Forord
Forfattere: Redaktionen Kultur & Klasse
Tidsskrift: kok (2005-05-02)

## Forord

## I

Da Jacques  Derrida  (1930-2004) døde  sidste  år, forsvandt endnu en  af  de store tænkere fra den fransktalende generation der opstod i 1960'erne som reaktion mod eksistentialismen, stillede sig på skuldrene af strukturalismen og  rakte  langt  ud  over  dennes  projekt.  Sammen  med  -  blandt  andre  Roland Barthes, Michel Foucault og Gilles Deleuze, bevægede Derrida sig på tværs af forskellige humanistiske fag: filosofi, kulturkritik, litteratur, billedkunst, mv. Indflydelsen, disse filosoffer og kulturkritikere har haft på eftertiden, er gennemgribende og har som al stor tænkning vakt både begejstring og vrede, lovprisning og fordømmelse.

Jacques Derrida er ingen undtagelse i den henseende, og striden om hans tænknings relevans har haft mange skuepladser. For ikke så mange år siden ønskede f.eks. Cambridge University at indstille ham til en æresdoktorgrad, men en række filosoffer protesterede i et offentligt brev i The Times - Derrida var simpelthen ikke filosof, hævdede underskriverne, men nærmere en litterær  stileksperimentator. 1 Og  da  han  døde,  kunne  man  den  ene  dag  se Frankrigs præsident Jacques Chirac offentligt beklage tabet af en stor fransk filosof, og den næste læse en stærkt ironiserende nekrolog i The New York Times, som blev imødegået af offentlige protester fra en lang række fremtrædende såvel som menige litterater, filosoffer og kunstnere. 2

Såvel  modstanden  mod som  fascinationen af  Derrida  beror  i  det  store hele  -  og  lidt  banalt  udtrykt  -  på  det  samme  forhold:  At  mange  af  hans værker måske nok vil stå opført som 'filosofi' på biblioteker og i kataloger, men egentlig mere ligner 'litteratur' forstået som bøger, der arbejder med og via sine æstetiske strategier, og hvis tanker og argumenter er yderst afhængige af det sprog og den formulering, de udtrykkes i.

Glas fra 1974 er et af Jacques Derridas mest krævende værker i den henseende. Ikke blot på grund af dets springende og fragmenterede opbygning i to spalter med indskud, typografiske variationer, afrevne citeringer, o.lign., men også fordi det bringer læsninger af to ulige, nærmest uforenelige, forfattere  sammen:  En  filosof  og  en  roman-  og  dramaforfatter,  en  tysker  og  en franskmand, en hetero- og en homoseksuel, en systematiker og en anarkist nemlig Georg W. F. Hegel i venstre spalte og Jean Genet i den højre. Ikke i form  af  en  komparativ  læsning,  men  nærmere  som  to  selvstændige  læsninger, man som læser sætter i forbindelse i kraft af sideordningen. Læg dertil  at  bogen  også  indeholder  videreperspektivering  af  grammatologiens projekt i form af en længere læsning af Saussures teori om onomatopoietikonet, opfølgende overvejelser over forholdet mellem egennavn og signatur, om Freud og fetichisme, osv. - og en skitse over de kompleksiteter Glas indeholder lader sig ane.

1. The Times (London), 9. maj 1992.

2. The New York Times , 10. oktober 2004; nekrologen var skrevet af Jonathan Kandall. Efter nekrologen blev en minde-/protesthjemmeside etableret, som findes på http:// www.humanities.uci.edu/remembering\_jd/ - herfra også links til protestbreve til NewYork Times .

Som  Derrida  selv  har  påpeget,  så  tilhører Glas (sammen  med  en  lille håndfuld værker fra samme periode) ikke eksklusivt hverken filosofiens eller litteraturens,  fiktionens  eller  non-fiktionens  kategorier,  men  arbejder  med og på det performatives og skriftens præmisser. Da han i 1980 skulle forsvare sin doktordisputats ved Sorbonne, valgte han derfor også eksplicit at sortere disse  værker fra  -  ikke  for  at  fornægte  eller  afskrive  dem,  men  fordi  de  i deres strategi ligger langt fra den universitære diskurs. Flere har således også sammenlignet Glas med James Joyces Finnegans Wake på  grund  af  dens flerstemmighed, mv. Ikke desto mindre har den alligevel fundet en plads i den akademiske diskurs og spillet en væsentlig rolle i - især - Hegel receptionen, 3 imens Genet-læsningen aldrig er blevet mødt med samme bevågenhed.

Men Glas ' åbenlyse modstand mod at blive læst som en traditionel akademisk afhandling, kalder på alternative læse- og forståelsesformer. På Cornell  University  etableredes  derfor  en  læsegruppe  tilbage  i  90'erne,  med henblik på en kollektiv læsning af værket. Gruppen gik ind efter nogen tid, men  blev  forsøgt  retableret  på  Syddansk  Universitet  i  Kolding  af  ét  af medlemmerne af Cornell-gruppen, Roy Sellars, som i mellemtiden var blevet lektor på SDU. Samtidig påbegyndte han sammen med Per Krogh Hansen, SDU,  planlægningen  af  en  større  international  konference  efter  samme devise; et arrangement som løb af stablen den 25.-26. maj 2001 på Koldinghus med deltagelse af Derrida-specialister fra hele verden og - ikke mindst Derrida selv. Artiklerne i dette nummer af K&amp;K har alle afsæt i denne kollektive læsning. Tre af artiklerne (af Jonathan Culler, John Llewelyn og John Phillips)  er  oversættelser  af  papers  leveret  ved  konferencen,  to  (af  Dag Petersson og Björn Thorsteinsson) skrevet efter, og den sidste en udskrift af Derridas afsluttende forelæsning, som var åben for en bredere offentlighed.

3. Se evt. Stuart Barnett (red.): Hegel after Derrida

, New York 1998.

»hvad, når alt kommer til alt, med resten, i dag, for os, her, nu, af en Hegel?

For os, her, nu: fra nu af er det det, man ikke vil have været i stand til at tænke uden ham.

For  os,  her,  nu:  disse  ord  er  citater,  allerede,  altid,  det  har  vi  lært  af ham.« 4

Således indledes Hegel-spalten i Glas , og i den anden, Genet-spalten, læser man:

»' hvad der blev tilbage af en Rembrandt, revet i små, ensartede kvadrater og stoppet ned i lokumet' er delt i to.

Som resten« (7b/1b).

Som det bemærkes, anslås 'resten' som en indledende figur i begge spalter. Derrida efterspørger 'resten' hos Hegel; det som falder udenfor eller modsætter sig hans store, totalitære system, og som derfor åbner det for mulig dekonstruktion,  og samtidig påkalder han det, Hegel i sin historiefilosofi, forsøger at sætte sig ud over: Det hér og nu, mennesket er tilbøjeligt til at tænke alt ud fra, og som Hegel ønsker at frisætte sig for at fremstille selve den historiske tænknings betingelser. I den anden spalte indleder Derrida med titlen på en tekst Genet skrev i 1967, og antyder ved at parallelisere sin egen tekst med Genets (som også er tospaltet) et tilhørsforhold eller en sympati  som også  Derrida  tilkendegiver,  når  han  i  forelæsningen  sidst  i  dette nummer af K&amp;K bemærker, at »Genet i modsætning til Hegel faktisk var min ven.« Blandt andet fordi Genet i modsætning til den totalitære idé, gør resten (den lille del af det store Rembrandt-billede) til udgangspunktet for sin  skriftspraksis;  gør  den  til  en  genstand  for  begær,  iscenesætter  den  og lader andre betydninger fremstå.

Set  i  lyset  af  det  'projekt'  man  ser  udfolde  sig  under  begrebet  dekonstruktion, og som Jacques Derrida jo både har stået fadder til og praktiseret, er Derridas alliance med Genet (og dermed mod Hegel) ikke underlig: Som Genet søger og tematiserer Derrida det udgrænsede, det der ikke passer ind i normen og modsætter sig den. Som Genet sætter han spørgsmålstegn ved de etablerede forskelle, som er grundlaget for vores kultur (for nu ikke at sige den vesterlandske metafysik) og tænkning - forskellen mellem ret og uret, mellem køn, i seksualiteten, politikken, osv. - alt i alt: Den undtagelse, som (be)viser, at reglen blot er en regel pr. konvention og ikke universel. Og som lader alternative forståelses- og livsformer fremstå.

4. Jacques  Derrida, Glas .  Fransk  udgave,  Paris  1974,  p.7a;  Engelsk  udgave,  Lincoln  1986, p.1a.  Henvisninger til Glas vil  i  det  efterfølgende  være  i  brødteksten  som:  fransk  udg./ engelsk udg. (a og b henviser til henholdsvis højre og venstre spalte).

## III

'Resten' er derfor også en genkommende figur i dette nummers artikler om Glas .

Nummerets  første  artikel  er  Björn  Thorsteinssons  »Spiselig  retfærdighed. Smuler om, fra og af Derridas Glas .« Thorsteinsson fokuserer her på tematiseringen af retfærdighedsbegrebet i Glas , og argumenterer imod den ofte rejste påstand om, at Derrida og dekonstruktionen er ren kvasi-nihilistisk ironi og kynisk relativistisk leg. Hvad Thorsteinsson i stedet ønsker at vise er at Derrida er en både etisk og politisk tænker. Ved at følge Derridas kritiske  læsning  af  Hegels  analyse  af  familien  og  de  retsfilosofiske  overvejelser og sammenholde dem med Derridas kontraeksempel Jean Genet, viser Thorsteinsson hvordan Derrida betragter retfærdigheden som en rest; det, der ikke lader sig dekonstruere.

Jonathan  Culler  er  som  bekendt  én  af  verdens  førende  specialister  på både strukturalisme og dekonstruktion og har foruden de store fremstillinger af disse to retninger også skrevet en bog om Ferdinand de Saussure. 5 I denne artikel, »L'essentiel de l'arbitraire: Saussures Glas,« forfølger han Derridas læsning af Saussure i Glas. I De la grammatologie (1967) havde Derrida  arbejdet  indgående  med  Saussures  tegnbegreb  i  afdækningen  af  det fonocentriske aspekt. I Glas griber han fat i Saussures overvejelser over det onomatopoietiske  og  spørgsmålet  om  tegnets  grundlæggende  arbitraritet i denne sammenhæng. Derrida hæfter sig ved,  at der er betydelig uklarhed hos Saussure om  distinktionen mellem  det arbitrære og det lydligt motiverede  tegn,  idet  man  i  visse  tilfælde  (hvoriblandt  ordet  'glas'  [dødsklokke] er et af eksemplerne) ser en udveksling mellem disse kategorier, når man undersøger ordenes historie. Derrida hægter sig fast i denne åbning af det  Saussurske  system,  og  undrer  sig  over  valget  af  eksempler.  Men  som Culler  viser  ved  at  sammenholde  de  forskellige  nedskrevne  versioner  af Saussures Cours de linguistique générale, da er eksemplerne slet ikke Saussures,  men  derimod  de  redaktørers,  som  udgav  noterne  fra  Saussures forelæsninger.  Cullers  pointe  er,  at  redaktørerne  radikaliserer  Saussures overvejelser  og  tilskriver  dem  en  kategorisk  dikotomisering,  som  andre aspekter af hans tænkning (såsom anagrammet) synes om ikke at modsætte sig, da i hvert fald betvivle.

5. Jonathan Culler: Structuralist Poetics. Structuralism, Linguistics and the Study of Literature . London 1975; On Deconstruction: Theory and Criticism after Structuralism , Ithaca, N.Y. 1982; Ferdinand de Saussure , New York 1977.

John Phillips undersøger i sin artikel, »Kraft og Klassifikation: Frugter af Hegels Logik«, læsningens situation i (og i interaktionen med) Glas . Ved at  følge  Derridas nærlæsningsprincip tæt ønsker Phillips at kaste lys over, hvordan Glas læser de tekster, den læser, samt hvordan den også konstant fortolker sig selv og sin egen strategi. Ved at forfølge en række centrale elementer i teksten - striktur, døden, familien - viser Phillips, at Hegels filosofi tager sig  ud  som  en  filosofi  af  og  om  forberedelser,  som  er  svær  at  undgå fordi forberedelsen altid allerede er i gang. En sådan læsning mobiliserer den kraft der forbliver i Hegels logik. Phillips forbereder altså en læsning af Glas som hverken er et forsøg  på  at  underminere eller et forsøg på  at forsvare Hegel, men som er en bekræftende dekonstruktion af og i dialektikken.

Med udgangspunkt i en freske i Vatikanet, hvor religionen velsigner kunstarterne,  og  hvor  der  også  -  om  end  i  udkanten  -  er  blevet  plads  til fotografiet,  skriver  Dag  Petersson  i  sin  artikel  »Hegels  spegel  och  Genets fotografi«  om  det  ironiske  i  forholdet  mellem  religion,  kunst  og  filosofi  i Hegels dialektik.  Med  særligt  henblik på  offerets  og  kærlighedens  roller  i systemet, følger Petersson den visuelle spore af Genets værk og af ikke-dialektisk visualitet i Glas .

Som Thorsteinsson, fokuserer John Llewelyn i sit bidrag, »Rester (af og fra  fragmenterne  af  Kierkegaard  i Glas «,  på  spiselige  eller  ikke-spiselige rester,  smuler,  i Glas -  med henblik på tekster af Søren Kierkegaard. Det handler om let oversete men vigtige smuler af Kierkegaard i Glas , som kun få har hidtil kommenteret. Llewelyn - som er kendt på grund af hans mange bøger om kontinental filosofi - viser, at der også findes et intenst engagement i det religiøse i Derridas tekst.

Som nævnt var Jacques Derrida aktivt tilstedeværende under hele den Glas -konferencen  på  Koldinghus.  Konferencens  hoveddel  var  lukket,  men blev afsluttet med en offentlig session, hvor Derrida talte ud fra de erfaringer  og  tanker,  seminaret  havde  givet  med  sigte  på  en  bredere  (og  mindre Glas -fortrolig) offentlighed. Derrida valgte hér at fokusere på to aspekter dels selve tilblivelsen af Glas , dels de politiske aspekter, som i vid udstrækning er blevet negligeret i receptionen. Forelæsningen blevet optaget på bånd og er bragt her i en udskrevet og redigeret version. Det bør nævnes, at Derrida overlod det til redaktørerne at forestå sammen- og gennemskrivningen af forelæsningen, og at han ikke nåede at se og godkende den endelige version selv.

K&amp;K 99 slutter som vanlig med en stor anmeldelsessektion hvori man blandt andet finder en anmeldelse af Claus Bratt Østergaards i denne sammenhæng højaktuelle oversættelse af Hegels Åndens fænomenologi.

Som  arrangører  af  Koldinghus-konferencen  vil  vi  gerne  takke  Statens Humanistiske Forskningsråd, Den franske Ambassade, Koldinghus, Institut for Litteratur, Kultur og Medier samt Rektors fond, SDU, for økonomisk og praktisk støtte. Ligeledes vil vi gerne rette en tak til de studerende og ansatte ved  Center  for  Dansk  og  Engelsk,  SDU,  som  hjalp  med  den  praktiske afvikling af konferencen, og selvfølgelig til alle dem, der deltog med papers i arrangementet eller som debattører.

Endvidere vil vi nævne, at en engelsksproget publikation fra seminaret er undervejs på University of Nebraska Press. Yderligere information herom og om konferencen generelt findes på www.humaniora.sdu.dk/glas/ .

Per Krogh Hansen og Roy Sellars

14