Dette er ikke en kvinde ......
Forfattere: Lise Busk-Jensen
Tidsskrift: kok (1988-09-05)

Lise Busk-  Jensen

## Dette er ikke en kvinde . . . . . .

Feminismens subjektbegreb

»and I  thought how unpleasant it is  to  be  locked  out; and I  thought how it is worse perhaps to be  locked iri;« Virginia bVo&lt;)lf: A Room 0 1 One : r Ozon

I  en  af  den  senere  tids  mange  artikler  om  brudfladerne  inden  for feminismen bed jeg forleden mzrke i f~lgende sztning: »Det sproglige  tegn  kvinde  er  da  uden  enhver  tydelig  og stabil  mening, og det virker befriende«. Sammenkzdningen af frigarrelse og feministisk teori  er  naturligvis  ikke  i  sig  selv  påfaldende.  Feminismen  udsprang både som politisk og teoretisk bevzgelse netop af 0nsket om at frig~re kvinderne. Dens baggrund var en ulighed mellem karnnene, der blev i~jnefaldende, så snart de f ~ r s t e feminister havde peget på den. Hvorfor  Gr kvinderne ikke en ordentlig  uddannelse, spurgte Mary Wollstonecraft.  Hvorfor  skal kvinder  domineres af deres  fzdre og zegtemznd, spurgte George Sand. Hvorfor er kvinder så fattige, spurgte Virginia  Woolf  Og hvorfor er kvinden kun  'det andet k0n', opsummerede  Simone  de  Beauvoir.  Den  befrielse,  Catherine  SandbachDahlstrom  giver  udtryk  for  i  artiklen  &gt;&gt;Dekonstruktion  och  feminism«, hvor jeg stardte på citatet,' er imidlertid af en anden art, s k ~ n t ikke mindre dybtfarlt.

Sandbach-Dahlstroms  artikel  er  et  bidrag  til  den  diskussion  om forskellene mellem engelsk-amerikansk feminisme på den ene side og fransk  feminisme  på  den  anden, som Toril  Mois  bog SexuallTextual Politics fra  1985 fyrede op under her i Skandinavien, og som internationalt set har vzret i stadig vzkst, siden de franske feministers artikler  blev  oversat  til  engelsk  og begyndte at udkomme i USA i  1980.' Mois  bog  er  en  gennemgang  af  de  to  sproggruppers  hovednavne mundende ud i en stillingtagen for den franske position,  som den er udarbejdet  af Julia  Kristeva. Det er denne stillingtagen, SandbachDahlstrom tilslutter sig med  sit udbrud af befrielse.

Hendes  diskussionsbidrag  består  i  et  forslag  om  at  erstatte  de sprogligt-nationalt bestemte betegnelser for feminismens 'skoler' eller udviklingsfaser,  som Moi anvender: anglofon versus frankofon feminisme, med nye etiketter, der kan hindre en uheldig sammenblanding al   sprogorriride  og  teo1.i  og  tydeligere  arigive,  hvilke  rnods~triiri~er der er på spil. Hun foreslår at kalde de to skoler for henholdsvis 'den ny kritiks datre' og 'avantgardens sastre'. I argumentationen for for- slaget  bliver baggrunden  for  hendes egen stillingtagen tydelig.

'Den  ny  kritiks  datre'  er  afhzrigige  af  vedtagne  videnskabelige kriterier, skriver hun. De strzber efter som pzne piger at blive accepteret i samfundets videnskabelige  familie. Derfor stiller de ikke kritiske sp~rgsmål f.eks. til grundlaget for den litterzre tradition, som de arbejder indenfor. 'Avantgardens sclstre' er derimod kritiske kammerater i den dekonstruktio~isbevzgelse, der anfaegter hele vor begrebsverden.  Dekonstruktionens  radikale  systemkritik  bliver  for  Sandbach-Dahlstrom den sande vej til kvindefrigarelse. Hvis sproget, som dekonstruktionens fader, Jacques  Derrida, hzvder, er et lukket tegnsystem, der ikke refererer til noget uden for sin egen cirkel, så refererer tegnet 'kvinde'  heller ikke til virkelighedens kvinder, og 'datrenes' formg på at finde en sandere kvindelighed ved at erstatte den patriarkalske kulturs kvindebilleder  med kvindernes egne kulturelle udtryk, vil vise sig omsonst. Dels umuliggor det lukkede tegnsystem, at kvinden  som  hidtil  fravzrende  vil  kunne  rekonstrueres  i  sproget,  dels .  -findes referenten kvinde slet ikke. Dekonstruktionen frigar på én  gang kvinder fra alle de przdikater, som kansrollen  har fået hzftet på sig i konstruktionen af vor civilisation. Vi undgår både biologisk determinisme og det fallocentristiske fangenskab, når vi Izrer at »lade begrebet  kvinde  udave  sin  frihed  til  stadig  at forandres  og  omdannes&lt;&lt;, konkluderer hun  (op.cit., p.56).

Som bekendt er disse ideer, der nu omkalfatrer den internationale kvindeforskning, ikke nye i deres fzdreland. Den franske psykoanalytiker Jacques  Lacan, som på mange rriåder har skabt betingelserne for  Derridas  dekonstruktion,  har  udtrykt  det  samme  på  sin  enkle facon: »La femme n'ex-siste pas«. Han sagde det tilmed i fjernsynet og i 1973, hvor han, hvis han havde kastet et blik ud på gaden, havde kunnet  se  store grupper af kvinder  demonstrere  under  feministiske paroler. Det var ikke, fordi han overså kvindebevzgelsen, tvzrtimod. Hans svar  på  MLF's (Mouvement de la  Libération des  Femmes) aktioner kom  i  februar  1973, hvor  han  valgte  kvindeligheden  som emne for  sit seminar. Men som så ofte  f0r gik hans  svar skzvt ind i argumentationssammenhznge~~. Han  rejste  psykoanalysens diskurs som et alternativ til kvindebevzgelsens politiske. Kvinder kan aldrig opnå den frihed, de kzmper for,  sagde han, for  de  eksisterer  ikke i sprogets symbolske orden undtagen som en negation. De kvinder, der samler  sig  under  feminismens  banner,  påtager  sig  denne  negative identitet.

Eri del afde frariske ferriiriister valgte at tilslulle sig delte lilosoliske attak på kernssystemet frem for det politiske, enten i enighed med eller i opposition  til  Lacan  og hans skole. Kristeva przsenterede  teorien for  kvindebevzgelsen  i et  interview med  nogle  feminister fra  MLF. Hun udtalte,  at det  at  tro,  at man  er  en  kvinde  er  nzsten  lige  så absurd  som  at  tro,  at  man  er  en  mand.  For  så vidt  som  kvinden eksisterer, så findes hun uden for sproget og ideologierne. »Kvinden(( er det, der ikke lader sig reprzsentere. Interview'et var beregnet for MLF's blad, Le  Torchon brile, men de trykte det ikke. I stedet blev det Siden vandt Kristevas teorier  videre  gehior.  Ved  en 8. marts  demonstration  kunne  man se en gruppe af de såkaldte 'psych-et-po'-feminister marchere under parolen: »Ned med fem in is men^.^ Man kommer til at tznke på Magrittes placeret i avantgardetidsskriftet E L Que~.~ -billede af piben.  Ceci n'est pas une femme ...

I  1970'erne var  denne  gren  af  feminismen  helt  overvejende  et fransk foretagende, der havde ringe gennemslagskraft i kvindestudier og politiske bevzgelser  andre steder. Man kunne dog også i England miode kvinder, der demonstrerede i den  rene negations  tegn. »Alice doesn't~ skrev en afdem på sin plakat i 1975. Den gjorde så stzrkt et indtryk på den amerikanske filmteoretiker Teresa de Lauretis, at hun samlede den op og siden havde  den  inden  for  rzkkevidde,  overalt hvor hun arbejdede. I  1984 brugte hun teksten som titel på sin essaysamling om feminisme, semiotik og film for at understrege &gt;&gt;feminismens ubetingede opposition  til  eksisterende sociale  relationer, dens afvisning  af givne definitioner og kulturelle v z r d i e r « . ~ r a n s k feminisme havde etableret sig på amerikanernes intellektuelle  marked. -  -

Man kunne tro, at parolen »Ned med feminismene skulle betragtes som  en  erklzring  om  kvindebevzgelsens  ophior,  men  det  var  ikke tilfzldet.  Hensigten  var -ligesom  i  Magrittes  billede -at  gerre  opmzrksom på, at sproget ikke dzkker virkeligheden. De franske feminister ville  ikke identificeres  med  'kvinden',  som  samfundet har formet hende, og slet ikke i lighedsfeminismens ånd omskabes til mznd. Denne  absolutte  negation  blev  kombineret  med  meget  forskellige holdninger til kvindebevzgelsen.  På den ene side Kristevas pragmatisme.  Selv  om  det  er  absurd  at  tro,  at vi  er  kvinder,  siger  hun  i -interviw'et,  så  må  vi  stadig  acceptere  at  vzre  det  »som  slogan  i kampen&lt;(,  for  kvinder  har  endnu  noget  at opnå. På den anden side Lauretis' klare bekendelse til »de fzlles erfaringers politiske  og personlige bånd, der forener  kvinderne i bevzgelsen og udgerr  betingelsen  for  feministers  arbejde,  teori  og  praksis«.6 Feminismen  synes stadig at kunne forandres, samtidig med  at feministerne består!

Fransk feminismes internationale gennembrud betegnes  ofte  som eii Lredje lase. Skellel iiielleii~ de to f ~ r s t e sacttcs  midt i  70'crnc, hvor feminismen  zndrede sig  fra  en  ligeretsbevzgelse  koncentreret  om kampen mod den samfuiidsmzssige forskelsbehandling af k~nnene til en forskelsbevzgelse koncentreret om de szerlige kvindelige egenskaber.  Synsvinklen skiftede fra farste fases  ideologikritiske blik  på det mandlige verdensbillede  i kunst  og videnskab til anden fases 'gyno'kritiske jagt  på  f o r m ~ d r e for  at  supplere dette verdensbillede  med kvindernes historie og kultur.' Tredje fase forkaster nu helt dikotomien mand-kvinde som metafysik  ligesom  al anden tale om identitet.'

Mens feminismen de seneste 20 år  således har gennemgået radikale forandringer, så er subjekterne bag bevzgelsen, feministerne selv, på en  mzerkelig  måde  uforandrede.  Det  formuleres  markant  af  Toril Moi, der skriver:  »En antagelse  af Kristevas  'dekonstruerede' form for feminisme efterlader derfor i  en  forstand  alt, som det var -vore positioner  i  den  politiske  kamp  har  ikke  forandret  sig -men  i  en anden  forstand  zndrer den vor  viden  om kampens  natur  radikalt(( (op.cit., p.13). 'Vi'  er de samme, siger  citatet, og 'vi'  vil  det samme, men 'vor'  feministiske  teori  (»viden om kampens natur«) zndrer sig radikalt.

Spargsmålet er så, hvor radikale forandringer feminismen som teori  kan  undergå, uden  at feminisme11 som  konkret  social og politisk hevzgelse og feministerne som individer også må gennemgå et hamskifte.  Alice Jardine,  en  af Kristevas  engelske oversxttere  som  selv arbejder inden for det samme paradigme, rejser netop dette problem i en artikel  om  Kristeva, der blev forelagt på en konference  om 'ksrinets poetik' ved  Columbia University i  1984:'

&gt;&gt;I?or der  er  et &gt;)vi«  her; vaklendc rncri  irisisterende: hvis man cr ovcrhcvist  oni, at det fra n u  af er anakronistisk, niåake eridog umuligt, a t  fastholde det begrrhsmussige apparat, hvori femiriisnieii  soni  klassisk  filosofi  har sine rnddei-, livordan kan et ui så alligevel fortszttr med uor feniiiiisnie? Hvordan kan vi  (skal vi?) fortsztte? Hvordan kan jeg/vi/I -man -srrinst runke på rnodcrnitctcii  uden at kvinden g0r kvinderne sagen uvedkommende?  Jeg  og &lt;le,  der deler miric bekymriiigcr.  synes  a t  v z r e  hlcvct  fangct  mellem  et s z t  feministiske  beg,rebsrnzssigc forudsutningrr, der har  vist  sig at v z r c  uforenelige  med  selve  prxniisscrne for vor  modernitet,  og  som  koiitrollcrcr  vor  tznkernåde,  og  cii  modertiiret  hvis inflatoriske diskursiv? aflixrisighed af det »kvindelige« r~sikerrr at udfordre det, kvinder har liri-t deri  h i r d r  vcj,  gennem  historisk  erfariiix«.

Jardine  faler sig fanget  mellem feminismens seneste to udviklingsfaser,  mellem  kvinderne  med  de historiske  erfaringer,  de kvinder  der omtaler sig selv og hinanden som 'vi',  og modernitetens kvindelighed der har gjort de historiske kvinder til noget uvedkommende. Hun kan ikke så ubekymret som Moi på én  gang fastholde den klassiske feminisme og overtage det modernitetens kvindesyn, som modsiger denne femiiiisme i  selve det grundlzggende: opfattelsen af hvad  en kvinde er.  Hvis kvinden ikke eksisterer, hvem er  da kvindebevzgelsens subjekt,  og hvad  er  en  feminist?

## Hvem er 'vi'?

Når fransk feminisme  nu har sat kvindeidentiteten på dagsordenen, -synes jeg,  at det kan vzre interessant at underserge subjektbegrebet i det faseforlarb, vi  betragter her. Vzlger man denne indfaldsvinkel til feminismen,  og ser  man  feminismen  som  en  proces,  der skal frembringe kvindelig subjektivitet  på  alle  niveauer,  viser  det sig, at den tredje  fase  ikke  reprzsenterer  det  brud  med  de to  foregående,  som dens retorik lzgger op til. Denne måske overraskende påstand vil jeg forsarge at sandsynliggerre ved kort at rekapitulere feminismens kvindebegreber i de forskellige faser.

Skulle man sammenfatte den moderne feminismes ferrste program i én sztning,  så  kunne  den  f.eks. lyde  således:  Vi  er  ikke  som  vore -merdre, vi  er mennesker. Rndstrermperne  modsatte sig identifikation med det billede af kvinden, som kulturen havde at tilbyde, konkret i deres egen moders skikkelse. For at undgå at glide ind i denne przfabrikerede  og  århundrede gamle  kernsrolle,  allierede  de  sig  med  de progressive grene af videnskaben, der ville bekrzfte, at kernsrollen er et socialt og historisk  produkt, som på ingen  måde med  nardvendighed kan siges at udspringe af biologiske  og dermed medferdte anlzg.

Freud  og psykoanalysen  herrer  til  denne gruppe af progressive videnskaber, idet han netop undrede sig over, hvordan kernsforskellens meget smalle biologiske anlzg -zgget og szden -kan afstedkomme en så  gennemgribende social dualisme som mand-kvinde-modsztningen. Hvordan kan den lille kernsforskel, spurgte han i sin 33. forelzsning  om  kvindeligheden,  blive  til  den  enorme  kernsrolleforskel? Da han forsargte at blotlzgge  de komplicerede  symboliseringskaeder, ad hvilke pigebarnet  bliver  til kvinde,  mente mange feminister imidlertid  at have grebet ham i biologisk  determinisme, hvorfor  de afskrev --psykoanalysen  på et  fejlagtigt  grundlag.  Det  er  måske forklaringen på, at psykoanalysen  i lacaniansk  aftapning nu vender så voldsomt til  bage  i feminismen.  'O

Den moderne feminisme daterer sig -tror  jeg,  man med rimelighed kan sige -fra  Simone de Beauvoirs udgivelse i  1949 af Det andet k m , --men feminismen som oppositionelt tankeszt og social-politisk  bevzgelse er  jo meget zldre. Derfor er det ikke szrt, at Beauvoirs oplzg er inspireret  af  1800-tallets  to  store frihedsbevzgelser: liberalismen og marxismen,  som feminismen også  tidligt  knyttede sig til.  De havde begge blaiidl deres gruiidlxggeiide priiicippei;  al de lo kraii  er Trie  og lige som mennesker. Kun på seksuallivets område burde k0nsforskellen  spille  en  rolle,  og  her  måtte  samfundet  til  gengzld  holde  sig udenfor. Der,  uden for det private k~nsforhold, var både kvinder og mznd mennesker. Feminismen foretrak den kapitalistiske undertrykkelse på arbejdsmarkedet frem for den patriarkalske  undertrykkelse i familien  for  dermed  at lafte  kvindekampen  ind  i hele  menneskehedens store befrielseskamp.

Beauvoir  fastlagde  den  tidlige  fases  kvinde-subjektbegreb  med slagordet: man f ~ d e s ikke som kvinde, man bliver det.''  De biologiske anlzgs betydning  blev  nedtonet  til  intet,  en  ubetydelig  forhindring for  at  realisere  sin  menneskelighed  socialt.  De  faktiske  sociale  og psykiske  kendetegn  ved  kvinderollen,  som  hun  analyserede  over hundredevis af sider, efter at hun farst havde gennemskuet videnskabens traditionelle kvindebillede  med  kansperspektivets ideologikritiske briller,  forstod  hun som resultater  af undertrykkelse og fordrejet bevidsthed. Hendes subjektbegreb ligger i forlzngelse af Hegel, Marx og eksistentialismen. At vzre, skriver hun i indledningen til Det andet ken,  har et dynamisk indhold i Hegelsk forstand; »at vzre vil sige at vzre blevet, at vzre blevet  gjort  til  det, man  fremtrzder som&lt;&lt; (op. cit., p.23). Et subjekt, hedder det videre, er en person, der vil nå ud over sig selv, ustandselig sprznger sine grznser og »vedblivende erobrer  og  inddrager  en  aldrig  afsluttet  fremtid«  (op.cit.,  p.27).  Når kvinden ikke er et subjekt, er det, fordi hun har affundet sig med den vzren  som objekt  for  manden,  som  han  har  tvunget  hende  ind  i. »Han er subjektet, det Absolutte -hun er det Andet« (op.cit., p.14). For at blive  subjekt må kvinden  stille sig selv i opposition, bekrzfte sig selv  som  det vzsentlige  og  konstituere  den anden som ikke-vzsentlig. Måden at gare det på er, siger  Beauvoir, at begynde med at erklzre: »geg  er kvinde«  (op.cit., p.  1 3).

Vi finder således det feministiske 'vi'  ved selve roden af den moderne  feminisme.  Den  kanslige  selvbekrzftelse  er  udgangspunktet  for Beauvoirs analyser og fremstilling,  netop i skzringspunktet mellem det, kvinder er gjort til, og det de kan blive i fremtiden, mellem den fordrejede bevidsthed  og den ukendte subjektivitet.  Men  Beauvoirs 'vi'  viser  sig ved en nzrmere betragning at vzre tomt, lige akkurat et punkt hvori to linier fra modgående synsretninger mades. En analyse af hendes fundamentalt tvetydige  kvindebegreb afslarer det. På den ene  side  implicerer  teorien,  at  'kvinden' helst  skal  forsvinde,  idet 'kvinden' jo er defineret  som 'den anden'. Synsmåden hviler  på det ejendommelige paradoks, at idet hun selv siger: 'jeg er kvinde', da er hun det netop ikke mere; da er hun blevet et subjekt og er ikke mere 'dcn anden'. Bcgrcbct  'en fri  kvinde' er derfor  en  selvniodsigelse i hendes  eget  begrebsapparat.  På  den  anden  side  afslutter  hun  sin hovedfremstilliiig  med Rimbauds  ord:  »Kvinden  skal  finde  det ukendte«  (bd. 3,  p.  370), og i  indledningen  modstiller  hun  »de  af hendes  [kvindens]  egenskaber, der er  resultatet  af diskriminationerne,  med  dem, der er szregne for  hendes  natur&lt;(  (p.25). Hvad enten fremtidens kvinde er en contradictio in adjecto eller udfoldelsen af en ukendt, szregen natur, er Beauvoirs kvindebegreb tomt og ahistorisk, en  negation  af sin tids kvinderolle.  Beauvoir ville  ikke vzre som sin moder.

Det andet k m er et videnskabeligt  vzrk om kvinder. Det er et resultat  af utroligt  omfattende kulturhistoriske studier, og det fremlzgger et  stort  moderne  eksempelmateriale.  Bortset  fra  de  femiriistiske standpunkter, som stadig pointeres i den lczibende skrift, er bogen ikke et politisk manifest. Og dog vil den snarere virke igangszttende på en k~indebevz~else end på kvindeforskningen,  fordi Beauvoir med  sine nzsten  1000 sider  på  en  måde  udtermmer  emnet.  Den  kvinde,  vi kender,  er intet  andet end  undertrykkelse,  viser  hun,  og  fremtidens kvinde, som videnskaben af gode grunde ikke kan sige noget om, er alt.

Beauvoirs kvindebegreb  egnede  sig  således  ikke szrlig godt  som udgangspunkt for den kvindeforskning, som feministerne på universiteterne i  1970'ernes begyndelse ville  udvikle. Idet den institutionelle ramme om feminismen zndrede sig fra demonstrationerne i gaderne, provokationerne  i massemedierne og det identitetsbekrzftende samvzr i kvindehusene og til studiegrupperne inden for de herjere lzreanstalters  mure,  zndredes  også  kvindebegrebet.  Som  allerede  nzvnt --b e t ~ d overgangen  fra  den  ferrste  til  den  anden  fase,  at det  negative ulighedsbegreb blev erstattet af det positive forskelsbegreb. Programmet blev at synliggerre kvinderne i alle historiske perioder. Ferrst ledte man efter de kvinder, som så rigtige ud. Det var de tidlige feminister, der havde foregrebet nutidens feministiske positioner. I overgangsfasen mellem politisk bevzgelse og videnskabeligt  arbejde ser vi ofte, at bagudprojiceringen af disse positioner går hånd i hånd med de historiske kildestudier.  Man fremhzvede protesten  og kritikken og overså accepten  og tilpasningen  til  andre tiders  kvinderolle.  Men efterhånden tog den ene kvinde den anden så at sige, og målet blev  at hente hele den glemte kvindekultur frem. -

Hvor kvinden  i fczirste fase havde vzret 'den anden', blev  hun  nu subjekt selv. Kvindelig subjektivitet blev  i de tidligste kvindestudier knyttet  til  den feministiske protest,  til  de f å   prominente kvinder der som politiske subjekter var trådt frem med kritik af kvindeundertrykkelsen,  kvindebev~~elsens store  ledere.  I  litteraturstudierne  hen- vendte  man  sig  til  de  store  forfatterinder,  der  havde  feministiske elementer i deres tekster som f.eks. George Sand og Virginia Woolf. Tekstanalysens  mere nuancerede forståelse af, at skriften er dohbeltbundet  og  ofte  giver  sig  ud  for  rioget  andet,  end  den  er,  abnede derefter  for  et  meget  bredere  begreb  om  den  'kvindelige  protest'. Elaine  Showalter fremlagde i sin kvindelitteraturhistorie  A 1,iteratur~ o f Thezr Own (1977) den  tese,  at kvindelitteraturen  er en  subkultur, der  forsnger  under  den  littezre  traditions  dzkke  at  udtrykke  den tabuerede  kvindelige  biologis  funktioner:  menstruation,  orgasme, graviditet, fndsler og de dele af den sociale og psykologiske kvinderolle, der er  szrlig knyttet  til biologien:  moderskabet.

I  lnhet  af  kvindestudiernes  store opsving  i  1970'errle blev  Beauvoirs negative  syn på biologien  således gradvist  aflast  af et positivt. Den kvindelige biologi blev udpeget som den fundamentale baggrund for den forskel, som kvindeforskningen eftersngte. Man faldt naturligvis ikke tilbage til sidste århundredes biologiske determinisme. Beauvoirs  tese  om, at samfundet  former  knnsrolleri,  blev  ikke  anfzgtet, -men vurderingen af kansprzget svingede om  fra negativ til et karakteristisk  tvesyn:  kvindeligheden  blev  betragtet  som  en  blanding  af fordrejet bevidsthed  (den påtrykte kvinderolle) og mere eller mindre skjult protest. I forhold  til Beauvoirs tvesyn kan man sige, at ai'standen  mellem  kvindelighedens  poler:  det  zgte og  det  fordrejede var blevet  mindre og tillige holdt sammen inden  for de enkelte kvinders subjekstrukturer. Ulrike Prokop udmantede begrebet om de kvindelige produktivhrzfter,  og i litteraturstudierne blev forestillingen om en kvindelig sztning og skrift  central."

Hele denne omvending gennemfmrtes ifslge ideen  om den szrlige kvindelige synsvinkel, gynokritik, i videnskaben. Kvindesynsviriklen defineres forskelligt, men den implicerer i reglen, at forskeren vxlger et  feministisk  udgangspunkt  for  sit  arbejde, d.v.s. afgrznser sit underssgelsesfelt til de biologiske kvinder og 'kvindeligheden'  som ideologisk  struktur, ser  kvinderne  som subjekter  i deres egen  verden  og ser hele verden fra denne kvindelige subjektposition. At det kvindelige subjekt har levet i en mandsdomineret verden, reflekteres  på den måde, at mzndene far ansvaret for begrznsningerne i kvindernes liv, mens kvinderne selv står for udbruddene af livskraft og oprnrene mod stivnede livsformer.  Kvindesynsvinklen  er  bevidst  partisk,  på kvindernes side. Begrundelsen for partiskheden har vzret, dels at det er en nadvendig modvaegt til den mandesynsvinkel, der reelt skjuler sig bag videnskabens tilsyneladende knnsneutralitet,  dels at det er feminister~ naturlige standpunkt i en verden uden autoritativt midtpunkt, c 1 1 verden af  fragiiieiltertidti tliskui~stii:  ICviridtisyrisviriklcri  rriedlrarer en  vzrditilskrivning  til  kvinders  produktivitet  i  bred  forstand:  man får eje på alle  nuancerne  og  detaljerne  i kvinders  liv.  Somme tider glorificeres  kvinderne nzsten som i forsvundne romantiske  tider.

Hvis  problemet  i  den  farste  fase  var  det  tomme  og  ahistoriske kvindebegreb, så var  problemet  i denne  anden fase,  at feminismen bevzgede  sig  ind  i  et  privat  rum,  dens  eget  vzrelse,  et  'chambre séparé'.  Den  tidligere  skjulte,  påståede  mandlige  ensidighed  blev vendt til en åbenlys kvindelig, som dog aldrig kunne g0re sig håb om at blive  en ny  'almen' synsvinkel. Kvinderne kan ikke -og slet ikke retrospektivt -blive det historiens subjekt, som de mener, mzndene har vzret. Feminismen isolerer sig dermed fra den 'almene'  videnskabelige verden, som -uretfzrdigt, men reelt -er mandsstyret, og den isolerer  sig også til  en  vis  grad  fra den ligeledes  mandsdomilierede almene offentlighed. Dens vurderingsnormei- el- ikke alment accepterede.

Denne feministiske isolation kan let opleves som et fzngsel, og det har fået mange kvindu- til  ligesom  Catherine  Sandbach-Dahlstrom med nyt håb og en falelse af befrielse  at gribe efter fransk feminisme, der kapper  alle  fortajningerne  til  den  kvindelige  kansrolle.  Spm-gsmålet er så, om fransk feminisme har udarbejdet det subjektbegreb, der kan fere feministisk  forskning  videre  ad et frugtbart spor.

## Bio l o g i e n s   m e t a f o r e r

Da fransk  feminisme  blev  int1-oduceret i  USA,  foregik  det  som  en veritabel  lancering, dels i antologien New  French  Feminisms ( 1980)  , l 3 dels i et temanummer af det dengang meget indflydelsesrige feministiske tidsskrift  Signs (vol. 7/1,  1981);  et udvalg af Kristevas artikler udkom samtidig i London (Llesire in Language, 1980).  Det var ikke kun i feminismen, der på det tidspunkt var en ny balge på vej; en anden fransk  avantgardeteoretiker,  Derr-ida, blev  i  de  samme  år inspirationskilden  til  den  amerikanske  dekonstruktion.  Littel-aturforskningen og filosofien var under fol-vandling. 1960'ernes og 70'ernes udadvendte samfundsengagement mistede terrain, og energien vendte sig i stedet indad  mod  sproget og epistemologien.  Post-strukturalismen, som  den  nye  balge  også  kaldes,  var,  skriver  Terry  Eagleton,  &gt;&gt;et produkt af den blanding af eufori og desillusion, frigarelse og udsvzvelser, karneval og katastrofe, som var  1968. Ude af stand til at bryde statsmagtens struktur fandt post-strukturalismen  det i stedet muligt at omstyrte  sprogets struktur« (Literary Theory  1983, p.142). Denne gang var kvinderne med i konkurrencen på det intellektuelle marked; Kristeva, Cixous og Irigaray var feminismens svar på Barthes, Ilerri- da og Lacan.

Lanceringen lykkedes over al forventning, men den havde også sin pris.  Dels  blev  der  skabt  en  overdreven  klaft  mellem  anglofon  og frankofon feminisme, som -det skal jeg forsage at vise -en nzrmere undersragelse  af  positionerne  slet  ikke  kan  bekrzfte.  Dels  blev  det svzrere at se de store forskelle mellem de franske feminister indbyrdes. Deres så anderledes form, der er przget i den filosofiske tradition . -fra de Parisiske universiteter, kunne nok f å  det til at gibbe i empirisk orienterede amerikanerinder og sandsynliggrare, at her var en ny skole på vej,  men  den  fzlles facon dzkkede over den variation af synspunkter,  der  naturligt  findes  blandt  forskerpersonligheder,  som  på ingen  måde er deltagere i et fzlles projekt.

Den franske feminisme, som blev importeret til det engelske sprogområde og herigennem  fandt vej  til  skandinaviske  miljner,  kredser også om biologien som kvindelighedens  'sorte boks'.  Vi har set, hvordan kvindekroppen i feminismens  anden fase blev  positiveret  og interessen  samlede sig om de sociale områder og  den  psykologi,  som kvindekroppen  tydeligst forbandt sig med. Fransk feminisme  bevzger sig lzngere ind på biologiens område. Et par år efter, at Kristeva havde  afvist  at  definere  kvinden,  tog  hun  sprargsmålet  op på  ny  i artiklen »Hérétique de l'amour»,  som indledtes med en modifikation af det  tidligere  standpunkt: »Hvis det  ikke  kan  siges  om  en  kvinde, hvad hun er (for ikke at ophzve hendes forskel), et det måske noget andet med moderen, eftersom det er den eneste funktion ved det »andet kan«, som vi  med  sikkerhed  kan  tilskrive  eksistens?«14  Moderskabet bliver her for Kristeva det eneste konkrete indhold i kvindeligheden, -og hun  kritiserer  feminismen  for  at vzre gået  uden om  dets  reelle erfaringer i ren  og skzr protest  mod  den sakrale betydning,  det har fået i  vor  kristne  kultur.

Kritikken er adresseret til Det andet k0ns  forfatter, som på det tidspunkt endnu var en hrajst  levende deltager i debatten. Hos Beauvoir lzser vi:

»Det er som Moder, kvinden  er farlig, derror må hendes forherligelse og undertrykkelse ske gennem moderskabet [...] Når man ikke vil lade Maria oprylde sin rolle  som  hustru, er det, fordi  man onsker i  hende at kunne rendyrke  Kvinden som  Moder.  Og kun  hvis  hun  vil  finde sig  i den underordnende  rolle,  der er blevet  hende  tildelt,  kan  hun  opnå  at  hlivr  glorificeret  [...l  For  rorste  gang i menneskehedens historie knaler moderen  T o r   sin  s0n  og erkendir Frivilligt sin underlegenhed.  I  Maria-dyrkelsen  ruldbyrdes  maskiilinitetens  storste  triumc fordi den er ensbetydende med, at kvinden rehabiliteres igennem sit fuldkomne nederlag&lt;&lt; (bd.  I, p. 230f).

Bcaiivoir beskriver moderskabet som artens aiigrrb på kvindens iridi- viduelle liv; undfangelse og fndsel udvikler sig let til sundhedsmzssige kriser,  fordi  kroppen  ikke  både kan  opfylde  artens  og  individets krav.  &gt;&gt;Kvinden er som  manden sin krop, men  hendes krop er andet end hun selv« (op.cit., p.56).

Kristeva ser også konflikten mellem  moderskab og individualitet; »moderlighed«, skriver hun, er &gt;&gt;det ambivalente princip, som på den ene side grznser op til arten, og på den anden -til en identitetskatastrofe, som vzlter egennavnet  [le  Nom  propre]  i dette unzvnelige, som man forestiller sig som kvindelighed,  ikke-sprog eller krop« (op. cit.,  p.296), men  hun  satser  ikke  ensidigt på individualiteten.  Hun finder  moder-  og  Maria-fantasierne  magtfulde  og  tiltrzkkende  og opfordrer til, at man  lytter mere opmzrksomt efter, hvad kvinderne kan  sige  om  moderskabets  tillokkelse  »gennem  deres  nkonomiske -vanskeligheder og hinsides den skyldfnlelse som en alt for eksistentialistisk feminisme har givet dem i arv« (op.cit., p.320).

Samtidig med  at  Kristeva  tog  moderskabet  op  i  flere  artikler,'" udarbejdede amerikaneren Nancy Chodorow sin store socialisationsteoretiske  undersngelse: The  Reproduction  o f  Mothering ( 1978). Også hun peger på, at identificeringen med moderen er grundlaget for den kvindelige identitet, at moderligheden med andre ord er kvindelighedens kerne. Chodorow henviser  ikke til  Kristeva, men  til  en anden fransk psykoanalytiker, Janine Chasseguet-Smirgel, som Kristeva på sin side omhyggeligt har overset.

Der  er  dog  den  vigtige  forskel,  at  Chodorow  interesserer  sig for moderskabets sociale funktioner, mens Kristeva sager dets reprzsentation  i sproget.  O p  imod  den kristne Maria-myte  sztter Kristeva i sine arbejder fra 1970'erne  det langt mere omfatttende chora-begreb, som sammenfatter hendes forestillinger om det moderliges plads i det kulturelle betydningssystem. Termen 'chora' er Platons: han anvender den i Timaios til  a t  beskrive  en beholder fuld af kaos, modsztninger og bevzgelse, nndvendig for naturens funktion, men uden for den guddommelige orden. I fnrste kapitel  med overskriften  »Sémiotique et  symboliquee  i disputatsen La  révolution du  langage poétique (1974) definerer Kristeva chora-begrebet i forhold til de videnskabelige diskurser,  hun  arbejder  inden  for:  den  Husserl'ske fznomenologi  (betydningens  'materie'),  den  Freud'ske psykoanalyse (det prz-ndipale stadie,  partialdrifterne),  lingvistikken  (udtrykkets  materialitet,  tonen,  rytmen)  m.fl.  Chora-en  indeholder  det  semiotiske,  det  der  er udenfor  betydningssystemet; det semiotiske niveau  erstatter  Lacans imaginzre og  reprzsentrer  også det, der ligger  udenfor  og fnr  den symbolske orden. Det er et  psykisk  udviklingstrin, der er forbundet med  den  tidlige  mor-barn-symbiose:  litteraturen,  mener  Kristeva, henter sin fylde fra dette tidlige 'kropssprogs'  aftryk i det ubevidste.'" Det  biologiske  uden  for  moderskabet  spiller  også  en  betydelige rolle  i  fransk  feminisnie.  Hélkne Cixous  og  Liice  Prigaray  arbejder hver  på  deres  måde med  ideen  om  en  kvindelige  skrift: derfor  har fransk feminisme overhovedet Get etiketten 'écriture  férninine'  på sig, endsk~nt intet -som man kan forstå -ligger Kristeva fjernere, end at det  kvindelige,  som ikke  eksisterer,  eller  det  moderlige,  choraen'en, skulle finde udtryk i den symbolske orden. Denne kvindeskrift udgår direkte fra den biologiske krop. Hos Irigaray gentages kroppen metaforisk i tankens og sprogets syntaks: hun udleder en kvindelig tznkeog tale/skrivemåde ud fra de kvindelige ksnslzbers fordobling i modsztning til den mandlige forr-iis enhed i penis'  billede. I en kultur, der oprcgner alt i enheder, er kvinden et mysterium) skriver huri i C e sexe qui nen est  pas  un (1977, p.26), fordi kvinden  hverken  er en  eller  to. »Kvinden ~ b e r ~ r e r sig selv&lt;&lt; uafladeligt  [...l for hendes k0n er formet som to lzber, der kysses kontinuert. Således er hun i sig selv allerede to -men udelelig  i enheder« (op.cit., p.24). Den kvindelige syntaks har ikke subjekt og objekt, den egentlige, ene, er aldrig privilegeret, der er ikke riogen egentlig betydning, egennavne eller egentlige przdikater  (grammatikalske betegnelser:  på fransk  »sens  propre,  nom propre, attribut propre«).

Denne przcisering af, hvordan man kunne »genfinde eller opfinde den [kvindelige seksualitets] sprog&lt;&lt;: leverede Irigaray som svar på en rzkke spargstnål, formuleret af nogle tydeligt provokerede deltagere i et seminar på Toulouses universitet i 1975. Hun blev også bedt om at give eksempler på den kvindelige syntaks og svarede her på en måde, der giver mindelser om Kristevas semiotiske 'sprog':  &gt;deg  tror, at dcr, hvor  den  tydeligst  kan  aflzses,  er  i  kvindekroppenes  gestik.  [...l  I lidelsen, men også i kvindernes latter. Og yderligere: i det de, »vover« -at g0re eller sige -når de er alene sammen«.''  På den anden side er der  den  afgarende  forskel  på  Irigaray  og  Kristeva,  at  den  sidstes semiotiske  sprog udvikles  i mor-barn-dyaden  på  tidlige  udviklingstrin,  mens  den  farstes  kvinde-sprog  tidvikles  i  feministiske,  måske specielt lesbiske kvindegrupper.

Kristeva og Irigaray er begge filosoffer, lingvister og psykoanalytikere.  Cixous  er  derimod  litterat,  dramatiker,  romanforfatter  m.m. Når hun fremanalyserer og skaber et kvindeligt sprog, er der tale otn en sammenhxngende skrift og litterzr produktion.  P  modsztning til de to andre lzser hun også kvindelitteratur og henviser til den. Kristeva har vzret afvisende over for kvindelige forfattere,  indtil hun i sin seneste bog, Soleil Noir (1987), publicerede en laesning i Marguerite  Duras' forfatterskab. Cixous' visioner,  f:eks.  i det  store  essay At komme  til  skriften ( 197  7), kredser  om biologiens  erobring af skriften. Hun forsnger at lade kvindekroppen udtrykke sig direkte i skriftsproget.  Barn  glider  over  i  bog,  nlzlk  er  det  samme som blzkket, hun skriver  med:  »livet  laver  tekst  ud  af  min  krop. Jeg  er  allerede  en tekst&lt;&lt;, hedder  det  et  sted  (op.cit.,  p.57),  og:  »Som  om jeg  levede direkte koblet ind i skriften, uden strmmforstzrker. I mig sangen som dog, lige  fra den udsendes, ankommer til  sproget: en  stram der mjeblikkelig  er tekst&lt;&lt; (op.cit., p.63).

Den stigende biologiske orientering i kvindeforskningen var forventelig oven Beauvoirs urealistiske fortrzngning af alle kvinderollens kropslige, moderlige elementer. At kvinder bliver  mmdre og tager sig af bnrnene er et både socialt og psykisk faktum; at de herved udvikler nogle  szrlige  evner  ville  det  vzre  urimeligt  at  overse.  »Kvindens reproduktionsevne er årsag til sociale forskelle, men den beheuer ikke at vzre  årsag  til uligheder«,  skrev  den  norske retssociolog  Karin Wiederberg for nylig.18 Beauvoirs position må forklares som reii reaktionsdannelse mod videnskabens traditionelle biologiske determinisme og som et resultat  af industrisamfundets massive undertrykkelse af  de kvindelige  livsområder. Hendes  forkastelse  af kvindelivet  var den politiske  kvindebevzgelses  mzrke på en  spirende kvindeforskning.

Kristevas  dobbeltblik på moderskabet  som individuel erfaring og moderligheden  som  et  semiotisk  rum,  Irigarays  dobbeltblik  på  det kvindelige kmns  anatomi og den kvindelige syntaks og Cixoiis' biologiske skrift viser, hvordan fransk feminisme har genoplivet interessen for  det  biologiske niveau.  Inspirationen fra dekonstruktion,  postmodernisme og tilsvarende  kulturelle  strmmninger er  dog lige  s" a  markant. Derfor  bliver  biologien  heller  aldrig forstået som grundlag for en kvindelig selvforståelse eller identitet. Beauvoirs radikale kvindelige andethed bliver dermed fastholdt, omend den fra at vzre en utopi nu  materialiserer  sig i  besternte  biologiske,  psykiske  og lingvistiske momenter, som dog aldrig samler sig til  en subjektstruktur.

## Feminismens subjekt -en historisk mentalitet?

Disse komplicerede udviklingsforlmb,  som både omfatter politiske bevzgelser, teoretiske modsztninger og forskelligartede sociale institutioner, kan ikke, forekommer det mig, sammenfattes i en overfladisk modstilling  af  engelsk-amerikansk  feminisme  på  den  ene  side  og fransk  feminisme  på  den  anden.  Inden  for  begge  sprogomrod a  erne fandt vi  cii stiscndc iritcscssc i  19707criic fos kviildcligliedeiis biolliui- ske grundlag, og amerikanerne har i  1980'erne vxret lige så optaget af at dekonstruere kmnsparadigmet  som de franske feminister, nzrmest 'plus francophiles  que les fran~aises'. Den amerikanske litterat, Naomi Schor, har overvejet forskellene  mellem de to 'skoler' i feminismen og er kommet til det resultat, at de to poler har »undergået en bemxrkelsesvzrdig  chiasmatisk  omvending«,  i  den  forstand  at de franske og de amerikanske nzrmest har byttet  positioner i holdningen til, hvor kionsforskellens centrale omdrejningspunkt befinder sig:

»Hvor Frankrig  oprindeligt  blev  anset for  at være  hovedleverandar  af stærke teorier  om er1  biologisk  fæstet  radikal  forskel.  en essentiel  kvindelighed  (Irigaray), og Amerika som det androgynes  hjem  (Heilbrun), har  Frankrig for nylig udspredt  en  dekonstruktion  af  km~sforskellens  paradignie,  som  tilrnmer  det kvindelige  for ethvrrt specifikt indhold  eller karakter og for riihver  nildvendig for-hindelsc med kvindelighed  (Derrida), niens  Amerika  har  indoptaget  betydningen  af deri  socialt for-mede kvindelige særegenhed  (Chodorow, Gilligan)«.'g

Man kan vzre uenig i Schors bemzrkning om dekonstruktionen som et nyt moment i fransk feminisme; som vi så, var det snarere Kristevas  udgangspunkt. Det er vzsentligere at lzgge mzrke til, at citatet peger p5 en mzrkelig balance i de to sprogområders kvindeforskning, som begge har arbejdet med den givne, knnsbestemte kvindelige biologis  indhold  og betydning i kombination med  et dekonstrueret  (intet-kan) eller androgynt (flerknnnet) begreb om identitet eller subjektivitet.

Dekonstruktionsteorien er ikke som den biologiske orientering udviklet  med en indre nndvendighed af feminismen selv. Den er overtaget fra andre, bredere intellektuelle  bevzgelser, som feminismen har ladet sig inspirere af. Denne inspiration har effektivt brudt den isolation, feminismen som nzvnt havde arbejdet sig ind i med sin kvindesynsvinkel, men den har også erstattet det tidligere  diakrone historiesyn med et synkront, der kobler alle sociale og psykiske aspekter af kvinderollen  fra.

Dekonstruktion og postmodernisn~e har således rokket ved kvindeforskiiingens  metodiske grundlag.  Kvindesynsvinklen kan ikke  tznkes  uden  en  forestilling  om  et  kvindeligt  subjekt,  dels  i  forskerens position,  dels  bagud  i  historien.  Hvis  knnnene  defineres  positionelt som sproglige tegn, har det ingen mening at rette sin forskning mod fortidens biologiske  kvinder.  Det store igangvzrende arbejde med at stnve  den  henlagte  kvindekultur  op,  tager  sig i  det  lys  ud  som  en tvivlsom operation. Dekonstruktionens hzvdelse af knnsparadigmets kur1  metaforiske  karakter  har desuden -ved  at sztte identiteten på dagsordenen -blotlagt det uklare og iszr uekspliciterede subjektbegreb, som kvindeforskningen hidtil havde klaret sig med. Spziidiriger- ne i feminismen mellem  biologisme, dekonstruktion,  kvindesynsvinkel, politisk  pragmatisme o.s.v. udspilles i haj grad omkring subjektbegrebet og striden om, hvorvidt der findes eller kan findes en kvindelig identitet. På vejen  fra Beavoirs nulpunktsposition  kan feminismen ikke siges at vzre nået frem til  noget sikkert holdepunkt i dette helt  afgarende spargsmål.

Det er dog ikke alle, der som Kristeva  lader de forskellige positioner  stå  uforsonede  mellem  hinanden.  Teresa  de  Lauretis  forsager tvzrtimod at udvikle feminismen ved at sammentxnke en rzkke afde resultater  og inspirationer, som de forskellige grupperinger  har formuleret. I forordet til sin essay-samling fra 1984 forkaster hun ganske vist  ethvert  eksisterende  begreb  om kvinden,  samtidig  med  at hun som nzvnt bekender sig til feminismen, men det er ikke et udtryk for taktik eller pragmatisme. Lauretis funderer sin feminisme i et positivt subjektbegreb,  der  har  den  kvindelige  erfaring  som  sin  kerne.  Det udvikles grundigt i bogens sidste artikel, som har titlen »Semiotik og erfaringc.

Ved  erfaring forstår Lauretis den ))proces  ved  hvilken  subjektivitet dannes for alle sociale vzsener&lt;&lt;(p. 159). Hun diskuterer sig igennem både psykoanalysens  (Lacan) og semiotikkens (Eco) subjektbcgreber for  at  standse  ved  Peirce'  tegnbegreb.  Et  tegn  er  for  Peirce,  siger Lauretis, noget,  der skaber et andet tegn i modtageren. Dette andet tegn kalder Peirce for en interpretant; det fortolker det farste tegn, og i denne fortolkni~igsproces zndrer det fortolkende subjekt sin bevidsthed  og  sine vaner,  som  Peirce  formulerede  det.  Forenklet  sagt,  så niener Lauretis, at omverdenen betegner kvinderne i kvinden.~ billede. Hendes eksempel er Virginia Woolf, der betegnes som en kvinde, den dag hun  i  'Oxbridge' bliver  gjort  opmzrksom på, at  hun  ikke  som kvinde  må betraede  plznerne:  »han var  en opsynsmand; jeg  var en kvinde.  Dette  var  graesplznen;  der  var  stien.  Kun  stipendiater  og studenter må gå her; gruset er min plads&lt;&lt;, citerer Lauretis fra A Room o f One?  Own.  Patriarkatet  betegner  kvinden  som  det  andet  kan,  et subjekt  hvis  identitet  er  przget  af  negationen;  Woolfs  jeg  får  sin kvindeidentitet  igennem  det,  hun  ikke  må,  i  dette  tilfzlde:  gå  på grzsset.

Dette tegn på kvindelighed skal kvinder omfortolke i en selvanalyserende praksis, mener Lauretis. Det kan f.eks. foregå i hevidstgarelsesgrupper,  hvor kvinder  i fzllesskab kan danne en ny  identitet, der overskrider  det  socialt  producerede  billede  af  kvinden  og  rummer kvinders  reelle  sociale  og  historiske  erfaringer.  Disse  erfaringer  er radikalt forskellige fra mzndenens og dzkkes ikke af det sociale tegn for  kvindelighed.  De virkelige erfaringer findes bl.a. i den kvindelige vrede over denne diskrepans mellem kvinde og kvinder, mellem tegn og virkelighed.  Den  teoretiske  begribelse  af disse erfaringer og konstruktionen af det kvindelige subjekt fra denne politiske og iiitellektuelle  vrede  er  efter  Lauretis  opfattelse  feminismens  centrale projekt (p.166).

I en indirekte, men tydelig kritik af mange af de feministiske teorier, som har vxret fremme i de seneste tiår, og som jeg også perifert har bernrt i det foregående, konkluderer Lauretis, at den feministiske teoris  sxrkende ikke skal serges i det kvindeliges nzrhed  til  naturen, kroppen  eller  det ubevidste; heller  ikke  i en  kvindelig  tradition der findes marginaliseret, men intakt uden for historien; og endelig ikke i den mandlige identitets sprzkker og revner, i det fortrzngte fra den falliske diskurs. Feminismen skal efterserge: &gt;&gt;den politiske, teoretiske, selv-analyserende praksis i hvilken subjektets relationer i den sociale virkelighed  kan  blive  omformuleret  med  udgangspunkt  i  kvinders historiske  erfaringer«(p.  186).

Trods kritikken af 'formerdrene' på feminismens teoretiske felt har Lauretis konstrueret sit eget erfarings- og dermed subjektbegreb som en  kornbination  af  mange  af  de  mest  dynamiske  elementer  fra  de tidligere faser. Ligesom  Beauvoir opretholder hun en radikal  adskillelse mellem kulturens kvindebillede og en ny kvindelig identitet med -rerdder  i  en  revolterende  subjektivitet.  Hendes  vision  om  den  'ny kvinde'  er  ikke  mindre  utopisk  end  Beauvoirs; de ser  hende  begge rejse  sig  som  en  fugl  phernix  af  asken  fra  vredens  bål.  Kraften  til vingeflugten  skulle hun  efter  Beauvoirs  mening  hente  i  en abstrakt bestemt vilje til at 'vzlge sig selv' i en eksistentialistisk forstand. Her placerer  Lauretis  i  stedet  sit  mere  konkrete,  men  naturligvis  også meget omfattende begreb om selvbevidsthed og erfaring; erfaring kan forstås både son sanseerfaring  (empirisme), som erkendelse (Kant), som praksiserfaring (Marx) og andet. Det ligger dog i hele Lauretis' projekt, at hun har en bestemt erfaring i tankerne, nemlig den ferninistiske. Det fremgår bl.a. af det ovenfor a n f ~ r t e citat fra bogens forord: »de fxlles erfaringen politiske og personlige  bånd, der forener kvinderne i bevzgelsen.~ Begreberne om kvindelige erfaringer og kvindelig selvforst~else må ses som en restauration af kvindesynsvinklen, en tilbagevendirig  til  gynokritikken  efter  de  dekonstruktionistiske  angreb. Restaurationen foregår som et arbejde med de mest avancerede teoretiske  systemer,  specielt  semiotikken  og  psykoanalysen,  hvorindenfor hun vil  skaffe sine feministiske begreber plads.  I sin tilbagevenden  til  gynokritikken  åbner hun  dermed  dens  isolerede  rum  og bringer  deii i  bernring med  modernitetens  ~ v r i g e diskurser.

Alligevel fbrekommer det mig, at heller ikke Lauretis har I ~ s t kvin- deforskningens subjektproblem tilfredsstillende. For det fnrste diskuterer  hun  ikke  sammenhzngen  mellem  biologi  og  bevidsthedlerfaring. Som i gynokritikken generelt ligger der bag hendes kvindeerfaringsbegreb  en  underforstået  kvindebiologi,  der  er  svejset  samme med bevidstheden  på  en måde, som de senere års feministiske  teori netop har vzret meget forsigtig med  (jvnf  citatet fra  Naomi  Schors artikel ovenfor). For det andet er hun plaget af den samme modvilje som Beauvoir, gynokritikerne og deknstruktionisterne mod at identificere sig med  det store flertal af kvinder;  hun kan ikke se dem som -rigtige kvinder, og derfor forkaster hun at se dem som kvinder overhovedet.  De  er  kun  efterligninger  af dårlige billeder  i patriarkatets billedberger. Beauvoir  gjorde det åbenlyst; gynokritikken gjorde det, når den altid  ledte med  lys  og lygte efter  afvigelser og oprerr, for at finde subjekter; og dekonstruktionen vil slet ikke have med selvforståelse  og  karnsidentitet  at  garre.  Lauretis  vil  som  de  fleste  feminister stadig helst skabe nye  mardre i feminismens billede.

Det  er derfor  atter  relevant  at minde om, at Ulrike  Prokop i sin engang så meget lzste bog: Kvindelig liussammenheng (1976) har leveret en kritik af sådanne skzve, feministiske stragier ud fra det synspunkt, at de ikke tager de kvinder, de skriver om ogleller vil befri, alvorligt; de lytter ikke til, hvad de siger, og tager ikke deres ord for gode varer. Da kvinder i vor tid ikke kan blive som deres madre, fordi samfundet har ardelagt de tidligere  kvindelige  livsområder,  men  da de på den anden side gerne uil blive  som dem, det  er en  indre  betingelse  for kvindelig socialisation overhovedet, så må mardrene forandres. Femi--nismen er en vigtig teori netop i denne bevzgelse af social forandring for  kvinderne,  men  den er også mzrket af et neurotisk  forsarg  på at konstruere nye  mardre.

Det subjektbegreb, en bog som Prokops bygger på, er helt igennem historisk. Som Lauretis og flertallet af feministerne ser hun kernsrollen som en social konstruktion, der ikke er skabt af kvinderne selv i dens oprindelige form. Den må fortolkes af hver tids kvinder og individuelt i  en selvreflekterende  proces.  Her skilles  vejene  imidlertid. Lauretis accepterer kun en selvrefleksion, der henter sin energi fra vrede, protest  og visioner  om  utopisk  kvindelig  anderledeshed.  Prokop  er  tilfreds  med  en  bevidsthed  og  selvforståelse  af  tilstrzkkelig  kvalitet, f.eks.  en god kvindelig forfatters solide selvindsigt fra en given periode. Med kvalitet mener jeg  en  tilstrzkkelig indtrzngende og omfat-

tende forståelse  af en given periodes kvindelige  livsbetingelser.

Prokop  tegner  omridset  af  et  mentalitetshistorisk  subjektbegreb, som jeg  tror kan  blive  det mest  frugtbare og modsigelsesfri  for den freiiitidige  kviiideforskiiiiig.  Og lier  iiiå iiiaii  iiok  skille  kvindeforsk- ningen ud fra den mere generelle 'kernssynsvinkel',  som kan anlzgges inden for utallige forskningsfelter og ikke er  (eller vil blive) etableret som selvstzndigt omriide. En kvinde er  efter denne synsmåde en konkret  og  historisk  kombination  af' biologiske, sociale og  psykiske  elementer. Hele den nyere kvindeforskning  peger  på, at det biologiske element, zgget og szden som Freud  sagde, afgerrende determinerer kc~nsforskellens indstiftelse, og biologien må da vzre det ferrste punkt i bestemmelsen  af  en  kvinde,  hvorom  resten  krystalliserer  sig  i  den livshistoriske proces. Det  kvindelige  subjekt består derefter af den ubevidste  og  bevidste  bearbejdning  af disse  elementer,  og refleksionen over den helhed, de danner, munder ud i en  selvforståelse, som deri enkelte  kvinde  tager  på  sig  som  sin identitet. Denne  identitet  kan naturligvis vzre mere eller mindre fordrejet, det gzlder begge  kern. Ydermere  er  det  ofte  vanskeligt  at finde  udtryk  for  den  kvindelige identitet fra zldre perioders  litteratur  eller lignende intellektuel,  offentlig-orienteret  virksomhed, fordi kvinder har vzret udelukkket fra de bevidsthedsproducerende  medier. De har historisk set haft dårlige betingelser for at udvikle identitet. Derfor har vi i dag ofte kun  tidli--gere perioders kvindeidentitet brudstykkevis. Alligevel er den kvinde, vi merder i de historiske kilder, hvis vi merder hende på ferrste hånd, og hendes selvforståelse det kvindelige subjekt.

Historiens  kvinder  har vzret forskelllige fra  mzndene, men  også fra nutidens kvinder. Kvindeforskningens opgave består i at forklare udviklingstrinene fra den ene generation til den anden, kvinders sociale  og  bevidsthedsmzssige  formskift  i  tiden.  En  kvindeforskning baseret  på dette  mentalitetshistoriske  subjektbegreb anlzgger  ikke nerdvendigvis en kvindesynsvinkel på sit materiale i den kernspolitiske forstand, som gynokritikken  af nogen  er blevet  opfattet.  Den  undlader blot at anlzgge den mandssynsvinkel, som tidligere forskning sig selv uafvidende ofte var låst fast i. Naturligvis kan det mentalitetshistoriske kvinde-subjekt-begreb aldrig udtc~mme de enkelte historiske subjekter,  som  principielt  er  uudtermmelige.  Men  det  daekker  den kvinde,  som  kvindeforskningen  leder  efter,  og  som  selv  er  denne --forsknings subjekt. Kvinden som en historisk  mentalitet  findes  mellem  biologismens krops-subjekt og postmodernismens  subjektoplersning. Jeg  tror, jeg  vil  lzgge det kvindebegreb  til  grund for  mit eget arbejde.

## Noter

1 .   Hajenfor Kritiska  Studier  1 , Stockholm, 1988.,

p.54.

2.  Toril  Mois bog og de femiiiistiskc artikler, der her heritydes til. har  jeg beliaridle~ artiklen »Penilopes vzv« i Kultur t 3 K l a ~ ~ e 55,  1986.

rizrmere i

3. Interview'et har titlen ))La  femme, ce ii'estjamais Ga« os blev fnrst trykt i El  Quul59, 1074;

## Elektronisk version af artikel i KK62. Forlaget Medusa 1988.

genoptrykt  i Polylogue s.517-24, Paris  1977.

4.  'psych-et-po' står for psychanalyse  et  politique; Toril  Moi  oplyser i SexunllExlual  Politics, p.103, at gruppen  formulerede  denne parole.
5. Teresa de Lauretis: Alice  Doesn't, London  1984, p.vii.
6. Kristeva  citeres fra Po&gt;olylogue, p.519,  Lauretis  fra  op.cit.,  p.vii.
7.  Termen  gynokritik  er en  overszttelse af den  engelske  gynocritics,  som  Elaine  Showalter indfnrte i  sine  litteraturteoretiske  artikler  nTowards  a  Feminist  Poetics«  i Women's  Writing and  Wrilin~ About  Women, ed. Mary Jacobus,  London  1979, p.24, og »Feminist Criticism in the Wilderiiess« i Critical  Inqui~y 8, Chicago  1981, optrykt  i Showalter  (ed.) Feminist  Criticism, New  York  1985, p.243-70.  Showalter  skriver, at hun  opfandt  ternien  for  at markere overgangen for den feministiske litteraturkritiks interesse fra kvinden  som Izser til kvinden --som forfatter; spnrgsmålene var nu »Hvordan kan vi konstituere kvinderne som en afgrænset litterzr gruppe? Hvad er forskellen i kvinders skrivemåde?« (Showalter 1985. p.248).
5. I  dansk  kvindeforskning  kaldes  de  to  faser  somme  tider  elendighedsforskning- versus værdighedsforskning,  jvnF. et  temanummer med denne undertitel af Forumfor kuindeforskning 1,  1988.
8. Parafraseret  citat  fra  Kristevas  »Le  Temps  des  Femmesv  (1979), på  engelsk  »)Women's Time« i Signs 1981, p.33.
9. Alice Jardine:  »Opaque Texts and Transparant  Contexts: The political  Difference ofJulia Kristeva-  i Nancy  K. Miller  (ed.): The Poetics  of Gender, New  York  1986, p.103.
10. Kvindernes kontrovers  med psykoanalysen  går tilbage til  I92O'erne, mens den feministiske afvisning  af  Freud  som  biologist  kan  dateres  til  Kate  Milletts Seksualpolitik (1969, dansk 1971), hvori  det  hedder,  at  Freud  troede,  at  ndeti  komplicerede  samfundsbestemte  konstruktion, som vi  kalder »kvindeligheden« stort set var organisk,  (p.229). Et eksempel  på psykoanalysens stzrke tilbagevenden i feminisnien kan ses i Margaretha Fahlgrens diskussion af Chodorows The Reproduction  o f  Mothering i artiklen »Drammen om den allomfattande moderligheten«  i  ovennævnte  nummer  af Hajen for  Kritiskn  Studier, hvor  psykoanalysen bruges  som miilestok  for Chodorow's teoretiske validitet.
11. Simone de Beauvoir: Det andet  k m , 2.  udgave, Kbn.  1977, hd.11,  p.13.
12. Ulrike Prokop: Weiblicher Lrberuzusammenhong, Frankfurt  1976. Teorierne om den kvindelige sætriirig eller skrift blev i  USA udviklet  af Sandra M.Gilbert og Susan Gubar i The Madwoman in the Attic, New Haveri  1979 og i Frankrig af Hélkne  Cixous, jvnf.  artiklens kommende afsnit.
13. Elaine Marks 9r Isabelle de Courtivroiis New French Feminisms (Canibridge, Massachusetts 1980) rummer tekster af en bred vifte af franske feminister fra Beauvoir  til Duras, nieii som redaktnrerne  selv  skriver i forordet  »Why  This Book?«, så var  det forventeligt,  at det ville blive  de  psykoanalytiske  og lingvistiske tekster, der ville  gnre stnrst indtryk  i USA.
14. »Hérétique  de I'amour« er fcrrst  trykt  i E l   Qr~el 74,  Paris  1977; her  citeret  efter Histoi~es d'omorrr, Paris  1983, p.295, som optrykker artiklen under  titlen  »Stabat Mater«.
15. F.eks.  »Maternit6 seloii  Giovanni  Bellinie  i Peintu~e, Paris  1975, optrykt  i Polylogitr~ hvor moderskabet  i ovrigt  bercrres  i en  rzkke af artiklerne.
16. Kristeva oplyser, at Chora-begrebet er fremdraget og kritiseret  af Derrida i Positions (1972). Hun undlader selv at definere det præcist, men henviser i  stedet til Platon og sammenligner det med  begreber i andre filosofiske systemer, hvilket gnr det svzrt at  vurdere dets rzkkevidde. Feminismen  har  i  ~ v r i g t tidligt  kritiseret den  grzske filosofi for  ikke  at anerkende den kvindelige  skaberkraft,  når f.eks. Aischylos  i Eumeniderne skrev:  »Nej, nianden  avler. Kvinder vzrner kun som ven l det spzde liv« (citeret efter Beauvoir op.cit.,  bd.], p.l l l ) . Måske  hziiger  Platons  forestillng  om  en  kvindelig  chora  sammen med  denne forplantningsteori
17. Spcrrgsmål og svar er publiceret  i Ce sexe  qui  n'en  esl  pas  un under  rubrikken  »Questions«; citaterrie  p.119  og  132.
18. Karin  Wiederberg:  »Till en teori om kvinnoförtryck -barriarer og oppiiingar« i Kuinnoueterukaplig  tidskr@ 2-3, Goteborg  1987, p.57; Wiederberg bemzrker eridvidere, at de franske feminister  har gjort  kmnet  til  et kraftfelt,  mens  kvinderne  inden  for nordisk  kvindeforskning synes  at blive så kcinsl0se  (p.60).
19. Noami  Schor: »Reading  Double: Sand's Difference« i ovennævnte Miller  (1986) p.248.