Slagmarkens moral og risikofri krig med droner
Forfattere: Anders Henriksen, Jens Ringsmose
Tidsskrift: politik (2017-03-01)

## Slagmarkens moral og risikofri krig med droner 1

Anders Henriksen, lektor i folkeret, Københavns Universitet Jens Ringsmose, chef for Institut for Militære Operationer, Forsvarsakademiet

'No bastard ever won a war by dying for his country. He won it by making the other poor dumb bastard die for his country.'

- George S. Patton

'Danger is the raison d'être of war, opposition its indispensable prerequisite; conversely,  unopposed killing  does  not  count  as  fighting  but  as  murder  or,  in  case  it takes place under legal auspices, as execution.'

- Martin van Creveld

Det er ikke vanskeligt at forstå, at en lang række stater i disse år enten udvikler eller køber bevæbnede droner. I modsætning til bemandede kampfly, så styres droner af en pilot  på  jorden,  og  det  betyder  i  praksis,  at  det  ubemandede  fartøj  kan  anvendes  til usikre områder uden den vanlige risiko for, at pilotens helbred lider overlast. Det er da også  først  og  fremmest  udsigten  til  at  kunne  anvende  væbnet  magt  mod  fjenden  og dennes kombattanter uden risiko for tab på egen side, der gør, at dronerne er blevet så attraktive og efterspurgte. Det gælder ikke mindst i Vesten, hvor krigene i Afghanistan og Irak har ført til en udbredt 'interventionstræthed'. Det er dog ikke kun vestlige stater, der har fået øjnene op for de bevæbnede droners fordele - det samme har lande som eksempelvis Kina, Iran, Rusland og Nigeria, der alle er i færd med at erhverve sig de nye fjernstyrede våbensystemer (Kaag &amp; Kreps 2014, kap. 2).

Det amerikanske droneprogram i lande som Pakistan, Yemen, Somalia og senest Libyen illustrerer imidlertid også med al mulig tydelighed, at dronekrig er alt andet end ukontroversiel. En lang række kommentatorer og institutioner - herunder FN's 'special rapporteurs' - har kritiseret amerikanerne for deres udstrakte brug af bevæbnede droner i  'krigen  mod terror' (se fx Emmerson 2014). Mens nogle har rettet deres kritik mod Washingtons  til  tider  tvivlsomme  juridiske  begrundelser  for  dronekrigen,  der  ikke  er begrænset  til  'slagmarken'  i  traditionel  forstand,  har  andre  påpeget  den  negative strategiske  slagside,  der  kan  være  forbundet  med  at  gennemføre  droneangreb,  som tilsyneladende koster et stort antal civile livet. Denne juridisk og strategisk funderede kritik af dronerne er i praksis rettet mod den måde, hvorpå dronerne anvendes.

1 Forfatterne takker for den anonyme reviewers grundige og meget konstruktive kommentarer.

Det  interessante  er  imidlertid,  at  den  udbredte  kritik  af  -  og  modstand  mod  dronekrig tilsyneladende ikke kun synes at kunne reduceres til et spørgsmål om, hvor og mod hvem de bevæbnede droner anvendes, og hvor megen utilsigtet skade droneangreb forårsager. Og det er her, at nærværende essay tager sit afsæt. Vi søger nemlig at forstå det  mere  grundlæggende  ubehag,  der  omgærder  den  form  for  krigsførelse,  som  de bevæbnede droner repræsenterer (se fx Strawser 2013a).

Det  er  vores  påstand,  at  den  sidstnævnte  form  for  kritik  af  dronekrig  først  og fremmest udspringer af et sjældent artikuleret -og måske endog ubevidst -moralpsykologisk ubehag ved det, der betegnes som 'risikofri krig'. Vores ærinde er at pege på det paradoksale forhold, at det er de samme ting, som gør dronerne attraktive for både civile og militære beslutningstagere - muligheden for at kunne anvende væbnet magt mod fjenden uden risiko for tab på egen side - der samtidig ligger til grund for en del af den uvilje, der omgærder dronerne.

De bevæbnede droner er efter vores opfattelse i høj grad blevet et symbol på en moderne form for krigsførelse, hvor den ene part i konflikten (som regel Vesten) er så militært  overlegen,  at  den  er  i  stand  til  at  eliminere  fjendens  styrker  uden  at  risikere egne soldaters liv og lemmer. Og det er netop denne form for krigsførelse, der af mange opleves som moralsk problematisk. Anvendelsen af de ubemandede, bevæbnede fartøjer strider  nemlig  mod  en  udbredt  antagelse  om,  at  krig  ikke  bør  være  en  fuldstændig ensidig affære, hvor det kun er den ene side, der slår ihjel, og den anden side, der dør. Den moralsk-funderede antagelse synes med andre ord at være, at der bør være en form for  gensidighed  i  de  stridende  parters  magtanvendelse,  og  at  begge  parter  skal  være eksponeret  for  slagmarkens  farer.  Der  eksisterer  således  en  oplevet  grænse  for,  hvor asymmetrisk  krigen  må  være.  Og  de  bevæbnede  droner  krydser  i  kritikkernes  øjne denne grænse.

Det primære formål med essayet er altså at beskrive, hvordan i hvert fald dele af den udbredte kritik af dronekrig er forbundet med et mere grundlæggende moralpsykologisk ubehag, der er knyttet til forestillingen om risikofri krig. Vi forholder os hverken til de politiske, strategiske eller juridiske argumenter for eller imod brugen af bevæbnede droner, og vi afstår også fra at fælde moralsk dom over dronerne. Vores sigte er mere begrænset: Vi søger at blotlægge og forstå en moralsk-funderet modvilje mod den form for risikofri krig, som vi mener, at dronerne er udtryk for.

Essayet rummer to hovedafsnit: Vi lægger ud med at spore den moralsk funderede modvilje  mod  bevæbnede  droner  til  en  forestilling  om,  at  krig  er  mere  end  blot  en strategisk og juridisk aktivitet. Med afsæt i Martin van Crevelds (1991) fortolkning af krigens væsen gør vi gældende, at krig i høj grad også skal betragtes og forstås som en moralsk praksis, der er styret af ikke-formaliserede normer og værdier. Med henblik på at spore de i denne sammenhæng væsentligste moralske forestillinger om den 'rigtige'

krig introducerer vi i artiklens anden del Paul W. Kahns (2002) tanker om den moralske betydning  af  krigens  gensidighed.  Vi  søger  dermed  at  identificere  nogle  af  de  basale moralske  forestillinger,  som  anvendelsen  af  bevæbnede  droner  kolliderer  med.  Vores argument er alt i alt ret simpelt: Vores holdning til krig styres ikke kun af strategiske og juridiske overvejelser, men i høj grad også af moralpsykologiske dispositioner forankret i  ikke-formaliserede normer. Forestillingen om at krig bør være præget af en form for 'risiko-gensidighed',  er  en  væsentlig  norm  i  denne  sammenhæng.  Det  ubehag,  som mange  føler  ved  brugen  af  de  bevæbnede  droner,  udspringer  med  andre  ord  af forestillingen om den risikofrie krig.

## Krigens moralske dimension

For  at  forstå  den  mere  eller  mindre  artikulerede  aversion  mod  brugen  af  bevæbnede droner, som mange forskere, beslutningstagere og helt almindelige mennesker nærer, er det nødvendigt at anskue krig og krigsførelse som mere end instrumentelle aktiviteter, der  ene  og  alene  er  underlagt  et  juridisk  normsystem.  Væbnet  konflikt  handler  om meget mere end strategiske overvejelser og overholdelse af internationale konventioner og sædvaner for lovlig krigsførelse. Det er ganske vist korrekt, at flere har udtrykt kritik af anvendelsen af bevæbnede droner, fordi de mener, at dronerne er kontraproduktive i en  strategisk/instrumentel  forstand  (se  fx  Kaag  &amp;  Kreps  2014,  kap.  3;  Kilcullen  &amp; Exum  2009)  og/eller  fordi  den  konkrete  anvendelse  af  dronerne  efter  kritikernes opfattelse strider mod folkeretten. Men den form for ubehag, der omgærder dronerne, udspringer af en grundantagelse om, at selv krige, der giver strategisk mening, og som holder sig inden for de retlige normer, skal være moralsk forsvarlige.

Der  findes  en  omfattende  litteratur  om  krigens  moralske  og  etiske  fundament, men  et  af  de  primære  værker,  der  bidrager  til  vores  undersøgelse  af  de  uformelle normer, og som har indflydelse på vores opfattelser af og holdninger til risikofri krig, er Martin van Crevelds banebrydende bog fra 1991, The Transformation of War . Crevelds primære  ærinde  er  netop  at  udfordre  den  konventionelle  forståelse  af  krig  som  en instrumentel aktivitet, der udøves for at nå et politisk mål. Crevelds ambition er med andre  ord  at  supplere  Carl  von  Clausewitz'  klassiske  beskrivelse  af  krig  som  den rationelle  forfølgelse  af  politiske  mål  med  væbnede  midler  (Clausewitz  1976).  I modsætning til Clausewitz tager Creveld udgangspunkt i krigen, som den tager sig ud og opleves ude på slagmarken. Og her opleves krigen ikke først og fremmest som de politiske  beslutningstageres  rationelle  instrument,  der  skal  forfølge  et  givent  politisk mål, men i stedet som en social aktivitet, der er styret af grupper og individers normer, værdier og basale menneskelige behov. Hos Creveld ser vi med andre ord ikke krigen som  et  resultat  af  modsatrettede  politiske  interesser,  men  derimod  med  afsæt  i  de individer, der udkæmper den.

Det er ifølge Creveld i virkeligheden ret simpelt: Grunden til at mænd går i krig er, at de stræber efter at blive krigere. Årsagen er er kun undtagelsesvist, at de er villige til  at  kæmpe  for  politiske  mål  eller  for  statens  interesser.  Soldaten  er  i  stort  omfang drevet af et ønske om at være kriger og om at besidde de dyder, der karakteriserer den 'gode kriger' - først og fremmest mod, ridderlighed, ære, loyalitet og mandighed. Eller som Creveld selv formulerer det: 'Probably in most wars ever waged the vast majority of combatants were not even aware of the exact nature of the political considerations for which they were supposed to be fighting' (Creveld 1991, 187). Vi mener, at Crevelds klare fokus på krigen som en meningsskabende og normbaseret aktivitet snarere end et rationelt politisk instrument skaber et godt udgangspunkt for at forstå en normbaseret modvilje  mod  dronekrig.  Mens  det  således  er  Clausewitz'  ambition  at  bidrage  til  en forståelse af krigen som et politisk instrument, der kan og bør anvendes strategisk, så er Creveld optaget af alle de ikke-rationelle forhold, som informerer og sætter rammer for krigen.

En  af  de  mest  grundlæggende  -  men  sjældent  udtrykte  -  etiske  principper  for hvordan krig bør føres, er ideen om gensidighed ('reciprocitet'). Princippet fordrer, at det i høj grad er den gensidige fare og risiko forbundet med deltagelse i krigen, der gør drab og lemlæstelse på slagmarken moralsk forsvarlig (Creveld 1991, kap. 6; se også Kaag &amp; Kreps 2014, kap. 5; Sparrow 2013). Hvis fjenden er helt og aldeles forsvarsløs, er  det  ganske  enkelt  moralsk  forkasteligt  at  slå  ham  ihjel.  Som  Michael  Walzer formulerer det: 'You can't kill unless you are prepared to die' (2004, 101). Set i det lys er krigsførelsen altid baseret på en etisk præmis om, at 'opponents should be of broadly comparable nature' (Creveld 1991, 173). Eller:

'The other point where conventional strategic thought goes astray concerns the premise that war consists of members of one group killing those of another. In fact, war does not begin when some people start killing others; instead, it starts at the point where they themselves risk being killed in return. Those, and there are always  some,  who  engage  in  the  former  but  not  in  the  latter  are  not  called warriors but butchers, murderers, assassins, or any number  of even less complimentary  epithets…  killing  people  who  do  not  or  cannot  resist  does  not count as war. Nor are those responsible for such killing likely to earn the respect deserved for warriors.' (Creveld 1991, 159)

Princippet  om  gensidighed  er  baseret  på  en  antagelse  om,  at  overdreven  'risikoasymmetri'  gør  krigen  til  en  moralsk  uforsvarlig  aktivitet.  Eller  omvendt:  Moralsk forsvarlig krig er i hvert fald karakteriseret ved et minimum af gensidighed.

Vestens (succesfulde) bestræbelser på at gøre det militære instrument så effektivt og  dødbringende  som  muligt  udfordrer  gensidighedsprincippet  og  herved  også  de væbnede styrker og de politiske beslutningstagere. I overensstemmelse med Clausewitz' tanker  og  det,  som  Max  Weber  benævnte  'Zweckrationalismus,'  har  Vesten  nemlig tilstræbt at instrumentalisere krigen og opnå den størst mulige risiko-asymmetri til egne styrkers  fordel.  I  en  vestlig  optik  har  krig  i  en  vis  forstand  altid  handlet  om  at  gøre krigen så farlig som mulig for fjenden - 'the other poor dumb bastard' - og så sikker som mulig for egne soldater. Moderne krig er derfor blevet en meget ulig affære, som i stadig ringere omfang lever op til princippet om gensidighed. Derfor bliver vi i stigende omfang mindet om, at krig handler om meget mere end blot instrumentelle hensyn og rationalitet. Jo tættere vi kommer på at kunne elimere risikoen ved krig, jo større bliver vores moralpsykologiske ubehag.

Den tiltagende brug af bevæbnede droner illustrerer efter vores opfattelse, at der er  en  grænse  for,  hvor  langt  vi  kan  gå  i  bestræbelserne  på  at  kunne  anvende  væbnet magt mod fjenden uden risiko for egne tab uden at komme i konflikt med en 'logic of appropriateness' og en etisk baseret antagelse om, at krig (hvis den skal være moralsk forsvarlig) bør være en gensidig aktivitet. I et weberiansk perspektiv er det, vi har været vidner  til  i  de  seneste  par  århundreder,  'krigens  af-fortryllelse'.  Og  det  er  begyndt  at gøre  os  ubehageligt  til  mode.  Pointen  er,  at  det  ubehag,  vi  føler,  viser,  at  moralske normer og etisk betingede forestillinger om et særligt 'krigeretos' stadig præger vores forståelse af krig, og den måde krigen bør føres på. Trods årelange bestræbelser på at instrumentalisere, rationalisere og disciplinere krigsførelsen, har vi endnu ikke været i stand til at give slip på dens moralske dimension.

## Den risikofri krigs paradoks

Paul W. Kahn fra Yale University gør i en ofte citeret artikel fra 2002 gældende, at der er et paradoks forbundet med risikofri krig (Kahn 2002). Kahn anerkender til fulde, at politiske og militære beslutningstagere er underlagt en etisk forpligtelse om at søge at minimere risikoen for tab blandt egne soldater. Ifølge Paul W. Kahn er det ikke desto mindre et paradoks, at stater til stadighed gør deres yderste for at beskytte deres egne soldater mod risiko i krig, men at det efter hans opfattelse netop er den gensidige accept af  fysisk  risiko,  som  udgør  det  moralske  fundament  for  voldsanvendelsen  soldaterne imellem.  Som  Kahn  udtrykker  det:  'The  paradox  of  riskless  warfare  arises  when  the pursuit  of  asymmetry  undermines  reciprocity.  Without  reciprocal  imposition  of  risk, what is the moral basis for injuring the morally innocent?' (Kahn 2002, 2).

Når vi accepterer, at soldater slår hinanden ihjel, skyldes det ifølge Kahn hverken, at vi mener, at soldater gør noget moralsk forkert, når de begiver sig ud på slagmarken, eller at den politiske sag, som soldaterne er sat til at kæmpe for, nødvendigvis er mere eller mindre amoralsk end andre politiske sager. Soldater anses derimod traditionelt for at være moralsk ligeværdige individer, der ikke har gjort sig skyldige i nogen 'forkert' adfærd,  så  længe  de  overholder  krigens  regler.  Når  vi  accepterer,  at  soldater  slår hinanden ihjel, er det ifølge Kahn, fordi soldaterne har ret til at bruge dødelig magt mod hinanden, og at det derfor i praksis for den enkelte soldat handler om at slå ihjel eller at blive  slået  ihjel.  Slagmarkens  moralske  fundament  er  herved  nært  beslægtet  med  det moralske grundlag, der understøtter individuelt selvforsvar (Kahn 2002, 3). På samme måde som et individ er berettiget til at forsvare sig selv mod en aggressor, er en soldat berettiget til at slå den fjende ihjel, der prøver at dræbe ham.

Kahns analyse indikerer, at den totale asymmetri og fraværet af gensidig risiko skaber problemer for såvel den stærke såvel som den svage part i den risikofrie krig. For mens den  stærke  part,  der  ikke  løber  nogen  risiko,  er  ude  af  stand  til  at  retfærdiggøre  sin magtanvendelse  ved  at  henvise  til  nødvendigheden  af  at  forsvare  soldaterne  mod  en overhængende risiko - der er jo ingen - så er den svage part i praksis ude af stand til at forsvare  sig  mod  den  stærke  parts  brug  af  væbnet  magt.  I  det  omfang,  at  det  er nødvendigheden af selvforsvar, som udgør det moralske fundament for brug af dødelig magt i krig, så gør den totale asymmetri det i praksis umuligt for parterne at kæmpe på en  moralsk  forsvarlig  måde.  Kahns  argument  er  indlysende  relevant  i  forhold  til fremkomsten af bevæbnede droner. For hvis det etiske grundlag for at dræbe fjendens kombattanter  er  knyttet  til  eksistensen  af  gensidig  risiko,  så  rejser  den  risikofrie dronekrigsførelse oplagte etiske spørgsmål. Som Kahn selv bemærker:

'A regime capable of targeting and destroying others with the push of a button, with  no  human  intervention  but  only  the  operation  of  the  ultimate  high  tech weapon,  propels  us  well  beyond  the  ethics  of  warfare.  Such  a  deployment  of force  might  be  morally  justified  -  it  might  be  used  to  promote  morally appropriate ends - but we cannot appeal to the morality of warfare to justify this mode of combat.' (2002, 3)

Ifølge  Kahn  betyder  fraværet  af  gensidig  risiko,  at  det,  der  foregår,  slet  ikke  kan betegnes som krigsførelse, men derimod må anskues som en form for 'politivirksomhed'.  Og  skiftet  fra  krigsførelse  til  politivirksomhed  er  vigtigt,  fordi politivirksomhed er baseret på et andet moralsk grundlag end krigsførelse. I modsætning til krigsførelse, så er politivirksomhed nemlig baseret på en grundantagelse om,  at  det  kun  er  de  personer,  der  har  foretaget  sig  noget  moralsk  forkasteligt  -  the 'morally guilty' - der må finde sig i, at de risikerer at lide overlast. Politivirksomhed er med andre ord kendetegnet ved, at individer gøres til genstand for magtanvendelse på grund af det, de har gjort, og ikke hvem de er (Kahn 2002, 4).

For Kahn består det problematiske ikke i overgangen fra krig til politivirksomhed, og Kahn påstår ikke, at staterne bør tilstræbe en 'fair fight', hvor det accepteres, at også ens egne soldater skal løbe en risiko for at blive slået ihjel. Kahn anerkender som nævnt eksistensen  af  en  moralsk  forpligtelse  til  at  søge  at  minimere  den  risiko,  som  egne styrker udsættes for. Det problematiske opstår derimod ifølge Kahn, hvis det ændrede moralske grundlag for voldsudøvelsen ikke kommer til udtryk i den faktiske anvendelse af magt. Problemet er med andre ord sammenblandingen af 'the traditional morality of the battlefield with the appropriate morality for contemporary, international policing.' Pointen  er  altså,  at  hvis  det,  dronerne  foretager  sig,  er  politivirksomhed  og  ikke krigsførelse,  så  bør  det  retlige  normsystem,  der  regulerer  anvendelsen  af  droner, gentænkes (Kahn 2002, 4). I praksis vil det bl.a. betyde, at magtanvendelsen kun rettes mod de personer, som har begået en moralsk forkastelig handling (Kahn 2002, 7). Sat på spidsen vil det endvidere også betyde, at der introduceres en egentlig procedure med egnede  retssikkerhedsgarantier,  når  det  vurderes,  hvem  magtanvendelsen  må  rettes imod. Den blotte konstatering af, at en person bærer fjendens uniform, er utilstrækkelig til at gøre denne til genstand for dødeligt magt.

## Afrunding

Ærindet med dette essay har først og fremmest været at bidrage til forståelsen af det ubehag, som mange nærer, når det gælder anvendelsen af bevæbnede droner. Med afsæt i  blandt  andre  Paul  W.  Kahn  og  Martin  van  Crevelds  forskning  har  vi  sporet  den moralpsykologiske modvilje imod dronerne til i  stort  omfang  at  hænge  sammen  med den 'risikofrihed', som dronerne repræsenterer. Når reciprociteten forsvinder, og krigen bliver en ensidig affære, hvor den ene part anvender væbnet magt, og den anden part dør, så opstår der tvivl om, hvorvidt krigsførelsen er legitim.

Det hører med til historien, at de bevæbnede droner ikke er det eneste risikofrie våbensystem,  som  især  vestlige  stater  råder  over.  Der  er  således  heller  ikke  megen personlig risiko forbundet ved  at affyre krydsermissiler fra ubåde  eller ved  at gennemføre luftbombardementer fra stor højde i stater uden fungerende luftforsvarssystemer. Der var eksempelvis ikke meget  symmetri  i den militære luftkampagne mod Serbien og Beograd i 1999 og for den sags skyld i luftoperationerne i Libyen i foråret 2011 eller i de igangværende operationer mod Islamisk Stat i Irak og Syrien.  Kahns  kritik  af  den  påståede  sammenblanding  mellem  slagmarkens  moral  og nutidig international politivirksomhed kan derfor heller ikke kun anses som en eventuel kritik  af  anvendelsen  af  bevæbnede  droner  som  et  våbensystem,  men  derimod  af ekstremt asymmetrisk krig - og dermed af en stor del af Vestens krige - som sådan.

Når vi tilsyneladende ikke føler den samme grad af ubehag ved risikofri krig, når den  udfolder  sig  som  en  luftoperation  eller  gennem  anvendelsen  af  krydsermissiler, skyldes  det  i  vores  optik,  at  de  satellit-styrede  droner  transcenderer  stort  set  alle geografiske  begrænsninger.  I  modsætning  til  kampfly  og  -  i  mindre  udstrækning  krydsermissiler,  så  er  der  reelt  ingen  geografisk  forbindelse  mellem  operatøren  af våbnet og slagmarken. Dronepiloten kan sidde varmt, tørt og sikkert på den anden side af kloden, mens jagerpiloten og operatøren af krydsermissilet trods alt må opholde sig i nærheden af slagmarken. De ubemandede systemer repræsenterer med andre ord den totale adskillelse af slagmarken og det rum, som 'krigeren' (i dette tilfælde droneoperatøren) opererer i. I den forstand fremstår de bevæbnede droner som radikalt anderledes.

Til sidst er det på sin plads med et kig ud i fremtiden. Det er nemlig efter vores opfattelse ret oplagt, at den hastige udbredelse af ubemandede våbensystemer vil gøre netop moralpsykologiske dispositioner vis-i-vis risikofri krig til et væsentligt emne for fremtidig  forskning.  Det  amerikanske  forsvar  har  for  nylig  annonceret,  at  man  i  de kommende år vil satse massivt på ny teknologi, og intet tyder på, at den dagsorden ikke også kommer til at ramme USA's allierede (Mujamdar 2016). Dronerne kommer i stort tal, men hvordan vil det påvirke vores oplevelse af væbnet konflikt? Hvordan udvikler ubehaget  sig,  når  ubemandede  systemer  til  lands,  vand  og  i  luften  bliver  langt  mere udbredte? Og kommer ubehaget til at betyde mere regulering af dronekrig? Udviklingen kan basalt set gå i to retninger: Vi kan udvikle samme lede ved dronerne, som tidligere generationer  har  udviklet  imod  brugen  af  eksempelvis  giftgas,  biologiske  våben  og personelminer;  men  vores  kollektive  moralpsykologiske  oplevelse  af  de  ubemandede systemer  kan  også  ændre  sig,  som  det  var  tilfældet  med  eksempelvis  armbrøsten, ubåden og kampflyene. Fra indledningsvist udbredt ubehag til total accept af det nye. Vores  forsigtige  gæt  er,  at  udviklingen  vil  komme  til  at  minde  mest  om  sidstnævnte scenarie.

## Litteratur

- Clausewitz, C von 1976 [1832], On War , M. Howard &amp; P. Paret (red.), Princeton, N.J. Princeton University Press.
- Coker,  C  2002, Waging  War  Without  Warriors?  The  Changing  Culture  of  Military Conflict . London, Lynne Rienner Publishers.
- Creveld, M van 1991, The Transformation of War , New York, The Free Press.
- Elbe, J von 1939, 'The Evolution of the Concept of the Just War in International Law', American Journal of International Law , vol. 33, pp. 669-70.
- Emmerson, B 'Report of the Special  Rapporteur  on  the  Promotion  and  Protection  of Human Rights and Fundamental Freedoms while Countering Terrorism', A/HR/C/25/59, 28. februar 2014.
- Kaag, J &amp; Kreps, S 2014, Drone Warfare , Cambridge, Policy Press.
- Killmister, S 2008, 'Remote Weaponry: The Ethical Implications', Journal of Applied Philosophy, vol. 25, no. 2, pp. 121-133.
- Kilcullen,  D  &amp;  Exum,  A  2009  'Death  from  Above,  Outrage  from  Below', New York Times , 16. maj 2009.
- Margalit,  A  &amp;  Walzer,  M  2009,  'Israel:  Civilians  and  Combatants,' The  New  York Review of Books , 14. maj 2009.
- McMahan, J 2004, 'The Ethics of Killing in War', Ethics , vol. 114, pp. 693-733.
- McMahan, J 2009, Killing in War , Oxford, Clarendon Press.
- McMahan, J 2013, 'Foreword', in B J Strawser (red.), Killing by Remote Control: The Ethics of Unmanned Military , Oxford, Oxford University Press.
- Mujamdar, D 2016, 'Is the US Army Ready for a Shocking Technological Revolution in Land Warfare?', The National Interest , June 23 rd . Available at:

http://nationalinterest.org/blog/the-buzz/the-us-army-ready-shockingtechnological-revolution-land-16703.

- Kahn  P  2002,  'The  Paradox  of  Riskless  Warfare', Philosophy  &amp;  Public  Policy Quarterly , vol. 22, no. 3, pp. 2-8.
- Stanford  University  &amp;  New  York  University  (2012). Living  Under  Drones:  Death, Injury, and Trauma to Civilians from US Drone Practices in Pakistan .  Available at: http://livingunderdrones.org/.
- Steinhof, U 2014, 'Killing Them Safely: Extreme Asymmetry and Its Discontents' in B J Strawser (red.) 2010, 'Moral Predators: The Duty to Employ Uninhabited Aerial Vehicles', Journal of Military Ethics , vol. 9, no. 4, pp. 342-368.
- Strawser,  B  J  2013a,  (red.) Killing  by  Remote  Control:  The  Ethics  of  Unmanned Military , Oxford, Oxford University Press.
- Strawser, B J 2013b, 'Introduction: The Moral Landscape of Unmanned Weapons' in Killing by Remote Control: The Ethics of Unmanned Military , B J Strawser (red.), Oxford, Oxford University Press.
- Walzer, M 2004, Arguing about War , New Haven, CT, Yale University Press.