Udenfor, indeni. Et passageværk
Forfattere: Morten Kyndrup
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

T ·TT:

LeT-

bleri

med

erder

ndt, l jeg vil Ja.

PASSAGE 50 - 2004

ni. Et passageværk

rstads romantrilogi

EN KYNDRUP

1

1

t

tet, som opbyggede og tilbagekaldte fortællepositi-

## Udenfor,  indeni.  Et passageværk

Om Jan Kjærstads romantrilogi

## MORTEN KYNDRUP

I Af  indviklede,  men  ikke  uransagelige grunde bliver litteraturen med det Moderne til et privilegeret sted for  autenticitet.  Til  det  mere  virkeliges,  det  mere ægtes,  det mere  sandes sted.  Men  at være dømt til sandhed indebærer spørgsmålet om løgnen. Specielt for romanens fiktionsverdener rejser  det spørgsmål­ et  om  vores  adgang  til  dem. Hvad  kan  vi  vide? Hvordan kan vi vide det? Etableringen af vores "epi­ stemiske  kompetence",  af vores kvalitative  adgang, kort  sagt tilvejebringelsen af denne  sandhed bliver  et hovedspørgsmål for litteraturen selv. Dette  er  selv­ følgelig,  stillet på  en  anden  måde,  spørgsmålet  om fortællerens status og placering.

Eller: Kan der.findes en fortæller?

II

Givet  er  det  Modernes  grundvilkår:  problematisk subjekt i en kontingent verden. Men muligheden for gestaltning af dette forhold ændrer sig drastisk. Bal­ zac kan  indlede La Peau  de  Chagrin med ordene

Hen imod Slutningen af  Oktober Maaned 1829 begav en ung mand sig ind i Palais-Royal paa det Klokkeslæt, da Spillehus­ ene lukker op ifølge Loven, som beskytter en Lidenskab, der afgiver et saa fortrinligt Skatteobjekt

Heri ligger: verden kan fortælles, vi kan fortælles, af en fortæller der er udenfor  og  over os. Men når Joyce slutter Ulysses således:

[  ...  ]  og først slog jeg armene om ham ja og trak ham ned til mig så at han kunne mærke mine b rys ter og fornemme deres stærke duft  ja og hans hjerte bankede så vildt ogja sagde  jeg  ja jeg vil  Ja.

Da er situationen og konstruktionen en anden. Ver­ den kan ganske  vist stadig væk fortælles, men  ikke længere udefra eller oppefra, kun indefra. Ikke bare Gud,  men  også  fortælleren-som-gud, le  narrateur­ dieu, er afgået ved døden: Muligt er kun en narrateur­ zero, at fortælle  i  1:1,  i  myrehøjde,  under  samtidig kvælning  i  begivenhedernes  frådende  kontingens. Men stadig tappert fortælle det: som det er. At blive kvalt er sandhedens pris. Eller: kun jeg selv kan for­ tælle mig.

III

Denne  udvikling - som  også  er  en  erkendelsesud­ vikling, for akkurat sådan er jo det sekulariserede liv - sætter  den  fortællend� litteratur  i  et  ubehageligt dilemma.  På  den  ene  side  er  erkendelsen  af  at  der ikke findes noget  "udenfor"  hvorfra der privilegeret kan  fortælles,  u-undslippelig  og  uomgængelig.  På den  anden side  kræver  "fortælling"  et sted hvorfra der fortælles.  Også rent teknisk. 1:1-strømmen, ka­ meraøjets  ophobning  af  sideordnede  begivenheder som i nouveau roman, strømmen af kvalmende en­ somhed: En sandfærdig gengivelse af alt dette med­ fører  grundlæggende  fortællingens  ophør.  Fortæl­ ling  kræver  med  andre  ord  et  udenfor  som  aldrig kan være sandt, kræver en fortæller som ikke  Qæn­ gere) findes. Kan man løse·  det dilemma?

Man kan selvfølgelig konstruere en tilsyneladende epistemisk privilegeret fortællerposition  og derefter skynde sig at gøre opmærksom på at man udmærket ved  der  er  tale  om  en  konstruktion.  Tidlige  post­ moderne eksperimenter med denne metode resulte­ rede i noget der hverken var fugl eller fisk: Som stolt solede  sig  i  proklamationen  af  sandhedens  relativi­ tet,  som opbyggede  og tilbagekaldte  fortællepositi- oner i et væk, i kadencer som mest mindede om et barns leg  med zoom-linsen på et kamera og  som i de bestandige revokationer aldrig rigtigt fik hverken fortællingen eller troskaben over for erkendelsen af sandhedens immanens til at fungere.

## IV

I  de  senere år  har  en  række  værker imidlertid  givet forslag til løsning af dilemmaet uden at prisgive hver­ ken fortællingens nødvendige "udenfor" eller sandhe­ dens uomgængelige immanens. Et af de mest bemær­ kelsesværdige litterære kunstværker i så henseende er Jan  Kjærstads  monumentale  roman-trilogi Foiføreren (1993), Erobreren (1996) og Oppdageren (1999). Tre murstenstykke bind, men et værk.

Dets  løsningsforslag  på  det  grundlæggende  di­ lemma er at bygge det ind i værkstrukturen som en bevægelse  (hvad  der  ikke i sig  selv  er så meget nyt i) - men for  derefter  at  skalere  bevægelsen  op  i  et storformat  så udfoldet at det i det enkelte moment er  muligt  på  den  ene  side  at  etablere  og  fastholde "fortælling" i klassisk forstand, uden at den ramme­ sættende bevidsthed om denne konstruktions episte­ mologiske  problemer  på  den  anden side  kan  gribe ind som et dementi - før det sker qua værkets over­ ordnede bevægelse.

## V

Det drejer sig netop om skala,  og om at lade linen løbe  meget,  meget  langt  ud  før  der  trækkes  ind. Kjærstad gør det ved uden at ryste på hånden at lade hele første bind, Foiføreren, fortælle  af en  bogstave­ ligt  talt  veritabel narrateur-dieu: suverænt klippende, udtrykkeligt  komponerende  hovedpersonen  Jonas Wergelands livshistorie,  monteret op i en drillende clif.f-hanger af en  mordgåde,  af det  fatales  nådeløse indbrud  i  hvad  de:r  ellers  har  været  protagonistens brillante  sejrsgang gennem verden; ganske vist med cut-up-teknikker,  med  enigmatiske  antydninger  af fortællerens  (Guds-)identitet  og  ganske  vist  med tommetykke  antydninger  af (  endnu)  en  parabasisk position gennem Jonas-heltebilledets svulmende re­ dundans.

Men  helt  uden  en  egentlig  foregribelse  af  det næste  bind, Erobreren, hvis  fortælleposition  er  en ganske anden. Ganske vist dert samme i den forstand at en ny, tilsyneladende alvidende fortæller er på spil (og  nu  snarere  med  allusioner  til  djævelen).  Men denne gang alligevel monteret ind i en mere perso­ nal og mindre eksplicit ol ym pisk position. Og vel at - mærke med en udsigelsesgestus,  der rangerer første binds  tilsyneladende  alvidende  autoralitet  ind  som en situativt positioneret personalitet. Foiføreren (viser sig)  som  blot  en  biografi  skrevet  af  en  forelsket kvinde, et glansbillede, et sympatisk, men uholdbart forsøg  på  at  rense  den  skyldige Jonas.  Hvor  første binds billede af hovedpersonen viste det gnistrende talent  der  kunne  og  ville  gøre  en  forskel  i  verden, bliver  andet binds  portræt til  billedet af en kronisk middelmådighed der  gennem  en  viljemæssig kraft­ anstrengelse nok i en periode formår at hæve sig op over  sin  talentløsheds  grænser.  Som  alligevel  må falde netop derfor:  Han er skyldig ikke bare i mor­ det på sin elskede, men også i en monstrøs og småt­ skåret  ødelæggelse  af sit  eget  liv  og  af skæbnerne omkring sig.

Tredje  bind, Oppdageren, gentager  nu  for  så  vidt bevægelsen: Den skriver andet binds ellers suveræne fortæller ned i :fiktionsverdenens immanens (  en sto­ resøster, og den slags har som bekendt altid dubiøse motiver). Den bliver selv omsider personal gennem at være fortalt af hovedpersonen selv  (  og  subsidiært af  hans datter). Den frikender ganske vist tilsynelad­ ende  hovedpersonen  juridisk,  men  ikke  moralsk:  I denne version påtager Jonas sig en skyld han teknisk set ikke bærer for at kunne sone sit moralske bedrag. Han vender dermed hjem til sig selv og hjem til sit Norge: Det Norge og de nordmænd der i de første bind  på  forskellige  måder  og  i  forskellige  oprikker blev  spiddet på  det  ubarmhjertigste,  bliver  nu  om­ fattet  af en  klægest  tænkelig  hje�stavnsromantisk idyllisering. Enhver konflikt opløses i Norges storla­ denhed.

Skønt  alt  dermed  ser  ud  til  at  løse  sig,  er  det netop kun tilsyneladende:  thi er  de foregående po­ sitioner  skredet  ned  i  det  fortaltes  immanens,  står deres  udsagns  indblik  dog  alligevel  tilbage.  Den  af­ sluttende,  postulerede  maksimale  indsigt har  netop den  mindst  tænkelige  pålidelighed:  Den  er  perso­ nens  fortælling  om  sig  selv  med  det  begrænsede TPICT

aI eKs

relat

OI P

an,

tiv. ]

der de

finde værender på forskellige niveauer (som det vil føre perspektiv  og  den bestemte interessebårethed, dette indebærer.  En narrateur-zero kan  jo  netop  kun  se, hvad der er at se  derfra.

## VI

Afgørende  er  værkets  skaleringsbevægelse,  især  set fra  læserens synspunkt,  for dette er ikke fumleri el­ ler leg med zoom-linsen: Den suverænt fortalte for­ førerhistorie fastholdes gennem første bind og først tre år senere, med andet bind, finder relativiseringen sted samtidig med etableringen af et nyt, i udgangs­ punktet "stærkt" perspektiv. Og først tre år efter det igen  skrives  perspektivet  tilbage  i  sit  eget  fiktions­ rums immanens - men da så dybt ned at den ironi­ ske udstilling af fortællerens epistemiske for­ snævrethed  bliver  uoverhørlig (bortset fra af  de nordmænd, som  hermed endelig tog værket til sig  ...  ). Hjemme bliver  først  til  "hjemme" +ude - og dernæst  til "hjemme"+"ude"+hjem - der  så  siver ned til  "hjem?"  ...

Skønt romanværket sammenlagt står tilbage med en  monstrøs  mangel  på  epistemologisk  centrum, skønt  det  trækker  gulvtæppet  væk  under  sig  selv ved i  en  vis forstand at evaporere ind i ingenting så er det ikke sådan, at det der bliver tilbage er: intet. Tværtimod.

For  på  bundlinjen står  der  ikke  at  sandheden  er relativ. På bundlinjen står der at relativiteten er sand. "Bundlinjen"  er  ikke  et  ekstrakt,  en  resultant  der bliver  tilbage:  Bundlinjen aftegnes  af romanværkets samlede gøren der indbefatter myriader  af  mellem­ værender  på forskellige  niveauer  (som  det  vil  føre

(gennem) hvilken det er muligt at se sig selv se.

for  vidt  at  komme  ind  på her):  som først  og frem­ mest qperationaliserer disse mellemværender i form af  levendegjorte  relationer  til læseren,  og som her­ under genererer fortælling i klassisk forstand med alt hvad  det  indebærer  af  ekstase,  forførelse,  suspense og oplevet liv.

På bundlinjen står der derfor også at fortællingen er mulig. Fortælleren findes.

## VII

I en næsten paradoksal pragmatisering af dilemmaet bliver  det  litterære  kunstværk  dermed  her  alligevel til  sandhedens  sted,  eller  måske  præcisere:  til  en sandheds vorden, til en bliven-sandhed. Værket ska­ ber  en  passage  mellem tilværelsens  hermetiske  im­ manens og muligheden af en pragmatisk, dennesidig transcendens. En passage  man  kan kalde  "paramo­ derne" i den forstand at den på den ene side erken­ der  og  accepterer  det  grænseløst  dennesidige  i  det Modernes vilkår: Der er ikke noget "udenfor". Men at den på den anden side kan demonstrere at denne immanens  indbefatter  muligheden  af  fik:tionært  at gestalte sig selv  "udefra",  det vil sige at etablere en form  for transcendens nedefra eller  at rejse en me­ tafysik  derfra.  "Para-"  fordi  dette ikke er en udvej, en "løsning" på dilemmaet eller for så vidt en prak­ tiserbar  ny  erfaring  fra  livsverdenen:  Den  befinder sig, og det ved den, ved siden af. Også den har sine omkostninger, sine korrelater  og  sin særlige udvejs­ løshed. Men den er der som en mulighed, og denne mulighed  har  form  af  en  handling:  en  passage,  i (genneni) hvilken det er muligt at se sig selv  se.