Carsten Breengaard: Gud i klemme (Kristeligt Dagblads Forlag, 2015)
Forfattere: Peter Hjorth Fredensborg
Tidsskrift: dttk (25-11-2016)

## Gud i klemme Carsten Breengaard Kristeligt Dagblads Forlag, 2015 165 sider

## Anmeldt af Peter Hjorth Fredensborg

»Første artikel i den kristne trosbekendelse er under beskydning, luften er fuld af røg.« Sådan indleder kirkehistoriker og dr.theol. Carsten Breengaard sin lille bog: »Gud i klemme«, og angiver dermed fra første færd, hvad der er hovedanliggendet  i  bogen.  Ifølge  forfatteren  har et mere og mere udbredt materielt verdensbillede kombineret med en stigende bevidsthed  i  vor  tid  om  tilværelsens mange  ulyksaligheder  skabt  en  større klangbund  for  såvel  radikal  ateisme som en mere generel dyrkelse af selvet. For flere og flere moderne mennesker er Gud således tilsyneladende død. Det vil sige som Gud. Som fader. Som almægtig. Og som himlens og jordens skaber. På  den  baggrund  er  der  derfor  skabt rum for at tale trosbekendelsens første artikel  mere  og  mere  imod.  Konkret nævnes teologer som blandt andre Niels Grønkjær og Lars Sandbeck frem som eksempler på positioner, der forsøger at komme denne tendens i møde.

Det  er  disse  konkrete  teologiske positioner, bogen vil gøre op med. Hele bogens anliggende er »at vise, at første trosartikel […] ikke er et appendiks, en blindtarm,  der  blot  kan  fjernes  uden skadevirkninger« (s17). Det er her forfatterens  hovedpointe,  at  kristendom konstitueres af triaden skabelse-syndefald-forsoning, og at det ikke lader sig gøre at opgive én af disse tre, uden at de to andre elementer får et meningsforskydende  indhold  og  således  forandrer kristendommen i sin substans.

For at påvise denne uløselige sammenhæng mellem  skabelse,  syndefald og forsoning i de bibelske tekster foretages derfor en række læsninger, først i  Acta,  dernæst  i  evangelierne  og  til sidst hos Paulus, og hér er det faktisk ret  imponerende  hvad  forfatteren  på relativt få sider får trukket frem af væsentlige pointer.

I Acta peges der blandt andet på pinseberetningens litterære forbindelse til fortællingen om babelstårnet i Gen 11. Gennem Helligånden genoprettes netop dét universelle fællesskab, der var virkeligheden før tårnbyggeriet. Eller som det  udtrykkes:  »Pinsedagen  genåbner skabelsens universalisme« (s28).

I evangelierne fremstilles Jesus som den, der  i  enestående  forstand  er forbundet  med  skabelsen.  I  sin  etiske undervisning går han for eksempel ofte bag om moseloven og tilbage til begyndelsen, jf. Mark 10,6. Den etiske norms universelle og absolutte karakter er hos ham givet med skabelsen. Det samme gælder på sin vis Jesu tilsigelse af syndernes forladelse. Også dette træk hos ham kan trækkes tilbage til urhistorien i Gen 1-3. Med udgangspunkt i Mark 2,1-12 hævdes det, at Menneskesønnen har sin myndighed på jorden til at tilgive synd, fordi han som den anden Adam har afvist Djævelens fristelser og dermed selv  er  syndfri  (s59f).  På  samme vis  knytter  forfatteren  evangeliernes (og  navnlig  Markus')  forsoningsforestilling tæt sammen med skabelsen og dens  universalisme:  »I  korsfæstelsen bliver Jakobs og Israels Gud til Gud for alle. Tempelforhænget, der adskilte jøder fra ikke-jøder, flænges, og Markus fortæller, at den romerske officer, altså netop en hedning, er den første, der bekender Jesus som Guds søn« (s87f).

Hos  Paulus  spiller  Det  Gamle  Testamente og skabelsen den samme store rolle. Således er blandt andet Paulus' helliggørelsesmotiv begrundet i nyskabelsen og et liv i  Ånden, hvilket alluderer til det skabte liv før syndefaldet: »Paulus' syn på verden og menneskene tager altid udgangspunkt i den jødiske urfortælling om, hvad Gud i skabelsen ville med og for mennesket. Det resulterer i endog meget konkrete anvisninger«  (s107f).  På  tilsvarende  måde  er Paulus'  opstandelsessyn  gennemsyret af henvisninger til samme jødiske ur- fortælling  om  skabelsen:  »Forbindelsen Adam-Kristus  er  opstandelsens indhold og mening: fra død til liv,  fra Guds vrede til Guds tilgivelse. Hele det paulinske forfatterskab, ja, univers er bestemt af denne forestilling« (s115).

Trosbekendelsens første led om Gud som himlens og jordens skaber er derfor ifølge Carsten Breengaard ikke til at komme uden om. Det er den forudsætning ,  som  hele  Jesus-fortællingen og  den  urkristne  påske-  og  pinseforkyndelse sagligt set hviler på. Alt dette udfolder forfatteren i ret overbevisende stil.  Spørgsmålet er blot, om han hermed  får  adresseret  en  relevant  teologisk kritik af de navngivne teologer og deres positioner, som hans bog tydeligvis forsøger at gøre op med? Her er jeg imidlertid  mindre  overbevist.  Til  dels fordi det egentlige teologiske opgør med Niels Grønkjærs og Lars Sandbecks positioner er henlagt til bogens sidste kapitel og kun fylder beskedne 30 sider! Det giver i det mindste det intenderede opgør et noget overfladisk skær. Også selvom forfatteren efter min vurdering trods alt formår at fremholde væsentlige pointer i sin kritik.

Den  afsluttende  kritik  er  primært rettet  mod  Niels  Grønkjær  og  dennes tanker i bogen »Den nye Gud« (Forlaget Anis, 2010). Ikke overraskende ser forfatteren  hos  Grønkjær  en  række  gnosticerende  tendenser.  Han  bemærker blandt andet, at Grønkjær ganske vist ikke opererer med to forskellige guder som i  en  klassisk  gnostisk  tænkning. »Men fundamentalt har han det fælles med Basilides, at han vil gøre op med Skaberen. Han må derfor finde en anden  måde  at  videreføre  gnosticismens opgør med Skaberen på. Det sker ved at indlægge en splittelse i den kristne treenighedslære«  (s153).  Skabelsen  kommer hos Grønkjær derfor til  i  vid  udstrækning  at  fremstå  som  et  resultat af Guds indre disharmoni og inkompetence. Ligesom uddrivelsen af Adam og Eva fra Paradis er et udslag af en svag og  nærmest  affektiv  magtudfoldelse hos  Gud.  På  tilsvarende  måde  bliver også  forsoningen  hos  Grønkjær  mere forstået  som  en  overvindelse  af  menneskets død og dets adskillelse fra Gud end som tilgivelse af synd.

Der  er  meget  i  Breengaards  kritik af Grønkjær, der har noget på sig. Alligevel fremstår den i sin komprimerede form en smule fortegnet og unuanceret. Blot  antydningsvist:  Breengaard  har givetvis en pointe i, at udgangspunktet hos  Grønkjær  er  gnostisk-dualistisk, der  som  påpeget  finder  sted  som  et indretrinitarisk opgør mellem Faderen og  Sønnen.  Men  dette  udgangspunkt fungerer næppe som det bærende anliggende hos Grønkjær. Det kan nærmere betegnes som et springbræt for det, der undervejs  kommer  til  at  fremstå  som hans  hovedposition:  nemlig  en  ontologisk monisme, der skal legitimere hele den skabte verdens og menneskets positive betydning for forståelsen af, hvem Gud er.  Et  enkelt  citat  af  Niels  Grønkjær i sin før omtalte bog kan muligvis illustrere  dette:  »Gennem  sin  [Guds] død forsoner han mennesket og verden med sig, og han forsoner sig med mennesket og verden. Han forsoner sig med sig selv ved at forsone sig med mennesket og verden og det med sig. Således overvinder Guds bevægelse dødens adskillelser«  (s192).  Hvor  det  i  Breengaards  kritik  af  Grønkjær  mest  handler om den dualistiske adskillelse mellem Gud og verden, Faderen og Sønnen, så er  det  som  om  Grønkjær selv bevæger sig i en anden retning: nemlig hen imod overvindelsen af enhver (og i særdeleshed  en  ontologisk)  adskillelse  mellem Gud  og  verden  og  mennesket.  Grønkjærs  Gud  er  netop  »ny«,  det  vil  sige: fuld af liv, bevægelse og foranderlighed, fordi  adskillelsen  mellem  Skaber  og skabning  dermed  kan  udviskes.  Helt. Således er det for mig at se snarere en ontologisk  monisme  end  en  gnostisk dualisme, der udgør Grønkjærs hovedposition, og det burde i grunden fremkalde en anden kritik end den, Carsten Breengaard rent faktisk fremfører.

Dette  ændrer  imidlertid  ikke  ved, at  bogen  som helhed er et ganske forfriskende bekendtskab. Forfatteren demonstrerer  flere  gange  undervejs  sine store evner som  kirkehistoriker, og bogens litterære tilgang til de bibelske tekster åbner trods en nedtoning af deres historiske baggrunde et blik for nye, interessante sammenhænge i fortællingerne. Bogen har sine svagheder, særligt når det drejer sig om formuleringen af en relevant teologisk kritik af Grønkjærs  og  Sandbecks  positioner.  Dét  er imidlertid heller ikke nogen let opgave, hvis bogen skal beholde sin kortfattede og  folkelige  karakter!  Til  gengæld  får den  markeret  noget  påtrængende  og afgørende  overfor  mange  nyere  teologiske udkast. Først og fremmest at de bærende  enkeltdele  i  den  kristne  tro, hvilke  i  Breengaards  terminologi  hér kaldes skabelse-syndefald-forsoning, udgør en samlet enhed, og at det ikke lader sig gøre at afstrejfe den ene, uden at  det  samtidig  forandrer  betydningsindholdet af de andre. Alene den pointe er efter min mening hele bogen værd!