Tid til en jordet omsorg
Forfattere: Andrea Fjordside Pontoppidan
Tidsskrift: periskop (2019-11-25)

## Tid til en jordet omsorg

En lørdag formiddag i april finder jeg mig selv skelende mod en palle opstablede pottemuldsposer. Det er supermarkedernes  forårsvarsel; en markering  af et ellers fraværende årstidsskift hos fødevarekæderne i Danmark. Her er der normalt ingen grænser for udvalget: du kan få alt,  hvad  du  drømmer om, året rundt. Et kvarter senere og  femten  kroner  fattigere  forlader  jeg  supermarkedet, slæbende på en sæk pottemuld - det er, hvad sytten kilo jord tilsat næring er værd i byen.

Jeg  var  netop  hjemvendt  fra  et  par  dage  på  landbruget Muld - et småskalalandbrug på fem hektar, hvor der dyrkes  alt  til  den  selvforsynende  restaurant,  som  Muld også er. Muld drives af Ane og Jens, designer og kok, landkvinde og landmand. Jeg tager derud, når jeg har brug for trætte skovle-arme, jordede knæ og samtaler om en mere jordet fremtid. På Muld samles og sås så mange forskellige frø som muligt, og her er fokus på omsorgen for jorden netop fordi det er jordens tilstand og liv, der er grundlag for vækst.

På Muld får jeg fornemmelsen af, at arbejdet med jorden ikke kun udføres med selve selv forsyningen som mål. Ved at have et øget fokus på jorden forstås selvforsyning i højere grad som en kollektiv præstation, hvor forsyningen til sig selv kun sker i kraft af samarbejdet på tværs af arter, felter og lag med formålet om opretholdelse af liv i bredere forstand. Jorden tyknes.

Arbejdet  med  tekst  og  arbejdet  med  jord  føles  sært forbundet  for  mig,  især  fordi  det  giver  anledning  til  at tænke  over  de  forskellige,  men  dog  beslægtede,  semio- tisk-materielle betydninger, disse typer af arbejde knytter  til  begrebet  vækst.  I  skriften  kan  vi  undersøge,  om det er muligt at gentænke vækst som noget, der snarere bevæger sig på tværs, udvekslende og rhizomisk forgrenende fremfor eksponentielt ens- og målrettet voksende. I en tid præget af store klimatiske, økologiske forandringer og artslige masseudryddelser synes det mere presserende end nogensinde at tænke over, hvordan vi på tværs af videnskaber og kunstarter kan kultivere forståelsen af vækst, som noget der kræver involvering fremfor en ekspandering. Hvordan kan vi kultivere en kropslig erfaring af, at tilblivelsen, som filosofferne Gilles Deleuze og Felix Guattari  beskriver  det, 'tilhører alliancens  kategori' (2005, 303)? Eller at man ved at tænke subjektivitet i forbindelse med vegetabilitet, som politologen Jane Bennett foreslår,  måske  begynder  '[…]  at  opleve  sig  selv  mindre som et inter-subjektivt væsen og mere som en sammenflettet og sat form' (2018, 29)?

## Refleksioner over tid inden peaket

Jeg følte et stort savn til Mulds lige nu temmeligt forårsbare  marker  og  en  stærk  modstand  i  det  øjeblik,  jeg med sytten kilo tvivlsomt levende pottemuld trådte ud i forårssolen. Posen på mine skuldre føltes på trods af dens tyngde  underlig  hul  og  tom.  Men  jeg  forsøgte  at  minde mig  selv  om,  hvordan  forfatteren  C.Y./fourperemspaceFrostholm  i  sit hybridbogværk Træmuseet (2018) beskriver potteplanten som  en  nærmest  enlig  'bærer  af  et  paradoksalt  håb' (2018, 295). Jeg tænker her byens potteplanter som den form for rest, der skal minde byboeren om, at der stadig findes noget, der hedder planter og  jord.  Sammen  med  et  væld  af  andre stemmer lader Frostholm poeten Fernando Pessoa bidrage til undersøgelsen af, hvordan vækster er i  verden.  Frostholm  fokuserer på træerne. Han citerer et sted Pessoa, der beskriver,  hvordan  foråret  trænger  ind  i byen 'som en helt særlig gave og er lykkelig som  en  varm  sorg'  (2018,  295).  Jorden  i posen,  i  potteplanten  -  og  det  paradoksale håb,  den  bærer  -  ser  jeg  som  et  billede  på den ambivalens, der kendetegner det klimakritiske nu, vi befinder os i, hvor alt - også den  måde,  vi  drager  omsorg  på  -  gennem- syres  af  kravet  om  produktivitet.  Professor  i  teknologividenskab  María  Puig  de  la  Bellacasa  beskriver  i  bogen Matters of Care (2017), hvordan videnskaben om jorden har været drevet af en idé om jorden som et medium for en mere og mere intensiveret fødevareproduktion. Idéen om den type produktivitet, der kendetegner den vestlige fødevareproduktion, synes at have kolonialiseret alle dele af  vores  liv  og  de  mere-end-menneskelige  relationer,  vi indgår i - både dem oven på og i jorden.

Småskalalandbruget Muld i Vipperød.  Foto: Andrea Fjordside Pontoppidan.

Bellacasa betoner, hvordan meget nutidige narrativer om jorden som en uendelig uudtømmelig ressource ikke fører os for evigt videre, men snarere mod et nærtstående kollaps. Begrebet peak soil henter Bellacasa fra den indiske  bonde,  menneskerettighedsforkæmper  og  forsker i  biodiversitet  og  miljøpolitik  Vandana  Shiva  (1952-). Begrebet peak oil er efterhånden almindeligt udbredt og fremstiller  det  faktum,  at  vi  er  i  færd  med  at  udtømme jorden  for  fossile  brændstoffer.  Peak  soil  betegner  det såkaldte tipping  point, hvor  frugtbar  jord  må  betragtes som et truet fænomen. Således må jorden nu også tilføjes til denne udsatte, peakende gruppe. Forskningen peger på, at det skyldes den udpining af jorden, det monokulturelle, såkaldte højproduktive,  højindustrialiserede  landbrug forårsager. Det er, som om klimaksets nærvær og den prekære fornemmelse af akuthed skrives ned i den levende jord  sammen med den nedsivende kunstgødning. Ifølge Bellacasa (2017, 173) fordrer det at tænke og arbejde med jorden  som  en  livsverden  fremfor  en  ressource  et  brud med idéen om, at vi må drage mere omsorg for i stedet at gøre plads til en generel diskussion om, hvordan vi bedst kan, må og skal drage omsorg. Bellacasa påpeger, at hvis vi forstår mennesket som en del af en levende jords netværk og  ikke  som  den  organiserende  og  strukturerende  part, forstår vi også bedre, hvorfor det giver mening at 'skabe tid' til at observere og lære af mere jordlige temporaliteter:  'I reflect on how care time entails 'making time' to get involved with a diversity of timelines (such as the ones involved in the living soil) that make web of more than human agencies' (2017, 171). Bellacasa mener, at en jordlig omsorg indebærer langsommelige observationer, men også erkendelsen af de plurale og diverse temporaliteter, der aflejres i en levende jord. Således ydes der modstand imod placeringen af omsorgen i det semantiske felt, hvor den ikke er andet end en pligtskyldig levering af en vare. Omsorg må forstås fra et bredere og tværgående perspektiv, hvor omsorg for jorden også betyder omsorg for os selv og vores (arbejds)liv, og omvendt. Jordlige tider konstitueres af  et  væld  af  krydsende,  sammenfiltrede og besværede  tider,  menneskelige  såvel  som  ikke-menneskelige. Bellacasa understreger, at engagementet i jordlige tider langtfra er idyllisk eller uproblematisk. Det nødvendiggør erkendelsen af, at der ikke findes noget som menneskets naturlige krop adskilt  fra  jordens naturlige krop, men at disse kroppe indgår i uadskilleligt sammenfiltrede menneske-jord-relationer,  der  pågår  i  teknovidenskabelige tider, hvor de konstituerer hinanden på langtfra uskyldige måder: '[…] these immersions in soil times do not exist in an unpolluted temporality that would sit outside the current crisis. While these experiences of care time could disrupt the futuristic drive, they are not disentangled from technoscientific time' (2015, 706).

## Jordede narrativer

Hvis videnskaben om jorden skal fordre muligheden for at bevare en jord, der også er levende i fremtiden, må nye narrativer om jorden og måder at drage omsorg på kultiveres. De kan ændre hele vores forståelse af, hvad liv og værdi indbefatter i dag - ikke adskilt fra, men afbrydende teknovidenskabelige forståelser af vækst. Sådanne teknovidenskabelige  forståelser  simplificerer  tiden  og  jorden og udtømmer disse for mening og liv.

Jeg  mener,  at Træmuseet er  en  bog,  der  forsøger  at nære jorden med betydning ved at tykne værket med sammenviklede, sameksisterende mere-end-menneskelige temporaliteter. Træmuseet tilbyder  et  brud  med  idéen om  tiden  som  noget  universelt,  ensrettet  og  endimensionelt. I stedet krystalliserer den denne fragmenterede sammenvævning af tider ved at vende opmærksomheden mod træerne. I Træmuseet læser den 'urbane botaniker' træerne  og  observerer,  hvordan  de  '[…]  selv  er  tætpakkede med tid' (Frostholm 2018, 427). På den måde bliver bogen et museum for tværartslige, jordlige tider, der sedimenterer sig materielt, idet de ophobes i både tekster og vækster, hvor de får deres betydning .

Træets stamme rummer væv fra hvert eneste af disse år i modsætning til ben eller hud, hvis celler løbende udskiftes.  Det  er  en  akkumulerende  hukommelsesbank, som ikke nøjes med at registrere. Træets erfaringer er en indgroet del af det selv: Det er i en eller anden forstand tiden. Alligevel er det umuligt at påstå, at man forstår det. (Frostholm 2018, 519)

Her tyknes, akkumuleres og materialiseres tiden i træernes  væv  og  i  sammensætningen  af  botaniske  og økonomiske  termer,  der  minder  os  om  at  omsorg  for jorden  og  økonomien  ikke  kan  adskilles.  Begge  dele handler om det at tage vare på et hjem. Samtidig udpeger passagen  besværet  mellem  disse  koblinger  -  besværet ved overhovedet at beskrive og forstå, hvad der foregår, fordi træer er en type andethed, som mennesket ikke kan identificere  sig  med.  Men  i Træmuseet tildeles  træerne denne rolle for det rejsende subjekt, uden at det sker på en undertrykkende måde. I stedet bliver subjektet utrætteligt ved med at spørge til, hvad det er for en temporalitet, jorden og træerne tilbyder os, og om det er en, vi kan identificere os med på en eller anden måde og lære af. Er den  fragmentarisk,  udvekslende  fremfor  udleverende, videreførende? Er det en udspaltet form, der fortsætter ved at multiplicere sig selv? Vækkes nye dele af helheden konstant til live?

Den  'urbane  botaniker'  beskriver  den  processuelle nedbrydelse, der konstant finder sted i jorden, som kilden til spor, der opstår, fordi de organiske og uorganiske kropslige rester gøder jorden. Det, der vokser op herefter, anser  han  for  at  være  'en  slags  botanisk  fotografi':  'På den ene side, ingen spor, på den anden side, spor af sporene. Og ligesom de tavse vidner, birketræerne, vokser de videre. De er de samme men ikke de samme' (Frostholm 2018, 437). Jeg mener, at denne beskrivelse (så præcist, som det nu er muligt) indrammer den cykliske nedbrydning  og  blomstring  og  hjælper  os  til  at  forstå,  hvordan handlinger  aflejres  i  det,  der  efterfølgende  vokser  frem som spor. Jorden bærer disse spor og deres fortsat genforhandlede betydninger.

## Gentagelsens variation

Jeg citerer Frostholm, der citerer Calvino. Han beskriver mødet med en to tusind år gammel sumpcypres i Mexico -  mødet  med  'en  sværm  eller  et  bjerg  af  vegetation' (Frostholm  2018,  338).  Ligesom  genskrivningen,  som Frostholm foretager, indeholder træet et potentielt uendeligt antal gentagende variationer af sig selv.

Igennem Calvinos beskrivelser gentager og forgrener Frostholm Alexander von Humboldts og Francis Hallés diskussion om, hvorvidt cypressen er et eller flere 'træindivider'. Alle træets dele er deres egne, men samtidig en del af et samlet hele.

Stammen er både en og mange. Men vokser stammerne i udkanten ud fra den centrale, eller læner de sig ind mod den, kommer de oppefra eller nedefra? De strækker sig snarere  i  alle  retninger  og  forvandler  sig  glidende  fra rødder til grebe til stamme. 'I sin nuværende omkreds synes  stammen  at  forene  en  lang  historie  af  usikkerheder,  fordoblinger  og  afvigelser,'  skriver  Calvino,  og forgreningerne har for længst glemt deres oprindelige intention. (Frostholm 2018, 338-339)

Bellacasa  lægger  vægt  på,  hvordan  jordlig  omsorg praktiseres  igennem  forståelsen  af,  hvordan  gentagne, sameksisterende  cyklusser  former  og  udvikler  hinanden  -  det  er  disse  sameksisterende  involveringer,  der kendetegner  en jordlig temporalitet. Cyklusserne  er gentagelser, men også variationer, fordi de formes af de specifikke  relationer  imellem  de  forskellige  sameksisterende instansers livsformer - disse danner aldrig præcist gentagede cyklusser af vækst og forfald. Jord-menneskerelationerne  genformes  kontinuerligt  og  artikulerer  de mangeartede  tider  igen  og  igen,  men  aldrig  på  samme måde - 'forgreningerne har for længst glemt deres oprindelige intention'.

Frostholm skriver oven på Calvino og videre ind i disse tider: 'Man må holde op med at tænke i være og blive, hvis man skal forstå det. Hvis man skal træde ind i den kontinuerlige - uendelige - tids dimension, må man gå via dens modsætning, 'det vegetales  beståen,  den  fragmenterede mangfoldige tid'/hairspace' (Frostholm 2018, 336).

Træmuseet er et museum for en skrift, der ikke forstenes, men som lever videre, forandres og invaderes af det vegetale  -  ligesom  i  gravstenene  kommer  der  gradvist 'dybe sprækker i teksten, hvor der gror mos, lav og små planter' (Frostholm 2018, 332). En sådan opmærksomhed på en jordlig temporalitet kan ifølge Bellacasa også

invadere  teknovidenskaben:  Den  vil  kultivere  en  selvinvesteret, impliceret omsorg, der strækker sig på tværs af  arter,  lag,  steder  og  territorier.  I Træmuseet tyknes teksten  af  mangfoldigheden  af  deltagende  stemmer  og de  temporaliteter,  der  medfølger  -  både  de  menneskelige  og  de  ikke-menneskelige,  de  organiske  og  uorganiske.  Således  tykner  teksten  også  verden  ved  at  gentage, udfolde og mangfoldiggøre den.

I 2014 blev et andet slags træmuseum plantet lidt uden for Oslo. Værket - der måske snarere skal betegnes som en mangfoldighed af værker - hedder Future Library og er skabt af kunstneren Katie Paterson. Værket er fremtidens bog og nutidens skov. Skoven, der blev plantet, skal gro  i  hundrede  år  for  så  at  fældes  i  2114  og  blive  til  det bogkorpus, hvis tekstdele indsamles løbende én efter én hvert år. Men teksterne kan ikke læses før år 2114, hvor bogen bliver en realitet. Bogen er altså ikke plantet for den nulevende generation, men som et materialiseret håb for fremtidige  generationers  læsning  og  historiefortælling. Teksterne bringes til live, når træerne fældes.

Jeg mener, at værket krystalliserer de differentierende relationer imellem en nulevende og en fremtidig menneskehed, mellem liv og død, mellem træ og tekst - værket er netop et billede på omsorgens gensidige, besværlige og udstrakte temporalitet. Imens vi venter på teksterne og på, at træerne gror, kan vi måske som Ane og Jens forsøge at kultivere en levende og modstandsdygtig jord - også i vores fortællinger og i vores potteplanter.

## LITTERATUR

- Deleuze, Gilles og Félix Guattari. 2005. Tusind plateauer. København: Det Kongelige Danske Kunstakademis Billedkunstskoler.
- Bennett, Jane. 2018. Vegetabilt liv og ontoSympati. København: Laboratory for Aesthetics and Ecology.
- Frostholm, C.Y. 2018. Træmuseet. København: Rævens Sorte Bibliotek.
- Puig de la Bellacasa, María. 2015. 'Making time for soil: Technoscientific futurity and the pace of care.' I Social Studies of Science 45 (5): 691-716.
- Puig de la Bellacasa, María. 2017. Matters of Care . Minnesota: University of Minnesota Press.

Paterson, Katie: Future Library , Oslo, 2014-2114.