Sejl i jorden
Forfattere: Nathalie Khankan
Tidsskrift: passage (2009-09-15)

## Sejl i jorden

## Om træer og andre svært beskrivelige ting i palæstinensisk digtning

Ah, what an age it is When to speak of trees is almost a crime For it is a kind of silence about injustice . 1

Litteraturhistorien  handler  ikke  blot  om  historie  eller  blot  om  litteratur. 2 Den handler altid om begges brug og funktion. I en palæstinensisk kontekst er digte -rens funktion overvejende blevet defineret inden for modstandsdigtningens pa -radigme: den revolutionære digter, den engagerede digter, digteren som kæmper osv. Selvom disse digterfunktioner har domineret kulturelt, er de dog også ofte blevet udfordret. Den overordnede friktion i intranationale debatter om palæsti -nensisk kulturproduktion siden 1960'erne har været mellem de politiske og kol -lektive konfigurationer af den poetiske tekst på den ene side og dens mere person -lige og subjektive udtryk på den anden. Blandt de mange digtere, som har søgt at modstå sig den politiske digtnings spændetrøje, har ingen som Mahmoud Darwish (1942-2008) - ofte kaldet Palæstinas stemme og en af den arabiske verdens mest berømte digtere - så længe og så vedholdende talt for fuld poetisk autonomi fra det politiske og politiserede udtryk. Efter mere end et kvart århundredes insiste -ren på digtets æstetiske mangfoldighed, følte han sig dog stadig i 2005 nødsa -get til at retfærdiggøre indholdet af sin seneste samling Ka-zahr al-lawz aw ab ʿ ad [Som mandelblomster eller fjernere]:

I will confess to all the scowling judges that I have given up writing direct political po -etry with limited connotations, without giving up the concept of aesthetic resistance in the broad sense of the word... not because circumstances have changed, and we have moved from resistance to the negotiation table...but because poetic language must al -ways be in a state of flux...It is not right that a Palestinian poet should not be allowed to sit on a hill and gaze at the sunset, or listen to the call of the body or the distant flute... 3 '

Hvorvidt  en  palæstinensisk  digter  eller  kunstner  kan  tillade  sig  at  beskrive  en solnedgang, er en koncis formulering af en af de mest basale problemstillinger i palæstinensisk kulturproduktion. Spørgsmålet om tilladelse dukker op igen og igen i den interne kulturdebat. Hvem skal bestemme, hvad der er poetisk eller tilstræk -keligt poetisk? Hvem skal afgrænse poesiens primære funktion? Og hvor skal pa -læstinensisk identitet spores? I teksten eller uden for den; hos digteren eller hos læseren? For palæstinensiske kunstnere har retten til at beskrive kroppen eller en solnedgang været og er i en vis udstrækning fortsat begrænset af de mere presse -rende krav, der uvægerligt følger med en truet og ustabil social virkelighed. Om end hans løbebane og popularitet må siges at være exceptionel, udgør Darwishs samlede værker og deres reception et af de mest indsigtsgivende sites for en ved -varende forhandling mellem en national og ikkenational kulturæstetik. Darwish er selvfølgelig ikke alene. Murid Barghuthi, Walid Khazindar, Ghassan Zaqtan og Za -karia Muhammed fra 1970'er- og 1980'er-generationerne har alle deltaget i samme projekt. Fra slutningen af 1990'erne er en ny gruppe yngre digtere såsom Anas alAili, Tariq al-Karmi og Kifah Fanni begyndt at eksperimentere med digtets rammer, og hvad det kan rumme. Atanaffas al-ufuq al-mushmis indrømmer eller besværger al-Aili i første-person i sit Plante-digt, som jeg nærlæser nedenfor. 'Jeg indånder den solmættede horisont.' Det samme gør andre nye navne, f.eks. Walid al-Shaykh, Ghada al-Shafi ʿ i, Murad al-Sudani, Mahmoud Abu Hashhash og Raja Ghanim. 4

I denne artikel søger jeg at problematisere de kategorier, kritikere normalt be -nytter til at beskrive palæstinensisk litteratur. I forlængelse heraf præsenteres end -videre et udvalg af digte skrevet af de såkaldte nye palæstinensiske digtere. Disse tekster benytter sig alle af agrariske troper som træet, jorden, landet - troper med traditionelt klare, entydige nationalistiske ladninger - og tilfører dem et kompli -ceret og, til tider, kontroversielt indhold. Læsninger af disse digte giver ikke blot indblik i nogle af de retninger, som samtidig palæstinensisk digtning bevæger sig i. De hjælper os også til bedre at forstå, hvad der i en palæstinensisk sammenhæng forbliver en vedvarende spænding mellem digtets subjektiv-æstetiske og politiske potentialer.

* * *

Standardudlægningen af udviklingen af palæstinensisk litteratur kan nemt læses som en forenklet oversigt over nationalpolitiske kernebegivenheder. Salma Khadra Jayyusis periodebaserede oversigt i Anthology of Modern Palestinian Literature er prototypisk. 5 Den skelner mellem før-1948, 1948-1967 og post-1967 litterære pro -duktioner. Den fremhæver ikke den litterære begivenhed, såsom f.eks. udgivelsen af Murid Barghuthis samling Qa ṣāʾ id al-ra ṣī f [Fortovsdigte] i 1980, som indeholdt usædvanligt lavmælte digte for sin tid, eller lydoptagelsen i 1983 af Darwishs digt 'Mad īḥ alẓ ill alʿā l ī ' [Lovprisning af den stigende skygge], der øjeblikkeligt opnå -ede ikonisk status. Det er ikke digtet, novellen eller selve værket, der står i centrum. Ej heller forfatterne.

Jeffar Khaldi: Writer . Olie på lærred, 190 x 150 cm, 2008. © Jeffar Khaldi. Courtesy of B21 Gallery.

Et sådant fokus på ekstralitterære, nationale nøgleepoker i fremstillingen af lit -terære strømninger og bevægelser er selvfølgelig ikke udelukkende et palæstinen -sisk fænomen. Periodemodellen er et ganske almindeligt og ofte benyttet struktu -relt princip i litterære kanonprojekter og særligt i den udgave, der baserer sig på temporale ismer (neoklassicisme, romanticisme, modernisme osv.). 6

I en palæstinensisk kontekst er den dominerende anvendelse af historisk kro -nologi  og  konstruktionen  af  litterære  generationer  inden  for  periodemodellen uløseligt knyttet til store, traumatiske begivenheder forbundet med kamp og tab, der fortsætter ind i nutiden. Således taler man vanligvis i grove træk om digtere og  forfattere  som  tilhørende  enten nakba -generationen  (den  oprindelige  kata -strofe i 1948); naksa -generationen (1967-krigsgenerationen); eller Intifadagene -rationen (1987-93). Som forfatter kan man naturligvis godt falde uden for disse kategorier og f.eks. tilhøre en præ- eller post-nakba-generation eller mere end én generation på samme tid, men det rykker ikke væsentligt ved den overordnede skematik. Indtrykket forbliver, at en given generations produktion er skabt af og skal læses i lyset af et særligt voldsomt historisk øjeblik. En sådan måde at læse poesi på fastholder, at digtet altid er født af en krise, og at det nødvendigvis må være en respons på krise:

Modern Palestinian experience is harsh, unrelenting, and all-penetrating…There is no escape. For the writer to contemplate an orientation completely divorced from political life is to belie reality, to deny experience; for to engross oneself for too long in 'nor -mal' everyday experiences is to betray one's own life and one's own people. This means that Palestinian writers have little scope for indulging in escapism; they are compro -mised by the events of contemporary history even before they are born. The luxury of choosing one's past, of selecting memories, of re-arranging relations that transcend events and external circumstances, is not theirs; they have become permanent exiles, the prototype of the strangers of all times, struggling against obstacles of every kind and magnitude. 7 '

Standardudlægninger som Jayyusis viser tydeligt, i hvor høj grad kunstnerens og kunstens rolle i  palæstinensisk  kultur  er  funktionelt  defineret  og  kollektivt  de -termineret. Intet andet sted er dette tydeligere end i poesien, som fortsat er den mest populære og værdsatte udtryksform overhovedet både i det palæstinensiske og  bredere  arabiske  samfund. 8 Ifølge  en  lang  og  stolt  mundtlig  tradition  er  en digter en synlig, hørbar og offentlig person, der beskæftiger sig med fællesskabets problemer, specielt i svære tider. Dette har været den palæstinensiske digters kon -ventionelle rolle siden begyndelsen af det 20. århundrede og i særlig utvetydig grad  siden  forfatter,  journalist  og  aktivist  Ghassan  Kanafani  (1936-1972)  dan -nede shi ʿ r al-muq ā wama [modstandsdigtning] i 1966 som betegnelse for tekster skrevet af digtere i det besatte Palæstina. 9

Jayyusis beskrivelse er ikke kun prototypisk, men også en af de mest autori -tative skildringer af udviklingen i palæstinensisk litteratur i det 20. århundrede. Hendes fremstilling er et godt eksempel på den kulturelle situation, som Fredric Jameson kortlagde i sit berømte (eller notoriske) 1986-essay 'Third-World Litera -

'

ture in the Age of Multinational Capitalism.' 10 I modsætning til kulturproduktio -nen i den postmodernistiske 'første verden' [first world], siger Jameson, så frem -bringer tekster fra den tredje verden altid prima facie politiske læsninger, der både er skrevet og skal forstås som nationale allegorier: '... the telling of the individual story and the individual experience cannot but ultimately involve the whole labo -rious telling of the experience of the collectivity itself.' 11

Jayyusi, og med hende mange andre kritikere, sammensmelter uden forbehold den palæstinensiske litterære tekst og socio-politiske kontekst. Mens nyere palæsti -nensisk litteraturhistorie kommer til at fremstå som homogen og syntetiseret, sker der samtidig en marginalisering af de stemmer og grupperinger, der ikke passer ind i  en  sådant dominerende fortælling. Jayyusis historicistiske rammefortælling med 1948 i centrum er i denne forstand lige så reduktiv som Jamesons tre-verdenermodel. Salah D. Hassan kondenserer rammende både de politiske og litterære im -plikationer af at anskue 1948 som et uafvendeligt, alt-definerende øjeblik:

The problem with this approach to defining the specificity of Palestinian culture is the implication that the Palestinian nation comes into existence as a consequence of Zionist oppression… This line of argument fails to establish convincingly the particularity of Pa -lestinian literature, but more importantly it reduces the significance of Palestinian artistic expression to a second-order phenomenon that, like the Palestinian nation, is an effect of conditions created in large part by 'the Zionist movement.' 12

Indrulleringen af staten Israels etablering som fundamental for palæstinensisk kul -tur betyder ikke blot, at palæstinensisk litteratur kommer til at fremstå som reaktio -nær i allerbogstaveligste forstand (dvs. som et 'second-order phenomenon'); det betyder også, at en særlig type skrivning privilegeres, nemlig den der taler til og nemt kan kædes sammen med de barske oplevelser ('harsh, unrelenting and allpenetrating'), som er uløseligt forbundne med 1948. En palæstinensisk litteratur -kritik, som har den historiske katastrofe som udgangspunkt, fokuserer overvejende på det tematiske og fastfryser dermed det kunstneriske udtryk. En sådan kritik må nødvendigvis afstumpe eller afgrænse den pågældende litterære tradition. I studier af palæstinensisk litteratur er det da også tydeligt, at det korpus, som er skrevet før 1948, ikke bliver til meget andet end en parentisk bemærkning. I den anden ende opstår et ikke mindre problematisk spørgsmål. Hvad sker der, når et dominerende tema pludselig bliver 'forældet'? Hvad sker der, når det ikke længere har resonans hos digtere og læsere? Vil den pågældende 'gamle' digtning så også blive irrelevant og anset som upoetisk?

* * *

I 1999 udgav Bayt al-shi ʿ r [House of Poetry] i Ramallah på Vestbredden en antologi med eksempler fra 13 yngre digtere under titlen Ḍ uy ū f al-n ā r al-d āʾ im ū na [Ildens evige  gæster]. 13 Antologien  vakte  umiddelbar  debat  blandt  kommentatorer,  som kaldte den et længe ventet paradigmeskift - et rigtigt brud med en tradition domi -neret af værker med politiske og nationalistiske budskaber. Ifølge kritikerne repræ -

'

'

p a s s a g e   |   6 2   |   v i n t e r   2 0 0 9

'

1 4

'

turel tradition, hvor træer - i særdeleshed oliventræer - fungerer som almindelige

troper for rodfasthed. I Carol Bardensteins komparative studie af israelske og palæ-

stinensiske diskurser om indfødthed optræder træer, appelsiner og kaktusser som

nogle af de mest emblematiske 'hypersaturated and contested symbols' overhove-

senterer disse yngre digtere - med reference til den politiske udvikling i 1990'erne og en alt for hurtig og velkendt sammensmeltning af tekst og kontekst - en afpoliti -seret, post-Oslo poetik. 14 Anas al-Aili er et godt eksempel. det. 18 I modsætning til træerne i de palæstinensiske tekster, som Bardenstein undersøger, gør al-Ailis talende træ dog ikke sin sædvanlige poetiske pligt. Ulig vanlige repræsentationer af oliventræet nægter al-Ailis træ for eksempel at bære på én speJeg vender tilbage til vindens værelser På jorden, til jorden hører jeg ikke (til)

ciel og begrænset symbolsk mening eller at fungere som et 'repository for Palesti-

Jeg vender tilbage til vindens værelser

mit hjem

teret som her og nu tidsmæssigt og, i en anden forstand, som alt for præsent, alt for

Jeg udånder fortryllet guld ind i tiden

أنا بيتي و مسافتي أقيم في نفسي و أموت فيها جذوري أشرعة في التراب وجذعي  مقعد  الريح و  متكأ  الكائنات تنبض في ّ  الارض وأنبض في الفضاء أسافر في أغصاني أتنفس  الأفق المشمس و أعجن الماء أبناء ً  بلا ولادة أنا بيتي و مسافتي أقيم في نفسي 15 وأموت فيها p a s s a g e   |   6 2   |   v i n t e r   2 0 0 9 nian memory.' Hans træ bærer ikke vidne om de overgreb, som finder sted mod en befolkning, der bliver rykket op med rode. Det modsætter sig heller ikke sin egen oprykning. I stedet udvikler al-Aili en metaforik af migration og bevægelse på tværs af rum som udtryk for en måde, hvorpå man kan være i verden. Man er måske aldrig helt hjemme, på sin plads, men man kan godt være selvopretholdende alligevel. Ved at transcendere 'mine rødder' og 'mit selv' som fikserede, urokkelige steder mediterer digtet over - og ser ud til at acceptere - et hjemligt rum som er ustabilt og i stadig bevægelse. Al-Aili  er  ikke  den  eneste  blandt  nyere  palæstinensiske digtere, der overvejer stedets og selvets ustabile natur. Få beskriver dem dog i så organiske, nærmest harmoniske termer. Tariq al-Karmi vender hjem til sit 'vindens hus,' men hører tydeligvis ikke til der og kan slet ikke finde nogen form for ro der, selv ikke i søvnen. Hans poetiske jeg er tynget af sted i allerbogstaveligste forstand. Dette sted er ikke mindre end bi l ā d ī .. [mit h j e m l a n d]: mit hjem tynget af gaderne som jeg udmejsler tynget af kvinderne der tygger på dagen som var det en rosin af livets latterlige kampe Jeg lader hovedet dumpe ned i pudeskyer forfulgt mod min vilje af mit h j e m l a n d ansigter fra gaderne torne fra skabningernes summen Inden for et palæstinensisk nationalt og nationalistisk leksikon er denne fremstilling af bi l ā d ī særlig slående, fordi den så eftertrykkeligt er blevet tømt for enhver form for positiv konnotation. Her er hjemland ikke genstand for nostalgi eller eulogi. Det er ikke et smukt paradisisk sted i fortid eller fremtid. Det er ganske simpelt præsentynget af gaderne som jeg udmejsler tynget af kvinderne der tygger på dagen som var det en rosin af livets latterlige kampe Jeg lader hovedet dumpe ned i pudeskyer forfulgt mod min vilje af mit h j e m l a n d ansigter fra gaderne torne fra skabningernes summen Inden for et palæstinensisk nationalt og nationalistisk leksikon er denne fremstilling af bi l ā d ī særlig slående, fordi den så eftertrykkeligt er blevet tømt for enhver form for positiv konnotation. Her er hjemland ikke genstand for nostalgi eller eulogi. Det er ikke et smukt paradisisk sted i fortid eller fremtid. Det er ganske simpelt præsenteret som her og nu tidsmæssigt og, i en anden forstand, som alt for præsent, alt for og vil forsvinde når en skinnende stjerne oplyser mørket i det sidste vers i profetens bog. Al-bil ā d, al-wa ṭ an [hjemland, nation] og deres kognater deltager i et af de mest ladede semantiske felter i det palæstinensiske poetiske register. En national historie, som siden begyndelsen af det 20. århundrede har handlet om Palæstinas reduktion, erosion og ekspropriation som land, har naturligvis efterladt sit spor i litterære repræsentationer. Allermest tydeligt er 'land' og 'jord' blevet tømt for deres konnotationer til landbrug, natur og miljø til fordel for rene nationalistiske indkodninger. Åbningssekvensen til Ghassan Kanafanis berømte 1962 kortroman Mænd i solen (da 1975) er et paradigmatisk eksempel på en sådan indkodning, der vanligvis fremkalder en høj grad af tab, længsel og savn: Abu Qais hvilede sit bryst på den fugtige jord [ al-tur ā b al-nadiyy ], og jorden [ al-ar ḍ ] be-

gyndte at banke under ham med trætte hjerteslag, som rystede gennem sandkornene

og brød igennem hans krops celler. Hver gang han lagde sig med sit bryst mod jorden

أؤوب إلى غرف الريح

مثقلاً  بالشوارع  أحفرها

إلى  منزلي

ن َ   النهار  زبيباً

ْ

مثقلاً  بنساء ٍ   ي َ ل ُك

ع َ  غيم الوسادة

بحمق  حروب  الحياة

جنجرة  الرأس

[jorden] og

رميت ْ

تتبعني غصب عني ب لا د ي

ā

ووجه الشوارع

al-tur

b

[jorden] og

al-tur

ā

b

19

شوك أزيز الخلائق

عارية ٌ  قدم ُ  الروح ترقص بي

عارية ٌ  قدم ُ  الروح ترقص بي

...

p a s s a g e   |   6 2   |   v i n t e r   2 0 0 9 Jeg er mit hjem og min afstand Jeg bor i mig selv og dør der Mine rødder er sejl i jorden min stamme et sæde for vinden som andre kan læne sig op ad Landet pulserer i mig Jeg pulserer i det åbne rum og rejser rundt i mine grene indånder den solmættede horisont og ælter vand til børn født uden veer Jeg er mit hjem og min afstand Jeg bor i mig selv og dør der. 16 ' Jeg er mit hjem og min afstand Jeg bor i mig selv og dør der Mine rødder er sejl i jorden min stamme et sæde for vinden som andre kan læne sig op ad Landet pulserer i mig Jeg pulserer i det åbne rum og rejser rundt i mine grene indånder den solmættede horisont og ælter vand til børn født uden veer Jeg er mit hjem og min afstand Jeg bor i mig selv og dør der. 16 ' meget til stede. Bi l ā d ī bliver dog ikke blot afvist som en byrde her. Hos al-Karmi forvandles det til en reel forfølger - til noget eller nogen som man ikke kan ryste af sig eller komme af med. Den typografiske fremstilling efterligner (og satiriserer) 'Bil ā d ī ,' teksten og melodien som det Palæstinensiske Selvstyre har gjort til officiel nationalsang i 1996. På samme tid er mit hjemland også emfatisk og visuelt hakket i småbidder som bi lā d ī - en særdeles velanrettet måde for digteren at beskrive både den faktiske fysiske fragmentering af Palæstina som 'mit hjemland' og den psykologiske fragmentering af tilhørsfølelsen til Palæstina, der finder sted hos digtets Som al-Karmi taler Kifah Fanni også om fremmedgørelse fra [landet]: لتكشف أرضاً بمسارب ريح معتمة meget til stede. Bi l ā d ī bliver dog ikke blot afvist som en byrde her. Hos al-Karmi forvandles det til en reel forfølger - til noget eller nogen som man ikke kan ryste af sig eller komme af med. Den typografiske fremstilling efterligner (og satiriserer) 'Bil ā d ī ,' teksten og melodien som det Palæstinensiske Selvstyre har gjort til officiel nationalsang i 1996. På samme tid er mit hjemland også emfatisk og visuelt hakket i småbidder som bi lā d ī - en særdeles velanrettet måde for digteren at beskrive både den faktiske fysiske fragmentering af Palæstina som 'mit hjemland' og den psykologiske fragmentering af tilhørsfølelsen til Palæstina, der finder sted hos digtets Som al-Karmi taler Kifah Fanni også om fremmedgørelse fra [landet]: لتكشف أرضاً بمسارب ريح معتمة [ alar ḍ ] fornemmede han den banken, som om jordens hjerte [ al-ar ḍ ] havde banet sin vanskelige vej mod lyset fra de dybeste lag af helvede... lige siden den første gang han havde lagt sig der... Hver gang indåndede han jordens duft [ r āʾiḥ at al-ar ḍ ]. Som han lå på den forestillede han sig, at han duftede til sin kones hår, når hun lige var kommet ud fra et koldt bad. Nøjagtig den samme duft, duften af en kvinde efter et koldt bad, hvis fugtige hår dækkede hans ansigt. Den samme banken, som ganske forsigtigt at holde en lille fugl i dine hænder. 21 I et forsøg på at kompensere for det faktiske tab af og fysiske forbindelse med hjemlandet, har palæstinensiske forfattere og digtere ofte forsøgt ikke blot at beskrive det, som de husker det, men også at bygge nye, alternative hjemlande i deres værker, i selve teksten. Fremstillinger som f.eks. Kanafanis udgør den kanoniske kontekst inden for hvilken al-Karmis og Fannis tekster kan læses som unormale. Fremmedgørelse og afvisning er relativt sjældne poetiske reaktioner på et land, der hele

Anas al-Aili's digt 'Plante' indbyder til mindst to læsninger. Den første er en reali-

…

…

tiden skrumper ind og ganske langsomt forsvinder. Det samme kan siges om træ-

Anas al-Aili's digt 'Plante' indbyder til mindst to læsninger. Den første er en rea -listisk repræsentation af et træ, som taler helt naturligt fra sit fikserede udgangs -punkt - jeg er et træ i jorden; dette er mit liv. Den anden består af en rejse og mi -grationssymbolik, som er kendetegnet ved en mere drømmende, fantastisk tekstur. Judh ū r ī ashri ʿ atun f ī al-tur ā b [mine rødder er sejl i jorden]: det jordbundne og det maritime smelter sammen. Wa-ʾaʿjanu al-māʾ abnāʾan bi-lā wilāda [og (jeg) ælter vand til børn født uden veer]: det botaniske flyder ind i det anatomiske. Grænsen mellem stasis og dynamis opløses hele tiden. stisk repræsentation af et træ, som taler helt naturligt fra sit fikserede udgangspunkt - jeg er et træ i jorden; dette er mit liv. Den anden består af en rejse og migrationssymbolik, som er kendetegnet ved en mere drømmende, fantastisk tekstur. Judh ū r ī ashri ʿ atun f ī al-tur ā b [mine rødder er sejl i jorden]: det jordbundne og det maritime smelter sammen. Wa-ʾaʿjanu al-māʾ abnāʾan bi-lā wilāda [og (jeg) ælter vand til børn født uden veer]: det botaniske flyder ind i det anatomiske. Grænsen mellem stasis og dynamis opløses hele tiden. En bogstavelig fortolkning af 'Plante' som (ganske simpelt) en monolog fremعلى التراب، إلى التراب، لا أنتمي. أنفث في الوقت ذهباً مسحوراً وأختفي، حين يسطع نجم ٌ 20 يضئ ظلمة السطر الأخير في كتاب نبي. لا أنتمي. أنفث في الوقت ذهباً مسحوراً وأختفي، حين يسطع نجم ٌ 20 يضئ ظلمة السطر الأخير في كتاب نبي. Nøgen er åndens fod som danser i mig digte, hvor en højkonventionel symbolik nu pludselig nedbrydes, og hvor det ikke længere er muligt entydigt at afkode symbolets (dvs. træets) signal. Det bliver hurtigt tydeligt under læsningen af Walid al-Shaykhs ' Ḥ aithu l ā shajar' [Hvor der ingen træer er], at digtet ikke har den ekspansion eller bevægelse, som kan spores i al-Aili's 'Plante.' 22 Dets tone er nøgtern men også insisterende med sine gentagelser: حيث لا شجر

على التراب، إلى التراب،

1 0 2 En bogstavelig fortolkning af 'Plante' som (ganske simpelt) en monolog frem -ført af et træ bliver både beriget og kompliceret af den meget stærke tekstuelle frem -ført af et træ bliver både beriget og kompliceret af den meget stærke tekstuelle fremhævelse af et lyrisk jeg. Hvert eneste vers er holdt i første person ental og indkorporerer ofte mere end én eksplicit første-persons markør, for eksempel an ā bayt ī Nøgen er åndens fod som danser i mig for at åbenbare et land (fyldt) med en mørk vinds veje 1 3 for at åbenbare et land (fyldt) med en mørk vinds veje ليس ثمة من مكان للحب أو لانتحار يليق بشاعر أو لإطلالة على صباح ماطر

wa-mas

ā

fat

ī

[jeg er mit hjem og min afstand]. Man hører ikke blot et træ tale, men

حيث  العصافير  ترتجف

وتتنفس  الأرض ُ

1 3

N a t h a l i e   K h a n k a n   |   S e j l   i   j o r d e n

N a t h a l i e   K h a n k a n   |   S e j l   i   j o r d e n

'

talende jeg.

talende jeg.

al-ar

al-ar

ḍ

ḍ

1 2

N a t h a l i e   K h a n k a n   |   S e j l   i   j o r d e n

1 1

hævelse af et lyrisk jeg. Hvert eneste vers er holdt i første person ental og indkor -porerer ofte mere end én eksplicit første-persons markør, for eksempel an ā bayt ī wa-mas ā fat ī [jeg er mit hjem og min afstand]. Man hører ikke blot et træ tale, men også det lyriske jegs stemme. På samme måde som der på det metaforiske plan fore -kommer en spænding mellem det realistiske og det fantastiske, finder en duel sted her mellem stemmer, der konkurrerer om tekstuel autoritet. Disse 'dueller' bliver selv til subtile undertekster i digtet. Hvis vi læser bag om realismen, opdager vi nem -lig et digt - en anti-sonet - hvor den poetiske stemmes enhed er blevet polyfonisk. I endnu en dobbelt forstand finder vi endvidere, at digtets jeg residerer ikke kun i selvet eller sjælen [ al-nafs&gt;nafs ī ], men også i åndedrættet, hvor det artikulerer sig via indånding og udånding [ alnafas&gt;atanaffas ]. 17 også det lyriske jegs stemme. På samme måde som der på det metaforiske plan forekommer en spænding mellem det realistiske og det fantastiske, finder en duel sted her mellem stemmer, der konkurrerer om tekstuel autoritet. Disse 'dueller' bliver selv til subtile undertekster i digtet. Hvis vi læser bag om realismen, opdager vi nemlig et digt - en anti-sonet - hvor den poetiske stemmes enhed er blevet polyfonisk. I endnu en dobbelt forstand finder vi endvidere, at digtets jeg residerer ikke kun i selvet eller sjælen [ al-nafs&gt;nafs ī ], men også i åndedrættet, hvor det artikulerer sig via indånding og udånding [ alnafas&gt;atanaffas ]. 17 Al-Ailis jordlige, grønne og ekspressionistiske digt skal forstås inden for en kul-

Al-Ailis jordlige, grønne og ekspressionistiske digt skal forstås inden for en kul -turel tradition, hvor træer - i særdeleshed oliventræer - fungerer som almindelige troper for rodfasthed. I Carol Bardensteins komparative studie af israelske og palæ -stinensiske diskurser om indfødthed optræder træer, appelsiner og kaktusser som nogle af de mest emblematiske 'hypersaturated and contested symbols' overhove -det. 18 I modsætning til træerne i de palæstinensiske tekster, som Bardenstein under -søger, gør al-Ailis talende træ dog ikke sin sædvanlige poetiske pligt. Ulig vanlige repræsentationer af oliventræet nægter al-Ailis træ for eksempel at bære på én spe -ciel og begrænset symbolsk mening eller at fungere som et 'repository for Palesti -nian memory.' Hans træ bærer ikke vidne om de overgreb, som finder sted mod en befolkning, der bliver rykket op med rode. Det modsætter sig heller ikke sin egen oprykning. I stedet udvikler al-Aili en metaforik af migration og bevægelse på tværs af rum som udtryk for en måde, hvorpå man kan være i verden. Man er måske aldrig helt  hjemme, på sin plads, men man kan godt være selvopretholdende alligevel. Ved at transcendere 'mine rødder' og 'mit selv' som fikserede, urokkelige steder, mediterer digtet over - og ser ud til at acceptere - et hjemligt rum, som er ustabilt og i stadig bevægelse. أنا بيتي و مسافتي أقيم في نفسي و أموت فيها جذوري أشرعة في التراب وجذعي  مقعد  الريح و  متكأ  الكائنات تنبض في ّ  الارض وأنبض في الفضاء أسافر في أغصاني p a s s a g e   |   6 2   |   v i n t e r   2 0 0 9 turel tradition, hvor træer - i særdeleshed oliventræer - fungerer som almindelige troper for rodfasthed. I Carol Bardensteins komparative studie af israelske og palæstinensiske diskurser om indfødthed optræder træer, appelsiner og kaktusser som nogle af de mest emblematiske 'hypersaturated and contested symbols' overhovedet. 18 I modsætning til træerne i de palæstinensiske tekster, som Bardenstein undersøger, gør al-Ailis talende træ dog ikke sin sædvanlige poetiske pligt. Ulig vanlige repræsentationer af oliventræet nægter al-Ailis træ for eksempel at bære på én speciel og begrænset symbolsk mening eller at fungere som et 'repository for Palestinian memory.' Hans træ bærer ikke vidne om de overgreb, som finder sted mod en befolkning, der bliver rykket op med rode. Det modsætter sig heller ikke sin egen oprykning. I stedet udvikler al-Aili en metaforik af migration og bevægelse på tværs af rum som udtryk for en måde, hvorpå man kan være i verden. Man er måske aldrig helt hjemme, på sin plads, men man kan godt være selvopretholdende alligevel. Ved at transcendere 'mine rødder' og 'mit selv' som fikserede, urokkelige steder mediterer digtet over - og ser ud til at acceptere - et hjemligt rum som er ustabilt og i stadig bevægelse. Al-Aili  er  ikke  den  eneste  blandt  nyere  palæstinensiske digtere, der overvejer Jeg vender tilbage til vindens værelser mit hjem tynget af gaderne som jeg udmejsler tynget af kvinderne der tygger på dagen som var det en rosin af livets latterlige kampe Jeg lader hovedet dumpe ned i pudeskyer forfulgt mod min vilje af mit h j e m l a n d ansigter fra gaderne torne fra skabningernes summen Jeg vender tilbage til vindens værelser mit hjem tynget af gaderne som jeg udmejsler tynget af kvinderne der tygger på dagen som var det en rosin af livets latterlige kampe Jeg lader hovedet dumpe ned i pudeskyer forfulgt mod min vilje af mit h j e m l a n d ansigter fra gaderne torne fra skabningernes summen På jorden, til jorden hører jeg ikke (til) Jeg udånder fortryllet guld ind i tiden og vil forsvinde når en skinnende stjerne oplyser mørket i det sidste vers i profetens bog. Al-bil ā d, al-wa ṭ an [hjemland, nation] og deres kognater deltager i et af de mest ladede semantiske felter i det palæstinensiske poetiske register. En national historie, som siden begyndelsen af det 20. århundrede har handlet om Palæstinas reduktion, erosion og ekspropriation som land, har naturligvis efterladt sit spor i litterære repræsentationer. Allermest tydeligt er 'land' og 'jord' blevet tømt for deres konnotationer til landbrug, natur og miljø til fordel for rene nationalistiske indkodninger.

meget til stede.

Al-Aili er ikke den eneste blandt nyere palæstinensiske digtere, der overvejer ste -dets og selvets ustabile natur. Få beskriver dem dog i så organiske, nærmest harmo -niske termer. Tariq al-Karmi vender hjem til sit 'vindens hus,' men hører tydeligvis ikke til der og kan slet ikke finde nogen form for ro der, selv ikke i søvnen. Hans poetiske jeg er tynget af sted i allerbogstaveligste forstand. Dette sted er ikke mindre end bi l ā d ī .. [mit h j e m l a n d]: أتنفس  الأفق المشمس و أعجن الماء أبناء ً  بلا ولادة أنا بيتي و مسافتي أقيم في نفسي 15 وأموت فيها stedets og selvets ustabile natur. Få beskriver dem dog i så organiske, nærmest harmoniske termer. Tariq al-Karmi vender hjem til sit 'vindens hus,' men hører tydeligvis ikke til der og kan slet ikke finde nogen form for ro der, selv ikke i søvnen. Hans poetiske jeg er tynget af sted i allerbogstaveligste forstand. Dette sted er ikke mindre end bi l ā d ī .. [mit h j e m l a n d]: Inden for et palæstinensisk nationalt og nationalistisk leksikon er denne fremstilling af bi l ā d ī særlig slående, fordi den så eftertrykkeligt er blevet tømt for enhver form for positiv konnotation. Her er hjemland ikke genstand for nostalgi eller eulogi. Det er ikke et smukt paradisisk sted i fortid eller fremtid. Det er ganske simpelt præsenteret som her og nu tidsmæssigt og, i en anden forstand, som alt for præsent, alt for Inden for et palæstinensisk nationalt og nationalistisk leksikon er denne fremstilling af bi l ā d ī særlig slående, fordi den så eftertrykkeligt er blevet tømt for enhver form for positiv konnotation. Her er hjemland ikke genstand for nostalgi eller eulogi. Det er ikke et smukt paradisisk sted i fortid eller fremtid. Det er ganske simpelt præsenteret som her og nu tidsmæssigt og, i en anden forstand, som alt for præsent, alt for Åbningssekvensen til Ghassan Kanafanis berømte 1962 kortroman Mænd i solen (da 1975) er et paradigmatisk eksempel på en sådan indkodning, der vanligvis fremkalder en høj grad af tab, længsel og savn: Abu Qais hvilede sit bryst på den fugtige jord [ al-tur ā b al-nadiyy ], og jorden [ al-ar ḍ ] begyndte at banke under ham med trætte hjerteslag, som rystede gennem sandkornene

meget til stede.

'

'Bil

'

'Bil

ā

d

ī

ā

d

ī

Bi l

ā

d

ī

Bi l

ā

d

ī

og dør der

havde lagt sig der... Hver gang indåndede han jordens duft [

småbidder som Mine rødder er sejl i jorden min stamme et sæde for vinden

bi

bi lā

d

ī

som andre kan læne sig op ad

lā

d

ī

Landet pulserer i mig

lille fugl i dine hænder.

talende jeg.

talende jeg.

Som al-Karmi taler Kifah Fanni også om fremmedgørelse fra

21

Jeg pulserer i det åbne rum

og rejser rundt i mine grene

Som al-Karmi taler Kifah Fanni også om fremmedgørelse fra

al-ar

al-ar

ḍ

1 2

ḍ

[landet]:

[landet]:

det, som de husker det, men også at bygge nye, alternative hjemlande i deres vær-

Jeg er mit hjem og min afstand Jeg bor i mig selv أؤوب إلى غرف الريح إلى  منزلي مثقلاً  بالشوارع  أحفرها ن َ   النهار  زبيباً مثقلاً  بنساء ٍ   ي َ ل ُك بحمق  حروب  الحياة ع َ  غيم الوسادة رميت ْ جنجرة  الرأس تتبعني غصب عني ب لا د ي ووجه الشوارع 19 شوك أزيز الخلائق N a t h a l i e   K h a n k a n   |   S e j l   i   j o r d e n bliver dog ikke blot afvist som en byrde her. Hos al-Karmi forvandles det til en reel forfølger - til noget eller nogen som man ikke kan ryste af sig eller komme af med. Den typografiske fremstilling efterligner (og satiriserer) ,' teksten og melodien som det Palæstinensiske Selvstyre har gjort til officiel nationalsang i 1996. På samme tid er mit hjemland også emfatisk og visuelt hakket i - en særdeles velanrettet måde for digteren at beskrive både den faktiske fysiske fragmentering af Palæstina som 'mit hjemland' og den psykologiske fragmentering af tilhørsfølelsen til Palæstina, der finder sted hos digtets al-tur ā b [jorden] og N a t h a l i e   K h a n k a n   |   S e j l   i   j o r d e n bliver dog ikke blot afvist som en byrde her. Hos al-Karmi forvandles det til en reel forfølger - til noget eller nogen som man ikke kan ryste af sig eller komme af med. Den typografiske fremstilling efterligner (og satiriserer) ,' teksten og melodien som det Palæstinensiske Selvstyre har gjort til officiel nationalsang i 1996. På samme tid er mit hjemland også emfatisk og visuelt hakket i - en særdeles velanrettet måde for digteren at beskrive både den faktiske fysiske fragmentering af Palæstina som 'mit hjemland' og den psykologiske fragmentering af tilhørsfølelsen til Palæstina, der finder sted hos digtets al-tur ā b [jorden] og og brød igennem hans krops celler. Hver gang han lagde sig med sit bryst mod jorden [ alar ḍ ] fornemmede han den banken, som om jordens hjerte [ al-ar ḍ ] havde banet sin vanskelige vej mod lyset fra de dybeste lag af helvede... lige siden den første gang han āʾiḥ at al-ar ḍ ]. Som han lå på den forestillede han sig, at han duftede til sin kones hår, når hun lige var kommet ud fra et koldt bad. Nøjagtig den samme duft, duften af en kvinde efter et koldt bad, hvis fugtige hår dækkede hans ansigt. Den samme banken, som ganske forsigtigt at holde en I et forsøg på at kompensere for det faktiske tab af og fysiske forbindelse med hjemlandet, har palæstinensiske forfattere og digtere ofte forsøgt ikke blot at beskrive

indånder den solmættede horisont

og ælter vand til børn født uden veer

Jeg er mit hjem og min afstand

Jeg bor i mig selv

ker, i selve teksten. Fremstillinger som f.eks. Kanafanis udgør den kanoniske kon-

tekst inden for hvilken al-Karmis og Fannis tekster kan læses som unormale. Frem-

16

عارية ٌ  قدم ُ  الروح ترقص بي

عارية ٌ  قدم ُ  الروح ترقص بي

medgørelse og afvisning er relativt sjældne poetiske reaktioner på et land, der hele

لتكشف أرضاً بمسارب ريح معتمة

...

لتكشف أرضاً بمسارب ريح معتمة

og dør der.

tiden skrumper ind og ganske langsomt forsvinder. Det samme kan siges om træ-

…

…

digte, hvor en højkonventionel symbolik nu pludselig nedbrydes, og hvor det ikke

على التراب، إلى التراب،

Anas al-Aili's digt 'Plante' indbyder til mindst to læsninger. Den første er en reali-

على التراب، إلى التراب،

småbidder som

r

ْ

N a t h a l i e   K h a n k a n   |   S e j l   i   j o r d e n via indånding og udånding [

alnafas&gt;atanaffas

].

17

Al-Ailis jordlige, grønne og ekspressionistiske digt skal forstås inden for en kul-

turel tradition, hvor træer - i særdeleshed oliventræer - fungerer som almindelige

troper for rodfasthed. I Carol Bardensteins komparative studie af israelske og palæ-

stinensiske diskurser om indfødthed optræder træer, appelsiner og kaktusser som

nogle af de mest emblematiske 'hypersaturated and contested symbols' overhove-

det.

18

I modsætning til træerne i de palæstinensiske tekster, som Bardenstein under-

أنا بيتي و مسافتي

و أموت فيها

أقيم في نفسي

جذوري أشرعة في التراب

و  متكأ  الكائنات

وجذعي  مقعد  الريح

تنبض في ّ  الارض

tationer til landbrug, natur og miljø til fordel for rene nationalistiske indkodninger.

Jeg vender tilbage til vindens værelser mit hjem tynget af gaderne som jeg udmejsler tynget af kvinderne der tygger på dagen som var det en rosin af livets latterlige kampe Jeg lader hovedet dumpe ned i pudeskyer forfulgt mod min vilje af mit h j e m l a n d ansigter fra gaderne torne fra skabningernes summen p a s s a g e   |   6 2   |   v i n t e r   2 0 0 9 søger, gør al-Ailis talende træ dog ikke sin sædvanlige poetiske pligt. Ulig vanlige repræsentationer af oliventræet nægter al-Ailis træ for eksempel at bære på én speciel og begrænset symbolsk mening eller at fungere som et 'repository for Palestinian memory.' Hans træ bærer ikke vidne om de overgreb, som finder sted mod en befolkning, der bliver rykket op med rode. Det modsætter sig heller ikke sin egen oprykning. I stedet udvikler al-Aili en metaforik af migration og bevægelse på tværs af rum som udtryk for en måde, hvorpå man kan være i verden. Man er måske aldrig helt hjemme, på sin plads, men man kan godt være selvopretholdende alligevel. Ved at transcendere 'mine rødder' og 'mit selv' som fikserede, urokkelige steder mediterer digtet over - og ser ud til at acceptere - et hjemligt rum som er ustabilt og i stadig bevægelse. Jeg vender tilbage til vindens værelser mit hjem tynget af gaderne som jeg udmejsler tynget af kvinderne der tygger på dagen som var det en rosin af livets latterlige kampe Jeg lader hovedet dumpe ned i pudeskyer forfulgt mod min vilje af mit h j e m l a n d ansigter fra gaderne torne fra skabningernes summen ' Jeg vender tilbage til vindens værelser mit hjem tynget af gaderne som jeg udmejsler tynget af kvinderne der tygger på dagen som var det en rosin af livets latterlige kampe Jeg lader hovedet dumpe ned i pudeskyer forfulgt mod min vilje af mit h j e m l a n d ansigter fra gaderne torne fra skabningernes summen ' På jorden, til jorden hører jeg ikke (til) Jeg udånder fortryllet guld ind i tiden og vil forsvinde når en skinnende stjerne oplyser mørket i det sidste vers i profetens bog. Al-bil ā d, al-wa ṭ an [hjemland, nation] og deres kognater deltager i et af de mest ladede semantiske felter i det palæstinensiske poetiske register. En national historie, som siden begyndelsen af det 20. århundrede har handlet om Palæstinas reduktion, erosion og ekspropriation som land, har naturligvis efterladt sit spor i litterære repræsentationer. Allermest tydeligt er 'land' og 'jord' blevet tømt for deres konno-'

p a s s a g e   |   6 2   |   v i n t e r   2 0 0 9

'

1 4

'

وأنبض في الفضاء

أسافر في أغصاني

Al-Aili  er  ikke  den  eneste  blandt  nyere  palæstinensiske digtere, der overvejer

ْ

Som al-Karmi taler Kifah Fanni også om fremmedgørelse fra al-tur ā b [jorden] og al-ar ḍ [landet]: Jeg pulserer i det åbne rum og rejser rundt i mine grene تتبعني غصب عني ب لا د ي talende jeg. Som al-Karmi taler Kifah Fanni også om fremmedgørelse fra al-tur ā b [jorden] og talende jeg. Som al-Karmi taler Kifah Fanni også om fremmedgørelse fra al-tur ā b [jorden] og I et forsøg på at kompensere for det faktiske tab af og fysiske forbindelse med hjem-

al-ar

ḍ

Inden for et palæstinensisk nationalt og nationalistisk leksikon er denne fremstilling af bi l ā d ī særlig slående, fordi den så eftertrykkeligt er blevet tømt for enhver form for positiv konnotation. Her er hjemland ikke genstand for nostalgi eller eulogi. Det er ikke et smukt paradisisk sted i fortid eller fremtid. Det er ganske simpelt præsen -teret som her og nu tidsmæssigt og, i en anden forstand, som alt for præsent, alt for meget til stede. Bi l ā d ī bliver dog ikke blot afvist som en byrde her. Hos al-Karmi forvandles det til en reel forfølger - til noget eller nogen som man ikke kan ryste af sig eller komme af med. Den typografiske fremstilling efterligner (og satiriserer) 'Bil ā d ī ,' teksten og melodien som det Palæstinensiske Selvstyre har gjort til officiel nationalsang i 1996. På samme tid er mit hjemland også emfatisk og visuelt hakket i småbidder som bi lā d ī - en særdeles velanrettet måde for digteren at beskrive både den faktiske fysiske fragmentering af Palæstina som 'mit hjemland' og den psy -kologiske fragmentering af tilhørsfølelsen til Palæstina, der finder sted hos digtets talende jeg. أتنفس  الأفق المشمس و أعجن الماء أبناء ً  بلا ولادة أنا بيتي و مسافتي أقيم في نفسي 15 وأموت فيها Jeg er mit hjem og min afstand Jeg bor i mig selv og dør der Mine rødder er sejl i jorden min stamme et sæde for vinden som andre kan læne sig op ad Landet pulserer i mig ' stedets og selvets ustabile natur. Få beskriver dem dog i så organiske, nærmest harmoniske termer. Tariq al-Karmi vender hjem til sit 'vindens hus,' men hører tydeligvis ikke til der og kan slet ikke finde nogen form for ro der, selv ikke i søvnen. Hans poetiske jeg er tynget af sted i allerbogstaveligste forstand. Dette sted er ikke mindre end bi l ā d ī .. [mit h j e m l a n d]: أؤوب إلى غرف الريح إلى  منزلي مثقلاً  بالشوارع  أحفرها ن َ   النهار  زبيباً مثقلاً  بنساء ٍ   ي َ ل ُك بحمق  حروب  الحياة ع َ  غيم الوسادة رميت ْ Inden for et palæstinensisk nationalt og nationalistisk leksikon er denne fremstilling af bi l ā d ī særlig slående, fordi den så eftertrykkeligt er blevet tømt for enhver form for positiv konnotation. Her er hjemland ikke genstand for nostalgi eller eulogi. Det er ikke et smukt paradisisk sted i fortid eller fremtid. Det er ganske simpelt præsenteret som her og nu tidsmæssigt og, i en anden forstand, som alt for præsent, alt for meget til stede. Bi l ā d ī bliver dog ikke blot afvist som en byrde her. Hos al-Karmi forvandles det til en reel forfølger - til noget eller nogen som man ikke kan ryste af sig eller komme af med. Den typografiske fremstilling efterligner (og satiriserer) 'Bil ā d ī ,' teksten og melodien som det Palæstinensiske Selvstyre har gjort til officiel nationalsang i 1996. På samme tid er mit hjemland også emfatisk og visuelt hakket i småbidder som bi lā d ī - en særdeles velanrettet måde for digteren at beskrive både den faktiske fysiske fragmentering af Palæstina som 'mit hjemland' og den psykologiske fragmentering af tilhørsfølelsen til Palæstina, der finder sted hos digtets Inden for et palæstinensisk nationalt og nationalistisk leksikon er denne fremstilling af bi l ā d ī særlig slående, fordi den så eftertrykkeligt er blevet tømt for enhver form for positiv konnotation. Her er hjemland ikke genstand for nostalgi eller eulogi. Det er ikke et smukt paradisisk sted i fortid eller fremtid. Det er ganske simpelt præsenteret som her og nu tidsmæssigt og, i en anden forstand, som alt for præsent, alt for meget til stede. Bi l ā d ī bliver dog ikke blot afvist som en byrde her. Hos al-Karmi forvandles det til en reel forfølger - til noget eller nogen som man ikke kan ryste af sig eller komme af med. Den typografiske fremstilling efterligner (og satiriserer) 'Bil ā d ī ,' teksten og melodien som det Palæstinensiske Selvstyre har gjort til officiel nationalsang i 1996. På samme tid er mit hjemland også emfatisk og visuelt hakket i småbidder som bi lā d ī - en særdeles velanrettet måde for digteren at beskrive både den faktiske fysiske fragmentering af Palæstina som 'mit hjemland' og den psykologiske fragmentering af tilhørsfølelsen til Palæstina, der finder sted hos digtets Åbningssekvensen til Ghassan Kanafanis berømte 1962 kortroman Mænd i solen (da 1975) er et paradigmatisk eksempel på en sådan indkodning, der vanligvis fremkalder en høj grad af tab, længsel og savn: Abu Qais hvilede sit bryst på den fugtige jord [ al-tur ā b al-nadiyy ], og jorden [ al-ar ḍ ] begyndte at banke under ham med trætte hjerteslag, som rystede gennem sandkornene og brød igennem hans krops celler. Hver gang han lagde sig med sit bryst mod jorden [ alar ḍ ] fornemmede han den banken, som om jordens hjerte [ al-ar ḍ ] havde banet sin vanskelige vej mod lyset fra de dybeste lag af helvede... lige siden den første gang han havde lagt sig der... Hver gang indåndede han jordens duft [ r āʾiḥ at al-ar ḍ ]. Som han lå på den forestillede han sig, at han duftede til sin kones hår, når hun lige var kommet ud fra et koldt bad. Nøjagtig den samme duft, duften af en kvinde efter et koldt bad, hvis fugtige hår dækkede hans ansigt. Den samme banken, som ganske forsigtigt at holde en lille fugl i dine hænder. 21 '

al-ar

ḍ

1 2

[landet]:

19

جنجرة  الرأس

ووجه الشوارع

landet, har palæstinensiske forfattere og digtere ofte forsøgt ikke blot at beskrive

شوك أزيز الخلائق

[landet]:

N a t h a l i e   K h a n k a n   |   S e j l   i   j o r d e n

det, som de husker det, men også at bygge nye, alternative hjemlande i deres vær-

indånder den solmættede horisont

og ælter vand til børn født uden veer

Jeg er mit hjem og min afstand

ashri

ʿ

atun f

ī

al-tur

ā

smelter sammen.

Jeg bor i mig selv og dør der. 16 Anas al-Aili's digt 'Plante' indbyder til mindst to læsninger. Den første er en realistisk repræsentation af et træ, som taler helt naturligt fra sit fikserede udgangspunkt - jeg er et træ i jorden; dette er mit liv. Den anden består af en rejse og migrationssymbolik, som er kendetegnet ved en mere drømmende, fantastisk tekstur. b [mine rødder er sejl i jorden]: det jordbundne og det maritime Wa-ʾaʿjanu al-māʾ abnāʾan bi-lā wilāda [og (jeg) ælter vand til børn عارية ٌ  قدم ُ  الروح ترقص بي لتكشف أرضاً بمسارب ريح معتمة … على التراب، إلى التراب، لا أنتمي. أنفث في الوقت ذهباً مسحوراً وأختفي، حين يسطع نجم ٌ 20 يضئ ظلمة السطر الأخير في كتاب نبي. عارية ٌ  قدم ُ  الروح ترقص بي لتكشف أرضاً بمسارب ريح معتمة … على التراب، إلى التراب، لا أنتمي. أنفث في الوقت ذهباً مسحوراً وأختفي، حين يسطع نجم ٌ 20 يضئ ظلمة السطر الأخير في كتاب نبي. ... tekst inden for hvilken al-Karmis og Fannis tekster kan læses som unormale. Fremmedgørelse og afvisning er relativt sjældne poetiske reaktioner på et land, der hele tiden skrumper ind og ganske langsomt forsvinder. Det samme kan siges om trædigte, hvor en højkonventionel symbolik nu pludselig nedbrydes, og hvor det ikke længere er muligt entydigt at afkode symbolets (dvs. træets) signal. Det bliver hurtigt tydeligt under læsningen af Walid al-Shaykhs ' Ḥ aithu l jar' [Hvor der ingen træer er], at digtet ikke har den ekspansion eller bevægelse, som kan spores i al-Aili's 'Plante.' 22 Dets tone er nøgtern men også insisterende med

født uden veer]: det botaniske flyder ind i det anatomiske. Grænsen mellem stasis

sine gentagelser:

og dynamis opløses hele tiden.

En bogstavelig fortolkning af 'Plante' som (ganske simpelt) en monolog frem-

Nøgen er åndens fod som danser i mig

Nøgen er åndens fod som danser i mig

حيث لا شجر

ført af et træ bliver både beriget og kompliceret af den meget stærke tekstuelle frem-

for at åbenbare et land (fyldt) med en mørk vinds veje

for at åbenbare et land (fyldt) med en mørk vinds veje

ليس ثمة من مكان للحب

hævelse af et lyrisk jeg. Hvert eneste vers er holdt i første person ental og indkor-

أو لانتحار يليق بشاعر

porerer ofte mere end én eksplicit første-persons markør, for eksempel

wa-mas

ā

fat

ī

bayt

1 3

an

ā

ī

1 3

أو لإطلالة على صباح ماطر

[jeg er mit hjem og min afstand]. Man hører ikke blot et træ tale, men

ker, i selve teksten. Fremstillinger som f.eks. Kanafanis udgør den kanoniske kon-

ā

sha- N a t h a l i e   K h a n k a n   |   S e j l   i   j o r d e n

ū

r

Judh

ī

'

'

Nøgen er åndens fod som danser i mig

for at åbenbare et land (fyldt) med en mørk vinds veje På jorden, til jorden hører jeg ikke (til) Jeg udånder fortryllet guld ind i tiden og vil forsvinde når en skinnende stjerne oplyser mørket i det sidste vers i profetens bog.

Al-bil ā d, al-wa ṭ an [hjemland, nation] og deres kognater deltager i et af de mest la -dede semantiske felter i det palæstinensiske poetiske register. En national historie, som siden begyndelsen af det 20. århundrede har handlet om Palæstinas reduktion, erosion og ekspropriation som land, har naturligvis efterladt sit spor i litterære re -præsentationer. Allermest tydeligt er 'land' og 'jord' blevet tømt for deres konno -tationer til landbrug, natur og miljø til fordel for rene nationalistiske indkodninger. Åbningssekvensen til Ghassan Kanafanis berømte 1962 kortroman Mænd i solen (da 1975) er et paradigmatisk eksempel på en sådan indkodning, der vanligvis fremkal -der en høj grad af tab, længsel og savn:

Abu Qais hvilede sit bryst på den fugtige jord [ al-tur ā b al-nadiyy ], og jorden [ al-ar ḍ ] be -gyndte at banke under ham med trætte hjerteslag, som rystede gennem sandkornene og brød igennem hans krops celler. Hver gang han lagde sig med sit bryst mod jorden [ alar ḍ ] fornemmede han den banken, som om jordens hjerte [ al-ar ḍ ] havde banet sin vanskelige vej mod lyset fra de dybeste lag af helvede... lige siden den første gang han havde lagt sig der... Hver gang indåndede han jordens duft [ r āʾiḥ at al-ar ḍ ]. Som han lå på den forestil -lede han sig, at han duftede til sin kones hår, når hun lige var kommet ud fra et koldt bad. Nøjagtig den samme duft, duften af en kvinde efter et koldt bad, hvis fugtige hår dækkede hans ansigt. Den samme banken, som ganske forsigtigt at holde en lille fugl i dine hænder. 21

I et forsøg på at kompensere for det faktiske tab af og fysiske forbindelse med hjem -landet, har palæstinensiske forfattere og digtere ofte forsøgt ikke blot at beskrive det, som de husker det, men også at bygge nye, alternative hjemlande i deres værker, i selve teksten. Fremstillinger som f.eks. Kanafanis udgør den kanoniske kontekst, inden for hvilken al-Karmis og Fannis tekster kan læses som unormale. Fremmed -gørelse og afvisning er relativt sjældne poetiske reaktioner på et land, der hele tiden skrumper ind og ganske langsomt forsvinder. Det samme kan siges om træ-digte, hvor en højkonventionel symbolik nu pludselig nedbrydes, og hvor det ikke længere er muligt entydigt at afkode symbolets (dvs. træets) signal.

Det bliver hurtigt tydeligt under læsningen af Walid al-Shaykhs ' Ḥ aithu l ā shajar' [Hvor der ingen træer er], at digtet ikke har den ekspansion eller bevægelse, som kan spores i al-Aili's 'Plante.' 22 Dets tone er nøgtern men også insisterende med sine gentagelser:

'

længere er muligt entydigt at afkode symbolets (dvs. træets) signal.

smelter sammen.

20

22

Wa-ʾaʿjanu al-māʾ abnāʾan bi-lā wilāda

[og (jeg) ælter vand til børn

- jeg er et træ i jorden; dette er mit liv. Den anden består af en rejse og migrations-

som kan spores i al-Aili's 'Plante.'

Dets tone er nøgtern men også insisterende med

Det bliver hurtigt tydeligt under læsningen af Walid al-Shaykhs '

aithu l sha-

أنفث في الوقت ذهباً مسحوراً

født uden veer]: det botaniske flyder ind i det anatomiske. Grænsen mellem stasis

symbolik, som er kendetegnet ved en mere drømmende, fantastisk tekstur.

sine gentagelser:

أنفث في الوقت ذهباً مسحوراً

Ḥ

ā

jar' [Hvor der ingen træer er], at digtet ikke har den ekspansion eller bevægelse,

20

20

22

og dynamis opløses hele tiden.

ʿ

ī

al-tur

atun f

ashri

ū

ī

r

Judh

[mine rødder er sejl i jorden]: det jordbundne og det maritime

smelter sammen.

som kan spores i al-Aili's 'Plante.'

وأختفي، حين يسطع نجم ٌ

Dets tone er nøgtern men også insisterende med

يضئ ظلمة السطر الأخير في كتاب نبي.

وأختفي، حين يسطع نجم ٌ

ā

b

Wa-ʾaʿjanu al-māʾ abnāʾan bi-lā wilāda

En bogstavelig fortolkning af 'Plante' som (ganske simpelt) en monolog frem-

Nøgen er åndens fod som danser i mig

sine gentagelser:

حيث لا شجر

[og (jeg) ælter vand til børn

يضئ ظلمة السطر الأخير في كتاب نبي.

Nøgen er åndens fod som danser i mig

født uden veer]: det botaniske flyder ind i det anatomiske. Grænsen mellem stasis

ført af et træ bliver både beriget og kompliceret af den meget stærke tekstuelle frem-

for at åbenbare et land (fyldt) med en mørk vinds veje

for at åbenbare et land (fyldt) med en mørk vinds veje

'

Nøgen er åndens fod som danser i mig

'

1 4

Nøgen er åndens fod som danser i mig

for at åbenbare et land (fyldt) med en mørk vinds veje

hævelse af et lyrisk jeg. Hvert eneste vers er holdt i første person ental og indkorporerer ofte mere end én eksplicit første-persons markør, for eksempel an ā bayt ī wa-mas ā fat ī [jeg er mit hjem og min afstand]. Man hører ikke blot et træ tale, men 1 3 1 3 أو لانتحار يليق بشاعر أو لإطلالة على صباح ماطر حيث  العصافير  ترتجف وتتنفس  الأرض ُ ويخاف  الغزاة وتلف  البنت  الشال  البني على  عنق  الغزالة حيث لا شجر تكون الأسماء حصى ً وذرات غبار ْ . og dynamis opløses hele tiden. En bogstavelig fortolkning af 'Plante' som (ganske simpelt) en monolog fremført af et træ bliver både beriget og kompliceret af den meget stærke tekstuelle fremhævelse af et lyrisk jeg. Hvert eneste vers er holdt i første person ental og indkorporerer ofte mere end én eksplicit første-persons markør, for eksempel an ā bayt ī wa-mas ā fat ī [jeg er mit hjem og min afstand]. Man hører ikke blot et træ tale, men 1 3 1 3 حيث لا شجر ليس ثمة من مكان للحب أو لانتحار يليق بشاعر أو لإطلالة على صباح ماطر حيث  العصافير  ترتجف وتتنفس  الأرض ُ ويخاف  الغزاة وتلف  البنت  الشال  البني على  عنق  الغزالة

for at åbenbare et land (fyldt) med en mørk vinds veje

Hvor der ingen træer er, er der ikke rum til kærlighed eller til et selvmord som kunne egne sig for en digter eller til et første glimt på en regnfuld morgen hvor fuglene skælver landet trækker vejret angriberne bliver bange og en pige vikler sit brune sjal omkring halsen på en gazelle. Hvor der ingen træer er, er navne blot småsten og partikler af støv. Hvor der ingen træer er, er der ikke rum til kærlighed eller til et selvmord som kunne egne sig for en digter eller til et første glimt på en regnfuld morgen hvor fuglene skælver landet trækker vejret angriberne bliver bange og en pige vikler sit brune sjal omkring halsen på en gazelle. Hvor der ingen træer er, er navne blot småsten og partikler af støv. ' Hvor der ingen træer er, er der ikke rum til kærlighed eller til et selvmord som kunne egne sig for en digter eller til et første glimt på en regnfuld morgen hvor fuglene skælver landet trækker vejret angriberne bliver bange og en pige vikler sit brune sjal omkring halsen på en gazelle. Hvor der ingen træer er, ' '

er navne blot småsten

ليس ثمة من مكان للحب

حيث لا شجر

وذرات غبار ْ .

تكون الأسماء حصى ً

Al-Shaykhs digt er en minimalistisk visualisering af et sted, som hverken er defineret

Al-Shaykhs digt er en minimalistisk visualisering af et sted, som hverken er define -ret af navn eller attribut, men derimod af en række dobbelte negativer. Kortfattet men omhyggeligt, indfanger teksten en god bid af alt det, som ikke kan være der, hvor der ingen træer er. Det er et ugeografisk sted. Navne er ikke navne, men sten og støv. Og som læsere sættes vi helt fri til at forestille os, hvor det mon kunne være. af navn eller attribut, men derimod af en række dobbelte negativer. Kortfattet men omhyggeligt indfanger teksten en god bid af alt det, som ikke kan være der, hvor der ingen træer er. Det er et ugeografisk sted. Navne er ikke navne, men sten og støv. Og som læsere sættes vi helt fri til at forestille os, hvor det mon kunne være. og partikler af støv. Al-Shaykhs digt er en minimalistisk visualisering af et sted, som hverken er defineret af navn eller attribut, men derimod af en række dobbelte negativer. Kortfattet men omhyggeligt indfanger teksten en god bid af alt det, som ikke kan være der, hvor der

ingen træer er. Det er et ugeografisk sted. Navne er ikke navne, men sten og støv. Og

som læsere sættes vi helt fri til at forestille os, hvor det mon kunne være.

Noter

Bertolt Brecht, 'To Posterity' [oprind. 'An die Nachgeborenen'], i

## Noter 1

Selected Poems

, overs. H. R.

- Bertolt Brecht, 'To Posterity' [oprind. 'An die Nachgeborenen'], i 1 Selected Poems , overs. H. R. Hays (New York: Reynal &amp; Hitchcock, 1947). Hays (New York: Reynal &amp; Hitchcock, 1947). 2 Nærværende artikel er baseret på uddrag af Breathing Sun-Drenched Horizons: The Possibility of Noter

1

- Nærværende artikel er baseret på uddrag af 2 Breathing Sun-Drenched Horizons: The Possibility of Poetry in Post-Oslo Palestine , ph.d.-afhandling, University of California, Berkeley, maj 2009. Poetry in Post-Oslo Palestine , ph.d.-afhandling, University of California, Berkeley, maj 2009. 3 Fra tale afholdt i Khalil Sakakini Cultural Center, Ramallah i anledning af udgivelsen af hans Bertolt Brecht, 'To Posterity' [oprind. 'An die Nachgeborenen'], i Selected Poems , overs. H. R. Hays (New York: Reynal &amp; Hitchcock, 1947).

2

3

4

5

- Fra tale afholdt i Khalil Sakakini Cultural Center, Ramallah i anledning af udgivelsen af hans 3 seneste samling. Tale trykt som ' Mi ḥ nat al-sh āʿ ir ' [Digterens profession] i Mahmoud Darwish, Ḥ ayrat al -ʿāʾi d: maq ālāt mukht ā ra (Beirut: Riad El-Rayyes Books, 2007), 150. seneste samling. Tale trykt som ' Mi ḥ nat al-sh āʿ ir ' [Digterens profession] i Mahmoud Darwish, Ḥ ayrat al -ʿāʾi d: maq ālāt mukht ā ra (Beirut: Riad El-Rayyes Books, 2007), 150. 4 Se  f.eks.  Nuri  al-Jarra ḥ, 'Shu ʿarāʾ min  Filas ṭī n  al-jad īd a'  [Digtere  fra  et  nyt  Palæstina], alNærværende artikel er baseret på uddrag af Breathing Sun-Drenched Horizons: The Possibility of Poetry in Post-Oslo Palestine , ph.d.-afhandling, University of California, Berkeley, maj 2009. Fra tale afholdt i Khalil Sakakini Cultural Center, Ramallah i anledning af udgivelsen af hans
- Se  f.eks.  Nuri  al-Jarra 4 ḥ, 'Shu ʿarāʾ min Filas ṭī n  al-jad īd a'  [Digtere  fra  et  nyt  Palæstina], alShu ʿarāʾ 6 (1999): 205-220. For en mere udførlig diskussion af tilsynekomsten af og den kritiske seneste samling. Tale trykt som ' Mi ḥ nat al-sh āʿ ir ' [Digterens profession] i Mahmoud Darwish,

Ḥ

diskurs omkring de såkaldte 'New Palestinian Poets,' se Khankan, 2009.

ayrat al

-ʿāʾi

d: maq

ālāt

Se  f.eks.  Nuri  al-Jarra

5

mukht

ḥ,

ā

ra

(Beirut: Riad El-Rayyes Books, 2007), 150.

ʿarāʾ

Anthology of Modern Palestinian Literature

(New York: Columbia

Salma Khadra Jayyusi, red.,

Shu a'  [Digtere  fra  et  nyt  Palæstina],

'Shu min  Filas

ṭī

n  al-jad

īd al-

6 (1999): 205-220. For en mere udførlig diskussion af tilsynekomsten af og den kritiske

sūʿāt

al-adab al-filas

Maw

University Press, 1992); og senere udgivet på arabisk:

ʿarāʾ

diskurs omkring de såkaldte 'New Palestinian Poets,' se Khankan, 2009.

Salma Khadra Jayyusi, red., Anthology of Modern Palestinian Literature

University Press, 1992); og senere udgivet på arabisk:

Maw

sūʿāt

(New York: Columbia

al-adab al-filas

ṭīnī

al-mu

ʿāṣ

ir

ṭīnī

al-mu

ʿāṣ

ir

1 4

'

N a t h a l i e   K h a n k a n   |   S e j l   i   j o r d e n N a t h a l i e   K h a n k a n   |   S e j l   i   j o r d e n

1 5

1 5

- Shu ʿarāʾ 6 (1999): 205-220. For en mere udførlig diskussion af tilsynekomsten af og den kritiske diskurs omkring de såkaldte 'New Palestinian Poets,' se Khankan, 2009.
- Salma Khadra Jayyusi, red., 5 Anthology of Modern Palestinian Literature (New York: Columbia University Press, 1992); og senere udgivet på arabisk: Maw sūʿāt al-adab al-filas ṭīnī al-mu ʿāṣ ir (Beirut: al-Mu ʾ assasa al -ʿa rabiyya li al-dir āsāt wa al-nashr, 1997).
- Genre udgør den anden store tilgang til skematisering af litterær udvikling. Se Chana Kronfelds 6 diskussion af periode og genre som teoretiske modeller og hendes konceptuelle kortlægning af feltet mellem de to, som centrerer litterære bevægelser og trends i et 'critical mixed mode.' 'Theory/History. Between Period and Genre; Or, What to Do with a Literary Trend?' i On the Margins of Modernism: Decentering Literary Dynamics (Berkeley and London: University of Cali -fornia Press, 1996), 37.
- Jayyusi, 1992, 2-3. 7
- Digtets popularitet som udtryksform kan spores til de tidligste eksempler, vi har på præ-islamisk 8 poesi.  Som  lingvistisk  forgænger  til  Koranen  betragtes  poesien  vanligvis  som diwan alʿ arab [arabernes historiske register] og som et vigtigt medium i understregelsen af arabisk identitet og fællesskab. Den arabiske digter beskrives ofte som talsperson for sit samfund, hvis primære rolle er funktionelt betinget, offentlig og social. Poesi rammer i dag fortsat bredt. En digters op -læsning i den arabiske verden kan f.eks. sagtens fylde et fodboldstadium i Damaskus. En digter kan også godt være så populær, at vedkommende modtager en militærbegravelse i Ramallah. Begge eksempler peger på digtets samtidige kollektive relevans.
- Dvs. før 1967 og som en betegnelse for palæstinensiske forfattere, der arbejdede inden for Israels 9 grænser. Ghassan Kanafani, Adab al-muq ā wama fī Fila sṭī n al-mu ḥt alla 1948-1966 [Modstands -digtning i det besatte Palæstina 1948-1966] (Beirut: D ā r al-adab, 1966). Se også Barbara Har -low, Resistance Literature (New York: Methuen, 1987).
- Fredric Jameson, 'Third-World Literature in the Age of Multinational Capitalism,' 10 Social Text 15 (1986): 65-88. Lige så berømt er Ahmad Aijazs kritiske respons, 'Jameson's Rhetoric of Other -ness and 'National Allegory,'' Social Text 17 (1987): 3-25.
- Eller: 'Third-world texts, even those which are seemingly private and invested with a properly 11 libidinal dynamic - necessarily project a political dimension in the form of national allegory…' Jameson, 1986, 85 og 69.
- Salah D. Hassan, 'Nation Validation: Modern Palestinian Literature and the Politics of Appease -12 ment,' Social Text 75  21.2  (2003),  18-19.  Elmessiri  har  samme  pointe  i  sin  introduktion  til A Palestinian Wedding: A Bilingual Anthology of Contemporary Resistance Poetry , overs. A. M. Elmessiri (Washington D. C.: Three Continents Press, 1982).
- Ḍuyū 13 f al-n ā r al-d āʾimū na: Shu ʿarāʾ min Filas ṭī n [Ildens evige gæster: Digtere fra Palæstina], Ghassan Zaqtan, red. (Ramallah: Palestinian House of Poetry, 1999).
- Kritikernes 'afpolitisering' eller 'afpalæstinensering' af 1990'er-generationens tekster er ikke 14 uproblematisk heller. Som hos Jayyusi et al. anvendes Palæstina-spørgsmålet fortsat som cen -trum og målestok, nu blot med omvendt fortegn. Det er ikke længere Palæstina (som kon -tinuerlig  tragedie  og  fortløbende  traume)  og  dets  eksplicitte  tekstuelle  tilstedeværelse,  som giver mening til digtet. Det er Palæstina-spørgsmålets tydelige fravær i digte som f.eks. al-Ailis 'Plante.' For en kritik af denne nyskrivning af palæstinensisk poesi, se Abdul Rahim al- Shaikh, 'Mad āʾiḥ nathriyya f ī  hijāʾ al-malik:  al-shu ʿarāʾ al-shab āb wa-ma ʿ rakat al-w iṣā ya,' Aqw ā s 1 (2001): 6-31; og Khankan, 2009, Chap. 2 'Anthologizers and Other Rewriters: Receiving The Eternal Guests of Fire. '

- Anas al-Aili, 'Plante' i 15 Ildens evige gæster , 1999, 10.
- Alle oversættelser er mine egne, med mindre andet er anført. NK. 16
- F.eks. i vers 2 og 13 17 uq ī m f ī nafs ī [jeg bor i mig selv] og i vers 10: atanaffas al-ufuq al-mushmis [jeg indånder den solmættede horisont].
- Carol Bardenstein, 'Threads of Memory and Discourses of Rootedness: Of Trees, Oranges and 18 the Prickly-Pear Cactus in Israel/Palestine,' Edebiyat 8.1 (1998): 1.
- Tariq al-Karmi, uddrag fra 'Ya 19 rʿ ash al-nawm ṭāwūs a-hu' [Søvnen ryster sin påfugl], Ildens evige gæster , 1999, 125.
- Kifah  Fanni,  uddrag  fra  'A 20 ḥlā m  al-n ā r  al-zarq āʾ :  m uʿā laja  r ābiʿ a  bi  al-azraq  dh ī alẓi ll  alburtuq ālī ' [Drømme af blå ild: Fjerde behandling af blå med et strejf af orange] i Mu ʿāl ajat alfar āg h [Behandlingen af tomhed] (Ramallah: Ma ṭbaʿ Ab ū Gh ū sh, 2004), 90 og 93.
- Ghassan Kanafani, 21 Ri jāl fī al-shams [Mænd i Solen] (Beirut: D ā r al -ṭalīʿ a, 1963).
- Walid al-Shaykh, ' 22 Ḥ aithu l ā shajar,' Ḥ aithu l ā shajar [Hvor der ingen træer er] (Ramallah: The House of Poetry, 1999), 81.