The missing link - om vandrebevægelse og mangel på samme i Danmark
Forfattere: Jakob Haahr
Tidsskrift: forumforidraet (2010-07-01)

Raske drenge på vandring i 1930'ernes Danmark (Odense Stadsarkiv).

## The missing link

- om vandrebevægelse og mangel på samme i Danmark

Fra Kilpisjärvi i det nordlige Finland til Alexandroupolis i Grækenland går en europæisk vandrerute. Den samlede distance udgør 5200 kilometer. Vandrestien  eller  Fjernvandrevejen  E6, som den bliver kaldt, er imidlertid ikke helt intakt.  Der  er  et  brud  på  stien.  Ruten  går  ikke tværs over Fyn. Det er man først ved at gøre noget  ved  nu.  Dansk Vandrelaug,  der  har  ansvar for stien i Danmark, har nu indgået et samarbejde med Naturturisme i Svendborg  1 , og vandreforbindelsen  er  ved  at  blive  etableret.  Spørgsmålet er: Hvorfor er fjernvandrerutens »missing link« i Danmark? Og hvorfor sker der først noget nu?

I vore nabolande er det at tage på længere vandreture meget udbredt. Sådan forholder det sig imidlertid ikke i Danmark. I denne artikel sættes med afsæt i fjernvandreruten fokus på, hvad det er der gør, at vi i Danmark ikke har samme vandrekultur som i vore nabolande.

Vi har tidligere haft tradition for at tage på længere traveture i Danmark. I 1930 blev Dansk Vandrelaug under påvirkning fra bl.a. de Tyske Vandrefugle i Tyskland etableret, og en vandrebevægelse voksede frem. Ungdommen drog væk fra storbyens larm og jag ud på landet, hvor den syngende vandrede fra vandrerhjem til vandrerhjem  (Hansen,  1938).  Denne  tradition  er  forsvundet. I dag er det meget få mennesker, der i Danmark tager på vandretur med overnatning på  vandrerhjem.  Artiklen  søger  med  udgangspunkt i fjernvandreruten og Sydfyn at belyse de forhold, der spiller ind for de trange kår, vandrebevægelsen har og har haft i Danmark. Casen »the missing link« og Sydfyn er her valgt som afsæt, fordi et af de centrale forhold knyttet til udbredelse  af  vandrekultur  handler  om  vandrernes adgang til naturen. The »missing link« ligger i det område, hvor man i øjeblikket disku- terer på Sydfyn, om man skal have en nationalpark  2 . Den er der ikke enighed om, og det betyder,  at  interessemodsætninger  kommer  op  til overfladen,  synspunkter  brydes,  og  kampe  om adgang til naturen udspilles. Kampe, der reelt har betydning for befolkningens adgang til naturen  og  dermed  også  muligheder  for  friluftslivsudøvelse.

Vandrekulturen  har  og  har  haft  det  svært  men der er også noget nyt i gære - fjernvandrerutens  missing  link  forsvinder  nu,  ligesom  en lang række nye vandreruter opstår i disse år. En ny vandrebølge er på vej i landet.

Jeg vil i det følgende først sætte fokus på det konkrete område på Horneland, hvor fjernvandreruten ikke går. Formålet er at give et billede af kultur- og friluftslivslandskabet og belyse de landskabsmæssige forhold, der danner rammerne  for  menneskets  bevægelsesmønstre  i  området i dag. Så går jeg tilbage og belyser den vandrekultur,  der  i  Danmark  opstod  i  tyverne  og trediverne.  Siden  diskuterer  jeg,  hvad  det  er, der bevirker,  at  denne  vandrekultur  forsvandt. Der peges på forandringsprocesser i kulturlandskabet som følge af bl.a. rationaliseringer i landbruget, og jeg sætter fokus på den rolle, som organisationerne spiller eller ikke spiller i understøttelsen af vandrekulturen. I Norge satser de store friluftsorganisationer på turfriluftsliv,  imens  dette  fokus  ikke  er  til  stede  i  Danmark. Til sidst ser jeg på den kamp, der lige nu føres om adgang til naturen på Sydfyn. På dette felt  har  lodsejere  og  jægere  traditionelt  haft stor magt, men nu er bosætning og naturturisme blevet  vigtige  politiske  og  økonomiske  temaer, og derfor er det sandsynligt, at adgangsmulighederne til naturen vil forbedres, vandretiltag understøttes og vandrekulturen blomstre i de kommende år.

## MISSING LINK LANDSKABET, PUNKTFRILUFTSLIV OG TURFRILUFTSLIV

I  efteråret  2009  indgik  Naturturisme  I/S  og Dansk Vandrelaug, der har ansvar for fjernvandreruten  i  Danmark,  en  aftale  om  at  udbedre »The missing link«. Man besluttede sig for at få den sidste strækning af den 5.200 kilometer lange fjernvandrerute i mål. I første omgang kommer fjernvandreruten dog ikke til at følge den rute,  som  Dansk  Vandrelaug  ønskede.  Dansk Vandrelaug ønsker, at ruten skal følge det, man kan kalde det »naturlige« forløb, der er at lade ruten gå fra Bøjden på Horneland og Vestfyn ind mod Faaborg, hvor den der kan fange Øhavsstien 3  og følge den mod Svendborg, hvorfra den så kan fortsætte op til Nyborg. Imidlertid verserer der  i  øjeblikket  en  nationalparkdebat  i  området. Det betyder, at landskab er i spil, og forskellige organisationer, partier, politikere og enkeltpersoner har positioneret sig i en kamp om det fremtidige landskab. Naturturisme I/S er en væsentlig deltager i dette spil, og Naturturisme I/S ønsker at vælge sine kampe med omhu og vurderer  derfor,  at  det  i  øjeblikket  er  forbundet med for store politiske omkostninger at kæmpe for en sti, der fra Horneland skal gå ind at fange Øhavsstien. (Bøje, 2010).

Fjernvandreruten  kommer  i  stedet  til  at  gå fra Fynshav på Als til Ærø. Herfra følger den allerede etablerede øhavssti til Ærøskøbing, hvor fra den fortsætter med færgen til Svendborg og videre mod Nyborg.

Lad os kigge nærmere på »Missing link landskabet«  Horneland.  Det  landskab  hvor  stien ikke går og heller ikke kommer til at gå. Formålet er at tegne et billede af landskabet, adgangsmulighederne til landskabet og den nuværende friluftslivsudøvelse på Horne. Det er interessant at belyse, hvorfor det er svært at tage fat på at anlægge en sti her samt undersøge, hvad en sti kan betyde for området. Da man ikke for alvor har forsøgt at etablere en sti på Horne, kan jeg ikke sige noget om, hvordan man konkret forholder sig til en sti her. I stedet peger jeg på nationalparkdebatten og de konfliktinteresser, der er i den forbindelse, og bruger dem som udtryk for lodsejerholdninger og andre stimodstandsholdninger på Sydfyn og resten af Danmark.

AF JAKOB HAAHR

Horneland er en halvø beliggende vest for Faaborg  omgivet  af  Sønderfjord,  Lyø  Krog  og  Faaborg Fjord. Jordbrugslandskabet på Horneland er som de fleste andre steder i privat eje og drevet rationelt af et moderne dansk landbrug (Faa  borg-Midtfyn kommune, 2008). Der er store monokulturmarker med begrænset biologisk mangfoldighed, og det er paradoksalt, at artsdiversiteten  er  større  i  storbyen  (Agger,  2:2002). Der er få stier i landskabet. Ældre kort fortæller, at der tidligere har været mange små markveje og stier forbundet i et tæt netværk, men de er ligeledes forsvundet på grund af landbrugets rationaliseringer. (Højkantskort 1880, Lavkantskort 1930, 4 cm kort 1953, Skærmkort 2008, 2010)

På kysten er der allemandsret, imens den private ejendomsret råder inde i landet. På Horneland findes de rekreative naturområder hovedsageligt ved kysten, og dem er der mange af. Det friluftsliv, der hovedsageligt udøves, kan vi kalde punktfriluftsliv. Punktfriluftslivet er det friluftsliv, der, når det udøves, er knyttet til et be- grænset område i begrænset tid. Det kan være en lille skov, et fugleområde, en friluftsgård, en fiskeplads  eller  en  badestrand.  På  Horneland holder  ornitologerne  og  de  andre  fuglekiggere til i et fugleområde »Bøjden Nor«, hvor der bl.a. er  etableret  et  fugletårn.  Badegæsterne  finder vi ved færgehavnen.

Øst herfor holder erhvervs- og fritidsfiskerne til  på  fritidshavnen, og siden kommer blåflagsstranden ved Bøjden Camping. Længere inde i bugten  befinder  sommerhusgæsterne  sig  i  et stort sommerhusområde.

På  campingpladsen,  der  er  femstjernet,  holder familierne og børnene til. Der er vandland, moderne  minigolf,  minitog,  blåflagsaktiviteter, restaurant, cafe, spillehal, kiosk og meget mere. Campingpladsen er et moderne feriecenter, og sloganet  er:  »Fordi  ferien  ikke  kan  gøres  om« (Bøjden Camping, 2010). Der er ingen eller kun få, der vandrer frem til campingpladsen. Der er heller ingen naturlige stier til campingpladsen, ligesom der på pladsen kun er små telte, i hvilken  der  overnatter  cyklende  eller  vandrende. Her  udøves  moderne  punktfriluftsliv  med  meget høj komfort. Bøjden Camping har som de fleste  andre  campingpladser  i  landet  valgt  at  gå »stjernevejen«. Den har fem stjerner og har således  bevæget  sig  mod  luksus  og  væk  fra  det enkle campingliv.

Hvert landskab på Horne har sine friluftsbrugere,  og  landskaberne  er  kun  infrastrukturelt forbundet via det asfalterede vejnet. Der er ingen  stiforbindelser  mellem  disse  områder  tværtimod er campingpladsen hegnet godt ind, og derfor er det heller ikke så enkelt at komme til blåflagstranden, ligesom der heller ikke sammenhængende stier ind i landet og langs kysten.

Punktfriluftslivet  ved  kysten  på  Horneland har  altså  relativt  gode  kår,  men  det  friluftsliv, som foregår inde i landet, og turfriluftslivet, er ikke så godt stillet.  Med  turfriluftslivet  mener jeg det mobile friluftsliv, der foregår over større områder  eller  over  længere  tid.  Dette  turfriluftsliv,  hvor  man  er  af  sted  i  flere  timer  eller dage, er der mange, der har oplevet nogle særlige  kvaliteter  ved.  Kvaliteterne  kan  være  forskellige, men ofte relaterede de sig til en særlig samværsform,  der  giver  oplevelser  af  fællesskab. Derudover er det naturoplevelse, naturindlevelse,  kulturindsigt  og  perspektiv  på hverdagslivet,  som  mennesker  typisk  nævner, når de priser dette turfriluftsliv (Tordsson, 2006). Det var turfriluftsliv, som vandrebevægelsen i 30'erne var bygget op omkring, og det er det  friluftsliv,  som  Den  Norske  Turistforening med stor succes har sat fokus på helt frem til i dag.

Det er ikke kun på Horneland, at adgangen til naturen er blevet mindre. En undersøgelse fra området omkring Vejle viser, fra 1950 til 1988 er mere end 40 % af alle veje og stier blevet sløjfet (Højring  &amp;  Caspersen,  1999),  og  der  er  bred enighed  om,  at  tendensen  er  landsdækkende (Frilufstrådet, 2009). Den enstrengede produktionsform i landbruget bevirker, at marker sammenlægges og stier pløjes op, udyrkede arealer hegnes ind, og den øgede bilisme og det større vejnet skaber sammen med byernes vokseværk endnu  flere  gestaltbrud  i  landskabet  (Agger, 2:2002).

Observationerne  om  turfriluftsliv over for punktfriluftsliv genspejles i de kvantitative data. Ifølge Frank Søndergaard Jensen kommer 96 % af den danske befolkning ud i landskabet mindst en gang om året. Blandt dem er der 91 procent,  der  kommer  i  skoven,  og  her  er  den hyppigste  aktivitet  at  gå  tur.  To  tredjedele  af samtlige skovbesøgende går tur i skoven. (Søndergard  Jensen,  Koch,  &amp;  Tvedt,  2005,  s.  227) Danskerne  vandrer  altså  meget  og  det  under-

1936

00.000

193

7

200.000

Antal udst. Vandre-

kort........

Antal Vandrehjem.

Antal Overnatnin-

ger......

Antal Sengesteder .

streges da også af Maja Pilgårds tal, der viser at vandring  er  den  motionsaktivitet,  der  udøves mest i Danmark. Men i Pilgaards egen analyse fremgår  det,  at  respondenterne  med  vandring ofte  forstår  gåtur  (Pilgaard,  2007).  Kigger  vi nærmere på Frank Søndergaard Jensens tal, så understøtter de, selv om dette er skovtal, også de nævnte betragtninger. Det er hovedsageligt punktfriluftsliv,  der  udøves.  Den  længere  vandretur - den tur der varer i mere i 2 timer, er der i  følge  Frank  Søndergaard  Jensen  ikke  mange der udøver (Jensen, Koch, &amp; Tvedt, 2005). Det at vandre, det at tage på tur i det danske landskab, det at gå fra sted til sted med rygsæk og overnatte  på  henholdsvis  vandrerhjem,  campingplads eller  primitiv  overnatningsplads,  er  ikke særlig udbredt længere.

## TURVANDRING I NORGE OG DANMARK

At  det  står  dårligt  med  turvandringen  i  Danmark, får vi også en indikation på, når vi ser på medlemstal og aktivitet blandt de organiserede vandrere  i  Danmark. Vandrerne  er  internationalt organiseret i European Ramblers Organisation. Denne har mere end 5 millioner medlemmer i 26 europæiske medlemslande (European Ramblers Association, 2010). I Danmark er vandrerne  hovedsageligt  organiseret  i  Dansk Vandrelaug,  der  har  omkring  10.000  medlemmer. 4 Til sammenligning har pendanten i Norge, Den Norske Turistforening, 232.000 medlemmer. DNT  har  altså  mere  end  23  gange  så  mange medlemmer på trods af, at der bor færre mennesker i Norge end i Danmark (Den Norske Turistforening, 2010).

Selvfølgelig er der forskel på de to landes natur  og  friluftstraditioner.  Den  norske  turistforening (DNT) er væsentlig ældre end Dansk Vandrelaug.  DNT  er  stiftet  i  1868,  mens  Dansk Vandrelaug er fra 1930, men det er værd at be- Vandrebevægelsens  vækst  kom  også  til  udtryk  gennem overnatning  på  vandrehjem.  Antallet  af  overnatning  blev næsten fordoblet fra 1936 til 1937 (Gengivet efter Poul H. Jakobsen: Dansk Vandrelaug, 1938).

mærke, at i 30'erne, da vandrebevægelsen havde en  opblomstringsfase,  var  de  to  organisationer omtrent lige store. I 1932 skriver doktor P . Bjartnes i det norske DNT-blad: »... Vi må opp i minst 20.000,  og  det  er  min  faste  overbevisning,  at  vi kan nå det tall meget snart, hvis vi bare mannjevnt vil det« (Den Norske Turistforening, 2010). Til sammenligning var der 50.000 medlemmer i Dansk Vandrelaug i 1938 (Hansen, 1938).

Når  man  sammenstiller  de  to  lande,  er  der selvfølgelig  nogle  forskelle,  man  må  tage  i  betragtning. I Norge har man relativ meget fri natur,  og  Den  Norske  Turistforening  holder  primært til på fjeldet. I de senere år har den også

38000

·20000

12000

6000

2000

1936

foreningen 50.000 medlemmer (Gengivet efter Poul H. Ja-

Dansk Vandrelaugs Vækst

Dansk Vandrelaug voksede stot i 1930'erne. I 1938 rundede foreningen 50.000 medlemmer (Gengivet efter Poul H. Jakobsen: Dansk Vandrelaug, 1938).

bevæget sig ned fra tinderne, og den arbejder nu bl.a. på at etablere stier over alt.

I Norge har man fået både børnene og de unge med.  Der  er  20.000  medlemmer  i  »Barnas Turlag«, der er for børn mellem 0 og 12 år. Her laver man  typisk  bivuakture,  overnatningsture,  spøgelsesture, skærgårdslejr og bedsteforældreture. De unge i DNT har også mere end 20.000 medlemmer. Disse får tilbud om at komme med på mange ture og profitere  på  billigere  hytteovernatning.  Kerneaktiviteten  for  organisationens medlemmer er rygsæksvandringer. I Den Norske Turistforening  er  det  turen  og  turfriluftslivet, der er i centrum. DNT-medlemmer går fra hytte til hytte og overnatter i hytterne på fjeldet.

I  Dansk Vandrelaug er der derimod en skæv aldersfordeling. Der er stiftet ungdomsgrupper, men de unge er her mellem 30 og 45 år (Mentze,

2005). At dømme efter Dansk Vandrelaugs aktiviteter  synes  det  som  om,  at  det  primært  er punktfriluftsliv,  dens  organisation  og  medlemmer udøver. I Dansk Vandrelaugs medlemsblad for  marts  og  april  2010  annonceres  en  række vandreture. De vandreture, der udbydes i Danmark, og som vi kan kalde turfriluftsliv, fylder en side i deres medlemsblad. Til sammenligning udgør punktarrangementerne, dvs. de korte vandreture,  mere  end  40  sider  (Fritidsliv  -  medlemsblad for Dansk Vandrelaug, 2010).

## HISTORISK TILBAGEBLIK

Den danske og norske vandrebevægelse var omtrent lige store i 30'erne. Men de to bevægelser kom til at udvikle sig i hver sin retning. I Norge blev der stor fokus på turfriluftsliv, stiafmærkning, hytteudbygning og oplæring til turfriluftsliv,  og  bevægelsen  blev  stor.  I  Danmark,  hvor landskabet har en anden karakter, kom der ad åre hovedsageligt fokus på punktfriluftslivet, og den vandrekultur, der egentlig havde været vandrebevægelsens fundament, og som havde fokus på overnatning på vandrehjem, aftog.

I 1930'erne opstod der særlig under inspiration  fra  Tyskland  en  usædvanlig  vandrekultur, som meget hurtig blev udbredt over hele landet, og med ferielovens indførelse var der skabt et behov  for  meningsfyldt  udnyttelse  af  ferie  og fritid (Mentze, 2005, s. 13). Vandrebevægelsens succes knyttedes i høj grad op til det at etablere vandrehjem.  Efter  tysk  forbillede  stiftede  fire store danske organisationer - Danmarks Socialdemokratiske Ungdom, De Unges Idræt, International  Ungdomsliga  og  Det  Danske  Spejderkorps - Herbergsringen i 1930 (Holm, s. 30). Bag sammenslutningen lå en tanke om at skabe et net  af  overnatningssteder,  som  de  unge  kunne basere deres vandreture på (Holm, s. 30). Dansk Vandrelaug, der også stiftedes i 1930, kom hur- tigt med i denne ring, hvor den hurtig blev den største  aktør.  Dansk Vandrelaug  fik  en  enorm succes, og i 1940 havde den således 60.000 medlemmer (Mentze, 2005).

Samarbejdet mellem organisationerne om etableringen af vandrerhjemmene var en af hovedårsagerne til vandrebevægelsens succes. Stig  Hansen,  der  var  stifter  af  Dansk  Vandrelaug, skrev i 1938, at Dansk Vandrelaug sammen med Herbergsringen havde sejret med deres hovedopgave, der i fællesskab har været at etablere:

- 1)    Gode, hygiejniske vandrehjem i tilstrækkeligt antal ud over hele Danmark
- 2)    God orden, renlighed og overholdelse af det fastsatte reglement
- 3)    Dygtige og ansvarsbeviste værter
- 4)   Vandrere med en sådan optræden, at forældre altid kan føle sig trygge ved at vide de unge på vandretur (Hansen, s. 22)

Dansk Vandrelaug,  Herbergsringen  og  vandrehjemmene formåede at udvikle og understøtte en kulturform, hvor det at vandre dannede rammer  om  en  særlig  samværsform  med  fokus  på natur, bevægelse, sang og fællesskab. Om Søllerød Vandrerhjem skriver Stig Hansen eksempelvis:  »Her  skabtes  D.V.L.'s  særlige,  kammeratlige, smukke Aand og Tone, bl.a. ved Laugsaftenerne, som straks indførtes  derude«. Til disse arrangementer havde fællessangen en særlig  stor  betydning  (Hansen,  s.  20).  Dansk Vandrelaug var desuden dygtige til at samarbejde og agere politisk. Man havde eksempelvis et tæt  samarbejde  med turistorganisationerne  og Naturfredningsforeningen,  der  på  dette  tidspunkt også en havde en friluftsprofil, idet man bl.a. havde sit eget lejrudvalg (Jakobsen, 1938).

Efter krigen gik det ned ad bakke for Dansk Vandrelaug og vandrebevægelsen. I 1955 fik bilister  også  adgang  til  vandrerhjemmene,  men gående  og  cyklende  havde  fortrinsret  til  sovepladserne. Vandrerhjemmene, der var kerneaktiviteten  i  DVL  i  de  første  mange  år,  måtte Dansk  Vandrelaug  efterhånden  afhænde,  og med dem forsvandt et mødested og en samværsform.

Michala Mentze skriver i festskriftet Fodnoter , der udkom i forbindelse med Dansk Vandrelaugs  75  års  fødselsdag  i  2005,  »at  Dansk  Vandrelaug  er  en  organisation,  der  har  formået trods  dalende  medlemstal at overleve i bedste velgående, og forklaringen er, at den altid har taget  tidens  puls.«  (Mentze,  2005,  s.  14)  Sammenlignet med de andre organisationer er det vist en sandhed med modifikationer. Alt for sent opdagede foreningen, at skulle man bibeholde en vandrekultur, var det nødvendigt at agere friluftspolitisk og deltage i kampen om adgangen til landet. Først I 1977 blev foreningens forhold til friluftspolitik under formanden Erik Aksvig opprioriteret, og man oprettede et natur- og stiudvalg. Men på det tidspunkt var rationaliseringer  og  forandringer  i  Danmark  i  fuld  gang  og den  friluftspolitiske interesse marginaliseret både i befolkningen og politisk, og sådan gik det også Dansk Vandrelaug.

I dag spiller DVL en ganske ubetydelig rolle, og det paradoksale er, at ingen andre organisationer  på  turfriluftslivsfeltet  har  formået  at tage over. Det er en dyr fornøjelse at overnatte på vandrerhjem, og det er de færreste, der vandrer  fra  vandrerhjem  til  vandrerhjem.  På  vandrerhjemmene møder man kun sjældent andre vandrere, og kulturen er forsvundet. Aktiv Danmark  har  lavet  en  opgørelse,  hvor  man  har spurgt  vandrere,  hvilken  form  for  overnatning de  benytter,  når  de  vandrer  lange  ture  i  Danmark. Her er det mest populært at overnatte på

campingplads,  dernæst  kommer  de  primitive overnatningspladser,  og  først  på  tredjepladsen kommer vandrerhjemmene. I en samlet analyse, hvor man belyser vandreturisters overnatningsform mere generelt, er der 55 procent af vandreturisterne, der overnatter i feriehus, mens kun 1 procent overnatter på vandrerhjem. (Aktiv Danmark, 2008)

## TURFRILUFSTLIV OG KAMPEN OM NATUREN PÅ SYDFYN

I forbindelse med nationalparkdebatten på Sydfyn foregår der en kamp om naturen. Forskellige brugere, organisationer, politikere og andre interessenter  indtager  forskellige  positioner  og deltager nu i en kamp om en eventuel nationalpark og er dermed parter i en kamp om rettigheder til at benytte natur- og kulturlandskabet.

Billedet er i virkeligheden komplekst, men for overskuelighedens  skyld  kan  man  tale  om  tilhængere og modstandere af nationalparken. De magthavende politikere, der har søsat undersøgelsesprojektet,  er  i  udgangspunktet  positivt indstillet. Et væsentligt argument for at iværksætte nationalparkundersøgelsen har været politikernes interesse i at øge turismen og styrke bosætningen i området. Derfor bakker turismeindustrien  og  handelsstandsforeninger  også  op om projektet. De store organisationer, der bl.a. udgør  Danmarks  Naturfredningsforening,  Friluftsrådet og ornitologerne, er også tilhængere, men  ud  fra  andre  grundbetragtninger.  De  ser muligheder for at skabe, beskytte og få adgang til mere natur.

Modstanderne eller skeptikerne, som mange af dem ynder at kalde sig, er hovedsageligt landmænd,  skovejere  og  mennesker,  der  ønsker  at have  naturen  for  sig  selv.  Landmændene,  skovejerne og jægerne har traditionelt brugt og forvaltet naturen, og de er bange for konsekvensen af at lade andre grupper benytte den selvsamme natur. De er bange for at miste forvaltningsansvar og brugsrettigheder, ligesom nogle af skeptikerne er ængstelige for at blive overrendt af turister.  Modstanderne er væsentlige aktører i debatten. 70 procent af lodsejerne har skrevet under på, at de er modstandere af parken, og ca. 2/3 af alle debatindlæg i Fyns Amts Avis og Fyens Stiftstidende udtrykker modstandernes holdninger. Modstanderne møder op og deltager på borgermøder og i arbejdsgrupper, og når de i forskellige arbejdsudvalg skal  stemme  om  en endelig indstilling til styregruppen, trommer de fæller sammen. Her forsøger man at forhindre, at  der  etableres  en  nationalpark  eller  i  det mindste begrænser dens udbredelse, så den kun indbefatter  øhavet  og  ikke  også  skov-  og  landbrugslandet.

Der  er  altså  modstand  mod  friluftsliv  og turfriluftsliv  -  men  hvordan  forholder  det  sig med tilhængerne?

Der er i forbindelse med nationalparkprojektet ud fra principper om borgerinddragelse nedsat  fire  arbejdsgrupper,  der  skal  arbejde  med henholdsvis natur, kultur, friluftsliv og erhvervsudvikling i en eventuel kommende nationalpark. Friluftslivet har altså fået en central betydning. Men det er et paradoks, at bortset fra Friluftsrådet,  er  der  ingen  organisationer,  der  i  nationalparkprojektet har været i stand til at i varetage turfriluftslivet og turvandrernes interesser.

I styregruppen for nationalparken, der er udnævnt  af  Naturturisme  I/S,  og  som  skal  være med til at forestå en indstilling til politikerne, er de fleste større organisationer repræsenteret, men Dansk Vandrelaug har ikke formået  eller haft ressourcer til at få sæde i denne. Stier er på dagsordenen,  men  stidebatten  føres  af  andre parter, der ikke har stier som primære mål, og måske er det derfor, at Fjernvandreruten E6 er HADERSLEV

ENSBURG

FREDERICIA

LE BE

X

NOVAV!

oe 51

ODENSE

et  ukendt fænomen på Sydfyn. Fjernvandrevejen er ikke nævnt i de debatter og i det materiale, der er blevet ført i forbindelse med nationalparkprojektet  (Nyeland,  2009).  Den  er  heller ikke nævnt i noget af det friluftspolitiske materiale, der er forelagt styregruppen, og som skal danne  grundlag  for  politikernes  beslutninger (Blanner, 2010). Der er heller ikke andre organisationer, der i turfriluftslivets tegn har formået at tage over. Dansk Forum for Natur og Friluftsliv er en af de få organisationer, der virkelig har fokus på turfriluftslivet. Men foreningen er lille og har ikke for alvor formået at søge ind på den friluftspolitiske arena, og den har slet ikke for alvor sat fokus på adgang til naturen (Dansk Forum  for  Natur  og  Friluftsliv,  2010).  Danmarks Naturfredningsforening har heller ikke fokus på turfriluftslivet. Den har tidligere haft et lejrudvalg,  men  i  dag  er  Naturfredningsforeningens primære fokus knyttet til natur og miljøbeskyttelse.

Naturfredningsforeningens ungdomsorganisation Natur og ungdom har til formål at fremme børn og unges interesse og forståelse for natur og miljø samt at lægge grunden til en varig glæde ved og respekt for naturen. De understreger, at naturoplevelser bør være i højsædet, men de skriver i deres vedtægter og i deres visionsmateriale ikke noget om, hvordan disse naturoplevelser skal opnås. (Natur og Ungdom, 2010). Deres logo  er  den  grønbenede  rørhøne.  Og  det  er egentlig ganske symbolsk - den grønbenede rørhøne  er  lige  som  Naturfredningsforeningens ungdomsafdeling meget lille og meget svær at få øje på.

Friluftsrådet er den slagkraftige organisation, der kan og skal understøtte turfriluftslivets interesser  i  forbindelse  med  nationalparken  på Sydfyn. Derfor er det også relevant at se på deres historie og position. Friluftsrådet er en para-

KALUNDBORG

O R

Fjernvandrevejen kommer ikke til at gå over Fyn som skitseret her (den stiplede linje). I stedet for at gå over Horneland kommer Fjernvandrevejen til at gå fra Als over Ærø og herfra videre til Svendborg (Kort: Walking Denmark, vandreruter i Danmark).

plyorganisation,  der  i  Danmark  varetager  friluftslivets interesser. Da den blev stiftet i 1942, var den i det første arbejdsudvalg repræsenteret ved Dansk Cyklistforbund, Herbergsringen, Dansk  Vandrelaug, KFUM-spejderne, Dansk Idrætsforbund og lejrklubben for  Danmark (Eichberg H. J., 2001). Den var altså repræsenteret ved organisationer, der dengang havde relativt høj fokus på turfriluftslivet. I dag er mere end 100 organisationer medlemmer af Friluftsrådet, og det er en stærk slagkraftig organisation, som også, fordi den administrerer og uddeler nogle af tipsmidlerne både har politisk og økonomisk styrke. Så godt som alle de organisationer,  der  på  den  ene  eller  anden  måde  bruger naturen,  er  medlemmer.  Det  betyder  også,  at næsten al aktivitet, der foregår udendørs, hører ind under Friluftsrådets arbejdsfelt, og af samme grund har man da heller ikke valgt at operere med en essentialistisk friluftsdefinition. Det har den fordel, at Friluftsrådet dermed ikke ekskluderer nogle former for naturbrug, men imidlertid er der også noget, der tyder på, at Friluftsrådet på grund af den brede organisation ikke i tilstrækkelig grad har været i stand til at holde fokus  på  turfriluftslivet  (Friluftsrådet,  2009). Den brede organisation har f.eks. betydet, at bestyrelsen på trods af intentioner ikke har kunnet  arbejde  mod  visionære  mål  for  befolkningens  adgang  til  naturen.  Det  så  vi  i  2008,  da bestyrelsen  i  Friluftsrådet  på  opfordring  fra Danmarks Sportsfiskerforbund fremsatte tre adgangspolitiske ønsker:

- 1)    Ret til fladefærdsel i privatejede skove
- 2)    Ret til stilfærdig færdsel langs ledelinjer (diger,  hegn,  vandløb,  bræmmer m.m.) i det åbne land og
- 3)    Ret til at færdes i privatejede skove døgnet rundt (natfærdsel).

Medlemsorganisationernes  holdning  til  emnet fordelte sig fra modvilje til stor opbakning, og så var der en meget stor mellemgruppe. I den adgangspolitiske  handlingsplan  skrev  Friluftsrådet: »Det 'Friluftspolitiske Handlingsprogram' 5 og de synspunkter, som dette indeholder, er fortsat grundlaget for Friluftsrådets politik, men på baggrund af det forløbne års debat og på baggrund af de politiske meldinger fra regeringen erkender  bestyrelsen,  at  der  pt.  ikke  synes  at være mulighed for at få gennemført vidtgående ændringer af lovgivningen« (Friluftsrådet, 2009).  I  stedet  fremlagde  Friluftsrådet  et  program, hvor de vil arbejde for mindre lovændrin- ger og gøre naturen mere tilgængelig, og så vil de bl.a.  gøre  arbejdet  med  at  bevare  og  skabe stier til et særligt indsatsområde.

Selv om ovennævnte problematik ikke direkte handler om stier i landskab og turfriluftsliv, så  er  det  alligevel  interessant,  for  det  handler om en stor organisations manøvredygtighed i et politisk spil, og det handler om adgang til naturen og landskabet. Spørgsmålet er, om Friluftsrådet er blevet for stort. Spørgsmålet er, om den som paraplyorganisation er for bred. Det kunne tyde  på,  at  nogle  af  dens  medlemsorganisationer ikke har interesse i at lempe på befolkningens adgang til naturen, og hvad skal de så der, når  de  ikke  vil  arbejde  mod  mål,  der  vitterlig kan lempe befolkningens adgang til naturen?

Ovenfor  er  tegnet  et  billede  af  landmænd, skovejere  og  lokales  meget  aktive  modstand mod nationalparken. Og der er tegnet et billede af friluftsorganisationer, der ikke for alvor har formået aktivt at gå ind og styrke turfriluftslivet. Vinder  skeptikerne  og  lodsejerne  så  ikke kampen om naturen på Sydfyn?

Det er ikke sikkert. I området på Sydfyn har man  før  nationalparksdebatten  allerede  gjort sig  nogle  erfaringer.  Den  220  kilometer  lange Øhavssti,  der  omkranser  Det  Sydfynske  Øhav blev gjort færdig i 2007 og udgør det store gennembrud for stier på Fyn. Det var med Øhavsstien,  at  der  kom  politisk  forståelse  for,  at  det var vigtigt at have og give penge til stiprojekter. Der opstod en erkendelse af, at ville man trække turisme til området, og vil man øge bosætningen i området, så kunne en farbar vej være en natur- og friluftslivssatsning (Skovhus, 2010). De ni  tidligere  kommuner  i  Det  Sydfynske  Øhav etablerede Naturturisme I/S i 2003, og Øhavsstien opstod som et Naturturismes fyrtårnsprojekt finansieret af Mål 2 midler, amtsmidler og kommunale midler. (Naturturisme IS, 2010)

I nationalparkdebatten på Sydfyn er det skeptikere og landmænd, der er aktive og har sat sig på mediedebatten, hvor de påvirker befolkningen og politikerne. Omvendt, så er dagsordenen sat af politikerne og Naturturisme I/S, og i styregruppen  er  de  interesseorganisationer,  der  er positivt stemt over for nationalparken, i flertal. Hvis spørgsmålet kun havde handlet om turfriluftsliv over for landbrug, så havde udfaldet været klart i landbrugets favør. Men pludselig spiller turfriluftslivsinteresser sammen med turisme, sundhed, erhverv og udvikling. Friluftslivet er blevet et turismeprodukt og et redskab til  lokal  bosætning og et værktøj til sundhedsfremme. Og i det lys er det ikke til at se, hvem der bliver tabere og vindere i kampen om nationalparken.

Selv  om  Dansk  Vandrelaug  ikke  er  en  stor slagkraftig organisation, så sker der alligevel noget på vandringsfeltet i disse år. Der etableres bl.a.  nye  stier.  Det  er  ikke  Dansk Vandrelaug, der tager teten, men derimod er det i høj grad myndigheder, der med forskellige dagsordner er i spil. Et af de store projekter, hvor organisationerne ikke har haft nævneværdig indflydelse, er Nordsøstien eller the North Sea Trail, som den også kaldes. Det er en international vandrerute, der har til mål at etablere vandreruter på gamle historiske  spor  rundt  om  hele  Nordsøen.  Redningsveje,  kirkestier,  drivveje  og  sejlruter  er kædet sammen med natur- og kulturhistoriske seværdigheder. 26 regioner fra Danmark, Norge, Sverige,  Tyskland,  Holland,  England  og  Skotland medvirker i projektet. Projektet er delvis finansieret  af  EU  igennem  interreg-111B  programmet, der har til mål at fremme bæredygtig udvikling og forvaltning af miljø, naturressourcer og kulturarv. Derudover har Skov- og Naturstyrelsen og regioner og kommuner været involveret. I Danmark  udgør vandreruten 1.500

kilometer. (The North Sea Trail, 2010). Et andet eksempel på vandringskultur på fremmarch finder vi på hærvejen, hvor herbergstanken er blevet relanceret. På Hærvejen er der nu etableret 14 overnatningssteder i landbrugsbygninger. Afstanden  mellem  overnatningsstederne  er  overkommelig,  og  prisen  for  at  overnatte  er  billig. (Foreningen Herberger langs Hærvejen, 2009)

## AFSLUTNING

Om  der  bliver  nationalpark  på  Sydfyn,  vides ikke. Men stien, der ikke gik tværs over Fyn »The missing link« - kommer. Fjernvandreruten E6 bliver fuldbyrdet. Dansk Vandrelaug og organisationer, der understøtter turfriluftslivet, står med  undtagelse  af  Friluftsrådet  overraskende svagt i disse år. Men erhvervsøkonomisk potentiale i kraft af ønsker om turisme og lokal bosætning kombineret med en ny grøn international pilgrimsvandrings- og friluftsbølge, der også bevirker  stiprojekter  med  EU-støtte,  vælter  ind over landegrænserne. Politikerne har for alvor fået øjnene op for, at der er synergi mellem turisme, bosætning, sundhedsinteresser og kulturog naturhistorisk formidling og friluftsliv.

Der  er  et  stort  potentiale  for  turfriluftsliv  i Danmark,  og  kommunerne,  Skov-  og  Naturstyrelsen  og  forskellige  økonomiske  interesser  er allerede i gang. Men der mangler en organisation, der kan tale turfriluftslivets sag og interesser. Der er behov for en pendant til DNT i Norge. Friluftsrådet  er  der,  men  de  har  i  øjeblikket ikke  et  eksplicit  turfokus,  ligesom  det  måske mangler  direkte  folkelig  forankring.  Man  kan spørge,  hvorfor  eksempelvis  Danmarks  Naturfredningsforening ikke går ind og agerer på dette felt? Hvorfor integrerer den ikke turfriluftsliv i det naturog miljøpolitiske arbejde? Turfriluftsliv er en eksistentiel vej til at lade befolkningen få interesse for naturen.

Der er mange årsager til, at Danmark ikke har samme  vandrekultur  som  vore  nabolande.  Adgangen til naturen er væsentlig sværere i Danmark end i Norge og Sverige. Vi har ikke allemandsret, og i Danmark er det åbne landskab forarmet  og  rationelt  drevet  og  mange  steder uinteressant  at  vandre  i.  »Vi  vil  ud«,  sang  de vandrerne i trediverne. Nu er der på grund af naturødelæggelse ikke så meget at komme ud efter. I byerne er man for længst i gang med at rydde op efter industrialiseringens forarmelse. Noget kunne tyde på, at tiden er kommet til, at der skal ryddes op på landet efter landbrugets rationelle tidsalder. Heldigvis er der mange friluftspolitiske interesser i spil, og fremtiden peger  mod  mere  natur  og  friluftsliv  og  et  multifunktionelt  landbrug  og  landmænd  med  et andet naturforvalteransvar. Der er tegn i sol og måne på, at befolkningen, organisationerne og kommunerne er ved at genopdage turfriluftslivet og glæden ved at færdes på tur i landskabet.

## LITTERATUR

Agger, P. (2:2002). Adgang til landbrugslandet. Geografisk Orientering , s. 398-408.

Aktiv Danmark (2008). Walking Denmark- Aktiv Danmarks Vandreanalyse - Præferencer og motiver hos danske, tyske og hollandske vandrere. Aktiv Danmark og Institut for Konjunktur-Analyse.

Blanner, P. (2010). Friluftsgruppens rapport til styregruppen, 2. udkast. Svendborg: Nationalparksekretariatet, Sydfyn.

Bourdieu, P. (1996). Refleksiv sociologi - mål og midler. København: Hans Reitzels Forlag.

Bøjden Camping (16. april 2010). Camping, en femstjernet oplevelse . Hentet 16. april 2010 fra Bøjden campings websted: www.bojden.dk

Bøje, R. (9. april 2010). Interview på Vadehavstur. (J. Haahr, Interviewer)

Dansk Forum for Natur og Friluftsliv. (16. april 2010). Foreningen - vedtægter . Hentet 16. april 2010 fra Dansk Forum for Natur og Frilufslivs hjemmeside: www.danskfriluftsliv.dk

Dansk Vandrelaug (marts-april 2010). Fritidsliv - medlemsblad for Dansk Vandrelaug. Dansk Vandrelaug.

Den Norske Turistforening (17. april 2010). Om DNT- Den norske Turistforening . Hentet 17. april 2010 fra Den Norske Turistforenings websted: http://www.turistforeningen.no

Eichberg, H. J. (2001). De grønne bølger - træk af natur og frilufslivets historie. Vingsted: DGI Natur og Friluftsliv.

Eichberg, H. (2001). Thinking contradictions. Towards a methodology of configurational analysis, or How to reconstruct the societal signification of movement culture and sport. I K. Dietriech, How Societies Create Movement Culture and Sport. Copenhagen: Univercity of Copenhagen.

European Ramblers Association (16. april 2010). The European Ramblers Association . Hentet 16. april 2010 fra European Ramblers Associations websted: www.era-ewv-ferp.org Foreningen Herberger langs Hærvejen (2009). Herberger langs hærvejen - Juni, Juli og August 2009. Herbergsfolder . Danmark: Foreningen af Danske Herberger.

Friluftsrådet (2009). Adgangspolitisk Handlingsplan 2007-2010. København: Friluftsrådet.

Fritidsliv - medlemsblad for Dansk Vandrelaug (marts/april 2010).

Faaborg-Midtfyn Kommune (2008). Friluftsstrategi 2008. Faaborg-Midtfyn Kommune.

Hansen, S. (1938). Dansk Vandrelaugs otte første år. I P .H. Jacobsen, Dansk Vandrelaug Oplysning om den danske vandrebevægelse og dens virke (s. 168). København: Dansk Vandrelaugs Forlag.

Højring, K., &amp; Caspersen, O. (1999). Landbrug og landskabsæstetik - udvklong i landbruget 1950-1995 og dens konsekvenser for landskabets oplevelsesesmæssige indhold. Hørsholm: Skov og landskab.

Haahr, J. (2001). Elvebådene fra Eiker. Odense: Syddansk Universitet.

Haahr, J. (2005). Friluftsliv og levende kulturformidling. I S. Andkjær, Friluftsliv i forandring. Slagelse: Forlaget Bavnebanke.

Jakobsen, P.H. (1938). Dansk Vandrelaug. København: Dansk Vandrelaug.

Mentze, M. (2005). DVL - En forening i tiden Et portræt af Dansk Vandrelaug 1930-2005. I K.W. Meyhoff, Fodnoter - Træk af vandringens hiistorie (s. 207). København: Informations Forlag.

Natur og Ungdom (16. april 2010). Gældende vedtægter for natur og Ungdom . Hentet 16. april 2010 fra Natur og Ungdoms websted: www. natur-og-ungdom.dk

Naturturisme IS. (14. april 2010). http://www. sydfynskeoehav.dk/index.php?pid=6 . Hentet 14. april 2010 fra Sydfynskeohav.dk: http://www. sydfynskeoehav.dk/index.php?pid=6

Nyeland, J. (2009). Friluftsliv i Det Sydfynske Øhav - en beskrivelse af eksisterende og potentielle muligheder for friluftslivet. Svendborg: 2009.

Pilgaard, M. (2007). Danskernes motions og sportsvaner. København: Idrættens analyseinstitut.

Skovhus, K. (29. marts 2010). Karin Skovhus, Faaborg-Midtfyn Kommune. (J. Haahr, Interviewer)

Søndergard Jensen, F., Koch, N. E., &amp; Tvedt, T. (2005). Forskning giver friluftsliv bedre muligheder. I: S. Andkjær, Friluftsliv under forandring. Gylling: Forlaget Bavnebakke.

The North Sea Trail. (16. april 2010). Om North Sea Trail . Hentet 16. april 2010 fra North Sea Trails websted: www.northseatrail.org

Thomsen, R. (1938). Sangen i D.V.L. I P.H. Jakobsen, Dansk Vandrelaug (s. 168). København: Dansk Vandrelaug.

Tordsson, B. (2006). Perspektiv på friluftslivets pædagogik. Haderslev: CVU Sønderjylland, University College.

## NOTER

1. Naturturisme I/S er en tværkommunal udviklingsorganisation i Faaborg, Svendborg, Ærø og Langeland Kommuner. Naturturisme skal styrke turisterhvervets udviklingsmuligheder gennem tiltag, der forbedrer områdets kvaliteter inden for natur og kulturhistoriske oplevelser. Interessentskabets virke skal ligeledes styrke grundlaget for kommunernes arbejde for en større bosætning i området.  Udviklingen  skal  ske  på  et  bæredygtigt  grundlag  i forhold til lokalbefolkningens og naturens interesser.
2. Politikerne  i  de  fem  kommunalbestyrelser  omkring  det Sydfynske Øhav - Svendborg, Langeland, Ærø, FaaborgMidtfyn og Assens har i 2009 besluttet at give ideen om en nationalpark i det Sydfynske Øhav en chance. Borgerne inddrages på kryds og tværs, faglige analyser udarbejdes, og først derefter beslutter politikerne, om de vil sende en ansøgning til ministeren.
3. Øhavsstien, der omkranser det Sydfynske Øhav, er med sine 220 km en af Danmarks længste vandreruter.
4. Jeg er ikke i besiddelse af det eksakte tal, men det er estimeret  ud  fra  en  viden  om,  at  medlemsbladet  Fritidsliv udkommer i 8.711 eksemplarer (Dansk Vandrelaug, 2010).
5. I 1997 udarbejdede Friluftsrådet et friluftspolitisk handlingsprogram, som medlemmerne vedtog, og som fortsat danner ramme om rådets arbejde.