Respekt og kompromis – en forelæsning
Forfattere: Christian F. Rostbøll
Tidsskrift: politik (2015-09-11)

## respekt og kompromis - en forelæsning

Christian F. Rostbøll

Professor (mSO), Institut for Statskundskab, Københavns universitet

Følgende tekst er en oversættelse og lettere revideret  udgave  af  Christian  F.  Rostbølls  tiltrædelsesforelæsning som professor (mso), afholdt på Institut for Statskundskab, Københavns universitet, d. 24. april, 2015. 1

## Indledning

For godt 20 år siden begyndte jeg at læse Statskundskab. Jeg valgte studiet på grund af en passion for politik. En passion for at bekæmpe uretfærdighed. (En grund til at læse Statskundskab, som deles af i hvert fald nogle af vores studerende; hvor mange af mine kolleger der har den samme motivation, ved jeg ikke).

Hvor min første passion var politik, partisk politik, var min anden passion politisk teori og filosofi. Denne passion var forbundet med den første passion for at bekæmpe uretfærdighed, men inkluderede også en entusiasme for logik, præcision i sprogbrug og begreber - en begejstring for konsistens og logiske og præcise argumenter.

De to  ting  jeg  lige  har  nævnt,  passion  og  logik,  er præcis,  hvad  kompromis ikke handler  om.  Som  filosoffen  George  Santyana  påpegede,  er  kompromis  'odious to passionate natures because it seems a surrender , and to intellectual natures because it seems a confusion ' (citeret i Gutmann og Thompson 2012, 36). Ligeledes bemærkede historikeren og politikeren T.B. Macaulay: 'Logic admits of no compromise. The essence of politics is compromise. It is therefore not strange that some of the most important and most useful political instruments in the world should be among the most illogical compositions that ever were penned' (citeret i Bellamy 1999, 222, n1).

Både passionen for retfærdighed og meget af den politiske teoris optagethed af logisk og konsistent argumentation forenes i stræben efter idealet, efter det bedste. Men politik  generelt  og  kompromisser  i  særdeleshed  handler ikke om det ideelle. Som Otto von Bismarck skulle have sagt: 'Politics is the art of the possible, the attainable the art of the next best.'

At gå på kompromis betyder at få mindre eller at få noget andet, end det man foretrækker eller synes er retfærdigt. Hvornår og hvorfor bør man acceptere sådanne ringere udfald? Hvem går ind i politik for at gå på kompromis?

Kompromis  var  heller  ikke  på  min  dagsorden,  da jeg først begyndte at studere politisk teori. Men alligevel forsker  jeg  nu  i  kompromiser.  Hvorfor?  Svaret  på  dette spørgsmål vedrører tre forbundne bekymringer og overbevisninger:

1. Uenighed  er  en  omstændighed  ved  politik.  Politik handler om at komme overens på trods af uenighed (Waldron 1999).
2. Respekt  for  alles  personers  lige  status  er  en  kernenorm.
3. Kompromiser er allestedsnærværende i faktisk politik.

De spørgsmål, jeg vil diskutere i denne forelæsning, er: Er kompromisvillighed en fundamental demokratisk dyd (eller  blot  en  pragmatisk  nødvendighed)?  Kræver  normen om lige respekt, at der indgås kompromiser i politik? Hvis et flertal kan nås uden at gå på kompromis, er der så nogen demokratiske grunde til at indgå kompromis?

## Betydningen af kompromis

I politisk teori er definitioner essentielle. Det er afgørende at påpege, at jeg med kompromis mener noget meget specifikt (ikke bare hvilken som helst aftale eller forlig). Jeg definerer kompromis som en aftale, hvor alle parter giver indrømmelser for at opnå en forbedring i forhold til status  quo,  og  hvor  disse  indrømmelser  er  motiveret  af eksistensen af uenighed (Gutmann og Thompson 2012, 10; Margalit 2010, 20; May 2011, 583). Læg for det første mærke til, at kompromis kræver gensidige indrømmelser, ikke overgivelse, ikke blot lutter indrømmelser og ingen gevinst. For det andet er det vigtigt at notere, at kompromis er forskelligt fra konsensus: Hver part bliver ved med at foretrække et andet udfald.

I  Danmark har vi et ideal om samarbejde i politik: Det  samarbejdende  folkestyre.  Danmark  ses  som  et konsensusdemokrati,  og  dette  indebærer  blandt  andet kompromisvillighed. Denne beskrivelse findes hos både politikere og forskere. F.eks. udtalte Helle Thorning-Schmidt, før hun blev statsminister, følgende:

'Danmark er kendetegnet ved vores stærke tradition for, at der er brede flertal bag de store beslutninger. (…) En moderne politiker skal være villig til at lytte til andre og vise den ydmyghed, at også han eller hun kan blive klogere. Argumentets kraft er den største kraft i et sundt demokrati' (Reddington 2007).

Vores statsminister 2 husker  sin  Habermas, der talte om det gode arguments tvangsløse tvang! Eller Hal Koch, der også talte om vigtigheden af læring igennem dialog (Koch 1991, 23-25). Der er dog en vigtig forskel mellem konsensus og kompromis, der bliver overset i denne beskrivelse af dansk politik. Konsensus eliminerer uenigheden gennem dialog, hvor det stærkeste argument vinder. Her er fokus på ydmyghed, fejlbarlighed og læring. I modsætning hertil gør kompromis ikke op med uenigheden, men inkorporerer den. Her er fokus på uenighed og samfundets pluralitet. Man kan således gå på kompromis uden gensidig læring og forståelse. Der er en forskel på at være motiveret af det bedre arguments tvangsløse tvang og at være motiveret af tilstedeværelsen af uenighed.

Habermas og Hal Koch er ikke så meget interesserede i værdien af kompromis som i værdien af at lære af andre og at finde det sande fælles bedste, eller hvad Rousseau kaldte almenviljen.

Min interesse ligger i den demokratiske værdi af kompromis som en form for aftale, der inkorporerer uenighed og  ikke  handler  om  læring,  der  fjerner  uenighed.  Med denne begrebsafklaring på plads kan vi bedre forstå, hvad det er for et spørgsmål, jeg studerer.

Spørgsmålet er, hvorvidt den respekt, vi skylder vores medborgere, kan opnås blot ved flertalsbeslutninger, eller  om den også kræver kompromiser: Er demokratiske kompromiser  blot  en  uheldig  nødvendighed  i  politik, fordi borgere og lovgivere ikke kan opnå konsensus? Har flertallet nogen demokratiske grunde til at give indrømmelser til mindretallet, hvis det kan træffe beslutninger på egen hånd? Kort sagt, har kompromiser en demokratisk værdi i sig selv?

Disse spørgsmål vedrører ikke, hvorvidt kompromiser faktisk forekommer eller er nødvendige for velfungerende demokratisk  politik.  Ingen  vil  betvivle  det  sidste,  dvs. ingen benægter, at der er pragmatiske grunde til at gå på kompromis. Spørgsmålet er, om der er noget i  selve  det demokratiske ideal , der gør kompromis til et demokratisk imperativ og ikke blot et nødvendigt onde.

I et studie af forlig i dansk politik konkluderer Flemming Juul Christiansen, at det er 'en misforståelse at opfatte dansk politik … som præget af særligt høje idealer om inddragelse af flest mulige interesser i den førte politik … Partierne samarbejder, fordi det er den eneste måde at opfylde en flertalsregel på og dermed skabe resultater på' (Christiansen 2008, 137).

Da Anders Fogh Rasmussens regering blev kritiseret for partiskhed eller 'blokpolitik', forsøgte nogle forskere i Statskundskab at gøre, hvad de kunne, for at modbevise, at dette skulle være tilfældet: 'Rygterne om 'det samarbejdende folkestyres' død er stærkt overdrevne. 'Blokpolitik' og 'snævre flertal' kan måske forekomme i enkelte tilfælde,  men  det  er  ikke  kendetegnende  -  hverken  for denne regering [VK 2001-05] eller under flertallet af dens forgængere' (Kurrild-Klitgaard et al. 2005, 8).

I en skelsættende artikel om kompromiser har Simon May argumenteret for, at 'compromise in political life is only ever warranted for pragmatic reasons' (May 2005, 317).  May  mener,  at  en  'policy  is not  more  democratic because it emerges as a moral compromise between opposing parties if this also means that it diverges from the fair and just policy that a majority has voted for after public deliberations in which all parties were accommodated' (May 2005, 343). Ifølge May gælder det, at hvis alle er inkluderet i processen, der leder op til flertalsafstemningen, så tilføjer kompromiset ikke demokratisk legitimitet til beslutningen. Kompromiser kan være pragmatisk nødvendige for at opnå en aftale og lave politik, ifølge May, men de har ikke nogen værdi i sig selv.

Christiansen  antyder,  at  der  måske  er  et  ideal  om kompromis, men at det ikke er det, der motiverer danske politikere til at lave kompromiser. Simon May benægter, at kompromis er et ideal. Mit ærinde er at diskutere det sidste, dvs. om kompromis overhovedet er et ideal.

## To cases

I  den  virkelige  verdens  politik  er  det  en  kendsgerning, at kompromiser ofte indgås, og at politiske aktører ofte spørger sig selv,  hvorvidt de bør indgå kompromis omkring bestemte politikområder og med bestemte politiske modstandere. Lad mig nævne to cases, der illustrerer vanskeligheden ved spørgsmålet om den demokratiske værdi af kompromis.

En case, der giver stof til eftertanke om kompromiser, er det seneste svenske valg. Efter valget d. 14. september 2014 viste de andre partier i Riksdagen, hvad man kunne kalde en kompromisløs attitude over for Sverigedemokraterna,  der  havde  opnået  12,9  %  af  stemmerne.  Mange kommentatorer i Danmark synes, at denne attitude hos størstedelen af den svenske politiske elite var et demokratisk  problem ,  og  at  man skulle indgå kompromiser med Sverigedemokraterna, som det er sket med Dansk Folkeparti i Danmark. I 1999 ytrede Poul Nyrup Rasmussen de berømte ord om Dansk Folkeparti, at stuerene bliver de aldrig, men kun to år senere indgik regeringen under ledelse af Anders Fogh Rasmussen i mange kompromiser med det højre-nationale parti.

Et spørgsmål er, om den kompromisløse attitude over for  Sverigedemokraterna  var  ikke  blot  strategisk  dum, men også udemokratisk. Denne case rejser interessante spørgsmål  om  kompromisets  demokratiske  status  og grænserne for kompromis.

En anden case, der interesserer mig, er debatten om ytringsfrihed og respekt for forskellighed (noget, jeg tidligere  har  skrevet  om,  men  ikke  tidligere  i  forhold  til kompromis; Rostbøll 2007; 2009; 2010; 2011a). Ytringsfriheden  har,  siden  kontroverserne  om  Muhammadtegningerne begyndte i 2005, været genstand for intens debat. Nogle mener, at Danmark bør stå fast på ytringsfrihed. Andre kræver respekt for forskellighed og uenighed. Bør vi i Danmark gå på kompromis med ytringsfriheden, blot fordi nogle medlemmer af vores samfund er uenige i dens absolutte værdi?

Den anden case er selvfølgelig forskellig og mere hypotetisk, da der ikke eksisterer noget politisk parti i Danmark, der rent faktisk vil begrænse retten til ytringsfrihed. Mit spørgsmål drejer sig om det hypotetiske tilfælde, hvor sådan et parti eksisterede og blev valgt til Folketinget.

Jeg har valgt disse to forskellige cases, fordi forskellige personer, afhængig af deres politiske holdninger, vil tendere mod at være enige i værdien af at gå på kompromis med Sverigedemokraterna versus at gå på kompromis med f.eks.  ytringsfriheden  i  forhold  til  muslimers  krav om respekt. Men fra et demokratisk perspektiv bør værdien  af  kompromis  ikke  været  bestemt  af  ens  politiske position bortset fra ens tilslutning til demokrati. For at slå det fast er mit spørgsmål, hvorvidt tilslutning til demokrati kræver kompromisvillighed - og over for hvem.

Disse  to  eksempler  viser  vanskeligheden  ved  kompromiser: Var det udemokratisk af de andre partier ikke at ville indgå kompromis med Sverigedemokraterna? Kræver vores demokratiske principper, at vi går på kompromis med ytringsfriheden?

Jeg nævner disse to cases for at illustrere både relevansen og vanskeligheden ved spørgsmålet om kompromiser.

Hvis kompromisvillighed anses som en grundlæggende demokratisk dyd, synes det at følge, at de svenske partier bør gå på kompromis med Sverigedemokraterna og måske også, at vi i Danmark bør finde et kompromis med hensyn til ytringsfriheden. Men mange vil have svært at ved at acceptere disse konklusioner. Er det, fordi vi ikke er demokrater alligevel, eller fordi demokrati ikke kræver kompromisvillighed?

Jeg vil ikke svare direkte på disse spørgsmål i forhold til  de  to  cases.  Dette  kræver  en  meget  mere  detaljeret fremstilling og analyse af de to cases, end jeg kan give her. Derudover er jeg ikke sikker på, at det er politisk teoris opgave at besvare sådanne spørgsmål.

## Vanskeligheden ved demokrati, tolerance og kompromis

De to cases viser, at det sommetider er vanskeligt at være demokrat.  Som  demokratiske  borgere  bliver  vi  nogle gange nødt til at acceptere beslutninger, love og politikker,  som vi synes er uretfærdige og ukloge, fordi andre borgere eller deres repræsentanter har stemt for dem. Og sommetider bliver de repræsentanter, vi har valgt, nødt til at samarbejde og gå på kompromis med andre repræsentanter, som vi synes tager fejl, er dumme, umoralske eller ligefrem onde.

Læg mærke til, at jeg som demokrat ikke bare skal adlyde en lov, som er bestemt gennem den demokratiske procedure, men også finde den legitim. Dette er i hvert fald tilfældet, hvis det at være demokrat betyder, at man mener, at den demokratiske procedure skaber legitimitet. Hvorfor skal man acceptere en lov eller politik, som man mener er uretfærdig og/eller uklog, som legitim?

Det er blevet foreslået, at kompromis minder om tolerance, fordi begge består i 'enighed om at være uenige' (Bellamy et al. 2012, 281). Vi kan dermed sammenligne vanskeligheden ved at være demokrat med vanskeligheden ved tolerance.

For at forstå vanskeligheden ved tolerance er det vigtigt at påpege, at tolerance kun er en relevant attitude over for holdninger og handlinger, som vi afviser, afskyr, eller finder forkerte. Vi taler kun om at tolerere holdninger og handlinger, som vi afviser, ikke alle holdninger og handlinger som vi ikke kan lide. Jeg synes måske boksning er kedeligt, men vi siger ikke, at jeg tolererer din kærlighed til  boksning.  Vanskeligheden  ved  tolerance  ligger  i,  at tolerance på en og samme tid indebærer afvisning og accept af andres synspunkter og handlinger.

Kompromis i politik er dog mere krævende end tolerance, som dette normalt forstås i politisk teori. Tag f.eks. John Stuart Mills forståelse af tolerance. Mill skriver, at vi skal lade andre mennesker leve, som de vil, bare de ikke skader andre, selv hvis vi finder deres handlinger 'foo- lish, perverse or wrong' (Mill 1989, 15). Men kompromis handler  ikke  blot  om  at  være  enige  om  at  være  uenige om individuelle private synspunkter (f.eks. religion); det handler om at acceptere, at vores uenigheder materialiseres i fælles love, der håndhæves med tvang. Når et politisk parti  indgår  et  kompromis med et andet politisk parti, tolererer det ikke blot dette partis eksistens; det tilpasser eller inkluderer dets synspunkter i lovgivning, der regulerer alle borgeres adfærd.

Nogle mener, at tolerance er en form for relativisme, og at demokrati bedst kan forsvares på grundlag af værdirelativisme. Men dette er en stor fejltagelse. Værdirelativisme kan ikke forklare værdien af hverken demokrati, tolerance,  kompromis,  eller  værdien  af  noget  overhovedet. Det følger ikke af, at der ikke er noget korrekt svar på normative spørgsmål, at alle bør have lige indflydelse. Vi kunne ligeså godt sige, at hvis vi ikke kan vide, hvem der har ret, så bør jeg bestemme, eller den stærkeste bestemme, eller afgøre spørgsmålet ved plat og krone eller gøre ingenting.

Man kan argumentere for både tolerance og demokrati  på  grundlag  af  uenighed,  men  for  at  komme  fra uenighed til  tolerance  og  demokrati  er  der  brug  for  en normativ præmis.

## Gensidig respekt

Den normative præmis, som jeg foreslår, er gensidig og lige respekt eller gensidig respekt for andre som ligeværdige. Både demokrati og tolerance er baseret på en norm om respekt for andres holdninger. Demokrati indebærer, at vi respekterer, at vores medborgeres holdninger bør gives samme vægt som vores egne i den demokratiske proces.

Der er en udbredt enighed blandt politiske teoretikere om,  at  demokrati  er  retfærdiggjort,  fordi  det  respekterer borgernes lighed. Som Thomas Christiano skriver, er demokrati 'a publicly  clear  way  of  recognizing  and  affirming the equality of citizens' (Christiano 2008, 96). Den lige stemmeret, lighed i muligheder for stille op til politiske embeder og lige muligheder for deltagelse i forhandling og diskussion er alle måder at behandle borgere som ligeværdige. Også den demokratiske flertalsregel kan begrundes med en norm om lige respekt:

'[m]ajority-decision respects the individuals whose votes it aggregates. It does so in two ways. First, it respects the differences of opinion about justice and the common good … Second, it embodies a principle of respect for each person in the processes by which we settle on a view to be adopted as ours even in the face of disagreement' (Waldron 1999, 109).

Både Christiano og Waldron forsvarer gængse demokratiske procedure på grundlag af en norm om lige respekt. Kan kompromis forsvares på samme vis?

I litteraturen om kompromis bliver normen om lige og  gensidig  respekt  set  som  det  moralske  grundlag  for kompromis. For eksempel mener Colin Bird, at '… we ought to compromise because doing so is the appropriate way to display respect to citizens with a variety of views about the relevant public policy issue. The imperative to compromise thus derives from the moral norm of mutual respect,  not  from  a  prudential  calculation'  (Bird  1996, 92).  Bird  argumenterer  således  for,  at  kompromis  er  et ideal og ikke blot en pragmatisk nødvendighed - og at det er et ideal, der kan udledes fra den fundamentale norm om gensidig respekt.

## Respekt for borgere som hvad?

Husk,  at  mit  spørgsmål  er,  hvorvidt  vores  demokratiske  idealer kræver kompromis.  Jeg  har  udpeget  respekt for lighed som et demokratisk kerneprincip på grund af dets fremtrædende position i den normative litteratur om både retfærdiggørelsen af demokrati og om kompromis. Men forståelsen af respekt for lighed i den eksisterende litteratur er utilfredsstillende eller underspecificeret. For at komme tættere på et svar på spørgsmålet om, hvorvidt respekt for lighed kræver kompromis, er det nødvendigt med en begrebsafklaring af denne idé og mere specifikt en analyse af idéen om demokratisk respekt .

Simon May (som jeg tidligere har refereret til) argumenterer for, at 'there are many ways to express respect without resorting to compromise' (May 2005). F.eks. ved lige  stemmeret  og  ved  at  lytte  til  og  argumentere  med andre. Det er sandt, hvad May siger, men mit spørgsmål er, hvorvidt disse andre måder at udvise respekt over for ens politiske modstandere er tilstrækkelige for demokratisk respekt . Når vi er interesserede i demokratiske grunde til at indgå kompromis, kan vi ikke være tilfredse med, at  den  politiske  proces  udviser  respekt  for  borgere  i  en eller anden generel forstand. Jeg udviser f.eks. respekt for andre politiske teoretikere ved at lytte til og svare på deres argumenter, men dette er ikke det samme som demokratisk respekt. Demokratisk respekt er speciel, og hvad det indebærer, kan ikke forklares ud fra en generel idé om, hvad det vil sige at respektere andre.

Der findes to prominente forståelser af respekt i litteraturen  om  demokrati  og  kompromis,  men  begge  er mangelfulde - af forskellige grunde: Den ene siger kort og godt, at kompromis respekterer borgernes lighed. Den anden siger , at kompromis respektere andre som medlemmer af samme fællesskab. Som medlemmer af det samme fællesskab bør vi udvise andre en basal respekt, der inkluderer 'a willingness to make the ends of other members of the group one's own' og en afvisning af et ''winner-takes-all' society' (Weinstock 2013, 543, 552). Weinstocks argument er, at det er en specifik forståelse af fællesskab, der forklarer værdien af kompromis - eller hvorfor kompromis ikke blot er en pragmatisk nødvendighed men et ideal.

Lad mig forklarer  svaghederne  ved  hver  af  disse  to forståelser. Problemet med forsvaret for kompromis, der hviler på respekt for andre som lige, er, at ikke kun demokratiske  procedurer  tilfredsstiller  en  norm  om  ligebehandling: Lodtrækning eller plat/krone behandler og respekterer  også  de  involverede  parter  som  lige.  Derfor kan respekt for lighed, forstået generisk eller minimalt, ikke forklarer den moralske vigtighed af demokrati eller kompromis (Estlund 2008: kap. 4; Rostbøll 2015a). Selv hvis ligebehandling er nødvendigt for, at en institution kan kaldes demokratisk, er det stadig ikke tilstrækkeligt. Idéen om ligebehandling eller lige respekt forklarer ikke værdien eller behovet for kompromis, men det forklarer heller ikke behovet for valg, lydhørhed, osv., som vi opfatter som værende centrale for repræsentativt demokrati.

Der er flere problemer med forsvaret for kompromis, der hviler på en specifik forståelse af fællesskab. Idéen om fællesskab er ikke 'fully endogenous to a concept of democracy' (Beerbohm 2014, 25). Med andre ord, værdien af fællesskab er ikke iboende demokratisk, dvs. påkaldelsen af fællesskab lokaliserer værdien af demokrati uden for selve begrebet om demokrati eller prøver at reducere det til en anden værdi. Hvis familien eller venskab er eksempler på fællesskab, så kan denne værdi realiseres uden demokrati. Påkaldelsen af fællesskab hviler på en kontroversiel forståelse af, hvad en stat er. Det er problematisk at  se  et  politisk  fællesskab  på  lige  fod  med  en  familie, hvor man deler ansvar for mål (May 2011). Grundene til kompromis blandt ægtefæller og blandt venner er ikke de samme som for fremmede i et politisk fællesskab.

Fællesskab kan forklare vigtigheden af kompromis på en måde, som lige behandling ikke kan, men kun ved at importere en værdi, som ligger uden for selve begrebet om demokrati - og det formår ikke at identificere forskellen mellem grunde til at indgå kompromisser med ægtefæller eller venner og grunde til at indgå kompromisser i politik.

## Respekt for andre som med-lovgivere

Hvis problemet med respekt for lighed og den respekt, der er del af at se andre som medlemmer af samme fællesskab, er, at de enten er utilstrækkelige eller eksterne i forhold til  begrebet  om  demokrati,  virker  det  åbenlyst  at  se  på en  idé,  der  er  en  indiskutabelt  del  af  demokrati:  Idéen om kollektivt selvstyre. Denne idé går videre end respekt for lighed til respekt for alles frihed eller autonomi, hvilket  kræver  mere  end  en  lodtrækning,  snarere  den  type lydhørhed involveret i demokratiske procedurer, som vi kender dem (Rostbøll 2015a). Og i kontrast til idéen om demokratisk fællesskab er kollektivt selvstyre endogent i forhold til begrebet demokrati.

Mange teoretikere er dog mistænkelige overfor idéen om,  at  demokrati  rent  faktisk  realiserer  kollektivt  selvstyre.  Fra  John  Stuart  Mill  og  frem  har  de  påpeget,  at argumentet for, at det at adlyde folkets vilje er det samme som at adlyde én selv, ikke er overbevisende:

'The 'people' who exercise the power are not always the same people as those over whom power is exercised; and the 'self-government' spoken of is not the government of each by himself, but of each by all the rest' (mill 1989, 7-8).

Problemet  opstår  især,  når  kollektivet  opfattes  på  en måde, der ikke respekterer samfundets pluralitet eller diversitet. Det vil sige, når der ikke bliver udvist respekt for individets unikke synspunkter, men kun for 'folket' som et kollektiv. Mange ser dette særligt som et problem hos Rousseau (Rostbøll 2015b).

Kritikken af demokrati som selvstyre kan også være baseret på det synspunkt, at demokrati kan reduceres til flertalsstyre,  som  for  eksempel  Allen  Buchanan  (2003, 17-18):  '[I]t is simply false to say that an individual who participates  in  a  democratic  decision-making  process  is self-governing; he or she is governed by the majority.'

Således er Mills indvending rettet mod den Rousseauske idé om almenviljen, mens Buchanan opfatter demokrati som flertalsstyre og ikke andet. Mit forslag er, at hvis vi ud over flertalsstyre også opfatter kompromisser som en essentiel del af den demokratiske proces, så kan vi (i hvert fald til en vis grad) imødegå indvendingerne mod idéen om demokrati som realisering af selvstyre.

Kompromis foregiver ikke at repræsentere en Rousseausk  fællesvilje  og  kan  heller  ikke  reduceres  til flertalsprincippet.  Kompromis  respekterer  borgere  som deltagere i selvstyre på tre måder: For det første kræver kompromis ikke, at vi ser 'folket' som en udifferentieret kollektiv vilje. Som nævnt tidligere tager kompromis udgangspunkt i uenighed og respekt for samfundets pluralitet.  Som  Gutmann  og  Thompson formulerer det, '… the disagreements among the parties are embodied in the compromise itself' (Gutmann og Thompson 2012, 12). Kompromis bør ses i kontrast til Rousseaus almenvilje, der,  som  Hannah  Arendt  formulerede  det,  'bound  the many into one' (Arendt 1990, 77).

For det andet er dette ikke baseret på, at vi bør værdsætte diversitet som sådan, men at vi bør respektere borgere  som  'self-authenticating  sources  of  valid  claims' (Rawls 1993, 32). Det vil sige, at vi respekterer medbor- gere som værende i stand til at danne politiske holdninger med en vis grad af validitet. Alles holdninger bør gives en vis vægt, uafhængig af deres indhold.

For det tredje bringer kompromis os tættere på idealet om at respektere alle som deltagere i selvstyre, end deliberation og stemmeafgivning gør. Læg mærke til, at jeg ikke påstår, at idealet er, at borgere skal være kollektivt selvlovgivende forstået således, at alle kan få, hvad de foretrækker. Idealet er, at alle kan deltage i selvlovgivning (Rostbøll 2008, 104f). Og mit forslag er, at kompromis kan bidrage til at komme tættere på idealet om, at alle er deltagere i kollektivt selvstyre end blot og bart flertalsstyre.

Tilsammen udgør ovenstående en principiel  og  demokratisk grund til kompromis.

## Grænser for kompromis

Det  foregående  argument  viser,  at  der  er  principielle grunde for kompromis, der hviler på et ideal om demokratisk respekt. Men indebærer det også, at kompromis bør gives samme moralske status som retten til at stemme og til at deltage i offentlig debat? Det mener jeg ikke og vil her i den sidste del af min forelæsning forklare hvorfor ikke. I mit nuværende forskningsprojektet har jeg en længere diskussion af dette spørgsmål, men her må jeg nøjes med at give en kortere version.

Retten til at sige ens mening, til at deltage i offentlig deliberation og til at stemme ved valg er noget, alle borgere har alene af den grund, at de er borgere. Hvis en borger nægtes retten til at stemme, kan borgeren klage over, at hun ikke er blevet anerkendt for, hvad hun er: En borger.

Tingene ser anderledes ud, når vi går fra repræsentation i den politiske proces til repræsentation i udfald. Det ville være underligt ikke at evaluere ens modstanders holdninger, når man overvejer, hvorvidt man skal indgå kompromis med hende. Der er ingen (tror jeg), der mener, at vi skal gå på kompromis med alle og enhver af vores politiske modstandere bare fordi, de er vores medborgere eller  medlovgivere.  En  vis  positiv  vurdering  af  den  anden er involveret, når vi går på kompromis med andre. Som minimum må vi antage,  at  modstanderen  indgår kompromiset i den rette ånd, og at hun ikke prøver at manipulere eller snyde os.

Alle politiske teoretikere, der skriver om kompromis, er enige om, at kompromis kun er værdifuldt under bestemte  omstændigheder.  Som  Avishai  Margalit  (2010) formulerer  det,  er  nogle  kompromiser  'rotten  compromises'. Der er uenighed om præcis, hvad der gør et kompromis råddent eller uacceptabelt, men det virker som et absurd synspunkt at hævde, at kompromiser, der tilgodeser et hvilket som helst synspunkt, er værdifulde.

## Konklusion

Jeg  håber  at  have  vist,  at  man  kan  beskæftige  sig  med kompromis med en passion for idealer og med konsistens og logik. At studere kompromiser indebærer ikke at gå på kompromis med ens egne forskningsstandarder.

Det spørgsmål, jeg har rejst i denne forelæsning, er, hvilken demokratisk betydning vi bør tillægge kompromiser.  Er  demokratiske  kompromiser  blot  en  uheldig nødvendighed i politik, fordi borgere og lovgivere ikke kan  opnå  konsensus?  Har  flertal  nogen  demokratiske grunde til at give indrømmelser til mindretal, hvis de kan træffe beslutninger på egen hånd? Kort sagt, har kompromis i sig selv demokratisk værdi?

Jeg har udforsket disse spørgsmål ved at fokusere på spørgsmålet om, hvad der menes med og kræves af idéen om demokratisk respekt. Jeg har argumenteret for, at demokratisk respekt bør forstås som en form for anerkendelse af ens medborgere som medlovgivere.

Min konklusion er: Der er ikke-pragmatiske demokratiske grunde til at gå på kompromis, og disse grunde er baseret på respekt for medborgere som medlovgivere. Dog indebærer denne konklusion ikke, at kompromiser har samme moralske vigtighed og status i et demokrati som retten til at deltage i deliberation og stemmeafgivning.  Kompromiser  kan  gøre  beslutninger  mere  demokratiske, men kun under bestemte omstændigheder.

Kompromis er et ideal, fordi det virkeliggør respekt for  forskellighed  og  udviser  respekt  for  borgere  som medlovgivere. Kompromis er et ideal i sig selv, hvis det faktum,  at  der  indgås  et  kompromis  -  uafhængigt  at konsekvenserne  ved  dette  kompromis  -  giver  udfaldet legitimitet. Kompromis er et ideal, hvis vi skylder vores politiske modstandere indrømmelser, selvom vi ikke føler os overbeviste af deres synspunkters rigtighed.

Men vi er ikke  påkrævet  at  indgå  kompromis  med hvem som helst. Nogle kompromiser underminerer selve idealet,  der  forklarer,  hvorfor  vi  overhovedet  bør  gå  på kompromis.  Desuden  giver  vi  andre  legitimitet  ved  at indgå  kompromiser  med  dem  -  og  der  er  grænser  for, hvilke politiske modstandere vi bør give legitimitet.

Hvis vores fundamentale forpligtelse er demokratisk respekt, så går grænsen for kompromis ved kompromiser med personer, der ikke accepterer normen om demokratisk respekt. Hvorvidt kompromis med f.eks. Sverigedemokraterna  eller  omkring  ytringsfrihed  underminerer demokratisk respekt eller er krævet af det, vil jeg overlade til  jer  at  overveje.  Opgaven  for  politisk  teori  er  ikke  at gøre offentlig debat unødvendig, men at bidrage til den (Rostbøll 2011b).

## litteratur

- Arendt, H 1990, On Revolution , Penguin, Harmondsworth.
- Beerbohm, E 2014, 'The Problem of Clean Hands: Legislative Compromise and Obstructionism', paper presented at the conference of the American Society for Political and Legal Philosophy, Chicago, January 2014.
- Bellamy, R 1999, Liberalism and Pluralism: Towards a Politics of Compromise , Routledge, New York.
- Bellamy, R, Kornprobst, M &amp; Reh, C 2012, 'Introduction: Meeting in the Middle', Government and Opposition, vol. 47, no. 3, pp. 275-295.
- Bird, C 1996, 'Mutual Respect and Neutral Justification', Ethics ,  vol. 107, no. 1, pp. 62-96.
- Buchanan, A 2003, 'Democracy and Secession', In National Self-Determination and Secession ,  ed.  Margaret  Moore,  Oxford  Scholarship Online.
- Christiano, T 2008, The Constitution of Equality: Democratic Authority and Its Limits , University Press, Oxford.
- Christiansen, FJ 2008, Politisk forlig i Folketinget: Partikonkurrence og samarbejde , Politica, Aarhus.
- Estlund,  D  2008, Democratic  Authority:  A  Philosophical  Framework , University Press, Princeton.
- Gutmann, A &amp; Thompson, D 2012, The  Spirit  of  Compromise:  Why Governing Demands It and Campaigning Undermines It , Princeton University Press, Princeton.
- Koch, H 1991, Hvad er demokrati? , Gyldendal, København.
- Kurrild-Klitgaard, P, Klemmensen, R &amp; Hansen, ME 2005, 'Blokpolitik  og  det  'samarbejdende  folkestyres'  fire  gamle  partier,  19532005', Politologiske Skrifter , no. 2.
- Margalit, A 2010, On Compromise and Rotten Compromises , Princeton University Press, Princeton.
- May,  SC  2005,  'Principled  Compromise  and  the  Abortion  Controversy' , Philosophy and Public Affairs , vol. 33, no. 4, 2005, pp. 317-48.
- May,  SC  2011,  'Moral  Compromise,  Civic  Friendship,  and  Political Reconciliation', Critical Review of International Social and Political Philosophy , vol. 14, no. 5, pp. 581-602.
- Mill, JS 1989, On Liberty and Other Writings ,  Cambridge University Press, Cambridge.
- Rawls,  J  1993, Political  Liberalism ,  Columbia  University  Press,  New York.
- Reddington, N 2007, Den Første: En samtalebog med Helle ThorningSchmidt , Art People.
- Rostbøll, CF 2007, 'Ytringsfrihed, respekt og ansvar', Tidsskriftet Politik , vol. 10, no. 4, pp. 76-85.
- Rostbøll,  CF  2008, Deliberative  Freedom:  Deliberative  Democracy  as Critical Theory , State University of New York Press, Albany.
- Rostbøll, CF 2009, 'Autonomy, Respect, and Arrogance in the Danish Cartoon Controversy', Political Theory , vol. 37, no. 5, October, pp. 623-648.
- Rostbøll,  CF  2010,  'The  Use  and  Abuse  of  'Universal  Values'  in  the Danish  Cartoon  Controversy', European  Political  Science  Review , vol. 2, no. 3, pp. 401-422.
- Rostbøll, CF 2011a, 'Freedom of Expression, Deliberation, Autonomy, and Respect', European Journal of Political  Theory ,  vol.  10,  no.  1, pp. 5-21.
- Rostbøll, CF 2011b, 'Politisk teori og god statskundskab', Politica , vol. 43, no. 1, pp. 110-128.
- Rostbøll, CF 2015a, 'The Non-Instrumental Value of Democracy: The Freedom Argument', Constellations , vol. 22, no. 2, pp. 267-278.
- Rostbøll,  CF  2015b,  'Non-domination  and  Democratic  Legitimacy', Critical Review of International Social and Political Philosophy , vol. 18, no. 4, pp. 424-439.
- Waldron, J 1999, Law and Disagreement , Oxford University Press, New York.
- Weinstock, D 2013, 'On the Possibility of Principled Moral Compromise', Critical Review of International Social and Political Philosophy , vol. 16, no. 4, pp. 537-556.

## noter

1. Troels Skadhauge har stået for oversættelsen af den engelske tekst til forelæsningen. Oversættelsen er derefter gennemskrevet af Christian Rostbøll. Forelæsningsstillen er bibeholdt frem for at omskrive teksten til en egentlig artikel.
2. Thorning-Schmidt var statsminister, da denne forelæsning blev afholdt.