Dekonstruktion
Forfattere: Lis Møller
Tidsskrift: kok (1992-02-18)

på. dansk videoproduktion, hvorfor er der ingen 'undergroundl-produktioner osv. Dette  er  ikke  kun  et  spØrgsm91  om personlige  przferencer,  men  tillige  et swrgsmal om reprzsentativitet i eksempelmaterialet.  Det virker ogsb underligt n b   man læser om Art of Noices video: Close to the edit og sa opdager, at det ikke er den samme video, som er med i eksempelmaterialet, selvom den hedder Close to the edit. Sjusket!

Indvendingerne mod bogen g3r p9 det principielle plan, hvor Movin og 0berg alt for ukritisk overtager de ureflekterede forestillinger om musikvideoerne,  som har floreret i  bevis, og som har vreret uden teoretisk przgnans. Og her har jeg endog ikke været inde p9 selve analyserne af  videoer, hvor  forfatterne falder  i  samme  afgrund  som  utallige andre forsØg p2 lzsning af musikvideoer. Man tror at blot fordi fremstillingerne ofte er fragmentariske, s9 eksisterer der ingen enhed i musikvideoeme. Men som bla. Peter Larsen har vist, i et af de hidtidige  bedste  danske  forsØg  p9  at forsta musikvideoer: »Hinsides forwllingen« fra 1984 (i tidsskriftet Argos ), s9 skabes der til stadighed sammenhreng i videoerne. Det sker gennem musikken, i sammenstilling og rytme og i recipientens egen fortrellende Iresning, som f@rer de forskellige  billeder sammen til en ikke alt for urimelig sammenhreng,  som det hedder med reference til Freuds drbmmetydning.

Det virker som om forfatterne mener, at musikvideoeme er gode, hvis de viderebringer  et  kritisk budskab  om  vor mediedominerede tilvrerelse. Men, som David Lynch har sagt, s2 handler ~stetiske  frembringelser ikke primrert  om budskaber -det har nian postvresenet til at viderebringe.  Dog skylder  jeg nok ogsa forfatterne at citerer et sted, hvor de ikke restlØs identificerer sig med en ideologikritisk  position. Deres fremstilling holder ikke fast i én mening, men glider hele tiden, som betydningen selv i det aktuelle. Man  kan maske sige, »at musikvideo for nutidens unge rummer et ligesa stort protestpotentiale, som rocken gjorde det for 6O'emes unge, og at den m9ske netop er udtryk for et opror imod tresser-generationens  rigtige meninger og idealistiske  forestillinger  om tilværelsen«. Gad vide om forfatterne selv kan se, at de ogs9 her  foretager en projicering af  en tresser-dyd: kritikken og overskridelsen?

Lis Mdller

## Dekonstruktion

Pil Dahiemp: Dekonstruktion. 90'ernes litteraturteori. Gyldendal, 96 s.,1991;

Kr. 98,OO.

Dekonstruktion. 90'ernes litleraturteori er titlen p8 Pil Dahlerups præsentation af den litterrere dekonstruktion i Gyldendals Intro-serie. Mon det skulle vzre forlagets marketingafdeling, der star bag denne lidt for smarte undertitel -som ikke bare er et noget tvivlsomt postulat, al den stund at umiddelbare appliceringer af dekonstruktiv teori i lxsningen af litterrere  varker synes at være et overstiet kapitel i hjemlandet USA1, men sorn tillige synes at harmonere dirligt med forfatterens mere forbeholdne syn p9 dekonstruktion. Kritisk sans, lzs: almindelig sund fornuft, er den bedste vejleder i teorijunglen; den har man brug for, niir det drejer sig om dekonstruktion, mener Dahlerup, som understreger, at hun ikke er »ubetinget tilhænger« (6) af denne retning, men fastholder det meste af  det, hun har lzrt af nykritikken og strukturalismen.

Det er den litterære udformning af dekonstruktionen -dens litteraturteoretiske implikationer  og brugbarhed  indenfor litteraturkritikken -der er bogens emne. Dahlerup starter med at konstatere, at dekonstruktion som litterriturteori star i modsætning til strukturalisnien. Mens strukturalisterne leder efter tekstens meningsbzrende strukturer, s@gcr dekonstruktivisterne efter de elementer i teksten, der f&amp; strukturerne til at bryde sammen indefra. Bevægelsen fra strukturalisme til dekonstruktion  styrer fremstillingen, der er i fire selvstzndige kapitler diskuterer »fire v ~ s e n t l i g e skred« (6) i tekstbegrebet: »Fra en egenskab hos teksten til en erfaring hos lmeren« (om læseren), »Fra en modsztning imellem til en modsztning i« (om kritikken af strukturbegrebet), »Fra hvad det betyder til hvordan det betyder« (om dekonstruktion som retorisk lasning) og endelig »Fra kvinde til k@n«  (om feniinistisk dekonstruktion). De fire kapitler er forsynet med korte litteraturanalyser, der skal illustrere, hvordan man i praksis kan anvende den behandlede teori.

Det har tydeligvis vzret ambitionen at lave en brugsbog snarere end en avanceret indfering. Som teksten p3 omslaget lover, er bogen »letlzst«.  Som en forste introduktion til dekonstruktionen har Dekonstruktion. 90'ernes litteraturteori saledes oplagte kvaliteter. Desvzrre har bogen ogs3 mangler. Forfatteren bema'rker selv, at hendes oversigt ikke er udtdrnmende. Naturligvis ikke. En 90 siders gennemgang af den litterzre dekonstruktion,  beregnet p A den uindviede lzser, m i   nØdvendigvis være selektiv og operere med forenklinger. Problemet er siledes ikke, at fremstillingen ikke kan  fa det hele med. Mine forbehold vedrorer selve det begreb om dekonstruktion, som bogen formidler. For Dahlerup betyder dekonstruktion mere ibenhed, pluralisme og stgrre respekt for teksten som kunst. Det er altsammen meget sympatisk, men ogsi temmelig tamt. I Dahlemps pzdagogiske applicering bliver dekonstruktion så spiselig, at man har noget svært ved at li  Øje pil, at den (som bagsideteksten  lover det) skulle være en radikal teori, »der vil vende op og ned p3 vestlig mnkning og p i   hele litteraturbegrebet«.

Ikke overraskende er det i kapitlet om strukturbegrebet (kapitel 2), at modszt~iiiigsforholdet mellem strukturalisme og dekonstruktion t r ~ d e r klares1 frem. Datileriip tager udgangspunkt i Saussures strukturelle lingvistik og Greimas' definition af  struktur som en autonom enhed af interne relationer, dcr er opbygget i  hierarkier. Heroverfor szttes Jacques Derridas pilpegning af, at alle strukturer  bryder sammen indefra, fordi enhver struktur for overhovedet at oprettes in3 udgrænse de elementer, der modsiger systemet. Man kunne miske her forvente, at Dahierup ville præsentere  Derridas kritik  af Levi-Strauss  i »Structure, Sign and Play  in the Discourse of the I-Iuman Sciences~ (denne tekst, der blev  fremlagt ved en konference i USA i 1966, markerer dekonstruktionens begyndelse i Amerika). Dahlerup vzlger imidlertid at tage fat et andet sted: Demdas kritiske reception a f Saussures tegnbegreb. I f ~ l g e Derrida opererer  Saussure med  en  »transcendental signifiéc,  dvs. en signifik der ikke viser hen til nogen signifiant, men fungerer som sidste absolut led, der forankrer systemet. Derrida benregter muligheden af et sbdant sidste led, idet hail hzvder, at enhver signifié ogsi fungerer som signifiant. N&amp; signrfie og signifiant kan skifte plads, er strukturen ikke fast men flydende -hvilket hos Derrida markeres med begrebet »differance« (forskel og uds~ttelse), der, som han understreger  det, er uforeneligt med dct statiske og synkrone i begrebet ~struktur*.

Imidlertid  er det fØrst og fremmest det litterzre, der interesserer Dahlerup: den litterære strukturalisme og den litterzre dekonstmktion. Man kan mene, at Dahlerup foretager en noget voldsom beskzring af den litterzre strukturalisme -hos hende betyder strukturcl analyse kort og godt: modsztningsanalyse. Men, okay, reduktionen er ikke uden pædagogisk  effekt. Den kortfattede gennemgang af den litterrere strukturalisme i 60'eme ledsages af en lille analyse, efter devisen »find tekstens grundlæggende modsztningspar«, af Ludvig BØdtchers digt »Ved et Tab«. Senere i kapitlet vender Dahlcrup tilbage til arlalysen af BØdtchers digt, der nu korrigeres gennem en slags dekonstruktiv lresning. Den dekonstruktive analyse fremtrader her som et kritisk supplement til modsartningsanalysen.

Dahlerup lzgger stor vregt p i  den pzdagogiske formidling af sit stof. Det kan derfor undre, at hun ikke henviser til eksistcrende danske oversattelser af de diskuterede tekster. Hvorfor henvise til en engelsk overszttelse af Saussure, n&amp; der findes en udmzrket dansk overszttelse i  antologien Strukturulisnze

(som i ~ v r i g t ogsi indeholder Kristevas interview med Derrida om Saussues tegnbegreb)? Men det er selvfØlgelig  en detalje. Mere bcklagcligt er det, at Dahlerup overser en række oplagte pointer i de behandlede tekster, f.eks. i Barbara Johnsons analyse af Billy Budd. Det er fra Johnson, at Dahlerup henter fomuleringen »fra en niodsztning imellem til en modsætning i«, der sammenfatter skredet fra strukturel modsztningsanalyse til  dekonstruktiv læsning. Billy Budd-analysen er i sig selv en brilliant demonstration af skredet fra »imellem« til  »i«, som bedre end den ansatsvise dekonstruktion af BØdtcher kunne illustrere strukturens sammenbrud indefra. Desvzrre g9r dette aspekt tabt i Dahlerups gennemgang, som munder ud i den noget vage konstatering, at »Barbara Johnson med  sin dekonstmktion vil vise, at eii sir~ipel tekst er  sanimensatc (43).

Kapitlet om Ireseren er nok bogens svageste afsnit. Det drejer sig som sagt om bevregelsen fra tekst til læser: I fØlge strukturalismen opst9r tekstens betydning gennem relationerne mellem tekstens elementcr. Hcroverfor hzvder Reader-Response kritikken  (som her henregnes til dekonstruktionen), at betydningen skabes gennem lzseprocessen, i samspillet mellem tekst og lzser. Men, som Dahlerup bemzrker, er der mange varianter af den nye Iæser-orienterede kritik. Begrebet lzser kan betyde mange ting, selv indenfor Reader-Responsc kritikken. En Ireser kan vzre den instans, der realiserer teksten, idet han/ hun udfylder de »huller«,  der er den litterrere  teksts konstitutive træk (Wolfgang Iser). Eller lzseren kan vzre et konkret psykologisk individ, der investerer  sine egne private fantasmer i lzs- ningen, sadan som det er tilfaldet hos den psykoanalytiske kritiker Norman Holland. Men en laser kan ogsi vare et tekstelement, fortsztter Dahlesup og nævner her som et eksempel Gerald Prince's nIntroduction to the Study of the Narratee«. I gennemgangen af  Prince &amp;res  den forestilling om et modsztningsforhold mellem dekonstniktion og strukturalisme, som er bogens bxrende idé, for  Princes begreb om ntlie riarratee« lader sig uden besvzr placere indenfor rammerne af den strukturelle narratologi.

Man kan vanskeligt vare uenig med Dahlerup i, at den nyere interesse for læseren og læsningen og det skred i tekstbegrcbet, der hznger saniIrien med denne interesse, er relevant for folstilelsen af  den litterære dekonstruktion. S i kan man diskutere, om det er rimeligt at g@re  dekonstruktionen s i   elastisk, at den kan rumme den i sig selv heterogene gruppe af teoretikere og kritikere, der prmenteres under overskriften ReaderResponse Criticism: Stanley Fish, Michael Riffaterre, Hans Robert Jauss, Umberto Eco foruden de ovennavnte. Mere afgØrende er det imidlertid, at Dahlerup aldrig kommer langt nok ind i diskussionen af l~sningens problem, som star si% centralt i den amerikanske dekonstruktion. I  sin disponering af stoffet har Dahlerup tydeligvis ladet sig inspirere af Jonathan Cullers On Deconstruction. Theory and Criticisln uj'ter Structuralism, hvis indledningskapitel netop handler om I~ser-orienterede teorier. Men livor Dahlerup giver en kommenteret præsentation af de forskellige Reader-Response teorier og derriied betragter sp@rgsmilet om dekonstruktiv læsning som uddebatteret,  s2 lader Culler  diskussionen af render-response danne afsat for gennemgangen af dekonstruktionen. Dahlerup stopper, hvor Culler begynder, og det er en skam.

Jeg mener siledes, det er en klar mangel ved fremstillingen som sidan, at Dahlerup aldrig n&amp; frem til det specifikt dekonstruktive begreb om lzsning -dekonstruktionens  »negative hermeneutik",  om man vil -som indebzrer forestillingen om »ulæselighed« (»unreadability*).  Ulzselighed -siger Paul de Man ved en af  de f9 lejligheder, hvor han h x   bestrzbt sig p i  at udtrykkke sig pxdagogisk -betyder at teksten producerer Ixsninger, der er indbyrdes uforenelige. Det vil sige, at man fra en given tekst kan udlede en læsning, der er helt i overensstemmelse med tekstens figuration, men samtidig kan man ogsi udlede en anden lzsning, der en semantisk uforenelig med den f@rste. De to lzsninger er fundamentalt modstridende, eftersom de kan reduceres til udsagn, der ikke bare er uforenelige, men opl@ser hinanden.' Teksten er ulzselig i den forstand, at den giver anledning til modstridende fortolkninger, men intet grundlag for at vrelge imellem dem. I artiklen »Semiology and Rhetoric« (som Dahlerup behandler i kapitel 3) forbinder de Man det tolkningsdilemma, teksten giver anledning til, med sprogets retoriske potentiale. Retorikken suspenderer logikken og skaber ubestemmelighed.

Dahlerup understreger i sin konklusion, at den dekonsti'uk~ive Iresning risikerer at havne i »tomt ordg@gleri«  (91), hvorved den mister sin berettigelse. Kritikken  er ikke helt uberettiget i forbindelse med teorien om ubestemmelighed. Doktrinen om tekstens ulzselighed -der i den amerikanske dekonstniktions ko~isolideringsfase  i 80'erne kom til at fremsd som den dekonstruktive kritiks slagord og varemærke -ender som en tom frase, nar den »bevises« i analyse efter analyse. P i   det seneste har der da ogsa lydt mangc kritiske roster. Dekonstruktive lzsninger er med &amp;ene blevet forstemmende forudsigelige, lirevdes det; den blotte pivisning af aporier km ikke længere være analysens endem91. Imidlertid pointeres de selvsamme kritikere, er der ikke er nogen vej tilbage til et prz-dekonstruktivt  standpunkt. Det drejer sig om at komme videre, ikke om at vende tilbage. Teksten har mistet sin epistemologiske uskyld, soni Stephen Greenblatt udtrykker det. Spdrgsniilet om ubestemmelighed er siledes stadigvzek  af vital betydning. Ærgeligt at Dahlerup ikke har villet tage dette spØrgsmil op til behandling. Det ville samtidig have givet hende en anledning til at foretage en skxpere sondring mellem den dekonstruktive og den nyki-itiske nærlæsning. For ubestemmelighed betyder vel og rnorke ikke tvetydighed eller polysemi i nykritisk forstand. Brig nykritikkens fremhævelse af tekstens komplekse flertydighed ligger forestillingcn om den gode litteraturs uudLØmmmcligc betydnirigsrigdoni.  Den dekonstruktive kritik dele1 ikke denne forestilling. Ubestemnielighed vidrier om sprogets upalidelige epistcmologiske status og dermed om tekstens ninnglende evne til at opfylde sit eget formbl.

Dahlerup lader sig ikke n6je med at referere andres teorier og meninger. Hun har selv en mening om det hele, fra Derridas skriftbegreb til de  Mans ungdomsjournalistik.  Den personlige tone præger ogsa bogens sidste kapitel, der handler om feministisk dekonstruktion, nien her virker den ikke anmasselide. Man marker, st Drihlcrup har ct laiigt bedre overblik over deme del af stoffet, og det giver hele fremstillingen et loft. Som i kapitlet om lzseren przsenteres en lang række teoretikere og kritikere, men uden at overblikket tabes. S&amp; kan man selvf@lgelig  altid diskutere udvalget af navne. Dahierup har valgt at lzgge hovedvægten pa de franske teortikere  Kristeva, Cixous og Irigaray, mens den amerikanske feministiske dekonstruktion reprxsenteres  af Teresa de Laurctis og Nancy Miller. Jeg savner her navne som Shoshana Felnian, Gayatri Spivak, Jane Gallop og Mary Jacobus.

Kendetegnende for feministisk  dekonstruktion er, nat den flytter intcressen fra kvindeforskning til kØnsforskning, fra empiri til teori og fra virkelighed  til  semiotik« (71). Dahlerup understreger i sin gennemgang perspektiverne i dette skred, men fastholder samtidig, at alliancen mellem dekonstruktion og feminisme ikke er uproblematisk.  Kapitlet kan l ~ s e s som et glimrende diskussionsoplag, men er samtidig mere end det. Her, som i resten af bogen, er hensigten  at gore teorierne analytisk brugbare.  Kapitlet munder ud i en l a ning af et uddrag af Lyschanders Billesliegtens RirnkrGnike. Analysen af Lyschander er bogens  længste og mest vellykkede. Ikke blot fordi den klart demonstrerer, hvad  en  dekonstruktiv feiriinistisk  lzsning »kan« i  forhold til en mere traditionel feministisk interpretation, men forst og fremmest fordi analyscn ikke bare liar karakter af »anvendt teori«, nien  selv txnker teoretisk over forholdet mellem k011 og reprzsentation. Her er dcr inspiration at hente.

Der er nzeppe  tvivl om, at Dekonsirukiiorl. 90'errzcs  litteraturteori falder p9 et tort sted. Mange (Izrere og stude- rende) har sikkert sukket efter en hurtiglæst og letfattelig  indf~ring i dekonstruktion. Man kan kun glæde sig over, at Gyldendals Intro-serie nu har gjort en sadan publikation mulig; jeg tvivler ikke pil, at den vil blive flittigt brugt. StØrst appel vil  bogen  formentlig have til (1itteratur)studerende p i  universitetes gninduddannnelse.  Som en introduktion til den litterære dekonstruktion kan bogen da anbefales. Men skal den bruges i undervisningen p9 universitetsniveau, bØr  dens fremstilling af dekonsuuktion nok suppleres nied mere dybtgiende introduktioner og allerhelst, naturligvis, med de dekonstruktive kritikeres egne tekster.

Noter

1.  Jan Rosiek, »Allegori, retorik  og bogstavets  tavshed. Paul de Mans dekonstruktion« i Litteratur &amp; samf~lnd 46 (1990) p. 69.
2.  Se Robert Moynihan, A Recent Imngining. Interviews with Harold Bloom, Geofley Hatrnarz, J. Hillis Miller, Paul de Man, 1986, p.  148.

## Anne-Louise Sommer

## Kracauer

Henrik Reeh: Storbyens Ornamenter -Siesfried Kracauer den moderne bykultur, Odense University Studies in Literature, vol. 28, Odense Universitetsforlag, 275 sider, 1991.

Som det indledningsvis bemzrkes indskriver Storbyens Ornamenter sig i et stØrre projekt, hvis ærinde er etableringen af en humanistisk urbanvidenskab. Herved forstaes en tværfaglig praksis, hvor byen sØges  afdzkket som ramme for bevidsthedsmzssige, kulturelle og sociale processer af generaliseret karakter.

Byen og byrummet er gennem de senere ir blevet gjort til genstand for en stadig stigende opmærksomhed, spændende fi.a arkitekternes kritik og videreudvikling af tidligere tiders byplanlægning og urbanbygnings typologier, over den administrativt teknologiske sektors fors@g  p9 forst9else og beherskelse af byens komplekse strukturer, til kunsthistorikere og litteraten orientering mod byens tematiske og motiviske rolle i den kunstneriske fremstilling. Fælles for denne optagethed af byen er dels 0nsket om -og viljen til -at oparbejde en analysepraksis hinsides de traditionelt opdelte akademiske/vidensmæssige afgrznsninger og grupperinger; og dels artikuleringen af  selve bytematikken i dialogisk relation til en begrebsafklarende forholden sig til det moderne.

Igennem analyser af den tyske intellektuelle Siegfried Kracauers urbanskrifter fra mellemkrigsarene -og med