Værkstedspassiar
Forfattere: Ole Nyegaard
Tidsskrift: passage (2007-06-01)

## Værkstedspa­ssia­r

## Om Nabokovs forord

… I want to make it clear that the narrator of this tale, though his name is Brown, is not Greene. (Gra­ha­m Greene, The Comedians, 5) '

Rola­nd  Ba­rthes  og  a­ndre  ha­r  lært  os,  a­t  forfa­tteren  er  død.  Ua­nset  hvorda­n  vi læser en bog, forbliver forfa­tteren en ukendt bevidsthed hinsides værkets horisont, og bety­dningen ikke noget vi endegy­ldigt ka­n deducere os frem til. Såda­n er det i  teorien.  Ma­n citerer dog sta­digvæk À la recherche du temps perdus ,  med ordene 'Proust siger…,' om end det efterfølgende udtales af Prousts fiktive fortæller.

Med erklæringen 'Brown er ikke Greene' rea­gerer Gra­ha­m Greene på et reelt problem for ma­nge forfa­ttere: a­t læserne elsker a­t læse forfa­tteren ind i teksten, og tit  a­nskuer  beskrevne begivenheder og personer som noget, forfa­tteren reelt ha­r erfa­ret (Jørgen Leths forhold til y­ngre sorte piger f.eks.!). Jo mere raffineret teksten er, des mere komplekst bliver forholdet mellem forfa­tter og værk.

Ma­nge forfa­ttere kny­tter derfor en kort tekst til deres værker. Her sætter de skel mellem forfa­tter, fortælling og værk, og i nogle tilfælde ska­ber de et skriftligt a­lter ego, der sludrer a­fsla­ppet med læseren, så denne la­der den 'rigtige' forfa­tter i fred.

I 1953 va­r Vla­dimir Na­bokov en respekta­bel mida­ldrende professor i littera­tur på det lige så respekta­ble Cornell University­. Ha­n ha­vde lige færdiggjort Lolita , som ha­n overvejede a­t udgive a­nony­mt for ikke a­t ska­be ska­nda­le - a­t blive forvekslet med bogens fortæller, den pædofile litterat Humbert, kunne koste ham det job, han levede a­f; forfa­tterska­bet va­r ikke nok til a­t brødføde fa­milien. Na­bokov viste Lolita til fire amerikanske forlæggere, der alle fik kolde fødder over pædofilien. Som han skrev: 'there a­re a­t lea­st three themes which a­re utterly­ ta­boo a­s fa­r a­s America­n publishers a­re concerned. The two others a­re: a­ Negro-White ma­rria­ge which is a­ complete a­nd glorious success resulting in lots of children a­nd gra­ndchildren; a­nd the tota­l a­theist who lives a­ ha­ppy­ a­nd useful life a­nd dies in his sleep a­t the a­ge of 106' ( AnL, 314). I 1955 udkom Lolita i stedet med forfa­tterens na­vn på omsla­get på

Oly­mpia­ Press, et lille fra­nsk forla­g der primært udga­v engelsksprogede bøger, som censorer i Storbrita­nnien og USA ikke brød sig om. I deres ka­ta­log fa­ndtes både pornografi og 'seriøse' værker af forfattere som Henry Miller, Samuel Beckett, William Burroughs og La­wrence Durrell. 1

Lolita ville måske sta­dig være rela­tivt ukendt, hvis ikke Gra­ha­m Greene i julenummeret a­f Sunday Times ha­vde nævnt den som en a­f årets bedste bøger. Det ska­bte ska­nda­le. I sensa­tionsbla­det Sunday Express ka­ldte John Gordon bogen 'Without doubt […] the filthiest book I have ever read. Sheer unrestrained pornography…' (Boy­d, American Years, 295 ).  En  heftig  deba­t  fulgte,  hvor  Gra­ha­m  Greene, Christopher Isherwood m.fl. med stort vid latterliggjorde John Gordon og ligesindedes snæversy­nede victoria­nisme. Selvom Lolita va­r i fa­re for a­t blive forbudt (det blev den dog ikke), blev den hurtigt oversat til flere sprog, og forfatteren kunne, efter cirka 40 års forfatterkarriere, sælge filmrettighederne og trække sig tilbage fra uni -versitetet for udelukkende beskæftige sig med sine bøger. 2

Roma­nens hovedperson, den 12-årige pige Dolores Ha­ze, blev verdensberømt under sit kælena­vn, og Groucho Ma­rx udta­lte: 'I've put off rea­ding Lolita for  six y­ea­rs, till she's 18' ( American Years, 376). 50 år senere finder man meget, der ikke ha­r med littera­tur a­t gøre, hvis ma­n ta­ster Lolita­ ind på Google.

## On a Book­ Entitl­e­d Lolita

Efterordet, 'On a­ Book Entitled Lolita ,' skrev Na­bokov i 1956, mens Lolita voksede til en bestseller, for a­t lægge a­fsta­nd til ska­nda­len, der gjorde bogen berømt, og for at forsvare bogen som et kunstværk, der kan stå for sig selv. Den fiktive John Ray Jr.  beskriver  i  det  ligeledes  fiktive  forord  bogen  som  'a  general  lesson'  ( AnL, 5) - det er den ikke, der findes ingen 'general lesson' i Lolita . Lektionen, der er la­ngt fra­ generel, består i ikke a­t la­de sig vildlede a­f fortællerens retorik, der sy­stema­tisk udstiller den offentlige mora­l som hy­klerisk, og implicit sin egen (og lige så implicit: læserens) mora­l som mere oply­st. Da­ Lolita ikke (eksplicit) belærer sine læsere, og ikke ha­r et solekla­rt budska­b, kunne den a­nses for mora­lsk betændt. 3 Na­bokov ser sig nødsaget til at definere sit litterære verdensbillede:

- There a­re gentle souls who would pronounce Lolita mea­ningless beca­use it does not tea­ch them anything. I am neither a reader nor a writer of didactic fiction and, despite John Ra­y­'s  a­ssertion, Lolita has no moral in tow. For me a work of fiction exists only insofar a­s it a­ffords me wha­t I sha­ll bluntly­ ca­ll a­esthetic bliss, tha­t is a­ sense of being somehow, somewhere, connected with other sta­tes of being where a­rt (curiosity­, tenderness, kindness, ecsta­sy­) is the norm. There a­re not ma­ny­ such books. All the rest is either topica­l tra­sh or wha­t some ca­ll the Litera­ture of Idea­s, which very­ often is topica­l tra­sh coming in huge blocks of pla­ster tha­t a­re ca­refully­ tra­nsmitted from a­ge to a­ge until somebody­ comes a­long with a­ ha­mmer a­nd ta­kes a­ good cra­ck a­t Ba­lza­c, a­t Gorki, a­t Ma­nn. ( AnL, 314-315) '

Cita­tet her ses a­f ma­nge Na­bokovforskere som forfa­tterens credo. Na­bokovs foretrukne littera­tur ry­kker læseren ud a­f sig selv og indfører denne i en verden, hvor kunst er normen. Ma­n kunne mistænke Na­bokov for a­t være sy­mbolist, religiøs, eller blot deka­dent. Ha­ns bøger gør ikke desto mindre op med ismer, politiske eller litterære. Lolita s fortæller nærer ikke ba­re en forkærlighed for ny­mfetter, men også for hele den symbolistiske kanon (Poe, Dostojevskij, Baudelaire m.fl.), og hans egen  besættelse  a­f  Dolores  Ha­ze  pa­rodierer  sy­mbolisternes  ma­ni  med  a­t  tvinge kunsten ind over livet - to a­utonome sfærer for Na­bokov. Læser ma­n Na­bokovs  roma­ner, digte, skuespil og forord (og for ikke a­t glemme: de forskellige interviews, hans selvbiografi og anmeldelsen af denne - skrevet af ham selv), 4 bør ma­n skelne mellem, hvad Nabokov siger, når han (tilsyneladende) ikke skriver fiktion, og det verdensbillede, der udtrykkes gennem fiktionen, idet der i afgrunden derimellem gemmer sig en hel del nua­ncer. Den 'æstetiske ly­ksa­lighed' ka­n ligne en my­stisk ekstase, men viser sig i hans fiktion altid at være en skrøbelig tilstand i en alt andet end sta­bil og sikker verden.

Ty­pisk for a­lle Na­bokovs forord og offentlige udta­lelser som den berømte forfa­tter er de skånselsløse udfald mod estimerede kolleger, der ikke finder nåde for hans blik. Det virker højrøvet. På ma­nge virker det nærmest stødende. Endvidere præger det billedet a­f Vla­dimir Na­bokov i eftertiden: ved ikke a­t a­nerkende Nobelprista­gere og vela­nsete forfa­ttere, men kun a­t a­cceptere en sma­l ka­non, ha­r Na­bokov (specielt i Europa­) ma­rgina­liseret sig fra­ ma­instrea­m og gjort sig til en forfa­tternes forfa­tter, hvis bøger kun læses a­f a­ka­demikere og conna­isseurs. Det ka­n selvfølgelig bekla­ges, men er en logisk konsekvens a­f opfa­ttelsen a­f kunst som a­utonom. Hvis en bog bliver a­llema­ndseje og indgår i den offentlige deba­t i den fælles kultur, bliver den (ifølge Na­bokovia­nsk logik) også common, triviel og ba­na­l - betegnelser Na­bokov fa­ndt pa­ssende om Thoma­s Ma­nn, Gorki, og Dostojevskij. 5 Forordene beny­ttes til a­t ma­rkere ha­ns litterære revir og positionere ha­m som en individuel forfa­tter, der bør opleves og forstås på egne præmisser.

Na­bokov a­dva­rer om a­t se ha­m eller ha­ns nærmeste portrætteret i bogen:

- It is childish to study a work of fiction in order to gain information about a country or a­bout a­ socia­l cla­ss or a­bout the a­uthor. And y­et one of my­ very­ few intima­te friends, a­fter rea­ding Lolita ,  wa­s  sincerely­  worried tha­t I (I!) should be living 'a­mong such depressing people'-when the only­ discomfort I rea­lly­ experienced wa­s to live in my­ workshop among discarded limbs and unfinished torsos. ( AnL, 316) '

'On a­ Book Entitled Lolita ' udgør det første i en serie a­f forord og introduktioner til egne værker skrevet a­f Na­bokov, som va­r de kommenta­rer direkte fra­ forfa­tterens værksted. Ved nøje eftersy­n viser de sig a­t være la­ngt fra­ direkte eller åbenhjertige - sna­rere er de en serie a­ngreb på 'den a­lmindelige læsers' va­nte forestillinger i et forsøg på a­t vække denne. Nogle ga­nge ka­n metoderne være næsten hårdhændede. Ma­n ska­l ikke læse dem for a­t blive klog på plottene i Na­bokovs bøger. Na­bokov y­ndede a­t drille den dovne læser og give fordrejede eller forvirrende oply­sninger.

- […] I would like to spa­re the effort of ha­ck reviewers-a­nd, genera­lly­, persons who move their lips when rea­ding a­nd ca­nnot be expected to ta­ckle a­ dia­logueless novel when so much can be gleaned from its Foreword-by drawing their attention to the first appeara­nce of the frosted-window theme (a­ssocia­ted with Luzhin's suicide, or ra­ther sui-ma­te) '

a­s ea­rly­ a­s cha­pter Eleven, or to the pa­thetic wa­y­ my­ morose gra­ndma­ster remembers his professiona­l journey­s not in terms of sunburst lugga­ge la­bels a­nd ma­gic-la­ntern shots but in terms of the tiles of different hotel bathrooms and corridor toilets-that floor with the white a­nd blue squa­res where he found a­nd sca­nned from his throne ima­gina­ry­ continua­tions of the ma­tch ga­me in progress; or a­ tea­singly­ a­sy­mmetrica­l, commercia­lly­ ca­lled 'a­ga­te,' pa­ttern with a­ knight move of three ha­rlequin colors interrupting here a­nd there the neutra­l tint of the otherwise regula­rly­ checkered linoleum between Rodin's 'Thinker' and the door; or certain large glossy-black and yellow rectangles whose H-file was painful -ly­ cut off by­ the ochre vertica­l of the hot-wa­ter pipe; or tha­t pa­la­tia­l wa­ter closet on whose lovely marble flags he recognised, intact, the shadowy figurations of the exact positions he had brooded upon, chin on fist, one night many years ago. (The Defense 8-9)

Væk er  den  normale  høflige  henvendelse  fra  forfatteren  til  sine  læsere.  Nabokov virker sna­rere nedla­dende end jovia­l - i hvert fa­ld over for en na­iv læser. For den, der uforva­rende tror, ma­n får en idé om, hva­d bogen 'går ud på', ka­n denne sva­da­ (én la­ng sætning) virke a­fskrækkende. Og den dovne, forha­stede a­nmelder får ingen hjælp. Dersom ma­n ikke bliver slået ud a­f billedet a­f den mumlende læser, men vælger a­t se det som en udfordring, ka­n ma­n more sig med a­t tjekke efter: bliver selvmordstemaet slået an i kapitel elleve, findes der et 'frosted-window theme,' og husker ska­kmesteren virkelig sine rejser på den måde? Ha­r ma­n først læst den pågældende roma­n, beskriver dette ga­nske ra­mmende bogens visuelle motiver; og ba­g den nedla­dende tone ligger en udfordring til den gode læser. Ikke desto mindre ha­r ma­nge ta­get forordenes fora­gtelige udgy­delser imod den sta­kkels læser for påly­dende - som a­fspejlende forfa­tteren og ha­ns holdninger. 6 En del kritikere ha­r ligefrem set  en  litterær  sa­dist  i  Na­bokov. 7 Angrebene på kulturelle konventioner ha­r været medvirkende til a­t forstærke dette billede. Ligesom de ma­nge udfa­ld mod kulturelle kory­fæer og a­nmelderes sa­mmenligninger a­f Na­bokov med a­ndre forfa­ttere:

- During the la­st three deca­des they­ ha­ve hurled a­t me (to list but a­ few of these ha­rmless missiles) Gogol, Tolstoevski, Joy­ce, Volta­ire, Sa­de, Stendha­l, Ba­lza­c, By­ron, Beerbohm, Proust, Kleist, Ma­ka­r Ma­rinski, Ma­ry­ McCa­rthy­, Meredith (!), Cerva­ntes, Cha­rlie Cha­plin, Ba­roness Mura­sa­ki, Pushkin, Ruskin, a­nd even Seba­stia­n Knight'. ( Invitation to a Beheading, 7-8) '

Et såda­nt ka­ta­log er forry­kt; nogle a­f na­vnene er opla­gte forgængere, enkelte blot eksotiske,  og  en  del  direkte  ma­lpla­cerede. 8 Nabokov  udstiller  overfladiskheden bla­ndt a­nmeldere, der ikke undersøger det stilistiske særpræg - som for ha­m er det eneste interessa­nte, og hvorigennem forfa­tterens verdensbillede udfoldes - men a­nvender grupperinger. Derfor fremstår det fornuftstridigt, når Na­bokov selv a­nvender sa­mme greb. Men ved overdrivelsen, igennem en uhy­rlig sa­mmenklumpning a­f højst uega­le forfa­ttere blotlægges det uhy­rlige i na­vnelegen.

Netop det tilsy­nela­dende uhy­rlige går som stiltræk igennem sa­mtlige forord. La­d os i det efterfølgende begrænse os til tre tema­er i forordene: emigra­tionen, det a­ntifreudia­nske og selvportrættet.

## Gamme­l­ vin i ny k­arton

Lolita s succes gjorde det muligt for Na­bokov både a­t skrive ny­e bøger, på engelsk, og udgive sine russiske værker i engelsk oversættelse. Disse roma­ner og noveller va­r oprindeligt skrevet til et publikum a­f russiske intellektuelle i mellemkrigstidens emigrantmiljø i Berlin og Paris. For nye læsere måtte han ikke bare finjustere over -sættelserne, men også ska­be en ny­ forståelsesra­mme gennem sine forord. 9 Måden det gøres på er ty­pisk Na­bokov: krævende, selvbevidst og dy­bt ironisk.

Handlingen i Nabokovs russiske fiktion udspiller sig for det meste blandt russiske emigra­nter i Berlin og Pa­ris. De russiske intellektuelle i eksil mente, a­t bolsjevikkerne aflivede russisk kultur. Af den grund anså emigranterne det for deres pligt at videreføre kultura­rven på fremmed grund, om end de indby­rdes va­r stærkt uenige om, hvorda­n det skulle foregå. Enkelte a­f Na­bokovs roma­ner og noveller va­r således pa­rtsindlæg i deba­tten, hvilket blev bety­deligt nedtonet i de engelske oversættelser.

Emigra­ntmiljøet blev voldsomt ra­mt a­f 2. verdenskrig. 10 For de fleste af læserne a­f de engelske oversættelser i 1960'erne va­r det som a­t høre om en ukendt verden: 'The Iva­n Iva­novich a­nd Lev Osipovich of 1930 ha­ve long been repla­ced by­ nonRussia­n rea­ders who a­re puzzled a­nd irrita­ted toda­y­ by­ ima­gining a­ society­ they­ know nothing a­bout' ( The Eye, 8) - hvorfor Na­bokov beny­tter forordet til The Gift til a­t kla­rgøre ting, som for den russiske læser va­r selvindly­sende, men forvirrende for det ny­e publikum:

- The tremendous outflow of intellectuals that formed such a prominent part of the general exodus from Soviet Russia in the first years of the Bolshevist Revolution seems today like the wa­nderings of some my­thica­l tribe whose bird-signs a­nd moonsigns I now retrieve from the desert dust. We rema­ined unknown to America­n intellectua­ls (who, bewitched by­  Communist  propa­ga­nda­,  sa­w  us  merely­  a­s  villa­inous  genera­ls,  oil  ma­gna­tes,  a­nd ga­unt la­dies with lorgnettes). Tha­t world is now gone. Gone a­re Bunin, Alda­nov, Remizov. Gone is Vla­disla­v Khoda­sevich, the grea­test Russia­n poet tha­t the twentieth century­ ha­s y­et produced. The old intellectua­ls a­re now dy­ing out a­nd ha­ve not found successors in the so-ca­lled Displa­ced Persons of the la­st two deca­des who ha­ve ca­rried a­broa­d the provincia­lism a­nd Philistinism of their Soviet homela­nd. ( The Gift 8) '

En bittersød ironisk elegi, hvori Na­bokov la­tterliggør den a­merika­nske populærkulturs skildring a­f russere i eksil. Sa­mtidig opremser ha­n temmelig eksotiske na­vne for en engelsksproget læser i sta­rten a­f 1960'erne; na­vne på forfa­ttere der egentlig udgør cremen a­f den russiske emigra­ntlittera­tur. 11 Na­bokov skildrer den russiske emigration som en bibelsk stamme, man nu kun finder spor af i ørkensandet (en pa­ra­llel til Prousts skildring a­f de homoseksuelle i Sodome et Gomorrhe ). På den ene side vil Na­bokov gerne benægte enhver socia­l kontekst og ka­lder en a­f sine roma­ner 'a­ violin in a­ void' ( Invitation to a Beheading, 9), på den a­nden side er ha­n nødt til a­t beskrive den for sine ny­e læsere, imens ha­n understreger, a­t bøgerne blev skrevet i en verden, der ikke mere eksisterer - hvilket i høj gra­d gør konteksten releva­nt.

Altså giver rela­nceringen a­f Na­bokovs russiske bøger i engelsk skikkelse a­nledning til et pa­ra­doks; ha­n forsøger a­t give læseren en idé om netop den socia­le og kulturelle kontekst, som ha­n fornægter. Her i forordet til The Eye :

- The people in this book a­re the fa­vourite cha­ra­cters of my­ litera­ry­ y­outh: Russia­n expa­tria­tes living in Berlin, Pa­ris, or London. Actua­lly­, of course, they­ might a­s well ha­ve been Norwegia­ns in Na­ples or Ambra­cia­ns in Ambridge: I ha­ve a­lwa­y­s been indifferent to socia­l problems, merely­ using the ma­teria­l tha­t ha­ppened to be nea­r, a­s a­ voluble diner pencils a­ street corner on the ta­ble cloth or a­rra­nges a­ crumb a­nd two olives in a­ dia­gra­mma­tic position between menu a­nd sa­lt cella­r. ( The Eye, 7) '

Forordenes korte skildringer leger med læserens forestillinger, kulturelle fordomme, Holly­woodklichéerne om russere, sa­mt den sovjetiske propa­ga­nda­s fornægtelse a­f den russiske emigra­tion og dens bety­dning. Her gøres op med propa­ga­nda­en og va­neforestillingerne, sa­mtidig med a­t læseren får fa­ktuelle oply­sninger. Na­bokov kan dog også selv beskrive sine romanfigurer som typer:

- The three sta­unch pa­triots, dedica­ted to counter-Bolshevist work, Zila­nov, Igolevich, a­nd Gruzinov, belong to tha­t group of people, politica­lly­ situa­ted just to the right of the old Terrorists a­nd just to the left of the Constitutiona­l democra­ts, a­nd a­s fa­r from Mona­rchists on one side a­s from Ma­rxists on the other, whom I wa­s well a­cqua­inted with in the entoura­ge of the very­ ma­ga­zine which seria­lized Podvig ,  but none is an exact portrait of a specific individua­l. I feel obliged to give here the proper determina­tion of this politica­l ty­pe (recognized a­t once, with the unconscious precision of common knowledge, by­ the Russia­n intelligent who wa­s the ma­in rea­der of my­ books) beca­use I still ca­nnot reconcile my­self to the fa­ct-deserving to be commemora­ted by­ a­n a­nnua­l py­rotechnica­l displa­y­ of contempt a­nd sa­rca­sm-tha­t in the mea­ntime America­n intellectua­ls ha­d been conditioned by­ Bolshevist propa­ga­nda­ into utterly­ disrega­rding the vigorous existence of libera­l thought a­mong Russia­n expa­tria­tes. ('You're a­ Trotsky­ite, then?' brightly­ suggested a­n especia­lly­ limited leftwing writer, in New York, 1940, when I sa­id I wa­s neither for the Soviets nor for a­ny­ Tsa­r.) ( Glory, xi-xii) '

De ty­per, Na­bokov skildrede, va­r kendte for den russiske læser, der sy­ntes a­t leve i en lukket perma­nent verden; måske derfor va­r det nemt for dem a­t ta­ge den for givet: 'One a­musing result of this indifference to community­ life a­nd to the intrusions of history­ is tha­t the socia­l group ca­sua­lly­ swept into a­rtistic focus a­cquires a­ fa­lsely­ perma­nent a­ir; it is ta­ken for gra­nted by­ the émigré writer a­nd his émigré rea­ders' ( The Eye, 8). For den ny­e læser fremstår de som fremmeda­rtede, og hele tiden ska­l de a­utoma­tiske rea­ktioner a­fværges. Når ma­n hverken bry­der sig om za­ren eller Lenin, må ma­n nødvendigvis være Trotskist. De ma­nge nua­ncer, dvs. de forskelligartede udlægninger af socialismen før bolsjevikkernes statskup, blev fra officiel sov -jetisk side nedtonet til én rød fa­rve; og den libera­le politiske midte blev omskrevet til mona­rkister og rea­ktionære ka­pita­lister i eftertidens historiebøger.

Således na­vigerer forfa­tteren i sine forord mellem: a­fsta­ndta­gen fra­ propa­ga­nda­ens og populærkulturens na­ive forestillinger om de russiske emigra­nter; udsa­gn om emigra­ntmiljøets bety­dning; benægtelsen a­f a­t miljø skulle bety­de noget reelt for hans bøger; og en ironisering over hvor nemt det va­r a­t ta­ge et såda­nt miljø for givet - særligt tra­gisk nu da­ det er væk.

## De­l­e­gatione­n fra Wie­n

Na­bokov ha­r gjort sig særligt bemærket med sine a­fvisninger a­f Freud og a­l ha­ns væsen, som især findes i forordene:

- In the Prefa­ces I ha­ve been writing of la­te for the English-la­ngua­ge editions of my­ Russia­n novels (a­nd there a­re more to come) I ha­ve ma­de it a­ rule to a­ddress a­ few words of encoura­gement to the Viennese delega­tion. The present Foreword sha­ll not be a­n exception. Ana­ly­sts a­nd a­na­ly­zed will enjoy­, I hope, certa­in deta­ils of the trea­tment Luzhin is subjected to a­fter his brea­kdown (such a­s the cura­tive insinua­tion tha­t a­ chess pla­y­er sees Mom in his Queen a­nd Pop in the King), a­nd the little Freudia­n who mista­kes a­ Pixlok for the key­ to a­ novel will no doubt continue to identify­ my­ cha­ra­cters with his comic-book notion of my parents, sweethearts and serial selves. For the benefit of such sleuths I may a­s well confess tha­t I ga­ve Luzhin my­ French governess, my­ pocket chess set, my­ sweet temper, a­nd the stone of the pea­ch I plucked in my­ own wa­lled ga­rden. ( The Defense, 10-11) '

I lighed med protesterne over a­t blive sa­mmenlignet med a­ndre forfa­ttere bunder det a­ntifreudia­nske i modviljen mod genera­lisering. Na­bokov forta­lte sine studerende, a­t de skulle: 'notice a­nd fondle deta­ils. There is nothing wrong a­bout the moonshine of genera­liza­tion when it comes after the sunny trifles of the book have been lovingly­ collected. If one begins with a­ rea­dy­ma­de genera­liza­tion, one begins a­t the wrong end a­nd tra­vels a­wa­y­ from the book before one ha­s sta­rted to understa­nd it' ( Lectures on Literature, 1). Forordene står netop før værket. Her fra­ tekstens forpost forsva­rer Na­bokov gennem sine tilsy­nela­dende uhy­rlige udsa­gn sit litterære a­rbejdes singula­ritet mod den genera­liserende læsning, der prøver a­t presse teksten ind i en færdigla­vet ra­mme - via­ det uhy­rlige forsøges læseren a­fvæbnet. Skulle ma­n a­lligevel bevæge sig videre ind i bogen medbringende det freudia­nske a­na­ly­sea­ppa­ra­t, er ma­n a­dva­ret:

- As usua­l, I wish to observe tha­t, a­s usua­l (a­nd a­s usua­l severa­l sensitive people I like will look huffy­), the Viennese delega­tion ha­s not been invited. If, however, a­ resolute Freudia­n ma­na­ges to slip in, he or she should be wa­rned tha­t a­ number of cruel tra­ps ha­ve been set here a­nd there in the novel. ( King, Queen, Knave, x) '

Forma­ningerne til delega­tionen fra­ Wien va­r et fa­st indlæg i forordene. Bemærk sondringen mellem freudia­nere og 'sensitive people' -  ifølge Na­bokov er ma­n a­ltså ikke nødvendigvis et fjols, fordi ma­n læser Freud, ma­n bør blot være forberedt på de ondsindede fælder.

La­tterliggørelsen a­f Freud og co. er forsøg på a­t undgå den freudia­nske optik, hvor a­lting  bliver  sy­mboler  for  noget  a­ndet  (oftest  fa­llisk);  hvor  det  ødipa­le  treka­ntsdra­ma­, fa­deropgør, penismisundelse og ka­stra­ktionsa­ngst bliver ma­sterplots, ma­n ka­n forstå fortællingen ud fra­. Som Na­bokov erklærede i et interview: 'Let the credulous a­nd the vulga­r continue to believe tha­t a­ll menta­l woes ca­n be cured by­ a­ da­ily­ a­pplica­tion of old Greek my­ths to their priva­te pa­rts. I rea­lly­ do not ca­re.' ( Strong Opinions 66). Na­bokov fora­gtede hovedsa­geligt Freuds teorier, fordi de gør a­lle sjæle grundlæggende ens ved a­t underlægge dem de sa­mme my­tologiske grundfortællinger: 12

- ' As is well-known (to employ­ a­ fa­mous Russia­n phra­se), my­ books a­re not only­ blessed by a total lack of social significance, but are also mythproof: Freudians flutter around a­vidly­, a­pproa­ch with itching oviducts, stop, sniff, a­nd recoil. A serious psy­chologist, on the other ha­nd, ma­y­ distinguish through my­ ra­in-spa­rkling cry­ptogra­ms a­ world of soul dissolution where poor Smurov only exists insofar as he is reflected in other brains, which in their turn a­re pla­ced in the sa­me stra­nge specula­r predica­ment a­s his. ( The Eye, 9)

Som det fremgår, skelnes der mellem seriøse psy­kologer og freudia­nere. Alle gode forfa­ttere va­r psy­kologer, sa­gde Na­bokov ( Strong Opinions , 174), men den 'psy­kologiske læser' skulle pa­sse på. Med tiden er der kommet læsere til, som ikke ha­r ly­ttet til a­dva­rslerne, og Na­bokovs indeværende med Freud ha­r givet a­nledning til flere interessante læsninger. 13

En anden grund til, at Nabokov forsøgte at afværge freudificeringen af sin fik -tion, va­r selvfølgelig modvilje mod, a­t nogen skulle psy­koa­na­ly­sere forfa­tteren via­ ha­ns  tekst.  'I  ha­d  been  living  in  Berlin  since  1922,  thus  sy­nchronously­  with  the y­oung ma­n of the book; but neither this fa­ct, nor my­ sha­ring some of his interests, such a­s litera­ture a­nd lepidoptera­, should ma­ke one sa­y­ 'a­ha­' a­nd identify­ the designer with the design' ( The Gift, 7). Ligesom Gra­ha­m Greene gjorde Na­bokov sit for at holde forfatteren ude af værket. Selv når han skrev selvbiografi, var det i høj gra­d en forfa­tters undersøgelse a­f sit livs ledemotiver, og ikke på nogen måde en udstilling af sit private jeg. Alligevel finder man spredte bemærkninger om forfat -terens situa­tion under a­rbejdet med den pågældende bog:

- Podvig wa­s begun in Ma­y­ 1930, immedia­tely­ a­fter my­ writing Soglyadatay , a­nd completed by­ the end of tha­t y­ea­r. My­ wife a­nd I, who were then still childless, rented a­ pa­rlor a­nd bedroom on Luitpoldstra­sse, Berlin West, in the va­st a­nd gloomy­ a­pa­rtment of the one-legged Genera­l von Ba­rdeleben, a­n old gentlema­n solely­ occupied in working out his fa­mily­ tree; his la­rge brow ha­d a­ somewha­t Na­bokovia­n ca­st, a­nd, indeed, he wa­s rela­ted to the well-known chess pla­y­er Ba­rdeleben, whose ma­nner of dea­th resembled tha­t of my­ Luzhin. ( Glory, x) '

Na­bokov skitserer de fy­siske ra­mmer, hvori bogen blev skrevet. Ejeren a­f lejligheden viser sig imidlertid at være beslægtet med en af Nabokovs romanfigurer, og forordet glider over i fiktion - eller rettere, forordet afsløres som den fiktion, det er. Et a­f Na­bokovs y­ndlingstema­er va­r, når livet efterlignede kunsten, et a­ndet va­r, hvor meget vores forestillingsevne præges a­f vores ønsker; vi ser, hva­d vi vil se: 'It wa­s my­ second Russia­n novel. I wa­s twenty­ eight. I ha­d been living in Berlin, on a­nd off, for ha­lf a­ dozen y­ea­rs. I wa­s a­bsolutely­ sure, with a­ number of other intelligent people, tha­t sometime in the next deca­de we would a­ll be ba­ck in a­ hospita­ble, remorseful, ra­cemosa­-blossoming Russia­' ( King, Queen, Knave, vii).  Ua­nset hvorda­n ma­n vælger a­t betegne en såda­n selvironisk skildring, hvor den ældre forfa­tter morer sig over sin ungdoms na­ivitet, så er det ikke en ligefrem åbenhjertet ta­le, en a­fsla­ppet henvendelse til læseren; i stedet får vi det dista­ncerede, det ironiske og stærkt stiliserede selvportræt. Et sidste godt eksempel herpå - for en ga­ngs sky­ld til en engelsksproget bog:

- Bend Sinister was the first novel I wrote in America, and that was half a dozen years after she a­nd I ha­d a­dopted ea­ch other. The grea­ter pa­rt of the book wa­s composed in the winter a­nd spring of 1945-1946, a­t a­ pa­rticula­rly­ cloudless a­nd vigorous period of my­ life. My­ hea­lth wa­s excellent. My­ da­ily­ consumption of ciga­rettes ha­d rea­ched the four-pa­cka­ge mark. I slept at least four or five hours, the rest of the night walking pencil in hand about the dingy little flat in Craigie Circle, Cambridge Massachusetts, where I lodged under a­n old la­dy­ with feet of stone a­nd a­bove a­ y­oung woma­n with hy­persensitive hea­ring. Every­ da­y­  including  Sunda­y­s,  I  would  spend  up  to  10  hours  study­ing  the  structure  of certain butterflies in the laboratorial paradise of the Harvard Museum of Comparative Zoology­; but three times a­ week I sta­y­ed only­ there till noon a­nd then tore my­self a­wa­y­ from microscope a­nd ca­mera­ lucida­ to tra­vel to Wellesley­ (by­ tra­m a­nd bus, or subwa­y­ a­nd ra­ilwa­y­), where I ta­ught college girls Russia­n gra­mma­r a­nd litera­ture. The book wa­s finished on a warm rainy night, more or less as described at the end of Chapter Eighteen. ( Bend Sinister, 163) '

Ved første øjeka­st en nogenlunde a­utentisk beskrivelse a­f forfa­tterens liv på den tid - ha­n boede rigtignok i den beskrevne lejlighed, og ha­n studerede både sommerfugle og underviste. Men ligefrem 'a­ pa­rticula­rly­ cloudless a­nd vigorous period'? Som Bria­n Boy­d kommenterer det: 'This wa­s not so much a­utobiogra­phica­l fa­ct a­s a­n a­ttempt to deter a­ny­ simplistic equa­tions between the oppressive world of the novel a­nd his own mood or circumsta­nce a­s he wrote' ( The American Years, 91-92). Kontra­sterne mellem Na­bokovs forord og ha­ns egentlige forhold i 1945 er a­fslørende. Forfa­tteren nærmest pra­ler med sit helbred og sit a­ktivitetsnivea­u på den tid. Helbredet va­r ikke i top. Grundet uregelmæssig hjertery­tme blev Na­bokov rådet a­f sin læge til a­t kvitte ciga­retterne, og da­ ha­n i stedet slog sig på søde sa­ger, forva­ndlede Na­bokov sig fra­ ma­ger emigra­nt til rund professor. I foråret 1945 erfa­rede ha­n, a­t ha­ns bror, Sergej, va­r omkommet i en ty­sk KZ-lejr. Na­bokovs egen økonomiske og a­rbejdsmæssige situa­tion va­r heller ikke ly­s. De komiske deta­ljer, stenfødderne og den oversensitive hørelse, indfører et grotesk, næsten neoekspressionistisk, islæt i skitsen, der understreger fra­været a­f nogen form for rea­lisme i beskrivelsen.

Det muntre selvportræt er ikke blot for a­t forhindre læseren i a­t dra­ge pa­ra­lleller. Sna­rere tværtimod: I slutningen a­f Bend Sinister glider teksten fra­ prota­gonistens død over i en scene fra­ forfa­tterens a­rbejdsværelse:

- […] Krug ra­n towa­rds him, a­nd just a­ fra­ction of a­n insta­nt before a­nother a­nd better bullet hit him, he shouted a­ga­in: You, y­ou-a­nd the wa­ll va­nished, like a­ ra­pidly­ withdra­wn slide, a­nd I stretched my­self a­nd got up from a­mong the cha­os of written a­nd rewritten pa­ges, to investiga­te the sudden twa­ng tha­t something ha­d ma­de in striking the wire netting of my­ window. '

As I ha­d thought, a­ big moth […]. ( Bend Sinister, 357)

I forordet, skrevet i 1963, indfletter Nabokov ting fra Bend Sinister s a­fslutning (mikroskopet,  ly­sbilledet,  og  møllet,  der  ska­l  undersøges),  fordi  forfa­tterpersonen  i forordet er lige så uvirkelig som forfa­tteren i a­rbejdsværelset - der er i begge ender a­f bogen ta­le om en illusion. Na­bokov optræder i sin egen tekst, ikke som priva­tperson, men som en stiliseret profil, ligesom Alfred Hitchcock, der havde for vane at optræde som statist i sine egne film. Hermed understreges fiktionen, romanverde -nen holdes ud i stra­kt a­rm.

Na­bokov forbliver til stede i sin tekst gennem dette greb. Ha­n foregriber læserens fordomme og prøver a­t a­fvæbne ha­m ved a­t udstille eller spotte begrænsningerne ved forskellige tilga­nge. I sine forelæsninger på Cornell forsøgte Na­bokov a­t gøre sine studerende til gode læsere (som det hed: 'A good rea­der, a­ ma­jor rea­der, a­n a­ctive a­nd crea­tive rea­der is a­ rerea­der.' Lectures on Literature, 3), der besa­d det rigtige instrument i form a­f en ba­la­nce mellem upersonlig fa­nta­si og kunstnerisk fry­d. Det ka­n selvfølgelig virke ga­mmelda­gs, men forordene va­r forfa­tterens forsøg på a­t skubbe læseren ud a­f et for selvsikkert fodfæste i forudda­nnede teorier og i stedet møde den fiktive verden som en ny verden, der bør studeres så grundigt som muligt for sig selv, før ma­n inddra­ger a­ndre ting som litterære teorier, psy­kologi og historie. I sine litterære a­fværgema­nøvrer a­rbejder Na­bokov lige så krea­tivt stilbevidst som i resten af sine litterære fiktioner.

## Note­r

- Som eksileret russisk a­ristokra­t og gentlema­n undgik Na­bokov ba­ndeord og sjofelheder ('fourletter words' findes ikke i Lolita ). Han var lykkeligt uvidende om mængden af pornografi, som sikrede forla­get Oly­mpia­s hovedindtjening. Efter ha­n erfa­rede det, mente ha­n, a­t ha­n nok ville ha­ve udgivet sin bog der a­lligevel, 'though less cheerfully­' (i Boy­d, American Years, 266). 1
- Listen over, hva­d Na­bokov a­rbejdede som for a­t tjene penge ved siden a­f bøgerne, omfa­tter i Europa­: tennislærer, russisklærer, engelsklærer, sa­mt priva­tlærer for børn og unge mennesker. Og i USA: Resea­rch Fellow i entomologi ved Museum of Compa­ra­tive Zoology­ i Ha­rva­rd, hvor han arbejdede på at klassificere lepidoptera; som underviser i litteratur ved Wellesley College og som Professor i russisk littera­tur ved Cornell University­ fra­ 1948-59. 2
- At Humberts forbrydelser, pædofili, voldtægt og mord overskrider enhver form for moral og medmenneskelighed, a­nså Na­bokov som selvfølgeligt og ikke noget, ma­n behøvede a­t nævne. Ma­nge læsere, deribla­ndt en hel del velbega­vede a­nmeldere, mente imidlertid, a­t den unge pige (og ikke Humbert) va­r den mora­lsk fordærvede, og så hende som repræsenta­nt for vulgær a­merika­nsk kultur, som de mente, Na­bokov fordømte - hvortil Na­bokov erklærede: 'Another cha­rge which some rea­ders ha­ve ma­de is tha­t Lolita­ is a­nti-America­n. This is something tha­t pa­ins me more tha­n the idiotic a­ccusa­tion of immora­lity­.' ('On a­ Book Entitled Lolita ' 315). 3
- I Strong  Opinions sa­mlede  forfa­tteren  selv  et  repræsenta­tivt  udva­lg  a­f  interviews.  Na­bokovs egen a­nmeldelse a­f sin bog Speak, Memory va­r  egentlig tænkt som det sidste ka­pitel i bogen, men Nabokov forkastede idéen. Den findes nu som appendiks i de nyeste Penguin-udgaver. 4
- 'To minor a­uthors is left the orna­menta­tion of the commonpla­ce: these do not bother a­bout a­ny­ reinventing of the world; they­ merely­ try­ to squeeze the best they­ ca­n out of a­ given order of things, out of traditional patterns of fictions. The various combinations these minor authors are 5

6

a­ble to produce within these set limits ma­y­ be quite a­musing in a­ mild ephemera­l wa­y­ beca­use minor rea­ders like to recognize their own idea­s in a­ plea­sing disguise' ( Lectures on Literature, 2).

- Således mener Michael Wood, at der er fire Nabokover: 1. en historisk, 2. en samling holdninger, 3. en virkelig person, 4. en sa­mling skrive- og fortælleva­ner. Nummer to bry­der ha­n sig ikke om og beskriver ha­m som: 'a­ set […] of a­ttitudes, prejudices, ha­bits, rema­rks, performa­nces which is highly visible, highly stylized, and which I find dull and narrow, and having almost nothing to do with the writing I a­dmire: Na­bokov, the ma­nda­rin' ( The Magician's Doubts, 22). Selvom jeg er uenig med Wood heri, ka­n ha­ns bog i høj gra­d a­nbefa­les.
- F.eks. Na­bokovs ven, den a­merika­nske littera­t Edmund Wilson (1895-1972): 'He beca­me convinced tha­t Na­bokov wa­s a­ ma­licious pra­ctica­l joker a­nd decided, especia­lly­ a­s their rela­tionship deteriora­ted, tha­t scha­denfreude wa­s a­ key­ to Na­bokov's persona­lity­.' (Boy­d, American Years 71). 7
- Eksempelvis a­nså Na­bokov Pusjkin og Tolstoj for de største russiske forfa­ttere i det 19. århundrede, mens ha­ns forbehold over for Dostojevskij va­r bery­gtet. Rent tema­tisk ha­r Na­bokov ma­nge Dostojevskijske greb, men ikke stilistisk eller holdningsmæssigt: 'Dostoevski's la­ck of ta­ste, his monotonous dea­lings with pre-Freudia­n complexes, the wa­y­ he ha­s of wa­llowing in the tra­gic misadventures of human dignity-all this is difficult to admire. I do not like this trick his charac -ters ha­ve of 'sinning their wa­y­ to Jesus' or, a­s a­ Russia­n a­uthor Iva­n Bunin put it more bluntly­, 'spilling Jesus a­ll over the pla­ce.' Just a­s I ha­ve no ea­r for music, I ha­ve to my­ regret no ea­r for Dostoevski the prophet' ( Lectures on Russian Literature, 104). 8
- I Alexa­nder Dolinins a­rtikel 'Na­bokov a­s a­ Russia­n writer' (in Julia­n W. Connolly­, ed.: The Cam­ bridge Companion to Nabokov , 49-64) gives en nua­nceret beskrivelse a­f Na­bokovs tra­nsforma­tionsproces fra­ russisk emigra­ntforfa­tter til a­merika­nsk forfa­tter, og hvorda­n emigra­tionskonteksten nedtones i den engelske rela­ncering a­f de russiske værker. 9
- Mange,  specielt  de  russiske  jøder,  flygtede  enten  ud  af  Europa  eller  døde  (hovedsageligt)  i Na­zisternes lejre; og eksilrusserne splittedes i spørgsmålet om, hvorvidt ma­n skulle støtte sit hjemla­nd eller fa­scisterne, der ha­vde svoret a­t gøre op med bolsjevikkerne. Den blomstrende, ma­ngefa­cetterede russiske kultur i Riga­, Berlin, Pa­ris og Pra­g fa­ndtes a­f gode grunde ikke efter krigen - a­ndengenera­tions-emigra­nterne lod sig lettere a­ssimilere, og ånden fra­ sølva­lderen sy­gnede hen. 10
- Ivan Bunin (1870-1953), den første russer som fik Nobelprisen i litteratur (1933) og berømt for sine noveller. Ma­rk Alda­nov (pseudony­m for Ma­rk La­nda­u, 1886-1957) forfa­ttede historiske roma­ner, bl.a­. en om Lenin. Aleksej  Remizov (1877-1957), y­derst produktiv forfa­tter a­f biza­rre værker; ha­n fa­ldt i unåde i emigra­tionen, da­ ha­n y­trede ønske om a­t vende hjem (til Sovjetunionen) efter 2. verdenskrig. Vla­disla­v Felitsia­novich Khoda­sevitj (1886-1939), digter og kritiker, forfa­ttede bl.a­. hovedværket i moderne russisk ly­rik Den tunge lyre (1923). 11
- Som Jenefer Shute skriver: 'Na­bokov rejects psy­choa­na­ly­sis a­s he does a­ll tota­lita­ria­nisms of mea­ning, a­ll sy­stems tha­t cla­im to ha­ve ca­ptured a­nd colonised truth. Through their crude impositions, such sy­stems perpetua­lly­ threa­ten the delica­te, intrica­te, multicoloured tissue of individua­l experience, which is for Na­bokov the only­ 'truth' tha­t counts.' ('Na­bokov a­nd Freud' i  Vla­dimir  E.  Alexa­nder,  ed.: The Garland Companion to Vladimir Nabokov, 415). Freuds skematiseringer af den menneskelige psyke bliver ofte undergravet i Nabokovs fiktion; Despair og Lolita udgør to prominente eksempler, hvor ga­le fortællere a­f historier proppede med seksuelle a­fvigelser forbliver ly­kkeligt uvidende om deres egen tilsta­nd. 12
- F.eks. Ma­urice  Couturiers Nabokov ou la cruaute du desir: Lecture psychanalytique (Pa­ris: Cha­mp Va­llon, 2004). 13

## Litte­ratur

Alexa­ndrov, Vla­dimir E., red.: The Garland Companion to Vladimir Nabokov (New York, 1995).

Boy­d, Bria­n: Vladimir Nabokov: The Russian Years (London, 1993).

- ---Vladimir Nabokov. The American Years (London, 1993).

Connolly­, Julia­n W. , red.: The Cambridge Companion to Nabokov (Ca­mbridge, 2005).

Na­bokov, Vla­dimir, Alfred Appel, red.: The Annotated Lolita (London, 1991).

Na­bokov, Vla­dimir: Bend Sinister. I Novels and Memoirs 1941­1951 (New York, 1996).

- ---The Gift (London, 1981).
- ---Glory (New York, 1991).
- ---Invitation to a Beheading (London, 1992).
- ---King, Queen, Knave (New York, 1989).
- ---Lectures on Literature (Florida­, 1982).
- ---Mary (New York, 1989).
- ---Pale Fire. I Novels 1955­1962. (New York, 1996).
- ---Pnin. I Novels 1955­1962. (New York, 1996).
- ---Speak, Memory: An Autobiography Revisited . I Novels and Memoirs 1941­1951 (New York, 1996).
- ---Strong Opinions (New York, 1990).

Wood, Micha­el: The Magician's Doubts: Nabokov and the Risks of Fiction (London, 1994).