Eliteidrættens kanon. Anmeldese af: Else Trangbæk, Rasmus Bech og Rama Pryce (red.): Eliteidrættens kanon
Forfattere: Niels Kayser Nielsen
Tidsskrift: forumforidraet (2008-03-01)

## Eliteidrættens kanon

Anmeldelse af Else Trangbæk, Rasmus Bech og Rama Pryce (red.): Eliteidrættens kanon. Odense: Syddansk Universitetsforlag 2007. 191 s. ISBN 978-87-7674-240-9

## Af Niels Kayser Nielsen

Vi  skal  stoppe  op  og  dvæle  ved  det  uforglemmelige, står der at læse i Carl Holst og Brian Mikkelsens forord til denne bog. Den første er formand for Team Danmark; den anden  er  kulturminister.  Hvorfor  vi  skal dvæle, får man ikke en forklaring på, udover at dette har med idræt at gøre. Idræt på eliteplan. Men  begrundelserne mangler. Man får et vink i kraft af bogens titel, hvor ordet  »kanon«  figurerer.  Meningen  er,  at man her får en parallel i hænde til de øvrige »kanoner«, der er blevet udarbejdet som led i den omsiggribende tendens til dyrkelse af kulturarv og den stigende interesse for historiebrug. »Sådan noget må vi også have«, synes  man  at  tænke  i  idrættens  verden, hvorefter man håber på, at dette af læseren bliver betragtet som en selvfølgelighed.

Det bliver det selvfølgelig ikke.

Når man drister sig op på dette niveau, i stil med en historie-kanon, en litteratur-kanon  og  en  musik-kanon  etc.,  må  man  forvente,  at  man  fra  redaktionens  side  havde luftet nogle overvejelser over, hvad en »kanon« i grunden er for en størrelse i al almindelighed  og  i  særdeleshed,  når  den  bliver anskuet fra idrættens verden. Sådanne overvejelser lyser ved deres fravær. Der står intet  om  idrættens  bidrag  til  den  nationale kulturarv; der er så godt som ingen overvejelser over, hvad brug af historie som led i en sådan kulturarv indebærer. Det ligner en mulighed, der ikke er blevet udnyttet. Det er en skam, når man nu gerne vil spise kirsebær med de store og tappert prøver at puste sig op og opad.

Og det er det i særdeleshed, når man læser  Else  Trangbæks indledende artikel om eliteidrættens historie op gennem 1900-årene. Det er en klog artikel. Her udvises der stort overblik og en glimrende forståelse af, hvad der skal til, for at visse begivenheder og  strukturer  fremstår  som  mere  betydningsdannende og epokeskabende end andre.  Else  Trangbæk får også - indirekte peget på, hvad der gør personer og mediepromoveringer velegnede til at blive kanoniserede. Her er en stærk begyndelse. Den bliver  desværre  tabt  på  gulvet,  jo  længere man kommer frem. Med undtagelse af Dan Philipsens flotte, men også illusionsløse ar -tikel om Ole Olsen, der har et fint blik for, hvad raffineret  brug  af  pressen  og  målbevidst populistisk selviscenesættelse kan indebære, når det drejer sig om at blive national folkehelt. Her kunne Else Trangbæk og Dan Philipsen med fordel have sat sig sammen og funderet over tingene.

Man kan godt forstå, at der er grund til at pege på både Knud Lundberg, Ole Olsen og Paul Elvstrøm som unikke idrætspersonligheder. Man får også respekt for det research- arbejde, der ligger til grund for behandlingen af ikke mindst Ivan Osiier og Ragnhild Hveger.  Jens-Carl  Kristensen  skriver  flot om  Knud  Lundberg,  men  han  er  jo  også journalist og AB'er og har sine personlige relationer  til  den  spændende  person,  men hvor  bliver  Lundbergs  kritik  af  idrættens amokløb  af?  Fx  i  bøgerne Det  olympiske håb og Idræt på godt og ondt , fra henholdsvis 19 og 191.

Hovedparten af artiklerne er velskrevne og læserindbydende. Det gælder fx Rebecca Vangs artikel om Lis Hertel og Preben Kristensen og Lotte Trangbæks Osiier-artikel. Fermt og publikumsvenligt.

Ser man så på indholdet, fremgår det af en af artiklerne i antologien, at man har villet medvirke til en »løbende debat om eliteidrættens værdier, vilkår og brydninger for udøvere,  tilskuere  og  samfund«.  Her  begynder  tingene  for  alvor  at  blive  interessante.

For  det  første  kan  man  hæfte  sig  ved sprogbrugen.  De  valgte  kanoner  omtales som  »værker«.  Tanken  bag  dette  er  ikke umiddelbart  gennemskueligt,  men  skyldes måske  ønsket  om  på  denne  måde  at  løfte idrætsaktiviteter op på et opus-niveau i stil med Carl Nielsen, Tom Kristensen og malerne. En argumentation herfor kunne nok have været interessant og haft noget for sig. Nu nøjes man uargumenteret med et ønske om at bevæge sig op i det finkulturelle sel -skab.  »Værker«! Vorherre bevares, når det drejer sig om Anja Andersen. Selv ikke ud fra  en  gammelmarxistisk  ideologi-kritisk position med forsvar for populærkultur og tegneserier holder dette vand.

Og da slet ikke, når man betænker, at der i denne kanoniske antologi ikke kun er tale om individuelle, personlige præstationer. I nogle  af  tilfældene  drejer  det  sig  om  den stemning,  som  nationen  Danmark  befandt sig i såsom ved EM i fodbold 1992. Men: Er nationens begejstring et »værk«? Er kvindehåndboldlandsholdet  et  »værk«?  Er  EMguldet  for  fodboldlandsholdet  i  1992  et »værk«?  Man  savner  nærmere  begrundelser.  Der er ingen overvejelser over massekulturens indflydelse på opus-kulturens vil -kår.  Og hvad med begejstringen ved Danmarksmesterskaberne  i  ståtrold?  Her  kan stemningen også være ret  god  …  For  slet ikke at tale om Melodi Grand Prix.

Det fremgår endvidere, at man har valgt at udelukke ét særligt »værk«, nemlig Bjarne Riis'. Hvilket af hans værker der er tale om, fremgår ikke. Begrundelsen er, at det med »idrættens etiske regelsæt for øje ikke var muligt at løfte Bjarne Riis op på en piedestal«. Således måtte de 12 »værker« blive til 11, hvoraf nogle så altså ikke er »værker«, men euforiske øjebliksbilleder. Bjarne Riis er næppe ked af ikke at være repræsenteret. Han klarer sig nok endda. Kanoniseringerne i musik, litteratur og malerkunst etc. drejer sig som bekendt mestendels om formodninger om folkelig accept.

Skal man leve op til »idrættens etiske regelsæt« for at komme med i denne kanon, kan det i første omgang godt undre, at man har fundet plads til Anja Andersen, når nu man  i  øvrigt  anlægger  et  moraliserende synspunkt.  Hun  har  »givet  fingeren«  til både kvinder og hvermand både på og unden for håndboldbanen og mangler vist kun at have lavet et mål med »Guds hånd« a la Maradona.  Hun  er  uden  betænkeligheder kommet med i idrætskanoniseringen. Hvor rigtigt set. Her har vi at gøre med en rigtig eliteidrætskvinde.  Men  helt  forståelig  på baggrund af udelukkelsen af Bjarne Riis er sagen nu alligevel ikke.

Skulle man have fundet en tolvtemand at erstatte Bjarne Riis med, turde det have været oplagt at pege på Don Ø, alias Flemming Østergaard fra FCK. Han om nogen kan siges at have levet op til idrættens krav om »citius, altius, fortius« og har da også valgt at  entrere  med  Anja  Andersen.  Det  ligner en elite-idrætslig konsekvens. Er hans livsværk ikke et »værk«?

Helt spøjst bliver denne liste over eliteidrættens kanon, når man medtager Ragnhild Hveger. Denne svømmer, hvis »værk« var  gennemsyret  af  nazisme,  er  kommet igennem  nåleøjet.  Den  begavede,  nu  desværre afdøde idrætsforsker Ole Skjerk lægger ikke fingrene imellem i sin afdækning af hendes nazi-baggrund og nazi-samarbejde. Men på trods heraf har man valgt at optage hende i den kanoniske liste. Der er ingen grund til moralisme i den forbindelse. Det har større værdi at spørge, hvorfor man har valgt at have hende med. Svaret kan kun være, at hun er en stor idrætskvinde, som ikke har forbrudt sig mod eliteidrættens regelsæt.  Hun  gjorde,  hvad  der  forventedes for at blive berømt og opnå resultater.

Ifølge redaktørernes optik er det således værre at være dopet end at være nazist. Et sådant  syn  kan  man  kun  opretholde,  hvis man mener, at idrætten er en enklave uden for samfundet - måske også højt hævet over samfundet og det besværlige spørgsmål om hele tiden at skulle tage stilling til andet end sig selv og sin idræt. Det kunne Ragnhild Hveger tilsyneladende ikke, og det kan redaktørerne af denne antologi tilsyneladende heller ikke.

Men  hvorfor  har  man  så  ikke  peget  på Niels Bukh? Han var dog om nogen elitær; han var også populær, og han var også nazist.  Hans  fejl  i  eliteidrættens  kanon-sam- menhæng er måske, at han repræsenterede den  folkelige  elite.  Det  ændrer  imidlertid ikke ved, at han såvel i udlandet som indenlandsk var et ikon for dansk eliteidræt. Er problemet, at man ved at inddrage ham ville have  været  tvunget  til  at  tage  stilling  til idrættens  relation  til  en  større  samfundsmæssig sammenhæng, medens man håber, at  indsmuglingen  af  en  enkelt  lille  naiv »nazi-Børge«  som  Ragnhild  Hveger  nok ikke har sådanne besværlige omkostninger? Det er ikke godt at vide …

Bogen har fået støtte fra såvel Team Danmark som Kulturministeriet. Det skal være bogen og redaktørerne vel undt. Det er ikke desto  mindre  tankevækkende,  at  der  fra samme to instanser ikke har kunnet gives støtte  til  to  unge  århusianske  historikeres tilbundsgående forskning i dansk fodbold. David  Holt  Olsen  og  Allan  Grønkjær  har som de første skrevet den danske klubfodbolds historie fra begyndelsen til professionaliseringen i dag og fra top til bund og har da også fået strålende anmeldelser i dagspressen. De fik afslag med den begrundelse, at deres værk ikke var tilstrækkeligt videnskabeligt.  Gad  vide,  hvad  man  har  brugt som begrundelse for at yde støtte til dette »værk«.

Denne bog skal nok blive brugt fremover. Ikke for dens beretningsmæssige kvaliteter. I så henseende indskriver den sig fint i ræk -ken  af  »Århundredets  idrætshelte«,  »Dem glemmer vi aldrig« etc., hvor den ikke - med enkelte undtagelser omtalt ovenfor - bidrager med væsentligt nyt. Til gengæld byder den på åbenlyse muligheder for en levnsudnyttelse.