”Vi kommer! Om så det regner med sten!” Pastoralteologiske erfaringer og refleksioner i mødet med asylansøgere og konvertitter fra Iran og Afghanistan
Forfattere: Carsten Ørum Jørgensen
Tidsskrift: dttk (28-03-2019)

## »VI KOMMER! OM SÅ DET REGNER MED STEN!«

Pastoralteologiske erfaringer og refleksioner i mødet med asylansøgere og konvertitter fra Iran og Afghanistan

Sognepræst, cand.theol. Carsten Ørum Jørgensen

## Baggrund

Nogle gange oplever man, at den virkelighed, som man betragter på afstand, pludselig kommer helt tæt på. For fire år siden eksploderede flygtningestrømmen op igennem Europa. I Danmark havde man i 2014 ikke modtaget så mange asylansøgere siden 1995 på grund af krigen i Bosnien. Og der kom endnu flere i 2015. Vi så de  stærke  billeder  fra  middelhavsøerne, hvor flygtningene blev reddet i land. Ikke siden  Anden  Verdenskrig  har  flere  mennesker været på flugt.

De kom gående på de danske motorveje med deres ejendele i plasticposer og med deres børn på skuldrene. Mennesker med  hver  deres  særlige  flygtningehistorie,  som havde drevet dem på flugt til et land og en kultur, som var markant anderledes, end det de kendte.

Jeg så det hele i Nyhederne kl. 22.00 på komfortabel afstand uden at have forestillet  mig,  at  en  dag  ville  nogle  af  dem sidde  i  vores  menighed  her  i  Holstebro. Men fra den 27. december 2015 og til januar 2019 har vi døbt 66 asylansøgere i Nørrelandskirken, og derudover har vi ta- get  imod ca.  150-200 asylansøgere, som allerede var døbt. Nogle har været en del af vores menighed i flere år, andre i kortere tid, efterhånden som de har fået ophold eller afslag eller er blevet flyttet til andre asylcentre i landet. Og dette er jo blot et af stederne i Danmark, hvor vi har oplevet dette i de seneste år.

Vi er blevet en del af den iranske vækkelse,  som  spreder  sig  ud  over  verden. Ifølge  Operation  World  vokser  kristendommen hurtigere i Iran end i noget andet land i verden. Intet tyder på, at denne vækst er aftagende. I Jeremias Bog 49,38 siger Gud: »Jeg sætter min trone i Elam«, som er en del af det persiske rige. Det ord bliver opfyldt i disse år. Gud sætter sin trone i Iran, og mennesker i tusindvis modtager Jesus som deres frelser.

I  denne  perspektivartikel  vil  jeg  beskrive, hvad det har givet mig af pastoralteologiske erfaringer og refleksioner i mødet med asylansøgere og konvertitter fra Iran og Afghanistan. Alle navne i artiklen er fiktive.

## Vidnesbyrdet

Vi  befinder  os  i  et  konfirmandlokale  i Nørrelandskirken.  Vi  sidder  fire  mand omkring bordet. En ung iransk mand ved navn Javed, en tolk, en frivillig leder og en præst. Alle nye asylansøgere, der kommer til kirken, og som endnu ikke er døbt, bliver inviteret til en samtale, for at vi kan lære hinanden at kende.

Vi lytter til Javed, der begynder at fortælle sin historie. Han fik en ven på sin uddannelse, som var kristen. Han inviterede ham  med  i  en  husmenighed.  Den  første gang han var med, fik han en bibel, men forstod  ikke  et  ord  af  den.  Men  for  hver gang han var med i husmenigheden, var det som om, at ordene i bibelen blev lettere at forstå. Det er ikke ufarligt at samles i  husmenigheder i Iran. Der er en særlig afdeling  tilknyttet  politiet,  som  arbejder med  religiøse  og  moralske  anliggender, og som forsøger at infiltrere og arrestere kristne.  Det  skete  også  i  den  husmenighed,  som  Javed  var  blevet  en  del  af.  De blev opdaget af en spion, men det lykkedes for Javed at flygte, og nu sidder han så i et konfirmandlokale i Vestjylland.

Han har forladt alt. Først og fremmest sin familie, sin uddannelse og sit netværk. Han må flygte, for han er klar over, at det er farligt at blive i Iran. Men for Javed er situationen  ikke  håbløs.  For  han  er  inden flugten allerede begyndt på en rejse i bibelens ord. Han vil gerne forstå endnu mere af, hvad bibelen handler om. Og måske vil han en dag gerne være kristen og blive døbt.

Javeds historie er et godt eksempel på de  asylansøgere,  som  er  blevet  opmærksomme på kristendommen i hjemlandet.

I  hans tilfælde er det en ven, som inviterede ham med. I andre tilfælde er det en mor, en søster, en bror, en kusine, en nabo som har vidnet og ført vedkommende til tro  eller  vakt  interessen  for  kristendommen. Det går igen, at man er blevet gjort opmærksom på troen af nære relationer.

Denne gruppe af asylansøgere, som er blevet kristne i hjemlandet, udgør ikke en majoritet,  men  alligevel  en  stor  del.  For flere  af  dem,  vi  har  mødt,  har  først  hørt om  eller  forholdt  sig  til  kristendommen under flugten, eller efter at de er kommet til  Danmark,  fordi  personer  som  Javed har vidnet for dem.

Det var sådan, at Ali kom til tro. Han er den næste, som kommer ind i konfirmandlokalet og sætter sig sammen med os ved bordet. Han inviteres også til at fortælle sin  historie.  Han  er  kurder.  Han  fortæller om sit liv i Iran og hvorfor han måtte flygte.  Det  har  ikke  noget  med  kristendom at gøre. Vi spørger så til, hvorfor han er kommet til kirken. Han fortæller os, at på hans værelse på asylcentret i Holstebro boede de flere iranere. De blev gode venner. Han lagde mærke til, at nogle af dem gik ud i flere timer hver søndag og onsdag. Når de kom tilbage, så var de altid i godt humør. Men når han spurgte til, hvad de havde lavet, så svarede de aldrig direkte. En dag fulgte han efter dem på afstand og fandt ud af, at de tog hen i en kirke. Han konfronterede  dem  med  det  og  spurgte, om han måtte komme med. Og nu sad han så  her  med  os  og  ville  gerne  vide  mere om kristendommen, som han ikke rigtig kendte  noget  til.  Han  modtog  undervisning  og  blev  døbt.  Da  hans  forældre  og søster senere kom til landet, vidnede han for dem, og de gik til dåbsoplæring, og de blev også døbt i Nørrelandskirken.

Det øjeblik, at Javed og Ali trådte ind i kirken, blev vi en del af deres historie, og de blev en del af vores historie. Det gælder for  dem, men også for alle de andre asylansøgere og flygtninge, som i disse år strømmer til kirkerne.

Efter  en  del  indledende  samtaler  i konfirmandlokalet med asylansøgere står det klart for mig, at de er mennesker, som virkelig har kæmpet for det, som de har kært, og for det har måttet betale en høj pris. Det er sårbart, skrøbeligt og udsat. Men de vidner også om, at evangeliet netop er et imødekommende og favnende budskab til det sårbare, skrøbelige og udsatte menneske.

## Trosbekendelsen

Vi mødes hver uge til undervisning i konfirmandlokalet.  Ofte  sidder  der  en  3040 stykker. Nogle sidder i en hestesko af borde, og andre sidder spredt rundt i lokalet  på  klapstole.  Vi  indleder  altid  med at synge en lovsang på farsi og reflektere over søndagens tekst, og efter en bøn rejser alle sig op, og vi siger trosbekendelsen på  farsi.  Der  er  flest  mænd  og  de  dybe mandestemmer gør indtryk. Her er noget, der er vigtigt. Vi tror på Gud Fader, den almægtige … Vi tror på Jesus Kristus, hans enbårne  søn  …  Vi  tror  på  Helligånden, den hellige almindelige kirke … De siger trosbekendelsen på deres modersmål farsi. Højt og tydeligt og i frihed.

For  sammen  bekender  vi  troen  -  på farsi og dansk. De senest ankomne fremsiger  forsigtigt  ordene,  men  falder  ind  i rytmen  med  dem,  som  efterhånden  har sagt  den  mange  gange.  Og  langsomt  fra uge til  uge  bliver  ordene  en  del  af  deres egen bekendelse. Vi mærker alle, at her er der noget dybere på spil.

Vi  har  arvet  trosbekendelsen  fra  de første  kristne.  Langsomt  voksede  bekendelsen ind i  vores  kirke  generation  efter generation.  Når  den  siges  i  kor,  så  slår vores hjerter sammen, og vi bekender os til  troen  på  vores  himmelske  Far,  hans enbårne Søn og på Helligånden. Når nye kristne  træder  ind  i  bekendelsens  rum, så  får  den  også  et  konkret  udtryk.  Nu træder vi sammen ind i relationen til den treenige Gud og ind i relationen til andre kristne. Ordene og sætningerne er nye for asylansøgerne  de  første  par  gange,  men bliver hurtigt kendte og en del af deres liv.

Det er livet for dem - bekendelsen bliver deres anker. De har mistet et sted at høre til, men når vi bekender troen, så er det tydeligt, at her står vi sammen - her hører vi til sammen, når vi bekender.

På et tidspunkt i undervisningen kommer vi omkring Matthæus 16, 13-16, hvor Jesus spørger sine disciple: »'Hvem siger folk, at Menneskesønnen er?' De svarede: 'Nogle siger Johannes Døber, andre Elias, og andre igen Jeremias eller en anden af profeterne.' Så spurgte han dem: 'Men I, hvem siger I, at jeg er?' Simon Peter svarede: 'Du er Kristus, den levende Guds søn.'«

Hvem siger folk, at jeg er? Asylansøgerne  vender  hurtigt  det  rundt  og  ændrer  Jesu  spørgsmål  til  deres  baggrund: »Hvem  siger  muslimerne,  at  jeg  er?«  De ville svare en profet. Sådan havde de fleste tilstedeværende i konfirmandlokalet den onsdag eftermiddag, hvor snakken falder på  dette,  også  ment  for  et  par  år  siden.

Men nu svarer de med Simon Peter: »Du er Kristus, den levende Guds søn.« Dette blev stort for os. Vi kunne alle tage Peters ord i munden og bekende med ham.

## Tror vi så på dem?

Troværdig?  Tror  vi  på  dem?  Bliver de  ikke  blot  kristne  for  at  få  asyl?  Det spørgsmål  fylder  meget.  Når  jurister  fra udlændingestyrelsen  og  flygtningenævnet afgør asylsagerne, så er det ud fra en troværdighedsvurdering. Journalister stil  ler spørgsmålet. Andre kristne spørger til  det.  Det  er  et  dilemma.  For  selvfølgelig kan man aldrig udelukke, at nogle kan tænke strategisk omkring, hvad der skal til for at opnå asyl. Men hvem er vi i kirken  til  at  kunne  og  skulle  vurdere  det? Det  er  en  kompliceret  opgave  at  afgøre troværdigheden  af,  hvad  der  rører  sig  i et andet menneskes hjerte. Jeg har mødt mange  asylansøgere,  hvor  jeg  ikke  var usikker på, at de var bekendende kristne. Jeg har også mødt få, hvor jeg må indrømme,  at  jeg  var  usikker  på  deres  motiver, men ofte er min usikkerhed blevet gjort til skamme. Og så er der enkelte, hvor vi, efter  at  deres  sag  var  afgjort,  ikke  hørte mere til dem.

Under  én  af  de  store  efterårsstorme har  vi  undervisning.  Det  hagler  og  blæser, og da jeg byder velkommen, siger jeg noget om, at det er godt, at de er kommet frem til kirken i det dårlige vejr. Men jeg afbrydes af en asylansøger, som knastørt konstaterer: »Vi kommer! Om så det regner med sten!« For mig er den trofasthed, som jeg har set hos størstedelen, det bedste  argument  for  deres  troværdighed,  at de bliver ved med at komme i kirken efter dåben og i særdeleshed efter, at deres sag er afgjort. De kommer, om så det regner med sten!

Da de første asylansøgere kom til os, valgte  vi  at  følge  de  gode  anbefalinger fra Folkekirkens Migrantsamarbejde omkring at have et længerevarende dåbsoplæringsforløb,  og  dertil  have  en  samtale inden dåben for at lytte os ind til, om asylansøgeren var klar til dåb. Det er et stort skridt  at  konvertere  med  mange  mulige konsekvenser  for  konvertitten.  Det  kan være  forfølgelse,  eller  at  man  udstødes af sit netværk. Derfor skal der gives tid til en konverteringsproces, hvori der er rum til at reflektere, fordybe og forberede sig. Tiden  og  tålmodigheden  er  midlet  til  at sikre, at den, der ønsker at konvertere, er klar.

Den tidligere kirkeminister Bertel Haarder  foreslog i april  2016  asylansøgerne og præsterne at udsætte dåben, indtil asylansøgernes sag var færdigbehandlet. Han mente, at det ville styrke  asylansøgernes  troværdighed,  så ingen kunne drage dem i tvivl.

Jeg var ligeledes på et tidspunkt i forbindelse med en tysk advokat, som havde taget  en  af  vore  tidligere  asylansøgeres sag op. Han var blevet afvist i Danmark og flygtede derfor til Tyskland. Hun gav mig en skideballe for at have døbt ham, inden hans sag var afgjort, og gav mig skylden for, at han var havnet i en meget svær situation. Det anfægtede mig, men fik mig samtidig til at reflektere over det med troværdigheden.

Ethvert gudsskabt menneske er troen værdig.  Det  er  budskabet  i  Det  Nye  Testamente.  Når  et  menneske  bliver  døbt, så bliver det borger i Guds rige. Et rige af en  anden  verden,  som  med  Jesus  trådte ind i vores verden. Ingen er uværdig til at modtage  Jesus  som  sin  Herre  og  frelser - alle er tro værdig. Det viste Jesus os så klart  og  tydeligt  i  hans  møde  med  mennesker. Så i dåben gælder det også for en asylansøger, at vedkommende bliver borger i  Guds rige - det kan jeg ikke nægte et menneske. Men en asylansøger ønsker også at blive borger i Danmark, men det er en helt anden proces, af en helt anden karakter. I dåben bliver den fremmede en søster og en bror - en del af Guds rige - en del af Guds familie. Hvis dåben blot var, at man blev medlem af et kirkesamfund, så var det en anden sag. Men for os kristne er der noget helt andet på spil, som en af vore asylansøgere skrev med Paulus' ord i en facebookopdatering efter sin dåb: »Jeg lever  ikke  mere selv,  men Kristus lever i mig,  og  mit  liv  her  på  jorden  lever  jeg  i troen på Guds søn, der elskede mig og gav sig selv hen for mig« (Gal 2, 20).

## Mødet med menigheden

Det er søndag formiddag - det tidspunkt, hvor  menigheden  samles  omkring  ordet,  dåben og nadver. Vi er i kirken. Fra de første asylansøgere kom, har vi tolket gudstjenesten til engelsk og farsi. Det er vigtigt, at asylansøgeren ikke oplever sig som en passiv tilskuer til en anden kulturs gudstjeneste, men mærker, at her er de en del af menigheden. Der er mange følelser, der  kan  være  forbundet  med  gudstjenestefejringens  form  og  indhold  for  gammeldanskerne. Men vi forsøger at inddrage asylansøgerne i gudstjenesten, ved at de deler salmebøger ud, deler nadverbrød ud, samt synger en lovsang på farsi under nadveren.

Men ligeså vigtigt er det, at kristne familier inviterer asylansøgerne ind i deres hjem. Det har en enorm betydning for en flygtning at blive inviteret hjem i et dansk hjem. Det siger sig selv. En af vejene til det har været, at folk fra menigheden har inviteret asylansøgere hjem til jul eller har sagt ja til at være dåbsvidne for en asylansøger,  og  derudaf  er  opstået  en  relation. Det er vigtigt at skabe disse gode mødesteder,  hvor  gammeldanskere og asylansøgere kan mødes og etablere gode relationer. Men erfaringen viser også, at det kræver vilje og ønsket om at åbne sit hjem og vise gæstfrihed for den fremmede. En begyndelse er, at der skabes øjenkontakt, så samtalen kan indledes mellem mennesker. Det er som om, at når vi ser et andet menneske,  der  er  fremmed  for  os,  i  øjnene, og tillader os blot at se glimt af det, som de ser, så forstår vi pludselig bedre og bliver  mere  gæstfrie  og  kan  bedre  unde andre det, som vi mener selv at have krav på. Der sker et skifte i relationen, når et »dem« bliver til et »du«.

I  efteråret  2017  besøgte  Dr.  Duane Miller Danmark. Han er en af de førende konversionseksperter, når det gælder konvertitter fra islam til kristendom. Og en af de ting, som han lagde vægt på, var, at der ofte sker det, at troen spirer frem, efter  at  man  først  har  været  en  del  af  et fællesskab. Han taler om »belonging« og »believing«.  For  en  konvertit  er  konversion  mere  end  doktriner,  det  er  også  at træde ind i relationer og høre til et sted.

De nære fællesskaber er i forvejen én af  folkekirkens  største  udfordringer  i  en tid, hvor vi præges af en stigende individualisme  og  er  tilbøjelige  til  at  spørge: »What´s in it for me?«

Men  når  en  flygtning  opsøger  vores lokale  kirke,  så  er  det  ikke  blot  for,  at være med i et se-hinanden-i-nakken-fællesskab, men så er det for at blive mødt blive  set  i  øjnene.  For  de  har  brug  for  et åndeligt  hjem  og  længes  efter  åndelige forældre, der vil føre dem videre på troens vej.

## »Jeg længes efter at bo i Herrens hus, så længe jeg lever!«

Det er julesøndag 2015. Det er en historisk  dag  i  Nørrelandskirken.  tolv  asylansøgere skal døbes. Det er første gang, at vi har dåb af asylansøgere. Det er lidt en tilfældighed,  at  det  netop  er  julesøndag, da  vi  planlægger  det.  Men  dens  tekster kommer til  at  ramme  begivenheden  ind på så stærk en måde. For søndagens tekst er flugten til Egypten. Jesus som flygtningebarnet, der flygter med sine forældre til Egypten. Prædikenen handler om, at Jesus kom til vores jord og blev en flygtning, for at vi ved at tage imod ham og tro på ham skal finde vort hjem hos Gud.

Gudstjenestens  første  læsning  er  fra Salme  27.  I  vers  fire  og  fem  skriver  David:  »Kun  ét  ønsker  jeg  fra  Herren,  kun det længes jeg efter: At bo i Herrens hus, så længe jeg lever. Han gemmer mig i sin hytte på ulykkens dag, han skjuler mig i sit telt og løfter mig op på klippen.«

Et  års  tid  senere  gentager  en  kvinde ved  navn  Shirin  Davids  ord,  da  hun  beder os om hjælp, og fortæller: »Jeg græder hver eneste aften. Det eneste sted, jeg kan finde ro, er i kirken. Der er muslimer på

asylcentret,  som  ikke  lader  os  i  fred.  De banker på vore døre om natten og chikanerer  vores  familie.«  Kort  tid  efter  blev hun med sin mand og datter flyttet til et andet asylcenter.

Flere af asylansøgerne oplever kirken som et fristed midt i en stresset tid. Som asylansøger er man i et ingenmandsland, og  i  den  situation  beskriver  flere,  at  de oplever at  finde  ro  i  kirken,  og  at  her  er der tryghed. Men ikke bare i kirkens fysiske rammer, men i troen på Gud er der et hjem at finde for enhver flygtning. Det er  også  en  af  grundene  til,  at  evangeliet er attraktivt for en flygtning, især når de mærker, at de bliver en del af Guds familie og får relationer til andre kristne. Den norske  biskop  Per  Arne  Dahl  skriver  om dette: »Dypest sett er vi alle flyktninger i verden, gjester som er avhengige av andre menneskers godhet og evne til å inkludere i et fellesskap. Derfor er gjestfrihet verdens håp« (Dahl 2015, 3).

## At blive Guds barn

Vi bevæger os igen ind i kirkerummet et par  år  senere.  Det  er  den  3.  september 2017.  Det  er  nu  femte  gang,  at  vi  har en  dåbsgudstjeneste  og  fem  skal  døbes denne  søndag.  En  af  dem  er  en  ung  afghansk mand ved navn Dawar. Han venter spændt på at blive døbt. I samtalen en uges tid inden dåben fortæller han os om, hvad  det  betyder  for  ham  at  blive  døbt: »Jeg  har  aldrig  kendt  min  fødselsdato. Der har aldrig været nogen, som har holdt fødselsdag for mig. Jeg har aldrig fået en gave. Men jeg har valgt, at fremover bliver den 3. september min fødselsdag, for det er min dåbsdag, den dag hvor jeg blev født på ny.«

Der er et før og et efter dåben. Den er et vendepunkt. Når man igennem et halvt års tid er sammen med et menneske, der forbereder sig på at skifte tro, så mærker man en længsel og en utålmodighed. Det er som den forelskede, der glæder sig til brylluppet. Den der glæder sig til at sige ja,  men ligeså meget til at høre et  ja.  For det afgørende i dåben er jo ikke blot mit ja  til  Gud,  men  Guds  ja  til  mig.  Det  holder og står fast. Det har en stor betydning for os alle og også for en flygtning. Det er tydeligt, at det at være blevet Guds barn giver en ny identitet. Det giver noget helt særligt til et menneske, der har mistet sin identitet.  Afghanske  Dawar  som  endelig  fik  sig  en  fødselsdag,  så  sin  far  blive myrdet af Taleban, da han var 16 år gammel, og flygtede derefter. Han havde mistet livsmodet. Han oplevede i sin gamle religion,  at  han  hele  tiden  blev  efterladt alene. Han voksede op med tæsk, når han stillede spørgsmålstegn ved religionen.

Men  kristendommen  var  for  Dawar anderledes.  Den  efterlod  ham  ikke  i  ensomhed. Han fortalte: »Jo mere jeg læser i  min  bibel,  desto  mere  jeg  ved  -  desto mere sikker er jeg på, at jeg vil være kristen. Jeg holder især meget af Salmernes Bog. Jeg sidder nogle gange ude i skoven ved  asylcentret  med  min  gode  ven,  som ikke læser så godt og læser højt for ham fra  Salmernes  bog.«  Et  skønt  billede  får man på nethinden af to unge afghanske venner, der læser højt fra Salmernes bog i  en dansk skov. Dawars ven blev døbt et par måneder efter. De kunne tage Paulus ord til sig fra Efeserbrevet 2,19: »Så er I da ikke  længere  fremmede  og  udlændinge. I  er  de  helliges  medborgere  og  hører  til Guds husstand.«

## Et udstødt menneske

I en periode kommer der også en arabisktalende mand fra et andet mellemøstligt land. Han vokser op i en familie, som er meget  rettroende  muslimer.  Han  gjorde oprør. Nægtede at acceptere islam. Hans far udstøder ham derfor af familien. Han bliver mishandlet og flygter til en anden by i Mellemøsten, hvor han kommer i kontakt med en spansktalende kirke, og han åbner op for Jesus som en mulighed i sit liv. Uheldigvis bliver han spottet dér af én fra  hans families landsby, og kort tid efter  ringer  hans far til  ham og siger: »Du er uren, og de vil slå dig ihjel. Du er udstødt, fordi du er blevet kristen. Alle andre drenge på din alder er rejst til Syrien og kæmper for islam, men du har forladt islam, og derfor skal du ikke have lov til at  leve«.  Hans far fortæller ham også, at hvis man slår en kristen eller jøde ihjel, så kommer man i himlen. Han flygter nordpå, og seks måneder senere kommer han til Nørrelandskirken. Han er offer for den religiøse  tankegang,  at  man  socialt  udstøder  kristne  familiemedlemmer  for  at holde sin egen familie ren. Man vil have udryddet de kristne fra sit land, for at holde sig selv ren. I et andet tilfælde kommer en iransk far til os, som er blevet nødt til at flygte uden sin familie. Hans situation er svær, fordi de ved, at han er blevet kristen. De truer med at tage hans forældremyndighed, fordi han er blevet kristen, og hans kone fortæller ham, at de vil indsætte hans svoger som far til barnet.

Den flygtning, som kommer til kirken, bliver af det samfund, som vedkommende er  opvokset  i,  betragtet  som  forurening. De er  udstødt  af  alle  de  sammenhænge, som har været kendte. Det sætter negative spor i et ofte ungt menneskes sind.

De er blevet betragtet som svin - urene.  Når  asylansøgeren  i  undervisningen møder Jesus, så taler han ind i deres situation. Til den der oplever sig som uren og uværdig. For det, som Jesus rører ved, bliver rent. Han lod sig igen og igen i mødet med spedalske og andre udsætte for smittefare  og  urenhed.  For  en  udstødt  flygtning  gør  det  en  kæmpe  forskel  at  blive taget til nåde igen. Asylansøgerne elsker beretningen om faren, der byder sin søn velkommen hjem i lignelsen om den fortabte søn. Sønnen, der har siddet i al urenheden sammen med svinene, og som går i  sig  selv  og  går  hjem til sin far og siger: »Far, jeg har syndet imod himlen og imod dig.  Jeg  fortjener  ikke  længere  at  kaldes din  søn«  (Luk  15,21).  Ud  fra  en  asylansøgers  religiøse  baggrund  havde  faren givet sønnen ret. Nej, du er ikke længere min søn. Men i kristendommen hører de et  andet  svar  fra  deres  himmelske  far: »For min søn her var død, men er blevet levende  igen,  han  var  fortabt,  men  er blevet  fundet.  Så  gav  de  sig  til  at  feste« (Luk 15,24).

## »Denne Gud talte mit eget sprog!«

Iranere  og  afghanere  skal  lære  arabisk, selvom det ikke er deres modersmål, for at  kunne  læse  i  koranen  og  bede  til  Allah. For en muslim skal koranen være på arabisk. Den mister sin identitet, når den oversættes.  En  kvinde  ved  navn  Ayesha beskrev en dag for os den opdagelse, hun havde gjort, da hun første gang læste i bibelen på farsi med disse ord: »Denne Gud talte mit eget sprog!« Hun gjorde næsten en reformatorisk opdagelse. Vi havde denne samtale i tiden omkring reformationsjubilæet i 2017, og jeg kunne ikke lade være med at drage en sammenligning til det tyske folk, der for knap 500 år siden stod med bibelen på tysk i hånden og kunne læse i Guds ord på deres modersmål. Dog var der jo en væsentlig forskel her i, at Ayesha hidtil havde læst koranen på arabisk og ikke bibelen. Men det har alligevel en stor betydning for mange af dem vi har mødt, at i mødet med den kristne Gud, så kan man bede til ham og læse om ham på sit modersmål. Dette er uden tvivl én af de faktorer, der gør, at det netop er især de farsitalende  muslimer,  der  konverterer  i disse år.

## Vi fandt Jesus i Holstebro

Det er muligt at finde flere referencer til Iran  i  Bibelen.  Det  er  fint,  når  man  kan etablere historiske rødder  eller  holdepunkter for asylansøgerne. For de har mistet deres historie. Derfor er det godt, hvis man  kan  finde  frem  til  bibelske  rødder fra det sted, hvor de kommer fra. Et af de steder  er  Elam-profetien  i  Jeremias'  Bog 49,38,  hvor  Gud  siger:  »Jeg  sætter  min trone i Elam«. Elam er en del af det persiske rige. Vi kan også læse om, at profeten Daniel var statsminister i det, der i dag er Iran,  Ester  bad  for  Iran  og  personer  fra folkegrupper fra det persiske område lyttede til  Peters  prædiken på pinsedagen i Apostlenes Gerninger 2,9: »parthere, medere og elamitter«.

Og  endelig  har  vi  de  vise  mænd  fra Østerland.  Nogle  traditioner  hævder,  at de kom fra det persiske rige. Det kom vi en onsdag til at tale om, da vi gennemgik julens begivenheder. De vise mænd, som kunne  være  på  rejse  fra  Iran.  De  fulgte stjernen  og  fandt  barnet  i  Betlehem.  Og midt i gennemgangen udbryder Ali: »Det er som med os. Vi kom også fra Østerland, men vi fandt Jesusbarnet i Holstebro!«

Asylansøgerne  er  rejst  langt  og  har fundet  barnet.  Han  er  lyset  i  mørket  for dem og for os alle.

Vi har en vigtig opgave foran os i at integrere og tage imod folk fra hele verden i vore menigheder. Det kan være en stor op- gave, der kræver meget. Men det kan blive så velsignet for vort land og vore menigheder, hvis vi vover at se, hvad den fremmede, som har mødt Jesus, har set i ham.

## Litteratur

Dahl, Per Arne. 2015. »Jul, gjestfrihetens høytid«. Kirkebladet for Hol 64 (4): 3

## Forfatter

Carsten Ørum Jørgensen Nørrelandskirken Frejasvej 39 7500 Holstebro coj@km.dk