Kom over dig selv! - og overens med verden
Forfattere: Simon Langkjær
Tidsskrift: tidsskriftforuddannelsesvidens (2025-06-25)

## DANISH JOURNAL OF EDUCATION STUDIES

## KOM OVER DIG SELV! - OG OVERENS MED VERDEN

Gert Biesta og Svend Brinkmann, to pejlemærker i den offentlige samtale om pædagogik og uddannelse

Simon Langkjær, ph.d.-studerende, Afdeling for Uddannelsesvidenskab, AU

BOGANMELDELSE (IKKE FAGFÆLLEBEDØMT) Juni 2025

PUBLICERET ONLINE

VULIUL1

LVL

DANISH JOURNAL OF

EDUCATION STUDIES

d, Kim Holflod, Karina Kiær,

(cc)

BY

DJES

ch &amp; Simon Langkjær

## Kolofon

## Redaktion

Miriam Madsen (chefredaktør), Maria Louise Larsen Hedegaard, Kim Holflod, Karina Kiær, Bea Møller Schmidt, Julie Reng Andersen, Katrine Mygind Bach &amp; Simon Langkjær

## Nummer

Årgang 3, nr. 1/2025, publiceret forløbende

## Artikeltype

Boganmeldelse (ikke fagfællebedømt)

## Adresse

Afdeling for Uddannelsesvidenskab

DPU, Aarhus Universitet

https://tidsskrift.dk/tidsskriftforuddannelsesvidens/index

Tuborgvej 1642400 København NV: djes@edu.au.dk ISSN: N/A

## Visuel identitet

Puk Dam Sørensen

This work is licensed under a Creative Commons Attribution 4.0 International License sion. Deres DANISH JOURNAL OF

EDUCATION STUDIES

på lige fod

DJES

iden for os

, at vi som

stærkende

## Kom over dig selv! - og overens med verden

Gert Biesta og Svend Brinkmann, to pejlemærker i den offentlige samtale om pædagogik og uddannelse

Simon Langkjær, ph.d.-studerende, Afdeling for Uddannelsesvidenskab, AU

Keywords : Pædagogik, uddannelse, dannelse, oplevelsessamfund, kunstundervisning

## Ud i en gråzone

Umiddelbart kan det virke besynderligt at anmelde Svend Brinkmanns Oplevelsessamfundet og Gert Biestas Lad  kunsten undervise i et forskningstidsskrift, da ingen af udgivelserne falder under  kategorien 'forskningslitteratur', men snarere må betegnes som populærvidenskabelige debatbøger. Når jeg alligevel gør en undtagelse - og bevæger mig ud i en gråzone - skyldes det, at jeg vurderer, at de analyser og synspunkter, som Brinkmann og Biesta repræsenterer og fremfører i deres forfatterskaber, har vundet en vis  udbredelse  og  tilslutning  i  den  større  samfundsdebat  om  emnerne  pædagogik,  dannelse  og uddannelse.

I deres bøger formulerer Brinkmann  og  Biesta samfundskritikker med  tilhørende  pædagogiske løsningsforslag, hvis grundpointer kan spores bredt i tidens debatter om blandt andet unges trivsel og mistrivsel, klimakrise og bæredygtig dannelse og uddannelse, demokratiets krise og politisk polarisering. Dette giver dem en art status af at være pejlemærker i den offentlige uddannelsespolitiske debat og gør deres respektive bidrag værd at opholde sig ved og undersøge nærmere. I denne anmeldelse vil jeg dog udelukkende foretage en lynlæsning af førnævnte debatbøger med det afgrænsede formål at sammenholde et udvalg af bøgernes pointer og overveje substansen af de kerneanalyser og -argumenter, som Brinkmann og Biesta hver især præsenterer.

## Fællesfront mod perversionen af verdensforholdet

Inde  for  rammerne  af  denne  målsætning  er  det  første,  som  jeg  vil  fremhæve,  at  både  Brinkmann  og Biesta tydeligvis kredser om et samstemmende tema. I Oplevelsessamfundet og Lad kunsten undervise skriver de begge over figuren 'menneskers forhold til hinanden, til verden og væren i verden', og om hvordan dette  subjekt-objekt  eller  menneske-verdensforhold  er  blevet  afsporet  til  en  grad  af  perversion.  Deres fælles ræsonnement kan opsummeres således: I stedet for at erkende, at vi er en del af verden på lige fod med andre eksistenser, objekter, liv, og at vi må forlige og besinde os på det, som hører til uden for os selv, har vi omvendt gjort os selv til verdens centrum - med den uheldige konsekvens til følge, at vi som samfund og enkelte personer kun er blevet gjort fremmede for hinanden og er endt i en selvforstærkende situation, hvor vi fremmer og begunstiger henholdsvis umoden og opløsende adfærd.

OS 1

DANISH JOURNAL OF

særs

udf

På  trods  af  det  fælles  tema  er  der  dog  en  vigtig  forskel  på  Brinkmanns  og  Biestas  diagnostik.  Hvor Brinkmann mener, at den store afsporing udspringer af en tendens i samfundet til at prioritere subjektive og psykologiske oplevelser fremfor objektive kendsgerninger og virkelighedsbekræftende sociale erfaringer, hænger problemet for Biesta nøjere sammen  med,  at vi som  samfund  har glemt pædagogikkens oprindelige imperativ. Dette imperativ fordrer, at vi som mennesker skal (og bør) vende os mod verden for at føre en voksen samtale den - og andre - og i denne samtale indtager kunst en særstilling. Denne forskydning i det kritiske og analytiske udgangspunkt er vigtig, fordi den fører til, at Brinkmann  og  Biesta  i  sidste  ende  formulerer  hver  deres  pædagogiske  projekt  og  svar  til  tidens udfordringer, som ikke kan sidestilles, og som jeg derfor skal forsøge redegøre for individuelt. Til I BI skac vero ænd

## Til forsvar for den fælles virkelighed

I Brinkmanns tilfælde er det pædagogiske projekt ganske enkelt og ligefrem: Han vil gøre op med den skadelige  vrangforestilling,  grænsende  til  falsk  bevidsthed,  at  verden  udgøres  af  vores  individuelle, psykologiske oplevelse af den. Og opgøret har han tænkt sig at gennemføre ved at forsvare og insistere på den omvendte forestilling, som han anser for at være en ubestridelige sandhed: At vi lever en fælles verden.  I  denne  kamp  er  hans  våben  henholdsvis  det  overlegnes  arguments  overbevisende  kraft  og ændringen af folks verdensanskuelse gennem god gammeldags oplysning.

Grundlæggende  kan  man  sige,  at  selvom  Brinkmann  er  optaget  af  sociologiske,  teknologiske  og økonomiske  samfundsforhold  og inddrager disse til at beskrive de materielle vilkår, kropslige påvirkninger og sociale omgangsformer, som driver og former oplevelsessamfundet, så får disse hverken en central plads i hans analytiske univers eller i hans pædagogik. I stedet bliver sproget og den måde, hvorpå  vi (hverdags)filosofisk tilgår  og  tilkendegiver  vores  væren  i  verden  gennem  udsagn  og argumenter,  gjort  til  det  absolutte  fokuspunkt.  Når  Brinkmann  således  erklærer,  at  hans  kritiske hovedpointe er, at vi i stigende grad 'forstår mere og mere af livet ud fra oplevelse' (Brinkmann, 2023, p. 9) (politik, arbejde, uddannelse, identitet, kærlighed), så baserer han i udstrakt grad sin bekymring på en antagelse om, at vi tillader - og aktivt tilvælger - denne tilgang til hinanden og verden. Og det gør vi ved at tale om, hvorvidt noget opleves godt i stedet for at spørge, hvorvidt noget er godt.

Det er på baggrund af denne værdisætning, at der ifølge Brinkmann sker både en 'etisk forarmelse' og en 'fremmedgørelse fra verden', fordi vi mister forståelsen af 'en mere umiddelbar og sand måde at eksistere på' (p. 9). Vi gør vold på verden ved at reducere den, samtidig med at vi gør det let for os selv at fralægge vores ansvar og forpligtelse overfor verden og hinanden, fordi vi handler og tænker ud fra logikken 'hvis det ikke er min oplevelse, er det heller ikke et virkeligt problem'. Heldigvis er det muligt at bekæmpe  denne  logiske  fejlslutning  i  Brinkmanns  øjne.  Og  medicinen,  han  foreskriver,  er  dels  et argument  for  verdenens  objektive  realitet  (hvor  handlinger  har  konsekvenser  og  fænomener  har selvstændige kvaliteter), dels forestillingen om et bedre samfund (hvor der lægges vægt på erfaring, viden, kundskaber og kunnen).

mmet for

rgumenter,

DANISH JOURNAL OF

g udfordre

forfattere

kategoriske

nonokausal

årligt lader

ræder som

5

## Vejen til verden går gennem kunsten

I modsætning til dette omfangsrige og vidtløftige projekt giver Biesta i sin bog sig hverken i kast med at reparere på virkeligheden eller at forestille sig alternative fremtidsscenarier. I stedet begrænser han sig til mere  præcist  at  dissekere,  hvad  han  kalder  for  dobbeltkrisen  inden  for  kunstundervisning,  og  til  at anvise, hvordan en anderledes kunstundervisning kan indløse det løfte, som ham og Brinkmann bliver ved med at gentage: nemlig en dialog med verden, der åbner i stedet for at lukke. I denne henseende kan Biestas bog næsten læses som en didaktisk specifikation af Brinkmanns visioner.

Kriserne, som Biesta ønsker at korrigere, kan kort opsummeres således: For det første er der sket en instrumentel retfærdiggørelse af kunstens rolle i uddannelse, hvilket vil sige, at engagement i kunsten ikke anses  for  givtigt  i  egen  ret,  men  derimod  nyttigt  'på  grund  af  den  potentielle  betydning  for  eller dokumenterede  indvirkning  på  'noget  andet''(Biesta,  2024,  p.  21).  For  det  andet  er  pædagogik  i kunstundervisning blevet reduceret til et spørgsmål om  ego-logisk ekspressionisme og kreativ selvrealisering, hvilket vil sige, at sigtet for kunstundervisning handler om at få mennesker til at udtrykke deres unikke identitet ud fra en kvantitativ, synlig målestok, og at kreativitet skal have resultater.

I  opposition  til  denne  udvikling  formulerer  Biesta  en  anderledes  kunstundervisning  -  informeret  af kunstneren  Jospeh  Beuys'  eksempel  -  hvis  pædagogik  handler  om  'at  vække  et  ønske  i  et  andet menneske om at ville eksistere i verden på en voksen måde'(p. 10), og hvis kunstbegreb og -didaktik fokuserer på at instituere en relation mellem mennesker og verden, hvor det væsentlige bliver at lade os blive  berørt  og  tiltalt af  verden frem  for  at  udtrykke,  hvad  vi  mener,  at  vi  vil med verden .  Formålet  med projektet  er,  som  Biesta  skriver,  at  bevæge  sig  væk  fra  at  tænke  den  (kunst)pædagogiske  relation  i meningsskabende  termer  og  i  stedet  begribe  pædagogik  ud  fra  eksistentielle  præmisser,  hvor  verden hverken skal forstås eller bemægtiges, men adresseres, leves i og forsones med.  Derfor mener Biesta også, at vi må forlade synets og intellektets forrang og læne os mod berøringens og lydens modaliteter gennem  kunstens  domæne.  Kun  sådan  vil  vi  blive  i  stand  til  at  bringe  os  selv  i  et  'opmærksomt beredskab', hvor verden åbner sig for os - og vi kan lade os berøre af den.

## Overdrivelse mindsker erkendelsen

Hvis jeg afslutningsvist skal gøre styrkerne og svaghederne ved Oplevelsessamfundet og Lad kunst undervise op,  er  det  først  og  fremmest  værd  at  understrege,  at  Brinkmann  og  Biesta  med  deres  bøger  virkelig formår  at  sige  store  ting  med  små  ord  (for  at  parafrasere  kriminologen  Nils  Christie).  I  deres sammenblanding af forskning, tænkning og formidling formår de at udvide rummet for samfundsdebatten om pædagogik og uddannelse og levere både en klar kritik og brugbare argumenter, som  rent  faktisk  sætter  folk  i  stand  til  at  udtrykke  det  ubehag,  de  føler  ved  status  quo,  og  udfordre tingenes  tilstand.  Når  det  så  er  sagt,  er  svagheden  ved  denne  manøvre  imidlertid,  at  begge  forfattere overdramatiserer  deres  respektive  pointer  i  sådan  en  grad,  at  de  får  et  skær  af  at  være  kategoriske sandheder. I Brinkmanns tilfælde ender oplevelsessamfundet med at blive en monokausal forklaringsmodel på komplekse kulturelle, sociale og politiske processer i samfundet, som dårligt lader sig  begribe  inden  for  modellens  rammer,  mens  kunstundervisning  i  Biestas  tilfælde  fremtræder  som kongevejen til eksistentiel dannelse og som et nyt paradigme for pædagogisk teori samt praksis.

bliv

vor

DANISH JOURNAL OF

Bie

Hvis jeg skulle give disse udlægninger en smule modstand, ville jeg begynde med at spørge Brinkmann: Når  mennesker  udtrykker  sig  om  verden  med  udgangspunkt  i  deres  egne  oplevelser,  er  det  da nødvendigvis et udtryk for, at de betragter subjektiviteten som den absolutte sandhedskilde? Kunne det ikke  snarere  forstås  som  en  anerkendelse  af,  at  vores  viden  om  verden  er  situeret  og  præget  af perspektiv? Og til Biesta ville jeg stille spørgsmålet: Kan kunst ikke også virke fremmedgørende? Når vi bliver berørt af kunst - eller af verden - betyder det ikke nødvendigvis, at vi føler os mere hjemme i vores egen eksistens.

## Referencer

Biesta , G. J. J. (2024). Lad kunst undervise: kunstundervisning "efter" Joseph Beuys. Klim.

Brinkmann ,  S.  (2023). Oplevelsessamfundet:  om  det  vigtige  i  at  opdage,  at  dit  liv  består  af  andet  end  oplevelser. Samfundslitteratur.