Den historiske drejning
Forfattere: Mette Skak
Tidsskrift: politica (2005-01-01)

## Mette Skak

## Den historiske drejning

Politologien, ikke mindst disciplinen international politik, bygger for en stor del på historisk forskning. Blandt nyere bidrag til studiet af international politik finder man en del "verdenshistorier" analyser af, hvordan interaktionen mellem de politiske systemer har udviklet sig op gennem historien. Den engelske skole er stærkt repræsenteret inden for denne "historiske drejning". ". Men også neorealismen gør sig gældende. Som nyorientering inden for international politik er den historiske drejning mere frugtbar end den stærkt opreklamerede sproglige drejning.

Mange politologer ringeagter historikere og historie som et fag, der "ikke kan se skoven for bare træer". Megen historisk forskning og historieskrivning retter sig mod at rekonstruere begivenheder og hændelsesforløb i fortiden på grundlag af et minutiøst arbejde med kildematerialer og bruger ikke synderlig plads på generelle teori- og metodebetragtninger. For mange politologer er det ensbetydende med en rent deskriptiv, idiografisk 1 blindgyde - historikere mikroanalyserer det enkelte træ, men får aldrig sanset skoven, siger politologerne. Derfor lægger politologer så megen vægt på teoridannelse. Deres videnskabsideal er den generaliserende, nomotetiske samfundsvidenskab, i sig selv en relevant faglig ambition.

Men i den forbindelse glemmer mange politologer, at deres fag er storforbruger af historikeres empiriske forskning.  Såvel komparativ politik som international politik,  ja  alle fagets discipliner ville være dybt enfoldige, hvis ikke historie­ videnskaben, herunder idehistorien, havde givet  dem et historisk perspektiv på analysens genstand.  Stat, klasser og magt kan ikke anskues løsrevet fra tid og rum. Mange af statskundskabens klassikere er makrohistoriske synteser - tag bare Barrington Moore (1966), hvad komparativ politik angår. Inden for sociologi fin­ des tilsvarende en historieorienteret makrosociologi, som nogle lærebøger i inter­ national politik inkluderer i disciplinen international politik (Smith, 1997; Mann, 1986, 1993; Tilly, 1992).

De to sidstnævnte forfattere kan sammen med visse andre tages til indtægt for "en historisk drejning" inden for studiet af international politik parallelt til den "sproglige drejning", 2 der er nok så opreklameret (Cox, Dunne og Booth, 2001). Der er kommet en ny underskov af diakrone analyser af, hvad der driver sam­ kvemmet mellem politiske systemer - historiske perspektiver på den internatio­ nale politiks aktører og på kernebegrebet det internationale system. Det er eksem­ pler på denne nyorientering, der er emnet for denne forskningsoversigt. Først gi­ ves en introduktion til den historiske drejning i lyset af faget international politiks metodedebatter og den såkaldte engelske skoles 4 genkomst. Dernæst præsenteres nogle eksempler på nye verdenshistorier skrevet med faget international politik som pennef  ører. Med det menes fremstillinger, der ser på interaktionen mellem de højst forskelligartede politiske systemer, der har eksisteret op gennem historien, altså verdenshistorier, der anlægger et systemisk og politologisk fugleperspektiv på historien. Først drøftes Adam Watson (1992), derpå Buzan og Little (2000)

som eksempler på bidrag, der helt eller overvejende bygger på den engelske skoles syn på international politik. Som eksempler på alternative bıdrag til den historiske drejning af lige så stor faglig vægt præsenteres Paul Kennedy (1988). Sluttelig gives eksempler på danske populariserende bidrag til den historiske drejning. Artiklen har som overordnet budskab, at der er flere vitaminer for faget international politik, ja for hele samfundsvidenskaben at hente i bølgen af historie, end der er i den sproglige drejning.

Som appetitvækker kan det nævnes, at virkelighedens internationale politik, dvs. på den ene side globaliseringens verdensomspændende fragmentering af etablerede strukturer og på den anden side magtkoncentrationen omkring USA som tølge at den kolde krıgs ophør har skabt en hel industri at litteratur om imperier. Såvel kritikere af USA som globaliseringskritikere søger hermed tilflugt i et af verdenshistoriens begreber for grænseoverskridende magt for at indkredse problemstillingen (Hardt og Negri, 2004; Johnson, 2004). Nok så tankevækkende er der dem, der efterlyser mere imperium som svar på de problemer, som globaliseringen skaber, uden af den grund at give køb på kritikken af nutidens USA (Lal, 2004).

## Den historiske drejning i international politik før og nu

i 5 ske fag som jura, blev studiet af international politik ligesom resten af politologien på et tidligt tidspunkt domineret af amerikanske forskere og deres banebryefter manges mening vigtigste debat, nemlig debatten mellem behavioralister og traditionalister omkring 1970 (Jackson og Sørensen, 1999: 45-48, 55-56, 218228). Det var første gang, at den historie- og folkeretsinspirerede engelske skole i skikkelse af Hedley Bull (1969) gik i offensiven i et forsøg på at sætte dagsordenen for studiet af international politik. Bull afviste (ligesom C.A. W. Manning) behavioristernes vision om en rendyrket nomotetisk (se note 1) samfundsvidenskab som håbløs givet den menneskeskabte og -orienterede genstand for studiet. Samfundsforskning indebærer videnskabelig dømmekraft (scholarly judgment), forståelse og indlevelse, ikke naturvidenskabelige årsagsforklaringer, insisterede Bull i debatten mellem ham og systemanalytikeren Morton Kaplan.

ry Bull udtalte sig på baggrund af den grundforskning, som han sammen med indledt i 1959 - folk som C.A. W. Manning, Martin Wight, Adam Watson. Deres videnskabsteoretiske standpunkt var at integrere filosofi, historie, folkeret og diplomatiske studier i faget international politik. Efterhånden udskrystalliseredes det i en selvstændig retning, der går under betegnelser som international society, historisk institutionalisme, grotianisme, rationalisme eller som her den engelske skole. Skolen anerkender, at der ikke er nogen verdensregering, hvorfor international politik fungerer under anarkiske vilkår med krige som et væsentligt træk. Men det betyder ikke, at realismen med dens pessimistiske magt- og konfliktbetonede synsmåde holder stik. Tværtimod har samkvemmet mellem bystater, imperier og i moderne tid stater fremelsket spilleregler, normer og elementer af orden. Følgelig er det mere dækkende at tale om et internationalt samfund end blot et internationalt system som begreb for det verdensomspændende politiske univers. Systembegrebet forudsætter nemlig ikke på samme måde som samfunds­ begrebet et islæt af fælles interesser og værdier (Bull, 1977: 9-14).

I tillæg til den klassiske realismes fokus på (kortsigtet) statsræson som logik bag staters adfærd opererer Watson (1992: 9, 14, 240) derfor med systemræson, dvs. staternes langsigtede interesse i stabilitet og forudsigelighed som et ledemo­ tiv, der gør staterne mere hensyntagende og moderate i deres adfærd, end man skulle tro.  Parallelt med det betoner Arnold Wolfers (1962:  72-73) såvel staters nationalegoistiske besiddelsesmål som deres mere fremsynede miljømål - dvs. bestræbelser på at skabe gunstige generelle vilkår for stater, for eksempel opret­ telse af internationale organisationer til at tage sig af opgaver, som overstiger den enkelte stats formåen. Hvor meget den enkelte stat i praksis lader sig styre af besiddelsesmål/statsræson eller miljømåVsystemræson, er et empirisk spørgsmål (Skak, 2000). Der ligger heri en  klar inspiration fra oplysningstidens rationalisme, eksempelvis John Locke samt hans forgænger Hugo Grotius, folkerettens grund­ lægger (Knutsen, 1997: 254  ). Argumentet for systemræson/miljømål er det samme som de neoliberale teser om "absolutte gevinster", "fremtidens skygge" og lig­ nende samarbejdsbef  ordren  de mekanismer i forholdet mellem stater.

Faktisk understreger Bull, Wight og andre pionerer inden for den engelske skole, at man end ikke kan udelukke altruistiske træk i international politik. De mener, at der gør sig et universalistisk og humanistisk retfærdigbedsaspekt gældende, og fører det tilbage til oplysningsfilosoffen Immanuel Kant i tillæg til ordens- samt konfliktaspektet af international politik. Forfattere som Robert Jackson (1995; Jackson og Sørensen, 1999: 158-165) fremhæver derfor den enkelte statsmands udenrigspolitiske situation som et dilemma, en ofte vanskelig afvejning af tre fuldt ud legitime politiske hensyn:

- varetagelsen af den nationale interesse på vegne af staten
- varetagelsen af statssamfundets kollektive interesse i orden
- varetagelsen af menneskerettigheder på vegne af individer.

Ophøjet til teori om det samlede internationale system betyder denne treklang af modstridende hensyn, at der i virkeligheden er dels en interstatslig systemisk sfære præget af statsræson, magtstræb og militær konflikt - alt det, som realismen med rette peger på; dels en samfundssf  ære præ­ get af folkeretlig  regulering, diplomati og ikke-militære  instrumenter; dels en  ikke­ statslig verdenssamfundssfære præget af hensynet til menneskeheden og i sidste instans individet, hvor miljø og økonomi kommer ind i billedet (Bull, 1977: 84ff.; Buzan og Little, 2000: 45-47, 104-105, 440). De enkelte sfærers indbyrdes vægt er  et  empirisk spørgsmål, der  afhænger af tid og sted.  Helt indlysende  er den kantianske verdenssamfundssfære indtil videre den svageste dimension, når man betragter verden og historien som helhed, men tiden  efter den kolde krig har ikke været uden fremskridt, eksempelvis humanitære interventioner (Knudsen, 1999).

På den baggrund er det ikke så overraskende, at den engelske skole  havde svært ved at få fodfæste og nå bredere ud i den kolde krigs fase. International politiks anden debat endte med et nederlag til Bulls position til fordel for især den efterføl­ gende neorealisme, som Kenneth Waltz (  1979) var ophavsmand til. Omvendt blev neorealismen bragt til tælling af den kolde krigs ophør og befinder sig nu i en fase af drastiske omformu1eringer med teser om civilisationskonflikt, unipolaritet samt en tilbagevenden til udenrigspolitisk teori og deslige (Wivel, 2002). Den engelske skole, derimod, er inde i en  renæssance som et magnetfelt for nordeuropæisk forsk­ ning i ikke bare historiens, men også nutidens internationale politiske praksis og folkeretlige problemstillinger (eksempelvis FN, Danmark og verden, 1999; Knud­ sen, 1999).

Den engelske skoles inspiration fra hermeneutisk 6 og idiografisk orienterede samfundsvidenskaber som historie betyder, at retningen kan fremstå noget uhånd­ gribelig som teori betragtet. Man leder forgæves efter falsificerbare hypoteser og klare operationaliseringer med henblik på årsagsforklaringer - hele den systema­ tik og stringens, som er kendetegnede for amerikansk inspireret politologi. Inden for den engelske skole "forklarer" man typisk ved at beskrive et givet fænomens for eksempel statens eller suverænitetens - gradvise opståen og udvikling over tid. Med andre ord det, man inden for metodelæren kalder genetisk  forklaring (Ras­ mussen, 1968: 26). Man kan kalde den engelske skole for induktiv og praksis­ orienteret, hvorimod dens modparter repræsenterer deduktiv (teoriafledt) polito­ logi.  Som læser skal man derfor være forberedt på en ret diskret, kompleks og empirisk argumentation, hvor kun markører som begrebet det internationale sam­ fund afslører forfatterens ståsted. Nogle nyere bidrag har dog en mere direkte, amerikansk facon (Buzan og Litlle, 2000).

I snæver forstand skal man ved denne artikels historiske drejning med afsæt i den engelske skole forstå bidrag som for eksempel Cox, Dunne og Booth (2001  ), Watson (1992), Knutsen (1997), Osiander (1994) og sidst, men ikke mindst Buzan og Little (2000). Udtrykket the "tum '' to history fi nder man i antologien redigeret af Michael Cox, Tim Dunne og Ken Booth (2001). De lægger afstand til den ahistoriske amerikanske litteratur om international politik på grund af koblingen mellem historie og international  politik som fag og som empirisk virkelighed. Hverken  hegemonisk stabilitetsteori eller  tesen  om  den  demokratiske fred var  mulige uden historisk forankring, og i Jugoslavien vakte ophøret af den kolde krig "histo­ rien" til live på grusom vis. I stedet for det vante pensum ser antologien på, hvor­ dan  fortidens  kulturer  og ikke-europæiske kontinenter  håndterede ordensproblemet og gør endvidere op  med  myten om den suveræne stat som produkt af den westfalske fred af 1648 (Cox, Dunne og Booth, 2001).  Nordmanden Torbjørn L. Knutsen (  1997) leverer en grundig gennemgang af tænkningen om international politik sammenholdt med udviklingen i virkelighedens internationale politik op gennem historien  - sidstnævnte  udgør en  lille, ikke  ueffen  Europahistorie! Andreas Osiander (1994) begrænser sig til den westfalske epoke, 1640 til 1990, men hævder, at det ikke er konflikterne mellem staterne som sådan, men graden af konsensus om de bærende principper for deres indbyrdes forhold, der har præget international poli­ tik op gennem historien. Watson (1992) samt Buzan og Little (2000) er taget ud til nærmere omtale nedenfor, fordi de er eksempler på hele verdenshistorier set med international politiks øjne.

## Adam Watsons verdenshistorie

Watson (  1992) bruger en del plads på tiden før 1648 for at demonstrere, at syste­ met med suveræne stater historisk set ikke har været den fremherskende struktur. Han indleder sin komparativt anlagte verdenshistorie med at præsentere mulige verdensordener spændende fra uafhængige stater - med magt over ikke kun indre, men også de ydre, sikkerhedspolitiske forhold - til imperiet, det direkte styre af geografisk forskellige politiske enheder fra et enkelt magtcentrum. Imellem de to yderpunkter opregner han nogle mellemformer, og allerede denne gradbøjning af suverænitet eller mangel på samme udfordrer neorealismens tænkning i absolut­ ter.  Karakteristisk for  den engelske skole lægger Watson vægt på immaterielle sider af international politik såsom legitimitet, et begreb han bruger til at ind­ kredse forskellen mellem eksempelvis Assyriens og Perserrigets praksis som im­ perier. For at vise dynamikken i fortidens  internationale  samfund springer han faraonernes Egypten over som et ret statisk imperium til fordel for Sumer (3.500 f.Kr.). Sumererne ikke bare opfandt skriften, men foregreb også nutidens interna­ tionale samfund med deres interagerende bystater, hvoraf en, men ikke altid den samme, var lederen - en forløber for EU's roterende formandskaber! Over tid fin­ der man i oldtiden en generel tendens til hegemoni samt moderation fra de konso­ liderede imperiers side (Watson, 1992: 123, 126). Ofte overtog erobrerne fra rand­ områderne de erobredes institutioner og innovationer (Watson, 1992: 128f.). Stik modsat Waltz (1979) konkluderer Watson, at balancepunktet i international poli­ tik hverken er anarki eller hierarki, men den bløde mellemvare (Watson, 1992: 131).

Watsons analyse af det europæiske internationale samfund begynder med mid­ delalderen og fremhæver Europas originalitet i forhold til den imperiale arv fra Rom, B  yzans og det muslimske kalifat. Selve middelalderen var diffus og falder uden for Watsons begreber, men havde kristendommen som ramme (1992: 151, note 6). Jura var meget nærværende for den tids sekulære fyrster, da de var afskå­ ret fra at henvise til nationalinteressen som begrundelse for krig (1992: 146f.). Men stater og kongemagt begyndte at tage form og fik hjælp til konsolideringen fra Reformationen (  1992: 169). Ironisk nok blev  det  den  katolske  kardinal  Richelieu, der personificerede statsræson, alliancen mellem Frankrig og de protestantiske magter Danmark og Sverige under Trediveårskrigen (  1992: 184  ). Watsons pen­ dant  til oldtidens rastløse randstater (marcher states/marcher communities) er Spanien og Portugal, som vendte energien udad, efterfulgt af andre ekspansions­ lystne stormagter  samt den centraleuropæiske del af Habsburgriget (nutidens Østrig), oprindelig en stødpude i forhold til det dynamiske Osmannerrige (1992: 194f.). På det europæiske kontinent var det Frankrig, der trak det længste strå som ordensmagt indtil landet under Napoleon endte som hegemon - og taber.

Det spændende er det kollektive hegemoni, som dette udfald skabte: den hun­ drede år lange 1 som Watson ser det - en periode præget af systemræson (Watson, 1992: 240-250). Watsons empiriske analyse rum- mer således mange flere lag end anarkiet og eksistenskampen mellem de suveræne stater. Den europæiske dynamik var ofte grusom mod de ikke-europæiske egne af verden, men Watson fastholder, at kolonialismen ligesom andre imperier havde sine positive sider (1992: 262). Slutstenen i udviklingen er det europæiske inter­ nationale samfunds udstrækning til resten af verden gennem afkolonisering samt FN-pagtens ligestilling af staterne (Generalforsamlingen) og institutionalisering af stormagtskoncerten (Sikkerhedsrådet). Bogen slutter med et spark til den her­ skende visdom på bjerget:

"The gravitational pull towards hegemony, and the ubiquity of some hegemonial autority in societies of independent or quasi-independent states, stands out so clearly from the evidence that the question arises why studies of states systems and political theory underestimate or evenignore it. (...) Our vision is constricted by the assumption that the independent sovereign state is the basic or even the sole unit of a states system" (Watson, 1992: 314; cf. Kagan, 1998!).

Watson går så vidt i sin internationale samfundsoptik som til at tale om  det nedar­ vede præg af kontrakt (Watson, 1992: 318). Watsons fortolkning af verdenshisto­ rien  blev  modtaget med  superlativer  som  mesterlig  i sit opgør  med  nutids- og  anarki­ fikseringen inden for faget international politik.  Nogle finder dog den engelske skoles tavshed om eksempelvis Ruslands kvaler med at blive en del af det euro­ pæiske internationale samfund problematisk (Neumann, 1996). Rent stilistisk spø­ ger det indforståede og det uhåndgribelige - det er ikke just en begynderbog. Men den er en imponerende kombination af empirisk og analytisk overblik - ikke nær så omfangsrig, som man kunne frygte.

## Buzans og Littles verdenshistorie

Der er mere politologisk murstensroman over Buzan og Little (2000) som følge af forfatternes socialisering  ind i neorealismen (strukturrealismen, som de kalder den, cf. Buzan, Jones og Little, 1993). Bogens koncept fylder over en fjerdedel, og den empiriske verdenshistorie omfatter ikke alene antikken og moderniteten samt lidt nutid og fremtid, men sågar også forhistorien samtidig med, at forfatterne holder fast  i  international  politiks  kernebegreb, det internationale  system, som omdrejnings­ punkt. Ligesom Watson (1992) er det en syntese af faglitteraturen, ikke historisk grundforskning, men Buzan og Little påtager sig her en totalentreprise: logikken i kollektiv menneskelig interaktion helt tilbage fra jæger/samler-samfundene. Denne utrolige  ambition indfrier bogen faktisk,  så hvor Watson blev rost til skyerne, kappede anmelderne selv jordforbindelsen i deres hyldest af denne bog. Det siger sig selv, at der males med bred pensel, og gennemgående er det en ret uskøn prosa -ræsonnementer vedrørende enheder (: det enkelte politiske system), interaktions­ kapacitet, proces/procesformationer  samt struktur inklusive sondringen mellem funktionel og strukturel differentiering.  Alligevel har de studenter, som jeg har undervist i verdenshistorie og international politik, taget Buzan og Little (2000) til sig. De to yder en stor pædagogisk indsats ved at rubricere og konkretisere, hvad der politologisk set er væsentligt at forstå om forløbet og dynamikken i ver­ denshistorien.

Buzan og Little  stopper imidlertid  ikke ved den didaktiske ambition (''in a sense it is a textbook", 2000:  1). Forfatternes virkelige ærinde er at gøre begrebet til omdrejningspunkt for såsom antropologi, geografi, statskundskab, ja selv historie  -vel at mærke det interna­ tionale system frigjort fra den aldeles ahistoriske, eurocentriske, "anarkofile" og følgelig misvisende omgang med begrebet, man ser inden for faget international politik (2000: 18-34). Hermed siger forfatterne endegyldigt farvel til neorealismen og tilslutter sig den engelske skoles nuancerede "treenighedslære" som ovenfor omtalt (2000: 43-47). Samtidig vedgår de, at den engelske skole overser interna­ tional politisk økonomi, fordi den er optaget af det immaterielle institutionelle spil mellem aktørerne. De deler neorealismens tro på stringens og systematik, og selv konstruktivismen er med. De store forventninger, de herved rejser til empirisk og faglig alsidighed, indfrier de ved at opdele den internationale politik i fem, ikke indbyrdes afsondrede sagområder: som kan optræde på fem mulige  analyseniveauer: -niveauer, som forfatterne bruger for  at komme frem til deres pointer på det aggregerede, verdensomspændende systemniveau.

Denne 25-feltstabel (!) for, hvor de henlægger deres empiriske analyse under­ vejs, kobler forfatterne til deres forklaringsfaktorer eller rettere kilder til forkla­ ring -henholdsvis interaktionskapacitet, proces og struktur, hvoraf navnlig proces­ analysen systematisk ser på sagområderne. Proces skal nemlig forstås som den interaktion mellem aktørerne, hvorimod interaktionskapacitet henviser til for interaktion på et givet tidspunkt af verdenshistorien. Interaktions­ kapacitet drejer sig om store gennembrud inden for transportteknologien (stigbøj­ len, bringeselen, jernbanen osv.) eller åndssfæren, eksempelvis skriften, diploma­ tiet, verdensreligionerne og de verdslige ideologier (Buzan og Little, 2000: 8084).  Buzan og Little vedgår frejdigt deres gæld til de gamle, delvis berygtede geopolitikere med deres sans for mobilitet og topografi (2000: 57-60). Enheds- og strukturbegreberne er kendte fra neorealismen, men bruges langt mere alsidigt her sådan, at den suveræne stat og anarkiet får en anderledes beskeden plads.

Hvad angår nøglebegrebet, det internationale system, er forfatteme på det rene med, at det er lidt absurd at krænge det ned over forhistoriens delvis førsproglige, for slet ikke at tale om førstatslige virkelighed. Men på basis af den arkæologiske forskning og vor viden fra nutidige "lommer" af forhistorisk  kultur insisterer Buzan og Little på, at interaktionen mellem forskellige jæger/samler-grupper (hunter­ udgør I det mindste udgør forhisto­ rien det kronologiske og udviklingsmæssige forspil til den gradvise fremvækst af landsbyer, byer og dermed oldtidens bystater og imperier. Derfor kan samfunds­ forskere ikke ignorere forhistoriens samfund, deres mulige organisering og udad­ vendte dynamik. Heller ikke hvad antikken angår, er det uproblematisk at tale om internationale systemer på grund af den begrænsede interaktionskapacitet. Man kan højst tale om ud fra den samhandel, man kan påvise mellem oldtidens civilisationer og imperier-typisk kun i en lineær og ikke en  multilateral  struktur. I det fjerde århundrede f.Kr. -under Athens  storhedstid

-havde Rom megen kontakt med såvel karthagenienseme (fønikerne) og de græ­ ske bystater, men ikke med Perserriget længere mod øst; det havde primært de græske bystater (Buzan og Little, 2000:  99). Det moderne, nutidige og vitterlig verdensomspændende  internationale  system,  foreslår  Buzan og  Little  derfor  at kalde fuldbyrdede internationale systemer (2000: 96). Begrebet  forudsætter, at interaktio­ nen omfatter alle sagområder og analyseniveauer på verdensplan, men  ikke nødven­ digvis i en symmetrisk fordeling fra det enkelte geografiske område til det andet.

Som man kan ane, er Buzan og Little enige med meget af den etablerede histo­ riske og  makrosociologiske  forskning og dens  grundlæggende  periodisering af verdenshistorien (Buzan og Little, 2000: 394, 386ff.). De opererer kun med tre, ret velkendte udvi k lingsafsnit: forhistoriens præ-internationale systemer fra 40.000 år f.Kr. frem til sumererne, antikkens gensidigt forbundne (økonomiske) interna­ tionale systemer fra 3.500 f.Kr. til 1500 e.Kr. og endelig modernitetens globale internationale system fra 1500 e.Kr. og frem. Ikke overraskende kommer der mest strukturhistorie  og uendelig  lidt  begivenhedshistorie ud af den  kronologiske ramme, heriblandt en sjusket omtale af bogtrykkerkunstens revolution (cf. 2000: 286 og 203). Ellers vrimler det med spændende betragtninger inklusive illustrative cases i grå bokse. Modsat Thomas Hobbes' skrækvision hedder det om forhistorien:

''There has never been a presocial Hobbesian world of human beings in which life was just nasty, brutish, and short. We know that human beings have always li  ved in society, because they evolved from primates which are now all recognized to be innately social  beings" (Buzan og Little, 2000: 111; cf. Poulsen, 2004  ).

Det betyder ikke, at sikkerhedsproblemer, trusler  og  krig var  ukendte i forhistoriens univers. Faktisk var drabsraten  (''krigshyppigheden") blandt buskmændene i Kalahari-ørkenen fire gange højere end i USA i årene 1920-1955 (Buzan og Little, 2000: 129-130).

Kritikken af neorealismen går blandt andet på, at det ikke er forandringer på strukturniveau, men forandringer indadtil i enhederne, der skaber de største trans­ formationer op gennem verdenshistorien (Buzan og Little, 2000: 374f., 7). Hvem kunne for eksempel i Middelalderen forudsige, at den tids vakkelvorne konge­ dømmer få århundreder senere ville ende som verdensbetvingende imperiale cen­ tre? Følgelig  må analysen foldes ud og bringes væk fra neorealismens misvisende fokus på polaritet, dvs. antallet af stormagter i den globale magtbalance (2000: 384). Waltz' arrogance med hensyn til økonomi gør neorealismen yderligere ana­ kronistisk, fordi det økonomiske sagområde altid ligger milevidt forude for det militær-politiske sin dynamik (2000: 385). Denne og de øvrige seks teoretiske hovedkonklusioner ser Buzan og Little som en På det punkt har de ikke alverden til overs for postpositivismen, altså det, jeg her benævner den sproglige drejning (cf.  note 2). Nok kritiserer postpositivisterne neorealismen, men de bidrager ikke til analysen af verdenshistorien på faget inter­ national politiks grundlag (Buzan og Little, 2000: 391). Som før antydet, er det en anklage, jeg kan tilslutte mig, og som uddybes som konklusion.

"damning indictment of much IR [  =international relations/MS] theory. [  ...  ] [L]inking IR and world history is not just a marginal luxury that IR  theorists can take or  leave as  they wish. It is an essential aet, without which IR theory can nev  er hope to capture its subject. [  ...  ] [W]ithout the link  to  world hi  story, IR will never [  ...  ] develop its role as the integrating macrodiscipline of the social sciences" (Buzan og Little, 2000: 385).

## Paul Kennedys verdenshistorie

Nu kunne man tro, at neorealismen hermed var ude af billedet som ramme for politologisk analyse af verdenshistorien, men sådan er det ikke. Ganske vist må man gøre det kunstgreb at se bort fra Waltz (1979) og rette blikket mod Robert Gilpin (1981) og hans anderledes dynamiske neorealisme samt den "verdenshi­ storie", der ligger i forlængelse af ham - Kennedy (1988) med andre ord. Såvel Buzan og Little som Watson omtaler Gilpin og Kennedy i respektfulde vendinger (Watson, 1992: 9; Buzan og Little, 2000: 53). Først lidt om Gilpins principielle syn på drivkræfterne bag den makropolitiske udvikling og parallellen til Kennedy, da han ikke  just går i  dybden med sit koncept - man er vel historiker! Gilpins neorealisme viser sig i hans konkurrenceoptik på international politik samt hans materialisme, hvor magt bliver et spørgsmål om militær, økonomisk og teknolo­ gisk formåen (Gilpin, 1981: 13). Modsat Waltz (1979) låser han sig ikke fast på staten som aktør og dermed den westfalske epoke, men henviser til både Pax Romana og Napoleon som  udtryk  for den hegemoniske logik  bag historiens omskiftelighed. Med  andre  ord relativiserer Gilpin anarkitesens gyldighed og  god­ tager indirekte Wights tese om verdenshistorien som en serie af hegemoniske til­ stande (cf. Watson, 1992: 3f.). Det karakteristiske for Gilpin er hans dynamiske, halvvejs marxistiske materialisme, hvor nøglebegrebet er de uens takter for mili­ tær, økonomisk og teknologisk vækst stormagterne imellem (Gilpin, 1981: 12ff.). Den ulige vækst skaber ubalance og krise i det internationale system, da Gilpin forudsætter interessekonflikter mellem hegemonen og dens forstødte og nye riva­ ler. Dramatiske forskydninger i magtfordelingen vil bringe hegemonen til fald og skabe et nyt internationalt system. Altså en neorealisme, der stiller skarpt på for­ andring, men fastholder Waltz' pointe om, at aktørerne ser på deres relative ge­ vinster i  den indbyrdes konkurrence.  Samtidig er Gilpin i pagt med B  uzan og Little  i sin  betoning af, at  forandringer  i  international  politik  hidrører  fra  enhedernes indre dynamik.

Kennedys (1988: xv) argument er tilsvarende bygget op omkring ulige vækst­ rater og udviklingen i den relative magtfordeling mellem stormagter og stormagts­ aspiranter: ''how a  Great Power·s position steadily  alters  in  peacetime  is as important to this study as how it fights in wartime"·. Hans omfangsrige empiriske klassiker om udviklingen fra 1500 e.Kr. undersøger derfor samspillet mellem økonomisk formåen, samfundets bredere ressourcer og den militære effekt, det udmøntes på slagmarken i den direkte konfrontation mellem stormagterne. Kennedy er berømt for sin tese om imperial overbelastning ( imperial overstretch ):

"  ... wealth is usually needed  to underpin military  power, and military  power is usually needed to acquire and protect wealth. If, however, too large a proportion of the state's resources is

I

diverted from wealth creation and allocated instead to military purposes, then that is likely to lead to a weakening of national power over the longer term. In the same way, if a state overtextends itself strategically - by, say, the conquest of extensive territories or the waging of costly wars - it runs the risk that the potential benefits from external expansion may be outweighed by the great expense of it all - a dilemma which becomes acute if the nation concerned has entered a period of relative economic decline" (Kennedy, 1988: xvi).

power soft power Den betragtning gjorde Kennedys bog til en af de mest omdiskuterede i den intense debat om USA's nedgang i årene lige før opløsningen af Sovjetunionen, hvor man bagetter med stor lettelse konkluderede, at Kennedy tog fejl - USA's position var alligevel ikke truet. Man oversà ganske, hvor tesen om imperial overbelastning holdt stik, nemlig som forklaring på, hvorfor Sovjetunionen tabte den kolde krig (cf. Kennedy, 1988: 488-514). Kennedy tog kun fejl ved at forudsige, at Sovjetunionen ikke ville give op før den havde lidt nederlag i en varm krig, sådan som mønstret har været for andre hegemoner. Bogens normative budskab er således, at hegemonisk status forudsætter en balanceret og dynamisk politik på hjemmefronten og en fordomsfri analyse af de til enhver tid gældende internationale vilkår for magt samt politisk vilje til at omsætte indsigten i handling. Det er dårligt nyt for denne verdens lukkede samfund og autoritære politiske systemer; en pointe, Kennedy desværre undlader at præcisere. Hans forkærlighed for komparativ statistik om stålproduktion og andre militære nøgletal skræmmer nok nogle læsere bort. Men reelt er han næppe uenig med neoliberale magtanalytikere som Joseph S. Nye (1988), der helt parallelt betoner behovet for at balancere mellem hard præstere velfærdsformåen og have legitime institutioner osv.).

Kennedys periodisering af hans udsnit af verdenshistorien følger materialismens princip og gør industrialiseringen til krumtap. Overordnet skelner han mellem den førindustrielle verdens strategi og økonomi (fra "det europæiske mirakel" o. 1500 til 1815, hvor industrialiseringen endnu ikke var slået igennem i Europa som helhed), den fuldbyrdede industrialiserings tidsalder (1815-1943, dvs. fra den euro-

Som verdenshistorier betragtet er der en perfekt arbejdsdeling mellem Kennedy (1988) og Watson (1992). Hvor Watson helliger sig det immaterielle spil mellem aktørerne - "overbygningen" fristes man til at sige med Karl Marx - kulegraver Kennedy storpolitikkens materielle basis hen over de sidste 500 års omskiftelige strategiske spil mellem stormagterne. Kennedy er blevet kritiseret for ikke at inddrage indenrigspolitiske faktorer som social og fysisk mobilitet, herunder indvandring, et område hvor USA står stærkt. Trods bogens mangler lufter Kennedy dog visse nuancer og slår ned på kvalitative tiltag som de selvkritiske evalueringer af nederlag i Preussens generalstab (Kennedy, 1988: 185). Han erkender, at passive faktorer som landes geografiske beliggenhed og afsondring har spillet ind. Han lægger ikke skjul på analysens eurocentri og begrunder det med, at det langvarige fravær af stærke kontinentaleuropæiske hegemoner fra Roms fald og frem gav Europa ideelle betingelser - modsat situationen i Kina og andre steder - for en dynamisk, teknologisk betinget militær kappestrid mellem de fremvoksende autonome politiske systemer. Herved blev Europa arena for de globalt set afgørende hegemoniske opgør. Først USA føjede en ny dimension til.

strategi og økonomi i dag og i morgen gevinsters forrang, der ligger som præmis for hele analysen, et udslag af hans konfliktoptik. Det levner ikke plads til megen samfundsoptik, ej heller systemræson. Her kan den engelske skole med rette indvende, at der kommer noget tautologisk ud af at definere problemstillingen som eksistenskampe mellem autonome politiske systemer. De har i verdenshistorisk perspektiv udgjort et provinsielt modernitetsanliggende. Men det faktum, at de har været skæbnesvangre for verden som helhed og er udgangspunktet for nutiden og fremtiden, gør dem unægtelig mindre ligegyldige, og som nævnt i indledningen giver globaliseringen og USA's nuværende rolle i international politik stof til en ny runde i debatten om hegemoni.

## Danske populærvidenskabelige bidrag til

## den historiske vending

Dansk Udenrigspolitiks Historie 1-6 Selv om der er et spring i stil og akademisk ambition fra de omtalte verdenshistorier inden for faget international politiks litterære kanon til det danske bogmarkeds og Petersen, 2001-2005). Værket henviser ikke til den engelske skoles grundsyn på udenrigspolitikkens vilkår, men den engelske skoles alsidighed (dens "treenighedslære") er indirekte til stede. Pointen i Bo Lidegaards kontroversielle analyse af Erik Scavenius i bind 4 er netop denne statsmands placering i et voldsomt dilemma mellem flere uforenelige, men alle for så vidt legitime hensyn. Hvor han valgte at prioritere den kortsigtede statsræson, slog modstandsbevægelsen under besættelsen på den langsigtede systemræson og krævede, at Danmark bidrog til at bekæmpe den totalitære trussel mod verdensordenen og menneskeheden. Dilemmaer er der også mange af i Danmarks EU-politik og var det givetvis også bagud i historien, som for eksempel da Christian d. 4. spillede højt spil i Trediveårskrigen. Hertil kommer hele værkets underliggende hovedtema om Danmarks egen transformation som aktør op gennem historien, en dynamik, der hovedsagelig er betinget af den omgivende internationale politiks skiftende vilkår (se Nikolaj Petersens artikel i dette nummer). Siden vikingetiden har Danmark gennemløbet hele spektret i Watsons (1992) kontinuum over politiske systemers autonomi og er i dag en småstat, om end en småstat i kategorien stærke stater.

lede værket med et meget rost essay om hovedlinjer i historien (Bjøl, 1982). Her i fortidens samfund, som det handler om. Meget sigende indleder han med skriften

Politikens Verdenshistorie af Skal man fremhæve en enkelt nulevende dansk analytiker, der indgående har beskæftiget sig med hele verdenshistorien og reflekteret over den i populariseret form, må det blive Erling Bjøl. I sin disputats (Bjøl, 1966: 14, 16) tilsluttede han sig C.A. W. Mannings og dermed den engelske skoles synspunkt, at det plausible snarere end videnskabelige love er, hvad politologer kan præstere. På det grundlag har han arbejdet meget med overordnede mekanismer i historie og international Buzan og Little (2000) for at finde samlet. Når Bjøl udfolder sig om bringeseler, stigbøjler, "køl og hjul" osv. er det tydeligvis den forbedrede interaktionskapacitet

'

og behandler sidenhen de sociale teknologier for interaktionskapacitet - organisation, verdensreligioner og videnskab (Bjøl, 1982). Under overskriften "Kræfter og bedrifter" afrunder han med samfundsvidenskabernes fælles aktør/strukturproblematik og drager en balanceret konklusion (Bjøl, 1982: 326-328).

Dette livtag med verdenshistorien førte til endnu to monografier med sikkerhedspolitikken som omdrejningspunkt - hans "Krig og Fred" kan man sige (Bjøl, 1998; 2000). Krigsmonografien stiller spørgsmålet om kriges generelle årsager og begynder med aktør/struktur-problemet. Som svar på de vanskeligheder, konfliktforskningen rummer, anbefaler han, at faget international politik tager den diakrone komparation (se note 3), altså den empiriske verdenshistorie til sig:

i i og tører til krig eller fred. Hvis man f.eks. kan påvıse fællestræk mellem Bismarcks og dronning Margretes politik eller i Frederik d. 3.s og Saddam Husseins beslutninger, eller i de hensyn,

til stede, afhænger af abstraktionsniveauet" (Bjøl, 1998: 16).

Selv om Bjøl her afslører, at han hælder mod aktøriveauet, som det, der typisk rummer den udslaggivende faktor, går han ind på strukturelle forhold som geografi, teknologiske gennembrud efterfulgt af mere voluntaristiske momenter som nationalisme, ekspansionisme, magtbalance og ikke-militære formål med krigsførelse samt utilsigtede krige ("lavinekrige"), noget første verdenskrig er et gruopvækkende eksempel på. Men beslutningssituationen får det sidste ord i slutkapitlet af samme navn, som i realiteten betoner faktorer som misperception (cf. Jervis, 1976). Man kan indvende, at Bjøl her og bogen igennem underspiller sine ræsonnementer til fordel for den livlige, tematiserede beretning ud fra historiens arsenal af krige og krigsskabende hændelser. Resultatet er imidlertid et tankevækkende konfliktanalytisk executive summary af verdenshistorien og som sådan en stor populærvidenskabelig bedrift.

Pax Romana, jlexible response Fredsmonografien (Bjøl, 2000) fungerer på samme måde med de samme fortrin og svagheder. Bogen opererer med to idealtypiske institutionelle rammer for fred, rigsfreden og ligevægtsfreden, dvs. fred gennem hegemoni over for fred gennem magtbalance mellem autonome politiske systemer. Rigsfreden hører især forsamlingen af Kina som "den himmelske freds rige" og de mere skibbrudne forsøg på at skabe en Guds fred i Middelalderens Europa via kristenhedens republik. Bjøl ser paralleller til rigsfreden i det sikkerhedsfællesskab, der er skabt mellem demokratierne i Vesteuropa og nu udstrakt til Østeuropa (Bjøl, 2000: 312, 328). Ligevægtsfreden kommer til udtryk i de spilleregler og den magtbalance som gradvis voksede frem mellem de europæiske stater fra religionskrigene i 1500-tallet frem til den kolde krig og vel også videre at dømme efter den centrale balancerende rolle i Golfområdet, som Saddam Hussein blev tillagt. Hvad den kolde krig angår, siger sovjetiske ledere lod sig afskrække. Omvendt viste det sig fatalt, da man på et

::

falsk  grundlag  forsøgte  at  praktisere  ligevægtsfred  med Hitler  gennem kan man tilføje.

Både her og med hensyn til de andre fredsmekanismer - såsom kræmmere og kvinder - der drøftes, er det svært at udlede noget virkelig almengyldigt, blandt andet fordi krig og fred er langt mere relative fænomener, end man skulle tro, hvilket giver lidt overlapning mellem diskussionerne i de to monografier. Med tanke på nutidens netværksagtige aktører som Al Qaeda og en diffus, men grum verdensomspændende konflikt mellem islamisme og modernitet og hele nutidens generelle mønster af intrastatslige konflikter kan B jøls overvejende interstatslige statsmandsunivers selvfølgelig forekomme bedaget. Men hverken de dårskaber eller de optioner, han peger på, er nødvendigvis irrelevante for fremtidens sikker­ hedspolitik. Selv om også fredsmonografien i passager fortaber sig i bred kronolo­ gisk beretning, tilgiver jeg gerne Bjøl. For herigennem bliver det klart, at det, der fascinerer ham ved historien, er den samme politologiske ordens-, dynamik- og organisationsproblematik, som optager Watson (1992) og Buzan og Little (2000). Påny ræsonnerer han snublende nær op ad Buzan og Littles begreb interaktions­ kapacitet:

"Politisk, men især kulturelt var integrationsniveauet usædvanlig højt i Europa mellem 1713 og 1792. Kommunikationskapaciteten mellem de politiske og kulturelle eliter var høj. Evnen til  at opfatte de nuancer, som ifølge Napoleon kunne gøre forskellen mellem krig og fred, var vel udviklet. De politiske systemer var vel forskellige (  ...  ). Men enhver regeringsfonn kunne være god nok, når bare det var duelige 'Regentere', som var ved magten. Samkvemmet mel· lem eliterne var ubesværet. De havde et fælles omgangssprog i fransk" (Bjøl, 2000: 156·157).

## Konklusion

Den historiske drejning går ud på at fjerne det ahistoriske præg, som behavioral­ ismen har påført  studiet af international politik og har i den mere ambitiøse udgave til f  onnål herved at gøre faget international politik til det holistiske omdrejnings­ punkt for samfundsvidenskaberne. Det typiske teoretiske afsæt er den engelske skoles pluralistiske tilgang til international politik, men visse dynamiske varianter af neorealismen gør sig også gældende. Konkret består den historiske drejning i den nye underskov af politologiske synteser af verdenshistoriens empiriske stof, dvs. analyser af logikken bag de forskelligartede politiske systemers opståen, de­ res ind�yrdes samkvem, konflikthåndtering og udvikling op gennem historien. I praksis er der faktisk ikke tale om historisk grundforskning, kun om en nyvakt interesse for (litteraturen om) de førindustrielle epoker og de politologiske følge­ slutninger, man kan udlede af deres praksis. Men fordi den historiske drejning således står og falder med historikernes udforskning af den type problemstillinger, bør slutresultatet blive et mere balanceret og indbyrdes respektfuldt forhold mel­ lem statskundskab og historie. Set med statskundskabens øjne er der al mulig grund til at byde en sådan udvikling velkommen som en chance for at bryde med den fremherskende sproglige drejnings skævvridning af samfundsvidenskaben.

For som det indirekte fremgår af Buzan og Littles (2000: 391) undsigelse af postpositivismen som irrelevant for bestræbelsen på at gøre international politik til den dagsordensættende samfundsfaglige disciplin, dækker den sproglige drej- ning over en uholdbar metodisk ensidighed. Den anskuer virkeligheden som kon­ struktioner, fortællinger/diskurser - altså som "tekster" med den praktiske konse­ kvens, at datagrundlaget for dens samfundsforskning reduceres til tekster af for­ skellig beskaffenhed. Diskursanalyse bliver eneste anvendte metode, typisk med afsæt i åbne, publicerede kilder, publicistik eller sekundærlitteratur om identitet osv., hvorimod arkivalier og i det hele taget data i bredere forstand samt metodisk alsidighed glimrer ved sit fravær. Det er en hård anklage, men at der er noget om snakken finder jeg bekræftet i, at nogle fortalere for den sproglige drejning selv erkender, at tekstanalyser af international politik  ofte  bliver ren lænestolsforskning (  armchair analysis; Neumann, 2002: 628). I forhold til det er klassisk historisk forskning en oase af fl id og alsidighed (cf. Clausen, 1963) - så alsidig faktisk, at man kan hævde, at historiefaget via hermeneutikken for længst har taget højde for mange af den sproglige drejnings indsigter. Det samme må gælde for netop den historieinspirerede engelske skole og strengt taget også for de mere tænksomme udgaver af neorealisme og neoliberalisme.

## Noter

- Einmaligkeit nomotetisk, 1. Idiografisk betyder fokus på de individuelle, særegne træk ved det fænomen, der studeres, og er det stikord, historievidenskaben selv har taget til sig som karakteristik af faget. Det tyske fagudmod at finde lovmæssigheder og almene træk. Parallelt med det tillægges historievidenskaben en slagside i retning af at forklare fænomener alene gennem forståelse og indlevelse, hvorimod politologi lægger vægt på at forklare kausalt og objektivt i betydningen set udefra. Max Weber anså forståelse for uvidenskabelig og forklaring som et umuligt ideal for samfundsvidenskab og konkluderede, at samfundsforskere må kombinere dem. Se i øvrigt H.P. Clausen (1963) som giver en god indføring i historisk videnskabsteori - mere nuanceret og tidssvarende end den egentlige guru på området, E.H. Carr (1960).
3. Diakron analyse indebærer, at fænomener analyseres i et historisk perspektiv, typisk med vægten på fænomenernes oprindelse, udvikling og eventuelle ophør. Det modsatte princip kaldes synkronanalyse og går ud på, at man fastfryser tidsfaktoren og i stedet lader den rumlige dimension variere ved at studere beslægtede fænomener andre steder. Begge principper er gyldige strategier for komparation, men politologer har det med kun at tænke i synkron komparation studiet af flere samtidige cases.
2. Den sproglige drejning henviser til den sprogvidenskabeligt inspirerede diskursanalyse, dvs. de seneste årtiers tekstanalytiske modebølge inden for international politik og samfundsvidenskaberne mere bredt, inklusive historie. Den er synonym med postmodernisme, socialkonstruktivisme, postpositivisme og lignende - altså strømninger, som mere eller mindre radikalt afviser, at der findes en objektivt eksisterende virkelighed og i stedet ser på konstruktionen af virkeligheden gennem sproglige og andre virkemidler. Se i øvrigt Smith, 1997.
4. Udtrykket "den engelske skole" bruges i det følgende ikke fordi det er en præcis og geografisk set holdbar tern for retningen - tværtimod! - men fordi det kendes af mange. Indholdet i den engelske skole præsenteres senere.
5. bag eller andre ikke-iagttagelige fænomener. Ligesom positivismen opfatter den sin metode som værdineutral og objektiv, studiet af "fakta" slet og ret.
- 1963: 31, 62, 90-94). 6. Hermeneutik, dvs. fortolkningslære går ud på at leve sig ind i personen bag handlingen eller udsagnet for at få rede på den pågældendes forudsætninger, normer, hensigter og vidensgrundlag

7. Den meget nuancerede neorealist Robert Jervis (  1982) deler Watsons begejstring for den euro­ pæiske koncert som noget så  enestående som en sikkerhedspolitisk regimedannelse, men under­ streger, at koncerten kulminerede i tiden frem til 1823. Under alle omstændigheder var koncer­ ten ophævet under Krimkrigen (1853-56).

## Litteratur

- Bjøl, Erling (1966). La France devant l'Europe. lA politique europeenne de la /Ve Republique, København: Munksgaard.
- Bjøl, Erling (1982). Politikens verdenshistorie bd. l: Fra Urtid til Nutid, København: Politikens Forlag.
- Bjøl, Erling (1998). Hvorfor krig?, København: Gyldendal.
- Bjøl, Erling (2000). Hvordan fred?, København: Gyldendal.
- Bull, Hedley (1969). "International Theory: Tue Case for a Classical Approach", in Klaus Knorr and James N. Rosenau (eds.), Contending Approaches to International Politics, Princeton: Princeton University Press.
- Bull, Hedley (  1977). The  Anarchical  Society.  A Study of Order in World  Politics, London: Macmillan.

Buzan, Barry, Charles Jones  and  Richard Little (l  993).

The Logic of Anarchy:  Neorealism  to

New York: Columbia University Press.

Structural Realism,

- Buzan, Barry and Richard Little (2000). International Systems in World History. Remaking the Study of International Relations, Oxford: Oxford University Press.

Carr, Edward Hallett (  1960). What is History  ?, New York: Vintage Books.

- Clausen,  Hans Peter  (1963). Hvad er Historie? Den historiske  videnskabs  metodiske grund­ spørgsmål og nyere synspunkter pd historieforskningens teoretiske problemer, København: Berlingske Forlag.
- Cox, Michael, Timothy Dunne and Ken Booth (eds.) (2001). Empires, Systems and States. Great Transformations in International Politics, Cambridge: Cambridge University Press.
- Due-Nielsen, Carsten, Ole Feldbæk og Nikolaj Petersen (red.) (2001-2005). Dansk Udenrigspolitiks Historie 1-6, København: Danmarks Nationalleksikon.

FN, Danmark og verden (  1999), København: DUPI.

- Gilpin, Robert (  198  l). War and Change in International  Politics, Cambridge: Cambridge University Press.
- Hardt, Michael og Antonio Negri (2004). Imperiet, København: Informations Forlag.
- Jackson, Robert (1995). "The Political Theory oflnternational Society", pp. 110-128 i Ken Booth and Steve Smith (eds.), International Relations Today, University Park:  Pennsylvania State University Press.
- Jackson, Robert and Georg Sørensen (1999). Introduction to International  Relations, Oxford: Oxford University Press.
- Jervis, Robert (  1976). Perception and  Misperception in  International Politics, Princeton, NJ: Prince­ ton University Press.
- Jervis, Robert (1982). "Security regimes", International Organization, Vol. 36, No. 2, pp. 357-378. Johnson, Chalmers (2004). The Sorrows of Empire. Militarism, Secrecy and the End of the Republic, New York: Metropolitan Books.

Kagan, Robert (1998). ''The Benevolent Empire", Foreign Policy, No. 111, pp. 24-35.

- Kennedy, Paul (  1988). The Rise and Fall of the Great Powers:  Economic Change and Military Conjlict  from 1500 to 2000, London: Unwin &amp; Hyman.
- Knudsen, Tonny B. (  1999). Humanitarian Intervention and International  Society. Contemporary Manifestations of an  Explosive Doctrine, PhD dissertation, Århus: Department of Political Science, University of  Aarhus.
- Knutsen, Torbjørn L. (1997). A history of international relations theory, 2nd ed., Manchester and New York: Manchester University Press.

- In Praise of  Empires.  Globalization and Ord.er, Palgrave Macmillan.
- The Sources of  Social Power. Vol. 1:  A  History of  Power  from the Beginning to  AD 1760,
- The Sources of  Social Power. Vol. 2: The Rise of  Clas  ses and Nation-States 1760-1914,
- The Social Origin of  Dictatorships and Democracy. Lord  and Peasant in the Modem World,
- Russia and the ldea of  Europe: A Study in ldentity and International Relations,
- Millenium: Journal of  International Studies, Neumann. Iver B. (2002).
- Bound to Lead. The Changing Nature of  American Power, Basic Books.
- The States System of  Europe, 1640-1990. Peacemaking and the Con­ ditions of  International Stability,
- Politik, 1. 3, pp. 96-109.
- Komparativ Politik 1,
- DUP/ Working Paper, Skak, Mette (2000). "Back in the U.S.S.R.? Russia as an Actor in World Politics", København:
- The Globalization of World Politics. An lntroduction to International Re­ lations,
- Coercion,  Capital  and European States, AD 990-1990, Cambridge, MA: Blackwell Publishers.
- Theory of  International Politics, Addison-Wesley.
- The Evolution of  International Society. A Comparative Historical  Analysis, London &amp; New York: Routledge.
- Politica, 4, pp. 431-448.
- Discord and Collaboration. Essays on International Politics, The Johns Hopkins University Press.