Temaintroduktion: Højt til loftet. Fortolkninger af museet som akademisk læringsrum
Forfattere: Line Hjorth Christensen
Tidsskrift: periskop (2020-10-20)

PARHUS

COPENHA

## TEMAINTRODUKTION

## Højt til loftet

## Fortolkninger af museet som akademisk læringsrum

Et snapshot af studerende på tur til et museum i den jyske provins kan tjene som en åbning til dette nummer af Periskop , hvor ambitionen er at give et partielt state of the art for danske museers og universiteters didaktiske relationer. Nærmere bestemt står de i en smuk, højloftet bygning i træ, en pavillon tegnet i 1909 af den danske arkitekt Anton Rosen til Politiken på Landsudstillingen i Aarhus [1] , og i 2009 genopført som del af Dansk Plakatmuseum i Den Gamle By [2] .  Indenfor hænger der gamle turistplakater for Aarhus og København og også én, hvor en kvinde med kost og fejebakke er sunket sammen på en stol over teksten 'Køb saa hellere en Nilfisk'. I modsætning til kvinden er de studerende i godt humør, de taler, gestikulerer og smiler til fotografen. De har rygsække på, langt hår, skæg, anorakker og islandske sweatre. De kunne have været på en hvilken som helst lejrtur eller unge på et stillbillede fra en film af Søren Krag Jacobsen anno 1978.

Dialogen og deres utvungne attituder bryder med gængse forestil-

linger  om  akademisk  undervisning,  hvor  envejskommunikation -  underviseren  forelæser,  de  studerende  lytter  -  fortsat  er  den måske mest anvendte metode; næppe mindre benyttet i en tid med sammenlægninger,  øgede  holdstørrelser  og  fremdriftsreformer. Man kan ikke se, at de repræsenterer masseuniversitetet i accelerationssamfundets tidsalder, som nok har presset den gennemsnitlige overskridelse af studietiden ned, men også har skabt markante stigninger  i  frafaldet  på  de  humanistiske  bacheloruddannelser (Böttcher 2018).

&lt; [1] Loftskonstruktion i pavillon, tegnet af arkitekt Anton Rosen til Politiken i forbindelse med Landsudstillingen i Aarhus 1909. Pavillonen er i dag del af Dansk Plakatmuseum i Den Gamle By. Foto: Michael Jensen.

[2] Studerende på Dansk Plakatmuseum i Den Gamle By. Foto: Line Hjorth Christensen.

På tværs af fag, forskning og undervisningserfaring belyser temanummeret, hvordan universitets- og museumsansatte på eget initiativ har arbejdet i og med museet som akademisk læringsrum. Til gengæld bevæger artiklerne sig stort set uden om den kultur- og universitetspolitiske virkelighed og de fælles rammer, det sætter for museumsbaseret undervisning. Udeladelsen rejser spørgsmålet om, hvordan man på de gældende trængte vilkår - større hold, øget variation i studentermassen og de nye didaktiske udfordringer - målrettet kan udvikle initiativer, der åbner sig mod museerne som en righoldig og egenartet læringsressource. Hvordan fremmer eller vanskeliggør de aktuelle vilkår den type undervisning, der i sagens natur omfatter eksterne institutioner og ofte kalder på justering af kendte eller udvikling af nye, erfaringsbaserede metoder? Hvordan skabes der plads til  den  enkelte  studerendes  interesser?  Der  er  god  grund  til  at  beskrive og  undersøge de mange og forskelligartede metoder og læringsgevinster, som museumsbaseret undervisning kaster af sig. Siden årtusindskiftet har der været en stigende interesse for at undervise i relation til museerne og for at udvikle den pædagogiske rolle, der i øvrigt er så etableret en del af den moderne museumsinstitution. Selv om historien er rig såvel på didaktiske som på forskningsmæssige forbindelser mellem universitet og museum, har opmærksomheden, både fra politisk og forskningsmæssigt hold, længe været rettet mod grundskoler og ungdomsuddannelsers brug af museerne. Interessen for at undersøge, hvordan museer,  samlinger  og  udstillinger  kan  bidrage  i  akademiske  sammenhænge og  for  konkret  at  støtte  og  udvikle  initiativer  på  højeste  uddannelsesmæssige niveau, har til gengæld været sparsom. Med temanummeret spørger vi, hvordan den  sansebårne  erkendelse,  der  altid  karakteriserer  museumsoplevelsen,  kan forhandles og reflekteres i akademisk, forskningsbaseret regi, og hvordan undervisning konkret kan knyttes an til eller vokse frem af samlinger og udstillinger. Hvad kendetegner museet som læringsrum? Hvordan kan universitetsundervisning omsættes i og næres af museets videns- og formidlingsformer? Hvilke typer  forløb  og  samvær  inviterer  museerne  til,  og  hvad  kan  i  praksis  lade  sig gøre inden for de studieordningsmæssige rammer, universiteterne selv sætter? Er  der  kompetencer,  som  med  fordel  kan  'trænes'  i  museumsregi?  Knytter der sig særlige vidensformer til museumsinstitutionen, og hvilke metoder kan bringes i spil? At undervisning flyttes ind i museet udløser ikke i sig selv en recept på 'den gode undervisning'. Den udvidede læringsramme og de mange erkendelsesveje, museerne åbner for, kræver proportionelt mere af dem, der tilrettelægger og etablerer udadvendte forløb. I visse tilfælde kan det skabe usikkerhed hos studerende, der ofte balancerer på en knivsæg i forhold til eksamenskrav, ECTS og tidsrammer. Det må undervisningen kunne imødekomme ved at kende og eksplicitere forløbets idé, mål og metode.

I  enhver  undervisningssituation  gælder  det,  at læringsrummet både  må defineres ved den type aktiviteter, der finder sted i undervisningen og ved selve rummets fysiske karakter (Hobel 2006). I den forstand er læringsrummet ladet med en dobbelthed. Men i museet trænger det fysiske rum sig på med en særlig prægnans, fremkaldt af de koreograferede, betydningsskabende lag, som ethvert museum,  småt  eller  stort,  besidder:  arkitekturen  og  bygningsmaterialernes egenart,  rumplan,  infrastruktur  og,  som  en  slags  indre  fordobling  af  de  ydre rammer, samlingernes og arkivernes ophobninger og orden. Bygningens indre får modspil af udstillingsæstetikken, af lys- og farvesætning, typografi og grafisk design - yderligere komplementeret eller udfordret af kunsten og genstandene, af  rummet  mellem  dem  og  af  deres  indbyrdes  forbindelser  eller  brydninger: Hugo Halberstadts samling af 1719 japanske sværdprydelser, skænket til Designmuseum Danmark i 1940; Verner Pantons 1-2-3 stol (1973) på Trapholt Museum, Nationalmuseets  samling  af  skulpturer  fra  Chola-dynastiet  (ca.  850-1270), Franciska Clausens Skruen (1926-28), Statens Museum for Kunst, samt en halv hjerne fra Tarm, et skrumpehoved fra Ecuador, to kattemumier og en brændt ugle i John Olsens Undrekammer (2001) på Holstebro Kunstmuseum. Det er billeder og genstande, der enten underordnes eller erobrer museumsrummet omkring sig og bidrager med et umiskendeligt fysisk nærvær, som skærper sanserne, og som allerede af den grund kan hjælpe en erkendelsesproces på vej.

Skiftet fra det vanlige, unavngivne undervisningslokale til museets fremmedartede, ofte suggestive rum har blivende effekt. Senere i livet vil vi typisk huske, hvad vi så på museet, hvad vi gjorde, og hvilket indtryk det gjorde på os. Kort sagt er det at skabe mening ud af en oplevelse knyttet til omgivelserne, eller som det formuleres af de amerikanske museumsdidaktikere John Falk og Lynn Dierking, hvis  bøger  har  slået  rod  i  en  dansk  sammenhæng:  '…the  ability  to  later  make sense of an experience - in fact, the ability to learn - is strongly dependent upon individuals' ability to frame prior experiences within the context of their physical setting' (2000, 54). I en universitetspædagogisk kontekst er denne gensidighed mellem læring og rum en fundamental, men ofte også overset pointe, til trods for at universitet og museum har en lang fælles historie, som har muliggjort den vigtige vekselvirkning mellem forskellige læringsmåder. Det åbenbare spørgsmål er, om det samspil af fysiske og metodisk definerede læringsrum, der traditionelt har været anset som et grundvilkår for det at uddanne på højeste videnskabelige niveau, aktuelt kan udvikles og udnyttes til det bedre. Det er denne undersøgelse, artiklerne i herværende udgave af Periskop sætter i gang, og forhåbentlig giver de anledning til nye initiativer, refleksion over og analyse af emnet.

## Andre måder

Når vi med dette temanummer ønsker at nuancere museumsundervisningens formater  og  formål,  er  det  samtidig  tankevækkende,  at  vi  i  beskrivelser  og analyser  flere  steder  må  ty  til,  at  denne  type  undervisning  hviler  på  og  genererer tiltag, der er 'noget andet'. Som rum og ramme omkring de målrettede, erfaringsbaserede aktiviteter,  museet kan stimulere, opstår 'en anderledes og udfordrende praksis' (Boritz og Gabriel s. 98). En tilsvarende erfaring reflekteres hos Funder, Funder og Bülow (s. 28), der beskriver undervisningen som 'markant  anderledes  end  den,  de  normalt  oplever  på  universitetet',  og  hos Skovmøller (s. 14) udtrykkes andetheden som 'en kontrast til undervisningen i universitetets egne lokaler'.

I  al  museets orden og kulturlighed findes en nærmest naturfødt evne til at fremkalde  den  undren,  som  enhver  god  læringssituation  bør  begynde  med. Museet inviterer til at iværksætte metoder, som på én gang stimulerer og aktiverer  sproget,  men  som  altid  overskrider  sproget  i  kraft  af  uregerlige  kunstværker  og  dødsenstavse  genstande,  fremmedartet  arkitektur,  trappetrin  med forøget højde, en skæv dørkarm, bemalede lofter eller et farverigt mosaikgulv, oplevelsen i  sig  selv af  at  befinde  sig  et  nyt,  ukendt  sted,  stedets  atmosfære, lugte,  lyde  osv.  Museumsoplevelsens totalitet  udfordrer  den  sproglighed,  som størstedelen  af  det  akademiske  læringsapparat  hviler  på  -  uanset  om  den  er skriftlig eller mundtlig, envejs eller dialogisk, og uanset om den kommer fra den studerende selv eller fra underviseren. Sagt eller usagt vidner artiklerne om, at der er et og andet på færde i museerne, som det kan være vanskeligt at indfange og  beskrive,  men  som  udgør  en  vigtig  del  af  museets  kerne  og  ethvert  museumsbaseret undervisningstiltag.  Per  Kirkeby,  der  som  del  af  sin  kunstneriske virksomhed selv skabte flere museer og reflekterede over museets idé og væsen, skriver om tingenes egenskab til at undslå sig beskrivelsen, at det er:

[…]  spændingen  mellem  systematikken  og  det  virkelige  objekt,  der  er museernes område. Helt parallelt til kunstens centrale område. Den videnskabelige  systematik  er  et  forsøg  på  at  ordne  og  forstå  tingene.  Men  den rummer altid kun visse træk ved tingene, så tingene gør altid oprør blot ved at være til stede. En plante er forskellig før og efter oplevelsen af den Linné'ske systematik, en oplevelse der ligger langt tidligere end botaniktimerne, helt fra de første skovture, men så længe der er planter til, selv pressede, ligger der altid en mindelse om før, en mindelse der samtidig er en ny mulighed, for naturligvis er det sidste ord ikke sagt med Linné. (1978, 153)

Det  er  dette  tingenes  evindelige  oprør, muligheden for  at  indramme,  fortolke og genopfinde det sete ved at sætte det i et nyt perspektiv, som museumsrelaterede undervisningstiltag med fordel kan gribe og udvikle. Både for at lære sig et bestemt fagligt stof og få en bredere dannelsesmæssig, men måske ubeskrivelig gevinst. Netop fordi man i museet blev konfronteret med det, man ikke kendte, eller fordi man fik øje på noget eller rettede et nyt blik på noget, man kendte i forvejen.

## Artiklerne

I sin artikel 'Det forstyrrende  og  det  nærværende'  undersøger  Amalie Skovmøller  museet  som  læringsrum  i  kontrast  til  universitetets  undervisningslokaler.  Udgangspunktet  er  to  forløb,  hvor  Ny  Carlsberg  Glyptotek  og Thorvaldsens Museum  danner  ramme  for en undersøgelse af klassiske skulpturers  bemaling  og  overflader,  rettet  mod  et  blandet  hold  af  studerende fra  kunsthistorie  og  klassisk  arkæologi  på  Københavns  Universitet  og  et  hold fra Konservatorskolen. På den baggrund diskuteres det, hvordan undervisning i  museet  kan  rammesættes,  så  det  bedst  inkluderer  forskellige  studerendes forventninger  og  rationaler  samt  udfordrer  traditionelle  læringsopfattelser. Et  gennemgående  tema  er,  at  museer  på  den  ene  side  rummer  forstyrrelser, der  kan  bruges  kreativt,  og  på  den  anden  side  kan  skabe  en  sårbarhed  i undervisningssituationen, når traditionelle hierarkier mellem underviser og studerende brydes ned. Tilgangen udfordrer opfattelsen af viden som noget, der  kan  besiddes  og  overføres,  til  fordel  for  en  viden,  der  er  situeret,  tavs  og forhandles i horisontale fællesskaber.

Ny Carlsberg Glyptotek var også scene for den workshop, der danner udgangspunkt for Funder, Funder og Bülows artikel. Ud fra et tværfagligt sam-arbejde mellem arkæologi og teater- og performancestudier undersøger de dramapædagogikkens didaktiske potentiale som afsæt for at forstå antikke skulpturers mening og virkning i en museal kontekst. Ved selv at efterligne skulpturernes positurer,  fik  de  både  forståelse  for  skulpturens  flerkontekstuelle  betydning mellem sanseligt objekt og historisk genstand og for, hvordan kuratoriske valg spiller  ind  på  forståelsen  af  fortiden.  Dramapædagogikken  iværksatte  på  den måde et grundlæggende brud med en kontemplativ tilgang til viden og museumsbesøg, men gav også her anledning til læringsmæssig usikkerhed og behov for tydelig italesættelse.

Artiklen  'Fra  materialelæring  til  læringsmateriale'  beskæftiger  sig  med, hvordan designmuseet som en institution grundlagt med et praktisk, kommercielt  og  pædagogisk  sigte,  kan  gentænkes  i  en  nutidig,  akademisk  kontekst. Forfatterne  bruger  den  amerikanske  filosof  og  reformpædagog  John  Deweys idéer  om  'æstetisk  erfaring'  i  to  individuelle,  men  tematisk  forbundne  cases på  henholdsvis  Københavns  Universitet  og  Syddansk  Universitet  til  at  belyse begrebet og en metodisk dualisme mellem det æstetiske og det kognitive. Den første case belyser studerendes arbejde med designskitser af den danske arkitekt og designer Knud V. Engelhardt i form af en vekslen mellem handling og refleksion. Den anden case undersøger, hvordan tegneøvelser på Trapholt fremkaldte såvel en opmærksomhed på genstanden som på tegnemediet selv. Samlet set argumenterer de to cases for designmuseets potentiale som læringsrum for æstetisk erfaring og praksisbaseret læring.

I  forlængelse  af  denne  og  andre  artikler,  der  i  temanummeret  refererer til  John  Dewey,  bringes  et  uddrag  fra  klassikeren Art  As  Experience fra  1934; den  amerikanske  pragmatist  og  filosof  Richard  Shusterman  har  i  en  artikel, der  markerede 150-året for  Deweys  fødsel  og  75-året  for  udgivelsen  af Art  as Experience ,  fremhævet bogen som 'a book that has been extremely influential within the field of aesthetics, not only in philosophical aesthetics and aesthetic education but also in arts themselves' (2010, s. 26). Shusterman skrev sin artikel i  2010,  og  det  er  tankevækkende,  at  John  Dewey  flere  steder  i  dette  aktuelle temanummer, et tiår senere, fortsat gør sin stemme gældende - som reference, i citater og uddybende baggrund for den praksis, som museumslæring udgør, også når den finder sted på akademisk niveau og er forankret i forskningen.

Fra undersøgelsen af designmuseet som læringsrum stiller artiklen 'Make the invisible visible' skarpt på selve udstillingsdesignet. Her er undervisningens afsæt Enigma, den tyske elektromekaniske krypteringsmaskine fra 2. Verdenskrig,  som fik  afgørende betydning for krigens udfald, men også for computerteknologiens historie. Enigma har både et materielt og immaterielt nærvær, og forskerne belyser, hvordan studerende fra informationsstudier på KU gennem iterative  designprocesser  tematiserer  disse  aspekter.  Med  fokus  på  forholdet mellem mellem det materielle og det immaterielle taler artiklen ind i bredere, museologiske diskussioner om genstandes tilstedeværelse og betydning.

Spørgsmålet om betydningsdannelse komplementeres af artiklen 'Nationalmuseet som akademisk læringsrum. Et faghistorisk og museologisk perspektiv'. Heri  anskueliggøres  den  didaktiske  bredde,  museets  samlinger  historisk  og aktuelt giver anledning til. Mens fag som forhistorisk arkæologi og europæisk etnologi  står  i  et  nærmest  symbiotisk  forhold  til  museet,  synliggør  forfat- terne,  hvordan  disse  årelange  relationer  og  den  faglige  praksisorientering  er sat under pres af stigende holdstørrelser og et stadigt mere professionaliseret museumsvæsen. Samtidigt åbner fag som museologi, IT og organisation for at afprøve akademiske færdigheder i museet som et 'trygt læringsrum' og fungerer samtidig som en slags faglig blodtransfusion, der, ideelt set, beriger både museum og studerende på nye måder.

Det gensidige forhold mellem akademisk uddannelsespraksis og museumspraksis belyses af Ane Hejlskov Larsen og Sally Thorhauge i en artikel, der på én gang evaluerer, hvordan museologistudiet på Aarhus Universitet fremmer praktiske  kompetencer,  og  hvordan  museumsrummet  selv  tilbyder  sig  som  netop akademisk læringsrum. Ved hjælp af Knud Illeris' kompetenceformel sætter de fokus på spændingen mellem akademisk og professionel praksis; de peger på de implikationer, dette har for læringsudbyttet på museologi, og kommer med idéer til at forbedre brobygningen mellem universitet og museum.

Brobygning er også genstand for Martha Flemings artikel i temanummerets debatsektion, der består af tre bidrag. I sin polemiske form skyder den sig ind mellem de øvrige artikler og giver fra britisk hold et bud på de prioriteringer og omstillinger,  der  kræves  for  at  styrke  museernes  praksisbaserede    forskning. Fleming betragter i bred forstand museet som samlingsinstitution, og artiklen sigter således også til kulturinstitutioner som arkiver, biblioteker og cinemateker.

Endelig relaterer to artikler akademisk læring til andre målgrupper end  universitetsstuderende.  Elisabeth  Bodin,  leder  af  Louisiana  Learning, lægger  op  til  denne  kobling  i  sin  artikel  om  museets  nye  formidlingstiltag Med kunsten i naturen . Initiativet er henvendt børn og deres familier, men appellerer  til  at  forskere  tager  fat  i  projektet  med  sigte  på  undersøgelse  og  videreudvikling.  Tilsvarende  er  forskningsprojektet  CULINN  (Culturel  Citizenship and Innovation) en oplagt vidensbank for studerende fra museologi og andre kulturfag for at lære sig museumsformidling i en visuel, praksisorienteret optik, her  med  nye  danskere  som  målgruppe.  Med  erfaringer  hentet  fra  CULINN fremhæver filmdokumentarist Elisabeth Colding de særlige muligheder, lyd- og billedbårne medier rummer - til styrkelse af museernes egen formidling og som læringsredskaber for kommende formidlere.

## Litteratur

- Böttcher, Thomas. 2018. 'Stor stigning i frafald på studier.' Magisterbladet . Tilgået 6. marts, 2020. https:// www.magisterbladet.dk/ aktuelt/2018/august/storstigning-i-frafald-paa-studier.
- Falk, J.H. og L.D. Dierking. 2000. 'The Physical Context.' I Learning from museums: visitor experiences and the making of meaning . CA: Altamira press.
- Hobel, Peter. 2006. 'Planlægning af den enkelte time og forløb'. I Gymnasiepædagogik. En grundbog , redigeret af E. Damberg, J. Dolin og G.H. Ingerslev. København: Hans Reitzels Forlag.
- Kirkeby, Per. 1978. Naturens Blyant . København: Borgen.
- Schusterman, Richard. 2010. 'Dewey's Art as Experience: The Psychological Background'. Journal of Aesthetic Education , Vol. 44, No. 1.