Theatrum internum - theatrum mundi
Forfattere: Jørgen Dines Johansen
Tidsskrift: kok (1992-10-16)

## JØrgen Dines Johansen

## Theatrum internum -theatrum mundi Om fantasi og litteratur

Om sin meget begavede patient, hysterikeren Anna O (Bertha Pappenheim), der endte med at blive hædret med et frimærke af Forbundsrepublikken,  beretter Josef Breuer:

»Denne med en overflod af Andelig vitalitet begavede pige fgrte i den puritansk sindede familie  et hgjst monotont liv, som hun forskgnnede på en for sin sygdom Øjensynligt karakteristisk måde. Hun dyrkede systematisk dagdrgmmen, som hun kaldte sit »privatteater«.  Medens alle troede hende tilstedeværende, oplevede hun i sin bevidsthed  [im Geiste] eventyr; men hun var, når hun blev tiltalt, altid præsent, og derfor anede ingen derom. Ved siden af udfgrelsen af de huslige g~remål, som hun altid besgrgede  udadleligt, fortsatte denne åndelige  aktivitet næsten uden afbrydelse.« (Freud JBreuer 1970 (1895):20, min oversættelse).

Efterhånden som hun blev mere syg, blev hendes absencer mere påfaldende og for hende selv pinefulde. Lod man imidlertid et stikord falde, begyndte hun, fgrst brudstykkeagtigt, men efterhånden  mere og mere flydende at udmale sin pinefulde situation eller at fortælle historier. Om disse historier skriver Breuer:

»Historierne,  altid sgrgelige, var for en dels vedkommende meget smukke efter maner af Andersens Billedbog uden Billeder, og sandsynligvis også dannet med denne som mgnster. For det meste var udgangs- eller midtpunktet for situationen  en ung pige, der angstfuldt sad ved en syg; ... Et Øjeblik efter afslutningen af historien vågnede hun og var åbenbart beroliget.« (FreudBreuer 1970:26)

De historier, Anna O på dette tidspunkt af sin sygdom fortæller under sgvntilstanden, har således et dobbelt udspring, dels hendes konkrete situation, hun plejer sin dgende fader og sidder næsten uafbrudt ved hans sygeleje, dels et litterært forbillede, der tjener som model for hendes egen produktion af dag- dr~mme, og af historier, der fortælles til andre. Endvidere ses det, at i f ~ l g e Breuer har selve italesættelsen og kommunikationen af fantasierne, selv om det sker i en s~vnlignende tilstand, en terapeutisk effekt.

Da faderen dØr, bliver hendes historier endnu mere s~rgelige, og som hendes sygdom forværres, oplØses den narrative struktur i hendes fantasier og de forvandles til frygtelige og angstfyldte hallucinationer. Imidlertid lader Breuer hende fomlle om disse og: »efter at hun rystet af angst og gru havde reproduceret og udtalt alle disse skrækbilleder,  var hendes sind fuldstændig befriet« (ibid. 27). 1  den Øvrige terapi f ~ l g e r Breuer samme teknik. Han forf~lger ethvert symptoms historie baglæns til dets fØrste forekomst, og når Anna O har sat ord på dets historie, så synes det at forsvinde.

Nu  ved vi, at Anna 0 ' s   sygehistorie faktisk var mere kompliceret end Breuer lader formode i Studien  uber Hysterie, og vi må formode, at Breuer ikke nåede særlig langt i sin forståelse af sygdommens ætiologi eller måske snarere har udeladt vigtige forhold i sygehistonen. Vi ved også, at bedringen ganske vist fandt sted, men senere (som Breuer loyalt refererer) og efter at hun var blevet yderligere behandlet på et hospital i Schweiz (cf. Jones 1953,I: 22326 og Gay 1988: 63-69). 1  vor sammenhæng er det vigtige dog nogle spergsmål i forbindelse med hendes fantasier. Lad os en sidste gang lytte til Breuers ætiologiske udredninger:

Hos den endnu fuldstændig  raske pige finder vi to ejendommeligheder,  som disponerer for den hysteriske lidelse:

- »l)  Det i det monotone familieliv  og uden en til det passende åndelig aktivitet ubenyttede overskud af psykisk bevægelighed og energi, der udlades i et stadigt foregående fantasiarbejde, og som
- 2) skaber den vanemæssige dagdr~mmen [privatteatret], hvorved grunden bliver lagt til en spaltning af sindet [der geistlichen Personlichkeit]. Når alt kommer til alt, forbliver også denne spaltning inden for det normales grænser; såvel dr~mmerier som meditation under et mere eller mindre mekanisk arbejder betinger i sig selv ingen patologisk bevidsthedsspaitning, fordi enhver forstyrrelse  af dem, f.eks. ethvert tilråb, genetablerer dens enhed, og fordi der vel heller ikke opstår nogen amnesi. Dog hos Anna O blev herigennem det grundlag skabt, på hvilket angstog forventningsaffekten satte sig fast på den skildrede måde, efter at den havde omskabt det vanemæssige dr~mmeri til en hallucinatorisk absence.« (Freud/Breuer  1970:36)

Breuer blev ikke selv psykoanalytiker,  og i hans og Freuds fælles afhandling, Studien uber Hysterie, kommer deres forskellige opfattelse af hysterien til ud- tryk. Imidlertid anslås allerede i Anna 0 ' s   sygehistorie en række temaer og problemer, der optager den psykoanalytiske diskussion af fantasibegrebet:

- 1) Fantasiaktivitetens udspring, herunder
- 2) sp~rgsmålet om dens energetiske grundlag.
- 3) Forholdet mellem krop og psyke.
- 4) Forholdet mellem normalitet og patologi i fantasiaktiviteten.
- 5) Forskellen mellem fantaseren og hallucineren.
- 6) Sp~rgsmålet om psykens spaltning og fantasiens tilh~rsforhold til dens forskellige provinser eller tilstande.
- 7) Italesættelsens terapeutiske  effekt, hvadenten det drejer sig om fantasier eller mere regelrette symptomer.

Hertil kommer de sp~rgsmål, der særligt interesserer i vor sammenhæng, nemlig:

- 8) Forholdet mellem fantasi og litteratur: den f~rstes rolle i produktionen af  den sidste, og
- 9) de forhold og processer der n~dvendigvis må intervenere, for at fantasier kan blive til litteratur,  altså overgangen  og forskellen mellem privatteatret og verdensteatret.

## Subjekt, omverden og  fantasi

På næsten samme tid som samarbejdet med Breuer fandt sted, var Freud selv optaget af at konstruere en almen model for psyken og de psykiske processer, et konstruktionsarbejde hvis f~rste h~jdepunkt er Eniwurfeiner Psychologie (1895, der endte i skrivebordsskuffen, men blev udgivet i 1950), og hvis andet h~jdepunkt er kapitel 7 af Die Traumdeutung (1900). I disse to skrifter giver Freud også et bud på en besvarelse af de ovenfor anforte sp~rgsmål.

Freuds Eniwur-.. er et storstilet f o r s ~ g på en materialistisk fundering af psykologien i neurologien og biologien. Han forestiller sig, at udviklingen a f psykisk aktivitet foregår som en prægning af neuronerne gennem ydre og indre stimuli og i kraft a f   baninger mellem dem. Prægninger og baninger bliver anset for hukommelsens eller enndringens neurologiske fundament. Og erindringen og dens forhold til perceptionen spiller en afgorende rolle for den psykoanalytiske forståelse a f   hallucination og fantasi.

Det helt unge barn er udleveret til sanseindtryk,  hvadenten de stammer fra kroppens indre eller fra dets kontakt med omverdenen. Disse opdeles i lyst- og ulystvækkende, ligesom overgangen mellem lysttilstand og ulysttilstand registreres. Begge tilstande og overgangen dem imellem præges i f ~ l g e Freud i psyken som erindringsbilleder, eller rettere sagt som to konglomerater a f   forskellige sanseindtryk (ordet billede er vildledende, da ikke kun synet er impliceret), der associeres  under sansningen og i erindringen.  Lyst og ulyst er de psykiske udtryk for tilfredsstillelse eller frustrering a f   legemsbehov eller ved givne legemlige tilstande. Psyken registrerer således både en kropslig mangeleller fyldetilstand  og den handling (specifikke aktion), der forårsager overgangen fra den ene til den anden. Når de legemlige behov atter melder sig som trang i psyken, besættes disse erindringsforestillinger  med energi, ligesom fremkomsten af   impulser eller sanseindtryk,  der tidligere har været forbundet med ulyst og smerte, associeres med erindringer herom. Herved etableres to grundlæggende psykiske processer: den p r i m ~ r e bnsketiltr~kning (primare Wunschanziehung) og det primære forsvar (primare Abwehr, også Verdrangung), der af Freud beskrives som henholdsvis en energitilstromning  til erindringerne (el. hukommelsessporene) og en tomning af dem for energibesætning.

Freud forestiller sig nu, at denne enkle model for psyken (bygget over refleksapparatet) hos det helt unge barn konkret fungerer som f~lger, når barnet oplever en mangeltilstand på grund a f   uopfyldte behov:

Den a f   det indre behov fremkaldte excitation vil sØge a f l ~ b i motiliteten, som man kan betegne som »indre forandring« eller som »udtryk for sindsbevægelse~. Det sultne barn skriger eller spræller hjælpel~st. Men situationen forbliver uforandret, thi den fra det indre behov udgående excitation  er ikke en momentan, men en kontinuerligt virkende kraft. En forandring kan f ~ r s t ske, når der på en eller anden måde (for barnet ved fremmed hjælp) erfares en tilfredstillelsesoplevelse,  der ophæver den indre stimulus. En væsentlig bestanddel a f   denne oplevelse er, at der opstår en vis perception (næringen i eksemplet), hvis erindringsbillede fra nu  a f  forbliver associeret med hukommelsessporet af den excitation, behovet fremkaldte. Så snart dette behov optræder næste gang, vil der, takket være den etablerede tilknytning, resultere en psykisk impuls, som vil sØge atter at besætte erindringsbilledet a f   denne perception og atter at fremkalde selve denne, altså i grunden retablere den f ~ r s t e tilfredsstillelsessituation.  En sådan  impuls er det, vi kalder for et Ønske; perceptionen~ genoptræden er ~nskeopfyldelsen, og den fulde besætning a f   perceptionen er den korteste vej fra behovet5 fremkaldelse til Ønskeopfyldelsen.  Intet hindrer os i at antage, at der fandtes  en primitiv tilstand a f   det psykiske apparat, i hvilken denne vej virkelig fulgtes på denne måde og Ønsket såiedes  endte i en hallucination. Denne fprste psykiske virksomhed sigtede altså  på en perceptionsidentitet,  nemlig på gentagelsen a f   den perception, der er forbundet med tilfredsstillelsen af behovet. (Freud 1960:II,  444-45)

Den korteste vej mellem anske og opfyldelse er således fremkaldelsen  af et erindringsbillede (af en tidligere eller forestillet tilfredsstillelsessituation), således at det fremstår som en perception.  Da imidlertid intet i yderverdenen svarer dertil, er perceptionsidentiteten hallucinatorisk. Erfaringen, livets nad og den psykiske udvikling og modning lærer subjektet at skelne mellem permen den hallucina-

ception og forestilling  gennem den såkaldte realitetspr~ve; tionsagtige fantasivirksomhed fortsætter i drammene og i dagdrammene.

Hermed har Freud også givet visse retningslinier for besvarelsen af nogle af de sp~rgsmål, som Anna 0's  analyse gav anledning til: Fantasi både er og ikke er en originær psykisk aktivitet.  Selv om den hviler på perceptionen af ydre og indre stimuli, er det meningslast at se den som en tilkommet eller senere udviklet psykisk aktivitet, fordi den, ifalge psykoanalysen,  fungerer fra farst af. På dette tidlige tidspunkt er skellet fantasi vs perception, fantasi vs virkelighed og hallucination vs fantasi imidlertid endnu ikke etableret. Man kan vælge på dette tidspunkt i barnets udvikling at betragte den psykiske aktivitet som et udifferentieret konglomerat af perceptioner og hallucinationer, der i stedet er opdelt i forhold til modsætningen mellem lyst og ulyst. Tager man dette udgangspunkt, kan vigtige dele a f   den psykiske udvikling fremstilles som differentieringer i kraft af nogle modsætninger, der etablerer en mere kompleks selv- og omverdensforståelse i subjektet. Ja, modsætninger i kraft af hvilke subjekt-omverdenskategorierne farst selv etableres.

Udgangspunktet er egenkroppen, og de fundamentale modsætninger, der efterhånden bliver operative er her vs der, og når kroppens overflade opfattes som grænse, indre vs ydre. Ligeledes med kropstilstanden som udgangspunkt, modsætningen nu vs fØr, uden hvilken erindring og perception ikke kan skelnes. Et tredie moment i tidens kategorisering bliver så fremtidens herefrer, hvorved forventning og frygt muliggores. Etableringen af modsætningen mellem del og helhed og underordningen af den farste under den sidste er ligeledes et vigtigt aspekt afjeg'ets og objektets konstituering i psyken. Og således også  modsætningen og sammenhængen mellem årsag og virkning, der muligar forudsigelse og instrumentel handlen. Freud antager, at etableringen af forestillingerne om rum, tid og årsag sker gennem læreprocesser (e.g. gennem mangeloplevelser  og skuffelser) i interaktionen med den plejende person, den specifikke anden, og på grundlag af de enkle psykiske primærprocesser, ifalge hvilke forestillinger associeres ud fra lighed og narhed. Endelig differentieres psyken selv ud fra modsætningen bevidst vs ubevidst.

Etableringen af dette skel rummer et problem: for i en vis forstand implicerer Freuds model for psyken, at ubevidste psykiske processer foregår fra fqrst a f , da bevidsthed for Freud er en kvalitet, der karakteriserer en forsvindende

I

lille del a f   den psykiske aktivitet. Derfor er ubevidst psykiske processer i deskriptiv forstand primære. I dynamisk forstand sker der imidlertid  en differentiering af det ubevidste og det bevidste, da det dynamisk ubevidste antages at bestå af stærkt driftsbesatte forestillinger, der enten aldrig har været bevidste eller er blevet fortrængt fra det bevidste og forbevidste. Disse forestillinger er særdeles aktive og soger at trænge frem til bevidstheden. De stoppes imidlertid af censuren og bliver kun bevidste i forvrænget form eller under visse psykiske tilstande, drommesovnen, visse psy-

(cf. den såkaldte uqortr~ngning) kiske lidelser -og i den psykoanalytiske dialog.

Forst i forhold til ovennævnte modsætninger kan man forsoge at indkredse fantasibegrebet.  Den delvist bevidst producerede fantasi,  f.eks. en dagdrom, er et antal indbyrdes forbundne forestillinger, der oftest danner tableauer eller episoder, der endog kan knyttes sammen til mere eller mindre udbyggede fortællinger. Benævnelser af et sådant fænomen som  privatteater eller indre biograf er velvalgte, fordi tableauerne oprulles for dagdrommerens indre syn; men alligevel er der afgorende forskelle. I teatret eller biografen perciperer man ydre stimuli, personerne på scenen eller lærredets billeder. Oplevelsens ydre kilde gØr det meningsfuldt at tale om gyldighed og ugyldighed i subjektets opfattelse af  det fremstillede; for det er en intersubjektiv realitet. I dagdrommen er subjektet tilskuer til sine egne forestillinger, og såfremt der ikke er tale om hallucinationer,  besidder disse ingen realitetstegn for ham. Og selv en tvangsmæssig dagdrommer kan redigere i sine dr~mme, »spole filmen tilbage«, og »tage scenerne om«, hvis de ikke opfylder hans krav eller -lyst (cf. nedenfor). Faktisk er dagdrommeren mere lig en instruktor i marken og ved klippebordet end en tilskuer.

Anskuet i forhold til uddifferentieringen a f   selv- og omverdensfor;tåelsen har dagdromnien en tvetydig status. For selv om dens iscenesættelser  af erindrings- og fantasielementer naturligvis ikke er realitetsbunden, men tværtimod udspiller sig på en indre scene, så er der, i hvert fald delvist (cf. nedenfor), tale om en domesticeret psykisk aktivitet, hvis irreelle, imaginære natur subjektet er velvidende om (cf. at da Anna O blot dagdr~mte, adskilte hun meget vel denne aktivitet fra den omgivne virkelighed). Men i modsætning til fantasiudfoldelse i leg, hvor det imaginære rum podes på det fysiske og sociale rum (en skikkelig dansk skov bliver Amazonas jungle)  og deles med andre, er dagdrommen et privat fænomen, som andre ikke har del i og kun kender gennem rapporter, verbalisering og billedgorelse. Alligevel er den et kommunikativt fænomen, omend autokommunikativt, for den indebærer, at den dagdrornmende spaltes i tilskuer og handling. En handling hvor subjektet også vil være til stede, både i en eller anden konkret rolle og ved at have del i dem alle. Men hvilket formål har denne autokommunikation? Den synes at være formå1sl~- se iscenesættelser af driftsbesatte forestillinger, der giver det drommende subjekt stærk lystfolelse og synes eksistentielt relevante for ham, uden at lysten og relevansen altid umiddelbart kan begmndes.

Denne dagdrØmmens gådefuldhed peger på fantasiens dobbelte placering i psyken, både i det dynamisk ubevidste og i det forbevidste og på, at den er indskrevet i subjektets genese og historie. Freud beskriver fantasiernes særlige status således:

»Blandt ubv-driftsimpulsemes derivater af den beskrevne karakter findes der nogle, som forener modsatte bestemmelser i sig. De er på den ene side hojt organiserede, modsigelsesfrie og har udnyttet alle de egenskaber, som systemet bv har erhvervet sig. Ud fra vor vurdering kan de vanskeligt adskilles fra dette systems dannelser. På den anden side er de ubevidste og ude af stand til at blive bevidste. De horer altså kvalitativt til systemetflv, men rent faktisk til ubv. Deres oprindelse  bliver afgorende for deres skæbne. Man kan sammenligne dem med de raceblandede individer, der i det store og hele ligner de hvide, men som forråder deres nedstamning fra de farvede ved et eller andet påfaldende træk og af den gmnd bliver holdt ude fra samfundet uden at kunne nyde nogen a f   de hvides forrettigheder. Af en sådan slags er både de normales og neurotikemes fantasidannelser,  som vi har erkendt som forstadier til både dramme- og symptomdannelsen,  og som trods deres h ~ j e organisation vedbliver med at være fortrængte og dermed ude af stand til at blive bevidste. De kommer helt frem til bevidstheden og forbliver uforstyrrede, så længe de ikke har nogen intens besætning, men de bliver kastet tilbage, så snart de overskrider en vis grad af besætning.« (Freud 1983 (1915e): 186-87)

Fantasierne kan således opnå en delvis, men ændret fremtræden i bevidstheden, såfremt denne fremtræden ikke aktiverer forbindelserne til elementer, der er fortrængt. En intens besætning af dem truer imidlertid med en aktivering af ubevidste elementer, og derfor fortrænges hele tableauet momentant. Den tætte sammenhæng mellem ubevidste fantasier og bevidste, som f.eks. dagdromrnen, understreges også af  Laplanche og Pontalis: »Således synes &amp;ommens to yderpunkter og fantasiens [fr.  fantasme] to modaliteter som modes dér,  om ikke at forenes, så i det mindste at kommunikere med hinanden indefra og gensidigt at symbolisere hinanden.« (Laplanche et Pontalis 1964:1859)

1

## Lysten, kroppen og objektet

De primitive psykiske mekanismer, der ligger til grund for fantasilivet er ifolge Freud enten onskeimpulsens forsog på at etablere en hallucinatorisk perceptionsidentitet  med en tidligere tilfredsstillelsesoplevelse eller det primære forsvars sammenbrud, hvorved angstladede forestillinger overvzlder psyken med hallucinatorisk styrke. Og de er begge knyttet til oplevelser og erindrin-

ger af kropslig art henholdsvis mangel og fylde, spznding og udladning.

Fantasierne er således knyttet til kroppens historie. Dog uden den andens tilstedevzrelse ville denne historie blive ganske kort, da det hjzlpelose spzdbarn og også det unge barn ville omkomme. Endvidere mestrer spzdbarnet hverken skellet mellem del og helhed eller egenkrop og objekt. Det eksisterer i et såkaldt symbiotisk  forhold til moderen (den plejende person); og de dele af egenkrop og objekt, der er kilde til lyst og ulyst, bliver bestemmende for fantasiaktiviteten. Freuds fremstilling af den psykoseksuelle  udvikling i Drei Abhandlungen zur Sexualtheorie (1905d og flere senere udvidede  udg.) bliver grundlzggende også for den psykoanalytiske  forståelse  af fantasien. Ud over faseinddelingen (cf. nedenfor) er det vigtigt, at Freud her ser den seksuelle lyst knyttet til og modelleret over tilfredsstillelsen og mistreringen af de legemsbehov, der må opfyldes for at livet kan opretholdes:  fodeindtagelse, udskilllelse af affaldsstoffer, skzrmelse mod kulde og varme, mod fald, slag, stod, kvzlning, etc. og den pleje der sikrer kropsligt velvzre og psykisk tryghed, hygiejne, omsorg og kommunikation. Kropslysten har således mange kilder; men ifolge Freud bliver tilfredsstillelsens lyst, selv om den har en specifik kilde, oplevet dobbelt af barnet, både som en tilfredsstillelse af et specifikt  behov og som en erotisering, dels og stzrkest af de involverede kropsdele, dels globalt som en erotisering af kroppen. Heraf den såkaldte autoerotik,  hvor hele kroppen kan fungere som lystobjekt,  men hvor de forskellige partialdrifter  primzrt tilfredsstilles  ved de kropszoner, hvortil de er knyttet, gennem oplevelsen af den såkaldte organlyst. Denne sidste skelnes fra den lyst, der er knyttet til organemes funktion i tilfredsstillelsen af vitale behov. Spzdbarnets dien tilfredsstiller et vitalt behov; men spzdbarnets sutten, på narresut eller tommelfinger, er selvstzndiggjort fra opfyldelsen af fodebehovet og giver således en selvstzndiggjort tilfredsstillelse: organlyst.

Psykoanalysens  sammenknytning af fantasiaktiviteten med (gen)oplevelsen af elementzre kropslige lyst- og ulysttilstande gennem besztning a f   erindringsbilleder betyder, at fantasiernes genealogi folger de almene udviklingsmonstre og specielt den psykoseksuelle udvikling. Med udgangspunkt i Erik H. Eriksons beskrivelse af den folge af kropszoner og organmonstre, der karakteriserer barnets udvikling vil en sådan fantasiemes protogrammatik blive

## sogt fremstillet.

Udgangspunktet for Eriksons udviklingsskema er Freuds skelnen mellem det orale, det anale og det falliske stade. Erikson udbygger Freuds beskrivelse forst og fremmest gennem tilfojelsen af de såkaldte organmonstre, kropslige adfærdsmonstre, til de erogene zoner. Han opregner folgende fem fundamentale organmonstre: l)  det inkorporerende, 2) det fastholdende (bidende), 3) det tilbageholdende, 4) det eliminerende og 5) det indtrængende. Grafisk fremstiller Erikson dem således:

(Den  store cirkel betegner hele organismen, den lille den relevante kropszone. a, b, og c angiver henholdsvis den orale, den anale, og den genitale  zone)

Enksons pointe er, at alle fem organmonstre eksisterer fra forst af , men at ét,  det oralt-inkorporerende er dominerende ca. det forste halve år af  barnets liv, da barnet er hjælpelost og afhængig af inkorporeringen af  den tilbudte fode, mælken. Enkson ser stade og monster koncentreret om mund, svælg og moderens bryst, men han kalder alligevel stadiet det oralt-respiratorisk-sensoriske, fordi hele kroppen, og specielt  huden, inddrages  i den symbiotiske interaktion mellem barn og plejende person (moder). De fire andre, ikke-dominante, organmonstre fungerer som hjælpemonstre, men de kan aktualiseres som dominerende monstre, såfremt omstændigheder vedrorende plejen fremmer dem på bekostning af det inkorporerede monster.

I det sene orale stadium, ved og efter tændernes fremkomst, sker en overgang til organmonster 2 (det fastholdende, bidende). Barnet kan ikke undgå den smerte tandfrembruddet fremkalder i dets mundhule, hvad der forer til raserianfald, og biden optræder altid i et forsog på at mindske smerten og som en reaktion på den. Barnets biden bringer det også i konflikt med moderen, specielt hvis hun ammer. Barnets forsog på at fastholde, bide sig fast og bide i stykker modes uvzgerligt med en tilbagetrzkning af brystet.

Det unge barns fantasiaktivitet, der af psykoanalytikerne, specielt kleinia- nerne, beskrives som særdeles voldsom, kan ikke fremstilles som et indre teater, hvor spædbarnet overværer sit eget stykke. Snarere må man forestille sig den som en kropslig og psykisk aktivitet, som barnet er i  uden noget skel mellem betragter og betragtet. Endvidere er synet næppe fantasiens, og heller ikke perceptionens, primære medium på dette tidlige tidspunkt. I stedet spiller taktile impulser en afgorende rolle: Iæbernes runding om fodekilden (e.g. brystvorten), væskens strommen i mundhulen,  fornemmelsen af at blive båret óg vugget, af varme og kulde, irritationen af huden eller lysten ved kærtegn, etc. Spædbarnets afhængighed og passivitet gor det også til offer for indre impulser, mangeloplevelser og smerte og ude af stand til at flygte fra udefra påfort smerte og ubehag. Og spædbarnets reaktion på lyst og ulyst er umiddelbar og voldsom.

Fantasier, der antages at optræde i det tidlige og sene orale stade anses for at have brystet (eller fodekilden) som partialobjekt, idet moderen som totalobjekt forst langsomt gennem denne periode dannes for spædbarnet. Men heller ikke brystet antages at foreligge som en énhed  for barnet. I stedet er det spaltet i forhold til lyst-ulyst dikotomien i det såkaldte gode og onde (d.v.s. frustrerende) bryst. Det primære organmonster er i det tidlige orale stade det inkorporerende, og en typisk fantasi er således inkorporationen af det gode bryst, at have det inden i sig selv. Den modsatte fantasi om det onde bryst knytter sig til det eliminerende  organmonster, at spytte det ud. I relation til det fastholdende, bidende organmonster fantaseres om at bide brystet itu, splitte det ad og opæde det; medens fantasien om at beholde brystet inden i sig er knyttet til det retenderende monster, og fantasien om at trænge ind i brystet er knyttet til det indtrængende. Spædbarnet erfarer imidlertid også sit kropsindre som et rum for ukontrollable og ofte uvelkomne impulser. Med disse kropslige fornemmelser korreleres fantasier, der er knyttet til de samme organmonstre, men som tager egenkroppen som fantasiobjekt, altså  at blive inkorporeret, sonderbidt, spyttet ud, fanget indeni og læderet af et indtrængende objekt (for dette se Isaacs 1948).

I tilgift til fantasier knyttet til den orale zone findes også nogle knyttet til den kropslige og psykiske almentilstand. Freud forklarer f.eks. den såkaldte oceaniske folelse, subjektets forbundethed med altet, på folgende måde:

»Oprindelig indeholder Jeg'et  det hele, senere skiller det  en omverden ud af sig. Vor nuværende Jeg-folelse er således kun den indskrumpede rest af en mere omfattende  -ja,  af en altomfattende -folelse, hvortil der svarede en mere inderlig forbindelse mellem Jeg og omverden. Hvis vi kan tillade os at gå ud fra, at denne prirnzre Jeg-fØlelse i stØrre eller mindre udstrækning er blevet opretholdt i mange menneskers sjæleliv, hvor den altså optræder som en slags modstykke til den modne alders og side om side med denne, vil det forestillingsindhold,  der skulle svare til den, netop være den ubegrænsethed og den forbundethed med Altet, som min ven be- snævrere og mere skarpt afgrænsede Jeg-f~lelse skrev som en »oceanisk« f ~ l e l s e . ~ (Freud 1966 (1930a):13)

Den lystfyldte symbiose som spædbamet oplever i de tilfredsstillende samspil med den plejende, som ikke klart er skilt fra det selv, tryghedens og lystens grænselØse tilstedeværelse, er måske prototypen på begæret efter og fantasien unio Omvendt bevirker oplevelsen af og erindringen om mangel, smerte

om en forskelsudviskende,  ordl~s opgang i en universel harmoni, en slags mystica. og forladthed f~lelsen af og fantasien om et globalt ~amrnenbrud.~

De tidlige fantasier synes således knyttet til organmØnstre, der kan beskrives ved hjælp af en række basale modsætninger: at indeholde vs at vRre indeholdt, at bide/s@nderbide vs at blive bidiYsØnderbidt,  at tilbageholde vs at blive tilbageholdt, at udst~de vs at blive udst~dt, at traxge ind i vs at blive traxgt ind i. Alle modsætningerne betegner forskellige former for legemers, legemsstoffers og legemåbningers forhold til hinanden, og naturligvis har fantasierne herom et afg~rende fundamentum  in re. Det er imidlertid værd at bemærke, at disse kontakter, bevægelser,  overf~rsler og destruktive handlinger alle forudsætter grænser mellem to legemer. Disse grænser eksisterer naturligvis i fysisk forstand, nemlig som grænsen mellem egenkrop og fiernrnedkrop. I spædbarnets psykiske realitet antager psykoanalysen imidlertid hverken at disse grænser er faste eller erkendte. Tværtimod etableres skellet mellem ydre og indre hos spædbarnet if~lge Freud efter et helt andet princip:

»En yderligere anledning til IØsrivelse af Jeg'et fia den samlede fomemmelsesmasse, altså til anerkendelse af et »udenfor«, af en omverden, giver de hyppige, mangeartede og uundgåelige smerte- og ulystfomemmelser, der opfordrer til at ophæve og undgå det ubegrænset herskende lyst-princip. Der opstår en tendens til at skille alt, hvad der kan blive kilde til ulyst af denne art, ud fia Jeg'et og skyde det udefter, og dermed en tendens til at danne et rent Lyst-Jeg, der er stillet over for et fremmed, truende »udenfor«. Grænserne for dette primitive Lyst-Jeg kan ikke unddrage sig korrektion gennem erfaringen. Meget af det, man ikke geme vil opgive som lyst-givende, hØrer til syvende og sidst ikke til Jeget, men er objekt, og mange lidelser, som man gerne vil skyde fra sig, viser sig alligevel at være uadskillelige fra Jeg'et,  idet de stammer indefra. Man lærer en fremgangsmade at kende, hvorved man gennem vilkårlig styring af sansevirksomheden og hensigtsmæssig muskelaktion kan sondre mellem det indre -det Jeg'et tilhØrende -og det ydre -det fra omverdenen stammende, og man gØr derved det f ~ r s t e skridt til at knzsztte realitetsprincippet, der skal komme til at beherske den videre udvikling.« (Freud 1966 (1930a):  12)

Det er vzsentligt at fastholde kompleksiteten  i Freuds tankegang, hvor to samtidigt foregående  og hinanden modsigende processer er på spil. På den ene side de to ældste psykiske forsvarsmekanismer, introjektionen og projektionen (dannet i relation til organmØnstrene inkorporation og elimination), hvorigennem grznsens ydre/ indre sØges lagt ved grænsen mellem lyst og ulyst. På den anden side den langsomme opbygning af en grznse mellem egenkrop og objekt, og af et kropsbillede og en omverdensperception, der, mere eller mindre, er i overensstemmelse  med den ydre realitet. Uden at vzre opmzrksom på, at spædbarnets fantasiliv foregår både i konflikten mellem og som en mediering af disse processer, bliver psykoanalysens fremstilling af det uforståelig. Man må forestille sig, at fantasierne nedbryder grznser, som kun er mdimentzre og labile, således at der sker tilbagegribende reartikuleringer af  labile forestillingsindhold og relationer. IfØlge den kleinianske  tradition skulle f.eks. en vigtig psykisk mekanisme som reparationen (som siges at optrzde fra ca. fjerde levemåned) d.v.s. fors~get på at retablere et indre, psykisk objekt, som barnet selv har destmeret i fantasien, både forudsztte, at totalobjektet (e.g. moderen) kendes og introjiceres;  men samtidig er mekanismen selv med til at stabilisere det totale objekt som en psykisk realitet. Med denne mekanisme suppleres modsztningsparrene smerte vs tilfredsstillelse og lyst vs ulyst med den processuelle modsztning mellem at destruere og at reparere/at hele.

Det sene orale stade falder nogenlunde sammen med det narcissistiske trin i  jeg-udviklingen,  som er karakteriseret ved magisk tznkning, d.v.s en tro på tankens og Ønskets magt over objektet. For fantasilivet bliver der således tale om almagtfantasier, hvor barnet synes at beherske omverdenen, specielt moderen. Disse fantasier balanceres imidlertid af afmagtsf~lelsen i forhold til den aktive og (n~dvendigvis) dominerende, ja, almzgtige moderskikkelse, som barnet både identificerer sig med og reagerer aggressivt imod. Det såkaldte moderimago er, som andre imagoer, en fantasmatisk stmkturering af interaktionen med moderen, et affektivt ladet betydningsm~nster, hvis elementer hentes fra barnets egen psykiske realitet.

Det anale stade kaldes af Erikson det anal-uretral-muskulare stadium. Herigennem understreges det almene psykoanalytiske synspunkt, at de anale og uretrale funktioner, hvis regulering (i vor kultur) kan medfore veritable kampe mellem barnet og moderen, indgår i et langt storre konfliktfelt. Hovedmodsztningen i denne fase er mellem at vare  passiv og at vare aktiv. Barnets storre beherskelse af muskulaturen foroger naturligvis antallet af konflikter med omverdenen, hvor svaret på bamets aktive adfærd netop vil bestå i forskellige former for passivisering. At det anale og uretrale område bliver brændpunkt for konflikter, og i fantasierne,  er der to vigtige gmnde til. For det forste den almene grund, at legemets åbninger og legemets udsondringer altid er prekære, fordi de relativerer grænsen mellem ydre og indre, synes sårbare og danner passager for udveksling mellem subjekt og omverden. For det andet er udskillelsen af affaldsstoffer,  mere eller mindre, kulturelt reguleret og tabueret. De dominante organmonstre for dette stadium er, ifolge Erikson retention og eliminering:

(Erikson 1971: 72)

Urin og fæces kan med en Øget beherskelse af muskulaturen (i et vist omfang) beholdes indeni eller tommes ud i omverdenen. Derfor kan funktionerne blive udtryk for kærlige og aggressive handlinger, for hævdelse af selvstzndighed eller f~jelighed og for beherskelse eller afmzgtighed. Endvidere rummer produkterne og akterne modsætninger,  ja,  ofte regelrette modsigelser: lyst og ulyst både ved tilbageholdelse og udskillelse, folelse af at afgive en del af sit indre vs stoltheden ved at producere, andres henholdsvise ros og udskarnning, deres bifald ved processen, men ækelhed ved produkterne, og forbundet hermed, oplevelsen af at give en gave, som både er onsket og uonsket. Og dermed også inderliggorelsen  af denne ambivalens  i forhold til kropsdele, legemsfunktioner og produkter. Intet under at floraen af fantasier, ubevidste såvel som bevidste,  vedrorende  det uretrale og anale er mangfoldig. Ved siden af fantasier om at udstode og destruere objektet findes fantasier om at beher- ske det ved at beholde det i sit indre. Fantasier om at bombardere eller drukne, og trænge ind i det ved hjælp af fæces og urin, at inkorporere gennem anus. Korresponderende, men modsatte fantasier om at blive jaget, druknet, bombarderet, om at indeholde eksplosiver eller gift, om at blive trængt ind i, etc. Karakteristisk for disse fantasier er deres aggressive og destruktive karakter. Derfor er analerotikken og den sadomasochistiske perversion, if~lge psykoanalysen, tæt forbundne, bl.a. fordi trods og ydmyghed, beherskelse og underkastelse og tilf~jelse af smerte over for modtagelse af smerte er artikulationer af modsætningen mellem aktiv og passiv. Også de modsætningspar Erikson anvender til at karakterisere stadiet, selvstct.ndighed over for skamfØlelse, forekommer at være en særlig artikulation af aktiv-passiv modsætningen. Udover focuseringen på det anale og uretrale er stadiet mere alment karakteriseret ved en mzrkbar vekslen mellem l~srivelse fra og gentilnærmelse  til moderen; men denne proces er allerede begyndt i det orale stade.

I Eriksons formulering af stadie-teorien for den psykoseksuelle udvikling bliver, hvad der traditionelt betegnes det fallkke  stadium, omtalt som gangens og den infantile seksualitets stadium. Pointen er, at to ting falder sammen for barnet ved slutningen af det tredie leveår: Evnen til at gå og l ~ b e ubesværet (selv om det har kunnet gå for dette tidspunkt), og zoneskiftet til det genitale område, hvor Erikson, i overensstemmelse med den klassiske psykoanalyse, ser hovedmodsætningen som fallisk vs kastreret. Overgangen til dette fjerde stadium (Erikson skelner  jo to orale stadier)  og hele udviklingsmatrixen  fremstiller han grafisk som f~lger:

(Erikson 1971: 78)

For begge kgn ser Erikson det indtrangende organmgnster som dominerende. Indtrangende skal både forstås snævert forbundet med det falliske og bredt som aggressiv trængen sig ind påii andre fysisk og verbalt, trænge ind i fremmed rum og trænge ind i det uforståelige for at erhverve viden og mætte sin nysgerrighed, at se hvad der ikke bor ses, og vise hvad der ikke b ~ r vises. Centralt står k~nsforskellens mysterium og de "forklaringer," den fremkalder: sp~rgsmålet om bgms oprindelse (de infantile seksualteorier  om etk~nnethed, den kloakale fgdsel og samlejet som aggression), og det incestugse begær rettet mod forældre og sgskende. Freud udskiller en lille eksklusiv gruppe af fantasier, der også er knyttet til den infantile seksualforskning, de såkaldte urjantasier. I Forelasninger til indforing i psykoanalysen (1  9  16-  17)  nævner Freud tre sådanne som eksempler på denne eksklusive gruppe, nemlig: fantasien om at blive truet med kastration eller blive kastreret, fantasien om at overvære forældrenes samleje (urscenen) og fantasien om at være blevet forfgrt af et familiemedlem, e.g. en af forældrene. Til disse fajer Freud i en note til Tre afhandlinger ... yderligere to: fantasien om ophold i moderens liv og den såkaldte familieroman, d.v.s. fantasier om at være hittebarn, bastard eller den ægtefgdte blandt en sgskendeflok a f   bastarder (cf. Freud (1905 d) 1985:  121n.). Til disse fem kunne man nok tilfgje fantasien om faderdrabet, der spiller så stor en rolle i Totem og tabu (1912-13), den aktive fantasi om at besidde moderen seksuelt eller at få  et barn med faderen og afstxaffelses-  eller pryglefantasieme, som Freud selv indgående har beskrevet (Freud 1919e).

I hvert fald hvad de tre fgrste angår, fremsætter Freud en ganske uacceptabel hypotese, nemlig, at disse fantasier rummer fylogenetiske  træk. Han siger, at  »individet sager i disse fantasier tilbage hinsides sin egen oplevelse, til fortidens oplevelse, når dets egen er blevet alt for rudimentær«,  og videre, »at det fantaserende barn ganske simpelt har udfyldt den individuelle sandheds lakuner med præhistorisk sandhed« (Freud (1916-17) 1965:294).  Tesen er ganske uunderbygget, og den er ungdvendig. For selv om Freud nok har ret i, at disse fantasier optræder med en forbavsende hyppighed, der er stØrre end en fundering i konkrete, tilsvarende barndomsoplevelser retfærdigg~r, så kan deres hyppighed gives en anden forklaring, nemlig: at der er tale om tilbagefantaseringer og den såkaldte ejlerlod.  virkning (Nachtraglichkeit),  der spiller en stor rolle i Freuds forklaring af ~ymptomdannelsen.~

Ifalge klassisk psykoanalytisk tankegang er penis, eller snarere dens psykiske repræsentation som fallos, det privilegerede  partialobjekt  på dette stadium. Den er både et forskelssættende element i relationen mellem kgnnene og generationeme og et objekt ladet med begær og angst, der er selvstændiggjort, så den cirkulerer mellem (hoved)personeme  på fantasiens scene (cf. fantasier om den såkaldte falliske  moder og den kombinerede foraldrefigur).

De ovenfor nævnte urfantasier er primært odipale; og til 0dipus-komplekset er knyttet teorierne om drengens og pigens forskellige skæbner p5 dette tidspunkt. Den diskussion, disse teorier har vakt, skal ikke berores her (for en glimrende og omfangsrig  fremstilling se Andkjær Olsen 1988).  Imidlertid skal Eriksons afmnding af det epigenetiske diagram for barnets udvikling frem til den såkaldte latensperiode  nævnes (Eriksons fulde epigenetiske  model rækker helt frem til den modne alder). Han bygger sin beskrivelse på den klassiske opfattelse af drengens og pigens forskellige skæbne under 0dipus-komplekset. Det dominerende organmonster for begge kon er ved stadiets begyndelse det indtrængende; men netop pigens oplevelse af den odipale konflikt og af sig selv som »kastreret« (cf. det hidsigt debatterede begreb om penismisundelse) forer, ifolge Erikson, til at hun skifter monster og delvis griber tilbage til det inkorporerende, det monster der var dominerende i den orale fase. Erikson et femte stadium, hvor de ekstra cirkler betegner et henholdsvist kvindeligt (VF) og mandligt generativt (VM) monster, altså et rudimentært seksualt-produktivt organmonster, der foreligger som en uklar anticipering af for-

tilf~jer plantningen.

I skitsen af de psykoanalytiske  teorier om den psykoseksuelle udvikling og fantasilivet til og med den falliske fase og 0dipus-kompleksets optræden har nogle typiske fantasier været nævnt: Inkorporationsfantasier  knyttet til f@deindtagelsen og fantasien om samhorigheden med altet. Udstodnings- og tilbageholdelsesfantasier i forbindelse med det anale og uretrale, de tre typiske fantasier knyttet til barnets seksualforskning, tilskrivning af en penis til alle (etkonsteorien), fantasien om den kloakale fodsel og fantasien om samlejet som en sadistisk handling. Urfantasieme: beluringen af forældrenes samleje (ursceneii), truslen om kastration,  forforelsesfantasien,  fantasien om opholdet i moderens liv, familieromanen.  Jeg selv tilfojede faderdrabet,  fantasien om at besidde moderen seksuelt, fantasien om at få et barn med faderen og pryg-

lefantasien til listen over vigtige odipale fantasier.

Disse typiske fantasier kan anskues som ofte forekommende syntagmer i psykoanalysens fremstilling af det infantile fantasilivs leksikon, syntaks og funktion (pragmatik om man vil). Eriksons fremstilling af den psykoseksuelle udvikling er en art matrix, der viser sammenhængen mellem, men også den relative selvstændighed  af de kropszoner og -åbninger og adfærdsmonstre,  der er funderet i nodvendige og mere eller mindre reflektoriske kropsfunktioner. Ud fra dette synspunkt er fantasilivet således modelleret over den kropslige adfærd og interaktion; men det selvstændiggores efterhånden og de basale organmonstre bliver til metaforer, selv om de i arkaiske, ubevidste fantasier stadig er næret af deres kropslige substrat.

De tidlige fantasiers protoleksikon  er partialobjekterne:  e.g. brystet, fæces og penis. Partialobjekteme har fem mærkværdige egenskaber: 1) Deres lokalisering er foranderlig, for de kan både opfattes som en del af egenkroppen og som fremmedlegemer. 2) De spaltes ofte i to, et godt og et ondt, et onsket og et frygtet. 3) De kan i et vist omfang substitueres for hinanden, låne egenskaber fra hinanden eller symbolisere  hinanden. 4) Totalobjektet kan identificeres med eller i det væsentligste være karakteriseret  som et partialobjekt. Og 5) partialobjekterne  kan danne udgangspunkt for såkaldte ækvivalensrækker, hvor de ækvivaleres med hinanden (cf. 3) og med andre objekter, således at de sidste investeres med en del a f   de forstes driftsenergi (det klassiske eksempel er Freuds ækvivalensrække: fæces -penis -gave -barn -penge, (cf. Freud 1917~). Idet de optager skiftende positioner inden for organmonstrene bliver partialobjekterne privilegerede elementer i primærprocessens spil a f   forskyd- ninger og fortætninger.

I partialobjektemes spaltning (cf. punkt 2) ligger allerede fantasiaktivitetens artikulation i forhold til modsætningen  mellem lyst og ulyst, og hertil kommer de to ovrige kanoniske modsætninger, aktiv vs passiv (der egentlig også rummer en tredie artikulation, nemlig refleksiv, d.v.s. subjekt og objekt er knyttet til samme person) og fallisk vs kastreret. De tre artikulationsmåder bygger oven på hinanden, kombineres indbyrdes og forbindes på forskellig vis med organmonstrene. Disse kombinationer er ikke tilfældige, men en effekt både a f den psykiske udvikling og af  kulturelle mgnstre; men de er langt mangfoldigere, end man er tilbØjelig til at tro, noget bl.a. psykopatalogien kan bekræfte.

Punkt fire (ovenfor) nævner modsætningen mellem partial -og totalobjekterne. Disse kan i fantasilivet meget vel eksistere side om side; og i den psykiske repræsentation af interindividuelle konflikter kan kampen netop stå om partialobjektet (e.g. fallos' cirkulering  i odipale fantasier). At panialobjekterne afloses af totalobjekterne fremstilles som et moment i den psykiske udvikling; men i det ubevidstes holografiske univers, betyder det kun at nyt fejes til uden at gammelt nodvendigvis forsvinder. Freud har forsogt at billedliggore denne samtidighed således:

»Lad os nu gore den fantastiske antagelse, at Rom ikke er et menneskeligt beboelsesområde,  men et sjæleligt  væsen med en tilsvarende lang og omskiftelig fortid, hvor altså intet af det, der én  gang var kommet i stand, er gået til gmnde, men hvor alle tidligere udviklingsfaser stadig bestk ved siden a f   den sidste fase. Dette ville da for Roms vedkornrnende betyde, at kejserpaladserne  og Septimus Severus' septizontium stadig ville rejse sig i deres gamle hojde på Palatinerh~jden ....

Hvor Coliseo nu står, ville vi også kunne beundre Neros forsvundne Domus aurea; på Pantheon-pladsen ville vi ikke alene finde det nuvæ- rende Pantheon, således som Hadrian har efterladt os det, men vi ville på den samme grund også finde Marius Agrippas oprindelige bygning; ja, den samme grund ville bære kirken Maria sopra Minerva og det gamle tempel, over hvilket den er bygget. Og det eneste, der ville være ndvendigt for at fremkalde  det ene eller det andet syn, var måske en ændring af synsretningen  eller af iagttagerens ståsted.«  (Freud 1965 ( 1 930a):  15-16)

I forlængelse af Freuds billede må en mærkværdighed imidlertid understreges, for at det skal kunne fungere som metafor for psyken; nemlig, at de sten, der er brudt fra en ældre bygning for at opf~re en ny samme sted, i psyken samtidig befinder sig i begge bygninger. I de ubevidste fantasier, og også i et vist omfang i dagdr~mmen, betyder dette, at de enkelte elementer mister deres identitet og forlenes med betydning i samspil med deres i sig selv labile kont e k ~ t e r . ~

Labiliteten har imidlertid sine grænser. Hvis forskydningerne  og fortætningerne ikke også i det ubevidste formede et mØnster, ville enhver karakterdannelse umuligg~res, og centrale psykoanalytiske begreber som fiksering,  regression og fortr~ngning ville blive meningsl~se. Ja, selv ideen om den hallucinatoriske @nskeopfyldelse, der i f ~ l g e Freud anses for at være en primær psykisk aktivitet, forudsætter en genbesætning af hukommelsesspor, altså en minimal forestillingsmæssig  stabilitet. Dobbeltheden af labilitet og stabilitet i det ubevidste fantasiliv er bl.a. en effekt af, at en stadig strgm af forskellige objekter (objektsrepræsentanter)  skiftes til at indtage samme pladser i en forholdsvis stabil struktur,  en art narrativt fragment, der som sin kerne indeholder den imaginære tilfredsstillelse af specifikke driftsmål,  eller -mere i overensstemmelse med den psykiske realitet -indeholder konflikter mellem forskellige driftsmål.

En anden dobbelthed i psykoanalysens opfattelse af fantasierne er deres relation til det fantaserende subjekt. I IØbet af den psykiske udvikling selvstændigg~res subjektet i forhold til sit eget fantasiliv  ved hjzlp af realitetsproven, styrkelsen af jeg'et og erhvervelsen af sproget (faktisk  tre sider af samme sag). Fra at vEre i fantasierne, som ikke skelnes  fra den ydre realitet, udvikler subjektet sig til at have fantasier, til tilsyneladende vilkårligt  at kunne producere dem. Imidlertid er dette kun den halve sandhed, for fantasierne vedbliver at være en del af subjektets psykiske realitet. De bevidste fantasier tilkendes ganske vist ingen realitet og synes kontroller- og manipulerbare;  men subjektets suverænitet i forhold til dem er kun tilsyneladende.  Styrkelsen af jegfunktionerne, sekundærprocessernes overlejring af primærprocesserne  etc. finder sted samtidig med og forudsætter subjektets spaltning i bevidst og ubevidst. Derfor er dets magt over fantasierne meget begrænset,  ja, mestendels illusorisk. Ikke blot magten over de fortrzngte og ubevidste fantasier, som det er uvidende om, men også over de bevidste, fordi de sidste og de f ~ r s t e   r forbundne. Den tvangsmzssige dagdr~mmer kan nok  »spole tilbage« og »redigere«,  ja,  udbygge sin forestillingsaktivitet gennem »research«, altså samle på situationer, billeder, lekture, der nzrer hans fantasi; men det hele foregår efter et ubevidst manuskript, som han hverken kender eller behersker.

## Theatrum mundi

Privatteatret med dets to forbundne scener,  hvor vi kun ser spillet på den ene, men opfanger den andens spil som en uforklarlig fryd eller angst, er vi ene om. Oftest vxrner vi om dets eksklusivitet. Og i Øvrigt kan vi  strengt taget ikke invitere nogen indenfor, for vore fantasier ser eller sanser vi, og det er et syn, vi ikke kan dele med andre.

Dog, hvad der foregår på disse scener, det »fredede område i sjxlen((  eller »mellemriget« som Freud kalder det, er eksistentielt betydningsfuldt. Fantasilivet rummer nemlig endnu en dobbelthed: På den ene side er det netop et »naturreservat« unddraget de forpligtelser og konsekvenser, der behersker vor sociale interaktion. På den anden side er fantasiaktiviteten bundet til begzrets og angstens fortrzngte historie, bundet til i forskellige kostumer at gentage ubevidste scenarier. Disse scenariers detaljer er ganske vist individuelle; men de er blevet til inden for en bestemt kultur til en bestemt tid. Det fortrzngtes historie må n~dvendigvis vzre forbundet med det fortrxngendes, og derfor er det ubevidste også et socialt fxnomen. Hertil kommer, at hvis psykoanalysen har ret i, at fantasierne i deres tidlige historie er knyttet til oplevelser af kropslig lyst og ulyst i samspillet og udvekslingen med den anden, så er alle fzlles om elementxre, men fundamentale fantasimgnstre.

I fantasien irrealiseres således, hvad der er en erkendt fxlles realitet, den sociale livsverden og den fysiske omverden. Samtidig iscenesxttes fantasiens imaginxre rum bl.a. af en ubevidst psykisk realitet, hvis strukturer  i storre eller mindre grad er fzlles for medlemmerne a f   en given kultur. Til at dele disse erkendte, anede og uerkendte forestillinger skaber alle samfund forskellige institutioner og diskurser. En a f   disse er litteraturen, der i vor kultur har selvstændiggjort sig fra sit sakrale udspring og er blevet profan.

SpØrgsmålet  bliver så,  hvad overgangen fra den individuelle forestilling på privatteatret til fremstillingen  på den fzlles scene, og til fremstillingen af den fxlles scene, theatrum mundi, betyder? En vigtig ting er i hvert fald litteraturens eksplicitte eller i det mindste altid implicitte krav på reprzsentativitet. Metaforen om verdensteatret (for dens zldre historie se Curtius 1948:148-154)

prætenderer i sig selv, at litteraturen  fremstiller  det, som alment karakteriserer den menneskelige eksistens. Aristoteles har frydet alle elskere a f   litteraturen (og måske imteret historikerne) lige siden han formulerede  digtningens opgave på folgende vis:

»Men det fremgaar også af  det sagte, at det ikke er Digternes Opgave at foredrage hvad der virkelig er sket, men hvad der er saadan, at det kan ske og er muligt med Hensyn til Rimelighed eller N~dvendighed. For Historikeren og Digteren er forskellige ikke ved at den ene taler paa Vers, den anden i Prosa, for man kunde meget godt tænke sig Herodots værk sat paa Vers, og det vilde ikke mindre være Historie paa Vers end uden Versemaal, men Forskellen er, at den ene fortæller hvad der er sket, den anden hvordan det skete maatte være for at ske. Derfor er Digtningen baade mere filosofisk og mere etisk end Historien, for Digtningen fremstiller mere det almene, Historien derimod de enkelte Begivenheder.« (Aristoteles 1958:  15)

Men hvordan sikrer digterne sig, at de kan lose denne opgave? En måde at gore det på, og en måde der i hvert fald frem til det 19. århundrede var den mest benyttede, er at genfortalle: »Atter og atter hun bad ham om Trojas Skæbne berette,/ og på forskelligste Vis tit blev det samme fortalt« (Ovid 1943:Ii, 127-8).  At genfortælle myter og sagn eller at forme sin fortælling i relation til dem er en oplagt måde at forsoge at sikre, at det individuelle værk alene i kraft a f   motiv og stof besidder en vis almenhed. I disse tilfælde, der jo er langt de almindeligste, hentes bærende dele a f   teksten således ikke fra digterens personlige erindring og ubevidste fantasi, men fra hans læsning. Selv om det foregår i enerum, er at digte i eminent grad en dialogisk aktivitet. Digteren har hele tiden mindst to dialoger gående -hvad enten han ved det eller ej -en  med traditionen og en med sit publikum. Og både tilegnelsen af traditionen og dialogen med den er primært en bevidst aktivitet. Store dele af dagdr~rnmens inventar er selvf~lgelig også hentet om ikke fra litteraturen så fra arsenalerne af kulturelle stereotyper. Imidlertid forbliver den afgorende forskel, at digteren ikke blot kan forholde  sig receptivt, for traditionen er for ham både stof, teknik og norm. Af  denne grund er han nodvendigvis engageret i litteraturen som artefakt, som kunstværk.

Medens dagdromrnen primært er en ikonisk repræsentation af handlingssekvenser og tableauer, er litteraturen sproglig (symbolsk), og digterens opmærksomhed er ikke blot vendt mod sprogets fremstilling af et imaginært univers, men ogsa mod sprogets  materielle og strukturelle  egenskaber. Ja, den sproglige artikulation, den rette rytme, det klangfulde ord, de lydlige, syntak- tiske og betydningsmæssige  forbindelser mellem sætninger  og vers eller deres dele er for ham en udfordring og opgave. Og vel at mærke ikke en selvopfun- den opgave; for også den poetiske sprogbrug har en historie.

Som offentlig diskurs er litteraturen  endvidere forbundet med, og influeret og begrænset  af, det sociale liv på utallige måder: Den reguleres af de til enhver tid rådende betingelser for dens produktion, publikum, kommunikationsformer, produktionsteknologi, kredslob,  censur og begunstigelser. Den er endvidere ét  medium blandt andre for formidlingen af et givent samfunds eller en given klasses selvbevidsthed. Den litterære diskurs er derfor i en vis forstand altid uren. Når man taler om litteraturen som efterligning eller fremstilling af  virkeligheden, må man være opmærksom på, at den snarere efterligner vore forskellige måder at tale om virkeligheden på. Derfor taler andre diskurser i litteraturen: den religiose, filosofiske, historiske,  moralske, politiske, didaktiske, etc. Og de kan vel at mærke ikke trækkes fra, sådan at den rene litterære tekst står tilbage. Litteratur er, ligesom konversation eller brevskrivning, en bestemt måde at tale eller skrive om de forskelligste emner på, blot med flere strukturelle særtræk, kunstgreb og udtryksmuligheder.

Af  det forudgående folger også,  at det dialogiske forhold til publikum ikke blot er noget litteraturen ydre. Tværtimod er den kommunikative intention nærværende selv i den mest aristokratiske trobar clus eller i det mest intellektualistiske modernistiske digt. Eliot udtrykker det således: »Min opfattelse er, at et godt kærlighedsdigt, skont det måske er addresseret til én  person, altid er bestemt til at blive lyttet til af andre. Sikkert og vist, kærlighedens sande sprog -at sige det, som kun meddeler sig til den elskede og til ingen anden -er prosa«. (Eliot 1957 (1953):90)

Fra privatteater til verdensteater er der altså nok så stort et spring. Sat på spidsen kunne man sige, at digteren drommer andres &amp;Ømme, at han er et led i og engageret i en tradition, som former ham, at digtning for ham er et håndværk, hvis værktojs muligheder optager ham meget, at han som professionel er integreret i et litterært system,  der opfylder  en række forskellige funktioner og irniterer alle slags tale, og at han aldrig taler intimt eller fortroligt, hans

hvisken er altid teaterhvisken.

I forhold hertil synes udsigterne for psykoanalysens tolkning af litterære tekster dystre. Og de er, eller rettere ville være, dystre, såfremt den var den eneste tilgang; og såfremt den  gjorde krav på at være udtommende. Men psykoanalysen gor kun krav på at udtale sig om en dimension i den litterære tekst, omend en vigtig. Og desuden har litteraturen også som offentlig diskurs en anden side end den netop nævnte.

Torus mundus agir histronem stod der på vimplen over Globe Theatre; altså en påstand om overensstemmelse mellem to spil, det der spilles for os, og det vi spiller med i. Metaforen om verdensteatret bygger således på den antagelse, at vi bevæges og bliver klogere, fordi vi er tilskuere til os selv. Til den individuelle fantasis dobbelte scene svarer således dubleringen af  livets spil med kunstens. Metaforen rummer dog mere: Et skuespil er ikke en imitation af konkrete personers handlinger, det er skabelsen af et selvstændigt univers, adskilt fra vores af rampen, hvor noget, der aldrig har fundet sted, finder sted for vore ~jne. Og det finder kun sted i kraft af, at nogen har skrevet det. Selv om vi ser bort fra metaforens religiose implikationer, ligger der stadig i den, at der er tale om en skabt orden, et fremstillet kosmos. Litteraturen fremstiller således en forestillet orden, som var den virkelig. Og hermed overlever den magiske overensstemmelse mellem tanke og virkelighed, der har rodder i narcissismen, i litteraturen -men i ændret skikkelse. I stedet for kun at være bundet til den individuelle erindring eller fantasi om en specifik lystopfyldelse eller et specifikt mareridt bliver den til et onske om at skabe en eksistentielt relevant orden. Genfortællingen  af de samme historier betyder derfor ikke, at de mister deres forbindelse til lysten, angsten og fantasierne. Det betyder snarere at de bliver paradigmer for dem, i kraft af hvilke de kan tænkes og deles.

Den litterære traditions stadige omskrivning  og omtolkning, dens stobning af  gammelt stof i nye former og nyt i gamle, er en bestræbelse på at gore historien samtidig, men på nutidens præmisser. Den aaditionsbevidsthed, der er en del af litteraturen, forhindrer naturligvis ikke, at temaer og udtryk fornys og andet forkastes eller glemmes. Litteraturens erfaringsgrundlag folger nedvendigvis civilisationens forandring; og som et medium for artikulation og formidling af kulturel identitet  forhandles  betydninger og værdier til stadighed i den. For den psykoanalytiske  tolkning af litteraturen som fantasiaktivitet betyder det, at det historisk specifikke og det intentionelle, det bevidst dialogiske moment, aldrig kan overses som noget udvendigt, fordi denne gestaltning er måden, hvorpå digteren  tilegner sig den fantasi, han deler med andre. At gå fra teksten til dens stof er således,  i hvert fald i en vis forstand, at gå fra elementer og strukturer, der muligvis skylder ubevidste processer og fantasier deres eksistens, til tekstelementer,  hvis nærvær skyldes bevidst traditionsformidling. Alligevel kan man ikke se bort fra den traderede fabel af to grunde. For det forste er overleveringen  modspillet til tekstens egen artikulation af begæret og konflikten. Fablen bliver altså det, teksten skal forklare eller bortforklare. Her kan det, for det andet, vise sig, at fablen er stærkere end den version, som den giver i teksten, d.v.s., at den står tilbage som en modstand f.eks. mod rationalisering eller sentimentalisering (tragedien i det  18. årh. laber ofte ind i dette problem). Den psykoanalytiske tolkning må derfor vzre dobbelt: både en eftervisning  og tolkning afparadigmet, der må være historisk og litteraturhistorisk  informeret,  og en begribelse af  den tekstlige egenart som den tidsmæssigt specifikke og individuelle tilegnelse af monstret. Et monster der altså kan artikulere en fantasi, som digteren principielt kan være uvidende om.

I den psykoanalytiske beskrivelse a f   det infantile fantasiliv betragtes de typiske fantasier som en art krystallisationspunkter, som bevidste og bevidste tableauer, der anskueligg~r subjektets  lyst- eller ulystfyldte forhold til objekterne. De er kulminationeme  på barnets tolkningsarbejde (cf. den infantile seksualforskning). I litteraturen derimod optræder sådanne typiske fantasier i ændret skikkelse som ready mades, som symboler, motiver, elementære narrative stmkturer og aktant- og akt~rkonstellationer (cf. eventyrene). Derfor er påvisningen af  deres tilstedeværelse i den litterære tekst i lige så h ~ j grad en litteraturvidenskabelig  pointe, som en psykoanalytisk. Og derfor går der ingen lige vej fra en sådan påvisning til digterens ubevidste. Men naturligvis er en psykobiografisk tolkning af et forfatterskab  mulig. For hvis valget og håndteringen af sådanne ready mades danner et monster, og hvis de optræder sammen med genkommende fantasimonstre af mere individuel art, så er der ingen grund til ikke at forsoge at knytte en sådan personlig mytologi til forfatterens liv og levned. Sporgsmålet er snarere, hvor interessant denne kobling er for

læseren og forskeren?

Psykoanalysens bidrag til forståelsen af fantasilivet kan måske bedre inspirere litteraturforskningen  på et mere alment niveau, nemlig ved relateringen af de typiske fantasier til de enkelte stadier i den psykiske udvikling og specielt gennem tolkningen af dem som tegn på kriser i forholdet mellem subjekt og omverden. Disse kriser har ganske vist et fundament i virkeligheden; men de udspiller sig i barnets sind efter egne love. Samtidig med at de artikulerer manglen, lysten og den voldsomt oplevede konflikt eller salighed, er de også intellektuelle  præstationer, rudimentære antropogonier.  Det er redegorelsen for sammenhængen mellem begær og frygt, billeddannelsen knyttet til kroppen og det magiske forsog på at forstå og bemestre omverdenen, der er af eminent interesse for studiet af litteraturen, fordi parallellen til denne, uden at deres forskellige trinhojde må negligeres, er så slående.

Hertil kommer, at faritasiens  teknikker, som psykoanalysen fremstiller dem, genkendes i digtningens kunstgreb. Blot opererer fantasien primært på tingsforestillingerne, medens den digteriske teknik både omfatter billeddannelsen (e.g. metaforen) og bearbejdelsen af sprogets materielle, dets lydlige (og grafiske) aspekt. I digtningen som håndværk -og der må insisteres på, at det er den -ligger også, at dens materielle aspekt er håndgribeligt, sanseligt nærvzrende og ofte genstridigt, men at arbejdet med det er begærsm~ttet og lystfyldt eller pinefuldt. På samme vis forholder det sig med den der lytter. Hele- na siger til Faust:

»Ein Ton scheint sich dem andern zu bequemen, Und hat ein Wort zu Ohre sich gesellt, Ein andres kommt, dem ersten liebzukosen.~

(Faust II, In,  9369-71)

Den digteriske teksts håndgribelighed er en erotisering af udtrykket ligesåvel som tekstens univers er fremstilling af b e g ~ r e t . ~

Digtningens mange funktioner, og dens kamæleonagtige tagen farve efter de andre sociale diskurser den tjener, betyder ikke, at den helt mister et vigtigt kendetegn, nemlig at være emotionelt engageret og engagerende udkast til mulige, men alligevel konkrete verdener. Selv når en oplysningsfilosof bruger fiktionen til at propagere mod autoriteter, misbrug og almindelig forstokkethed, så engageres han af sin egen forestillingsevne  til at konkretisere, hvad der måske blot var tznkt som et folie for argumenterne (cf. Voltaires eventyr og historier og Diderots glimrende La religieuse).  At fiktionaliseringen  som oftest forer forfatteren til egne af psyken, som han måske tror er sagen uvedkommende, beror på, at når fantasien hidkaldes, så sættes kræfter i gang og betyd-

ninger på spil, som har deres egne love og mål.

Når litteraturen -denne på én  gang klæbende og proteusagtige diskurs -i moderne samfund er selvstændiggjort og har sine egne institutioner, skyldes det, at homo sapiens åbenbart behover omverdens- og selvtolkninger, der involverer hele eksistensen og hele den psykiske realitet. Dens strenge onkel, religionen, yder det samme og fortæller også historier, men han siger, at de er åbenbarede, og forlanger, at vi skal tro ham. I modsætning hertil er engagementet i litteraturen dobbelt: På den ene side tilbyder den en mulighed for identifikation og medliden. Man træder ind i et univers eller gor universet til en del af sig selv (cf. at man både sluger en bog og er opslugt a f   den). Og på den anden side er man ikke forpligtet  a f   den. Den fremstiller  jo en verden som kun er forestillet og derfor uden for praktisk rækkevidde. Netop dette er imidlertid litteraturens styrke.

Dobbeltheden af æstetisk distance og begærsmættet engagement giver nemlig mulighed for at forholde sig til noget fremmed, som var det en'selv, og til sig selv som noget fremmed. Elskende har det på samme måde; men teksterne er sjzldent så gode, og i ovrigt begynder de snart at betragte den andens tekst som apokryf.

Litteraturens manglende intimitet, dens teaterhvisken, åbner for en storre. Tvetydigheden og usikkerheden angående hvem der taler, og hvem der tales til, betyder, at der bliver sagt mere og sagt noget andet end i den tale, hvormed man så at sige signerer en stiplet linie. Hvadenten alvorsmænd kan lide denne frivolitet eller ej. Selv litteraturhistorikere, der jo burde vide bedre, er oftest mest tilfredse, hvis de direkte kan knytte værkerne til digterens liv. Så ved de da, at han har lidt og elsket. For eksempel er dette tit gået ud over Horats, for hans piger var vist mest papirpiger. En a f  hans amerikanske oversættere og udgivere, George F. Whicher, skrev med ungdommelig bmtaiitet og uforstand et nydeligt digt om Horats' kærester.  En strofe lyder således:

»All were but syllabled air, Fancies that flickeres and flew; Innocent Phidyle's prayer, Chloe the fawn, and the few Years that your Cinara knew, Cinara, sweetest of  flames! Ah! Horace, I'm sorry for you!  Alas! they were nothing but narnesc (Whicher i Horace 1947:  106)

Men selv om Whichers bedommelse af Horats som udovende erotiker sikkert er rigtig, så har han ganske uret i princippet. Digte rettet til kvinder, der skylder fantasien deres eksistens, siger fuldt så meget om kærlighedens væsen, som digte til damer af kod og blod. Dels fordi fantasien udgor så stor en del a f den, dels fordi den fiktive modtager gor det muligt at abstrahere  og koncentrere og at sige ting, man vel ville vogte sig for at meddele sin virkelige elskede.

Den infantile fantasi, dagdrommen og litteraturen er nære slægtninge, men alligevel meget forskellige. Slægtskabet betyder, at psykoanalysen kan tale med vægt om, hvad der er på færde i litteraturen, at den kan hjælpe os til at genkende vigtige elementer i den og afdække det netværk af betydninger, de er en del af. Dens påstand om, at digtning er en særdeles driftsbestemt aktivitet, der giver digter og læser narcissistisk  tilfredsstillelse,  og som knytter forbindelserne til ubevidste billeder og Ønsker, synes også uafviselig. En fejltagelse må man dog soge at undgå, når man anvender den til tolkning af litteraturen, nemlig at glemme, at digtning også er resultat af en bevidst, voksen og offentlig handling.

Privatteatret og verdensteatret er indbyrdes forbundne og fra begge forer gange til det ubevidste; men gangene mellem dem kan passeres i flere retninger: De historier Anna 0.  dromte, og som udtrykte hendes personlige krise og ubevidste fantasier, var formet efter Billedbog  uden Billeder.

## Noter

1.  Her gengivet fra Jorgen Dines Johansen  1986: 143.
2.  Hvad angår fantasierne i disse ca. halvandet leveår er det vigtigt at være opmærksom p5 tre ting: For det forste, at barnet ikke p5 dette tidspunkt kan rapportere dem verbalt. Dette betyder, at de nodvendigvis altid m i   foreligge som konstruktioner baseret p i   observationer  af adfærd i den givne periode, p2 elementer i senere rapporterede fantasier og p i  almene hypoteser om psykens funktionsmade og udvikling. For det andet, og dette gælder fantasier i almindelighed, at en verbal rapport er en ufuldstændig og ofte misvisende oversættelse af en psykisk tilstand og aktivitet, der ikke primært er verbal, men bestir af kropsfornemmelser, forestillinger og hallucinationer. Og for det tredie, at det sprog der anvendes til en beskrivelse  af borns fantasier  har to vanskeligheder, der kan være alvorlige fejlkilder. Dels det sprog, unge b m ,   der rapporterer deres fantasier, benytter, fordi ordenes begrebsmæssige og emotionelle værdi er forskellig fra det, de voksne forbinder med dem. Dels uligheden i barnepatientens  og terapeutens sprogbeherskelse, der nodvendigvis g0r terapeutens sprog til det overgribende og sammenhængsskabende. Dette gælder ogsi i forholdet mellem en voksen analysand og anlytikeren; men det bliver særlig aktuelt i forhold til barnet, fordi dette heller ikke behersker dagligsproget.
3.  Mekanismen er, at senere oplevelser eller fantasier reaktiverer erindringer eller fantasier fra en tidligere periode i barnets liv og tilbagegribende ændrer deres betydningsindhold og driftbesætning. Den tilbagegnbende omtolkning af fortiden er selvfolgelig et helt alment fænomen i bevidst psykisk aktivitet, i affattelsen af en selvbiografi, i histoneskrivningen  og i fiktionen, f.eks. i kriminalromanen.  Her har man f.eks. fra begyndelsen noteret, at butleren p2 mordaftenen havde en sort og en brun sok pi, men forst til slut indser man dets betydning som et led i beviset for hans skyld. Forskellen til den tilbagegnbende virkning i det ubevidste fantasiliv er imidlertid, at denne sidste er mere radikal, fordi der sker en fusion af elementer fra de to tidsmæssigt adskilte oplevelser. Her ville butleren altsi efterlods blive tildelt to forskellige sokker, skont han faktisk havde haft et par sorte pil. I bade ubevidste og bevidste fantasier rettes bager for smed (for en god fremstilling af dette aspekt af  urfantasierne se Andkjær Olsen &amp; Koppe 1981: 398-400 og 442-47).
4.  Begrebet ambivalens kan maske illustrere, hvad der er p8 spil her. Oftest dækker det den samtidige eksistens af to modsatte emotionelle holdninger til et objekt (e.g. kærlighed og had). Hvis man imidlertid forestiller sig, at ambivalensen ikke blot er emotionel, men intellektuel, saledes at objektet spaltes, og det i psyken konstitueres som to forskellige objekter, henholdsvis et godt og et ondt (spaltningen er ifolge kleinianerne et forsvar mod ambivalens). Og hvis man hertil  fejer at grænsen subjekt-objekt ikke er stabilt repræsenteret i det ubevidste, s i   får man en vis ide om det ubevidste fantasilivs ikke blot emotionelle, men ogsa semantiske labilitet.
5. Disse aspekter af litteraturen har jeg  behandlet mere udforligt i Dines Johansen 1992b.

## Bibliografi

- Aristoteles (1958). Poetik (overs. Poul Helms) Kobenhavn (Nyt Nordisk Forlag Arnold Busck).
- Curtius,  Ernst Robert (1948). Europiiische  Literatur und lateinisches Miitelalter. Bern und Munchen (Francke Verlag).
- Eliot, T.S. (1957). On Poetry and Poets, (heri »The three Voices of Poetry*, 1953). London (Faber and Faber).
- Erikson, Erik H. (1971). Barnet og samfundet. Kobenhavn (Hans Reitzel).
- Freud, Sigmund (1980/[1895]). Udkast til en videnskabelig psykologi. Kobenhavn (Hans Reitzel).
- -(196011  900a). Dr~mmetydning 1-11. Kobenhavn (Hans Rei tzel).
- -(189511905d). »Tre afhandlinger  om seksualteork i Afhandlinger om seksualteori. Kobenhavn (Hans Reitzel).
- -(198311915e).  »Det ubevidste*, i Metapsykologi I. Kobenhavn (Hans Reitzel).
-  ( 196511  91  6-1  7). Forelesninger til indf~ring i psykoanalysen. Kobenhavn (Hans Reitzel).
- -(198511917~). »Om driftsomsætninger,  især analerotikkens« i Afhandlinger om seksualteori. Kobenhavn (Hans Reitzel).
- -(194711919e). »Ein Kind wird geschlagen« i Gesammelte Werke, Bd. XII. Frankfurt am Main (Fischer Verlag).
- -(196611930a). Kulturens byrde. Kobenhavn (Hans Reitzel).
- Freud, S und Breuer, J. (197011895). Studien uber Hysterie. Frankfurt a. M. (Fischer Bucherei).
- Gay, Peter (1988). Freud. A Lije for  Our Time. New  York (W.W. Norton).
- Goethe, J.W.V.  (1963). Faust. Hamburg (Christian Wegner Verlag).
- Horace (1947). Selected Poems (George  F. Whicher, ed.). New  York (Walter  J. Black).
- Isaacs, Susan (1948). »The Nature and Function of Phantasy«. I The International Journal  of Psycho-Analysis, Vol. XXIX, Part II", pp. 73-97.
- Jones, Ernest (1953-57). The Life and  Work of Sigmund Freud I-III. New  York (Basic Books).
- Johansen, J. Dines (1986). Lille psykoanalytisk leksikon. Kobenhavn (Borgen).
- -(1  992b). »Desire: Representation and repetition in Literature«. Udkommer i Orbis Literarum 1992.
- Laplanche, J. et Pontalis, J.-B. (1964).  »Fantasme  originaire,  fantasmes des origines, origine du fantasme«  i Les  Temps modemes, no. 215, pp.  1833-68.
- Olsen, O. Andkjær (1988). gdipus-komplekset. Kobenhavn (Hans Reitzel).
- Olsen, O. Andkjær og Koppe, S. (1981). Freuds psykoanalyse. Kobenhavn (Gyldendal).
- Ovid (1943). Elskovskunsten (overs. Walt Rosenberg).  Kobenhavn (Rasmus Navers Forlag).