Det tålmodige demokrati
Forfattere: Nils Bredsdorff
Tidsskrift: politica (2004-01-01)

## Nils Bredsdorff

## Det tålmodige demokrati: de nordiske magtudredninger

Er tiden løbet fra de store forskningstunge analyser af magten? Eller skal de organiseres anderledes og tvinges til at kritisere hinanden? Den norske og danske magtanalyse ignorerer hinanden og konkluderer modsat på ensartede forskningsresultater. Den nyeste svenske udredning rummer måske nye muligheder for denne nordiske samfundsvidenskabelige specialitet. Det kræver, at opdragsgiverne stiller krav til magtforskerne om at udføre deres arbejde fagligt forsvarligt, dvs. forholde sig kritisk undersøgende både til magten og til hinandens undersøgelser af magten.

Magt og demokrati i Danmark, politisk. Nu kom et frontalangreb på Magtudredningens ledelse for ikke at have behandlet den økonomiske magt og for samtidig at give et rosenrødt billede af demokratiets tilstand (Øllgård og Madsen, 2004). Angrebet blev båret frem i medierne på en række personlige anklager mod forskningsledelsen for blandt andet at have tilranet sig de fleste midler til sig selv og deres nærmeste kolleger. Det kom der en del offentlig debat og møder ud af. Desværre mere røg end ild, da den danske forskerverden stort set undlod at benytte sig af lejligheden til at læse, an-

Imperiet kaller Situationen var som i Norge, hvor højdepunktet af debat blev skabt, da det ene af forskningsledelsens medlemmer, Siri Meyer, gik og smækkede med døren med situationen, hver gang en af de nordiske magtudredninger, den seneste norske og danske med flere hundrede forskere og over 200 publikationer, er afsluttet. Mange pæne ord om nødvendigheden af at skabe en offentlig debat om magtens fordeling og meget lidt reel debat om forskningsresultaterne uden for universiteternes snæ vre kredse. Ser man den store mængde danske presseindlæg igennem, er det hovedsagelig polemik og personfikseret kritik af forskningsledelsen. Omvendt er de hundredvis af både danske og norske publikationer næsten kemisk renset for intern kritik af nogen slags, dvs. at forskerne ikke forholder sig kritisk til hinandens resultater eller de an vendte metoder og tolkninger. Alle resultater er tilsyneladende lige gyldige eller for at bruge et billede fra phantasy-litteraturen: Forskermiljøerne og forskerne lever i parallelle verdener. Fremstillingen i en større anmeldelse af den norske magtudredning kan umiddelbart overføres på den danske udredning: Den eksplicit erklærede teoretiske og metodiske pluralisme består mestendels i

melde, rose og kritisere det efterhånden 80 bind store forskningsprojekt.

"en utstrakt vitenskapelig arbeidsdeling hvor ulike fagmiljøer har fått tildelt hvert sitt specialområde ... Maktutredningen risikerer å ende opp som en samling utgivelser som strengt tatt ikke har noe annet til felles enn at de bærer utredningens emblem på tittelsida ... Disse givelser forholder seg i minimal grad til hverandre, de hviler ikke på noe felles teoretisk grunnlag .... ej heller springer de ut av noen overordnet 'problemorientering"" (Bugge, Erik- sen og Rønning, 2004: 98).'

I denne artikel vil jeg give en oversigt over enkelte vigtige problemstillinger i de tre nyeste nordiske magtudredninger. Det siger sig selv, at de  mange  tusinde siders undersøgelser ikke er læst rub og stub, og  jeg postulerer end ikke at have et over­ blik over udredningernes kolossale omfang. Jeg går først og fremmest efter tyde­ lige og forhåbentlig vigtige fællestræk og forskelle de tre udredninger imellem. Alene mængden af materiale  og især vanskelighederne ved at  syntetisere  eller skabe overblik må fremprovokere spørgsmålet om det meningsfulde i overhovedet at lave  magtudredninger i fremtiden. Jeg har før kritiseret den danske  Magtudredning for sin mærkværdige beslutning om ikke at  ville prioritere en teoretisk magt­ forskning og end ikke føle sig forpligtet til at forholde sig til den første svenske udrednings teoretiske oplæg og den anden norske udrednings pendant (Petersson, 1989; Engelstad, 1999). Men for at indhente det forsømte og for at udnytte de tre magtudredningers store undersøgelsesmateriale som afsæt for  egentlige magt­ undersøgelser er det nødvendigt at tage de teoretiske og metodiske spørgsmål op nu. Vel at mærke ikke alene i form af grundlagskritik og fremlæggelse af alterna­ tive magtanalysestrategier3 - selv om guderne skal vide, at det er tiltrængt - men også i form af mindre omfattende teoretiske undersøgelser af de hidtil anvendte teoretiske fundamenter. Et fremragende eksempel på værdien af en sådan tæt gen­ læsning eller nøje kritisk fremstilling af en af den danske Magtudrednings ikoner leverer Jens Peter Frølund Thomsen i sin læsning af Robert Dahls bog Who govems? "Dahl kritiserer de forskere, der vedvarende raffinerer magtteorien uden at gøre sig metodiske overvejelser. Teorierne om, at hele samfundet styres af få eliter, må forkastes, så længe de ikke ledsages af et metodisk forarbejde", hedder det på den ene  side, men analysen af ressourcetilgangen og anticiperede reaktioner viser, at Dahls afvisning af at undersøge potentiel magt er problematisk: "Det er derfor ikke sikkert, at  Dahl  - og  senest repræsentanter for  den  danske magt­ udredning - fremsætter en holdbar kritik af eliteteoretikerne. Anseelse, omdømme og formel råderet over mange ressourcer har i praksis ofte indirekte magtmæssige konsekvenser" (Thomsen, 2002:  146).

Magtudredning som et statsligt initieret, meget bredt af  grænset og fuldt betalt forskningsprojekt, som spænder over flere år uden politisk indgriben, er en nor­ disk specialitet. Alle nordiske magtudredningers moder blev skabt af det norske Storting i  1972,  og slutrapporten blev afleveret  i  1982. Den blev  blandt  andet berømt,  fordi dens analyser satte fokus på centrale dele af velfærdssamfundets begyndende kriser - især styrings- og forvaltningsproblemerne. Det var som den første og i realiteten også den eneste en egentlig udredning om den statslige magt. Den skabte nye begreber til analyserne - den segmenterede stat - og gav kød og blod til neokorporatismedebatten. Den udgav en lille snes bøger, hvoraf flere blev til  lærebøger i hele Norden. Dens ledelse var på forhånd uenig og havde  forskellig­ artede forskningsprioriteringer, men dens opdrag var begrænset og fokuseret på

stats- og forvaltningsapparatet snarere end på det politiske system. Således blev Stortinget, de politiske partier og de demokratipolitiske overvejelser, som har spillet en stor rolle i de følgende udredninger, stedmoderligt behandlet (Bugge, Eriksen og Rønning, 2004: 97).

En vigtig forskel mellem de to udredninger ligger i, at den norske trækker en modsat konklusion af sit mandat og alligevel vægter magtaspektet i sin tilstandsrapport om demokratiets vilkår, mens den danske vægter demokratiaspektet i sin

Makten og demokratiet. Den aktuelle norske udredning blev nedsat i 1997 og afsluttedes kort før den nings noget dystre forudsigelse af "folkestyrets forvitring" og af, at "folkestyret er svækket på alle niveauer" ', er blevet kendt i hele Skandinavien, især efter den danske udredning kom ud med sin tilstandsrapport om det sunde og robuste demokratiske lighedssamfund. Den norske udredning blev ledet af en styregruppe på fem medlemmer, som fra starten var grundlæggende uenige, og som i slutningen blev delt i et flertal, som skrev den kendte konklusion, og et mindretal, som var dels metodisk og forskningspolitisk, dels kønspolitisk uenigt med flertallet. Hovedmålet med udredningen var ikke magtanalysen, men "Vilkårene for det norske folkestyre og ændringerne i disse" (Østerud, Engelstad og Selle, 2003: 295) eller næsten ordret den samme vinkling, som den danske forskningsledelse valgte at satse på: "Hensigten er at give et sammenhængende svar på spørgsmålet om folkestyrets tilstand ved overgangen til det 21. århundrede" (Togeby et al., 2003: 12).

temperaturtagning.

Det er vanskeligt at sammenligne de mange hundrede rapporter og de to omfattende afslutningsbind uden at risikere blot at fokusere ved uvæsentlige træk. Men det er med rette blevet fremhævet mange gange, at den norske udredning i modsætning til den danske lægger betydelig vægt på analysen af den økonomiske magt, udgiver flere undersøgelser om den og giver denne problemstilling vægt i sin afslutningsrapport om emnet. Den danske udredning diskuterer ganske vist aspekter

Undren og mistro har været gennemgående i den kritiske modtagelse af både den norske og den danske rapport. Hvordan kan analysen af to lande, hvis politiske systemer ligner hinanden så meget og er udsat for stort set de samme udefra kommende rystelser, komme til to så forskellige resultater? Olof Peterson, lederen af den første svenske Magtudredning, som blev færdig i 1990, anklagede for nylig den norske forskningsledelse for at konkludere vilkårligt på baggrund af data. Anklagen var formuleret akademisk som en kritik af, at man har forsømt at anlægge et nordisk komparativt perspektiv. "Flertallet af de forandringstendenser, som ligger til grund for udredningens slutninger, genfindes også i andre udviklede lande" (Peterson, 2003: 358). Peterson foreslår en sammenligning med Erik Damgaards danske undersøgelse, Folkets styre, fra den danske Magtudredning, og hævder, at undersøgelsesresultaterne udviser "slående ligheder, men slutningerne er helt anderledes." Og han spørger "Er det Norge og Danmark som adskiller sig, eller er det den norske magtudredning som adskiller sig fra den danske?" Da Peterson ikke argumenterer for, at Damgaards datatolkning er mere korrekt end Østeruds, må kritikken vel gå begge veje.

af den økonomiske magt i forskellige delundersøgelser, men fremdrager den kun yderst sporadisk og kun i snæver forstand i sin slutrapport. Hvad der er langt mere interessant end disse forskelle i volumen er, at de økonomiske analyser eller rettere analyseme af den norske velfærdsstats politiske økonomi - det gælder analysen af velfærdssamfundet, det korporative system og arbejdsmarkeds- og fordelingspolitikken, social- og skattesystemet og globaliseringens virkninger - ikke blot er større i omfang, men simpelthen virker tilbage på de demokratipolitiske og politologiske analyser og dermed farver hele den norske afslutningsbog.

likhet under press Over-Danmark- Under-Danmark 4 Magt og demokrati i Danmark, Makten og demokratiet fra den danske Magtudredning, som blandt andet diskuterer samme tema, når til meget forskellige konklusioner og helt undgår den internationale debat, som de norske kolleger trækker på og deltager i. Goul Andersens standpunkt kan sammenfattes i, at særlige danske forhold gør, at selv under et stigende "ulighedspres" udefra slår prognosticerede virkninger af globaliseringen og ændringerne i velfærdsstatens politiske økonomi ikke igennem i Danmark. På mange måder virker argumentationen og de statiske henvisninger overbevisende. Men samtidig virker de overfladiske eller måske rettere uden blik for andre tolkningsmuligheder og inddragelse af andet analysemateriale set på baggrund af analysen i Barth, Moene når Goul Andersens argumentation skal presses sammen på ti sider, som det sker der ikke i det mindste refereres til Moene et al.s og mange andres arbejder gennem de seneste fem år, fordi der her åbnes for en grundlæggende diskussion af nogle af 195-206.

Magt og demokrati i Danmark, Det hører med til historien, at problemstillingen om det samfundsmæssige grundlag for velfærdsstaten end ikke finder plads i det sammenfattende kapitel 21 i den hed" bliver defineret bort ikke først og fremmest fra den videnskabelige agenda, hvor den jo dog trænger sig på fra den internationale debat, men fra den politiske agenda, som Magtudredningen har lagt den frem. Det kunne her med rette hævdes, at netop Goul Andersen har tematiseret velfærdsstatens overlevelsesmuligheder gennem de seneste år. Min pointe er imidlertid, at hans særlige tolkning ville være blevet mere kvalificeret ved at blive konfronteret med for eksempel Barths og Moenes norske diskussion. I stedet for at befordre denne konfrontation har forskningsledelsen i den danske Magtudredning begærligt brugt Goul Andersens tolkning af de politiske handlingsrum til at legitimere sine positive vurderinger af demokratiets tilstand.

(Østerud, Engelstad og Selle, 2003: 11), og måske er det det, der har smittet af på indledningskapitlerne, som begge nævner Alf Ross og Hal Kochs 50 år gamle

Den norske og den danske magtudredning har holdt møder sammen undervejs af diskussion om magt og demokrati, men de to indledningskapitler vægter som nævnt forholdet mellem magt og demokrati helt forskelligt. Den norske udredning vægter konflikterne og problemerne, som demokratiet skal overkomme, i analysen af "magtforskydningens betydning for folkestyret" (Østerud, Engelstad og Selle, 2003: 40), mens det danske indledningskapitel vægter den harmoniorienterede pluralistiske demokratiteori og allerede har besluttet sig til det overvejende positive stisk vis: "Der er blandt samfundsforskere nogenlunde enighed om, at vi bevæger os fra et industrisamfund præget af arbejdsdeling og hierarkisk organisering imod en ny form for samfund, som synes karakteriseret af mere autonome, refleksive mennesker og af mere flade organisationsstrukturer" (Togeby et al., 2003: 20). Der er muligvis faldet et ord "danske" ud foran samfundsforskere, hverken svenske eller norske vil efter magtudredningerne at dømme skrive under på det modeprægede vås.

Man får et tydeligt indtryk af den anderledes tilgang i den norske udredning ved at læse dens afsluttende kritiske bemærkninger vendt mod det politiske system selv:

demokrati "Demokrati bygger ikke bare på makt gjennom folkevalgte organer, men også på rettigheter og rettsgarantier for individer og grupper, ulike former for deltakelse utenom valg, partier og politiske folkebevegelser, påvirkningsmuligheter som brukere, forbrukere og aktive i pressgrupper. Disse ulike former for tilleggsdemokrati - rettighetsdemokrati, aksjonsdemokrati, deltakerdemokrati, forbrukerdemokrati, lobbydemokrati eller det vi har kalt barometerdemokrati - har supplert folkestyret som formelt beslutningssystem, men kan ikke erstatte det. Demokratiet bliver utfordret når folkestyrets vilkår og spillerom bliver redusert. Når betydningen av tilleggsdemokrati, blir forvitringen av folkestyret tildekket og skillet mellom demokrati og ikke-demokrati utydelig. Dette er et sentralt utgangspunkt for vurderingen av demokratiets

vilkår" (Østerud, Engelstad og Selle, 2003: 298).

Den samme forskel mellem de to udredninger træder frem i både indholdet og omfanget af de to eliteundersøgelser. Begge er foretaget med deltagelse af centrale medlemmer fra forskningsledelserne. Den danske eliteundersøgelse er økonomisk set udtryk for en eksplicit nedprioritering af den vægt en sådan undersøgelse traditionelt har i analyser af magten. Man ønskede ikke at afsætte de midler, der var nødvendige for at supplere den foretagne rekrutteringsundersøgelse med andre beslutningsindflydelses- og holdningsundersøgelser. Den norske undersøgelse er derimod mere omfattende og kostbar, men det er grundperspektivet, der skiller vandene. I begge undersøgelser, Norske makteliter og Den danske elite, gives der omfattende og upåklagelige redegørelser for hidtidig forskning og fordele og ulemper ved de forskellige undersøgelsesmetoder. Men mens begrundelsessammenhængen (hvorfor studere formelle positioner?) for den norske undersøgelse entydigt er en reference til det centrale spørgsmål hos Wright Mills, gives ikke en sådan entydig reference i den danske. Men ser man på forfatternes fremstillinger af sagen andre steder - i Magt og demokrati i Danmark kapitel 6 ""Elite og folk" og især i På sporet af magten kapitel 1 "Magtbegrebet i teori og praksis" - er det

I

klart at det ikke er Mills' sammenbinding af magt og elite, men derimod Dahls fremstilling af de mange eliter, som holder hinanden i skak, fordi de kun har en del af magten, der er de danske forfatteres begrundelsessammenhæng. Det er nærliggende at postulere, at konfliktperspektivet sætter rammeme for den norske undersøgelses modsætningsprægede konklusion, og i al fald er det korrekt, at undersøgelser af traditionelt konfliktprægede områder som elite versus folk, arbejdsgiver versus lønarbejder vejer meget tungere her end i den danske udrednings projekt-

Statsvitenskap: lnnføring i politisk analyse, 94  ). priorien måske er der også noget ander på spil ud over læserens sym-og antipatier over for konflikt- henholdsvis harmoniperspektiverne eller blot den kyniske betragtning over, hvad der er mest produktivt: advarselslamper eller festbelysning. Det er svært at sætte fingeren på og er i allerhøjeste grad subjektivt. Det kan belyses ved en vurdering/undersøgelse af seks nyere norske lærebøger i statskundpå mange områder, men vigtigst i denne sammenhæng: "Bogen formidler sit budskab på en meget effektiv måde ... teksten er meget læservenlig, sproget er effektivt... Bogen er svært oversigtlig ... det er en fremragende lærebog" (Augedal et

5 heden i fortolkningerne. ... de alternative fortolkninger marginaliseres eller forog kan ses i forhold til den danske sammenfatningsrapport, som er sprogligt forvirret og ustruktureret, samtidig med at dens flerstemmighed alligevel ikke tillader

6 Globaliseringen og nasjonalstaten, Jeg tror ikke, at forklaringen på de forskellige konklusioner på overvejende ensartet datamateriale fra - i international sammenhæng uhyre ensartede samfund - Skal tındes ı forskningsledelsernes personligheder eller kapacıteter. Min her ubegrundede pastand er, at torskningsmıljøerne 1 de to samtund historisk set har udog en kritisk od:

kontrære informationer at slippe igennem den forlods afsatte harmonitænkning

"Denne boka er skrevet som en forstudie i den nye makt- og demokratiutredningen. Den behandler den intemasjonale konteksten for viktige sider ved Norges situation og de norske myndigheters handlingsrom ... I utgangpunktet liker jeg ikke ordet 'globalisering'. Det er uklart, det er  motepreget, og det til  trekker seg  ideologiske  kampagner  . ... 0 (Østerud, 1999: 5).

Det virker som den norske magtudrednings slutninger i højere grad har ladet sig politologiske problemstillinger" ', dvs. forandringer og stabilitet i de centrale politiske institutioner, mens den danske i højere grad har været præget af politisk

lede af analysen af, hvad Peterson kalder de "traditionelle statsvidenskabelige/ sociologiske survey-undersøgelser og selvangivelser af politisk adfærd og ople- velse. Oplevelsen af et velfungerende demokratisk system og af nye potentialer kan meget vel gå sammen med begrænset spillerum for og nedbrydning af tradi­ tionelle politiske institutioner - hvis det nære og det personlige spiller en større rolle end den fjerne politiske beslutningsproces vedrørende det fælles, eller hvis den demokratiske samtales emnekreds opfattes tilfredsstillende, selvom den set i et historisk eller et "frigørende" perspektiv synes indskrænket, vil en oplevelse af demokratiets tilstand være positiv.  På en række andre områder er de to forsknings­ ledelser meget forskellige.

Både Østerud og Petersson har diskuteret om denne runde af nordiske magt­ udredninger vil blive den sidste, men hele magtspillet om den danske - og formo­ dentlig også om de to andre - viser, at det ikke af  gøres af rene forskningsinterne og end ikke af forskningspolitiske overvejelser alene. Østerud lægger vægten på, at magtudredningeme er blevet for brede og dermed overfladiske: "Det er for det første et meget vanskeligt  farvand mellem  forskning og politik. Jeg vil i stedet anbefale en mindre og mere fokuseret udredning som tager fat på specielle områ­ der. De store generelle udredninger bliver for omfattende og det er svært at holde fokus undervejs" (Politiken 31.10.03). Olof Petersson vægter det problematiske resultat af de omfattende undersøgelser, forenklingen: "Hvis det er sådan, at magt­ udredninger tvinges ... til forenklinger, spidsformuleringer og enstemmighed, da er  det ikke bare alvorligt. Det ville i praksis betyde at samfundsforskning ikke længere kunne bedrives i magtudredningens særlige form" (Petersson, 2003: 361).

Både den danske og norske udredning markerer nok en øvre grænse for Magt­ udredningen som institution med hensyn til bevilling og politisk velvilje på grund af den manglende evne til at skabe debat og foreslå politiske tiltag til demokrati­ ske forbedringer og fornyelse. Men her ser den svenske udvikling anderledes ud.

I slutningen af firserne blev der nedsat en Magtudredning i Sverige efter norsk mønster. Dens slutrapport kom i  1990 og analyserede magtens mange former og magteliternes udbredelse, og som noget nyt, der kom til at præge alle de senere rapporter, var der lagt vægt på en redegørelse for demokratiets tilstand. Den blev særlig berømt, fordi den viste de store ændringer, der var sket i det socialdemokra­ tiske "folkehjems" virkelighed. Folkehjemmet eller Den svenske model var blevet en myte, og det politiske system stod over for store udfordringer i halvfemserne. Dens opdrag var mere diffust, men der var stadig forsøg på at skabe en vis spæn­ ding i forskningsledelsen i og med, at den ene af den norske udrednings ledere, Johan P. Olsen, også sad i den svenske ledelse. Det lykkedes at skabe en vis debat om den nye situation, og en betydelig mængde meget læseværdige forskningsre­ sultater, men der var ingen konkrete forslag og reformer til forbedring af det poli­ tiske systems træghed og uimodtagelighed for kritik. Men netop kritikken af det politiske systems egen andel af ansvaret for samfundets problemer var vigtig for den fortsatte politiske debat om magtens fordeling.

Set i sammenhæng med de nævnte problemer om formidlingen af de omfat­ tende rapporter fra alle de nordiske magtudredninger er Olof Peterssons Makt, en sammenfatning av Maktudredningen fra 1991 et fint eksempel på, hvordan man på knapt 100 sider kan give et kvalificeret indtryk af ikke blot den afsluttende Demokrati och makt i Sverige (SOU 1990:44  ), men af hele udredningens arbejde.

I 1997 nedsatte regeringen en såkaldt parlamentarisk Demokratiudredning på baggrund af en skærpelse af problemerne i Den svenske model: Krisen i statsfinanserne, omforınningen eller rationaliseringen af den statslige sektor og EUmedlemsskabet. Men ved Rigsdagsvalget i 1998 faldt valgdeltagelsen direkte, og dette medførte et meget konkret og praktisk tillægsopdrag til demokratiudredningen: Hvordan forbedres demokratiets vilkår og støtten til demokratiet direkte?

ske anbefalinger.

En uthållig demokrati,  (Et tålmodigt demokrati)  (SOV Den svenske Demokratiudredning arbejdede på en ny måde i forhold til både den gamle norske fra halvfjerdserne, den gamle svenske fra 1990 og den danske og den nye norske begge nedsat samtidig. Der var tale om en parlamentarisk kommission med ekspertmedlemmer med et flertal af rigsdagsmedlemmer og et kraftigt sekretariat til det udadvendte arbejde. Produktionsmængden er næsten på højde med den nye danske og norske, 100 forskere, 13 store forskerudgivelser eller antologier (herunder om af-korporativisering, globalisering, civilsamfund, mediaisering, magtdeling og Il -demokrati) og 32 mindre skritter og et utal at møder og en snes videnskabelige seminarer. I 2000 kom den afsluttende betænkning på 300 danske rene forskerstyrede udredning, som tydeligt ses i dens politiske og prakti-

Slutrapporten anbefaler et femårigt forskningsprogram omkring en række centrale demokratiproblemstillinger og nedsættelse af en særlig ekspertfølgegruppe eller som det smuk hedder på svensk en tankesmedje - som skal komme med løbende udspil og indspark i den politiske debat og til rigsdagen. Og den stiller en lang række konkrete forslag og langsigtede reforınforslag til forbedring af det politiske system - skal der være særlig registrering af lobbyister ved rigsdagen som i USA? Nej, siger betænkningen. Der tales direkte om, at rigsdagen skal styrke den demokratiske bevidsthed, udvikle evnen og muligheden for deltagelse, styrke selvstyret, øge den institutionelle ansvarlighed og den offentligt ansattes moral og uathængighed, og endelig om, om tem år igen at vurdere eller, som det hedder, evaluere folkestyret.

Et tålmodigt demokrati Magt og demokratis rapport, selvom dens temaer og dens mange diskussioner ligger tæt op ad den danske udredning. Den særlige svenske form med sine mere konkrete reformkrav eller mere konkrete politiske kritik af de politiske institutioners træghed og kontraproduktive fremfærd har tilsyneladende ikke virket inspirerende. Man kan selv danne sig et indtryk af sagen ved at læse for eksempel afsnittet om "Globalisering" nomisk globalisering" pp. 285-305. Ikke blot er den svenske både i sprog og vinkel mere spændende, men i sine akademiske referencer til internationale diskussioner er den langt mere kvalificeret. Men den manglende påvirkning fra den særlige svenske situation er, som det skal antydes, endnu mere mærkværdig.

Den særlige svenske forståelse af magtudredningernes brugbarhed understreges af, at der faktisk eksisterer endnu en demokrati- og magttænketank i Sverige, som har samme funktioner som alle magtudredninger har haft, forskning og kvalificering af den demokratiske debat. Det i 1995 nedsatte svenske Demokratiråd Demokrati utan ansvar. Demokrati utan ansvar Likhet under press udsender hvert år en tilstandsrapport for demokratiet. Rådets medlemmer er forskere, og dens formand er den første svenske magtudrednings formand Olof Sverige. Heller ikke denne rapport er omtalt af den danske magtudredning, hvorimod en anden rapport, som Lise Togeby deltog i, er omtalt. Men måske er forklaske velfærdsmodel og demokratiske system, som måske sætter sig igennem på trods af de gode viljer og positive billeder, der udstråler fra den danske Magtudrednings selvvalgte mediestrategi, dvs. den måde den valgte at fremlægge sine resultater på. Det skal nævnes, at Demokratirådets rapport drøftes kort i Erik Damgaards bidrag til Magtudredningen (Damgaard, 2003: 147) i en sammenhæng, hvor han netop fremdrager visse selvdestruktive træk ved det politiske system, som Magtudredningens ledelse imidlertid har valgt at se bort fra i afslutningsbindet til fordel for den hårdtslående overskrift "Magten har jeg selv"

Måske bliver de andre nordiske lande nødt til at finde nye magtudrednings-

Om Maki, Sosiale nettverk og økonomisk makt, Norske makteliter, Makt og demokrati i arbeidslivet Likhet under press 7 Mens den norske udredning umiddelbart er lettest at sammenligne med og fremholde i forhold til den danske - næsten bog for bog, så er de(n) svenske udredning(er) måske nok så interessante som demokratipolitiske instrumenter eller vejvisere mod den næste danske Magtudredning. Derimod udfylder nogle af de norske undersøsom både forskningsledelsen og dens kritikere er enige om, eksisterer i den danske Magtudredning. Men allervigtigst er måske hurtigt at komme igennem den megen snak om personer både fra magtudredningen og magtgalleriet og at tage fat på de snesevis af kvalificerede - og ukvalificerede - enkeltundersøgelser, som ligger og venter på kritik og opfølgning. Det danske akademiske parnas forspildte chancen bidrag - se de tre udredningers hjemmesider. Nu er anledningen der - muligheden har været der hele tiden.

former for at undersøge, om der findes selvdestruktive træk i den nordiske velfærdsmodel og demokratiske system, som kan udbedres. Naturligvis fortsat gennem kritisk kvalificeret forskning, men også praktisk politisk dialog med beslutningstagere.

Det ville være en opgave for det nordiske samarbejde, der ofte leder efter meningsfyldte opgaver, at lade de tre forskerhold afslutte deres statslige opdragsforskning med at kritisere hinandens rapporter for indhold, metoder og konklusioner. Opdragsforskning eller forskning om magten, bestilt og betalt af magten, fordrer ekstra megen årvågenhed og hensynsløs kritik. Det er nok for meget forlangt, at forskerne selv skal kaste sig over, hvad der meget ofte bliver betragtet som ukollegial adfærd eller brødnid, jf. den store strid, der har været om Søren Kierkegård-forskningen, hvor netop udtryk som ukollegial adfærd og bagholds- angreb blev brugt mod den formastelige kritiker af den hidtidige, herskende viden. De nordiske forskersamfund er tilsyneladende ikke villige eller kapable til at levere kritikken, derfor må den gensidige kritik være en del af selve magtanalysen i den særlige, politiserede, institutionelle form, der kaldes Magtudredning.

## Noter

1. Lars Bugge har i en tidligere kritik af forskningsledelsens magtbegreb givet en usædvanlig klar fremstilling af manglerne i de anvendte begreber og af nødvendigheden af at beskæftige sig med og udvikle begreber om den strukturelle magt (Bugge, 2002).
2. Grus 2004), hvor også baggrunden for de følgende umiddelbart ubegrundede standpunkter og vurderinger findes.
3. Agora Regjering i  Norge en genlæsning af de nævnte teoretiske magtbestemmelser fra den norske og svenske udredning er egnede som afsæt, eksempelvis er både Walter Korpis og Richard Swedbergs artikler i Maktbegreppet ikke bare fremragende og igangsættende men også negligeret af den danske magtanalyse.
4. af Faste forhold-flygtige forbindelser (2003) 4. Se sammenfattende og inspirerende Kathleen Thelen (2002). Artiklen viser, at det ikke er formalia eller akademisk brødnid, når den danske Magtudredning anklages for at have overset den norske og svenske ikke blot som referencer (der jo faktisk kan sætter læsere i gang med selv at
5. udredningen er (2004; 99). Tilsvarende må den stramme styring og homogenisering af den danske udrednings afslutningsbind ses på baggrund af et samlet indtryk af 80 tilfældigt sammenbragte monografier.
6. Empirisme og demokrati (1997), som med Næss som omdrejningspunkt beskriver etableringen af dette, tror jeg, særtræk ved norsk akademia.
7. Politica til fra den danske Magtudredning og ikke én fra de svenske og norske.

## Litteratur

- 1idsskriftfor samfunnsforskning, nr. 1, pp. 85-96
- Likhet under press udfordringer til den skandinaviske fordelingsmodel/en,
- i af Grus,
- Agora, nr. 3-4, pp. 20-50.
- Tidsskrift  for samfunnsforskning, Bugge, Lars, Stein Sundstøl Eriksen og Geir O. Rønning (2004). "Makten som vilje og forestilling",
- Fasteforhold-flygtige  forbindelser. Stat og interesseorganisationer i Danmark i det  20. århundrede,

- Christiansen, Peter Munk, Birgit Møller &amp; Lise Togeby (2001). Den danske elite, Magtudredningen, København: Hans Reitzels Forlag.

Munk Universitetsforlag.

i

Engelstad, Frederik (red.) (1999). Om makt, teori og kritikk, Oslo: Gyldendal.

Goul Andersen, Jørgen (2003). Over-Danmark og Under-Danmark? Ulighed, velfærdsstat og politisk medborgerskab, Arhus: Aarhus Universitetsforlag.

J. i

Petersson, Olof (red.) (1989). Maktbegreppet, Helsingborg: Carlsssons.

Petersson, Olof (2003). "Den sista maktudredningen?", Nyt Norsk Tidsskrift, nr. 4, pp. 351-362.

Petersson, Olof (1991). Makt, en sammenfatning av Maktudredningen, Stockholm: Publica.

Petersson, Olof, Sören Holmberg, Leif Lewin og Hanne Marthe Narud (2002). Demokrati utan

SOU

SOU 2000:l.

Thelen, Kathleen (2002). "The Political Economy of Business and Labor in the Developed Democracies " , Pp. 371-397 in Ira Katznelson and Helen V. Milner (eds.), Political Science - the State of the Discipline, New York: W.W. Norton.

Thomsen, Jens Peter Frølund (2002). "Politisk magt og pluralisme", Politica, 34. årgang, nr. 2, pp. 133-149.

Thue, Frederik W. (1997). Empisme og demokrati. Norsk samfunnsforskning som etterkrigsprosjekt, Oslo: Universitetsforlaget.

ØlIgård, Jørgen og Mogens Ove Madsen (2004). Magt.dk. Kritik af Magtudredningen, København: Frydenlund

Togeby, Lise, Jørgen Goul Andersen, Peter Munk Christiansen, Torben Beck Jørgensen og Signild Vall gårda (2003). Magt og demokrati i Danmark. Hovedresultater fra Magtudredningen, Arhus: Aarhus Universitetsforlag.

@sterud, Dyvind (1999). Globaliseringen og nasjonalstaten, Oslo: Gyldendal.

- Østerud, Øyvind, Frederik Engelstad og Per Selle (2003). Makten og demokratiet. En slutbok fra Makt- og demokratiudredningen, Oslo: Gyldendal.

Østerud, Dyvind (2002). Statsvitenskap: Innføring i politisk analyse, Oslo: Universitetsforlaget.