Byen og billedet
Forfattere: Lene Waage Petersen
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

----- -- -·- ··--·-----

## Byen og billedet

## LENE WAAGE PETERSEN

Det  mest  forunderlige  ved  bogen De  usynlige  byer (1972,  dansk  1979),  den italienske forfatter Italo Cal­ vinos  poetiske  guide  til  verdens antropologiske ind­ retning,  er  at  den  installerer  sig  i  læserens  sind  som billeder og tankemønstre, man ikke sådan kan komme af med igen. Man begynder at tænke videre med dens byer og billeder og de indbyggede relatio­ ner  mellem de arkitektoniske former  og de mentale strukturer, mellem sindet og formerne. Det er denne ganske særlige oplevelse jeg  gerne  vil sige noget  om her.

Men først lidt om den spinkle bog og dens særlige struktur,  for  de  læsere  der  endnu  har  den  til  gode. Det er en rammefortælling, dvs. ligesom i de berømte eksempler på denne genre, Decameron eller Tusind  og en nat, findes der  yderst en historie der fungerer som iscenesættelse for og generator af  en serie enkeltfor­ tællinger.  Teksten  udfolder  sig  i  samspillet  mellem fortællingerne  og  den  ramme,  som  de  belyses  af. Ideen til strukturen i De usynlige byer har Calvino hen­ tet  fra  et  berømt  gammelt  værk  fra  slutningen  af 1200-tallet, med titlen Millionen eller Beskrivelse af  ver­ den, nemlig venezianeren Marco Polos beretning om sin rejse til Kina og sin tjeneste i  17 år hos den mæg­ tige mongolkejser Kublai Khan i Peking. Calvino la­ der rammehistorien bestå af beretningen om ni sam­ taler mellem kejseren og Marco Polo. Mellem samtalernes  begyndelse  og  deres  afslutning  er  der indlagt i alt 55 enkeltstående afrundede beskrivelse af byer,  fortalt af Marco Polo,  for  at Khanen  skal forstå sit rige, der er i opløsning.  I rammen udspiller sig en dialog, der viser Khanen som en strukturerende, me­ lankolsk og abstrakt organiserende ånd, mens Polo er den  konkret i  riget rejsende, hvis blik afsøger detal­ jen og relationerne. De er  - naturligvis  - to sider af Calvinos modsætningsorienterede,  dialogiske væsen.

De indlagte bybeskrivelser - ti i den første og sidste dialog,  fem  i  hver  af  de  andre  - er organiseret i  te­ makredse med fem byer i hver,  med titler  som ""by­ erne og erindringen", "byerne og te gn ene", "byerne og de døde",  '.'de skjulte byer". Temakredsenes byer er nummereret fra 1-5, og forløbet er struktureret så­ ledes at temakredsenes byer vandrer frem i en sindrig matematisk  struktur  og  en  væsentlig  tematisk  rejse, fra  udgangspunktet  der  handler  om  erindringens  og længslens  former  til  slutningen,  der  sonderer  vort globaliserede samfunds dystopier og de spinkle, skjulte utopiske fragmenter i byernes liv.

Det  var  de  indlagte  byer,  der  slog  mig  først  ved , C læsningen og som jeg vender tilbage til igen og igen. De  udgør  et  verdenskort  over  sindets  erfaringer  og det  antropologiske  samlivs relationer,  og  deres  bille­ der  mejsler  sig ,i  erindringen,  møder  ens  e gn e  erfa­ ringer  og  giver ny  form til dem.

Dødebyerne,  f.eks.  byen  Adelma,  hvor  den  rej­ sende går i land i havnen og i beboernes ansigter, som de vender sig mod ham,  genkender  sine  e gn e  døde. Det lister sig gradvis ind på læseren,  den første mand han møder li gn er en soldat han kendte, og som nu er død.  En  febersyg  mands  gule  øjne  li gn er  hans  fars øjne på dødslejet.  Det  gibber i  en,  da man lidt læn­ gere fremme læser: "Grønthandlerkonen løftede ho­ vedet: det var min bedstemor." Og man tænker som Marco Polo: "Der kommer et tidspunkt i ens liv, hvor der blandt de mennesker man har kendt er flere døde end levende". Pludselig er det ens eget livs døde, som man ser,  som danner en by  inden i  en selv, farvet af det mørke og de billeder, der former Calvinos tekst.

En  anden  af  dødebyerne  er  Argia:  "Det  der  gør Argia forskellig  fra andre  byer  er,  at  den  har  jord i stedet  for  luft  [  ...  ];  over  hustagene  hviler  der  lag  af

--�

ens s

ofob

tant

læng

mme

: usyr

han

, Isido jord fyldt med klippestykk� som skyer på himlen;' Det meget visuelle og grafiske billede,  "klippestyk­ ker som skyer på en himmel af jord", besegler den foruroligende  tyngde,  der  hviler  over  byen  og  for­ midler  en  mytisk  eller  psykisk  oplevelse  af  dødens klaustrofobi. Tonefaldet  skifter  til sidst.  "Hvis  man lægger øret mod jorden om natten, kan man somme tider  høre  en  dør  der  smækker",  siger  fortælleren. Typisk for  Calvino forbirider han - som andetsteds - det kosmiske med det komiske. Stemningen letter, men banaliseringen f'ar også historien til at dreje, så den bliver til en billedallegori over tilstande eller re­ lationer der  kan lignes  ved  denne  kvalte  jordb y.

Også  længslens  og  melankoliens  stemninger  bli­ ver støbt i prægnante billeder. Et man ikke let glem­ mer findes i den anden by om erindJ:ingen, hvor den rejsende kommer til en  b y, der  ejer  \_alt  det  han  har længtes efter. Nu burde han være glad, men "den by han har  drømt om, rummede, ham selv  som ung;  til Isidora komm.er han i en fremskreden alder. På tor­ vet  er  der  en  lav  mur  hvor  de gamle  sidder  og  ser ungdommen passere forbi. Han  sidder  der  mellem dem. Hans længsel er allerede et minde".  Billedet af  de  gamle,  der  betragter  livet  passere  forbi,  for­ binder sig med udsagnet "længslen er et minde" til en form, der fastholder en desillusioneret melankoli. Det var om det sted Thomas Bredsdorff i en anmel­ delse skrev, at Calvinos tekst med alle dens postmo­ derne  træk rummer udsagn,  der ikke lader sig rela­ tivisere,  "man kan ikke klikke sig ind  hvor  man  vil i Cybercity." Den italienske forfatter Pasolini og an­ dre  læsere  af  bogen  har  hæftet  sig  ved,  at  den  kan synes skrevet ud fra �n  erfaring  om at  livet,  alt liv, er  passeret forbi. Jeg  tror  det  hænger sammen med at  Calvino  så  klart  har  forladt  en  fortællestruktur der indeholder egentlig handling. Der er ikke nogen personprojekter i bogen;  projekter og veje ud i ver­ den  er  afløst  af  det  analyserende,  tolkende  blik  på verden. Marco Polo har rejst i Kanens rige, nu er det beretningen om byerne, ikke rejsen,  det gælder.

Calvino  har  altid  været  interesseret  i  billeder,  i kunstens,  filmens,  tegneseriernes  billeder.  Og  han har altid været en meget  visuel forfatter.  Men først fra  omkring  6oerne  udviklede  han  helt  bevidst  en billedpoetik omkring billedets og blikkets egenskaber.

,

I  to  store  selvbiografisk  orienterede  essays  fra  1962 og  1972  ("La strada di San  Giovanni" og "Dall'op­ aco")  beskriver  han  sit  bliks  kognitive  og  mentale koordinater;  formet  som  det  er  af  at  have  ryggen mod  Liguriens  bjerge  og  deres mørke  substans  og pejlingen ud mod lyset, havet, det tomme rum, og verden liggende som på terrasser spredt ud for blik­ kets fod. Selve billedets betydningsdannende væsen udforsker  han  i  kunsten,  i  semiotikken  (  tarokkor­ tene,  som  han  skriver  en  fortælling  ud  fra  midt  i 6oerne),  og - måske tættest ved hans egen sans for billedets væsen i beskæftigelse med renæssancefi­ losofiens syn på billedet og dets centrale plads i erin­ dringens  mekanismer,  sådan  som  det  beskrives  af hukommelseslæren.

Det  siges  et  sted  at  alt  hvad  Marco  Polo  viste Khanen,  "havde  emblemets  magt,  som  man  ikke kan glemme eller tage fejl af,  når man først har set det". Renæssanceemblemet sammenstiller et grafisk billede med et begreb eller et motto,  i en enhed el­ ler et samspil, hvor billedets visuelle kraft fastholder udsagnet i en  betydning,  der  spiller mellem ord og billede,  f.eks.  i  det  berømte  emblem  med  delfinen der svømmer om et anker, der er forbundet med or­ dene "festina lente", og som er et af Calvinos egne emblemer,  som man  kan læse i essayet om  hurtig­ hed, i Til det næste årtusind. Et andet sted i De usyn­ Uge byer tales om "billedets værdighed", dets evne til at befolke vore drømme, erindring og ideer. Der er ingen tvivl om at det er Calvinos agt at skabe bille­ der, ikke bare visuelle beskrivelser, men "pikturale" billeder,  der  er  opbygget  og  afgrænset  som  kunst­ værker, der kan hænges op i vort indre billedgalleri. Det er en slags ek:frasis'  er, beskrivelser, der bliver til egentlige  billeder.  Giordano  Bruno  skrev  om  bille­ det,  at  det  har  styrke  til  at  sprænge  erindringens porte. De usynlige byer er  en  arkitektonisk konstruk­ tion om et ikonisk system, der organiserer drømme, erindringer, længsler og angstfølelser, tanker og håb.

Den  anden  inspiration,  der  ligger  bag  bogen,  er den strukturalistiske antropologi, især Levi-Strauss, som Calvino mødte da han flyttede til Paris i  1965. Calvinb  har  aldrig  brudt sig  om  psykologi.  Antro­ pologien,  derimod,  leverer  strukturer  til  en  generel beskrivelse af menneskelige relationer. Calvino havde tidligere organiseret sine temaer som bybeskrivelser, f.eks.  i  nogen  af  historierne  i Marcovaldo. Nu,  med støtte  i  antropologien,  udvikler byen sig  til  en  pro­ duktiv  fortællegenre,  der  kan  samle  billede  og  ud­ sagn om verden i stadig nye former.  Det er kombi­ nationen  af  billedets  kraft  og  de  ekstremt  præcise antropologiske strukturer,  der  gør  at  man pludselig begynder at tænke i "byer". En kongres,  f.eks.  som en by, med ritualer, temaer,  relationer; et ophold på et  refugium,  hvor  stedets  ritualer  krydses  med  de sammenbragte  beboeres  hurtigt  etablerede  relatio­ ner.  En oplevelse som er formet af den meget mor­ somme  by hos  Calvino,  hvor  de  fastboende  guder (lares),  der  tilhører  huset,  skændes  med  de  tilflyt­ tende guder, der følger beboerne (penates)  om hvem der  nu  regerer  den  by,  der  er  til  netop  nu  i netop disse relationer.

Ikke alle  byer  er  dystre  eller  melankolske.  Og  ikke alle  byer  lader  sig  aflæse  som  et  emblem. Nogle af dem  forbliver  indfanget  i  billedernes  sprog,  som ikke  let  omskrives  til  udsagn.  Her  er  det  snarere lyset  og  bevægelserne  i  billedernes  forløb,  der  ud­ gør  udsagnet  og  oplevelsen,  nærmest  som i musik. F.eks. byen Armilla,  der begynder med  en - måske - apokal yp tisk  beskrivelse af  en by  uden  mure,  der findes kun vandrør, der løber lodret og forgrener sig ved etageadskillelser. Men så metamorfoserer rørene til  en  skov  af træer,  hvor kummer og  badekar hæn­ ger  som  sene  frugter  på  grenene.  Og  byen  slutter med glimt i  solen  af  sprøjtende  vand,  hvor  nymfer bader deres  lange hår. Bevægelsen løber opad mod lyset,  og efterlader en tone af  lethed og lykke.

En  anden  by  er  formet  omkring  det  arketypiske billede  af  en  flygtende kvinde,  hvis lange hår flag­ rer  efter  hende.  Men  på  en  urovækkende  måde: byen er bygget af mænd,  der har drømt om hende, set  hende  flygte  fra  dem  i  denne  by,  og  der  hvor hun slap væk,  bygger  de mure, der  skal spærre for hende næste gang, og de konstruerer gradvis en by, der  fungerer som en fælde,  siger  den rejsende der ankommer  dertil. Igen  en  by  med et  billede,  "der sprænger  erindringens  porte", som  arkitektonisk meditation over relationer mellem køn,  og  mellem længsel og handling.

Så er der de mange dobbeltbyer, nogle gange me­ get overraskende, som iscenesætter teorier i billeder, f.eks.  byen  Sofronia,  der  består  af  to  halvdele,  den ene er omrejsende, den anden fastliggende. Og hvert år pakker man så den omrejsende del sammen - mi­ nisterier,  universiteter og slagtehuse - på lastbiler og kører  dem videre til en anden b y, hvor de bliver op­ still � t, mens det er cirkus med sine fl yv ende trapezer og dødsdromer, der forbliver den fastboende del.  Jeg forestiller mig at det er Bachtins ideer om karneval­ lets bestandighed, der er sat i billeder her. Under alle omstændigheder er det en af mange byer der vender vrangen  ud  og  ind  på  rationaliteten  og  dens  mod­ kræfter; som f.eks. også byen Teodora gør i en over­ raskende  omvending  om  menneskets  udryddelse  af d yr earterne, og fabeld yr enes hævnende tilbagekomst i  vore drømme.

Mod slutningen af bogen er der en dystopi om be­ folkningsvæksten  (i  temakredsen  "De sammenhæn­ gende byer",  hvor storbyernes negative udvikling er fastholdt). Det er et helt forunderligt billede, der lig­ ner  et kinesisk  træsnit,  af  en  lille  bro,  nogle  rønne­ bærtræer,  en  majsmark.  Som en langsom tegnefilm inde i det grafiske billede dukker der nu flere og flere og  flere og flere ubevægelige ansigter op, der sidder og  tygger majskolber,  de  udfylder billedfladen helt, og  til  sidst  springer  de  ud  af billedet  og  fylder  også fortællerens rum,  hvor han sad og beskuede dem.

De usynlige byer  slutter  med  de - ofte citerede ord  om  ikke  at  acceptere  det  helvede  vi  lever  i  og blive  en  del  af  det,  så  vi  ikke  ser  det  mere.  Men "søge  efter  det  der  midt  i  helvede  ikke  er  helvede, lære  at  genkende  det,  fa  det  til  at  vare  og  give  det plads til at gro."

"Det er en måde at se på, jeg gerne vil formidle", har  Calvino sagt. Det er naturligvis på en  vis måde et meget abstrakt udsagn, der både sammenfatter De usynlige  byers utopiske  spænding,  og  kan siges at ud­ gøre summen af de fem essays Til det næste årtusind, om de vigtigste  egenskaber  ved litteraturen,  hvoraf "synligheden" er den ene. Det er blikket på  verden. En lang række billeder især i byernes ikoniske system, har han givet sin læser at se og tænke med.