Analsvanger - skulle det være morsomt?
Forfattere: Camilla Skovbjerg Paldam
Tidsskrift: passage (2000-09-01)

## Analsvanger - skulle det være morsomt?

Om Werner Schwabs Fiikaliendramen og også lidt om Freud

## CAMILLA SKOVBJERG PALDAM

Mødre snager  i  deres  granvoksne sønners afføring, fædre gramser lystigt på deres blonde tyrolerdøtre, Jorrifru Maria åbenbarer sig tre meter høj og omgi­ vet  af  et  fantastisk  lysanlæg  for  en  polsk  slagter, mens en tyk  tubaspiller danser rundt med en finger i  enden  på en  mandegal  pensionist - den  østrigske Werner  Schwab  fremviser  i  sine. Fiikali�ndramen en verden, der er grotesk, pervers og frast�dende,  men bestemt ,også  � orsom.  Og det  er  netop i det mor­ somme, at denne artikel vil tage afsæt.

Siden Werner  Schwab (1958-93) debuterede som dramatiker i 1990 har hans stykker vakt forargelse og begejstring. Nytårsaften 1993 døde han af druk kun 35 år gammel, men inden da nåede han at skrive ik­ ke  mindre  end 15 dramaer  samt  at  blive  den  mest spillede  unge  dramatiker  i  den  tysksprogede  ver­ den.  r  I min  afsøgning  af  det morsomme vil jeg fo­ retage nedslag i Schwabs fire første dramaer Die Priisidentinnen (1990), UBERGEWICHT,  unwichtig: UNFORM -Ein europiiisches A.bendmal (1991), Volks­ vernichtung oder meine Leber ist Sinnlos (1991) og Mein Hundemund (1992) der er udgivet samlet under tit­ len Fakaliendramen. To  af  stykkerne  er  oversat  til dansk: Volksvernichtung oder meine Leber ist sinnlos spil­ lede  på Husets Teater i 1997 under titlen Folkemord eller min lever er meningsløs, og Schwabs første stykke, Præsidentinderne  (Die Prasidentinnen), blev  opført  på Århus Teater i 1994, samt på Husets Teater i 1996, og opsætningen fra Århus �r  siden  blevet vist  som TV-teater på DR2 i sommeren 1998.

BERNARD P1CART (1673-1733): Le Parfumeur. Kobberstik

## Schwabs vitsteknik

Noget af det mest bemærkelsesværdige og originale i Fiikaliendramen er  sproget.  Stilen  er  omstændelig, maniereret, letgenkendelig og tenderer det kancelli­ agtige - "Kom en:gang til min faderlighed og lad dit datterkropsmenneske  betragte" (V150) 2  samtidig med,  at  den  på  ingen  måde  er  udtryk  for  korrekt sprogbrug; mange ord bruges decideret fejlagtigt og gang på gang overtrædes regler for syntaks og gram­ matik (  dette bl.a. ved brug af forkerte suffikser, præ­ fikser og præpositioner). Der indgår mange sydtyske og  østrigske  udtryk,  uden at der  hermed  bliver tale om en dialekt.  Schwabsk er et kunstsprog.

Stilistisk  præges  schwabsk  bl.a.  af  neologismer, elaborerede  perifraser,  pleonasmer,  sammenlignin­ ger af  det høje og det lave og af katakreser - "med faste fødder må man se sandheden i øjnene, også når fødderne  er hævede" (P52), siger  Erna  i Die Priisi-

I

,I,

:,11

I'

I'

"I

l'I

dentinnen, og dette er blot et enkelt eksempel på den kamp mod doxa, som Schwab altid synes at kæmpe - han modificerer  kendte udtryk, skaber nye, over­ raskende  forbindelser,  hvorved  sammenligningen, ifølge Freud, friskes op og f'ar sin fulde kraft tilbage (WBU, s.89).

Den  uortodokse  sprogbrug  og  syntaks  er  en  de væsentligste kilder  til  det morsomme  hos  Schwab. Det  er  den  sproglige. kreativitet  og  vildskab,  der gang på gang f'ar os til at le. I Der  Witz  und seine Be­ ziehung  zum Unbewuflten, siger  Freud,  at  leg  med sprog er så lystgivende, fordi man her atter som bar­ net,  der  lærer at tale,  kan fryde sig  over meningsløs ordleg, hvilket fornuften ellers forhindrer. Man bru­ ger altså ordlegen til  at unddrage sig presset fra den kritiske fornuft (WBU, s.140-43), og som vi skal se, er  det ofte netop glæden  ved det meningsløse samt et oprør mod det ordnede og fornuftsbestemte, som Fiikaliendramen formidler.

Man kan lege med sproget på mange måder, og i sin bog  om vitsen ge�emgår Freud en lang  række vitser  for  at  skemalægge  de  sproglige  teknikker,  de benytter  sig  af. Han  konstaterer,  at  det  morsomme og lystskabende ved vitserne i høj grad må bero på teknikken, da vitser  sjældent er  morsomme,  hvis de omskrives  forklarende.  Freud  kommer  frem  til  en liste  med  elleve  vitsteknikker,3  der  alle  kan  siges  at benytte sig af fortætning eller forskydning.

Både fortætning og forskydning er teknikker, der kendes fra drømmedannelsen, ligesom  også teknik­ ker som fejlræsonnement, absurditet, indirekte , fremstilling  og  fremstilling  vha.  det  modsatte  både bruges i vitsen og drømmearbejdet. Vitsen og drøm­ men har  således  mange  lighedstræk,  og  Freud me­ ner,  at dette viser, at vitsen ligesom drømmen hen­ ter  sit  materiale  i  det  ubevidste:  I  vitsdannelsen opsøger tanken den tidligere ordlegs gamle hjemsted for  herved  et  øjeblik  at  generobre  barndommens lystkilde (WBU, s.95 og  194).

Ifølge  Freud  er  der  dog  også  store  forskelle  på drømmen og vitsen: Drømmen er et asocialt psykisk produkt. Den  har  ikke  noget  at meddele andre, og når  den løser  sin  opgave vha. forskydninger,  over­ driver  den brugen af midlerne til indirekte fremstil­ ling; enhver sammenhæng bliver god nok som hen- tydning  i  stedet  for  den  oprindelige. Vitsen er  der­ imod  den  mest  sociale  af  alle  psykiske  funktioner, som er rettet mod lystopnåelse. Den kræver normalt 3  personer  (  en  der  udstiller,  en  der  udstilles  og  en der  nydende  lytter),  og  er  således  afhængig  af  at være forståelig - den kan derfor kun gøre brug af for­ tætning og forskydning i  en  grad, at tilhøreren er  i stand til at løse forvansk:r.ringen  op. Hvor  drømmen er  et  ukende'liggjort  ønske,  er  vitsen en  veludviklet  ' leg (WBU, s.181-205).

Jeg  vil  i  det  følgende  forsøge  at  vise,  hvordan mange af de vitsteknikker, som Freud beskriver, er centrale  i  Schwabs  stykker,  og  hvordan  det  ofte

netop er  dem, der f'ar os til  at le.

## Pølseforskydning

Forskydning er som sagt en grundlæggende vitstek­ nik, og hos Schwab ses forskydning nok mest udtalt · i  forbindelse med ordet pølse, der står centralt i alle Fiikaliendramen. Især  i  stykket Ubergewicht dukker ordene Wurst og Wurstel ustandseligt op iklædt nye betydninger. Fra replik til  replik  sker  der  en  omfat­ tende semantisk  forskydning,  og pølsen er genstand for alt fra obskøn leg til pseudosociologiske overvej­ elser. Således kommer pølsen over ganske :fa sider til at  stå for  så forskellige ting som solidaritet,  jordeli­ vet,  ernæring,  ensomhed  og  syndefaldet,  samtidig med at  konnotationerne  til  pølsen  som  lem  og  fæ­ ces  hele  tiden  lurer.  De  enkeltstående  billeder  er  i sig selv  morsomme, fordi de ofte bygger på absurde og overraskende sammenligninger  (forbavsende sam­ menligninger er ifølge Freud velkendte virkemidler i  vitser og kan i sig selv bære vitsens lystvirk:r.ring) .:.. som når  pølsen f.eks. bliver  solidaritetssymbol, idet den  repræsenterer  den  billigste  tilgang  til  animalsk æggehvide  - men  hele  den  hæsblæsende  forskyd­ nings tour de  force kalder  også i sig  selv  på smilet. Freud ville sige,  at  det  skyldes  den  økonomisering, som  forskydning  indebærer,  idet  qen  psykiske  ae- · cent  snapt  og  uden  videre  flyttes  over  på  et  andet emne end det påbegyndte, og at man således sparer den energi, det ellers ville kræve at tænke sig logisk fra det ene til det andet.

Pølseforskydningen  vækker  dog  ikke  kun  latter,. men også problemer. Sprogets flertydighed f'ar kom- OUIC

blen

age

1 de

an fo

dnin I Mein Hundemund, der er det sidste af de fire Fä- kaliendramen, udbygges disse pølsepointer. Hoved- personen Hundsmaulsepp er her pølsemager. Han

SVANGER - SKULLE DET VÆRE MORSOMT?

munikationen  til  at  vakle.  Personerne  taler  forbi hinanden og også læseren er i vildrede. For ikke en­ gang for  de  enkelte  personer  har  pølsen en fast og utvetydig  mening.  Udsagnene  påvirker  hinanden, smitter  af på hinanden,  og selvom pølsen forlængst har fortsat sin semantiske flugt,  klinger  de tidligere betydninger  alligevel  med.  Det  er  ikke  muligt  at fastholde  en  af betydningerne  som  sand  eller  bare særlig  privilegeret; sideordnet  står  de  på  rad  og række og lyser som de brændende  pølsefakler, pøl­ sen også lægger vejen forbi (U96). Derfor bliver den mest  sigende  pølsebetydning  i  forhold  til  stykket måske,  når wurst optræder  i  betydningen  "ligegyl­ dig" i udtrykket "das ist mir wurst". Det hele er lige gyldigt,  er del af et organisk kredsløb, hvor den ene pølse opsluger den anden.

I Mein Hundemund, der er det sidste af de fire Få­ kaliendramen, udbygges  disse  pølsepointer.  Hoved-, , personen  Hundsmaulsepp  er  her  pølsemager.  Han til i pølsen eller ørkenen. Billedblandingen er dog mest udtalt i Mein Hundemund, hvor Drecksepp ud- spyr det ene billede efter det andet: Verden er snart koger kød til pølsefyld, og rundt på scenen står trug med blod og indvolde. V i   ser ganske vist aldrig Sepp i  arbejde,  det eneste,  han  laver  i  stykket,  er at tale, og dette bliver hans egentlige pølsemageri. Pølsen er sproget,  som  Sepp  fylder  hvad som helst i med  sin deliriske talestrøm. Hans åbne kar tyder ikke på sæ,r­ lig  omhyggelig  hygiejne,  og  i  en  rablende passage taler han da også om tarme, der ikke behøver at ren­ gøres, før  kedelkødet fyldes i (H220). Ligeledes for­ bliver  billederne  i Fåkaliendramen heller  ikke  rene, men blander sig med hinanden. Brød og pølse mod­ stilles  den  ene  øjeblik og sidestilles det næste,  som man kan se det i Ubergewicht, og i Die Pråsidentinnen smelter Wiiste og Wiirstel sammen  i  neologismen Wiirst (P33), således at det er  umuligt at afgøre,  om personer,  der  vender  sig  bort  fra  højmessen,  hører til  i  pølsen  eller  ørkenen.  Billedblandingen  er  dog mest udtalt i Mein Hundemund, hvor Drecksepp ud­ spyr det ene billede efter det andet: Verden er snart

Frontispice til Le Nouveau Merdiana ou manuel scatologique par une societe de Gens sans gene. A Paris (Baillieu, editeur),  1870.

'I

'''li

1

',

·1

.11

I

'

..

'

:

I

��

,I

1 ,

. .

!i,

�-----

','

'

1

11,

.

1

1. :.,

'I

'

111

i

I

''

I

.

I

I![

, 1

i

,

1

',,)

11

'

�

·

'

�

,

'

1i1

i

1

' 11

11111

1

,li

.

' I

1 .

1 ·,

,

f

,,

l,i en pølse, snart en grøn kugle fyldt med afføring. Af­ føringen bliver en frugt,  frugten  ...  Det  er  ikke mu­ ligt at følge ordenes forskydning som en progressiv bevægelse; der springes frem og tilbage, og ofte in­ troduceres nye, tilsyneladende stærkt symbolladede billeder, som der aldrig følges op på, endsige lukkes op for.

De mange metaforer - heriblandt pølsens mange betydninger  modsætter sig helhedstolkninger. Stykkerne  er  overlæsset med  billeder  i sammenfilt­ ret forgrening, men selvom man følger pølserækken til  ende,  finder  man ingen  rosin. Sproget må opfat­ tes "metonymisk" eller  "horisontalt";  det modsæt­ ter  sig  entydig  (metaforisk)  afkodning,  og  hvis  en entydig  afkodning  forsøges,  forstyrres  denne  straks efter  ved,  at  billedet rykker  plads,  foretager en  be­ tydningsudvikling. Alt bevæger sig i stadig organisk transformation, nægter at lade sig fastfryse, og næg­ ter hermed også at være holdepunkt. Sepp er pølse­ mager, pølserne er sproget, der ikke afgiver mening; med hans egne ord: "en Sepp har intet/ ingen mar­ kering  som  en  vej/  intet  serienummer  som  en  cy­ kel/  ikke  engang  en  selvstændig  stank/  og  når  der · laves  pølser  koger  der  ingen rigtig  mening  ud" (H187-88).

Noget af det lyst- og lattervækkende Schwabs Fa­ kaliendramen tilbyder sine læsere og tilskuere er såle­ des  oplevelsen  af  en  total  fristilling  af  et  ord  som pølse. Vi ser dens ucensurerede leg, dens hæmnings­ løse forskydning fra det ene til det andet, ser den fri­ satte pølse flakke omkring og skabe genveje mellem områder,  der ellers synes uforenelige.-Hvor den er, er uden forskel, den savner både fornuft og mål. Og med Freud kan man sige,  at vi med sådanne betyd­ ningshop sparer psykisk indsats. Det er det,  der gør pølsen så lystfyldt;  vi må forundres og le.

## Trukket efter sproget

Pølseforskydningen  fører  som  sagt  til,  at  dialogen brister,  misforståelserne svirrer og alt forvirres. Per­ sonerne kan ikke styre sproget,  og  for  tilskuerne er det som at se nogen falde. Vi ser dem sige uh yr lig­ heder i· deres  afmægtighed,  og  overlegent,  bedrevi­ dende,  ler  vi.  Personerne  er  ikke  selv  herrer  over, hvad de siger,  og de er end ikke i stand til at vælge tavsheden og bevare kontrollen  ved  at  nægte  spro­ get  adgang:  "man  må  sige  ordene,  som  de  vil  ud" (P38), siger Grete i Die Prasidentinnen, og når ordene først er sagt,  er  der  ingen  vej  tilbage. Italesættelsen virker  determinerende:  "Du skal  ikke  skænke  ind­ bildningerne  stemme  [  ...  ]  så  gør  verden  igen  med .  dig hvad den vil" (H193).

De er  underlagt sproget  og  må handle efter  dets love. "Hvis jeg var et skrog/ så var jeg sølle" , 4 siger Hundsmaulsepp og følger her sprogets logik:  "sølle skrog" er et fast  udtryk,  og  han  må derfor selvføl­ gelig, som 'lovmæssighed', være "sølle", hvis han er· et  "skrog".  Hundsmaulsepp  er  i  dette  tilfælde  be- \_, vidst om "loven" og ironiserer over den  ved at tale ' med forstilt stemme, men dette er  et enkeltstående tilfælde,  oftest  er  det  kun  publikum  og  læser,  der· bliver opmærksomme på personernes blinde tillid til· sproget.

Der,  hvor det typisk  går  galt,  er,  når sproget kan forstås  på  flere  planer.  Dobbelttydigheder  er  vel­ kendte vitsteknikker,  og de findes i rigt mål i Fakaliendramen. Der  kan  f.eks.  være  tale  om  dobbeltty&lt;lighed mellem et navn og dens tingslige betydning, som  når Schwab  f.eks.  lader en  pædofil  hedde Schweindi,  en  vulgær  kvinde hedde Fotzi ("Fotze" er slang  for  kusse eller  tøjte),  eller  sønnerne  i  to  af dramaerne hedde Herrmann (Herr Mann), hvorved det antydes, at der ikke bare er tale om tragiske en­ keltskæbner,  men at problematikken er mere gene­ rel end som så.

·

-Det er også det dobbelttydige,  der er på spil,  når

personerne  misforstår  hinanden,  fordi  de  ikke  kan skelne  mellem  den  bogstavelige  og  den  fi gu rative ·, mening af et udsagn, eller når ord, der har flere be­ tydninger,  gang på gang rar kommunikationen til at briste. I Volksvernichtung optræder  ordet  "eigen" f.eks. 17 gange i 6 på hinanden følgende replikker, anvendt  i  forskellige  sammensætninger  og  betyd­ ninger  af  forskellige  personer. Dette  kommer  til at virke  som  en  fremvisning  af  "eigen's"  betydnings-'· spændvidde, snarere end som en naturlig dialog. Der er dog ikke tale om bevidste sprogspil fra personer­ nes side. De prøver ikke at være vittige - kun pub­ likum mærker leende  og  lystfyldt,  hvordan sproget strækkes, mens personerne bare er redskaber i frem-

:'=

er n‹

ViSer

es ku

er ir

led; hun

r der

af d

om(

tiv og br

n af s

1) 601

rdi

lare

acic i en :

amilieliv:

·cede me.

ANALSVANGER - SKULLE DET VERE MORSOMT?

visningen.  De  er  ikke  hovedpersoner,  det  er  der­ imod  sproget,  hvilket  også  understreges  i  spillean­ visningen  til Mein  Hundemund:

"Sproget  trækker personerne efter sig:  som blikdåser man har bundet til  en hundehale" (Hr8r).

Personerne trækkes efter sproget, har ikke mulig­ hed for at styre, må blot blindt følge med. Dette vi­ ser sig også,  når de handler efter det, døde metafo­ rer  bogstavelig  talt  siger  - endnu  en  af  Freuds vitsteknikker - de tager sproget på ordet: Mariedl i Die Prii.sidentinnen opfatter  f.eks. sig selv  som men­ neskehedens  frelser,  hun  vil  rense  verden  derfor renser hun folks stoppede toiletter. I Ubergewicht er Herta den  eneste,  der  ikke  har ladet sig  rive  med i et  kannibalistisk  orgie.  Hun  er  ren,  hævet  over  de andre,  derfor  byder  hun  dem  at  slikke  sine  fødders renhed;  hun skelner  ikke mellem indre og ydre, fi­ gurativ  og  bogstavelig. I Volksvernichtung siger  Herr Kovacic i en samtale om vigtigheden af sammenhold og familieliv:  "Hvor der er en familie,  er der ingen ukyssede mennesker" (V152). - Hermed mener han ikke bare,  at alle i en familie er  omgivet af  kærlig­ hed,  han  sørger  for  at  kysse  sin  familie,  døtrene inkl.,  ret  så  eftertrykkeligt.  Endelig  er  Erna  i Die Prii.sidentinnen ikke i  tvivl  om,  hvad  de  skal  gøre  af Mariedls lig:  "Det graver  vi ned i kælderen,  for de fine  folk  siger  jo  også  altid:  Et  hv:ert  menneske  i dette l a.J:?d har sit lig i kælderen"  (P56).

Personerne følger konsekvent de døde metaforers bud, handler efter dem  .. Hermed vækker de dem til live, reaktiverer dem til interesse og morskab for den analyserende  tilskuer.  Liget  i  kælderen  er  nok  det stærkeste og morsomste eksempel her, fordi det ud over  at  være  en  bogstaveliggørelse  også  fremstiller Ernas enfoldighed. Som publikum  og  læser  kender vi  baggrunden for  talemåden - at have lig i kælde­ ren - og vi nyder den naive brug, der dels livgivende pirker ved det alt for kendte, dels sætter os i en be­ hagelig,  overlegen position af  bedreviden. Det sam­ me gør sig gældende, når den naive Mariedl  synger sangen  "Zipfel eini,  Zipfel auBi"  ("Zipfel"  betyder ifølge Ulåhrig flig  eller  snip).  Grete  ler  og  siger,  at Mariedl ikke en gang forstår, hvad hun synger, mens Erna,  der ikke er så harmløs som Mariedl,  nok  ved hvilken betydning "Zipfel" har. Erna svarer snerpet, at man ikke behøver at se det så ordinært, det er jo bare symbolsk  ment (P38). Men det morsomme er selvfølgelig,  at en symbolsk tolkning netop ville se et  fallossymbol  i  sangen,  og  der  ironiseres  således over Ernas snobberi: hun yed, en symbolsk tolkning er  "finere",  men ved ikke, hvad den egentlig inde­ bærer.  Vi  ler  her  bedrevidende  i  flere  omgange  først  sammen  med  Grete  af  Mariedl,  derefter  af Erna.  Men  det er  ikke  kun følelsen  af  bedreviden, der  gør  legen  med  de  døde  metaforers  dobbeltbe­ tydninger lystfyldt - de finurlige, overraskende,  liv­ givende drejninger af sproget er i sig selv lattervæk­ kende, fordi de løsner op for noget ellers fastlåst, og brugen  af  samme  ord  på  flere  måder  er  lystfyldt, fordi vi uden anstrengelse bliver ledt fra en forestil­ lingskreds til en anden.

## Vitser med  seksuelle  tendenser

Men det er selvfølgelig ikke kun sproglige strukturer - vitsteknikker - der  gør Schwabs stykker morsom­ me. Freud skelner mellem harmløse og  tendentiøse vitser,  hvor  de  første  udelukkende  giver  tilhøreren en lystfølelse  vha.  de  tekniske  virkemidler  (fortæt­ ning, forskydning osv.),  mens de tendentiøse vitser desuden--stiller sig til rådighed for to tendenser: Der kan være tale  om jjendtlige vitser, som tjener  til  ag­ gression,  satire  eller  forsvar,  eller  om obskøne vitser, som tjener til blottelse. Og det er i høj grad blottelse, det handler 9m hos Schwab: Blottelse af det vi nor­ malt censurer ·bort i vores civiliserede omgang med hinanden. Blottelse  af  verden på  vrangen  og  krop­ pen uden grænser. I mange af de gennemgåede ek­ sempler fra Fii.kaliendramen vil man således kunne se, at  de  ud  over  vitsteknikken  også  tjener  en  af disse tendenser, og det viser sig - næppe  overraskende at  der  ofte  er  tale  om  seksuelle  blottelser.  Det  er  i det hele taget det ellers forbudte og fortrængte, som den  tendentiøse  vits  giver  mulighed for  at  fa  afløb for under kontrollerede  former. Vitsen gør det mu­ ligt  at  tilfredsstille  en  drift  (  den  begærlige  og  den fjendtlige) til trods for en hindring, som står i vejen; den omgår hindringen og øser dermed lystfølelse fra en lystkilde, som hindringen har gjort utilgængelig. Mange  af  vores  primære  nydelsesmuligheder  går tabt  pga.  kulturens  fortrængningsarbejde,  idet  de bliver forkastet af censuren inden i os. s Den tenden­ tiøse  vits  bliver  et  middel  til  at  kompensere  savnet og  genvinde  det  tabte. En  tendens  som  ellers  ville være  forblevet utilfredsstillet bliver tilfredsstillet, hæmningseller undertrykkelsesindsatsen spares, deraf lystvirkningen (WBU, s.97-rn og  133).

Blottelsen kan ske mere eller mindre elegant,  og Fakaliendramen spænder  over  alt  fra  den  eksplicitte sjofert  - som  når  Fotzi  får  en p'ølse,  leger  obskønt med den og siger at hun vil spise den ind i sig - til tvetydigheden, som kan læses både harmløst og :fri­ volt,  og  hvis  seksuelle  budskab  derfor  er  helt  af­ hængig  af  læserens  medlevende  tankegang  - som når det f.eks. i Volksvernichtung siges,  at alle menne­ sker  altid  gerne  har  villet  tage  paven  i  munden (Vr29),  eller  når  menneskene  i Die  Prii.sidentinnen taktfast anerkendende råber: "Mariedl gør det uden" (P44), efter at Mariedl som altid har afvist til­ budet om gummihandsker, før hun med de bare næ­ ver  renser  stoppede  toiletter.  Med  Freud  kan  man sige,  at  slibrigheden  bliver  vittig,  når  den  som  vir­ kemiddel benytter hentydningen,  som tilskueren så i  fantasien  rekonstruerer  til  fuldstændig  og  direkte obskønitet (WBU, s.109). Schwabs dramaer er spæk­ ket  med  sådanne  vittige· vitser,  hvorfor  vi  som  til­ skuere,  som  ekstra  gevinst,  rar  lystige  billeder  på nethinden af paven i delikate situationer og Mariedl, der i stand til at deflorere enhver vandlås.  Som  til­ skuere er vi i en privilegeret position. Freud siger, at en  vittighed  behøver  tre  parter:  Gennem  de  grov­ kornede udsagn fra førstemanden bliver andenman­ den afklædt foran tredjemanden, som rar sin egen li­ bido  tilfredsstillet,  uden  at  det  koster  ham  nogen anstrengelse (WBU, s.109). Og  det er  der,  i tredje­ mandens  position, at vi står som  tilskuere, når Schwabs personer udstiller hinanden på scenen, og ifølge Freud er det også fra os,  de passive tilhørere, at  latteren  lyder - man ler ifølge Freud ikke af sine egne vittigheder.

Schwab holder  sig dog  ikke til muntert indkaps­ lede billeder af det seksuelle, men blotlægger og ud­ pensler også, på det ubehageligste, børnemisbrug og sadistiske  fantasier.  Der er  således  ikke  noget at grine af,  når  Herrmann i Volksvernichtung detaljeret beskriver,  hvordan  hans  katolske  onkel  Vormund med et "lad de små børn ko=e til mig" holdt ham fangen i  en  svinestald  og misbrugte ham  analt,  da han  var  dreng  (Vr34). Eller  når  selvsa=e  Herr­ mann, nu som voksen, ønsker at bore et hul i hove­ det på sin mor,  et hul som han kan stikke sin tisse­ mand i som alternativ til hendes andet hul, som han frygter,  fordi det har født ham  (Vr33).

Schwab stikker  altså ikke op for bollemælk,  men chokerer  gang på gang - mere eller mindre  humo­ ristisk - med sin eksplicitte og groteske tematisering af  det  seksuelle.  Samtalen  kredser  uophørligt  om mad,  drikke,  sex,  opkast,  fødsel,  død,  fordøjelse, urin og afføring;  kroppen som indoptager og udskil­ ler.  Mikhail Bakhtin skriver om den groteske krop, at den ikke er en lukket, komplet enhed, men at den derimod er ufærdig, overskrider sine egne grænser. F9kus  er  sat  på  de  dele  af  kroppen,  der  åbner  ud mod verden - de kropsdele gennem hvilke  verden enten  trænger  ind  i  kroppen  eller  opstår  af  den (Bakhtin,  1984,  s.26). Det  er  en  sådan  kropsopfat­ telse,  der  skrives  frem  i  Schwabs  stykker. Grænsen mellem krop og  verden udviskes;  kroppene er  ikke

Skidende menneske-destillationsapparat.

Miinchen, Bayerische Staatsbibliothek, MS Clm 25no, r500-tallet gså perso

· at c I stykkern

lanf

ønstre -

element. '

ril desvæ

en energi

r, men a

op med i s

49

autonome, men blander sig  gennem lyde,  lugte og ' udsondringer med verden.  Blod,  savl,  opkast,  affø­ ring  og  urin  flyder i  rigelige  mængder:  "Grete  kan kun  hyle  og  slimen  render  hende  ud  af  kæften" (P52). Ofte skriger eller råber personerne højt, men kroppens lyde kan også  være  højlydt fjærten  som i starten  af Mein  Hundemund (H182)  eller  larmende kvælningslyde,  som Herrmanns i Die Priisidentinnen (P25). Som lydene er også kropslugtene markante. I Volksvernichtung siger Bianca f.eks. til søsteren Desi­ ree,  at hendes hul stinker  som gammel fisk  (V147), mens Grete  i Die  Priisidentinnen til  gengæld  har  en god  kropslugt,  om  end  efter  østrigsk  smag:  Hun lugter som kæresten Freddys livret: Flæskesteg med stegte kartofler  (P47).

Til den groteske kropslighed knytter sig naturlig­ vis  også  personernes  udseende,  gestus  og  bevægel­ sesmønstre - og  hermed  hele  det  komiske  aspekt. Det vil desværre være for omfattende at komme ind på her, .men det skal dog siges, at de komiske virke­ midler i Fiikaliendramen er  ret kraftige:  I  stykkernes karakterbeskrivelser  og  spilleanvisninger fremstilles personerne  som  stærkt  karikerede,  og  deres krops­ sprog er ofte overskridende og voldsomt - som når lussingerne synger eller Fotzi i Volksvernichtung gang på gang blotter sit køn.

g som er omfattet af blufærdighed;

## Latrinær humor

I  stykkernes  kropsfiksering  er  fæk�er  et  centralt element.  Toiletbesøgets  mysterier  undersøges  med en energi og interesse, som kun Rabelais kan hamle op med i sin beskrivelse af Gargantuas omhyggelige, empiriske  studie  af  den  bedst  egnede  'ende-klud'; Gargantua  kommer  som bekendt frem til, at en le­ vende gæsling,  der både er varm og blød, er det ab­ solut  ypperste  i  den  forbindelse  hvis  man  vel  at mærke husker at holde næbbet mellem benene. Når spørgsmålet  om  ende-tørring  er  på  dagsordenen  i det  småborgerlige,  katolske  schwab-univers,  er  det dog  ikke  velvære,  men  sparsommelighed,  der  er omdrejningspunktet;  jo  mindre  papir,  desto  bedre for både økonomien og toilettet. Men samtidig med denne klassisk freudianske sammenkobling af nærig­ hed  og  analitet,  har  analiteten også  den  omvendte karakter  i Fiikaliendramen; den trænger sig  på over- alt, der er nærmest tale om et overflødighedshorn af fækalier. Således hører vi f.eks.  om Erna, hvis store og faste afføring samler sig  i hendes krop, når hun bekymres over sønnen Herrmann (P23-24), der selv har en klæbrig og  dårlig afføring pga. sit usunde og ugudelige liv. Denne tematisering af det latrinære er bestemt opsigtsvækkende, men hvorfor er den mor­ som?

Man kan selvfølgelig sige, at det latrinære er et af de få tabuer,  der er tilbage. Folk går gerne på tv for at  fortælle  verden  om  deres  seksuelle  perversioner, men om afføring taler de fleste kun nødigt, det hol­ des stadig  bag  låste døre.  Det vi ellers tier om, bli­ ver  altså pludselig  hovedtema,  og  en del af den la­ trinært  betingede  latter  kan  således  forklares  med tabubruddets  lyst. 6 Men  det  er  næppe  hele  forkla­ ringen, for det vækker f.eks. ikke nær samme latter at  tale  om  opkast, 7 selvom  det  som  konversations� emne også  er  sti gm atiseret,  som  de  fleste  andre  af kroppens udsondringer. Freud ville sige, at afføring har en særlig status, fordi den er et tidligere begærs­ objekt. I sin bog om Vitsen fra 1905 skriver han me­ get  lidt  om  latrinære  vitser,  men  han  nævner  dem ganske kort sammen med sjofelheder ("die Zote"). Han siger" at det seksuelle ikke kun omhandler det, der  er  særligt  for  hvert  køn,  men  også  det  som  er fælles for dem, og  som er omfattet af blufærdighed; altså  det  ekskrementelle.  Dette  er  det  omfang,  det seksuelle  har  i  barndommen,  hvor der  kun skelnes vagt  eller  slet  ikke  mellem  det  ekskrementelle  og seksuelle,  og  overalt  i  neurosepsykologi�ns  tanke­ område  inkluderer  det  seksuelle  stadig  det  ekskre­ mentelle;  det  bliver  forstået  i  den  gamle,  infantile betydning (WBU, s.106).

Men  er  den  latrinære  vits  da  blot  en  sjofelhed? Kan det ikke betyde noget for vitsen,  at der her  er tale om en regression til en prægenital seksualitet?

Det  insisterende fokus  på  afføringen  bliver  som · sagt et fokus på det forskelsløse, på det der er fælles for .  os,  men  hermed  bliver  det  også  en  fornægtelse eller tilsidesættelse af forskellenes univers, af faderen og den genitale orden han repræsenterer. Den latri­ nære vits opfylder således ikke kun en obskøn ten­ dens,  men også en fjendtlig;  den er i aggressionens tjeneste.  I Kulturens  byrde skriver  Freud,  at  aggres- sionsdriften modsætter sig kulturen, og han gør den til  "ætling  af  og  hovedrepræsentant  for  den  døds­ drift,  vi  har  fundet  ved  siden  af  Eros" (KB, s.66). Den  prægenitalitet,  som  afføring  repræsenterer,  er således stærkt subversiv, og hvor farlig for kulturen analiteten synes at være, ses bl.a. når Freud i Kultu­ rens byrde skriver, at "urenlighed af en hver art fore­ kommer os uforenelig med vores kultur" (KB, s.39). Hos barnet vækker ekskrementerne ikke afsky, men opdragelsen gør et stort arbejde for at ændre barnets opfattelse og  gøre  ekskrementerne  værdiløse,  ækle og afskyelige (KB, s.93),  �g  den sociale  faktor  sør­ ger  ligefrem  for,  at  analerotikken  bliver  forvandlet til sparsommelighed og sans for renlighed (KB, s.43), og gør den hermed til en slags kontraagent i forhold til  afføringens oprindelige rolle. Afføring er  således ikke  noget. at  spøge  med,  eller  rettere,  den  er  et stærkt middel at spøge med. For den latrinære  vits kan noget andet og mere,  end de  gængse  sjofelhe­ der:  Med den kan vi ikke bare omgå en forbudt og fortrængt  seksualitet,  men  selve  faderloven, ' og  i denne proces  tjene  både  Eros  og  dødsdriften (KB, s.62-63).

Hvis dette er tilfældet, forstår man bedre, hvorfor latrinær humor appellerer så bredt. Bare ordet Fiika­ liendramen udløser ofte et fuis. Og herhjemme kunne Det  Brune  Punktum sidste  år  trække  fulde  huse  på Bellevue Teatret, mens man i såvel mondæne tø)bu­ tikker som til kultiverede julefrokoster kunne høre: "Og når jeg  vå gn er skal jeg  næsten altid tisse,  men jeg skal også lave pølser." Afføring vækker dog ikke altid  latter,  blot  man  giver  den  opmærksomhed. Hvis folk taler indgående og alvorligt om deres for­ døjelsesbesvær,  er det slet ikke morsomt,  og for  de fleste tilhørere næppe heller interessant. Grunden til · dette skal nok  atter  findes  i teknikken. For  at  le  af fæces,  vil vi have det pakket lidt morsomt ind,  vist frem på et sølvfad, på en bund af letfordøjelig pop, eller måske i en lille dåse - Merde d'  Artiste!  For at give nydelse, skal fæces, det laveste vi kan tænke os, ikke  bare  tages  alvorligt,  men  hæves  op,  gerne  til kunst.

Li ende  omvendinger  af  fækaliers  status  finder

gn man, ifølge Bakhtin, i middelalderens karnevalskul­ tur. Ved "narrefesten"  blev afføring f.eks. anvendt i

.

stedet for røgelse,  og gødning blev  kastet på folket, ligesom  fækalier  også  indgik  h yp pigt  i  skældsord, fornærmelser og fortællinger  (Bakhtin,  1984,  s.14750).  Bakhtin  ser  disse  fækaliebilleder  som  ambiva­ lente:  De  latrinære  skældsord  og  fornærmelser  er ikke bare nedværdigende og fornedrende, men sam­ tidig positive og ophøjende, idet affalds- og avleor­ ganer er så nært forbundne - som man eksempelvis ser det hos Rabelais, hvor floderne fødes af Gargan­ tuas  rigelige  urin.  Afføring  og  fødsel,  død  og  liv, nedbrydning og  fornyelse optræder altså  simultant i de latrinære billeder  i  det  mindste  stadig  på Rabelais' tid,  For ifølge Bakhtin er billederne i dag frataget  deres ambivalens;  de  er  adskilt,  modstillet og har mistet.  deres forhold til helet. Tilbage er kun deres negative aspekter, og selvom de som sproglige udtryk bliver ved med at indgå i populærsproget, er der  kun  et. svagt  ekko  af  den  gamle  dobbelthed (Bakhtin,  1984, s.150).

Hos  Schwab  sammenkædes  fækalier  og  fertilitet

atter, og der er utallige ekse\_mpler på karnevalistiske dobbeltheder  i Fiikaliendramen. Mest direkte er oxy­ moroner som "fødselslort"  (V 167),  "skabelsesmøg" (H206) og "ajlefrugt"  (H230), men dobbeltheden er også eksplicit og oplagt,  når Hundsmaulsepp - i et schwabsk  modsvar  til  Becketts  kvinde,  der  skræ­ vende over en grav føder et barn - malende beskri­ ver  sin  egen  fødsel  ned  i  et  lokum,  en  fødsel  til  et lorteliv.  Hundsmaulsepp fødes ned  i  toilettet,  som var han afføring,  hvorimod  Mariedl f'ar  børn ved at grave  afføring ud af folks toilett�r  (P27). Sepps søn vil  sammen med sin nioder  skide på fa\_derens  grav, til  kiste  og  lig  b ry der  sammen  under  afføringens tyngde, og jorden endelig kan :fa ham (H202). Affø­ ringen bliver mediator mellem jord og krop og lige­ ledes mellem den levende krop og den døde.

## Analitet -dragende og skræmmende

Analiteten hos Schwab er mere end blot et provoke-·

rende  blikfang. Det  subversive,  som vi så  i  den  la-' trinære  vits  med  analitetens  hævdelse  af  det  for­ skelsløse  frem  for  genitaliteten,  genfindes  overalt  i Fiikaliendramen: sprogligt sparkes der til sædvane, or­ den og  fornuft,  tematisk konkret  til faderen,  der er . fraværende, mens mødre og sønner mødes i et· analt fællesskab  (mødrene  følger  indgående  med  i  deres voksne sønners fordøjelse). Analiteten bliver således emblem på et samfund i opløsning, et samfund, hvor den  gamle  orden  ikke  kan  op � etholdes,  hvor  kaos lurer.  Dette  gør  analiteten  til  noget  både  dragende og  skræmmende,  som vi skal se  det  i følgende  ek­ sempler fra Die Priisidentinnen.

VrvANT DENON, Dedikation. Tegning 1817.

verden ordnet, men det forskelsløse presser sig alli­ gevel  på,  og  afføring  er,  trods hendes  forsikringer om det modsatte, så central i hendes lille verden,  at den største tillidserklæring fra sin  udkårne,  hun kan fantasere sig  til,  er,  at  han  fortæller  om  sin  fordøj­ else (P43).

I Die  Priisidentinnen presser  analiteten  sig  hele  ti­ den på i  samtalen,  må  ud.  Erna :finder det egentlig afskyeligt,  var  helst fri for  det.  Hun har  ofte spurgt sig  selv,  hvorfor  mennesket  overhovedet  skal  have en bagdel (P23), metl trods denne modstand vender hun alligevel gang på gang tilbage til de lave emner, og får gentaget de beskidte ord nok så mange gange, når hun forarget giver veninden Grete en opsang for hendes  vulgære sprog:  "Altid  tager  du  så  ordinære ord  i  munden.  Altid  hører  man  fra  dig  kun:  lort, lort,  lort.  Man kan jo også sige pølle eller  afføring, ikke altid: skide, skide, skide" (P22). Erna så gerne Hvor  Ernas  snak  kredser  om  afføring,  handler veninden Gretes om sex. Selvom også hun forsøger at  benægte  sin  interesse bliver alt  alligevel seksuali­ seret - fra  tubaspilleren  Freddys  særligt  raffinerede måde at stryge hunden Lydi på (P41) til deres dans, hvor selvsamme Freddy stikker en :finger op i enden på hende (P45). Både Erna og Grete tror, at de gen­ nem deres dagdrømmende fortællinger fortæller sig ud af skidtet,  fortæller sig  opad,  væk fra det krops­ lige, anale. I deres utopiske, fortalte virkelighed her­ sker renhed, og fra deres nye, ophøjede stade ønsker de  ikke  længere  at  høre  veninden  Mariedls  "be­ skidte indbildninger" (P51). Udefra set kommer ind- holdet af de tre kvinders fortællinger ud på et, men Mariedls utopi er ikke at hæve sig op af skidtet, men at hæve det op:  "Jeg  er ikke bange for  de lave  ord og  heller  ikke  for  en  ægte  afføring",  siger  hun Hun renser stolt sine toiletter og belønnes for befængt helgen,  mens  afføringen  bliver  til  guld på

(P22). det:  ender med at stige til himmels  som en fækalie­ hendes krop.

## Analsvanger

Mariedl  forstår  ikke Erna  og  Gretes  seksuelle  hen­ tydninger  (P34,  P38).  Hun  er  uforstående  over  for genitaliteten,  en  naiv  jomfru  i  hvis  univers  toilet­ rensning er det eneste saliggørende. Hun gør det for Jesus  og  for  næstekærligheden,  og  renser  toiletter for  alle,  rige  som  fattige  for  hende  er  der  ingen forskel. Alt, hvad der findes i verden, har for Mariedl en plads som en del af Guds skaberværk - også det ubehagelige,  også  det udstødte:  "når  Vorherre  har anskaffet  hele  verden,  så  har  han  også  skabt  den menneskelige  gylle" (P23), siger  hun.  Orden  og kaos findes side om side.

Mariedl  tager  analiteten  på  sig,  det  ellers  upro­ duktive,  og hendes nøgne hånds søgen i skidtet bli­ ver  bebudelsen,  den  ubesmittede  undfangelse,  der gør hende til moder. Hun undfanger sine børn gen­ nem fæces:  "mine  børn er  de  mennesker,  som jeg har  :faet  lov  til  at  hjælpe.  Ja,  det  er  mine  børn" (P27), siger  hun  og  hermed overtrumfes  en  anden kendt jomfrufødsel. Jomfru Maria er kun at se som en  stakkels  væggelus  under  Mariedl (P55), der analsvanger  med strålende underliv  stiger  til  him­ mels i slutningen af 2. akt.  Hun  svæver over men­ neskene,  der bliver stille, fordi de kan se afføringen blive til guldstøv på hendes krop, guldstøv der drys­ ser velsignende ned (P55). Afføringen bliver til guld, og  selv faderen,  præsten,  der  skælmsk  havde gemt 'gode sager' som en øl, en dåse gullasch og en flaske parfume  til  Mariedl  i  de  stoppede  toiletter,  bliver forsvindende  lille  under  hende.  Magtforholdet  er vendt  om.  Han  er  nu  intet  andet  end  en  spyflue (P55), og  kan  hermed  som  en  summende  discipel sidde  tilbage  i  afføringen,  mens  Mariedl  strålende svæver over verden: en anal moderfallos forgyldt og sejrende (P55). Verden  genfødt gennem fæces.

## Oprør indefra

At analiteten åbenlyst sejrer, betyder ikke, at genita­ liteten  er  totalt  tilintetgjort.  Faderen  er trods  sit fravær - en del af personernes univers i Fiikaliendra­ men. Selv når han styrtes, udraderes han ikke. Det er ikke muligt helt at træde uden for forskellenes uni­ vers, men man kan prøve at undergrave det og virke forstyrrende på det. Denne nødvendighed af et op­ rør indefra mod genitaliteten (kulturen, sproget) fin­ der man også hos Roland Barthes,  der som middel mod den borgerlige  bevidsthed  foreslår  et  nedb ry ­ dende, opløsende oprør frem for et direkte forsøg på tilintetgørelse:

det betyder, at man fingerer frivilligt at holde sig til denne be­ vidsthed, og at man vil nedb ry de den, svække den, opløse den, på stedet,  som  man  ville  gøre  med 'et  stykke  sukker  ved  at d yp pe det i  vand. Dekompositionen står altså her i modsæt ::; . ning til destruktionen [  ...  ]  det at  destruere  [ville]  i  sidste ende kun være at  genskabe  et sprogligt  sted,  hvis  eneste  karakter  · ville være udvendigheden: udv�ndig og ubevægelig: sådan er det dogmatiske sprog. Alt i alt må man, for at destruere, kunne springe. Men springe hvorhen? over i hvilket sprog? (Barthes, 1988, s.71)

Vi råder  ikke  over  et  sprog  uden  for  traditionen, sproget, forskelstænkningen. Derfor  kan  vi  ikke træde uden for den. Oprøret må komme indefra, må forsøge at forskyde traditionens grundlag- "decom­ pose(  siger  Barthes,  altså  opløse  eller  fordærve, · hvilket netop er det, der forsøges i de organiske for­ skydninger  i Fiikaliendramen. Schwab  lader  liv  og død, indre og ydre smelte sammen, blandes, komme ud på et. De karnevalistiske fækaliebilleder angriber traditionen,  idet  de  nedbryder  den  forskelstænk­ ning,  der ligger til  grund  for  den.  Troen på binære oppositioner  undermineres,  når  antiteserne  smelter sammen (som i oxymoronerne) 8 og selv  i sammen­ smeltningen ikke falder til ro i en stabil syntese, men stadig for ry kker sig \_ i  en urolig dobbelthed, en am- · bivalent enhed.

Det subversive,  der  på  denne  måde  ligger  i  den karnevalistiske  dobbelthed,  er  et  livtag  med  den tænkning i binære oppositioner  - mellem subjekt og objekt,  sandt  og  falsk,  liv  og  død  etc. der  er  så

grnndlæggende  for  os.  Vi  kan  ikke  blot  holde  op med at tænke på denne måde,  men det er muligt at forstyrre  denne  tænknings  rigiditet.  Det  er  netop, hvad  der  sker i  Schwabs  stykker.

## Verden er ond,  men  fader Schwab lader os le

Stopper man op midt i latteren og ser på den verden Fiikaliendramen fremviser, forstår man  udmærket, hvorfor Ernas søn Herrmann ikke kan se mennesker på gaden eller sig selv i spejlet uden at kaste op. For den verden,  det Østrig,  der skildres,  er - meget ak­ tuelt - småborgerlighedens og dobbeltmoralens højborg.  Et sted ];i.vor  nazismen  aldrig  helt har  sluppet sit tag,  hvor historien ligger lige så tnngt på samfun­ det,  som fædrene ligger på døtrene. Krigens børn er alle  incestofre.  Sønnerne  er  generelt  impotente  og fordrukne,  døtrene  hadske  og  selvdestruktive.  Of­ test.  er  de ude  af  stand til at knytte forbindelse med andre,  og  hvis  det endelig lykkes,  er  det  som  Hasi �g  Schweindi  i Ubergewicht: kvinden  stiller  sig  til­ freds  med et impotent  skvat,  for  ikke  at  blive kvalt nnder sin mand som nnder sin fader. "Schweindi er heldigvis bare mit nndermenneske, han ligger nnder mig,  mit fadermenneske har  ligget oven for mig el­ ler  oven  på  mig"  (On7).  Historien  ligger  som  en tnng  krop  oven  på dem  alle;  de fødes  af hlstorien, omklamres af den generation efter generation. Herrmanns  morfar  i Volksvernichtung fylder  stadig hans  moders  liv,  som  hnn  fylder  Herrmanns.  Den eneste  udvej  af  den  onde  cirkel  er  den  livsfornæg­ telse,  stykkernes  nnge  udviser;  når  de  drikker  sig sanseløse og nægter at formere sig. I Die Priisidentin­ nen har  Gretes  datter  :faet  fjernet  nnderlivet  - hnn har  med  moderens  ord  "ladet  sig  tage  ud  som  en kylling"  (P18)  og  Herrmann  sender  et  "sam­ kvemskort" til sin mor,  hver  gang han kunne have haft samleje, men alligevel har nndladt. Knn døtrene Bianca og Desiree i Volksvernicht'ung finder sig tanke­ tomt til rette i livet,  som det  nu  engang  er,  hvilket bestemt  heller ikke fremstilles som  en  lykkelig skæbne.

Denne samtidsskildring  kalder ikke  på  rnngende

latter. Den er ingen vits,  men den er alligevel fyldt med hwnor. Hvor vi før kunne le højt af de sprog­ lige  krwnspring  og  karikerede  kønsakter,  smiler  vi nu højest stille. Den uforpligtede pølsesnak,  der var alt  og intet,  var  ganske  vist  nydelsesfuld,  men  som værn mod verden var den ligegyldig. Med Freud og hans lille tekst Humoren kan man sige, at hvor vitsen var det ubevidstes bidrag til komikken,  så er hwno­ ren overjegets. Med vitsen nedbrød vi for en  stnnd loven,  gav anarkistisk los og lo derved,  men knn for en stnnd. Som vi så,  var faderen der alligevel,  trods oprøret mod ham. Alt blev ikke et forskelsløst kaos, vi  så knn  glimt af det. Hvor  vitsen  søgte nydelsen, søger  humoren  at  afværge  lidelsen.  Sådan  er  det også,  når  vi på Schwabs legeplads har kørt og kørt i sprogkarrusellen  overgivent, nydende, igen  og igen - og vi så  står  af,  og  det  hele  pludselig  synes kvalmt,  fordrejet og lidelsesfuldt.  Da er  det  rart,  at · far alligevel er der og tager os op. Vi glemmer  grå­ den,  der ellers syntes uomgængelig,  og må fra vores ophøjede position i stedet smile; "fra det sparede fø­ lelsesforbrug opstår nu den humoristiske lyst," skri­ ver Freud i Humoren, og det er det,  der sker,  for hu­ moren tager  luften  ud af  lidelsen - den affekt,  der var forventet, bliver afværget, idet man f'ar mulighed for  at  se  det  hele  fra  oven.  "Se  her,  det  er  nu  den verden,  der ser så farlig ud. Ren barneleg;  lige til at drive gæk med", siger overjeget trøstende til jeget i Humor,en. Tilsvarende beskriver Schwab selv  verden som en losseplads,  hvor alt blot er sprogligt materi­ ale, affald, som  han  kan  lege  med  (Wille, 1995, s.16).  Han  prøver ikke at  sminke  verden  smukkere, men fremviser den,  som han ser den,  med den stor­ ladne overlegenhed,  der kendete gn er humoristen.

Hwnoren i Fiikaliendramen er  som:  sagt  ikke  det, der  :far  os  til  at  le  højt,  men  det  er  det,  der  giver stykkerne  noget  særligt  befriende.  "Humoren  er ikke resi gn eret,  den er trodsig,  den betyder ikke knn triwnf  for  jeget,  men også  for  lystprincippet,  som her  formår  at  hævde  sig  mod  de  reale  forholds ugnnst",  skriver  Freud.  Schwabs  stykker  opstiller ingen  rosenrøde  utopier,  giver intet  bud  på  et  me­ ningsfuldt  liv,  men  de  har  ubetvivleligt  en  rebelsk nerve,  et ønske om at åbne p�blikwns øjne for den verden de lever i,  et ønske om at række ud over sce­ nekanten.  Schwab kæmper mod den ligegyldighed, som han siger "ligger som et tykt dødt menneske på teaterbegrebet"  (Schwab, 1996, s.10). Med det han

·,,

'1

I

'' '

i

:!

,

il

·,,

·

,

· I

,,

,i

'I

')

kalder  for  sin  "perverse  teaterredningside"  ønsker han  at  vække  publikum  og  mener  også,  at  det  er, hvad publikum ønsker frem for den kedsomhed,  der præger  teatret  nu. Publikum  vil  ikke  bores  rene  af vamsede  vatpinde  eller  kildes  af små  massagestave, de vil have en lyst lysende lygtepæl nedrammet som teater  i  de  tyske indvolde,  siger  han,  og  finder  tea­ tret overflødigt,  hvis det ikke indeholder  en strøm­ mende  flod  "som  det  onde,  usanktionerede  liv" (Schwab,  1991,  s.9). I  modsætning  til fortrængnin­ gen prøver humoren ikke at undgå det smertefulde. Tværtimod konfronteres  vi  med  hele  den  lidelses­ fulde  verden,  men  Schwab  finder  med  humoren midler  til  at  fratage  ubehagsfølelsen  dens  energi, ehdnu  før  den  bliver .Judløst,  og  forvandle  den  til lystfølelse. Schwab  giver  os lov  til at  afværge  lidel­ sen  og  fa et lille  lystudbytte,  og  det  er  det,  der  gør hans stykker til andet end tomt pjat, det, der f'ar folk til at strømme til Europas teatre.

## Noter

1. Merschmeier,  1994, s.1-2 og Landa, 1994, s.215-27.
2. Henvisninger  til  de  fire Fakaliendramen er  markeret med forbogstav  og sidetal i teksten: P: Die Prasidentinnen;
3. -0: UBERGEWICHT,  unwichtig:  UNFORM; V: Volksver­ nichtung; H: Mein  Hundemund. Oversættelserne  er  mine egne.
3. Freuds II vitsteknikker:  I. Fortætning: a) med dannel � e af blandingsord;  b)  med modifikation. Il. Brug af samme materiale: c) helhed og dele; d) omordning; e) let modifi­ kation;  f)  de samme ord fulde og tomme. III. Dobbeltty­ dighed:  g)  navn  og  tingslig  betydning;  h)  metaforisk  og saglig betydning;  i) egentlig  dobbelttydighed  (ordspil);  j) tvetydighed; k) Dobbelttydighed med hentydning. (WBU, 5.42)
4. "wenn  ich  ein  Hascherl  war/  dann  war  ich  arm" (H190).
5. Freud  siger,  at  kulturen  pålægger  både  seksualitet  og aggressionstilbøjelighed  store  ofre,  at  "kulturmennesket
7. har byttet et stykke lykkemulighed bort for et stykke sik­ kerhed"  (KB,  s.59),  men han siger  også,  at  det  "kun  [er] svæklinge, der uden videre har fundet sig i et sådant vidt­ gående indgreb i deres seksualfrihed" (KB, s.50).
6. Freud  forklarer  l ys ten  ved  det  forbudte  i Kulturens Byrde, s.25.
7. Opkast kan  også  vække latter,  men sjældent blot  ved talen  om det.  For  at  opkast  bliver  morsomt,  kræver  det normalt  en  visualisering  og  gerne  også  den  ledsagende lyd. Det morsomme knytter sig således til billedet af den ukontrollerede krop.
8. Som Ulla  Albeck  skriver  i Dansk  Stilistik, Gyldendal, 1939,  s.138:  "Baggrunden  for  det  alvorligt  brugte  Oxy­ moron er begrebernes relativitet."

## Litteratur

Bakhtin, Mikhail: Rabelais and His  World, Indiana Univer­ sity Press, Bloomington, 1984 (1965)

Barthes, Roland: Roland Barthes, Seuil, Paris,  1995 (1975) Barthes, Roland: Af mig selv, Rævens Sorte Bibliotek, Kø­ benhavn, 1988

Freud,  Sigmund: Der  Witz  und  seine  Bezieung  zum  Unbe­ wuflten  [WBV], i: Gesammelte  Werke, Band  6,  S.  Fischer Verlag,  1940

Freud,  Sigmund: Humoren (oversættelse  i  nærværende nummer af Passage)

Freud,  Sigmund: Kulturens byrde [KB],  Hans Reizel,  Kø­ benhavn,  1966

Landa, Jutta: "Kiinigkomiidien oder  Fiikaliendramen? Zu den Theaterstiicken von  Werner Schwab", s�215-27, i: Modern Austrian Literature, vol 26,  1994

Merschmeier, Michael: "Alles tote bin ich. Uber den Dra­ matiker  Werner  Schwab  und  Aspekte  des  Theater­ markts", s.1-2, i: Theater Heute, z/94

Rabelais: Gargantua  og  Pantagruel, Rhodos,  København, 1980

Schwab,  Werner:  "Das  Graµenvollste - einfach wunder;voll",  s.9  i: Theater Heute 1:z/91

Schwab, Werner: Fakaliendramen, Literaturverlag Droschl, Graz-Wien, 1996 (1991)

Wille,  Franz:  "Das  wirkliche  Vorspiel  fur  die  weichge­ kochte  Liebe:  Das  Sterben",  s.16,  i:' Theater  Heute,  Y95, s.13-17