Mia Rahr Jacobsen og Viggo Julsgaard Jensen (red.): Vi er også kirken (Eksistensen, 2021)
Forfattere: Peter E. Nissen
Tidsskrift: dttk (08-04-2022)

## VI ER OGSÅ KIRKEN. SKITSER TIL EN REGNBUETEOLOGI MIA RAHR JACOBSEN OG VIGGO JULSGAARD JENSEN (RED.) EKSISTENSEN, 2021 234 SIDER

## Anmeldt af Peter E. Nissen

Denne bog er en antologi med syv artikler  af  danske  teologer,  som  omtaler  sig selv som »LGBT-personer«. Seks af de syv forfattere er præster i folkekirken. Bogen har overordnet to formål: med antologien »gør vi krav på vores plads og insisterer på vores stemme og vil vise at stemmerne er mange«. Desuden er bogen »en skitse til en  regnbueteologi«  (13).  Bogen  lægger dermed ikke skjul på, at den er en del af en politisk  kamp for yderligere anerkendelse af LGBT-personer ind i en folkekirkelig  kontekst.  Kampen  kæmpes  ifølge redaktørerne bedst ved hjælp af teologi.

Der er altså to formål med bogen, og selvom  jeg  fornemmer,  at  de  for  forfatterne hænger sammen, vil jeg i denne anmeldelse forsøge at forholde mig til de to formål på hver sin måde med risiko for at blive misforstået. Jeg tror, det er nødvendigt for at fremme den fremtidige samtale om emnet.

Først  synes  jeg,  bogens  livshistorier kræver en empatisk pastoralteologisk re- spons.  Det  hilses  velkomment,  at  der  er lavet en antologi på dansk, som sætter fokus på homoseksualitet i kirkelivet i Danmark. Det er helt korrekt, at det har været et  tabu,  som  kirken  har  haft  svært  ved at  håndtere. Der er flere eksempler i bogen på, hvordan både konservative, men også  velmenende  liberale  heteroseksuelle kirkefolk har 'trådt i spinaten' igen og igen  med  henholdsvis  moralisme  og  fordomme, og man bør ikke blive for hurtigt færdig  med  den  smerte,  som  ligger  bag beretningerne.  Bag  mange  af  artiklerne er  der  tydeligvis  dybt  sårede  mennesker med  det  Karina  Wøhlk  kalder:  »diffuse følelser af skyld og skam, sugende længsel efter anerkendelse og kærlighed« (74). Mia Rahr Jacobsen minder os om det vigtige i at lytte, før vi taler (124). Det er værdifuldt, hvis bogen kan tjene til en bedre forståelse, åbenhed og sjælesørgerisk tilgang til området.

Dernæst  kræver  bogens  ærinde  en akademisk teologisk respons, og med den

Dansk Tidsskrift for Teologi og Kirke  / 01 / 22

stil forfatterne lægger ud, synes jeg ikke, der er nogen grund til at være så nænsom her.  Forfatternes  livshistorier  fylder  påfaldende  meget.  Det  har  nok  noget  med hele  grundlaget  for  bogens  regnbueteologi at gøre; nemlig et socialkonstruktivistisk  paradigme, hvor identitetsdannelse baseret på seksuel orientering udgør det epistemologiske udgangspunkt. Vi ser den nok stærkest og mest radikalt udfoldet  i  Viggo  Julsgaard  Jensens  præsentation  af  de  seneste  årtiers  amerikanske queer-teologi, som giver en god indsigt i baggrunden for teologien og dens konklusioner.  Det  er  velgørende,  at  forfatterne er klare i mælet. Men det betyder også, at projektet let får en noget aggressiv fundamentalistisk farve. I lyset af deres kritik af modstanderne, er det et åbent spørgsmål, om de selv er klar over dette paradoks i fremstillingen.

Selvom bibelsk hermeneutik gøres til kernedisciplinen  på  området,  bliver  det klart, at dansk regnbueteologi har mange facetter  og  vinkler.  Det  berører  stort  set alle de store teologiske fagdiscipliner, og forfatterne  kommer  langt  omkring  i  deres  skitser  -  også  i  forhold  til  forskellige synspunkter. Selv rapporten Kærligheden glæder sig ikke over uretten (1996) bliver præsenteret  redeligt,  selvom  forfatterne tydeligvis  ikke  kan  lide  dens  konklusioner.  Denne  faglige  tilgang  glæder  mig, og der lever bogen godt op til sit formål. Det, som er ledetråden i bogen, er den folkekirkelige virkelighed, og det faktum at forfatterne repræsenterer en bestemt teologisk tilgang til kristendommen - nemlig den moderne bibel- og kristendomskritik, som har været nærmest enerådende på de

Dansk Tidsskrift for Teologi og Kirke / 01 / 22

danske teologiske fakulteter i de sidste 50 år.  For  eksempel  inddrages  perspektiver fra katolsk teologi ikke. Flere af forfatterne nævner tilknytning til studiegrupper i feministisk teologi omkring Lone Fatum, og det bliver tydeligt, at den feministiske teologi har været et stærkt udgangspunktet for mange i udviklingen af en regnbueteologi på dansk.

Bibelsteder  berøres  løbende  gennem bogen,  og  hermeneutikken  koncentreres og  samles  i  Irene  Larsens  artikel  »Bibellæsning for lesbiske og bøsser«. Det er en ret sigende titel. I tråd med queer-teologiens paradigme er det nærliggende at forstå det som: »vi læser Bibelen sådan, fordi vi  er  lesbiske  og  bøsser.«  Det  er  for  mig at se nøglen til hele teologien her, og det fremgår gennem Larsens kommentarer til de  forskellige  tolkninger.  Hun  begynder med at dele bibeltekster op i 'slå-tekster' og andre bibeltekster. Projektet bliver så at  forklare,  hvorfor  de  otte  negative  bibelsteder,  på  trods  af  mangfoldigheden i  tolkninger  blandt  fagteologer,  ikke  er gyldige  i  dagens  samfund  og  kirkeliv. Her  hentes  hjælp  fra  eksperter,  som  af forskellige  grunde  er  enige  om,  at  de ikke er gyldige. Theodor Jørgensens tilgang og konklusioner fremhæves i denne sammenhæng positivt. Det er tydeligt,  at  hun  i  arbejdet  på  forhånd vælger en hermeneutisk forforståelse, nemlig  at 'slå-teksterne' repræsenterer et  andet  samfund  og  en  anden  type homoseksualitet  end  nutidens,  og  at  de ud  fra  en  moderne  kærlighedsforståelse dermed ikke repræsenterer Guds kærlighed (196).

I  forhold  til Kærligheden  glæder  sig ikke over uretten indrømmer hun, at hun ikke har læst den fra enden til anden: »jeg kan  ikke.  Alene  titlen  byder  mig  imod.« (209).  Det  efterfølges  af  et  afsnit  om  en tidligere  kæreste  fra  Luthersk  Mission, som på grund af sin homoseksualitet har måttet kæmpe med angsten for at gå fortabt hele livet. Om den sammenkædning af teologisk arbejde og personlige aversioner og subjektive oplevelser er god videnskab, er et af de spørgsmål jeg fristes til at stille her - og til bogens konklusioner i øvrigt. Larsen bringer et citat af Theodor Jørgensen:  »Bibelen  betragter  homoseksualitet som synd. Apostlene kunne ikke vide bedre. Men det gør vi« (208). Her får vi i en påstand, som på fin vis præsenterer hierarkiet i (post-)moderne hermeneutik: et stærkt selvbevidst rationalistisk og antropocentrisk  udgangspunkt  med  dens dertilhørende oplevede kærlighedsforståelse. Det styrer så gudsforståelsen og endelig - hvis der overhovedet er plads til og interesse for det - syndsforståelsen.

Hvis  denne  kritisk-rationalistiske  tilgang  er  præmis  for  regnbueteologien, savner jeg dog, at biologiske, psykologiske og sociologiske metoder og forskningsresultater i højere grad inddrages. På trods af den megen opmærksomhed emnet har i tiden, ved videnskaben endnu kun lidt om regnbueseksualitet  som  biologisk  og/eller psykologisk fænomen. Det fremhæves igen og igen i bogen at homoseksualitet er noget skabt og medfødt. Men så vidt jeg ved, er det på trods af ihærdige forsøg stadig ikke bevist i den biologiske forskning. Det bliver det heller ikke i bogen. Psykologisk  forskning  i  regnbueseksualitet  er i  høj  grad  gået  i  stå  på  grund  af  politisk modstand  mod  projektet.  Ib  Bjørn  Lauritsen  savner  også  inddragelse  af  psykologiske indsigter i teologien. Han nævner endda  Sigmund  Freud  i  sin  artikel  (96). Betyder det mon, at Freuds teorier om homoseksualitet må inddrages eller videreudvikles? I lyset af den stærke norms- og kulturkritik  af  samtidens  samfund,  som finder sted - ikke bare i de otte negative bibeltekster, men som en løbende rød tråd i stort set alle de bibelske bøger - ville kritiske  sociologiske  og  antropologiske  undersøgelser  og  fortolkninger  af  kulturer med udbredt regnbueseksualitet være oplagt. Så kunne man også bedre sammenligne nutiden med oldtidens kulturer, som de  bibelske  forfattere  retter  sig  kritisk imod. Men mon det er velkomment i den præsenterede regnbueteologi? Eller er det udelukkende  de  bibelske  konklusioner, der skal behandles kritisk?

I et kirkehistorisk perspektiv har bogen nogle interessante perspektiver på  folkekirken  og  dens  udvikling.  Lene Sjørup  giver  en  kirkehistorisk  gennemgang af homoseksualitet i folkekirken fra 1960'erne og frem. Objektiv er den ikke, og hun lægger hårdt ud med at problematisere  professor  Kurt  E.  Larsens  kirkehistoriske  forskning  og  perspektiver,  fordi »Menighedsfakultetet  (MF)  er  erklæret modstander af homoseksualitet« (16). Hun  fortsætter  sin  fremstilling  i  samme spor, som hurtigt finder skurkene og heltene. Det er på den ene side 'den kirkelige højrefløj' og på den anden side liberale politikere og præster, som har været med til at  bane vejen for anerkendelse af homoseksuelt samliv. Der er mange nyttige hi-

Dansk Tidsskrift for Teologi og Kirke  / 01 / 22

storiske oplysninger i fremstillingen, som tydeligt udstiller uklogt og ukærligt sprog og handlinger gennem historien. For eksempel  bliver  forskellen  på  begreberne 'homofili' og 'homoseksualitet' i den danske debat klar. Anne-Birgitte Zoëga præsenterer synspunkter fra en debat i 1997 i Præsteforeningens Blad. Her møder vi en vigtig etisk diskussion omkring ægteskabets status og betydning i dag i forhold til homoseksuelle (149-156).

Der danner sig et billede af, at forudsætningen for at ritualet for to af samme køn kunne indføres i folkekirken, skyldes to  stærke  tendenser,  som  begge  handler om folkekirkens status som repræsentant for  dansk  folkereligion.  På  den  ene  side har  der  været  det  ydre  politiske  og  kulturelle pres på kirken for at få den i pagt med  tidsånden.  En  fordringsløs  sakraments- og medlemsforvaltning har sikret, at  dørene  har  været  nemme  at  åbne.  På den anden side er der den massive indflydelse  fra  en  bestemt  teologi,  som  takket været sekulariseringen og tidsånden har haft  rigtigt  gode  vilkår.  Ib  Bjørn  Lauritsen refererer en kommentar fra Theodor Jørgensen:  »en  væsentlig  årsag  til  dette svælg  mellem  universitetsteologi  og  kirkeliv blandt andet skyldes, at tidligere generationer af præster holdt en slags teologisk dobbeltbogholderi. Alt det de havde lært på universitetet, det holdt de for sig selv i studerekammeret. På prædikestolen prædikerede  de  som  deres  fædre  havde gjort.  Rigtig  mange  var  jo  præstesønner og fuldstændig socialiserede ind i en kirkelig tradition fra barnsben af« (118). Det kunne jo også være at præsterne - takket være deres stærke kirkelige ballast og menighedsteologi - var mere kritiske overfor det,  de  var  blevet  præsenteret  for,  end Jørgensen  kunne  forestille  sig.  Den  udvikling må alt andet lige gøre folkekirken mere folkelig og mindre kirkelig.

Det  glæder  mig,  at  bogens  attitude  i udgangspunktet  er  inkluderende  -  også for dem, man er uenig med - og flere af forfatterne forsvarer, at der skal være plads til  modstandere af ritualet i folkekirken. Derfor håber jeg, at den her præsenterede regnbueteologi vil udvikle sig fra at være et  ekkokammer til en åben samtale - og dermed  ikke  nødvendigvis  fungere  som identitetspolitisk  befrielsesteologi  (hvad den  ellers  bliver  præsenteret  som  flere steder i bogen). Er der for eksempel plads til  en  teolog,  præst  og  LGBT-person  som mig,  der  har  større  tiltro  til  apostlenes og de øvrige bibelske forfatteres dømmekraft end til Theodor Jørgensens? Mange steder støtter LGBT-grupper Woke-bevægelsens  Cancel-kultur,  som  udskammer og dermed lukker munden på akademiske modstandere.  Det  håber  jeg  ikke  forfatterne  her  ønsker  at  gøre.  For  vi  er  også kirken.