>>Loven hungrer ud<<
Forfattere: Jacob Bøggild
Tidsskrift: kok (2002-06-10)

## »Loven hungrer ud«

## Om lovens bogstav hos Kierkegaard og Kafka

Kafka læste Kierkegaard 1 - omend i tysk oversættelse - og følte sig både tiltrukket og frastødt af hans virtuose stil, der fremstod for ham som en betænkelig  forførelseskunst.  Det  var  specielt  Johannes  de  silentios  portræt  af Abraham som troens ridder i Frygt og Bæven, der provokerede ham og fungerede som katalysator for modrefleksioner over Abraham-figuren og parodier  på  de  silentios  opfattelse  af  den. 2 Kafkas  måske  skarpeste  kritik  af Kierkegaard forefindes i en aforisme, hvor »han« skal læses som Kierkegaard:

»Han har for meget ånd, han kører med sin ånd som på en magisk vogn over jorden, selv der hvor der ikke er nogen veje. Og kan ikke ved egen kraft  gøre  den  erfaring,  at  der  ingen  veje  er.  På  den  måde  bliver  hans ydmyge bøn om efterfølgelse til tyranni, og hans ærlige tro på at han er »på vej«, til hovmod.« 3

Nok er Kierkegaard som udgangspunkt ydmyg og ærlig, siges det, men han ender op med at være en hovmodig tyran fordi hans ånd mister enhver jordforbindelse! I den umiddelbart foregående aforisme, der også er møntet på Kierkegaard,  er  kritikken  tilsyneladende  iblandet  en  mere  kongenial  forståelse:

»Hans bevisførelse er ledsaget af en fortryllelse. Fra en bevisførelse kan man  redde  sig  ind  i  den  fortryllede  verden,  fra  en  fortryllelse  ind  i logikken,  men  begge  på  samme  tid  virker  knusende,  især  fordi  de  er noget  tredje,  en  levende  trolddom  eller  en  ikke  ødelæggende,  men opbyggende ødelæggelse  af  verden [aufbauende  Zerstörung  der  Welt]« 4 (A, p.92).

1. I  Kafkas eget bibliotek fandtes oversættelser af Begrebet Angest, Stadier paa Livets Vei, Sygdommen til Døden, samt den opbyggelige tale »Pælen i Kjødet«.

2. Herom skriver Gitte Wernaa Butin i artiklen »Abraham - Knight of Faith or Counterfeit« Kierkegaardiana 21 (2000).

3. Citeret efter  Uffe Hansens oversættelse i Aforismer og andre efterladte skrifter, Roskilde 1999, p. 92 (herefter forkortet A).

Fortryllelsen  kunne  her  være  Kierkegaards  virtuose  stil,  som  kombineret med  hvad  der  benævnes  hans  »bevisførelse«,  hævdes  at  være  »knusende«. Men denne destruktive kraft antager en positiv karakter, idet den udnævnes til »en opbyggende ødelæggelse af verden«.

I Kierkegaards værk finder man netop en vekselvirkning mellem nedrivning og opbyggelse; Kierkegaard forsøger, som led i sit opbyggelige projekt, at ødelægge det billede af verden, vi har dannet os af hensyn til vores egennytte og magelighed, hvilket jeg her må lade stå som et postulat. Men det er tvivlsomt, om det er Kierkegaards opbyggelige virksomhed, aforismen specifikt sigter til. Adjektivet »aufbauende«  kan nemlig ikke betyde opbyggelig i religiøs forstand, den form for opbyggelse er »erbaulich«. Hvad der menes med  den  »opbyggende  ødelæggelse  af  verden«  forbliver  således  et  åbent spørgsmål.

I det hele taget er det næppe muligt med bestemthed at afgøre, i hvor høj grad, og på hvilken måde, forfatteren Kafka lod sig påvirke af sin Kierkegaard-læsning. 5 Men det er en udbredt opfattelse, at der er lighedspunkter mellem de to forfattere. I et berømt essay hvor Jorge Luis Borges lancerer den tese, at Kafka er så stærk en forfatter, at han skaber sine egne forgængere - og udpeger Kierkegaard til at være en sådan oplagt forgænger - skriver  han  således:  »Den  åndelige  affinitet  mellem  begge  forfattere  er  noget ingen  er  uvidende  om  (...).« 6 I  sit  bidrag  til  en  essaysamling,  som  blev udgivet  i  anledning  af  100-året  for  Kafkas  fødsel,  foreslår  Per  Højholt,  at man efterprøver Borges' teori: »Eftersom vores egen Søren Kierkegaard er blandt Borges' eksempler er det nærliggende at foreslå interesserede at efterprøve teorien på ham.« 7

Med nærværende essay melder jeg mig blandt de intereserede, Højholt efterlyser, for at undersøge i hvor høj grad, der er affiniteter imellem Kierkegaard og Kafka. Allerede nu må jeg dog tage visse forbehold over for Borges' idé om slægtskabets karakter. Min indvending gælder hans påstand om, at både Kierkegaard og Kafka skrev religiøse parabler. 8 Kafkas fortællinger er, uanset om der er tale om kortprosa, noveller eller romaner, yderst åbne tekster. At udnævne dem til at være parabler af religiøs art er en alt for reduktiv gestus.  De  Kafka-tekster,  som mest åbenlyst har en religiøs dimension, er hans aforismer. I sit forord til sin nævnte oversættelse af dem hævder Uffe Hansen,  at  de  vidner  om  Kafkas  interesse  for  den  jødiske,  kabbalistiske mystik, hvilket han uden tvivl har ret i. Alligevel skal man passe på med at drage forhastede konklusioner. Også aforimerne er, i sagens natur, åbne tekster. Man kan ikke med sikkerhed tillade sig at konkludere andet og mere end, at den kabbalistiske mystik er en kode, som Kafka kunne bruge i sit aforistiske forfatterskab. At udnævne Kafka til at være mystiker er der ikke belæg for. 9

4. Originalens  ordlyd  er  citeret  efter Hochzeitsvorbereitungen  auf  dem  Lande,    New  York 1953, p. 125 (herefter forkortet H).

5. Også selv om en af Kafkas mest elliptiske aforismer overhovedet isoleret betragtet kunne pege i retning af den højeste grad af indforståethed. Den lyder i al sin ordknaphed sådan her: »Christus, Augenblick«, H, p. 112.

6. »Kafka and his precursors«, altså »Kafka og hans forgængere«. Jeg refererer til udgaven i Labyrinths, London 1970, p.235. Min oversættelse.

7. Kort og godt betitlet Kafka, Aarhus 1983, p.7.

Min undersøgelse bygger med andre ord ikke på den præmis, at Kafka er en religiøs tænker i samme forstand, som Kierkegaard er det. I stedet vil jeg koncentrere mig om det menneskelige subjekts forhold til loven, således som dette  forhold  fremstilles  i  begge  forfatterskaber.  Efter  min  mening  er  det nemlig med fokus herpå, man kan finde de mest interessante paralleller mellem dem.

## »Loven hungrer ud«

Navnlig  i Kjerlighedens  Gjerninger  kommer  Kierkegaard  ind  på  problemerne vedrørende loven. Det helt afgørende problem er den verdslige lovs forskellighed fra den guddommelige. Samme forskel placerer den verdslige lov i en uløselig modsigelse, eftersom den skal garantere og håndhæve det almene samtidig med, at den skal tage hensyn til det individuelle. I forhold til denne mangel ved loven, fremstår kærligheden, der udgår fra Gud, som lovens fylde. Kierkegaard bruger gentagne gange sult og næring som billeder på henholdsvis manglen og fylden, hvilket, som vi skal se, ligeledes er tilfældet  hos  Kafka.  Eksempelvis i denne passage, der omhandler det tilsynela- dende paradoks, at den kærlige, der glemmer sig selv for at tjene næsten, modtager det, som han giver:

8. Borges citerer (ibid.) i den forbindelse et par anekdotiske småfortællinger, som optræder hos Kierkegaard. Der er helt klart et kafkask snit over dem, men om de kan kaldes parabler er diskutabelt.

9. Retfærdigvis slutter Uffe Hansen sit forord med denne betragtning: »Efter så megen dyb visdom og tankens stræben mod den guddommelige sandhed er det på tide at ordinere et koldt brusebad. Kafka var først og fremmest en digter, der eksperimenterede med forskellige positioner, ingen mystiker og helgen, selv om flere af hans venner og bekendte sikkert i den bedste mening har prøvet at udstyre ham med en net glorie«, A, p. 37 f.

»See her Fordoblelsen: hvad den Kjerlige gjør, det er han, eller det vorder han, hvad han giver, det har han, eller rettere det faaer han - forunderligt som 'at Spise kom fra den Spisende'« (12, p. 270). 10

I tråd med dette billede fremstilles kærligheden tidligere i værket som en størrelse, der er det stik modsatte af kræsen. Eftersom kærligheden i Kjerlighedens Gjerninger forudsætter sin egen tilstedeværelse i det andet menneske, kan den kapere alt:

»Naar vi sige om et Menneske, der har en meget stærk Helbred, at han, i Forhold til Spise og Drikke, kan fordrage Alt, saa mene vi dermed, at hans  Sundhed  faaer  det  Nærende ud selv  af  det  Usunde (ligesom  den Sygelige har Skade selv af den sunde Spise), vi mene, at hans Sundhed faaer Næring ud af hvad der mindst synes nærende. Saaledes fordrager Kjerlighed Alt, bestandigt forudsættende, at Kjerligheden dog er tilstede i Grunden - og derved opbygger den«  (12, p. 214).

Men  hvis  kærligheden,  der  udgår  fra  Gud,  kan  mætte  den  kærlige  på  en måde, så det er, som om han mætter eller lever af sig selv - og derfor kan »fordrage  Alt«    -  er  der  en  anden  faktor,  der  billedligt  talt  magter  at udhungre  mennesket.  Og  det  er  netop  loven.  Loven  er  kun  fordring  på fordring,  der  bliver  strengere  og  strengere,  skriver  Kierkegaard,  og  det  er ensbetydende med, at

»Loven hungrer ligesom ud; ved dens Hjælp naaer man ikke Fylden, thi dens Bestemmelse er netop at borttage, at udpine indtil det Y derste (...). Ved hver Bestemmelse fordrer Loven Noget, og dog er der ingen Grænse for  Bestemmelserne.  Loven  er  derfor  lige  det  modsatte  af  Livet,  men Livet er Fylden. Loven ligner Døden« (12, p. 106).

Ifølge Kierkegaard er loven altså karakteriseret ved at være ubestemt og dermed  grænseløs.  Da  den  afgørende  bestemthed  mangler,  avler  bestemmelserne bestandig nye bestemmelser og summen af dem er derfor altid i vækst:

10. Citeret efter tredjeudgaven af Samlede Værker 1-20, København 1962. Alle citater herfra vil, som her, blive angivet med bindnr. efterfulgt af sidetal.

»enhver Bestemmelse føder en endnu nøiagtigere af sig, og da atter ved Hensyn og Forhold til den ny Bestemmelse en endnu nøiagtigere, og saaledes i det uendelige«  (12, p. 105). En kafkask situation!

Årsagen til, at arbejdet med at ajourføre og forbedre loven således mest af alt tager sig ud som en uendelig regres, er den omtalte uløselige modsigelse:  det  forhold,  at  den  må  garantere  og  håndhæve  det  almene  samtidig med, at den skal tage hensyn til det individuelle. Er den ikke opfyldt af kærligheden, udpiner loven derfor blot mere og mere, fordi den bestandig må søge at råde bod på modsigelsen ved hjælp af nye bestemmelser. 11 Ifølge det citerede er dette ensbetydende med, at »Loven ligner Døden« , der jo er den mest udmagrede karakter, man kan forestille sig. Døden er i sin emblematisk-allegoriske fremtræden end ikke skind og ben, men ben alene. 12

Opfattelse af loven i Kjerlighedens Gjerninger er ikke ulig den, man træffer på et sted i Kafkas Processen.

## Foran loven

I denne roman får hovedpersonen Josef K, som titlen angiver, en proces på halsen. Hans store problem i den forbindelse er, at han aldrig får opklaret, hvad han egentlig er anklaget for og fra hvem den uspecificerede anklage er udgået. Han får som anklaget lov til at erfare lovens effekt, mens loven i sig selv  forbliver  uden  for  hans  rækkevidde  og  horisont.  Som  en  lille  allegori over dette forhold får Josef K. i romanen af en fængselspræst fortalt en anekdote, som Kafka udgav som en selvstændig tekst, »Foran loven«. I anekdoten berettes om en mand fra landet, der søger foretræde for loven, men standses af en dørvogter, der nægter ham adgang. Dørvogteren udfordrer dog manden ved at sige, at han da bare kan prøve at trodse hans forbud, men advarer ham samtidig  om,  at  der  bag  ham  står  utallige  og  langt  mægtigere  dørvogtere. Manden lader sig afskrække og giver sig til at vente. Resten af hans liv går med denne venten og først da han er døende, fortæller dørvogteren ham, at den indgang, han har ventet foran, alene var bestemt for ham, og at den nu vil  blive  lukket.  På  denne måde spiller  teksten  efter  alt  at dømme  på  den omtalte modsigelse i loven mellem det almene og det individuelle.

11. Det  siger  sig  selv,  at  Johannes  Forføreren  er beyond  the  law.  Den  eneste  lov,  han  anerkender, er tilfældets (anti-)lov. Han bryster sig således af sin evne til at udnytte de muligheder,  som  tilfældet  spiller  ham  i  hænde,  bilder  sig  endda  ind,  at  det  er  ham,  der  styrer tilfældighedernes spil. Men da Cordelia, efter han har set hende første gang, ikke med det samme viser sig for ham igen, frustreres han pludselig over tilfældets mangel på lovmæssighed og fordømmer det med blandt andet denne formulering: »Saaledes at udhungre mig er usselt for Dig, der dog indbilder Dig at være stærkere end jeg«, 2, p. 303, min kursivering, JB.

12. Dette vil imidlertid ikke sige, at der er et antagonistisk forhold imellem loven og kærligheden. Loven og kærligheden vil tværtimod det samme i skøn samdrægtighed: »Der er ikke een Lovens Bestemmelse, ikke en eneste, som Kjerligheden vil have bort, tvertimod Kjerligheden giver dem først alle Fylde og Bestemthed, i Kjerligheden ere alle Lovens Bestemmelser langt bestemtere end i Loven. Strid er der ikke, saa lidet som mellem Hungeren og velsignelsen, som mætter den«, 12, p. 106. Men det er altså kun i den guddommelige lov, at lovens bogstav umiddelbart er opfyldt af kærligheden.

I  standardudgaven  af Processen  er  kapitlet  med  fængselspræsten  placeret umiddelbart forud for det afsluttende kapitel, hvor Josef K. møder sit sørgelige  endeligt.  På  grund  af  denne  placering  virker  det  så  meget  desto mere tillokkende at tolke »Foran loven«, hvor den unavngivne mand til slut aner et lysskær bag den åbne indgang, i religiøs retning. Præcis hvor Kafka havde tænkt sig kapitlet placeret, ved man imidlertid ikke med sikkerhed. Det  er  udgiveren  Max  Brods  beslutning, at  det  fik  den  nævnte placering, hvorved han lod sin egen religiøst farvede opfattelse af Kafka og hans værk gå forud for den filologiske redelighed. Parablen bør derfor så vidt muligt læses på sine egne præmisser, hvad jeg her skal forsøge. 13

Det er tydeligt, at »Foran loven« , med dens kun vagt karakteriserede personer og dens ubestemthed med hensyn til tid og lokalitet, har træk til fælles med eventyret. Sådanne træk vækker bestemte forventninger hos læseren, men  teksten  imødekommer  dem  på  ingen  måde.  For  eksempel  opfordrer manden på et tidspunkt  nogle  lopper,  han  får  øje  på  i  dørvogterens  pelskrave, til at hjælpe sig. Disse smådyr får på bedste eventyrmaner mulighed for at optræde som hjælpere, men de gør bare intet som helst for at assistere protagonisten, hvis indsats da også, som allerede påpeget, ikke specielt eventyragtigt består i at vente.

Også  på  andre  måder  volder  teksten  fortolkningsmæssige  vanskeligheder. Som Kirsten Gomard påpeger, 14 spiller titlen på diktummet om, at alle er lige for loven: »Vor dem Gestetz sind alle gleich«. Når selve teksten indledes med »Vor dem Gesetz…« , beredes der således læseren et chok i og med fortsættelsens: »…steht ein Türhüter«. 15 Man forventer at være 'for' loven i den  abstrakte  forstand,  at  vi  alle  er  lige  for  den,  men  denne  forventning bliver gjort til skamme, når loven viser sig at være en konkret, omend som sagt  ubestemmelig lokalitet, foran hvilken der befinder  sig  en  dørvogter. 16 Dette modsætningsforhold imellem loven i abstrakt forstand og den rumlige konkretisering af den peger igen i retning af konflikten imellem det almene og  det  individuelle.  Men  konflikten  finder  ingen  løsning  i  »Foran  Loven«. Manden fra landet kommer aldrig i kontakt med loven, den forbliver fjern og ubestemmelig. Og det lysskær, han aner mod slutningen, fører ikke til nogen afklaring  eller  forklarelse.  I  stedet  lukker  dørvogteren  døren  for  næsen  af den døende mand, der faktisk synes at være blevet udpint til »det Y derste«  i løbet af sine mange års venten. Om den lov, han ikke opnåede adgang til, var den verdslige eller den guddommelige, er således ikke til at afgøre på tekstens egne præmisser. 17 Videre end denne magre konklusion kommer vi ikke alene ud fra »Foran loven«.

13. Således som Kaare Nielsen gør i artiklen »Fem læsninger af Franz Kafkas »Foran loven«« i K &amp; K  85  (1998).  I K&amp;K  91 (2001), findes  Tanja  Hansens  artikel  »En  fantastisk  allegori. Franz  Kafkas  »Forvandlingen«  og  Paul  Austers Mr.  Vertigo«. K&amp;K  83  (1997),  er  et temanummer om Kierkegaard med bidrag af Isak Winkel Holm, »Hvordan læse Kierkegaard  æstetisk?«,  Jacob  Bøggild,  »Chiasmens  kors:  korsets  chiasmer«,  Bo  Kampmann Walther, »Gysets væven«, Michael Juul Therkelsen, »Forførelse, bedrag og erkendelse hos Søren Kierkegaard«, samt Henrik Stampe Lund, »Skyggekampe med Gud«.

14. I essayet »En kommentar til H. C. Branners og Villy Sørensens oversættelse af Franz Kafkas »Vor dem Gesetz«« i omtalte antologi Kafka (se note 7).

15. Cf. Die Erzählungen, Frankfurt am Main 1996, p. 162.

Jeg vil derfor se på, hvordan menneskets forhold til loven gennemspilles i andre tekster af Kafka. I disse er sult og næring som billeder på mangel og fylde netop gennemgående motiver.

## Taffelmusik

I Kafkas fortælling »Forvandlingen« vågner Gregor Samsa en morgen og finder  sig  forvandlet  til  et  billelignende  kryb.  Denne  metamorfose  har  med historiens på én gang absurde og indlysende logik den konsekvens, at hans spisevaner ændrer sig. Frisk føde siger ham ikke længere noget, nu må hans mad være i en tilstand af mere eller mindre fremskreden forrådnelse, før den kan appellere til hans smagsløg. Omend hans forvandling er naturstridig, er dens  konsekvenser  altså  såre  naturlige,  således  som  det  ligeledes  fremgår, når han den fatale morgen på grund af sit rygskjold ikke magter at komme ud af sengen, men hele tiden ruller tilbage til sin udgangsposition. Samsas natur har kort sagt ændret sig og han må adlyde nye lovmæssigheder. Der er med andre ord også en nødvendighedens lov på færde hos Kafka, det er fristende at betegne som en naturlov.

16. I  Gomards  sammenligning  af  Branners  og  Sørensens  oversættelser,  er  det  derfor  sidstnævntes, som vinder på point. Branner annullerer dobbelttydigheden ved at oversætte til følgende: »Foran Rettens Hus staar en Dørvogter«, mens Villy Sørensen med sin løsning: »Foran loven står der en dørvogter«, bibeholder det abstrakte »loven«, mens chokket dog mildnes betragteligt ved at han indleder med »Foran«, en præposition som på dansk normalt udpeger spatial position. Den bedste oversættelse ville være: »For loven står der en dørvogter«.

17. Samme konklusion når Kaare Nielsen frem til i den nævnte artikel.

Gregor adlyder imidlertid kun modstræbende sin billenaturs lov, hvilket resulterer i, at han efterhånden fuldstændig mister lysten til at spise. Da han hører sin søster spille violin for deres forældre og nogle logerende, får han dog appetitten tilbage. Men det er selve musikken, der viser sig at være den form for næring, han har lyst til. Biller lever ikke af muggent brød alene:

»Var han et dyr, når musikken greb ham sådan? Han følte det, som om han så vejen for sig til den længselsfuldt ventede, ukendte næring. Han var fast besluttet på at trænge frem til søsteren, hive hende i nederdelen og dermed give hende et vink om, at hun skulle da komme ind i hans værelse med sin violin, for der var ingen, der her belønnede hendes spil, som han ville belønne det«. 18

Det er to naturer, og dermed to lovmæssigheder, der her brydes mod hinanden;  kan  Gregor  virkelig  være  en  bille,  og  følgelig  have  billenatur,  når musikken tiltaler og nærer ham således? Vi står tilsyneladende over for en strid  mellem  natur  og  ånd.  Det  er  derfor  oplagt,  at  opfatte  søsterens musiceren som et billede på kunst og kunstnerisk aktivitet overhovedet, og slutte at krybet Gregor i åndelig henseende står langt over de spidsborgerlige logerende, der tilsyneladende keder sig bravt over violinspillet. Men sæt nu de logerende har ret i, at søsteren spiller gebrækkeligt og det kun er forgabelse i hende, der får Gregor til at goutere musikken? Muligheden for at det forholder sig således forhindrer effektivt en allegoriserende læsning af den karakter. 19 Om der overhovedet findes en højere, åndelig lov fremgår ikke af fortællingen.  Hvis  vi  skal  nå  videre  end  til  denne  negative  indsigt,  må  vi vende blikket mod en anden tekst fra Kafkas hånd, nemlig den sene og posthumt publicerede »Den sandhedssøgende Hund«.

18. Citeret efter Dommen og andre fortællinger, København 1984, p.100. Alle følgende citater fra »Forvandlingen« (herefter forkortet »F«) er herfra.

19. Måden historien er fortalt på indikerer, at det er Gregors opfattelse af musikken, der er forblændet.  Følgende  passus  gengiver  situationen  fra  Gregors  synsvinkel:  »Og  hans  søster spillede  oven  i  købet  så  smukt.  Hun  holdt  ansigtet  bøjet  skråt,  prøvende og  sørgmodigt fulgte hendes blik nodelinjerne«, »F«, p. 99. At hovedet lægges på skrå og det sørgmodige blik prøvende  følger  nodelinjerne  er  ingen  garanti  for  violinistindens  kunstneriske  fortræffelighed. Dertil bliver det ved fortællingens slutning åbenbart, at søsteren forfølger helt andre mål end kunstens og først og fremmest satser på at gøre et godt parti. Oven i købet er det hende, der afsiger den endelige dødsdom over Gregor (»F«, p. 103).

## Hundeforskning

Titlen  på  denne  fortælling  er  heller  ikke  overbevisende  oversat  til  dansk. Den tyske originals titel  er  »Forschungen eines Hundes«, og  oversætteren, Herbert Steinthal, har dermed udskiftet »Forschungen«  ('forskninger') med det  patetisk  klingende  »sandhedssøgende«. I  det følgende vil jeg citere fra den  danske  oversættelse,  men  supplere  med  originaltekstens  ordlyd,  hvor det er nødvendigt. 20

Historien er en beretning eller rapport, en hund afgiver om sit liv viet til en forskningsmæssig indsats, der for det meste har fundet sted ganske privatissime. Dens bestræbelse har været at finde ud af, hvorfra jorden tager den næring, som hunde ernærer sig af, og for at komme under vejr hermed er den gået empiristisk til værks og har gennemført diverse ikke videre succesfulde forsøg. I det hele taget har dens forskningsmæssige virksomhed og dertil knyttede spørgelyst gjort den til noget af en excentriker, en hund der er  fremmed blandt hunde. Dette er  i sig selv  en ironisk foreteelse, al den stund vores hund både har søgt at udgrunde spørgsmål vedrørende species og subspecies: den har prøvet at opklare hvilke af hundeartens mange forskellige medlemmer den selv er nærmest beslægtet med og hvilke love der gælder for  hundskheden  som  sådan.  Sidstnævnte  spørgsmål  er selve udgangspunktet for  hundens  forskning:  »Jeg  begyndte  at  undersøge  hvad hunderacen [Hundeschaft] ernærer sig af«  (B, p. 181/187). Lovene, der skal afdækkes,  er  også  her  naturlove,  i  bemeldte  forstand,  og  knyttede  til spørgsmålet om ernæring.

Endda indgår musikken igen, når dette spørgsmål bringes på bane. Hvad der satte hunden i gang som forsker var nemlig en barndomsoplevelse, der har mærket den dybt. Som lille hund oplevede den syv musikhunde, der et afsides  sted  dansede  og  spillede  musik.  At  disse  hunde  brød  med  enhver sædeligt forankret hundelov og gik på bagbenene og blottede sig var yderst chokerende,  men  langt  fra  det  værste.  Oplevelsen  var  først  og  fremmest skræmmende for en lille hund, fordi musikken var af en sådan voldsomhed og intensitet, at det nærmede sig det uudholdelige - og så meget desto mere fascinerende var den selvsagt. Hermed er der hos hunden vakt en trang til at udgrunde, hvad det egentlig vil sige at være hund. Men lettere forbløffende kommer dens forskning altså ikke til at dreje sig om musikken og kunsten, men i stedet om, hvad der materielt set bestemmer hundskheden, hvad den ernærer sig af. Enderne mødes dog senere i historien.

20. Jeg refererer i det følgende til udgaven i Beschreibung eines Kampfes, Frankfurt am Main 1980, samt til Steinthals nævnte oversættelse i Beskrivelse af en Kamp, København 1995. Teksten er herefter forkortet B. Jeg anfører først sidetal fra den danske og dernæst fra den tyske tekst.

Og det gør de umiddelbart efter, at hunden har gennemført sit mest radikale eksperiment. I håb om at næringen selv vil opsøge den, har den fastet i en længere periode, noget der er yderst vanskeligt for en hund og ret beset er i lige så dyb modstrid med skik og brug, som det at blotte sig. 21 I sin afkræftede tilstand, den har lige kastet blod op, opsøges den af en anden hund, der beder vores  hund  om at forføje  sig,  fordi  den  skal  jage.  Først  nægter  den udmarvede stakkel at flytte sig, men den kommer på andre tanker, da den erfarer, at den fremmede hund synger. Igen er oplevelsen på én og samme tid rædselsvækkende og fascinerende, men denne gang består det chokerende i, at  musikken  er  hørbar før  den  fremmede  hund  er  bevidst  om  at  være begyndt at synge:

»Og jeg troede den gang at fatte noget, som ingen hund nogensinde før mig har fornemmet, i det mindste findes der i overleveringer ikke den svageste  antydning  om  det,  og  i  uendelig  angst  og  skam  sænkede  jeg hastigt mit ansigt i blodpølen foran mig. Jeg troede nemlig at fornemme, at hunden allerede sang uden at den endnu vidste det, ja til og med at melodien, skilt fra ham, svævede gennem luften efter egne love, og hen over ham, som hørte han ikke med til den, sigtede mod mig, kun hen mod mig - «  (B, p. 209/213).

Dette hensætter hunden i en tilstand af at være »ude-af-sig-selv [Außer-sichsein]«, en ek-stasis. I denne tilstand fornemmer den sin egen ringhed i forhold til musikkens majestæt og får kræfter til løbe væk. I hvor høj grad den er  ude  af  sig  selv  markerer  de  pronominale  skift  i  følgende  formulering: »Rystende rejste jeg mig, så ned ad mig; sådan én [so etwas] vil da ikke være istand til at løbe, tænkte jeg lige, men så fløj jeg allerede afsted i de herligste spring, jaget af melodien«  (B, p. 210-11/213). Legemligt kom den sig i løbet af  få  timer,  beretter  den,  men  lider  til  gengæld  stadig  åndeligt  under oplevelsen. Musikken har således, trods dens ambivalente karakter, vist sig at være den fornødne næring; oven på den lange faste er vores hund efter at have hørt den legemligt set tæt på at være restitueret.

21. I hundesamfundet findes der således en almen hundelov af sædelig karakter, som der ikke skal sættes spørgsmålstegn ved. Den forskningsivrige hund er selvsagt opdraget til at respektere denne udgave af hundeloven, men dens erkendelsesmæssige anstrengelser sætter den efterhånden i et modsætningsforhold til den. Sin deraf resulterende ambivalens over for loven formulerer den med disse ord: »Truende viste mine forfædre sig for mig. Jeg anser dem ganske vist, selv om jeg dog ikke vover at sige det offentligt, for at være skyld i alt, de har været skyld i hundelivet [Hundeleben], og jeg kunne altså let besvare deres trusler med modtrusler,  men  jeg  bøjer  mig  for  deres  viden,  den  kom  fra  kilder,  som  vi  ikke  mere kender, derfor ville jeg heller aldrig, hvor meget jeg end føler trang til at kæmpe mod dem, ligefrem overskride deres love, men kun gennem huller i loven [Gesetzeslücken], som jeg har en særlig fin næse for, smutter jeg ud« (B, p. 204/p. 209).Hvor  megen  hybris  der  er  i det sidste udsagn vil fremgå af det umiddelbart følgende.

I sin læsning af fortællingen i Kafkas Digtning  begynder Villy Sørensen med noget, der mest af alt lyder som en konklusion:

»Titelfiguren  i  'Den  sandhedssøgende  hund'  har  allerede fra  barnsben følt ubehag under folkets fester og er i sin ungdom begyndt at udforske hvad hunderacen ernærer sig  af.  Også  den anser  sulten  for  det  bedste middel til at nå til sandheds erkendelse; efter lang tids faste opnår den at genopleve  barndommens  glæder  og  høre  en  medhund  synge  uden  at synge:  også  for  den  er  musikken  'den  længselsfuldt  ventede  ukendte næring' [Sørensen henviser til Gregor Samsas oplevelse af søsterens violinspil, min anm., JB] (...).« 22

I Sørensens læsning kommer musikken således til at repræsentere det dybe fællesskab mellem hunde, hundehjerternes grundlov, som hundesamfundets indretning  desværre  har  undertrykt  og  som  derfor  kun  kan  komme  til udtryk  i  kunsten,  der  desårsag  antager  en  rystende  karakter  for  det fremmedgjorte individ. Denne tolkning er i overensstemmelse med Kafkas diktum om, at kunstneren i det perfekte samfund vil være overflødig: et diktum, som i øvrigt overalt er determinerende for læsningerne i Kafkas Digtning.  Spørgsmålet  er  imidlertid,  om  et  sådant  fællesskab  overhovedet  er tænkeligt, selv som en uopnåelig utopi. Idéen herom må forudsætte, at sandheden om hundskheden, dens inderste lov,  eksisterer som  en fylde  i  hver enkelt hunds natur. Men sæt nu hundenaturen er fremmedbestemt, at sandheden om den befinder sig  uden  for hver  enkelt  hund?  Hvis man ser  på, hvorledes  musikken  og  ernæringen  er  forbundet  i  hundenes  arbejde  for føden, kommer man på sporet af, at det i realiteten forholder sig således.

Som  nævnt  koncentrerer  den  forskende hund  sine  eksperimenter omkring spørgsmålet om, hvordan næring opstår. Den officielle hundevidenskab  kender  to  måder,  hvorpå  jorden  kan  bringes  til  at  kaste  føde  af  sig, nemlig  dyrkning,  det  vil  sige  vanding  (=vandladning),  og  besværgelser  i form af dans og sang (B, p. 198/203). Hunden eksperimenterer med begge disse  måder,  men  må  dog  i  sine  forsøgsopstillinger  tage  højde  for  en  vis naturnødvendighed, da jordens vanding sker af trang og ikke kan undgås (B, p. 200/205) - det kan enhver lygtepæl snakke med om! Besværgelser, dans og sang må der til gengæld til, hvis jorden skal trække føden ned ovenfra. Underligt nok dratter maden ikke kun ned i en lige linje, den kan også falde skråt ned og følge den sultne (B, p. 200/205), eller endda blive hentet ned i spiraler (B,  p.  201/205). Hvordan kan tyngdekraften på denne måde blive sat ud af kraft - eller i hvert fald blive kraftigt afsporet?

22. Villys Sørensen: Kafkas Digtning, København 1968, p.195.

Lad os først overveje, hvad hundenes syngen og dansen egentlig er for nogle fænomener? Det meste oplagte svar er, at der er tale om gøen og hundekunster i skøn forening. Som belønning for opvisninger af den art, plejer vi mennesker at tilkaste vores hunde en godbid, ofte med et skråt kast, så de kan excellere i at snappe føden i luften. Er vi lidt drillesyge, svinger vi først lunsen i en spiralbevægelse. For hunden, menneskets bedste ven, er besværgelser,  hundekunster, således en langt sikrere vej til føden end vanding af jorden, der først efter mange omveje vil føre til mærkbare resultater. Man begynder at ane konturerne af Kafkas grumme, men kostelige ironi. Vores hund  og  dens  medhunde  er  fuldstændig  blinde  over  for  den  realitet,  der bestemmer deres liv som domesticerede dyr. De er aldeles uvidende om, at deres eksistens i et og alt er fremmedbestemt, at de er i menneskets vold og magt. Ganske som det fortabte individ hos Kierkegaard ikke vil vide af, at stå i et uendeligt gældsforhold til Gud, som det skylder sin eksistens. Som Kierkegaard formulerer det i Kjerlighedens Gjerninger er mennesket »Guds Livegne«  (12, p. 108) - og ilde stedt, hvis det ikke indser dette livegenskab i  tide.  Lige  så  ilde  stedt  er  hundskheden  i  Kafkas  historie,  hvilket  bliver tydeligt, når man læser den forskende hunds afsluttende bemærkning, som i det  hele  taget  er  umulig  at  integrere  i  en  sammenhængende  tolkning  af historien, hvis man ikke er opmærksom på det domesticerede dyrs omtalte fremmedbestemthed:

»Friheden!  Rigtignok  er  friheden,  sådan  som  den  i  dag  er  mulig,  en ynkelig vækst. Men alligevel frihed, alligevel en gave [Besitz]« (B, p. 211/ 215).

Man kunne selvfølgelig tolke udsagnet om friheden som »gave« , som udtryk for en religiøs idé om, at livet er den gave - og opgave, som Guden har givet mennesket. Men så lader man sig forføre af Steinthals oversættelse. Originalens formulering er, som anført, Besitz, besiddelse eller ejendom, hvilket udhæver ironien over det domesticerede dyr, der uvidende om sin sande status,  sit  livegenskab,  udgransker  loven  for  sin  eksistens. 23 Ligeledes  under- mineres indebyrden af ordet »frihed« , Freiheit, af det »rigtignok« , som i den tyske tekst hedder freilich, hvilket kan oversættes med fyldord som »så vist« eller »ok ja« . Hos Kafka indledes den næstsidste sætning således på denne måde: »Freilich, die Freiheit (...)«(mine kursiveringer), hvorved friheden indskrives i hverdagssprogets almene fraseologi før den får sin selvstændige formulering. Og dermed er det ironien, der får det sidste ord. Vi er imidlertid ikke færdige med tekstens tematisering af forholdet imellem loven og sulten endnu.

## Das ist der Hunger

Der er nemlig mere endnu at sige om det radikale sulteeksperiment, som finder sin diskutable forløsning i optrinnet med den syngende jagthund. Sigtet med eksperimentet var, at få føden til selv at opsøge den sultende hund blot  som et  resultat  »af  den  uundgåelige,  urationelle  vanding  af  jorden  og den sagte deklameren af sange og sentenser«  (B, p. 201/p. 205), således at den,  som  vor  hund videre  udtrykker  det:  »ville  banke  på  mit  gebis  for  at slippe ind«  (ibid.). Var dette lykkedes, ville man unægteligt være kommet et skridt  videre  i  bestemmelsen  af  det  filosofisk  set  idéelle  forhold  imellem hunderacen og dens ernæring. Ulykkeligvis er det ikke maden, der banker på døren, men et ganske andet fænomen. Sulten svider mere og mere i den fastendes indvolde og til sidst opleves dens tilstedeværelse sådan her:

»'Det er sulten [Das ist der Hunger]', sagde jeg dengang til mig selv utallige gange, som om jeg ville give det udseende af, at sulten og jeg stadig var to ting, og at jeg kunne ryste den af mig som en besværlig elsker [wie einen lästigen Liebhaber], men i virkeligheden var vi kun en, og når jeg erklærede over for mig selv: 'Det er sulten', så var det egentlig sulten, der talte og på denne måde gjorde sig lystig over mig«  (B, p.  203/208).

Det fremgik af min allegoriske læsning, at vores hund er et fremmedbestemt subjekt i et totalt afhængighedsforhold, som det ikke er sig bevidst. »Das ist der Hunger« lader sig uden større vanskeligheder læse som denne situations negative aftryk i teksten. 24

23. Det vil i  denne sammenhæng være på sin plads at citere en af Kafkas aforismer: »Ordet 'sein' betyder på tysk begge dele: at være til og at tilhøre ham«, A, p. 49. Subjektet er eksisterende,  men  også  fremmedbestemt  i  sin  eksistens,  eftersom  det  tilhører  »ham«.  Men hvilken form for Gud dette »ham« refererer til, ja det kan vi ikke afgøre ud fra den knappe formulering.

Som indledningsvis behandlet er lovens natur i Kjerlighedens Gjerninger netop at hungre ud, fordi den ikke selv kan give fylden. Og som jeg citerede Kierkegaard for udpiner loven sit subjekt, i begge dette begrebs betydninger, til »det Y derste«. Skulle man forsøgsvis angive en formel for dette »Y derste«, som den ellers grænseløse lov udpiner til, kunne man da - ihukommende Kierkegaards egen brug af sulten som et billede på manglen - formulere en bedre end: »Das ist der Hunger«? Næppe. Den fastende hunds erfaring kan således læses som en grænseerfaring, en erfaring af det »Yderste«, den lov, den vil erkende, kan udpine til. 25 Og måske kan Kafkas forfatterskab læses som et forsøg, der ligger på linje med den forskende hunds eksperiment.

Som  Aris  Fioretos  påpeger  i  artiklen  »Sult  (Kafka)«,  opfattede  Kafka »den frivillige  sult,  eller fasten,  som et naturligt  korrelat til  skriveakten.« 26 Der er med andre ord en form for askese forbundet med Kafkas skribentvirksomhed,  en  bestræbelse  på  at  skrive  litteraturen  ned  til  et  nulpunkt. Dette nulpunkt er ifølge Asger Blond og Antonio Mendes Lopes det niveau, hvor teksten fremstår uden dybdedimension, hvor den fremtræder som en ren overflade, sådan som det tomme dokumentomslag, der i Slottet muliggør K.'s ansættelse som landmåler. 27 Blond og Lopes skriver: »Hvad der står tilbage som det uforanderlige er skriften i dens nøgne skikkelse, skriften forud for  enhver  mening  om  eller  fortolkning  af  den,  skriftens overflade.  Tilsvarende er det eneste virkelige i sagen om landmåleren sagens indpakningspapir,  dens  omslag  i  dets  helt  skinbarlige  realitet«. 28 Med  denne  passages første  sætning  alluderer  de  til  en  sentens  fængselspræsten  i Processen belærer  Josef  K.  med:  »Skriften  er  uforanderlig  og  meningerne  er  kun udtryk for fortvivlelse over denne uforanderlighed.« 29 Forud for enhver for- tolkning findes således til hver en tid de nøgne facts: netop disse bogstaver på netop dette papir. Og fordi de kun er overflade, kan der presses et uendeligt  antal  mere  eller  mindre  fortvivlede  fortolkninger  ned  over  disse bogstaver,  præcis som  Kafkas  tekst  kan  drive  sin  fortolker  til  fortvivlelse, fordi den synes at kunne fortolkes i en uendelighed.

24. Man kan her drage en parallel til sultekunstneren i »En sultekunstner«. Hans sidste ord i fortællingen, som svar på spørgsmålet om hvorfor han ikke kunne andet end at sulte, lyder som følger: »»Fordi jeg (...)«, »fordi jeg ikke kunne finde den spise, som jeg kan lide. Havde jeg fundet den, tro mig, jeg ville ikke have vakt den mindste opsigt, men havde spist mig mæt som du og alle andre««, citeret efter Dommen og andre fortællinger, p. 221 f. Sultekunstneren finder således heller ingen lov-mæssig fylde, hans liv er ligeledes betinget af en negativitet, som er ubegribelig for ham selv.

25. Dette er en art konklusion på min allegoriske læsning. Men jeg vil gerne understrege, at der er tale om en meget åben allegori. Om det er en verdslig eller guddommelig lov, der her udpiner  til  det  yderste,  svarer  teksten  ikke  på.  Lige  som  det  er  uafklaret,  hvorvidt  den instans, som hundskheden uafvidende er underkastet, allegorisk skal opfattes som værende

af guddommelig natur. Og om den i så fald er en kærlig ditto, eller en grusom, demiurgisk. 26. Findes  i  antologien  Per  Krogh  Hansen  og  Jørgen  Holmgaard  (red.): Billedsprog,  Kbh. 1997, p.159.

27. Cf. udgaven København 1980, p. 63.

28. I essayet »Kafka og overfladens filosofi« i allerede omtalte antologi Kafka, op.cit., p.83.

Fængselspræstens sentens fremsiges som led i hans og Josef K.'s diskussion om, hvorledes man skal fortolke »Foran Loven«. Det er derfor nærliggende  at  slutte,  at  det  er  lovens  isolerede  bogstav,  den  grænseløse  lovs uforanderlige fundament, der er diskussionens egentlige genstand. Det er set i lyset heraf ikke uinteressant, at Kierkegaard har noget at sige om det isolerede, løsrevne bogstav i Kjerlighedens Gjerninger, oven i købet i talen om kærligheden som lovens fylde:

»Thi begynder  ikke  her [i »Aandens  Forhold«, min anm.,  JB] Alt med Beslutningens, Forsættets, Løftets store Øieblik - hvor man jo læser saa flydende som den fuldendteste Forelæser den bedst indøvede Indenadslæsning.  Og  saa  kommer  først  det  Næste,  saa  skal  man  til  det  ganske Smaa, det reent Dagligdags, der slet ikke vil gjøre noget stort Indtryk eller vil hjælpe En ved det dristige Sammenhæng - ak, det er tvertimod som ved Stavningen, der river Ordene fra hinanden og i Stykker, saaledes er det jo i de lange, lange Timer, naar man ikke kan komme til Meningen og forgjeves venter paa Sammenhænget«  (12, p. 132).

Det øjeblik, hvor man afgiver et løfte, hvor man lover noget, er begejstrende, som når man med champagneglasset i hånden deklamerer sine nytårsforsætter. Men som bekendt bliver det hurtigt hverdag igen. Og bestræbelsen på vedvarende at holde et løfte i den prosaiske hverdag sammenlignes i det citerede med en stavendes fortvivlede bestræbelse på at få mening i en tekst, der består af isolerede og åbenbart genstridige bogstaver. Men besynderligt nok er det ikke den fortvivledes opgave, at perfektionere sin stavning, så meningen lader sig opfange i en flydende læsning. I stedet er en sådan totaliserende læsning fremhævet som en illusion, en effekt af  løftets vidtløftige øjeblik. Opgaven må i stedet være, at nå til et punkt, hvor teksten endegyldigt har splittet sig ad i atomer, enkeltstående og  isolerede bogstaver, som er berøvet enhver  mening.  Selv  om  den  stavende  fortvivler  over,  at  ordene  splittes  i stykker for hans blik, er det åbenbart nødvendigt, at han fører denne proces til ende. Men hvorfor dog det?

Svaret må være, at den læsende kun kan erkende sin intethed over for Gud, idet han spejler sig i det isolerede bogstav, hvorved han fratages den mening, han i sin selvbekræftende tolkning forfængeligt har tilskrevet det. Det isolerede bogstav er således chifferet for det enkelte isolerede individ, der ydmyger sig for Gud som forudsætning for at opnå fylden i kærligheden. Denne bliven til blot og bart chiffer, er dermed, på linje med »Das ist der Hunger«, en formel  for  »det Y derste«,  grænsen for udpiningen  af loven og dens subjekt.

En ekskurs til En literair Anmeldelse (herefter Anmeldelsen) kan underbygge  denne tolkning  af  det  enkelte  individs  isolerede  bogstavelighed  hos Kierkegaard.

## Det isolerede bogstav

Det  litterære  værk,  som  bliver  anmeldt  af  Kierkegaard  i Anmeldelsen, er Thomasine  Gyllembourgs  hverdagshistorie  af  romanlængde To  Tidsaldre. Gyllembourg  kontrasterer  heri  tiden  omkring  den  franske  revolution, benævnt »Revolutionstiden«, der skildres som en lidenskabelig tid, med den samtid, hun deler med Kierkegaard, der fremstår som en tid blottet for passion. I sin anmeldelse omtaler Kierkegaard sidstnævnte tid som »Nutiden«. At anmelde To Tidsaldre giver således Kierkegaard lejlighed til at hudflette samme 'nutid'. Han tegner med afsæt i hverdagshistorien et portræt af en tid, hvor alle lidenskaber degenererer, således at kærlighed bliver til lefleri, osv.  Et  andet  kritikpunkt  er,  at  det  menneskelige  samfund  i  en  sådan  tid bliver til masse, »Publicum«, og han peger på, at den enkelte ikke har noget egentligt tilknytningspunkt til den masse, han i kraft af hvad der benævnes »Nivelleringen«  går restløst op i. Det enkelte individ bliver følgelig isoleret og »Nutiden« er derfor karakteriseret ved fragmentering og atomisering. Perspektivet  synes  trøstesløst,  men  så  foretager  Kierkegaard  et  dialektisk omslag.

Når den enkelte er således isoleret, er chancen nemlig langt større for, at han bliver sig bevidst at have brug for Gud. Gud har i realiteten en enestående chance for at få fat i den enkelte i moderniteten. I min bestræbelse på at afdække, hvordan det isolerede individ i den forbindelse opfattes og fremstilles som  et  chiffer, vil jeg vil tage afsæt i  modernitetskritikken  i Anmeldelsen, for derpå at rette blikket mod det omtalte dialektiske omslag.

Ifølge  Kierkegaard  er  »Nutiden«    blandt  andet  karakteriseret  ved,  at enhver  menneskelig  kontakt  efterhånden  bliver  anonym  og  tilfældighedspræget. Et eksempel han anfører herpå er, at der i Tyskland er blevet udgivet en håndbog beregnet for elskendes konversation. Og i forlængelse af dette eksempel konstaterer han:

»I  Alt  har  man  Haandbøger,  og  Dannelsen  i  Almindelighed  bestaaer snart i at være perfectioneret i et større eller mindre Indbegreb af saadanne  Haandbøgers  Betragtninger,  og  man  excellerer  i  Forhold  til  sin Færdighed  i  at  tage  det  Enkelte  frem, ligesom  Sætteren  tager  Lettere frem«  (14, p. 95, min kursivering, JB).

Her  fremføres  en  kritik  af  den  opsplittende  og  atomiserende  tendens  i »Nutiden«,  hvor  netop  de  isolerede  bogstaver,  sætterens  »Lettere«,  bliver brugt som  billedled på en dobbeltbundet måde.  Det  tilnærmelsesvise rim mellem »Sætteren«  og »Lettere«  giver et rytmisk og klangligt flow i teksten, der  måske gør,  at  vi  »læser  saa  flydende  som  den  fuldendteste  Forelæser«, men det skal vi næppe lade os forblænde af - Kierkegaard er ikke ude på at gøre tingene lettere for os! Det er nemlig ikke kun det moderne individ, der excellerer i at tage det enkelte frem. Som sagt er det selv isoleret, og derfor bliver der også taget fat om det.

To  sider  længere  fremme  foregriber  Kierkegaard  fragmenteringens omtalte velsignelse, Guds mulighed for at få fat på det enkelte individ i afgørende  forstand,  med  dette  billede,  hvor  sprogets  opsplitning  i  enkeltelementer igen indgår:

»Men naar  Contexten  er  bleven  meningsløs,  saa  hjælper  det  ikke  med store Overskuelser, saa gjør man bedst i at tage Talens enkelte Dele frem; naar Munden slaaer Sladder, saa hjælper det ikke at ville holde et sammenhængende Foredrag, men man gjør bedst i at tage hvert Ord for sig og saaledes ogsaa med Individernes Forhold«  (14, p. 97, min kursivering, JB).

Det er ikke den flydende læsning, der er behov for, men det stik modsatte. Når kulturen har tømt sig selv for mening og der ikke længere er sammenhæng i noget, og man derfor ikke kan have begreb skabt om, hvad man siger, er det bedste man kan gøre at tage det enkelte ord for sig. Og hvert enkelt individ må, som det lille Guds ord det er, ligeledes tages for sig, hvilket nærmere bestemt betyder, at det må erkende og indstille sig på sin isolation. De enkelte lettere, de isolerede mennesker, må kort sagt hver for sig besinde sig på deres forhold til den store sætter, den Gud, som har skabt verden af intet.

Således er det enkeltstående tegn chifferet for det enkelte individ, hvilket fremgår aldeles utvetydigt andetsteds i En literair Anmeldelse. Kierkegaard slår fast, at et andet af »Nutidens«  kendetegn er karakterløshed, og funderer i den forbindelse over, hvad det vil sige at have karakter. Svaret er som følger:

»Sædelighed er Charakteer, Charakteer er det Indgravede, men Havet har ingen Characteer og Sandet heller ikke og abstrakt Forstandighed heller ikke, thi Characteeren er netop Inderligheden«  (14, p. 72).

I  første  omgang  er  dette  svar  forvirrende.  »Sædelighed«  er  et  ord  som  på dansk har visse moralske overtoner, tænk på fænomenet »sædelighedspoliti«, der virker fremmede i forhold til Kierkegaard. Ordet er den danske version af  det  tyske Sittlichkeit ,  der  betegner  den  herskende  skik  og  brug  på  et givent tidspunkt. Sædelighed har altså med det almene at gøre, begrebet har normalt ingen relation til undtagelsen, det enkelte individ, som det handler om her. Den sædelighed, der tales om i det citerede, må derfor nødvendigvis betegne noget alment ved det individuelle, hvis der skal være et mindstemål af konsekvens i Kierkegaards tænkning. Dette almene, vi som individer er fælles om, er, som der står, det at have karakter.

Og karakter  i  denne  forstand  er,  stadig  ifølge  det  citerede,  ikke  noget man  har  i  kraft  af  sig  selv  og  sin  egen  indsats.  Som  det  fremgår,  er  der tværtom tale om noget udefra påført, noget indgraveret, hvilket er i overensstemmelse med den etymologiske rod af ordet »karakter«, ifølge hvilken det er  et  kendemærke.  Karakter  er  altså  noget,  som  af  Gud  er  blevet  påtrykt menneskets inderste og måske ligefrem er sammenfaldende med det, jvf. at karakteren i det citerede siges at være »Inderligheden«. Karakteren må altså være  Guds  billede  i  os,  som  den  individualitetens  kerne,  vi  er  fælles  at besidde, og som i den forstand er almen. At træde i karakter er således at vælge at være det, man ikke er i kraft af egen indsats eller fortræffelighed, men udelukkende i kraft af Guds suveræne tegn-sætning. 30

Det enkelte menneskes karakter er, således forstået, Guds kendemærke i det enkelte menneske, pantet på at det, enten det vil vide af det eller ej, står i  en  relation,  nærmere  bestemt  et  livegenskab,  til  ham,  den  store  sætter. 31 Men isoleret betragtet er dette kendemærke tilsyneladende en tom og ind- holdsløs størrelse, et indgraveret tegn. Karakteren er slet og ret et chiffer, noget så primitivt som et en-foldigt bogstav, eller »Letter«, 32 som kun Gud, hvis man lader ham komme til, kan levendegøre i en meningsfuld sætning. Vi bekræftes hermed i, at det, ifald Kierkegaards ord er lov, er en forudsætning for at blive levendegjort i ånden, at man lader sig ihjelslå af bogstaven - en radikal udlægning af Paulus! 33

30. Dette forhold formuleres som følger i den sidste af de Fire opbyggelige Taler fra 1844: »Den rette Bedende strider i Bønnen og seirer - derved, at Gud seirer«, hvor det om den således stridende hedder: »Kun naar han selv bliver til Intet, kun da kan Gud gjennemlyseham, saa han ligner Gud. Hvor meget han end er, Guds Lighed kan han ikke udtrykke, Gud kan kun aftrykke sig i ham, naar han selv er blevet til Intet«, 4, p. 351, min kursivering, JB.

Både i den kierkegaardske og den kafkaske tekst er det isolerede bogstav altså en afgørende instans, når det gælder subjektets forhold til loven. Som afslutning på undersøgelsen må det derfor være på sin plads at spørge, om der slet ingen fylde eller næring eksisterer i Kafkas univers bortset fra den musik, som Gregor Samsa kun momentant (og muligvis selvforblændet) fik fornøjelse af og som den forskende hund rædselsslagent-fascineret flygtede fra?

## Det uødelæggelige

En af de få markeringer af positivitet hos Kafka er hans kategori om 'det uødelæggelige' (das Unzerstörbare), der på linje med karakteren hos Kierkegaard på én gang er alment og individuelt. I en kort aforisme skriver Kafka følgende herom:

»Det  uødelæggelige  er  ét;  ethvert  menneske  er  det  og  samtidig  er  det fælles for alle, deraf den eksempelløst [beispiellos] uløselige forbindelse imellem menneskene.« 34

Udsigterne til at opklare, hvad denne ubrydelige forbindelse imellem menneskene overhovedet består i, synes ikke at være specielt gode, når vi får at vide, at der ikke kan gives eksempler herpå. Den er med andre ord ikke kendelig på dens frugter, som kærligheden er det hos Kierkegaard. Skulle man trods denne vanskelighed vove pelsen og komme med et bud på, hvad det uødelæggelige er for en størrelse, kunne man vende blikket mod en passage fra novellen »Beskrivelse af en Kamp«, hvor figuren »den bedende«  beretter om en uudgrundelig og forstyrrende oplevelse han har haft. Forlægget herfor er en barndomsoplevelse, som havde gjort et uudsletteligt indtryk på Kafka. Hvad »den bedende«  fortæller er dette:

31. Supplerende betragtninger vedrørende Kierkegaards karakter-begreb findes i min artikel »Kierkegaard &amp; Nietzsche &amp; slavemoralen« i tidsskriftet Passage 27 (1997).

32. Sætterens »Letter« er præcis en karakter; på engelsk: a character.

33. Som der står hos apostlen: »Men nu er vi løst fra loven, idet vi er døet bort fra det, som vi holdtes fangne under, så vi står i Åndens nye tjeneste og ikke i bogstavens gamle tjeneste«, Romerbrevet, 7, 6.

34. Citeret og oversat efter H, p.96 f (se note 4). Uffe Hansens oversættelse (p. 55) er efter min mening mindre heldig i dette tilfælde. »Det uudslettelige« er for svag en oversættelse af »das Unzerstörbare« og han udelader helt adjektivet »eksempelløst«, hvorved en vigtig pointe går tabt.

»Da jeg engang som barn åbnede øjnene efter at have sovet til middag, hørte  jeg,  endnu  ikke  helt  sikker  på  mit  liv,  min  mor  spørge  i  et  helt naturligt tonefald oppe fra balkonen: 'Hvad laver De, kære? Sikke dog en hede!' En kvinde svarede nede fra haven: 'Jeg får mig en kaffetår i det grønne.' De sagde det uden at tænke sig om først og ikke særligt tydeligt, som om denne kvinde havde ventet spørgsmålet og min mor svaret« (A, p. 35).

Hvad er det dog, der er så mærkværdigt og alarmerende ved denne udveksling af trivialiteter som »Sikke dog en hede« og »jeg får mig en kaffetår i det grønne«? Hvad der har rystet »den bedende« må være, at en sådan kommunikation rent faktisk fungerer, at der findes en samhørighed, som sikrer, at såvel spørgsmålet som svaret er ventede og findes aldeles naturlige. At noget sådant kan lade sig gøre er for »den bedende« - både som oplevende barn og som den voksne der tænker tilbage  på oplevelsen - en  uløselig gåde.  Den simplicitet eller enfoldighed, hvormed sproglige ytringer af den art lader sig udveksle, uden at man opholder sig ved deres almene fortærskethed, er for ham ubegribelig, og den skildrede situation får derfor en absurd eller surrealistisk karakter i hans bevidsthed.

For i hvert fald nærværende læser er det mest overraskende ved passagen til  gengæld,  at  det  er  de  voksne,  der  optræder  spontant  og  umiddelbart, mens det er barnet, som rystes over noget af det mest trivielle og dagligdags, man  kan  forestille  sig.  Men  dette  sker  også  kun,  fordi  det  er  i  en  endnu vågnende tilstand, hvor det, som der står, endnu ikke er sikker på sit liv. I denne tilstand af drømmeagtig udsathed er det som om, barnet fornemmer en særlig forbindelse mellem mennesker, der er givet i og med sproget, men ikke  knytter  sig  til  dets  meningsrelaterede  aspekt. 35 En  forbindelse,  med andre ord, som går forud for og er uafhængig af den faste identitetsdannelse, og som derfor skræmmer barnet, hvis identitetsdannelse endnu ikke er sta- biliseret. Nærmere end en sådan forbindelse tror jeg ikke man kan komme en bestemmelse af, hvad det uødelæggelige er for en størrelse. 36

35. Dette er muligvis en del af  meningen med omtalte adjektiv,  »eksempelløst«. Eksemplets formål er jo at give mening, at forklare, uddybe eller konkretisere, hvad det er et eksempel på.

Også  Kierkegaard  reflekterer  i  og  med  sine  tekster  over  forholdet imellem sprog og umiddelbarhed, nærmere bestemt det tab af umiddelbarhed, som menneskets indtræden i det almene sproglige fællesskab resulterer i.  Alligevel  mener  Vigilius  Haufniensis  i Begrebet Angest, at der er  noget frelsende ved sproget. Når angsten er angst for det gode, og det er definitionen  på  det  dæmoniske,  forskanser  subjektet  sig  i  indesluttetheden.  Og den etiske fordring er følgelig, at få den indesluttede til at åbenbare sig. Det gælder med andre ord om, at det dæmoniske subjekt »mod sin Villie rykker ud med Sproget« (6, p. 207). Med følgende ekstra begrundelse: »I Sproget ligger nemlig Communicatione« (ibid.). Det er altså ikke meningen af eller med det sagte, det kommer an på; kommunikationen er i sig selv frelsende. Og det må den være fordi subjektet, i og med det kommunikerer, umiddelbart vedkender sig eller besinder sig på sin menneske-lighed, og derved over-sætter  sig  selv  fra  det  onde  til  det  gode.  Der  er  med  andre  ord  også  hos Haufniensis  en  forbindelse  mellem  mennesker,  som  er  funderet  i  sproget forud for dets meningsrelaterede aspekt.

Men det er når de reflekterer direkte over forholdet mellem det gode og det onde, at Kierkegaard og Kafka måske stemmer mest overens.

## Kort og godt om det gode og det onde

En af Kafkas aforismer udgøres af denne lakoniske konstatering:

»Det onde har viden om det gode, men det gode ikke om det onde« (A, p. 71).

36. Jagthundens sang, der skræmmer den forskende hund fra vid og sans, kunne godt tænkes at være et billede på det uødelæggelige, som jeg her forstår det. Det samme gælder for de musicerende  hundes  koncert.  Men  de  giver  sig  tydeligvis  hen  til  samhørigheden  i  det uødelæggelige på en langt mere løssluppen måde end både den syngende hund og de konverserende damer fra »Beskrivelse af en kamp«. De bliver til én, orgiastisk organisme, der som omtalt sætter sig ud over enhver hundsk Sittlichkeit. Måske peger dette i retning af et kultisk eller dionysisk side af det uødelæggelige; rusens identitetsopløsende fællesskab er, som man måske har erfaret, heller ikke funderet i det meningsrelaterede sprog. Summa summarum og jvf. min diskussion med Villy Sørensen: der kan ikke bygges et samfund på det uødelæggelige, selv om det måske er en forudsætning for enhver form for samfund.

Lige så lakonisk kan man spørge: hvor ved Kafka det fra? Og derpå kan man med fordel sammenligne med denne bemærkning i Kjerlighedens Gjerninger:

»Men til Grund for al Forstaaen ligger der først og fremmest en Forstaaelse mellem Den, der skal forstaae, og Det, som skal forstaaes. Derfor er ogsaa Forstand paa det Onde (hvor meget den end vil bilde sig selv og Andre ind, at den kan bevare sig ganske reen, at den er reen Forstand paa det Onde) dog i Forstaaelse med det Onde« (12, p. 274).

Når det forholder sig på denne vis, gælder det om at være forsigtig: »Man vogte sig vel; thi giver man det Onde nysgjerrigt den lille Finger tager det snart  hele  Haanden«  (12,  p.  275).  Har  Kierkegaard,  som  åbenbart  ved besked, mon dén hånd i behold, som har skrevet, hvad der står?

Af disse eksempler fremgår det, hvorledes både Kierkegaards og Kafkas skrift vender sig mod den skrivende. Dette skyldes måske, at begge skribenter befinder sig i det onde, fordi de skriver på et sprog, som efter syndefaldet er fundamentalt tvetydigt, fordi forbindelsen mellem tegnet og det betegnede er blevet arbitrær. I hvert fald skriver Kafka i en aforisme, at »Ein Mittel  des  Bösen  ist  das Zweigespräch«  (H,  p.  84,  min  kurs.,  JB).  Uffe Hansen oversætter korrekt: »Et af det ondes midler er dialogen«. Men dialog hedder  almindeligvis  »Dialog«  på  tysk.  At  Kafka  bruger  termen  »Zweigespräch«  i stedet, kan ikke undgå at associere til slangens kløftede tunge og dermed  tvetydigheden  som  det  onde.  Og  så  kan  vi  lade  Kierkegaards stemme tage over. I Lilien paa Marken og Fuglen under Himlen skriver han nemlig følgende:

»Hvad Satan skarpsynet speider efter som sit Bytte - men hvad aldrig fandtes  hos  Lilien  og  Fuglen;  hvad  al  Fristelse  sigter  efter,  vis  paa  sit Bytte - men hvad aldrig fandtes hos Lilien og Fuglen: er det Tvetydige. Hvor det Tvetydige  er, der  er  Fristelsen,  og  er  der  kun  alt  for  let  den Stærkere«  (14, p. 155).

Igen kan man stille et  næsvist spørgsmål:  er  Kierkegaards indirekte meddelte forfatterskab aldeles fri for tvetydighed? Lad dette være nok om den boomerang-effekt, der opstår, når Kafka og Kierkegaard skriver om bevidsthed om det gode og det onde.

Hvorledes  Kafka i det hele taget vender  sig mod sig selv i og med sin skrift, skriver Christian Bank Petersen om i artiklen »Selvets Fragmenter«, der adresserer Kafkas ubehag ved det isolerede bogstav K, som sætter hans signatur på spil i hans værk. Bank Petersen læser i denne forbindelse fortællingen »Ved opførelsen af den kinesiske mur« som en allegori over det skrivende subjekt, der, funderet i sproget som det er, kun kan fremstille sig selv i en forskel fra sig selv og derfor ikke udfylder hullerne i teksten, men snarere skaffer sig plads ved at udvide dem, ligesom den kinesiske mur kun holdes sammen af hullerne i den. Disse huller repræsenterer med andre ord et nærvær i fravær (eller vice versa...), der kommer til udtryk i kraft af tekstens overflade, dens materialitet. Som Bank Petersen skriver, findes der i Kafkas forfatterskab  altid  »en  særdeles  sanselig  udfoldelse  af  enhver  spirituel intention«. 37 Således demonstrerer han, hvorledes konsonanterne v og w, via noget så sanseligt som allitteration,  i en passage fra »Ved opførelsen af den kinesiske mur« undergår en serie chiastiske inversioner. Om dem konkluderer han videre:

»Der findes altså ingen perfekt og enhedslig harmoni i disse bogstaver og da slet ikke i åndelig henseende: identiske dele gentages som forskellige i altid forskellig orden på vej mod en Ganzheit, der aldrig nås. 38 Ikke engang  det  enkelte,  formodet  selvidentiske  bogstav,  er  i  overensstemmelse med sig selv i nogen ligefrem positiv forstand: fuldendelse, Vollendung, er blot forkyndelse, Verkündung, og helhedens 'bogstav' kan da siges  kun  at  rime  med  den  fantasmagorisk-ironiske  udtalelse  af  dets fuldstændiggørelse.« 39

Eller sagt i nærværende og nu næsten afsluttede essays jargon: det uforanderlige lovens bogstav, som danner fundamentet for fortolkningernes fortvivlede serie, venter i sin udpinte forskelsbestemthed fortsat på fuldendelsens fylde.  Spørger  vi  Kierkegaard,  er  kun  kærligheden  i  stand  til  at  tilskrive bogstavet denne fylde - og betræffende samme kærlighed er fordringen til os, at vi forudsætter dens tilstedeværelse som et uødelæggeligt fundament. Og videre har jeg vist ikke lov til at drive min analogi mellem K. og K.

37. Passage  27,  p.87.  Se  også  Stanley  Corngolds  diskussion  af  reversibiliteten  hos  Kafka  i kapitlerne »Metaphor and Chiasm« og »Kafka's Double Helix« i Franz Kafka. The Necessity of Form, Ithaca og London 1988. Samme reversibilitet kunne i øvrigt være udgangspunkt for  en  alternativ  artikel  om  korrespondancerne  mellem  Kierkegaard  og  Kafka,  jvf.  min omtalte artikel »Chiasmens kors : korsets chiasmer«.

38. Sammenlign gentagelsen i »Frielich die Freiheit«.

39. Bank Petersen, loc.cit., p.88.

119