De politiske spil omkring OL i Beijing 2008 - hvorfor blev de så dagsordensættende, og hvilke virkninger fik de?
Forfattere: Clemens Stubbe Østergaard
Tidsskrift: forumforidraet (2009-04-01)

MHH

reece

den Olympiske fakkel for Beijing-Legene tændes på det nationale stadion i Beijing i forbindelse med åbningsceremonien den 9. august 2008. Over 10.000 atleter fra næsten 200 lande skulle under Legene konkurrere i 38 forskellige discipliner (AfP PhOtO/ddP/MIChAEL kAPPELEr, scanpix, danmark).

## de politiske spil omkring OL i Beijing 2008

- hvorfor blev de så dagsordensættende, og hvilke virkninger fik de?

## indLedning

Hvad kom deltagelsen i OL - og den forudgående debat i Danmark og andetsteds - til at betyde for ønsket om at fremme menneskerettigheder i Kina?  Spørgsmålet  kan  ikke  besvares  uden  at sætte det ind i en analyse af den meget større ramme, som udgøres af de mange nationale og internationale politiske spil omkring OL 2008 i Beijing. 1  Baggrunden er et Kina, som på den ene side  fortsat  er  præget  af  mangfoldige  menneskerettighedsproblemer, men på den anden side også gør fremskridt på området (Wang, 2008). I den situation valgte utallige ngo'er og bevægelser at bruge det sidste år før OL til at fremme egne sager og organisationer ved enten at skubbe dem ind i det projektørlys, som altid omgiver OL, eller at prøve at presse de kinesiske myndigheder ved at tage de kommende leges succes som gidsel. Mens ngo'erne ofte er idealistiske og folkeligt baserede, kan de også være udtryk for forskellige lande og myndigheders nationale interesser  og  finansieret  derefter.  Staterne  kan også selv være aktive. 2

## to centrALe sPørgsmåL

Det dramatiske forløb rejser to vigtige problemstillinger: For det første, hvordan kunne de mange spredte aktører, især ngo'er, få så stor indflydelse på »dagsordenen«, som tilfældet blev? For det  andet,  hvilke  formål  lå  bag  de  mange  forskelligartede  aktiviteter,  og  hvordan  kan  man forklare variationerne i opnåelsen af disse mål?

Mit svar på det første spørgsmål vil tage udgangspunkt  i  »framing«-begrebet  og  argumentere for, at nationale og internationale massemedier, som var centrale og uundværlige medspillere for de vekslende aktører, siden 1990'erne er præget af en negativ »framing« omkring Kina og derfor umiddelbart fungerede som »forstærker«  for  de  mange  sager  og  organisationer  - frem  for  som  kritisk  instans.  Det  gik  ud  over præcision og troværdighed. Den dagsordensættende  effekt  styrkes  af  mediekoncentrationen, der betyder, at fem gigantiske mediekoncerner nu dominerer over halvdelen af USA's medieverden. Spørgsmålet analyseres gennem en diskussion af udviklingen i framing og nogle tilfælde (eller cases), der viser dens tilstedeværelse forud for OL, f.eks. i dagsordener knyttet til spørgsmålet  om  »løfter«, Tibetreportagen,  fakkelstafetdækningen etc. Det er denne partiskhed via framing, der nu som noget nyt observeres af den kinesiske  befolkning  gennem  »boundary  spanners« (folk, der danner bro over grænser). Det, at partiskheden er blevet synlig, kan medvirke til  at  forklare  den  manglende  eller  ligefrem modsatrettede virkning af dele af det bombardement, ngo'erne udsatte Kina for.

Omkring den anden problemstilling er mit argument, at der var flere kategorier af formål fra idealistisk/religiøse over rent organisatoriske til politiske/storpolitiske.  Den  variable  målopfyldelse  hen  over  disse  kategorier  kan  forklares ved at skelne mellem mål, der var interne i forhold til Kina, og mål, der var eksterne. De første blev hårdest ramt af forløbet igennem 2008, som nemlig kom til at styrke kinesisk nationalisme og  udløste  en  xenofobisk  reaktion,  fordi  den med hjælp fra regeringen og det store Wenchuan jordskælv i maj kom til at handle om suverænitet  og  »udenlandsk  indblanding«.  Men  også den  ovenfor  omtalte  mediebias  og  -troværdighed samt manglende anerkendelse af opnåede fremskridt  og  modsatrettede  forventninger  til OL spillede ind. Teoretisk trækker analysen på begreber om nationalisme og suverænitet i Kina samt  om  »gruppepolitik«  og  blød  magt  (Nye, 2004).  Den  inddeler  aktørerne  i  tre  kategorier og analyserer årsagerne til den skiftende målopfyldelse.  Kilderne  til  analysen  af  begge  pro- blemstillinger er dels massemedier og opinionsundersøgelser,  dels  personlige  meddelelser  fra aktører af forskellige typer.

Det kan være nyttigt indledningsvis at minde om nogle kontekstuelle faktorer i Kina i kalenderåret 2008 startende med januar og de værste snestorme  i  100  år  over  Spielberg's  Darfur-begrundede fratræden som kunstnerisk rådgiver i februar og en amerikansk Kongreshøring 3  til Tibet-urolighederne,  der  begyndte  14.  marts  og fortsatte en tid. Helt siden 2001 havde eksiltibetanere skrevet om OL som den helt store mulighed for at presse Beijing. I maj indtraf det store Wenchuan-jordskælv, og samtidig var den olympiske  fakkelstafet  blevet  politiseret  og  med start i Olympia ramt af omfattende demonstrationer i land efter land (for og imod). Begge forløb fortsatte i juni. I juli prægedes en del lande af  diffuse  boykotdiskussioner 4   -  også  i  Kina, nemlig  på  det  folkelige  plan  mod  den  franske stormagasinkæde Carrefour - og netop i starten af  august  lancerede  separatistiske  uighurgrupper i Xinjiang-regionen terrorangreb. Under OL fortsatte  især  den  anglo-amerikansk  baserede Tibetkampagne med nogle små aktioner i Beijing.  Mindre  synligt  har  f.eks.  menneskerettigheds-ngo'er  og  bevægelsen  Falun  Gong  været aktive i skrift og tale gennem hele året.

## frAming-BegreBet

»The cardinal sin committed by American news organisations in covering China is to portray it, always, in one overly simplistic frame« (Mann, 2001, s.102). 5

»Hvad mener jeg med en »frame«? Jeg mener,  at  historier  i  amerikanske  medier  har det med på ethvert givet tidspunkt at være styret af en enkelt historie, et enkelt image eller  begreb.  I  1950'erne  og  1960'erne  var det Kina som små blå myrer eller robotter. I 1970'erne, efter Nixons åbning, var rammen de  gode  (underholdende,  søde)  kinesere, som viste deres tidløse kvaliteter selv under kommunisme. I 1980'erne var rammen »Kina  er  ved  at  blive  kapitalistisk«.  Og  i 1990'erne  blev  rammen  så  det  repressive Kina.« (Ibid).

Af cLemens stuBBe østergAArd

Den er ikke ændret meget med hensyn til det repressive, men måske udvidet med temaet »den kommende supermagt (og dermed rival) Kina«.

Rammen styrer, siger Mann, tænkemåden hos redaktørerne  derhjemme,  til  hvem  korrespondenterne  rapporterer,  så  der  skal  altid  noget med om rammen, hvis man vil have sin artikel på. Den danner baggrunden, den antagne kontekst, og fordi den nu går på det repressive regime, så skal hver eneste historie om Kina handle om eller runde temaet politisk undertrykkelse. I 1980'erne var det anderledes (Østergaard, 1990). Dengang »tjente det Amerikas kold-krigs interesser at gå let hen over de mørkere sider af Kinas adfærd. Kina var den strategiske allierede mod Sovjet, og billedet i de amerikanske medier understøttede dette.« (Mann, 2001, s.104).

»Producere,  redaktører  og  nyhedsjournalister må holde op med at reducere Kina til en enkel fortælling … og først og fremmest så  må  amerikansk  mediedækning  af  Kina udfordre de eksisterende antagelser og være forberedt på det uventede.« (Ibid).

50-

50

40 -

30 -

20 -

10 ÷

0+

Number of corporations that control

a majority of U.S. media:

(newspapers, magazines, TV and radio

wire services and photo agencies)

23

14

1992

Dette  er  den  erfarne  praktikers  konklusioner. Men »frame«-begrebet er en anerkendt videnskabelig  term.  Medierammen  er  »a  central  organizing idea or story line that provides meaning to an unfolding strip of events … The frame suggests … the essence of the issue.« (Gamson &amp; Modigliani, 1987). Rammerne er »for det meste uudtalte og uerkendte, og de organiserer verden … for de journalister,  der  rapporterer  om den« (Gitlin,  1980).  R.  M.  Entman  kom  i  1993 med en mere præcis definition: »At »frame« er at udvælge nogle aspekter af en opfattet virkelighed og gøre dem mere centrale i en kommunikerende tekst, på en sådan måde at de promoverer en særlig problem-definition, kausal fortolkning, moralsk  evaluering, og/eller behandlingsforslag.«  (Entman,  1993,  s.  52).  Den påvirker dermed ganske stærkt også modtagernes forståelse af begivenhederne, og begivenheder er der jo næsten altid tale om i medierne, frem for analyser af længere »tendenser«, (Lampton, 2001, s. 264).

Journalistikkens »framing« af en begivenhed påvirkes af samfundsstrukturer og organisatoriske forhold såvel som af ideologiske og individuelle variabler. Scheufele (1999) ser »mindst fem faktorer,  der  potentielt  indvirker  på,  hvordan journalister  framer  et  givent  sagområde:  sam-

stations, books, music, movies, videos,

29

T

fundsnormer og værdier, organisatoriske pres og begrænsninger, interessegruppers pression, journalistiske rutiner og journalisternes ideologiske eller politiske orientering.« (s. 109). Argumentet strammes yderligere af Edelman (1977), der  siger:  »myndigheder  og  pressionsgrupper kategoriserer  forestillinger  på  en  måde,  der fremkalder støtte eller opposition til deres synspunkter,«  og  de  bruger  massemedierne  til  at konstruere meninger og virkelighed og fastlægge visse referencerammer« (s. 51). 6  Dette synspunkt holder for så vidt stik for amerikansk Kina-dækning, om hvilken Chang (1993) i en større undersøgelse over tid fandt, at den altid var på linje med regeringens skiftende politik over for Kina.

Denne  forskning  giver  ikke  noget  svar  på, hvorfor rammen fortsat er »repression« trods de omfattende forandringer over den snes år, der er  gået  siden Tiananmen  i  1989  -  og  trods  de mange autoritære systemer, hvorpå denne ramme ikke finder  anvendelse  (French,  H.,  2008). Nogle mulige forklaringer på eliteinteresse i at fastholde denne ramme kunne være: 1. opfattelsen af Kina siden ca. 1995 som en strategisk og økonomisk  konkurrent,  2.  en  opfattet  »modelkonkurrence«, hvor man må arbejde på at reducere  anseelsen  og  dermed  tiltrækningskraften for en model, der fastholder en betydelig rolle for  staten  under  kapitalisme,  og  -  forbundet hermed - 3. mediernes egen interesse i at overvinde de barrierer, som etpartistaten fortsat opretholder over for de 5-10 gigantiske mediekoncerners  uhindrede  kontakt  til  den  store  markedsgruppe på 2-300 mio. mennesker, som Kinas middelklasse  udgør.  Alle  har  de  filmselskaber og satellitter, der gerne vil sende reklamer ned til hundreder af millioner af paraboler i Kina eller lave kabel-tv. 4. Endelig er der vedholdende, både i medierne og den øvrige elite, en forestil- ling om, at »regimeudskiftning« i Kina ville tilgodese alle de ovenfor nævnte bekymringer (og være vildt populært i Kina). Den nylige Nobelpris-vinder i økonomi, professor og klummeskriver  på  New York Times  Paul  Krugman, formulerede det meget skarpt i 2007 i et interview med Rory O'Connor: »The media's bias, a large part of it is in fact right-wing bias, because they  are  effectively  part  of  the  right  wing« (O'Connor, 2008).

I det amerikanske mediebillede, som afgørende  præger  (og  delvis  ejer)  den  øvrige  vestlige verdens nyhedsorganisationer, og da især Danmarks,  er  der  oven  i  købet  sket  en  stor  forandring de seneste tiår. Fra et antal på 50 i 1983 er man nået ned til under 10 store fusionerede mediekoncerner, hvoraf blot fem, »The five big sisters«, dominerer over halvdelen af de samlede medier af enhver slags i USA, men også i Europa  er  medieverdenen  stærkt  koncentreret  (se fig.  1).  Skarp  indbyrdes  konkurrence  giver  en tendens  til  sensationalisme,  overfladiskhed  og »nyhedsunderholdning« (infotainment) i kapløbet om seertal. Det drejer sig om General Electric  (NBC),  AOL-Time  Warner  (CNN),  Viacom (CBS), Robert Murdoch's News Corp (Fox TV) og Disney (ABC). Det giver dels mindre alsidighed og åben debat, dels øget indflydelse til nogle få personer og interesser. Undertiden griber disse direkte ind i det redaktionelle arbejde, men oftest fungerer der en selvcensur (Pew, 2000). De få  bestyrelsesmedlemmer  og  administrerende direktører sidder samtidig i bestyrelser i andre store koncerner, og forbløffende mange er bankfolk,  dvs.  fra  en  anden sektor, der gerne vil til fadet i Kina.

Denne drøftelse af rammer og mediekoncentration  støtter  mit  argument  om,  at  de  mange spredte  aktører,  især  ngo'er,  derfor  havde  let ved at få mediernes samarbejde. Disse blev til mikrofonholdere og megafoner for »enkeltsags«organisationerne,  og  de  undlod  mestendels  at stille  kritiske  spørgsmål.  Nogle  eksempler  (cases) fra det seneste år kan illustrere det.

## AnALyse Af fire tiLfæLde Af sAmsPiLLet meLLem ngo'er og medie-»frAming«

Det var ngo'er som Amnesty og Human Rights Watch-Asia, der et år før OL lancerede slagordet om, at Kina ikke havde overholdt de løfter om forbedring  af  menneskerettighedssituationen, som  det  afgav  i  forbindelse  med  opnåelsen  af værtskabet. I løbet af året antog denne påstand et  selvstændigt  liv  i  de  globale  medier  i  den form, at Kina simpelthen på upålidelig vis havde brudt sine løfter og ikke opfyldt IOC's betingelser  for  afholdelse  af  OL.  Et  år  senere  talte Amnesty stadig om »de svulmende løfter«, Kina afgav (Amnesty International, 2006 &amp; 2008). På det  tidspunkt  havde  IOC  selv  allerede  uden held forsøgt at korrigere denne opfattelse: »Det er en løgn … Det eneste, IOC bad Beijing om i opløbet til ræset om OL 2008, var at tillade den internationale  presse  at  rapportere  frit  om  legene. De holdt det løfte fuldstændigt. Hvis Amnesty  siger:  vi  synes,  de  fremskridt  Kina  har gjort,  er  utilstrækkelige,  så  har  de  ret  til  det. Men de bør ikke skabe det forkerte indtryk og bruge legene til at gøre det. Hvert løfte Kina har givet os er blevet overholdt« (Volkskrant, 2008). Flere medlemmer af Beijing bys ansøgningskomite gav dog i interviews udtryk for, at Kinas afholdelse af legene, blandt meget andet, da også ville gavne udviklingen af menneskerettigheder (»will  also  benefit  the  further  development  of our human rights cause«). Det forekommer også sandsynligt, at det på længere sigt vil være tilfældet, på trods af de forudsigelige stramninger i månederne op til legene.

En  idrætsforsker,  Susan  Brownell,  sagde  da- gen før OL: »I think really there was an attempt to avoid promising anything, rather than an attempt  to  make  promises.  That  human  right groups have been saying China made promises, I think that's wishful thinking. I understand why they're doing that - it's a political strategy. But I am a social scientist, and from that perspective, that's  just  not  true«  (Badger,  2008).  Som  man kan se af referencerne, er det små ukendte me- dier,  der  bringer  disse  berigtigelser;  de  store fortsætter blot linjen, sådan som man ville forvente ud fra den fremherskende »framing«.

Ordensmagten kontrollerer pro-tibetanske demonstranter i forbindelse med den olympiske fakkelstafet gennem Nagano den 26.april 2008. Ifølge vidner endte denne japanske del af fakkelstafetten i et fire timers voldsomt slagsmål, hvor fire mennesker kom til skade (AfP PhOtO/kazuhiro NOGI, scanpix, danmark).

Det område, hvor der faktisk blev afgivet et løfte, var regler omkring udenlandske journalister.  I  december  2006  udstedte  Statsrådet  et midlertidigt regelsæt, som forbedrede arbejdsvilkårene for de forventede 20-30.000 udenlandske  journalister  indtil  legenes  afslutning.  De blev i oktober gjort permanente og er således et af de blivende resultater af OL's afholdelse (Regulations, 2008).

## tiBet-sPørgsmåLet

Et andet felt, eller en anden case, hvor den kinesiske befolkning kunne se en skævhed eller en bias  i  vestlige  medier  og  ngo'ers  virke,  var Tibet. 7   Dækningen af de voldelige demonstrationer i Lhasa, som begyndte d. 14. marts, rummer en  del  problemer,  som  kan  henføres  til  »framing«. For det første nedspillede medierne de dødelige angreb på utallige ikke-tibetanske kinesere og afbrændingen og plyndringen af næsten alle ikke-tibetanske forretninger såvel som af uighurernes moske i Lhasa (Kyodo, 2008). For det andet overtog man ukritisk udokumenterede  tibetanske  tabstal  fra  eksilorganisationer  i Indien,  en  notorisk  upålidelig  kilde,  som  normalt  ville  kræve  uafhængig  bekræftelse. 8   For det tredje ignorerede man omhyggeligt, at der faktisk havde været en af verdens mest kvalificerede  Kina-reportere,  James  Miles  fra  »The Economist«, på pletten i Lhasa i den pågældende uge, og at han oven i købet havde færdedes frit. Han blev berømt på sin dækning af Tiananmen-begivenhederne  for  BBC,  men  problemet denne gang var muligvis, at hans øjenvidneberetning fra Lhasa underbyggede det, som kineserne hævdede, var sket (CNN, 2008).

For det fjerde var det billede, kineserne fremstillede, og som Miles altså bakkede op om, en politiaktion, som ikke lå fjernt fra det, vi så i Los Angeles 1992, i Paris 2005 eller sågar på Nørrebro i København. Men det var ikke stærkt nok til medieframen,  så  derfor  blev  billeder  beskåret kreativt, gamle film hentet frem, eller man brugte - også i DR2 Deadline - simpelthen billeder af brutale politifolk, der tævede løs på munke i Nepal - uden at oplyse seerne om lokaliteten. Som en dansk sinolog og Tibetkender skrev, så blev al anstændighed smidt over bord, især  i TV-dækningen (Clausen, 2008). Kinas public relationsstrategi var også elendig, må det siges. Endelig, for det femte, var der intet journalistisk forsøg på at udrede de komplicerede tråde imellem det, der  skete  i  Lhasa  og  eksiltibetanernetværket, hvis vigtigste hovedkvarter ligger i Washington, og  ikke  hos  Dalai  Lama  i  Dharamsala,  og  hvis vigtigste finansiering stammer fra USA's National Endowment for Democracy (NED), der som bekendt også finansierede de såkaldte »kulørte revolutioner« i en del lande mellem Europa og Tibet (French, P., 2008). Det er tankevækkende, at  to  førende  medier,  New York Times  og Wall Street Journal, i de fire forudgående år ikke havde haft en eneste artikel om Kinas håndtering af Tibet-problematikken.

Disse fem punkter var med til at give den kinesiske befolkning et indtryk af en vestlig medie-dækning,  som  var  unfair,  forudindtaget  og måske, i sidste ende, sigtede på at dele Kina op. Dermed berørte  man  det  af  historiske  grunde ømfindtlige suverænitetsspørgsmål, en rød streg, som når den krydses, får befolkningen til at samle sig om og støtte parti og regering.

## fAkkeLforLøBet og de to Bedstemødre

En tredje case, eller en tredje medvirkende faktor,  var  det  meget  ydmygende  forløb  omkring den  olympiske  fakkel.  Allerede  da  den  skulle tændes i Olympia, var der som bekendt fysiske overgreb fra demonstranter fra den Paris-baserede  organisation  Reporters  without  Borders samt »Free Tibet«-bannere; det fortsatte i Paris, hvor især overfaldet på den kørestolsbundne kinesiske  fægtepige  fik  ikonagtig  betydning  i Kina, og i London og San Francisco var der ligeledes  tumulter  (Fan,  2008).  Når  medierne  rapporterede, var dem, der angreb faklen, helte i en retfærdig sag, mens de stadig voksende moddemonstrationer  af  indignerede  oversøiske  kinesere blev opfattet, som var de blot udkommanderede af ambassaden (Edney, 2008). 9

En  fjerde  mere  bagatelagtig  case  tager  jeg med, fordi den er repræsentativ og blev brugt til at vise, at Beijing tværtimod »løfterne« havde strammet  på  menneskerettighedsområdet.  To bedstemødre og tidligere naboer, Wu Dianyuan og Wang Xiuying, ville gerne demonstrere under OL over, at de havde fået for lav kompensation, da deres huse i 2001 blev eksproprierede. 10  Det kan være helt rationelt at klage; der er eksempler  på,  at  kompensationen  for  ekspropriering er blevet forhøjet fra f.eks. 250.000 til 700.000 yuan. De søgte om demonstrationstilladelse fem gange, men til sidst, den 17. august, besluttede myndighederne at anholde dem for at »forstyrre den offentlige orden«. Det skete administrativt under »Reform gennem arbejde«-lovgivningen (som med rette kritiseres af MR-ngo'er), men i dette tilfælde ikke i form af arbejdslejrophold, blot  med begrænsning på deres bevægelsesfrihed. Nyheden om »bedstemødre et år i arbejdslejr« gik verden rundt, stærkt støttet af ngo'en HRIC i Washington. Hvad der ikke fik så meget opmærksomhed var, at forstyrrelsen af den offentlige orden bestod i, at de to havde anbragt 30-40 stykker fyrværkeri i et metalrør og, efter et første mislykket forsøg bragt det til sprængning uden for partiets hovedkvarter i Zhongnanhai midt i Beijing. 11

Disse  fire  tilfælde  underbygger  min  påstand om, at medierne i almindelighed temmelig ukritisk  viderebragte  ngo'ers  og  interessegruppers fremstillinger  af  vigtige  sagsforhold. 12   Rigtig problematisk bliver dette dog først, når det når frem til den kinesiske befolkning. Det har vi været vant til, at det ikke gjorde, eller i hvert fald kun gjorde i en form, hvor befolkningen måtte regne med, at de nok var udsat for monopolagtig mediestyring fra regeringens side og derfor diskonterede informationerne. Det nye er, at der er mere  transparens  set  fra  Kina-siden.  Det  skyldes, at der opstået en ny kategori af »boundary spanners« (Carlson, 2007, s. 254). Den kinesiske diaspora  på  ca.  35  mio.  mennesker  er  i  meget tættere kontakt med hjemlandet end tidligere, de  over  350  mio.  kinesiske  »netizens«(net-indbyggere) er godt integrerede i internettet, 13  der er  foruden  turister  på  ethvert  givet  tidspunkt hundredetusinder af kinesiske studerende i Vesten, og der er et stigende antal kinesiske deltagere  i  transnationale  bevægelser  af  forskellig art,  f.eks.  Greenpeace  og World Wildlife  Fund. De  giver  inputs,  som  skaber  øget  transparens, fordi  de  kan  følge  de  internationale  agendaer, medieadfærden,  »framing«-fænomenet  mv.,  og videreformidle  dem  til  kinesere  i  hjemlandet. Dvs. at bias, skævhed, asymmetri eller direkte billedfusk meget hurtigt bliver meget tydeligt. Også  Vestens  manglende  anerkendelse  af  de fremskridt, der sker, herunder på menneskerettighedsområdet, bliver tydeliggjort og svækker troværdigheden af udenlandsk kritik. 14

Sinologen Pei Minxin fra tænketanken er Kina-kritiker, men gav i en statusartikel efter OL karakteren »C-minus« for den vestlige dækning: »Western reporters and columnists dwelled excessively  on  hot-button  (øm  tå)  issues,  such  as human rights and press freedoms, and offered a lot  of  blather  about  a  clash  between  two  systems. So very Cold War.« »The Games strengthened the party's rule, leaving it under less pressure  to  reform«  (Pei,  2008).  Der  var  en  enkelt britisk journalist, der advarede om dette allerede  i  april under angrebene  på  faklen:  »Such demonstrations  enhance  rather  than  diminish support for a government rallying to defend itself against what it depicts as an affront to Chi- na's  pride  and  dignity. The  same  goes  for  any boycot of the Games.« (McGregor, 2008).

## hviLken effekt hAvde de PoLitiske sPiL før oL og de mAnge forsøg På PoLitisering Af oL?

Den anden problemstilling lød: hvad var formålene med de mange forsøg på at bruge legenes »projektørlys«, og i hvilket omfang blev de opnået? Formålene med politiseringen af OL 2008 varierede over et bredt spektrum, og det kan tilmed undertiden være svært at vurdere om de erklærede mål også er de egentlige mål. Dertil kommer, at samme organisation jo kan have flere typer mål.

Der var for  det  første de  rent  idealistiske,  f. eks. omkring forbedring af menneskerettighedssituationens forskellige dimensioner (fra organisationer  som  Amnesty  International,  Human Rights Watch-Asia, Human Rights in China, Chinese Human Rights Defenders, COHRE, Reporters without Borders, etc.) og de religiøse, f.eks. Falun Gong og organisationer fra USA's »Christian  Right«  som  Family  Research  Council. AI opfordrede  direkte  atleterne  til  at  bruge  OLplatformen til at kritisere Kina (Kelso, 2008). I Kina  var  der  også  aktivitet,  f.eks.  startede  en gruppe  sagførere  i  januar  en  underskriftsindsamling (14.000 fik de) på et skrift, der opfordrede regeringen til at bede parlamentet ratificere også  den  anden  af  de  to  menneskerettighedstraktater,  som  Kina  underskrev  i  1998,  og  som dækker  ytringsfrihed,  religionsfrihed,  forsamlingsfrihed  m.m.  (Buckley,  2008).  Tilsvarende fremsatte en gruppe på 31 intellektuelle en tolvpunkts erklæring med kritiske forslag til regeringen  omkring  Tibetproblematikken  (Twelve, 2008). 15

For det andet er  der  de  organisatoriske eller institutionelle målsætninger. En del ngo'er med »globale« mål ser også til daglig Kina som et godt grundlag for medlemskampagner og fundraising. Det gælder generelt, men OL-året gav et særligt fokus, og undersøger man f.eks. Amnestys kommunikationsstrategi over for eksisterende medlemmer, vil man se, at der blev lagt vægt på ekstra bidrag (Amnesty International, 2008). Samtidig  lægges  den  normalt  nøgterne  rapportering om Kina til side, og lidt mere overskriftsfangende (men også dårligere dokumenterede) skrifter udsendtes. Da de må forventes at have mindre virkning i Kina end den årlige rapport, må formålet skønnes at have været organisatorisk: Medlemmer, aktivister og midler - i sidste ende organisatorisk vedvarenhed og overlevelse. Internationalt har de amerikanske fag  foreninger AFL-CIO ofte vist deres eksistensberettigelse over for medlemmerne ved at bruge menneskerettighedskritik til at søge at stoppe importkonkurrencen fra Kina (Lampton, 2001, s. 126).

Til  de  organisatoriske  mål  hører  måske  også brugen af OL-kritik og boykotdiskussion til indenrigspolitisk positionering. I Danmark valgte De Konservatives hovedbestyrelse at bruge spørgsmålet om boykot til at markere selvstændighed i forhold til regeringspartneren Venstre. Tilsvarende holdt politikere fra to andre »folkepartier«, Pernille Frahm (SF) og Søren Espersen (DF) (Jyllands-Posten 13.4), en høj kritisk OLprofil uden nogen særlig indsigt i problematikken, men formentlig med deres partiers accept. Simon Emil Ammitzbøls (tidligere R) boykotudspil  vakte  til  gengæld  opsigt  hos  De  Radikale. En underkategori kunne måske være enkeltpersoners  selvpromovering  med  OL-kritik  og  boykot brugt som »køretøj«, en form for enmandsorganisation  på  opportunistisk  grundlag,  som også findes uden for det partipolitiske liv. På internationalt plan var der i øvrigt en tendens til at  politikere  med  lave  ratings,  f.eks.  Sarkozy  i Frankrig, borgmesteren i Paris og Hilary Clinton i sin kampagne, fór ud med stærke reaktioner i forår og sommer, måske i håb om en populistisk gevinst. I Tyskland engagerede både Bundestag og Ewangelisches Missionswerk sig i menneskerettigheder  og  OL.  Til  gengæld  manglede  der ganske politikere, der var modige nok til at gå ud og forklare, at det er en dårlig idé at overlade Kinapolitikken  til  medierne  og  gadens  parlament, og at forbindelserne til en kommende supermagt ikke kan varetages på den måde, men kræver vision og langsigtet tænkning.

En tredje kategori af mål er de politiske, herunder også storpolitiske. Eksemplerne er mange,  fra  Mia  Farrow's  New Yorkbaserede  »Save Darfur«-kampagne over Burmarelateret pres til separatiske uighurer i og uden for Xinjiang, og tibetanere i og uden for Tibet. Også de neokonservatives  tænketanke  i  USA  var  aktive  med sammenligninger med OL i 1936 (Tkacik, 2008). Disse mange mere eller mindre løse organiseringer forsøgte at bruge Kinas håb om et vellykket, ikke-politiseret  OL  til  at  presse  politiske  mål igennem. Hvor de første to overvurderede Kinas indflydelse  og  undervurderede  dets  allerede lagte pres (Østergaard, 2008), gjaldt det for de sidste to, at de overvurderede OL's betydning og undervurderede Beijings resoluthed. 16  Til de politiske mål hører også dem, der fremføres af kinesiske  dissidenter  i  især  USA,  men  også  af f.eks. Ren Wanding på sin rundrejse i Europa. 17

På det storpolitiske plan, og repræsenteret af andre stormagter og nationer, var der modstridende mål, ofte helt ned i den enkelte regerings forskellige organer. På den ene side et erklæret sigte om at integrere og indbinde Kina mest muligt i alle internationale sammenhænge for derved at stabilisere det internationale system og dets organisationer og regimer samt om at opnå samarbejde  med  Kina  om  ellers  uløselige  globale problemer. OL i Beijing var et led heri. På

den anden side en stigende bekymring, vel især hos USA, over Kinas voksende »bløde magt« og vellykkede  globale  diplomati  (Nye,  2004).  OL var  også  et  led  i  disse  fremskridt  (Cull,  2008). Det kan naturligvis ikke blive en erklæret politik at prøve at reducere Kinas »blød magt«-gevinster ved et vellykket OL, men det er næppe utænkeligt, at det for nogle dele af det amerikanske  politiske  system  har  været  et  delmål (Garrison,  2005).  Herunder  de  kredse,  der  ser det som en vigtig opgave at fastholde indtrykket af  en  »Kinatrussel«  (Deng,  2008).  Der  flyder ganske  store  midler  rundt  til  sådanne  formål, bl.a. på grund af Kongressens særlige bevågenhed og Pentagons fokus på information og misinformation  under  Rumsfelds  ledelse,  og  det  er påfaldende, at virkelig mange af de organisationer eller personer, der var mest aktive i året op til OL, har modtaget støtte fra især National Endowment  for  Democracy,  som  er  en  kanal  for amerikanske regeringsmidler. Kongressen samarbejder også tæt med ngo'er som HRIC, HRWAsia og Reporters without Borders (jfr. høringen i  note  3).  Hvor  effektivt  mediekoncerner  kan spændes for vognen, så man f.eks. ved Irak-krigens start og senest ved det gennemførte spin omkring  Georgiens  angreb  på  Syd-Ossetien.  I begge tilfælde kom de mest ansvarsbevidste medier med beklagelser, men først længe efter.

## nAtionALisme og suverænitet?

Når man skal opstille forventninger til variationen i målopfyldelsesgrad hen over disse kategorier, ligger der efter min mening et fingerpeg i det omfang, de vekslende formål eller krav berører  nationalisme  eller  suverænitet.  Sinologen David Shambaugh taler om to kinesiske nationalismer,  en  forurettet,  defensiv  nationalisme  og en selvtillidsfuld og stolt nationalisme, og siger:

»Kinas samfund rummer begge typer, og det afspejler et dybere dualistisk sæt af identiteter:  en  xenofobisk  type  med  rødder  i  de ydmygelser,  den  kinesiske  befolkning  undergik,  og  en  mere  kosmopolitisk  version, som formes af globaliseringen og Kinas integration i det internationale samfund« (Shambaugh, 2008).

Den første har dybe rødder i den uværdige behandling, Kina blev udsat for af europæiske kolonimagter, amerikanske missionærer og japanske  besættelsestropper  i  det,  som  kinesiske skolebøger kalder »et århundredes skam og ydmygelse«.  Den  nuværende  kinesiske  stats  adkomst til magten, og yndede propagandatemaer siden, var at forene nationen, genetablere dens værdighed og aldrig igen lade landet underkaste eller opdele af udlændinge. Som Shambaugh skriver, er det »derfor spørgsmål som Tibet, Taiwan og Xinjiang i den grad rammer en nerve i Kinas  samfund.  En  del  af  Kinas  psyke  har  en meget  lav  tærskel  for  udenlandsk  kritik,  (og) nul tolerance for »tab af ansigt«…« (Ibid). Den anden nationalisme er stolt af Kinas nyfundne rolle  i  verden,  dets  status  som  stormagt,  dets rolle som globalt økonomisk lokomotiv (det bidrog med 27 % af verdens vækst i det seneste år),  dets  socioøkonomiske  forvandling  og  dets bidrag til international problemløsning. Det var det image, som OL skulle fejre. 18

Man kan også lave en anden sondring. Kinesisk  nationalisme  drives  fra  to  kanter,  dels  en statsanført top-down og dels en »bottom-up« eller folkeligt drevet nationalisme anført af liberale nationalister. De er egentlig tilhængere af reformer  af  det  kinesiske  system,  men  siden 1990'erne er de i stigende grad blevet skeptiske over  for  Vestens  intentioner.  Begivenhederne omkring OL-året kom til at skærpe denne skepsis  betydeligt, til  dels  som følge af den mis-re- præsentation som er vist ovenfor, til dels fordi støtten  til  Tibet  og  Xinjiang  berører  den  ømfindtlige  suverænitetsproblematik,  og  endelig fordi meget af den udenlandske kritik sås som ubeføjet og præget af uvidenhed. Som en erfaren  iagttager  af  Kinas  nationalisme,  Suisheng Zhao, siger, skete der det, at »Kinas ungdom (og højtuddannede),  engang  de  centrale  aktører  i 1989-demonstrationerne, nu fører an i kampagnen om at slutte op om regeringen. De kinesiske unge har sønderlemmende kritiseret  Vesten med beskyldninger om, at den ikke forstår Kina og ønsker  at  forhindre  landet  i  at  blive  en  stormagt.« (Zhao, 2008, s. 48).

Forløbet igennem 2008 gav en xenofobisk reaktion, fordi det - med hjælp fra regering og naturkatastrofer,  men  altså  også  fra  udlandet  kom  til  at  handle  om  suverænitet,  mediebias, modsatrettede forventninger og udenlandsk indblanden. 19  Reaktionen må forventes at ramme forskelligt på de tre kategorier af mål - idealistisk/religiøse, organisatoriske og politiske - og få  forskellig  virkning  på  de  mål,  der  er  henholdsvis interne og eksterne i forhold til Kina. Jordskælvet og håndteringen af det fik f.eks. en stærkt  samlende  virkning  på  civilsamfund  og stat, som umiddelbart svækkede mål i første kategori,  mens  omverdenens  udviste  sympati  fik en mildnende virkning på xenofobien, sådan at integrationsmålet i tredje kategori på længere sigt led mindre skade (Ford 2008).

## AnALyse Af måLoPfyLdeLsen over tre kAtegorier Af formåL

De idealistiske og religiøse organisationer kunne  ikke  pege  på  nogen  positive  resultater  af kampagnerne op til OL. Tværtimod er det almindelig  antaget,  at  etpartistaten  blev  styrket  af hele forløbet, og krav om menneskerettigheder og  politiske  reformer  blev  svækket  i  takt  med opbakningen om partiet. 20  Derimod finder en sinolog som Cheng Li på Brookings Institution, at der på langt sigt vil være en menneskerettighedsog  mediefrihedseffekt  af  selve  legenes  succesfulde afvikling, og det fordi det har styrket den liberale fløj af regeringen: »Jeg tror, OL vil gøre Kina mere åbent, mere transparent, mere tolerant og mere selvtillidsfuldt… den liberale fløj vil argumentere for, at der ikke er grund til at være bange for internationale medier, international integration, og også til en vis grad åbenhed og transparens. (…) Måske vil det tage 5-10 år til, men det er helt klart, hvem der vinder slaget« (Einhorn &amp; Delevingne, 2008).  Vi må samtidig erkende, at vores målemetoder er utilstrækkelige og kausalsammenhængen ofte uklar.

Når  kampagnen  udefra  derimod  vakte  modstand, skyldes det øjensynligt en kombination af forskellige  faktorer.  Et  element  var  den  manglende  erkendelse  eller  kreditering  af  Kinas fremskridt. Fakkeldemonstrationerne blev særlig  ydmygende  på  grund  af  modsatrettede  forventninger: for kineserne stod OL som en lejlighed til at vise, at man er blevet et moderne land og ønsker engagement med Vesten, for vestlige medier blev det »et udstillingsskab for voldelig aggression, censur og politisk forfølgelse fra et regime, som ikke har klaret at hæve sig over politistatens niveau« (Zhao, 2008, s. 53). Kun en enkelt  meget  erfaren  kinesisk-kyndig  journalist gik i mod strømmen og skrev om den overordnede tendens med overskriften »Trods mangler, er rettighederne i Kina udvidet« (French, H., 2008), og her kunne kinesere genkende deres virkelighed.  Opfattelsen  af  en  generel  mediebias  formidlet via »boundary spanners« og formuleret i blogs og chatrooms udløste en xenofobisk reaktion: udlandet forstår os ikke. Forbavselsen var desto større, fordi befolkningen, på baggrund af de store forbedringer, de selv oplever, mener, at udlandet  nok  må  se  positivt  på  udviklingen  i Kina. Et andet element drejede sig om suverænitet,  faren  for  landets  opsplitning  og  historiens ydmygelser.  Det  var  Tibet-begivenhederne  og den  skæve  dækning  af  dem,  der  ramte  denne nerve. Med en kinesisk kollega, professor i International Politik, Shi Yinhongs, ord: »Vestens respons på Tibet genantændte fornemmelsen af, at selvom vi er rigere og mere liberale, så vil de stadig behandle os, som om vi var i 1800-tallet« 21 . 22 Så selve det forhold, at ngo'erne gik løs på Kina fra  udlandet,  var  med  til  at  modarbejde  deres gode hensigter. Dels fordi det vakte de historiske erindringer, dels fordi Vesten ikke længere kan trække  på  den  samme  goodwill  som  f.eks.  i 1980'erne. Med  omverdenens  sanktioner og Clintons angreb på Kina i 1993-4 startede nemlig en mistanke om, at det i virkeligheden er et geopolitisk  behov,  nemlig  for  at  stække  en  stadig stærkere rival, der ligger bag fremføringen - fra især amerikansk side - af krav om menneskerettigheder  og  demokrati.  Bush-periodens  hykleri og  dobbeltstandarder  på  disse  felter  syntes  at bekræfte  denne  antagelse.  Også  diasporaen følte, at OL dels måtte stå over politik, dels var en historisk rehabilitering: »No matter whether you support or oppose the Beijing government, we see the Olympics as an achievement for all the Chinese people everywhere« og »Our joy is not for Communists, it's for what hosting the Olympics means to the history of the Chinese people« (Eckholm, 2008).

Hvad  angår  de  organisatoriske  og  institutionelle mål, er det endnu lidt tidligt at konkludere. En klar indikator er medlemstal og indtægter. For Amnesty i Danmark var det henholdsvis 86.903 og 61 mio. kr. ved udgangen af 2007 (Årsberetning, 2007), men de tilsvarende tal foreligger endnu ikke for 2008. Den indenrigspolitiske anvendelse, i form af boykotudspil, partipolitik eller selvpromovering, forekom relativt mislykket. Dels fastholdt statsministeren sin klare linje,  mens  Brian  Mikkelsen  og  De  Konservative måtte bakke ned fra en boykot af åbningsceremonien, dels fik den store opbakning - over dobbelt  så  mange  statsoverhoveder  som  i  Sydney, herunder Kronprins Frederik - og det vellykkede forløb af legene disse aktører til at tage sig dårligere  ud  i  tilbageblikket.  For  Sarkozy  blev det ligefrem nødvendigt at sende mindst tre topfolk til Beijing for at undskylde.

Den tredje kategori er de politiske og storpolitiske mål. For de vekslende grupper med politiske mål er selve det at få omtale jo en politisk gevinst. Men ser man på de resultater, der kan konstateres på nuværende tidspunkt, er billedet mindre lyst. Kina har siden 2006 været inde i et effektivt  diplomatisk  samarbejde  med  andre stormagter om at presse Sudan, og virkninger af den  New  York-baserede  Darfurkampagne  er svære at spore (Østergaard, 2008). Værre gik det for to andre »sager«, nemlig Øst-Turkestans uafhængighedsbevægelse (ETIM), som figurerer på den internationale terroristliste, og de forskellige ngo'er og eksilorganisationer, som er aktive omkring Tibet.  ETIM's  bombesprængninger  og snigmord i Xinjiang umiddelbart før OL har ført til  en  meget  stram  politik  over  for  de  8  mio. uighurer,  som  udgør  et  mindretal  af  regionens befolkning, og formentlig reduceret deres religionsfrihed, f.eks. ved lukning af koranskoler. For Tibets  vedkommende  lod  Beijing  sig  tilsyneladende  presse  til  at  intensivere  det  nyeste  forhandlingsforløb, som har kørt i seks år, alt imens man dog strammede politisk i regionen og øgede antallet af styrker. Men de fornyede forhandlinger brød endeligt sammen ved tredje runde i oktober,  og  på  et  stærkt  publiceret  pressemøde den 10. november beskyldtes tibetanerne bittert for  at  have  søgt  at  boykotte  og  ødelægge  OL, inddrage udlændinge i deres forsøg på at lægge pres  på  centralregeringen  og  lave  en  forenet front med »oversøiske demokratiaktivister, Falun Gong elementer og Øst-Turkestan terrorister« for at opdele Kina (Dasgupta, 2008). Eksiltibetanerne  er  splittede  på  den  fremtidige strategi,  men  observatører  siger,  at  International Campaign for Tibet (ICT) baseret i Washington er stærkere og mere velfinansieret end Dalai Lamas eksilregering i Nordindien, og at »halen vil kunne logre med hunden« (French, P., 2008).

De storpolitiske mål var dobbelte. Sigtet omkring integrering og indbinding kunne have opnået bedre målopfyldelse. OL er jo et af de meget konkrete udtryk for integration af Kina og en oplagt måde at flytte kinesisk opinion i internationalistisk retning. Når det alligevel ikke gik helt  galt,  må  det  tilskrives  sportens  helende virkninger: da OL først var i gang, forstummede de politiske angreb i vidt omfang, redaktørerne hjemme krævede sport, og medierne blev optaget  af  det,  mens  kineserne  kunne  begynde  at føle, at deres store indsats blev honoreret. Ingen atleter følte tilstrækkelig stærk lyst til politisk aktivisme  og  orangefarvede  gevandter,  og  kun nogle  få Tibet-nålestik  nåede  igennem  den  intensiverede visumkontrol. Det hører med i billedet, at Taiwan-problematikken var bilagt som stridspunkt  ved  OL;  der  var  mange  tiljublede sportsfolk og tre repræsentanter på ministerniveau derfra ved åbningen.

Et andet storpolitisk sigte, reduktionen af Kinas voksende »bløde magt«, lykkedes - i hvert fald for en tid og i dele af verden. 23  Det afspejles i et Harris-survey i april, hvor 35 % i EU's store lande så Kina som en større trussel end noget andet land (i 2007: 19 %, i 2006: 12 %). Kun spanierne syntes stadig, USA var en større trussel (EUobserver.com  15.4.2008).  I  en  Zogby-poll mente 70 % af amerikanere, at det var forkert at give OL til Beijing mod 39 % året før (Reuters, 2008). Derimod er der ikke så meget, der tyder på et fald i Kinas bløde magt i Afrika, Mellemøsten, Sydasien og Latinamerika. Måske skyldes forskellen et skift i Vestens politik i bredere forstand siden Den Kolde Krig, fra alliance-politik til  »gruppe-politik«,  hvor  der  skabes  en  indgruppe med ønskværdige egenskaber, som minder slående om Vestens egne, og en ud-gruppe af lande med kritisable egenskaber (Deng, 2008, s. 102).  At  tillægge  den  anden  side  en  negativ identitet  bekræfter  og  styrker  overlegenheden af ind-gruppens identitet. Kinas egen opmærksomhed på blød magt ses af Hu Jintaos udtalelse til  »The Hindu« efter OL: »The Olympic spirit will  promote  the  Chinese  people  to  advance their civilization, strengthen the Chinese cultural soft power« (Hindu, 2008).

I  alle  vurderinger  af  målopfyldelse  må  det med, at vi stadig er tæt på begivenhederne; visse virkninger vil først vise sig længere fremme. Den kinesiske mediestyrings påvirkning af meningsdannelsen er utvivlsom, men endnu svær at kortlægge, og der er dokumentationsproblemer omkring udenlandsk aktivitet, som først løses, når arkiverne åbnes i f.eks. Washington.

## hvordAn konkLudere?

Hvilken lære kan der drages af de modsætningsfyldte  resultater:  En  stærk  ekstern  dagsordensættelse, men mestendels kun en lille eller ligefrem den modsatte virkning internt i Kina.

Måske var resultat  blevet  et  andet,  hvis  der havde  foreligget større  forhåndsviden hos  aktører,  større  indlevelsesevne  eller  anstrengelser for at sætte sig i »modpartens« sted. Det er måske  ikke  tilfældigt,  at  FLG  og  Greenpeace,  og måske HRW-Asia, som alle  har  udstrakt  lokalkendskab, fik de bedste resultater eller i hvert fald ikke blev skadet af forløbet? Det er nødvendigt at indregne de mulige dynamikker, herunder  faren  for  utilsigtede  konsekvenser  (blowback), før man lægger strategien. IOC kan også pege  på  resultater,  f.eks.  på  pressefriheden. Rogge havde sådan set ret, da han sagde: »You don't  obtain  anything  in  China  with  a  loud voice« (Blitz &amp; McGregor, 2008).

For det andet er det også vigtigt at forstå, at det kinesiske publikum nu »lytter med« via diasporaen, »netindbyggerne«, studerende og turisme og deltagelse i spirende transnationale bevægelser.

Men for det tredje kommer naturligvis dertil uforudsete  elementer i  form  af  naturkatastrofer (sne og jordskælv) samt virkningen af andre aktørers udspil . Her springer især aktørerne International Campaign for Tibet/Tibetan Youth Congres/Students  for  a  Free  Tibet  samt  RWO  i øjnene med deres temmelig dysfunktionelle (og NED-støttede) sololøb. Til gengæld var det nok deres aktiviteter i Lhasa og omkring fakkelstafetten, der fik den største negative /.notdefblød magt«effekt.

Er der andre ting at lære? Måske, for det fjerde, at medierne er en kompliceret allieret , fordi de er underlagt en række uvedkommende hensyn og  i  praksis  let  forfaldt  til  sensationalisme  og upræcis reportage (med undtagelser som James Miles). Endelig må man for det femte være opmærksom på, at der med udgangspunkt i specielt det sino-amerikanske forhold er en stigende mistanke blandt kinesere om, at det i virkeligheden er USA's geopolitiske behov for  at stække en »rival«, som ligger bag MR og demokratifremføring. Derfor kan det være en god ide at fremtræde dissocieret fra sådanne eventuelle dagsordener,  hvis  man  vil  opnå  resultater.  For det sjette er ikke noget, der er gratis. Forløbet kan måske underminere Kinas forsøg fremover på at øge sin »soft power« (Yang, 2008, s. 248). Men der er omkostninger ved sådanne »beskæringsoperationer«, og de populistiske strømninger  i  Kina  efter  årets  begivenheder  kan  fremover  blive  en  alvorlig  begrænsning  på  den kinesiske  ledelses  ønske  om  en  internationalistisk tilgang i udlandet. 24  Hvad der sker i disse år, får særlig stor betydning, fordi kineserne er ved at danne et nationalt »selv« i en proces, hvor det dels går hurtigere end ventet frem mod en rolle som stor spiller på grund af den internationale  økonomis  problemer,  dels  er  lidt  foruroligende at se Amerikas faldende rolle, fordi Kina har haft så stor fordel af det USA-ledede system, og endelig på grund af stadig større mangfoldighed og mere differentierede indenlandske grupperinger  findes  en  tiltagende  usikkerhed  om, hvad den nationale identitet er.

Afsluttende kunne man sige, at selve deltagelsen i OL, fra atleter, politikere, statsoverhoveder og journalister samt det vellykkede forløb, var med  til  reducere  de  skadevirkninger,  som  er kortlagt ovenfor. Her må man sige, at de deltagende idrætsfolk og officials - som længe havde været  under  et  pres,  der  ikke  handlede  om sport, men mere om nationale og internationale politiske dagsordener - handlede særdeles modent  og  ansvarligt  i  situationen  og  dermed  bidrog til fortsat kinesisk integration og engagement i internationalt samarbejde. Dermed styrkede  de  også  muligheden  for  fortsatte  og stærkt  påkrævede fremskridt på menneskerettighedsområdet.

## LitterAtur

Amnesty International (2006). People's Republic of China: The Olympics countdown - failing to keep the human rights promises . (20. September 2006, Index Number : ASA 17/046/2006) AI Publications.

Amnesty International (2008). Amnesty-bladet, Tema: Den Olympiske Ånd . Maj 2008: Nr. 2., med Årsberetning 2007.

Badger, E. (2008, 7. august). Expecting too much from your host. MillerMcCune .

Blitz &amp; McGregor (2008, 26. april). Interview with Jacques Rogge. Financial Times .

Buckley, C. (2008, 31.januar). China urged to ratify U.N rights covenant. Reuters .

Carlson, A. (2007). China's Conflicted Olympic Moment. Current History 106(702) , s. 252-256.

Chang, Tsankuo (1993). The press and China policy: The illusion of Sino-American relations. 1950-1984, Norwood: Ablex Publishing.

Clausen, S. (2008, 13. maj). Hellig Vrede. Kina - Tibet konflikten: en kommentar. Information, s.3.

CNN (2008). Interview with James Miles. Downloadet 20. marts 2008, fra www.cnn. com/2008/World/asiapcf/03/20/tibet.miles. interview/

Cull, N. J. (2008). The Public diplomacy of the Modern Olympic Games and China's Soft Power Strategy. I M. E. Price &amp; D. Dayan (Red.): Owning the Olympics. Narratives of the New China. Ann Arbor, University of Michigan Press, s.117-144.

Dasgupta, S. (2008, 10. november). Dalai Lama followers responsible for talks breakdown. Times of India.

Deng, Y. (2008). China's struggle for Status. The realignment of international relations . Cambridge: Cambridge University Press.

Eckholm, E. (2008, 11. august). For many expatriates, Olympics signal China's arrival. Washington Post .

Edelman, M.J. (1977). Political language: Words that succeed and policies that fail . New York: Academic Press.

Edney, Kingsley (2008). The 2008 Beijing Olympic torch relay: Chinese and Western narratives. China Aktuell 37(2) s.111-125.

Einhorn, B. &amp; Delevingne, L. (2008, 22. august). Will the Olympics boost China's Human Rights? Business Week .

Entman, R.M. (1993). Framing: towards clarification of a fractures paradigm. Journal of Communication 41(4) , s. 6-27.

Fan, M. (2008, 25. marts). Protesters disrupt lighting of torch in ancient Olympia. Washington Post.

Ford, P. (2008, 27. maj). China enjoys rare moment of international support. Christian Science Monitor .

French, H. (2008, 2. august). Despite Flaws, Rights in China have expanded. New York Times .

French, P. (2008, 22. marts). He may be a God, but he's no politician. New York Times .

Gamson, W.A. &amp; A. Modigliani (1987). Media discourse and public opinion on nuclear power. A constructionist approach. American Journal of Sociology 95(1) , s. 1-37.

Garrison, J. (2005). China's prudent cultivation of »Soft« Power and Implications for US Policy in East Asia. Asian Affairs 32(1) , s. 25-30.

Gitlin, T. (1980). The Whole World is Watching . Berkeley: University of California Press.

Goldirova, R. (2008). Europeans think China biggest threat to world security. Downloadet 14.04.2009, fra http://euobserver.com/9/25981.

Herman, E.S. &amp; Chomsky, N. (1988). Manufacturing Consent. The political Economy of the Mass Media . New York: Pantheon Books.

Jyllandsposten (2008, 13. april). Interview med Søren Espersen.

Kelso, P. (2008, 31. maj). Beijing Athletes urged to speak out on human rights. Guardian .

Lampton, D.M. (2001). Same Bed, Different Dreams. Managing US-China relations 1989-2000 . Berkeley: University of California Press.

Mann, J. (2001). Framing China. I R. Giles, R. Snyder &amp; L. DeLisle (Red.), Covering China . New Brunswick: Transaction Publishers.

McGregor, R. (2008, 9. april). Olympic protests will inflame nationalism. Financial Times.

Most Americans say China wrong choice for Games: poll. (2008). Reuters 8. april. Downloadet 14.04.2009, fra http://www.reuters.com/ article/sportsNews/idUSN0835446720080408.

Nye, J. (2004). Soft Power and American foreign policy. Political studies Quarterly 119(2) , s. 255-270.

O'Connor, R. (2007). The Media Conscience of a Liberal . Downloadet 14.04.2009, fra http://www. huffingtonpost.com/rory-oconnor/the-mediaconscience-of-a\_b\_68864.html

Olympics - China says it won't submit to pressure. (2008). Reuters 29. januar. Downloadet 14.04.2009, fra http://www.christiantoday. co.uk/article/olympics.china.says.wont.submit. to.pressure/16557.htm.

Pei, M. (2008, 31. august). Were China's glittering Games all gold? Washington Post .

Pew (2000). Self-censorship: How often and why . Pew Research Center for the People &amp; The Press. 30.april.

Randewijk, M.(2007). IOC disputes Amnesty's campaign on Olympics . de Volkskrant. 14.03.2007. Downloadet 14.04.2009, fra http://en.chinaelections.org/newsinfo. asp?newsid=16373.

Regulations concerning foreign journalists and permanent offices of foreign news agencies. (2008). Downloadet 14.04.2009, fra http://www. shfao.gov.cn/wsb/node111/node125/node128/ userobject1ai1020.html.

Scheufele, D. A. (1999). Framing as a theory of Media Effects. Journal of Communication 49(1) , s. 103-122.

Shambaugh, D. (2008, 5. april). China's Competing Nationalisms. International Herald Tribune .

Successful Beijing Olympics boosts China's softpower. (2008). Downloadet 14.04.2009. fra http://www.hindu.com/thehindu/holnus/003200809292031.htm.

Tibet's capital quiet after riots, armed forces remain in sight.(2008). Koydo News International 18. marts. Downloadet 14.04.2008., fra http:// findarticles.com/p/articles/mi\_m0WDQ/is\_2008\_ March\_24/ai\_n25132605/?tag=content;col1.

Tkacik, John (2008). With repression in Tibet, rethink Olympics . Heritage Foundation. http:// www.heritage.org/RESEARCH/ ASIAANDTHEPACIFIC/wm1858.cfm.

Twelve Suggestions for Dealing with the Tibetan Situation. (2008). Downloadet 14.04.2009, fra http://www.igfm-muenchen.de/ tibet/diir/2008/Open%20Letter-Chinese%20 Writers.pdf

Wacker, G. (2008). Beijing is haunted by Olympic ghosts. SWP Comments 9 .

Wang Yang (2008). China reexamined: the worst offender or a strong contender? Michigan Law Review . April, s. 1143-1155.

Wu, T. (2008). Are the Media Being too mean to China? Downloadet 14.04.2009, fra http://www. slate.com/id/2197254/entry/2197257/.

Yang, D. (2008). Forced harmony: China's Olympic Rollercoaster. Current History 107(712) , s. 243-249.

Zhao, S. (2008). The Olympics and Chinese nationalism. China Security 4(3) , s. 48-57.

Østergaard, C.S. (1990). Swans Scolding the tiger? Scandinavian Foreign Policies towards Democratization in China, 1976-1990. Cooperation and Conflict 25 , s. 171-194.

Østergaard, C.S. (2008a). China's foreign policy towards US-appointed »rogue states«: interest and principles? Downloadet 14.04.09, fra http://www. asiaportal.info/infocusblog/?cat=44.

Østergaard, C.S. (2008b). Kinas Eksperimenter: Reformer og Stormagtsstatus? , 2. udgave Columbus, Kbh.

## noter

1. Tre  centrale  bøger  er  foreløbig  :  Karsten  Giese,  Heike Holbig (ed.): The Beijing Olympics : political, social, and economic implications of a sports mega-event. German Institute of Global and Area Studies. Hamburg GIGA 2008, Xu Guoqi: Olympic dreams : China and sports, 1895-2008. Boston, Mass. Harvard University Press 2008 Price Monroe E. &amp; Daniel Dayan(ed): Owning the Olympics : narratives  of  the  new  China  Ann  Arbor,  Mich.  University  of Michigan Press 2008.
2.  Det hører med til baggrunden, at de første offentlige ønsker om, at Kina skulle være vært for OL, kom i 1908, at især USA i 1993 forpurrede, at 2000-legene gik til Beijing, samt  at  landet  uden  problemer  afholdt  de  store  Asian Games for 37 lande i 1990, og Universiaden i 2001, det år hvor man omsider fik tildelt værtskabet.
3.  Den amerikanske Kongres« Congressional-Executive Commission  on  China  afholdt  27.februar  en  høring  om »The  impact  of  the  2008  Olympic  Games  on  Human Rights and the rule of Law in China«. Panelet (dvs vidnerne) ved høringen bestod udover en miljø-embedsmand i  al  sin alsidighed af tre ledende medlemmer af menneskerettigheds-NGOer med interesser i Kina. Der blev aldrig udtrykt bekymring over valget af Seoul i 1988, trods Syd-Koreas alvorlige menneskerettighedsproblemer: standarderne  synes  at  være  forskellige  for  allierede  og ikke-allierede.
4.  Allerede i april drøftede »World Sports Law Report« de forskellige indvendinger mod boykot i artiklen »Ten reasons against boykoting the Beijing Olympics«
5.  James Mann, fra Los Angeles Times, er en nestor blandt Kina-korrespondenter og har skrevet flere vigtige bøger om USA/Kina forholdet.
6.  En endnu hårdere linje formuleres af Herman og Chomsky 1988, under betegnelsen » A propaganda model«.
7.  De komplicerede  forhold  omkring Tibet  er  overskueligt forklaret i Melvyn Goldstein: The Snow Lion and the Dragon. China, Tibet, and the Dalai Lama ,  Boulder, Westview Press 1999, og på dansk i Østergaard (2008a)
8.  F.eks. påstandene om kinesisk folkemord på 1,2 mio. tibetanere.
9.  Da faklen påbegyndte sin tur i Kina og skulle tændes på Tiananmen, lykkedes det et nyhedsbureau at få kritik af OL ind i hvert eneste afsnit af sin reportage fra ceremonien.
10.  Eksemplet berører en anden NGO, som fik megen mediebevågenhed før og under OL, nemlig Centre on Housing Rights and Evictions, COHRE, som anførte, at ikke mindre end 1,25 mio. mennesker var tvangsflyttet før Legene. Den eneste måde, man kan nå op på dette tal, er ved at medtage alle moderniseringer, saneringer og byrenovatio-

ner i samtlige OL-byer siden 2001, hvor Kina fik legene, det vil sige f.eks. overalt, hvor en skyskraber har erstattet enetageshuse. Der er 4000 skyskrabere i Shanghai. Beijing bys mere præcise tal for, hvem der er eksproprieret pga  olympisk  byggeri  er  14.901  mennesker  i  6.307  husstande (BBC news 20.2 2008). Der er naturligvis en ekspropriationslovgivning, og kompensationerne er i international sammenligning fuldt acceptable.

11.  Personlig oplysning fra Bill Schiller, Asia Bureau Chief for Toronto Star, som mødtes med de to, da myndighederne i øvrigt 14 dage senere ophævede varetægtsfængslingen.
12.  En af de mest erfarne EU-korrespondenter i Kina formulerede det sådan for mig i marts 2008: »Can we list Beijing as the first time we see the occurrence of the »deadly alliance«  of  media  and  non-governmental  organisations  in the Games?«
13.  Proxy-servere og umuligheden af at censurere f.eks. email er ved at ændre mediebilledet, se også Kirsty Needham: Mice  starting  to  win  in  the  Beijing  blogosphere ,  Sydney Morning Herald 25.11 2008. Artiklen peger på de omkring 100 millioner kinesiske blogs.
14.  Problemet skærpedes af, at redaktionerne pressede medarbejdere med kun anekdotisk viden om Kina til at udfylde  »rammen«.  På  Information  måtte  koryfæer  som Lasse  Ellegaard  og  Georg  Metz  levere  helsider  om  OL, som til alt held næppe blev set af menige kinesere.
15.  Omsorgsfulde personer fandt også, at omkostningerne var urimelige  for  et  uland.  Men  Kinas  valutatab  ved  f.eks. USA's  rentenedskæring  i  januar  2008  kostede  landet mere end dobbelt så meget som hele OL, og de fleste penge gik jo til infrstrukturinvesteringer, som alligevel skulle være foretaget: 9,5 km 2  byudvikling, 6 nye undergrundsruter, en ny lufthavn, 40 km letbane samt sportsarenaerne. »Brand«-gevinsten og TV-indtægterne var enorme.
16.  En leder i Folkets Dagblad skrev allerede i starten af året om aktivister, der bruger OL til at presse Kina: »There is no country in the world hosting an Olympics, which would compromise on its own core interests« (Reuters 29. januar).
17.  Til de politiske mål skulle måske tilføjes miljø og klima. På trods af (eller på grund af?) store forudgående bekymringer, viste miljøbeskyttelsen ved »Green Olympics« sig at fungere. Selv grundvandet under Beijing begyndte for første gang i årtier at stige, og himlen var blå. Se f.eks. R.W.Mead  and  V.Brajer: Environmental Cleanup and Health  Gains  from  Beijing's  Green  Olympics ,  China  Quarterly 194, 2008 pp.275-293.
18.  Der er også forskere, der opfatter de to nationalismer som én:  »Kinas  nationalisme  er  både  bygget  af  en  stolthed over den kinesiske civilisation såvel som på følelsen af at være blevet ydmyget i mere end et århundrede af Vesten og Japan« Li Xing : »Vestens Kina-syndrom«, Kritisk Debat, Oktober 2008.
19.  En tidlig bevidsthed om dette ses i Gudrun Wacker: »Beijing is haunted by Olympic ghosts«, SWP Comments nr. 9, Stiftung Wissenschaft und Politik, Berlin.
20.  På en enkelt dag i april var der f.eks. 2 mio. kinesere, som indsatte »Jeg [hjerte] Kina« som SMS-signatur. Og 80% der i et survey mente, at vestlige nyhedsmedier gav et biased billede af Kina. I øvrigt var 74% »excited or very excited«  over  værtsskabet  iflg.  et  survey  af  mediefirmaet Millward  Brown.  Halvdelen  af  de  1.3  milliarder  så  åbningsceremonien på TV. En tredjedel af verdens befolkning så den.
21.  Samtale, maj 2008.
22.  En anden sammenlignede med negrene i Sydstaterne under racediskriminationen: »there is a sense that no matter  what  China  does,  it  won't  really  be  accepted  as  an equal on the world stage, that it will always be left cleaning the toilet at the OECD country club« (Tim Wu 2008).
23.  Defineret som evnen til at påvirke, hvad andre ønsker og hvordan de skaffer sig det, især ved at fremhæve vigtigheden af et lands system, kultur, værdier i frembringelsen af de ønskede goder eller den ønskede tilstand.
24.  Se f.eks. F.van der Putten: China and the danger of antiWestern boykots.  Netherlands  Institute  of  International Relations. Clingendael 2008