Gnubberi
Forfattere: Per Krogh Hansen
Tidsskrift: kok (2002-02-10)

## Anmeldelser

Per Krogh Hansen

## Gnubberi

Anders Østergaard (red.): Vandmærker. Nærlæsninger  af  ny  dansk  litteratur , Kbh. 1999 (Dansklærerforeningen).

Anders  Østergaard har  til  denne  antologi indbudt  fjorten litterater til at foretage komparative nærlæsninger af to af ham udstukne tekster eller forfatterskaber.  Oftest  parres en helt  ung  forfatter med  en  lidt  (men  ikke  alt  for  meget) ældre, og den overordnede hensigt er at give  en  karakteristik  af  samtidslitteraturen.  Østergaard  skriver  i  sin  indledning  om  projektet  og  antologiens  titel: »Titlen [ Vandmærker ] skal først og fremmest  signalere,  at  disse  læsninger går  helt  tæt  på  teksten,  holder  den  op mod  lyset,  herunder  altså  lyset  fra  en anden  tekst,  en  anden  forfatter  -  og undersøger det karakteristiske ved den. […]  Dens  signatur«  (p.  10).  Hvorvidt den  enkelte  skribent  da  yderligere  har valgt  at  forstå  vandmærkemetaforen  i en  retning,  hvor  den  benævner  fællesskabet eller forskellen i mellem de to tekster, har  stået  frit  -  »sammenlignende morskabslæsning«, betegner Østergaard  selv  meget  sigende  projektet, imens han andetsteds benævner det en  »måde  at  tænde  fortolkningens  ild ved  stædigt  at  gnubbe  to  tekster  mod hinanden«.

Og det kommer der generelt noget godt  ud  af  -  prosaister  gnubbes  imod prosaister, lyrikere mod lyrikere. For at tage  sidstnævnte  først:  Erik  Skyum- Nielsen gnider et lærer-elev forhold frem  imellem  Henrik  Nordbrandt  og Søren Ulrik Thomsen, med hvad dertil hører  af  fadermord  osv.    Jørn  Erslev Andersen  læser  Niels  Frank  og  Inger Christensen. Anne-Marie Mai sætter Karen Marie Edelfeldt  og Pia Juul ind i en »postromantisk tradition, hvor romantikkens og symbolismens kvindeog  barnebilleder  både  vises  frem  og dementeres«  (p.  273).  Også  Finn  Stein Larsen  sammenstiller  kvindelige  lyrikere, når han læser henholdsvis Pia Tafdrup  og  Annemette  Kure  Andersen, imens  Neal  Ashley  Conrad  sammenstiller mandlige - nemlig Nicolaj Stochholm og Peter Laugesen.

På  prosafløjen  gnubber  Per  Stounbjerg    Ib  Michael  og  Peter  Høeg  mod hinanden  og  viser  både  deres  fælles vandmærker (f.eks. opgør med faderautoriteten) og deres egne  (Michaels projekt  som  en  genfortryllelse  af  verden, Høegs en affortryllelse). Thomas Bredsdorff  viser,  hvordan  Franz  Kafka  er  et fælles (og så  alligevel  forskelligt)  vandmærke for Solvej Balle og Villy Sørensen, imens Bjarne Sandstrøm lader Balle gnubbe sig op ad Peter Seeberg  og  herved  viser,  at  de  berører  en fælles problemstilling (søgen efter autentisk erfaring i modernitetens rum),  men  med  forskellige  orienteringer (Balles overvejende filosofisk, Seebergs psykologisk). Både Bo Tao Michaëlis  og  Marianne  Stidsen  læser Bent Vinn Nielsen, men hvor Michaëlis bruger Mads Brenøe som sparringspartner for Vinn, bruger Stidsen Vinn som sparringspartner  for  Jan  Sonnergaard. For  begge  gælder  det,  at  de  diskuterer realismens  'sproglige  konstruerethed'  i modsætning til dens referentialitet. Michaëlis  med  afsæt  i  en  perspektiver- ende  og  oplysende  diskussion  af  den socialrealistiske genres  karakteristika, Stidsen  ad  en  udfordrende,  men  ikke helt åbenlys omvej over sproghandlingsteori  og  Paul  de  Mans  Fichte-læsning. Marianne  Ping  Huang  læser  Henrik Bjelke og Jens-Martin Eriksen med særligt  henblik  på  deres  fælles  (men  også forskellige) sans for lydlighed og rytme. Frits  Andersen  bringer  Jens  Smærup Sørensen og Hans Otto Jørgensen i dialog,  imens  Søren  Schou  sammenligner fortælleteknikker  hos  Tage  Skou-Hansen og Peer  Hultberg og afslutningsvis går i forsvar for såvel Holger Mikkelsens velordnede  indre  monologer  som  lille Frycs stream of consciousness -lignende diskurs. Samme  respekt  for  forskelligheder  genfinder  man  ikke  hos  Bo Hakon Jørgensen, som i antologiens sidste artikel sammenstiller Katrine Marie Guldagers Blank med  Per Højholts 6512 -  og  så  absolut foretrækker sidstnævnte.

Det er dog - skal det straks tilføjes -  så  som  så  med  stædigheden  blandt gnubberne.  Mange  af  artiklerne  ligner mest  af  alt  to  selvstændige  analyser, som så i en perspektivering eller  på  et eller andet generaliserende niveau søges sammenbragt. Dermed ikke sagt, at der ikke kommer noget fornuftigt ud af de læsninger, som er mere til 'one-on-one' (læser  og  én  tekst)  end  til  trekanter (læser og to tekster) - for det gør der. Så sandelig. Men  med  opdraget og  de muligheder  det  stiller  taget  i  betragtning, kan man ikke undgå at ærgre sig lidt over, at det ikke er blevet taget mere alvorligt.  Anders  Østergaard  gør  i  sin indledning  opmærksom  på,  at  enkelte af skribenterne valgte at skifte den ene (og  i  et  tilfælde  endda begge!)  af  de af ham udvalgte tekster ud, og måske ville det  overordnede  projekt være  lykkedes bedre, hvis Østergaard  i udgangspunktet  havde  gjort  denne  mulighed  til  en del  af  opgaven,  således  at  skribenten selv  stod for at udvælge den ene tekst. Sagen er jo, at intertekstualitet i yderste instans  er  et  personligt  forhold.  Har man  en  anden  opfattelse  af  forfatterskaberne  end  opdragsgiveren,  ser  man selvsagt ikke relationen. Thomas Bredsdorff, som giver antologiens bedste diskussion af intertekstualitetsbegrebet, har således åbenlyse problemer med at få  sine  tekster  -  Solvej  Balles Ifølge loven og  Villy  Sørensens  »Mordsagen, en  Kafka-idyl«  -  til  at  mødes,  og  han ender ved, at det de har til fælles er, at de begge kan sættes i relation til Franz Kafkas »Ifølge loven« - men på hver sin måde. Eller formuleret anderledes: Søger man til Kafka igennem henholdsvis Balle og Sørensen, så kommer man til  to  forskellige  sider  af  Kafka,  så  at sige  to  forskellige  Kafka'er.  Den  intertekstualitet, som i udgangspunktet skulle være imellem to tekster, kan kun komme  i  stand  ved  at  en  tredje  inddrages og endvidere spaltes i to. Og så er der  jo  ikke  megen  forbindelse  tilbage imellem  de  to  første.  Bredsdorffs  analyse  af  fortællestemmen  hos  Balle  og dens lighed med Kafkas er både præcis og oplysende. Men det er alligevel ærgerligt, at Bredsdorff ikke griber den anden oplagte opgave, den  differentierede Kafka-relation rejser - nemlig en litteraturhistorisk perspektivering, som - måske, måske ikke - kunne sige noget generelt om Kafkas (forskellige) betydning i henholdsvis 1950'erne og 1990'erne. Herved kunne han have vist den  fulde  rækkevidde  af  såvel  Elliots opgør med den historiske kronologi (litteraturhistoriens  senest  tilkomne  værk tilføjer  sig  ikke  blot  anerækken,  men ændrer vores forståelse heraf),  som intertekstualitetsbegrebets fordele frem for  påvirkningsbegrebet,  som  med  sin implikation af såvel en bevidsthed som en  kronologi,  afskærer  betydningspotentialer og revurderinger.

I det hele taget skal det prises, at så få af antologiens skribenter  falder  i 'påvirkningsfælden',  hvad  angår  sammenstillingen  af  de  to  forfattere.  Kun Erik Skyum-Nielsen kan siges at gå i og  det  med  begge  ben!  Fra  start  af benævnes forholdet mellem Nordbrandt og S.U. Thomsen som et lærer/ elev-forhold,  hvor  Nordbrandt  omtales som 'mesteren' og den yngre Thomsen som  'lærlingen',  og  Skyum  iscenesætter hele sin læsning som et drama, der først viser, hvorledes Thomsen lærer af Nordbrandt,  men  senere  gør  op  med ham,  stærkt  hjulpet  på  vej  af  SkyumNielsens  detaljerede  og  næsten  orgastiske  læsning  af  »For  hver  rose  vi  om natten føjer til livet« fra Hjemfalden .

En ting er, at Skyum-Nielsen sovser sin læsning ind i en retorisk patos, som egentlig  giver  flere  mindelser  om  Vilhem  Andersen  end  om  den  SkyumNielsen,  der  brillerede  i Modsprogets proces . Tag nu blot den indledende sætning:  »Der  var, allerede  ved første  læsning af City  Slang , […] adskillige gange lejlighed til i det stille at udbryde: Nordbrandt!« Man ser det for sig, ikke? Skyum ved skrivebordet, hviskende »Nordbrandt!«.  Eller  hvad  med  denne fuldfede  creme  af  allitteration  på  den efterfølgende sides præsentation af Nordbrandt: »Om nogen var fremmedgjort,  var  det  da  ham,  den rast løse rejs ende […] denne melankolske be synger  og be klager  af  kærlighedens u stadighed  og  afskedens u afvendelighed.«

(p. 90, mine fremh.) Som senere følges op  af  en  svada  som  denne:  »Han  [: Nordbrandt]  er  dybfrossent  lidenskabsløs  og  lidenskabeligt  kynisk,  rå,  grusom, klartseende - og dermed æstetisk god«  (p.  92f.).  Men  disse  'lyrismer'  er egentlig det mindste problem.

Værre  er  det  nemlig,  at  SkyumNielsens sympati i  den  grad  ligger  hos Thomsen,  med  det  resultat  at  Nordbrandt afslutningsvis afskrives som »traditionel,  i  betydningen:  affirmativt repetitiv«  (p.110).  Denne  ikke  videre motiverede  partiskhed  og  mangel  på objektivitet kan til dels undskyldes, om end  den  synes  noget  bemærkelsesværdig al den stund den beror på netop den påvirkningsmodel,  som  stort  set  alle andre (i og uden for antologien) har forladt:  Ikke  sagt,  at  Thomsen  ikke  var (eller  er)  under  indflydelse  af  Nordbrandt,  for  det  er  han  givetvis  (andet ville  være mærkeligt).  Men at indsætte de to forfattere på en linie, hvor Thomsens  virkeligheds-  og  livsforståelse  formuleres som en bedre eller mere 'rigtig' version  af  virkelighedens  og  eksistensens  vilkår,  synes,  nå  ja,  »traditionel,  i betydningen: affirmativt repetitiv«. Således  finder  man  også  hele  mester/ lærling-tankegangen  udfyldt  med  klassiske forestillinger og formuleringer. Når  f.eks.  Nordbrandts  indflydelse  på den  unge  Thomsen  skal  formuleres, hedder det: »Ekkoerne efter forbilledet synes her anbragt særdeles bevidst, som hyldester i det små, og som markeringer af, at skulle den yngre poet nogensinde blive digter, måtte det blive med netop dette  velkendte udgangspunkt« (p.  90). Hvilket  vist  må  siges  at  være  en  tvivlsom type efterrationaliserende antagelse.

Ved i den grad at  lægge sig fast på påvirkningsmodellen i sin læsning af de to  forfatterskaber,  afskærer  Skyum  sig de  muligheder,  som  f.eks.  det  mere åbne 'intertekstualitetsbegreb' giver. Modsat 'påvirkningsbegrebet', som implicerer  både  bevidsthed  og  kronologi,  lægger intertekstualitet nemlig op til rene tekstinterne relationer - de kan være determinerbare som påvirkninger, genre- og historierelationer, men er det ikke nødvendigvis. Havde Skyum anlagt denne, mere nøgterne vinkel, ville  han have sluppet  for  at  pakke  alt  ind  i mester-lærling-konstruktionen.  Og  han ville samtidig  - som også Anders Østergaard mere end antyder i sin indledning -  have  haft  mulighed  for,  dels  at  have undersøgt om  'mesteren' også  lærte noget  af  'eleven',  og  dels  at  have  forholdt  sig  mere  selvrefleksivt  til,  hvad sammenlæsningen  af  de  to  forfatterskaber  har  gjort  ved  hans  egen  forståelse af Nordbrandts værk - og dermed måske om ikke undgået, da i hvert fald omgået den noget mærkværdige detronisering heraf.

Skyum-Nielsen er dog langt fra den eneste, der tager part iblandt de to forfatterskaber  som  sammenstilles.  Generelt  kan  man  tale  om,  at  en  tydelig præference  kan  spores  i  så  godt  som alles  bidrag.  Hos  nogen  kommer  den kun frem implicit ved, at det ene forfatterskab får hovedparten af opmærksomheden,  som  i  Erslevs  behandling  af Niels  Frank  og Inger  Christensen  eller Marianne  Stidsens  af  Sonnergaard  og Bent Vinn. Hos andre via vurderinger, der nærmer sig litterær kritik, som når Per Stounbjerg fremhæver Peter Høegs opdragende  tendens  som  et  alvorligt problem  ved  forfatterskabet,  eller  Bo Hakon  Jørgensen  bøllebanker  Katrine Marie  Guldager  med  Per  Højholt  som knortekæp.  Men  hvor  Stounbjergs  kritik  balancerer  fint  på  en  konstruktion skabt af analytisk indsigt og nuanceret afvejning  forfatterskabets  kvaliteter  og problemer,  er  Bo  Hakon  Jørgensens noget  mere  ulden.  Han  indleder  sin artikel  med  at  påpege,  at  sammenstillingen egentlig er uretfærdig - »at sætte en ung  forholdsvis  uprøvet  forfatter sammen med en gammel super-stjerne, det er næsten for hårdt«  (p. 423) - men det  viser  sig  hurtigt,  at  det  egentlig  er en anden aldersforskel, der er problemet:  Bo  Hakons  kritik  retter  sig nemlig  ikke  kun  mod  Guldager,  men mod generationen eller tidsånden mere generelt. Lettere vrængende nævnes den »tidstypiske minimalisme« (p. 439), og når han afslutningsvis konstaterer, at Per Højholt efter en livslang kamp med metaforen  endelig  kan  lukke  den  referentielle verden ind i digtet igen, og at det  nok  vil  »tage  Katrine  Marie  Guldager  lige  så  længe,  inden  hun  får  nedkæmpet  sin  subjektive  begejstring  for blankheden og historieløsheden. Der er tid  nok!«  (p.  443),  så  står  generationskløften og gaber ikke blot imellem, men på og i linierne, så den ikke er til at misforstå. Men  ikke så meget  imellem Højholt  og  Guldager,  som  mellem  Bo Hakon og Guldager.

Hensigten med  en antologi  som Vandmærker er  vel,  at  den  skal  blive stående  længe  på  hylden  i  såvel  biblioteker  som  hos  nuværende  og  kommende  litteraturstuderende  og  -læsere. Der er ingen tvivl om, at det er de mere saglige og upartiske bidrag, der er mest slidstærke i den henseende. Men dem er der  heldigvis  også  mange  af.  Anskuet som et termometer for, hvorledes nærlæsningen  trives  i  disse  år,  må  konklu- sionen  være,  at  den  er  i  en  storartet form.  Både  hvad  angår  det  analytiske arbejde og formidlingen heraf.

Hvorvidt dette er  nok  til,  at Vandmærker så  også  kommer  til  at  stå  på andre hylder end bibliotekets er dog en anden sag. Den slår sig delvis op som en slags moderne samtidslitteraturhistorie, men anskuet fra den vinkel, savner man nærlæsninger  af  en  række  helt  essentielle  forfatterskaber  -  f.eks.  Christina Hesselholdt, Helle Helle, Kirsten Hammann,  for  nu  blot  at  nævne  tre  af  de mest markante kvinder. Ligeledes synes det  ikke  -  set  fra  dette  perspektiv  klart, hvorfor Solvej Balle og Bent Vinn Nielsen  skal  inddrages  to  gange.  Her kunne  redaktøren  Anders  Østergaard med fordel have udstukket andre forfattere.  Østergaard  forsøger  i  sin  fyldige indledning at udbedre dette via et portræt  af  90'er-litteraturen,  som  på  den ene side er udmærket og fint formidlende,  men  på  den  anden  indeholder  nogle  indre  selvmodsigelser,  som skæmmer  det  lidt.  Først  gør  han  et nummer ud af,  at  generationskategoriseringen er  problematisk, blandt andet fordi  forfattere,  der  kommer  fra  en anden generation end indeværende, ofte stadig er aktive og i udvikling. Men når han efterfølgende trække linier i 90'ernes litteratur er det stort set uden at inddrage endsige nævne disse ældre, aktive  forfattere.  Ligeledes  synes  det underligt, at han ikke selv følger op på det opdrag, han har givet skribenterne, og  foretager  'parringer'  af  90'er  debutanterne med  andre,  ældre  forfatterskaber.  I  stedet  leverer  han  et  ganske konventionelt  generationsportræt.  Som er udmærket, men også gjort ligeså godt andetsteds.

I den  henseende  bliver  det  nok oftere ved kopimaskinen end på studerekammerets reol, man vil finde Vandmærker. Og det er en skam. Vandmærker er  nemlig  ikke  blot  en  normal antologi - den er et udstyrsstykke, som man kunne håbe ville sætte standarder for fremtidige antologier: Decideret smuk og klassisk i sin opsætning, indeholdende navneregister og små portrætter med bibliografier og udførlige henvisninger til behandlinger af de analyserede forfattere.

## Lene Myong Petersen

## Mens vi vågner

Lilian  Munk  Rösing: At  læse  barnet. Litteratur og psykoanalyse. Kbh. 2001 (Samleren).

At  læse  barnet.  Litteratur  og  psykoanalyse er  en  gennemskrevet  ph.d.afhandling,  hvorom  forfatteren  Lilian Munk Rösing i et interview i Information har  sagt,  at  den,  trods  sit  akademiske tilsnit, er ment som et forsøg på at bryde igennem den akademiske mur. Måske kan man tilføje, at  den  i  lige  så høj  grad  er  et  forsøg  på  at  bryde igennem den mur af uforstand, der omgiver psykoanalysen, al den stund bogen henter psykoanalysen som tekstlæsningsmetode frem i lyset fra det mørke, den flere årtier har befundet sig i.

At  læse  barnet er  skrevet  som  en reaktion på forestillingen om, at det 20. århundrede  har  været  barnets  århundrede med  afskaffelse af den sorte skole,  og  hvad  dertil  hører  af  institutionaliseret børneundertrykkelse. I følge Munk Rösing er denne forestilling