Boganmeldelser
Forfattere: Hanne Petersen, Anne Mette Kjær
Tidsskrift: politik (2013-12-11)

## nye politiske relationer i europa og verdenssamfundet?

## Rebecca Adler-Nissen &amp; Ulrik Pram Gad (red.), 2013

European integration and Postcolonial Sovereignty Games. The EU Overseas Countries and Territories Routledge, Abingdon 272 sider, 969,95 kr.

Denne bog er udkommet som nummer 52 i en serie udgivet  på  Routledge  med  titlen 'The  New  International Relations' .  Seriens  titel  og  de  mange  udgivelser  i  serien kunne  tyde  på,  at  der  må  være  behov  for  at  gentænke 'internationale relationer' som vidensfelt.

Den amerikanske professor i retshistorie, og tidligere Sovjet-forsker, Harold Berman foreslog i en lille artikel i 1995 i Fordham International Law Journal, at man udskiftede  begrebet  'international  ret'  med  'verdensret', 'world law'. Han skriver, at man efter anden verdenskrig begyndte at lede efter nye betegnelser, der kunne bruges til  at  kategorisere  retsområder,  som  overskred  'mutual transactions between sovereigns as such'. Berman mente, at  vi  befinder  os  i  en  ny  æra,  som  han  kaldte  'emerging  world  society'.  Han  mente,  at  det  rette  navn  for reguleringen i denne æra var 'verdensret' som et bredere begreb, der kunne omfatte aktiviteter som handel, finansielle  transaktioner,  sport  og  sundhed  praktiseret  af  fx virksomheder og organisationer.

Berman konstaterede, at denne ændrede virkelighed ikke var slået igennem i retsvidenskaben, og det gælder utvivlsomt også for de 'internationale relationer', der ligesom jura og stats kundskab i lang tid har haft blikket stift rettet mod staten.

Serieredaktøren, Iver B. Neumann, skriver i sit korte forord,  at  'Good  studies  of  liminals  always  tell  us  something about the main categories.' Det er en god og fyndig beskrivelse. Bogen er et både interessant og anbefalelsesværdigt studie af nogle af de globale og europæiske udviklinger, der understreger behovet for at fokusere på  'nye',  mindre  statscentrerede  relationer  og  udvikle adækvate begreber til at beskrive tidens organiseringer af politisk samliv. Den har en ny og frugtbar synsvinkel, og den bærer præg af forfattergruppens indsigt og veloplagte engagement.

Den fokuserer på EU og EU's integrationsprocesser, på oversøiske lande og territorier (OCT) med tilknytning til EU via deres metropolstater, og på de 'sen-suveræne' relationer  og  post-koloniale  'suverænitetsspil',  som  karakteriserer disse relationer.

For EU's vedkommende er der tale om det EU, der i det 21. århundrede er blevet udvidet med små og større suveræne stater især fra Centraleuropa, der 'frivilligt' har tilsluttet sig unionen.

OCT-enhederne beskrives som unikke 'postkoloniale, mikro-, potentielt suveræne polities /enheder.'. Bogen indeholder 9 case-studier, der alle identificeres i forhold til  det hav ,  de  befinder  sig  i: Det  Caribiske  Hav (Cayman Islands, British Virgin Island, Hollandsk Caribien), Stillehavet (Fransk Polynesien, Ny Caledonien), Det Indiske  Ocean (Mayotte) og Nordatlanten (Grønland). De ni  områder har haft kolonirelationer til Storbritannien, Frankrig, Holland og Danmark og har fortsat relationer til disse lande. Ud fra serieredaktørens beskrivelse er de marginale geografisk, socialt og politisk - og det gælder utvivlsomt i forhold til metropolstaterne og EU. Om det også gælder i forhold til andre verdensdele og samfund er måske diskutabelt.

Disse  enheder  befinder  sig  i  et  verdenssamfund  af global  og  gensidig  afhængighed,  som  de  forsøger  at  få mest muligt ud af. Heri udøver de en del af de 'suverænitetsspil', der er bogens teoretiske omdrejningspunkt.

Begrebet  suverænitetsspil  er  inspireret  af  Wittgensteins  diskussion  af  'sprogspil'.  Wittgenstein  afviste tanken om, at sprog havde en direkte forbindelse til virkeligheden og taler om familier af begreber, og begreber der kan være meningsfulde uden at være klart definerede.

Redaktørerne definerer i introduktionen et suverænitetsspil på følgende måde: Et suverænitetsspil involverer to eller flere spillere, som i deres interaktion fremsætter strategiske krav om autoritet og ansvar med reference til et traditionelt 'enten/eller' begreb om suverænitet. (s.10)

Der  er  altså  tale  om  strategiske  krav  og  strategiske referencer til suverænitet fra spillerne, og det er disse processer, de ni case-studier illustrerer.

Etableringen og udviklingen af EU har i sig selv stillet  stadig  flere  spørgsmålstegn  ved  forestillingerne  om det  traditionelle,  statsfikserede  suverænitetsbegreb.  De postkoloniale  suverænitetsspil  drejer  sig  om,  hvorvidt en  af  parterne  i  spillet  overhovedet  kan  betragtes  som en part. I OCT-relationerne drejer spillet sig imidlertid ikke (nødvendigvis) om opnåelse af suverænitet. Her kan man netop stille selvstændige krav om at give afkald på uafhængighed.

Denne strategiske tilgang er både paradoksal og realistisk, eftersom det politiske liv generelt i dag er baseret på gensidig afhængighed som en grundlæggende betingelse. Er stater uafhængige, fordi de kalder sig og har 'ret' til at kalde sig stater? I en verden med næsten 200 stater af uhyre forskellig størrelse er der måske behov for en differentiering af de politiske begreber inklusive statsbegrebet.

Bogen  indeholder  ud  over  redaktørernes  introduktion  tre  meget  læseværdige  almene,  teoretiske  artikler om Postcolonial sovereignty: experimentation with statehood and self-determination (S.N. Grovogui), Late sovereinty in post-integration Europe: continuity and change in a constitute concept (Cormac Mac Amhlaigh) og The micropolity sovereignty  experience:  decolonizing,  but  not  disengaging (Godfrey Baldacchino).

Grovogui beskriver bl.a. historiske 'multiple regimes of sovereignty'. Suverænitet, kan historisk nærmest forstås som autoritet, guddommelig, sekulær og lokal (Det Hellige  Romerske  Imperium,  Hansestæderne,  de  italienske  bystater).  Suverænitet  må  forstås  i  kontekst,  og det gælder også den post-koloniale suverænitet, der bl.a. vedrører symbolske og materielle ressourcer. 'Sovereignty takes form through multiple, complex, and differentiated institutions that congeal into formal and informal regimes of authority and practices.' (s. 37) Suverænitet reflekterer historiske fordelinger af magt og subjektivitet i den internationale orden og deres modsvarende symbolske og materielle økonomier.

Mac Amhlaigh understreger også udviklingen af suverænitet og ser den som en form for normativ diskurs , der bl.a. skifter fra at tale om 'høj suverænitet' til 'sen suverænitet'. I den sidste af de to betyder autonomi fx ikke territorial  eksklusivitet.  Staternes  hegemoni  udfordres, antallet af deltagere udvides og inkluderer politiske enheder, der som EU ikke passer til den klassiske statsmodel.

'… late sovereignty can be said to relate to an institutional plausible claim (X) to ultimate authority over a specific functional domain (Y) in the context of a multilevel political discourse.' (s. 43)

Mac  Amlaigh  mener,  at  sen-suverænitetsspilsparadigmet  kan  åbne  muligheder  for  OCT-enhederne  i  en EU-kontekst for at stille sen-suveræne krav om (overtagelse  af)  forskellige  funktioner,  uden  at  det  resulterer  i uafhængighed og dermed i risikoen for at blive opgivet af metropolstaten - hvad der kunne blive et uundgåeligt resultat  af  at  stille  høj-suveræne  krav.  Sen-suverænitetsspillet udvider repertoiret for OCT-enhederne, så de kan undgå 'the undesired goal of independence'. (s. 47)

Baldacchino viderefører denne tanke, når han skriver,  at  'In  the  contemporary world, there may be solid definitive advantages in not being independent', selvom den værdiladede mainstream political science-diskurs er udtryk  for  'an  enduring  obsession  with  the  mantra  of sovereignty'.  (s.  53)  Små,  autonome  territorier  kan  udnytte deres jurisdiktion strategisk som en ressource, men det behøver ikke at være sammenfaldende med uafhængighed og suverænitet. Ikke-suverænitet behøver ikke at betyde  afmagt,  selvom  det  har  været  den  dominerende opfattelse  i  moderniteten  og  det  meste  af  afkoloniseringsperioden. Og små stater behøver ikke at være svage, sårbare og uberegnelige. Selvom der er en tendens til at betragte  'store  stater'  som  normale,  så  er  der  en  mere optimistisk tilgang til de små politiske enheder (polities). Den mindre størrelse kan give en fleksibilitet og tilpasningsmulighed, som større stater ikke har.

'The  undercurrent  leitmotifs  here  are  self-reliance, authenticity, self-management, popular democratic participation, and a plausible reaction against mass anonymity and insignificant peripherality.' (s. 58)

Dette synspunkt understøttes måske af, at en del af OCT-enhederne faktisk  har  en  højere  gennemsnitsindkomst  end  de  nye  EU-medlemsstater.  Samspillet  med (metropolstaten og) andre enheder og fleksibiliteten gør tilsyneladende uafhængighed til en mindre betydningsfuld værdi i senmoderniteten end i moderniteten. Der er derfor behov for en omtænkning af ældre begreber om suverænitet og af det internationale statssystem i en periode af meget kompleks global, politisk og juridisk geometri.

Uligheden mellem parterne i dette senmoderne landskab  får  OCT'erne  til  at  foretrække  en  post-kolonial selvrepræsentation  i  forhold  til  EU  og  til  at  insistere på  videreførelse  af  en  'asymmetrisk  afhængighedsrelation',  skriver  Ida  Hannibal,  Kristine  Holst  og  Gad  og Adler-Nissen  i  en  artikel  om  EU  og  OCT'erne  (s.  78). Retorikken har i det sidste årti været præget af 'partnerskabsbegrebet', uanset om partnerne har været af meget forskellig størrelse. OCT'erne fremstilles - og fremstiller muligvis  også  strategisk  sig  selv  -  som  havende  meget begrænsede ressourcer og benytter deres privilegerede tilgang til både metropolstater og EU - som til forfatternes forbavselse fungerer både tæt og relativt ukontroversielt. Kommissionen betragtes/fremstilles ofte som monolitisk af OCT'erne. De fremstiller til en vis grad sig selv som en del af den 'europæiske familie' (som man ikke lige uden videre kan blive smidt ud af), og som dem der spreder 'europæiske værdier' rundt omkring i verden(shavene).

For  mange vil  det  være  disse  første  knap  hundrede sider af bogen, der indeholder mere generelle artikler nok være  det,  man  hurtigst  vender  sig  imod  som  læser.  De underbygger  i  sig  selv  bogens  argument  om  relevansen og værdien af at beskæftige sig med postkoloniale suverænitetsspil.

Som anmelder har jeg dog haft fornøjelsen af at læse alle bogens artikler, og det har været en særdeles informativ og interessant læsning.

Ikke mindst beskrivelsen af de britiske oversøiske territorier;  især  Cayman  Islands  og  British  Virgin  Islands giver et sjældent og uhyre interessant indblik i disse små enheders  udnyttelse  af  globaliseringsæraens  behov  og muligheder  for  at  udvikle,  hvad  jeg  vil  kalde,  'skræddersyede retsforhold'. Artiklerne giver et billede af den historiske  udvikling  af  'Euromarkedet'  efter  1957,  den specielle juridiske status for City of London og dens samarbejde med disse OCT'er, Storbritanniens fortsatte juridiske magt over dem og EU's og G20 og G8s interesser i  at  kontrollere skattely. Meget intrikate og interessante relationer.

## hjælper vi?

## Ole Winckler Andersen, Eva Broegaard og Jens Kovsted, 2012

Hjælper vi? En Introduktion til Evaluering af Udviklingsbistand København, Jurist- og økonomforbundets Forlag 224 sider, 345 kr.

Udviklingsbistand er de senere år kommet højere op på den politiske dagsorden og har hyppigere været i den offentlige debat. Der er blevet sat spørgsmålstegn ved, om bistanden overhovedet har en effekt, om den bidrager til at reducere fattigdom, og om ikke pengene bare forsvinder i korruption.

Der ligger dog ofte alt for høje ambitioner om, hvad bistanden kan på dette generelle niveau. For at vurdere, om vi hjælper, må man bevæge sig væk fra makroniveauet og se på de enkelte bistandsprogrammer for sig. 'Hjælper vi?' giver en introduktion til netop dette; hvordan man vurderer, om de enkelte bistandsindsatser har haft en effekt. I en tid, hvor debatten ofte ender med at være delt i to lejre (for eller imod bistand), er bogen et velkomment bidrag til nuancering. Den er skrevet af tre forfattere, der med deres store erfaring inden for området har de bedste forudsætninger  for  at  skrive  en  sådan  introduktion,  og der har været med til at gøre Danidas evalueringsenhed så anerkendt, som den er blandt andre donorer.

Formålet med 'Hjælper vi?' er at give en introduktion til de metoder, der anvendes til evaluering af udviklingsbistand,  og  samtidig  beskriver  den,  hvordan  den  kontekst,  hvori  evalueringer  foretages,  ændrer  sig  og  bliver mere kompleks. 'Hjælper vi?' er bygget op, så den først redegør for de forandringer, bistanden har været gennem i  de  senere  år  og  for  de  forskellige  bistandsmodaliteter, der anvendes. Herefter introducerer forfatterne en række centrale  begreber  inden  for  evaluering  og  de  mest  anvendte tilgange til evaluering af udviklingsbistand. Efter disse indledende og afklarende kapitler følger tre centrale kapitler, der fokuserer på henholdsvis de kvantitative, de kvalitative og de blandede metoder til evaluering af udviklingsbistand.

Formålet er ikke at undervise læseren i selve metoderne, men mere at fortælle om hvilke metoder der bliver brugt til at evaluere hvilke typer bistandsprogrammer og  hvorfor.  Man  skal  altså  ikke  læse  bogen  for  at  lære metoden,  men  for,  som  forfatterne  selv  udtrykker  det, 'at blive i stand til at forholde sig kritisk til fortolkning og anvendelse af' metoderne. Kapitlet om de kvantitative metoder diskuterer eksempelvis udfordringerne ved dataindsamling og evaluatorens rolle i indsamlingen af data. Svarer folk helt oprigtigt i spørgeskemaundersøgelser, eller svarer de ud fra, hvad de tror vil passe evaluator bedst?

Kvantitative  metoder  er  gode  til  mange  ting,  fx  til at  vurdere,  om  der  går  flere  børn  i  skole,  eller  om  en

Beskrivelsen  af  de  franske  OCT'er  er  ikke  mindst historien om varetagelsen af geostrategiske interesser og spredningen  og  sikringen  af  'europæiske  værdier'.  Det 'hjemlige' nordatlantiske, grønlandske eksempel sættes i et nyt og interessant lys i denne sammenhæng.

Denne bog er sjældent inspirerende læsning, og den giver et nyt og meget nyttigt indblik i nogle af de praktiske, komplekse relationer af politisk, retlig, økonomisk og social art, som kendetegner den postkoloniale verden i  det  21.  århundrede. Der er mange faggrupper, der vil kunne få fornøjelse af den.

## Hanne Petersen

Professor, dr.jur. Det Juridiske Fakultet, Københavns Universitet indsats med myggenet har ført til et fald i dødeligheden af  malaria.  Kvantitative  metoder  kan,  når  de  fungerer, isolere effekten af en bistandsindsats, fordi andre faktorer holdes konstante, men de har svært ved at dokumentere processer  eller  påpege  udfordringer  i  implementeringen af  en  bistandsindsats.  Her  kommer  de  kvalitative  metoder  ind,  og  dette  kapitel  diskuterer  udfordringer  ved interviews,  case-udvælgelse  mm.  Det  introducerer  også en række perspektiver på kvalitative evalueringsmetoder, som fx deltagerperspektivet, der understreger inddragelse af deltagere i projektet, der evalueres.

Blandede  metoder,  altså  en  kombination  af  kvantitative  og  kvalitative  metoder,  anvendes  i  stigende  grad i  evalueringer,  og  forfatterne  helliger  også  et  kapitel  til dette. Kernen er, at de to metoder ikke er gensidigt udelukkende,  men  kan  supplere  hinanden  på  forskellige måder,  og  at  denne  erkendelse  kan  tænkes  ind  i  selve evalueringens design. Fx kan kvalitative interviews bruges til at forklare, hvorfor den kvantitative del har vist, at der ingen effekt har været af et program; eller de kan forklare hvorfor, eller præcist hvad ved en indsats, der har haft en effekt.

Afslutningsvist  bruger  forfatterne  et  kapitel  på  at diskutere evalueringers anvendelse. Hvorfor bliver evalueringer ofte ikke brugt bedre, end de gør? Hvordan fortolkes evalueringerne af de forskellige interessenter? Og ikke mindst, hvordan påvirker det stigende antal aktører inden for og den stigende kompleksitet af udviklingsbistand evalueringers anvendelse? Kapitlet overvejer, hvorfor evalueringer ofte ikke har en høj kvalitet, og skitserer faktorer på både efterspørgsels- og udbudssiden, der kan påvirke evalueringers karakter. Gennem hele bogen er der i adskilte bokse eksempler fra konkrete bistandsprogrammer på nogle af de begreber og udfordringer, forfatterne skitserer.

Formålet med 'Hjælper vi?' er introducerende, og det formål opfyldes fint. Læseren bliver nemlig introduceret til en lang række begreber og eksisterende metoder samt overvejelser om, hvornår den ene metode kan bruges frem for den anden. Imidlertid kunne jeg som læser godt have ønsket mig en lidt anden vægtning: Lidt færre begreber og lidt mere plads til diskussion af udfordringer og dilemmaer i et evalueringsforløb. Forfatterne lægger forholdsvist meget vægt på, at vi stifter bekendtskab med begreber og metoder, men dette sker til en vis grad på bekostning af disse dybe og svære diskussioner. Nogle begreber, for eksempel output, outcome og impact, er helt centrale, og det er nødvendigt at få på plads, hvad forskellen mellem dem er. Andre begreber - som fx ordinal og nominal skalaniveau, eller gennemsnit, median og standardafvigelse - hører efter min mening bedre hjemme i en decideret metodebog. Visse oplistninger af definitioner kunne så- ledes have veget pladsen for de lidt sværere diskussioner om for eksempel interessenter og politisk økonomi, som berøres, men ikke behandles særlig dybt.

Forfatternes overvejelser om valg af metode er gode, og der er referencer til den væsentlige litteratur på området. I bund og grund må man, som vi lærer i samfundsvidenskaberne,  vælge  den  metode,  som  bedst  svarer  på problemstillingen. Og problemstillingen er vel ofte givet af de, der bestiller evalueringen. I den forbindelse kunne man savne en dybere diskussion  af,  hvordan  det  bliver besluttet, hvad der skal evalueres, hvornår, og af hvem, og hvordan disse beslutninger påvirker metodevalg.

Selvom kvantitative metoder i stigende grad anvendes,  findes  der  mange  situationer,  hvor  disse  metoder simpelthen kommer til kort. Det gælder især, når implementeringsprocesser skal evalueres. Denne pointe kommer frem i bogen, men man kunne godt savne en mere fyldig redegørelse for case-studier, valg af cases og ikke mindst den komparative metode, som kun kort berøres (s.  139-40).  De  forskellige  måder  at  udvælge  cases  på opremses, men uddybes ikke tilstrækkeligt. De er heller ikke på samme niveau og kan derfor ikke sammenlignes. Sneboldsmetoden har eksempelvis mest at gøre med at vælge interviewpersoner, mens den kritiske case er en helt central  måde  at  vælge  en  case  (fx  en  implementeringsproces) på. Det er godt at forfatterne (i et senere kapitel) behandler potentialet i metaevalueringer. Dette indeholder  også  komparation,  men  der  efter  min  vurdering  et stort uudnyttet potentiale i at sammenligne relativt ens programmer på tværs af lande. Det kunne være en evaluering af støtte til menneskerettighedskommissioner i totre afrikanske lande eller støtte til landbrugsprogrammer på tværs af to eller flere lande. Her kunne man anvende tilnærmede 'most different systems designs' (maksimum varians-metoden som den kaldes i bogen) eller 'most similar systems design' (som slet ikke nævnes).

Forfatterne  holder  sig  klogt  væk  fra  debatten  om, hvorvidt og hvordan man kan måle vækst og bistandens effekt  på  vækst.  Det  er  også  spørgsmålet,  som  indledningsvist  nævnt,  om  man  overhovedet  kan  forlange  af ulandsbistanden, at den skal føre til vækst på nationalt niveau.  Det  er  på  for  eksempel  sektorniveau,  man  må vurdere indsatsers effekt.  Forfatterne  kunne dog måske godt have brugt lidt mere plads på at diskutere, hvorvidt man kan stole på statistikkerne  om  for  eksempel  BNP per indbygger; noget der indenfor de seneste år er skrevet en del om.

Eksemplerne i boksene er virkelig gode og brugbare i forhold til at illustrere de mere abstrakte begreber. Imidlertid kunne disse bokseksempler godt have været suppleret med en mere direkte eksemplificering i selve teksten også. Det kunne være en reference til forskellige fælles- evalueringer i kapitlet om det stigende antal aktører og anvendelse af evalueringer eller debatten om den nylige store evaluering af Danmarks Afghanistan-bistand.

Det undrer, at der ikke er et indeks, for bogen kunne fungere  glimrende  som  opslagsværk  for  dem,  der  leder efter definitioner på nogle af de centrale begreber inden for evaluering. Derudover skæmmes bogen af en række trykfejl, der nemt kunne have været undgået fra forlagets side.

Disse mindre savn til trods kan 'Hjælper vi?' anbefales til alle studerende, forskere og praktikere, der interesserer sig for udviklingsbistand. Ud over at den i sig selv er både interessant og en god introduktion til evaluering, er bogens store styrke, at den viser, hvor kompleks bistanden er, og hvor svært det kan være at evaluere den. Den viser dog også, at vi er bedre klædt på til det end tidligere, og den  fortæller  om  en  række  nye  redskaber  til  formålet. Spørgsmålet om, hvorvidt vi rent faktisk hjælper, får vi ikke svar på, men vi får hjælp til bedre at kunne vurdere det.

## Anne Mette Kjær

Lektor, Institut for Statskundskab, Aarhus Universitet