Mit forsvundne Waste Land
Forfattere: Hans Hauge
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

men

Elot vIl

ton-

ur nemlig den

mme

ede

Det :

1d

, Ber

t, at

Jessic

Iste

deng

tter.

liot, men ikke

a Wool

US P

es san

fter

r som

Taste Land" til

nt og eliotisk

om, hvad de

aste Land" og

Webster eller

jeg-Dickens™

til timer om

e Hansen, der

le den direkte

alte, hvordan

et af Paul La

: ham, for han

- havde holdt

imsatt, der var

66·.

Jeg fik T.S. Eliots Ødemarken og andre digte oversat af Kaj Friis Møller og Tom Kristensen af min far i ju­ legave i  1965. Jeg begyndte:  "April er den grusom­ ste måned  ...  " Læste lidt mere og forstod ikke mere, men jeg glemte det ikke. Jeg var lidt i samme situa­ tion  som  samtidens  første  læsere.  I  1926  var  Eliot sammen med vel datidens mest berømte romanfor­ fatter, Arnold Bennett. Eliot ville have ham til at an­ melde  noget  af  Virginia  Woolf.  Det  ville  Bennett ikke. Eliot  og  Bennett  blev  også  enige  om,  at  hun ikke var så god som Pauline Smith. Så var det, Bennett  spurgte  ham  lidt  ud  om  det  uforståelige  digt. Eliot sagde blot, at han  var holdt op med at skrive \_\_\_\_\_\_  d=e=n\_sl ag s..ufors.tåeliµy.rik ,\_ ntionelle fejl1 Eliots lyrik. dt at læse bio- før kanondebatterne, da man troede på litteratur.

Og så kom jeg til første del - af engelskstudiet -

## Mit forsvundne Waste Land

"and down we went"

## HANS HAUGE

Eliot og som havde som sit ultimative mål at fa unge mennesker til at  foragte massekulturens produkter. Det mislykkedes som bekendt totalt.

Vi  læste  også  Robert  Lowell,  men  var  vist  ikke klar over,  at med ham var Eliot på  vej ned og hans digte  ved  at  blive  biografiske.  Det  var  nemlig  den tidlige Lowell, der jo endnu li gn ede Eliot, men ikke var blevet "confessional" - endnu.

Jeg kom desværre ikke op i "The Waste Land" til studentereksamen,  men  sad  overlegent  og  eliotisk og  belærte  nogle  af  de  nervøse  piger  om,  hvad  de skulle sige, hvis de kom op i "The Waste Land" og ikke vidste, hvem Marvell, Petronius, Webster eller Qg\_at..han..nu...Y.ille-Skr.i:v:e---M:iss-::Jessie-b-Weston··var:-I-·stedet-trak-j·eg-]3tckens.

drama. Eliot var ikke meget for "The Waste Land".

Næste år  gennemgik  vi  "The Waste Land" i engelsk  i  3.g. Jeg  blev  omvendt  til moderne  poesi  af det, så den pædagogik, der blevet bedrevet, må have været  eksistenspædagogik,  som  er  en  sekulariseret pietisme.  Den  re gn er  kun  med,  at  nogle  fa  elever bliver omvendt og ser lyset, mens resten lever videre som før. De ikke-omvendte i vor klasse var da også mest  til  Beatles  og  Rolling  Stones.  Vi  læste  altså "The Waste Land", før massekulturen og markedet invaderede gymnasieskolen, der derfor endnu kunne fungere som en modernistisk institution. Massekul­ turen  var til stede i digtet hos kontordamen - "the typist" - der efter et slags  samleje  sætter  en  gram­ mofonplade på. For at holde poppen væk blev vi in­ troduceret  til  den  tekstlæsningsmetode, der blev skabt for, at  vi  skulle  kunne  læse  "The  Waste Land". Nykritikken. Der enten kun kan  bruges  på en  poesi, som li gn er Eliots,  eller som bedø=er al poesi i forhold til Eliots, eller som forsøger at gene­ ralisere og læse al poesi, som om den var skrevet af På  engelskstudiet  gik  jeg  første  år  til  timer  om Arnolds og Eliots poesi hos Erik Arne Hansen,  der var  elev  af W Wirnsatt. Man  mærkede  den direkte f9rbindelse  til  nykritikerne.  Han  fortalte,  hvordan Wirnsatt  havde  været  meget  optaget  af  Paul  La Cour, som dr. Hansen - som vi kaldte ham, for han havde noget så sjældent som en ph.d.  - havde holdt et oplæg om hos Wirnsatt. Samme Wirnsatt, der var konservativ  katolik,  opfandt  den  intentionelle  fejl­ slutning som et resultat af mødet med Eliots lyrik. Og vi lærte dengang, at det var forbudt at læse bio­ grafisk. V ores sandhed og metode var  "irnpersonal­ ismen", især som den var blevet fremlagt i Eliots es­ say  "Tradition  and  the  Individual  Talent".  Ingen vidste på  det  tidspunkt,  at dette essay  var  en  joke, hvad  også  noterne  til  "The Waste  Land"  var.  Den slags afsløringer kom længe efter, at jeg var holdt op med at læse Eliot, og først efter at det ikke var så al­ vorligt  med Eliot i det hele  taget. Vi levede i  tiden før kanondebatterne,  da man troede på litteratur.

Og så kom jeg til første del - af engelskstudiet -

poesi i forhold til Eliots, eller som forsøger at gene-

ralisere og læse al poesi, som om den var skrevet af

PASSAGE 50 - 2004

til eksamen op i "The Waste Land". I anden del- af "The  Waste  Land"  - i  "Pub-scenen".  Det  var  hos Donald Hannah, der var elev af Vivian de Sola Pinto, professor  i  Nottingham,  der  selv  var  elev  af  E  R. Leavis.  Og  Pintos bog Crisis in English Poetry havde jeg  købt  i  Birmingham  i 1966; han  var  en  af  mine ' guides  til  "The  Waste  Land".  Pinto  var  bekymret for poesiens fremtid i  en  nivellerende,  kunstfjendsk velfærdsstat. Han mente dog, at krisen i engelsk poesi  var overvundet i Edith Sitwells l yr ik.  /

Den  apostolske,  eliotske  succession  var  sikret  på Aarhus Universitet.  I  amerikansk  den  lige  linje fra Wimsatt  og  i  engelsk  fra  Leavis.  Vi  var  i  kontakt med den store verden.

På  det  tidspunkt  var  "The  Waste  Land"  blevet forståelig. Jeg havde B.  C. Southams A Student's Guide  to  the  Selected  Poems  of T. S.  Eliot, og  jeg  havde mange andre li gn ende såkaldte  "Twentieth Century Interpretations"  -bøger: A Collection of Critical Essays on  "The  Waste Land". Det  er  den  slags bøger,  der  i dag er afløst af Guides to Cultural Studies eller Critical Essays  on  Bourdieu. Det  var  ikke  længere  svært  at læse  Eliot.  Og  så  blev  det  også  politisk  suspekt  at .\_  \_\_\_\_\_  \_\_..,æ.s.t&gt; ham  Han.\_var...jo\_reaktionæ�Jeg bley\_d,0g\_v.:el-�---P�omed  at  læse  ham  på  trods  af  Lenin  og  Lukacs.

Så  dukkede  en  anden  canadisk-amerikaner  op, Hugh Kenner,  med The  Invisible  Poet. Det  var  naturligvis  Eliot,  der  var  usynlig,  men Kenner  synliggjorde ham. Vi havde lært,  at det "jeg",  der optræder  i  et  digt,  ikke  er  digteren,  men  en  maske  eller persona.  Vi  havde  også  lært,  at vi  ikke måtte  tolke 0 noget digt biografisk.  Selvom vi nok vidste lidt om, at  Eliot  havde  det  psykisk  dårligt,  mens  han  skrev digtet,  og selvom det fremgik tydeligt af det, så var det ligesom dårlig smag at bringe den slags på læsebanen.  Vi  vidste  godt,  at hans ægteskab  med Vivienne Eliot var dårligt, og at det er hende, der klager over dårlige nerver i digtet.  Men den slags var ikke tekstanalyse.  Og vi anede ikke, at hun engang smed sin  natkjole  ud af  vinduet,  mens de  boede  ved Trafalger  Square, og  at  denne  scene  findes  i  "The Waste Land": "I shall rush out as I am, and walk the street with my hair down, so." Hugh Kenner, der var ekspert på Ezra Pound,  antydede dog,  at der kunne være noget om, at hende den hvide dame måske var Vivienne.  Eller  hvem  var  mon  hyacintpigen  "irl", som  det  hedder  nu.  Ezra  Pound  var  det  jo  vanskeligt ikke at læse biografisk.  Alle vidste godt,  at Ezra .und...haV-de.skåre.L:.'The....Waste..Land:.:..ned-eller-til----

Men  jeg  skrev  ikke  speciale  om  "The  Waste Land", derimod om Eliots drama og dets forhold til det græske.  Nu læste  jeg Eliot med udgangspunkt i Fryes litteraturteori og hans Eliotbog.  Nu var nykritikken på en måde forladt; det samme var nærlæsningen, idet F ry e jo praktiserer fjernlæsning. Et eller andet passede heller ikke. F ry e  var  protestant,  low  church, metodist, liberal humanist og Blake-ekspert - og i sidste instans canadier  Eliot anglo-katolik, high church,  konservativ anti-humanist og i sidste instans amerikaner  og  pragmatiker.  Eliot  forblev  lidt  flov over  sin  accent.  Frye  var  romantiker  og  Eliot  antiromantiker.  Meget  var  nykritikerne  og  F ry e  uenige om.  Først  og  fremmest  ville  nykritikken  vurdere. Det var også pointen med Eliots litteraturkritik.  Den skulle  sætte  os  i  stand  til  at  skelne  mellem  god  og dårlig  l yr ik.  Nykritikerne  syntes  heller  ikke  meget om Shakespeare  og  slet ikke om romaner.  F ry e  var vild med Shakespeare. De var enige om en tingl: forfatteren var uden betydning.

432 linjer.  Det havde været et helt andet digt, og det. havde  været  meget  længere.  Der  var  et  Ur-Waste Land.  Så  udkom  det  originale  "The  Waste  Land", udgivet  af Eliots  anden  kone  Valerie  Eliot.  A facsimile  and  transcript.  I 1971. Nu  kunne  vi  læse  det ægte  "The  Waste  Land",  der  begynder  "First  we had  a  couple  of  feelers down  at  Tom's  place". Mange  anede  ikke  rigtigt,  hvad  de nu  skulle.  Hvilket  "The  Waste  Land"  var  det  ægte?  Pounds  eller Eliots? Det korte,  det lange? Det modernistiske eller det andet?

Så  begyndte  jeg  at  interessere  mig  mere  for  Pound. Tog  til  USA  for  at  studere The  Cantos hos Hugh Kenner. Der sad jeg og afkodede de kinesiske te gn sammen  med  en  koreaner,  men  samtidigt  var andre spændende ting på vej,  der ikke handlede det mindste  om  modernistisk  l yr ik  a  la  Eliot  eller  Pound.  Paul  de  Mans Blindness  and  Insight og  Carlos Castanedas Journey  to  Ixtlan. Og  naturligvis  mange andre  ting.  Her  - i  Californien - kunne  man  høre Habermas  på  engelsk,  selvom  det  var  vanskeligt  at var mes at v

e

ar-en-joke.

Hale

ens

ib, der

1 ikk

1 |

ar un

arlos T

o he

eg var t

adę elst

bourg-

'The W

om det

forstå, når han talte om kommunikativ kompetence. Jeg vendte hjem til Århus, som så mange efter mig, blev adjunkt i engelsk, hvor  'den borgerlige offent­ lighed'  var sandheden. Jeg skrev et par videnskabe­ lige artikler om Eliot og Pound. De kom i fine bøger og anerkendte tidsskrifter, Paideuma fx,  som de fle­ ste vel kender.  Et meget lærd tidsskrift "devoted to Ezra Pound Scholarship".  Der  er  sikkert  aldrig  no­ gen,  der  har  læst  de  artikler,  og  de  skulle  da  også mest  bruges til  at  vedlægge  ansøgninger  om  bedre stillinger. Jeg har undervist en gang i Eliots skuespil, men ellers aldrig. Jeg har aldrig "gennemgået", som det  hedder,  "The  Waste Land". Jeg tabte  stort  set interessen for tyvernes engelsksprogede moder­ nisme,  som tiden  gik.  Modernistisk  poesi  blev  som bekendt  afløst  af postmodernistisk  teori  i  løbet  af 1980:erne.  Eliots  kanon  blev  erstattet  af Derridas. Den  dekonstruktive  kanon  var  en  anden  end  den eliotske.  Nu var William Carlos Williams den store digter; l yr ikkens  svar  på  Heidegger  og  Derrida. Eliot  en  ~totaliserende  modernist.  Harold  Bloom nedvurderede  ham  til  en  sen-symbolistisk  TennySenere blev mange optaget afhans racisme. Eliot var antisemit.  Men det både var og er jo ganske almin­ deligt. Andre forsøgte at læse ham postmoderne og endda dekonstruktivt, men lige meget hjalp det. Jeg havde opdaget, at der begyndte at udkomme biografier  om Eliot.  Og endda  om  Vivienne  Eliot. Det  er  Carole  Seymour-Jones' Painted  Shadow:  The Life of Vivienne Eliot (2001),  hvori der findes en ge­ nuin, biografisk læsning af  "The Waste Land". Så er vi  nået  til  nutiden. I  den  sydafrikanske  kritiker L yn dall  Gordons T.S.  Eliot:  An Impeifect Life (1998) er  det  nu  det  originale  "The  Waste  Land",  der læses,  og  det  er  slet  ikke  længere  et  fragmenteret modernistisk  digt,  men  et  langt,  kristent,  ameri­ kansk bekendelsesdigt; Eliots åndelige biografi.  Der er  vi og digtet nu.  "The Waste Land" er  "spiritual autobiography". Eliots  privatliv  er  synligt:  Hans  seksualliv;  hans hemmelige  kærlighed,  Emily  Hale,  Vivienne  som Bertrand Russells elskerinde,  og hende  som fascis­ tisk  sortskjorte.  Næsten  ethvert vers  i  "The  Waste Land" kan læses biografisk, og vi ved, at det var meson-epigon.  Paul de Man nævnte  ham stort set alningen  fra  begyndelsen,  fordi,  som  omtalt,  alt  det \_\_\_\_\_\_  di;ig..---::..T,.he-Wa-s.te-Lat1d::-v.ar-forsmm.det.�W-illiam---mecl-den-1:1:synlige-digte:rc-var-en-j0kP-.,--.....,,...---------Spanos  forsøgte  at lave  en  destruktiv  poetik  og  at gøre  "The  Waste  Land"  til  et  postmoderne  digt, men forsøget mislykkedes.  Eliot  blev  afkanoniseret af  dem, der ville lave en kanon, og han blev i gn ore­ ret af  dem, der ikke ville lave en kanon.

Der  gik  mange  år,  hvor  jeg  ikke  fulgte  med  i Eliot -: kritikken. Jeg vidste godt, at der var ved at ske noget. Da man ikke vidste så meget om Eliot,  blev han anklaget for at være homoseksuel. Det var helt tilbage i 1952 - o � å af en canadier, for resten, men mange læser i  dag  "The Waste Land" som et digt om Eliots formodJde elsker Jean Verdenal.  Det var ham,  der  i  Luxemb�urg-haverne  kom  med  favnen fuldt af "lilacs" mod Eliot. Tiden gik: Så kom skue­ spillet, Tom and  Viv, og nu var Eliot blevet mands­ chauvinist.  Så udkom Eliots breve.  Alt blev afsløret.

chauvinist. Så udkom Eliots breve. Alt blev afsløret.

Her  skriver  jeg  selvbiografisk.  For  tyve  år  siden ville jeg have fremlagt en teknisk tekstanalyse,  men tiden er ligesom ikke til tekstanalyse, eller det er der ganske enkelt ikke tid til.  Det selvbiografiske er ti­ dens trend.

de fleste andre mislæste det. Som Gordon skriver

Ringen er sluttet. Da jeg begyndte at læse litteratur,  især  Eliot  og  "The  Waste  Land",  var  opgøret med den biografiske  metode til  ende.  Vi læste rent faktisk ikke biografisk, men forsøgte pligtskyldigt at være  formalister.  Det  er  slut.  Formalismen  er  for­ svundet og sammen med den  "The Waste Land" i sin  modernistiske  version.  Eliot er ikke  længere  en "text", men en person, der giver udtryk for sine fø­ lelser i et  langt  bekendelsesdigt, der  begynder: "First we had a  couple of  feelers".  Vi  ved nu også hvilken pub,  der  er  tale  om,  hvori den  scene fore­ går,  som jeg var til eksamen i. Hvis jeg skulle eksa­ minere i  "The Waste Land", ville  jeg spørge eksa­ minanden om det,  og hvis hun svarede rigtigt,  ville hun :fa en god karakter i tekstanalyse. Dog priser jeg mig lykkelig for at have levet i en tid, hvor man tro­ ede på teksten selv, adlød forbudet om ikke at tage hensyn til intention,  troede  "The Waste Land" var modernistisk,  og  intet  kendte  til  Eliots  seksualliv. Dengang var det faktisk er ret godt digt, fordi jeg og de fleste  andre  mislæste  det.  Som  Gordon  skriver havde de fleste lærde læsere ingen anelse om, hvad digtet  handlede  om,  men  læsere  med  en  religiøs baggrund  vidste  det  med  det  samme. Bag  tekstens overflade  kunne  de  erkende  de  tidløse  former  prædiken,  sjælens  historie  og  bekendelsen,  dvs.  de

....

dominerende  former  i  amerikansk,  puritansk  digt­ ning.  Digtet  er  en  prædiken  og  skal  høres.  Sådan læses  det  i  dag.  Og  derfor  er  mit  Waste  Land for­ svundet.