Tekst og intention
Forfattere: Søren Schou
Tidsskrift: kok (1988-09-05)

Søren Schou

## Tekst og intention

Vzrkets mening -og forfatterens

Emnet for denne artikel er et sp~rgsmål, som har optaget litteraturkritiske skoler af alle slags, men som der ikke er skabt nogen som helst enighed om: Hvilken rolle spiller forfatterintentionen  i vores  analyse af litterzre tekster? Hvad  kan  man egentlig sige om forholdet  mellem forfatterintentionen og andre, ikke-intentionelle processer, der former et litterzrt vzrk?

Fremgangsmåden er f~lgende: Jeg vil begynde med at skitsere New Criticisms  intentionalitetsopfattelse  og  derefter redeg~re for  Paul de Mans kritik af den. De Mans opfattelse af forholdet  mellem  intentionelt  og  ikke-intentionelt  i  digtningen  diskuteres  dernzst,  bl.a.  ved inddragelse  af Jacques Derridas  og  P .  D.  Juhls synspunkter  (de mest yderliggående,  i hver sin  retning,  i den  aktuelle diskussion).  En afsluttende  analyse  af M.A.Coldschmidts  lille  novelle  »En  Dampskibstur« vil  konkretisere  min  egen stilling i debatten.

## Wimsatt og intentionalismen

Men allerfnrst den angelsaksiske nykritik, som var en heterogen skole og heller  ikke  ncajedes  med  at have én mening  om forholdet  mellem intention og tekst. Den har fået ord for at vzre anti-intentionalistisk, og det er da også det trzk, de Man fremhzver i sin polemik, trykt i Blindness &amp; Insight(l971).' Det er en sandhed med  modifikationer.  I Cleanth  Brooks' The  Well-Wrought  Urn(1947)2  tilskrives  forfatterintentionen således betydning for gestaltningen  af den litterzre tekst, i en sådan grad  at det  undertiden  ser  ud,  som  om  han  mener,  at  en fortolkning er en fremlzsning af intentionsstrukturer.

Det er imidlertid  William  K. Wimsatts3 kompromislsse  afvisning af intentionssynspunkter, der sidenhen har fået lov at signere den nykritiske  holdning,  og  det  er  denne  holdning,  de  Man  og  andre  har polemiseret  mod.

Når jeg  siger,  (den Wimsatt'ske version af)  nykritikken  har vzret anfzgtet, m i   det tilf~jes, at andre kritiske skoler med andre mål end nykritikken  har  fslt  sig  bekrzftet  af  den.  Den  detronisering  af  det almzgtige skabersubjekt, som både marxistisk og psykoanalytisk kritik  er  udtryk  for  med  deres  anske  om  at  se  »bagom  ryggen«  på forfatteren  eller  &gt;&gt;under bevidsthedstzrsklen((, har  trukket  i  samme retning som Wimsatts anti-intentionalisme.  Det er ret beset  ulogisk; for  hvis  kritikkens  erkendelsesinteresse  er  at vise,  hvorledes  andre &gt;&gt;stemmer« underminerer  det bevidst  intenderede, ville  det konsekvente  ikke  vzre  at  negligere  intentionen,  men  tvzrtimod  at  vise, hvorledes  den sager at sztte sig igennem for  så at marginaliseres af andre faktorer -det vzre sig 0dipuskomplekset, Historien eller Ideologien. Med andre ord: De intentionalismerelativerende  skoler burde tage  udgangspunkt i en intentionel  betragtningsmåde for  derved  at afstikke intentionalitetens  grznser.

Når jeg hzvder, at der har eksisteret en art hemmeligt broderskab mellem New Criticism på den ene side, marxisme og psykoanalyse p2 den  anden,  må  det  imidlertid  understreges,  at  nykritikerne  havde andre grunde end marxisterne og psykokritikken til at afvise intentionalismen. Tvetydige grunde, må man tilfaje, som snart var ontologiske, snart metodisk-operationelle.  Undertiden kunne det se ud, som om nykritikerne afviste at tale om intention ud  fra et videnskabeligt forsigtigheds~~nspunkt: en tekst har man for sig, og den kan man tale om, en intention har man derimod ikke i samme manifeste forstand, og den er det klogere  at tie stille om. Her skimtes konturerne af det positivistiske videnskabsideal, der på flere  måder przgede nykritikken -digtningen ses som hypostaseret fact.  Men undertiden var begrundelsen  en  anden,  nemlig  at  der  eksisterer  et  ontologisk  smig mellem intention og vzrk, således at vzrket »vidste mere« end den bevidsthed, der havde formet det.

## Paul de Man:  Digtning som intentionel struktur

Paul de Mans kritik af nykritikkens anti-intentionalisme (stadig i den Wimsatt'ske variant)  hzfter sig imidlertid  ved  en anden uklarhed  i grundlaget.  De  Mans  argumentation  står at lzse i  afsnittet  »Form and  Intent in  The American  New  Criticism~ i Blindness t ? ? Insight, som sager at afdzkke diverse )&gt;blindheder«  i forskellige kritiske skoler.  Det,  de Man hzfter sig  ved,  er en  fundamental  uklarhed -en blindhed -i den nykritiske poetik,  nemlig denne, at vzrket ses som lasrevet fra forfatteren o g   dog  som en organisk struktur. Hvordan kan det litterzre v ~ r k på én  gang vzre leisrevet og  organisk, sparger de Man. Han mener, at det svar, nykritikerne mere eller mindre eksplicit  giver,  er,  at  det  er  sproget, der giver  digtningen organisk  helhed. Hvad der for de Man er den pureste  metafysik, for der ligger  ingen skjult helhed gemt i sproget, men derimod en rzkke forskellige sprog, der bekzmper hinanden.

Det litterzre vzrk er for Paul de Man en handling, en act. Det var det  ganske  vist  også  for  nykritikeren  Wimsatt,  der  i The  Verbal  Icon(1954) skrev, at digtet er en handling, men  så tilf~jede, at hvis vi skal forstå og vurdere det som et objekt for kritikken, bliver vi n ~ d t til at hypostasere det. Hertil svarer de Man, at hvis en sådan hypostasering, som forvandler en act til et objekt, er n~dvendig for at foretage en  analyse,  så  tildeler  vi  det  litterzre  vzrk  samme  status  som  et naturobjekt.  Men struktur skabes ikke  gennem  en  organisk  proces, struktur  skabes  gennem  forfatterens  intentionelle  handlen.  Det  er nykritikken  ulykkeligvis  blind  for. De Man konkluderer, at selve hovedfejlen  ved  den  amerikanske  formalisme  har  vzret,  at  den  har savnet fornemmelse for det litterzre vzrks intentionelle  karakter.

Denne kritik af nykritikken er måske ikke så  overraskende i sig selv. Det overraskende er vel iszr, at det er en de Man, der fremsztter den. For  den  de  Man, vi  kender,  er  iszr dekonstruktionskritikeren  par excellence,  som  i  Allegories o f Reading  (1979)4 udtaler,  at en  dekonstruktion altid som sit mål har at afsl~re eksistensen  af skjulte artikulationer og fragmenteringer inden for formodede totaliteter.

Hvordan hznger det sammen? Forklaringen er, at den de Man, der skrev Blindness €Y Insight, endnu var stzrkt przget af den Husserl'ske fznomenologi  med  dens interesse  for  bevidsthed  og  intentionalitet. Det var frarst senere, han under indflydelse af Derrida udviklede sig til at  blive  dekonstruktionskritiker.  Der  er  et  stykke  vej  mellem  den yngre de Man med  hans  optagethed  af intentionsstrukturer  og den zldre de Man med hans dekonstruktive projekt  (den helt unge kommer ikke på tale her!). Et stykke vej, men ikke en uoverstigelig klraft, vil jeg  mene, for der er en indre kontinuitet i synspunkterne. Der er i hvert  fald  ikke  nogen  logisk  uoverensstemmelse  mellem  på den  ene side at fokusere på intentionen som sammenhzngsskabende kraft -og på den anden side hzfte sig ved alle de stemmer, der byder intentionen trods. Forskellen  er en forskel i accentuering, en komplementaritet  i  betragtningsmåden;  for  netop  (den zldre) de Mans  projekt, fremdragelsen  af skjulte artikulationer, forudsztter  logisk en enhed, de revolterer imod.  Og hvor er det mere nzrliggende at seige denne tilgrundliggende  enhed, hvis man ikke vil falde tilbage i nykritikkens analogis~gende  organismetznkning,  end  i netop  intentionen? Digtning er for de Man en intentionel struktur, hzvder han i sin Husserlinspirerede fase, men han tilf~jer senere, i sin dekonstruktivistiske, at denne  struktur  bestandigt  angribes  af  fragmenteringer  fra  krzfter, som ikke omfattes af den intentionelle  handlen.

Således lader det sig garre  at forsone de11 tilsyneladende uoverensstemmelse mellem den yngre og den zldre de Man, og jeg  mener, at de analyser,  han  foretager  efter  sin  fznomenologiske  fase  (som den Proust-lzsning, der omtales  nedenfor), giver belzg for  denne opfattelse: de Man holder ikke op med at anskue digtet som en -forulem--pet -intentionel  struktur,  blot  fordi  han  efterhånden  accentuerer &gt;&gt;forulempningen« stadig mere.

Hvis fortolkningen er rigtig, er de Mans synspunkter på intentionsområdet ikke så ikonoklastiske, som nogle har villet garre dem til. De kan minde om  dem, der przger brede dele af den litteraturkritiske --mainstream, for så vidt som han betragter digtningen som en intentionsstruktur der  forulempes  og -rigtignok med forskellig accentuering i de to faser af hans udvikling -tildeler begge sider af sagen, intentionen og &gt;&gt;forulempningen«, opmzrksomhed; med en uvilje i sidste fase mod at i n d r ~ r n m e , at  det  er  intentionsstrukturer,  han  beskzftiger  sig  med (og en lignende uvilje finder vi som nzvnt såmznd også i den marxistisk og psykoanalytisk  inspirerede mainstream).

For  er  det  ikke  i  princippet  noget  tilsvarende,  en  socialhistorisk orienteret kritik  garr, når den på é n   gang hzfter sig ved den af forfatteren  selv  gennemlyste  bestrzbelse  i  vzrket -og  ved  de  uerkendte ideologemer,  der ledsager det bevidst  konciperede? Eller nied et andet  eksempel:  Noget  tilsvarende  en psykokritiker  foretager  sig,  når han hzfter sig ved  misforholdet mellem de bevidst nedfzldede og de ubevidste andre stemmer, der »taler med«?

Ud fra dette vigtige sparrgsmål om intentionens rolle i den litterzre skabelsesproces er det ikke de Man, der er ekstremist. Ekstremismen ligger  i  to  andre positioner,  nemlig  på  den ene  side  i  en  idealistisk hermeneutisk  tradition,  der a  priori  betragter  digtningen  som  et  gennemlyst  selvnzrvzr  og derfor  kun  mener  at kunne fremfinde  dét i vzrket, som forfatteren  f~ildt bevidst  allerede har puttet ind. Og på den anden side i Wimsatt-varianten af nykritikken, der dispenserer fra at  anskue  digtningen  som  en  act  og  i  stedet hypostaserer  den  som naturgenstand. De Mans position er lige så langt fra disse ekstremer, som de nzvnte mainstream-retninger er det. Hvormed ikke vzre sagt, at de Man og den litteraturkritiske mainstream ligner hinanden  påfaldende. Hvad lighederne og forskellene  mere przcist består i, kunne der vzre grund til kort at overveje.

Farrst lighederne, som befinder sig på et strukturelt niveau: Både de Man og  den  kritiske  mainstream  viser  stor  agtpågivenhed  over  for kampen mellem den tale, der er vzrkets &gt;&gt;officielle« -o,q den tale, det ikke vil  vide af, men som dog trznger sig på. Den  lov, der hersker  i det litterzre vzrk, både set ud fra de Mans og den kritiske mairzstreams synspunkt, er en junglelov, hvor krzfterne slippes 10s på hinanden, og hvor »den anden tale« er et problem, der skal bringes til tavshed eller ikke-eksistens.  Mens  den  lov,  der  iferlge  nykritikken  hersker  i  det litterzre værk, snarere minder om det parlamentariske samfunds love, hvor der vel  er modsigelser og konflikter,  men også en art demokratisk  konsensus,  således  at  de stridende  parter  enes  om  ikke  at udrydde hinanden. Denne nykritiske karakteristik af digtningens vzsen er l-ierljemme sidst blevet fremferrt af Johan  QordJe~lsen  i postmodernisme-opgerrsbogen  Det  Tre~'je(1987)~, som også er  et  opg0r  med dekonstruktionskritikken.

Et sådant opgerr kan der vzre flere gode grunde til at tage, men det berr  efter min mening ikke tages med nykritikken som våben -og det berr  ikke tages på spargsmålet om forholdet mellem  intention og forpurring i det litterzre vzrk. Derimod er det nok vzrd at kigge kritisk på, hvad  det er for en  type modstande, intentionen  merder iferlge  den zldre -dekonstruktive -de Man.

## De  forulempende  retoriske koder

Som  alle  andre  skoler  vzgrer  dekonstruktivismen  sig  ved  at  blive opfattet som en skole, og som alle andre skoler protesterer  den mod summariske karakteristikker af sit virke. Skal  jeg alligevel forserge mig med en minimumskarakteristik, som ikke ger krav på at gzlde andre end  de Man og hans mest  trofaste  elever, og  heller  ikke krav på at omfatte alle sider af deres praksis, men kun det, der har med intentionalitetsaspektet  at grare, må den lyde således: En dekonstruktiv Izsning er en form for tekstkommentar, som beskzftiger sig med forbindelsen mellem det formulerede (intenderede) indhold i teksten og det &gt;&gt;retoriske system«,  der  kontrollerer  det.  Lzsningen  sigter  mod  at afslere en diskrepans mellem indholdet og det retoriske system.

Hermed  er  der  vist  ikke  sagt  for  meget -men  dog  peget  på  et forhold, der adskiller dekonstruktionskritikken fra den kritiske mainstream,  nemlig  identificeringen  af de indholdsforpurrende elementer som et  »retorisk  system«.  Denne  retorisk-lingvistiske  synsvinkel  er essentiel  i dekonstruktionskritikken; vor intenderede menen og skriven er aldrig sat i frihed, men altid præget af et retorisk system (f.eks. anvendelsen af figurativt sprog), der siger noget  helt andet.

Et eksempel på denne betragtningsmåde er de Mans Proust-lzsning i Allegories o f Rending, hvor han analyserer en passage hos Proust, der på  overfladen  handler  om  metaforens overlegenhed  over  metonymien. Dette dominansforhold vendes imidlertid om, når teksten Izses retorisk, sigei. de Mali. Der sker rieirilig  det ironiske, at forsikringen om metaforens mesterskab i forhold til metonymien henter sin overtalelseskraft i brugen  af metonymiske strukturer.

Det har ikke noget formål at referere Proust-analysen  udt0mmende. Lad det vzre tilstrzkkeligt med denne antydning, der demonstrerer,  hvorledes  retoriske koder  ifdge de Man kan  forpurre  en  teksts bevidste  intention. Eksemplet  viser  et  kritisk  approach,  som det  er -  -vzrd at knytte nogle kommentarer  til.

Det sp0rgsrnå1, der rejser sig, er, om de Man har ret i sin antagelse af, a t   forholdet  mellem intenderet indhold og retorisk kode er antagonistisk. Spargsmålet er ikke, om man kan tznke sig en sådan konflikt, der g0r  teksten  skizofren  eller  selvdementerende, for  det  kan  man naturligvis. Spargsmålet er, om den altid er på fzrde, således som de Man tilsyneladende forestiller sig det. Og  ikke kun de Mali, men også dele af moderne sprogvidenskab, der betragter de retoriske systemer, der ligger bag vor tekstproduktion, sotn substantielt indgribende. En metaforbrug, f.eks., er ifalge denne betragtningsmåde aldrig uskyldig eller rent ornamental, ligesom metaforer aldrig kan vzre »d@de«.  De raber tvzrtimod dybtsiddende antagelser, og kan dementere udsagnets  overflademening.  George  Lakoff og  Mark Johnsons Metaphors bi4 Live  B y   (1980)"r et  moderne vzrk om sådanne sp0rgsmå1, med en altsigende titel. Metaforer -det er dagligsprogets, ikke kunstsprogets, de taler om -danner et konceptuelt system, vi sjzldent gennetnskuer, men som former vores selv- og omverdensopfattelse på fundamental vis.  Tanken  er  besnzrende, og måske rigtig,  når det gzlder dagligsproget, men hvad med kunstsproget og den eftertznksomme sprogbehandling i dei hele  taget, som  er de Mans område. Er den også rigtig her?

Lad  os  tage  et  eksempel:  Hvis  en  kvindeorganisation  vzlger  en formand -og kalder vedkommende sådan -er det en sproghandling, der er et  taknemmeligt offer for dekonstruktionskritikken.  For drejer det sig ikke om en navngivning,  der sprogligt indvzves i et  patriarkalsk-hierarkisk  system, og dermed forholder sig antagonistisk til organisationens politiske bestrzbelser? Måske, men s z t  ni], at organisationens medlemmer meget vel  er klare over formandstitlens  mulige patriarkalske konnotationer,  men  alligevel  vzlger  den, fremfor  forkvinde, af en eller anden, f.eks. taktisk grund. Hvad så?  Består der så stadig diskrepans mellem kvindernes intentioner og det retoriske system? Det ville  vzre en urimelig  påstand, for navngivningen  er taktisk, dvs. reflekteret. Hvis der eksisterer en diskrepans, er den i hvert fald helt  udvortes  og for  så vidt neutraliseret.

Eller et andet eksempel, der har at gare med vores  brug af spaticllmetaforer.  En sprogforsker holder et foredrag om de rummetaforer, vi benytter  i  dagligdagen  om  tidsrelationer.  Undervejs (!) taler  hun f.eks. om, at fortidens forskning på området nu erjern og ubrugelig. »Fjern« er her en spatialmetafor for en tidsmzssig relation. Når hun bruger ordet, er det så ensbetydende med, at hun demonstrerer naivitet det felt, hun ~ n s k e r at sondere? Ikke n~dvendigvis, metaforen kan vzre valgt  med overlzg, i en selvreflekterende diskurs, der skal gore tilh~rerne opmzrksomme på, hvor udbredt en sådan metaforbrug er.

6 s s e   to eksempler viser en håndtering af det retoriske system, der ikke kan opfanges af en analyse som de Mans. I begge tilfzlde kunne man umiddelbart betragte det retoriske system (her: metaforbrugen) som noget, der rober en sproglig ubevidsthed på et område, de pågzldende sprogbrugere  just ville g ~ r e bevidst om; men jeg har konstrueret  meddelelsessituationen  således,  og  tillagt  afsenderen  en  sådan bevidsthed, at det g0r det ikke alligevel. Min pointe er ikke, at således forholder  det sig med  de fleste  metaforanvendelser, for  at påstå det ville  vzre en  tilsnigelse.  Pointen  er, at en  tilsyneladende  diskrepans mellem intention og retorisk system ikke n~dvendigvis er selvdementerende,  men  kan  neutraliseres  af  en  bevidst  sprogbruger.  Dekonstruktionskritikken  fokuserer  på sproget som  fzlde,  men  savner forestilling  om  de måder, hvorpå en sprogbruger kan kontrollere  eller gennemskue det retoriske  system. Som en ironisk videnskab er den selv  blind  for  den  ironi  eller  selvrefereren,  der  er  karakteristisk  for kunstsprog.

.  -

Vi nedskriver meninger i det sprog, der skriver os, siger de Man; men de meninger, vi har, kan jo  også omfatte det sprog, der angiveligt skriver os. Det er netop et kendetegn ved megen poetisk omgang med sproget, at den fokuserer på de retoriske  systemer i stedet for -som hverdagssproget -at se andetsteds hen. De Man vil gare netop den  zone  blind,  som  poetisk  sprogbrug  i  szrlig  grad  er  orienteret imod, nemlig de retoriske koder. Den mzrkvzrdiggorelse af budskabet, de retoriske koder medforer, kan med andre ord vzre en intenderet mzrkvzrdigg~relse; forfatteren kan allerede have set, og leget sig rundt om, den fzlde, de Man mener smzkker i omkring ham.

Når jeg  i det foregående har karakteriseret  de Mans opfattelse af forholdet mellem intentionelt og ikke-intentionelt i digtningen som en slags  midterstandpunkt,  således  at  han  i  denne  vigtige  henseende hverken  er  mere  eller  mindre vidtgående end  den  litteraturkritiske mainstream, må det altså tilf~jes, at han tznker forholdet  anderledes. Det intenderede sztter han som en indholdsst0rrelse, det forpurrende som en rzkke retoriske  koder.  Vzrkets  intenderede  indhold  er jegnzrt, dets sproglighed derimod jeg-fremmed -for nu at trzkke syns- punktet hardt op.

De Man er draget ind i denne sammenhzng, fordi han -i s z r  som yngre  fznomenolog -demonstrerede et  tznksomt forhold  til  intentionssp~rgsmålet og insisterede på, at digtning er en act, ikke et hypostaseret  objekt.  Men  han  er  også  fremhzvet,  fordi  hans  senere -dekonstruktive -insisteren  på retoriske koders forpurrende effekt efter min mening er en blindgyde (der  i ~jeblikket  befzrdes af mange).

## Ekskurs til Llerrida

En beslzgtet cul-de-sac u d g ~ r Jacques  Derridas tanker om intentionalitet. Derridas position gengives af Jonathan  Culler i hans 0 7 1 Deconstruction (1983)'  således: Intention er ikke noget, der eksisterer  forud for teksten og determinerer dens mening.  Intention  er et organiseringsprincip, som laseren beslutter sig for, en eksplicit argumentationslinje han fremdrager for egen regning. At tale om intentionsstrukturer er i virkeligheden at tale om lzserens dramatisering af et stratum i teksten, en  meningshelhed der brydes med  andre, subversive stemmer i teksten.  Intentionen  er  en  art  hovedstemme,  som  de subversive  sidestemmer indgår i kontrapunktisk  relation  til.

Hermed er intentionsbegrebet udtyndet til det rene ingenting. Derridas påstand om, at intention  kun  eksisterer  som et  organisationsprincip i  teksten, ikke forud for den, krzver iszr en kommentar. Det er i d e   fleste tilfzlde rigtigt,  at vi kun kender intentionen  som en intern, tekstlig manifestation. Hvad en teksts intention er, bar primzrt fremfindes af teksten selv; udtalelser andetsteds om intentionen er i hvert fald  ikke  evidens  af  samme styrke,  uanset  om  kilden  er  forfatteren selv. Intention er noget, vi iszr msder i form af spor  i selve teksten, spor vi sager at sammenholde i fortolkningsprocessen i vore f o r s ~ g på at fremlzse en  intentionsstruktur.

Så vidt, så godt; men det er absurd at reducere denne fremlzsning af gennemgående strukturer til lzserens dramatisering slet og ret, en virkningsfuld  måde at przsentere  et sammenhzngende stratum på. Selve  intentionsbegrebet  har  mere  forpligtende  implikationer.  Det må nadvendigvis pege  tilbage mod en  sindstilstand  eller  et projekt, mod  noget  der  har  fundet  sted  i  hovedet  på en  anden  person  end Izseren,  nemlig  forfatteren,  om  ikke  mod  hans  planer,  da han  begyndte at skrive, så i hvert fald  mod forfatteren som skrivende.

Der er  imidlertid også  et andet problem  ved  Derridas  tanker om forholdet mellem intentionelt og ikke-intentionelt i litteraturen, nemlig forestillingen om, a t   de ikke-intentionelle stemmer i teksten indtager en position,  der er »subversiv« i forliold til intentionsstrukturen.

På dette punkt kan kritikken  udvides til også at omfatte de Man, og med  ham  store dele af  dekonstruktionskritikken.  I  deres  Izsninger figurerer de ikke-intentionelle trzk i teksten uvzgerligt som subversive  i  forhold  til  tekstens  »oficielle« mening.  Sådan kan  en tekst  vzre opbygget, men jeg ser ingen grund til at antage, at det altid forholder sig  således.  Den  underliggende  antagelse  er,  at  der  hersker  en  art symmetri i teksten, men jeg kunne opregne en lang rzkke tilfzlde, hvor der ikke består i-iogensomhelst symmetrisk relation  mellem intei-itionelle og ikke-intentionelle  stemmer. Relationen  kan  udmzrket  vzre asymmetrisk,  for  så  vidt  som  f.eks.  ubevidste  stemmer  i  freudiansk forstand ofte taler om emner, der ligger langt fra tekstens intenderede indhold. Skematisk  kunne forskellen  belyses  ved,  at hvis  en  dekonstruktivist lzser en  religi~s tekst, vil han lede efter anti-religicase meningsfragmenter  under  tekstens  overflade -og  det  vil  sige,  at  han leder efter  det  tematisk kontrapunktiske. Mens  en  psyko-kritiker  f.eks. ville  lede efter sex,  altså efter  andre typer  betydningslag.  Betragtet i dette lys  er den dekonstruktive fremgangsmåde i  grunden den  mest traditiorielle  af  de  to,  idet  den  i  sidste  instans  hekrzfter  tekstens enhed,  omend  det  er  en  enhed,  der  nås  gennem  strikte  negation, gennem kontrapunkt.

## Juhl  og de parallelle  tekststeder

Med Derrida f ~ r e s intentionsdiskussioneri ad absurdum, for så  vidt som intention ikke Izngere forbindes med en forestilling om afsenderhensigt. Et andet problematisk piirikt var som rizvnt forestillingen om, at der  eksisterer  en  symmetrisk  relation  mellem  intentionelt  og  ikkeintentionelt.  Der er imidlertid  andre toneangivende  positioner,  som ikke  har  den  fjerneste  lighed  med  de  Mans  eller  Derridas,  f.eks. P.  D.  Juhls. Hvor  intentionsbegrebet  nzsten  helt  bortvejres  hos  en Derrida, genetableres  det  med  fynd  og klem  hos  denne  Princetonlitterat, forfatter  til  Interpretation  (1980)."

Hos Juhl bliver tekstmeriing og intention synonyme st~rrelser. Hari argumenterer  for, at vi,  når vi  fortolker  en  tekst,  altid  s ~ g e r at  udgrunde forfatterens intention. Uanset om vi er erklzrede anti-intentionalister,  behandler  vi  i  praksis  en  tekst  som  en  talehandling;  vi appellerer  til  forfatterens  intention,  også når vi  ikke tror, vi  g0r  det. Det viser  sig tydeligst, når vi -også anti-intentionalister  som Wimsatt  og  M. C. ~ r a r d s l ~ ? -belzgger  en  tolkning  af  en  tekst  ved  at henvise  til  parallelle  teksteder  hos den samme forfatter.

Det er  Jiihls pointe, at denne tolkningsprocedure -henvisninger til andrc stcdcs i  forfatterskabet -villc vatre meniiigsl~s, Iivis vi  slet og ret  betragtede  teksten  som  en  principielt  autonom  ordsammenstilling.  For  hvorfor  skulle  parallelle  teksteder  i  samme forfatterskab nyde starre autoritet  end alle mulige andre   ar all eller,  hvis  det ikke var, fordi vi alligevel tilkender forfatterpersonen en szrlig privilegeret status? Når også Wimsatt og Beardsley tolker på denne måde, g0r de altså noget andet, end det de teoretisk proklamerer -og kommer dermed til  at demonstrere intentionsbetragtningens  uomgzngelighed.

Juhl  understreger,  at han  med  intention  mener  noget  andet  og mere fleksibelt end (forudlagt) plan, og at en tekst kan rumme intentionsskift  (jvf  forholdet  mellem  1. og 2.  del  af Goethes  Faust). Men han  fastholder,  at begrebet  rummer visse  implikationer: Teksten  er udtryk  for, at et subjekt har ment  noget  (ikke som planlzeggende f ~ r vzerket,  men  som  skrivende),  og  at hvert  ord  er  udtryk  for  denne menen.

Den udtrykkelige hovedmodstander i  Juhls  bog er den anti-intentiorialistiske retning inden for New Criticism. Det er et problem, at han så  snzvert  vender  sig  mod  denne  type  teoretiseren  og  ikke  tager stilling  til  andre  traditioner,  f.eks.  den  psykoanalytisk  orienterede kritik,  som forfiegter  det  mere  komplekse synspunkt, at tekster  nok manifesterer  en intention, men også rummer betydninger, der ikke i nogen acceptabel definition af ordet kan siges  at vzre intentionelle, altså  udformede med  bevidst hensigt.

Problemet viser  sig i den brug,  han 9.01- af argumentet »parallelle tekststedew.  Det  er  utvivlsomt  rigtigt,  at henvisningen  til  parallelpassager  i  et  forfatterskab  involverer  en  forestilling om  afsenderen som en art appelinstans, når vi analyserer tekster. Men det er dermed ikke -som Juhl  synes at mene -givet, at det niodvendigvis er forfatterens  intention,  vi  således  viser  tilbage  til.  En  psyko-kritiker  kunne hzvde, at brugen af parallelle tekststeder sigter mod at afdzkke ubevidste, hyppigt optrzdende fantasmer el.lign. -altså psykiske strukturer,  som forfatteren  absolut ikke  har  nogen  intention  om at fremvise.

Det, Juhl  kommer  til  at  henvise  til  med  sit  omfattende  begreb intention, er i praksis en blanding af bevidste hensigter og ubevidste forestillinger.  Bogens force er, at den demonstrerer nadvendigheden af at rekurrere til en skrivende person, når vi fortolker; men den viser samtidig -ufrivilligt -at det er ligeså nardvendigt  at redegare for de bagvedliggende processer med flere differentieringer end dem, intentionsbegrebet  kan aftvinges.

## Digtning som uektoriseringsproce~

Der er behov for en teori om intentionens rolle i den litterzre skabelsesproces og i den litterzre analyse, en teori, som 1) undgår de Mans skematiske opdeling i intenderet indhold og forulempende retoriske koder,  som 2) lader muligheden  for et  ikke-symmetrisk forhold  mellem intenderet og ikke-intenderet stå åben; som 3) lader intentionsbegrebet  have mere bindende implikationer  end Derridas reduktion af det  til  lzserens dramatisering  af en rod  tråd; men  som 4) heller ikke reducerer alt, hvad der udgår fra forfatteren, til udtryk for forfatterens villen. Konturerne af en  sådan teori kan opridses således:1°

Hvis  man  accepterer  såvel  de  Mans  som Juhls  udgangspunkt, nemlig at digtningen må betragtes som act, ikke som en hypostaseret, principielt  afsenderlos  ordsamling,  melder  intentionsproblemet  sig omgående. Hvad  er hensigten  med  denne handling? Er  den  tznkt enkel eller kompleks? Er der noget, der bryder med denne hensigt -og i så fald: har dekonstruktionskritikken ret i, at dette »forpurrende«

element har en szrlig retorisk  karakter? -

Dybdehermeneutiske analysemetoder som den psykoanalytisk  inspirerede kritik har sogt at formulere og besvare sådanne sporgsmål. ,Jeg vil  imidlertid  skitsere  en  anden  og  mere  åben  begrebsramme, uden  udtrykkeligt  at  forholde  mig  til  bestemte  »fagligheder« som psykokritikken  eller  den  socialhistorisk  orienterede  forskning.  Ikke for at opstille et alternativ til dem -jeg  er knyttet  til begge traditioner -men  for  at antyde,  hvad  der på et  trinh~jere niveau  forener dem, og adskiller dem fra de traditioner, jeg  har kritiseret i det foregående. -

Man kunne -metaforisk -anvende et begreb fra fysikken: vektorisering, som samlebetegnelse for de processer,  der manifesterer sig i det litterzre vzrk. Vektoriseringer forstås her som rettede, totaliserende processer  i  teksten,  processer  der  udgår  fra  den  skrivende,  hvoraf nogle er bevidste, andre halv- eller ubevidste. Det, vi fremlzser som en intentionsstruktur i  teksten,  er en  bevidst  vektorisering,  en  bevidst »rettethed« fra forfatterens side. Intrigens opbygning og de'nouement i en  (veltilrettelagt) kriminalroman  er  et  eksempel  på en  intentionsstruktur, et bevidst udarbe-jdet  forlob. Herudover må man imidlertid regne med andre intentionsstrukturer af mere partikulzr art. Krimiforfatteren kan f.eks. ~ n s k e at meddele sig om politiske eller religiose emner uafhzngigt  af selve  intrigens  udvikling.  Og endelig kan  der vzre tale om andre, bevidste vektoriseringer  af mindre håndgribelig, eksistentiel  karakter:  Vaerket  kan  fra  forfatterens  side  udtrykke  et onske om at sztte sit »ar i landkorteta, etc.

Sidelabende med disse bevidste vektoriseringer optrzder der imid- lertid andre, ubevidste, som ikke er underkastet jeg'ets kontrol -det kan  vzre  ikke-gennemlyste  ideologiske  komplekser  eller  ubevidste fantasmer af forskellig art. Psykologisk betragtet kan de vzre udtryk for statiske komplekser, men litterzrt kan de vzre szrdeles virksomme og »gure krav« på teksten, trzkke den i bestemte retninger,  hvorfor vektoriserings-metaforen også er velanbragt her.

Forholdet mellem intentionen og ubevidste vektoriseringer kan vzre  uendeligt  intrikat. Bliver  vi ved  krimi-eksemplet  kan man sige, at Conan  Doyle  utvivlsomt  havde  en  klar  forestilling  om  Baskervilles Hund som et strukturelt element i sin fortzlling, mens han sikkert ikke ville kunne gare rede for hunden forstået som kvali$kativt kompleks. Uhyggelig vidste han jo  nok, den var,  men nzppe, hvad  det var for psykologiske  mekanismer, den  pirkede  til.  Den  er  skabt af ikke-begrebsliggjorte  fantasier  og  angstforestillinger  og  undslipper  således sin skabers bevidste vilje, men narrativt  fungerer den som et velkalkuleret indslag i et fuldstzndig gennemlyst plot.

Denne kortlzgning af mulige vektoriseringer i den litterzre tekst er ikke fuldstzndig, den  indfanger ikke alle  de kompromisformer,  som de  totaliserende  krav  fra  såvel  intentionsstrukturer  som  ubevidste vektoriseringer  kan resultere i -ejheller anviser den en metode til at -skelne mellem bevidst og ubevidst. De fiarste to »mangler&lt;&lt; kunne der i  princippet rådes bod  på med  mere plads. Den sidste -fravzret af metoder  til at skelne -skyldes derimod ikke pladsbekneb, men selve problemets karakter. Det er den individuelle fortolkningsproces, der i hvert  enkelt tilfzlde  må sandsynliggare, hvor skellet går mellem bevidste og ubevidste vektoriseringer -og mere end en sandsynliggarelse kan fortolkningen nzppe nå. Det var for så vidt »klogt«, når dele af nykritikken  valgte  at  se  bort  fra  intentionsproblemet, for  kun  når digtningen hypostaseres som fact,  er det muligt at tale om sande eller falske fortolkninger. Ses digtningen som en act, rejser hele problemet om forholdet  mellem  tilsigtet og utilsigtet  sig i al sin  vzlde, fortolkningsprocessen  får  karakter  af  kvalificeret  gzt,  og  skellet  mellem sandt og falsk erstattes af et skel mellem det mere og mindre sandsynlige.

Med denne -korte  og  ufuldstzndige -redegarelse  for,  hvad  det indebzrer  at se  digtningen  som  act,  kan  dekonstruktionskritikkens svagheder karakteriseres med  starre przcision. Her tznker jeg  iszr på de Mans forestilling om, at det er sproget -de retoriske koder -der udmanaverer  forfatteren.  At  netop  sproget  har  denne  evne  er  en påstand, der for mig at se balancerer mellem truismen og kategorifejltagelsen. Tag Baskervilles Hund igen. De ikke-gennemlyste fascinationer og  aversioner,  der  resulterer  i  dette  uhyre,  har  måske  ilok  er1

sproglig oprindelse, hvis fantasmer, som nogle hzvder, altid er sproglige.  Men  resten  af  det  fiktive  univers,  herunder  også  det  bevidst gestaltede,  er ikke  en  tsddel  mindre  sprogligt.  Sproglighed  er med i et medium, hvor alt er sprog,

andre ord ikke noget differentia specijca og alle kollisioner  fslgelig er sproglige.

Det  er  derfor,  dekonstruktionskritikkens  forestillinger  om,  at  vi kontrolleres  af retoriske  koder,  balancerer mellem  truismen og kateeller måske snarere er en halv sandhed. Forfattere både  udnytter  og  udnyttes  af  retoriske  koder.  De  er  ikke  i  nogen specielt tragisk forstand »udleveret« til sproget, og de modsigelser, de indvikles i, er ikke af nogen kvalitativt anden slags end de modsigel-

gorifejltagelsen -ser, vi  indvikles i, når vi  handler -sprogligt  eller ej.

Forestillingen  om  menneskets  udleverethed  til  magter,  det  ikke kontrollerer, har dekoristruktionskritikken ingenlunde patent på. Her får den en videnskabelig-lingvistisk  begrundelse, som måske nok tiltrzkker andre typer intellektuelle end 70'ernes kapitallogik, men dog appellerer til en lignende fascination af afmagten, af de ukontrollable strukturer der spotter den individuelle vilje.

Modsynspunktet  må vzre,  at de  såkaldte koder  både styrer  og styres  af forfattere,  der ikke i  nogen  privilegeret  forstand  er szrligt udleveret  til  sproget.  De kan  narres  af sproget, de kan  vzre ude af stand  til  at iridse konsekvenserne af deres handlen, men de er ikke verbalt  eller uden  at kunne gennemskue forudsztningerne for eller konsekvenserne af deres handlinger. Eller for at sige det epigrammatisk  tilspidset:  Sproget, men ikke kun  sproget, Isber undertiden  om hjsrner  med  os.  Vi  laber  undertiden  om hjarner  med  sproget,  men

anderledes  stillet  end  andre mennesker,  der  handler -non-verbalt -ikke kun med dét.  O g  undertiden siger sproget det, vi vil have det til at sige.

Til gengzld er der også grund til at gare indsigelse mod en rationalist  som  P. D.  Juhl, når  han  vil  gare  alt  i  digtningen  til  udtryk  for forfatterens intention. Hans hovedargument, at det altid er intentionen,  vi  efterlyser  i  vores  fortolkning  af  litteratur,  uanset  om  vi  er erklzrede anti-intentionalister, kan anfzgtes. Det er ikke nsdvendigvis intentionen, vi sager at udgrunde; det kan meget vel vzre ubevidste vektoriseringer, som er mariifesteret i teksten. Hvad  Juhl  har ret i, men tilslrrrrer for  sig selv  ved  at anvende det for omfattende begreb intention,  er,  at  vi  i  vores  fortolkning  rekurrerer til  en  skrivende person, en både intenderende og ikke-bevidst planlzggende »nogen«.

Men for nu at slutte denne del af artiklen  med  at stille det mest fundamentale  spsrgsmål: Hvorfor  må  en  fortolkning beskzftige  sig riied iiiteritionsproblemet?  Hvorfor ikke blot fremlzse &gt;&gt;betydning« og lade det vzre godt med det, uden at bekymre sig om at skelne mellem intentionelle og andre stemmer?

Man kan svare, som Juhl, at vi faktisk altid inddrager den bagvedliggende  person,  hvad  der  viser  sig,  når  vi  tillzgger  tekststeder  i forfatterskabet  en særlig vzgt.

Et mere udfarligt  svar kunne vzre, at den  blotte  fremlcesning  af betydning, uden stillirigtagen til betydning-for-afsenderen eller til betydningen~ differentiering i intenderet og ubevidst, ville forarme litteraturstudiet. I szrdeleshed ville det g ~ r e studiet af en forfatters samlede vzrk fattigere.  Et forfatterskab  har ofte  karakter af en  udforskningsproces, hvor oprindeligt ubevidste temaer efterhånden underkastes analyse, bevidstgares.  Processen kan også vzre den modsatte: En forfatter stivner i en positur, indsigter går tabt, som han tidligere var nået frem til, uden at han af den grund holder op med at skrive i den tidligere erkendelses tematik og billedmanstre. De to store skandinaviske  »mandfolkeforfattere« Johs. K Jensen og Aksel  Sandemose  er przgnante eksempler på de to slags processer, hhv.  udviskningen  af tidligt gjorte  erkendelser i det sene forfatterskab -og en stcedig udforskning  af  det  mandighedssyridrom,  der  frit  udfoldede  sig  i  det tidlige forfatterskab.

Opfattelsen af forfatterskabet  som en kampplads mellem  bevidste og ubevidste vektoriseringer -dvs. totaliserende krcefter der hver iszr sarger  at lzgge beslag  på teksten -ville simpelthen  udviskes,  hvis vi lod hånt om intentionsbegrebet. Og så ville det litterzre vzrk -med de Mans ord -ophare med at vzre en act og i stedet hypostaseres som fact,  som naturobjekt.

## En Dampskibstui

Jeg  vil  slutte med  at fremlzgge en  lzsning af Goldschmidts  novelle »En Dampskibstur« (jvf  optryk efter artiklen),''  som forhåbentlig vil kaste lys  over nogle  af artiklens pointer.

Historien kan inddeles i fire afsnit. Farste afsnit, fra begyndelsen til ordet  »Marienlyst«,  skildrer  rejsen  til  Helsingar.  Andet  afsnit,  fra »Derude skulde jeg  tilbringe Natten« og frem til »...jog Naturaanden tilside«,  skildrer oplevelsen i verandaen. Tredje afsnit, fra »Om Natten«  til  og  med  nzstsidste  linje i  novellen,  er  drammen.  Og fjerde afsnit er det afsluttende spargsmål.

Der er visse paralleller mellem de to farste afsnit. De skildrer begge gådefulde begivenheder, det f~rste madet med den mystiske mand på skibet, det andet det uforklarede fugleskrig. I begge disse vågne oplevelser prmenterer et mysterium sig, uden  at jeg'et finder nogen for- klaring på det. Alt foregår i en tåge, så at sige, i en dyster atmosfzre, som  kulminerer  i  oplevelsen  af  angst,  kun  svagt  markeret  i  farste afsnit, stigende til et crescendo i andet. Karakteristisk for begge afsnit er det ligeledes, at ubehaget eller angsten ikke får det sidste ord, men fortrznges, hhv. af »glemsel« og &gt;&gt;menneskeåndens&lt;&lt; sejr over »natu- randen«.

Oplevelsernes gådefuldhed gengives i et sprog, som ingenlunde er tåget, men udprzget pedantisk,  med interne korrektioner, som stiler mod den yderste przcision: Passagerer &gt;&gt;dryppede  ller gled af undervejs&lt;&lt;, hedder det, og i andet afsnit er stilhedens karakter omhyggeligt udpenslet. Menneskene  er &gt;&gt;tyngede eller  betagne«,  og der  tales  om »den Evne eller Magt i os, der ser ud mod det Kommende«. Der synes at vzre en  kontrast  mellem  oplevelsernes  ubestemthed  på den  ene side, det pedantisk-tydeliggarende sprog, der prnver at give det ube-

stemte form, på den anden.

I  tredje  afsnit,  som  genfortzller  drmmmen,  skifter  fremstillingen karakter.  I  drammen rekapituleres dagens og aftenens oplevelser på en måde, som binder dem sammen, giver dem gyldighed  på et sindbilledligt  niveau.  Drammen  handler  tydeligvis  om  daden,  og  alle dagens fragmenterede oplevelser samles i et  d0dsmanster:  Manden på skibets bliver nu en Charon-skikkelse, dampskibsturen bliver rejsen gennem  livet,  fugleskriget  bliver  en  bebudelse  af  daden.  Uvished transformeres gennem drammen til vished. Oplevelsen er katharsisk, forfzrdelig  o g   glzdelig -glzden  kunne  der  vzre  flere  grunde  til: Måske Izngslen efter den paradisiske salighed, måske befrielsen ved, at uklare tegn nu erstattes af vished. Fjerde afsnits spargsmål: &gt;&gt;Naar vil Fugleskriget lyde?&lt;&lt; formulerer den eneste tilbagevzrende uvished: Hvornår daden  vil  indtrzffe.  Usikkerheden  gzlder  tidspunktet,  ikke

selve bebudelsen  af daden.

Den lzsning, jeg her har lagt frem, er efter alt at damme en gengivelse  af  tekstens  intentionsstruktur,  altså forfatterens intention  med historien, ikke det oplevende eller drammende  jeg's intention. Det er sandsynligt,  at  Goldschniidt,  som  dade kort  efter  at  have  skrevet historien  (samme år,  1887), faktisk  havde oplevet  disse  ting -den mystiske mand, fugleskriget, drammen -men det er usandsynligt, at han var i stand  til  at  tolke  dem  på denne måde i  oplevelsens eller drammens ajeblik, omend  også )&gt;virkelighedens&lt;&lt; dram kunne  have ledt frem mod den erkendelseseffekt, tekstens dram forbereder. Det er under alle omstzndigheder den skrivende Goldschmidt, der er fortol--keren, den, der giver  form og retning til disse dag- og natoplevelser.

Det  er  utvivlsomt  også  den  bevidste  forfatter,  der  med  overlzg udformer kontrasten mellem dagsoplevelsernes vaghed og det pedan- tiske sprog, der gengiver dem. Det er, som om han gennem selve det sproglige pedanteri  ssger at give  form  til  en verden,  der allerede  er ved  at vige.

Man kan med andre ord godt tale om, at der i  de to fsrste afsnit optrzder en konflikt mellem det tematiske indhold (vagheden) og de »retoriske kodere (hvis man da kan kalde den pedantiske selvkorrigering sådan). Men det er en konflikt,  som er intenderet, hvad  der er grund til  at understrege  som korrektiv til  en  dekonstruktivistisk opfattelse.  Der  er  ikke  tale  om,  at  Goldschmidt  fanges  af  sit  sprog, konflikten er intentionel.

Er det overhovedet muligt at tale om betydninger i denne tekst, der ikke er intenderede? Det mener jeg, lad mig nsjes med at diskutere to -og med deni genoptage min kritik af dekonstruktionskritikkens forestillinger om, at det ikke-intenderede udgsr en subversiv betydningsdannelse i forhold  til  det  intenderede.  Forholdet  mellem  intentionsstruktur og de to eksempler,  jeg vil give på ikke-intenderet betydning, er nemlig ikke  symmetrisk.

Der er for det fsrste Charon-skikkelsens udpegning afjeg'ets medpassagerer  på livsrejsen  i  samtalen  mellem  de  to.  Det  er  ikke  spor overraskende, at Goldschmidt, som udprzget betragtede sig selv som intellektuel, ville fremhzve studenterkollegerne som dén  gruppe, han snskede at sammenligne sig selv med. Det viser  noget om hans selvopfattelse,  måske endda noget om hans intellektuelt konkurrenceprzgede forhold  til  sine omgivelser,  men det har ikke noget med  tekstens intention  at gsre. Der er ikke andet i teksten, som peger på en sådan konkurrence-tematik, og det ville  vzre irrelevant i forliold  til hovedhensigten,  som  er  at  tolke jeg'ets forhold  til  deden.  Men  at kalde  denne  markering  af jeg'ets  intellektuelle  selvopfattelse for  et »subversivt« trzk ville  på den anden side vzre ssgt og proportionsforvridende. Denne uintenderede »andethed« i teksten er ikke i konflikt med  intentionen,  udger ikke  noget kontrapunkt, den er simpelthen  uden relation til interitionsstrukturen.

Det andet eksempel på en ikke-intenderet betydningsdannelse  befinder sig på et hejere abstraktionsniveau.  Det udgsres af selve relationen mellem virkelighed og drnm, som er ganske anderledes end de relationstyper,  vi  ville  finde  i  en  mere  moderne  tekst.  Den  typisk moderne tekst ville nok som Goldschmidts lade drsmmen vzre sandhedsbebuder, men få den til at blive det på en helt anden måde. Den ville  skildre  virkeligheden  som  den  sfinxforladte,  monotone  dagligdag, ribbet  for  mysterier af nogen  art. Den ville  så fortsztte med  at fremstille  drsmmen  som  en  sindstilstand,  hvor jeg'et  konfronteres med glimt af absurditet, med  tilvarelsens irrationalitet.

I  Goldschmidts tekst er karakteristikken den modsatte. Hverdagslivet  er  en  gåde,  farst  i  d r ~ m m e n pusles  brikkerne  på  plads,  her overvindes absurditeten.  Med andre ord: &gt;&gt;En Dampskibsture  rummer en eksistenstolkning, hvis karakter vi formodentlig ser tydeligere, fordi  vi  med  bagklogskabens  fordel  er  i  stand  til  at  sammenligne forfatterens tolkning med  senere, ganske anderledes måder at skildre forholdet mellem dr0m og virkelighed på. Vi ser et romantisklidealistisk  periodeprzg i teksten,  som  Goldschmidt formodentlig ikke var opmzrksom på, eller ikke opmzrksoni på som andet end sit eget -og som han i hvert fald ikke kunne sammenholde med senere tolkninger af forholdet dram vs. virkelighed. Men igen: det ville vzre urimeligt at se dette betydningslag  som noget, der modsagde intentionsstrukturen.

Disse to eksempler, den ubevidst manifesterede selvfulelse og eksistenstolkningens periodebundethed, kan i sig selv forekomme ret trivielle.  Relevans  får de som argumenter mod Juhls  forestillinger om, at det altid er intentionen, vi finder i en fortolkning.  Og relevans har de tillige som argumenter mod Derridas og de Mans forestillinger om »de andre stemmer&lt;&lt; i en tekst som noget, der nadvendigvis er subversivt. De viser  det umulige  i at gruppere betydningselementer  i to og kun to kategorier, nemlig  identitet og strikte negation.

Andre slags relationer,  eller  mangel  på relationer,  eksisterer, hvilket bringer mig til mit sidste sp0rgsmål: Er dekonstruktionskritikken, på  trods  af  alle  anarkistiske  attituder,  ikke  i  realiteten  den  sidste manifestation  af  en  kritisk  tradition,  der plzderer  for  det litterzre vzrks  enhed,  idet den erstatter  forestillingen  om identitetsrelationer med  forestillingen  om  strikte  negationer  eller  kontrapunkt? Og er dekonstruktionskritikken  ikke af netop denne grund en mere konservativ måde at analysere tekster på end déri  moderne tradition, der tog sit udspring i Freuds Dr0mmetydning?

## Noter

1. Paul de Man: Blindness t3 Insizht.  Essays  in  the  Rhetoric  of Contemporar)' Criticism. Mirinesota, 1971  (1983).
2. Jvf.  Cleanth Brooks: The  Well-Wrought  K!rn, 1947. Da.ovs.: Poetisk  .kruktur.Kbh., 1968.
3.  Jvf.  William Wimsatt og M.C. Beardsley: The  Verbal  Iron. Lexingtori,  1954.
4. Paul de Man: Allegories  ofReading. London,  1979; jvf.  s. 249.
5. Johan  Fjord Jensen: Det  Tredje. Kbh., 1987.  Jvf  afsnittet »Enhed af modsztninger«, s. 136150. Se også niin  anmeldelse af bogen  i Kultur t3 Klasse, nr.  60, s.  103-109.

6. George Lakoff &amp; Mark Johnson: Metaphors  We liile  By. C:hicago,  1980.

7.  Jonathan  Culler: On  Deconrtruction. Theory  and (,'riticisnz  ajier  Structuralism. London,  I983 (1985); se s. 218 K

8. P.D. Juhl: Interpretation. A n  Essay  in the  Philosophy  ofLitera7y Crilirism. Princeton,  1980.
9. Jvf.  »The  Intentional Fallacy«. Optrykt i Wimsatt og Beardsley: The  Krbul  1~071.
10. Se også min  artikel: »Krible-krable-skolen og den rade tr?id«  i: Kritik 82,  1987.
11. M.A.Goldschmidt:  »En Dampskibstur«. Optrykt efter M.A.G.:Au~ohmche  Natlergal og andre fort&lt;ellin,~er. Kbh., 1957.

## Appendiks

M.A . Goldschmidt

## En Dampskibstur

En Eftermiddag Kl. 3,30 tog jeg  med Dampskibet til  Helsingsr. Der var en stor Mzngde Medrejsende, soni dryppede eller gled af undervejs,  ved  Bellevue,  Taarbzk, Vedbxk,  o.s.v.,  og ved  Ankomsten  til Helsingsr vare vi kun To, nemlig foruden mig en gammel, graahaaret, graaskjzgget, meget  mager  Mand. Ved  Landstigningen kastede han et  Sideblik paa mig, og der var mig noget paafalderide ved hans graa 0jnes Blik; men det glemte  jeg snart, da  jeg spadserede gjennem Byen  til  Marienlyst.

Derude skulde  jeg tilbringe Natten. Henad Aften sad  jeg med nogle Bekjendte  i  Verandaen,  der  vender  mod  Stranden,  og  efter  nogen Samtale bleve vi Alle uvilkaarlig opmzrksomme paa den store Tavshed i Naturen.  Lyttede man, saa hartes -eller man mente at hare -en  svag Skvulpen ved  Stranden, og denne overordenlig svage  Lyd, som man ikke engang var sikker paa at hare, gjorde den avrige Stilhed  og Lydlashed endnu mere falelig. Uagtet det var en Juni  Aften, blev det tidlig msrkt, og i dette Msrke tindrede det store, gule Lys fra Kronborg Fyrtaarn og smaa Funker ovre fra Helsingborg. Der maa have vzret noget  Ejendommeligt  i Atmosfzren;  thi  vi  fslte os Alle tyngede  eller  betagne,  og  for  mit  Vedkommende  kan jeg  sige,  at Trykket var ledsaget af en stor Uro. Billeder fra Fortiden fore ligesom sanderrevne Skyer for en  Storm igjennem  Sindet; Erindringen greb ud  efter Noget, kunde ikke faa fast Hold i Noget, undtagen i Savn af utydelige  Ting,  og  den  Evne  eller  Magt  i  os,  der  ser  ud  mod  det Kommende, var heller ikke i fri Virksomhed, kunde ikke fxste sig til Nogetsomhelst  undtagen en  Slags Angst.

Med Et lad fra Stranden et skzrende Fugleskrig; det for igjennem mig som et Udbrud af Smerte i Tilvzrelsen, men i næste ajeblik, da Alle  spurgte: »Hvad var  det for  en  Fugl?« og svarede og  modsagde hverandre, var ogsaa det hele tunge Trylleri forbi. Samtalen begyndte paany,  Menneskeaanden jog  Naturaanden  tilside.

Om Natten dramte jeg  med besynderlig Tydelighed, at jeg  paany afsejlede  fra  Kjabenhavn  til  Helsing~r. Tydeligheden  var  besynderlig, fordi jeg  paa samme Tid gjorde Indsigelse og tznkte, at det ikke var  sandt; men jeg  maatte give efter og sejlede  paany.  Men dennegang saa jeg  allerfarst  den gamle, inagre Mand. Han sad ved  Flagstangen, og jeg sagde til mig selv: Gud give, han skulde af ved Bellevue! Nej, han blev; s k j ~ n t han ved hver Station rejste sig og ligesom fulgte med  de Bortdragende,  sad han dog strax efter paa sin Plads. Alt fzrre og fzrre bleve vi, og jeg  forudsaa, at jeg  igjen  skulde vzre ene med ham, og vilde saa nadig, jeg var bange. Angsten steg saadan, at jeg  besluttede  at gaa iland  ved  Humlebzk; men  netop  der  kom ingen Baad ud med Rejsende, og vi havde Ingen at landsztte, saa at jeg maatte f ~ l g e med til Helsing~r. Nu nzrmede Manden sig og sagde uden Indledning:

```
»De er Student fra  1836?« )?Ja.<< »Kan De huske, hvor mange De var til Jubilzet  1861?« »Nej, jeg  var ikke med, jeg  var i  Udlandet.« >?Ja.  Ende1 gik af ved  Bellevue.« >Ved  Bellevue?« >?Ja, jeg  hentede dem.« »Hentede De dem?« >?Ja.  Og Dem skulde jeg have hentet i Humlebzk.~ »Mig, i Humlebzk?~
```

»Ja;  men  Fugleskriget  lyder  farst  ved  Helsing~r -kan  Du  hare det?«

Ved  Ordet  »Du« og  den forbavsende Tone, hvormed  han  sagde det, paakom  mig en Fornemmelse, der ikke lader sig beskrive,  fordi jeg i vaagen Tilstand aldrig har vzret, og aldeles ikke kan bringe mig tilbage i en saadan Blanding af Forfzrdelse og Glzde.  Jeg  skreg hajt og vaagnede ved  det.

Nu sparger jeg  vaagen: Naar vil Fugleskriget lyde?