Hykleriske Politikere, Demokrati og Mediedagsordenen
Forfattere: Kasper Lippert-Rasmussen
Tidsskrift: politik (2014-05-11)

## Hykleriske Politikere, Demokrati og Mediedagsordenen

Kasper Lippert-Rasmussen

Professor i Statskundskab, Aarhus Universitet

Artiklen undersøger, hvordan anklager om hykleri fungerer  i  den  mediebårne  politiske  debat.  På baggrund af en defi  nition af hykleri argumenterer jeg for, at mediernes hyklerifokus: 1) giver et incitament for politikere til ikke at tilslutte sig normer, der er svære eller omkostningsfulde at efterleve; 2) ofte er knyttet til en fejlslutning, der består i at slutte direkte fra politikeres kritisable hykleri til, at de principper, de fremfører men ikke efterlever, er kritisable; 3) udgør en anti-egalitaristisk strukturel magtfaktor, der påvirker muligheden for at sætte emner på den politiske agenda.

## Nogle eksempler

Næsten intet er mere almindeligt end, at politikere anklages for hykleri. I nærværende artikel vil jeg med afsæt i en række prægnante tilfælde diskutere, hvordan anklager om  hykleri  fungerer  i  den  mediebårne  politiske  debat. På baggrund af en defi  nition af hykleri argumenterer jeg for, at mediernes hyklerifokus: 1) giver et incitament for politikere til ikke at tilslutte sig normer, der er svære eller omkostningsfulde  at  efterleve;  2)  ofte  er  knyttet  til  en fejlslutning,  der  består  i  at  slutte  direkte  fra  politikeres kritisable hykleri til, at de principper, de fremfører men ikke  efterlever,  er  kritisable;  3)  udgør  en  anti-egalitaristisk strukturel magtfaktor, der påvirker muligheden for at sætte emner på den politiske agenda.

De fl  este husker formentlig sagen om Al Gores ubekvemme sandheder angående klimaet. En for Gore ubekvem  sandhed,  der  kom  frem,  dagen  efter  han  havde modtaget  en  Oscar  for  årets  bedste  dokumentarfi  lm, var,  at  hans  eget  CO 2 -fodaftryk  er  bemærkelsesværdigt stort.  En  amerikansk  konservativ  hjemmeside  tog  følgende pressemeddelelse fra Tennessee Center for Policy Research til indtægt for, at Al Gore fortjente en guldstatuette for hykleri: 'Gore's mansion, located in the posh Belle Meade area of Nashville, consumes more electricity every month than the average American household uses in an entire year, according to the Nashville Electric Service (NES)' (Sheppard 2007). 1

Et andet amerikansk eksempel er skandalen omkring den  homofobiske  amerikanske  republikanske  senator, Larry Craig, der i sin tid i senatet havde støttet adskillige lovforslag, der var vendt mod homoseksuelle, herunder fx i tilknytning til den såkaldte 'Don't ask, don't tell'-politik i  det  amerikanske  forsvar.  I  2007  blev  han  imidlertid dømt for at have signaleret ønske om sex på et herretoilet i Minneapolis-St. Paul lufthavnen. Personen, han signalerede  til,  var  desværre  for  Craig  en  nidkær  (mandlig) repræsentant for ordensmagten. 2

Et sidste eksempel fra udlandet angår den daværende Labour  undervisningsminister  Harriet  Harmans  skolevalg på et af sine børns vegne i 1996. Labours politik var at  støtte  off  entlige  skoler,  men  Harman  valgte  at  sende sin søn i en selektiv privatskole. Sagen blev til en off  entlig skandale,  og  Harman  blev  kraftigt  kritiseret  af  mange af  hendes  partimedlemmer.  Bl.a.  valgte  formanden  for Labours  uddannelsesudvalg  at  træde  tilbage  i  protest. De Konservative lancerede et brætspil Hypocrisy - som man vandt ved at få fl  est hykleri-points. En af måderne, hvorpå man kunne få points, var ved at støtte Labour, og så samtidig sende sit barn i privatskole (Swift 2003, x-xi). 3

Men man skal ikke lede langt i en dansk sammenhæng efter tilsvarende eksempler. Jeg vil nævne tre. Som socialdemokratisk formand er det naturligt at anbringe sit  barn  i  folkeskolen.  Men som en person, der tilhører eliten, er det knap så oplagt. Det kom bl.a. til udtryk, da det kom frem, at Helle Th orning Schmidt havde fl  yttet sin  dengang  13-årige  datter  fra  en  folkeskole  til  Ingrid Jespersens  privatskole,  hvor  kun  7  ud  af  608  elever  på daværende  tidspunkt  havde  indvandrerbaggrund  (Krog 2012).  Morten  Uhrskov  skrev  i  den  forbindelse:  'Mest manifest bliver de liljehvides hykleri, når de skal vælge skole til deres børn. Som regel giver det sig selv, idet de i forvejen bor de helt rigtige steder, hvor selv folkeskolen kan bruges, fordi de liljehvides børn primært går i klasse med børn af andre liljehvide … Mest kendt er sager med politikere fra f.eks. Socialdemokraterne, SF og Radikale Venstre,  men  mønstret  er  nøjagtig  det  samme  for  alle typer  af  liljehvide.  De  liljehvide  kan  under  ingen  omstændigheder fi  nde på at eksperimentere med deres egne børn' (Jensen 2012).

Et  andet  eksempel  knytter  sig  ligeledes  Th orningSchmidt. Det udgøres af hendes leasing af en 'mørkeblå VW Polo Fox 1,4' i Tyskland, hvorved hun sparer 6 % i  moms  (Ritzau  2011).  Umiddelbart  må  man  forvente af  en  formand  for  Socialdemokratiet,  at  vedkommende afstår fra diverse former for skattetænkning, noget, der i  sidste  ende fl  ytter  resurser  fra  fællesskabet til nogle af samfundets allerede mest velstillede. Bemærkelsesværdigt er  det  da  også,  at  det  skattehul,  som  leasingaftalen  udnyttede,  blev  lukket,  herunder  med  socialdemokratiske stemmer, hvorfor anklagen om hykleri da også blev rettet mod hende (Politikerlede). Men som økonomisk velstillet borger er det fristende at spare penge på skatten.

Mit sidste  eksempel  angår  Henrik  Sass  Larsen.  Socialdemokratiet er kritisk indstillet over for privathospitaler  og  de  fordele,  disse  giver  velstillede  personer.  Sass Larsen  har  således  advaret  mod,  at  betalingshospitaler skaber et A- og et B-hold. Men i 2010 kunne BT afsløre, at Sass Larsen i 2006 i forbindelse med en operation for en diskusprolaps fandt, at ventelisten i det off  entlige sygehusvæsen var for lang, hvorfor han fi  k en operation på et privathospital (Berlingske 2010). Morten Messerschmidt kommenterede 'det grænseløse hykleri, som præger adfærden på Helles hold':

Folk, der bruger private hospitaler, skaber a- og b-hold, erklærer Henrik Sass Larsen. Men selv bruger Henrik Sass naturligvis privathospitaler, ligesom Mette Frederiksen og en stribe andre socialdemokrater naturligvis sætter sine i børn i privatskoler, mens de tordner mod andre, der gør det samme (Messerschmidt 2011).

Så vidt eksempler fra den politiske verden. Nogle vil måske synes, at de er politisk skæve. Det er der en pointe med, men før jeg kommer til den, må jeg sige lidt mere generelt om hykleri.

## Hykleri: En tilstrækkelig betingelse

Ikke alle anklager om hykleri er berettigede. Fx forsvarede  Sass  Larsen  sig  mod  anklagerne  om  hykleri  med, at han faktisk ikke havde sagt, at folk , der bruger privat hospitaler, skaber et A- og et B-hold, men derimod havde udtalt, at de forsikringsordninger , der sætter dem i stand til at gøre det uden at betale for selve behandlingen, skaber et A- og et B-hold. Måske det ikke er noget særligt godt forsvar - hvis alle de, som har mulighed for at benytte sig af  privathospitaler, undlod det, hvad enten de får deres behandling betalt af forsikringsordninger eller ved egenbetaling, så ville problemet med opdelingen i et A- og et B-hold blive undgået. Men desuagtet er det ikke oplagt, at hans kritik af privathospitaler er hyklerisk, hvis ovennævnte ellers er, hvad han havde givet udtryk for. Så hvad er hykleri? Følgende kan gøre det ud for en tilstrækkelig betingelse for at hykle:

X hykler, hvis:

(i)  X  bebrejder Y for at overtræde en bestemt norm (opfordrer Y til at handle i overensstemmelse med en bestemt norm); (ii)  X  tror  eller  burde,  givet  de  informationer  X  har  til sin rådighed, tro, at X selv overtræder selvsamme norm (at  X  ikke  selv  agter  at  handle  i  overensstemmelse med selvsamme norm); og

(iii)  Uanset  fraværet  af  moralsk  relevante  forskelle  mellem X's og Y's situationer bebrejder X ikke sig selv for sin tilsvarende  overtrædelse  af  denne  norm  (for  sin  manglende hensigt om at handle i overensstemmelse med den pågældende norm) i et omfang mindst svarende til det, hvori X bebrejder Y.

(i) betyder, at for at hykle er det ikke nok, at man siger, at en bestemt handling er forkert, og at man så selv foretager denne handling (Sher 2006). En ryger, der uden nogen bebrejdelse siger til en, som netop har tændt en smøg, at vedkommende burde undlade at ryge, hykler ikke. Hvis man bebrejder nogen noget, så går man videre end blot at sige, at vedkommende handler forkert. Man sætter dem i en situation, hvor de så at sige skal stå til regnskab over for en for det, som de gør. En tilsvarende forskel gør sig gældende mellem blot at sige, at en bestemt handling er den, vi burde gøre, og så at opfordre andre til at handle på denne måde.

(ii) indebærer, at man ikke nødvendigvis hykler, hvis man  hverken  tror  eller  havde  god  grund  til  at  tro,  at man selv overtræder den norm, som man bebrejder andre for at overtræde. Hvis Th orning Schmidt ikke troede og ikke  havde  informationer  til  rådighed,  der  burde  have ledt hende til at være af den opfattelse, at det danske leasingfi  rma, hun lejede sin bil hos, benyttede sig af nævnte skattehul, så hyklede hun måske ikke, da hun lavede sin leasingaftale,  få  dage  efter  at  Socialdemokratiet  havde stemt  for  at  lukke  det  skattehul,  leasingaftalen  udnyttede. (Sagen stiller sig anderledes, efter at hun blev bekendt med det sagsforhold og forsvarede sit leasingarran- gement.) Bemærk også, at (ii) ikke kræver, at man faktisk handler i modstrid med den norm, som man bebrejder andre for at overtræde. Det er tilstrækkeligt, at man tror eller har god grund til at tro, at man gør det. 4

(iii) er ikke opfyldt, hvis man, samtidig med at man bebrejder andre, retter samme bebrejdelse mod sig selv. Formentlig knytter dette an til, at man gennem sine selvbebrejdelser indikerer, at andre ikke skal stå til regnskab over for en for deres kritisable handlinger, jf. talemåden om at ikke at kaste med sten, når man selv bor i et glashus. At  pege  på,  at  nogen  bør  handle  på  en  bestemt  måde, som man ikke selv handler på, uden der i øvrigt er relevante forhold, som kunne retfærdiggøre en sådan forskel i handlemåde, er næppe tilstrækkeligt til, at man hykler.

Ovenstående  giver  blot  en  tilstrækkelig  betingelse  for, at der foreligger hykleri. Heri ligger, at man kan hykle, selvom man ikke opfylder (i)-(iii). At det må være sådan, kan  man  fx  indse  ved  at  forestille  sig  en,  som  bebrejder  andre  deres  overtrædelse  af  en  bestemt  norm  fuldt vidende  om,  at  de  selv  har  handlet  i  modstrid  med  en beslægtet norm, hvis overtrædelse er mere problematisk. Hvis en politiker fx tordner mod sexchikane på arbejdspladsen,  samtidig  med  at  vedkommende  har  en  dom for  voldtægt i forbindelse med et ferieophold på Sunny Beach, så vil vedkommende formentlig blive anklaget for hykleri, selvom vedkommende ikke har handlet i modstrid med selvsamme norm, som han kritiserer andre for at overtræde (Lippert-Rasmussen 2012).

En anden måde at vise på, at ovenstående blot giver en tilstrækkelig betingelse for hykleri, er ved at inddrage situationer, hvor folk ikke selv handler på den måde, som de kritiserer andre for at handle på, men hvor de rimeligvis tror, de faktisk selv ville handle på samme måde hvis de var i samme situation - som den, de bebrejder, er i. Ofte når oppositionspolitikere anklager regeringen for forskellige former for magtmisbrug, så ligger der en god del hykleri heri forstået på den måde, at oppositionen er fuldt ud klar over, at var det dem, som havde regeringsmagten, så ville de handle på præcis samme måde. Så vidt hykleriets natur.

## Hyklerifi  kseringens fordele

I  resten  af  artiklen  vil  jeg  fokusere  på  en  række  demokratiske ulemper ved, at pressen i den grad beskæftiger sig med politikeres hykleri, en grad, som jeg mener er så udpræget, at jeg vil benævne pressen som værende hyklerifi  kseret. 5 Så for ikke at give et skævt indtryk af min holdning til sagen vil jeg indledningsvist pege på nogle demokratiske  fordele  ved  denne  fokus  på  anklager  om hykleri.

For det første er det ikke uden fortilfælde, at anklager om hykleri fører til forbedringer i en demokratisk optik. Tag sagen om den homofobiske Larry Craig. Formentlig har denne sag gjort mere for homoseksuelle i USA end mange argumenter  mod  diskrimination  af  homoseksuelle. Sagen har bidraget til at miskreditere homofobiske politikere som hyklere, der prædiker et og gør noget andet. Endda på off  entlige herretoiletter. I den udstrækning skam forhindrer homoseksuelle i at indtræde i demokratiske processer på lige fod med andre, kan sagen hævdes at have medført et demokratisk fremskridt, idet den har bidraget til at sænke denne barriere (Anderson 1999). Det er dog også klart, at måden, denne forbedring er vundet på, ud fra en mere rationalistisk opfattelse af demokrati er  problematisk. Fremskridtet er sket ved, at en part er blevet miskrediteret gennem association med hykleriske karaktertræk,  ikke  gennem  det  bedre  arguments  tvang (Lippert-Rasmussen 2009).

For det andet ønsker de fl  este af os, at der er en form for  lighed  i  vores  samfund,  som  består  i,  at  moralske krav ses som noget, der angår os alle og ikke bare de af os,  som  ikke  tilhører  eliten.  Da  Dronning  Margrethe  i sin nytårstale nytår 2007/2008 bebrejdede os danskere, at vi ofte undslår os at gøre vores del, når det gælder om at  nedringe  udledningen  af  drivhusgasser,  så  var  overskriften  på  en  leder  i  Ekstrabladet  dagen  efter:  'Du  er en hykler, Margrethe'. Anken gik på, at Margrethe selv hører til de danskere, der udleder allerfl  est drivhusgasser. Ekstrabladet  berettede  således  om,  hvordan  Margrethe ved en lejlighed fi  k fl  øjet tjenestefolk til Paris i et privatfl  y (Andersen 2008). At denne kritik rammer noget væsentligt,  afspejler  formentlig  en  generel  egalitaristisk  norm om, at vi er hinandens ligemænd, at ingen er hævet over de moralske krav, de stiller til andre, og en sådan norm synes tæt forbundet med et demokratisk lighedsideal.

For det tredje kan hykleri være en pålidelig indikator på, hvor oprigtigt en person, der ytrer sig i en demokratisk debat,  faktisk  mener  de  ting,  som  vedkommende siger. Når Michael Moore i Fahrenheit 9/11 efter at have interviewet nogle af de unge afro-amerikanere i Flint, Michigan, der har tjent i Irak, efterfølgende konfronterer nogle amerikanske  kongresmedlemmer  med  en  forespørgsel, om de ikke kunne tænke sig, at lade deres børn skrive op til at gøre tjeneste i Irak, og mødes med svaret - 'My son?  In  Iraq?  You  can't  be  serious!'  -  så  kan  det  være en  gevinst  for  en  kvalifi  ceret  demokratisk  debat  (Wartenberg 2004). Pointen er nemlig, at dette svar, blandt mange andre ting, udstiller, at mange kongresmedlemmer måske ikke mente, at krigen i Irak var så vigtig, som de sagde den var, og måske ikke var så seriøse omkring de  idealer,  som  de  sagde  begrundede  den.  Afsløring  af den form for hykleri kan bidrage til, at politikeres bidrag til  demokratiske  debat  i  højere  grad  afspejler,  hvad  de faktisk mener. Derved kan hyklerifi  kseringen bevirke, at den  demokratiske  debat  nærmer  sig  idealerne  omkring deliberativt demokrati. 6

En sidste ting er, at det at have en hyklerisk karakter er en dårlig ting, og at vi ønsker at regeres af personer, der ikke har skidte, herunder hykleriske, karakterer. Borgerne ønsker  ikke  bare  repræsentanter,  der  vedtager  bestemte love, men også at de bliver repræsenteret af personer, der gennem deres eget liv manifester nogle bestemte idealer. Dette er en legitim præference, og hyklerifi  kseringen kan bidrage til at den i højere grad tilfredsstilles. 7

## Hyklerifi  ksering og præmiering af lemfældige standarder

Så vidt demokratiske fordele ved hyklerifi  kseringen. I det følgende  vil  jeg  pege  på  tre  problemer,  som  jeg  mener mere end opvejer fordelene. Jeg kan ikke argumentere for, at  ulemperne  mere  end  opvejer  fordelene,  så  jeg  påstår derfor ikke andet end, at jeg leverer et katalog af nogle mulige demokratiske problemer i hyklerifi  kseringen. Det første demokratiske problem ligger i, at politikere generelt tilhører den bedre stillede del af befolkningen. Det betyder, at jo mere egalitaristiske principper de tilslutter sig, jo mere sårbare er de generelt over for anker om hykleri. Hvis man mener, at børn bør gå i folkeskolen, så er man alt  andet lige mere sårbar over for en anke om hykleri, fordi ens egne børn går i privatskole, end hvis man mener, at det kan være lige så godt at sende sine børn i privatskole som i folkeskole. Hvis man er kritisk over for den ulighed, der ligger i, at nogle kan benytte sig af privathospital og dermed undgå ventelister i det off  entlige sygehusvæsen, mens andre er nødt til at benytte sig heraf, så er man alt andet  lige  mere  sårbar  over  for  anker  om  hykleri,  end hvis man mener, at betalingshospitaler er et vigtigt supplement til det off  entlige sygehusvæsen. Hvis den demokratiske proces derfor i væsentlig grad er båret af debatter mellem forskellige  elitemedlemmer, så  kan  der  være  en systematisk bias, der stiller de politikere, som fremfører anti-egalitaristiske synspunkter, bedre end politikere, der fremfører egalitaristiske synspunkter. De risikerer nemlig langt oftere, at de bliver taget i hykleri og at de derved bliver svækket politisk. Det er et demokratisk problem, for så vidt som demokrati er begrundet bl.a. ved, at alle individers interesser tæller lige meget, og at demokrati sikrer, at  normen om, at alle interesser derfor bør blive tillagt samme vægt i den politiske beslutningsproces, opfyldes (Dahl 1998, 62-68). Hvis repræsentanter for de grupper, hvis interesser tjenes bedst gennem egalitaristiske principper, er systematisk værre stillet end andre repræsentanter, så er der grund til at formode, at alles interesser ikke bliver tillagt samme vægt i den politiske beslutningsproces.

Nogle tænker måske, at der ikke er nogen nødvendighed  her.  Man  kan  fx  som  socialdemokratisk  folketingsmedlem blot afstå fra at sende sit barn i privatskole eller  undlade at benytte sig af betalingshospital. Det er selvfølgelig korrekt. Men det er helt foreneligt med min pointe her - nemlig at hvis politikere faktisk ikke afstår fra at nyde godt af de fordele, der gør dem sårbare over for anken om hykleri, så varetages alle gruppers interesser ikke i lige grad.

Andre tænker måske på sager, hvor tilhængere af antiegalitaristiske  principper  bliver  grebet  i  hykleri,  som  fx når politikere, der ønsker at fj  erne efterlønnen, konfronteres med egne favorable pensionsordninger, der indebærer, at de kan lade sige pensionere i en alder af 60 år og derefter oppebære en pension på over 600.000 kr. årligt (Larsen 2011). Jeg indrømmer, der er sådanne sager, og at den mekanisme, jeg beskriver, knytter sig direkte til principper, der stiller store og detaljerede krav til os. Egalitaristiske principper er typiske sådanne i forhold til medlemmer af eliten, men der er også andre sådanne principper, jf.  fx  højrefl  øjsmoralisme i  forhold til familieværdier og seksualmoral, som den fx udfoldede sig i forbindelse med Craig-skandalen. Der kan således - helt foreneligt med, hvad jeg i øvrigt har skrevet - være andre skævvridninger end den anti-egalitariske bias, som jeg beskæftiger mig med her. Det er mit indtryk, at i en dansk kontekst, hvor fx højrefl  øjsmoralisme til forskel fra den amerikanske er forholdsvis marginaliseret, er det den anti-egalitaristiske skævvridning, der er den klart mest markante.

## Fejlslutning fra fortaleres fejl til fejl ved deres principper

Et  andet  demokratisk  problem  ved  pressens  hyklerifi  ksering  er,  at  der  ofte  sluttes  forholdsvis  direkte  fra,  at de, som er fortalere for et bestemt princip, hykler, til at princippet  bør  forkastes.  Hvis  en  klimaforkæmper  som Al Gore bor i et hus, der sluger strøm i store mængder, og han fl  yver i privatfl  y,  så  må hans budskab om, at vi alle  har  et  ansvar  for  at  nedbringe  vores  eget  bidrag  til den  globale  opvarmning,  være  forkert.  Et  forholdsvis klart  eksempel  på  denne  fejlslutning  foreligger  i  Uhrskovs kritik  af  de  liljehvide  danskeres  hykleri.  Uhrskov skriver:  'Den  gyldne regel  hedder som bekendt: Som I vil,  at  mennesker  skal  gøre  mod  jer,  sådan  skal  I  gøre mod dem. Således  efter  Lukasevangeliet.  Også  i  andre kulturer fi  ndes reglen, f.eks. hos Konfutse: Det, som du ikke ønsker, at andre skal gøre mod dig; gør det ikke mod dem.' Han skriver videre, at de liljehvide danskere hykler, idet de ikke ønsker, at andre tvinger dem til at have 'nærkontakt' med indvandrere - dette viser sig ved at de fravælger folkeskolen, når de bor i kvarterer med mange indvandrere  -  mens  de  selv  tvinger  ikke-elite  danskere til at have nærkontakt med indvandrere, hvis antal eliten ønsker skal stige. Så når eliten fremmer indvandringen, handler den forkert, for derved krænker eliten den gyldne regel, og derfor burde den ikke søge at fremme indvandringen til Danmark.

Jeg er for så vidt enig med Uhrskov i, at den form for hykleri, han henviser til, er udbredt, men jeg mener, han drager den forkerte konklusion. For det følger ikke af den gyldne  regel  og  elitens  modstand  mod  at  leve  sammen med  indvandrere,  at  det  er  forkert  at  fremme  indvandringen. Hvis eliten opgav deres modstand mod at leve sammen med indvandrere - og det var måske det, som de , eller vi fristes man til sige, burde gøre - så ville de ikke længere krænke den gyldne regel, hvis vi nu ellers antager, den indfanger et centralt etisk princip.

Der  er  to  underliggende  problemer  her.  Det  første problem er, at hyklerifi  kseringen betyder mere plads til den fejlslutning, der ligger i at slutte fra det forhold, at nogle kan kritiseres for at hykle, til at de principper, disse hyklere  hylder,  er  kritisable.  Derved  reduceres  kvaliteten af den demokratiske debat, og sagen selv - her: hvor mange indvandrere bør Danmark have, og hvordan skal samfundet indrettes i lyset heraf - bliver trængt i baggrunden. Det andet problem er, at dette problem rammer skævt af samme grund, som jeg nævnte ovenfor. Altså at egalitaristiske  principper  alt  andet  lige  er  mere  sårbare over for at blive forkastet på baggrund af denne fejlslutning, end anti-egalitaristiske principper er.

## Tendens til at emner, hvor anker om hykleri er nærliggende, forsvinder fra den politiske dagsorden

I sit klassiske studie af magt betoner den engelske sociolog Steven Lukes, at magt ikke bare er et spørgsmål om at  have  evnen  til  at  bestemme  udfaldet  af  de  politiske kampe, som føres, men i høj også er et spørgsmål om at have evnen til at bestemme, hvilke emner der føres politiske kampe om (Lukes 2005). Lukes er med sin forestilling om 'magtens tredje ansigt' endda inde på, at der kan være strukturelle  forhold,  der  systematisk  stiller  nogle  bedre end  andre.  Pressens  hyklerifi  ksering  synes  at  udgøre  et sådant forhold. For hvis pressen i høj grad er rettet mod at  afsløre  hykleri,  så  vil  politikere  af  forståelige  grunde alt andet lige være mindre tilbøjelige til at tage sager op, hvor de risikerer beskyldninger om at hykle. Da politikere, eller for den sags skyld andre personer, der har en væsentlig indfl  ydelse på, hvilke emner bliver sat på den politiske dagsorden, som allerede nævnt ikke udgør noget repræsentativt udsnit af befolkningen, er der derfor visse sager, som det alt andet lige er sværere at tage op, end hvis politikere udgjorde et bredt udsnit af befolkningen - sværere, fordi rigtig mange politikere qua deres privilegerede livsstil er dårligt stillede i forhold til at fremføre bestemte synspunkter, uden at de gør sig sårbare for en beskyldning om at hykle.

Ikke  bare  kan  hyklerifi  kseringen  være  med  til  at holde nogle emner væk fra den politiske dagsorden. Den kan også betyde, at visse emner, selv når de dukker op, ikke  optræder  på  den  politiske  dagsorden  i  voldsomt lang tid. Tag fx en situation hvor en politiker, der er arg modstander af privatskoler,  bliver  grebet  i  selv  at  have sine børn i privatskole. Det er en svær situation for vedkommende, og andre politikere vil normalt se en oplagt mulighed for at kritisere vedkommende. Men antag nu, at alle andre politikere også har deres børn i privatskole. Det kan være svært for dem at kritisere vedkommende på troværdig vis, da de let kan blive konfronteret med, at deres egne børn også går i privatskole. Dette behøver selvfølgelig ikke at være et afgørende problem, hvis der nu er tale om politikere, som er fortalere for privatskoler, og de understreger, at de alene forholder sig til det kritisable i det hykleri, der ligger i at kritisere andre for at gøre noget, som man selv gør. Men det er alt andet lige sværere at fordømme en, som - når der ses bort fra hykleriet - gør præcis det samme, som man selv gør. Og hvis andre politikere undlader at kommentere på en sag, så savner den alt andet lige nyhedsinteresse i en medieoptik, da der mangler et væsentligt element af konfl  ikt, nemlig politikere,  der  kritiserer  hinanden  (Green-Pedersen  &amp; Stubager 2010).

Er der et demokratisk problem i, at hyklerifi  kseringen fortrænger visse emner fra den politiske dagsorden, givet at  det  er,  hvad  den  gør?  Den  amerikanske  demokratiteoretiker  Robert  Dahl  har  opstillet  en  række  kriterier for, hvornår der foreligger demokrati. Disse udgør måske ikke det bedste bud herpå, men et af kriterierne siger, at den politiske agenda er åben for medlemmerne af demos (Dahl 1998, 38). Nu kan 'åbenhed' her udlægges svagt eller stærkt. Hvis der i åbenhedskravet blot ligger, at det ikke  er  umuligt  at  bringe  et  bestemt  politisk  emne  på banen, så er hyklerifi  kseringen ikke et problem i forhold til Dahls åbenhedskriterium. Omvendt synes en rimelig redegørelse  for  demokrati  at  måtte  forstå  åbenhedskriteriet  som  værende  mere  krævende  -  som  et  der  udelukker,  at  der  systematisk  knytter  sig  sanktioner  til  at rejse bestemte politiske spørgsmål, og at dette betyder, at chancerne for at disse kommer på den politiske dagsorden er systematisk ringere end en række andre politiske spørgsmål.  Hyklerifi  kseringen  betyder,  at  den  politiske dagsorden netop ikke er åben i den mere krævende forstand - der er visse emner, der er lukkede i den forstand, at  der  knytter  sig  væsentlige  omkostninger  for  de  sædvanlige politiske aktører til at tage dem op. For så vidt at åbenhedskriteriet indgår i en plausibel redegørelse for demokrati, synes hyklerifi  kseringen dermed at udgøre et demokratisk problem.

## Konklusion

Jeg har i denne artikel givet nogle eksempler på politisk hykleri, og på hvordan hykleri fungerer i en politisk sammenhæng. Endvidere har jeg peget på tre mulige demokratiske problemer ved mediebåren hyklerifi  kseringen: 1) at  den  præmierer  personer,  hvis  normative  synspunkter stiller få og lidet krævende krav til ens personlige adfærd; 2) at den forstærker betydningen af den fejlslutning, der ligger  i  at  slutte  direkte  fra,  at  de,  der  fremfører  et  bestemt  synspunkt,  på  forskellige  måder  er  kritisable,  til, at synspunkterne selv er kritisable; og 3) endelig, at den bevirker, at visse emner vanskeligere fi  nder vej til den politiske dagsorden. Afslutningsvist vil jeg dels nævne nogle af de begrænsninger, der knytter sig til min artikel, dels overveje, hvad alternativet til hyklerifi  ksering er.

Hvad angår begrænsningerne, så befi  nder mine overvejelser sig primært på hypotesestadiet og er ikke underbygget på anden vis end gennem common sense-betragtninger og en anekdotisk brug af eksempler. Et mere solidt belæg for hyklerifi  kseringen og de demokratiske problemer heri ville kræve fx casestudier, hvor man undersøger, om hykleriskandaler har et anderledes medieforløb, hvis mange politikere har samme handlemønster som hykleren, end hvis kun få politikere har et sådant handlemønster.  Et  andet  muligt  studie  kunne  være  et,  hvor  man sammenlignede politiske debatter på tværs af emner, der i henholdsvis lav - måske udenrigspolitik? - henholdsvis høj grad - måske spørgsmålet om betalingshospitaler? åbnede op for, at deltagerne blev kritiseret for hykleri.

En anden begrænsning, der ligger i min artikel, er, at  jeg  ikke  bygger  min  kritik  på  et  detaljeret  bud  på, hvad der udgør et plausibelt  ideal  om  demokrati.  Hvis jeg  kunne begrunde mine påstande omkring de demokratiske  problemer  i  hyklerifi  kseringen  i  et  sådant  velbeskrevet ideal, ville de afgjort være bedre begrundede. Denne begrænsning er dog mindre alvorlig i kraft af, at de  demokratiske  principper,  som  jeg  har  henvist  til,  er rimeligt almindeligt accepterede.

Hvad alternativet til hyklerifi  ksering angår, så bør jeg afslutningsvist minde om, at jeg allerede har medgivet, at der også er gode sider - herunder demokratisk set gode sider - ved, at medierne afslører politikere i at hykle. Fx har borgerne en legitim demokratisk interesse i at vide, om deres repræsentanter hykler, og i det mindste på en række områder synes det at være relevant at vide, fx om en kandidat til Folketinget snyder i skat, kører spirituskørsel, nyder godt af generøse off  entlige tilskud eller går til mindreårige  prostituerede,  samtidig  med  at  vedkommende tordner mod folk, der gør disse ting. Demokrati, kunne det  hævdes,  angår  ikke  bare,  hvilke  love  der  vedtages, men også hvem der qua folkets repræsentanter vedtager de love, som vedtages. Det relevante alternativ er derfor ikke et, hvor ingen journalist eller politiker spørger, om nogen  hykler,  men  et  hvor  spørgsmålet  spiller  en  passende rolle og ikke, som nu, en rolle, hvor det trænger andre - og ofte vigtigere - emner bort fra den politiske dagsorden. Hvor stor er en passende rolle så? Det er et vigtigt spørgsmål, men også et jeg ikke har mere at sige om, end det jeg allerede og på indirekte måde har sagt indtil nu: nemlig at det fylder for meget i en demokratisk optik. Anklager om hykleri er personfi  kserede, følelsesladede  og  rummer  oplagt  konfl  iktstof,  og  scorer  derfor højt på mediernes parametre for nyhedsværdi. 8 Men det er langt fra oplagt, at det bør fylde mere i mediebilledet, om en socialdemokratisk politiker har sit barn i en privatskole eller modtager behandling på et privathospital, end  hvilke  overordnede  rammer  vi  i  Danmark  ønsker at  sætte  for  privatskoler  og  privathospitaler.  Det  er  heller ikke åbenlyst vigtigere, om en klimabekymret person bruger mere strøm end tyve gennemsnitfamilier, end det politiske spørgsmål om, hvad vi bør gøre for at nedbringe vores udslip af CO 2 . Og endelig er det heller ikke åbenlyst  vigtigere,  hvad  en  politiker,  der  udviser  homofobi, foretager sig på et herretoilet, end hvilke former for diskrimination homoseksuelle udsættes for. 9

## Litteratur

Andersen, D., Körner, J. &amp; Pedersen, A. 2008, 'Du er en hykler, Margrethe',  http://ekstrabladet.dk/nyheder/samfund/article959903.ece [15. september, 2012].

Anderson, E. 1999, 'What is the Point of Equality?' Ethics vol.  109, pp. 287-337.

Berlingske  2010,  'Henrik  Sass  brugte  selv  privathospital', http:// www.b.dk/politik/henrik-sass-brugte-selv-privathospital  [15.  september, 2012].

Dahl, R.A. 1998, On Democracy . Yale University Press, New Haven.

Green-Pedersen, C. &amp; Stubager, R. 2010, 'Medierne og den politiske dagsorden: En tango med fører?', Politica vol. 42, no. 3, pp. 326-344 Habermas, J. 1996, Diskursetik . Det Lille Forlag, København.

Jensen,  M.U.  2012,  'Indvandringspolitik  styres  af  hyklerisk  liljehvid elite', http://www.information.dk/300996 [15. september, 2012].

Krog,  T.N.  2012,  'Helle  Th orning  vælger  skole  med  få  to-sprogede', http://www.bt.dk/politik/helle-thorning-vaelger-skole-med-faasprogede [15. september, 2012].

Larsen, S., Bergmann, K. &amp; Haagerup, S. 2011, ' Efterløn: Her svarer Løkke  udenom  igen',  http://ekstrabladet.dk/skraldespand/vejrtv/ nyheder/indland/article1481695.ece?utm\_source=tiny&amp;utm\_ campaign=tiny [3. januar 2014].

Lippert-Rasmussen, K. 2009, ''Men nu siger du jo det samme som Pia Kjærsgaard': Om meninger, indhold og identitet', Jubilæumsskrift fra Institut for Statskundskab (Systime Academic), pp. 20-25.

- Lippert-Rasmussen, K. 2012, 'Who Can I Blame?', i Michael Kühler og Nadja Jelinek (red.). Autonomy and the Self (Springer, Dordrecht), pp. 295-316.

- Lukes, S. 2005, Power: A Radical View 2. udg. Palgrave, London: Palgrave. Messerschmidt, M. 2011, 'Udsigten er skræmmende', http://blogs.jp.dk/ messerschmidt/2011/08/23/udsigten-er-skr%C3%A6mmende/ [15. september, 2012].
- Politikerlede ingen dato, www.politikerlede.com/socialdemokratiet. htm [15. september, 2012].
- Ritzau 2011, 'Helle Th orning sparer skat på bil-leasing', http://www. information.dk/telegram/269763 [15. september, 2012].
- Sheppard, N. 2007, 'Hypocrisy Update: Al Gore's Home Uses 20 Times  the  Energy  of  Average  American's',  http://newsbusters.org/ node/11073#ixzz2pKNjcP3M [15. september, 2012].
- Sher, G. 2006, In Praise of Blame , Oxford University Press, Oxford.
- Swift, A. 2003, How not to be a hypocrite: School choice for the morally perplexed parent , Routledge, London.
- Wartenberg,  T.  2004,  'Fahrenheit  9/11', Philosophy  Now ,  Issue  47, http://philosophynow.org/issue  s/47/Fahrenheit\_9\_11  [15.  september, 2012]

## Noter

1. Hjemmesidens undertitel lyder: 'Combating and exposing liberal media bias'.
2. Det følger strengt taget ikke af, at Craig havde stemt for sådanne forslag, at han hyklede, idet en sådan stemmeadfærd ikke i sig selv indebærer bebrejdelse etc. af homoseksuelle. Mere generelt kan det være svært at afgøre, hvorvidt en politiker hykler (se også nedenfor angående  Harriet  Harman  og  Henrik  Sass  Larsen).  Craig-sagen blev dog i pressen beskrevet som et klart tilfælde af hykleri.
3. Swift selv er i tvivl om, hvorvidt Harman faktisk hyklede i forhold til sin egen erklærede skolepolitik. Fx er der jo ingen inkonsistens i at mene, (i) at der alene bør være off  entlige skoler, men (ii) at givet, at der er privatskoler, som ofte er bedre end off  entlige skoler, så er det moralsk tilladeligt for forældre at sende deres børn i privatskole ud fra et hensyn til deres barn tarv.
4. (ii)  bør  formentligt  revideres  let  i  lyset  af  følgende  eksempel:  en person (i) bebrejder andre for at investere i fi  rmaer, der tjener penge
5. på klyngebomber; (ii) tror ikke at vedkommende selv gør det, men ville vide at det forholder sig anderledes, hvis vedkommende overvejede spørgsmålet i lyset af informationer vedkommende besidder; (iii)  bebrejder  ikke  sig  selv  for  at  foretage  sådanne  investeringer, men ville  bebrejde  sig  selv  langt  mere  end  andre,  hvis  vedkommende troede, at vedkommende selv foretog sådanne investeringer. Man kunne mene, at en sådan person måske er epistemisk uansvarlig, men ikke hykler i og med vedkommende bebrejder andre deres investeringer i fi  rmaer, der producerer klyngebomber. Eksemplet viser imidlertid ikke, at noget i stil med den anden disjunkt i (ii) helt kan udelades, da en virksom faktor i eksemplet formentlig er, at vedkommende netop ville bebrejde sig selv mere end andre, hvis vedkommende troede, at vedkommende selv foretog klyngebombefi  rmainvesteringer, og dermed nærmest manifesterer det modsatte af en hyklerisk karakter. For nærværende formåls skyld kan denne komplikation ignoreres.
5. En infomedia søgning d. 25.10.2013 på 'thorning schmidt privatskole datter' i alle medier over de sidste fem år gav 775 hits, mens en tilsvarende søgning, der udelod 'datter' gav ca. dobbelt så mange hits. Det indikerer, at ca. halvdelen af disse skolefokuserede artikler havde en hyklerifokuseret vinkel.
6. Jf fx Habermas' Alexy inspirerede beskrivelse af den argumentative tales 'almene og nødvendige kommunikationsforudsætninger' og den heri inkluderede regel om at 'enhver taler må kun hævde det, som han selv tror på' (Habermas 1996, 80). I det mindste tidligere har Habermas været af den opfattelse af demokratiske processer bør tilnærme sig den argumentative tale.
7. I den sammenhæng kan det endda være et yderligere demokratisk problem, at medierne ofte rummer falske eller ikke tilstrækkeligt begrundende anklager om hykleri, jf. note 2 og 3 og Sass Larsensagen.
8. Der  er  mindst  fem  sådanne  parametre:  væsentlighed,  sensation, identifi  kation, konfl  ikt og aktualitet, jf. (Green-Pedersen og Stubager 2010, 328).
9. Tak til Mikkel Gerken, Jette Barnholdt Hansen, Morten Ebbe Juul Nielsen, Sune Lægaard, Frederik Stjernfelt og en anonym bedømmer for nyttige kommentarer.