Foreældreopgør og kønsidentitet
Forfattere: Susanne Fabricius
Tidsskrift: kok (1980-08-25)

## Susanne Fabricius

## Forzeldreopgm og kmidentitet

En  analyse qf Karen Blixem ungdonqfort~lling

Pl~~eren

Karen Blixen er nok den eneste  kvindelige  danske forfatter,  der er blwet gjort til genstand for en omfangsrig forskning. Henda forfatterskab er blwet bearbejdet fra næsten d e   »metodiske« synsvinkler,  historistiske, komparative,  biograf ~ k e , nykritiske og henriksenske. Men endnu glimrer de litteratursociologiske og psykoanalytisk orienterede tilnærmelser -med en enkelt undtagelse -ved deres fravær'. Om grunden kan kun gisnes. Men  jeg vi l tro, at de fleste (rnandiige) marxister har falt, at de her stod over for en reaktion s A   sort og et krukken s A afgrundsdybt, at de kun  kunne ofre et skuldertræk p A   fænomenet, samtidig med at mange af dem har smuglæst forfatterskabet med stor fornajelse.

Den fascination, som KBs foriællinger udmer p A   mange, skyldes efter min opfatteise deres dybtgknde viden om psykologiske forhold, som er skjult for den  umiddelbare  iagttagelse. Det  er  en  indsigt,  som -mængderne  af  KBafhandliger til trods -endnu ikke er gennemgribende analyseret og slet ikke forsagt begrebsmæsigt  struktureret. I den fakende analyse vi l jeg vise de muiigheder, som forfatterskabet abner for en psykoanalytisk bearbejdelse. Som objekt har jeg  valgt en forholdsvis enkel tekst, Plajeren ((1907). en af de ungdomsfortællinger, som KB fik trykt i forskellige tidsskrifter. Denne foriælling  har fmt et upaagtet liv i KB-forskningen, og den er heller ikke blwet fundet værdig til at genoptrykes i , ! $e r l a d t e fortaellinger (1  975)z.

Mit valg skyldes tekstens relative klarhed over for dens tematik, og -indrmmet -at den ikke frembyder s A   store problemer i selve den tekstimmanente analyse som  de  fleste af  hendes senere  fortællinger.  At  der  fremtræder en  KB analyse i dette temanummer om perioden 1885-1!320 skyldes ikke, at den valgte tekst falder inden for dette tidsrum, men at KB bade generationsmæssigt og i kraft af de temaer, hun beskæftiger s i i med, hmer hjemme i begyndelsen af det 20. arhundrede og ikke i 30'eme,  hvor hun sædvanligvis bliver placeret med udgangspunkt i udgivelsesilrene for hendes egentlige forfatterskab.

Efter den tekstimmanent analyse (afsn. I) vi l jeg  forsrage at brække fortællingem symbolindhold op i dets bestanddele og ved  hjælp af  nogle elementære psykoanalytiske begreber bestemme de processer, som beskrives (afsn.11). Der- efter vil jeg  inddrage træk fra KB's barndom til forklaring af de bevidsthedsstrukturer, som analysen skuiie have afdækket (afsn. III). Til slut vil jeg trække nogle  t r u e  fra fortællingen til  en bestemt (kvinde)litterær tradition. Artiklen bliver altsA ikke  et forsng p A   at r u e   b o d   p A   den manglende marxistiske analyse af KB's forfatterskab; et sadant forehavende ville indebære A n arbejde og en bidestærk afhandling. interesserede  henviser jeg til at l e Moderne Ægteskab og Bwe fm qfnka, som er blevet udgivet i de senere A r s   KB-b0ige3. Disse skrifter stammer fra en lidt senere fase af hendes ungdom og viser, at de forlrab, som beskrives i Pl~jewn og det BMige fiktive forfatterskab, har en særdeles reel forankring i hendes situation som kvinde i det bedre vesteuropæriske  borgerskab i begyndelsen af det U).  Arhundrede, en situation,  som hun delte med mange andre kvinder, og som ogs A  blev styrende for dannelsen og oplevelsen af kvindelighed i andre sociale lag.

## I  Ambivalens: symbolhandIing og myte

PI~jeren er en ganske kort og -i forhold til de senere -tilsyneladende naiv forkiling. Den »ydre« handling er beskeden; den strækker s i i over et d m .   En bondedatter er en sen aften alene p A   vej gennem den ensomme Gribskov. Da hun passerer galgebakken,  f A r  hun 0je p i   en mand ved galgens fod. Hesten stejler, og pigen er n d t   til at forlade  vognen; den skumle mandsperson  nærmer sig og tvinger hende til at hme p A   sin livshistorie. Det er en lang beretning om vold og hensynslmhed,  og han trygler hende om at udtale dommen over sig. Men pigen Imriver sig og tilbringer en lang og scwnlas nat, som munder ud i en beslutning om at hjælpe ham. Hun tilkalder ham om morgenen for at pl~je t stykke jord,  og efter et daglangt arbejde med jorden er han kureret for sin destruktionslyst og sine selvbebrejdelser, og de to unge er parat til at forenes.

Historien udspiller sig i en overnaturiig  atmosfære og har eventyrlige  elementer; i lighed med foikeeventyreme  bliver den berettet af en alvidende fortæller. Dog har fortælleren ikke adgang til titelpersonens bevidsthed; han f A r   selv lov til at fremstille sin historie. Plrajeren, Anders &amp;tre1  kaldeta, er s m   af en Alborgensisk stork0bmand og en heks. Hans forældre har levet i et konfliktfyldt ægteskab, hvor moren var den styrende kraft og faren d d e   tidligt. Indtil sit 18. Ar har Anders levet i god forstklse med s i n mor og i uvidenhed om hendes v e n , men da han forelsker sig i og frier til en jævnaldrende k~bmandsdatter og f A r afslag, fordi hans mor er heks, forbander  han den stund, han blev f d t .   Til gengæld pdægger moren ham den forbandelse. at intet menneske vil nægte ham noget.  I s i n forbitrelse rejser han bort  og gememlever d e   yderligheder. Han sætter sig uden for samfundet og loven, men arven fra faren, som jo var en al- mindelig ddelig, driver ham til at sege menneskers dom.

Fortællingen  er styret af den modsætning, som bestAr mellem de to personer, Anders og pigen, og som ogsii er internaliseret i Anders via hans blandede herkomst som afkom af et menneske og et (0ver)naturligt væsen. Det er en rnodsætning, som gennemsyrer hele fortællingens  betydningsinvetar i stort og smat. fra foriebet og det eksplicitte ned i beskrivelser og stil. Denne modsætning introduceres i den indledende naturbeskrivelse, hvor civilisationens tæmmede og kortiagte skov konfronteres med den forhistoriske  skov: »Ak Skov, du faldne Storhed, hvor er din Rædsel, hvor er din dybe Hemmelighed, du var det uudgrundeliges Symbol. Nu  er det forbi, Mwket er veget, Trolddommen er bmdt, Skoven der er kendt og gennemkrydset af hundrede Veje, er om Dagen aabent Land og tiihwer Menneskene. Men den forandres om Aftenen, naar Mwket falder paa, begynder den at skifte Ansigt, og om Natten gaar de gamle skove igen« (s.38).  Skovbeskrivelsen, som er baseret pii det romantisk-symbolistiske stilmiddel, besjæling,  danner i sig selv en metafor  eller et symbol  bade for en social udvikling og for de psykiske tilstande, som korreleres med faserne i en historisk proces; forlebet som heihed beskriver en overensstemmelse  mellem ontogenese og fylogenese.

I dette landskab har menneskene holdt deres indtog, og i fortællingen  i n d f ~ res nu en repræsentant for dem, pigen p&amp;  sin vogn.  I den indledende karakteristik  af  hende introduceres et  menneskeligt  værdisæt, som er  ske borgerligt. Hun er »streng rnod  andres Pligtforsmelser« og mener, at det er  »under hendes Værdighed«  selv at optræde som kusk (s. 41); hun har en snæver retsbevidsthed (s.47) og har ikke tidligere hengivet sig til refleksioner, men til praktisk livs- og husfwsel. Hendes rette element er det velordnede hjem, hvor hun op-

træder som mor, autoritet, for sine yngre smkende.

Natteskovene forbindes  med mwke. kulde, hemmelighed, kamp. ensomhed, frihed, mens pigens verden er knyttet til dag, lys, varme, abenhed, lovbundethed, hjem, pligt  og arbejde. Modsætningen kan sammenfattes under den velkendte oveskrift Natur-Kultur, hvis indebyrd pii et socialpsykologisk  plan i denne  fortælling kan udmmtes i begrebsparret indivuaiitet -socialitet.

Anders &amp;tre1  samler i sin person begge sfærer, men ikke pii medierende vis. Modsætningen g&amp; ikke op i en hejere enhed, men forbliver konfliktfyldt. Splittelsen  i hans psykiske  udrustning rnellern  fanden-i-voldsk individualisme og samvittigheden,  behovet for at underkaste sig socialiteten i form af en dom, tilskrives p i 4   et symbolsk niveau hans biologiske oprindelse. Den segen efter retfærdighed, som er en arv fra faren, f A r   han til at fremstii som et  stykke forvrænget natur.

Ved  at fortælle pigen om sin splittelse og den pine, den forvolder, f A r   han overfrmt den til hende: »Det forfærdelige var, fmst at hun overhovedet skulde være n d t til at tænke over sine Felelser. Det havde hun altid d m t   som den fuldstændigste Tidsspilde og Vejen til  meget  ondt,  og nu var  hun n d t  til at kæmpe for sit Liv  for at faa Klarhed, det ansaa hun for en meget stor Ulykke, hun syntes, at aidrig havde noget Menneske været saa overvældet af   Ulykke som hun. -Og det andet var, at Verden var saaledes forvandlet, kunne saaledes forvandles« (s.57).  For fmste gang i sit liv oplever hun at være stillet uden  for fællesskabet, i mwke og ensomhed. Men konflikten l m med beslutningen om at hjælpe ham. I begyndelsen a f   samtalen med Anders udtalte hun sig skrikikkert om lov og ret, men da han beder hende udtale sin dom, kan hun ikke fAr den over sine læber. Det middel, hun finder til hans frelse, beror ikke pa retfærdighed, men pa barmhjertighed: »Han havde sagt, at han havde Mænds Blod i sig, som havde s@ retfærdighed, men saaiedes havde hun i sig lange Rækker af Kvinders Blod, som havde været meget Barmhjertige«  (s.59). Og midlet er at handle og sætte ham til at handle, plraje jorden,  i stedet for at udtale en dom. Heri ligger ikke en (smA)borgerlig  arbejdsmoral; hun g&amp; ind i et præcivilisatorisk m a t e r ,   hvor tale erstattes a f gestus, ord a f symboler. Om de gamle skove hed det, at der lurede »ukendet og forfærdelige  Ting, som der aldrig har været Ord for(( og »at intet havde Navn« (s.39)'.  Ved at ga ind i et traderet kvindeligt mmter, ved  en barmhjertighedgerning, bliver pigen  den harmoniserende instans;  plrajningen  af  jorden,  agerdyrkningen, implicerer begge  poler  i  naturkultur-modsætning: den civiiiserede natur.

Ved den ordime symbolhandling  leses den konflikt, som for pigen varede en nat og for Anders syv Ar.  Det magiske tal syv er i dette tilfælde hentet fra et ganske bestemt eventyr, det g a d e   testamentes historie om Jakob, der s n d   sig til velsignelsen, men senere matte arbejde syv Ar  for Lea. Pigens navn, som længe holdes tilbage i  fortællingen, og som jeg  ogsA har  holdt  tilbage indtil nu,  er nemlig Lea.

Myten om  Jakob er en a f de mange gl. testamentelige familiehistorier om smkendejalousi og rivaiisering om forældrekærlighed. Esau og Jakob var garnmelmandssmer og tvillinger, men Esau var den fmtefdte. Mellem dem bestod en modsætning, som svarer til Anders' konflikt: »Drengene  voksede til, og Esau blev en dygtig Jæger, der færdedes i PMemarken, men Jakob en fredsommelig Mand, som boede i Telt(&lt;  (1. Mosebog 25.27). Esau er Isaks foretrukne s m, men Gud har forudsagt, at Jakob skal herske over Esau, og Esau sælger som bekendt sin fmstefBdselsret for en ret linser, og deres mor, Rebekka, som foretrækker Jakob, hjælper ham til at franarre den gade, blinde Isak den velsignelse, som var tiltænkt Esau, en velsignelse, som svarer til den forbandelse, som Anders' mor udtaler over ham. Jakob flygter fra hjemmet til sin morbror Laban, som han vil tjene i syv Ar  for at fa hans datter Rakel til ægte, men da han v w e r   op efter bryllupsnatten, er det Lea, der ligger ved  hans side. F a t efter andre syv Ar kan han hjernfwe Rakel, men da  er hun ufmgtbar, mens Lea fader  fem scanner.

Anders fmte kærlighed, hans Rakel, Anna Lise, som udlaste konflikten og sendte ham  ud pil den  syv-@e vandring, der ogsil inbefattede en sand stigmandsfærd blandt kvinderne, vender tilbage til ham i Leas prosaiske, husmoderlige  og jordbundne skikkelse,  et udsagn om, at objektet for en felelse mbke er underordnet folelsen selv. Og som den bibelske Lea er fortællingens Lea tillagt en forlasende frugtbarhed. De negative konnotationer,  som uværgeligt er knyttet til navnet Lea, relativerer jo  den harmoniske udgang pil Plfljeren.

Selv om KB's fortællinger iher  elementer fra eventyr, myter og -i  et vist omfang -fra triviallitteratur,  er hun hverken eventyrfortæller , som hun selv yndede at kokettere  med, eller trivialforfatter,  men hvad man kunne kalde psykologiske symbolist. Ironien i hendes skrivemade er den litterære fremtrædelsesform  for den ambivalens  mellem bevidsthedsindhold  og u- og underbeviste  psykiske processer, som hun beskriver. Hun standser op ved fortæhgens slutning, tilbageholder lasningen og fremviser i stedet et symbol eller -som her -en myte, som kaster et tvetydigt skær over resten af fortællingen. Det er denne dobbelttydighed, som betinger den fascination,  som ucigAr fra hendes fortællinger,  men den er hverken udtryk for blufærdighed eller for en hejere visdom, men for modsigelser i den virkelighed og de psykiske tilstande, hun beskriver, og som hun ogsil

selv har besvær med.

For at komme videre end blot at slil sig til t&amp;  med en registrering af  fortælbilledlige fortætning eller  lukkethed, er vist

iingernes begrebsmassige abenhed og det ndvendigt at ty til de tekstanalytiske  muiigheder. som i de senere Ar har sig i psykoanalysen.

## II Symbolbrug og ødipuskonflikt

I det arbejde, der hidtil har været gjort med at .benytte  psykoanaiytiske  b r -melser til litterærer tekster har der især vist sig to anvendelsesmuiigheder. Den ene bestAr i at fremanaiysere  underliggende  bwdninger i metaforer og  symboler ved  hjælp af nogle begreber fra drmetydningen, den anden i at forklare og diagnosticere  det fundamentale (under)bevidsthedsindhold ud fra de tendentielle psykiske lovmmigheder, som psykoanaiysen har afdækket. Derudover har psykoanaiysen vist sig anvendelig -som led i en mere omfattende socialisatiomteori -til at forklare  generelle socialpsykologiske mmtre  i bevidsthedsproduktion i videre forstand, men herunder ogsil den skdtterære. I d e tilfælde kan man sige, at tekstanalytikerne g A r   til teksterne og deres ophavskvinder/mænd som psykoanaiytikeren til patienten pil briksen.  Denne ophojede position vil jeg godt p i   forhhd frasige m i g , og samtidig vil jeg ogsi  erklære, at det, der  feber, ikke  er  en  u d t m e n d e  psykoanaiytisk bearbejdelse afPI~jeren, men en fors8gsvis afdækning af  fortæilingens metafor- og symbolmmtre og en bestemmelse af de psykologiske mekanismer i dens konfliktindhold.

Det er allerede fremgkt, at Plnjeren i flere betydninger er en symbolsk fortaeiling, dels er den gemtrukket af metaforer og symboler, der strukturerer hele fortællmgen, dels bygger den sin pointe op omkring en symbolsk gestus og en myte, og endelig er fortællingen i sig selv et billede p i   en psykologisk proces i hrajere grad end en logisk forlobsm~ig fremstilling af  den.

Den skov, som selv beskrives ved hjælp af besjæling og allehande metaforer, henligger i en overnaturlig d-tid og stk som den overordnede metafor, der styrer resten  af  læsningen, men gradvis blandes den med  nyidkomne metaforer, som d e er hentet fra naturen og sættes op som kontrast til det menneske-lige og kultur-lige. De er hentet fra dyreverdenen (fugle, vilde dyr, vs tamme hunde etc.) og fra elementerne, luften, ilden, havet og jorden.  I elementmetaforikken knyttes ild og luft sammen med den viide, fri side af Anders,  mens hav-billederne,  som indtræder senerer i forlobet, knyttes til de frihedsfornemmelser, han vækker hos Lea. I slutningen i forbindelse med  plojningen indfmes  jordmetaforikken i god overensstemmelse med traditionen som udtryk for det bundne, det  kvindeligt-moderlige.  I slutningen i  forbindelse med  plojningen i n d f m jordmetaforikken i god overensstemmelse med  traditionen som udtryk for det bundne. det kvindeligt-moderlige. I fortællingens slutning »fortrettes« elementmetaforikken, idet frihedsog viidskabsmetaforerne, ild, luft og hav, forbiides med jorden, det bundne og frugtbare i en -ikke svært gennemskuelig -seksualsymbolik. Da Lea fatter sin beslutning om at sætte Anders til at ploje.  hedder det »En af hendes Stammemedre havde maaske gaaet saaledes i Uro og Angst for sin  Mand  og ikke været rolig, fm hun  vidste ham saaledes gaaende bag Ploven, op og ned ad den lange Mark, trampende i blad, tung Jord, som fddt glinsende tilbage for Plovjærnet ligesom en bigekam, mens Hestene foran sled og pustede og dampede« (s.60). Da de to unge mades efter, at Anders har gennemfmt den helsebringende plejning, favnes de som »Havet Floden, som rin der ud i det og Vestenvinden Lmet« (~.63)~. Plojning ha r i den grad i et kulturelt  oparbejdet  betydningsmmter  antaget karakter af  samleje- og  frugtbarhedssymbol, at det formentlig er overl0d.igt at argumentere for, hvad det er, der foregk med personerne7.

Denne konstatering, bundet som den er til reelt iagttagelige bevidsthedsstmrelser,  rober  i  sig  selv  natur-kulturmhtningen,  idet  naturen.  landskabet, knyttes sammen med  det aktivt-mandlige. Denne taksonomi, som kan forlænges i en uendelighed, har lange radder i den vestlige kulturkreds, men f&amp; tilsyneladende en voldsom opblomstring i samtidens danske litteratur. Hos s i   forskellige forfattere som Nexo, Johs. V.Jensen  og Aakjær fides den evindelige sammenknytning af  naturelementer me d det kvindelige gentaget i uendelige varianter, og de kvindelige forfattere har i vid udstrækning selv optaget denne tra- dition (f.eks.  Gyrithe Lemche, Thit Jensen).

PI~jern reproducerer kun delvis denne modsætning;  de to personer har begge et tvetydigt forhold  til det kulturlige. Anders reprenterer en forvrænget urnatur og dyriskhed, mens L e a   stAr for den civilisatoriske  memeskelighed. For begge gælder det at assimilere de to poler i modsætningen som et led i overgangen fra barn til  voksen.

I sin symbolske, næsten allegoriske, form handler fortællingen om opgmet og forsoningen med forældreautonteteme. Begge personers familiekonstellation er en næsten skematisk opstilling af dpus-situationen, som den er beskrevet a f Freud. De h a r begge mistet den af forældrene,  som er af samme km  som dem selv;  Anders bliver tidlig faderlas,  L e a  tidlig moderlas. Heri udtrykkes  efter min mening en mkeopfyldelse: den af forældrene,  som repræsenterer nvaliseingen, bliver udskilt8. For Leas vedkommende  er forlnbet konfliktlast eller ikke udfoldet fra forfatterens side; som den ældste i saskendeflokken  indtræder hun

i morens roiie.

Anders' historie  viser derimod en detaljeret variant af dpussituationen. Faren  m k e r  ikke s m e n :  »Han brai sig ikke mere om det, da jeg,  hans Sm, blev fait, end om der var blevet fait  en Hundehvalp  i hans hus« (s.49), og i fejden mellem forældrene tager Anders morens parti:  »Jeg holdt altid med min Moder, jeg  var ingens Lige og ingen var min Limand« (s.49). Denne moderbinding forvandler sig til had, i det ojeblik hans drifter begynder at rette sig mod jævnaldrende kvinder; han ser nu moren som den heks, hun er, og begyder at identificere sig med faren: ».  .  . ligesom min Fader folte, dengang hun var hans Kone og hans Barns Moder, kunde jeg ikke holde ud at hun kom mig nær, ligesaalidt som om hun havde været en Rotte eller en Snog« (s.50). Efter hun har udtalt sin forbandelse, lever han som sin mors sm. men m A   scage forsoning  med loven, det faderlige princip, i sig selv. Men i stedet for retfærdighed meder han barmhjertighed, og det bliver i bearbejdelsen af den kvindeligt-moderlig  muld. at han endeligt forsoner sig med og frigm sig fra barndomstraurneme. Han antager selv det faderlige retfærdighedsp~cip:  »jeg  rejser Hjem. Mit Hus venter paa mig der. Nu er det andet forbi, det er forbi, en god Tid venter paa mig. Retsindige Memesker skal være tilfredse i mit Hus og hvor jeg er, min Haand skal være over de Svage og Forurettede« (s.62). Ved  den fuldbragte identifikation med  faderskikkelsen, kan han ogsA  forsone sig med moren.

Savel identifikation som forsoning kommer i stand ved Leas, erstatningsmoderens, mellemkomst: »Lea hm nu .  .  . det var til Moder, jeg  skulde sige det, men hm mig nu. Ikke forbandet være den Time, jeg blev fedt, velsiet være den. T i v m i g at jeg  forbandede den, jeg velsier  den nu« (s.63). Ved at træde ind i Anders' konflikt og ved at knytte sig til en jævnaldrende mand lærer Lea selv sit k m   at kende; hun udskifter retfærdighed med barmhjertighed som

sit vejledende princip.

## III At lere sin rolle

Bortset fra den præcise viden om dannelsen a f kmidentitet, som fortællingen reber, og som i sii selv er imponerende, er det pafaldende, at en ung, 22-Arig, kvinde skriver en fortælling med en mandlig hovgperson, hvor  kvinden blot optræder  som katalysator. Det ligner den rene skære bekræfteise a f den litterære  konvention, som siger, at bæreren a f hovedtemaet altid m A   være en mand. Men der kan ogsA tænkes en anden forklaring. I det ejeblik en konflikt trænger sii stærkt p A   eller er tabubelagt bade i en ydre og en indre sammenhæng, er det nærliggende at lægge den bort fra s i g selv ved at projicere den over i en fiktiv person af  modsat k m .  Det er bl.a. en kendt teknik hos mandlig forfattere9.

Modsætningen mellem Anders' forældre ligner med omvendt kmfordeling forholdene i KB's egen familie. Moren stammede fra handelsbourgeoisiet, og hun og den 8Mige familie Westenholz,  som KB var omgivet a f som barn, levede i en  hæderlighedens og arbejdsomhedens And, mens faren, Wilhelm Dinesen, havde tilbragt sin ungdom med eventyrlige  togter som officer og pelsjæger i Canada. Han tog livet a f sig, da KB var 5 Ar, hviiket yderligere kan have bidraget til  den mytologisering a f ham og hans delvis adelige slægt, som KB i feige sekundærlitteraturen  skal have været hengiven tii. At det ikke er den rene overlevering, kan man fa  bekræftet i Breve fra qfnka, hvor hun gang p A   gang vender tilbage til  den ide, at det er faren og hans familie, hun slægter p A .   samtidig med at brevene ogsA viser de sider a f   hende selv,  som hun m&amp;  undertrykke for at være en rn og hensynsfuld datter over for moren. Den specielle konstellation a f egenskaber og slægtshistorie  hos KB's forældre hai virket forstærkende  p&amp;  de generelle txiipale mmtre, som trives i den borgerlige kernefamilie.

Denne viden om KB's faderbinding kan ikke restlmt forklare kmstrukturerne i Plajeren. De kvalifikationer, som k m e n e   tillægges i fortællingen,  strider delvis med traditionen,  og Anders' mor, heksen, bryder med savel det kulturelt tiidannede mandligheds- og kvindeiighedsmmter.  Den omfortolkning a f hendes rolle tii rendyrket moderiighed, som sker i slutningen, er et udtryk  for den unge forfatterindes behov  for forsoning mellem det faderbiede, hun har opbygget i farens fysiske fravær, og den kvindedominerede verden, hun voksede op i, og hvor savel retfærdighed som barmhjertighed var rettesnore. I Plqeren har hun efter min opfattelse spaltet sig selv ud i den gode familiedatter, Lea, og den onde pige/dreng, Anders, som utiipasset scager ud  over den horisont, som hjemmet tilbyder. Men hverken en fortælling, en aktuel opvækst eller psykoanalysen kan levere brikker tii en rebus med et entydigt facit.

## I V

## D n   kvindelige skrektradition

I hele sin senere produktion beskæftigede KB sig intenst med  kmidentitet og kmkonflikter; Pliejeren er den eneste fortælling  i forfatterskabet, som munder ud i en forsoning mellem kmnene. AUerede i Eneboerne'o, som er trykt tidligere, men skal være skrevet senere, har hun ladet sin kvindelige hovedperson afgA ved  den ded, der i det senere forfatterskab bliver en for kvinderne ndvendig konsekvens af at have med mænd at gme. Hos KB dm pigerne ikke af kærlighed som i de store gamle kærlighedsagn;  de dm af den undertrykkelse og f0lelsesmæssige slaphed, som bliver serveret for dem under navn af kærlighedII.

Det er et forlab, vi finder igen og igen i en mere ))realistisk«  udformning hos de kvindelige fortattere fra perioden omkring Arhundredskiftet (Amalie Skram, Olga Eggers, S i d Undset)12  og som bekendt langt op i nutidens kvindelitteratur. Forklaringen p A   denne vedholdende forbindelse mellem kærlighed og d d skal findes i den borgerlige, kvindelige socialkations ensidige styring mod intimsfæren og fiksering i kærligheden som det eneste moment af virkelig betydning, en  fiksering, som nok  er aftaget med  tiden,  men  som stadig sætter sit præg p A   de fo~enininger, som mange kvinder mder op med i deres kærlighedsforhold.

At Pliejeren afviger fra dette mmter skyldes, at den -som vist ovenfor -ikke blot handler om et kærlighedsforhold mellem to, men om en individuaipsykologisk konflikt projiceret ud i to personer. Men det skal ogsA tilskrives forfatterens ungdom, manglende erfaringer og et behov for mkeopfyldelse, og dermed danner fortællingen et udmærket kontrastpunkt til  det senere forfatterskab og til den borgerlige kvindelitteraturs dradstematiseringer.

Men fortællingen er ikke helt s A   naiv, som den ser ud til; i den greuelromantik, som udfolder sig omkring Anders' person, findes  den samme masochistiske fascination som i megen anden samtidig kvindelitteratur (bl.a.  Karin Michaelis. Astrid Ehrencron-Kidde), som KB i Bvrigt hyppigt alluderer til i sine senere fortællinger. De kvindelige skræksymbolister fra begyndelsen af Arhundredet kan delvis ses som forlængelser af en mandlig litterær tradition med udgangspunkt i Poe, men at denne tradition har fundet s A   god grobund hos en hel gruppe kvindelige forfattere kan kun forklares ud fra behov, som pigeopdragelsen afsatte. Den  borgerlige  kvindekunsts stadige kredsen  om  overnaturlige fænomener, vold og ded -fra Mary Shelley (som tidligere ude end Pce) til Jytte Rex1' -er et fænomen af dimensioner, som stadig venter p A   en analyse.

## Noter

- I . Undtagekn er Jmgen Dines Johansen: Navnet, En analyse q/ Karen BIUren: Kardinokns tredie Hirlorie, i n : A ~ / y ~ e r I(/ dansk k o r i p m   II, Borgen  1972.
2. Pl~jeren blw oprindelig  trykt i Guds danske Magarin, 1907. Den bliver her citeret fra OmoIa, et genoptryk af Karen Biixens ungdomsfortællinger udg. som Gyldendais Julebog 1962.
3. Moderne Ægteskab og  andre Betmgtninger ca. 1W. in: Blixeniana 1977, Karen Blixen Selskabet, Katenhavn. Karen Biixen: Breve fm 4/rika,  1 - 1 1 . Gyldendal 1978.
4. For en realkommentar til fortællingen og dens b ~ g af navne se Aage KabeU: Karen Blixen debutere, Milnchen 1968. s.34 ff.
5. Jvf.  Jmgen Dines  Johansen: Navnet, s.108 ff
6. Citatet duderer til den græske myte om nymfen Arethusa. som p&amp;  flugt fra den lystne jæger Alpheius forvandlede sig til  en kilde. Alpheius forvandlede sig til en f l o d og  forenede sine vande med Arethusas i havet.
7. Jvf. Freud: Forelcesninger  til indfwng  iprykoanalysen, Hans Reitzel1972.  s.  129. »De kvindelige kansdeles  kompliarede   to&amp;^ gm det forstikligt, at disse meget  ofte fremstilies som iandskab. .  . , medens det mandlige kmpparats imposante mekanisme f m r   til, at d e   slags vanskeligt  beskrivelige, komplicerede maskiner bliver dettes symboler«.
8. Den moderlcise pige er en gememgiknde f m i  kvindelitteraturen i begyndelsen a f det U). &amp;rhundrede.
9. Jvf. f.eks. J.P.  Jacobsen: Mane Grubbe.
10.  Jvf. Aage KabeU s.34.
11.  Jvf. S w e Fabricius: Vandrende  riddere og knuste kvinder. Om Karen B l h m   kvindesyn. in: Kritik 22, 1972.
12.  Jvf.  Liv  Biiksmd: Sigrid  Undwts &gt;»Ungdom«, in: Kvinner  og  beker, Gyldendal Norsk Forlag 1978.
- Susanne Fabricius: Kvindefrigmisem dilemma (om Olga Eggers). in: Kvindestudier I ,   Fremad 1977.
13.  Jvf. f.eks. Veronikar svededug. I den nyere kvindekunst er det især i biedkunsten, at skræksymbolismen kan iagttages,  mens den mere 'realistiske'  kvindelitteratur i stor stil har beskæftiget sig med  kærligheddoden.