Det sidste rationelle menneske
Forfattere: Jacob Buris Andersen
Tidsskrift: passage (2002-12-01)

## Kamp og system

Som motiv i litteraturen har skakspillet to sider. Det er en kamp, og det er et system.

Hvis skakspillet opfattes som en kamp, er der mulighed  for  sammenligninger  mellem  skakspillet  og verden udenfor, idet alle bibetydninger bliver relevante. Brikker, åbnin  ger, manøvrer og strategier er elementer i en høvisk strid mellem to hære eller to stater hvis interne organisering er streng hierarkisk efter et feudalt forbillede. Siden middelal  deren har litteraturen brugt skakspillet allegorisk og metaforisk til at afspejle, karikere, belyse og fortolke sociale og kulturelle praksiser uden for spillet. Nutiden kender til kriminalromaner hvis plot lignes med et parti skak. Og i musicalen Chess ,   som delvist er baseret på den sovjetisk-schweiziske stormester Vic  tor Korchnois liv, fungerer skak  partierne mellem de to hovedpersoner som en allegori over Den kolde Krigs politiske og militære rivalisering mellem øst og vest. Og man behøver ikke at gå længere end til sidste nummer  af  det  anerkendte  skaktidsskrift New  In Chess for at finde den mere aka  demiske udgave af sammenligningen mellem skak og krigsførelse: Den svenske turne  ringsspiller og skakskribent Jesper Hall (2002) drager i et essay udførlige paralleller mellem moderne åbningsspil og historiske slag. Hans essay, som baserer sig på en samtale i et tog mellem forfatteren  og  en  pensioneret  officer,  er  komplet  med diagram  mer  over  troppebevægelser  ved  Cannæ, Chancellorsville  og  Stalingrad  side  om  side  med skakdiagrammer. Så kan læseren jo selv dømme og eventuelt fundere videre over sammenhængen mellem skakspillet og andre kulturelle praksiser.

Man kan dog også forstå skakspillet som et system

## Det sidste rationelle menneske

## Noter om skak og litteratur, med reference til Samuel Beckett og Stefan Zweig

## Jacob Buris Andersen

af regler der gælder uanset brik  kernes navne og udseende,  og  som  ikke  forudsætter  spillere  med  bestemte intentioner. Hvad sker der med kampen når man ved at dens forudsætning er et lukket system?

Samuel Beckett og Stefan Zweig besvarer begge spørgsmålet  når  de  bruger  skak  spillet  eksistentielt som  en  metafor  for  den  menneskelige  tilværelse. Fælles for dem begge er at der sker et sammenstød mellem de to sider af spillet, kampen og systemet. For  de  involverede  ligner  spillet  stadig  en  kamp. Men den udkæmpes på vilkår som er uden for de kæmpendes kontrol. For overhovedet at kæmpe må man følge reglerne og være underlagt systemet. For at se de regler man kæmper efter, må man være i stand  til  at  betragte  spillet  udefra.  Og  der  findes ingen position der tillader at man gør begge dele. Men når det er sagt: fra hvilken position og med hvilket sprog kan man erkende denne umulighed af at være to steder på en gang?

## Becketts slutspil

hamm: Me-( he yawns )-to play. […] Enough, it's time it en­ ded, in the refuge too. ( Pause. ) And yet I hesitate, I hesitate to … to end. Y es, there it is, it's time it ended and yet I hesitate to-( he yawns )-to end. (Beckett 1972: 12)

Det er Hamms første replik i Becketts enakter Endgame fra 1957. Hovedpersonerne er Hamm, en blind mand i sin rullestol, og hans opofrende tjener Clov. De befinder sig i en bunker eller et beskyttelsesrum, afventende deres endeligt uden at foretage sig særlig meget konstruktivt, og tæppet falder uden at nogen særlige begivenheder tilsyneladende har fundet sted. Deres eneste selskab er Nagg (vistnok Hamms fa- der)  og  Nell  som  begge  er  karakteriseret  ved  at mangle begge ben og i øvrigt opbevares i to forseglede beholdere under det meste af forestillingen.

Hamm er kongen i et skakspil, der snart har varet for længe, og tjeneren Clov er en af hans brikker. Hamm giver Clov forskellige ordrer om at flytte sig rundt i lokalet. Med jævne mellemrum skal han desuden spejde ud af de høje vinduer, med eller uden kik  kert. Man skulle kunne se både havet, himlen og jorden, men Clov ser aldrig noget di  stinkt, kun gråt i gråt. Clov er ude af stand til at sidde ned, Hamm ude af stand til at stå - 'every man has his speciality', bemærker Hamm ( ib .:   16) og knytter betydningen af  'man' tættere til  'chessman'. Styrkeforholdet mellem de to ligger fast selv om de hele tiden tager det op til overvejelse. Hamm spørger således Clov: 'Why don't you kill me?', hvortil Clov i første omgang svarer: 'I don't know the combination of the larder' ( ib. :  15).  Men denne forklaring viser sig snart utilstrækkelig:

Clov: So you all want me to leave you.

hamm: Naturally.

Clov: Then I'll leave you.

hamm:  Y ou can't leave us.

Clov: Then I shan't leave you. ( Ib.: 29).

Sådanne  ordvekslinger  optræder  med  mellemrum. Clov  undrer  sig  over  at  han  bliver  ved  at  adlyde Hamm i stedet for at tage sit gode tøj og gå. Men de tos skæbner er knyttet sammen, hvad enten de vil det eller ej. Netop som Clov endelig har iført sig sit gode tøj  og  er  klar  til  at  forlade  sin  herre,  bliver kongen  sat  mat,  og  spillet  slutter.  I  regibemærkningernes punktstil ser slutningen sådan ud: ' Hamm […] tried to move the chair, using the gaff as before. Enter Clov, dressed for the road. Panama hat, tweed coat, rain  coat over  his  arm,  umbrella,  bag.  He  halts  by  the  door  and stands there, impassive and mo  tionless, his eyes fixed on Hamm, till the end. Hamm gives up . '  ( Ib.: 52). Når kongen  går  skakmat,  bliver  hans  brikker  stående  på brættet uden at kunne foretage sig noget.

Skakspillet som metafor for det absolut rationelle og gennemtænkte er i Becketts skuespil vendt til at være  en  metafor  for  det  irrationelle.  Personerne spiller skak mod tiden, en kamp som er tabt på forhånd: 'The end is in the beginning and yet you go on' ( ib. : 44), siger Hamm et sted. Som skakkonge har han befundet sig fjernt fra kampen indtil slutspillet:  'I was never there […]. Absent, always. It all happened without me. I don't know what's happened.  ( Pause .)  Do  you  know  what's  happened?' ( Ib. : 47). Og som skakbrik har han heller ingen klar opfattelse af at spillet er et spil, men kan kun referere til det som 'this …  this … thing' ( ib. : 13). En kritiker  (Kumar  1997:  543)  argumenterer  for  at Hamm nok er en skakbrik, men samtidig også skakspilleren, den som giver Clov ordre til at flytte sig, og den som er i trækket ('me […] to play'). Skønt stykket nok viser at Hamm er mere skakbrik end skakspiller, adskiller han sig fra sin slave Clov ved at forsøge sig med en dobbelt bevidsthed: Han fornemmer at han er involveret i noget, 'this thing', og han ved også at han ikke kan slippe ud af det. For uden for bunkerens mure er 'the other hell' ( ib. :  23), måske en verden udslettet af krig, måske bordet ved siden af skakbrættet hvor de slåede brikker ligger, og hvor alt - med Clovs ord - er 'corpsed' ( ib. : 25).

Mens Clov tænker over hvordan han kan flytte sig rundt på skakbrættet, uden håb om at noget skulle give mening, prøver Hamm at sætte spillet ind i en større sammenhæng:

hamm: What's happening?

clov: Something is taking its course.

Pause.

hamm: Clov!

clov: ( impatiently ).   What is it?

hamm: We're not beginning to … to … mean something?

clov:  Mean  something! Y ou  and  I,  mean  something!  ( Brief laugh .) Ah, that's a good one!

hamm: I wonder. ( Pause .) Imagine if a rational being came back to earth, wouldn't he be liable to get ideas into his head if he observed  us  long  enough.  ( Voice  of  ra  tional  being .) Ah,  good, now I see what it is, yes, now I understand what they're at! ( Clov starts, drops the telescope and begins to scratch his belly with both hands. Normal voice. ) And without going so far as that, we ourselves … ( with emotion ) … we ourselves … at certain mo­ ments … ( Vehemently .)  T o think per  haps it won't all have been for nothing! ( Ib. :  27)

Overvejelserne  bliver  afbrudt  da  det  viser  sig  at Clov er blevet bidt af en loppe, og håbet om at de to  skulle  betyde  noget  slukkes  tilsyneladende  helt ved tæppefald. Foruden henvisningen til publikums ønske om at læse betydning ind i stykket, rummer Hamms  tankeeksperiment  en  genspejling  af  hans egen situation i spillet. Spillet kan aldrig give mening for de brikker som flyttes rundt, men kan det måske for den der observerer det udefra.

Hamm forsøger det umulige at være både inden for og uden for systemet på en gang. Hans tankeeksperiment  begynder  med  en  hypotese:  hvad  nu hvis nogen så os udefra? - hvilket leder til håbet om måske at kunne se sig selv udefra. Derfor er han også i gang med en fortælling, en 'chronicle' som han selv siger, der handler om spillets hidtidige gang. Af de fragmenter man hører af denne fortælling, kan man for eksempel slutte at Clov er en springer der en gang har været slået af brættet, men er kommet med igen efter en bondeforvandling (Kumar 1997: 549). Hamm bruger lang tid på at finde så præcise ord som muligt til at beskrive slagets gang i håbet om at en mening vil vise sig.

Men livets skakspil mod tiden forbliver meningsløst. Hamm kan ikke være både uden for og inden for spillet på en gang. Han finder aldrig det rationelle menneskes sprog og hukommelse. Han kender og  husker  kun  sin  tilværelse  som  et  tabt  slutspil. Således  slutter  også  hans  eksistens  sammen  med skakpartiet.  Den  dobbelte  bevidsthed  viser  sig  at være et umuligt projekt. Eller rettere: den tillader ham netop at opleve den langstrakte og smertefulde afslutning på partiet mens Clov blot rammes af den øjeblik  keligt og bliver stående, ubevægelig og passiv, som en skakbrik der nu er ligegyldig, både inden  for og udenfor.

## Zweigs skaknovelle

Den samme problematik gør sig gældende i Stefan Zweigs Schachnovelle .   Alle  for  skelle  usagt  opfører også denne sammenstødet mellem kampen og systemet på den menneskelige psykes scene.  Afgørende er igen umuligheden af at være uden for og in  den for systemet på samme tid, ligesom novellen også stiller spørgsmålet  om  hvilket  sprog  og  hvilken  position der kan erkende denne umulighed.

Novellen blev fundet efter forfatterens selvmord i Brasilien i 1942, og at dømme efter skildringerne af den politiske situation må handlingen tidsfæstes til engang sidst i 1939. Handlingen udspiller sig på en damper på vej fra New Y ork til Buenos Aires. Hovedpersonerne er to skakspillere. To vidt forskellige skakspillere.

Den ene er verdensmesteren i skak, Mirko Czentovic.  Han  er  forældreløs  og  vokset  op  på  landet  i Sydøsteuropa.  Han  har  ingen  manerer,  ingen  dannelse, kan kun dårligt læse og skrive, er pengegrisk, hovmodig og til tider ubehøvlet; den eneste intellektuelle aktivitet han excellerer i, er skakspillet som han har lært sig med tålmodighed og prakti  serer i dyb koncentration, altid med blikket stift rettet mod brikkerne.  For  i  modsætning  til  andre  skakspillere kan han ikke 'spille blindt'. Det vil sige at han ikke kan rekonstru  ere en stilling i hovedet og forholde sig til den. Han må have hjælp af brættet og brik  kerne.

Den anden skakspiller om bord er den østrigske Dr.  B.  Han  er  Czentovic'  diametrale  modsætning. Han  er  af  gammel,  fornem  familie,  udtrykker  og opfører sig korrekt og dannet. I Wien havde han et sagførerkontor der blandt andet forvaltede kejserfamiliens midler, så i forbindelse med nazisternes indtog i Østrig blev han anholdt og sat i fuld  stændig isolation i Gestapos hovedkvarter, Hotel Metropole. Isolations  fængs  lin  gen  blev  brugt  som  et  torturinstrument i forsøget på at få Dr. B. og de andre indsatte til at afgive oplysninger til Gestapo. Under ventetiden før et af de mange forhør lyk  kes det Dr. B. at stjæle en bog som viser sig at være en skakbog indeholdende 150 mesterpartier. De bli  ver hans eneste  beskæftigelse  i  cellen.  Han  fremstiller  først  et primitivt skakspil af brødkrummer, men snart kan han repetere partierne i hovedet. Denne beskæftigelse  hol  der  sindssygen  borte  i  cirka  tre  måneder inden den fængslede indser det nytteløse i også dette foretagende. De gamle partier kan han gennemspille mekanisk i hovedet på få se  kunder, og de udfordrer ikke længere hans tanker. 'Der var kun en vej ud af denne særegne labyrint: jeg måtte opfinde nye par- tier i stedet for de gamle. Jeg måtte forsøge at spille med mig selv eller rettere mod mig selv' (Zweig 1954: 66). 1

Dr. B. har ingen modstander og må spille mod sig selv.  Det  ender  i  en  personligheds  spaltning, 'eine Schachvergiftung'  ( ib. :   74)  ('en  skakforgiftning'), som han selv ud  trykker det. Et alvorligt anfald gør at man må indlægge Dr. B. Gennem sine gode forbindelser lykkes det ham at opnå friheden på den betingelse  at  han  forlader  Østrig  inden  fjorten dage.

Men - og det er en pointe i novellen - friheden kommer for sent. Kulminationen på no  vellen er to partier i oceandamperens rygesalon mellem Czentovic og Dr. B. Dr. B. vin  der det første, men rammes igen af »skakforgiftningen« i det andet. Han spiller utallige  partier  i  hovedet  mod  sig  selv  mens  han venter på at Czentovic skal udføre sine træk. Og til sidst  blander  han  partiet  på  brættet  sammen  med partierne i hovedet.

Der  er  altså  en  konflikt  mellem  den  udannede Czentovic  som  kun  kan  spille 'seende',  dvs.  med bræt og brikker, og den dannede Dr. B. som nu kun kan spille 'blindt', i hove  det, mod sig selv. Dr. B. er, ligesom Hamm i Becketts Endgame ,   en blind skakbrik. Czentovic' opvisningsparti mod de andre ombordværende  skakspillere  trækker  ham  til  sig,  og som en skakbrik tvinges han til at deltage i kampen, skønt han kender faren for at sygdommen vender tilbage. Den udannede og uvidende Czentovic lader sig ikke til  trække på denne måde. Hans stupide blik har intet begreb om systemer, og han gør in  gen forsøg på at se spillet indefra; derimod forlanger han 250 dollars for hvert parti han spiller.

Med en konkurrencemæssig tilgang, hvor skak er kamp før  det  er  et  system,  har  man  brug  for  en modstander for ikke at ende i sindssygen. Modstandere har Czentovic altid haft nok af, og han har lært sig at besejre dem fra gang til gang. Han er en slags Über  mensch som  har  overvundet  det  menneskelige og nu kan beskrives som et dyr eller en maskine. Også han, som altid skal se brikkerne for at have et begreb om dem, viser sig således at være blind: blind for det menneskelige, for alle ting han ikke kan og ikke ved, og blind for at den ene ting han kan, skak- spillet, er et system der netop forudsætter blindhed hos den som spiller det.

Dr. B.'s praksis i cellen er derimod et forsøg på at se systemet fra alle tænkelige si  der. Selv om det eneste hans øjne ser, er tapetet i cellen, ser han for sit indre blik mange flere brikker end Czentovic overhovedet kan med sit ydre. Han udkæmper en kamp hvor Hvid og Sort bliver repræsentationer af hans spaltede bevidsthed, men samtidig må han være en tredje, den som kan skifte mellem den første og den anden:

[T]vunget, som jeg var, til at projicere disse kampe mod mig selv eller, om De vil, med mig selv ind i et imaginært rum, måtte jeg tydeligt fastholde hver eneste stilling på de fireogtres felter og ikke kun udregne de øjeblikkelige muligheder, men også de næste følgende træk fra begge sider af brættet og altså - jeg ved hvor absurd det alt sammen lyder - forestille mig mit jeg dobbelt og tredobbelt, nej, seksdobbelt, otte  dobbelt, tolv­ dobbelt,  og  måtte  for  hvert  af  mine  jeg'er  hele  tiden  være fire­fem træk foran. ( Ib. :  68­69) 2

For at kunne spille skak i sin isolation må Dr. B. være de to spillere der ikke kender hin  andens planer, samtidig  med  at  han  skal  kunne  se  og  fastholde brættet i sin helhed. En sådan position, som i virkeligheden  er  flere  positioner  på  en  gang,  lader  sig ikke opret  holde.

Skaknovellens handling udspiller sig et lignende sted, ombord på et skib på det åbne hav. Alting foregår  inden  for  civilisationens  rammer,  og  alligevel geografisk så langt uden for den. Hele tiden er der håbet om en havn. Det samme håb Dr. B. får, når han første gang besejrer verdensmesteren, men som slukkes når sindssygen igen rammer, og det samme håb, måske, som han fik da han blev løsladt fra sit fængsel, men kun i to uger måtte opholde sig i sit fædreland.

Men hvem fortæller da denne historie fra en verden hvor civilisationen, ligesom hos Beckett, ikke er til  at  finde,  lige  meget  hvor langt man spejder ud over havet? Det gør en jegfortæller som selv er passager  ombord  på  skibet,  og  som  selv  spiller  skak. Måske  er  han  den  virkelige  hovedperson.  Han  er østriger ligesom Dr. B., og er den Dr. B. be  tror sig til.  De taler samme sprog, og taler det endvidere på samme måde: med den samme stil, de samme lange, varierede sætninger og det samme forfinede, præcise ord  valg.  Sådan  en  stemme  ville  Becketts  Hamm gerne have haft. Når han anstrenger sig for at finde de rigtige ord til sin 'chronicle' om det der er gået for sig i spillet, er det et på forhånd mislykket forsøg på at finde betydning der hvor der ikke er nogen. Zweigs fortæller er også 'the rational being' som Hamm forestiller  sig  vender  tilbage  til  jorden,  og som kan fortælle, smukt og præcist, om hvad alting betyder.

Men også hos Zweig slukkes alt håb ved tekstens slutning.  Sindssygen  har  for  længst  gjort  Dr.  B.'s stemme tavs. Den hjemrejse han symbolsk prøver at foretage om bord på skibet, er rejsen fra hjernens isolation fra alt menneskeligt og tilbage til mennesket, ud  trykt som forsøget på igen at spille skak med en levende modspiller. Det mislykkes. Han undslipper døden, men ikke sindssygen. I novellens allersidste linier tier også for  tællerens stemme, idet den imbecile skakverdensmester får ordet og konkluderer om Dr. B.: 'Af en dilettant at være er denne herre egentlig usædvanlig begavet'. 3

Novellen og dens oceandamper bevæger sig ikke frem mod det menneskelige. Spillet er allerede slut. Czentovic, den imbecile verdensmester i skak, rationalitetens og hele civilisationens antitese har vundet det afgørende parti, og der er ingen verden af i går på den anden side af havet.

Hvis Zweig og Beckett ændrer noget ved den velkendte litterære brug af skakspillet, så er det at kampen og systemet er to uforenelige måder at se spillet på når det bruges som metafor for tilværelsen. Hvis spillet er en kamp, må man spille det blindt. Hvis derimod til kæmpende har begreb for at spillet også

er et system af regler i en anden sammen  hæng, hvor der eksisterer andre systemer som tillader at spillet ses  udefra,  vil  det  forhin  dre  ham  i  at  spille  for  at vinde. Dr. B. kan ikke spille for at vinde efter i cellen at have været tvunget til både at spille og se spillet udefra. Foretagendet ender i galskab eller i en venten på at partiet skal ophøre og noget bedre træde i dets sted. Den som vinder, holder øjnene lukket.

## Noter

1.  'Es (gab) nur einen  Weg auf dieser sonderbaren Irrbahn: ich mußte mir statt der alten Partien neue erfinden. Ich mußte  versuchen,  mit  mir  selbst  oder  vielmehr  gegen mich selbst zu spielen' (min oversættelse).
2. '[G]enötigt,  wie  ich  war,  diese  Kämpfe  gegen  mich selbst oder, wenn Sie wollen, mit mir selbst in einen imaginären  Raum  zu  projizieren,  war  ich  gezwungen,  in meinem Bewußtsein die jeweilige Stellung auf den vierund  sechzig Feldern deutlich festzuhalten und außerdem nich nur die momentane Figuration, sondern auch schon die  möglichen  weiteren  Züge  von  beiden  Partnern  mir auszukalkulieren, und zwar - ich weiß, wie absurd dies alles  klingt  -  mir  doppelt  und  dreifach  zu  imaginieren, nein, sechsfach, achtfach, zwölffach, für jedes meiner Ich, für Schwarz und Weiß immer schon vier und fünf Züge voraus' (min oversættelse).
3. 'Für einen Dilettanten ist dieser Herr eigentlich ungewöhnlich begabt' (min oversættelse).

## Litteratur

Beckett, Samuel, Endgame: a Play in one Act, followed by Act Without Words, A Mime for one Player .   T ranslated from the original French by the author. London: Faber and Faber 1972.

Hall, Jesper, 'Chess and War'. New In Chess 5 (2002), 5864.

Kumar, K. Jeevan, 'The Chess Metaphor in Samuel Beckett's Endgame '. Modern Drama 40: 4 (1997), 540-52.

Zweig,  Stefan, Schachnovelle .   Passau:  S.  Fischer  Verlag 1954.