Nye historier om kvindens litteratur
Forfattere: Lise Busk-Jensen
Tidsskrift: kok (1988-04-05)

## Anmeldelse

Lise Busk-  Jensen

## Nye historier om kvindernes litteratur

Norsk kuinnelitteraturhistorie bd. 1 1600-  1900, redigeret af Irene Engelstad,  Jorunn Hareide, Irene Iversen, Torill Steinfeld og Janneken  averland. PAX forlag, Oslo 1988. 298,- N.Kr. pr. bd; 780,- N.Kr. for bd. 1-3.

Adda Hilden: Skal  jeg  satte min datter i skole? Pigeopdragelse i 1800tallets midte. Modtryk, Århus  1987. 95,- kr.

Inden for de seneste år har både Sverige, Danmark og nu også Norge fået en kvindelitteraturhistorie. F ~ r s t som Kvinnornas Litteratur Historia redigeret af Marie Louise Ramnefalk og Anna Westberg  (bd. 1  1981) og Ingrid Holmquist og Ebba Witt-Brattstrom (bd. 2 1983); dernzst fulgte Stig Dalager og Anne-Marie Mais Danske kvindelige  forfattere bd. 1-2 (1982);  og i år kom så det f ~ r s t e af tre bind Norsk kuinnelitteraturhistorie redigeret  af  Irene  Engelstad, Jorunn Hareide,  Irene  Iversen, Torill  Steinfeld  og Janneken  averland. Det er PAX  forlag, der står for  det  friske  skud  på den  frugtbare stamme,  som  kvindelitteraturforskningen har vzret siden samme forlag i midten af  1970'erne var med  til  at skabe b ~ l g e n af interesse for  dette nye litterzre materiale med  genudgivelsen af Amalie Skrams kvinderomaner.

De tre litteraturhistorier  peger  i  enighed  på to gode grunde  til  at vzlge kvinders  litteratur som  stofområde. Den farste er, at traditionen  hidtil  enten  aktivt  har  fortrzengt  eller  passivt  har  glemt  det. Kvindelitteraturhistorierne  skal &gt;&gt;råde bod  på mange års forsammelighed« skriver DalagerIMai i deres indledning, og den norske redaktion  ser  i  forordet  nanonymiseringen  av  kvinnene  som  et  av  vår kulturs starste selvbedrag«. Kvindelitteraturhistorien  har i de traditionelle litteraturhistorier haft alt for lidt plads, derfor får den nu hele pladsen.

I  ~ v r i g t betyder  netop  det,  at litteraturhistorien  i  mange  år har holdt  fingrene fra kvindernes  litteratur,  at dette stof har ligget jomfrueligt mumificeret i den litterzre kanons pyramide, og lysten til at trzenge  ind  til  det og  blotlzgge  det har ganske åbenbart vzret  den egentlige  drivkraft  bag  disse  års  intense  kvi~idelitteraturforsk~iiIig. Den  feministiske  fortrydelse  over  udelukkelse11 slog  hastigt  om  til begejstring over pludselig at stå med et helt nyt galleri afforfatterpersonligheder, hvis navne og vzrker ikke havde vzret nzvnt offentligt i generationer, og som var aldeles ubekendte helt ned  til årstallene for fadsel,  debut  og dad.  Hvor  kom  de fra? Hvordan  havde  de  levet? Hvad havde de skrevet om? Hvordan så de ud? Spargsmål, der forlzngst var klarlagt i  tykke bager, når det gjaldt de velkendte mandlige  forfattere,  var  her  alle  ubesvarede,  og  ethvert  svar  på  selv  de enkleste var på forhånd en forskningsmzssig innovation. Beskzftigelsen med kvinders litteratur blev en metode til at komme bag ved den videnskabelige  tradition,  en  vej  til  genlzsning  af  kulturens  alt  for velkendte  og gennemtravede  manstre.  Heri  ligner kvindelitteraturforskningen andre modebevzgelser fra det samme tidsrum som f.eks. den amerikanske dekonstruktion,  der genlzser de store romantikere fra en radikalt ny synsvinkel. Lysten til gentilegnelse af kulturhistorien på en frisk,  som kvindelitteraturen åbnede så eklatante og overkommelige muligheder for, er måske også forklaringen på, at den har fristet  mandlige  skribenter:  Stig Dalager  i den  danske og  et par  bidragydere uden for redaktionens  kreds i den norske. - Den anden og lige så vigtige grund til at skrive om kvinders litteratur, som disse litteraturhistorier anfarer, er håbet om at finde formadre  og helst  en  hel  kvindelitterzr tradition.  Nutidens  feminister har med  rette  falt  sig  noget  identitets-  og  historielase,  når  de  kiggede bagud i kulturhistorien,  og det har vzret en central opgave for kvindeforskningen at finde kannets radder i de historiske kvindeliv. Kvindelitteraturen  danner klangbund for nutidens  udviklingsmuligheder og konflikter, den komplekse kansrolle kan forklares som sammensat af  rudimenter  fra  nedbrudte  livsformer.  Denne  begrundelse  for  at sage kvindernes  litteratur  er  nok  forklaringen  på,  at  det  at  skrive kvindelitteraturhistorie  trods alt er en kvindesag. Svenskerne har ingen mznd blandt bidragyderne, og i dette farste bind  af den norske

-har kun  tre ud  af 26 artikler mandlig forfatter.

Men bortset  fra denne ensartethed  i selve motivationen  er de tre litteraturhistorier meget forskellige i deres anlzg og arbejdsmåde, en forskellighed som er et udtryk både for udviklingen inden for kvindeforskningen  og for  ansket  om  at  afprave  nye  forskningsmetoder  og fremstillingsformer.  Den  svenske  er  bygget  op omkring forfatteren, den består af artikler om enkeltforfatterskaber (af og til to) og personligheden  bag.  Orienteringen  mod  henholdsvis  det  biografiske  eller det tekstlige kan variere, men  forfatterskabet  er den grundlzggende enhed. Dalager  og  Mai  har på deres side anlagt  et  helhedssyn  på stoffet ved hjzlp af Elaine Showalters metode fra A Literature o f Their Own ( 1 9 7 7 ) ; de beskriver dansk kvindelitteraturs udvikling i Showal- ters tre faser: den feminine, den feministiske og den kvindelige og har den  litterzre  udvikling  af  en  moderne  feministisk  bevidsthed  som -indholdsmzssig målestok:  jo mere feministisk jo bedre litteratur. Den kvindelitterzre tradition anser de med  Showalter for at vzre en subkultur, dvs. en litteratur der skrives over alt det forbudte og fortrzngte. Kvindebevzgelsens politiske side bliver for en sådan litteraturhistorie en vigtig komponent på linie med forandringerne i kvindernes sociale livsområder.

I  den  nye  norske  litteraturhistorie  finder  vi  en  helt  tredje  fremgangsmåde, som både er inspirerende anderledes og har nogle  problematiske sider. Redaktionen har valgt, hedder det i  forordet, at gå bort  fra  den  traditionelle  fokusering på forfatterbiografien,  der  g0r forfatterens liv og skzbne til forklaringsramme for de litterzre vzrker.  I stedet er fremstillingen koncentreret omkring de store litterzre genrer:  lyrik,  drama, novelle  og  roman.  Hensigten  er at undersage, hvordan  kvindelitteraturen  har  bidraget  til disse genrers  udvikling. Fremstillingen  har tre hovedafsnit,  der omhandler hver sit tidsrum: 1600-  1840,  1840-70 og  1870-  1900, og herindenfor fordeler de 26 enkeltkapitler sig, hvoraf mere end halvdelen bruger genreperspektivet som metodisk  redskab.  I  den  farste  periode  har  ikke  alle genrerne deres forfatterinder, i de senere må  der fejes nye genrer til (barnelitteratur,  erindringer,  essays).  Mellem  disse  kapitler om genrerne  står der  syv  portrztartikler  om  de  betydeligste  forfatterinder:  Dorothe Engelbretsdatter,  Ingeborg  Grytten, Hanna Winsnes, Camilla  Collett, Magdalene Thoresen, Amalie Skram og Alvilde Prydz. Endelig

giver nogle f å   kapitler en mere generel  periodeoversigt.

Denne orientering efter genrerne er begrundet  med  ansket om frigarelse fra en traditionel personfiksering, men falder også i tråd med de senere års stigende interesse for litteraritet og zstetik. Som sådan peger vzrket altså fremad mod nye måder at lzse kvindelitteratur på; det virker åbnende i forhold til det lukkede kvinderum, som socialhistorien og biografien ellers ofte kunne danne omkring teksterne; vi ser her kvindernes  tekster indgå i almene former for offentlig kommunikation som romanlxsning og teaterbesag. Forfatterinderne havde deres kansbestemte erfaringsbaggrund, som også har przget deres litter z r e  arbejder, men det lykkedes dem trods alt at give disse erfaringer en litterzr form, der skaffede dem indpas på kulturens  marked.  På den anden side er det ikke nogen ny idé  at skrive litteraturhistorie ud -fra  genrerne;  på dansk  har vi  Billeskov Jansens Danmarks  digtekunst (1943-58),  hvis fremstilling er styret af samme princip. I hans litteraturhistorie medfurte genreperspektivet, at forfatterinderne, der havde vzret  relativt  velreprzsenteret  hos  Vilh.  Andersen (Illustreret dansk litteraturhistorie 1924-34), helt  forsvandt.  Genreperspektivet  vil  have en tendens til  at hierarkisere teksterne efter de mest udsagte eksemplarer,  og  her  viste  det  sig  altid,  at  kvinderne  faldt  igennem.  Det problem  er den  norske  litteraturhistorie naturligvis  ude over,  fordi kvindelitteraturen  er udvalgt på forhånd. Alligevel ajner man en vis indbygget  modsztning  her:  at  tage  en  marginaliseret  litteratur  og skandere den  efter  den  centrale litteraturkodeks'  normer. Rammen har vzret klar,  far tekstlzsningen begyndte.  På den ene side er teksterne sat i fokus, på den anden side er rammerne for tekstlzsningen givet  fra  en  anden  gruppe  tekster.  Det  rejses  således  ikke  som  et afgarende  sp~rgsmål, hvorvidt  kvindelitteraturen  skabte sine  egne genrer.

Genretilgangen stiller unzgtelig også krav til lzserne om interesse for det specifikt litterzre, et krav der kan synes at stå i et vist modsztningsforhold  til  det store arbejde, der er gjort  for  at gare bogen  let tilgzngelig. Det er en meget smuk bog, den er velskrevet og let lzst også for danskere (når man  ser bort  fra enkelte mzrkelige ord som det forunderlige rayndom). De overskuelige og velafgrznsede afsnit er sat med god plads omkring den tospaltede tekst. Kunsthistorikeren Anne Wichstram  har  stået for  illustrationerne,  og  man  genkender naturligvis mange af billederne fra hendes glimrende  bog om norske kvindelige malere  far  1900 (Kvinner ved  staffeliet 1983). Illustrationsmaterialet er på mange måder kongenialt med teksten; ligesom forfatterindernes  vzrker  er  sat  i  centrum,  består  illustrationsmaterialet helt  overvejende af reproduktioner  af malerier,  herunder  de mange portrztter.  Der  er  ikke  ét billede  fra  de  sociale  miljaer,  kvinderne fzrdedes  i;  intet  gadebillede  illustrerer  Irene  Engelstads  afsnit  om naturalismens fascination af snav og sale.

Udover det afgarende valg af litterzrt materiale og interessen for genrerne nzvner redaktionen i forordet tre forhold, som szrligt bestemmer den enkelte teksts skzbne, og som fremstillingen  derfor vil koncentrere  sig  om:  kunstnerens  kan,  de zstetiske normer  og  den knytte et par bemzrkninger til,  hvordan  hvert  enkelt  af disse  momenter fungerer i  arbejdet

litterzre institution. Jeg  skal i det f~lgende med forfatterskaberne.

Et kunstvzrk  er przget  af kunstnerens k m ,  det er en indlysende przmis for en  kvindelitteraturhistorie,  men hvordan? De senere års kvindeforskning har engageret sig lidenskabeligt i diskussionen om et positivt  indhold  af  begrebet  'kvinde' og identiteten  af en  kvindelig skrift. Disse diskussioner tages ikke direkte op i denne bog, formentlig fordi  redaktionen  har  skannet,  at de befinder  sig på  et  metaplan  i forhold  til  den litteraturhistoriske  fremstilling.  Netop  fordi fremstil- lingen er så tekstcentreret, får vi imidlertid meget lidt konkret at vide om przcis kannet. Kvinders litteratur har tidligere vzret marginaliseret, siges det, og den type negativ bestemmelse af kvinder og deres tekster  gentages  ofte,  i  form  af  alt  det  kvinder  ikke  måtte og  ikke kunne. Sådanne udsagn får i avrigt ekstra eftertryk hos de mandlige skribenter, f.eks.  skriver Arild  Linneberg med  patos  om Magdalene Thoresens Dnzrmest uharte valg: å leve som skapende kunstner« (s. 110).  Collett havde få år far truffet samme valg, uden at det dramatiseres synderligt af 'roril1 Steinfeld. Da fremstillingen skyr det biografiske og socialhistoriske bliver de sociale og psykiske bestemmelser af de  kvindelige  forfattere  enten  noget,  lzseren  skal  medbringe  som baggrundsviden, eller udtyndet til et abstrakt begreb om, hvad 'kvinden' dengang var. Om den enkeltes baggrund siges det hajst, at hun var embedsmandsdatter eller fra 'det hajere borgerskab'. O m   Alvilde Prydz harer vi, at hun farst som 40-årig kunne hellige sig forfatterskabet.  Prydz's  liv  er  måske så velkendt  for  norske lzsere, at det ville vzre en skam at repetere detaljerne,  men jeg  tror, at mange danske lzsere med  mig gerne havde hart noget  mere konkret om, hvordan hendes individuelle liv var mzrket af szrlige problemer. Hvis man er lidt psykologisk  (for ikke at sige psykoanalytisk) orienteret, har man svzrt ved at undvzre viden  om iszr barne- og ungdomsårene.

Når de individuelle detaljer i den enkelte forfatterindes liv forsvinder -og det gar de langt hen i denne litteraturhistorie selv i portrztartiklerne -så Izses teksterne op imod et billede af kvinden, som dels er negativt: hun er undertrykt af patriarkatet  uden muligheder for at realisere  sig  selv  (arbejde, identitet),  dels  er  positivt  i  form  af  en utopi: et konglomerat af alle de fzrdigheder feminister i dag vzrdsztter. Gunvor Risa undrer sig i kapitlet om pige- og ungpigebager over, at forfatteren Barbra Ring o. 1910 beskriver zgteskabet som et naturligt fremtidsmål for unge piger i stedet for at overveje uddannelse og selverhverv, men  selv om man hermed kan konstatere,  at Ring ikke var  feminist,  så  var  hun  dog  heller  ikke  ude  af  trit  med  sin  tid. Redaktionen lover i forordet, at det nye billede af forfatterinderne vil byde på overraskelser, som f.eks. at det var en kvinde (Engelbretsdat--ter), der frarst skaffede sig copy-right på sine værker. Det er  jo iszr en overraskelse, når man arbejder med eller forventer at finde hos lzseren et stereotypt og abstrakt billede  af kvinder.

Jeg  kan sammenfatte min kritik således: Når man hzvder, at kannet  har betydning for et litterzrt vzrk, kan man forsage at vise  det enten ved at pege på psykiske og sociale kransprzg generelt (periodebetinget) og individuelt (biografisk)  og derefter falge dette przg videre til teksterne eller ved  at pege  på generelle kernstrzk i skriften (den kvindelige skrift), hvorefter konfrontationen med den mandlige traditions skrift og genrer bliver uundgåelig. Den norske litteraturhistorie forholder sig efter min mening for t ~ v e n d e imellem disse muligheder.

Det  andet vzsentlige forhold, litteraturhistorien koncentrerer sig om, er de zstetiske konventioner, herunder netop genrerne. Hvordan brugte kvinderne de store genrer, og hvordan kan genreperspektivet åbne kvindernes  litteratur? Jorunn  Hareides  kapitel  om  romanens fremvzkst hos Collett,  Winsnes, Hagerup,  Wexelsen,  Thaulow, Kieler,  Colban,  Thoresen  m.fl.  indfrier  på den  mest  professionelle måde hele projektets bzrende intention med sin falsomme og n~jagtige sammenfatning af tematisk, diskursiv og symbolsk  analyse af en stor gruppe meget  forskelligartede  tekster.  Hareide undgår  den karakter  af  registrering  og  brutal  systematisering,  der  truer  med  at dominere andre tilsvarende kapitler.  Kunststykket gentages  i tredje del med  novellen.  Irene Engelstads  kapitel om desillusionsromanen er -naturligvis  må man sige -også dzkkende og spzndende; genren omfatter  Skrams hovedgenre:  sammenbrudsromanen og ligger  dermed tzt op ad Engelstads speciale. Opgaven har også vzret klarere, idet 'desillusionsroman' er en  betydelig przcisering af det mere diffuse  'roman', og  der  samtidig  er  tale  om  en  kvindelig  genre  i  den forstand, at nzrmest hele 1880'er kvindeligheden lader sig udtrykke i den.

Det  tredje  vzsentlige  forhold,  den  litterzre institution, har  med stort held sikret en ny type stof indpas i de fleste kapitler: den samtidige  reception,  tidsskriftsdiskussionerne, publiceringsforhold  m.m. Litteraturhistorikerne udnytter her de senere års litteratursociologiske landvindinger. Vi  får det uomgzngelige kapitel  om underholdningslitteraturen, hvor Astrid de Vibe kommer vidt omkring lejebiblioteker,  kularte  blade,  overszttelseslitteraturen,  kolportage  og  kiosker for  at formulere den  meget  centrale iagttagelse,  at kvindernes vanskeligheder  med  at skrive sig ind i finlitteraturen  iszr efter  1870 -bundede i, at deres referencer lå i underholdningslitteraturen.  Fordi kvinderne netop konsumerede de store mzngder masselitteratur, var det også der, de havde lzrt deres litterzre teknikker og temaer. nImportlitteraturen skapte et litterzrt ideal hos kvinnelige forfattere [...l som senere preget deres egne arbejder både i form og innhold.~ (s.  93) Her er synspunktet om genren og institutionen  som formende kraft i kvindernes  litteratur  f ~ r t konsekvent  igennem.  I  Skram-portrzttet -erstatter  Engelstad  tidligere  privatlivsinformationer  med redeg@relser  for  Skrams  tidlige  tidsskriftsproduktion  og  udgivelsesproblemerne for Constance Ring. Kari Gaarder Losnedahl forbinder i kapitlet ~Dramatikk  på scenen« pligtskyldigt  tekst  og  anmeldelse  i  en  lidt monoton pendlen mellem tematisk analyse og rapport om modtagelsen.  Her  faler  man,  at  institutionsperspektivet  snarere  har  virket hzmmende end forlasende.

I et par kapitler sprznges genre- og receptionssynsvinklen helt for at give plads til mere omfattende overvejelser over perioders ideologiske strukturer, livssynsdiskussioner  og sansemåder. Engelstads kapitel om naturalismen og hzslighedens zstetik bringer os gennem mange eksempler på kvindelig naturalisme frem til en generel periodebeskrivelse.  Det samme gzlder Irene Iversens  »Et moderne gjennombrudd« som er lagt an omkring kvindetidsskriftet Nybnde, men bliver mest spzndende hvor de i feminismen og kvindelitteraturforskningen så omdebatterede sp0rgsmål om kvindernes forhold til det moderne gennembrud,  szdelighed, fri  kzrlighed,  naturalisme,  emancipation m.m. tages op. Her griber  fremstillingen frit  efter  teksttyper,  ideer, personer  og medier  for at vise,  hvordan kvinderne fnrst sluttede op omkring den  moderne  realistiske  litteratur og siden tog  afstand  fra naturalismen  og  bohemen.  I  Norge  lå fronterne  anderledes  end  i Danmark, det var ikke snerperne (handske-folkene) mod de frigjorte, men den brede venstrebevzgelse mod den marginaliserede Boheme. Hvor Brandes-standpunktet var det krystallisationspunkt for venstreflajen  i  Danmark,  der  fik  Bjnrnson  til  at ligne  en  konservativ,  var Bjarnson-standpunktet i Norge det samlende midtpunkt for venstre og kvinderne.  I  dette kapitel  finder vi  også  en  klar  redegmelse  for forskellen mellem  realisme og naturalisme: den farste havde et fremadrettet politisk projekt om samfundsforbedring, den sidste var deterministisk og hengav sig til blind tro på naturlovene. Iversen gentager denne skelnen i sit kapitel om Prydz  (s. 2 15). Tilsyneladende er der her en uoverensstemmelse i forhold til Engelstads naturalismekapitel, hvor det hedder, at naturalismen  udtrykte utopiske forestillinger om en bedre fremtid  (s. 198).

Genreperspektivet har betydet en markant koncentration om teksterne, men opleves som en spzndetr0je i de tilfzlde, hvor tematiske lzsninger af vzrk efter vzrk registreres og ophobes, uden at genrens specifikke trzk egentlig bliver det bzrende i fortolkningen. I så tilfzlde har  stilen  også  en  tendens  til  åndenad,  den  hakkes  op  i  korte perioder uden indre fylde. Forfatterpersonligheden  og livssynet i forfatterskabet,  som  traditionelt  har vzret knudepunkter i fremstillingen, er erstattet af det brede spektrum af betydninger, som en gruppe tekster  i en  bestemt  genre ruller op. I  stedet for  historiske subjekter %r vi  derfor  subjekter for  er1  genre; desillusionsromanens  forfattere omtales som 'de', som  et sådant genre-subjekt. Ved hjzlp afforfatter- registeret  bagi kan man sammenstykke forfatterskabsanalyser for de navnes vedkommende, som ikke har fået egen portrztartikel.

Metoden nadvendiggar mange gentagelser af titler og forfatternavne, ligesom de grundlzggende temaer også stadig dukker frem, da de forskellige genrer trods alt bearbejder det samme erfaringsmateriale. Lzseren  får  et  godt  indblik  i  udviklingsromanens  mulige  ind-  og udgange, men ikke noget samlet billede af Anna Munch, Drude Krog Janson,  Inger Marie Wexelsen, Laura Kieler m.fl. Kielers interessan(1876) falder  helt  ud,  fordi den ikke  er skrevet  far 1870,  hvorved  Hareide  kunne  have  taget  den  med  sammen  med (1869), og heller  ikke kan rubriceres hverken som desil-

te  roman Everil Brands Dstre -lusions- eller udviklingsroman.

Man kan, som jeg  her  har  forsngt,  veje  fordele  og  ulemper  ved bestemte metoder, men som helhed betragtet er den nye norske kvindelitteraturhistorie en  klar landvinding  for  kvindelitteraturhistorieskrivningen  og et  meget  spzndende bud på en historisk  fremstilling af et stort nyt materiale. At det ikke bliver den sidste kvindelitteraturhistorie, der bliver  skrevet, vidner  et andet igangvzrende projekt  om:  Projekt  nordisk  kvindelitteraturhistorie  (omtalt i Kultur € 5 ' Klasse 55), som  mange  af skribenterne fra de her  nzvnte  nationale litteraturhistorier deltager i. Det bliver  interessant  at se, hvilke konklusioner  der kan bzre ud  over de nationale grznser.

Forudsztningen for  at skrive gode litteraturhistorier er, at arbejdet med basismaterialet: den enkelte forfatter og de enkelte vzrker stadig holdes  igang. Adda  Hildens  bog Skal jeg sette  min  datter  i  skole? om »Pigeopdragelse  i  1800-tallets midte« og  iszr Athalia  Schwartz  fra sidste år  er et sådant  vzrdifuldt bidrag til basisforskningen. Schwartz harer hjemme i 1850'erne  og 60'erne, dansk kvindelitteraturs  guldalder. Hun var en mangesidig begavelse, der skrev i en rzkke genrer: store  dannelsesromaner,  småskitser,  meget  populzre  landsbyhistorier,  dramaer der blev  opfart på Det Kongelige  Teater med  fru Heiberg i hovedrollen, litteraturkritik, Izrerbager og endelig debatskrifter som indlzeg i 50'ernes langvarige diskussion om pigeundervisningen. Adda Hilden er selv pzedagog  og derfor mest interesseret i det sidste stofområde. Skolediskussionen var egentlig en udlaber  af hele hurlumhej'et omkring Mathilde Fibigers  emancipationsroman Clara Raphael. Schwartz skrev et par sure indlzeg imod Fibigers himmelstormende  idealer  for  at  skaffe  lydharhed  for  det  nzere  mål:  en  bedre pigeundervisning. Ligesom Pauline Worm var Schwartz selv lzrerinde og  havde  derfor levebrndet  at forsvare ved  siden  af identiteten.

Debatten  fik  i avrigt  flere  prominente  deltagere  bl.a.  fru  Heiberg. Adda Hilden optrykker Schwartz' svar  til fru Heiberg, den 15 s. lange pjece Skal  jeg sgtte min Batter i  Skole? fra 1859. Her  balancerer Schwartz  forsigtigt  mellem  at  krxve  lighed  for  alle  mennesker  og respekt for kvindernes egenart. Det er morsom lzsning i dag, fortzller meget nzrvzrende om tidens forestillinger om k0n og viden. Pjecen har hidtil vzret svzrt tilgxngelig som skrsbeligt småtryk. Nu har vi den i hånden i original retskrivning og med titelbladet i  faksimile.

Adda Hildens bog indledes i nvrigt med  et instruktivt  kapitel om den  tids  skolevzsen. Dernzst  samles  omhyggeligt  det  tilgzngelige biografiske  materiale om  Schwartz. Kilderne  er ikke  nye,  men  det bliver  alligevel  til  et vzrdifuldt portrzt på 30 s. inklusive illustrationer, hvoraf de fleste dog vedrsrer perioden; vi har tilsyneladende kun ét billede  afAthalia Schwartz. Der står det bedre til med fru Heiberg, -så hende får vi  i flere  udgaver.  Efter  optrykket  af pjecen  falger  en najagtigt udarbejdet  bibliografi over Schwartz' vzrker i bogform  og en  fortegnelse  over  de  nvrige  deltagere  i  skoledebatten.  Sådanne grundige, klart  skrevne monografier om forfatterinder, hvis navne vi efterhånden  kender,  men  om  hvem  der  i  realiteten  endnu  kun  er skrevet uendelig  lidt, kunne vi  bruge  mange flere af