Litteraturvidenskaben efter det litterære studenteroprør
Forfattere: Hans Hauge
Tidsskrift: kok (1989-11-13)

Hans Hauge

## Litteraturvidenskaben efter det litteraere studenteroprar

»en litterats  liv ... er  langt,  mens  modebevzgelsernes  balgelzngder bliver kortere og kortere. Mange litterater har snart set nykritikken, strukturalismen, marxismen, feminismen, historicismen, psykoanalysen, postmodernismen,  dekonstruktionen  o.s.v.  passere  overskriftsider og gennem undervisningslokaler.«

Lise-Busk Jensen, Jargen  Holmgaard,  Martin Zerlang

»O flygtige dram / Om evigheds-aen i tidernes stram [...l Fortryllende dram / Om evighedsperlen  i tidernes stram.« Grundtvig

## Freud

## l  .Saussure, Marx,

Dansk  litteraturvidenskab  fra  midten  af  70erne  og  et  stykke  ind  i 80erne befandt sig i en konstant forsvarsposition  mod de mange nye teorier, som dens udavere paradoksalt nok selv havde vzret med til at introducere. Modstanden mod teorien er nu tilsyneladende så meget svzkket, at den litteraturteoretiske situation fornemmes  som forvirrende. Det ser ud til, at den ene »modebevzgelse« aflaser den anden, og at teorierne  passerer  forbi  over  skriftsider  og  gennem  undervisningslokaler.  Denne illusion  har sin psykologiske forklaring:  for 1zrerne er de samme, men det, der skifter, er de litteraturstuderende. De  passerer  gennem  undervisningslokalerne  og  sztter  deres  spor. Hvor  lzreren  i  70erne  spurgte  »is  there  a  class  in  this  text?~, så sparger studenten idag » is there a text in this class?«, og med en tekst

mener hun en litterer tekst.

Med andre ord: litteraturvidenskaben har oplevet  en litterer  uending; hermed har  jeg stikordsagtigt og ultrakort givet mit signalement af  den  litteraturvidenskabelige  situation  idag.  Denne  vending  begyndte allerede i  slutningen  af 60erne, men  den  blev  standset.  Nu sztter den sig igennem igen, og jeg  tror, at en vzsentlig faktor hertil har vzret de litteraturstuderende. Der er tale om et litterzrt studen- teroprar  i  undervisnigslokalet,  anfart,  men  ikke  domineret,  af den kvindelige lzser.

I tilbageblik  kan  70ernes litteraturvidenskab ses som et forsag på at gestalte  en  enhedsvidenskab.  Den  byggede  på  tre fundamenter: semiotikken, marxismen og psykoanalysen. Med de tre videnskaber, trods det at de hver for sig forstår sig som totalvidenskaber,  kunne helheden dzkkes og begribes. Semiotikken tog sig af sproget, marxismen af samfundet og psykoanalysen  af bevidstheden. Denne treenighed  skabte sammenhzng i studiet eller institutionen;  den udgjorde institutionens  tacit  knowledge;  litteraturvidenskaben  fungerede  som fortolkningsfzllesskab eller tog sig ud som et paradigme.

Ethvert fzllesskab udelukker noget, og det opretholdes ved en fzlles  talen.  Hvis  mzngden  af de udelukkede  overstiger  mzngden  af opretholdere, så begynder systemet, som ethvert Babelstårn, at bryde sammen.  Det  er  det,  der  er ved  at ske,  eller  som  allerede  er  sket. Treenighedens litteraturpolitiske  program var containment; sådan kan det ikke lzngere fungere.

## 2.1984

~Litteraturvitskapleg  ny-historisme.» Således  karakteriserer Atle Kittang, Per Meldahl og Hans H. Skei litteraturvidenskaben fra slutningen  af  60erne  til  idag.  Ny-historismen  er  resultat  af  impulser »udefra«, men også indefra institutionen selv. Det er »ei erkjenning av at Historia er ein sentral dimensjon både ved fagets genstand og ved  litteraturforskarens  situasjon  og  praktiske  verksamhed.«'  Nyhistorismen er nok en reaktion mod det, der fra 1920erne og til slutningen af 1960erne dominerede litteraturvidenskaben, nemlig de forskellige former for formalisme  (russisk, tjekkisk, fransk, amerikansk) og dermed koncentrationen  om litteraturens differentia  speciJica,  dvs. poetik. De tre forfattere gar imidlertid rigtigt opmzrksom på, at den

Hans Hauge er lektor i engelsk ved Aarhus Universitet, p.t. tilknyttet Center for Kulturforskning.

historiske bevidsthed ikke var fortrzngt af formalismerne, men at den

var med som fagets »undermetvit.«

Den litteraturvidenskabelige ny-historisme er dog, påpeger forfatterne,  przget  af to  modsatretttede tendenser.  Den  ene  tendens  har vendt sig mod traditionelle opgaver, som den laser med  traditionelle midler,  fortsztter  de.  Et  eksempel  herpå  er  Dansk  litteraturhistorie.' Dette vzrk betegner  nok  en  »vending« indenfor  dansk litteraturvidenskab, men denne vending kan kun betegnes som en tilbagevending til den »gamle« historisme. Hvis formalismen fortrzngte historien, så farer den nyvakte litteraturhistoriske »iver« også til en fortrzngning, nemlig af ~sentrale faglege problem,  [når] den bliver kanaliseret for direkte inn mot tradisjonelle oppgåver og genrar.«3  Det projekt, som skrivningen af en dansk litteraturhistorie  var, og hvis resultatet  blev en traditionel Dansk litteraturhistorie, blev til indenfor det treenige paradigme, som jeg  har omtalt, og projektet  er således et konkret  eksempel på en fortrzngning af centrale faglige problemer. Dens eventuelle og ubestridige  indsigter skyldes dens blindhed for disse »problemer.«  Dansk  litteraturhistorie udkom  i  1984  (og  Om  litteraturhistorieskrivning i  1983). Derfor kan vi  lade dette symbolske år vzre omdrejningsåret; det litterzre  studenteroprars i 1968. Da Dansk litteraturhistories forfattere kom fra hulen og ud i det blzndende lys, da flimrede  det  hele,  og  det,  de  oplevede,  var  de  mange  modebevzgelsers passage.

Der var en anden tendens i den ny-historiske orientering. Kittang, Meldahl og Skei kalder det for nmetahistorisk refleksjon.« I omtalen heraf nzvnes bl.a. Danto,  Jauss,  Gadamer og Hayden White. Vi står, siger  de  tre  forfattere,  i  en  epistemologisk grundsituation,  der  kan beskrives sådan, at historiografiske fremstillinger altid vil vzre »konstruksjonar, meir eller mindre 'vitskapelege', meir eller  mindre 'mytiske'.a4 Opmzrksomheden  og forpligtetheden  overfor denne epistemologiske grundsituation  finder vi også i de teorier, som vi med den bredest  mulige betegnelse kalder post-strukturalistiske. Modsztningen mellem den traditionelle litteraturhistoriografi og den metahistoriske analyse har ikke, siger Kittang, Meldahl og Skei, vzret lammende for litteraturvidenskabelig virksomhed:  »tvert imod viser motseiinga  til

eit fruktbart arbeidsfelt.«

## 3. Ny-historismen

At dette er tilfzldet  er udviklingen i amerikansk  litteraturvidenskab et eksempel på. Ny-historismen  er der et institutionelt faktum. Nyhistorismens  (The New  Historicists) organ er tidsskriftet Representations.

Den tekst,  der  indvarslede  den,  er  Stephen  Greenblatts Renaissance Self-Fashioning  from More  t o   Shakespeare  (1980). I  forordet  til  Greenblatts bog plzderes der for noget, han kalder en »poetics of culturee, der defineres noget i retning af f~lgende: »Sproget ganske som andre tegnsystemer er en kollektiv konstruktion: fortolkningens opgave skal vzre at begribe konsekvenserne af dette faktum med storre sensitivitet ved at understage såvel den litterzre teksts verdens sociale tilstedevzrelse som verdens sociale tilstedevzrelse  i teksten  [the social presence of the world of the literary text and the social presence of the world  in the t e x t ] . ~ ~

I anden udgivelse, Sacvan Bercovitchs Reconstructing American Literary History, indeholder forordet også programmatiske udtalelser  (det g0r titlens »reconstructing« naturligvis også). Bogen er et »return to history«. Den vil »ground textual analysis in history.« Der er, ifilge sig selv, przget af en dialogisk modus og af »open-endedness.« Alle bidragyderne  har  »a  marked  resistance  to  closure,  including  the forms of closure  implicit  in -og  dette sidste skal  man bide mzrke i.

Indenfor det ny-historiske  amerikanske paradigme skal også nzevnes de såkaldte New Pragmatists. Her er hovedmanden Walter Benn Michaels og hovedskriftet er Against Theory (1985).~ Denne »modebevzgelse« er endnu ikke passeret gennem danske undervisningslokaler.  Og når jeg  omtaler  den  (eller dem)  bidrager jeg  så  ikke  til at endnu en bevzgelse kan passere forbi litteraten?8  Noget andet er så, at  visse ting tyder på, at ny-historismen heller ikke kommer til det, for så vidt som vi allerede har fast, historisk grund under fadderne, og for så vidt vi altid mener at have haft det. Der er ingen grund til at vende tilbage til historien, hvis man aldrig har forladt den.

Endnu en ting skal jeg  fremdrage fra Bercovitchs forord. Han g0r eftertrykkeligt opmzerksom på, at han tager afstand fra det han kalder »the  naiveté of  old  historicism.«  Den  afstand  er  ikke  taget  i  den danske  (ny)historisme; den  metahistoriske  refleksion  mangler.  Der findes stadigvzk et konsensusbegreb om historie;  historien  fungerer visse steder endnu som en stabiliserende faktor. Historisering er closure, på samme måde som den metavidenskabelige treenighed var containment. Der kan ikke vendes tilbage til historien i dansk litteraturvi-

denskab; for at kunne det, så skal man f ~ r s t have forladt den.

## 4. Den litterme uendings tegn og symptomer

Med  sloganet »den  litterzre vending« har jeg  karakteriseret  situa- tionen. Et symptom herpå er tilstramningen af studerende til litteraturfagene og de æstetiske fag.

Et  andet symptom var  »zstetiseringen« af kvindestudierne  i  begyndelsen af 1980erne, der kan opfattes som det litterzre studenteroprar mod »rå silke«-generationen  af kvindef~rskere.~

Et tredje symptom er den nye interesse for lyrikken. Protestformen er  ikke  kritisk,  men dekonstruktiv. Det  finder jeg  bekrzftet  hos  Nils Gunder Hansen, der for nylig har diagnosticeret stemningen således: »måske  kan  man  sige,  at  en  vis  nagtern,  veltemperet dekonstruktiv attitude er ved  at blive lieu commun i litteraturanalysen, og måske har dekonstruktionisterne haft deres egentlige mission som en sådan litteraturpolitisk pressionsgruppe, der kan afsztte visse effekter hen over midten af an-svarlige partier i dansk litteraturanalyse. Men tznk om de fik magt som de har agt, uha uha.«''

Den dekonstruktive »attitude« er et svar på falgende: Statens humanistiske Forskningsråd har lige udsendt en »strategi-og handlingsplan«  med  titlen Humanistisk forskning: Tradition og fornyelse.  I denne publikation siges om litteraturundervisningen i informationssamfundet: »med informationssamfundet har litteratur og litteraturforskning ikke lzngere den centrale betydning  som offentlig meningsdannelse og opleveform, og andre medier og studiet af disse er blevet dominerende:  aviser, TV, film,video.  Tiden  skal  ikke  skrues  tilbage,  men årsagerne analyseres. Der er brug for teorier, analyser og undervisning, der tager hajde for litteraturens stilling i informationssamfundet, og finder  ud  af, hvordan  man  underviser informationssamfundets barn og unge i litteratur, så det  bliver enforndelse og  ikke en plage [min understregning] .»l1

Den  litterzre vending  er  en  venden  sig fra  et  litteratursyn  som ovenstående. Det sidste symptom, som jeg vil nzvne, adskiller sig en smule fra de andre. Det er slående, hvordan andre opfatter litteraturvidenskaben:  der kastes  som  aldrig far  forelskede blikke mod  den. Litteraturvidenskaben har noget, som alle andre fag fascineres af, og som de begzerer. Far gik litteraturvidenskaben til historien, til sociologien,  til  psykoanalysen,  til  sprogvidenskaben, antropologien  elller filosofien for at f å   statte. Nu  er det omvendt. Litteraturvidenskabens aktuelle opgave  er den at finde ud  af, hvad  det er den har,  som de andre begzrer. Indenfor snart sagt alle dicipliner kan man idag iagttage »a literary turn.« Og det skyldes, at der ikke lzngere findes et metasprog,  som  kan  fundere  noget.  Litteraturen  er  navnet  på  bevidstheden om, at der ingen grund er, og det er den bevidsthed, der nu har bredt sig til de andre verbale diskurser. Dette er tegnet på den

litterzre vending.

## Noter

1. Atle Kittang et al., Om litteraturhistorieskrivning, Alvheim &amp; Eide, Ovre Ervik:  1983.
2. Af  andre eksempler  nzver de  E. Beyer(red.), Norges  litteraturhistorie og de nzevner  Viktor Zmegacs arbejde i Tyskland.
3. Atle Kittang et al, op.cit., s.10.
4. Ibid.,s.l2. Der  har  mig  bekendt  i  Danmark  kun  vzret  ganske f å eksempler  på  denne wmetahistoriske refleksion.« Om en  diskussion  af forholdet  mellem histori;  og fortzlling tillader  jeg  mig at henvise til to »Arbejdspapirer«  fra Center for Kulturforskning, AU; dels Uffe 0stergårds »Analyse og syntese i postmodernismens  zra« (nr.20) og min egen »Historiens vendinger~(nr.29).
5. Stephen Greenblatt, Renaissance Self-Fashioningfrom More  to  Shakespeare, University  of California  Press, Berkeley: 1980, s.3-5. Et eksempel på ny-historisme i Storbritannien er John Drakakis (ed.), Alternative  Shakespeares, Methuen, London:  1986. Det er interessant at se, at the  New  Historicists  har  kastet  sig  over  studiet  af iszr  renæssancen  og  af  amerikansk naturalisme. Det er to fznomener, som dekonstruktionisterne ikke behandlede.
6. Sacvan Bercovitch (ed.), Reconstructing  American Literary  History, Harvard U.P.  Cambridge, Mass.:1986. s.ix. Bidragyderne omfatter bl.a. Walter Michaels, Frank Lentricchia, Robert Stepto, Wendy Steiner.
7. W.J.T.Michel1  (ed.), Against Theory:  Literary  Studzes  and  the  New  Pragmatism, University of Chicago Press, Chicago and London:  1985. Heri bidrag af Richard Rorty og Stanley Fish bl.a. Jeg  har introduceret noget af denne debat i Kritik nr.82.
8. The New Historicism vil aldrig som sådan kunne blive en retning i dansk litteraturvidenskab. Dels vil  jeg mene, at  den er noget af et sammenrend af anden generations dekonstruktionister, som har behov for at markere og profilere sig og anti-dekonstruktionister,  der har vzret marginaliserede  i 80erne. Jeg  kan ikke se, at Frank  Lentricchia  og Walter Michaels har ret meget til fzlles.
9. Jeg refererer til forfatterne  (Tine  Andersen &amp; Hanne Maller) af Rå Silke:  Kropsnere kuindehistorierfra  1970 til  i  dag, Gyldendal, Kbh.:  1988, samt til den »generation«,  som de skriver om. »Rå silke«-paradigmet havde samme funktion som treenigheden og litteraturhistorien.
10. Nils Gunder Hansen, »Om forlegenhed og blink med sjet -litteraturteoriens status«, Passage, 1989, nr.6,  s.137. Min gode ven  Nils Gunder Hansen  kan  man ikke beskylde for at vzre »dekonstruktionist«,  så han fsrer ikke et bestemt partis sag -ikke endnu og åbenlyst.
11. Humanistisk  Forskning, Forskningsdirektoratet: 1989, s.13.  Der kunne knyttes  mange kommentarer til dette »litteratursyn.« Er litteratur et medium Eeks.? Er »litteratur« en kvantitativ, empirisk stsrrelse, om hvilken man kan konstatere, at der bliver »mindre« af den? Osv. Tznk hvis det litteratursyn fik mere magt end det har, uha.