Radikaleren mellem socialdemokrati og kommunistparti - Poul Henningssens kulturkritik
Forfattere: Poul Henningsen
Tidsskrift: kok (1979-01-19)

## Radikaleren mellem  socialdemokrati og kommunistparti -

Poul Henningsens kulturkritik

## Demokratiet

I en artikel om Merleau-Ponty og samarbejdet om tidsskriftet Temps Modernes skriver Sartre:

Les

'Omkring 1948 havde den ikke-kommunistiske del af venstrefl~jen (...) opstillet  en  artikel-disposition,  som  blev  klassisk:  1.tese: Man  påviser regeringens usselhed, dens  fejltagelse over for arbejderklassen, man giver kommunisterne ret. 2. tese (antitesen): man påviser uværdigheden i Politbureauets politik, dets fejltagelser.  Også kommunisterne har krænket massernes interesser. 3. konklusion:  Man  forkaster  begge  teser,  man  skitserer  en middelvej  og  undlader  aldrig  at a n f ~ r e de skandinaviske landes eksempel.' (Kunstneren og hans samvittighed s.  154-5)

Det  er  dette de  skandinaviske  landes  eksempel, der hos  Poul Henningsen kaldes 'demokratiet'.  Hans forestillinger om  demokrati er  i  alt  væsentligt  bestemt af  det  borgerlige  repræsentative demokrati, dvs. en politisk styreform karakteriseret ved et statsapparat, der er l~srevet fra samfundet,  omend ikke uafhængigt af  samfundsmæssige  kræfter,  og  ved  en  politisk  ledelse  af  dette statsapparat, der udg~res af valgte reprsesentanter, der er uafsættelige  (ligesom  embedsmzndene)  inden  for  valgperioden, men som skal gå på valg med faste mellemrum. Hertil kommer en række demokratiske rettigheder, såsom  ytringsfrihed, pressefrihed, forsamlings-' og organisationsfrihed. Poul  Henningsen  har  kun perifer interesse i de begrænsninger, der systematisk ligger i denne form for demokrati, idet han koncentrerer sig om,  hvilke muligheder  der  er  for  at  udnytte  det,  for  at  realisere  denne begrænsede form for folkestyre. Dette medf~rer, at en  stor del af hans  kulturkritik  er  rettet  imod  sådanne  faktorer,  som  virker begrsensende ind på det reprzsentative demokrati, hvad enten det drejer sig om direkte indskrænkninger i rettigheder, eller det drejer sig om begrænsninger i udmelsen af disse rettigheder.

'Demokratiet er  jo bare en onskedrom, -siger han i et foredrag holdt i Sverige i 1943 -, Vi har alt ialt fået gennemfort stemmeretten men ingen har tankt over hvordan man får  menneskene til at  bruge den  i  egen interesse  og  ikke  i  kapitalens  statens  religionens traditionens eller nazismens sold. Stemmeretten forudsatter levende selvstandigt  tankende mennesker (...)l (111.17)

Dette  korte  citat  rummer  omtrent  samtlige  problemer  i  Poul Henningsens tankegang,  problemer som signaleres gennem de to ubestemte udtryk 'man'  og 'menneskene':  problemet er, at befolkningen  ikke er i stand til at udnytte stemmeretten, derfor må

nogen bringe denne formåen frem.

Men  fer  disse  problemer uddybes,  skal  demokrati-begrebet naermere  praeciseres.  Ved  siden  af  stemmeretten,  og  det  vil  sige retten til at afsaette en siddende regering, er det ytringsfriheden og den  dermed  forbundne  frihed  til  politisk virksomhed  for  alle grupper, der står i centrum: 'Der kan naturligvis ikke i  noget ordnet samfund  vaere  tale  om ubetinget  handlefrihed  så på  dette punkt adskiller demokratiet sig ikke fra anden styreform. Det som skiller er den ubetingede ytringsfrihed.' (111.46, PH's understregning)

Poul Henningsen ger  det klart nok, at 'frihed' ikke er ensbetydende  med  frihed  til  at  foretage  sig  hvad  som  helst,  at ekonomisk frihed og ytringfrihed  ikke er samme sag, han rammer dermed en pael  igennem  et  centralt  liberalistisk  dogme,  samtidig med at han fastholder det politisk  liberale standpunkt:

'(  ...) hvis man opgir den ubetingede politiske frihed opgir man selve demokratiet.'  (smst.)

Det  er  ikke  mindst  dette punkt, der ferer frem til den dobelte afgraensning:  imod 'kommunismens' indskr~nkning af ytringsfrihed og stemmeret og imod konservative  kraefters bestrzebelser  på forbud imod den samme 'kommunisme' og dens partiers politiske aktivitet:

'Dette med  frihed  for  Loke  såvel  som  for  Thor  medferer unaegtelig  den  risiko  som  vi  har oplevet  med  nazismen  at Loke hugger Thors hammer og slår ham ihjel med den.' (111.65)

men:

'Det  er livsfarligt at  begynde at  skare  skår  og  hakker i demokratiets grundtanke: Enhver borgers ret til at sige sin mening frit  og med  lovlige  midler kaempe  for  dens  virkeliggerelse. (...) Konsekvensen blir at nazismen ikke kan forbydes i et demokratisk land så laenge den med lovlige midler s~rger at vinde proselytter for det tvangs- og voldsstyre som den anser for bedre end demokrati.'

(111.46-7)

Derfor må Poul Henningsen også vende sig imod kommunisternes 0nske  om  forbud imod  nazistisk  virksomhed, idet  han fremhzver, at et sådant forbud  i næste omgang vil kunne vendes imod  kommunisterne,  som  ganske  vist  også  selv  stræber  efter indskrznkning  af  den  politiske  frihed,  men  som  det  netop  er  i overensstemmelse med demokratiets  princip  at  beskytte  imod forbud. Ikke fordi Poul Henningensen identificerer kommunisme og nazisme:

'Det er et direkte lån fra det totalitære system at man afskærer al kritik  af  det  bestående  gennem forbud. Det er klart at et sådant totalitært demokrati er langt at foretrzkke og  gir langt storre frihed end  for eks.  nazismen  men  vi  er  uden  sikkerhed  for at siddende regeringer måske under tryk af kriser og vanskeligheder finder det rigtigst yderligere at indskrznke friheden stadig under folkestyrets tegn  og stadig ud fra den farlige betragtning at ethvert parti som kritiserer det bestående  styre  er  folkefjendtligt og  efter  den grundlovsændring  som må til derfor kan forbydes.' (111.47-87)

Det som her skildres er ikke er kommunistisk styre, men et styre, sådan  som  det  kunne  blive,  hvis  overhovedet  noget  parti  blev forbudt. 30 år  efter formuleringen af disse tankegange har de stadig

aktualitet.  ikke  mindst  i BRD.

Frihedsrettighederne omfatter også andet end det rent politiske, nemlig kunstens frihed og friheden til en livsfnrelse efter eget canske (så længe  den ikke griber  begrænsende  ind  for  andre), herunder seksuel frihed. Men der ligger  mere i demokrati-begrebet:

'Men hvad er så demokrati? F ~ r s t og fremmest det, det betyder: folkestyre. Men sprogligt har begrebet med tiden udvidet sig. Både en ligelig fordeling og en folkelig facon kaldes i dag demokratisk.' (III.84).Folkestyre  vil  som  nzvnt  sige, at  'folket  kan  vælge  eller styrte regeringsmagten'  (smst.) 'Juridisk demokrati' vil på den ene side sige  'folkets adgang til at 0ve indflydelse på domsafsigelser' -men det er ikke væsentligt for Poul Henningsen -på den anden side vil det sige lighed for loven, ikke alene for 'h0j  og  lav', men også for såvel regeringens modstandere som dens tilhængere. '0konimisk demokrati' har samme dobbelthed: ~konomisk lighed og folkets 'adgang  til at  kontrollere  det  ~konomiske  liv'.  Og  'kulturelt demokrati'  ligesådan: dels  'befolkningens ligelige adgang  til kulturens goder', dels 'folkets  kontrol med kulturlivet'. Endelig 'det pædagogiske demokrati', som er treleddet, for det frarste 'demokratisering af  adgangen til lærdom og h ~ j e r e lzreanstalter, altså lighed  i adgangen (...)', for det andet 'at skolen bliver mere folkestyret',  for  det  tredje  'at  skolen lægger  vægten  på forst  og fremmest at gore eleven til demokrat'. (alle citaterne er fra I. 84-5)

Det kunne her se ud til, at Poul Henningsens demokratibegreb sigter  ud over  det  repræsentative  demokrati,  men  det  er  ikke tilfældet, det okonomiske demokrati i Danmark viser sig i, at folket har indflydelse på 'ledelsens okonomiske politik' 'gennem rigsdagen' (104). Og når det gælder det kulturelle demokrati:

'Med hensyn til det kulturelle demokrati, mener jeg, Sovjetunionen er langt foran de vestlige demokratier på det punkt, at folket  har mere ligelig adgang til kulturgoderne. Men jeg anser det for en demagogisk narresut, at man både derovre  og her i landet laver  såkaldte  kulturelt  selvstyre.  Her  har  man  gjort  det  med lytterforeningerne.  I  Sovjetunionen  smigrer  man  blandt  andet arbejderne  med  at  lade  dem  domme i arkitektkonkurrencer, og resultatet  bliver kransekagearkitektur.  Det er blandt andet folket, der har bestemt, at metroen under Moskva skal være dette frygtelige tivoli af  marmor,  forgyldning  og  belysningseffekter. Hverken staten eller folket må diktere kunsten og  dens vilkår. Kunstens fulde

frihed -det er kulturelt demokrati.' (111.105)

Kunstens rolle og betingelser skal tages op  nedenfor, men her kan det  blot  konstateres,  at  alt  i  alt  begrænser  Poul  Henningsen  sit demokratibegreb for så vidt angår  folkestyre til det repræsentative demokrati, og hertil kommer så  en række kravom lige ret, kravsom modsvarer de socialdemokratiske bestræbelser, men som så at sige blot  og bart  angår fordelingen i  samfundet,  ikke selve vilkårene, eksempelvis er  der  tale  om lige  adgang til  uddannelse, ikke  om uddannelse til  alle. I forhold  til  et socialdemokratisk standpunkt adskiller han sig derfor væsentligst på de kulturpolitiske områder, herunder de pædagogiske.

Ligesom det er en forudsætning for demokrati, at alle meninger kan  komme frem således er det selve demokratiets kerne, at disse

meninger brydes:

'Hvad  er  demokrati?  At  man  ikke  vil  pådutte  noget  andet menneske  sin  mening  men  for enhver  pris  onsker  at hore hans.' (III.  161) '(  . . . ) den fri kritik  (er) måske det værdifuldeste udtryk for det  politiske  demokrati.'  (111.73) '(  ...) den  dybtgående uenighed mellem partierne  (er) demokratiets absolutte fundament.' (111.37)

Men disse  meninger bæres af mennesker, og det er dem og deres personlighed, som i sidste instans er grundlaget for demokratiet, derfor må det være en afgorende opgave at fremelske og værne om personligheden og særpræget imod ensretning og standardisering:

'Personlighedens undergang er demokratiets undergang.' (111.222) '(  ...) demokratiet skal alene måles på den rigdom af evner

det fremelsker i folket.' (111.138)

Personligheden er forudsætning for at kunne vælge, for at råde over den egne tilværelse. Eftersom demokratiet ses som udkrystalliseret i  individernes  valghandlinger,  hvad  enten  det gælder folketingsvalg eller det gælder valg af kunstneriske produkter, så bliver billedet af den enkelte der vælger og billedet af

folket der vælger  identiske:

'Under et folkestyre må det vel f ~ r s t og fremmest være folket der skal  aktiviseres  til  at  kæmpe  for  sin  frihed  og  selvstændighed.' (IV.57)  'Demokratiet er  at hver  eneste g0r sig til  herre  over  sin skæbne.' (IV.98)

Dette er altså det grundlæggende i Poul Henningsens demokratiopfattelse: de demokratiske friheder og rettigheder, det repræsentative demokrati, lighedsbestræbelserne og den enkeltes selvstændige personlighed som forudsætning for valg. På alle punkter synspunkter, der stemmer overens med et socialistisk synspunkt -og Poul Henningsen betragtede  sig selv som socialist -, men også synspunkter, der systematisk skærer alt det bort, som peger ud over et  borgerligt  demokrati: mere direkte former for folkestyre, reelle forandringer i mulighederne i samfundet, ikke blot forandringer i fordelingen, organiseret kamp. På  denne  baggrund må  det konkluderes, at  Poul  Henningsen  i det væsentlige  ikke fremf~rte socialistiske  synspunkter i  sin  diskussion  af  demokratiet,  men f r e m f ~ r t e konsekvente borgerligt  demokratiske synspunkter, som kun i deres begramsninger var i modstrid med socialistiske, sådan at forstå, at socialistiske synspunkter må indbefatte sådanne synspunkter, som var Poul Henningsens. Hans begrænsning ligger i det individualistiske,  hans frisind er radikalistisk, ikke socialistisk.

## Trusler mod demokratiet

'Demokratiet'  må  på én  gang holde afstand til og formidle imellem

både kapitalismen  og kommunismen:

'Demokratiet må præcisere sin stilling: lige langt fra 0st og vest men  med  vilje  og  evne  til at  forstå  konflikten'' (111.121)  og 'Demokratiet  trues  fra  to  sider  nemlig  både  af  kapitalen  og kommunismen'. (III.  134)

Poul Henningsens forhold til kommunismen og kommunistpar- tiet  er  dobbelt:  på  den  ene side  er  for  ham  kommunistpartiet  et nudvendigt  led  i demokratiet:

'Demokratiet ville stivne til bureaukratisk cement hvis

kommunisterne ikke rurte op i det.' (111.161)

På  den  anden  side  udgur  kommunisterne  en  trussel  imod demokratiet: 'Kommunisterne er de eneste reaktionære i

Vesteuropa  med hensyn til ytringsfriheden.'  (111.75)

Denne  sidste vurdering er ganske  vist formuleret i 1947, optimismen  med  hensyn  til reaktionens  stilling i Vesteuropa blev senere væsentligt  mindre,  men  den konsekvente afstandtagen  fra det kommunistiske partis holdning til spurgsmålet om ytringsfrihed og de uvrige  demokratiske friheder  blev  fastholdt:  I  en polemik imod Jurgen Jurgensen (filosofi-professoren) i 1948 kommer dette standpunkt klart frem: Jurgen Jurgensen konkluderer i forbindelse med  d e n   danske presses behandling af begivenhederne i Tjekkoslovakiet: 'Derfor er  jeg ikke tilhænger af den så  hujt priste ytringsfrihed, som jeg  mener er farlig for fremskridtet.' (cit. efter 111.121)  og han  tilfnjer  'Det  afgurende er  for  mig ikke,  om der foretages  indgreb  i  den  taagede  'frihed',  men  mod  hvem  disse indgreb foretages, og i hvilken retning de tenderer -til gavn eller til skade  for  folkets  store  flertal.' (smst.)  Hertil  bemærker  Poul Henningsen. at der ikke står 'i overensstemmelse eller i -, uoverensstemmelse  med folkets store flertal: Det ville nemlig være demokrati!' (smst.)  Hvad  polemikken drejer sig  om,  er  altså spurgsmålet om et demokratisk styre skal være udtryk for folkets vilje eller det skal være i folkets interesse. Og kritikken imod DKP går på, at partiet  unsker  magten  også  uanset  om folkets flertal

unsker  DKP til  magten:

'Det  vil  være  over  al  optimisme  at sætte grænsen  for  partiets vækst ved lovlige midler til 15-20  procent. Der er demokratisk ingen mulighed for at kommunisterne kan blive andet end det bestaaende systems fortræffelige  kritikere.  Magten  kan kun tilfalde dem ved

kup eller stutte udefra.'  (111.129)

Hvorvidt dette er i overensstemmelse med DKP's egne synspunkter skal ikke behandles  her,  det væsentlige for at forstå Poul Henningsens synspunkter er at se hans opfattelse af DKP. Et sted citerer han Land og Folks omtale af en resolution vedtaget på -. partiets landskongres:

'Det er ikke Danmarks kommunistiske Parti, som har skabt dette Dokument. Det er selve det danske Folk!'  (cit. efter 111.79)

Hvortil Poul Henningsen fujer denne kommentar:

'Men det fremgaar jo af denne og mange andre sztninger at den -~ hjemlige  kommunisme  identificerer  sig  med  det  danske  folk  og dermed er det bekrzftet at taktikken her som overalt indenfor de kommunistiske   ar tier er den samme antidemokratiske. Det er den slags  der  skrzmmer  og  skaber  antikommunisme.  [...l  i samme ajeblik  kommunismen  gar  sine  resolutioner  identiske  med  det danske folks ansker -stempler det al anden politisk  virksomhed i landet  som  folkefjendtlig  og  mindrevzrdig.  Det  er  netop  dette skridt kommunisterne  har gjort overalt hvor de senere har slaaet oppositionen ned med tvangsmidler.' (111.79-80)

Der er noget tvetydigt over denne argumentation for så vidt som Poul Henningsen ikke gar sig til talsmand for et bedre kommunistisk parti,  men  tvzrtimod  foretrzkker  at  fastholde dobbeltheden af  socialdemokrati og kommunistparti, en dobbelthed som giver ham selv muligheden for at kritisere den ene part ved hjzlp  af  den  anden.  Historisk set  er  denne  position  ikke  så ejendommelig, eftesom der intet organisatorisk alternativ fandtes, hvilket også- var ensbetydende  med,  at  de  traditioner  i  den kommunistiske  bevzgelse, som  Poul  Henningsen  kunne  have knyttet  an  til  (som  f.eks.  i  spargsmålet  om  ytringsfrihed  Rosa Luxemburg) var  ukendte.  Generelt  var  det  en  begrænsning hos kritiske  intellektuelle af  Poul  Henningsens  type  til  langt  o p  i tresserne,  at  de  lod  sig  naje  med  at  tage  kritisk  stilling  til  den 'kommunisme' og 'marxisme', som blev fremfart af de kommunistiske  partier,  de  havde  ikke  nysgerrighed  til  at  sage

alternativerne op.

Dog har Poul Henningsen trukket et Lenin-citat frem til kritik af kulturpolitikken under  Stalin:

'Det er klart at litteraturen mindst  af  alt egner sig til mekanisk udjzvning og nivellering af hensyn til et flertal der hersker over et mindretal. Det er indlysende at man her absolut må sikre en starre plads for det personlige initiativ, for  individuel frihed, for  fantasi og indbildningskraft i form og indhold.

Alt dette er ubestrideligt sandt men det beviser bare at proletariatets litterzre arbejdssektor ikke mekanisk kan identificeres  med arbejdernes avrige sektorer.' (111.153)

Hvortil Poul Henningsen  bemzrker:

'Lenins ord [ ] står som en lysende advarsel mod at betrzde de veje man idag er langt inde på. [  ] Han afviser med rene ord ansket om at spxnde kultur- og kunstlivet for den politiske vogn.' (smst.)

Denne undtagelse ændrer ikke på det generelle: til trods for Poul Henningsens opfattelse af sig selv som socialist har han ikke s0gt at formidle en alternativ marxistisk eller kommunistisk tradition iller opfattelse, men stillet sig tilfreds med at kritisere den forhåndenværende.  I  den  forstand  var  hans  kritiske  indsats  et vedhæng til den polemiske situation, som var skabt af de politiske partier, ligesom en del kommunistisk kritik var et vedhaeng til den såkaldt liberale presses  vulgære antikommunisme og kapitalismeapologi.

Ved  siden  af  ytringsfriheden og  flertalsdemokratiet  var  det kunstens vilkår og kulturpolitikken,  der optog Poul Henningsen, når det gjaldt kommunismen, såvel som når det gjaldt 'demokratiet'. Et hovedkritikpunkt imod  Sovjetunionen var dens kulturpolitik,  som  netop  ikke  var  i  overensstemmelse  med  den opfattelse, som Lenin gav udtryk for i det a n f ~ r t e citat, men som havde overfut 'olan0konomien til det kulturelle liv.' (III.  152). 'En virkelig socialistisk kulturpolitik maa vaere liberal', slår  han fast, og henviser til, at målet med herred0mmet over det 0konomiske liv for Marx netop var 'at  skabe frihed for mennesket.' (smst.) 'Kommunismen'  har således  begået den  omvendte fejltagelse af liberalismen, som overforte individets frihed på det 0konomiske liv, hvor det er ensbetydende med 't0jlel0shed. Altså maatte liberalismen ende i tvang: kartellernes og  trusternes undertrykkelse. Den lovpriste 0konomiske frihed til udbytning har ikke noget med ærlig personlig frihed at gure.' (151)

Resultaterne  af  denne  kulturpolitik  er  ikke  blot  tvang  over kunstnerne,  men også en elendig kunst:

'Læg mærke ti1,hvordan dekreter, paroler og advarsler angående musik, maleri, arkitektur, litteratur, ballet, teater bestandig regner ned  over de bedste  og bestandig  anmoder dem om at forfladige deres udtryksform. De rene dilettanter er der ingen, der retter på, bare de f0lger parolen.  De er dårlige nok til folket.' (167)

Her er der tale om absolutte kriterier til bed~mmelse af kunsten, Poul  Henningsen  t0ver  ikke  med  at  lade  sit  eget  kunstsyn  være afg0rende for vurderingen, bortset fra  den principielle tilslutning til den kunstneriske avantgarde:

'Man  er  liså  bange  for  moderne  kunst  som  Hitler  og  hans regimente.'  (smst.)

Hans kritik er ikke rettet imod,  at det er  staten og  ikke folket selv, der er  styrende for kunstlivet, tværtimod  understreger han -som tidligere citeret -at det er lige galt om staten  eller folket er  styrende, undergrundsbanen i Moskva er udformet efter folkelig indflydelse, derfor  er  den  så  rædselsfuld,  mener  han;  det  centrale  er,  at kunstnerne  selv  skal  være  rådende,  at  avantgarden  kan  komme frem og at den faglige indsigt og  smag  bliver styrende. Heri ligger en fundamental tiltro til kunstnerne og den moderne kunst, som det senere skal uddybes.

Ud  fra  sit demokratisyn  og  sin  opfattelse  af politik  som meningernes brydning ser Poul Henningsen kommunismen som en holdning, som  idé,  ikke som  udtryk  for  en klasseinteresse, arbejderklassens i fnrste række,  hvad  den ganske vist  heller  ikke var, og ligesom hans politiske opfattelse i dansk sammenhæng for så  vidt  angår  demokratiet  ikke  er  knyttet  til  andet  end folket  i almindelighed  og den  enkeltes valg, så bliver  også hans kritik af forholdene  i  Sovjetunionen  og  de  kommunistiske  betræbelser  i Danmark  uden blik for  de  sp0rgsmå1,  som  særligt  vedrnrer arbejderklassen:  eksempelvis  sp0rgsmålet  om  fagforeningernes stilling  i  Sovjetunionen, strejkeret  0.1. Det  er  fundamentalt den enkeltes  interesser, og ganske særligt  kunstnernes interesser,  der ligger  ham på sinde. Også på dette punkt  er han på den ene side ganske i overensstemmelse med den generelle kritik af Sovjetunionen og på den anden side ganske umarxistisk i sin kritik.

Kommunismen repræsenterer principielt en trussel mod demokratiet, men dog ikke en trussel, der er overhængende. Det er derimod kapitalismen.

'For  at tale  dagens  sprog saa har de udenomsparlamentariske kræfter  kapitalen  raader over været  langt mere bestemmende  for den  politiske  udvikling  end  de  politikere  som  folket  så rorende valgte ind i rigsdag og regering. Karl Marx hade derfor i mine 0jne

ret  i sin  kritik  af  liberalismen.' (111.151)

Der  er  således ikke  tale  om  nogen  tiljubling  af  de herskende politiske tilstande, det er ikke dér Poul Henningsens  begrænsning ligger,  den  ligger  i  forestillingerne om, hvordan  en  ændring  kan komme  i  stand,  og  denne begrænsning  har  sit  grundlag  i  hans begrænsede  opfattelse  af  demokrati: hans  kritik  sigter afmægtigt imod  en  afhjælpning  af  mangler  i  det  kapitalistisk  dominerede borgerlige demokrati, mangler, som han ganske vist ikke forestiller sig  kan  afhjælpes uden  samtidig ophævelse af  kapitalismen,  men dette  uden  at  der indgår nogen  forestillinger om, hvordan  dette skulle  kunne  ske  andet  end  gennem  netop  det  parlamentariske demokrati, som kapitalismen begrænser. Vejen ud af dette dilemma -sådan som Poul Henningsen ser den -skal diskuteres nedenfor, f0rst nogle yderligere præciseringer af truslerne imod demokratiet fra kapitalens side.

Det slås fast, at 'kapitalen har en uforholdsmzssig indflydelse på pressen.' (111.86) Ligesom kapitalen raver en sådan indflydelse over den enkelte, at den selvstzndige valghandling bliver illusorisk: '[ ...l Og så står vi med få undtagelser i den fortvivlede situation at folk ikke kan vælge selv, for kapitalismen har taet valgets evne fra dem.' Kapitalen  forvandler 'mennesker til viljelrase krabere.' (223)

Konklusionen  er:  'Vi  har  kæmpet  for  at  demokratiet  skulle kontrollere  kapitalen,  men  det  er  i  stedet  blevet  kapitalen  der dirigerer  demokratiet.' (IV.86)  I denne  sztning ligger dilemmaet klart i dagen: forestillingen om 'demokratiet' er snævert sammenknyttet med forestillingen om en art tremmet kapitalisme, som udviklingen bestandig har dementeret. Det springende punkt bliver  da,  hvilke  midler  Poul  Henningsen  forestiller  sig, der kan tages i brug imod denne kapitalens dominans. Flere gange skriver han om kapitalen som et fag på linje med lzgegerningen, således at perspektivet er, at kapitalisterne ligesom lzgerne skulle få en hrajere social bevidsthed, ansvarsfralelse og gå ind i en statslig indordning:

'Uden en  demokratisering af kapitalens fag, svarende  til hvadder allerede er  sket frivilligt  på  de  fleste  andre  fagområder,  går folkestyret  ikke alene  i stå men  baglzns.'  (IV.55)  'Udviklingen i hvert fald her i Norden gav os et håb om  at komme frivilligt frem til socialisering af pengefagene, ganske som lzgestandens og de andre akademiske  fags  socialisering  var  sket  frivilligt.  Det  var  ikke  så utopisk  som det  lyder i dag, for der var tydelige tendenser, og det ville have været i kapitalens egen interesse om en sådan  socialisering var  sket.  Det  ville  grare  millionærens arbejde  morsommere  [...l.' (IV.96)

Nogen præcis analyse af kapitalens stilling og rolle er der jo ikke tale om, snarest uforpligtende snak, som tydeligt nok viser, at Poul Henningsens  styrke  og  svaghed  var  sammenhængende:  Hans kulturkritik  bevzgede sig på et symptomplan, den koncentrede sig om en rzkke fænomener under kapitalismen og i  Sovjetunionen, som blev kritiseret ud fra en rzkke idealer, men hverken idealerne eller de kritiserede forhold blev bragt i forbindelse med det, som  var eller kunne være deres samfundsmæssige grundlag. Demokratiopfattelsen var politisk set kun knyttet til det statslige niveau  og den offentlige debat, og kritikken  af Sovjetunionen  forholdt sig også kun hertil, samt til kulturlivet. Opmærksomheden forblev koncentreret omkring de samme forhold som var Poul Henningsens eget felt: den offentlige debat og kulturlivet, og ikke blot  forblev opmzrksomheden koncentreret hertil:  disse  forhold blev fundamentalt betragtet isoleret, hvor mange henvisninger der end dukker op til kapitalismen, plancakonomi  og 'socialisering  af pengefagene'.

Ligesom når det gzlder spcargsmålet  om demokrati og spcargsmålet om  Sovjetunionen  scager  man i  diskussionen  af kapitalismen forgzves efter konsekvent beskzftigelse med klasseforhold  og organisationsforhold.  For  Poul  Henningsen er organisationerne endnu en trussel  imod demokratiet:

'Den  kommunistiske taktik er farlig fordi den fcarer til diktatur. Men lad os ikke glemme at denne taitik findes mere eller mindre udtalt også indenfor de demokratiske  partier -og ikke mindst inden for  socialdemokratiet.  Der  findes  et  fcarervzlde  hvor  spidserne indenfor partiet  er nogenlunde  lisaa urcarlige som Stalin.' (111.70)

Sikringen af de demokratiske rettigheder udgår  ikke fra demokritiske  organisationer efter Poul Henningsens opfattelse, og hans  forestillinger om  kamp  for  disse  rettigheder  indbefatter overhovedet  ikke organisering:

'Gir den  af en komkunistisiregering kontrollerede ytringsfrihed stcarre eller mindre sikkerhed end den af kapitalen, fagforeningerne og partierne kontrollerede? (III.  198) Her optrzder fagforeningerne og partierne på linje med kapitalen som  begrznsende ytringsfriheden. Ligegyldig ad hvilken vej spcargsmålet  om 'demokratiet'  scages  behandlet,  så bliver  resultatet,  at  det  er de enkelte isolerede  personers opdragelse det drejer  sig  om,  en opdragelse  som  må  ske  gennem  det  offentlige  kurlturliv,  den offentlige debat og de offentlige medier:

'Magten i  ethvert  samfund  ligger  hos  den,  der  sidder  med kulturapparatet,  og det  er i hele den  vestlige verden i  kapitalens

hznder.' (IV.69)

Kampen kommer således til at stå imellem dette kulturapparat og de kulturb~rere, som ikke er underlagt apparatet. Kulturkampen er selve den politiske  kamp.

## Kulturkampen,  de intellektuelle  og folket

Til de trusler imod demokratiet, som er opregnet i det foregående kommer småborgerligg~relsen, som var et karakteristisk træk ikke blot ved den danske udvikling, men også for nazismens grundlag. Et foredrag holdt under krigen i Sverige om 'nazismens blomstring efter  krigen' har for så vidt  samme grundopfattelse som artiklen 'Middelklassen som kulturfornyer', hvor Poul Henningsen i 1963 erklærer,  at  'arbejderklassen  er  rykket  op  i  småborgerskabet.' (IV.113) Det var et centralt tema i den kulturkritiske aktivitet Poul Henningsen udevede efter krigen, der blev understreget allerede i foredraget fra Sverige:

'Det er mig ikke muligt  at se nogen principiel divergens mellem det  herskende småborgerlige  livssyn  i  demokratiet  og  Hitlers politik.' (111.13) Det er det ordinære, det nivellerende, det intollerante, det diskriminerende og det i dårlig forstand nationale, der sammenfattes i  'middelstandsmentaliteten'  eller  'det småborgerlige', og 'det må ikke glemmes at småborgerkulturen strakker sig helt fra den vellonnede socialdemokratiske arbejder til store dele af bourgeoisiet.'  (smst.)

Over for den samlede inflydelse af kapitalen og dens salgsforanstaltninger, småborgerliggg~relsen og kommunismen er det 'personligheden', der må styrkes: 'Personlighedens undergang er  demokratiets undergang'  (111.222)  Og  de,  der  kan  styrke personligheden,  det er 'politikerne, kunstnerne  og pædagogerne.' (smst.) Det er dem, der i forskellige kombinationer eller hver for sig påkaldes gennem hele Poul Henningsens kulturkritiske virke. Men politikerne sætter han i realiteten ikke megen lid til. Det er i sidste instans pædagogerne og kunstnerne, det står og falder med.

Det er på denne baggrund man skal forstå den oven for skitserede opfattelse  af  forholdet  mellem  kunstnere  og  'folket', som havde som  konsekvens,at  folket  ingen  indflydelse  skulle  have  på  den kunstneriske produktion. Pointen er, at kunstnerne skal have fuld frihed  til  at  skabe,  hvorefter  publikum  selv  må  vælge,  hvilke kunstneriske produkter de vil forholde sig til. Således  er der tale om opretholdelse af frihed  ikke blot  i forbruget af  kunst,  men  også i skabelsen af kunst. Dette er den sande socialistiske kunstopfattelse, som må blive liberalistisk Cjvf.  ovenfor). Der er konsekvens i dette synspunkt, eftersom kunsten betragtes som 'det eneste modtræk vi har' (IV.  l I l) imod surrogaterne, imod kulturindustriens indflydelse,  som  i  sidste  instans  er  kapitalens  indflydelse.  Kunsten  er  'i opposition  til  samfundet' (111.1 12), den er 'det  effektive våben til igen at få menneskene til at foretrække de væsentlige værdier for de uvæsentlige.' (IV.101) Herudfra er det også den stærke understregning af n~dvendigheden af  kunstens frihed skal forstås:

'Man kan spnrge hvorfor kulturlivet da skal være frit. Hvorfor er det  saa vigtigt?  Fordi  det  er den eneste  mulighed for kontrol og kritik  med  de styrende.  Folket  alene er ingen  kontrol. Det så vi i Hitlertyskland og  det ser vi i Sovjetunionen. Så laonge  folket  ikkeer opdraget til frie haonder maa kritikken lige i haonderne på kulturarbejderne.' (111.154) Dette er måske den tydeligste formulering af den kombinerede front af pzdagoger og kulturarbejdere,  som  ikke er udtryk  for folkelige tendenser, men som tvzrtimod har til opgave at opdrage  folket, og som indtil det er sket faktisk betragtes som de egentlige garanter for demokrati og 'kontrol med de styrende'. Hvad er begrundelsen for denne tillid til netop kulturarbejderne? Den ligger i, at den nye kunst, avantgardekunsten er antiborgerlig, den  provokerer til  at  skelne mellem  det  vzsentlige  og  det  uvzsentlige  (IV.99),  den  skzrper dnmmekraften (IV. 100), den er en udfordring:

'Vejen skal ikke forkortes mellem digternes vzrksteder og Vejle svineslagteri [det var et af centrene for protesterne imod kunstfonduddelingerne],  den skal bare holdes nogenlunde farbar, for  dem der  vil vove  turen.' (IV.162) Ved at konfronteres med den nye, gode kunst kan folk blive udsat for at 'rystes i deres sikkerhed' (111.173)

Den gode kunst kan vzre hele folkets ~ j n e , kan give muligheder for at se verden på en ny måde, at tage hverdagen i besiddelse. Poul Henningsen  fremhzver gentagne gange dette som meningen med Lundstrnms kunst, som han finder i eminent grad er i overensstemmelse med arbejderklassens mulige syn på,  blik for den moderne virkelighed.  Mest udfnrligt  fremstilles dette synspunkt  i foredraget 'På baggrund  af Lundstrnm'  fra 1956.

Eksemplet  Lundstrnm  fnjer  også  et  nyt  og  meget  vzsentligt aspekt til Poul Henningsens kultursyn. Kampen imod småborgerligheden og middelstandsmentaliteten skulle fnres af kunstnerne og

pzdagogerne, -men i forbund med arbejderklassen:

hvor fremskridtet, muligheden for en stnrre (III.  182)

'Så blir sp~rgsmålet, horisont, ligger. Jeg  tror på  kunsten  og  arbejderklassen.' Og andetsteds:

'Alt dette burde vzre startet af arbejderklassen [...l  Klassefnlelsen ville vzre blevet styrket i stedet for undergravet. Så stærkt, så ulmeligt er det politiske og kulturelle forbundet. Vist ville det have forudsat en så  aktiv kulturpolitik, at  det kunne have kostet stemmer i den fnrste tid. Men måske var de kommet igen med så  store renter, at  Socialdemokratiet  hade  fået  flertal  i  dag.  Man  kunne  vzre begyndt med arbejderkvindens ligestilling, så måtte automatisk en demokratisering  af boligens form  og  indretning f ~ l g e efter.

Arbejderen var blevet kulturskabende og borgerskabet efterlignende, og dermed var kapitalkulturen afgerende brudt og vejen åbnet

for et  klasselest  samfund.'  (III.  194-5)

Det er karakteristisk for disse betragtninger, at deres forhold til reale samfundsmæssige zndringer er uklart. Hvad der menes med 'klasselest samfund' er ikke  rigtig til at se, mest sandsynligt er det, at der er tale om en oplesning af den borgerlige og den småborgerlige kultur,  holdning  og  livsstil,  at  man  kunne  have  undgået,  at arbejderklassen var 'rykket op i småborgerskabet'  osv. Altså  at hele perspektivet  bevzger  sig inden for rammerne af en i sidste instans kapitalistisk  samfundsorden. Set i dette perspektiv bliver alliancen mellem  kunst  og  arbejderklasse  vendt  på  hovedet:  det  er  ikke lzngere arbejderklassen, der kan se kunsten som allieret i kampen for  et  socialistisk,  dvs.  et  objektivt  klasselest  samfund,  det  er tvzrtimod  kunsten der kan  se arbejderkhassen  som allieret  imod den borgerlige og den småborgerlige kultur. Men dette zndrer ikke på det forhold, at Poul Henningsen fastholder netop arbejderklas-

sen som alliancepartner for en progressiv kultur.

Ved  siden  af  kunsten  og  kunstnerne  er det  pzdagogerne,  der

optræder  som redningsmznd for demokratiet:

'Jeg kan ikke  se at demokratiet kan reddes af noget andet end den moderne  pzdagogik.'  (III.  163) skriver Poul  Henningsen  med  en karakteristisk  dårligt-essayistisk  absolutering  af  det  emne,  der netop i denne artikel er på tale. Når pædagogikken står  så centralt, så  hznger  det  naturligvis  sammen  med,  at  netop  skolen  er den institution  som  mest  intensivt  er  beskzftiget  med  at  forme  de

kommende voksne samfundsmedlemmers personlighed:

'Var det ikke demokratiets idé  at [individet] skulle eje sig selv og vokse sig stort og frit under de bedst mulige vzkstbetingelser hvor ingen stat,  tradition, skole  eller forzldremyndighed efter forgodtbefindende  kunne  beskære  vzksten.  Var  den personlige  frihed for individet ikke demokratiets ferste programpunkt? Hele demokratiets definition ligger gemt deri: Frihed til at raade over sig selv og

sin skzbne.' (smst.)

'Den moderne skole' er det våben, som kan 'realisere demokratiet  for  alvor' (111.234-35), og det  er  bl.a.  den, der  skal mobiliseres i  'kampen for personligheden'  (111.223).

Perspektivet i  Poul  Henningsens  kulturkritik  er  en  alliance mellem intellektuelle og arbejderklassen i kampen imod småborgerligheden,  kapitalen og kommunismens  undertrykkelse af  de demokratiske rettigheder.  Det  centrale grundlag for denne kamp soges i kunsten og i pædagogikken, mens enhver form for klasseorganisering lades ude af betragtning. Hele demokratisynet og den politiske opfattelse er bundet til de former for aktivitet,  som typisk udoves af intellektuelle: den  offentlige debat  og  den kunstneriske produktion. For  så  vidt må  Poul Henningsen betragtes som borgerlig intellektuel radikalist, men han adskiller sig fra så mange senere intellektuelle af samme type ved ikke at være styret af en apriorisk antikommunisme og ved en type alliance med arbejderklassen,  som  ganske  vist  kun  er  kulturpolitisk  bestemt, men som dog klart skelner imellem småborgerskab og arbejderklasse  og derved undgår det tilbagefald i et udifferentieret folk,  som  er  karakteristisk for  en  stor  del  af  kulturdebatten  i tressernes f ~ r s t e del.

Politisk set er  Poul  Henningsen socialdemokrat, i og med hans grundlag i det repræsentative demokrati, som han ingen perspektiver  har  ud  over,  og  i  og med  hans  omtrent eksklusive orientering  i  retning af lighed  i  fordeling  uden  fastholden  af fordelingens  grundlag i selve samfundets fundamentale organisationsform. Hans syn på overvindelse af kapitalisme reduceres i det væsentlige  til  forestillinger  om kontrolleret  kapitalisme,  om end han  er  opmærksom  på,  at  statsstyring ikke  er  identisk  med socialisme: det er blot en konstatering, som ingen konsekvenser får for den generelle linje i kritikken. Konsekvent er Poul Henningsen kun i de grundlæggende  positioner, den borgerligt demokratiske position, placeringen af de intellektuelle, kunsten og pædagogikken som  styrende,  men  hans store opmærksomhed  på kapitalismens forskellige repressive aspekter holder åbent for en videre perspektivering, som han dog ikke selv foretager, og  som heller ikke blev den  generelle linje i den kulturradikale samfundsog kulturkritik i tresserne. Den fundamentale svaghed ligger i fraværet af et politisk-organisatorisk  perspektiv, som kunne indoptage den rigtige  insisteren  på arbejderklassens  rolle.  Arbejderklassen  blev derfor reduceret til en  alliancepartner  i  kulturkampen,  som fortrinsvis blev tildelt rollen som kulturpædagogens elev, der fik at hore,  hvad arbejderklassen burde  have  for  opfattelse af de forskellige sporgsmål. Dette monster i forholdet mellem intellektuelle og arbejderklasse viste sin vedvaren også da store dele af de intellektuelle, nemlig studenterne, gik i socialistisk retning, nu var  det  blot den  socialistiske tankegang,  der  var  indholdet  i pædagogikken (og agitation og propaganda). En virkelig ændring i forholdet inellem intellektuelle og arbejderklasse er ved at bane sig vej som et resultat  af  både sociale processer og ideologiske skift i mellemlagene,  men  intelligensens  aristokratisme  er  vanskelig  at afvikle.  Og problemet er heller ikke enkelt principielt set: har den intellektuelle udnyttet  sine uddannelsesprivilegier  godt, så sidder vedkommende også inde med en vigtig viden, som må fastholdes, derfor er det rigtigt at afvise populistisk (eller arbejderistisk) kritik. Dilemmaet  kan  ikke  lrases  principielt,  kun  gennem  reelt  samspil mellem intellektuelle og arbejderklasse.