Engelske excentrikere
Forfattere: Preben Kaarsholm
Tidsskrift: kok (1982-04-25)

Preben Kaarsholm

## Engelske excentrikere

E. P.  Thompson, The Poverty of Theory og den engelske althusserianisme

I  sit  essay  »Inside  the  Whalee  fra  19401 skriver  den  desillusionerede socialist George Orwell om Henry Millers forfatterskab, at det i sin besyngelse af passivitet og fatalisme, af det spillerum den individuelle subjektivitet  kan  skabe sig på trods af at verden maske går ad helvede  til, betegner en tilbagevenden til en intellektuel vederhæftighed og forpligtethed, som har været i færd med at g A   tabt i 30ernes politiserede og engagerede digtning. »30ernes litteraturhistorie,« siger Orwell, ))synes at bekræfte, at en forfatter som regel g0r bedst i at holde sig uden for polit i k ~ . ~ Mens den spejderagtige venstreorientering hos digtere som Spender, Auden og McNeice virker lige så utroværdig som kommunistpartiets  politik  i  al  dens  omskiftelighed  mellem  1928  og  1939,  finder Orwell hos Miller en oprigtighed, der beror pi, at han er helt og fuldt optaget af det personlige.  I modsætning til de socialistiske digtere, hævder Orwell, erkender Miller, hvordan  landet  ligger. Menneskets situation er som Jonas'  inde i hvalfiskens bug, og alt hvad forfatteren ærligt kan  skrive om, er det  indvortes.  Hvor  hvalen  svommer hen, og hvad den styres af, er det ikke godt at vide.

På baggrund heraf opstiller Orwell den f~lgende prognose:

»Den passive holdning vender tilbage, og det bliver i en form, der er mere bevidst passiv end tidligere. Fremskridt og reaktion har begge dele vist sig at være svindel. Tilsyneladende er der ikke andre muligheder tilbage end kvietismen -at fjerne rædslen fra virkeligheden ved simpelthen at underkaste sig den. Smut ind i hvalen eller snarere: Indrnm, at du er inden  i hvalen (for det er du selvf0lgelig). Overgiv dig til verdens-processen, hold op med at kæmpe imod eller at foregive, at du kontrollerer den. Accepter den slet og ret, udhold den, skriv den  ned. Det synes at være  den  regel,  som  alle  fornuftige  romanforfattere  sandsynligvis  vil betjene sig af.  Det er for indeværende svært at forestille  sig en  roman skrevet efter mere positive og 'konstruktive'  retningslinjer, som  ikke f0lelsesmæssigt set ville være  falsk^.^

Orwells tekst danner udgangspunkt for E. P. Thompsons overvejelser i  artiklen »Outside the Whalee, som oprindelig indgik i antologien Out of Apathy. der med Thompson som redakt~r blev udgivet som en slags manifest ved  grundlæggelsen af tidsskriftet New Lefr Review i  19604. »Outside the Whale* er fornylig blevet udgivet igen, i en let omarbejdet udgave, som den f0rste tekst i en samling af kritiske artikler af Edward Thompson,  som  i  efteråret  1978 udkom  med  titlen The Poverty  of Theorys.

Thompsons kritik af Orwell  retter sig mod, at dennes standpunkt -på trods af at det lader sig forstå på baggrund af kommunistpartiernes udvikling i 30erne, af udviklingen i Sovjetunionen under Stalin og af de vilkår politisk organiserede digtere og skribenter havde at arbejde under -alligevel beror på halve sandheder og en forvrænget fremstilling af historien.  Orwell  lader  reaktionen  ude af billedet.  Han skriver ikke om fascisme eller udbytning eller om den repression, socialister og kommunister i 30erne udsættes for fra statens og borgerskabets side. Hans kritik er ensidig, og Orwell giver intet bud på, hvordan den kunne omformes til  socialistisk  politik. Han giver ganske enkelt op, bojer sig på trods af krigens rasen for tingenes evighed og uforanderlighed og vender sig mod

de sjælelige sandheder.

Den vigtigste del af Thompsons refleksioner drejer sig imidlertid om, hvad  der sker med det Orwell'ske standpunkt i efterkrigstiden  og specielt efter  1948, under den kolde krig. Hans pointe er her, at hvad der måske startede som kritisk provokation hos Orwell, nu problemlost og uden  overgang  lader  sig omforme til  direkte reaktionær,  anti-socialistisk ideologi.  Kunstnere og intellektuelles selvoptagede  subjektivisme bliver  i  denne  periode  til  et  direkte  aktiv  for  den  kapitalistiske  hval (som Thompson kalder »Natopolis«),  der udnytter situationen til at befæste sit territorium. På samme tid forsommer de kvietistiske personlighedsdyrkere at udvikle en socialistisk  kritik af stalinismen. 1 stedet falder de fra som fluer, bliver renegater og formår intet at stille op  overfor de europæiske paralleller til McCarthy-udrensningerne i U.S.A.:

»Vestens desillusionerede overgav sig af egen fri vilje og rede til at bekende til Mccarthyismen, akkurat som en tidligere generation af kommunistiske  intellektuelle  ved at  kapitulere over  for det »ufejlbarlige« parti havde overgivet sig til Zjdanov og Beria.«

»Enhver  marxistisk  term  blev  fordrevet  fra  det  gode  selskab  med undtagelse af 'fremmedgorelse'.  Og 'fremmedgorelsen'  blev skilt fra sin sammenhæng hos Marx med ejendoms- og klasseforhold  og fremstillet som en moderne smitsom sygdom med den intellektuelle som sin smittebærer. Den intellektuelles vigtigste pligt overfor samfundet var at hol-

de sig selv i ave. Han måtte sidde på sit eget hovede.(@

Forst i 1956,  hævder  Thompson,  brydes  dodvandet.  Oproret  i Ungarn påviser praktisk, at der findes andre muligheder og nodvendigheder end blot at lade sig sluge og fa det ærligste ud af det. Det g0r det uomgængeligt at udvikle i teori og praksis, at socialismen ikke står og falder med stalinismen og den sovjetiske magtpolitik.  At  det lader sig gore at kritisere udviklingen i Sovjetunionen og 0steuropa på socialistisk grundlag og samtidig holde stand over for koldkrigs-hetzen i Natovolis.

Oproret i Ungarn sætter den socialistiske humanisme på  dagsordenen og peger på nodvendigheden af at forarbejde erfaringerne fra den socialistiske bevægelses historie og ikke ensidigt  applaudere  eller tage afstand fra dem. Hermed falder ifolge Thompson hovedargumentet for den Orwell'ske  kvietisme væk: Engagementet  i den socialistiske humagrad end det selvoptagne liv i hvalens bug nisme kræver i langt h~jere personlig integritet og moralsk mod.

Alt  dette kan  tage  sig  ud  som  en ældet  og overstået  diskussion. Men Orwell-essay'et  er vigtigt, fordi det peger på  koldkrigs-tidens og  1956s helt afgcarende betydning for E. P. Thompsons politiske udvikling og for

det nye venstre, han er en del af og forholder sig til.

Herudover forekommer der mig ogsA at være en del af overvejelserne i essay'et, der er mærkeligt aktuelle i forhold til den indadkrængning og selvoptagethed, der for tiden florerer på dele af den danske venstrefl~j, og som f.eks. har manifesteret sig i tidsskriftet Hug! og i Arhus-antologien Livsstykker. Den nye  danske optagethed af subjektiviteten og de nære mellemmenneskelige relationer er vel ganske vist ikke så pessimistisk og fatalistisk som Orwells, men den er på mange måder lige så flad og ureflekteret.

»Det kapitalistiske  samfund sætter strikte grænser for enhver udfoldelse af subjektivitet,« skriver Signe Arnfred i et nyligt udkommet nummer af Hug! og tager på lidt ubehagelig vis sin mor som eksempel7,  men er det nu helt rigtigt? Kunne man ikke lige så vel hævde det modsatte? At det kapitalistiske samfund, som vi kender det, i h ~ j grad afhænger af en socialisering, der netop inderligg~r, individualiserer og subjektiverer sammenhænge, der i grunden er samfundsmæssige og fælles? Og at den private subjektivitet i den slags samfund, vi kender, har udfoldelsesmuligheder, der er grotesk store i forhold til fattigdommen på fællesskab og

sammenhold?

P A   tilsvarende vis bliver Roskilde Universitetscenter  i nummer 20-1 af Hug! flyttet fra Marbjerg mark ind i »vore hjerter«, uden at det bidrager særligt til en opklarings. Igen sker der det, at noget, der har en selvstændig eksistens og et særligt problemkompleks knyttet til sig, l~srives og ensidigt reduceres til eksempel-materiale i en selvbiografisk fremstilling.  Hovedtendensen  i selvbiografien  gAr  fra  glæde  og optimisme  til desillusion og skuffelse, men der g ~ r e s intet f o r s ~ g på at tænke igennem, om de stillede » r ~ d e « forventninger overhovedet har været  relevante i forhold til en statslig uddannelsesinstitution  som RUC, eller hvad perspektivet har været i de mere specielle arbejdssammenhænge og politiske grupperinger, forfatterne er indgået i. Hvad man kunne g ~ r e ved situationen for at pAvirke den, hvilke muligheder den frembyder, melder »selvopg~ret« intet om. Resultatet er et mismod, der kun g0r billedet af virkeligheden omkring RUC endnu mere tåget.

Skuffelse og desillusion er også bærende  for den venden sig mod det subjektive,  man  finder  i  erindrings-samlingen LivsstykkeP. De  fem historier er forskellige, men de er alle præget af de erfaringer, som forfatterne har gjort  gennem  eksperimenter med  kollektiv-liv, skiftende samlivs-partnere, b0rn osv. Memoirerne udstråler en vis desillusioneret overlegenhed, som erfaringsrigdommen har fort med sig. De store forventninger  er i årenes 10b blevet  skåret  ned,  og en udbygget  kreds  af venner er nu den hojeste form for anticiperet socialisme, man kan tænke sig. Der er noget snævert over erindringerne; man irriteres over det klikemilj~, der er universet, og kan  ikke rigtig tage skuffelserne alvorligt.

Niels Ole Finnemanns afsnit udmærker sig ved at udstråle lidt sorg, der virker autentisk, men proportionsforvrængningen i artiklen g0r 1æseren  betænkelig.  Der er noget  galt  ved  en  fremstilling, der reducerer studenteropr~ret til indvididuelle behov for selvhævdelse, og bedr~velsen i skildringen af den politiske udvikling i 7Oerne skæmmes tilsvarende af den egocentriske tilgang.  Som det er offentligheden  bekendt, har Niels  Ole  Finnemann haft  nogle  ubehagelige  oplevelser med bureaukratiet  i VS, men en sådan personlig  erfaring kan  næppe tages til  indtægt  for, at ordentligt  politisk  arbejde ikke længere er muligt.  Tværtimod peger erfaringen på nodvendigheden af at gere noget ved VS for at bekæmpe den studentikose leninisme og organisationsfetischisme,  der i et vist omfang præger partiet, i stedet for at trække sig resigneret tilbage som skribent og venstrefl0jspersonlighed. Jeg er imidlertid bange for, at »livsstykkerne« er tilbojelige  til  at mene noget  andet. Det er f.eks.  på samme måde skuffelsen. der far Jette Sandahl til  at vende sig mod det personlige. Under institut-besættelserne på universitetet i 1977 til s t ~ t t e for RUC fuler hun, at det ikke mere er det samme som i 1968. Men hun snyder os for en analyse af, hvad det er, der er anderledes, og bruger i stedet  fornemmelsen  af  nedtur og  fremmedhed  som  anledning  til  at

trække sig tilbage ind i det private.

Generelt set er det, der er galt med Livsstykker og artiklerne i Hug!, at man går ud fra, det subjektive er umiddelbart tilgængeligt og kan skildres  uafhængigt  af  en  mere  omfattende  objektivitet,  losrevet  fra  en struktureret sammenhæng. Ærlighed og oprigtighed bliver således forstået som at snakke frit fra leveren, at være »åben«, hvilket er en misforståelse. Tværtimod kan de personlige sammenhænge, forfatterne er ude efter  at skildre,  kun  fremstilles  levende og overbevisende  gennem  en rimeligt  proportioneret gestaltning af et udviklingsforl0b, hvor formidlingen mellem indre og ydre forhold træder frem. Og det kan  ikke ske inden for rammerne af en genre som den ureflekterede selvbiografi. Det fordrer en objektivering af sammenhængene og en refleksion over, hvad der er alment og ikke bare gennemsnitligt i de individuelle oplevelserlo.

Pointen er ikke, at vore dages bekendende socialister uden videre går i Orwells fodspor, men  at der er fare for, at de ender et lignende sted, hvis de fremturer. De fleste  af forfatterne er yngre akademikere på midten  af deres bane gennem  livet,  omgivet  af krise,  forvirring, b ~ r n , arbejdsforpligtelser  eller arbejdsl~shed og en socialistisk  venstrefl~j, der er meget primitivt  udviklet i forhold til de problemer, situationen rejser.  På et sådant tidspunkt kan  det være fristende at lade fanden råde, oggive den besværlige politik og koncentrere sig om det, man tror, man kan overskue:  Sig selv. Gor man det, lober man imidlertid den  risiko, Thompson  peger  på  i  forbindelse  med  Onvell:  At  gammelklogskab, desillusionering  og  selvoptagethed  formidler  overgangen  til  en  rent reaktionær  position: P. . . tilpasningen  mellem  de desillusionerede intellektuelle  og  den  etablerede  magtstruktur  voldte  ingen  vanskeligheder.«"

Tilbage til The Poverty of Theory og den engelske venstreflojs historie. Det næste essay i samlingen er »The Peculiarities of the Englisha, der oprindelig blev til i  196512. Baggrunden for denne artikel er tidsskriftet New Left Reviews udvikling i de fem år  siden starten. Bladet blev oprindelig grundlagt i 1960 som taleror for det nye venstres socialistiske humanisme  ved  en  sammenlægning  af  to  ældre  venstreflojstidsskrifter: The New Reasoner, der havde Ken Alexander og E. P. Thompson som redaktorer, og Universities and Left Review, som blev redigeret af Stuart Hall og Raphael Samuel.

Vigtige bestanddele af det nye venstres identitet var stalinismekritikken efter SUKPs 20. partikongres og opbruddet fra det engelske kommunistparti efter den russiske indmarch i Ungarn  i 1956 sammen med den brede  mobilisering  omkring  kampagnen  mod  atomvåben, som  i Arene efter  1958 syntes at have særlige muligheder for at vinde politisk indflydelselJ.

Redaktionen af New Left Review var fra begyndelsen bredt sammensat  af  omkring 25  medlemmer, der omfattede  venstreorienterede  fagforeningsfolk  som Lawrence Daly, kulturkritikere som Raymond Willias, sociologer som John Rex og en forfatter som Doris Lessing. Tilsvarende strakte tidsskriftets indhold sig ud over en bred vifte af politiske og kulturelle emner, og man satsede på at udvikle en række aktiviteter ud  fra  bladet,  organiseret  dels omkring  redaktionens  tilholdssted  i  7 Carlisle  Street, hvor der var modelokaler,  bibliotek  og restaurationen The Partisan, dels i en mængde Lej Clubs spredt ud over StorbritannienI4.

Forventningerne til bladet og til det nye venstres succes som politisk bevægelse blev dog hurtigt skuffede. Kampagnen mod atomvåben kulminerede omkring Labour-partiets kongres i 1960, hvor det lykkedes at f å   et flertal af fagforeningsdelegationer  til at gå ind for en ensidig atomafrustnings-politik.  Men  efter at denne vedtagelse ikke fik de ventede konsekvenser i parlamentet -hvor Labours medlemmer med Gaitskell i spidsen dækkede sig ind under deres »konstitutionelle«  ret til at have deres egen mening uafhængigt af parti-kongressens -begyndte bevægelsen at gå i oplosning. En del af energien blev vendt indad i Labour-partiet  og brugt op i kampen der mellem Gaitskells hojre- og Harold Wilsons venstrefloj. Den nye socialistiske kultur rundt om i landet begyndte at visne,  endnu for den rigtig havde slået rod, og med den New Left Review.

Bladet kom i nkonomiske vanskeligheder, og ved udgangen af anden årgang i december  196  1  blev  redaktionen  omorganiseret.  Stuart  Hall trådte af som chefredaktnr, den store redaktionskomite omdannedes til et »New Left Board« med Edward Thompson som formand og et temmelig uklart kommiss~rium~~, og New Lej Review blev i fnrste omgang redigeret af en gruppe på fire, herunder bl.a. Raphael Samuel og Perry Anderson.  Denne redaktion  nåede kun at udgive et dobbelt-nummer, hvorefter organisationen igen ændredes, idet bladet fra og med nummer 15 (maj-juni 1962)  fik den form, det mere eller mindre har i dag, med en enkelt chefredaktnr (Perry Anderson) og en mindre redaktionsgruppe, i fnrste  omgang på  tre, heriblandt Robin  Blackburn  og Tom Nairn. Af den oprindelige redaktionsgruppe var der hermed  ikke flere tilbage. At det var en paladsrevolution,  der havde fundet sted blev fnrst klart senere.  Perry  Anderson,  tidligere  redaktnr af Oxford-tidsskriftet New  Universily. havde  gennem  tilfnrsel  af  private  midler  afhjulpet New  LeJ Reviews nkonomiske krise og gik nu i gang med at ændre bladets redaktionelle linje og udman~vrere »New Left Board«.

Bruddet mellem det »gamle« og det »nye« venstre i forhold til New Lej Review træder tydeligt frem fra og med nummer 23 (ianuar-februar 1964). Her far bladet for fnrste gang den typografi og det format og layout, det har bevaret  frem til  i dag, og samtidig brydes forbindelsen  til »New Left Board« og de forskellige klubber og grupperinger, der indtil da havde været knyttet til bladet. Den faste liste over klubadresser erstattes fra nu  af med  en fortegnelse over »Books Receiveda. Samtidig rummer nummer 23 den fnrste af en række artikler af Perry Anderson og Tom Nairn, der skal gennemfnre det teoretiske og politiske opgnr med det »gamle« nye venstre, nemlig Andersons »Origins of the Present Crisis«16.

Edward Thompson Par central betydning for Anderson og Nairns opg0r, fordi han for dem p&amp;  en gang kan fremstilles som typisk  eksempel på en bestemt  politisk  tradition  og som  karakteristisk  britisk  intellektuel.  Thompsons historiske værker -hans bog om William Morris fra 1955  og  især  hans  på  det  tidspunkt  nyudgivne The Making  of  the English  Working cl as^'^ -bliver af Anderson og Nairn brugt som eksempler på en tradition inden for engelsk venstreorienteret åndsliv, som de finder smalsporet og provinsiel; en tradition, der udmærker sig ved moralisme og populisme i den politiske holdning og ved empirisk pernittengrynethed  og manglende sans for totalitetsperspektiver  og teoretisk præcision  i den metodiske tilgang. Thompson  tages som et typisk udtryk  for den engelske  misere, hvorom  Anderson  og Nairns artikler frem  for alt  handler,  den  særlige smålighed, der  udmærker  såvel  den borgerlige som den socialistiske intelligentsia.

Ifnlge Anderson og Nairn  er én  af  de  rnde  tråde i  engelsk  historie fremvæksten af empiricisme  og teorilnshed,  for  deri  bunder  også det hidtidige fravær af et revolutionært  perspektiv.  Thompsons analyse af den  engelske  arbejderklasse  rammer  ved  siden  af.  fordi han  tillægger den en langt hojere grad af bevidsthed, end den i virkeligheden  nogensinde har besiddet. Naturligt  nok i et samfund domineret af »totemise--ret og kastreret bevidsthed« er den engelske arbejderklasse og den socialistiske tradition frem for noget præget af sin mangel  på  bevidsthed, sin objektive teoriloshed:

»Den engelske arbejderklasse, som igennem hele sin historiske erfaring var blevet gjort immun overfor teori som ingen anden klasse, havde et behov for teori som ingen anden klasse. Det har den stadig.«I8

Politisk viser manglen sig i det fatale fravær af et strategisk perspektiv,  som ifolge Anderson og Nairn altid har præget den engelske arbejderbevægelse, og som er særlig akut i den ojeblikkelige situation, hvor Labour-partiets venstrefloj med Wilson i spidsen står over for at skulle

overtage regeringsmagten:

»Den britiske venstrefloj .  .  . har aldrig i historien været i stand til at give et  overbevisende  og sammenhængende  svar på sporgsmålet om, hvordan socialismen kan opbygges.«19

Konklusionen bliver, at der såvel i forholdet til forståelsen af den engelske historie som til behovet  for udviklingen  af en socialistisk strategi er bmg for import af udenlandsk teori til at skabe bevægelse i andedammen. I den forbindelse peger Perry Anderson på dette tidspunkt i særlig grad på  Lukacs, Gramsci og Sartre som tre kontinentale tænkere, der kan hjælpe med at kaste lys over det formorkede Albion. Althusser lurer forelobig kun  i kulissen  som en  lovende »anti-idealist~20.  En  af de vigtigste opgaver for det nye New Lefi Review bliver at introducere kontinental marxistisk teori i England.

Det er i denne situation, at E. P. Thompson skriver sin kritiske artikel »The Peculiarities of the Englishe, der udkommer i  1965-udgaven af Socialist Register, et årsskrift, der var 6levet startet i 1963  af to  andre fordrevne medlemmer af den gamle New Leji Review-redaktion, John Saville og Ralph Miliband.

En  stor del  af striden  står om fortolkningen  af den  nyere  engelske historie. Anderson og Nairn hævder i deres fremstilling af den engelske misere, at den politiske udvikling i England efter 1600 er præget af fraværet  af en  gennemgribende borgerlig  revolution.  Såvel i  1640 som i 1832 kommer borgerskabet til kort over for landaristokratiet og tvinges til kompromis. Heraf fnlger den særlige engelske tilbageståenhed, hvad angår borgerlig ideologi og politisk identitet. Den engelske kapitalisme udstyres med en anakronistisk ornamenteret overbygning, der på afgorende områder er irrationel i  forhold til de okonomiske behov. Denne særlige udvikling forhindrer  udviklingen  af en  kritisk borgerlig intelligentsia og en borgerlig filosofisk-teoretisk  selvforståelse. Endelig virker borgerskabets misere ind på arbejderklassen ved at skabe »urene« modsætningsforhold, der hæmmer udviklingen  af en revolutionær, sociali-

stisk teori.

Thompson hævder, at denne skildring er en skematisk forvanskning af den  virkelige  historie  og bygger  på  model-tænkning  og manglende kendskab til de faktiske forhold. Anderson og Nairn leder efter en borgerlig revolution i England af samme art som den franske, men har ikke 0je for den særlige form, hvorunder borgerskabets herred~mme og klassekampen udvikler sig i England i det  18. og  19. arhundrede.  For det f0rste identificerer de alt for é n ~ j e t kapitalismens udvikling med industrialismen~ og ser derfor  ikke,  at kapitalismen  i det  18. århuridrede i væsentligste udvikles inden for landbruget. I forlængelse heraf forstår de hverken  den  særlige type  agrar kapitalist-klasse, der bliver  karakteristisk, eller  den  opposition,  der  fra  1770erne begynder  at  udvikle  sig imod den. Anderson og Nairn undervurderer det revolutionære potentiale  i begivenhederne frem  mod valgrets-reformen  i  1832 og fordrejer billedet af, hvordan  det lykkes det liberale borgerskab at udnytte småborgerskabet~ og arbejderklassens radikalisme til egen fordel.

Fordi de tænker  i kontinentale modeller og er utilstrækkeligt informeret, sk~jter Anderson og Nairn videre henover det, som det engelske borgerskab præsterer intellektuelt og ideologisk.  De bagatelliserer den protestantisk-demokratiske radikalisme,  de  overdriver  utilitarismens betydning og ser til gengæld ikke vigtigheden af den politiske ~konomis blomstring  hos  Ricardo  og  Mil1 og  denne  traditions videreforarbejdning hos socialistiske @konorner  som Hodgskin og William Thompson, og de giver en forvrænget fremstilling af empirisk naturvidenskabs udvikling som borgerlig intellektuel form i England".

I konsekvens heraf, siger Thompson, bliver forståelsen hos Anderson og Nairn (eller nthe First White Marxists«, som han kalder dem) af den engelske  arbejderklasse  og  den  socialistiske tradition  tilsvarende  forenklet og uretfærdig.  Han finder holdningen i deres artikler uudholdeligt patroniserende.  F0r dem gives der ingen »autentisk« marxistisk eller socialistisk tradition i England, alt er moralisme eller flad reformisme.  Men dette holder  ikke stik, svarer Thompson. Tværtimod  er der tilbage  til  begyndelsen  af det  19. århundrede en  stzrk og kontinuerlig socialistisk  tradition  i  England  med  sin  egen  teoriudvikling  og  sine specielle politiske erfaringer. Disse er ganske vist forskellige fra de kontinentale bevægelsers erfaringer, men  ikke af den grund mindre værdi-

fulde.

Thompson  giver  adskillige  eksempler  på,  hvordan  Anderson  og Nairn forsimpler historien. Et er deres skematiske billede af chartismen og dens nederlag, et andet deres alt for éntydige  fremstilling af forholdene omkring århundredskiftet,  hvor de tillægger fabianerne  alt  for stor vægt  og ikke yder den  socialistiske  modkultur omkring Social  Democratic Federation, Socialist League, Independent Labour Party og ugeskriftet Clarion og dets  klubber  retfærdighed.  For  eksempel  kommer Anderson og Nairn her i deres iver efteq at fa de store linjer frem til at give et groft forenklet billede af arbejderbevægelsen  som pro-imperialistisk slet og ret uden at sanse betydningen af de kampe, der f ~ r e r den imperialistiske ideologis gennemslag med sig, eller den omfangsrige og velartikulerede anti-imperialistiske  bevægelse, der bryder frem i årene omkring Boer-krigen. Et tredje eksempel er, at Anderson og Nairn i deres'gennemgang  af det 20. århundrede helt undlader at nævne det engelske  kommunistparti  og dets betydning  for den  socialistiske traditions udvikling.

Det principielle i Edward Thompsons kritik  er for det f~rste, at Anderson og Nairns »teoretisk informerede« tilgang f ~ r e r til grove forenklinger og manglende sans for og evne til at fremstille modsigelser.  For det andet rummer deres skrifter politiske implikationer, som han 0nsker at distancere sig fra. Anderson og Nairns teoretiske praksis bygger på en foragt for de mennesker, der bærer historien og udkæmper dens kampe, i dette tilfælde  den  engelske arbejderklasse og dens historiske tradition. I deres patroniserende tone, hævder Thompson, ligger der en stalinisme gemt, som det ellers var det nye venstres opgave at bekæmpen.  Og da de to forfattere undlader at drage kommunistpartiet og forholdet til Sovjetunionen ind i deres fremstilling af det 20. århundrede, bliver  al deres snak om at grundlægge en socialistisk strategisk diskussion hul. Ifnlge Thompson kommer den socialistiske bevægelse ikke videre i England, hvis den ikke bygger på respekt  for de konkret eksisterende mennesker, deres oplevelser og historie. Dette kræver en klar stillingtagen til stalinismen og den sovjetiske udvikling, som er fraværende hos Thompson og Nairn. I sit uafklarede forhold til stalinismen falder det »nye« nye venstre bag om det »gamle«, og dets strategiske overvejelser bliver abstrakte og uinteressante, også fordi dets forhold til politik i overvejende grad bliver teoretisk  i stedet for praktisk engageret.

»The Peculiarities of the English« er præget af en bitterhed,  der bliver typisk for Thompsons politiske skriverier i de fdgende år. Det er tydeligt, at forfatteren fder sig skidt behandlet  og på urimelig vis margi-

naliseret gennem det »nye« nye venstres f ~ r e n sig frem.

I  situationen virker hans irritation meget forståelig. Lzst i dag synes især Tom Naims artikler utroligt  flabede, og det billede af Labourpartiet,  der tegner  sig gennem  hans skrifter om 50erne virker  ikke særlig oplysende. Perry Andersons »store linjer« kan nok i et vist omfang inspirere til nytænkning, men læst  15 år efter er det forbl~ffende, i hvor h ~ j grad  Thompsons mere komplekse og stofligt orienterede fremstilling virker overlegent dialektisk og levende og Andersons endimensional og påståelig. Hvad de politiske uenigheder angår, er det også svært på baggrund  af det sidste årtis oplevelser med »leninistiske« fremst~d på  den  nye venstrefl~j ikke at mene, at Thompson politisk  prioriterer sikrere  end  Anderson  og  Nairn.  Hvor  Thompsons anti-stalinisme er konsekvent og af klar betydning for hans forholden sig til modsætningsforholdene i England, er f.eks.  Andersons holdning  til  leninismen  og udviklingen i Sovjetunionen i artiklen »Problems of Socialist Strategya temmelig uforpligtende og tillader ham at undgå en kritisk stillingtagen til  arten  og  kvaliteten  af  de ~virkeliggjorte  socialismer« i Sovjetunionen, 0steuropa og Kinaz3.  Men alt dette er temaer, der bliver gennemgående i de fdgende års diskussion mellem Edward Thompson og den intellektuelle engelske venstreflaj.

Den næste artikel i The  Poverty of Theory er 8 år  yngre. Det drejer sig om »An Open Letter to Leszek Kolakowskia, oprindelig trykt i Socialist Register 1973. Den bitre tone er blevet forstærket, og nogen udvikling af positionerne  er ikke til at spore i det rids af opgaret inden  for New Lej Review, som Thompson indleder artiklen med at give. I den lange periode  mellem  1965 og  1973 er der tilsyneladende  sket det, at Thompson blandt andet i labet af studenteropraret og den statte, dette tilfarte det »nye« nye venstre, er blevet yderligere politisk isoleret. Således var  han  i  periodens  farste  fem  år ansat  ved  det nye  universitet  i Warwick, hvor han var med til at opbygge et institut for socialhistorie. Thompson, som på gnnd af verdenskrigen  aldrig havde gjort sin egen universitetsuddannelse  i Cambridge færdig, og som i efterkrigsårene og 50erne  havde  haft  starstedelen  af sin  beskæftigelse inden  for  voksenundervisningen  i Yorkshire,  fandt  sig imidlertid  dårligt til  rette  i  det akademiske milja og blandt universitetsmarxister og opsagde sin stilling i  1970. Politisk  er han temmelig tavs i denne periode,  idet  han  dog i 1967 og 1968 sammen med Stuart Hall og Raymond Williams udgiver de to numre af May Day Manifesto, et forsag på at udforme en socialistisk  platform  til samling af det nye venstre24.  Til gengæld producerer han en række historiske undersagelser af starste interesse, der uddyber The  Making of the English  Working  Class25.

»An open Letter to Leszek Kolakowskia  er temmelig anstrengende læsning.  Polemikken  er meget ordrig og fuld af metaforer  og litterære formuleringer, og det virker som om Thompson i sin optagethed af sin egen  politiske  skæbne hele tiden  kommer i vejen for sig selv og er på nippet til at være fonrettet. Artiklen rummer dog værdifulde formuleringer omkring den marxistiske tradition og socialistisk moral.

Thompsons  udgangspunkt  er  den  politiske  udvikling,  den  polske marxistiske filosof og systemkritiker Leszek Kolakowski gennemgår efter at være kommet i eksil i England. Kolakowski er ifalge Thompson ikke nogen klassisk renegat. Han har efter sit b n d  med de polske kommunister kritiseret dem og det polske politiske system på et absolut moralsk gnndlag, har ikke afholdt sig fra at kommunikere sin kritik gennem  CIA-finansierede  kanaler  og  har  afvist  enhver  opfordring  til  at samarbejde sin  kritik  med  socialistiske bestræbelser  i  vesten.  Denne holdning  sammenholder  Thompson  med  sin  egen,  fra  bnddet  med kommunistpartiet i 1956 og op igennem de efterfalgende års skærmyds-

ler med socialisterne i det nye venstre.

Det afgarende for Thompson er her at vise, hvordan Kolakowski på trods af al intellektuel integritet og moralsk kraft ved sin absolutte holdning kommer til at tjene et magtapparat, der ikke er mindre obskant end det, han kritiserer.  Heroverfor hævder Thompson i forlængelse af sine tidligere  skrifter, at det  må være  den  samme kamp, der skal udkæmpes  af  den  anti-stalinistiske  og  humanistiske  systemkritik  i  0steuropa og af det nye socialistiske venstre i vesten. Hans brod bliver dob- belt og vender sig såvel mod Kolakowski som mod de dele af det nye venstre, der ikke forstår dette fællesskab.

Kampen i ost og vest hænger dialektisk sammen. De osteuropæiske og sovjetiske systemkritikeres kamp er afhængig af den stntte, de far fra demokratiske socialister i vesten, chancen for at gore socialismen til en realistisk  mulighed  i Vesteuropa  står og falder med udviklingen  af en grundlæggende  kritik af de karikaturer af socialisme, der findes i 0steuropa og Sovjet og med udarbejdelsen af alternative socialismedefinitioner og socialistiske utopier.  I bade 0st og vest gælder det, at kampen for socialisme er en kamp for storre demokrati, åbenhed og selvorgani-

sering:

»Det er lige præcis  fornuft og et  åbent diskuterende  og vurderende moralsk forlob, der »burde« være logikken i den socialistiske proces og komme til udtryk i demokratiske selvstyre-former og i demokratiske institutioner. Udbredelsen af rationel kritik er ikke en fare blandt mange, men den storste trussel af alle mod bureaukratisk  para~itisme.«~6

Thompson retter pa den ene side skytset mod de marxistiske grupper i  vesten,  der  reducerer  arbejderklassen  og befolkningen  til  en  masse, som elitært skal ledes frem mod socialismen, og isolerer sig fra folkelige modstandsformer og bevægelser. På den anden side kritiserer han Kolakowski og andre osteuropæere i eksil, som ikke forstår en anden side af dialektikken mellem ost og vest, nemlig at den kapitalistiske aggression er en realitet og udgor en af de væsentligste legitimationsfaktorer for de statslige oligarkier i de såkaldt socialistiske lande. For at komme videre må de osteuropæiske systemkritikere forbinde deres bestræbelser  med kampen mod kapitalismen i vesten. Det er på dette punkt, Kolakowski har svigtet og er kommet meget tæt på at gå de kapitalistiske magthave-

res ærinde:

»Siden De kom til »vesten«, forekommer det mig, at De har gjort ringe  fors~ag på at fa en dialog i stand med de kredse, der har opfattet sig selv som Deres venner. Derimod har De ikke gjort Dem kostbar til anden side.«17

Bortset herfra er det mest interessante i artiklen Thompsons udredning af forskellige definitioner af, hvad marxisme er. Han vender sig mod opsom korpus, kanon eller livsanskuelse, der findes hamret ud i Marx-Engels's (og evt. Lenin, Trotski, Stalin eller Maos) skrifter, som en dodvægt, der kun kan bruges til at holde

fattelser af marxismen som doktrin, fri diskussion og undersogelse nede med.

Videre går han  imod en definition af marxismen som metode. Man stoder, siger Thompson, på uoverstigelige problemer, hvis man prover at uddestillere Marx's  dialektik i dens rene essens og holde den adskilt fra andre tænkeres dialektikker. Herudover er Marx's metode historiskmaterialistisk,  og  den  historisk-materialistiske  metode  lader  sig  ikke diskutere i skolastisk isolation fra sit objekt.

For det tredje  går Thompson imod en bestemmelse af marxismen Dette er en los, idehistorisk definition på linje med »platonisme« eller »hegelianisme« og reducerer marxismen til et intellektuelt supermarked, hvor akademiske opportunister kan kobe ind til deres af- som »arv«. handlinger efter behov.

Overfor disse tre definitioner stiller Thompson en fjerde, som han vil gå ind for, nemlig en, der forstår marxismen som tradition. Herved forstas en kritisk  og teoretisk  diskussion, der udspinder  sig ned  igennem sidste del  af  forrige og  igennem dette århundrede  i tilknytning  til  de praktiske bestræbelser  og udviklingen i den socialistiske bevægelse. At være marxist indebærer således ikke at bekende sig til et bestemt tankesæt, men at vælge at forholde sig til og forstå sit arbejde i forlængelse af en bestemt tradition2*.

Igennem  disse udredninger  kommer Edward Thompson frem til en ny  forsvarsposition i striden  med Anderson  og Nairn og de teoretiske prakticister, der har kritiseret ham og hans generation for at ligge under at tilhore en særlig engelsk marxistisk tradition, der ikke finder sin lige i no-

for en typisk engelsk empiricisme. Som historiker er han stolt af get andet land:

»At være marxistisk historiker i England betyder, at man arbejder indenfor en tradition, der blev grundlagt af Marx, beriget med selvstændig og supplerende indsigt af William Morris og udvidet i nyere tid på mere specialiserede områder af mænd  og kvinder  som  V.  Gordon  Childe, Maurice Dobb, Dona Torr og George Thomson. Det betyder, at man som kolleger har forskere som Christopher Hill, Rodney  Hilton, Eric

Hobsbawm, V. G. Kiernan. . .«z9

Hermed er vi nået over i den diskussion,  der er baggrund for titelessay" et i samlingen, »The Poverty of Theory« fra  1978. E. P. Thompson tager her fat på den Althusser-inspirerede  marxisme, der i de seneste år har vundet stærkt indpas i England, og som i vid udstrækning er rykket frem under dække af et kritisk opgor med en ældre marxistisk intellektuel tradition, dels repræsenteret ved kulturkritikere som Richard Hoggart og Raymond Williams, dels ved den gruppe af marxistiske historikere, der nævnes i citatet ovenfor.

Den marxistiske historiografi  har altid stået stærkere i England end i andre lande, og historiografien har i England tilsvarende været den intellektuelle disciplin, hvor marxismen har gjort sig kraftigst gældende30. Traditionen går, som Thompson anforer, tilbage til Marx og Engels, til Engels's  bog om den engelske arbejderklasse fra  1844-5 og til  Marx's fremstilling af enclosures og »oprindelig« akkumulation i forste bind af Kapitalen. Herefter ytrer  den sig fortrinsvis i en række sammenfatninger af hele det historiske forlob eller af centrale perioder til brug for skoling inden for de socialistiske organisationer og oplysningsforbund, fra H.  M. Hyndmans Historical  Basis  of Socialism  in England (1881) og William Morns og E. Belfort Bax's Socialism. Its Growth and Outcome (1893) til Theodore Rothsteins From Chartism to Labourism (1928) og A. L.  Mortons A People's History ofEngland (1938). Raphael Samuel skriver herom:

»Den  slags bredt  syntetiserende vzrker, skrevet til brug for politisk uddannelse  og henvendt  til  studerende og  militante  arbejdere,  finder man ingen steder i dag. I Storbritannien var A. L. Morton's A People's History ofEngland (1938) det sidste forsog i genren, og selv om denne bog har vzret brugt meget i arbejderbevzgelsen, har den ikke faet nogen efterfulger.  Vore  dages marxistiske  historikere deltager kun  i  kampen fra andet eller tredje parket. De bevzger sig fortrinsvis i den hujere uddannelses verden, og selv om de ofte er beskzftiget med ikke-akademisk voksenundervisning, er deres måde at skrive på alligevel som regel i et eller andet omfang akademisk defineret og begrznset.&lt;O1

Sidelubende findes i England  i dette århundredes furste årtier en socialdemokratisk historieskrivnings-tradition, som i varierende omfang indoptager en  marxistisk  inspiration.  Nogle  hovedvzrker er her zgteparret  B.  og  J.  L.  Hammonds  bager  om  arbejderklassens  livsvilkår, Sidney og Beatrice Webbs fagforeningshistorie og G. D. H. Coles skrifter.

I  1934 udgiver  Dona  Torr Selected  Correspondence of Marx  and Engels, der virker som en kraftig katalysator på yngre marxister. I Iubet af 30'eme udsender Roy Pascal sin Social Basis of the German Reformation, og V. Gordon Childe, Benjamin  Farrington og George Thomson begynder med baggrund i universitetsarbejde at udgive deres marxistiske undersoaelser af forhistoriske oa antikke samfund~former3~.

Omkring 1 k 0 forbereder den marxistiske okonom Maurice Dobb, som udover  at vzre tilknyttet  Cambridge-universitetet  også  arbejder med voksenundervisning inden for Plebs League, udgivelsen af sin bog Studies in the Development  of Capitalism (1946), der far epokegmende betydning  for  den  marxistiske  historiografi.  Ligeledes  omkring  1940 kontakter A. L. Morton en rzkke yngre historikere med tilknytning til kommunistpartiet med henblik på at fa udarbejdet en revideret  anden udgave af sin bog, som kan inddrage de nyeste resultater af den marxistiske historieforskning. Blandt dem han kontakter er Christopher Hil1 i Oxford, og et af de umiddelbare resultater bliver den lille jubilzumsbog om The English Revolution 1640 (1940), der ligesom Dobbs bog bliver en klassiker inden for den marxistiske historieskrivning.  Af den gruppe Morton  kontakter udspringer  efter krigen  »The  Historians' Group of the  Communist  Party«,  hvis  medlemmer  (Christopher  Hill,  Victor Kieman, J. B. Jefferys, Rodney Hilton, John Saville, E. J. Hobsbawm, Dorothy og E. P. Thompson, Raphael Samuel m.fl.) både gennem deres individuelle  publikationer  og  gennem  grundlzggeisen  af  tidsskrifter som Pust  and Present (1952) og History  Workshop Journal (1976) har bidraget afgorende til at udvikle den marxistiske historiografi i England til det niveau, den har i dag, og tegne dens profilH. Kommunistpartiets historikergruppe  i den oprindelige form ophorer med at eksistere efter 1956, hvor den splittes på grund af politiske uenigheder, og i dag udgor gruppen et bredere forum, hvorfra udgives pamflet-serien  Our History.

I  sammenhæng med studenteroproret, der i England tager  fart med aktionerne på London School of Economics i 1967, bryder der imidlertid en positivisme-kritik frem, som inden længe knytter an til Perry Anderson og Tom Nairns tidligere bestræbelser  og stiller sporgsmålstegn ved den teoretiske rækkevidde  og erkendelsesmæssige værdi af en stor

del af den hidtidige marxistiske historieforskning og -skrivning.

Kritikken tager sit udgangspunkt i franske strukturalistiske  teorier eller i fransk historiografi  (Annales-skolen), og Althusser bliver en dominerende inspirationskilde.  Således skriver Gareth Stedman Jones i artiklen »Historv: the Povertv of Em~iricism« fra  197  1  i karakteristiske vendinger, at engelsk marxistisk historieskrivning i det 20. århundrede har været præget af opsplitning i specialiserede discipliner og af fravæ-

ret af et meningsfyldt totalitetsperspektiv:

»Opkomsten af en soi-disant  marxisme  i  1930erne kunne synes at modsige dette argument.  Men i virkeligheden  var den umiddelbare betydning for historieskrivningen temmelig lille. Overf~rt til historien forte  kostskole-radikalismens  ungdommelige  heftighed  [the  adolescent fervour of the public school enragé]  til en voldsom svingen frem og tilbage mellem en buldrende okonomisk determinisme og den mest ynkelige hurnanitets-filo~ofi.((~~

Kritikken af »anglo-marxismen« bliver endnu mere skarp, som tiden skrider frem. I  1976 finder den tidligere medunderskriver  af May Day Manifesto Terry Eagleton det således nodvendigt at indlede sin bog Criticism  and Ideology med et voldsomt overfald på Raymond Williams,

som pa en gang er meget personligt og hojst teoretisk.

1 England står det skidt til. Som engelsk marxist, der arbejder med lit-

teraturkritik. er Eaaleton

». .  . sig sin utilstrækkelighed smertelig bevidst . .  . at intervenere fra England er næsten automatisk at fraskrive sig retten til at debattere. Det indebærer, at man meget akut foler sig blottet  for tradition og oplever sig selv som en overnattende gæst, der kommer til ulejlighed  i Europa, en gammelklog, udenforstående parasit. De folgende artikler strider sig vej frem under byrden af dette kors.«

Og miseren kan ikke demonstreres bedre end ved at tage Raymond Williams som eksempel, en typisk  engelsk marxist, der både er »idealist«,  »pragmatiker«, »humanist«, »populist«, »eklektiker«,  »venstrereformist«,  »intellektuelt  provinsiel«  og,  såvidt  man  kan  forsta  på Eagleton, ikke så lidt af en opportunist. Samtidig er Williams -og med ham miseren -t z t   forbundet med det »gamle« nye venstre:

»Det davzrende fravzr af massekamp i arbejderklassen (et fravzr, som på stedfortrzder-maner blev udfyldt af atomkampagnens småborgerlige populisme) og opkomsten af en litterzr venstre-reformisme som erstatning for revolutionær teori var strukturelt forbundne momenter. I Williams's værker nzrer og bekrzfter det ene fravær på paradigmatisk vis det andet.@

For at komme ud af sumpen må Eagleton naturligt nok vende blikket bort, mod Frankrig og Kontinentet.

Den  mest  rabiate  engelske  althusserianisme  udvikler  sig  omkring sociologerne Barry  Hindess og Paul Hirst, der udsender adskillige b0ger, herunder Pre-Capitalist Modes ofProduction (1975), Mode ofProduction  and  Social  Formation. An  Auto-Critique (1977) og (sammen med A. Cutler og A. Hussein) Marx's Capital and Capitalism  Today I-II  (1977-8).  Her  drives  den  teoretiske  praksis  ud  på  absurditetens overdrev. Ikke blot kritiseres »empiricismen«, som den bl.a.  hævdes at komme til udtryk hos Hobsbawm, men historien som sådan forkastes som p~eudofænomen~~ og dermed bliver beskMigelsen  med den konsekvent nok også meningsl~s:

»Marxismen  som teoretisk  og  politisk  praksis  vinder  intet  ved  sin forbindelse med historieskrivning og historisk forskning. Studiet af historik er ikke blot videnskabeligt, men også politisk uden værdi. Historiens genstand, fortiden, kan -uanset  hvordan  den opfattes -ikke afstedkomme nutidige forhold. Historiske begivenheder eksisterer ikke og har ingen materiel virkningskraft i nutiden.«

»Vi  forkaster  ideen  om  historien  som sammenhængende og  I~digt st~dieobjekt.«~~

Lige så konsekvent går Hindess og Hirst videre end Althusser i sideordning af »niveauerne«:

»Det ~konomiske har ingen generel prioritet  i forhold til samfundsformationens ~vrige niveauer. . .(P

En anden virksom teoretisk indflydelse i de senere Ars o p g ~ r med den engelske  intellektuelle  misere har været  argentineren  Ernesto  Laclaus virke på universitetet i Essex og hans bog Politics and Zdeology in Marxist  Theory (1977), ligesom den fornylig a f d ~ d e Nicos Poulantzas havde nære forbindelser til England og har spillet en stor rolle i den marxistiske debat.  Videre har althusserianismen  sat sig kraftige spor i tidsskrifter som Theoretical Practice. Zdeoloav and Consciousness. Econ-2 omy and Society og Feminist Review, ligesom dens betydning indenfor dele af kvindebevægelsen kan aflæses i Kuhn og Wolpes antologi Feminism and Materialism (1  977).

Endelig har et centrum for udbredelsen af kendskabet til fransk strukturalisme og semiotik  og til  althusserianske  teorier  og metoder været Centrefor Contemporary Cultural Studies ved universitetet i Birmingham.

Centret blev startet som en underafdeling for »post-graduate studies« ved engelsk-instituttet  i Birmingham af Richard Hoggart  i  1964, men har i sin udformning og aktivitet været helt afg~rende præget af Stuart Hall, der var dets »director« frem til oktober 1979. Centret, der nu er en selvstændig universitetsafdeling,  har siden Halls afgang haft  historikeren Richard Johnson som formel leder, men drives meget efter principper om kollektiv medbestemmelse.

Dele af den birmingham'ske  althusserianisme er af en anderledes bonitet end de ovenfor nævnte retninger og er endvidere i langt hojere grad blevet  udviklet i sammenhæng med konkrete analyse- og studieprojekter og med  en  politisk  praksis.  Centrets teoretiske overvejelser  findes derfor også fortrinsvis formuleret  i dets skriftserie Working Papers in Cultural Studies og i den bogserie, man i de seneste år har udsendt på forlaget Hutchinson, i tilknytning til kritiske unders~gelser af medierne, af  ungdomskultur, af racisme og politibrutalitet, af kvindeundertrykkelse  m.m.39 På  det seneste er  interesserne ~å Centret i  stiaende omfang blevet drejet i historisk retning, sidst manifesteret  ved udgivelsen af antologien Working Class Cultur@O, og i forbindelse hermed har man s ~ g t at udvikle en althusseriansk  inspireret teoretisk kritik af den engelske marxistiske historieskrivnings-tradition.  Udgivelsen af de skrifter, hvori  denne kritik  er indeholdt, overlapper kronologisk  udgivelsen  af  E.  P.  Thompsons The Poverty  of  Theory, hvorfor  dialogen mellem ham og dem er meget direkte, omend i nogen grad forstyrret af,

at man i bogstavelig forstand taler forbi hinanden41.

Den  mest  fremtrædende  kritiker  i  denne  forbindelse  har  været Richard Johnson, som mener, der sker en slags »brud« i den marxistiske historieskrivning i midten af 50'erne. Indtil da er traditionen domineret af indflydelsen fra Dona Torr og især Maurice Dobb og er præget af en optagethed af at rejse teoretiske problemstillinger, samtidig med at det historiske f o r l ~ b rekonstrueres. Parallelt sker der et »brud« væk fra en overvejende Dkonomisk orienteret historieskrivning henimod en, der

er mere kulturelt og ideologisk interesseret:

»Bredt  sagt  ligger  bruddet  mellem  Dobbs  teoretiske  udvikling  og komplekse Dkonomisme og en altovervejende optagethed af 'kultur'  og 'erfaring'  og et  helt 'skjult' og tvetydigt  forhold  til  'teori' og 'abstrakt i ~ n ' . « ~ ~

1 dette f o r l ~ b bliver E. P. Thompson igen en central skikkelse. Johnson hævder nemlig, at Thompson inden for opg~ret med ~konomismen kan grupperes sammen med Raymond Williams og Richard Hoggart i en  særlig »kulturalistisk«  eller »kultur-marxistisk«  retning3,  hvis centrale tekster er Hoggarts The Uses ofliteracy (1  957),  Williams' Culture and Society (1958) og The Long Revolution (196 1) og Thompsons The Making of the English  Working  Class (1963).

Johnson siger det ikke ligeud, men det fremgår temmelig klart, at dette  »brud«  væk  fra  en  ~konomistisk-teoretisk  diskussionsramme  henimod, hvad han kalder en »kulturelt-reduktionistisk«, i hans Djne betyder et fald i debattens kvalitet. Den mister sin begrebslige slagkraft og bliver vattet og snakkende. Endelig indebærer »bruddet« ifdge Johnson en tendens til, at man glemmer at beskæftige sig med kapitalismens karakter af objektive produktionsforhold  med en særlig lovmæssighed og til  gengæld  koncentrerer  al  opmærksomhed om, hvordan klassekampen og klassekulturen kan modificere lovmæssigheden:

»Det er ikke blot i sin metode, at kulturalismen afviger fra marxis- men.  Den fortrænger også de mest substantielle af Marx's resultater -analysen af den kapitalistiske produktionsmådes  former, tendenser og love .  .  . reduktionen af 'klasse' til 'klassebevidsthed'  og  klasseorganisation, eller til hvad  mænd og kvinder foler i forbindelse med de sociale forhold, er en alvorlig forarmelse af de marxistiske kategoner.d4

I  overensstemmelse hermed bliver »kulturalisternes«  politiske synspunkter ifolge Johnson også slappe. De bliver »populistiske« og »etiskhumanistiske«. Hvilken politik en mere stringent teoretisk tilgang ville resultere i, melder historien desværre ikke noget om.

Johnsons eget teoretiske alternativ er en althussenansk strukturalisme, som hverken er »okonomistisk« eller »kulturalistisk«. Han skriver godt nok, at det, han sigter mod, er et kompromis mellem den ~kulturalistiske«  og  den  »stmkturalistiske« tradition,  men  da han  tænker sig denne forsoning bragt i stand gennem  en overordnet »strukturalistisk« kritik af »kulturalismen«, er det meget begrænset, hvad der gives af indrommelser  til  »kulturalismen«4s.  Endvidere  er der nogle ansatser hos Johnson til at supplere althusserianismen  med  kapital-immanente og reproduktionsteoretiske  tilgange,  men  det er strukturalismen og dens

nomenklatur, der dominereF.

Der er 4  aspekter ved  Richard  Johnsons  kritik  af  den  marxistiske historiografiske  tradition  i  England,  der  umiddelbart  falder  i  ojnene som problematiske.

For det f0rste er det svært at se enheden i de synspunkter, han placerer på den fortidige side af »bruddet« midt i 50erne. For eksempel drager han  et  skel mellem Christopher Hills tidlige og sene skrifter, som han hævder ligger på hver deres side af grænsen, men kriterierne er meget uklare. På samme måde virker det forvirrende, at Dona Torr placeres  som  hovedrepræsentant  for  den  tidlige  tradition  sammen  med Dobb,  nar  hendes  arbejde  med  den  folkeligt-demokratiske tradition samtidig skildres på en måde, så man dårligt kan undgå at komme til at tænke på den nære beslægtethed med det, Johnson kalder E. P. Thompsons »populisme«47.

For det andet er det også svært at se enheden i de skrifter, Johnson placerer på den dennesidige side af »bruddet«.  Der er tydeligvis et fællesskab  i interesser og politisk  holdning, men  samtidig er tilgangen og målsætningen hos de tre forfattere på mange måder vidt f~rskellig~~.

For det tredje er der en tendens hos Richard Johnson til entydigt at placere teoretisk bevidsthed fer og teoriloshed efter »bmddet«, således at resultatet bliver en abstrakt frontal modstilling mellem historie med og uden Teori, der hverken virker dækkende eller særlig fmgtbar:

H. . . mens Dobbs projekt var eksplicit teoretisk og rejste centrale epistemologiske sporgsmål, tenderede den nye historieskrivning til en helt militant mistillid til 'teorien'  eller var i  bedste fald ganske uinteresseret i marxismens mere formelle, deduktive sider.@

Måske kan man godt hævde, at kontroversen om Dobbs bog og om overgangen fra feudalisme til kapitalisme i Science and Society mellem

1950 og 1953 er særlig teoretisk central, fordi den drejer sig om konstitutionen af kapitalforholdet,  men at den, hvad teoretisk informerethed angår, i sig selv skulle være kvalitativt forskellig fra f.eks. Thompsons The Making oJthe  English  Working Class virker ikke overbevisende. Snarere er forholdet vel det, at det er en anden slags teori, der kommer på tale, da det er andre sagsforhold  og andre sp~rgsmål, det drejer sig om, bl.a.  fordi Thompson i modsætning til Richard Johnson -men vel ikke til f.eks. Dobb? -er begrebsrealist og s~ager at lade teorien dække forhold og kræfter,  der har virkelig  eksistens.  Måske går det virkelige brud her snarere mellem Richard Johnson og Louis Althusser på den ene  side og Dobb,  Thompson og Karl Marx  på  den anden. Dette  er imidlertid et af de helt centrale punkter i debatten og vil blive behandlet mere udf~rligt nedenfor.

For det fierde er det påfaldende, at Richard Johnson ikke ser det, han kalder »bruddet« midt i 50erne, som et politisk opbrud. Det er temmelig klart, at han  placerer  skismaet i  1956, men  trods heraf  spiller den politiske situation i perioden så  godt som ingen rolle for hans teoretiske billede.  »Kiilturalisterne«  reduceres  til  »populister«,  men  hvad  det samtidige politiske perspektiv i optagetheden af arbejderklassens kulturelle livssammenhæng og demokratiske tradition mere specifikt er, går han ikke ind på. Dermed forbliver også Richard Johnsons egen politiske holdning uklar og hans teoriudvikling utilstrækkelig.  På dette punkt ligner hans artikler Perry Anderson og Tom Nairns skrifter fra 1964-5,

som der da også g ~ r e s beh~rig reverens for5'.

Richard Johnsons kritik af E. P. Thompson har på det seneste givet anledning til voldsom diskussion, mest udpræget i tidsskriftet History Workshop Journal, hvor redaktionen  har haft delte synspunkter, fordi History  Workshop-bevægelsens teoretiske tradition. Det vil imidlertid f0re for vidt at gå ind på denne diskussion i de-

debatten  også ber~rer taljer5l.

Edward Thompsons eget indlæg, »The Poverty of Theory: or an Orrery of Errors« (herefter POT),  forholder sig som nævnt af forskellige grunde meget  lidt direkte til  de ovenfor nævnte engelske althusserianske  tekster.  Han  giver  Hindess  og  Hirst  en  lige  venstre  i  indledningen,  og Richard Johnson nævnes lige i note  168, hvor betegnelsen »kulturalisme« afvises, men ellers koncentrerer Thompson sig om at kritisere mesteren selv, at gennemgå og 0ve anti-kritik mod Louis Althussers o p g ~ r med empiricismen, historicismen, humanismen og moralismen.

Man kan godt ærgre sig over, at Thompson har valgt at gå til værks på denne måde. Det ville i flere henseender  have været  mere  interessant, om han havde valgt at diskutere forholdet mellem historie og teori i forhdd til  f.eks. Perry Andersons  senere værker Passages fiom Antiquify og Lineages oJthe  Absolutist State (begge 1974)  eller til Michael Vesters  Die Entstehung des Proletariats als Lernprozess (1970, dansk udgave  1978), der  på  sin  vis  kan  betragtes  som  en  omskrivning  af

I

t

k

n

A

dt

m

an

s01

' o g

vel

ML

der

son

dert

T

han

ophz

60er

StaZii

behai

toren

skrific

skribl

Der

2 Kultui Thompsons ï'he Muking ofthe English  Working  Class med tilfsjet teoretisk ramme og perspektiv. I forhold til disse værker skulle man synes, der kunne fores en meget givtig debat om teoretiske begrebers status og vzrdi i historieskrivningen i forhold til »empiriske« underssgelser (både Anderson og Vester ststter sig i altovemejende grad på andres forarbejdning af  primzrkildeme).  Men Thompson har altså besluttet at gå uden om denne debat og i stedet koncentrere sig om Althusser, som han vel finder af storre politisk betydning.

Edward Thompson behandler Althusser selv frem for hans engelske tilhængere, fordi han mener at måtte gribe til ondets rod for at udrydde det. Han kritiserer i indledningen til artiklen engelske marxister for at have forholdt sig alt for slapt og tolerant til althusserianismen og villet give den  lov  til  at vzre der som en  marxisme blandt  mange andre53. Heroverfor er hans eget synspunkt radikalt uforsonligt. Althusserianismen er en idealistisk og stalinistisk gift, der må uddrives, hvis den ikke skal gnre ubodelig skade. Noget kompromis kan ikke komme på tale:

»Det  centrale  er, at Althusser  og  hans  messetjenere anfægter selve den historiske materialisme. De er ikke ude på at modificere, men på at fortrænge den . . . Det, der nu trues og aktivt forkastes, er hele den substantielle marxistiske historisk og politisk analytiske tradition og dens akkumulation af viden  (hvis status så kan vzre nok så forelobig) .  .  . det, det drejer sig om, er at forsvare selve fornuften indenfor den marxistiske tradition.« (POT,  s. 196)

Et  andet  sted sammenligner Thompson  althusserianismen  med  en gal hund:

B. .  . hunden har allerede bidt filosofi og sociologi og gjort dem vanvittige.« (POT,  s. 3 14)

Og artiklen munder ud i en regulzr krigserklæring:

»Jeg erklærer ubnnhsrlig krig mod den slags marxismer. . .e (POT,  s. 38 1)

Thompson afviser at g5 ind  på Althussers  forskellige »auto-kritikker(c og  kommer  slet ikke ind  på Althussers seneste beskzftigelse med »marxismens  krise«, hans  orientering  mod  bevzgelserne  og  hans diskussion med  den  italienske  venstreflsj i  kolvandet  på II Mani/éstoseminaret om »Magt og opposition i post-revolutionære samfund« i Ve-

nedig i november 1 9775'.

De Althusser-tekster, Thompson går ud fra, er Pour Marx og Lire  le Capital (begge fra 1965),  som han mener er de vzsentlige, og hans fsrste angrebspunkt er den erkendelsesteori, der udarbejdes i disse bager. Her mener han grundlæggende,  at Althussers fremstilling  af, hvordan begreber og erkendelse produceres, er idealistisk og falsk, fordi den mangler hele den dimension, hvori virkeligheden erfires. Althusser, hedder det,

N. . . giver os i mindre grad en erkendelsesteori, der tager h0jde for de faktiske processer, hvorigennem bevidstheden formes, end en beskrivelse af bestemte procedurer i det akademiske liv.« (POT,  s. 200)

Videre hævder han, at Althusser i sin kritik af empiricismen skrider i målbestemmelsen,  således at kritikken  kommer  til  at  vende  sig  mod empiriske undersergelser og kontroller i det hele taget, mod muligheden kendsgerningerne«. Herigennem drager Althusser en klerft mellem teoridannelse og for overhovedet at underserge virkeligheden  og ~udspnrge empiri, der er ganske uholdbar.

Sammenhængende hermed er Althussers forplumrede kritik af historicismen. Thompson s e e r  at vise, at Althussers  kritik af muligheden for erkendelsesproduktion  gennem historiske tilgange ligger meget tæt på den  kritik,  man  kan  finde hos  en  neo-positivist  som  Karl  Popper (Poppers  The  Poverty  of' Historicism  danner  sammen  med  Marx's Proudhon-polemik, som på engelsk hedder  The Poverty ofPhilosophy, baggmnden for titlen på Thompsons essay og bog):

». .  . der  er  en  bemærkelsesværdig kongruens  mellem  Althussers idealistiske stmkturalisme  og Poppers  'svage empiricismel.«  (POT,  s. 227)

I  begge tilfælde står en nominalistisk. »holistisk« teori på den ene side over for en kaotisk masse af uoverkommelige fakta på den anden.

Heroverfor stiller Thompson sin egen historisk-materialistiske metode, der er meget praksis-orienteret og i lige så herj grad underbygges med praktisk sund fornuft som med teoretisk-filosofiske argumenter. Thompsons overvejelser går ferrst og fremmest på, at historisk viden  i herj grad er »mulig« og udgerr en vigtig fomdsætning for videre erkendelse.  Hans  udgangspunkt  er  begrebsrealistisk:  Teoridannelser  stræber mod  at erkende og  dække  sammenhænge,  der findes i virkeligheden. Denne erkendelsesproces finder i  praksis  sted  som  en  vekselvirkning mellem teori og empiri, således at det overordnede perspektiv, der rummes i teorien, bringes i  stand på baggmnd af et kendskab til fakta og kilder, mens kendskabet til disse i næste omgang så kan udvides gennem en teoretisk  præciseret undersergelse. Så fremdeles udvikler den historiske erkendelse sig gennem en dialog mellem teori og empiri:

»Den historiske praksis består ferrst og fremmest i denne form for dialog, i en modstilling af etablerede, utilstrækkelige  eller ideologisk-baserede opfattelser eller hypoteser på den ene side og frisk eller ubelejligt bevis-materiale på den anden. Den bestik i udarbejdelsen af nye hypoteser, i at afprerve disse hypoteser overfor bevismaterialet,  hvilket  kan indebære en  ny  udsperrgen af det  foreliggende bevismateriale  eller ny forskning for at be- eller afkræfte de nye antagelser;  videre i at forkaste de hypoteser, som ikke holder stand og i at afpudse dem, der gerr, i lyset af det foretagne arbejde.« (POT,  s. 235)55

Der  er  tydeligvis  her  positivistiske  elementer  i  Thompsons tankegang. Dels er totalitetsperspektivet beskrevet  meget sparsomt hos ham,

dels er  det kontrol-muligheder, han er mest optaget af:

»I denne forstand er det rigtigt (her kan man være enig med Popper), at mens historisk viden godt nok altid savner positivt bevis (af den slags, der passer sig for de eksperimentelle videnskaber), så kan falsk historisk viden i almindelighed modbevises.« (POT,  s. 232)

Uden denne mulighed  for at falsificere udsagn ud fra historiske  underssgelser kommer man efter Thompsons mening godt ud at svsmme, og alt bliver i princippet til ideologi. Historisk underssgelse bliver herigennem en meget væsentlig side af erkendelsesproduktionen. Samtidig erkender han dog, at også historikeren i sit udgangspunkt og i de spsrgsmål, han eller hun vzlger at stille, er afhzngig af værdi-præmissers6.  Og at den  historiske  viden  aldrig  kan  blive  mere  end  en  tilnærmelse  til sandheden. Dette er dog i sig selv nok til, at historien er den centrale og overordnede samfunds- og humanvidenskab:

»Den historiske materialisme påtager sig at unders~ge den samfundsmæssige proces i dens totalitet .  .  . i denne forstand er [den] den disciplin,  hvor  alle  andre  humanistiske  discipliner  m ~ d e s . . . altså  må »Historien« sættes tilbage på sin trone som de humanistiske videnskabers dronning.« (POT,  s. 262)

Althussers kritik af historicismen  beror i virkeligheden  if~lge Thompson  på, at  en  fuldstzndig historieloshed er  indbygget i hele  hans begrebssystem. Struktureme er statiske, og »niveauerne« er evige og givet forud for enhver historisk udvikling, ligesom de vil fortsætte med at eksistere ind  i  socialismen  og  kommunismen.  Derigennem  er  også hos Althusser den mest afgsrende historiske  forandhg udelukket, nemlig nedbrydelsen  af tingsliggnrelsen og ophzvelsen  af menneskets  reduktion til blot »bærer« af strukturer og karaktermasker, muligheden for en kvalitativt anderledes samfundsudvikling, hvor den ideologiske fordrejning  er aflsst  af fornuft  og gennemskuelighed.  Thompson  hævder, at Althusser savner ethvert begreb om det menneskelige, om behovene og deres udvikling, om kultur som levet erfaring og derigennem om disse momenters aktive indgriben i den historiske udvikling og samfundsforandringen. I Althussers begrebsverden kan der ikke tznkes et samfund, som ikke er gennemsyret af ideologi (POT,  s. 3 15). 'Scientisme'  og 'ideologisme' falder sammen, og menneskenes bevidsthed  i socialismen bliver vel som hos Jan  Bredsdorffs studenter i Kina -vi  husker fra Pour Marx, at mens  Hegel er dunkel som natten, er Mao klar som dagen -der ved, at kapitalismen er et dårligt system, men tror, englænderne er sorte, kender fysikkens grundlag,  men ikke ved, om der er atomkraft i deres eget lands7.

Thompson anvender nu sin historiske metode på Althusser selv, idet han i grove træk snger at forklare  teoriens udvikling  i forhold  til dens ophavsmands  placering  i  det  franske  kommu?istparti  i  50erne  og 60eme. Hans  resultat  er, at den althusserianske teori i al sit væsen er Med vanlig selvf0lelse tager Thompson udgangspunkt i den behandling. der blev ham selv til del efter  1956. F.eks. kritiseres redak»Edgar Thompson«, i  1958 i de sovjetiske tidsfor  sine  kvindagtige,  filosofiserende

stalinistisk. tsren af New Reasoner, skrifter Oktober og Novy  Mir skriblerier om »socialistisk humanisme« (POT,  s. 32 1  f.).

Der  foregår efter  opstanden  i  Ungarn,  siger  Thompson,  en  heftig kampagne  fra  Sovjetunionen  og de Sovjet-loyale vestlige kommunistpartiers  side  for  at begrænse  stalinisme-kritikken  og  kontrollere  den marxistiske  debat.  I  sammenhæng med  denne  »ideologiske  politiaktion« mod den socialistiske opposition placerer han Althusser:

»Man opfattede ikke trotskismen (der  var en underordnet tendens inden for oppositionen) som »hovedtjenden«, men derimod ~revisionismen«, »renegaterne«, »de småborgerlige elementer« og deres ideologiske virus, der blev identificeret som »moralisme« og som -»socialistisk humanisme«. Vi kan derfor betragte  althusserianismens  opkomst som en manifestation af en mere generel politiaktion inden for det ideologiske område, som et forsog på at rekonstruere stalinismen på det teoreti-

ske niveau.« (POT,  s. 323)

Thompsons historiske belæg for denne påstand  er temmelig I ~ s t og drejer sig om, at Althusser som medlem af det franske kommunistparti forholder sig tavst og passivt over for stalinismen i den afg~rende periode omkring 1956 og forst i  1965 træder frem med en antydning af Stalin-kritik og da endda blot for at kunne gå over til det, der er hans egentlige ærinde: At kritisere stalinisme-kritikken.

Det er imod stalinisme-kritikken  som borgerlig  ideologi,  som  »humanisme«, »etisk liberalisme«, »moralisme« osv., at hovedskytset  rettes  i  Pour  Marx.  Hovedpointen  er,  at  Althussers  scientistiske  antihumanisme i  sit indhold er umenneskelig, at den kredser om »bærer«problematikken hos Marx på en sådan måde, at kapitalismens menneskefjendskhed .gores  til  et  evigt  vilkår.  En  smule  hysterisk  hævder Thompson, at der, hvis man anskuer mennesker på den måde, ikke er langt til at rydde dem af vejen, hvis de bliver for besværlige:

»Hvis man tænker på  menneskene som  Trager [bærere] af strukturer. .  . , vil tanken styre handlingen. Som dalek'erne, disse [de russiske fangelejres] ædle teoretiske prakticister plejede at sige, når de blev kon-

fronteret med »mennesker«: »Udryddet!« « (POT,  s. 337).

Tilsvarende eftersporer han  en  vis sadisme  i Althussers  sprogbrug, hvor talen er om at »eliminere latente eller naive antropologier« (POT, s. 336).

Endelig mener Thompson, at althusserianismen  er en typisk universitetsmarxisme, at kun akademikere kan have et så forstenet forhold til verden, som der her er tale om, og at fastlåsningen af niveauerne og idoliseringen af den teoretiske praksis kun giver mening ud fra denne befolkningsgruppes snævre horisont og interesser. Han minder om, at den althusserianske  strukturalisme hat- betydelige  ligheder  med  den  form for abstrakt system-tænkning, man finder hos amerikanske sociologer og historikere som Neil SmelserSB, og hævder, at det i sidste ende er den

'samme form for kapitulation over for tingsliggorelsen, der er tale om:

»Strukturalismen . .  . er et ekstremt resultat af en fornuft, der er blevet fremmed for sig selv .  .  . og for hvilken alle menneskelige forehavender, bestræbelser, institutioner og selv kulturen forekommer at stå uden for menneskene  og  være imod dem  som  objektive  ting  eller  som  det

»Andet«, der på sin side bevæger menneskene nindt, som var de ting.« (POT,  s. 345)

I  dette stivnede univers forbereder en ny elite sig på at overtage magten:

»Hvis en sådan teori nogensinde kom til magten, ville den sh langt fra at frig~re arbejderklassen med sin uthlelige arrogance  og sine »videnskabelige« prætentioner spille den i hænderne på en klike af bureaukrater: Den næste herskende klasse, som allerede står ph spring. .  . Althussenanismen er som skræddersyet til at dække de ideologiske behov hos en håbefuld hersker-klasse . .  . i samfund, hvor et udsnit af intelligentsia'en, hnjt hævet over masserne, vedtager at anlægge en politik, der involverer skånselsl~s »modernisering«, marxistisk og anti-imperialistisk retorik [og] foragt for demokratiske metoder .  . .a (POT,  s. 379)59

Så vidt sh godt. Thompsons kritik af Althusser er sine steder lidt overstyret og svinger noget i niveauet, men i det store og hele forekommer den ikke urimelig. Den kan i sine teoretiske pointer minde om Alfred Schmidts kritik  i artiklen »Der stmkturalistische Angriff auf die Geschichte~ fra  1969, som stadig forekommer mig at være et af de mest præcise og rammende indlæg i debatten om AlthusseI"O. Denne artikel, ligesom Schmidts skrifter i nvrigt, lader Thompson imidlertid ikke til at

kende (men de er  jo heller ikke særlig engelske!).

Alfred Schmidts historieteoretiske refleksioner kunne ellers have været til hjælp i de afsnit af »The Poverty of Theorya, hvor Thompson f0rer tråden fra Althusser-kritikken  videre i en kritik  af Marx. Disse afsnit, som er kompetente  og gennemarbejdede,  hnrer til artiklens  mest interessante og rejser en række vigtige debat-punkter.

Thompson accepterer  Althussers  skelnen  mellem  en  »ung«  og en »gammel« Marx og forbliver dermed igen  solidarisk med  den socialistisk-humanistiske  opposition  fra  årene efter  1956.  Hos  den  »unge« findes der en antropologisk interesse  for menneskets  natur og behov, som  Thompson finder værdifuld. Den »gamle« M a n   derimod, som skriver Grundrids og Kapitalen, bliver ifnlge Thompson i voksende grad fanget i en politisk-~konomisk

Marx -i Panser-manuskripterne f.eks. -. felde (POT,  s. 255).

Godt nok  drejer det sig for Marx  her  om en kritik  af den  politiske nkonomi,  men  på  trods  heraf  bliver  det  totale  samfundsmæssige  og menneskelige  univers  indsnævret  til  okonomi,  ganske  vist  en  antinkonomi, men ikke en, der i sit væsen er forskellig fra den kritiserede:

B. .  . samfundet som helhed omfatter mange aktiviteter og relationer (i forbindelse med magt, bevidsthed, seksualitet, kultur, normer),  som ikke er den Politiske 0konomis anliggende, som er blevet defineret ud afden Politiske akonomi,  og som den ingen ord har for.« (POT,  s. 254)

Projektet  hos den »gamle« Marx bliver i kraft  heraf betydelig  mere begrænset  end det bredt historisk-materialistiske, der lægges op til hos den »unged'.

Herudover giver Thompson Althusser en slags ret på et andet punkt, idet  han  siger, at der hos Marx  i Grundrids og Kapitalen faktisk  godt kan findes et vist belæg for den tilgang, Althusser benytter, for så vidt som Marx her skildrer et system,  der er lukket og selvproducerende. Men hvor Althusser vil hævde, at denne fremstilling beror p&amp;  det meget omtalte »brud« i erkendelsen mellem Hegel og Marx, siger Thompson tværtimod, at der her er tale om en uovervundet Hegel-indflydelse hos Marx, en indflydelse, han finder idealistisk og odelæggende. Kapitalen bliver til en ide, der udstyret med en særlig logik »sætter« sine videre bestemmelser i en selvkorende proces,  indtil samfundet og kapitalismen

træder frem i sin realitet. Herom hedder det:

H. da kapitalen forst er dukket op i bogen,  bestemmes  dens selvudvikling af den medfodte logik, der er indeholdt i kategorien, og af de relationer, som folger heraf, på nogenlunde samme måde som »markedet« opererer inden for den borgerlige Politiske 0konomi. .  . Kapitalen er en virkningsfuld  kategori, der bestemmer lovene for sin egen udvikling,  og  kapitalismen  er  resultatet  af  disse  loves  virke  på  samfundsformationeme. Denne måde at analysere på må nodvendigvis være anti-historisk. . .« (POT,  s. 253)

. .

Ifolge Thompson er problemet storre i Grundrids end i Kapitalen, for i det sidstnævnte værk sker der en vis omstrukturering. Fremstillingen relateres i hojere grad historisk, og der indtræffer en inspiration fra Darwin, som han finder positiv. Men  fundamentalt sker der ingen forandring:

»Kapitalen. . . forbliver en undersogelse  af kapitalens  logik, ikke af

kapitalismen.« (POT,  s. 257)

Den »gamle« Marx er altså udelukkende optaget af logik og struktur, mens han har mistet blikket  for processer, for klassekamp og historisk udvikling. Kapitalen er en »mountainous inconsistency~, der som politisk ~kononii er inkonsekvent og som historie eller sociologi er ren mo-

deltænkning (POT,  s. 257).

Heroverfor stiller Thompson som sit eget bud en vision af en altomfattende  og overskridende  historisk  materialisme,  der  kan  anvendes  p A hele det historiske forlob, som kan indoptage de politiske og kulturelle dimensioner, han  hævder  udelukkes  af Kapitalen,  og som til gengæld kan  sætte  de determinationer,  der  vitterlig  udg&amp;r fra  okonomien,  på plads:

»Den Politiske 0konomi er ude af stand til at vise kapitalismen som »kapitalen i totaliteten af dens relationer«: Den har ikke sprog eller ord til at gore det. Kun en historisk materialisme, som kunne bringe alle aktiviteter  og sammenhænge inden  for et kohærent synsfelt, ville  være i stand til det .  .  . den historiske materialisme har påvist, at Marx var udstyret  med  en  meget dybtgående intuition, som i virkeligheden var til stede, for Grundrids blev skrevet, og som sagde ham, at den kapitalistiske proces' logik kommer til udtryk inden for alle samfundets aktivite- ter og udover et determinerende tryk på dets udvikling og form .  .  . Men dette er i h0j grad noget andet, en afgorende anderledes slutning, som på den ene side giver os en organisk strukturalisme (i sidste instans en kapitalens Ide, der udfolder sig selv) og på den anden en virkelig historisk proces.« (POT,  s. 254)

Jeg anser den modstilling, Thompson her foretager mellem den »unge« og den »gamle« Marx for at være helt uholdbar og hans opfattelse af forholdet mellem logik og historie i kritikken af den politiske okonomi, i

Grundrids og Kapitalen, for forkert.

Der kan peges på mangler og »huller« hos Marx i både tidlige og sene skrifter.  Imidlertid er det jo  ikke simpelthen sådan, at der i ungdomsskrifterne er en antropologisk tilgang til stede, mens okonomien mangler,  og  at  det  omvendte  g0r  sig  gældende  i  skrifterne  fra  midten  af 1850'erne og frem. I det mest beromte og citerede skrift af den »unge« Marx, de 0konomisk-filosofiske manuskripterfia 1844,  er okonomien faktisk det helt dominerende og fylder fem gange så meget som kritikken af Hegel. Til gengæld står der så mere i de okonomiske udredninger om den almene menneskelige og politiske interesse i at fa gennemanalyseret den borgerlige okonomi end i Kapitalen, men disse formuleringer gælder, så vidt jeg  kan se, som et mere eller mindre generelt program, der stadig er gyldigt  for den  senere Marx. Dette ses f.eks. af, at der i Grundrids endnu findes rester af de smukke og poetiske  formuleringer om penge, sanselighed og fremmedgorelse, man kender fra de ovenfor nævnte manuskripter. Snarere er forholdet vel det, at ungdomsskrifterne udkaster et program, mange gange i tese-form, som Marx endnu ikke har  kundskaber  og  erfaringer  til  at  kunne  udfylde.  Således  peger de 0konomisk-filosofiske manuskripter meget effektivt  og indtrængende på  nodvendigheden  af  dialektisk  at  gennemanalysere,  hvordan  den menneskelige natur igennem den okonomisk-historiske udvikling på en gang kan skabe sit eget væsen og bevæge sig væk fra det. Manuskripterne fremhæver en række områder, der må undersoges: Arbejdslon, kapital, akkumulation af profit, grundrente, det fremmedgjorte arbejde, pnvatejendommen, kommunismen,  behov,  produktion  og arbejdsdeling og endelig penge.  Men  selve analysen  foretages ikke.  Den kommer til gengæld til at optage en stor del af Marx's videre liv. Dertil kommer at resultatet  af revolutionerne i  1848, chartismens nederlag i England og de okonomiske storkriser i 1847 og 1857 medvirker yderligere til at placere okonomi-kritikken helt centralt i det historisk-materialistiske projekt.

Jeg kan ikke se andet, end at der er en forholdsvis harmonisk progression i Marx's arbejde i de forskellige faser af hans liv, og at dette arbejde

må diskuteres under et.

På samme måde kan der påvises en rzekke mangler  i Grundrids og Kapitalen. Den storste mangel er, at det, der præsenteres i disse værker, er en torso, at f.eks. kapitlet om klasserne aldrig blev skrevet, og at sta- ten og verdensmarkedet ikke kommer ind i billedet62. Dernzst er der en rzkke ting, der mangler, fordi de ikke passer ind i projektet om en kritik af den politiske ~konomi. Det gzlder f.eks. nogle af de aspekter af den politiske og kulturelle udvikling, Thompson peger på, og de dele af historien og verden, der ikke er kapitalistiske. Men hvad disse sidste perspektiver angår, betyder det, at de mangler i kritikken af den  politiske ~konomi, hverken at denne for Marx indebzrer opgivelsen af den mere brede  historisk-materialistiske  interesse,  hvori  de  indgår  (tvzrtimod glzder Marx sig i brevene fra denne tid til at blive fzrdig med det 0konomiske »lort«), eller at kritikken af den politiske ukonomi og kapitalanalysen ikke kan bidrage til deres opklaring.

Mest afg~rende er det vel, at historien ikke fordrives af kapital-analysen i Grundrids og Kapitalen. Historien står  snarere helt i centrum, idet analysen s ~ g e r at vise, hvordan kapitalen tenderer mod at påtvinge den historiske udvikling sin egen lovmzssighed, således at der med kapitalen  kommer en form for samfundsmzssig styring ind  i den  historiske udvikling, som ikke findes f0F. For det andet er målet for Marx i kritikken af den politiske ~konomi at påvise de kapitalistiske  lovmzssigheders historiske karakter og begrznsethed, at fremstille det, der fremtrzder som evig og uforanderlig ting, vzrdien, som i sit vzsen bestående af  menneskers  levende arbejde, og at udfolde dialektikken  mellem arbejdet og vzrdien som på en gang identiske og ikke-identiske st~rrelser. Videre  at  skildre  den  »subsumptionslogik«,  hvorigennem  kapitalen som ~konomisk tvang tenderer mod at underordne sig det, der ikke er identisk med den selv, materialiteten, brugsvzrdien og behovssystemet, og reducere menneskene til strukturbzrere.

Det centrale er her, at den lovmzssighed, hvormed kapitalen  reproducerer sig og underordner sig verden  hos Marx har status af tendens: Gvvc?,ue~ hedder det gang på gang i Grundrids (med et aristotelisk udtryk). Udviklingens  lovmzssighed  er kun  et  n~dvendigt, naturlovslignende vilkår, for så vidt den ikke modificeres, bremses eller nedbrydes af »modvirkende tendenser«, materielle modstande eller menneskenes kritik og oprerr. Derudover er kapitalens logik fremstillet som så rig på modsigelser,  at  den  bestandig  tenderer  mod  kriser  og  sammenbrud, hvoraf der rejser sig en mulighed  for overskridelse, et aspekt, der trznges i baggrunden hos såvel Thompson som Althusser.

Kritik  og o p r ~ r , der  ikke  med det samme skal gå i stå, forudsztter imidlertid en indsigt i kapitalens logik og rationalitet, og denne indsigt er det, der efterstrzbes i Grundrids og Kapitalen. Og omvendt bliver kapitalens logik og vilkår så meget mere dominerende som modstandene svzkkes. Tvzrtimod at udelukke en subjektiv, kulturel og behovsmzssig dimension  åbner Marx's  analyse af  kapitalen  op for forståelsen  af dels subjektivitetens historisk-dialektiske udvikling, dels af hvordan det kapitalistiske samfund tendentielt  g0r denne dimension til et overdrev eller forviser den til privatlivet og reducerer det vzsentlige  i samfundet til  tingsliggjort ~ k o n o m i , til fremmed overindividuel sammenhzng el- ler struktur.

Således  er  kritikken  af  det  borgerlige  samfunds  umenneskelighed grundlæggende  den  samme  hos  den  »unge«  og  den  »gamle«  Marx. Grundrids og Kapitalen komplementerer den eksistentielle kritik, der rejses i ungdomsskrifterne, og modsiger den ikke. De værdier, der ligger til grund  for formuleringerne i Pariser-manusknpterne, bliver til samfundsmæssigt k0d og blod i kritikken af den politiske ~konomi og værdi-abstraktionen.  Eller som Agnes Heller siger i sin bog Teorien om de menneskelige behov hos Marx (1974):

»Uden værdipræmisser ville Marx være en immanent kritiker af kapitalismen og uden  immanent unders~gelse af kapitalismen  en roman-

tisk antikapitalist.«63

Men alt dette kan jo  for så vidt  være lige meget. Om Marx forstod sig selv eller skal forstås på den ene eller den anden måde er heller ikke E. P. Thompsons hovedanliggende.  Det er derimod at kritisere en akademisk venstrefl~j, som mere og mere glemmer, hvad det drejer sig om, som i stigende omfang g0r teoriudviklingen til et mål i sig selv uden at bekymre sig om dens historiske forklaringsværdi  eller politiske  frugtbarhed, og som kritiserer »moralisme« og »humanisme« uden at spekulere nærmere over, hvad der så egentlig sætter socialismen på dagsordenen.

At han ikke rammer ved siden af kan ses af nogle af de svar, der forebbig er kommet på  hans bog.  Således skriver f.eks. Paul  Hirst, der  i mellemtiden har lagt såvel Althusser som Marx bag sig (og nu er tilb~jelig  til  at  vende  sig  mere  mod  Nietzsche  og  Freud!),  i  artiklen  »The (november

Necessity  of  Theory«  i  tidsskriftet Economv  and  Society 1979)  om socialismen og vejen til den:

P. . . bevægelsen  mod  socialismen  fordrer  mere  end  »menneskelig virksomhed« per  se: Den fordrer bestemte organisationsformer, specifikke praksis'er, politiske tiltag, der er mere end blotte afledninger og så videre. Og den bevreger sig mod noget andet end et samfund, der består af  realiserede  værdier,  den  kræver  programmer  for konstruktionen  af specifikke institutioner og sociale forhold, som kan fungere, og som kan oprettes på trods af andre organiserede menneskers  modstand.  'Værdier' -demokrati, lighed, samarbejde, 'at yde efter evne og nyde efter behov'  og så videre -'værdier' er altid overskridende i forhold  til bestemte institutioner.  Vor bevægelse har brug for værdier, men  hvis de skal være af nogen værdi, må de spille en tjenende rolle i  kampen for de bestemte institutioner, som nu engang er opnåelige. Denne bevægelse er det, Thompsons utopisme sætter sig imod.«65

Behov og værdier underordnes  kampen  for de »bestemte institutioner«,  utopisk tænkning  afvises som  reaktionær:  I  god  tråd  hermed  er

det, at  Hirst  benægter,  at der skulle være  nogen  afg~rende forskel  p A socialisme og kapitalisme. Begge dele er  jo 'samfund':

»ERersom der ikke er nogen klar linje, der adskiller kapitalismen  fra socialismen, og ikke er nogen anden nodvendighed, der producerer socidistiske samfundsforhold end deres konstmktionsproces og konstmktionsbetingelser, er det  n~dvendigt at  udtænke den socialistiske bevægelses målsztning meget  detaljeret.  Det  nytter  ikke at erstatte  evolutionismen med en radikal voluntarisme og scientismen med moralisme; samfundsforhold  har bestemte konstruktions-  og funktionsbetingelser, som der må kalkuleres med. Det er kun visse samfundsmæssige former, der kan konstrueres og g ~ r e s varige. og det Ny Jemsaiem er ikke blandt dem  . « 6 6

Tydeligere  kan  de endimensionale og embedsmandsagtige  sider af den engelske althusserianisme vel  ikke komme frem. Oven  i kobet  er Hirsts holdning kun på yderste overflade »realistisk«:  Den »detaljerede udtænkning« og »kalkulation« af de socialistiske mål findes ingen stehinanden i hurtig  tom-

der hos  ham,  mens  derimod  ism-erne afl~ser gang.

Et andet svar, som var imcideset med forventning, foreligger i form af Perry Andersons bog Argitments Wifhin English Marxism6'. Tonen er på  overfladen forsonlig;  bogen  skal  forestille en introduktion til Thompson og rummer en bibliografi over hans skrifter, samtidig med at den er et debatindlzg.  Både som introduktion og polemik er bogen en skuffelse. Andersons  holdning  til  Thompson  er tvetydig  på en  måde, der virker dels hyklerisk, dels patroniserende.  »Edward  Thompson er vor fineste socialistiske  skribent -i hvert  fald  i England  og  muligvis i Europa,« begynder bogen (s. 1). Som historiker er han, hedder det i slutningen,  »simpelthen  usammenlignelig« (s. 206). Han er en »mester«, hvis »kritiske  stringense kan  måle sig med  de st~rste »autoriteter« (s. 209). Imidlertid er Thompson som filosof og marxistisk teoretiker ikke meget bevendt. og det meste af bogen bmger Perry Anderson på at belære ham om elementzre fejltagelser på den kendte maner.

Det vil være et endel~st projekt at gå i detaljer med denne forlængelse af  debatten,  og  Andersons  indvendinger  er  meget  lidt  substantielle. Hans fors~g går på at forsvare Althusser mod Thompsons misforståelser,  at  give  en  alternativ  version  af  New  Leji  Revie~s historie  og  at i m~degå Thompsons kritik af stalinismen. På alle tre områder er hans argumentation udvendig og præget af jargon,  flotheder,  ordmagi og skematisme.

Det er Andersons stil, der g0r en opmærksom på hans dybereliggende overfladiskhed. Der er for mange besværgelser og for megen redundans til, at man tror ham. Hvad betyder det f.eks., at »den relative kongruens mellem de kritiske faser i Thompsons politiske formningsproces er bemærkelsesvzrdig« (s. 146)? Eller at kampagnen mod atomvåben »f~rst og fremmest var et middelklassefænomen med massekarakter i sin tilslutning, men uden proletarisk tyngde« (s. 148)?

Det virker heller ikke betryggende, når Anderson spiller autoriteterne ud mod  hinanden, som han ustandselig  g0r det: Marx mod Morris, Meier mod Thompson, det ene navn mod det andet, så det ind imellem slår sludder. Tag for eksempel diskussionen på s.  125, hvor Althussers moral sammenlignes med Spinozas. Spinoza var determinist og alligevel  et  fint  og elskeligt  menneske, Althusser  er påvirket af Spinoza, så hvorfor skulle Althusser så ikke også være et fint og elskeligt menneske? ad og sagen er det stalinistiske islæt i Althussers filosofi, i forhold til  hvilket  hans personlighed og moral er uved- Her  ikke  alene  vrnvler  Perry  Anderson,  han  argumenterer  ogsA hominem i stedet for ad rem, kommende68.

Karakteristisk er endvidere Andersons brug af kvalificerende adjektiver, som på én  gang er arrogant og underdanig, kort sagt autoritær. Han kendetegner uden belæg sine helte og venners værker som »fundamentale« (s. 40), »brillante« (s. 41), »autoritative« (s. 4 9 ,   »fremragende« (s. 45), »monumentale« (s.  76), »imponerende« (s.  127), »samvittighed+ fulde« (s.  166), »beundringsværdige« (s.  166), »fortræffelige« (s.  169), »majestætiske« (s.  170) osv. Modstanderen  Thompson beskrives  mere gennem adverbier. Han argumenterer f.eks. »ubevidst« (s. 27), ~idealistiske og »voluntaristisk« (s. 81),  og typisk hedder det på s. 82: »Ufrivilligt  synes en krybende  kulturalisme  at være  på spil.« Efterskriften  til POT er, gætter Anderson,  skrevet »hurtigt, måske ude af balance«  (s. 115), andre  af  Thompsons  udsagn  skyldes  formodentlig  »pennens flugt« eller en »njeblikkelig ophidselse« (s. 123). Anderson kan dog også patronisere ved hjælp af adjektiver, som når han roser fremstillingen  af retssystemet  i Whigs and Hunters og siger: nThompsons beskrivelse af denne dialektik er eksemplarisk subtil og indsigtsfuld og bnr accepteres af alle marxister« (s. 198). Læs den fnr Deres tropsfnrer!

Politisk placerer Perry Anderson sig i bogen entydigt som trotskist af 4.  internationale-slagsen,  hvilket  er  noget  nyt.  1 kapitlet  »Strategies« hævder han, at Thompson og Althusser  tilhnrer den  samme nudviklingslinje« (s.  196) inden for den socialistiske bevægelse, hvis stærkeste udtryk  i  dag  er  eurokommunismen.  Heroverfor  stiller  han  sit  eget standpunkt,  som  er »Lenin  og  Trotskis mere stringente og realistiske tradition« (s. 197). Samtidig vil han  forsvare dele af udviklingen  i Sovjetunionen mod de koldkrigstoner, han fornemmer i Thompsons kritik af  stalinismen.  Således var  det »den  halsbrækkende  industrialisering, som i sidste instans reddede Rusland og Europa fra nazismen« (s. 17  l), og må man ikke se i njnene, at »passagen  til  socialismen« på samme måde som »de successive passager fra antikken til feudalismen til kapitalismen« vil  kræve  eksperimenter med  forskellige  politiske  styreformer (s.  195)? Konklusionen, som Perry Anderson  ikke formulerer direkte, må være, at stalinisme-kritikken  kun tjener til at forvirre begre-

berne, og at Stalin på sin vis også var en »stringent realist*.

Andersons politiske standpunkt er begrundet i traditionelle  modsætninger snarere end i  en bednmmelse  af de njeblikkelige  forhold. Heroverfor -ligesom over for Hirsts teorier -virker Thompsons »utopistiske« politik langt mere konsekvent og bæredygtig, for her kommer virkelighedens  forskellige subjektive og objektive momenter til at  hænge sammen i en helhed og soges omformet til en aktiv politisk  praksis.  De forskellige akademiske gulvovelser har produceret en masse papir, men kun lidt virkelig forandring, hævder Thompson; de er

». . . et bjerg af tanker, der endnu  ikke har affodt en eneste politisk mus.« (POT,  s. 383)

Thompson onsker at forpligte den marxistiske diskussion i forhold til en socialistisk politik. Selv er han aktiv i Labour-partiet, i en sammenhæng, der herhjemme vel ville svare til et sted i Socialistisk Folkeparti, men har på det seneste mest gjort sig bemærket ved en række skriverier i ugeskrifterne New Society og New Statesman, hvor han har beskæftiget sig med hojredrejningen i England og tendenserne til udvikling af politistats-metoder i forbindelse med Blair Peach-sagen.

Derudover har han  været  aktiv  i  forbindelse med genoplivelsen  af kampagnen  mod  atomvåben og  har  næsten  i  offentligheden  indtaget

den rolle som patriark, der tidligere var Bertrand R u ~ s e l l s ~ ~ .

Mere generelt  beskriver  Thompson sin  politiske  position  således i

slutningen af »The Poverty of Theorye, hvor han går ind for en

». .  . libertær kommunisme eller en socialisme, der både er demokratisk og revolutionær i sine midler . . .N (POT,  s. 382)

I  Thompsons diskussion af menneskelige behov,  kultur og socialistisk moral som de knudepunkter, hvor det samfundsmæssigt  objektive formidles  med  det  subjektive,  bliver  en  forbindelseslinje  tydelig  til  de problemer,  der  omhandles i  Orwell-essayet  »Outside  the  Whale«  fra 1960, der  indleder  artikel-samlingen The Poverty o f Theory, og  som blev behandlet ovenfor. For det, det drejer sig om i kritikken af althusserianismen, er på sæt og vis det samme, som var på færde hos Orwell, nemlig en tendens til at lade objektivt og subjektivt falde fra hinanden og afhænge af forskellige logikker. At definere en tingsliggiort okonomi og politik  på den ene side som samfund og psykologi, behov  og moral på den anden som det menneskelige.  Den bærende linje i Thompsons bog er en indædt kritik mod en sådan opsplitning som forvrængende og i sin tendens reaktionær. Endvidere er bogen et forsog på at præsentere et  alternativt  socialistisk  syn  på  samfundet  og  historien,  hvor  delene hænger dialektisk sammen og kun  kan forloses og udvikles i sammenhæng.

Denne grundlæggende kritik forekommer mig også at ramme centralt ind i den danske debat, hvor der som nævnt ovenfor har vist sig ansatser til  en  ufrugtbar  personalisering og indsnævring af diskussionen af det subjektive. Perspektivet i en sådan opsplitning af det subjektive og det objektive er enten et skisma mellem de, der vil redde personligheden, og de politisk aktive eller, hvad der måske er endnu værre, at tingene også falder fra hinanden i hovedet på den enkelte, således  at det bliver muligt med den ene hjernehalvdel at være optaget af forholdet mellem merdre og dotre og det »nye liv«, mens den anden halvdel uforstyrret  fortsætter sin vante politiske trummerum.

Heroverfor gælder det, såvidt jeg  kan  se, om at holde det subjektive fast på dets samfundsmassige og politiske dimension og tilsvarende have pnonteringerne i den socialistiske politiske praksis klart for oje: At målet med arbejdet her forst og fremmest er skabelsen af et demokratisk samfund, styret fra neden af menneskenes behov, og ikke opbygningen af et hierarkisk  og ornamentalt parti-apparat, hvis funktion fortrinsvis er at holde sammen på sig selv og dernæst at være »ledende« i kampen.

Konkret gælder det f.eks. for  ojeblikket  i  Danmark  om  at  påvirke partiet Venstresocialisferne i den  rigtige retning. Dette parti over ikke mindst i kraft af sit parlamentariske arbejde, der både er iderigt og onenteret mod problemer i den virkelige verden, en ikke ubetydelig politisk  tiltrækning.  Samtidig  præges  partiet  af  en  selvoptaget  organisations-fetischisme  og  en  traditions-orienteret  studenter-leninisme,  der hæmmer dets muligheder for at leve op til situationen. Partiets chance er at blive taleror for en udadvendt demokratisk socialisme, og dets forste og vigtigste opgave er at koordinere de forskellige tilkendegivelser af radikale  menneskelige  behov,  der ytrer sig, og at vaere  ramme  for en strategisk  diskussion af socialismen  som realistisk  alternativ til det  bestående. Det må derfor være vigtigt at arbejde for, at partiet og den socialistiske venstrefloj i det hele taget lærer af historien i  stedet for hårdnakket at gentage den.

Edward Thompsons bog The Poverty of  Theor). virker som en god stimulans til at gå i gang med dette arbejde.

## Noter

- I .   Se George Onvell: Inside  the  Whale and Other Essays, Penguin  Books, Harmondsworth (1957) 1977.
2. Op. cit., s. 39.
3.  Ibid., s. 48f.
- 4, Kenneth Alexander, Stuart Hall, Alasdair Maclntyre, Raphael  Samuel, E. P. Thompson  (ed.) og Peter  Worsley: Out ofApathy, New  Left Books,  Stevens &amp; Son.  London 1960.
5.  E. P. Thompson: The Poverly of Theory &amp; Olher Essays. Merlin Press, London 1978.
6.  Op. cit.. s. 20 og s. 24.
7.  Signe Arnfred: »Kvinder er dotre af modre«, Hug!, 5. Arg.,  nr. 24, Kbh.  1979, s.  16ff. Det ubehagelige ligger i den patroniserende nedladenhed, der kommer til udtryk i fremstillingen, som  f.eks. her: ».   .  . på det seksuelle  område synes jeg  ikke at jeg  i hendes historie kan  finde andet end objektgorelse, ydmygelse og selvforagt. Hun har aldrig aldrig aldrig [Signe Arnfreds gentagelse] (tror jeg da ikke) haft nogen selvtillid, glæde eller stolthed over sig selv som sexualvzsen, over sig selv som kvinde.« (s.  18)  Men det er vel den slags holdninger, der netop let slipper med, nar man vælger den ureflekterede  selvbiografi som genre og lader fremstillingen  kredse om sig selv. Et eksempel p i  en mere solidarisk og dybtgiende atklaring af nogle af de sammenhænge, det her drejer sig om, kan  findes i Jean  McCrindle og Sheila Rowbothams interview-bog Dutful Baughler.7, Allen  Lane,  London  1977, Pelican-bog  1979. Her  kommer  de  undertrykte og  deres kamp mod undertrykkelsen selv til orde og fremstir på en anderledes historisk og værdig made.
8.  Se Signe Arnfred: »RUC i vore hjerter« og en tilsvarende  artikel af llja Wechselmann i Hug! nr. 20-1.

- Niels  Westberg,  Dorte Meller, Merete Ipsen, Niels Ole Finnemann og Jette Sandahl: Livsstykker. Fem hisiorier iil del  nye venslres almanak. Modtryk, Arhus  1979. Cf. interview'et  med forfatterne i Hug! nr. 24, op. cit., s. 27ff. Det er her  interessant at se »Dorte Meillera optræde, der mig bekendt til trods for al Abenhjertighed og offentliggeirelse af det private er et dæknavn.
- En sadan objektivering kan bringes i stand pa flere made. En mulighed er samredigeringen  af  forskellige »fremmede« erindringer  som  i McCrindle  og Rowbothams Dulijitl Daughlers. En anden er en mere litterær bearbejdning, som vi kender den fra de klassiske fremstillinger  af forseg p i  at fere det gamle liv over i et nyt i Goethes Valgslr~glskaber (1809) og Tjernysjevskijs Hvad må der g@res?(I 864). og i nyere tid fra Hans-Jergen Nielsens Fodboldenglen (Tiderne Skilter, Kbh. 1979). Nar disse objektiverede fremstillinger af subjektive forhold nar sa  meget længere end de rent  umiddelbare  erindringsstykker, hænger det sammen med, at det objektive og det subjektive her arbejdes sammen og gestaltes som modsætningsfyldt enhed. Derigennem far den individuelle skæbne en mere almen interesse. Sml. hvad  Hegel s i   smukt siger: »I sig selv og i overensstemmelse med sit begreb er subjektet det lomle. ikke alene det indre, men i lige sa heij grad ogsa dette indres virkeliggrarelse i og ved det ydre. Hvis det nu kun eksisterer  ensidigt i den ene form. kommer det derigennem ud i den modsigelse eller sit begreb at være det hele, men i sin eksistens kun at være den ene side. Ferst gennem ophævelsen af en sadan negation  i sig selv bliver  livet affirmativt. At  gennem&amp;  denne  proces af modsætning, modsigelse og modsigelseslesning  er de levende  naturen  hnjere  forret; hvad  der i sig selv er og bliver blol aflirmativt, er og bliver  uden  liv. Livet udvikler  sig gennem negationen og dens smerte og bliver feirst gennem afviklingen af modsætningen og modsigelsen affirmativt for sig selv. Bliver det imidlertid stiende ved den blotte modsigelse uden at lese den, da gar det til grunde i kraR af modsigelsen.« ( Vorlesungen uber die ~slhelik I, Theorie Werkausgabe, bind 13, Suhrkamp. Frankfun am Main 1970. s. 133f.)
- The Poverly o/  Theory &amp; Olher Essays (herelter POT),  s. 25.
- The Socialisl  Register, udg.  af  Ralph  Miliband  og John  Saville,  nr. 2, Merlin  Press, London  1965.
- Se Edward  Thompson: »Through the Smoke of Budapest~. The Reasoner. nov.  1956, optrykt i forkortet form i  David Widgery (udg.): The Le)  in Brilain  1956-68. Penguin Books,  Harrnondsworth  1976.  s.  66ff. Cf.  Peter  Sedgwick: »Introduction:  Farewell. Grosvenor Square*, ibid., s. 19ff.
- Se lederen i det feste nummer af New Le)  Review, jan.-febr.  1960, SS.  1-3,  der er skrevet af Thompson og karakteristisk for det politiske opbmd: »Vore initiativer -the Lelt Clubs og New LeR Centres -mi   bane sig en pionervej frem ved at arbejde for socialismen p A   samme made, som de gamle missionærer arbejdede: Som om de var optændt af en ild, der er i  stand til at sætte lys til de meirke steder i vort samfund. Vi m i   drage ud til store og sma byer, til universiteter og hejskoler, ungdomsklubber og fagforeningsafdelinger og-  som Morris sagde -lave socialisrer der.« (s. 2)
- Se »Notes for Readers~, New Le)  Revien,, nr.  12,  nov.-dec.  1961 (omslagets inderside): »Dette betyder ikke s i   meget, bortset fra at vi  anerkender, at redakteiren eller »holdet« kerer bladet, mens the board er ansvarlig for andre ting.«
- De vigtigste andre artikler i denne sammenhæng  er Tom Nairn: »The English Working Class« (en kritisk anmeldelse af E. P. Thompsons The Making o/lhe English  Working Class (1963)), New Le)  Revien,. nr.  24, marts-apr.  1964, Perry Anderson: »Critique of Wilsonism«, New Le)  Review, nr. 27. sept.-okt. 1964, Tom Nairn: »The Nature of the Labour Party«, New Le)  Review, nr. 27, sept.-okt.  1964 og nr. 28. nov.-dec.  1964,  Perry Anderson: »The LeR  in the Fiftiese, New Le)  Review, nr. 29, jan.-feb.  1965, Perry Anderson: »Problems of Socialist Strategy«, Perry Anderson &amp; Robin Blackburn (eds.): Towards Socialism, Fontana, London  1965. Senere felger Perry Anderson: nsocialism and Pseudo-Empiricismc  (Andersons svar p i  Thompsons angreb i »The Peculiarities of the Englishe), NewLeJReview, nr. 35,  jan.-feb.  1966. Udleibere afopgeret kan findes i  Nicos  Poulantzas:  »Marxist  Political  Theory  in  Great  Britain~ (opr. i Les  Temps Modernes, marts  l966), New Le)  Review, nr.  43, maj-juni  1967 og  Perry Anderson: »Components of the National Culture«, New Lq/l Review, nr. 50,  juli-aug.  1968,  genoptrykt i A. Cockburn &amp; R.  Blackburn  (eds.): Siudenl  Power. Problems. Diagnosis, Ac-

[ion. Penguin Books, Harmondsworth  1969.

17. William Morris:  Romanric  ro  Revolurionary. 1955,  revideret  udgave,  Merlin  Press, London  1977, The Making of rhe  English  Working Class, Victor  Gollancz. London 1963, revideret udgave, Penguin Books, Harmondsworth.  1968.
18.  Tom Nairn: nThe English Working Class.«,  op. cit.. s. 57.
19.  Perry Anderson: »Problems of Socialist Strategy«. op. cit., s. 222.
20.  Perry Anderson: »Socialism and Pseudo-Empiricism«,  op. cit., s. 31f.
5. 2 I.  E. P. Thompson: »The Peculiarities of the English«, op. cit., s. 57.
22.  Ibid., s. 87f.
23.  Pointen er groft sagt den. at »leninismen« har vist sig at være en bnigbar strategi for socialismen i undenidviklede lande, men ikke i vesten, hvor den mulige strategi m i  ssges i  opbygningen  af  et  »hegemonisk«  socialistisk  parti  af  en  anden  art.  Se  Anderson: »Problems of Socialist Strategy«, op. cit.. SS. 223-30 og SS.  239-47.
24. New  Lej May  Day  Manijesro, edited  for  a  group of  socialist  workers,  writers  and teachers by  Stuart Hall,  Raymond Williams &amp; Edward Thompson, eget tryk, London 1967. Det andet Ma.v Day Manfesro kommer i Penguin Books i  1968. Om Wanvickuniversitetet,  se  E.  P.  Thompson (ed.): Warwick Liniversily Lrd. -Indusrry.  Managemen1 and rhe  Universiry. Penguin Books, Harmondsworth  1970. Om denne periode i svrigt, se Michael  Vester:  »Edward Thompson als Theoretiker der 'New Left' und als historischer  Forscher -Notizen  zu einer Bio-Bibliografiea, ~srherik und Kommunika[ion. Heft 33, Berlin  sept.  1978, SS.  33-45 og Raymond Williams: Polirics and Leners. Inrerviews wirh New Lej Review, New Left Books, London  1979, SS.  36 1-83.
25.  Til disse horer »Time, Work-Discipline, and Industrial Capitalism«, Pasr and Presenr, nr. 38, dec.  1967, »The Moral Economy of the English Crowd in the Eighteenth Century«, Pasr  and  Prerenr, nr.  50,  febr.  1971  og The  Unknown  Mayhew, udg.  af  E.  P. Thompson og Eileen Yeo, Merlin Press, London 197  1 . I de folgende i r   frem til i dag har Thompsons historiske arbejder fortsat været koncentreret om det 18. irhundrede. Hans arbejde p i   Wanvick-universitetet  afspejler sig siledes i bogerne Whigs and Hunrers.  The Origin of rhe  Black  Acr. Penguin  Books.  Harmondsworth  1975 og Albion's Faral  Tree. Crime and Sociery  in Eighreenrh Cenrury England (sammen  med  D.  Hay, P. Linehaugh, J. G. Rule  og C. Winslow),  Penguin Books,  Harmondsworth, 1975.  1 forlængelse  heraf  ligger  ogsi  artiklerne  ~Patrician Society, Plebeian Cultureu, Journal of Social Hisrory, vol. 7, nr. 4, sommeren  1974 og »Eighteenth-Century English  Society: Class Stniggle without  Class?«. Social  Hisrory. vol. 3, nr. 2, maj 1978. Helt aktuelt er Edward Thompson beskæftiget med at forberede udgivelsen af sine tidlige  politiske skrifter under titlen Reasoning, endvidere  med et værk om det  18. irhundredes agrare kapitalisme med titlen Cusroms in  Common og med en monografi om

William Blake.

26.  »An Open Letter to Leszek Kolakowski«. op. cit., s. 168.
27.  Ibid.,  s.  172. Et  svar fra  Kolakowski  til  Thompson er trykt  i Socialisr  Register 1974: »My Correct Views on Everything«, SS.  1-20,
28.  Ibid., s.  110&amp;
29.  Ibid., s.  123.
30.  Den  marxistiske  tradition  inden  for  engelsk  historiografi  behandles  i  en  artikel  af Raphael Samuel, nBritish  Marxist Historians  1880-  1980«, New  Lej Review, nr.  120, marts-apr.  1980, SS.  21-96, og  i et særnummer af det amerikanske tidsskrift Radical Hisrory Review. nr.  19, vinteren  1978-9: ~Marxism and History: The British Contribution«.  Dette  særnummer  indeholder bl.a.  et  meget  interessant  interview  med  E.  J. Hobsbawm.  Endvidere  kastes  der  lys  over dele af  traditionen  i  Raymond Williams: Polirics and Lerrers, op. cit., og i en artikel af E. J. Hobsbawm. nThe Historians' Group of the Communist Party«, Rebels and rheir Causes. Essays in honour ofA. L. Morron, udg.  af Maurice Cornforth, Lawrence &amp; Wishart, London  1978. I modsætning  til Samuel mener Hobsbawm ikke, der findes nogen væsentlig marxistisk historieskrivningstradition for 2.  verdenskrig, men det skyldes bl.a.,  at han definerer sivel »marxistisk* som »historie« mere snævert og ikke interesserer sig s i   meget for den syntetiserende og populariserende historieskrivning som Samuel. Se Hobsbawm, op. cit., s. 22.

31.  Op. cit..  med  forfatterens tilladelse gengivet  efter en tidligere stencilleret  udgave af artiklen, s. 5.
32.  Se min artikel »George Thomson og antikken. Om nogle livtag med den historiske materialisme«, Poetik, nr. 22, 1974.
33.  Se  Hobsbawm: »The Historians' Group of the Communist Party«, op. cit. EFter  1956 har gruppens medlemmer i forskelligt omfang været aktive i f.eks. det mere ekumeniske Society/or  the Study ollabour History. De klassiske  værker, der er udgiet  fra denne gruppe, er sikken almindeligt  kendte, her skal blot  nævnes nogle fa titler: Christopher Hill: Puritanism  and Revolution (1958), InreIIecrual Origins of the English  Revolurion (1965), Relormation  ro  Industrial  Revolurion (1 967), The World Turned Upside Down (1972). Rodney Hilton: Bond Men Made Free (1973), E. J. Hobsbawm: Primitive Reb e l ~ (1959). The Age  o/Revolution (1962). Labouring  Men (1964), Industry  and  o/ Empire (1968), Bandits (1969), The Age o/Capital1848-1875 ( l   975). Victor Kiernan: The  Lords o/Human Kind (1  969). Dorothy Thompson: The  Early Chartists (197 1).
34.  G. Stedman Jones: »History: the  Poverty of Empiricism«. Ideology in Social Science. Readings in CriiicalSocial Theory, udg. af Robin Blackburn, Fontana, London 1972,  s. 107.  Denne  antologi  genoptrykker  Tom  Nairns  gamle  kritik  af  Thompson.  »The English  Working Class«, men rummer bl.a. ogsi en vigtig artikel af Hobsbawm.  »Karl Marx's Contribution to Historiography«.
35.  Terry Eagleton: Crificism and Ideology. New Left Books, London  1976, s. 7 og s. 34. Om Eagleton  og Williams,  cf.  Rigmor Bækholm:  »Introduktion  til  en  engelsk  tradition«, Kultur og klasse, nr.  35,  1979. Jeg skal ikke skjule, at jeg selv i  min ungdom har gjort mig lystig over, hvad jeg dengang opfattede som Raymond Williams' »begrebslese pludren« (»Marxistisk litteraturkritik i 30ernes og 40ernes England«, stencillat, Arhus 1972,  s. 64).
36.  »I  princippet . .  . mi  de forskellige  produktionsmider opfattes som  vanantfomer af den samme generelle struktur.« B.  Hindess &amp; P. Hint: Pre-Capitalist Modes o/Production, Routledge &amp; Kegan Paul, London  1975, s. 6.
37.  Ibid., s. 312 ogs. 321.
38.  B.  Hindess &amp; P.  Hirst: Mode o/Production and Social Formation. An Auto-Criiique o/ Pre-Capitalist  Modes o/Production, Macmillan, London 1977, s. 5. 1  dette værk kasseres begrebet »produktionsmide«,  der stod centralt i de to forfatteres tidligere »intervention«, så centralt, at »produktionsmideteori«  i kelvandet p i  deres bogs succes var p i vej til at blive obligatorisk kursus og eksamensfag p i   en række hejere læreanstalter.
39.  Nogle af de bedste arbejder fra Centret er: Phil Cohens artikel om »Sub-Cultural Conflict and Working Class Community« og Stuart Halls analyse af Picrure Post i Working Papers in  Cultural Studies nr.  2,  Michael Greens artikel  om Raymond Williams  og Stuart  Halls  om Marx's  metode  i nr.  6 af Working Papers. . .. hele  nr.  7/8, der er et temanummer om ungdomskultur og senere er udgivet af forlaget Hutchinson med titlen Resistance  rhrough Rituals. og begerne Women Take Issue (1978), Policing  rhe Crisis (1978) og Working Class Culture, (1979) udgivet p i   forlagene Macmillan og  Hutchinson. En  karakteristisk  studie fra Centret er endvidere Andrew Tolsons The Lirnits  o/ Masculinity, Tavistock, London  1977. Endelig findes der nu omkring 60 udgivelser  i Centrets serie af»Stencilled Occasional Papers«.
10. Pi  RUC er vi i færd med at forberede udgivelsen  af et udvalg af analyser fra Centre/or Contemporary CulturalSrudies i dansk oversættelse.
40. Working Class  Culture.  Srudies  in  History  and  Theory, udg.  af  John  Clarke,  Chas Critcher og Richard Johnson, Hutchinson, London  1979.
41.  Den  ferste  udgave  af  kritikken  findes  i  Richard  Johnson,  Gregor  McLennan og  Bill Schwarz: ~Economy, Culture and Concept: Three Approaches  to  Marxist  History«, Stencilled Occasional Paper nr. 50, CCCS, Birmingham  1978, hvor den ene af de kritiserede  tilgange  er  Thompsons. Dette  paper  behandles af  Thompson i artiklen  »The Poverty of Theory~. En del af det er senere blevet omarbejdet til en artikel af Richard Johnson, »Edward  Thompson,  Eugene  Genovese, and Socialist-Humanist History«, History  Workshop  Journal, nr. 6, 1978,  som udkom omtrent samtidig med The Poveof Theory og ikke tager hejde for denne bog. Det samme gælder Richard Johnsons opfelgning af kritikken af den engelske tradition i to artikler i antologien Working Class

- Culture, Kulture and the Historians« og »Three  Problematics:  Elements of a Theory of Working-Class Culture«, op. cit.
42.  Richard  Johnson:  »Edward  Thompson,  Eugene  Genovese, dnd  Socialist-Humanist History«, op. cit., s. 8 1.
43.  Se Richard Johnson: Kulture and the Historians«, op. cit., s. 58ff.
44.  Richard Johnson: »Edward Thompson. . .«,op. cit., s. 97.
- .45.  Se ibid.,  s.  79f.,  K u l t u r e  and  the  Historians«,  op.  cit., s. 69ff.  og »Three  Problematics. . .«,op. cit., SS.  224-7.
46.  Se artiklen »Three Problematics. .  .«, op. cit.
47.  Richard Johnson: Kulture  and the Historians«, op. cit., s. 5%
48.  Se samtalen  mellem  Richard  Hoggart  og  Raymond  Williams,  ~Working Class  Attitudes«, i New Le/i Review, nr.  I,  jan.-feb.  1960  og E.  P. Thompsons kritiske anmeldelse af Williams' The Long Revolution i New Le/i Review, nr. 9 og 10, maj-juni og juli-aug. 1961.
49.  Richard Johnson: Kulture  and the Historians«, op. cit., s. 63.
50.  Fomylig genudgivet af Rodney Hilton sammen med en række supplerende indlæg: The Transiiion/rom Feudalism lo Capiialism. New Left Books, London 1976.
- 5  1.  Se K u l t u r e   and the Historians«,  s. 66. Sml. Chris  Chatchers begejstrede gennemgang af Towards Socialism i artiklen »Sociology.  Cultural  Studies and the Post-War Working Class« i samme bog, op. cit., s. 34ff.
52.  De vigtigste indlæg i debatten har været  to artikler af hhv. Keith McClelland og Gavin Williams i Hislory Workshop Journal, nr. 7, foraret  1979 og to af hhv. Simon Clarke og Gregor McLennan i nr. 8, efteraret  1979. Endvidere  har de to numre indeholdt lange diskussionsindlæg fra bl.a. Tim Mason, Gareth Stedman Jones og Richard Johnson. Debatten  kulminerede ved  et  sterre showdown  mellem  E.  P.  Thompson og Richard Johnson, sekunderet af Stuart Hall, med et publikum p A   700 forsamlet i et smuldrende metodist-tempel  ved den Arlige Ruskin History Workshop -den  13nde -i Oxford i  begyndelsen af december  1979, hvor der blev  slaet bravt  til  Seren. Om History  Workshop-bevægelsen,  se  Kristof  K.  Kristiansen  og Tinne Vammen: »History  Workshop. Om et engelsk forseg pa at gere historie til fælleseje, Forlidog nutid, bd. 28, hft. 3,  1980, SS.  4 1 1-424. En del af materialet  fra Ruskin History  Workshop  13 er udgivet  i bogen People's Hislory and Socialist  Theory, ed. R. Samuel, Routledge &amp; Kegan Paul, London 1981.
53.  Saledes vel  f.eks.  Raymond  Williams,  der  indoptager  inspiration  fra  Althusser  i sin Marxism and Lileralure, Oxford University  Press, Oxford  1977. Omvendt appelleres der ikke sjældent til Thompson om at vise sterre tolerance, saledes f.eks. i to anmeldelser af The Poverly o/  Theory, Keith Nield  og John Seed: ~Theoretical Poverty or the Poveny of  Theory:  British  Marxist  Historiography  and  the  Althusserianw  og  Paul Hirst:  »The Necessity  of  Theory«,  begge  i Economy and Society, vol.  8, nr.  4, nov. 1979. Her viser det sig imidlertid  ogsa, at »tolerancen« ofte er omvendt  proportional med den alvor, hvormed de teoretiske problemer og deres implikationer behandles.
54.  Nogle af de vigtigste indlæg i debatten, som oprindelig blev trykt i I l   Mani/eslo mellem april  og september 1978, er oversat til tysk i antologien Den Smal diskulieren, udg. af Elmar Altvater  og  Otto  Kallscheuer, Verlag  ~ s t h e t i k und  Kommunikation,  Berlin 1979. Altvater og Kallscheuers indledning til bogen, der opsummerer Althussers  position og debatten og relaterer  den til den vesttyske  statsdiskussion,  findes endvidere  p A engelsk, »Socialist  Politics and  the  'Crisis of Marxism'«, Socialist Regisle,; 1979, SS. 101-38.
55.  Thompson polemiserer  i denne forbindelse (POT,  s. 212 og s. 235) mod Lucien Goldmann, som han pa baggrund af  et enkelt kort citat fra Sciences humaines eiphilosophie (1966) indrangerer som »strukturalist« pa linje med Althusser og vist nærmest ikke kan lide,  fordi  han  er franskmand (eller i hvert  fald udlænding).  Det er ellers svært at se, hvad  Thompson pa  baggrund  af sine  netop foretagne udredninger skulle  have  imod Goldmanns genetisk-strukturalistiske  fremstilling  af  den  metodiske  vekslen  mellem teori og empiri i kapitlet »Visions du monde et classes sociales« i Le dieu cache (1959). Her er forholdet  mellem del og helhed endda udarbejdet  mere grundigt end  hos ham selv,  men  denne  tekst  nævner  Thompson  ikke.  Derimod  citerer  han  i  sin  tidligere

Elektronisk version af artikel i 'Kultur &amp; Klasse' 43 (1982), © Forlaget Medusa

Althusser-kritik  i »An Open Letter to Leszek Kolakowski«, op. cit., s.  142 med tilslutning et positivt  referat  af  netop  dette  metodeafsnit  hos Goldmann  af Alasdair  MacIntyre. Edward Thompsons mundvigs-polemik virker siledes noget inkonsistent og overflodig. Noget tilsvarende gælder hans holdning til en anden afskyelig pariser, Jean-Paul Sartre, som han sviner til som eksistentialist i »An Open Letter. . .«, men m&amp;  tage til nade igen i »The Poverty of Theorya, fordi han i mellemtiden  er faldet over et interview i Telos (nr. 9, 197  l), hvor Sartre kritiserer Althusser.  Thompsons overfladiskhed er her -ligesom i hans forhold til Georg Lukacs -slaende og ubehagelig.  Det samme gælder tillobene til  national chauvinisme i hans forsvar for »anglo-marxismen«.  Cf. hans essay om »Caudwell« i Socialist  Register 1977. Cf. videre  Edith Sitwell (og her m i   jeg  naturnsdvendigt citere p i  originalsproget): »Eccentricity  exists particularly  in the English, and partly, 1  think, because of that peculiar and satisfactory knowledge of infallibility that is the hallmark and birthright  of the British  nation.« (English Eccentrics (1933), Penguin Ed. 1971,s. 16).

56.  Siledes f.eks. i det, der er Thompsons hovedeksempel. hans egen dialog mellem teori og empiri i  forbindelse med  udviklingen  af klassebegrebet  i The Making of the English Working Class, hvor et valg af politiske værdier har haR indflydelse  p i   grundproblemstillingen. Tilsvarende indgir der ustandselig klan moralske præmisser i Marx's værk, f.eks. i Kapitalen, se POT,  s. 363.
57.  Jan Bredsdorff: Revolution tur/retur. Informations forlag, Kbh.  1978, SS.  72-80.
58.  Se Smelsers bog Social Change in the IndustrialRevolution. Routledge &amp; Kegan Paul, London  1959. Of. Tony Judts kritik af lignende tilgange i artiklen »A Clown in Regal Purple: Social  History  and the Historians~, History  Workshop Journal, nr.  7, foraret 1979.
59.  1  note  181 siger Thompson, igen lidt hysterisk maske: »Man erindrer med ængstelse, at de ledende kadrer inden for Khmer Rouge i Cambodja fik deres »marxistiske« uddannelse i Paris i 1960'erne.« (POT,  s. 397). Cf. i ovrigt G. Konrad &amp; I .   Szelenyi: TheRoad ofIntellectuals to Class Power, Harcourt, Brace, Jovanovich, N. Y. 1979.
60.  I  antologien Beitrage  zur  marxistischen  Erkenntnistheorie. udg.  af  Alfred  Schmidt, Suhrkamp, Frankfurt  am  Main  1969. Cf.  Alfred  Schmidt: Geschichte  und  Struktur. Fragen einer marxistischen Historik, Hanser Verlag,  Munchen  1971, hvor Althusserkritikken foldes mere ud.
61.  Thompson er her p i   linje med indstillingen hos Villy Ssrensen i dennes udgivelse af et udvalg af ungdomsskrifterne  p i   dansk i  1962 og hos osteuropæiske  kritikere  som Fischer  og  MarkoviC.  Cf.  Alfred  Schmidt:  »Der strukturalistische Angriff  auf  die Geschichte~, op. cit., s.  196: ». .  . der skete det, Lukacs kalder »forfladigelse gennem dybsindighed~.  Man glemte s i   godt som helt, at den materialistiske  dialektiks  væsentlige indhold bestir i kritikken af den politiske okonomi, og det var ikke fa ostlige forfattere, der  fulgte  den  blandt  vestlige  akademikere  udbredte  tendens  til  at  spille  den  »unge Marx« ud mod den modne, om hvem man s i   hzvdede, at han var blevet hzngende i det fagrakonomiske.«
62.  Se  R.  Rosdolsky: Zur  Entstehungsgeschichte  des Marxschen  'Kapital: bind  I,  EVA, Frankfurt am Main 1969, s. 24K, hvor Marx's  forskellige planer for vzrkets fuldforelse gennemgis.
63.  Se hertil Alfred Schmidt: »Zum Verhaltnis von Geschichte und Natur im dialektischen Materialismus.  Eine Interpretation der Grundrisse«, Existentialismus  und Mar.xismus. EVA, Frankfurtam Main  1965.
64.  Agnes  Heller: Teorien  om  menneskelige  behov  hos  Marx, oversat  af  Hans  Jsrgen Thomsen, Modtryk, Arhus [1978], s. 19. Der er  store ligheder mellem Thompsons mide at argumentere p i  i sidste del af »The Poverty of Theory« og den, man finder hos Agnes Heller.  som han kun lige nzvner i forbifarten i note  171. Her er igen et tilfzlde, hvor man har p i   fornemmelsen, at Thompsons vrantne afsky for kontinentale filosoffer (og vel  i dette  tilfælde  specielt  for Lukacs) og hans  almindelige  knarvornhed  hindrer ham i at komme ind i en frugtbar dialog.
65.  Paul Hirst: nThe Necessity ofTheory«, op. cit., s. 441.

66.  Ibid., s. 442.

67.  Perry Anderson: Argumenis  Wiihin English Marxism, New L e t ? Books, London  1980. Se ogsa debatten om denne og Thompsons bog i New Sialesman d. 30./5., 13./6., 27./6. og 18./7.-1980 med bidrag afStuart Hall, Christopher Hitchens, Alex Callinicos og Robin  Blackbum.
68.  At  Perry Anderson ikke forstar dette, fremgar også af New Le/?  Review nr.  124, nov.dec.  1980, hvor redaktsren har fundet det relevant at trykke en helt perspektivlsst snagende artikel af K.  S. Karol om »The Tragedy of the Althussers~. Der er i denne tekst tale om en »offentliggsrelse afdet private«, som er klart taktlss.
69.  Se artikelsamlingen Wriiing by Candklighi. Merlin  Press,  London  1980, pamfletten Proiesi  and Survive, CND Publications,  London  1980 og artiklen »Notes on Exterminism, the Last  Stage of Civilization~, New Lefi Review, nr. 12 1 , maj-juni  1980, SS. 3-31.

## P.S.:

Ovenstiende artikel blev skrevet i november 1979 bortset fra passagen om Perry Andersons Argumenis  wiihin English Marxism. som blev tilfsjet i maj  1980. 1 mellemtiden er der sket mangt og meget, bl.a.  er der udkommet en interessant canadisk gennemgang af Thompson, som jeg  ikke vil undlade at gsre opmærksom på: Bryan  D. Palmer: The Making o/E. P. Thompson. Marxism, Humanism. and Hisiory, New Hogtown Press, Toronto 198  1. I fremtiden bliver det forhabentlig muligt at nedsætte Kuliur og klasses produktionstid.