Informationsoverskud
Forfattere: Ole Thyssen
Tidsskrift: kok (1988-12-05)

Ole Thyssen

## Informationsoverskud

I  ajeblikkets  kulturelle  skift  er  kodeordene  kompleksitet  og  kaos.  Alle videnskaber rystes af indre opgar, der samtidig finder sted i ejendommelig takt. Det er som om hver videnskab genfinder et ydre manster, når den fordyber sig i sin indre logik. Det newtonske verdensbillede, med  dets forudsigelighed,  linezre kausalitet  og enkle harmoni,  forsvinder og erstattes med selvreference, oplasning af det centrale perspektiv og accept af kaos. I  en berusende cocktail af konformisme og revolution  importerer  driftige  teoretikere  tidsåndens  sidste  bud  og oversztter den til  fagets jargon.

Ingen simpel forklaring kan fange disse skift.  Ingen central instans har sat dem i scene. Det  bliver  synligt for det  blotte aje, at selv de reneste videnskaber påvirkes af det intellektuelle  klima, de indgår i. Hvad ajet og teorien  ser,  afhznger også af hvad  de forventer at se. Når Prigogine  indsztter videnskaben  i epokens kultur, er den indirekte påstand, at også de eksakte videnskaber bruger fortolkningsskemaer, som ikke kan udledes af strukturen i deres genstand. De fysiske videnskaber er nok eksakte. Men deres fascination af objektet forhindrer ikke, at teorien har andre kilder end objektet selv.

Samtidig bruges  de eksakte videnskaber  som modeller af verden. Deres teorier transponeres og forenkles, så de kan bruges langt uden for de områder, hvor de er opstået. Fagenes mystikere drager slutninger om universets skzbne og menneskets plads, og et åndelast publikum forfares. Sulten efter fysik skyldes, at de vestlige lande har gjort fysikken  til  teorien  om virkeligheden. Det skaber en spaltning mellem videnskab som  teoretisk  redskab,  og videnskab  som ideologisk  redskab. De eksakte videnskaber er dobbelt nyttige: de producerer nyttige  teorier,  og  de producerer nyttige  verdensbilleder.  Ikke mod,  men gennem  deres  eksakthed  er  de  smidige  nok  til,  at  de  kan  bringes  i samklang med  hverdagens erfaringer.  Er hverdagen  przget af uforudsigelighed, hastig omstilling og sammenbrud for den store statslige planlzgning, kommer det newtonske verdensbillede, med dets orden og forudsigelighed,  i strid  med  den oplevede  verden. Den  holistiske fysik bryder med Newtons analytiske perspektiv i en skizofreii orientering mod kaos og syntese. Den legitimerer erfaring. Men den organiserer også erfaring i sit eget billede, så der skabes en selvforstzrkende og selvrefererende  proces. Hvor processen  starter er ikke vzsentligt.

Uden at slzekke på sin autonomi inddrager naturvidenskaben fznomener, som den for  betragtede som marginale. De sten, som bygmesteren  forkastede,  trzkkes frem af morket  og bliver hovedhjsrnesten.

Det opleves  af alle andre videnskaber  som en udfordring.  Og den monotone strom af paradigmeskift viser, hvordan udfordringen tages op. Fodslaget overrasker. Det antyder, at de videnskabelige  markedskrzfter rummer deres uformelle logik, når mange lokale bestrzbelser samler  sig i et  monster.  Ironisk  nok  er det fzlles budskab,  at intet fzlles budskab eksisterer. For de nojsomme er det en slags oplysniiig. P  den ideologiske  vzgtning mellem  den centrale statsmodel og den decentrale  markedsmodel  tipper  balancen  over  til  fordel  for  den sidste.

Postmodernismen  lader  sig  tvangfrit  indpasse  i  dette  monster. Dens påstand er, at den orden og stabilitet, som ideologisk blev sikret af de »store fortzllinger~ (Lyotard),  og politisk af velfzrdsstaten, har forvandlet  sig  til  onde  illusioner.  I  stedet  åbnes for  den  decentrale opfindsomhed, når mennesker befrier sig i lokale strategier. Vclfzrdsstatens  tryghed  åd  sig  selv  op,  b5de  menneskeligt  og  ~konomisk. Velfzrden blev parret med en gennemtrzngende bureaukratisk  kontrol, som gjorde mennesker fremmede for ansvar, og staten svulmede op, indtil  den  ikke  Izengere  kunne styre samfundet, men se l v blev  et styringsproblem.  Det åbner for  en  bevzgelse back t o   fundarnentals: til

markedets frihed, risiko og ansvar.

Jeg  vil opridse den sociale dynamik, som ligger bag dette teoretiske skift.  Kodeordene er va?ksttvang og info~rnationsoverskud. Det  er  her  vi finder de  okonomiske og sociale bzreb~lger for de postmoderne temaer.  Med  Habermas' formulering sker de mfg~rende stemningsskifte inden  for  ~konomien;  de  Gr  så  senere  et  »overprzgnant«  udtryk inden  for  filosofi,  litteratur  og  kunst.  Dette  stemningsskift  vil  jeg identificere  med  overgangen  fra  det sociale perspektiv  »velfzrd« til »marked«. Det  er  de  klassiske  liberale  vzrdier  som  påkaldes,  når velfzrdssamfundet i  én samlet  bevzgelse  underminerer  sig selv og afsl~rer sine forudsztninger i det private initiativ.  Postmodernismen er derfor  også  et  bud  på  sporgsmålet  om,  hvad  der kommer  efter velfzerdssamfundet.  Ellcr  i en  anden  toneart,  som  Fredric Jameson har anslået: hvordan vil den multinationale kapitalisme cage sig ud i de kommende år?

## II.

Den tekniske udvikling har gjort de klassiske erhverv -landbrug og industri -til affolkningsbrancher. Når fzrre mennesker kan producere mere, kan en vesteuropzisk levestandard, ifulge André  Gorz, sikres med få timers dagligt arbejde. Reaktionen på denne historiske mulighed har ikke vzret at krzve en dramatisk nedszttelse af arbejdstiden, men at udvide de områder, hvor der ydes professionelt  arbejde. Lunarbejde er ikke blot et middel til at producere rigdom; det er også et middel  til  at distribuere den. Kampen  om lunnet  arbejde er derfor mere  nzret  af  kzrlighed  til  levestandarden  end  til  arbejdet.  Som -modstykke til makroukonomiens  vzksttvang udvikles  en arbejds- og konsumtvang  på mikroniveau.  Ligegyldig  hvor  rigt  det  borgerlige samfund  bliver, sagde Hegel,  bliver det aldrig rigt nok.

Informationsteknikken overskrider landbrugets og  industriens sfzre, samtidig med at den griber tilbage og forvandler landbruget og industrien  i sit  eget  billede:  mere effektive,  mere videnstunge, mere differentierede i deres udvalg af produkter. Når fzrre mennesker ar---bejder  med  natur  og  viktorianske  maskiner, samtidig  med  at onsket om vzkst og beskzftigelse er usvzkket, må der findes nye markeder. Det  nye  Klondyke  er  markedet  for  immaterielle produkter:  symboler, viden,  sundhed, drumme,  oplevelser,  etc.  Det  immaterielle  har  en friktionslushed, som gur det til et egnet medium for knopskydningen af endelrast nye former.

Inden for den diffuse informationsbranche opstår en myggesvzrm af jobs.  Gamle brancher  udvider repertoiret og sender deres produkter  på markedet  i en overflod  af marginale varianter. Nye  brancher trznger ind på områder, hvor uformel erfaring tidligere var tilstrzkkelig og hvor professionel bistand måske blev betragtet som upassende. Og alle systemer får frihedsgrader og bujer sig demokratisk mod sig selv, så en stadig storre del af deres ressourcer  går til ~t administrere sig selv, og stadig mindre kommer omverdenen til gode. Det er en krzvende opgave at se sig selv i lyset af ord som »medbestemmelse«, »ligestilling«, oarbejdsmilju~ eller »trivsel&lt;&lt;.

Det fzlles er salget af fantasier, stil og trust. Metoden er at potensere behov og ophidse frustration. Set i lyset af et guglebillede  af total rigdom, effektivitet, retfzrdighed, sundhed eller milju-renhed er intet godt nok.  Så kunsten  består  i at szlge  brznde  til  et  bål, man  selv holder  vedlige.  Eller;  om  man  vil:  at skrue kravet  til  en  lmsning på

hverdagens problemer i vejret, så fortrolige ting fyldes med mystik og glider ud af hverdagens erfaring. Konsulenter må gare deres klienter uvidende,  lzger må gere deres patienter  syge og sknnhedseksperter må gare deres kunder grimme; det er betingelsen for at de kan afsztte deres raffinerede produkter.  Ideelt skal hver nyhed skabe sit marked ved at forvandle mennesker, som fnr var uvidende om det mulige eller havde resigneret over for det umulige, til krzvende konsumenter, der insisterer på deres ret til  at ~udtmmme det muliges  rige(( (Pindar).

Informationsbrancheris folk arbejder i hård indbyrdes konkurrence, når de skal gare sig gzldende på hver  deres marked. Devisen er publish  or parish.  Det g0r  konflikter ikke  blot  gratis,  men  l~nsomme. Man bliver  synlig  og  eftertragtet  ved  at producere  noget  nyt,  dvs. t r z d e  i konflikt med andre. Der er haj og risikabel status i at udfordre sine kunder,  kolleger  og arbejdsgivere.  Stadig flere jobs  stiller  krav om kreativitet, dynamik og aggressivitet.

Når forandring bliver  norm, får teorier og lasninger en meget kort levetid. Hastigheden i omsztningen er så stor, at vil man vzre med på vognen, tvinges  man til  stakåndet at lebe hurtigere  end  sig selv, når  både proces  og produkt  skal  reflekteres  i  lyset  af  den  massive fornyelse  inden  for  alle  brancher  og videnskaber.  Det skaber  en  fe--brilsk, overbelastet atmosfzre, hvor det at vzre er at vzre forzldet. Kravet er at markere sig, og truslen er glemsel.

Forragelsen i antallet af informationsproduce~~ter skaber  en kzdereaktion af kompleksitet. Ikke blot er der mere information, men dens omsztningshast er ekstremt foraget. Som vi skal se, lzgger det pres på de redskaber, som traditionelt bruges til at reducere kompleksiteten.  O g  processen  er  selvforstzrkende:  når  traditionens  redskaber bryder  sammen, fanges  de nye  forenklings-redskaber af przcis  den omsztningshast, de skal  modvirke.  De er  lige  så ustabile  som  det avrige informationsmarked.  Alle kzmper om  the  upper hund,  som ingen kan få.

Det  er  umuligt  at  falge  med.  Ethvert  pensum  eksploderer.  Det bliver  irrationelt  at basere en beslutning på &gt;&gt;den relevante informa-- -tion«,  fordi der er for  meget. Og det bliver  umuligt  at sztte sig ind i »den  relevante  litteratur&lt;&lt; fer  man  skriver,  fordi  der  er  for  mange titler.  Akturer  drukner  i  information,  som  ikke  er  til  at  skelne  fra forurening -vidensforurening. Samtidig er de tvunget til at fortolke de produkter og signaler, som deres med- og modspillere udsender i en videristzt atmosfzre, hvor ingen kan gare sig helt usynlig eller helt synlig. Arbejdet med at orientere sig om hvad andre har lavet bliver så stort, at mange opgiver receptionen og dyrker produktionen. Det formger  tempoet  og uoverskueligheden. Det er denne situation, som for postmodernismen ikke er et pessimistisk slutpunkt, men et optimistisk startpunkt. Min påstand er, at informationsoverskuddet krzver nye redskaber  til  at genvinde en art overblik i en verden,  som ingen kan  overskue.  Det  afgairende  ved  disse  redskaber  er  deres  binzre skematik, som skaber forenkling. Det betyder at videnskaben må gå i alliance med  områder, den altid  har foragtet og fornemt  distanceret sig fra: fidelser,  etik  og zstetik.

Vi  skal se på fnlgerne af dette informationsoverskud.  Stadig flere producenter lancerer information  med  en indbygget  appel. Naturen appellerer ikke. Kompleksiteten  i et egetrzs grenvzrk, eller i cellens kemi,  er  kun  et  problem  for  iagttageren.  Men  når  produkter  skal afszttes, må de markedsfaires. O g   jo  flere produkter som kzmper om opmzrksomheden,  jo mere aggressiv må markedsfairingen vzre. På et overbelastet informationsmarked  sker der en forenkling -en vulgarisering -af de metoder,  som  bruges  for  at fange opmzrksomheden. Den konsensus omkring fortolkninger og temaer, som kendetegner en kultur, bliver meget abstrakt, når kulturen fleksibelt må skabe konti--nuitet  i stadige brud med sig selv. Appellen bliver enten sentimental, fordi failelser har en bredere appel end viden, eller speciel, rettet mod szrlige subkulturer. Fornyelsestvangens fairste offer er den fzlles tradition, og hermed det s z t  af forudsztninger og forventninger, som en afsender kan  forudsztte hos  en  modtager. Traditionens enorme forenkling:  at  insistere  på  ét  skema, bukker  under  for  den  moderne pluralisme inden for en kultur, som dyrker det specielle. Men behovet for en  forenkling genopstår, nu på et mere abstrakt niveau. Fravzret af fzlles selektionskriterier  producerer en kompleksitet, som igen må reduceres  gennem  en forsimpling af informationens  koder. Kun det enkle -det abstrakte -er fzlles.

## III.

Produktionstvangen  viser  sig  konkret  som  fornyelsestvang.  Stadig flere ideer og produkter kastes i grams på markedet, hvor alle vil det som kun nogle kan: erobre markedsandele.  I den moderne nervaisitet mister ordet »krise« sin brod og bliver udtryk for en normaltilstand. I én  og samme ombzring produceres både varerne og deres bzrebailge: behovene  udvides  og  forzdles.  På ryggen  af  biologiske  behov,  som kan mzttes, foregår en professionel modellering af symbolske og h0jt stiliserede  begzr  uden mztningspunkt.  Denne antropologiske formgivning af driftsstrukturen lader ikke de biologiske  behov  ursrte: de speedes  op  og  bliver  rastl~se, de rammes  af  bevidsthedens  lys  og ophmrer. med  at vzre  tilflugtssteder;  hvor  man  kan  sztte bevidst- heden  ud  af kraft.  Hvordan  skal  man  sove,  når sovnen er  gennemtrzngt af bevidsthed  og ikke kan  komme bag  på  den? Tilbage  står kun drugs -og hermed menes ikke blot stoffer, som slår bevidstheden ned, men også stoffer, som trznger ind i den og paralyserer den med en hård og befriende  rytme.

Formgivningen sker blot ikke hinsides,  men også gennem de biologiske behov, styret af en blid  teknik.  Til sidst tager det sig ud som om sult og erotik  slet ikke har noget  med  natur og krop  at gare, hajest med de salgsbilleder af &gt;&gt;natur« og »krop«, som bevidsthedsindustrien lancerer.

Når markedet trznger dybt ind i sjzlen, lokkes mennesker ind i et halvt fiktivt, halvt virkeligt rum af uendelige muligheder og fantasier, som uopharrligt lzgger pres på de begrznsede ressourcer til at realisere dem. Alt måles i lyset af det perfekte. Lykken bliver et partoutkort til  Disneyland.

Det  skaber  fortabte  mennesker,  midt  i  en  verden  af  arbejde  og behov,  som er  ved  at  z d e  sig  selv  op. Alle  ved,  at enhver  materiel vzkstkurve må flade ud og at den vestlige livsstil lzgger kloden ode. Men hverken  nationer,  virksomheder  eller individer farler,  at de kan bruge  den  viden  til  noget  i  deres  korte  kamp  for  a t  klare  sig.  De orienterer  sig  ikke  efter  globale  visioner,  og  den  store viden  preller afmzgtigt  af  mod  det  lille  kompromis  mellem  endelose  begzr  og begrznsede ressourcer, der konkret viser  sig som hverdagstvang.

Det er blevet  almindeligt at handle som om man ikke tror på det man ved.  Det  åbner for  den sandsynlige Endlösung,  som hedder  at menneskeheden  destruerer  sig  selv.  Hver  på  deres  specielle  måde bedaver  mennesker  sig  med  stimulanser,  parate  til  at fralzgge  sig ansvar, plaget  af rastlnshed  og besvzr med  at knytte det ene njeblik sammen med det nzste, og gennemtrukket af en sinuskurve af afmagt og  almagt.  De  er narkotisk  afhzngige af tilbud,  hvis  struktur  kan båndlzgge bevidstheden et par timer eller dage -musik, mode, ferier og stilfulde oplevelser.  På én  gang blaserte og sultne efter mening er de på rov efter fascination, indtil silken er slidt  af og jagten  på en ny mening  kan  gå ind  igen.  I  den  verden  er  der  ingen  sandhed,  kun sparrgsmål om &gt;&gt;det er mig« og om »hvad jeg folerc. Den postmoderne insisteren på ritualer  og forforelse  giver  en przcis beskrivelse af tilstanden.

## IV.

Også et andet felt  er svangert  med  informationer. Det er ofte blevet bemzrket,  at  det  20.  århuridrede  dyrker  fortiden  med  en  religias beszttelse og arbejder på at oplagre sin samlede historie på museer. Intet potteskår må gå til spilde. Intet barnesmil må mangle i familiealbummet. Ingen fortidig odselhed eller lidelse må vzre gådefuld. En vigtig del af dette projekt er at registre nutiden. Det er gjort lettere af iriformatioristeknikken. Alle  samfundets  processer,  både  de fysiske, biologiske og sociale, fordobles i en uophsrlig refleksiv proces, så de på én  gang forlsber og registreres.  Det skaber nye mzrigder af data, sig over sig selv og accelererer deres egen vzkst, når de skal som b ~ j e r behandle sig selv.

På alle områder sker der en indsamling, opbevaring og behandling af morbide informationsmzngder.  Informationsteknikken stiller redskaber til rådighed, som drukner verden i data. Tvangen til vzkst og fornyelse  g0r,  at intet perspektiv  lades  uprnvet:  et  rigt  repertoire  af konflikter og muligheder  g0r samfundet mere smidigt og tilpasriingsdygtigt. Alle fortolkriinger er 0dselt til  stede samtidigt: alt er 0konomisk og seksuelt og videnskabeligt og politisk og zstetisk på én gang. På den måde bliver  alt nzrvzrende i nutiden: en fortid, der gennemstrejfes  i  en jagt  på  nye  fortolkninger,  og  en  fremtid,  der  som  et fantasmagorie uophorligt  lokker deri fremad. Det postmoderne tema om den store samtidighed fanger denne tendens.

Når alle forlsb kan måles, kari de også måles i lyset af idealer.  Det skaber en permanent mulighed for indgreb og forbedring. Iriitiativrige  mennesker tager  chancen  og  udsender  et  dobbelt budskab. Den f'orste halvdel er, at tingene ikke er gode nok. Udlaridsgzlden vokser, det står s l ~ j t til  med de små b0rns sundhed, dansk videnskab sakker agterud, 0resund er en slampsl, DSB er ikke effektiv nok, isoleringen af parcelhuse kari intensiveres  etc. -hvert eneste riyhedsprogram  er fyldt  med  den  slags  appeller.  Det  åbner for  den  ariden  halvdel  af budskabet,  som er  at tirigene  kan  gsres bedre, blot  »samfundet« vil -yde flere ressourcer. Hver gang opstilles et utilitaristisk regnskab som viser,  a t   en  investering vil  vzre overvxldende 10nsom. Når fagfolk -optrzder som pessimistiske  sandsigere, baner de vej for sig selv som optimistiske  redningsmznd. Det  driver  udviklingen  frem. Samtidig er der skabt et kor af professionelle talsmzrid, som er på vej til at gure offentligheden  immun over for privat grådighed i almene gevandter.

Når alting forbedres i det små, kan  resultatet  udmzrket blive, at alting  forvzrres i  det  store. Mange lokale tiltag  blander  sig og  har uventede effekter. Det sztter samfundet som helhed  i  en double bindsituation: det må åbne sig for fornyelse, og det må kontrollere tornyelsen. Men konflikten er produktiv: den ulmelige modsztning mellem de to  bånd  tvinger  til  ivrig  aktivitet  på begge  fronter.  Man slipper skonomi og videnskab og teknik las, og vil samtidig have styr på dem;

man udvikler potent og sofistikeret datakraft for at tzmme de cancer ~ s e informationsmzngder, og bruger  den samme kraft  til at producere  endnu  flere  data;  man  sztter teknik  ind,  og  udvikler  teknik  i anden og tredje potens for  at ophzve teknikkens destruktive bivirkninger, indtil det krzver en  massiv  teknisk  indsats blot  at forhindre det  tekniske  univers  i at bryde sammen.  Et vzkstsamfund  karl ikke magte, og er bange for, helhedens  fornuft, som måske vil forgribe sig på delenes frihed og dynamik: komplekset af okonomi, videnskab og teknik mnsker ikke andre hegrznsninger end dem, det selv pålzgger sig. Det skaber et uigennemsigtigt forhold mellem det private initiativ og den offentlige orden: på 6 1 1  gang en  intim allia~ice og en fjendtlig front. Det gor  statens indgreb usikre.  Samtidig kan  intet  lovsystem vzre fri for modsigelser,  eller tzmme en udvikling, som i princippet er uforudsigelig. Det goi. yderligere  statens kontrol lemfzldig og post festum. Staten belastes hinsides bristepunktet og mister sit greb under presset fra pluralisme og fornyelse. Dens produktion af orden bliver selvmodsigende og ineffektiv.  Når markedskrzfterrie  triumferer,  bliver devisen »jo  galere jo  hedrex.  Kaos og kontrol danser heksedans på randen af en afgrund.

## V.

Stadig flere mennesker  arbejder med  symboler. Stadig flere mennesker konkurrerer om at fritage andre fra ansvar, tage deres kompeten--ce fra dem og sztte håndtag på dem, så de kan lede dem i ruin. Deri nye magtudovelse er smilende og terapeutisk og sker ikke mod behov, men gennem behov.  Venneszle diktatorer trznger dybt ind i hverdagen og tager dens uformelle  erfaring i deres skolede greb. Hverdagen bliver et teknisk område. O g  teknik er ikke blot hårde maskiner, men også uhåndgribeligheder som teoretisk teknik,  social teknik og zstetisk  teknik. Verden  bliver  et Teknokosmos.

En tekniker  er kendetegnet ved,  at han arbejder med  få kriterier. 0konomens smalle lohebane er styret af penge, videnskabsmandens . -af sandhed, juristens  af legalitet,  og kunstnerens af fascination. Når de  fritages  for  at  tznke  i  hverdagens  komplicerede  monstre,  som integrerer  viden,  normer,  f~lelser og  stil,  får  de en  enorm  tempooverlegenhed. Deres lnsninger griber ind i fremtiden og former hverdagen, uanset at de måske er ude af trit med, og over vold på hverdagens tidl~se net  af hensyn.

Det skaber en diffus magtkonstellation, som ikke har hovedkvarter eller centrum. Den gyldne Internationale af direktnrer, bureaukrater og teknikere kan ikke omfattes af nogen formel organisation.  De har

2*

deres  hemmelige  selskaber  og  kommui-iikerer  ellers  via  markedet. Magten udoves ikke af mennesker, der betragter sig selv som magthavere.  De  passer deres arbejde og karriere og afszti-iing. De kzmper om at overbevise folk om betydningen  af deres tilbud -deres viden, politik  eller kunst -indtil en overstimuleret befolkning, som Baudrillard  bemzrker,  g0r  oprerr  og  ophorer  med  at besvare  lokketonerne. Fortalerne  for  de  gode  sager  råber  i orkenen.  Ansvaret  blzser  i vinden.

Resultatet er kompleksitet og kontingens. Vi kan, med Niklas Luhmann, definere ydre kompleksitet som  misforholdet  mellem antallet af tilstande i  et system -et individ eller en organisation -og antallet af tilstande i  dets omverden. Systemet har kun kapacitet til at forholde sig til en ringe del af omverdenen og tvinges til at foretage risikable selektioner.  Det  må reducere  kompleksiteten  for  at orientere sig  og handle. Tilsvarende er indre kompleksitet misforholdet mellem antallet af tilstande i systemet og dets kapacitet til selviagttageise og selvkontrol.

Kompleksitet medforer selektionstvang. Men enhver selektion kan foretages på  en anden måde.  Den er kontingent.  Den  er  bundet  af interesser, og hermed ikke blot bundet af sin genstand. Den rummer en dimension, som er teoretisk vilkårlig. Enhver selektion er risikabel -og kan ikke tzmme omverdenens eller systemets egen kompleksitet. Denne situation er udgangspunkt for de nye videnskaber. Stabilitet er ikke en brugbar erfaring.  Vi  kan derfor parafrasere  Sartres bestemmelse af filosofi: uanset hvor logisk eller empirisk en videnskab er, så er den dybest set en livsform  som er sat på begreb.

Mit tema er den kompleksitet, der viser sig som informationsoverskud. At  tale  om  overskud  krzver et svar på et  dobbelt  sporgsmål: overskud af hvad og i  forhold til  hvad?

## VI.

Information er ikke en tilstand i naturen, samfundet eller mennesket. Information er et forhold mellem et system og dets omverden, eller et system og det selv. Den forudsztter kontingens: hvis tingene er bundet i  én  uforanderlig  konstellation,  har  information  ingen mulighed og ingen vzrdi. Derfor har Gregory Bateson ret, når han identificerer information med forskel. Den enkleste indhentning af information bestar i at konstatere om A eller ikke-A -om lyset er tzndt eller slukket, om  hun  elsker  mig  eller  ej,  etc.  Kun  hvis  der  er  mulighed  er  der information.

Et,hvert sansefelt  og cnhvcr situation  rummer imidlertid uendelig mange forskelle. Ethvert sandkorn kan aflokkes en verden af informationer. Det betyder ikke, at disse forskelle er til stede sorn informationer,  eftersom information  ikke er en  tilstand i verden. Flarst i forholdet til  en  aktrar  trxder information i eksistens. Og det som  aktlaren bidrager  med  er et projekt -noget  som han vil,  om det så blot  er at orientere sig i sine nzrmeste omgivelser. Frarst i forhold til et projekt forenkles forholdet til omverdenen, eller til én  selv, som information. Det ligger i den anden halvdel af Batesons formel for information: en forskel som g-ar  en forskel. Uden forskel ingen information. Men uden relevans heller  ingen information.

Forskellene er det uvilkårlige: kunne de produceres vilkårligt, ville de  ingen  forskel  grare.  Men  omvendt er der  så mange  forskelle,  at aktnren ville blive knust og overvzldet, dersom han skulle tage hnjde for dem alle. Han må reducere kompleksiteten ved at vzlge og vrage. Det krasver at han vil noget. Han må med sprog og handling nzrme sig et mål.

Objektiv viden  er aflizngig af den lyskegle, et subjekt retter  mod objektet.  Hvad  der  viser  sig  i  lyset  er  ikke  op  til  subjektet.  Men hvordan  lyset  kastes  er  ikke  op  til  objektet.  Når  viden  kaldes  for objektiv slet og ret,  beror  det  på at lyset  er  fzlles for  en  gruppe og derfor ikke subjektivt i snasver forstand. I stedet for den strikte objektivitet,  som platonsk gnr information til et fund i  et ordnet Kosmos, trxder et sofistisk synspunkt: at information  bliver skabt gennem en subjektiv selektion.  Det  ordnede univers  bliver,  som  hos  Kant, produceret  ud  af Mannigfialtigkeit. Men  i stedet for  Kants a priori s z t  af kategorier,  som  spontant  organiserer  mangfoldigheden  til  erfaring, trzder selektionskriterier,  som er kontingente  (og ved at de er det) og som i  sidste instans handler om  overlevelse. Kants kompromis  mellem platonsk  stabilitet og sofistisk kaos opgives, fordi forholdet mellem subjekt og objekt ikke er spontant, men  historisk  og socialt.

Det er et klassisk  spargsmål om information er noget vi finder eller skaber. Det aktuelle svar er poiesis.  Hermed forskydes forholdet mellem  erkendelsesteori,  etik  og xstetik. Det  sker  i en  dobbelt  proces. Fnrst viser det sig, at viden er afhzngig af en selektion, som er båret af normer. Den vzrdifri videnskab opleser sig. Dernxst viser det sig, at både viden og normer er flygtige produkter, som ikke hviler trygt i en  social  tradition -en  praxis  i  græsk  forstand.  De  må  uophnrligt genfremstilles  og  forandres  i  en  proces,  som  hverken  er  tvingende eller vilkårlig. Hermed får de vrerkkarakter og hermed  bliver den zstetiske  erfaring gennemgribende. Når videnskab er afhængig af selektion, kræver det frihedsgrader og fantasi for at smede dens modeller: de ligger ikke gemt i virkeligheden som z g   i en kurv. Når virkelighed er en social konstruktion, xndres kunstens status: den bevzger sig fra periferien  ind  i  centrum. Den  er ikke lzngere uforpligtende  og friktionslns -en sfzre hvor fnlsomme sjzle kan give udtryk for subjektive indtryk  og hermed  bringe  samfundets  semantik  på hnjde  med  dets udvikling. Det  som  tidligere  afskar zstetikken fra at have  et  seriast bud på virkelighedens beskaffenhed -dens rod i subjektiv erfaring -bliver  nu  dens szrlige fortrin. Dens rutine med at håndtere værker, som uden bund i virkeligheden skaber virkelighed, giver den adgang til  en  dimension, som  videnskab  og  etik  lznge betragtede  som  en trussel  mod deres soliditet, blot for at genfinde den i deres eget indre.

Det postmoderne begreb om et sirnulakrum, som ikke afspejler virkelighed, men skaber sin egen »uvirkelige virkelighed&lt;&lt;, fanger den nye tyngde i den xstetiske dimension. Vi modtager virkeligheden gennem et t z t   filter af information, som strsmmer os i made fra medierne. Og denne information nnjes  ikke med  at formidle virkeligheden:  den er selv virkelighed. Vi er i samme situation som i kommandorummet på det amerikanske krigsskib  Vincennes, som skulle trzffe hurtige beslutninger  på basis  af  endelase  datastramme fra  flimrende skzrme og blinkende cursors.  Der  var ingen  direkte  kontakt  med  virkeligheden eller fjenden. Virkeligheden var den verden,  som skzrmene skabte, og at der blev  indsat et  menneske i kredsbhet gjorde ingen  forskel, eftersom han var udleveret til skzrmene. Mediernes  ord og billeder skaber en ny realitet,  befriet fra klassiske  ontologiske fordringer -og samtidig på kollisionskurs i forhold  til virkeligheden.

## vz z .

Erkendelsesteoriens  normale scene er den isolerede iagttager over for naturen:  subjektet  S over  for  objektet  0 .   Den  klassiske  metafor  for dette  forhold  er,  som  Richard  Rorty  har  understreget,  afspejlingen: strukturtrzk ved objektet  reflekteres  i subjektets begreber og teorier, som dermed korresponderer med deres genstand. Begrebet og teorien er svag og afhzngig, realiteten er tung og myndig. Men hvis objektverdenen fyldes med kompleksitet, kan ingen teori afspejle den. Kunne den, ville den vzre et dårligt redskab: den ville vzre som et kort i målestokken 1:  1 -umuligt og ubrugeligt. Teorier er ikke redskaber til at afspejle  kompleksitet,  men  til  at reducere  den. Når teorier derfor abstraherer  fra virkeligheden  og altså ikke »passer&lt;&lt; med virkeligheden, er det ikke givet at vanskeligheden lases ved at gare teorien mere konkret, dvs. mere komplickret. En teori hverken kan eller skal komme t z t  på virkeligheden. Jo  tzttere den kommer, jo  mere uoverskuelig bliver den. Og hermed bliver den ude af stand til at yde hvad den skal.

Det ophzver det klassiske krav om at finde et sikkert grundlag for viden. I stedet åbnes for ~ragmatiske og revidérhare former  for viden. Svaret  på  »hvordan viden«  skal  ifeilge  Rorty  besvares  på  samme måde som »hvordan telefoner«.

Det  samme  gzlder  for  normer.  Også  de  rummer  en  neidvendig forenkling, når de sammenfatter en myriade af konkrete forskelle i en -enkelt  dom:  anerkendelse  eller  afvisning.  Det  krzver  en  selektion, som er kontingent  og risikabel. Også normer mister  deres funktion, dersom de presses helt ind på livet af den konkrete situation. Forholdet er det modsatte: kun fordi normer er almene og hermed hinsides situationen, kan de bruges  til at geire verden overskuelig.

Når  subjektet S  ikke  er  tvunget  af  objektet  O  til  at  udforme  én bestemt  teori,  bliver  teorien aflizngig af de kriterier som S opstiller. Men kriterier  er ikke et enkelt  subjekts påfund. De  udkrystalliserer sig  i  en  leibende  samtale  mellem  mange  subjekter,  og  de rummer mange  hensyn.  I  stedet  for  den  enkle  model  S-O  får  vi  en  mere kompliceret model: S-O-S. På den måde bliver forholdet mellem subjekt  og objekt aflizngig af kommunikationen inden for et fzllesskab, som diskuterer  sig  til  rette om hvad  der skal gzlde for  et objekt  og som geir  resultatet  til  en  del af deres kultur. Hermed  er objektivitet ikke kun afhzngig af det svar, som naturen giver på eksperimentets speirgsmål, men også af den samtale, som placerer eksperimentet i en videnskabelig og social sammenhzng.

Er udgangspunktet kompleksitet,  er det ikke givet hvad  samtalen munder ud i. Og da antallet af videnskabsmznd er vokset dramatisk, kan ingen stands-etik sikre loyalitet mod en fzlles kodeks.  Ideen om saglighed -i ental -krakelerer. Når tusind teorier blomstrer, opheirer videnskaben med at tro på, at den afbilleder virkelighed; den accepterer  at producere  billeder  af virkeligheden.  Heller  ikke  videnskaben har  et  effektivt  immun-forsvar  over  for  den  moderne  pluralisme, skeint den har ydet  hårdere modstand end moral, politik  og kunst.

Når kommunikation bliver afgeirende for hvad der skal gzlde som viden, indgår alle kommunikationens dimensioner i vidensprocessen. Ikke blot empiri, men også etiske og emotionelle og zstetiske faktorer yder deres bidrag. Denne berigelse af fornuften feirer til ideen om en ny fornuft. Den integrerer dimensioner, som hidtil har vzret fortrzngt som fornuftens andet, dens dunkle og irrationelle modstykke. Nu viser det sig, at uden etikkens, emotionernes og aestetikkens binaere skema- er kan  ingen  videnskab  se  dagens  lys.  Den  kan  ikke  ud  af sig  selv reducere virkelighedens  kompleksitet.

De kriterier, som definerer hvad der skal vzre objektiv viden, kan ikke selu vzre objektive.  Da de er  betingelser  for videnskab,  kan de ikke bevises  videnskabeligt. Når  metoden til  at bevise  herer op, begynder kunsten at overbevise. Hermed nzrmer vi os igen et postmoderne tema: forferelsen.  Den finder  sted, når der ikke findes  nogen streng bevislogik  og samtalen derfor  er  åben. Også fornuften har et element af forfarelse, farst og fremmest den kulturelle forferelse som hedder: at opdrage til  fornuft. Men dernzst det klassiske  batteri  af fascinationskuiister: viden, myndighed, retorik, og evnen til at skabe fornyelse, som forluser erfaring og fortsztter samfundets samtale med sig selv og naturen. Her overlejres videnskaben  af politik og kunst i kampen  om hvem  der skal definere virkelighed  og  beslaglaegge ressourcer.

At  videnskab  parrer  sig  med  lidenskab  må ikke  misforstås.  Det betyder  ikke,  at videnskab  opharer med  at vzre videnskab. Teorier og data må stadig leve op til det videnskabelige samfunds autonome kriterier. Det betyder  blot, at vidensprocessen ikke kan forstås som et tvingende  forhold  mellem  S og  O. Viden  skal  ikke  blot  leve  op  til empiriske krav, men også til  sociale og zstetiske krav.  I stedet for ét kriterium  traeder  flere.  Men  at der  er  flere kriterier  sztter  ikke  det enkelte kriterium  ud  af kraft. Videnskab bliver  ikke magi,  blot  fordi -den samtidig skal underkaste sig en etisk vurdering. At en videnskabelig teori er smuk gar den hverken  mere eller mindre sand, men giver den en ekstra kvalitet.

At  bruge et  kriterium  er  ingen  mekanisk  affzre, men  krzver fortolkning  og giver  frihedsgrader.  Mange  tilstande  er  forenelige  med przdikatet  »videnskab&lt;&lt;, eftersom  ingen  teori  er  tvunget  blot  af  sit objekt. Netop denne margin  af ubestemthed giver ånderum for andre kriterier.  Derfor  kan flere kriterier arbejde sammen, og derfor er den nye fornuft mulig.

## v . .

De mennesker, som arbejder inden for det, Alvin Tomer kalder »infosfaereri&lt;&lt;, finder deres lyst og legitimitet  ved  at skabe nye former. Det nedvendige modstykke til denne kreativitet er institutioner, som kan fange fornyelsen  og give formen en social form.

Enhver institution har et dobbelt ansigt. På den ene side reducerer den  kompleksitet  ved  at  opstille  regler.  Det  ger  samvzret  mellem mennesker overskueligt,  så det giver  mening at stille forventninger, selv når de ikke indfries: uden en fzlles takt kan intet brud finde sted. På den anden side skaber institutionen sin egen kompleksitet, når den individualiseres i daglig brug.  Et eksempel  er penge,  som udgor  et effektivt og forarmet sprog om udveksling, og samtidig skaber endelase sociale komplikationer.

Jeg  vil se på tre klassiske institutioner, som har stået som garanter for en overskuelig verden: nationen, traditionen og personen. Alle tre er  blevet  anstrengt  og  dårligt i  stand  til  at  reducere  den  moderne kompleksitet. De skal ikke blot modstå presset fra fornyelsen og fra en stram af informationer,  som ikke  kan  bajes  ind i entydige  manstre. Det er deres reaktive opgave. De skal også offensivt  gå ind i fornyelsen og stille strukturer til rådighed, som er smidige nok til at optage fornyelse, og rigide  nok  til  at sikre en genkendelig social form.

Min  påstand  er,  at  de alle  er  blevet  overbelastede  og derfor  må gennemgå en abstraktionsproces:  i stedet for den bindende substans trzder en fzlles form for mange slags indhold, som hvert individ  har frihed  til  a t  skabe inden for formens rammer.

## 1.

Fra  nationalisme til globalisme  og  tribalisme. Den klassiske  nationalstat var  et  stzrkt  redskab  til  at  reducere  kompleksitet.  Den  sikrede  en emotionel og kulturel  knytning til  en geografisk  lokalitet  og dets historie og skabte hermed  et »vi« med fzlles temaer, fzlles fortolkninger  og  fzlles  fjender.  Hvert  individ  fik  sin  identitet  inden  for  det system af arbejde, behov og sprog, som nationen organiserede. Derfor var forholdet  mellem  person  og nation ikke udvendigt.

Denne intime sammenhæng er gået i oplasning som falge af bevzgelsen  hen mod et verdenssamfund. Tendensen kan folges inden  for alle  dimensioner:  okonomisk,  videnskabeligt,  politisk  og  kulturelt. Den nationale suverznitet bliver en retorisk  figur i netvzrket af globale alliancer. Det er ejendommeligt at se, at omkring århundredskiftet var socialister internationalt orienteret og blev foragtet som »dem uden fzdreland~ af dannede konservative.  Nu satser de konservative på overnationale alliancer, mens mange socialister genopdager nationale vzrdier.

Informationsteknikken er med  til at tappe nationen for liv. Satelitterne  drysser  billeder  og  lyde  ned  som  manna  fra  himlen,  så hvert sted på kloden  hologranimatisk  mzttes med  alverdens information. Ingen  national  eller  ideologisk  grznse kan  holde  denne invasion af information  ude.  De må tilpasse  sig og do.

Resultatet er,  at hvert  individ  uopherrligt  konfronteres  med  bud- skaber fra hele kloden. Skift i de kulturelle koder kolporteres itistantant. Det skaber kompleksitet og nerv~sitet. Nationen kommer under pres, når dens fortolkninger bliver det råmateriale, som tiyhedsmagere  bruger  som  udgangspunkt  og  uundgåeligt  overskrider,  selv  når deres mlske er at bevare. Tidligere havde nationen styrke til  at udelukke alternativer, eftersom individets identitet  var  bundet sammen med  nationens.  Nu  er  evnen  til  at  blokere  for  andre fortolkninger uigenkaldeligt  forsvundet. Ethvert vidensmonopol smuldrer.

Alle  kan  vzlge  mellem  livsformer  fra  hele  verden.  Det  udhuler nationen ovenfra. Men ingen kan tilegne sig den globale kompleksitet. Når verden skal g ~ r e s overskuelig, sker det ved at filtrere indtryk gennem kulturelle koder.  Ingen af disse koder har dog den soliditet, som nationen sikrede. De er kontingente og refleksive; de ved at de er omgivet af andre koder, og de tester sig selv i lyset af globale skift. Det skaber en myriade af flygtige subkulturer, som udhuler nationen nedefra.  I  stedet  for  nationalisme  G r  vi  tribalisme.  Men  mens  ingen kunne tilh~re mere end én nation  uden at komme i  konflikt med  sig selv, kan  man  udmzrket  tilh~re flere  subkulturer  uden  at det truer den  personlige  identitet. Tvzrtimod:  man  er  rigere, jo  flere  koder man magter. Eftersom de alle er ramt af hurtig omsztning, har de en indbygget szsonbevidsthed. Bindingen til dem er svag og konflikten mellem  dem ikke serim.

I  stedet  for  &gt;&gt;folket« trarder en ustabil  »befolkning&lt;&lt;, som ikke udsender  klare  budskaber  og  ikke  lader  sig  styre.  Der  findes  stadig nationalisme. Men den er enten blevet sentimental eller kynisk. Den er enten overgået til  underholdningsindustrieri,  som fanger l0se psykiske energier og giver dem en flygtig form i sport og shows. Eller den bruges bevidst og maskinelt som et redskab til at sikre folkelig opbakning.

Den uophnrlige fornyelse skaber et udzkket behov for fzlles koder. Men  vzkkelsen  og  forlnsningen  af  kaotiske  energier,  krystalliseret omkring nationale og religinse symboler, er så hvidgladende,  at den truer med at kvzle den tolerante pluralisme, som er en betingelse for en  global  kultur.  I  knlvandet  på  fundamentalisme  opstår  der krig. Når nationalismens og religionens binzre skemaer arbejder sammen, skabes der fjendebilleder,  som ophidser  og udlsser et ukontrollabelt raseri.

Verdenssamfundet er for abstrakt til at give identitet. Dets koder er tekniske og banale og egnede til at gnre hverdagen lettere for rejsende. Ingen kan genfinde sig i bilismens, hotelkzdernes eller de internationale  organers verden.  Eller de er formelle, sådan som menneskerettighederne  er det. Den  nadvendige  substans  kommer  fra en pro- vins.  Blot  kan  ingen  provins  opretholde  den  fjendtlige  front  mod omverdenen, som var en del af dens klassiske identitet. Eller bedre: fjendtligheden  må  tzmmes  af  en  fzlles  kultur,  så den -som  hos Fourier -ikke fortaber sig i d0d og adelxggelse, men gxlder ~bagningen af de lzkreste postejer«.  Overalt hvor  markedets omgangsform slår igennem er det et vedvarende arbejde at gare krigen civiliseret og konstruktiv.

Også staten overtrumfes af den moderne pluralisme. Når den, som Foucault bemzrker, på én  gang skal rette sig mod  helheden og mod det enkelte individ,  må den af kapacitetsgrunde bruge  grove koder. Resultatet  er  ensretning og bureaukratisk  magt i skolen, forsorgen, sundhedsvzsnet  og  forvaltningen.  Når  befolkningens  homogenitet forsvinder,  kan  staten  ikke  magte  den  mangetydighed,  som slippes 10s. Den kan  ikke  bå.de sikre helhedens  stabilitet og kontrollen  med det enkelte individ.

I stedet for nationens substans trxder en politisk og administrativ form, som er bevzgelig og giver plads til mange positioner. Vi far den moderne bevxgelse fra et bindende indhold  til en fxlles form.

## 2.

Fra tradition til netverk. Den nationale identitet var ramme for en rxkke lokale koder,  som berigede og individualiserede den. De skabte også kontinuitet ved at filtrere fornyelsen og kxde den sammen med status quo.

Også  disse  dialekter  er  under  retur.  Befolkningen  er  blevet  for mobil,  både geografisk  og ideologisk,  til  at lade  sig fange  af stedets enhed.  En  kommune  er  ikke  et  ideologisk,  men  et  administrativt centrum. Når traditionen  speedes op, kan den ikke 10se sin klassiske opgave:  stabilitet.  Samtidig  råder  både erhvervsliv  og  stat over  så kraftige  medier,  at det  bliver  overfladigt  at opretholde en  s t ~ d p u d e mellem det enkelte individ og de okonomiske eller politiske sammenhznge. Det anonyme »man«, der sikrede lokal homogenitet  (»sådan g0r man hos os«) har ikke lxngere nogen bxrer på mellemniveau: det bevxger sig på én  gang ud i verdenssamfundet  og ind i subkulturen.

I  stedet  for  traditionens  substantielle  »vi«  trxder  et  netvxrk  af subkulturer, hver med sit »vi«. Den lokale profil udarbejdes i u o p h ~ r lige  forhandlinger  mellem  disse  grupper,  som erobrer en  reel  magt, når f.eks. staten ikke kan finindstille på de sxrlige forhold i en kommune og derfor må afgive kompetence. Staten befrier sig fra en pluralisme den ikke magter ved  at gå over til rammestyring. Men selv om subkulturerne arbejder lokalt er de ikke lokalt begrxnset. Masseme- dier og masseturisme beriger dem med impulser, som i sidste instans omfatter  hele kloden.

Fra person  til subjekt. I kraft af en rzkke 1ivsla.nge  forpligtelser var den juridiske figur &gt;&gt;person« med til at reducere kompleksitet.  Faste starrelser som arbejde, zgteskab, partitilhar, vaner og vzrdier satte personen i stand til  spontant at foretage  selektioner. Det sikrede at en lang rzkke valg kunne foregå uden at stille tidskrav. Det sikrede også, at  ansvar  kunne  lokaliseres.  Ideologisk  blev  personen  hos  Kant -fejret som en harmonisk og myndig helhed, der ikke tålte stedfortrzdere.

Personens stabilitet var vxvet samnien med  stabiliteten i de institutioner,  som sikrede hans identitet. Institutioner er mindre flygtige end personer, og uden  for  institutionerne og deres &gt;&gt;system af  anerkendelse«  er  et  menneske  slet  ingenting.  Når samfundets udvikling accelereres,  zndres  samspillet  mellem  institution  og  person.  I  en ejendommelig dobbelt bevzgelse  bliver  institutionen -arbejdspladsen, familien, etc. -mere flygtig og mere substantiel. Den kan på den ene side skiftes ud. På den anden side tegner den sig for substansen i et  menneskes  liv  og  belastes  med  nye  opgaver.  De  får  en  central plads, fordi lokalmiljaet  oplaser  sig, når subkulturer ikke er geografisk bundet. Mange virksomheder kommer dette behov i made, fordi det imadekommer deres eget behov for ansatte, som kan bidrage med engagement og sensibilitet. Selv om familie og arbejde ikke lzngere er givne og livsvarige, er deres form stadig uundvzrlig for et menneskes identitet. Indholdet og det konkrete arrangement er variabelt. Men -formen er uforandret.

Baggrunden  for  denne  dobbelte  bevzgelse  er  det  som  Thomas Ziehe har kaldt for en »kulturel friszttelsee. Stadig flere valg overgår til  personlig afgarelse. I stedet for at hvile trygt i traditionens anonyme »man«, afkrxves hvert individ et persor-ilig valg i en verden, hvor intet  kan  tages  for  givet.  Det  belaster  personen,  men  gar det  også muligt for ham at artikulere sin selvfremstilling: individet bliver mere synligt,  når flere  forhold  er  selvvalgte.  Blot  kan  dette ikke  ske  i  et socialt vacuum. Det er henvist til de tilbud, som samfundet kan give, og til de scener og den anerkendelse, som dets institutioner kan levere.  Friheden  kan kun  blive  virkelig  ved  a t  finde sin begrznsning.

Samtidig sker der  en  eksplosiv vzkst  i  det  materiale, som  hvert individ skal tage stilling til. Det er omgivet af så mange informationer og  billeder,  at  det  er  umuligt  at skabe  en  personlig  syntese.  På  ét niveau forsvinder personens myndighed, når hans stillingtagen ikke er hans egen, men lånt af de store opdragere: medierne. På et andet niveau øges personens myndighed, når han løbende skal skabe orden tagen til den permanente konstruktion - og revision af en vidensarkitektonik, hvis råmateriale er informationer, som det er umuligt at tilegne sig og som derfor umærkeligt smelter sammen med under- Når ingen fælles kode kan sikre påbud og forbud, bliver grænsen mellem psykisk sundhed og sygdom uklar. Den mister sin moralske dimension og falder tilbage på adfærdstekniske kriterier. Ethvert individ møder symboler fra alle psykiske stadier, alle religiøse og politi- i kaotiske datamængder. Vægten forskydes fra den personlige stillingholdning.

ske systemer, alle tidsaldre og kulturer. Hver kreds af symboler samler mennesker, som fortolker deres tilværelse i dens billede. Denne samtidighed ender med at trodse den klassiske idé om psykisk udvik-

På samme måde forvandles også ideen om almen dannelse. Når hvert individ er omgivet af vidensmængder, som overskrider den personlige kapacitet, er det nærliggende at udvælge et fælles pensum, som alle skal tilegne sig og som omfatter såvel substans som form. Det er baggrunden for den almene dannelse, som ikke blot organiserede viden, normer og stil, men også et beredskab til at tilegne sig ny viden og at reflektere over den. Dannelse gav både adgang til et informations- og et diskussionsfællesskab, som tillod individet at finde sin identitet og som var fleksibelt nok til at justere sit eget indhold og grænser.

Den nuværende vidensmængde og omsætningshast overskrider imidlertid også samfundets kapacitet. Det får ideen om almen dannelse til at synke agterud. Intet pensum kan autoritativt repræsentere samtidens viden. Dannelsen kommer i flertal, når enhver selektion af et pensum er kontingent og ved at den er det: den må inddrage det subjektive eller subkulturelle perspektiv, som den er foretaget udfra. Dannelsens substans kan hurtigt udskiftes, fordi knytningen til den ikke er dyb. Kun den formelle kompetence - at tale, lære, handle, etc. - står tilbage. Det åbner for hurtige justeringer, som ikke foregår i takt og som derfor ikke længere er almene. Igen er resultatet pluralisme og opløsning af enhed.

Det skaber en ny tilgang til information. I stedet for den totale rettethed mod ét tema spredes opmærksomheden diffust mod mange temaer på én gang. Produktet af dybde og bredde er måske det samme som før. Men forholdet mellem faktorerne er ændret. Tilegnelsens dybde er erstattet af omsætningens hast. Nye teknikker som halv opmzrksomhed, skimning af store informationsmzngder, regelret afvisning af informationstilbud,  produktion i stedet for reception, modebevidsthed og kombination af mange fag afspejler en ny videnstilstand.

Resultatet er dobbelt. På den ene side opl~ses de farlles kulturelle koder, som sikrer hvad Richard Sennett har kaldt the public  man.  O g på den anden side opl~ses personens enhed.

Det er blevet  rutine at oplrase personen. Marx gjorde det; hos ham blev personen bzrer af nkonomiske masker. Nietzsche gjorde det; han afsl~rede magten  og  ressentimentet  bag  den  humanisme,  som  var baggrunden for personkulten. Og Freud gjorde det; han blotlagde det morads af infantile  bindinger,  ubevidste  begzr og intime konflikter, som gjorde skarnmaleriet af den harmoniske person  til  en  grov illusion. I stedet far vi det gangse billede af personen som et s z t   kulisser og roller  uden  indre sammenhzng.

Det er dog vigtigt at forstå begrznsningen  i denne bevzgelse. Det ideologiske  opgm  med  personens  substans  garr  ikke  personen  som form overflradig. Figuren yder stadig sine uundvzrlige tjenester, også efter at den klassiske idé om  den hele person er gået i råd. Person og gruppe henviser stadig til hinanden, fordi ethvert »jeg«  krarver et »vi« for at finde sin identitet. Hvert individ  betragter uundgåeligt sig selv, sine fysiske  omgivelser  og  sin  livsverden  som  det  umiddelbare  udgangspunkt for  handling og forståelse.

Samtidig g0r den moderne kompleksitet personen  til  et uundvzrligt redskab til at reducere kompleksitet. 0konomiens, videnskabens, politikkens  og  kunstens  verdener  er  blevet  uigennemsigtige  for  det gzngse blik.  Når de skal kommunikere med  offentligheden,  bruges personen  som  medium  og  symbol. Det  skaber  anskuelighed,  at  et parti er identisk  med  en leder, en virksomhed med en direktrar og en opdagelse med  en forsker. Det g0r sportens verdensbillede, med  det personlige drama og vinderen i centrum, til en fzlles form, når komplicerede forhold skal formidles. Personen bliver garant for forståelse og ansvar.

Samtidig er personen også den heroiske fornyer. Når verden lever af fornyelse,  bliver personen  med  gode ideer -geniet  til  en kulturel helt. Den  som  kan  skabe ritualer,  fortolkninger eller  bedrifter,  som -andre kan  overvzre,  tale  om  og  spejle  sig  i,  bliver  et  krystal  som flygtige sociale energier samler sig om.

Selvf~lgelig kan man made informationsoverskuddet ved  at vende tilbage til  fortidens  dogmatik. Det er en enorm forenkling at lade ét ordenssystern  bringe sammenharng i viden og vzrdier. I en befriendc gestus afvises den moderne udvikling som moralsk fordzrvet, person- lig irrelevant eller videnskabeligt  usund. Blot hviler enhver dogmatik på en illusion: dens sikkerhed er kun forankret i personens eller gruppens overbevisning, og den er omgivet af andre positioner, som ikke kan tilintetgsres.

Også på dette område er der sket en overgang fra substans til form. Personen  er  blevet  til  et  subjekt,  som  har  afkrznget  den  klassiske autonomi og indgår i netvzrker og kommunikation, gennemgladet af de andres og sit eget refleksive blik. Det skaber en dobbelt bevzgelse af frihed  og  underkastelse:  frihed  til  selv  at skabe  sin  livsform,  og underkastelse under den almindelige uro i samfundet, som ikke lader

-subjektet  urart og tvinger  til  uopharlig justering.

## IX.

Konklusionen er, at der er solidaritet mellem en social udvikling, som skaber informationsoverskud, og en teoretisk udvikling, som fremhz--ver pluralisme, selvorganisering og kaos. Postmodernismen taler om et skift  fra  store  til  små fortzllinger,  og om  den  store samtidighed, som på det kulturelle felt  trodser  enhver  idé  om udvikling og fremskridt.

Hvordan kan et samfund med informationsoverskud organiseres? I overgangen  fra  feudalisme  til  kapitalisme  blev  der  udarbejdet  tre sociale  modeller.  Hobbes  satsede på den  autoritzre  stat (Leuiathan, 1650), 1,ocke  på det selvorganiserede marked ( T w o  Treatises o f  Civil Gouernment, 1690) og  Rousseau  på  det overskuelige  fzllesskab  (Du Contrut Social, 1762). Alle  tre  former  lever  side om side.  Ingen  kan undvzres.  Men  i  forholdet  mellem  dem  vejer  markedsmodellen tungt.  Mistilliden  til  den  centrale  planlzgning  er  stor:  den  koster, terroriserer,  forsinker og kvzler. O g   de overskuelige fzllesskaber sikrer nok personlig identitet, men har mistet deres samfundsformat. De aftegner  subkulturer, ikke  kulturer.

Informationsoverskuddet  er  baggrunden  for  det ideologiske  skift, som farer bort fra velfzrdssamfundets tryghed, ansvarslashed og permanente frustration.  Når  det i frihedens  navn  accepteres,  at kompleksitet kan reduceres på mange måder, sker der en knopskydning af forskelle,  som ikke  kan  eller  skal  udnivelleres.  Ligheden  forsvinder, når hver enkelt må påtage sig ansvaret for sin szrlige måde at åbne sig for  kompleksiteten  og samtidig gare den overskuelig. Det krxver opfindsomhed. Det krzver at man udforsker  og finder sine frihedsgrader, fremfor at beklage sig over dem »de andre« eller »systemet« har frataget én.  Og det krzver at man slår de slag man magter her og nu.  Den  decentrale energi  og de lokale  10sninger  er  postmodernis- mens trumfkort.

Det som står tilbage efter denne oprydning er de akonomiske styringsredskaber: markedet, pengene, det private initiativ. Også videnskaben,  politikken  og  kunsten  har  deres  marked  og  deres  sxrlige sprog. Men de har også  en fzlles  ~konomisk  bzrebalge.  Markedet rummer  sin  egen  brutalitet.  Det  sikrer  ikke  tryghed,  men  lover  at belanne den  dygtige og heldige;  chance og risiko,  succes og fiasko, frihed  og ansvar trzder  irid  på arenaen. Vi  er  tilbage til  eventyret, hvor målet er enkelt -at vinde prinsessen, eller finde Deri hellige Gral -men hvor vejen er fuld af uventede situationer, som krzver handlekraft  og hurtig omtanke.

Kun helten  finder  sit  eventyr,  fordi  kur1 han  t0r  labe dets risiko. Han påtager sig belastningen  og muligheden.  Og slår det  fejl,  kan han ikke sende ansvaret videre til anonyme magthavere lzngere oppe i pyramiden.

Markedet åbner for energierne i den subjektive frihed. Samtidig er dets  basale  styringsredskab -penge -effektivt  og  smidigt.  Utrolig mange forskelle  kan  udtrykkes  og  udlignes  i  penge.  Utrolig  mange muligheder er kun »pinefuldt hjernespind« (Marx),  fordi de ikke kan rejse penge. Men det er et koldt medium, som blokerer for solidaritet. Det skaber et moralsk  vacuum. Markedet kender ikke  til sandt eller falsk,  kun  til  succes  og  fiasko.  Det  kender  heller  ikke  til  rigtigt  og forkert  i  anden  end  instrumentel forstand. Det  skaber en grådig og kaotisk  mental  atmosfzre, hvor  fascination og frustration  piskes  op som skum.

## X.

Og derefter? Når opl~sningen er  tznkt radikalt  igennem,  begynder pendulet  at  svinge  tilbage.  Så genfinder  man  et samfund  bag  den spredte orden. O g   så bliver man opmxrksom på, at side om side med decentraliseringen, som åbner for forskelle, sker der en centralisering, som skaber formelle rammer. Side om side med  fornuftens sammenbrud, finder man en fornuft, som argumenterer for sammenbruddet. Postmodernismen har sans for forskellene, ikke for rammerne. Derfor er det n~dvendigt med et korrektiv  til  den postmoderne ensidighed, som kun ser kaos og ikke den  sammenhzng, som g0r det muligt at omgås  kaos  uden  selv  at  blive  slået  af  det.  Bag  de  postmoderne konflikter  finder  man  konsensus  og  bag  de mange sprogspil  finder man en offentlighed  og et sprog. Kort sagt genfinder man en ordensmagt som det nadvendige supplement til markedets frihed og risiko. At  bryde  med  tradition  er  på  et  dybere  niveau  blot  en  måde  at fortsztte traditionens  samtale på.  Ingen kan -eller  kan  onske at -undslippe den sociale orden.

Blot  siger  det sig selv, at når den  subjektive frihed szttes i h ~ j s z det, må den fzlles form vzre abstrakt og almen. Den kan  ikke vzre bundet til én bestemt  tradition -en substans -men må vzre formel for at kunne rumme mangetydighed og de stadige brud. Kun åbne og universelle principper er fleksible nok til at samle mange livsformer i én sammenhzng. Det  stiller  samtidig  hvert  enkelt  individ  over  for den komplicerede opgave at finde sin identitet i både substantielle og formelle former.

Problemet  med  markedet  er, at det skaber sociale konflikter, som undergraver dets egen funktion. Derfor kan intet samfund n ~ j e s med markedets formelle medier: magt og penge. Givetvis må der eksistere et system af penge, som kan bzre omsztningen af varer, og et system af magt, som kan sikre handlekraft. Men der må også findes et system af sprog og videnskab, som kan  sikre kommunikation og udveksling af ideer.  Der  må eksistere  et  system af juridiske  og moralske  regler, som kan bidrage til at lase konflikter på en måde, alle kan acceptere.

Vi skal kort se p5 fire eksempler på overgangen fra substantielle til formelle  principper.  Det  er:  1.  ledelse,  2.  etik,  3.  demokrati  og  4. menneskerettigheder.

Ledelse.  Trods  den  demokratiske  uvilje  mod  ledelse  dyrkes  lederen som en okonomisk og kulturel helt. Den magt, som ledelsen traditionelt har haft, var begrundet  i hierarki, vidensmonopol og magt til at lukke  for samtaler. Der er  tre grunde  til,  at den  type magt er blevet forzldet.  For det forste kan  ingen ledelse overskue den kompetence, den skal koordinere.  Pyramidens top er for lille til at magte informationsmzngden og dens omsztningshast. Hvis en leder vil blande sig i alle de faglige samtaler, som foregår på virksomheden, slider han sig op og fors~mmer sit  arbejde.  Ikke af lyst,  men  af  n0d  må ledelsen afgive  magt.

For  det  andet  kan  ingen  ledelse  planlzgge  fornyelsens  detaljer. Hvis en privat eller offentlig virksomhed  vil tiltrzkke fantasifulde og kyndige  medarbejdere,  må deri  lokke med  frihedsgrader, så de kan åbne sig for  muligheder.  Det  klassiske  hierarki var derimod  et  sted, hvor fantasien ingen plads havde og hvor den overordnede havde det sidste ord, uanset dets kvalitet.  Heller ikke som et middel til at sikre fornyelse er den klassiske magt på sin plads.

Endelig er der en tredje grund til,  at ledelsen  må zndre toneart.

Hvis en virksomhed aflaster sig ved at ansztte stadig flere eksperter, belaster  den sig samtidig med en stadig tungere administration, når de mange eksperter skal koordineres.  Ifalge Milan Zeleny er vi kommet til et punkt, hvor yderligere specialisering er blevet irrationel og hvor bevzgelsen derfor må gå den anderi vej: eksperterne må påtage sig flere funktioner og selv organisere den arbejdsdeling, de indgår i. Også her mister den klassiske ledelse terrzn. -

Ledelse  bliver  derfor  at planlzgge for  mennesker,  som selv planlzgger. Det bliver  at holde diskussionen  om virksomhedens målsztning i gang, så de ansatte kan kende forskel på en god og en dårlig przstation. Og det bliver at holde styr på virksomhedens  ressourcer, både akonomiske og menneskelige. Intet forhindrer, at virksomheden bliver  en organisatorisk  ramme om skiftende mennesker, som bruger den til  deres midlertidige projekter,  samtidig med  at virksomheden drager fordel  af de ansattes  behov  for  at have en  scene, hvor  deres talenter  bliver  synlige  og  anerkendte.  Det  afgarende  er,  at  ledelse angår form og derfor bliver en szrlig opgave, som ikke kan udledes af virksomhedens  drift.

Etik.  Traditionelt  betragtes  moral  som  fzlles  regler,  som  kan  lsse -konflikter, mens etik er moralens teoriform. Spargsmålet er, hvordan der kan udarbejdes fzlles principper, når moralen er sunket ned på et privat  niveau,  så  man  må  tale  om  »moraler«,  selv  om  ordet  ikke bryder  sig  om  at  blive  bajet  i  flertal.  Hvordan  slipper  man  ud  af dilemmaet mellem en substantiel moral, som kun gzlder for en subkultur,  og  etiske  principper,  som  nok  er  uriiversellc,  men  samtidig tomme?

Det krzver en fzlles omgangsform for mange moralske positioner. Det fzlles må se bort fra indholdet hos hver enkelt position. Jeg  vil derfor  tale om etik, når der er tale  om  regler og lasninger, som alle parter  i  samtalen kan  acceptere,  selv  om  deres  moral  er forskellig. Etik angår helheden. Og helheden omfatter alle de parter, som bersres  af  en  plan  eller  en  beslutning.  Derfor  er  »helhed«  et  ord,  som zndrer indhold  med situationen; at definere helheden  er en opgave, som selc har en etisk dimension. Det krapver kommunikation at diskutere sig frem  til  konsensus, om det så kun  gzlder procedure  og flertalsbeslutning. O g  det krapver  etisk  fantasi at samstemme de mange hensyn,  som indgår i en beslutning.

Nogle  beslutninger  angår  kun  en  familie  eller  en  arbejdsplads. Andre gzlder en hel kommune eller en nation. Og atter andre angår alle mennesker.  I  et verdenssamfund  må der udarbejdes okologiske og ekonomiske regler, som alle kan acceptere, også de tavse parter i samtalen: naturen og de kommende generationer.

Blot  at insistere  på legalitet  er ikke  tilstrzkkeligt.  Skal  en  beslutning  vzre  legitim,  må  den  vzre  etisk.  Den  må  kunne  accepteres rationelt af alle -ikke på  trods uJ; men gennem deres moralske forskelle. En sådan etik er ikke substantiel. Den har ikke automatisk svar på de problemer,  som opstår i  forholdet  mellem  mennesker. Den har ingen facitliste. Samtidig kan ingen part forbeholde sig en  privilegeret  adgang til  moralsk sandhed. Derfor karl etikken ikke gå Izngere end til at udtale sig om den form, beslutningen  må antage.

Demokrati. Det formelle  demokrati  er  skoleeksemplet  på et  skift  fra substans til form. N5r mange parter er uenige, er det et klassisk ideal at de skal diskutere sig frem til  enighed. Er der ikke tid  til det, eller ikke udsigt til det, fordi princippet om subjektiv frihed binder identitet  til  personlige  nuancer,  må der udarbejdes en omgangsform, som sikrer beslutningskraft på trods  af uenighed.  Og igen må denne omgangsform rationelt kunne accepteres af alle parter. De demokratiske spilleregler opfylder  disse  betingelser.  De  beskytter  også mindretal, eftersom ethvert flertal kan risikere at komme i mindretal og derfor ikke kan enske at gennemfere regler, som udhuler mindretallets  rettigheder.

Det formelle demokrati er markedet overfert til det politiske område. Det tillader hver person og gruppe at fastholde sit szrlige standpunkt -sin meningsproduktion men pålzgger dem samtidig en fzlles form.

Også  det  formelle  demokrati  er  blevet  anfaegtet  af  pluralismen, fordi intet partisystem lzngere kan reprzsentere de mange og hurtigt skiftende livsformer.  Decentralisering  bliver  en nedvendighed, fordi ingen central instans kan planlzgge på andres vegne. Samtidig ligger der en politisk befrielse i de decentrale Iesninger: ubehagelige problemer kan overlades til folk selv. Det edelzgger den folkelige sport, som hedder at brokke sig over magthavernes anonyme »de&lt;&lt; og samtidig skyde alt ansvar over på dem.

Også menneskerettigheder  er formelle.  De giver enhver ret til sin tro, men siger ikke noget om troens indhold, som er anerkendt  sin

Menneskerettigheder. -hver  enkelts  egen  sag.  De  giver  enhver  ret  til  at Ta integritet, så lznge den ikke krz~iker andres ret.

Derfor siger menneskerettighederne ikke noget om &gt;&gt;det gode liv«, eftersom der ikke findes et godt liv -i ental -men derimod  mange livsformer.  De  siger  kun  noget  om  hvordan  et  menneskes  eller  en gruppes integritet kan krznkes, hvad enten krznkelseri er okonomisk, politisk  eller  kulturel.

Disse  fire eksempler kan  suppleres. Hvad jeg  har villet  vise  er,  at som folge af informatiorisoverskuddet  er der opstået  en pluralisme, som anstrenger klassiske  ordensmagter.  Det  har fort  til  et  skift  fra indhold  til form, fordi der kun kan opnås enighed omkring abstrakte og  universelle  former.  Det  fielles  er  det  formelle.  O g  det  formelle tillader forskelle.  Uden konsensus  omkring principper, fortolkninger og revision  af fortolkninger  er ingen  postmoderne pluralisme mulig. Ellers vil synergieri i de lokale udviklinger  blive ikke blot  uforudsigelig,  men  potentielt  destruktiv,  sådan  som  vi  dagligt  ser  det  både okologisk, okonomisk og politisk. Det er pluralismen,  som har overbelastet den statslige styring, så den befrier sig ved at overgive sig til markedets  anarki. Det er den samme pluralisme,  som ud af sig selv må organisere en ny  opfattelse  af helhed. At  tro at den kan vzre en spontan  affzre  og  ikke  krzve  statslige  og  overstatslige  organer  er naivt. At tro at hver  enkelt  part i samtalen spontant vil pålzgge sig helhedens begrznsning er også naivt. Når postmodernismen derfor skal tznkes igennem, ender den med at genoplive alle de fjender, den har slået ihjel:  staten, enigheden,  fornuften  og deri  store fortzlling. Uden disse  fzlles  temaer  er  der  ingen  l0sning  på  det permanente problem, som består i at finde frem til en helhedens fornuft, som ikke rummer  terror.  Hvert  individ  og  samfund  oploses  hvert  eneste  sekund i fortid. Det er de fzlles temaer som g0r, at de alligevel bevzger sig ind i fremtiden i usikker  takt.