Anders Kingo: Søren Kierkegaard og herrnhuterne (Fønix, 2021)
Forfattere: Jakob Valdemar Olsen
Tidsskrift: dttk (08-11-2022)

## SØREN KIERKEGAARD OG HERRNHUTERNE. OM TEOLOGI OG FORKYNDELSE I EN MODERNE TID ANDERS KINGO FØNIX, 2021 393 SIDER

## Anmeldt af Jakob Valdemar Olsen

Anders Kingo har været sognepræst gennem mange år, er nu valgmenighedspræst i  Balle,  er  dr.theol.  på  en  afhandling om Kierkegaard og forfatter til flere bøger om samme. Nu har han så udgivet endnu en, nemlig om Kierkegaard og herrnhuterne. Dog vil det være en tilsnigelse at sige, at hovedfokus  er  herrnhuterne  eller  pietismen.  Det,  der  fylder,  er  Kingos  læsning og anvendelse af Kierkegaard. Den overskrift,  der  er  bedst  dækkende for bogen, er  undertitlen,  hvor  teologi  for  Kingo bliver  identisk  med  Kierkegaard,  hvilket betyder, at følgende overskrift fanger indholdet  i  bogen:  »Kierkegaard  og  forkyndelse i vores tid«.

Bogen er delt op i tre dele, hvor første del  (s.  29-75)  har  fokus  på  Kierkegaards opvækst  og  berøring  med  brødremenigheden  i  Stormgade  i  København.  Anden del  (s.  77-273)  handler  om  Kierkegaards tænkning. Tredje del (s.  275-389)  drejer sig  om  konsekvenserne  af  Kierkegaards teologi  for  pietisme  og  moderne  tænkning.

Kingo  skriver  i  forordet,  at  bogens ambition er at foretage en »teologisk refleksion af spørgsmålet om Kierkegaards forhold  til  pietismen  i  almindelighed  og herrnhutismen  i  særdeleshed«  (s. 13). Det motiv finder jeg voldsomt interessant og kærkomment, men blev noget skuffet over, at det meste af bogen ikke handler om det. Dog er jeg glad for, at Kingo har taget temaet op, og at han har en insisterende  teologisk  læsning  af  Kierkegaard. Ikke fordi jeg har noget imod andre læsninger,  men  det  er  ofte  andre  læsninger end  den  teologiske,  der  fylder.  Samtidig kan jeg dog også finde Kingos teologiske læsning  noget  lukket,  da  han  insisterer på, at Kierkegaard skal læses ud fra en bestemt forudsætning, som er Kingos, ellers fejlæser man Kierkegaard, hvilket gør, at den læser som følger Kingo hele vejen ender med en noget amputeret Kierkegaard.

Den  forudsætning,  som  Kingo  bider sig  fast  i,  er,  at  Gud  må  give  os  forudsætningen, så vi kan tænke og leve ud af Gud. Den forudsætning har »ingen almen, ydre eller objektiv gyldighed […] Forudsætningen  er  blottet  for  al  objektivitet« (s.  214-215).  Dermed  forlader  Kingo  en filosofisk eller skabelsesteologisk læsning af Kierkegaard, men også en hel del af Kierkegaards egen tænkning. Når den kristne  Gud  medtænkes,  mener  Kingo, må alt hvad Kierkegaard siger nytænkes, ellers  misforstår  man  det,  men  hvorfor Kierkegaard så er så glad for Sokrates og det  almenmenneskelige,  bliver  svært  at forstå ud fra Kingos tilgang. Hvad Kingo mener med objektivitet, får læseren ikke at vide, for det defineres ikke. Jeg går ikke ud fra, at Kingo ønsker at hylde vilkårlighed eller ren subjektivisme, som han også kritiserer  nogle  steder  i  bogen  (s.  253, 289), men der kommer ikke desto mindre en påståelighed over bogen. Vi får at vide, at  Kierkegaard  ikke  tænker  i  begreber, han tænker i stedet  i  kategorier  (s.  345346),  men  hvorfor  Kierkegaard  så  kan skrive bøger om begrebet ironi og begrebet angst, får vi ikke forklaret udover, at han med begreb, ikke mener begreb, som noget vi kan begribe og råde over (s. 376). Mange  steder  kan  jeg  som  læser  spørge efter  definitioner  eller  argumenter,  men får i stedet udråbstegn og påstande. Kierkegaards egen selvrefleksion og dialektik forsvinder flere gange og erstattes ofte af polemik.

Denne mangel på grundighed rammer også Kingos læsning af andre. I bogen løber Bibelen, Luther, Kierkegaard og Kingo sammen (s. 102), og fra den bastion sky- des der på en lang række af andre personer og retninger, men desværre af og til i en noget karikeret form. Et par gange får vi  at  vide  om  Jesper  Brochmand,  at  han mener, at helt »ned til det enkelte komma er Den Hellige Skrift ufejlbar« (s. 23, 211), men  Brochmand  vidste  godt,  at  Bibelen ikke  oprindelig  forelå  på  dansk  eller  latin,  og  at  kommateringen  er  kommet  til senere.  Den  lutherske  ortodoksi  var,  siger Kingo, »uden indre fromhed« (s. 23), men  hverken  Brochmand  eller  ortodoksien som helhed kan med rette beskrives sådan.  Der  er  meget  i  ortodoksien,  der peger frem mod pietismen. Vi får at vide om forkyndelsen, som Kierkegaard mødte i  sin  opvækst, at »dens fantasi rakte kun til  skildringer  af  evig  kval  og  pine«  (s. 299),  hvilket  lyder  som  ren  karikatur. Zinzendorf bliver gentagne gange beskrevet  som  en,  der  forkastede  arvesynden (s. 281, 284, 323, 339, 351, 354), hvilket Zinzendorf ifølge sig selv ikke gjorde, da han  fastholdt,  at  vi  alle  fødes  som  syndere, men samtidig mente, at det ikke er arvesynden, der skiller os fra Gud, det gør kun vantroen, fordi Jesus er død for alle verdens synder. Man kan så diskutere, om det er muligt at adskille arvesynd og vantro på den måde Zinzendorf gør, men den overvejelse inddrager Kingo ikke.

Alt  det  betyder,  at  ortodoksien,  pietismen  og  rationalismen  bliver  beskrevet  i  negative  vendinger,  som  udtryk  for tænkning, der ikke er kierkegaardsk. Når Kierkegaard så bruger pietistiske vendinger og begreber og tilsyneladende tænker pietistisk, så er indholdet i virkeligheden et  ganske  andet  end  i  pietismen,  selvom Kierkegaard ikke siger det direkte. Vi må

forstå, at når Kierkegaard siger det samme som pietisterne, så mener han noget andet:  »Derfor  har  pietismens  begreber […] et helt andet indhold hos ham end i pietismen«  (s.  291).  Fordi  Kierkegaards forudsætning  er,  som  Kingo  siger,  den er,  må  han  mene  noget  andet  end  pietisterne, når han siger det samme som dem (s.  301).  Hans  kritik  af  og  polemik  mod herrnhutismen  er  indirekte,  siger  Kingo (s. 310). De paralleller, der er, er kun tilsyneladende: »Skønt Kierkegaard helt ned i sprogbrugen  taler  herrnhutisk,  betyder ordene altså noget ganske andet« (s. 311). Kierkegaard har et hovedanliggende, som »er én lang polemik mod den tankegang, Kierkegaard har mødt under sin opvækst, men  i  veneration  over  for  den  rige  arv, han havde modtaget i hjemmet på Nytorv og  i  brødresocietet  i  Stormgade  er  polemikken holdt  i  den  indirekte  form  uden navns  nævnelse«  (s.  341).  Den  form  for argumentation, hvis man kan kalde den det, finder jeg ikke særligt overbevisende. På den måde kan man få Kierkegaard til at mene hvad som helst om alt det, han ikke udtaler sig om.

Den del af bogen, jeg finder mest vellykket, er første del, som omhandler brødremenigheden i Stormgade i København, som var et fællesskab familien Kierkegaard flittigt  besøgte  og  den  ældre  Kierkegaard  økonomisk  støttede.  Den  del  må der gerne arbejdes mere med, men det må gerne gøres uden at videregive hele Søren Kierkegaards teologi på samme tid. Bogen kan anbefales med de forbehold, jeg har angivet  her.  Det  er  tydeligt,  at  Kingo  er godt  hjemme  i  hele  Kierkegaards  forfatterskab og forstår at inddrage rammende citater  fra  skatkisten,  selvom  jeg  i  flere tilfælde  vil  tolke  citaterne  anderledes, end  Kingo  gør.  Hans  lidenskab  for  Kierkegaard og forkyndelse skinner igennem fra først til sidst. Det er Kingos hjerteblod, som  han  lever  af,  og  han  kender  andre, som lever af det samme.