normer,  som przsten -og det provinsielle embedsborgerskab med ham -fastholder, og de ideer om individuel udfoldelse og selvrealisation, som den borgerlige  ideologi udfolder. Konflikten opstår, da Elises hemmelige forlovelse med lzgen gores officiel, og hendes folelser dermed institutionaliseres i et zgteskab. Elises absolutte fordring til  kzrligheden,  som det princip  hvorigennem individet realiserer sig selv, kan nemlig  ikke indfris inden for zgteskabets rammer. I det senfeudale samfund skal alle folelser institutionaliseres og underlzgges okonomiens og moralens  love. Derved forfalder de i selvtilfreds småhyggeri til det, som przstens zgteskab så skrzmmende eksemplificerer. For at realisere sig selv i kzrlighed  må Elise derfor skabe et rum, hvor de borgerlige  normer er suspenderet: Hun soger at genoprette et hemmeligt  kzerlighedsforhold. -Om det ved en fejltagelse bliver et forhold til majoren,  eller  om det egentlig var  tznkt som en genetablering af  det hemmelige forhold til lzgen, er ligegyldigt; det er hemmeligholdelsen, der er det centrale. -Elises eksil er et indre eksil (hemmeligheden) og et ydre (munderingskammeret). I dette dobbelt hemmelige rum realiseres kzrligheden og Elise selv. Hemmelighedskrzmmeriet  er  således ikke et  udtryk  for perversion  eller  psykisk  szrhed hos Elise,  som przsten tror. Det er tvzrtimod Elises konsekvente og logisk nradvendige  forsrag på at lrase den konflikt, hun bringes ud  i, d a  hun ved  agteskabsindgåelsen  stilles over  for krav  om at underordne sig de bornerte, borgerlige  normer.

Konflikten formuleres i fortzllingen af Elise selv i de tre breve, hun har skrevet til majoren.  Det er de eneste udsagn i  fortzllingen,  som  ikke  foreligger  i  przstens  redaktion;  gennem  brevene t r z d e r   Elises  konfliktbevidsthed  frem,  som  forfatteren tillzgger hende den: »»Min Samvittighed bebrejder mig en Brrade mod min Mand; men Kjerlighed kjender  kun een  Brrade -Utroskab  mod den Elskede.««  (s.  51).  Trods realisationen  i det  hemmelige rum er  konflikten altså stadig et problem for Elise, hun kan ikke ganske suspendere sine egne moralforestillinger:  hendes samvittighed forfralger hende ind i eksilet. Men kravet om erosrealisation er stadig det stzrkeste for hende, og det får hun opfyldt: »»jeg har faaet  et  nyt  Hjerte,  en ny  Sjæl. Jeg  er  aldeles  forandret;&lt;&lt;&lt;&lt; (s. 51). Hendes bevidsthed  om, at eksilet  er  en  nradvendig  forudsztning for realisationen, kommer eksplicit frem i det tredje brev: »)&gt;Hemmeligheden (.  . .) er Livsprincippet  i Kjerlighed; uden denne mangler  Myrthen baade Top og Rod.  Dersom Nogen vidste,  at jeg  elskede Dig, dersom Du var  min zgteviede Mand; ja, jeg  troer, at det Umuelige, blev virkeligt. Men hvilket  Tempel for  vore I0nlige Gleder! et  Pulterkammer,  fuldt af  Commis-Kjoler og Blaarlzrred -.«« (s.  52).

Elise er klar over, at kzrligheden kun kan realiseres  i eksil (de understregede passager), og -uklart -antyder hun, at det er institutionaliseringen af fralelserne, der blokerer for en realisation i virkeligheden. -Men eksillrasningen  er her, som i alle andre fortzllinger, kun provisorisk. Det hemmelige forhold kan ikke opretholdes i lzngden. Normerne, der spzrrede for individet og n~dvendiggjorde eksildannelsen, fralger  med  ind i  eksilet: Hverken  Elise eller majoren kan frigrare sig fra deres dårlige samvittighed. Efter adskillige års forlrab er presset  blevet så stort for majoren, at han snakker over  sig i febervildelse. Dermed er eksilet i fortzllingens forlrab blevet destrueret af de samme normer, som nadvendiggjorde etableringen af det. Konflikten består,  den har vist sig at vzre ulaselig.

Elise er ikke, som przsten fremstiller hende, nogen tvedelt person, i  det  ydre dydig, i det indre totalt fordzrvet. Tvzrtimod er hun et produkt af  rnodsztningerne i det senfeudale samfund, af den  borgerlige  ideologi,  der  skaber  forventninger  og  drramme, som umuligt kan indfris inden for det feudale samfunds rammer.

Denne forståelse af Elise udspringer  dels af  brevene,  dels  af  den indirekte  fortzllerafslaring, der  viser  przstens  dobbeltmoral: Fortarllingen Izgger utvetydigt en ironisk distance til fortzllerens ivrigt selvretfarrdiggarende skildring af den unge Elise, til hans og konens  nysgerrighed,  specielt  under  maskeradeepisoden,  og  til hans emsige indblanding i andres folks affzrer: Allerede efter tre måneders bekendtskab faler han sig foranlediget  til  at advare l z gen mod Elise -harvder han da 25 år senere: ))jeg  mindedes hendes Haandtryk  og spurgte ham -dog uden at  rabe mine Ahnelser -om  han  havde  raadfart  sig  ej  allene med  sit  Hjerte,  men  ogsaa med sin Forstand? om han kjendte hende? og om han var forsikkret  o m, at hun vilde og kunde gjare ham lykkelig?«  (s. 33). Endelig  afslares  fortarlleren  af  de halv-filosofiske  betragtninger,  han patetisk  fletter ind  i sin  fremstilling, og som grundigt dementeres af  fortzllingens  forlab:  »Tiden, som  ruller  os hen  ad vor  Bane, afsliber alle vore ungdommelige Falelsers skarpe Kanter; og vi opnaae uformzrkt enten Fasthed eller Bajelighed, Styrke eller Slavhed, indtil omsider alle Lidenskaber forlade os, for at begynde deres  Spil  med  yngre  og  bladere  Hjerter.&lt;(  (s.  42).  Gennem  denne ironiske afstandtagen til fortzlleren som person og til hans vurderinger  får fortarllingen gradvist  skabt en haj bevidsthed om konfliktens  grundlag  og dens omkostninger.

Bagom ryggen på fortzlleren -i brevene -trarder Elises selvforstaelse frem. Hun er bevidst  både om konflikten og om eksildannelsens  nadvendighed.  Alligevel tillargger  hun  skzbnen ansvaret for  sin  probleml~sning;  deri  består  hendes  bevidsthedsmzssige begrznsning: n&gt;&gt;(. .  .) Skjzbnen, den dunkle Skjarbne er det, der mod vor  Vidende og Villie  har  fart os til  hverandre.((&lt;&lt; (s.  51). -Lzgen derimod har hverken forstået konflikten eller I~sningsforsaget. Han opfatter sin ulykke som ubetvingelige magters destruktive indgriben i hans tilvzrelse (s.  56).  Derfor bliver han konfliktens  egentlige  offer  og  fortarllingens  tragiske  hovedperson.  Han må betale omkostningerne for en konflikt, han ikke fatter. Stillet over  for Elises  ufattelige  utroskab,  må han  opleve  sin  tilvzrelse som totalt blottet for mening. Derfor er konfliktens omkostninger hos ham fart ud i den yderste konsekvens: Konflikten kan hverken undgås eller forstås; derfor er den umulig at leve med. Selvmordet er  den eneste  udvej.

Gruppe  6,  der  kun  rummer Si l d i g Opvaagnen, er  den  eneste gruppe af fortzllinger, hvor konflikten er en umiddelbar transformationsform for Blichers eget konfliktfelt. Konflikten  er hverken derealiseret i tid, sted eller milja  og fremtrzder derfor heller  ikke som en standskonflikt; den realiseres som en individ/norm-konflikt.

Den distance, som derealisationsformerne i de foregående grupper  skabte, er her  alene etableret ved  hjzlp af en individualiseret fortaller, der er skudt ind mellem forfatteren og fortzllingens udsagn. Fortzlleren har to centrale funktioner: 1. Gennem den ironiske  afdzkning  af  hans  vurderinger fremtrceder fortallingens konfliktgrundlag  som  den  snavre  borgerlige  moral.  2.  Under dzkke af  den  borgerlige  fortzller legitimeres fortzllingens p&amp; trangende  konfliktfremstilling.  For  den, der  Izser  fortzllingen uden at gribe den ironiske distance, forbliver dens sigte moralsk.

I Sildig Opvaagnen er konflikten fastholdt i en form, hvori den også reelt kunne fremtrzde på Blichers tid. Den bearbejdes inden for det provinsielle,  senfeudale samfunds rammer,  hvor  konflikten umuligt kan lsses. Efter den provisoriske lssning i et eksil, der både er et psykisk og et reelt rum, indkapslet i  den borgerlige lillebyvirkelighed,  må  dementiet  ncadvendigvis  komme.  De  normer, der  spzrrede for individszttelsen og nc~dvendiggjorde  etableringen af eksilet, er nemlig ikke blevet ophzvet. Individet frigsres ikke  fra de normer, det flygter fra; det bringer  samvittigheden med sig.  Modsztningen  mellem  de hzmmende normer  og trangen  til individuel  frigsrelse  forbliver  i individet  selv.  Inden for det senfeudale samfunds rammer kan det umuligt  frigsre sig fra den, for det er en modsztning, der er sat af den fundamentale modsigelse i det senfeudale samfund. I Sildig  Opvaagnen fastholdes konflikten i en real  form som uundgåelig og ul~selig.

Med Sildig  Opvaagnen har Blicher givet individhorm-konflikten et så pågående og realistisk udtryk, at det primzre publikum nndvendigvis måtte reagere. Det dannede borgerskab var ramt og bombarderede  fortzllingen med  indigneret  moralsk  kritik.  I stedet for progressiv  konfliktbevidsthed kom Sildig Opvaagnen til  at vakke reaktioner forargelse. I  alt  I2 abonnenter  opsagde med ojeblikkelig  varsel  deres abonnement  på Nordlyset efter  at  have modtaget det nummer, hvori »Sildig Opvaagnen~ blev p~bliceret!~" -Da fortzllingen udkom i 1833 i anden del af Samlede Noveller, skrev forfatterinden Louise Hegermann-Lindencrone til lektor P. Hjort i Sors: »P(. . .) de Blicherske Noveller, de har vundet meget bifald her i Byen; mig vil de ikke ret  smage (. .  .) der synes mig at herske en vis  Plumphed og Plathed i dem, som vist ikke alene er et uheldigt Valg: det forekommer mig at vzre Forfatterens Natur,  der udtaler  sig derigjennem,  derfor bliver  Alt  det, der  skal  have  en  hsjere  og  zdlere  Tendents,  saa  underlig  for- keert, at man  ikke veed,  om det  skal vzre rigtig  Alvor.  Jeg  har ikke hort noget  Menneskes Mening  om 2.  Del;  men jeg  begriber nzsten ikke, at man tor byde Publicum en Fortzlling som Jordbzrret eller  Den sildige O p ~ a a g n e n . « « ~ ~ '

Også kritikken rynkede  på nzsen og folte sig trådt  for nzr:  I Kj~benhavnsposten skrev en unavngiven  anmelder:  ))Mindre heldige ere Sildig Opvaagnen, der kunde trzngt til en delicatere Behandling (.  . Skarpest  blev  forargelsen  dog  formuleret  af professor J.N.  Madvig: ))Men  fremfor Alt burde en ubetinget Forkastelsesdom have truffet den indtil det smudsigste Detail udforte, aldeles uzsthetiske Skildring af et dobbelt Ægteskabsbrud og Horeliv,  der  forer  Navnet Sildig  Opvaagnen (.  . .)«.lB)

Reaktioner  som disse bekrzfter, at Blicher  i Sildig  Opvaagnen har  givet  individ/norm-konflikten  sit  mest  przgnante udtryk.

## V. Konklusion

1 det  foregående kapitel har analyser  af  et reprzsentativt  udsnit af  Blichers fortaAlinger vist,  at individ/norm-konflikten  i forfatterskabet  er  en  central  transformationsform for  Blichers  samfundsmzssige konflikt.  I  langt  de fleste  fortzllinger derealiseres konflikten i tid, sted eller miljo, hvorefter den fremtrzder som en standskonflikt.  Standskonflikten er således forlobsdeterminant  i hovedparten  af Blichers fortzllinger.  I  gennemgangen af standskonfliktens  bearbejdning i fortzllingerne har der vist  sig en noje sammenhzng mellem  det  univers,  hvori  konflikten  dannes,  og den bearbejdningsmåde, der bliver den til del. Fra de mest derealiserede  konflikter  i  fortzllingerne  i  gruppe  1  til  de  realiserede  i gruppe 6 kan der således trzkkes en tematisk udviklingslinje i forfatterskabet,  som ikke folger  kronologien.

Ud fra artiklens synsvinkel  har det vist  sig, at det ikke blot  er muligt  og meningsfuldt, men direkte nedvendigt  for en helhedsforståelse af forfatterskabet at indplacere de fortzllinger i forfatterskabet,  som Blicherforskningen hidtil -ud  fra forskellige  vurderingskriterier -har skudt ud som underledige,  trivielle og vzerdilese.  Fortzllingerne placerer sig nemlig  alle på  den  udviklingslinje,  der snor sig gennem  forfatterskabet,  og som har vist sig at vzre både tematisk og bevidsthedsmzssig.  Denne linje skal i det folgende sammenfattende  ridses  op.

I  den  forste  gruppe af  fort~llinger er  konflikten  placeret  i et fjerneksotisk  univers,  derealiseret både i tid, sted og miljo. Det er et univers,  der både i tid og rum ligger langt uden for realerfarin- gens kendskab. Derfor er der heller ingen hensyntagen til sandsynlighed  i  konfliktbearbejdningen.  Konflikten  kan  loses  umiddelbart, eller den omformes til  en  moralsk  konflikt, der opIDser sig selv i sentimentalitet. Både med  hensyn  til  univers,  bearbejdning og udgang viser konflikten her tilbage til den moralsk sentimentale  fortzllingstradition.  Fortzllingerne er regressive,  moraliserende og normbekrzftende.  Derfor bliver  den reale standskonflikt  i denne gruppe tilslsret, og det vil i sidste instans sige, at fortzllingerne fornzgter  standskonfliktens  realitet.

I gruppe 2 er konflikten kun delvist derealiseret i  sted, men altid i m i l j ~ . Her er standskonflikten  altid tilknyttet en emigrant, dvs. en person med eksotisk szrstatus. Konflikten bliver anskuet som et  identitetsproblem.  Den  opl~ses, så snart emigranten genfinder sin  tabte  identitet.  Konflikten  viser  sig  således altid  at  v z r e  en pseudokonflikt; den fastholdes ikke som reelt problem. Det er den udvalgte eners  individuelle konflikt, der  bliver  o p l ~ s t -ikke den socialt  bestemte  standskonflikt,  der  bliver  bearbejdet.  Også  her bliver standskonflikten altså omgået og i sidste instans fornzegtet. -I  et mindretal af emigrantfortællinger  f ~ r e r indskrznkningen af derealisationsfaktorer  i gruppe 2  imidlertid  til  en  mere  realistisk konfliktudgang.  Her  opstilles  konflikten loyalt  som  uforståelig, den accepteres som konflikt, og ingen forlssende konfliktårsag eller l~sningsmulighed viser sig. Denne passive holdning til konflikten peger  hen  imod  de nzeste  grupper.

Med den tredje gruppe af  fortzllinger er  konflikten  flyttet  så t z t  på, at  den  ikke umiddelbart  lader  sig l ~ s e i det  univers,  den dannes i.  Konflikten er derealiseret  i tid  og m i l j ~ , dvs.  universet er fortidigt og lokalkoloristisk. Hverken univers eller hovedperson er således -som i de to f ~ r s t e grupper -tilstrzkkelig fremmedartede til,  at  konflikten  uden  videre kan l ~ s e s . Derfor etableres der små eksotisk-koloristiske  enklaver i fortzllingernes univers,  hvor normerne er suspenderet, og konflikterne derfor kan finde en 10sning. Men i ingen af fortzllingerne giver eksilerne absolutte konfliktl~sninger. Eksilerne viser sig altid at være provisorier, der ophzves i det videre f o r l ~ b . Dementiet kan have forskelligt indhold: Eksilet  kan enten ophæves ved, at konflikten viser sig at vzere en pseudokonflikt, eller  ved  at  den  åbenbare konfliktårsag  belejligt bliver  fjernet.  I  begge  tilfzlde  får opl~sningen af  eksilet  en tårepersende sentimental effekt. Dementiet giver ikke basis for nogen ny, progressiv erkendelse -tvzrtimod: ophavelsen af  eksilet implicerer  i  begge tilfælde et tilbagefald  ti1 normbekrzeftelse  og dermed i sidste instans til fornzgtelse af konfliktens eksistens. -En- delig er der -inden  tor gruppe 3 -mulighed  tor en ironisk  holdning til eksilet og de sentimentale losninger. Den ironiske fremstilling af  eksilet  som losning står som et  midtpunkt  på den bevidsthedsmæssige udviklingslinje mellem gruppe 1 og 6. Med den ironiske afstandtagen  er  nemlig  begyndelsen  gjort  til  etableringen  af den konfliktbevidsthed,  som fortællingerne i gruppe 1 til 3 ellers er blottet  for.  Men  ironien  er endnu ikke her  nogen  gennemfort stilholdning -sentimentaliteten har stadig overtaget og viser sluttelig  tilbage mod  normbekræftelse  og konfliktfornægtelse.

Hovedparten  af  fortællingerne  i  gruppe  4  er  med  hensyn  til konfliktbearbejdning  sammenfaldende  med  gruppe 3. Men  et mindretal  skiller  sig  ud.  Derealisationen  er  ganske vist  også her gennemfort i miljo, men forlobet er henlagt til et miljo, som forfatteren  har  et  f~rstehånds kendskab til.  Derfor  bliver  konfliktgrundlaget her konkret realistisk. Konflikten bliver fastholdt på et socio-okonomisk  grundlag.  Derfor  kan  den  heller  ikke oploses, sådan som skinkonflikterne i de foregående grupper  kunne -og blev  det.  Konflikten  l ~ s e s provisorisk i et eksil, et  indre,  psykisk rum, som etableres med tragiske omkostninger.  I  modsætning til de foregående grupper, hvor fortælleren var alvidende, er der her lagt en distance mellem forfatter  og fortzller, som bl.a.  ytrer  sig derved,  at  miljokeridskabet  er  forfatterens  og ikke fortællerens. Ved  at  fastholde miljoet  og konfliktgrundlaget  konkret  som  forfatterens etablerer fort~llingen bag om ryggen  på den desillusionerede fortæller og hovedpersonerne,  der opfatter deres tragedie som skæbnebestemt,  en bevidsthed  om konfliktens  grundlag  og dens  omkostninger.  Fortzllingen  fastholder  derved  konflikten som ul~selig.

1  gruppe 5 er konflikten  udelukkende derealiseret i tid. Miljorealismen beror her på faktisk miljonærhed mellem forfatter og fortæller. Kun tiden begrznser konkretionen. Også i gruppe 5 bliver konflikten l0st i et indre eksil -men kun momentant. Eksill~sningen efterfolges  heller  ikke her  af  nogen  forsoning, tværtimod  er det hovedpersonen  selv, der -omend nodtvungent -erkender sin d r ~ m som en illusion.  Mens  hovedpersonen falder  hen  i  religios resignation,  fastholder f o r t d i n g e n  ved  sin  distance til  hans  udsagn konflikten som uundgåelig. Den beror nemlig på modsætninger, som fortællingen har fremdraget i individet  selv. Konfliktbevidstheden  er  således i gruppe  5  meget  h ~ j og  peger  direkte hen imod  fortællingerne i  den  sidste gruppe.

1 gruppe 6 får konflikten sit mest prægnante udtryk, og her be-

arbejdes den  med  den  hojeste  bevidsthed.  Den  er  fastholdt  som en individ/norm-konflikt,  idet den realiseres  tæt på Blichers eget sociale  konfliktfelt.  Konflikten  lmes  provisorisk  i indre og ydre afsondrethed,  i  et  eksil,  hvis  sammenbrud  er  fortzllingens udgangspunkt. Konfliktgrundlaget er konkretiseret og personaliseret i en dobbeltmoralsk  fortæller, som fortællingen i forlobet distancerer sig fra. Konfliktbevidstheden er her delvis flyttet ind i hovedpersonen, der selv er klar over, at eksildannelsen er den eneste 10sningsmulighed, og derfor opretter et hemmeligt rum, -uden at begribe,  at  denne losning  i længden er uholdbar.  Det  etablerer distancen mellem fortæller og forfatter derimod bevidsthed om: Det er  modsætningerne både i individet  selv  og i  normsystemet,  der spzrrer for en egentlig l~sning. Fortællingen er således på vej til at opstille en kritik af det senfeudale samfund, ikke i dets totalitet, men af det normsystem,  hvori dets mods~tninger træder tydeligt frem.

Hermed  er  fortællingernes  tematiske  og  bevidsthedsmæssige udvikling  trukket  op til  det  punkt,  hvor  Blicher  er  på  vej  til  at overskride sin egen historisk specifikke begrænsning. Han er i den sidste gruppe af  fortællinger  ved  at  etablere en  konfliktbevidsthed, der er så h0j, at de samfundsmæssige modsætninger, der ligger til grund for hans egen konflikt, begynder at kunne anes. Derfor  rummer gruppe 6 også kun en  enkelt  fortælling.

Paralleludviklingen af  konfliktunivers og konfliktudgang, dvs. den tematisk-bevidsthedsmæssige udviklingslinje i fortællingerne, kan -i  forenklet  form (bl.a.  er  universet  kun  karakteriseret  ved hjælp af sted/miljo-derealisationen) -opstilles i falgende skema:

## KONFLIKTBEARBEJDNINGS -MODEL

-

1 forhold til den gruppering af fortzllingerne på basis af derealisationsformer, der blev foretaget i det foregående, viser modellen en tværgående udvikling:  Her trækkes  den  linje op, der går diago- nalt  i 2.  skema -fra gruppe  1 til  gruppe 6 . Modellen viser  sammenhzngen  mellem  derealisation  og  bearbejdningsmåde. Pilen indicerer en progression mod universrealisme og miljakonkretion, dvs. realitet i konfliktgrundlaget og resignatiodtragik i konfliktudgangen, dvs. konfliktbevidsthed. Der er således to bevzgelser i skemaet, averst en aftagende, mod anvendelse af fzrre  derealisationsfaktorer,  nederst en tiltagende,  mod hajere konfliktbevidsthed.  Sammenhzngen kan kort  formuleres således: Jo mere gennemfart derealisation  i universet,  jo  flere sentimentale  Iasninger og jo  lavere  konfliktbevidsthed.  Eller  omvendt:  J o  starre miljarealisme, jo starre illusionslashed og jo hajere konfliktbevidsthed.

Fzlles for konfliktlasningerne,  der alle optrzder i venstre side af  modellen,  er,  at  de etableres  som  szrtilfzlde.  Enten  oplases konflikten i et fremmedartet milja, eller også er hovedpersonen  et individ, der har szrstatus. Hvor konflikten bliver last, er den altså forinden blevet omformuleret til en speciel og individuel konflikt. 'Lasningen' af konflikten betyder derfor aldrig, at standskonflikten er blevet  last -den er blot blevet omgået. Lasningen bliver således den mest regressive og reaktionzre konfliktudgang. Litteraturhistorisk  peger  den  tilbage  mod  den  normbekrzftende,  moralsk-sentimentale Izsefrugtstradition. Idet Iasningen udglattende harmoniserer de modsztninger, hvoraf konflikten er opstået, fornzgter den konfliktens eksistens. På realplanet skaber Iasningerne dermed blot  behov  for nye konfliktbearbejdninger.

I  den anden ende af udviklingslinjen  farer konfliktbearbejdningerne til  resignation  og  tragedie.  Konfliktgrundlaget  fremstilles her  konkret;  konflikten  er reel.  Derfor  fastholdes  den ogsA  som ulaselig.  Personerne selv omfatter deres konflikt og dens omkostninger  med en (religias) skzbnetro. Men fortzllingerne etablerer mere eller mindre direkte en konfliktbevidsthed  ved at distancere sig  fra  fortzllingernes eksplicitte  udsagn.  Herigennem  etableres bevidsthed  om, at konflikten  beror  på modsztninger  i individet selv  og  derfor  er  uundgåelig.  Det er  denne konfliktfastholdelse, der er det progressive og revolutionerende i Blichers fortzllinger. Ved  at  fastholde konflikten  som uundgåelig afviser  Blicher indirekte de transcendente og harmoniserende lasninger  som falske. Derved  overskrider  han den  moralsk  sentimentale  fortzlletradition og viser hen imod en tragisk,  individualistisk  emancipatorisk

realisme.

Men progressiviteten  har sin grznse -selv i Blichers mest  konfliktbevidste  fortzllinger!  Begrznsningen består  i, at Blicher overalt  personaliserer  konflikten  og dens grundlag:  Far  Blichers egen  samfundsmzssige  konflikt  har  kunnet  bearbejdes litterært, har den gennemgaet  en ideologisk transformation.  Konflikten er blevet  fordrejet  fra en generel og samfundsmarssig konflikt til en individuel  og  speciel konflikt. Transformationen  trzkker  opmzrksomheden  væk  fra  den  egentlige  og  grundlzggende  konflikt. Derfor kan Blicher nok korrekt finde frem til, at det er modsztninger i individet  selv, der  er  konfliktens grundlag, men  han kan ikke gennemskue, hvoraf disse modsztninger er opstået. Han kan a f s l ~ r e modsztningerne i den senfeudale moral, men han kan ikke se, at dobbeltmoralen beror på modsztninger, som er fundamentale i det senfeudale samfund. Han kan erkende, at konflikten er ulc~selig, men ikke hvorfor den er det. Blichers mest progressive fortzllinger er således nok revolutionerende, men de bliver aldrig revolutionzre, -han  kan  ikke  afslc~re  den  grundlzggende samfundsmzssige modsigelse i det senfeudale samfund og kan derfor heller ikke anvise nogen  reel losning på konflikten. Blichers konfliktbevidsthed  er med andre ord begrænset til at vzre borgerlig.

Som  tidligere  påpeget  forl~ber  forfatterskabets  tematisk-bevidsthedsmci-ssige svingninger  uafhængigt  af  kronologien.  S k ~ n t konfliktfornægtelse  og konfliktfastholdelse synes at vzre logiske modsætninger, trives de to bearbejdningsmåder side om side i forfatterskabet  fra 1824 til 1847. Blichers politiske udvikling  fra h ~ j re mod venstre i 30'erne far således heller ikke nogen direkte indflydelse  på hans  fiktive konfliktbearbejdninger.

Tilsyneladende  har  Blicher  ikke  selv  oplevet  de  to  bearbejdningsmåder som modsætninger.  Både fornægtelse og fastholdelse har for ham vzret lige gyldige. Det er kun for en senere -ikke senfeudal -forståelse, at polerne i  forfatterskabet tager  sig  ud  som paradoksale. Den  fundamentale senfeudale modsigelse, som gennem  transformationer  har  sat  forfatterskabets  centralkonflikt, sætter sig nemlig også igennem i konfliktbearbejdningsmåden. De to modsatrettede konfliktudgange kan således forstås som korrelater til  de modsztninger i Blichers samfundsmci-ssige vzren og i det senfeudale samfund,  hvoraf  standskonflikten  er  en transformationsform.  Korrelatet  til  konfliktfornzgtelsen  er  saledes  Blichers bagudrettethed,  hans autoritetstro og loyalitet mod enevzlden -og i sidste instans de feudale produktionsforhold, mens korrelatet  til  konfliktfastholdelsen  er  Blichers  progressivt  borgerlige samfundskritik, hans sociale frasprci-ngthed -og i sidste instans den kapitalistiske  produktionsmåde.

## Litteraturhen visninger

## Prirnzrt:

SI.  SI.  Blichers Sumlede Skrifler  I - X X X I I I , Kbh.  1920-34 Der henvises, hvor ikke andet  forfatternavn er anfnrt, til  denne udgave. Kursiveringer  i citaterne er  mine - spatieringerne er  Blichers.

## Sekundært:

Lirrerarur  brnyrrri  ri1 kapirel  I l :

John  Danstrup  og  Hal  Koch  (red.): Duntnurks Historie Bd.  10 og  l  I . Kbh.  1964

Jurgen  Habermas: Borgerlig  offentligher -dens frumveksi  og forfull. Oslo  1971

Sigurd  Jensen: Fru Putriarkalisme fil Pengeokonomi. Kbh.  1950

Kollektiv: Dunmurk nrellem feudalisme  og kupitulisme. Arhus  1974

Svend  Age Hansen: 0konot~risk  vmksr  i  Duntnurk. Bd.  1. Kbh.  1972

Karl  Marx: Kritik uf den politiske akonomi, Grundrids. Kbh.  1970

Erling  Olsen: Danmarks akonorniske historie siden  1750. Kbh.  1962

Fridlev  Skrubbeltrang: Den dunske Hustnund. Kbh.  1952

Marius  Vibzk: Den  danske  Hundels  Historie fru  1820 ri1  1938. Kbh.

1938

## Benyttet  lirferatur  i  arrigi:

Jeppe  Aakjzr: Steen  Sieensen  Blichers  Livsirugedie. Bd.  1-111.  Kbh. 1  903-04

Smen Baggesen:

Den Blicherske novelle. K  bh.  1965

Otto Borchsenius:

Fru .Fyrrerne 11.  Kbh.  1880

Kollektiv:

Tegneserier - en  ekspunsion.~ hisrorit.. Grenå 1973

Johs. Nnrvig:

Steen Steensen Blic'her. Hans  liv  og  vzrker.  Kbh.  1943

Peer  E. Snrensen: H.C. Andersen  og  herskabet. Grenå  1973

Snren Vasegaard: Fra Blichers  Tid. Kbh.  1938

## No  ter

- l .   Fridlev Skrubbeltrang: Den dunske Hustnund, bd.  I, s. 67, Kbh. 1952
2. Bidrag til Kund.~kab orn de danske Provindsers nmrv~rende Tilstund i akonomisk  Henseende, udgivet  af Landhusholdningsselskabet.  bd. 1-19, Kbh.  1826-1844
- 3 . 1 Viborg Amt, 1838 (XXI-XXIL)
4.  J f .   K.  Marx:  &gt;&gt;Kritik af  den  politiske okonomi. Grundrids.&lt;&lt; s. 243, Kbh.  1970
5.  Betegnelsen  'stand' anvendes for socialgrupper i  overvejende feudale samfund, mens  'klasse'  forbeholdes  samfund, hvor en  kapitalistisk produktionsmade er  fremherskende,
6. Hentet  dels  fra  Blichers  selvbiografi  XXV,  s.  83  t'f  og  brevbindene

XXXI-XXXII, dels fra Aakjzr, Kbh.  1903-04 og Norvig, Kbh. 1943

7.  Jf. novellen  &gt;)Eneste  Barn«  (XXVI, s.  133 ff)
8.  Blicher sendte gennem årene i alt 6 b~nskrivelser til Frederik d. 6. om ~konomisk hjzlp -foruden et utal af skrivelser med anmodning om moralsk stotte i andre variskelige situationer.  Etatsråd Collin sorgede for, at de 5 ansagninger  bevilgedes.  lait  fik  Blicher  fra  Frederik  d. 6.'s  kasse  1500 rdl.
9.  »En R ~ s t men ikke i  0rken« (XIX, s.  154 ff)
10.  Bl.a. så yderligtgående  folk  sum redaktoren af det  frisindede Fadernes lander, Cruseristolpe, der senere i d ~ m t e s 3 års fzstningsarrest for et  politisk  manifest.
11.  Otto Borchsenius: Fra  Fyrrerne, 11, s.  160. Kbh.  1880
12.  Blicher  oversztter  »Volkstumlichkeit&lt;&lt; med  »Almensans«.
13.  Ingemann vzgrede sig ved at bidrage til  vzrket, fordi han var bange for  en  politisk  tendens  i  navnet!
14.  XXXII,  s.  I  l I
15.  1  noterne til brevbindene får dette en ideologisk drejning:  »Derimod haves ingen helt  private  Breve til  Familien, der for en stor Dels vedkommende hurtigt gik over til traditionsl~s Underklasse.&lt;&lt; (XXXI, s. 221)
16.  1  folge Meyers Fremmedordbog betyder transformere:  »at give et ud-
11. tryk  en  anden  form  uden  at  forandre dets  vzrdi.« Transformationsbegrebet  bruges her  i  forlzngelse af  Peer  E. Soren-
12. sen  1973, s. 227  ff
17.  Jf. censor  Reiersen,  der  i  1842 gjorde forsog  på at  beslaglzgge Blichers mest  radikalt samfundskritiske  vzrk Min  Tidsalder (XXVI, s. 153 Tf)
18.  Når jeg  har  valgt  at betegne denne konflikt standskonflikr -og ikke klassekonflikt -har  det  flere  årsager:  I folge  definitionen  ovenfor dzkker standsbetegnelsen  socialgrupper  i et feudalt  samfund. Som det  er  vist  i  det  foregående,  beror  konflikteri  i Blichers  fortzllinger på de mods~tningsforhold,  der  opstar  under  senfeudalismen.  Det problematiske er bl.a., at feudale kategorier i denne periode viderefares  trods den  tiltagende  kapitalisering, som  derved  hzmmes.  Dette problem  fastholdes ved  at  bibeholde  konfliktbetegrielsen  i en  feudal kategori.  Dertil  kommer,  ar  Blicher  selv  matte  opleve  sit  samfund som et standssamfund -og ikke som klassedelt; dels fordi samfundet i hele hans  levetid  var  konstitutionelt  feudalt, dels  fordi udviklingeri i provinsen  retarderedes efter  1800, så den feudale struktur der vedblev  at  v z r e   fremherskende.  Endelig  er  betegnelsen  standskonflikt valgt.  fordi konflikten i de fleste fortzllinger er henlagt  til et  feudalt samfund.
19.  1 folge den  alfabetiske  fortegnelse  XXXIII, s.  133
20.  Rent  Iremstillingsteknisk  kan  man dog tale om en niveausænkning  i 40'erne.  hvor  fortzllingerne  generelt  er  meget  dårligt  gennemarbejdede, fulde af logiske  brist,  inkonsekvenser og  fejlhuskninger.

21. Optrykt  i 1 . hiefte, 1 . årgang 1827
22. Derealisationsbegrebet er benyttet i forlzngelse af »Tegneserier -en ekspansions historie«, 1973, s. 121
23. Blicher  har i Viborg  Amt (1838, XXI-XXII) givet en grundig redegorelse for bindeindustriens organisation og de sociale fraktioner inden for  kriemmerstanden.
24. Som Soren Baggesen  har påvist, befinder Morten sig altid på den tabende parts side (s. 264) -men Baggesen undlader at sztte dette i  forbindelse  med  Mortens sociale  underskudsposition  i ovrigt.
25. I  folge  Soren  Vasegaard: »Fra Blichers  Tid.« Kbh. 1938, s. 258
26. Citeret  efter  Jeppe Aakjier 1903-04, Bd.  II, s. 20
27. In: »Kjt~benhavnsposten.« Kbh. 1833, no. 152, s. 608
28. In: »Maanedsskrift for  Litteratur.« Kbh. 1835, Bd. 13, s. 417