Boganmeldelser
Forfattere: Ulrik Pram Gad, Frederik Hjorth
Tidsskrift: politik (2015-01-11)

## Grønlandsk selvstændighed som dansk målsætning

## Martin Breum, 2014

Balladen om Grønland - Trangen til løsrivelse, råstofferne og Danmarks dilemma Gyldendal, København

248 sider, 249,95 kr.

Polarisen smelter - og giver plads til forestillinger om råstoff  er, der vælter op ad jorden, og om kinesere, der vælter ind over Grønland for at tage rigdommene. Fra os. Rigsfællesskabet  er  kommet  højere  på  den  danske  politiske dagsorden end længe - samtidig med at ambitionen om grønlandsk  selvstændighed  bliver  tydeligere  formuleret end nogensinde. Journalisten Martin Breum har i 'Balladen om Grønland' sat sig for at forklare sagens alvor og situationens kompleksitet for et bredere publikum.

Bogens første del former sig som et kalejdoskop over de holdninger, der fi  ndes til grønlandsk selvstændighed. Reportagerejsen fungerer fi  nt som formidlingsform, selvom  teksten  særligt  i  de  stemningsgivende  passager synes copy-pasted vel ufordøjet fra notesblokken. Særligt instruktive er de underspillede passager, hvor det bliver klart, at grønlandsk politik også handler om alt muligt andet end selvstændighed: Forholdet til Danmark er i kraft af såvel bloktilskud som den løbende import af personel og tankegods med til at forme basis for alle typer prioriteringer og uenigheder i Grønland. Alligevel handler en del af uenighederne - for dem, der formulerer dem - om mere jordnære ting: Velfærd, erhvervsmuligheder, globalt udsyn hinsides Kruså, muligheden for at bo og leve, hvor og som man vil. Selvom fortællingen er bygget op med den  nu  detroniserede  landsstyreformand  Aleqa  Hammond som omdrejningspunkt, vil bogen kunne fungere som guide til grønlandsk politik i en rum tid fremover. Breum er så heldig - eller har så gode prognostiske evner - at han har givet Hammonds arvtager, Kim Kielsen, en fremtrædende birolle. Derimod leder man forgæves Sara Olsvig,  i  bogens  index  -  men  vil  man  forstå,  hvordan oppositionen under hendes ledelse vil arte sig, kan man fi  nt begynde med at slå op under Kuupik Kleist, hendes forgænger.

Bogens  anden  del  er  en  udmærket  og  ikke  mindst letlæst indføring i en række ganske komplekse historiske, juridiske,  økonomiske,  identitets-  og  geopolitiske  problemstillinger,  som  præger  rigsfællesskabet  anno  2014. Af  og  til  tegnes  konfl  ikter  vel  hårdt  op.  I  modsat  fald ville bogen vel også dementere vigtigheden af sin mission. Når alt kommer til alt, er der ikke desto mindre tale om en fair og dækkende fremstilling. Ydermere har bogen et par centrale budskaber til forskellige dele af samfundsforskningen:

For  det  første  bliver  det  tydeligt,  hvor  spinkelt  et grundlag hvorpå vi bedømmer folkestemningen på begge sider af Atlanten, når det gælder rigsfællesskabet: Der fi  ndes kvalitative analyser af, hvilken mening rigsfællesskabet tillægges på grundlag af mere eller mindre velvalgte tekstmængder,  men  der  fi  ndes  ingen  surveybaserede værdi- eller opinionsundersøgelser, der er både nuanceret formulerede og metodisk forsvarligt gennemført. En oplagt opgave for politologer og sociologer.

For det andet tegner et selvstændigt kapitel - dedikeret til den fortjenstfulde fagøkonom Lars Lunds analyser og indspark i den grønlandske debat - et klart billede af, hvorfor hans disciplin så ofte kommer til kort ved mødet med den politiske virkelighed. Ikke mindst i Grønland. Lund observerer, hvordan det er udbredt i Grønland at gå ind for selvstændighed - men først når det kan gennemføres, uden at det koster på velfærden. Hertil bemærker Lund, at 'Hvis man ikke er klar til at betale for noget, så  er  det  jo  fordi  man  ikke  tillægger  det  nogen  værdi.' Problemet med den analyse er jo, at der indgår masser af andre forhold end 'landskassens bundlinje' og 'selvstændighed'  i  det  regnestykke,  som  hver  grønlandsk  vælger og Grønland som samfund gør op med sig selv og hinanden med jævne mellemrum. Efter læsning af første del af Breums bog er det for eksempel klart, at en del grønlændere mener hver dag at betale en meget høj pris for ikke at være selvstændige. Mens andre har en mellemregning vedrørende den aktuelle kvalitet af de autoriteter og den ekspertise,  der  p.t.  er  til  rådighed  for  at  realisere  både velfærd og selvstændighed - og det er altså noget andet at anslå at kvalitative tab ved selvstændighed nu eller lige straks vil opveje gevinsten ved selvstændighed, end ikke at værdsætte selvstændighed som sådan.

Klarest står dog for denne læser den kvalitative nyskabelse i Danmarks tilgang til Grønland, som kan læses ud af interviewet med Martin Lidegaard. Man må formode, at han som udenrigsminister taler på regeringens vegne - og ikke bare som personligt og familiært belastet af  særlig  indsigt  på  området  -  både  når  han  formulerer udgangspunktet: 'Jeg respekterer Grønlands mål om politisk  selvstændighed.  Jeg  respekterer  den  lyst  til  at løsrive sig fra rigsfællesskabet, som har eksisteret i Grønland i mange år, og som er vokset siden Hjemmestyret i  1979.'  Men  også  når  han  forsøger  sig  med  et  bud  på vejen frem: 'I gamle dage [som vel først sluttede et par år efter indførelsen af Selvstyre, -/upg] sagde Danmark til Grønland: Hvis vi kan hjælpe jer, så sig til! Sådan mener jeg ikke, man kan tale til ligeværdige partnere. Vi bliver nødt til at vende det om og sige: Hvor kan vi samarbejde til  gensidig gavn og glæde - med respekt for hinandens mål.'  Og  afgørende,  når  han  vedgår,  at  Danmark  har en selvstændig interesse i rigsfællesskabet: 'Vi [dvs. Danmark] fylder simpelthen mere i Beijing og Washington og Berlin, fordi vi [dvs. Danmark] hænger sammen med Grønland.' Hvad der i årtier har været klart fra Dundas til  Ittoqqortoormiit - men igen og igen er blevet afvist af  danskere  med  eller  uden  titel  -  er  nu  offi ciel  dansk

## Den Svære Tolerance

Paul M. Sniderman, Michael Bang Petersen, Rune Slothuus &amp; Rune Stubager, 2014 Paradoxes of Liberal Democracy: Islam, Western Europe, and the Danish Cartoon Crisis Princeton University Press, Princeton NJ 200 sider, $35

En af de mest velfortjente fordomme om den akademiske verden  er,  at  forskere  ikke  altid  rider  samme  dag,  de sadler. Det præger ikke mindst det videnskabelige studie af politik, som i den grad er et mål i bevægelse. Forskning,  der  undfanges  af  højaktuelle  dagsordener,  mister nyhedsværdien  i  løbet  af  lidt  for  lange  svangerskaber. Således kunne man få den tanke om bogen 'Paradoxes of Liberal Democracy', der udkom i august sidste år og har den danske Muhammed-krise i 2005 og 2006 som omdrejningspunkt, at den er skrevet til en dagsorden der har haft sin tid. De kontroversielle tegninger fejrer trods alt tiårsjubilæum til september.

Enhver  tanke  af  den  art  blev  gjort  til  skamme  af begivenhederne i Paris den 7. januar. og København d. 14. februar. Angrebene var makabre påmindelser om, at forholdet  mellem  Islam  og  de  vestlige  samfund,  hvori muslimske mindretal udgør en stadig større andel, er et af vor tids mest påtrængende spørgsmål. Det måler sig i væsentlighed med de største temaer, samfundsvidenskaben historisk set har defi  neret sig omkring. Det er i den tradition, 'Paradoxes of Liberal Democracy' - forfattet af  Paul  Sniderman  og  Aarhus-forskerne  Michael  Bang Petersen,  Rune  Slothuus  og  Rune  Stubager  -  skal  læses. Bogen løser sin opgave strålende. Den er fyldt med væsentlige  indsigter,  bygger  på  rigelige  data  analyseret med stor omhu, og er (i det store og hele) yderst velskrevet.  Den  er  samtidig  et  pragteksempel  på  velformidlet samfundsvidenskab på højeste niveau, kondenseret i smal bogform. Det er en alt for sjælden genre.

Bogens  titel  refererer  til  to  tilsyneladende  paradokser i danskeres holdning til indvandrere i almindelighed og muslimer i særdeleshed. Det første paradoks følger af bogens nok mest iøjefaldende pointe: Danskere udviser en  vidtstrakt  og  forbløff  ende  robust  politisk  tolerance over  for  muslimer.  Det  store  fl  ertal  af  danskere  bakker op om muslimers politiske rettigheder, både hvad angår rettigheder til at afholde demonstrationer, at holde oplæg for  skoleklasser  eller  at  nyde  beskyttelse  mod  telefonaflytninger.  Det  er  samme  eller  stærkere  opbakning  end samme danskere tildeler andre grupper, såsom indremissionskristne eller folk fra de politiske yderfl  øje. Resultatet bliver særligt opsigtsvækkende af, at bogens data kommer fra foråret 2006, månederne omkring og efter Muhammed-krisen.  Selv  midt  under  krisen  udtrykte  danskere - i den europæiske off  entlighed berygtet for deres intolerance  -  ubøjelig  politisk  tolerance  over  for  muslimer. Den var endog højere under krisen end i månederne efter. Forfatterne forklarer mønstret med, at danskere sondrer

politik: Danmark er ikke (kun) i Grønland for grønlændernes brune øjnes skyld. Det er muligt, at Danmark også gerne vil noget godt for Grønland. Og det er muligt, at alle  andre  alternativer  end  Danmark  vil  være  værre  for Grønland. Men ren, ufortyndet altruisme har Danmarks imperiale projekt sjældent været.

Om end forlaget bør lastes, at litteraturlisten er pletvis upræcis og mangelfuld i forhold til de kilder, der omtales i bogens tekst, er der alt i alt tale om en fi  n introduktion til både et stadigt løsere rigsfællesskab og arktisk politik i øvrigt.

Ulrik Pram Gad Post.doc. Center for Advanced Security Th eory Københavns Universitet meget skarpt mellem muslimer og 'islamiske fundamentalister'.  Sidstnævnte  levner  danskere  ikke  megen  sympati, og danskere vurderer dem på lige fod med rockere, autonome  og  nynazister.  Heri  paradokset:  Den  skarpe sondring  mellem  muslimer  og  islamister  beskytter  den menige muslim, men undergraver den politiske tolerance over for islamister.

Pointen er værd at dvæle ved. Til trods for danskeres  blakkede ry som indskrænkede islamofober demonstrerer forfatterne med afsæt i mange års surveydata, at danskeres  holdninger  til  indvandrere  nok  er  modsætningsfyldte,  men  ganske  afbalancerede  og  forbløff  ende stabile.  Her  kan  man  også  læse  det  tydeligste  aftryk  af Lise Togeby founding mother i dansk forskning i politisk holdningsdannelse - til hvem bogen også er dedikeret. I den hyppige snak om højredrejning og forråelse af tonen glemmes det alt for tit, at danskernes holdninger til indvandrere  har  været  ganske  stabile  over  de  sidste  tre årtier, helt uden synlige udsving under tilbagevendende politiske kontroverser. Den kendsgerning, sammenholdt med  tolerancens  soliditet  under  Muhammed-krisen,  er et  afgørende  korrektiv  til  aktuel  hændervriden  om  et islamofobisk  backlash  mod  Charlie  Hebdo-angrebet. Sådanne  bekymringer  fi  nder  ganske  enkelt  ikke  forskningsmæssigt belæg.

Bogens andet  paradoks  vedrører  et  lige  så  omstridt emne, som ligger denne anmelder endog meget på sinde: Indvandringens  konsekvenser  for  opbakningen  til  velfærdsstaten.  Et  opsigtsvækkende  studie  af  økonomerne Alberto  Alesina  og  Edward  Glaeser  demonstrerede  for godt ti år siden, at etnisk mangfoldige samfund er markant mindre tilbøjelige til at omfordele fra rig til fattig. Det  lagde  grunden  til  en  overvældende  mængde  forskning i, hvorvidt indvandring dermed vil erodere støtten til  moderne  velfærdsstater.  Resultaterne  er  påfaldende blandede, også i Danmark: På trods af fi  re årtiers  indvandring er danskeres støtte til velfærdsstaten ikke synligt veget en tomme. Forfatterne forklarer mønstret med, at den danske velfærdsstat bygger på en implicit præmis om gensidighed - en 'moralsk traktat' mellem borgere. Danskere udstrækker solidaritet til deres medborgere, såfremt disse  ikke  kan  mistænkes  for  at  omgå  pligten  til at  yde  sit.  Derfor  diskriminerer  danskere  ikke  mellem etniske danskere og indvandrere, når der er tale om unge mænd og kvinder, men diskriminerer tydeligt når der er tale om en midaldrende kvinde (som antages at være permanent  hjemmegående  og  dermed  ikke  'fortjenstfuld' til arbejdsløshedsunderstøttelse). 'Traktatparadokset' er, at  det  samme  heuristiske  princip  om  fortjenstfuldhed, som beskytter den unge indvandrer mod diskrimination, straff  er den ældre.

Princippet  om  den  'moralske  traktat'  peger  frem mod bogens tredje  store  indsigt,  som  nok  er  den  mest prægnante for aktuel dansk partipolitik. I en analyse af det  ideologiske  grundlag  for  indvandringsskepsis  peger forfatterne på en overset kendsgerning: For en given position  på  den  såkaldt  'nypolitiske'  ideologiske  dimension  er  'gammelpolitisk'  venstreorienterede  holdninger - altså ideologisk funderede ønsker om en større off  entlig  sektor,  mere  økonomisk  omfordeling  og  så  videre  forbundet med mere indvandringsskepsis,  ikke  mindre. Bekymringen over indvandring er omtrent dobbelt så stor hos medlemmer af den traditionalistiske venstrefl  øj, som den er hos ideologisk entydigt højreorienterede vælgere. Det kan lyde som fortællingen om Dansk Folkeparti på nye fl  asker. Men sammenhængen mellem ideologisk traditionalisme, aff  ektion over for velfærdsstaten og skepsis over for indvandring genfi  ndes også, når man ser helt bort fra Dansk Folkepartis vælgere. Omtrent hver ottende af Socialdemokraternes vælgere tilhører det traditionalistiske venstre, hvor bekymringen over indvandring er størst. I  kontrast  til  Alesina  og  Glaesers  forventninger  borer indvandring altså ikke huller i støtten til velfærdsstaten blandt danskere. Men brede udsnit af vælgerbefolkningen betragter ikke desto mindre indvandring som en trussel mod det velfærdsdanmark, de kender.

'Paradoxes' er ikke uden skønhedsfejl. Mangfoldigheden af analyser gør bogen lærerig - gengivelsen ovenfor  er  langt  fra  udtømmende  -  men  det  slører  bogens bærende idé en smule. Næsten alle analyserne bærer én enkelt  af  forfatternes  tydelige  fi  ngeraftryk.  For  læsere, der  er  fortrolige  med  forfatternes  eget  videnskabelige oeuvre,  er  det  charmerende,  men  for  den  typiske  læser må det nogle steder virke desorienterende. Endelig er bogen  skrevet  med  stort  sprogligt  overskud,  men  enkelte steder kammer ordrigdommen over i det lidt forstilte (for eksempel: 'closer inspection of the results makes it plain that this anomalous result is an arithmetic illusion'. Eller: 'granting this, a corollary follows from the geometry of two-dimensional structures').

Det  skal  ikke  skygge  for,  at  'Paradoxes  of  Liberal Democracy' er en vedkommende, lærerig og tankevækkende  bog.  Den  demonstrerer,  at  kvantitativ,  empirisk statskundskab  er  aldeles  foreneligt  med  et  engagement i  samfundsanliggender af bred interesse. Og væsentligst indfrier den til fulde sin egentlig ret ubeskedne ambition: At kaste nyt lys over en debat, der nyder enorm opmærksomhed, men sjældent byder på megen læring.

Frederik Hjorth Ph.d.-studerende Institut for Statskundskab Københavns Universitet