Lars Nymark Heilesen (red.): Kirken og mennesker med særlige behov – menneskesyn og teologi (Eksistensen, 2018)
Forfattere: Line Rudbeck
Tidsskrift: dttk (23-10-2019)

## KIRKEN OG MENNESKER MED SÆRLIGE BEHOV - MENNESKESYN OG TEOLOGI LARS NYMARK HEILESEN (RED.) EKSISTENSEN, 2018 161 SIDER

## Anmeldt af Line Rudbeck

Tilbage  i  2017  afholdt  Folkekirkens  Uddannelsesog  Videnscenter  (FUV)  en konference  med  overskriften  »Kirken  og mennesker med særlige behov - menneskesyn  og  teologi«.  Konferencens  oplæg er efterfølgende blevet samlet til en bogudgivelse  med  samme  titel.  Ud  over  de enkelte oplæg fra konferencen, er bogen krydret med en række personfortællinger om og  af  målgruppen,  der  er  med  til  at fastholde læserens blik for, at de teologiske,  antropologiske  og  sociologiske  perspektiver, som de enkelte artikler berører, handler om »rigtige mennesker«, om helt konkrete menneskeliv. I en fin lille artikel peger kommunikationsvejleder Emmy Kjeldmann  på,  hvor  vigtig  relationen  er for  al  læring  og  udvikling,  noget,  som netop  understreges  i  de  enkelte  personfortællinger. Selvom hendes bidrag til bogen er på ganske få sider, så er det en af de pointer,  jeg  har  fæstnet  mig  særligt  ved. For  den  pointe  udfordrer  folkekirkens præste-  og  personalemæssige  normerin- ger. Det er simpelthen nødvendigt, at der er tid til relationsarbejde, hvis mennesker med særlige behov skal føle sig inkluderet i det kirkelige fællesskab. Det svarer også til de erfaringer, jeg her gjort mig i den årrække, hvor jeg var præst på en stor boform ved Skanderborg.

Bogen er en teologisk bog om kirkens fællesskab  med  mennesker  med  særlige behov  og  er  et  vigtigt  bidrag  til  at  fortsætte den positive udvikling, der gennem de  seneste  årtier  har  været  på  området. Bogen  præsenterer  både  teologiske  og praktiske  overvejelser,  som  præster  og andre  kirkelige  medarbejdere  kan  lade sig inspirere af i det daglige arbejde med gudstjenester og kirkelig undervisning af målgruppen

Trods  bogens  almengyldighed  giver den dog først og fremmest et solidt afsæt til, at man i den enkelte kirke kan drøfte spørgsmålet: Hvordan skal og kan vi være en  inkluderende  kirke?  Udgangspunktet hos  bogens  bidragsydere  er  nemlig,  at inklusion ikke blot er et signalord i samfundet, men i lige så høj grad et teologisk vilkår. Begrebet inklusion har sit afsæt i et humanistisk menneskesyn, men er dog i lige så høj grad teologisk bibelsk funderet og  -  som  der  bliver  argumenteret  for  kan begrebet hente sin legitimitet i såvel skabelsesteologien  som  kristologien  og ekklesiologien.

Frem  til  det  forrige  århundrede  har kirken  i  lighed  med  det  øvrige  samfund ikke rigtig vidst, hvad den skulle stille op med de handicappede, og selv op i nyere tid har vi i folkekirkelige sammenhænge nemt ved at glemme den gruppe af befolkningen,  som  betegnes  som  »mennesker med  særlige  behov«.  Den  problematik berører Lars Nymark Heilesen i sit indledende kapitel, hvor han blandt andet - inspireret af lektor Johannes Nissen - skriver, at en kirke, der ikke har plads til alle, er  en  handicappet  kirke.  Måske  tænker kirken  sig  selv  som  rummelig  og  inkluderende, men hvis den i lighed med store dele af samfundet medtænker det lille de ( de hjemløse, de udviklingshæmmede) om samfundets udsatte, så signalerer den en distance. For at imødegå en sådan distancering,  foreslås  det,  at  man  i  stedet kunne overveje at sige: vores hjemløse eller vores udviklingshæmmede. Det sprogbrug signalerer medansvar og inklusion. Selvfølgelig handler det ikke blot om ord, men i ligeså høj grad om, at vi som kirke må  foretage  en  teologisk-antropologisk gennemtænkning af, hvad det vil sige at være  menneske  i  Guds  skaberværk  med handicap som en af horisonterne.

En  anden  af  de  horisonter,  man  kan være menneske inden for, reflekterer korshærschef  Helle  Christiansen  over  i sin  artikel.  Her  argumenterer  hun  for, at det menneskelige fællesskab i disse år er under angreb og har udviklet sig til et udenfor-skab ,  hvor flere og flere befinder sig, og hvor mulighederne er få. Den udvikling kalder på en modbevægelse i samfundet såvel som i kirken.

Afdelingsleder ved FUV Birgitte Graakjær  Hjort  spiller  på  Mark.10,5,  når  hun giver sin artikel overskriften: »Den, som ikke  tager  imod  Guds  rige  ligesom  den multihandicappede, kommer slet ikke ind i  det«  -  »mennesker  med  særlige  behov som et korrektiv«.  I  artiklen  vender  hun udtrykket »særlige behov« til »særlige evner«. Når et menneske eksempelvis mangler et kromosom, er der ikke alene tale om en mangel. Der er også tale om en særlig personlighed  med  deraf  særlige  evner, som er en gevinst ind i menighedens fællesskab.  Har  man  mennesker  med  »særlige  evner«  i  sin  menighed,  er  jeg  sikker på,  man vil  give  hende  ret.  Ud  over  den konkrete  erfaring,  belyser  hun  også  sin påstand  ud  fra  mange  forskellige  perspektiver,  blandt  andet  Paulus'  legemstanke. Konklusionen er klar: Der er ingen tvivl om, at kirken bliver beriget af og derfor  bør  rumme  mennesker  med  særlige behov, og alligevel er det, desværre, svært at  få  til  at  ske  ude  i  de  enkelte  kirker  og menigheder. Det forhold er en anfægtelse og en vigtig udfordring for kirken i fremtiden: At lade mennesker med særlige behov indgå på lige fod med andre i kirkens fællesskab.

Sognepræst  og  ph.d.-studerende  Karin  Braüner  Vium  Mikkelsen  giver  i  sin artikel  først  en  historisk  baggrund  for inklusionsbegrebet  og  kommer  derefter med nogle spændende overvejelser over, hvad inklusionsbegrebet kan betyde i en kirkelig sammenhæng. En af hendes pointer er, at det at høre til, det at være inkluderet  handler  om  at  kunne  blive  savnet, at have et navn og være vedkendt. Hertil peger  hun  på,  at  inklusionsarbejde  ikke handler om, at kirken skal skabe en masse aktiviteter, som den kan invitere mennesker med særlig behov til at være en del af, men snarere om at sætte farten ned og give den tid og ro, der er nødvendig for at skabe relationer, fællesskaber og venskaber, som til forskel fra aktiviteterne ikke stopper ved kirkedøren. Inklusion i en kirkelig sammenhæng må ikke begrænses til kirken som fysisk rum, men må have en sådan form, at den udspiller sig, hvorend den  kristne  befinder  sig.  Igen  er  relationerne altafgørende.

I sin artikel skriver rektor ved FUV og ph.d. Hans Vium Mikkelsen om teologi og menneskesyn,  som  udfordres  af  mødet med mennesker med særlige behov. Han starter med at skrive, at artiklen er blevet til på baggrund af et teologisk benspænd, og  at  de  sædvanlige  teologiske  »greb«, han  i  sit  arbejde  som  systematisk  teolog benytter,  ikke  umiddelbart  har  været  til stede, ligesom den traditioneller dogmatiske udlægning af, hvad det vil sige at være menneske, synes at komme til kort. Artiklen kræver noget af læseren, og dog er det »sliddet«  værd.  For  artiklen  indeholder mange gode og vigtige pointer, og for mig at se er det allermest værdifulde ved den, at den er skrevet. Altså at der er gjort sig grundige  systematisk  teologiske  overvejelser  over  den  udfordring,  mennesker med særlige behov er for den traditionelle teologi og antropologi. I artiklen præsenteres blandt andet fire typologier til brug for en teologisk tydning af handicaps, altså fire forskellige forklaringer på, hvorfor der findes handicappede mennesker. Mikkelsen argumenterer for, at handicaps og begrænsninger er en del af  de  generelle livsvilkår, som vi mennesker er underlagt, og at der ikke er noget teologisk svar, som rækker ud over tilfældigheden. Det betyder ikke, at der ikke er en teologisk tydning af mennesker med særlige behov, for »vi  er  alle,  handicappede  som  ikke-handicappede,  inddraget  i  Guds  trinitariske bevægelse med skaberværket. Mennesker har  ånd;  alle  mennesker  har  ånd  -  også mennesker med særligt behov«.

Tor Ivar Torgauten, specialpræst i den norske kirke lægger i sin artikel om »Ek  klesiologi  og  mennesker  med  utviklingshemming« ud med at skrive, at den måde kirken har behandlet og behandler mennesker  med  udviklingshæmning  på, afdækker hvilket syn på mennesker, som har været og er rådende i kirkens praksis. Hvis den påstand er sand, så må det være en af kirkens allervigtigste opgaver at stille sig selv spørgsmålet: Hvordan behandler  vi  mennesker  med  særlige  behov  her hos  os,  og  er  det  virkelig  det  menneskesyn, vi ønsker, skal gælde her? Det er en både  provokerende  og  inspirerende  tanke, som jeg vil tage med mig fra læsningen af denne bog, og som vil ligge i baghovedet på mig, når vi skal tale om bugetter, aktiviteter  og  øvrige  tilbud  i  den  kirke, hvor jeg er præst. Torgauten fremlægger 10  teser,  hvorigennem  han  konkluderer, at  mennesker  med  udviklingshæmning er en retmæssig og naturlig del af kirkens ordinære fællesskab,  og  at  kirken  derfor har en stadig forpligtelse til utrætteligt at arbejde henimod at være en kirke for, med og af alle. Det er en tanke, der er lidt fjern fra  vores  danske  tradition,  som  Birgitte Gråkjær  Hjort  blandt  andet  beklagede  i sin artikel. I Norge er man langt længere fremme end vi er i folkekirken med at inkludere  mennesker  med  særlige  behov  i gudstjenesten, så de deltager helt på lige fod med resten af menigheden.

Stiftspræst Erik Hviid Larsen, der har en  datter  med  Downs  syndrom,  fortæller i sin fine artikel om, hvordan datteren engang tog ordet i en forsamling af præster, som Hviid Larsen underviste på Løgumkloster og sagde: »I er gode præster«, sagde hun, »og I skal også være gode tjenere. Jesus' korsmærkede hænder vil velsigne jer.« De flotte ord og dybe tænkning gjorde indtryk. Videre i sin artikel reflek- terer han blandt andet over, hvad mennesker med særlige behov kan lære os andre, nemlig at troen ikke sidder i hjernen, men i hjertet.

I  bogens  sidste  artikel  deler  organist Martin  L.  Hornstrup  ud  af  sin  erfaring fra  arbejdet  med  konfirmander  med  udviklingshæmning,  hvor  nærvær,  det  at være  kendt,  musik  og  salmesang  har  en vigtig plads. For når ordene hører op, går musikken i gang.

Der er ingen tvivl om, at bogen er en vigtig  stemme  og  inspiration  til  at  være kirke  i  fællesskab  med  mennesker  med særlige behov og må derfor anbefales til alle, der arbejder med målgruppen, eller som har mennesker med særlige behov i menigheden  eller  sognet.  Samtidig  har bogen så mange generelle betragtninger i  forhold til sammentænkning af menneskesyn  og  teologi,  at  den  kan  anbefales bredt.