Samlet version af Journalistica nr. 1, 2011
Forfattere: Lars Holmgaard Christensen
Tidsskrift: journalistica (2011-12-26)

Nr. 1 · &lt;U11

Nr. 1 · 2011

Hasskrıjt jor jorskning · journalistik

T i d s s k r i f t   f o r   f o r s k n i n g   i   j o u r n a l i s t i k

DETTE NUMMER OM

SOCIALE NYHEDSMEDIER OG JOURNALISTIK

## SOCIALE NYHEDSMEDIER OG JOURNALISTIK

## NR. 1 · 2011

SOCIALE NYHEDSMEDIER OG JOURNALISTIK Journalistica nr. 1 · 2011 © 2011 forfatterne &amp; Journalistica

Ansvarshavende redaktør af JOURNALISTICA: Roger Buch Redaktør af dette nummer: Lars Holmgaard Christensen Omslag og grafisk tilrettelæggelse: Stefan Urup Kaplan Bogen er sat med Univers og Utopia ISBN 978-87-92816-07-8 ISSN 1904-7967

Alle rettigheder forbeholdes. Fotografisk, mekanisk eller anden gengivelse af denne bog eller dele deraf er forbudt uden forlagets skriftlige tilladelse ifølge gældende dansk lov om ophavsret. Institutioner, der har indgået aftale med Copydan, kan kopiere inden for de rammer, der er nævnt i aftalen.

www.journalistica.dk

## Indhold

| LARS HOLMGAARD CHRISTENSEN En statusopdatering…                                                                                |   5 |
|--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------|-----|
| LISBETH KLASTRUP Offentlighed for en dag? Facebook-grupper og de nye 'massebrugere'                                            |  17 |
| METTE STENTOFT Større brugerindflydelse inden for redaktionelt styrede rammer                                                  |  50 |
| NATALI HELBERGER OG SILVAIN DE MUNCK Caution! You are now exercising editorial control!                                        |  65 |
| EJVIND HANSEN Grænser for ytringsfrihed                                                                                        |  92 |
| JONAS GABRIELSEN, HEIDI JØNCH-CLAUSEN OG CHRISTINA PONTOPPIDAN Forskydninger: Mellem svar og ikke-svar                         | 112 |
| MAJA SONNE DAMKJÆR OG ANNE MARIT WAADE Rejseserien - mellem engagerende journalistik, forbrugerorientering og tv-underholdning | 133 |

## En statusopdatering…

## AF LARS HOLMGAARD CHRISTENSEN

You walk into the room With your pencil in your hand You see somebody naked And you say, 'Who is that man?' You try so hard But you don't understand Just what you'll say When you get home.

Because something is happening here But you don't know what it is Do you, Mister Jones?

You raise up your head And you ask, 'Is this where it is?' And somebody points to you and says 'It's his' And you say, 'What's mine?' And somebody else says, 'Where what is?' And you say, 'Oh my God Am I here all alone?'

But something is happening here But you don't know what it is Do you, Mister Jones?

Bob Dylan, 'Ballad of a Thin Man'

Hvis vi i forsøget på at forstå dette indledende citat fra en af Bob Dylans mest ubestemmelige tekster slår op på det allestedsnærværende Wikipedia,  får  vi  at  vide,  at  det  handler  om  Mr. Jones. Han er ankommet til et sted med en gruppe 'bizarre cir- cus freaks', der gør ham desorienteret og ude af stand til at forstå, hvad der foregår. I teksten refereres der endvidere til, at han har en blyant i hånden og stiller en masse spørgsmål, hvorfor én ud af mange mulige fortolkninger bliver, at han måske er journalist.

Tingene er ikke, som de plejer at være, der sker noget, men Mr. Jones, som samtidig er journalist med ønske om at oversætte det unormale til noget normalt, ved ikke helt, hvad det er. Samtidig er han i en tilstand af paranoia, hvor han ikke rigtigt ved, hvor han er, om der er nogen, der holder øje med ham, eller om han er helt alene.

Den oplevelse, som Mr. Jones har, er måske slet ikke så forskellig fra den oplevelse, uindviede journalister og andre nytilkomne har oplevet, når de skulle træde ind på nogle af internettets forskellige sociale netværk eller i mødet med Facebook som det altdominerende sociale netværk.

Ofte  kan  det  på  sociale  netværkssider  være  svært  at  finde hoved  og  hale  i,  hvad  der  tilhører  hvem,  hvor  det  er  opstået, hvem  der  bruger  det,  eller  om  man  i  bund  og  grund  er  helt alene  om  oplevelsen.  Professor  med  ekspertise  i  fankultur  og konvergensmedier Henry Jenkins har kaldt disse oplevelser for 'jam  sessions'  (Jenkins  2006),  hvor  forskellige  personer  kan byde ind, men hvor ingen rigtigt ved, hvor det bringer dem hen. Der synes med disse 'jam sessions' at være en reference til det såkaldte 'kakofoni-selskab',  der  blev  etableret  i  San  Francisco med det erklærede formål at være 'a randomly gathered network of  individuals united in the pursuit of experiences beyond the pale  of  mainstream  society  through  subversion,  pranks,  art, fringe  explorations  and  meaningless  madness'  (Cacophony society:  www.cacophony.org).  Medlemsskabet  i  selskabet  var åbent,  og  enhver  kunne  være  vært  for  en  begivenhed,  men ikke  alle  ideer,  som  blev  præsenteret,  ville  opnå  tilslutning eller bekræftelse. Endnu mere centralt var selskabets formål at udfordre  og  bevæge  sig  ind  på  områder,  der  normalt  ikke  var tilgængelige for offentligheden.

Denne type anarki betyder samtidig uforudsigelighed, hvilket er  skræmmende  for  journalister  og  nyhedsmedier,  som  netop har til opgave at reducere det komplekse til noget forståeligt og mere eller mindre sikkert.

I  og  med  at  sociale  medier  udfordrer  et  kendt  mediebillede, har de traditionelle medier været ængstelige over for populære mediefænomener  som  blandt  andet  Facebook,  men  de  traditionelle medieaktører har dog efterhånden eksperimenteret og afsøgt  forskellige  muligheder.  Pionerdagene  er  derfor  forbi,  og efter i nogle år at have optrådt hyppigt i nyhedsartikler og som noget fremmed er fænomenerne YouTube, Facebook og Twitter ved at finde deres plads i det danske mediebillede og i danskernes hverdagsbevidsthed.

Særligt Facebook har gjort befolkningen synlig for hinanden, og Facebook-brugerne checker hinanden ud på Facebooks blå bog. Facebook-brugerne har i deres aktiviteter måske også opdaget, hvor lidt individualistiske de måske i virkeligheden er, og at deres præferencer egentlig slet ikke er så særlige, men deles af mange andre.

Facebook-brugerne  står  tilmed  frem  med  billede,  navn  og andre referencer til et fysisk levet hverdagsliv, så måske er de slet ikke de 'bizarre circus freaks', som Dylan nævner. De anakistiske jam sessions er heller ikke længere betegnende for det, som foregår. Facebook er blevet til forudsigelige begivenheder.

Når sociale medier således finder en konformitet, hvor personer fremstår ens i pæne profilrammer på deres respektive Facebook-sider, synes det nye, vilde mediefænomen at være blevet tæmmet, og det fremstår meget mere håndgribeligt og brugbart for journalister og nyhedsmedier. De traditionelle nyhedsmedier har sågar erklæret Facebook som 'det er dér, danskerne er', og 'vi danskere' er jo alt andet lige en samlende betegnelse for alle danske brugere på Facebook. Men det er også en mediebranches håb om at finde en økonomisk farbar vej i et digitalt mediemiljø, og med Facebooks potentiale målt på antal medlemmer et det et sted, hvor man som nyhedsmedie gerne vil have sine nyheder til at befinde sig.

Når Facebook er blevet forudsigeligt og konformt, begejstrer det Mr. Jones fra Dylans tekst, der jo har det svært med for mange afvigelser - og måske også lidt med sig selv. Og fra Dylans tekst synes en reference til udtrykket 'keeping up with the Joneses' at blive relevant, idet aktiviteter på Facebook, hvor vi fremviser vores  netværk  og  skaber  synlige  referencer  til  vores  civilstand, arbejdsforhold  og  andre  interesser,  hurtigt  kan  komme  til  at handle om en materialistisk og symbolsk orientering og bekræf- telse frem for den modkultur, som Dylan selv var repræsentant for, eller den fornyende, anarkistiske kakofoni, som skulle udfordre mainstream-tankegange.

I den optik bliver en af pointerne med sociale netværk, at hvis ikke man holder trit med 'the Joneses', vil man socialt set blive betraget som tilhørende en lavere klasse eller sagt i 'new speak': Det bliver svært at opnå anerkendelse, hvis ikke man forstår at begå sig på Facebook eller andre arenaer for informationsdeling og 'people watching' for at bruge et udtryk fra Lonely Planets rejsebøger, når man har behov for at finde et godt sted at hænge ud og være sikker på, at der er andre mennesker at kigge på.

Men lige så flertydig Dylans tekst er, lige så mange umiddelbare læsninger og fortolkninger kan vi lave af sociale netværk, som trods stigende popularitet og udbredelse stadig er medier, der kan overraske i forhold til, hvad de kan bruges til, og hvordan de skal bruges.

For overhovedet at kunne tage del i de sociale netværk, så man har mulighed for at holde trit med nogen, bliver det dog væsentligt  at  forstå,  som Wired Magazine i december 2010 proklamerede i en artikel om nettets delekultur og 'cloudliving', at hvor det 20. århundrede handlede om at holde trit med the Joneses, handler det 21. århundrede om at linke op med dem. At pleje relationer og indgå i netværk og skabe værdi gennem associationer og deltagelse er således mantraet.

Noget sker altså, og meget er allerede sket, så hvad er det, der er på spil i de sociale medier og i særdeleshed på Facebook i forhold til nyhedsproduktion og nyhedsfordøjelse?

## Nye roller i (og uden for) redaktionslokalerne

At  nyhedsfordøjelsen  ikke  tidligere  har  været  medieret  og tilgængelig  for  andre,  har  skabt  situationer,  hvor  publicerede nyhedshistorier  er  blevet  efterladt  mere  eller  mindre  uimodsagte,  medmindre  man  kunne  slippe  igennem  med  et  kritisk læserbrev. Den sociale snak og afkodning af nyhederne har derfor  heller  ikke  nogen umiddelbar journalistisk interesse. Fokus er rettet mod at kunne levere næste stykke breaking news eller eksklusiv solohistorie.

En række fortællinger om brugen af blogs, sociale netværks- sider og Facebook som redskaber i journalistisk praksis har dog efterhånden slået sig fast. Her kan fremhæves Berlingske Tidendes Cavlingpris-vindende afsløring af en dysfunktionel politireform eller Dorthe Tofts afsløring af en helt anden kategori af dysfunktionalitet, nemlig Stein Baggers økonomiske kriminalitet.

I  begge  tilfælde  spillede  de  digitale  medier  og  en  journalistik  i  samspil  med  brugerne  en  væsentlig  rolle.  Berlingske  har sidenhen med projektet 'I Lægens Hænder' haft held til igen at engagere ved brug af bl.a. Facebook, og de andre avisers gravergrupper kigger også mod sociale medier som et nyt redskab i det journalistiske arbejde.

At  man  er  begyndt  at  tage  de  sociale  netværks  indflydelse alvorligt  eller  er  begyndt  at  se  potentialet  i  at  sprede  nyheder rundt på sociale medier, ser vi også afspejlet i, at der til disse nye aktiviteter  hører  nye  stillingsbetegnelser  i  redaktionslokalerne hos de traditonelle medieaktører.

Webjournalister, webudviklere og webansvarlige er efterhånden kendte titler i redaktionslokalerne, men de nye professionstitler  som  'community-manager'  og  'social  media-redaktør' mangler stadig at finde deres præcise definition og faglige placering. Eller måske skal de blot ses som midlertidige stillinger, indtil brugen af sociale medier bliver indlejret i journalistisk praksis.

Når  journalister  og  andre  fagpersoner  med  kompentencer udi  sociale  medier  skal  integreres  på  redaktionerne,  synes  der at foregå en genopførelse af den adskillelse, som prægede webjournalister og avisjournalister for ikke så længe siden. De nye ansættelser er et tegn på, at man både er interesseret i de sociale netværk  som  kildemateriale  i  journalistisk  praksis  såvel  som publicerings-  og  distributionskanal,  men  også  som  attraktivt miljø for nyhedskunder.

Men hvad er det, der er på spil for traditionelle medier? Det er jo ikke, fordi brugerne af de sociale medier har svært ved at dele indhold fra avisernes og de elektroniske mediers netsider. Herfra hentes der allerede indhold, og der linkes til nyheder, som indgår på de sociale netværkssider.

Brugerne deler altså allerede indhold, så det må i mindre grad handle om at overtale brugerne til at ville dele og mere om de traditionelle mediers tilstedeværelse og tilgængelighed i brugernes sociale univers. Kigger vi uden for Danmarks grænser, sker der hos Washington Post også en naturlig udskiftning af traditionelle redaktionssekretærer til fordel for 'søgemaskine- og nettrafikredaktører' og sågar 'engagement editors', der skal få læserne til at  involvere  sig  i  dialogen  med  mediet.  De  traditionelle  mediers synlighed i de sociale netværk synes således at skulle forøge muligheden for at få bestemt indhold delt af brugerne ved samtidig at etablere et nyt loyalt tilhørsforhold.

Set fra et markedsorienteret hjørne kan måden at pushe nyheder ud til brugerne via viral kommunikation ses som et kvalificeret forsøg på at integrere og tjene penge på læserkommentarer og på den snak, som folk tidligere havde ved køkkenbordet eller ved kaffemaskinen på arbejdspladserne.

Set  fra  et  journalistisk  og  publicistisk  hjørne  har  Facebooks potentiale også afsløret sig, men i et socialt netværk kræver det et fortsat engagement i og med brugerne for at vinde og bevare de sociale mediebrugeres tillid. Vi kan således endnu en gang vende os mod passager fra Bob Dylans 'Ballad of af Thin Man', der i Steffen Brandts danske gendigtning bliver til:

For der er nogen på linjen Men du aner ikke hvem det er Gør du, Mister Jones [...] Du har dine forbindelser I den frie fantasi Det er et spørgsmål om tillid

Og hvor meget har du tænkt dig, du vil gi?

Steffen Brandt (Baby Blue / 'Ballad of a Thin Man')

## Sociale medier + Journalister

Sociale  medier  bygger  på,  at  vi  skaber  relationer,  opdaterer hinanden og følger hinandens aktiviteter, og det fylder meget i mediebilledet i 2010'erne. Under det arabiske forår i Mellemøsten og Nordafrika har de sociale medier fået påklistret mærkater som Twitter- og Facebook-revolutionen, og de sociale medier har vist nye måder at organisere sig på uden nyhedsorganisationer eller har i det mindste vist et nyt opsigtsvækkende og bemærkelses- værdigt samspil, som vi ikke har en klar forståelse af endnu.

Det var også fra Twitter, og længe før traditionelle massemedier havde styr på fakta eller evnede at tænke uden for skabelonen, at man kunne få information om massemorderen fra Oslo og  Utøya.  Opdateringer  og  meningsudvekslinger  foregik  som breaking news, og efterfølgende var det også i de sociale medier, at der blev taget hånd om et interaktivt rituelt sorgarbejde bl.a. ved symbolsk at vise sin sympati og empati med Norge. Et sorgarbejde, som normalt er sket gennem tv's rituelle kommunikation eller i læserfællesskaber i de traditionelle avismedier.

Når 'extra, extra, tweet all about it' bliver et nyt mantra i informationsstrømmen, er det ikke underligt, at journalister har set Twitter som et foretrukket netværksmedie, der i kraft af sin åbne struktur er nemt at gå til. Særligt når der er brug for at finde et citat på maksimum 140 tegn eller for at kunne rapportere live fra en begivenhed, hvor journalistikkens credo befaler, at det stadig er vigtigst at komme først, hvis det skal kunne kvalificere sig som nyhed.

Facebook  bliver  derfor  ligesom  Twitter  anvendt  som  publiceringskanal, og flere journalister bruger indhold fra Facebook i  deres artikler i traditionelle formater, men de sociale mediers potentiale for nyhedsmedier og den journalistiske praksis synes på ingen måde udtømt. Mens Twitter bygger på mere 'uforpligtende' relationer og følgeskaber, synes særligt Facebook at kunne optimere og vitalisere journalistisk praksis gennem nye måder at arbejde med kilder og cases på, og Facebook synes også at kunne forbedre nyhedsmediernes samarbejde med og kommunikation til de læsere, som gennem flere årtier har forladt abonnementsfællesskaberne.

Og Facebook Inc. er mere end opmærksom på, at Facebook har potentiale som nyhedsmedie. Facebook Inc. arbejder ihærdigt på at skabe de rette redskaber, så traditionelle nyhedsmedier  kan  optimere  deres  udbytte  af  Facebook  og  komme  til  at levere  lukrative  'Facebook  editions'.  Men  Facebook  overlader ikke denne udvikling alene til de traditionelle aktører. Facebook er fra 2011 begyndt at ansætte journalister eller i hvert fald en nævneværdig journalist, Vadim Lavrusik, der har fået til opgave at  arbejde  med udvikling af journalistik og brug af Facebook i nyhedsformidlingen.  I  USA  kommer  vi  til  at  se  eksperimenter Facebook + Journalists · Getting Started

4 Ways to Get Started Using Facebook Today

benefit from:

med en ny type nyhedsjournalistik, der ikke har afsæt i de traditionelle nyhedsmedier, men vil have større vægt på den enkelte journalists  egen  medieperformance  og  kultivering  af  et  publikum eller en fanskare på Facebook.

· Twa-way dialogue with your readers

· A public presence on Facebook that enables your readers to

Page in search results

connect with you professionally. Readers will be able to find your

· Unlimited Connections: While the maximum number of

connections for a profile is 5,000 friends, you can have an

unlimited amount of connections on your Page

facebook A

Bill Simmons

## When the shit hits the fan

## Fan (fãn): noun

- I. A device for creating a current of air or a breeze.
- II. An ardent devotee; an enthusiast.

Nu  er  det  jo  et  amerikansk  mediebillede,  der  bliver  taget udgangspunkt i, så lad os dvæle lidt ved det amerikanske udtryk: 'When the shit hits the fan' , som bruges for at signalere, at helvede er ved at bryde løs, eller at man er ved at blive grusomt røvrendt. Et udtryk, som mange nyhedsmedier også i Danmark sikkert allerede har fundet anvendelse for, efter at de digitale medier har  skabt  turbulens  i  den  traditionelle  forretningsmodel  for nyhedsproduktion, men et udtryk, som måske vil blive anvendt igen, hvis ikke man som nyhedsmedie har en strategi for at være tilgængelig på de sociale medier og har gjort sig overvejelser om, hvordan man vil producere en 'Facebook edition'.

Går vi nogle år tilbage, kunne man på nyhedsredaktioner rundt omkring høre selvbedraget: 'Ak, det er et forbigående fænomen, vi håber, det snart går over'. Og man har heller ikke tøvet med at bortforklare borgerne og brugerne på egne netsider eller i sociale diskussionsfora og netværk som de sædvanlige brokkehoveder og kværulanter. 'Når dagen er omme, har den ene kaldt en anden racist,  nazist  eller  det,  der  er  værre,  så  hvad  er  det  værd?'  En respons og en spøgefuld latterliggørelse af borgernes deltagelse på nettet,  som flere  sikkert  kan  nikke  genkendende til  at  have hørt, hvis man har været i nærheden af en nyhedsredaktion.

Håb og selvbedrag er nu væk, og de sociale medier er blevet en del af det daglige medieforbrug, så vi synes fremme ved en mere  opgivende,  men  på  mange  måder  også  omstillingsparat opfattelse  hos  nyhedsmedierne: 'Ak,  hvad  skal  vi  gøre?',  lyder det  nogle  steder,  mens  de  mere  forandringsvillige  entusiastisk udbryder: 'Lad os prøve det her!'

Endelig kan vi også tage udtrykket meget bogstaveligt og prøve at fremmane et billede af øjeblikket, lige før afføring rammer bladene på en elektrisk  ventilator.  Det  er  uforudsigeligt,  hvorhen afføringen  vil  spredes,  og  uoverskueligt,  hvad  konsekvenserne bliver af den bevægelse, som afføringen bliver sat i. Det er selvfølgelig afgørende, at der er strøm på ventilatoren. Hvis vi drager en parallel til sociale medier, gælder det, at når journalistiske produkter rammer en fan på Facebook, en bruger i et socialt netværk, spredes nyheden på måder, der umiddelbart er uoverskuelige og uforudsigelige for afsenderen. Det er dog altafgørende, at der er liv i de fans, der modtager og skal være med til at sprede nyhederne. Statusopdateringer, tweets og nyhedsartikler distribueret af vennerne via Facebook er således alle nye budbringere i nyhedsstrømmen.

## Sociale medier og journalistikforskning

Traditionelt  set  er  der  hos  nyhedsjournalister  og  på  journalistuddannelser meget fokus på produktet og på, hvordan man fortæller den sandfærdige, korrekte, retfærdige og gode nyhedshistorie. Der er mindre fokus på, hvilken konsekvens historierne kan få for bestemte grupper ud over etiske tommelfingerregler og en rygmarvsfornemmelse for fairness, hvor journalisten som refleksiv  praktiker  forsøger  at  sjusse  sig  frem  til,  hvor  megen skade historien sandsynligvis vil påføre de implicerede. Og hvad angår de konkrete nyhedshistorier, er målgrupper og idealtyper for  modtagerne  noget,  man  tænker  i,  men  hvis  blot  'Maren  i kæret' kan forstå teksten, kan den opfattes af alle.

Der  findes  efterhånden  en  del  dansk  forskning,  som  undersøger journalisternes praksis i forbindelse med nyhedsproduktion  (eksempelvis  Schultz  2006,  Gravengaard  2010),  men  der bliver oftest taget afsæt i en traditionel medieverden med interesse i, hvor kilderne til nyheder i de publicistiske medier kommer fra, og hvordan historier bliver vinklet. Formålet har været at beskrive produktion af nyheder og forklare den journalistiske fødekæde for traditionelle medieaktører i nyhedsproduktionen (Lund, Ørsten og Willig 2009), ikke hvilken rolle sociale medier spiller  i  mediebilledet.  Der  er  således  mindre  opmærksomhed rettet mod, hvordan et nyt medieensemble med nye aktører og sociale medier kan have betydning for nyhedsproduktion. Ligeledes  har  forskning  i  journalistik  ikke  haft  synderlig  interesse i,  hvor  nyhederne går hen, eller hvad der sker med nyhederne uden for redaktionslokalerne. Nyhedernes fordøjelseskæde, om man vil.

Receptionsforskningen  har  imidlertid  undersøgt,  hvordan vi  modtager  nyheder.  Den  type  forskning  har  fokuseret  på  de måder, vi opfatter og forstår publicistiske nyheder på. Inden for denne tradition  har  det  haft  forrang,  at  nyheder  transmitteres som bestemte tekster, der bliver afkodet forskelligt af brugerne ud fra brugernes forskellige udgangspunkter i tilværelsen. Der har derfor været fokus på, hvordan folk har fortolket nyhedsteksten på baggrund af deres livsverden. Mediesociologiske og medieetnografiske  studier  har  undersøgt,  hvordan  nyhedsforbruget  er integreret i kulturel praksis og indgår i hverdagslivets rutiner og projekter. Nyere forskning i nyhedsforbrug peger endvidere på nytteværdien af et nyhedsprodukt, dets 'worthwhileness', altså om nyhedsproduktet er umagen værd at forbruge i forbindelse med hverdagslivets mange projekter (Schrøder og Larsen 2010).

Det  sociale  ved  nyhedsforbrug,  eksempelvis  et hmrpf fra  en avislæser  hen  over  bordet  eller  en  kommentar  fra  en  tv-seer  i sofaen, har ikke tidligere været tilgængeligt for andre end en samlever, familiemedlemmer eller kolleger. Med de sociale medier og særligt med udbredelsen af de mange samtaler på Facebook er disse kommentarer blevet synlige, og 'Maren i kæret' har fået en stemme i et digitalt univers, hvor andre følger hende, bekræfter hende og kommenterer hendes udsagn. Er den sociale deltagelse i netværk blevet dér, hvor nyhedsforbruget udspiller sig og finder sin selskabelighedsform og nytteværdi?

Og  hvad  betyder  sociale  medier  for  vores  måde  at  forstå 'offentlighed' og ytringsfrihed på? Hvordan skal journalister forholde sig til den kakofoni af digitale stemmer, som øjensynligt findes på sociale netværkssider? Hvad gør man i et medielandskab med sociale medier, hvor ærbødigheden over for journalistiske produkter er blevet suppleret og til dels erstattet med en aktiv  og  deltagende indsats, hvor journalistiske produkter ikke længere står uimodsagt?

Hvad  sociale  medier  betyder  for  journalistisk  praksis,  for nyhedsmediernes rolle i samfundet og for måden, nyheder forbruges på, er temaet for Journalistica i 2011. Eller rettere var det håbefulde tema, for desværre er det stadig et område, der mangler at blive udforsket og belyst.

Tre artikler er det dog blevet til i denne udgave, som skriver sig inden for temaet. Lisbet Klastrup fokuserer i sin artikel 'Offentlighed for en dag? Facebook-grupper og de nye 'massebrugere'' på Facebook-grupper som et performativt og kulturelt medborgerskab.  Mette  Stentoft  undersøger  journalistisk  produktion  i et brugerdrevet community i artiklen 'Større brugerindflydelse inden for redaktionelt styrede rammer'. Natali Helbergers bidrag 'Caution! You are now exercising editorial control! - Exploring initiatives  to  raise  the  quality  of  User  Created  News,  and  their legal  side-effects'  leverer  et  juridisk  blik  på  brugergenerede nyheder.

De resterende tre artikler i denne udgave er uden for tema og tager en række forskellige emner op med relevans for journalistikforskningen. Ejvind Hansen argumenterer i sin artikel 'Grænser for ytringsfrihed' for, at ytringsfriheden grundlæggende set må være begrænset, og at det derfor altid er påtrængende at diskutere, om de givne grænser er de mest oplagte i enhver given samfundsmæssig situation. I artiklen 'Forskydninger - Mellem svar og ikke-svar', som er skrevet af Jonas Gabrielsen, Heidi JønchClausen og Christina Pontoppidan, udforskes, hvordan tidligere statsminister  Lars  Løkke  Rasmussen  på  tirsdagspressemøder kunne svare uden egentlig at svare på journalisters spørgsmål. Det  sidste  bidrag  er  fra  Maja  Sonne  Damkjær  og  Anne-Marit Waade, som analyserer rejseserier vist på dansk fjernsyn i perioden  1988-2005  i  artiklen  'Rejseserien  -  mellem  engagerende journalistik, turistreklame og tv-underholdning'.

LARS HOLMGAARD CHRISTENSEN ,  Forskningschef i Sociale Medier, Danmarks Medie- og Journalisthøjskole, lhc@dmjx.dk

## REFERENCER

- Gravengaard, Gitte (2010): Journalistik i praksis. Valg og fravalg af nyhedsideer. Samfundslitteratur.
- Jenkins, Henry (2006): Convergence Culture: Where Old and New Media Collide. New York: New York University Press.
- Lund, Anker Brink, Mark Blach-Ørsten og Ida Willig (red.): 'Hvor kommer nyhederne fra? Den journalistiske fødekæde i Danmark før og nu' . Forlaget Ajour.
- Schultz, Ida (2006): Bag nyhederne - værdier, idealer og praksis. Forlaget Samfundslitteratur.
- Schrøder, Kim og Bent Steeg Larsen (2010): 'The shifting cross-media news landscape - Challenges for news producers' ; I Journalism Studies, Volume 11, Issue 4, August 2010.

## Offentlighed for en dag? Facebook-grupper og de nye 'massebrugere'

## AF LISBETH KLASTRUP

Den  1.  januar  2010  om  formiddagen  blev  den  unge  danske pige Maria Møller Christensen fundet død. Sidst på formiddagen samme dag nåede historien nyhedsmedierne. Få timer senere, cirka  halvtre  om  eftermiddagen,  postede en person den første post  på  'væggen' i  en  Facebook-gruppe ved navn R.I.P .  Maria Møller Christensen , flere timer før det kom frem, at hun var blevet myrdet. Over 1000 mennesker meldte sig ind i gruppen den første dag, og tre dage senere havde gruppen over 20.000 medlemmer. 1

R.I.P .  Maria  Møller  Christensen (RIPMMC)  er  et  af  mange eksempler på grupper, der opstår med lynets hast på det sociale medie Facebook som reaktion på en historie eller sag, der har fokus  i  dagspressen.  Et  tilsvarende  eksempel  er  gruppen R.I.P Flemming  Bamse  Jørgensen, der  præcist  et  år  efter  (1.  januar 2011)  opstod  som  en  folkelig  reaktion  på  den  danske  sanger Bamses død, der også blev slået stort op i de danske medier. Den fik  ifølge  mine  egne  optællinger  knap  110.000  medlemmer  på fem dage. Alene den første dag sluttede over 64.000 mennesker sig til gruppen.

En af de første Facebook-grupper, der for alvor vakte mediernes opmærksomhed, var gruppen Folk der går med kniv er idioter .  Den blev dannet omkring 5. januar 2008, da en ung mand blev stukket ned i det centrale København. Den fik over 80.000 medlemmer i løbet af en uge og tiltrak sig så meget opmærksomhed, at flere ledende politikere, som f.eks. Helle Thorning-Schmidt, også var inde at kommentere på dens væg.

Hvad er det, der får så mange mennesker til at trykke på 'bliv medlem'-knappen i sådanne grupper, og hvordan kan vi analytisk tilgå denne form for brug af sociale medier? Denne artikel vil  med  udgangspunkt  i  en  analyse  af  brugen  af  to  Facebookgrupper, den førnævnte RIPMMC-gruppe og gruppen Mod nedlæggelsen af DR2, diskutere disse grupper som mediefænomen. Kan man, ud over at se disse grupper som en primært følelsesmæssig reaktion på en 'medietekst' (en nyhed), i dem også se konturerne af et nyt performativt og kulturelt 'medborgerskab', en ny form for midlertidig offentlighed? Denne artikel er skrevet ud fra tanken om, at skal man meningsfyldt kunne forstå og analysere et fænomen som Facebook-gruppen, har vi brug for et nyt modtagerbegreb. Jeg vil argumentere for, at vi sammensmelter 'publikum' og 'bruger' til begrebet 'massebrugeren', og for, at det er nødvendigt at forstå danskernes brug af grupper i lyset af samspillet mellem gamle og nye medieformater. Samtidig vil jeg  diskutere,  hvorvidt  og  hvordan  disse  massebrugere  eventuelt også kan anskues som en ny variant af en kulturel offentlighed. Artiklen lægger derfor ud med en generel diskussion af publikums- og offentlighedsbegrebet for herefter mere konkret at præsentere, hvad vi ved om gruppeadfærd på sociale medier og  Facebook.  Herefter  følger  en  kort  analyse  og  diskussion  af mønstre og adfærd i brugen af de to udvalgte grupper, og artiklen afsluttes med en kort diskussion af, hvordan vi i en bredere medieteoretisk kontekst kan forstå disse grupper.

## Det nye digitale 'publikum'

I  medie-  og  kommunikationsforskningen  har  man  i  mange årtier diskuteret , hvordan et givet publikum agerer i forhold til en given medietekst (er publikum f.eks. 'passive' eller 'aktive' modtagere?),  og  hermed  også  hvad  der  karakteriserer  disse modtageres  aktivitet,  og  hvornår  denne  aktivitet  måske  også har politisk eller aktivistisk potentiale. Disse spørgsmål er ikke blevet mindre aktuelle, efter at de digitale medier er blevet en del af mediekredsløbet. Fra den tidligste hypertekstforskning (se f.eks. Landow 1992 eller Bolter 1994) og frem til nutidens studier af web 2.0-brugeren (Bruns 2008) har teoretikerne generelt fremhævet, at de digitale medier først og fremmest skaber rum for en ny form for modtager, der selv gennem valg og fravalg (typisk via museklik) har en aktiv indflydelse på tilblivelsen af den tekst, vedkommende interagerer med. Man taler følgende derfor ikke om en læser eller et publikum, men om brugeren . Overraskende få  har  diskuteret,  om  alle  brugere  faktisk  er  interesserede  i  at være så aktive som teoretikerne synes at forvente (se van Dijck 2009), og der spørges derfor sjældent til, hvordan og hvor meget brugeren egentlig er aktiv. Jeg vil derfor mene, at vi endnu ikke har fået besvaret de overordnede spørgsmål, som medieforskeren Sonia Livingstone præsenterede tilbage i 1999 i en artikel om de digitale mediers nye publikum:

'[how can we understand] … the ways in which audiences are themselves become transformed in response to new media and or the changing social conditions of which the success of new media are themselves an outcome'. (Livingstone, 1999, p.5)

Vi mangler i høj grad stadig at få besvaret, hvordan publikumsbegrebet forandres af de digitale medier, og hvordan udviklingen i den 'analoge' omverden også påvirker både graden og typen af online-aktivitet. Herunder mangler der i særdeleshed undersøgelser af, hvordan og hvornår et publikum i en online- sammenhæng (i form af for eksempel massebrugerne) har potentiale til - eller kan træde i karakter som - en ny form for kulturel offentlighed,  som  borgere  forenet  af  fælles  følelser,  interesser  eller agendaer. Således har meget af 'new media'-forskningen fokuseret på individers brug af de digitale medier eller aktiviteten i tætte fællesskaber (communities). Men der mangler stadig forskning i de mere løse fællesskabsformationer, der finder sted på de sociale netværkssites, der i de senere år har tiltrukket et massivt antal medlemmer og brugere. 2  Der findes dog nogle bud på, hvad der mere generelt kendetegner brugerne på disse websites, og hvordan vi skal forstå dem. I en artikel fra 2010 diskuterer Boyd specifikt de sociale netværkssites, idet hun med udgangspunkt i et begreb oprindeligt introduceret af Mitzuko Ito påpeger, at skal vi forstå de digitale mediers 'networked publics', bliver vi nødt til  at  forstå  denne  nye  form  for  netværkede  offentlige  tilstedeværelser som værende både et sted og en samling af mennesker, der  både  er  konfigureret  af  og  udvikler  den  digitale  teknologi. Her er der altså ikke bare tale om publikum som forbrugere, men også brugere med et produktivt potentiale. Horst, Ito et al (2008) påpeger:

'Rather than conceptualize everyday media engagement as 'consumption' by 'audiences', the term 'networked publics' places the active participation of a distributed social network in producing and circulating culture and knowledge in the foreground.' (ibid, p. 10)

For at forstå denne netværkede offentlige væren bliver vi både nødt til at se på de konkrete praksisser, der finder sted (på sociale medier), og de muligheder og forhindringer, teknologien skaber for interaktion, kommunikation og synlighed. Boyd (og tidligere Ito) beskæftiger sig dog ikke med koblingen mellem de digitale medier og de generelle sociale betingelser for  deres  udvikling, som  Livingstone  efterlyser.  Man  skal  ligeledes  være  varsom med at oversætte begrebet 'networked publics' med det danske begreb 'offentlighed', idet Boyd og andre i praksis snarere taler om den offentlige synlighed af den enkeltes ytringer og interaktionen omkring og spredningen af disse, og ikke om nogen form for kollektiv offentlighed. Således bliver grupper kun nævnt forbipasserende i artiklen.

Tilsvarende er det forbløffende få medieforskere, der indtil nu på case-basis har studeret samspillet og cirkulationen af nyhedshistorier  mellem  de  gamle  nyhedsmedieformater  (her  forstået som  tv,  radio,  dagblade  samt  mediehusenes  websites)  og  nye medieformater (som de sociale medier) ud fra et brugerperspektiv. Således har jeg ikke kunnet finde nogen studier, der fokuserer på forholdet mellem nyhedsforbrugere af gamle medier og disse brugeres  reaktioner  på  nyhederne,  som  de  kommer  til  udtryk i  gruppeaktivitet på sociale medier 3 . Det er også en øvelse, der kræver, at man begrebsmæssigt holder tungen lige i munden, for her er to typer modtagere i spil: massemediepublikummet (de mange, der ser tv-nyhederne, hører 12-radioavisen eller ser forsiden af Ekstra Bladet) og dette 'networked publics', der ideelt set aktivt reagerer på nyhederne ved at dele dem og diskutere dem med hinanden. Interpersonel interaktion omkring en massemedial  transmission kunne man måske betegne det. Denne form for omgang med nyheden afspejler nutidens medievirkelighed, hvor det sjældent giver mening at tale om 'en tekst' (et budskab) oplevet gennem en kanal på et tidspunkt, men hvor vi kan finde mange tekster om for eksempel den samme nyhedshistorie formidlet gennem mange forskellige medier på flere forskellige tidspunkter. Massebrugerne oplever en nyhedshistorie formidlet og brugt både online og offline. De vil altså interagere med nyhederne både i en overvejende passiv modus (som lytter, seer og læser) og i en mere aktiv modus (som digital mediebruger).

## Fra publikum til (kulturel) offentlighed?

Diskussionen  af,  hvordan  og  hvornår  publikum  agerer  som samfundsborgere (citizens) og dermed også kan betragtes som en  slags  politisk  eller  kulturel  offentlighed  ('publics')  i  mere traditionel forstand end den, Boyd m.fl. opererer med, forbliver også relevant for studiet af online-brugeraktivitet. Diskussionen er relevant, fordi man kan argumentere for, at det at blive medlem af og engagere sig i en Facebook-gruppe som reaktion på en nyhedshistorie også er en borgeraktivitet, en måde at skabe en form for kollektiv offentlig diskussion om et givent emne eller historie på. Mere præcist kan denne type aktivitet betegnes som et udtryk for kulturelt medborgerskab eller 'cultural citizenship' (Livingstone  2005,  McGuigan  2005,  Jones  2006,  Hermes  2006) eller en folkelig kultur ('civic culture', Dahlgreen 2009), altså en aktivitet, der ikke er eksplicit og tydeligt politisk, men tager sit udgangspunkt i borgerens egne følelser og hverdagskultur, som den opleves og udtrykkes i kraft af og gennem medierne. Sigtet er dog fortsat en form for kollektivt tilhørsforhold og fælles identitet.

Dette perspektiv diskuteres nærmere i en artikel om relationen mellem  'publikum'  og  'offentlighed',  hvor  Sonia  Livingstone (2005) diskuterer det faktum, at 'publikummet' både inden for en populær og elitær diskurs er blevet opfattet som 'trivial, passive and individualized', mens 'offentligheden' på den anden side opfattes  og  omtales  som 'active,  critically  engaged  and  politically significant' (ibid, p. 2). Hvor publikummet (seerne, lytterne osv.) typisk kategoriseres som personer, der agerer inden for privatsfæren  ud  fra  følelsesmæssige  reaktioner,  forstås  'offentligheden' som en enhed, der handler i en kollektiv samfundssfære og ud fra rationelle overvejelser. Livingstone argumenterer for, at vi må erkende, at der findes et område mellem disse to sfærer, som hun også betegner som en 'folkelig kultur' (civic culture), situeret mellem 'the sphere of experience and identity' og 'the sphere of collective efficacious action' (ibid.). Hvis folk træder ind i offentlighedens søgelys ('go public'), påpeger hun, gør de det, fordi deres egne personlige oplevelser og erfaringer som privatpersoner har motiveret dem til at gøre det. Den afgørende faktor for hende er her, hvorvidt det, folk gør, kan anskues som en form for kollektiv enhed, hvis handlinger og relationer udføres og er tilgængelige for en bredere offentlighed. Et tilsvarende perspektiv finder man hos Hermes (2005) i en artikel om medborgerskab i internettets tidsalder. Her argumenterer hun for, at hvis 'we want to understand when people turn into publics, we need to  find  out  where  and  how  they  form  opinions'  (ibid,  p.  300). At  studere handlinger som udtryk for et 'kulturelt medborgerskab' betyder derfor også, at man må forstå, hvordan folk skaber og deler en fælles identitet og det community (fællesskab), der opstår i kraft af den delte identitet. Dette community kan også opstå på baggrund af et delt 'forbrug' af massemedier og fælles populærkulturelle  referencerammer.  Hermes  selv  nævner  som et  eksempel på et fællesskab, der også er potentielt politisk, et website, der opstod efter mordet på instruktøren Theo van Gogh. Dette website

'supports the thesis that new technology may facilitate a new type of citizenship commitment that combines exchange of information and evaluation, in which emotion and experience are not discounted, but an accepted part of the processes of opinion formation.' (bid. 305)

Mindegruppen for Bamse er et andet godt eksempel, idet den ikke  kun  er  udtryk  for  en  umiddelbar  fælles  sorgreaktion;  den synes med tiden også at være blevet et sted, hvor folk kan dele deres smag og interesse for Bamses musik. Her deles altså både følelser og information på samme sted. Både Livingstone og Hermes peger altså på, at man bør inkludere en ny 'mellemsfære', hvor  (online)publikummet  har  muligheden  for  også  at  blive aktive borgere, ikke blot og kun gennem en rationel debat, men i  kraft af og gennem en følelsesmæssig investering, der er gjort mulig  gennem  et  personligt  engagement  i  populærkultur  og massekommunikation.

Men er det alle typer af populærkulturelle begivenheder eller nyhedshistorier, der kan skabe grobund for en 'kulturel offentlighed'?  Dayan  (2005)  overvejer  i  en  artikel  om  tv-seere  som mulig  offentlighed  en  række  situationer,  hvor  mediebrugerne kan blive, om ikke en offentlighed, så en præ-offentlighed. Han definerer overordnet en offentlighed (publics) som et afgrænset fænomen, der er kendetegnet ved at tage stilling til en sag gennem intern debat og derigennem også kan manifestere sig som et fællesskab ved at være socialt, (dvs. noget, der udviser 'sociability)' ,  ved  at  være  stabilt,  og  ved  at  have  kapacitet  til  performance og selv-repræsentation over for dem, der ikke er medlem af denne gruppe. Dette forudsætter også, at man kan repræsentere  sig  selv  som  havende  visse  fælles  værdier  og  verdenssyn. Dayan undersøger herefter på baggrund af denne definition en række områder og cases, hvor mediebrugerne kunne udvikle sig til en potentiel offentlighed. Et af de områder, han peger på, er de tilfælde, hvor folk finder sammen i relation til en stor mediebegivenhed som f.eks. Pavens rundrejse i Østeuropa eller høringen  af  Bill  Clinton  i  forbindelse  med  Monica  Lewinsky-sagen (1998). Den 'præ-offentlighed', der opstod i disse tilfælde, har alle en offentligheds kendetegn, bortset fra at det ikke er et stabilt fællesskab, men derimod er kendetegnet ved at være ustabilt og midlertidigt. Det er en flygtig offentlighed: 'a public for one or several days; sometimes a public for an hour or two' (ibid, p. 770). Denne type offentlighed synes at være særdeles passende til  at  beskrive det fænomen, jeg her ser på: En gruppe mennesker samles i et semioffentligt og delt rum (Facebook-gruppen) i en kort tidsperiode, drevet af et følelsesmæssigt eller personligt 'politisk' engagement, der er opstået på baggrund af en historie, de har hørt i nyhederne. Man kan betragte en sådan gruppe som en kollektiv, affektiv alliance, der i udgangspunktet deler samme verdenssyn eller perspektiv som resten af gruppen (dvs. som defineret i form af gruppens navn, beskrivelse og eventuelle dagsorden, som man må forudsætte typisk vil være den umiddelbare årsag til, at en person tilslutter sig gruppen). Men hvis en Facebook-gruppe er  udtryk  for  en  slags  præ-offentlighed  i  Dayans forstand, må man også spørge: Hvor stabil eller ustabil er denne gruppe? Og kan man iagttage nogen form for socialitet inden for gruppens  rammer: Taler  og  diskuterer  medlemmerne  egentlig med hinanden? Og udtrykker gruppemedlemmerne nogen form for kollektiv interesse i at manifestere sig som gruppe i forhold til andre grupper eller en bredere offentlighed? Det er spørgsmål, som analysen nedenfor vil tage op.

Der er dog visse eksterne begrænsninger for, hvordan og hvornår et publikum kan blive kollektivt engagerede. Bird peger i sin bog om hverdagskultur og tv-publikum (2003) således på, at selv de aktive seeres kulturelle kreativitet også er begrænset:

'Yes, as audiences we are (or can be) creative, taking images and ideas provided by the media and doing many unexpected things with them. Yet, we are also constrained by the boundaries placed around the meaning of those media products and by the choices that are actually available to us.' (Bird 2001, p. 167)

Denne observation synes særdeles relevant, hvis man skal forholde sig til 'hverdagspublikummet' i en digital, social mediekontekst. Hvis vi opfatter dannelsen af en Facebook-gruppe som udtryk for, at et publikum aktivt reagerer og selv skaber indhold som respons på historier, de har set eller hørt i nyhederne, så er deres 'kulturelle kreativitet' begrænset på to niveauer. Først og fremmest af nyhedsmedierne selv: Publikum kan kun reagere på de historier, der rent faktisk kommer frem i medierne (altså er udvalgt af journalister og redaktører ud fra de gængse nyhedskriterier om relevans, aktualitet osv.); og sekundært af Facebook som kommunikations- og sofwaresystem. Facebook stiller trods alt et begrænset udtryksregister til rådighed, når du skal skabe, drive eller deltage i en gruppe: Du har som administrator kun et lille  billede til rådighed til at skabe gruppens visuelle identitet, og du bliver f.eks. forhindret i at sende mails ud til gruppen, hvis den har over 5000 medlemmer. Til gengæld kan du slette indlæg og fravælge elementer som diskussionssider. Som bruger kan du typisk poste kommentarer eller links på gruppens fælles 'væg', men du kan ikke gøre det anonymt, eftersom alle poster på en gruppevæg automatisk forbindes med dit billede og et link til din profil 4 ,  og  du kan ikke sende besked til andre medlemmer, der ikke ser på væggen.

Bird peger også på vigtigheden af at situere både produktionen og receptionen af nyheder i en bredere kulturel  kontekst, hvor man også tager i betragtning, hvordan 'news both reflects and  reinforces  particular  cultural  anxieties  and  concerns'  (p. 150). Det er i særdeleshed historier omkring ting, man konkret er bange for eller håber på, som bliver til nyhedshistorier på et givet tidspunkt. Bird peger selv på aids-frygten og historier om 9/11-overlevende  som  eksempler.  Inden  for  de  seneste  par  år kunne  det  f.eks.  være  historier,  der  både  spiller  på  frygten  og magtesløsheden i forhold til klimaforandringer og naturkatastrofer, og på håbet i form af solstrålehistorier om mirakuløst overlevende (senest i dækningen af jordskælvene på Haiti og i Japan). Mere lokalt dansk (som i tilfældet med Maria Møller Christensen) kunne det være historier, der fokuserer på meningsløs vold og faren ved at færdes på gaderne i byerne, i takt med at bandekriminalitet (tilsyneladende) stiger osv. Med andre ord vil der være visse historier, der i højere grad end andre taler til folks angst og bekymringer på et givet tidspunkt i et samfunds kulturhistorie og dermed også med større sandsynlighed skaber grobund for følelsesmæssigt engagement og handlelyst.

## Forskning i Facebook-grupper

Før jeg ser nærmere på de to Facebook-grupper, er det relevant  at  kigge  på,  om  forskningen  i  Facebook-grupper  generelt kan sige noget om motivationen for gruppebrug, engagement og aktivitet. Der findes ingen præcise tal, der siger noget om, hvor mange grupper den gennemsnitlige Facebook-profil er medlem af.  Men Facebook-producenterne skriver dog selv i deres presseområde, at den gennemsnitlige bruger er 'forbundet til 80 fællesskabs-,  gruppe-  og  -begivenhedssider' 5 ,  hvilket  tyder  på,  at langt de fleste brugere på et eller andet tidspunkt har meldt sig ind i - eller aktivt taget del i - en kollektiv aktivitet. Det er dog umuligt at finde tal på, præcist hvor mange grupper der findes, særligt efter at Facebook i efteråret 2010 også indførte private (og dermed usynlige) grupper. Men trods den udbredte brug af grupper, er det generelt overraskende, hvor forbløffende få forskere der har beskæftiget sig specifikt med grupper på Facebook. Det betyder ikke, at grupper og gruppetilhørsforhold ikke har været berørt i sociale medier-forskningen som sådan, men når det har været  tilfældet,  har  gruppetilhørsforhold  typisk  været  diskuteret i forhold til overordnede temaer som (social) identitet, social kapital (se f.eks. Ellison et al 2007) og selvfremstilling (se f.eks. Barker  2009)  eller  subkulturelle  tilhørsforhold  (se  f.eks.  Baym 2007). Lidt forenklet kan man sige, at Facebook-forskningen indtil nu har fokuseret på den enkelte bruger i forhold til begreber som identitet, privacy eller individuelle netværksrelationer snarere end Facebook-gruppen som udtryk for en kollektiv identitet, et publikum eller en offentlighed.

Der findes dog enkelte undtagelser. Lampinen et al (2009) foretog i 2007 et studie af 20 yngre voksnes ageren i forhold til både implicitte grupper (de grupper, man mentalt opdeler sit personlige netværk i) og eksplicitte grupper (faktiske grupper med egen side) på Facebook. De eksplicitte grupper (som også er i fokus i denne artikel) opdelte de på baggrund af deltagernes gruppevalg i følgende kategorier, som jeg også finder meget dækkende:

1. Grupper, der relaterer sig til en del af ens personlige historie og aktiviteter (f.eks. 'vi der kommer fra Ringsted', '3b, Øregaards Gymnasium 1985', 'Social Media Network Copenhagen').
2. Grupper, der relaterer sig til en fælles interesse med andre, f.eks. sports- og fritidsinteresser, fantilhørsforhold til skuespillere, tv, bands o.l., eller mindre og lukkede vennegrupper.
3. Grupper, der er specifikke for Facebook - og som kan bruges til at udtrykke ens interesser, meninger eller humor.

Det er grupper inden for den tredje kategori, der er i fokus i denne artikel, altså grupper, man ikke kan forestille sig eksistere uden  Facebook  som  platform  og  katalysator  for  gruppen.  Et potentielt interessant kendetegn ved disse grupper er, uden at det er noget, Lampinen et al kommer ind på, at de i modsætning til de andre grupper ofte synes kendetegnet ved en voldsom og heftig aktivitet i starten af gruppens levetid eller i den periode, da dens eksistens viralt spredes på Facebook, men ellers ikke bliver besøgt eller brugt meget af dens medlemmer efterfølgende, hvorimod de to første gruppetyper snarere synes at lægge op til spredt, men dog regelmæssig aktivitet over lang tid. Dette er en egenskab, jeg vil vende tilbage til i forbindelse med studiet af de to grupper, der udgør denne artikels empiriske grundlag.

Park et al (2009) har i en artikel specifikt analyseret 1715 unge studerendes brug af grupper. I artiklen konkluderer de på baggrund af en analyse af spørgeskemasvar fra disse, at deres grunde til at deltage i en Facebook-gruppe er behovet for at socialisere, for underholdning, for egen statusbekræftelse og for information. De foreslår  også  et  tentativt  skel  mellem  informationssøgende og underholdningssøgende gruppemedlemmer, der muligvis er brugbar. Dog har Park et al ikke spurgt til, om der er emotionelle grunde til at blive medlem af en gruppe, hvorfor deres analyse heller ikke berører dette spørgsmål, men det er interessant, om ikke overraskende, at folk har forskellige grunde til at deltage i en gruppe.

Nyere  undersøgelser  af  Marichal  (2010),  Feezell  et  al  (2009) og Kutchin og Kitchener (2009) fokuserer alle på eksplicit politiske Facebook-grupper, og deres fund kan derfor ikke overføres direkte  til  dette  studie.  Men  visse  pointer  synes  dog  generelle nok til at være overførbare til andre gruppetyper. Således påpeger Marichal (2010), at politiske Facebook-grupper er udtryk for en slags 'mikroaktivisme', som han definerer som 'small scale, many-to-many forms of political oriented communication' (p. 1).  Hans  indholdsanalyse  af  250  politiske  Facebook-grupper viser, at grupperne tilsyneladende generelt har det primære formål at give personligt udtryk for en holdning (frem for f.eks. at søge dialog eller handling) og at udtrykke en legitimerende eller modstandsorienteret identitet. Dette sker gennem brug af forskellige udtryksmodi som tone, stil og længde. Grupperne syntes primært at være homofile i karakter, det vil sige enten tydeligt for eller imod en sag. Samme konklusion, omend lettere modificeret, når Kuchin og Kitchener frem til i deres undersøgelse af diskussionen i en enkelt Facebook-gruppe med fokus på USA's legitimering af brug af tortur. De har næranalyseret 176 diskussionsindlæg i gruppen og når frem til, at 66 mennesker står bag dem, svarende til ca. 8 % af gruppens medlemmer. Af dem giver 73 % udtryk for enighed med gruppen (mod tortur), 11 % er for, og 10 % er neutrale. Der er altså i høj grad tale om en gruppe, hvor man i udgangspunktet er enige med hinanden.

Feezell  et  all  fokuserer  primært  på  sammenhængen  mellem online  og  offline  politisk  engagement,  men  forsøger  også  at undersøge,  hvorvidt  deltagelsen  i  politiske  Facebook-grupper fører til en øget politisk viden. Deres analyse af 760 vægindlæg ('wall posts') viser, at det ikke lader til at være tilfældet. Kun 16 % af indlæggene havde seriøs brugbar information, og 67 % af dem gav udtryk for klare meninger, altså også udtryk for en tendens til, at folk tydeligt er for eller imod en sag, når de tilslutter sig  en  gruppe, og ikke opsøger nuanceret diskussion. Kun 4 % af vægposterne lagde ifølge Feezell et all op til 'excellent quality discussion', hvor resten af posterne var usammenhængende eller indeholdt upræcis information, ikke underbyggede de udtrykte meninger osv. Selv om forskningen fortsat er begrænset, tyder disse undersøgelser samlet på, at man opsøger Facebook-grupper, ikke for at diskutere, men for at socialisere og opsøge et fællesskab med andre, der har samme holdninger, og dermed også som en måde at bekræfte ens egen (politiske) identitet på i en social kontekst.

## Det danske Facebook-gruppe-studie: Baggrund

Udgangspunktet for dette projekt var den store opmærksomhed, gruppen Folk der går med kniv er idioter fik,  da  den  blev lanceret i januar 2008. Som nævnt i introduktionen fik gruppen 80.000 medlemmer inden for en uge. Den kan både ses som et eksempel  på  Facebooks  begyndende  folkelige  gennembrud  i Danmark, der blandt andet ifølge de tal, jeg har haft adgang til, lader til  at  hænge  tæt  sammen med Facebooks lancering af et dansksproget interface i juli 2007, men også som et godt eksempel på den interessante synergi, der finder sted mellem de traditionelle medier og Facebook-aktivitet. Således var grunden til, at gruppen voksede så eksplosivt på så kort tid, mordet på en ung mand, Anton, der blev slået ihjel ved et knivdrab i det centrale København den 5. januar. Dette mord fik på grund af dets vilkårlige, voldelige natur massiv omtale i medierne, samtidig med at Facebook-gruppen i sig selv også fik solid mediedækning. Gruppen blev første gang nævnt i medierne allerede den 4. januar, og omtalen eskalerede frem til den 9. januar, da DR i en overskrift annoncerede, at '50.000 på Facebook siger nej til knive'. Senere i januar (den 19.) stod den samme gruppe bag mobiliseringen af

140.000

100.000

120.000

80,000

40.000

60.000

20.000

07-01-2008

07-02-2008.

07-03-2008...

"People who carry knives are idiots"

growth 2008-2010

folk til en fredelig demonstration mod folk, der bærer kniv 'som en del af nattelivet'. Gruppen er altså i en dansk kontekst et af de første eksempler på en gruppe, der får stor tilslutning på grund af en nyhed, der får stor opmærksomhed i medierne og samtidig også i sig selv formår at tiltrække sig mediernes opmærksomhed og dermed også tiltrækker flere medlemmer osv. Efter den første bølge af opmærksomhed fra både medier og danskere på Facebook har der imidlertid ikke været megen aktivitet i gruppen (i hvert fald ikke når det drejer sig om at organisere begivenheder eller tiltrække nye medlemmer). Men den eksisterer dog den dag i  dag og har for nærværende (august 2011) ca. 99.814 medlemmer. Baseret på de tal, jeg har kunnet finde frem til, ser gruppens livscyklus i 2008-2010 cirka sådan ud:

Figur 1. Folk der går med knive er idioter.

Vækst (tilgang af medlemmer) 2008-2010.

Efter den eksplosive vækst i de meget tidlige stadier af gruppens eksistens, stagnerer medlemstallet forholdsvist hurtigt, indtil folk begynder at forlade gruppen. Dette mønster vil jeg mene er typisk for mange grupper af denne type. Som jeg har observeret det over de seneste tre år, er det ofte Facebook-grupper, der startes  af  enkeltindivider,  der  som  en  eksplicit  følelsesmæssig reaktion på en nyhedshistorie opretter en gruppe i sympati eller protest. Dette sker fordi de, som Bird også pegede på, f.eks. føler, at den begivenhed, de reagerer på, repræsenterer nogle generelle tendenser i det danske samfund (f.eks. voksende utryghed i nattelivet), eller fordi begivenheden er så ekstrem (f.eks. massakren på Utøya), at de har brug for et sted at lufte og dele deres egne tanker og følelser  omkring begivenheden med andre i form af sympatitilkendegivelser,  chokreaktion  eller  andet.  I  dette  projekt  har  jeg,  inspirereret  af  denne  gruppe,  været  interesseret  i at kortlægge, om de samme mønstre for opståen, tilslutning og brug har gjort sig gældende i de to typer af grupper, som jeg har undersøgt. Den ene gruppe, RIPMMC, repræsenterer en gruppe, der finder sammen i sympati og vrede over en volds- og mordhistorie,  som  har  fået  stor  nyhedsmedieopmærksomhed.  Den anden gruppe repræsenterer en gruppe, der er etableret med en specifik politisk agenda på baggrund af massive medierygter og omtale, men også bliver brugt som udtryk for 'fandom' og engagement i et bestemt kulturprodukt (P2). For begge grupper har jeg været interesseret i at se på, hvem og hvor mange der reelt har været aktive i grupperne, hvad der har motiveret dem til at slutte sig til gruppen, hvordan samspillet mellem gruppen og nyhedsmedierne har udfoldet sig, og sidst, men ikke mindst, om der har været taget initiativ til nogle aktiviteter offline som resultat af initiativer udsprunget fra gruppen, altså om gruppen på den måde har bevæget sig fra blot at være et affektivt fællesskab til også at være en aktivt handlende offentlighed for en stund. Overordnet set har min vinkel altså været at se på, hvilken form for kulturelle fællesskabsaktiviteter der her finder sted.

## Metodologi

Jeg  har  samlet  information om grupperne gennem flere forskellige kilder. Dels har jeg søgt på omtale af grupperne i Infomedias arkiv af trykte og online-artikler + udvalgte tv- og radioindslag, dels har jeg analyseret alle indlæg ('posts') på gruppernes væg i perioden fra deres opståen frem til juli 2010 ved hjælp af en  specialprogrammeret  crawler,  der  har  trukket  den  ønskede information ud fra hver post, suppleret med manuel optælling (af  f.eks.  posternes  køn),  datasortering  og  kvalitativ  indholdsanalyse.  Endelig  udformede  jeg  en  spørgeskemaundersøgelse, som jeg, ud over referencer på mine egne sociale medieprofiler, videreformidlede  ved  at  kontakte  de  to  aktive  administratorer for  grupperne, der indvilligede i at poste skemaet på gruppernes væg i maj 2010. Da Facebook har forhindret udsendelse af Facebook-mails til grupper med en størrelse på over 5000, kunne de desværre ikke sende direkte ud til gruppernes medlemmer. Det betød, at forholdsvist få svarede på dette skema, fordi kun få medlemmer tilsyneladende aktivt opsøger gruppens hjemmeside på Facebook efter det indledende besøg. Selv om spørgeskemasvarene derfor på ingen måde er repræsentative, har jeg alligevel valgt at medtage dem for RIPMMC-gruppen, fordi de giver et interessant indblik i, hvad der motiverer folk til at tilslutte sig grupper af denne type.

## 'RIP Maria Møller Christensen'-gruppen: 'Jeg kendte hende ikke, men fulgte med i medierne …'

Gruppen RIP Maria Møller Christensen blev oprettet af en ung dansk mand, Jacob Ahler, den 1. januar 2010. Ahler er stadig en af nu fire administratorer af gruppen. Gruppesiden blev oprettet, umiddelbart efter at nyhedsmedierne omkring kl. 8 om morgenen den samme dag havde offentliggjort historien om, at den unge  kvinde  Maria  Møller  Christensen  fra  Herning  var  meldt savnet. Kl. 11 blev det meldt ud, at den unge kvinde var fundet død. Den allerførste post i gruppen postes kl. 14.35 samme dag. Ifølge  de  tilgængelige  nyhedskilder  opdaterer  medierne  mellem kl. 17 og 18 historien ved at melde ud, at den unge kvinde er blevet kvalt. Samtidig bliver det offentliggjort, at hun var blevet voldtaget forud for sin død, og at hun var blevet set forlade en fest tidligt om morgenen den 1. januar uden jakke og sko, på trods af at der var 11 frostgrader udenfor. Ingen havde tilsyneladende forsøgt at hjælpe hende eller få hende til at gå ind igen. Brutale mord, særligt uden for de største byer, og mord begået af fremmede er heldigvis stadig ikke hverdagskost i Danmark, og denne omstændighed, sammenholdt med at mordet blev begået lige  præcis  nytårsaften,  da  rigtigt  mange  mennesker  er  ude  at feste  det  meste  af  natten  (og  dermed  selv  kunne  være  potentielle ofre), er sandsynligvis medvirkende til, at mordet fik massiv medieopmærksomhed både dage og uger efter, at det fandt sted. At nyhedsmedierne vurderer, at sagen fortsat havde interesse for mange, fremgik klart, da den endelige dom i sagen faldt den 2. december 2010. Da blev domsafgørelsen (16 års fængsel til drabsmanden) på flere nyhedsmedier (bl.a. TV2 News og Politiken) lanceret som hovednyhed og 'breaking news'.

Da jeg først blev opmærksom på gruppen efter januar 2010, har jeg desværre ikke haft egen adgang til de præcise tal for tilslutning til gruppen, men da jeg stoppede den kvantitative registrering  af  gruppen  den  23.  maj  2010,  havde  den  31.926  medlemmer og 2901 stadig tilgængelige posts på sin væg 6 . Der har siden kun været meget lidt aktivitet i gruppen med undtagelse af dagene omkring den 2. december 2010, da 19 personer postede 20 indlæg omkring dommen, og omkring den 1. januar 2011, da en håndfuld af de allermest dedikerede medlemmer mindedes et års-dødsdagen. Det samlede antal posts er således kun vokset til 2940, og medlemstallet er faldet til 29.352 pr. 10. august 2011. Hvad angår vægposts, er det værd at bemærke, at i denne gruppe er 'fora'-siden ikke aktiveret, hvilket betyder, at medlemsaktivitet kun kan finde sted på væggen, da det er det eneste sted, medlemmerne har kunnet poste indlæg.

## Gruppeaktivitet: Hvem poster hvornår?

De 2902 analyserede indlæg på væggen er blevet postet af 2610 mennesker fordelt på 1857 (71 %) kvinder og 753 mænd (29 %). Det svarer til, at ud af det samlede antal medlemmer har kun 8 % aktivt postet på væggen. Hvis vi ser på datoen og tidspunktet for indlæggene på væggen, fremgår det tydeligt, at indlægsfrekvensen har været ekstremt intens de første tre dage i januar 2010, da historien også kørte i nyhedsmedierne. 741 indlæg blev således postet i løbet af eftermiddagen og aftenen den 1. januar, 907 indlæg blev postet den 2. januar, og 472 indlæg blev postet den 3. januar. Det svarer til næsten 75 % af det samlede antal indlæg. Den 4. januar blev der postet 300 indlæg, og den 5. januar 142 indlæg. Det betyder altså, at efter fem dage lå 88 % af de 2902 indlæg allerede postet. Efter den 14. januar bliver der kun postet indlæg et par gange om dagen, og efter den 1. februar 2010 bliver der postet mindre end et indlæg om dagen i snit. Hvis disse tal opsummeres i en figur, kan vi se, at indlægsmønstret tydeligt følger det mønster for gruppetilmelding, vi kunne se for Folk der går med kniv er idioter , altså en eksplosiv vækst i starten, da folk er engageret i sagen på grund af medieomtalen, og fordi gruppens eksistens på grund af de mange folk, der melder sig ind, naturligt også spredes viralt på selve netværkssitet.

1000

950

900

850

800

1000

750

900

700

650

800

700

600

550

600

500

500

450

400

400

300

350

300

200

250

100

200

150

100

01-01-10

POSTS TO RIP-MMK JAN 1st-15th

Figur 2. Medlemsvækst i RIPMMC-gruppen januar 2010

Det er her værd at bemærke, at man ser et lille peak i indlæg den 13. januar. Det var den dag, MMC blev begravet; en begivenhed, der også fik massiv omtale i nyhedsmedierne. Generelt lader det ifølge min optælling til, at omtale i nyhedsmedierne og aktivitet i gruppen følger hinanden tæt. I de første fem dage, efter at mordet er blevet offentliggjort, er der heftig aktivitet både i gruppen og i nyhedsmedierne. Herefter flader kurven ud, og efter den 10. januar er der i en periode meget lidt fokus på historien i medierne, ligesom der næsten ikke kommer flere indlæg i gruppen.

Figur 3. Sammenhæng mellem vægindlæg og nyhedshistorier om Maria Møller Christensen.

Rød: vægindlæg. Grøn: nyhedshistorier.

Samtidig er det interessant at følge nyhedsmediernes omtale af  Facebook-gruppen  i  forbindelse  med  dækningen  af  Maria Møller Christensen-historien.

Figur 4. Omtale af Maria Møller Christensen og omtale af Facebook-grupperne i relation til mordet.

| Dato                      |   Artikler om MMC-sagen | Artikler, der nævner MMC- sag og FB-gruppe(r)   |
|---------------------------|-------------------------|-------------------------------------------------|
| 1/1                       |                      66 | ? *                                             |
| 2/1                       |                     159 | ?                                               |
| 3/1                       |                     148 | 6                                               |
| 4/1                       |                     101 | 26                                              |
| 5/1                       |                      38 | 4                                               |
| 6/1                       |                      64 | 13                                              |
| 7/1                       |                      82 | 7                                               |
| 8/1                       |                      41 | 19                                              |
| 9/1                       |                      13 | 2                                               |
| 10/1                      |                       9 | 0                                               |
| 11/1                      |                      23 | 0                                               |
| 12/1                      |                      21 | 3                                               |
| 13/1 (begravelsen)        |                      26 | 0                                               |
| 14/1                      |                      25 | 7                                               |
| 15/1                      |                       3 | 1                                               |
| 16/1                      |                       0 | 0                                               |
| 17/1                      |                       1 | 0                                               |
| 18/1                      |                       0 | 0                                               |
| 19/1                      |                       4 | 0                                               |
| 20/1 (1. sigtede løsladt) |                     110 | 34                                              |
| 21/1                      |                     332 | 61                                              |
| 22/1                      |                     274 | 29                                              |
| 23/1                      |                     112 | 10                                              |
| 24/1                      |                      78 | 2                                               |
| 25/1                      |                      61 | 9                                               |
| 26/1                      |                     151 | 6                                               |
| 27/1                      |                     217 | 2                                               |
| 28/1                      |                      70 | 1                                               |
| 29/1                      |                      69 | 1                                               |
| 30/1                      |                      21 | 2                                               |
| 31/1                      |                       7 | 2                                               |

Af tabellen fremgår det, at Facebook-gruppen løbende fik en del  omtale  også  i  nyhedsmedierne,  særligt  i  den  første  uge  og omkring den 20. januar, da det kom frem, at den person, politiet havde arresteret som formodet drabsmand, var uskyldig og blev løsladt. Denne drabsmand var udsat for en del hetz i Facebookgruppen, men disse indlæg blev hurtigt slettet af administratorerne, hvorfor de ikke er tilgængelige i dag. Derfor afspejler antallet  af  indlæg  på  væggen  omkring  denne  periode  sandsynligvis ikke antallet af indlæg, der reelt blev postet dengang. Men på det tidspunkt kørte visse nyhedsmedier historier omkring hetzen på Facebook som et eksempel på en gruppe, der var 'ude af kontrol',  hvorimod gruppen i starten af januar primært fik positiv omtale. Men har omtalen af gruppen haft effekt på antallet af mennesker, der har sluttet sig til den?

47 ud af i alt 104 respondenter i spørgeskemaundersøgelsen kom fra RIPMMC-gruppen. Af deres besvarelser fremgår det, at lige omkring halvdelen (51 %) først hørte om sagen på tv 7 . Knap 9 % mener, de hørte om den i radioen, og knap 13 % mener, de læste  om  den  i  avisen  eller  på  et  online-medie.  Samtidig  har der  også  været  en  vis  'social  nysgerrighedsfaktor':  Næsten  13 % mente, de først hørte om sagen via en FB-vens indmeldelse i gruppen. Der er dog ingen tvivl om, at det er nyhedsmedierne, der først har skabt opmærksomhed om sagen, idet sammenlagt ca.  75  %  af  respondenterne har hørt om sagen via en nyhedskanal  (inkl.  webmedier). 8   Men  spørger  man  respondenterne om, hvordan de selv blev medlem af gruppen, ser tallene noget anderledes ud. Her svarer knap 58 %, at de blev medlem, fordi de så, at en eller flere af deres venner havde meldt sig ind i gruppen. Men sammenlagt 17 % svarer, at de meldte sig ind, fordi de hørte om gruppen gennem et nyhedsmedie (tv, radio eller online, ikke avisen). Nyhedsmedierne har altså haft en vis effekt på tilslutningen, men man må formode, at den primære grund til at melde sig ind har været, at man først er blevet opmærksom på sagen via et nyhedsmedie og derefter har sluttet sig til gruppen, fordi en ven indirekte eller direkte gjorde en opmærksom på den. 9

gelse, 2010.

Figur 5. Hvordan man blev medlem af gruppen (RIPMMC). Kilde: egen undersøgelse, 2010. I fra en ven eller bekendt ansigt til ansigt

Jeg spurgte også om folks grunde til at melde sig ind i gruppen. Her er der en klar tendens til, at folk i RIPMMC-gruppens tilfælde har  gjort  det,  fordi  de  ville  udtrykke  sympati  med  de  berørte i  sagen. Det fremgår også klart af de indlæg, der blev postet på væggen (og har fået lov at blive stående). Mange af dem er kortfattede sympatitilkendegivelser (f.eks. 'Så mange dybtfølte tanker til Maria og familie'). Den anden dominerende grund blandt de 47 respondenter er: 'Jeg er følelsesmæssigt påvirket af denne sag, og det at melde sig ind i gruppen giver mig en mulighed for at udtrykke disse følelser'. Hvis man tager både sympatien og den følelsesmæssige påvirkning som udtryk for følelsesmæssig affekt i en eller anden form, er det altså igen omkring 75 % af respondenterne, der mener at huske, at de meldte sig ind i gruppen i affekt.  Her  må man igen gå ud fra, at det er nyhedsmediernes dækning af sagen, der er hovedårsagen til oplevelsen af følelsesmæssig affekt, fordi det er gennem dem, folk har hørt om sagen. 10

Hvorfor meldte du dig ind i gruppen? (vælg det svar, der passer

bedst)

Figur 6. Hvorfor meldte du dig ind i gruppen?

2.1 % (1)

8.5 % (4)

Undersøgelsen kan altså give en tentativ indikation af, hvad der har drevet specifikt de mere aktive RIPMMC-brugere til at blive medlem af gruppen (altså de brugere, der ved tilbagevenden til gruppen har set spørgeskemaet på gruppens væg). Dog kan man se, at de samme tendenser i svarene går igen i det samlede  antal  besvarelser  af  spørgeskemaet,  der  ud  over  at  blive postet på gruppernes væg også blev lagt ud på både min blog og min Facebook-profil, hvilket kan pege på, at der her måske er tale om mere generelle mønstre. Svarene kan selvfølgelig ikke bruges som forklaring på, hvorfor de mere passive brugere af et socialt medie som Facebook melder sig ind i en gruppe. Her behøver vi oplagt mere forskning for at få indsigt i, hvad der helt generelt får folk til at tilslutte sig en gruppe.

## Socialitet i gruppen, temaer og mobiliseringsaktiviteter

Hvis man ser på selve aktiviteten i gruppen, kan det give os en ide om, hvem og hvor mange der har været aktive, og om der har fundet en reel debat sted mellem deltagerne. Endeligt kan en analyse af kommentarernes indhold give en ide om hvorvidt

Jeg vil gerne udtrykke deltagelse i gruppen har ført til nogen form for offline-aktivitet. Min analyse viser klart, at kun en lille gruppe af mennesker har været aktive i gruppen. Ud af de 2610 mennesker, der har postet indlæg på væggen, har kun 141 postet mere end ét indlæg, og ud af dem har 92 kun postet to indlæg, typisk først en kort sympati- eller 'følelsesudtryk'- tekst fulgt af et link til en YouTubevideo,  nyhedshistorier  eller  lignende.  Interessant,  men  måske ikke overraskende, kan man se, at blandt de mest aktive postere (folk, der har postet tre eller flere indlæg) kommer 16 ifølge egne oplysninger i indlæggene fra Herning; den by, hvor MMC boede. Blandt disse 16 finder man også de tre mest aktive postere, med en kvinde fra byen som den mest aktivt postende med 25 indlæg. Disse lokale og andre lokale postere refererer hyppigt til 'Rolighedsvej'; den vej, hvor MMC blev fundet, og det virker, som om Facebook-gruppen for disse lokale midlertidigt fungerer som et sted, hvor de i dagene og ugerne efter drabet har kunnet sørge og reflektere over det skete i fællesskab. Gruppen af lokale har også brugt gruppen til at annoncere et fakkeloptog, som der følgende også refereres til og postes videoer fra.

Selv om nogle indlæg får nogle få 'likes' ('synes godt om'-tilkendegivelser) eller kommentarer, er der ingen respons fra andre på langt størstedelen af indlæggene på væggen. 2169 ud af de 2901 analyserede indlæg har f.eks. ingen 'likes'. Hvis et indlæg er blevet 'liket', ser det ud til, at det skyldes, at afsenderen har formuleret sympatien eller tristheden over mordet særligt godt eller stærkt, f.eks. i form af et digt. Som tidligere nævnt er de fleste indlæg generelt korte sympati- eller følelsestilkendegivelser, men der er dog også indlæg, der kommenterer eller søger at diskutere mere politiske emner som f.eks. behovet for strengere straffe til drabsmænd, 'samfundets forfald' o.l. som disse kommentarer:

'Lige nu har de efterladte ikke andet at stille op end at vente på, at de finder drabsmanden og får ham dømt. Jeg vil vente med dem. Det berøre mig meget, at din død har fundet sted , og så på nytårsaften - efter de to største højtider på året. Normalt hører man ikke om andet end folk, der har fået skudt hånden af med fyrværkeri. Din død har berørt hele Danmark , ingen ville nogensinde have troet, at et mord kunne finde sted på en sådan glædesdag. Lige nu kan jeg kun håbe, at drabsmanden får den hårdeste straf!

Og jeg vil virkelig HÅBE ! Hvil i fred Maria /.notdef ' (Kvinde, 6. januar kl. 16.15, kommentar til egen post med tre likes, ingen øvrige kommentarer)[sic]

'Hvad er det for et land, vi bor i? Vi ønsker, at vi skal kunne færdes trygt på gaden. Jeg undrer mig over, hvorfor der ikke var bare én, der hjalp Maria. Hun gik på de mest befærdede gader i Herning uden sko og overtøj i 11 minusgrader, og alligevel var der ingen, der gav sig tid til at hjælpe hende … hvorfor? Vi er alle enige om, at det er dybt tragisk, det, som er hændt - og det må ikke ske igen! Jeg mener, at vi i samarbejde kan gøre det nærmest umuligt, at dette sker igen [...]' (17 likes og 11 kommentarer af syv personer (kvinder). 2. januar kl. 14.36)

'Jeg synes, at det er blevet et meget råt dansk samfund. Det samfund, som jeg engang var stolt af at vokse op i og være en del af, det er begyndt at skræmme mig. Jeg er holdt op med at gå ud alene, efter det er blevet mørkt. Tør simpelthen ikke. For man ved ikke, hvem man møder. Og det kan ikke være rigtigt, at det skal være sådan. Og det danske retssystem er til at lukke op og skide i ... undskyld sproget … men det kan ikke være rimligt.' (Kvinde, 2. januar kl. 12.25, en like og en kommentar af samme person (mand))

Disse mere holdningsprægede indlæg genererer dog generelt ingen diskussion, men dog af og til likes eller kommentarer, der støtter  op  omkring personens holdning. Gruppen er altså ikke præget af nogen bevidst form for politisk engagement eller dialog, men består i høj grad af enkeltindividers individuelle tilkendegivelser omkring følelser og holdninger; en tendens, der også afspejles  i  de  tidligere  refererede  Facebook-gruppe-undersøgelser. Samtidig virker det dog, som om det at dele sine følelser i  gruppen og ikke på sin egen væg også har en funktion - man deler sin sympati, vrede, afmagt osv. med andre, der i langt de fleste af tilfældene heller ikke kendte Maria, men alligevel føler sig berørt. Som undersøgelsen viser, er der dog også visse skridt i retning af fælles aktivitet i form af det omtalte fakkeloptog for de lokale. Herudover finder der også en vis informationsdeling sted: Folk poster af og til links til nyhedsmedier med seneste nyt eller opsummerer det selv i deres indlæg. Gruppen har altså også flere funktioner end blot at være en umiddelbar udtrykskanal for egne følelser.

## Mod nedlæggelse af DR's P2: 'Hvad skal vi med mere pop?'

Gruppen Mod nedlæggelse af DR's P2 (MNDRP2) blev oprettet den 13.marts 2009 som reaktion på begyndende rygter i den danske presse om, at P2 ville blive nedlagt i forbindelse med de kommende forhandlinger om mediestøtten. Det første danske nyhedsmedie, der gik ud med historien, var medieovervågningsselskabet Mediawatch, der først skrev om sagen den 12. marts. Adskillige andre nyhedsmedier samlede historien op samme dag, og flere fulgte næste dag; samme dag, som gruppen blev oprettet. Initiativtageren var en ældre kvinde, Inge-Marie Sækjær, der hurtigt blev suppleret af tre yngre co-administratorer, en kvinde og to mænd. Ud over Facebook-gruppen arbejdede aktivister i det danske musikmiljø på flere online-fronter. Omkring den 15. marts oprettede musikeren Peter Abrahamsen således en onlineunderskriftsindsamling, der skulle overleveres direkte til de involverede politikere - den blev spredt via Facebook, blogs, e-mails m.v. (jf. kommentar fra Abrahamsen på min blog). Nyhedsmedierne fokuserede på selve historien, men også på underskriftsindsamlingen og Facebook-gruppen i ugerne, der fulgte. Herefter døde historien i en lang periode, efter at flere politikere gik i medierne og garanterede, at kanalen ikke var truet.

Efter et år, hvor der ikke skete noget i sagen, dukkede historien tidligt i maj 2010 igen op i nyhedsmedierne i forbindelse med de nu højaktuelle mediestøtteforhandlinger. Nu forlød det, at kanalen rent faktisk ville blive lukket, og at sendefrekvensen og støtten til at producere indhold ville gå til en anden udbyder end DR. Det førte til en reaktivering af gruppen, ligesom tre andre grupper, der kæmpede for at bevare P2, blev stiftet. Lukningen af kanalen blev endeligt bekræftet den 26. maj 2010 i forbindelse med vedtagelsen af mediestøtteforliget. Aktiviteten i gruppen dalede herefter igen, men frem til i dag (august 2011) er der stadig folk, der poster indlæg på gruppens væg, i snit omkring en gang om måneden eller mindre. Gruppen har i dag 14.506 medlemmer.

40

35

30

25

20

15

10

12. marts 2009

BARAKING NEWS O

13-03-09

## Aktivitet i gruppen

Gruppen havde den 21. marts 2009, da jeg først begyndte at observere den, 7222 medlemmer. Dette tal steg til 11.146 medlemmer søndag den 29. marts, hvorefter tilslutningen syntes at stagnere. Den 23. maj 2010, da jeg stoppede med den kvantitative  registrering  af  gruppen, havde den 14.368 medlemmer, og frem til denne dato blev der postet 406 indlæg på gruppens væg. Herudover er der også lanceret et par diskussioner på gruppens diskussionsforum (der for denne gruppe er tilgængeligt), hvoraf den  mest  aktive  diskussion  (om  mulige  protestaktiviteter)  fik omkring 40 svar fra en lille gruppe mennesker, der diskuterede, hvad man kunne gøre.

Hvis man ser på antallet af postere, har 342 personer skrevet indlæg på væggen, hvoraf 148 er kvinder og 198 mænd. Det svarer til, at kun 2,3 % af gruppens medlemmer har postet indlæg. At dømme efter de profilbillede-ikoner, som findes ud for hvert indlæg, er posterne i denne gruppe væsentligt ældre end i RIPMMCgruppen,  hvilket  også  repræsenterer  brugerne  af  P2  realistisk demografisk 11 .

Hvis vi ser på, hvornår indlæggene er blevet postet, kan man se et tilsvarende mønster som i RIPMMC-gruppen. Langt de fleste indlæg blev postet, lige da gruppen blev stiftet. Senere er indlægsfrekvensen  dog  noget  mere  uregelmæssig  end  i  RIPMMC, hvilket  også  afspejler  svingninger  i  nyhedsmediernes  fokus  på historien. 45 % af indlæggene blev postet i løbet af den første uge, 61 % den første måned, og 14 % blev postet den 4-6. maj 2010.

Figur 7. Indlægsaktivitet i MNDRP2 fra den 13. marts 2009 til den 23. maj 2010

4. maj 2010

lukning i medierne

## Socialitet i gruppen, temaer og mobiliseringsaktiviteter

Hvis man ser på vægaktiviteten i denne gruppe, står det klart, at  det,  ligesom  det  var  tilfældet  med  RIPMMC,  reelt  kun  er  få mennesker, der er aktive på langt sigt i gruppen. Kun 29 personer har postet mere end en gang mellem marts 2009 og maj 2010. 19 ud af disse har kun postet to gange, og det er de daværende co-administratorer af gruppen, der har postet mest (henholdsvis seks, seks og 16 gange). Ligesom i RIPMMC-gruppen får det enkelte  indlæg  sjældent  likes  eller  kommentarer,  men  i  denne gruppe fremgår det dog, at posterne af og til læser andre posteres indlæg og i deres egne indlæg svarer på dem for enten at erklære sig  enige  eller  uenige  med  dem.  De  indlæg,  der  genererer  nye indlæg, er mest politiske (et typisk emne er anklager mod regeringen for at  være  fjendtlig  over  for  klassisk  musikkultur)  eller 'opråb' om tidens generelle kulturforfladigelse:

'Giv mig alsidigheden og mangfoldigheden tilbage, tak! Spar mig gerne for alskens ligegyldig profitkultur, undskyld POPULÆRkultur. Hvad rager det mig, hvem der engang gik i klasse med hvem, hvem der hverken kan synge eller danse, hvem der ikke tør sige sandheden til nogen, medmindre de bliver betalt for det. Der er virkelig SÅ meget lort i æteren, at selv en minister burde kunne se P2's eksistensberettigelse!' (Mand, 24. marts kl. 01.05)

Men der findes også indlæg, som har mere karakter af fanindlæg, forstået sådan at den, der har skrevet indlægget, udtrykker sin frustration over lukningen og sin glæde ved at lytte til klassisk musik:

'At sidde med sit morgenhår, nyde maden, avisen, krydret med klassisk musik, må DR endelig ikke fratage mig.' (Kvinde, 20. marts 2009 kl. 20.22)

Hvis man ser på mobiliseringsaktiviteter i gruppen, fandt en lille gruppe mennesker, inklusive flere af administratorerne, på begivenheden 'P2 i Påsken'. Ideen bag var at få så mange mennesker som muligt til at stille ind på og lytte til P2 i påsken 2009 (den 13. april) for at gøre det klart for politikerne, at kanalen fak- tisk havde et stort publikum. Dette var også et forsøg på generelt at mobilisere gruppen. Denne lille 'demonstration' blev lanceret som en Facebook-event i regi af gruppen, og 26 meldte sig til som sikre deltagere og 36 som måske-deltagere, hvilket jo ikke er et overvældende antal set i forhold til gruppens samlede medlemstal. Begivenheden blev dog ikke gjort særligt synlig på gruppens væg, og den kunne heller ikke på grund af Facebooks begrænsninger sendes ud som direkte mail-opfordring til medlemmerne, hvilket til dels kan forklare, hvorfor begivenheden forblev usynlig.  Manglen på tilslutning kan dog også forklares med, at hvis medlemmerne  kun  besøger  gruppen  i  forbindelse  med  deres indmeldelse  og  herefter  kun  besøger  gruppen  meget  sjældent eller  aldrig,  er  der  ingen  måde,  hvorpå  de  kan  blive  opmærksomme på eventuelle  begivenheder  (Indlæg  på  gruppens  væg bliver ikke sendt ud i folks egen nyhedsstrøm i modsætning til administratorers indlæg på 'fansider').

Konkluderende for analysen kan man sige, at aktivitetsmønstrene på mange måder ligner, hvad vi så i RIPMMC-gruppen. Aktiviteten er eksplosiv i starten og synes at afspejle nyhedernes generelle fokus på sagen. Det er et meget begrænset antal medlemmer, der  poster  indlæg  på  gruppens  væg,  og  endnu  færre, der forbliver aktive. Men hos dem, der poster, kan man udlede to motivationer for at deltage i gruppen: dels en eksplicit politisk (ønsket om at forhindre lukning af P2), dels en individuel, 'fanorienteret', hvor man gennem sin indmelding og sit indlæg synliggør og italesætter sin glæde ved klassisk musik. I denne gruppe har der faktisk været et konkret initiativ til - og ønske om - at aktivere så mange medlemmer som muligt til en offline-aktivitet, men her er det både Facebook-platformen selv - og måske også 'aktivisternes' mangel på kendskab til, hvordan man spreder en begivenhed effektivt på Facebook - der fører til en tilsyneladende lille deltagelse i aktiviteten, som i øvrigt også er kendetegnet ved at være noget, man nemt kan gøre på egen hånd (lytte til radioen) frem for en fælles begivenhed (som at samles til demonstration).

## Facebook og massebrugerne som en flygtig kulturel offentlighed?

'Hvad kan vi gøre? Hvor skal man protestere? Hvem skal man ruske i? Det er så frustrerende kun at få afløb for sin frustration på FB.' (Kvinde på MNDRP2's væg, 26. maj 2010 kl. 21.10)

Jeg vil slutte med at vende tilbage til nogle af de problemstillinger,  som  første  del  af  denne  artikel  rejste.  Som  jeg  indledningsvist  argumenterede  for,  kan  den  type  Facebook-grupper, som denne artikel omhandler, ses som et fænomen, der peger på  nødvendigheden  af  at  udvikle  et  nyt  modtagerbegreb,  der integrerer både en publikums- og en brugerdimension. Jeg foreslår, at vi begynder at anvende begrebet 'massebruger' om den type af mediemodtagere, der er i spil her, for ser vi på Facebookgruppernes størrelse (i form af det samlede antal medlemmer), taler vi her om tal, der er så store, at det kan berettige, at man netop taler om en 'masse'. Jeg vil påstå, at vi i de Facebook-grupper, der ikke kunne været opstået uden Facebook som teknologi (Lampinen et als kategori 3), oplever en bruger, der samtidig er en  nyhedsmodtager ('publikummer'), og som vælger at agere på en nyhed ved at indgå i det flygtige, affektive fællesskab, som disse grupper ofte er udtryk for. Her handler det, som det fremgik  af  analysen af de to Facebook-grupper (og som den øvrige Facebook-gruppeforskning også peger på) om at finde et sted at dele sine følelser og holdninger med andre, der i situationen (når en  nyhedshistorie  er  aktuel)  tænker  og  føler  som  én  selv.  Selv om der sjældent er tale om diskussion med disse andre, så synes gruppen, for dem der poster, at skabe mulighed for en delt oplevelse af menings dannelse og meningsformulering. Eller for at gå tilbage til Hermes: Her kan man netop se det at udtrykke 'emotion and experience' som 'part of the processes of opinion formation'. Omend deltagelsen i gruppen, som undersøgelsen viser, for det store flertals vedkommende kun er symbolsk i form af et 'bliv  medlem'-klik  (altså  ikke  engang  'mikroaktivisme',  men reelt 'mikromikroaktivisme'), så vælger brugeren dog at tage et skridt  videre  end  for  eksempel  en  individuel  statusopdatering ved i form af gruppemedlemsskabet at synliggøre sine følelser og holdninger både over for de andre gruppemedlemmer og over for det vennenetværk, der følger den enkelte brugers aktiviteter.

Endvidere  spurgte  jeg  også  i  indledningen,  om  disse  massebrugergrupper har potentiale til at udvikle sig til en form for offentlighed? Med udgangspunkt i medieforskningen og de konkrete  analyser  præsenteret  her  må  jeg  erkende,  at  hvis  der  er tale om en form for 'offentlighed', så er det netop, med Dayans begreb, en flygtig 'offentlighed for en dag' eller med andre ord en hverdagslig og kulturel offentlighed, der har rod i individets privatlivssfære og følelsesmæssige engagement, og hvor handlingen  'at  blive  medlem  af  en  gruppe'  ikke  udspringer  af  et bevidst ønske om at handle politisk, men snarere er udtryk for en reaktion på mediekulturens heftige bombardement af 'breaking news'  og  sensationsjournalistik.  Men  det  er  dog  samtidig  en form for kollektiv manifestation, hvor massebrugeren vælger at optræde som del af et fællesskab i et offentligt tilgængeligt rum, nemlig en åben gruppe, som alle, både nyhedsmedier og udefrakommende, har adgang til. Man kan derfor med udgangspunkt i  Livingstones  skelnen  mellem  disse  se  denne  nye  formation som et fænomen, der placerer sig et sted mellem det privatlivsorienterede  og  følelsesdrevne  publikum  og  den  aktivt  handlende,  rationelle  offentlighed.  Disse  massebrugere  kan  handle enten næsten udelukkende affektivt, hvilket er karakteristisk for RIPMMC-gruppen, eller mere rationelt protesterende i forhold til en enkeltsag, hvilket er karakteristisk for MNDRP2-gruppen. Samtidig kan man i begge grupper både finde eksempler på brugere, der udelukkende reagerer affektivt, og på brugere, der ofte ud fra et personligt standpunkt faktisk også bruger gruppens væg til at udtrykke - og måske søge tilslutning til eller diskussion af - en form for politisk standpunkt. Begge grupper rummer også eksempler på aktiviteter, der har fundet sted offline i forlængelse af aktivitet i gruppen, nemlig fakkeltoget og 'Lyt til P2'- begivenhederne. Selv om ganske få har deltaget i disse begivenheder, er de dog eksempler på, at en vis form for mobilisering eller invitation til kollektiv aktivitet offline kan finde sted i disse grupper.

Figur 8. De nye massebrugere mellem publikum og offentlighed.

| Publikum              | Online-'massebrugere'/ flygtig kulturel præoffent- lighed        | Offentlighed         |
|-----------------------|------------------------------------------------------------------|----------------------|
| Privatsfæren          | Semioffentlig sfære*                                             |                      |
|                       | Offentlig sfære                                                  |                      |
| Emotionelle individer | Midlertidig affektiv alliance                                    | Rationelt fællesskab |
| Underholdning         | Nyheder bearbejdet inden for rammerne af et under- holdningssite | Nyheder & politik    |
| Forbrug (consumption) | Kollektivt bearbejdet reaktion med diskuterende elementer        | Debat (deliberation) |

Opsummerende  vil  jeg  derfor  vove  at  påstå,  at  de  sociale medier har gjort det muligt for individet nærmest i real-time at omsætte en reaktion til en form for svag aktion, nemlig indmeldelse i en gruppe. Disse grupper gør det herudover muligt for det interesserede  mindretal  dels  semioffentligt  at  formulere  egne tanker og følelser omkring en nyhedshistorie, dels at opleve, at de deler holdning med en masse andre mennesker. Selv om disse massebrugere ikke ønsker at agere ud over gruppeindmeldelsen eller vægindlæg og derfor heller ikke ser sig selv som nogen form for offentlighed, er det tankevækkende, at nyhedsmedierne i stigende  grad  henviser  til  disse  Facebook-grupper  som  værende udtryk for 'folkets holdning', som det for eksempel sås med den hyppige  omtale  af  RIPMCC-gruppen  i  nyhedsmedierne.  Det tyder på, at disse nye, flygtige massebrugerfællesskaber i sig selv er  ved  at  blive  en  integreret  del  af  mediekredsløbet, og alene i kraft af mediernes opmærksomhed faktisk kan gå hen at få en kortvarig betydning for den offentlige meningsdannelse. Næste skridt i en undersøgelse af Facebook-grupperne som fænomen vil derfor oplagt være at se endnu nærmere på, hvordan de mere præcist indgår som en del af mediekredsløbet, og på, i hvor høj grad inddragelsen i mediekredsløbet også er - eller måske er på vej til at blive - en del af folks motivation for at melde sig ind i disse grupper.

## LISBETH KLASTRUP,

## Lektor, forskningsgruppen for Design, Culture, Mobility &amp;

Communication (DCMC), IT-Universitetet, klastrup@itu.dk

## REFERENCER

- Barker, Valerie (2009). 'Older Adolescents' Motivations for Social Network Site Use: The Influence of Gender, Group Identity, and Collective Self-Esteem', CyberPsychology &amp; Behavior . 12 (2): 209-213.
- Baym, Nancy: 'The new shape of online community: The example of Swedish independent music fandom'. First Monday , 12(8). Accesible at: http://firstmonday.org/htbin/cgiwrap/bin/ojs/index.php/fm/ article/view/1978/1853
- Bird, Elisabeth (2003): The Audience in Everyday Life - Living in a Media World. N.Y: Routledge.
- Dayan, D. (2001). 'The Peculiar Publics of Television'. In Media, Culture and Society, Vol. 23, pp. 751-773.
- Bruns, Axel (2008). Blogs, Wikipedia, Second Life and Beyond: From Production to Produsage . Peter Lang Publishing.
- Bolter, Jay David (1991). Writing Space. The Computer, Hypertext, and the History of Writing . Lawrence Erlbaum Associates.
- Boyd, Danah (2010). 'Social Network Sites as Networked Publics - Affordances Daynamics, and Implications' in Papacharissi (red): A  Networked  Self -  Identity,  Community  and  Culture  on  Social  Network Sites . Routledge. pp. 39-58.
- Dahlgren, Peter (2009). Media and Political Engagement: Citizens, Democracy and Communication . Cambridge University Press.
- Dayan, Daniel. (2001). 'The Peculiar Public of Television'. Media, Culture and Society , No. 23, pp. 751-773.
- Ellison, NB, Steinfield, C., Lampe, C. (2007). 'The benefits of Facebook 'friends:' Social capital and college students' use of online social network sites'. Journal of Computer-Mediated Communication ,  vol.  12, No. 4, pp. 1143-1168.
- Feezell,  J.,  Conroy,  M.,  Guerrero  M.  (2009).  'Facebook  is  ...  Fostering Political  Engagement: A Study of Online Social Networking Groups and Offline Participation'. APSA 2009 Toronto Meeting Paper http:// papers.ssrn.com/sol3/papers.cfm?abstract\_id=1451456.
- Hermes, Joke (2006): 'Citizenship in the Age of the Internet'. In European Journal of Communication , Vol. 21, 2006.
- Jones, Jeffrey P . (2006). ' A Cultural Approach to the Study of Mediated

- Citizenship'. I Social Semiotics , Vol. 16, No. 2, pp. 365- 383.
- Kuchin, Mattew og Kitchener, Kevin (2009). Getting political on social network  sites:  Exploring  online  political  discourse  on  Facebook.  I First Monday, Vol. 14, No. 11. Publiceret 2. september 2009. Tilgængelig på: http://firstmonday.org/htbin/cgiwrap/bin/ojs/index.php/fm/ article/viewArticle/2645. Sidst tilgået 11. august 2011.
- Landow, George P . (1992) Hypertext. The Convergence of Contemporary Critical Theory and Technology . Baltimore &amp; Lontoo: The Johns Hopkins University Press.
- Lampinen, A., Tamminen S. and Oulasvirta, A. (2009). 'All My People Right Here, Right Now: management of group co-presence on a social networking site. I Proceedings of GROUP '09 . ACM, New York, NY, pp. 281-290.
- Livingstone,  Sonia  (2005).  'New  Media,  new  Audiences?'  [online]. London: LSE Research Online. Available at: http://eprints.lse.ac.uk/ archive/00000391. Also published in New Media and Society 1(1), pp. 59-66, 1999.
- Livingstone, Sonia (2005). 'On the Relation between Audiences and Publics: Why Audience and Why Public?' [online]. London: LSE Research Online. Available at: http://eprints.lse.ac.uk/archive/00000437. First published in Audiences and Publics: When Cultural Engagement Matters for the Public Sphere . Intellect Books 2005.
- Marichal, José (2010). Political Facebook Groups: Micro-Activism and the Digital Front Stage. Paper præsenteret ved Internet, Politics, Policy 2010: An Impact Assessmentkonferencen, Oxford Internet Institute, 16. - 17. september 2010. Tilgængelig på: http://microsites.oii.ox.ac. uk/ipp2010/system/files/IPP2010\_Marichal\_Paper.pdf  (sidst  tilgået: 11. august 2011).
- McGuigan, Jim (2005): 'The Cultural Public Sphere'. In Europan Journal of Cultural Studies, Vol. 8, pp. 427-443.
- Park,  Namsu,  Kee,  Kerk,  F .,  and Valenzuela,  Sebastian.  (2009).  'Being immersed in social networking environment: Facebook Groups, uses and  gratifications,  and  social  outcomes.' CyberPsychology  &amp;  Behavior , Vol. 12, No. 6, pp. 729-733.
- 1 Kilde: Dagbladet Holstebro-Struer 2/1-2010 og Herning Dagblad 3/12010.
- 2 De seneste tal fra Danmarks Statistik viser, at 54 % af befolkningen mellem 16 og 74 år  er  tilknyttet  en  social  online-netværkstjeneste,

- svarende til 2,2 millioner.
- 3 Decidereret politisk aktivisme er her ikke medregnet.
- 4 Selvfølgelig kan man lave en falsk profil, hvis man ønsker at skjule sin virkelige identitet, men man kan stadig ikke forhindre, at indlægget altid kobles med ens profil.
- 5 Jf. www.facebook.com/press/info.php?statisticsmarts 2011
- 6 Det  oprindelige  antal  indlæg  har  sandsynligvis  været  langt  højere, men de er løbende blevet fjernet af Jacob Ahler, der har ønsket, at gruppen først og fremmest skulle være en minde- og sørgegruppe og ikke et sted, hvor folk kunne lade rabiate meninger om den formodede drabsmand komme til udtryk. Der er sandsynligvis derfor nogle flere medlemmer, der har postet til gruppen, end min optælling viser, men dog næppe så mange, at ratioen mellem passive medlemmer og aktive postere vil skævvrides signifikant. Jeg vælger dog at tro, at tendensen mht. indlæg (mange i starten, få senere osv.) er den samme, også baseret på de tidspunkter, da Jacob Ahler selv poster opfordringer om at holde en sober tone på væggen.
- 7 Eftersom spørgeskemaet først blev lagt ud i maj 2010, mere end fire måneder efter at sagen havde kørt i nyhedsmedierne, er disse angivelser tentative, da de udelukkende er baseret på folks egen hukommelse. De havde været mere pålidelige, hvis spørgeskemaet var blevet lagt ud i januar 2010, lige efter at sagen havde kørt. Alligevel har jeg valgt at medtage disse besvarelser, da de måske kan give en tendentiel indikation af, hvilke mediekanaler der lader til at gøre størst indtryk på folk.
- 8 Samme tendens gør sig gældende blandt det samlede antal respondenter, inkl. Maria-gruppen (n=96). Sammenlagt har ca. 41 % hørt om gruppens sag i en form for nyhedsmedie, og 33 % opdager den via en Facebook-ven.
- 9 Samme tendens gør sig gældende blandt det samlede antal respondenter, inkl. Maria-gruppen (n=85). 60 % har meldt sig ind, fordi de så, at en ven havde meldt sig ind i gruppen, og ca. 11 % har gjort det, fordi de hørte om gruppen gennem et nyhedsmedie.
- 10 Igen ser man samme tendens i det samlede antal besvarelser af dette spørgsmål (n=73). 51 % har en følelsesmæssig begrundelse, mens 20 % ville markere en holdning over for deres netværk. Resten fordeler sig på resten af kategorierne.
- 11 Gennemsnitsalderen  for  P2-lytteren  var  i  2010  62  år.  http://www. dr.dk/DRPresse/Artikler/2011/05/03/112337.htm

## Større brugerindflydelse inden for redaktionelt styrede rammer

Rapport fra et eksperiment med koblingen af et journalistisk magasin og et brugerdrevet community.

## AF METTE STENTOFT

Artiklen beskriver community'et input.refleXx.dk, der i 2010 indgik som en del af et forsknings- og udviklingsprojekt med blandt andet det formål at undersøge community'ets potentiale til at bidrage med værdiskabende brugerindlæg i det tilknyttede magasin refleXx.dk samt generere input til magasinjournalisternes idé- og researchfase.

Med udgangspunkt i Alex Bruns begreb gatewatching diskuteres her, hvorvidt den tætte kobling af community og magasin formår at give brugerne større indflydelse inden for rammerne af et redaktionelt styret og produceret journalistisk produkt. Det vurderes, at brugere gerne bidrager aktivt som medproducenter og informationssamlere motiveret af muligheden for at påvirke indholdet i et medie. Hos journalisterne synes barrieren for at deltage i og udnytte den åbne samtale med brugerne på community'et derimod større. Artiklen påpeger mulige årsager til denne tilbageholdenhed, herunder de uartikulerede rutiner og metoder samt den selvforståelse som producent og gatekeeper, der udspringer af journalistikkens produktionslogik.

På den ene side står 'den gamle presse' og insisterer på værdien af  den journalistiske metode og formidling, og på sit monopol som leverandør af gode, sande og tilstræbt objektive nyheder til befolkningen (se bl.a. Breinholt 2006:9). På den anden side står the World Wide Web, der med sin uendelige spalteplads og sendetid giver stort set hvem som helst mulighed for at publicere til alverden.

Yderpunkterne er skarpt ridset op. For selvfølgelig er hovedparten  af  den  trykte  presse  i  dag  også  til  stede  på  internettet, og deres formidling dér finder sted på andre præmisser end på tryk. Med brug af Axel Bruns terminologi kan vi sige, at medierne til en vis grad har justeret deres selvforståelse og erkendt deres manglende evne til at opretholde tidligere tiders gatekeeping på internettet, altså den fuldstændige kontrol over hvilket indhold læseren møder i avisens spalter (Bruns 2009:11). Og medierne har i  nogen grad indrettet sig efter internettets begrænsninger og muligheder; som når for eksempel Jyllands-Postens website, jp.dk, giver læserne mulighed for at kommentere eller bedømme (nogle af) journalisternes artikler og indretter en hel blog-sektion, hvor inviterede, ikke-journalistiske bloggere skriver frit fra leveren uden redaktionel indblanding. Eller når Ekstra Bladets Nationen! giver brugerne frit slag til at bidrage med deres egne artikler om selvvalgte emner.

Men selv om billedet af den gamle presse på den ene side og internettet på den anden er karikeret, er det ikke helt ved siden af. For selv om brugerne har mulighed for at finde og formidle uendelige mængder information på nettet og dermed omgå de barrierer eller gates, medie-websites bygger op, er deres rolle på de  fleste  traditionelle  mediers  websites  stærkt  begrænset.  Og på  brugerdrevne  nyhedssites,  som  for  eksempel  amerikanske slashdot.com og sydkoreanske ohmynews.com, hvor brugerens og  internettets  potentiale  udnyttes  i  langt  højere  grad,  består hovedparten af artiklerne af henvisninger til indhold andre steder på nettet eller små personlige kommentarer. Der er altså ikke mange gennemresearchede, begivenheds- eller problemafdækkende artikler skrevet fra bunden. Med andre ord er brugerne kun i ringe omfang repræsenteret på de traditionelle medie-websites, mens den traditionelle og original-producerede journalistik kun er repræsenteret i ringe omfang på de brugergenererede sites.

Så hvordan kan man på den ene side gå skridtet videre og give brugerne plads som medproducenter og perspektivgivere - og på den anden side insistere på, at journalistisk formidling, fortælleteknikker og researcharbejde har en værdi i sig selv? Hvordan kan brugerne gives større indflydelse inden for redaktionelt styrede  rammer?  Community'et  input.refleXx.dk  og  magasinet refleXx.dk har gjort forsøget.

## input.refleXx.dk

I  efteråret  og  vinteren  2010  eksperimenterede  en  projektgruppe ved forskningscentret Digital Urban Living og UPDATE/ Danmarks  Medie-  og  Journalisthøjskole  med  at  producere  og publicere et magasin, refleXx.dk, til først og fremmest iPad. En device, der godt nok først blev lanceret i Danmark 1. december 2010, men som anslået mere end 15.000 danskere havde anskaffet sig et eksemplar af inden indgangen til 2011. Ud over projektets  formål  med  at  udforske  produktions-  og  publiceringsbetingelser på den nye tablet-computer indgik brugerinddragelse som en vigtig del i eksperimentet. Tæt knyttet til magasinet blev der således lavet et community, input.refleXx.dk, hvor alle interesserede kunne oprette en profil og blandt andet deltage i diskussioner om de temaer, magasin-redaktionen arbejdede med at producere til refleXx.dk. I den tre måneder lange projektperiode var der 1.209 besøg på community'et, og der blev skrevet lidt over 50 indlæg - heraf var en del forfattet af community-manageren. Cirka 90 brugere oprettede en profil på community'et, og af disse besvarede 21 efterfølgende et spørgeskema om pay-offs og barrierer i forhold til deres deltagelse. Desuden blev 10 iPad-ejere interviewet kvalitativt om det samme.

Hovedtanken med at knytte et community til magasinet var at  undersøge,  hvorvidt  brugerbidragene  kunne  løfte  magasinjournalistikken ved at tilføje nye perspektiver, små fortællinger og  tekster,  fotos  med  videre.  Desuden  var  ideen  at  fremlægge artiklernes temaer før offentliggørelsen på refleXx.dk og dermed give brugerne mulighed for at bidrage i idé- og researchfasen og derigennem muligvis berige og kvalificere redaktionens arbejde. Således blev de på redaktionsmøderne vedtagne temaer og artikelideer 'pitchet' på input.refleXx.dk, hvorefter brugerne kunne bidrage med, hvad der nu måtte falde vedkommende naturligt: Vedkommendes mening om sagen eller idéen, et link til en artikel om samme emne, et kildeforslag, et spørgsmål eller noget helt femte. Desuden kunne brugerne selv komme med artikelforslag eller foreslå emner, de savnede i mediebilledet.

Alt i alt blev brugerne inviteret med til en slags åbent redaktionsmøde, hvor de kunne følge den redaktionelle proces og selv havde muligheden for at påvirke den. En proces, der afsluttedes med et færdigredigeret, redaktionelt produkt i form af et magasin, der - på nær den velkendte kommentarfunktion i bunden af artiklerne - ikke var til yderligere forhandling. Her søgte projektet at åbne op for den redaktionelle proces, der ifølge blandt andre Michael Karlsson har været skjult i de analoge medier, men uden at  bevæge sig over i  en  opfattelse  af  selve  journalistikken  som proces - en opfattelse, der ifølge Karlsson er opstået som følge af internettets mulighed for løbende af redigere, fejlrette og opdatere (Karlsson 2006:199).

(Figur) Magasinet refleXx.dk og community'et input.refleXx.dk fungerede i princippet som to tæt koblede og gensidigt afhængige systemer, hvor community'et direkte og indirekte genererede indhold til magasinet, der til gengæld ledte magasinlæserne tilbage til community'et (Kabel 2011a).

Med hensyn til brugere og målgruppe blev det på forhånd fastlagt, at magasinet skulle befinde sig et sted i krydsfeltet mellem et publicistisk medie om vigtige samfundsemner til brugeren som borger og et mere segment-orienteret medie til den læserskare, der  nu  en  gang  forventedes  at  have  adgang  til  en  tablet-computer:  de  veluddannede,  30-40-årige  og  hovedsageligt  mandlige  vidensarbejdere  (se  blandt  andet  Stentoft  2011).  Dét  kom blandt andet til udtryk i valget af temaer: klimaforhandlinger og udkantsproblematikker over for landskampe og lederskab.

Community'ets  målgruppe  ekspliciteredes  ikke  på  samme måde, men projektgruppen forventede naturligt, at den lå op ad magasinets. De 21 spørgeskemabesvarelser tyder dog på noget lidt andet: Dels havde størstedelen af svarerne ikke adgang til en iPad. Og dels repræsenterede svarerne mange aldersgrupper og begge køn. Beskæftigelsesmæssigt var ikke bare vidensarbejdet, men mere specifikt medie- og journalistjob overrepræsenteret.

## Gatewatching som middel til bedre journalistik?

Med Axel  Bruns  ord  kan  vi  sige,  at  projektgruppen  eksperimenterede med at udfordre den gatekeeper-rolle, journalisterne traditionelt  har  bestridt,  og  i  højere  grad  end  tidligere  udnytte de praksisser for brugeraktivitet, der er allestedsnærværende på

nettet.

Betegnelsen gatekeeper er som nævnt knyttet til journalistens traditionelle  funktion  med  at  kontrollere  avisens  spalter  eller radioens og tv'ets sendeflade. Ifølge Bruns har den kontrol traditionelt  fundet  sted  på  tre  niveauer:  input-niveauet,  outputniveauet og respons-nivauet.

På input-niveauet afgøres hvilke ideer og emner, der i første omgang overvejes, udvælges og bliver en del af det journalistiske produktionsapparat. Den afgørelse er, ifølge både Bruns og flere danske, empiriske forskningsprojekter, langt fra altid rationel og bevidst, men også er præget af rutiner, ikke-italesatte metodologier og en dybtliggende journalistisk selv- og verdensopfattelse (se bl.a. Gravengaard 2010 og Schultz 2006). På output-niveauet afgøres, hvad der bringes i spalterne og på skærmen. Og endelig er der respons-niveauet, hvor det afgøres, hvilke af brugernes kommentarer til artiklen eller programmet - i form af læserbreve eller lignende - der publiceres efterfølgende (Bruns 2009:12-15).

Internettet vanskeliggør opretholdelsen af gatekeeper-funktionen, særligt på input-niveauet, idet brugerne nu uden problemer kan finde et sted - en blog, et personligt website, et andet medie - hvor de kan formidle deres tanker og ideer. Samtidig har brugerne let adgang til historier på andre mediers websites og vil, illoyalt mod det enkelte medie, bevæge sig derhen, hvor den gode eller interessante historie måtte befinde sig. Gatekeeping, som grundlæggende mekanisme, udfordres på internettet således af en anden mekanisme, gatewatching : Brugerne overvåger historier  inden  for  et  særligt  interessefelt  på  tværs  af  medier, websites, blogs med videre, hvor medierne ikke længere har eneret på produktionen. Således er der sket en opblødning af skellet mellem læser eller forbruger på den ene side og skribent eller producent på den anden side. Brugeren er, med Bruns kobling af de engelske begreber 'user' og 'producer', blevet produser - dét, vi i en lidt uelegant oversættelse kan kalde medproducent (Bruns 2009:8ff).

Adskillige websites udnytter i større eller mindre grad brugerne som gatewatchere og medproducenter, der med mere eller mindre substantielle indlæg og henvisninger til interessant information andetsteds på nettet tilsammen skaber et mangefacetteret billede af en bestemt begivenhed, problematik eller emne (Bruns

2009:25f). Det gælder blandt andet de allerede nævnte websites slashdot.com  og  ohmynews.com.  Og  det  gælder  input.refleXx. dk.

Det  nye  ved  eksperimentet  input.refleXx.dk  er  altså  langtfra forsøget på at udnytte brugernes potentiale som informationsleverandører og medproducenter. Det nye er at kombinere det i princippet fuldstændigt åbne community med et søsterwebsite, refleXx.dk, der i høj grad forlader sig på traditionel gatekeeping ud fra en tanke om, at netop en redaktionelt styret produktion og informationsudvælgelse har værdi i sig selv. Også Bruns, der tillægger  åbenhed,  deltagelse  og  gatewatching  stor  betydning, understreger, at den store overflod af information på internettet på sin vis gør fortsat gatekeeping nødvendig:

'even on the web, then, the practice of gatekeeping remains a useful, if in its traditionel forms prehaps impracticable, model for adressing the question of how to select from the entire range of news events (...)' (Bruns 2009:14).

Input.refleXx.dk er baseret på brugernes villighed til at agere gatewatchere; til at bidrage med links og korte indlæg. Alle indlæg publiceres direkte på community'et, og ingen indlæg slettes; i princippet kan hvem som helst, der har lyst og gider oprette en profil, altså skrive hvad som helst. Med et andet af Bruns begreber kan vi sige, at input.refleXx.dk i stedet for at publicere selvstændige nyhedsartikler publicizer ,  det vil sige stiller links til anden information på nettet samt kortfattede tanker og holdninger til rådighed. Og publicizing har en tydelig værdi i sig selv: Den sætter et givent interessefelt eller en begivenhed i nyttig kontekst for brugeren og mindsker på den måde uoverskueligheden på det uendelige internet (Bruns 2009:19). Dét er, som det fremgår, ikke hovedformålet med input.refleXx.dk. Community'et er i stedet et middel til at skabe bedre journalistik på et 'lukket', redigeret magasin  gennem  publicering  af  brugertekster  og  -fotos  samt gennem brugernes hjælp i og meninger om researchprocessen.

Hvor dørene til community'et altså står fuldstændigt åbne, og input-niveauet således stort set ikke kontrolleres, er journalister og  redaktører  i  spil  som  gatekeepers  i  overgangen  mellem  det sociale input.refleXx.dk og det redaktionelle refleXx.dk. For det er op til den enkelte journalist, i hvor høj grad vedkommende vil anvende brugernes input i sin ideudvikling og research. Og det er ene og alene redaktionen, der forvalter, hvilke af community'ets brugerindlæg der publiceres i magasinet. Den forvaltning beror på overvejelser om, hvorvidt indlægget tilføjer et nyt perspektiv til dét, journalisten formidler i artiklen, eller tilføjer nye, relaterede informationer til artiklens problemstilling. Som når artiklen om Bangladesh' hovedstad, Dhaka, indeholder brugerindlæg i  form af 'øjenvidneskildringer' fra andre storbyer i Asien, hvor storby-problematikkerne kommer til udtryk på anden vis end i Dhaka. Eller når artiklen om fankultur indeholder to sportsinteresserede brugeres filosoferen over samme emne.

I  magasinet kan de læsere, der måtte have lyst, kommentere det skrevne i bunden af artiklerne - en kommentarfunktion, der meget ligner den på andre online-medier. Men de af redaktionen udvalgte community-indlæg gives en anden status. I stedet for at optræde under den mentale linje mellem redaktionens og brugernes ord er de at finde i bokse ved siden af journalistens tekst. Stavefejl og lignende er blevet rettet, og brugerens tekst er i nogle tilfælde blevet forkortet, så den passer ind i boksens format - men ellers fremstår indlægget uredigeret, og der optræder altid et link til brugerens uforkortede, urettede originalindlæg på community'et.

Under  den  nævnte  mentale  linje  befinder  der  sig  desuden et  automatisk  genereret  uddrag  af  de  community-indlæg,  der handler om samme tema som artiklen. I princippet kan community-brugerne altså godt blive publiceret i magasinet uden om redaktionsmedlemmernes direkte kontrol, men dels har de automatiserede uddrag en anden status end de indlæg, der optræder i  bokse højere oppe i artiklen, og dels medtages kun uddrag af de tre seneste indlæg. Derfor er det i praksis svært at sikre sig en plads i magasinet.

## Brugerne er med

Medproducerende brugerne på input.refleXx.dk? Oplevede de i  høj nok grad et pay-off ved deres deltagelse til at gide oprette en profil og bidrage med tid, tanker og ord? Det er svært at svare entydigt på. Som nævnt blev det til 1209 besøg og lidt over 50

indlæg i den tre måneder lange projektperiode. Hverken antallet af besøg eller egentlige brugerindlæg er i sig selv imponerende. Men projektperioden var kort, og community'et havde ingen tilknytning til et etableret mediebrand eller andet, der kunne generere stor trafik. Derfor siger de to tal i sig selv næppe meget om projektets succes. Heller ikke differencen mellem det store antal besøgende og det lille antal aktive bidragydere kan bruges som succesparameter; gatewatchere og medproducenter vil uværgeligt udgøre en lille og særligt aktiv del af den store population på internettet (se bl.a. Engebretsen 2007).

Kigger  vi  kvalitativt  i  stedet  for  kvantitativt  på  diskussioner og tråde, tyder noget på, at der er potentiale i konceptet. Først og fremmest er der en del eksempler på aktiv brugerdeltagelse - på at brugerne besvarer redaktionens spørgsmål med links og egne holdninger. Som i temaet 'Kød', hvor redaktionen i oplægget blandt andet spørger: 'Kan vi spise dansk kød uden konsekvenser  for  helbred  og  samvittighed?'  Og  hvor  én  bruger  gør opmærksom på en relevant artikel i New Scientist, og flere andre filosoferer over, hvor abstrakt det moderne menneskes forhold til slagtning er. Også i flere andre temaer er resultatet af brugernes gatewatching, at journalisten gøres opmærksom på et link, en historie, en kontekst, eller et perspektiv, vedkommende næppe ville  være faldet over i sin normale researchproces. Med andre ord stiller brugernes deltagelse en pulje af viden til rådighed, der i hvert fald i princippet kan højne journalistikkens kvalitet.

Desuden  er  der  eksempler  på  deciderede  erkendelser,  der vokser  frem  i  det  samtalerum,  community'et  udgør.  Som  når der under temaet 'Generation Wii' om unges forhold til digitale medier pingponges om, hvordan artiklerne om temaet kan nå de helt unge selv - uden at tabe de lidt ældre kernelæsere på gulvet. I løbet af samtalen opstår en ide om at lade de unge give input til historien gennem de mobile, digitale devices, de benytter i dagligdagen, og på den måde skærpe deres interesse - en ide, der altså  ikke  er  opstået  internt  på  redaktionen,  men  i  samtale  på community'et.

Endelig begyndte enkelte tråde hen imod slutningen af projektperioden at få deres eget liv uden om community-manageren, hvor to eller flere brugere skrev længere, holdningsprægede indlæg og vendte tilbage til community'et for at følge med i den fortløbende diskussion.

Community-brugernes loyalitet over for magasinet refleXx.dk kan ses som et yderligere tegn på i hvert fald en form for succes for konceptet - også selv om loyalitet ikke fra starten var blandt hovedformålene  med  at  koble  magasin  og  community.  Bruns understreger,  at  inddragelse  har  betydning  for  fastholdelse  af de ellers illoyale brugere, der som nævnt hellere følger den gode historie end det enkelte medie (Bruns 2009:8). Og dét så ud til at  være  resultatet  af  inddragelsen  på  input.refleXx.dk.  Ifølge Google Analytics skiller community'ets brugere sig nemlig ud fra de øvrige besøgende på refleXx.dk ved at opholde sig dobbelt så lang tid på magasinet; syv minutter mod et gennemsnitligt besøg på tre et halvt minut (se i øvrigt Kabel 2011b).

Flere forhold tyder altså på, at brugerne kan motiveres til at hjælpe i idé- og researchfasen. Men hvorfor gjorde de det? Hvad var pay-off for dem?

Flere forhold peger i retning af, at hovedmotivationen ikke som  projektgruppen  havde  forventet  -  var  muligheden  for  at blive eksponeret i et magasin. I hvert fald ikke, hvis vi skal tro det relativt  begrænsede  antal  spørgeskemabesvarelser fra  21  ud  af de cirka 90 profil-indehavere samt 10 kvalitative interviews med iPad-ejere, der blev foretaget som en del af afrapporteringen af projektet (Stentoft 2011).

I  spørgeskemaet angiver kun fire, at de finder værdi i publicering af deres tekst eller fotos i refleXx.dk. På samme spørgsmål om, hvad de får ud af at besøge community'et, er de øvrige besvarelser nogenlunde ligeligt fordelt mellem 'muligheden for at påvirke indholdet i et medie' med fem positive svar, 'inspiration i det daglige arbejde', 'ny viden om spændende emner' samt 'ikke noget' og 'muligheden for at hjælpe en ven eller kollega'. Sidste svarmulighed henviser til, at mange af projektgruppens bekendte blev opfordret til at skabe en smule aktivitet på community'et,  så  eksterne  brugere  ikke  ville  blive  mødt  af  et tomt rum.

I 10 kvalitative interviews med iPad-ejere, der enten blev præsenteret for eller allerede kendte til refleXx.dk, input.refleXx.dk og koblingen imellem de to sites, lader eksponering til at have endnu  mindre  motivationskraft.  Ingen  af  de  interviewede  ser stor værdi i at finde deres eget navn på et medie, og på flere af dem virker det direkte afskrækkende, da de har ledende stillinger og er under relativt stor bevågenhed fra deres organisationer. Som en af dem udtrykker det:

'Der er rigtigt mange mennesker, der synes, at det, jeg skriver, er rigtigt vigtigt. Så jeg er meget forsigtig.' (Mand, 54 år)

Nu kan der ikke uden videre sættes lighedstegn mellem det begrænsede  antal  interviewede  og  oplagte  gatewatchere,  der som nævnt må udgøre en relativt lille gruppe af den store population af internet-brugere. Særligt fordi iPad-ejerne stadig er en speciel  gruppe  sammenlignet  med  internet-brugerne  i  øvrigt qua iPad'ens relativt høje pris og dens begrænsede udbredelse i Danmark. Men det er værd at bemærke, at også de yngste interviewpersoner afviser at finde værdi i eksponeringen - det gælder altså ikke kun de lidt ældre, men også dem, der jævnligt interagerer og formidler på sociale medier som Facebook og Twitter.

Men hvad kan så motivere folk til deltagelse? Som det fremgår, er én mulig hovedmotivation muligheden for at påvirke indholdet i et medie. At netop denne mulighed er væsentlig, peger også de 10 kvalitative interviews på. Kun en enkelt af de 10 interviewede så ikke større værdi i at påvirke den journalistiske proces undervejs  end  i  at  kommentere  artikler  efterfølgende.  På  den baggrund går det an forsigtigt at påpege værdien i at åbne døren mere til input-niveauet, end netaviserne traditionelt gør det - selv om der selvfølgelig er et stykke vej fra at se værdien i et bestemt koncept til rent faktisk at agere som aktiv medproducent. Og selv om en del af de 10 interviewede, der i udgangspunktet blev forevist magasinet og ikke community'et, havde svært ved at afkode koblingen mellem de to sites ved første øjekast (Stentoft 2011).

Hvorfor  brugerne  øjensynligt  motiveres  af  chancen  for  at påvirke medieindholdet, er en interessant diskussion i sig selv. Her skal dog blot påpeges, at Bruns (2008) anser brugernes motivation for at være tæt knyttet til muligheden for at bidrage med sine egne specifikke kompetencer til at tjene et større gode, og at dét kan tænkes at være en del af forklaringen på input.refleXx.dkbrugernes motivation, for så vidt at et nuanceret og velresearchet mediebillede kan ses som 'et større gode'.

Desuden er det værd at bemærke, at aktiviteten på community'et tilsyneladende steg, efter at det blev redesignet godt tre uger inde i projektperioden. Fra at have været tematisk organiseret i et relativt statisk design blev interfacet mere dynamisk efter en Facebook-lignende  logik,  således  at  det  senest  kommenterede indlæg hele tiden blev vist øverst på sitet. Samtidig kom brugeren mere i fokus ved at få vist sit profilbillede ved siden af de første par linjer i indlægget.

Med det nye interface skiftede magtbalancen mellem afsenderne, redaktionen, på den ene side og brugerne på den anden. Hvor den tematiske organisering i sig selv var tydeligt afsenderstyret,  gav  det  Facebook-lignende interface mere magt til brugerne ved at lade det være op til dem at bestemme, hvilket indlæg der skulle placeres øverst på sitet; det var bare at kommentere en given tråd eller starte en ny. Godt nok optrådte en communitymanager og i princippet redaktionens journalister på community'et, men ud over den status, der lå i at have 'refleXx.dk' stående under profilbilledet, var der ingen eksplicit statusforskel på dem og brugerne. Også manageren og journalisterne måtte altså kommentere en tråd for at få den flyttet op i toppen af sitet, og de delte altså - igen i princippet - en væsentlig del af redigeringseller prioriteringsretten internt på community'et med brugerne (jf. Bruns 2009:76).

## Journalistisk selvforståelse som barriere

Én ting er, hvorvidt brugerne købte konceptet med koblingen af et åbent community med et så godt som lukket magasin. Noget andet  er,  hvorvidt  de  seks  fast  tilknyttede  redaktionsmedlemmer og de adskillige løsere tilknyttede freelancejournalister rent faktisk formåede at bruge og få noget ud af de input, brugerne leverede på community'et. Også i den forbindelse er grundlaget spinkelt grundet den korte projektperiode og de mange personlige forhold, der kan have haft indflydelse på, i hvor høj grad journalisterne gjorde brug af community'ets muligheder. Men med de forbehold i baghovedet er det muligt at udpege et tydeligt skel mellem community-brugernes bidragsvillighed og journalisternes udnyttelse af potentialet deri.

På forhånd foregik der en del overvejelser om, hvordan brugerne skulle motiveres til at deltage på input.refleXx.dk, men det var så som så med overvejelser om motivering af journalisterne. I projektgruppen blev det nærmest antaget, at journalisternes deltagelse var en selvfølgelighed. Følgelig var dogmerne for, hvordan de skulle agere på og anvende brugergenereret indhold fra community'et, få; blot blev det indskærpet, at hver færdig artikel skulle  indeholde  mindst  to  udvalgte,  redigerede  brugerindlæg, og at journalisterne gerne skulle deltage aktivt i diskussionerne om netop deres artikel-emne på input.refleXx.dk - uden nogen nærmere  definition  af,  hvad  en  sådan  aktiv  deltagelse  kunne bestå i.

Kravet  til  slutproduktet  blev  stort  set  opfyldt;  Journalisterne udvalgte  eller  opsøgte  aktivt  to  brugerindlæg  til  deres  artikler. Med deltagelsen i diskussionerne og brugen af eventuelle input til researchprocessen kneb det derimod mere. Over så godt som hele linjen endte journalisternes udnyttelse af brugerne med at være yderst sparsom. Det var også tilfældet, når brugerpotentialet var til stede på input.refleXx.dk enten direkte i form af gode idéer, meninger og henvisninger til relevante websites eller indirekte med en aktiv brugerdiskussion, der med den rette moderering fra journalistens side måske kunne have udviklet sig til et væsentligt input til det journalistiske arbejde.

Én forklaring på journalisternes manglende deltagelse på og udnyttelse af input.refleXx.dk kan søges i den journalistiske selvforståelse,  der  udspringer  af  hverdagens  produktionslogik  og rutiner, og som både Bruns og en række danske forskere har skitseret.

Som nævnt mener Bruns, at journalisten traditionelt har set sig selv som først og fremmest gatekeeper - snarere end som en blanding af gatekeeper, journalist, moderator, diskussionspartner, projektleder og det, som en bedre udnyttelse af community'et nu ellers måtte fordre. Blandt andre Christian Breinholt og Carsten  Jensen  går  skridtet  videre  i  diskussionen  og  kritiserer journalistens  selvforståelse  for  at  være  præget  af  det  såkaldte transmissionsideal, hvor journalistikken handler om 'at påvirke publikum (f.eks. gøre dem klogere) via sande og relevante informationer, som overføres direkte til dem.' (Breinholt et al 2006:16-21).

Fokus er således typisk på journalistens informationsoverførsel til læseren, ikke på hverken en åben proces eller en udveksling af information begge veje. Gitte Gravengaard og Ida Willig (tidligere Schultz)  samt  en  række  forskningsprojekter  og  undersøgelser konkluderer i tråd hermed, at mange journalister opfatter 'historien' som en nærmest naturgiven størrelse, der findes ude i verden på forhånd, og som de blot transmiterer til brugerne efter et sæt definerede nyhedskriterier (Gravengaard 2010:27f, Schultz 2006:223, From Jacobsen et al 2010:37). Man kan argumentere for, at forskerne i deres analyse delvist overser journalistikkens formål som produktionslogik og håndværksfag. Ikke desto mindre er det klart, at valg og fravalg på input-niveauet ikke kun træffes ud fra bevidste beslutninger fra journalistens, redaktionens og  mediets  side,  men  også  ud  fra  uartikulerede  præferencer, forforståelser  og  menneskelige  relationer  samt  internaliserede rutiner  og  metodologier  (Bruns  2009:12,  Gravengaard  2010:57, Schultz 2006:223).

Man kan argumentere for, at den manglende refleksion over faktorer, der påvirker valg, fravalg og produktionsproces, samt de veletablerede rutiner på input-niveauet, må gøre det sværere at forholde sig åbent og samtalende på et community som input. refleXx.dk. For hvordan kan man ændre en rutine, metode eller selvforståelse,  der  er  så  grundfæstet,  at  den  føles  naturgiven? Altså hvordan kan almindelige, dødelige journalister og medier udnytte det potentiale, der jævnfør ovenstående tilsyneladende findes i at lade brugerne komme til orde som gatewatchers og medproducenter allerede tidligt i den redaktionelle proces?

Ét  oplagt  svar  er,  at  opdragsgiverne  på  forhånd  kan  arbejde med  et  sæt  eksplicitte  kriterier  for  omfanget  og  karakteren  af journalisternes community-deltagelse - i stedet for at forvente, at deltagelsen sker af sig selv.

Et  andet svar er, at der måske tegner sig en ændring et sted i  horisonten.  I  hvert  fald  er  det  værd  at  bemærke,  at  redaktionens tre yngste medlemmer, studerende fra Danmarks Medieog  Journalisthøjskole,  var  klart  mest  aktive  i  diskussionen  på community'et. De er i højere grad end ældre journalister vokset op med uformel formidling på sociale medier, der oplagt for den rutinerede Facebook- og Twitter-bruger indgår som for eksempel researchværktøj, når der ledes efter kilder og cases. De ældre generationer  af  journalister,  der  stadig  dominerer  medier  og uddannelsesinstutioner, er vokset op i en tid, da gatekeeping og begrænset spalteplads var arbejdsvilkår, og det er alt andet lige forståeligt, at selvopfattelsen fra den tid ikke uden videre udskiftes med en ny - særligt når de digitale medier stadig på mange måder leder efter en mere endelig form end den nuværende.

Samtidig  peger  blandt  andet  en  dansk  undersøgelse  på,  at netjournalister vitterligt  er  glade  for  kontakten  til  læserne,  der både tipper  dem  om  historier  og  korrigerer  deres  fejl  (Hartley 2009:38). Og man kan argumentere for, at netaviserne gradvist åbner for en udfordring af den 'traditionelle' rolleopfattelse ved at være i større og større kontakt med brugerne. Kontakten finder blot (endnu) ikke sted på input- og outputniveauerne, men på responsniveauet. Selvom deltagelse på et community som input. refleXx.dk altså tilsyneladende er i konflikt med den journalistiske selvforståelse, kan det tænkes, at tiden arbejder for konceptet.

METTE STENTOFT ,  cand.public, tilknyttet det nationale forskningscenter Digital Urban Living og Danmarks Medie- og Journalisthøjskole.

## REFERENCER

- Breinholt, Christian og Jensen, Carsten 2006: 'Bare en journalistisk konstruktion? En diskussion om journalistisk selvopfattelse', Journalistica 2006 3: 7-24.
- Bruns, Axel 2008: Blogs, Wikipedia, Second Life and Beyond. Peter Lang, New York.
- Bruns, Axel 2009: Gatewatching: Collaborative online news production. New York: Peter Lang Publishing.
- From Jakobsen, Peter og Stentoft, Mette 2010: 'Nyheder på web - flow og fortælleformer', E-publicering, Digital Urban Living. Aarhus: Forlaget Ajour.
- Engebretsen, Martin 2007: Digitale diskurser. Nettavisen som kommunikativ flerbruksarena. Kristiansand: Høyskoleforlaget.
- Gravengaard, Gitte 2010: Journalistik i praksis - valg og fravalg af nyhedsidéer. Frederiksberg: Forlaget Samfundslitteratur.
- Hartley, Jannie Møller 2009: 'Nye medier - ny journalistik? En pilotundersøgelse af netnyhedsproduktionen i Danmark' .  Journalistica 2009

1: 28-45.

- Kabel, Lars 2011a: 'Produktet, processen og metoderne', Et medie til hånden. Digital Urban Living. Aarhus: Forlaget Ajour.
- Kabel, Lars 2011b: 'Fortællingerne - det journalistiske og det sociale', Et medie til hånden. Digital Urban Living. Aarhus: Forlaget Ajour.
- Karlsson,  Michael  2006: Nätjournalistikk  -  en  explorativ  fällstudie  av digitale mediers karaktersdrag på fyre nyhedssajter, Lund Universitet.
- Schultz, Ida 2006: Bag nyhederne - værdier, idealer og praksis. Frederiksberg: Forlaget Samfundslitteratur.
- Stentoft,  Mette  2011: 'iPad-brugernes  oplevelser  og  medievaner',  Et medie til hånden. Digital Urban Living. Aarhus: Forlaget Ajour.

## Caution! You are now exercising editorial control!

- Exploring initiatives to raise the quality of User Created News, and their legal sideeffects

## AF NATALI HELBERGER OG SILVAIN DE MUNCK 1

## 1. Introduction

For most users, User Created Content is primarily a means to communicate and express themselves in relation to friends and family. For others, the User Created Content phenomenon is an opportunity and stepping stone to reach beyond their personal sphere and to post news, commentary, ideas, or reflections out into the public forum. These are the amateurs that contribute content to traditional media offers such as the BBC and CNN or write for specialised  citizen  journalism  platforms  such  as  OhMyNews, Agora Vox, or Daily Kos. They make their own broadcasting on Pandora.tv  or  provide  political  and  expert  commentary  on BoingBoing, Balkinization, and the Volokh Conspiracy - to name but a few examples. In so doing, they contribute to domains that so far were reserved to the professional realm. They make User Created News (UCN).

User Created News deserves to be taken seriously. UCN is not only  an  additional  source  of  valuable  information,  it  also  has the potential to contribute to more diversity in reporting. UCN is  characterized by alternative standards and attitudes towards the audience ('one of you'). These result in different topics being covered  and  in  different  forms  of  presentations.  For  example, while 'real' journalists tend to consider aspects such as 'having a clear point of view' or 'offering commentary' rather low-ranking indicators of journalistic quality, these are features that actually characterize many blogs and contribute to their popularity with the audience (Gladney, Shapiro &amp; Castaldo 2007). 2  Citizen reporters, moreover, operate outside established routines. Independence from traditional production routines, pressures, and standards can provide further added value and represents the very power of UCN in general and citizen journalism in particular (see e.g. Carpenter 2009; Benkler 2007; Schaffer 2007).

In response, traditional news media, but also specialized UCN media, increasingly seek ways to integrate UCN into their journalistic  routines.  Citizen  journalism  has  started  to  play  a  role in professional journalism also. Integrating UCN into their services,  however,  confronts  news  media  with  a  major  challenge: They need to find ways to unleash the potential of UCN while making sure that the contributions of citizen journalists satisfy the expectations of an audience that is used to a certain standard of professional quality. When doing so, news media operate not only within the boundaries of market demands, profitability, and the decentralised and unpredictable modes of operation of citizen journalists, but also within the terms of the existing legal framework.

The  overall  goal  of  this  article  is  to  study  how  news  media experiment  with  different  strategies  to  guarantee  the  quality of UCN and to what extent the existing legal framework leaves them sufficient room for 'creative play' in doing so. To this end, the  article  will  first  identify  some  of  the  main  strategies  that news media use to improve and maintain the quality of UCN. The analysis will draw on a number of case studies from traditional and new, specialised UCN media. The selection of these examples has been guided by the different strategies being used, rather than by the wish to provide a comprehensive overview of news media that implement UCN. 3  Also, the focus in the case studies has been on companies/platforms that are well known and large  (for  traditional  media  companies)  or  that  are  at  the forefront of developments (for specialised platforms). In a second step, the article will then explain if and if so how these different strategies may trigger (undesirable) legal side effects and legal responsibilities. The principal focus of this second part of the analysis is European law, in particular the provisions of the E-Commerce Directive (ECD). 4  In addition, the article will study examples of the directive's implementation into national law and how national  judges  have  interpreted  its  provisions. The  legal discussion  is  a  principled  one  and  does  not  deal  with  aspects of  jurisdiction  or  applicability  to  specific  services,  particularly non-European services. Instead, it discusses more generally the legal implications of the various forms of quality management discussed in the first part of this article. The article will show that the present legal framework can act as a serious disincentive for quality engagement with UCN in the first place.5

## 2. Integration and professionalization of User Created Content

In the following section, we will examine a number of examples of how traditional media companies and specialised UCN news platforms integrate UCN into their service offer and journalistic  routines  and  which  strategies  have  been  developed  to monitor and improve the quality of UCN.

## 2.1 UCN in traditional media

## 2.1.1 Integration of UCN in traditional media

Traditional media companies have, at least to a certain extent, picked up on UCN. A 2008 study by the Bivings Group examines how the top 100 US newspapers (based on circulation) are investing  in  their  web  programs  and  evolving  their  websites from simple news delivery mechanisms into online communities (The Bivings Group 2008). The study found that 58 % of the top newspapers in the US have some form of user created content incorporated in their service offering. All of these websites offer users the option to send in and share photos related to news events, 31 % welcome user generated videos and 25 % user generated news articles. While media companies are providing more opportunities for participation, there is evidence that they are retaining a traditional gate-keeping role (Hermida &amp; Thurman 2008). The use of user generated content seems to be more about collecting content (PEW 2009) from users than actually having them  participate  in  the  news  production  process  and  agenda setting (Hermida 2009). Moreover, established media often confine  UCN  to  domains  like 'popular  culture'  or 'everyday  life'. They provide amateurs with little or no opportunity to generate news/information-oriented content (Ömebring 2008), and even when they do so, amateurs' contributions are clearly separated from the general news offering and from the main website of the media companies. For example, UCN at The Times only covered travel (this initiative has already been stopped), and at the New York Times 6 , it is mainly about posting photos and personal stories of collectible cars 7  and posting announcements to the Weddings and Celebrations section. 8

There are newspapers, however, that do take citizen participation a step further. The French daily Le Monde provides blogs to its subscribers and encourages readers to keep electronic journals on their travels, the best of which can be accessed through the travel pages of the newspaper's website. Moreover, the paper has started a subsidiary, LePost.fr, a social media and newsroom of  journalists  who  produce their  own content and co-produce news with users. Approximately 2 % of the readers produce content (8,000 comments a day, 500 posts a day), and in 2009, LePost. fr published some 500 amateur articles a day versus 40 from professionals. The paper uses active amateurs to help 'collect and add value to  information  by  proposing  smart  angles,  aggregating, finding witnesses, etc. ... They are following the news for us, on print, TV, radio, news sites, but also blogs. They are sending us valuable links with quotes. And sometimes, they are helping us on fact checking.' 9

Besides newspapers, broadcasting media companies are also getting involved in UCN. CNN has a platform called iReport. 10 This is CNN's public journalism initiative that allows people to contribute  pictures  and  videos  of  breaking  news  stories  from their own towns and neighbourhoods. This service is aimed at providing users with an opportunity to share local stories that are of particular interest to users. The stories are not edited, factchecked, or screened, before they are published on the iReport site. Some of the reports will be checked by CNN, after they have been identified as important or urgent. Once cleared by the CNN staff,  these  reports  will  become  part  of  CNN's  news  coverage.

CNN also provides users with 'assignments', which are ideas for stories that CNN expects to be covering soon. The most compelling  iReports  resulting  from  these  assignments  can  end  up  on CNN television and CNN.com.

At the BBC, UCN has also begun to be institutionalised as a form of newsgathering (Newman 2009), consolidating the existing relationship between journalists and the audience. The BBC has  a  dedicated  UCN  hub, 11   a  team  of  23  journalists  (up  from three  in  2005)  in  the  BBC's  integrated  newsroom.  The  team liaises with editors and journalists about what kinds of UCN are needed,  collects  UCN  from  users,  connects  citizen  amateurs with journalists as required, and processes audience material. 12 The  team  of  journalists  goes  through  comments  and  submissions for news content and for eyewitnesses to pass on to radio and TV as potential interviewees. Sources for content include the 'Have Your Say' 13  and 'Your news, your pictures' 14  websites. A greater degree of participation occurs in the context of the BBC iPM 15  show that provides a blog where people can discuss ideas with the production team and view and comment on stories that are being lined up for the weekly PM programme broadcast on BBC Radio 4. The blog also has a Facebook page. This is another example of a media company allowing users to actively participate and set the agenda for programming.

## 2.1.2 Quality control and incentives to create high quality content

Traditional media companies such as the BBC and CNN that integrate UCN in their regular activities have a vested interest in guaranteeing  a  certain  quality  standard  (in  technical  terms  as well as in professional, artistic, and creative terms). This can be an incentive for these media companies to not only provide users with easy-to-use and cheap software tools, but also to guide and educate users on how to make UCN that is of sufficient technical, artistic,  and  professional quality to be broadcast or published. Vice versa, for users the opportunity of having 'five minutes of fame' and their  contributions  broadcast  can  provide  an  additional incentive to make better quality UCN.

The  notion  of  media  quality  is  ambiguous  and  difficult  to define or measure. 'Quality' can have several dimensions: It can be described in terms of sufficient quality, so that people are will- ing to pay for content, but also in terms of having a certain professional, creative, technical, or artistic quality. The lawfulness of a contribution can also be an aspect of media quality. The notion of 'quality' is not static and can change due to technical or social developments  (Carpenter  2008  and  2010;  Porto  2008).  Having said this, there seems to be some agreement, at least among journalists, that many traditional journalistic values that ensure the quality of a news publication also apply online (Van der Wurff &amp; Schönbach 2010; Gladney, Shapiro and Castaldo 2007; O'Sullivan &amp; Heinonen 2008). Not surprisingly, studies have also demonstrated  that  journalists  tend  to  measure  citizen  journalism  in terms  of  established  professional  journalistic  quality  criteria (Van der Wurff &amp; Schönbach 2010; O'Sullivan &amp; Heinonen 2008).

For example, the BBC Editorial Guidelines note that the BBC is 'committed to delivering the highest editorial and ethical standards in the provision of its programmes and services both in the UK and around the world'. The guidelines go on to describe in detail how BBC staff is expected to deal with issues such as truth and  accuracy,  impartiality  and  diversity  of  opinion,  editorial integrity and independence, the public interest, fairness, privacy, harm and offence, children and accountability. In the course of a study about the way the BBC deals with UCN, interviews with journalists from the BBC demonstrated that also with regard to UCN, 'most are aware on a daily basis of the need to 'filter everything through the BBC journalism lens'' (Wardle and Williams 2008).

In order to do so, the BBC, as do other platforms using UCN, utilizes three main methods for monitoring content:

- Checking content before it is made available to the public (pre-moderation). Material cannot be accessed by visitors to the website until the moderator has seen it and decided it is suitable for posting.
- Checking content after content has been published (postmoderation). Moderators decide whether content is suitable to remain on the website.
- Having content checked by users (reactive  moderation). Readers  can  alert  the  moderator  to  an  inappropriate  or offensive message.

Most UCN platforms use a combination of post- and reactive moderation for monitoring content on their platforms. However, when content is used in the traditional media offering, for example before putting it on TV or publishing it on a main news site, pre-moderation is carried out. Moreover, the BBC has a team of journalists who actively look for UCN contributions to the regular news by screening comments (for example on 'Have Your Say') and submissions from users. At LePost.fr, all the content is filtered after publishing by a team of professional journalists to make sure that there is no illegal content, that users follow the guidelines, and that they are not propagating rumours. Then, the newsroom  (journalists)  reviews  any  contributions.  Each  journalist is also in charge of a small group of active amateurs and acts  as  their  coach,  teaches  them  the  basics  of  the  journalist's job, tries to encourage them, and even meets them in person. All content received is checked according to techniques of 'fast fact checking'. 16

## 2.2 UCN in User Created Media

## 2.2.1 UCN on specialized platforms

In this paragraph, we explore the services of three UCN platforms that are not affiliated with a traditional media company. Traditional  media  companies  use  UCN  to  complement  their main news production by professional staff, while citizen journalism  platforms  depend  on  UCN  as  their  primary  source  of content.

DailyMotion 17  started out as a citizen journalism site, but has developed over the course of time into a general media/information UCN platform that is aimed at sharing video. Although it is no longer a platform specifically for news, as the second largest video platform after YouTube it does play an important role in the distribution of (news) content. The platform was initially started in France, but expanded internationally, providing the service in 20 languages and offering seven localized versions. Any visitor can watch all the public videos, but only registered and logged-in users can contribute to the platform (upload videos, comment, rate, tag, etc.) and use the social features (create a group of contacts, share videos with friends, etc.).

OhMyNews 18   is  an  (international)  citizen  journalism  platform. Everybody can read stories, but again only registered and logged-in members can submit content, chat with other citizen reporters, and suggest story ideas. To join OhMyNews International as a citizen reporter, the user must agree to the terms of the membership registration agreement and provide some personal information. The application is reviewed by an OhMyNews editor, and if the user has been approved as a citizen reporter, he/she can log in to his/her Reporter's Desk from the website's homepage. In 2009, the site had some 2.5 million page views a day and employed about 70 full-time staffers, including 46 journalists. 19   More  than  70,000  citizens  contributed  to  the  Korean site, and 6,000 wrote for its English-language sister site. 20  Almost all content on the OhMyNews international website is generated by users.

AgoraVox 21  is a citizen journalism platform with a worldwide scope focusing on high quality news stories that feature events or objective facts, which can be checked and are as exclusive as possible. Distribution takes place via the Internet and via podcasts. The site prioritizes stories that are fact based, are enriched with references, and that provide true informational input. Users can submit content directly to the website, send photos and videos via MMS, pass on news by phone or an RSS-feed. By publishing stories on AgoraVox, authors agree that all or parts of their stories may be freely reproduced on third-party websites or off the Internet by other media. Content is available to readers without  registering.  Contributing  stories,  commenting,  and  voting, however, is restricted to registered and logged-in users. In 2008, the site counted approximately 34,000 contributors to its French version and 1,600 contributors to its English version (Le BorgneBachschmidt, de Munck &amp; Helberger 2009).

## 2.2.2 Quality control and incentives to create high quality content

Specialised  UCN  media  experiment  with  different  types  of checks and balances to ensure the quality and trustworthiness of the content they host, with varying degrees of intervention. Nowadays, the objective of DailyMotion, for example, is to provide a platform for sharing video on any topic. Monitoring activities focus primarily on protected or harmful content and rely heav- ily on reactive moderation and technological solutions. A more proactive approach to stimulating creativity and quality of UCN is adopted in DailyMotion's MotionMaker 22  program (also called Creative Content program). DailyMotion is not clear in its definition of 'quality'. According to DailyMotion, 'the selection criteria remain entirely at our discretion'. 23  Within the MotionMaker program, users are provided with additional functionalities that are not available to regular users. In order to join the program, the user must register under the appropriate creative user category  (filmmaker,  reporter,  musician,  entertainer,  or  extreme) and accept the special terms and conditions. Once he has registered as a MotionMaker, he must label his videos as 'creative content'.  The  videos  are  then  transmitted  to  the  DailyMotion team, which will review them (pre-moderation) for compliance with 'MotionMaker standards' (which are not specified on the website)  in  order  to  validate  the  MotionMaker  status.  According to DailyMotion, the MotionMaker program registered 13,000 creators in November 2008, approximately 1 % of its total base of registered members.

Stricter  and  more  elaborate  control  mechanisms  are  being used  by  OhMyNews.  OhMyNews  editors  read  each  submitted story,  fact-check  them,  and  edit  them  for  style,  making  them more polished and attractive for the readers (pre-moderation). The platform reserves the right to disclose information pertaining to the material in order to satisfy legal or regulatory requirements or legal government requests and to refuse to edit or post material  or  information.  All  citizen  reporters  are  required  to abide by a strict Code of Ethics. The stories undergo a complete editing process, from basic editing for things like spelling errors and  sentence  structure  to  headlines.  OhMyNews  has  started a school in Korea dedicated to citizen journalism. Professional journalists  and  senior  OhMyNews  reporters  teach  classes  on journalism basics and how to launch online publications.

AgoraVox  has  set  up  a  strict  three-stage  moderation  process  (pre-moderation  and  reactive  moderation).  The  process includes checks by a revision committee (authors and members of the parent company) and an AgoraVox team before publishing and checks by users/readers after publishing. The revision committee checks the compliance of the submitted stories with the AgoraVox editorial policy, and when doubt remains, it may initiate  complementary  investigations.  The  revision  is  carried out by AgoraVox authors as well as by strategic watch and information search experts from the parent company (Cybion 24 ). Any AgoraVox author who has published at least four stories automatically becomes a moderator. All moderators are asked to vote individually on each story according to its news value, its pertinence, and its originality. Only stories with sufficient votes get published. This process aims to filter out the stories that do not fit AgoraVox's editorial policy and to ensure that the stories published possess the quality of well-argued information and original citizen expression. If a story is approved by the committee, a member of the AgoraVox staff will finalise and publish it. Once published, readers can vote and comment on the stories to bring corrections, clarifications, and complementary information.

## Preliminary conclusions

Particularly  new  media  are  experimenting  with  a  variety  of instruments of quality control, some of which involve users to varying degrees. In so doing, they are seeking solutions to the probably  most  challenging  problem  of  UCN:  how  to  manage and maintain a satisfactory level of quality of the users' manifold contributions. Already this very limited analysis has demonstrated that a more extensive and systematic study of the various mechanisms to produce and distribute quality UCN could provide invaluable lessons for the future of journalistic routines.

The closer UCN comes to the core activities of traditional news media, the more tightly it is subjected to control, and the more intense are the efforts to raise its quality to a more or less professional level in the form of moderation, editing, providing users with instructions and guidelines, but also by educating users.

The following section will explain what the legal consequences are if traditional and new news media take UCN seriously. More specifically, it will examine to what extent editorial involvement and  integration  of  UCN  into  the  offer  of  traditional  and  new media  companies  triggers  legal  responsibilities  under  e-commerce law, audiovisual law, and press law.

## 3. Legal implications

Editorial  involvement  can  trigger  legal  responsibilities.  The more actively traditional and new media are engaged in selecting, editing, and monitoring UCN, the more likely it is that they can be held liable for the quality and lawfulness of the news submitted by their users.

## 3.1 Searching for a safe harbour

A  key  provision  for  online  media  that  engage  with  UCN  is the  so-called 'hosting  exemption'. The  hosting  exemption  has its  origin  in  the  European  E-Commerce  Directive  and  can  be found in the national laws of all European countries. The hosting exemption touches upon a vital question for the UCN context: To what extent do measures to integrate UCN and to safeguard its quality trigger legal responsibility for the lawfulness of users' contributions? It  is  worth  noting  that  the  provision  deals  with the exclusion from liability; it is no legal ground for establishing liability. The latter is a matter for the national rules on copyright law, defamation, pornography, unfair commercial practices, and last, but not least media law.

News media are not responsible for the lawfulness of UCN, if they qualify as a 'hosting service'. According to Article 14 of the E-Commerce Directive, 'hosting services' are not liable for the lawfulness of the information stored by their users, providing the operator of the service has no actual knowledge of the unlawfulness or infringing character of a particular contribution. The reasoning behind the provision is that it would exceed the technical, personnel and financial capacities of certain services to force them to monitor the activities of their users. It, moreover, would expose them to incalculable legal and financial risks that stand in no relation to their actual business model. Typically, this is the case for services with no or limited involvement with the content of third parties such as email or web-hosting services, that is services that rent server space for certain web applications.

The question of when making place for UCN on a traditional or  new media platform qualifies as a hosting service is not an easy one to answer. It can certainly not be answered on a general level; the decision will depend on the individual business model of a platform. The more a platform is involved with the content The difficult question is to determine the turning point at which UCN platforms are no longer mere hosts (with the consequence that it hosts, the less likely it is to qualify as a hosting service. 25 that under certain circumstances, they can be held fully responsible for the content posted by third parties).

The literature and, to the extent they exist, court judgements are divided concerning this question. Probably the least problematic are situations in which a service actively monitors and selects user created content before placing it on the site. Such services do more than mere technical hosting, they have control over the content stored, and it is likely that courts will find that they do not qualify for the application of Article 14 of the ECD (respectively the national provision that implements Article 14 of  the  ECD) (Jürgens &amp; Veigel 2007; Jondet 2008). Many of the types of services discussed in the second part of this paper would probably fall under this category, including services like OhMyNews and AgoraVox, but also the BBC and LePost.fr, which all engage professional journalists or editors to filter and select the content. 26  Similarly, sites that reserve the right to remove content that are in conflict with e.g. the house rules could be found by courts to fall outside the scope of the exception. 27  Less clear is the case of services like CNN's iReport or DailyMotion, which do not engage in pre-moderation. Arguably, their notice-and-takedown practice is in line with the requirements of the ECD and cannot be considered editorial involvement. Something different  probably  applies  for  DailyMotion's  MotionMaker  program. Here, the selection and labelling of activities probably exclude the  applicability  of  the  hosting  exemption.  And  the  fact  that some of the iReport contributions get selected if sufficiently relevant or urgent to be later made part of the CNN news coverage again could be an example of involvement with the content.

Along the same lines, it has been argued that inviting particular types of content, e.g. content with regard to a particular theme or region or event, exclude the qualification as hosting services (Holmes &amp; Ganley 2007). 28   In  this  sense,  a  strategy  of  working with 'assignments' could be a reason for  courts  to  argue  that a service cannot invoke the hosting exemption for UCN stored on its site. Similarly, to the extent that platforms invite specific topical contributions like the New York Times' invitation to post personal stories and photos about collectible cars or the call to submit travel reports to The Guardian or Le Monde, this may go beyond mere hosting.

There  is  some  controversial  discussion  of  the  question  of whether the fact that a UCN platform earns revenues with the content itself (e.g. by reselling it to third parties) rather than with the hosting of such content already excludes the application of the  liability  exemptions  for  hosting  services  (Latham  Butzer  &amp; Brown 2008). 29  The question could be relevant for a number of citizen journalism sites that use their platform for talent scouting and selling material to news agencies like the (former) Dutch platform Skoeps.

UCN platforms that present user created content as part of their own content offer might also not qualify for the hosting exemptions (Pankoke 2000). 30  This will be true for traditional media that make UCN part of their news coverage. But even the reservation of exclusive usage rights with respect to the contributions could be interpreted by courts as an indicator that a platform intends to present user created content as its own. 31  Controversial is the question of whether the fact that a site offers rough structures for users in which to place their content would in itself be an indicator of direct involvement with the content and speak against the site's qualification as a mere storage service. 32  By providing different formats for users' contributions like space for blogs, electronic travel journals, Q&amp;A sessions, polls, have your say's, etc., UCN sites could provide courts with an argument not to apply the  hosting  exemption.  In  situations  in  which  a  site  reserves the  right  to  categories  and  move  content  into  other,  more  fitting categories, this could and has already been interpreted as a reason not to apply the exemption. 33  Much will depend on the interpretation of national courts. In the French MySpace case, for example, the Paris Court of First Instance found that offering  a  specific,  frame-based  structure  for  members  to  present their  personal  information  and  adding  advertisements  to  the individual sites was a reason to consider MySpace a publisher (instead of a hosting service). 34  In another case, the Court of First Instance claimed, by contrast, that what was relevant was not the structure or presence of advertisements, but whether the user or the operator of that platform was 'at the origin of the dissemination'. 35   And the Advocate General Jääskinen at the European Court of Justice responded to the argument that eBay could not invoke the hosting exemption because it instructed clients in the drafting of the advertisements and monitored the content of the listings: 'I would find it surreal that if eBay intervenes and guides the content of listings in its system with various technical means, it would by that fact be deprived of the protection of Article 14 regarding storage of information uploaded by the users'. 36

An interesting and in the context of UCN obviously relevant question  is  to  what  extent  'user  executed  control'  over  the content can be attributed to the operator of the UCN platform with the effect of disqualifying the site from the application of liability exemptions (for more detail, see Jürgens &amp; Veigel 2007). Much will depend on how the relationship 'user-UCN platform' is organized, and if the user can be said to be commissioned or otherwise instructed by the site's operator, or whether users act more or less independently. 37  For example, in the case of AgoraVox,  amateur  moderators  attain  the  moderator  status  automatically after having published more than four stories, which could be an argument against attribution. Having said this, the platform instructs the amateur moderators on the criteria to use when voting and commenting on stories, which could weigh in favour of attribution.

If a service has been found to fall under the hosting qualification, another crucial question is the extent of its legal responsibilities. Once the provider of a media service has knowledge of infringing UCN, it must act 'expeditiously' to remove or to disable access to the infringing information (the so-called 'notice and take down procedure'). There is in principle no general obligation to monitor the lawfulness of UCN. But … there has been a  tendency, albeit controversial, to burden platforms that host User Created Content with rather far-reaching pre-publication monitoring duties similar to those of publishers. Some argue that at  least  for  the  commercially  successful  User  Created  Content platforms it would be possible and not unreasonably cumbersome to invest greater efforts in the monitoring and detection of unlawful content (Feldmann 2006, Spindler 2002). 38  In a similar direction goes the argument that since User Created Content Platforms provide users with means to upload unlawful content, they are obliged to monitor all user contributed content prior to its publication (Nordemann 2010). 39  Again others suggest to limit such  pre-publication  monitoring  duties  to  evidently  infringing content, particularly harmful content (paedophilia, racism, crimes  against  humanity),  protected  content,  and  defamatory content. 40  Finally, an argument has been made to require (commercial) User Created Content platforms, once they have been alerted  to  unlawful  content,  to  put  into  place  all  (technical) means necessary to avoid new postings of this content and to render access to such unlawful content impossible (Nordemann 2010). 41

In addition to the legal responsibilities under e-commerce law, editorial involvement can also trigger the application of sector specific obligations under audiovisual and press law, as the next sections will explain.

## 3.2 UCN as 'broadcasting'

Media that invite users to submit videos and that do not fall under the hosting exemption could fall under what was formerly known as broadcasting law. With the Audiovisual Media Services Directive, 42   some of the rules that applied formerly exclusively to broadcasting services now also extend to newer, more interactive forms of presenting audiovisual content and could possibly also cover UCN that is presented in the form of video (for a more detailed discussion, see Helberger, in: Le Borgne-Bachschmidt, de Munck &amp; Helberger 2009). Although electronic versions of newspapers and magazines are explicitly excluded from the directive's scope (recital 28 of the Audiovisual Media Service Directive),  many  online  newspapers  that  implement  UCN  are not confined to written text, but also include user videos. If the inclusion of (user generated) videos is more than a merely incidental activity, audiovisual law could also apply to these parts of e.g. The Guardian or Le Monde.

Practically,  this  means  that  operators  of  news  media  that incorporate UCN might have to make sure that the users' contributions comply with the rather far-reaching requirements of audiovisual law. They will thus be obliged to ensure that all the content  uploaded  by  users  does  not  contain  any  hate  speech, that  the  content  presented  respects  the  protection  of  minors, that it is accessible for disabled persons, and that the platform promotes European works. Moreover, there are detailed restrictions on advertising and certain transparency obligations.

A  key  element  in  the  decision  of  whether  audiovisual  law applies or not is again the notion of editorial involvement. Audiovisual law only covers 'organised' UCN. The entity that exercises  editorial  control  over  an  audiovisual  media  service  also qualifies as media service provider, with the consequence that it is responsible for ensuring conformity of the service with audiovisual law. 43

Unlike the ECD, the Audiovisual Media Service Directive does define  editorial  responsibility.  According  to  Article  1  (c)  of  the Audiovisual  Media  Service  Directive,  editorial  responsibility means:

'The exercise of effective control both over the selection of the programmes and over their organization either in a chronological schedule, in case of television broadcasting, or in a catalogue, in the case of on-demand audiovisual media services.'

So  far,  there  has  been  little  experience  in  case  law  with  the application of the national laws implementing the Audiovisual Media Service Directive, also because most countries have only very recently implemented the directive. 44  It should be noted that the directive has left it to the member states to further specify the notion of editorial control (recital 25 of the Audiovisual Media Service  Directive).  It  remains  to  be  seen  if  and  how  member states and the national regulatory authorities for the media will also apply the directive to a) traditional media that implement UCN and b) UCN platforms, taking account inter alia of the criteria that have been discussed above.

One  argument  why  UCN  platforms  might  not  control  the selection of the programs could be the fact that users, and not the platform, decide which content they post. 45  Or as a French court noted, what distinguishes the role of a publisher (as opposed to the mere technical role of a hosting service) is that the publisher is personally at the origin of the dissemination. 46 Having said this, in situations in which platforms actively solicit or encourage the contribution of content, as e.g. in the context of DailyMotion's MotionMaker program, it is again possible that courts might find that audiovisual law applies.

## 3.3 UCN as press products

Media that integrate UCN and act outside the hosting exemption  might also need to make sure that UCN is in compliance with the national rules that apply to press products. Note that unlike  audiovisual  law,  press  law  has  not  been  harmonized  in Europe,  and  the  regulation  of  the  press  differs  from  member state to member state. Moreover, in most countries, the press is not or is only partly regulated by specific press laws. Instead, selfregulation and the application of general laws such as criminal law and civil law prevail. It would go beyond the scope of this paper to give a comparative account of how the press is regulated (for a valuable comparative overview, see XIX 1993) or how this regulation might apply to UCN.

One common feature in many legal or self-regulatory instruments, however, is that publishers occupy a special position and are  commonly  held  responsible  for  ensuring  that  press  products respect the specific and general laws and the (often high) standards for journalistic quality. For example, German law lays down specific duties of editors and publishers to monitor publications and make sure that they are free from illegal content. 47 Failure to comply with this duty can even result in liability for the content that originates from others. 48  Similar principles exist in other European member states. 49  Regarding the responsibility of a newspaper for third party content, which UCN is, much will depend on the extent to which UCN can be attributed to the publisher or editor of the publication. Again, involvement with the content might be an indication that the newspaper assumes responsibility (Pankoke 2009).

## Preliminary conclusions

The more intensively traditional but also new media companies engage in controlling the quality of UCN and make it part of their service, the more likely it is that they can be held legally responsible as media service providers or publishers for ensuring the lawfulness and quality standards of such content, as dictated by law or self-regulation. To this extent, the present legal situation  explains  and  reinforces  the  earlier  observed  trend  of established and new media companies to either refrain more or less completely from interference with UCN or to exercise strict editorial control over UCN.

## 4. Discussion

This article has studied examples of initiatives to manage the quality of the contributions of citizen journalists. It observed a trend to 'professionalise' UCN by submitting it to professional editorial  control,  applying  professional  standards  and  educating amateurs in the ways of professional journalists. This trend towards  professionalization  of  UCN  has  also  been  confirmed by other studies on the implementation of UCN into traditional news media (for an overview, see Schaffer 2007). Partly, this trend reflects and is fuelled by policies and ambitions to promote a high standard of journalistic quality and reliability of news media for the audience. Partly, the professionalization of UCN is also the result of the applicable legal framework and the ensuing threats and  legal  responsibilities  (Schaffer  2007;  Thurman  2008;  Scott 2009). Similarly, isolating UCN from the overall editorial offer or restricting UCN to relatively inconsequential and 'safe' domains like travel diaries, everyday life, or hobbies is also a form of legal risk management.

The influence of the legal framework on the way news media deal  with  UCN  has  positive  and  less  positive  aspects.  On  the bright  side,  it  would  not  appear  unreasonable  that  UCN  and amateur creators should be made to observe the laws that seek to protect the interests of viewers, authors, competitors, and vulnerable groups. This is all the more so as UCN is gaining popularity among viewers. It is difficult to see why UCN or its amateur producers should operate in a law-free space. Also, the application of legal and self-regulatory quality standards could alleviate some of the concerns about the quality of UCN. Equally, it seems justified that media service providers and publishers should not be  able  to  circumvent  legal  safeguards  by  having  recourse  to amateur productions instead of professional productions.

On the downside, the restricted scope of the hosting exemption, in combination with the far-reaching obligations of editors and publishers under media and press law, places a heavy strain on all those services that want to take the active users seriously and integrate UCN in one way or another into their service offer. For more general UCN platforms that do not have serious aspirations as 'news media', the present legal framework can act as a serous disincentive to engage in any form of quality control or editorial involvement with UCN. But also more dedicated UCN services face a considerable level of legal uncertainty and take risks  when  experimenting  with  new  forms  of  quality  control. What is still lacking is a comprehensive, harmonized, and more differentiated legal approach that takes into account the specific circumstances of UCN platforms 50  and provides them with some 'legal breathing space' to experiment with new ways of integrating UCN into their offers.

Applying traditional media law fully to UCN risks burning the village  to  roast  a  pig. 51 Existing  rules  in  media  law  have  been written with professional media service providers and publishers  and  professionally  produced  content  in  mind. This  is  particularly evident in audiovisual law. Until not too long ago, the production and dissemination of audiovisual content was far too costly for anyone other than professional entities. This explains the many and detailed rules on advertising, the strict provisions on internal and external diversity, but also rules such as the one that establishes quotas for the share of European works in a program. Some rules could be probably also applied usefully and beneficially in a UCN context, such as the rules on protection of  minors,  prohibition  of  hate  speech,  the  obligation  to  separate editorial content from commercial speech, etc. Other provisions, however, do not fit the UCN context at all. To mention but one example: National media laws can obligate the entity that exercises editorial responsibility to make sure that the editorial content expresses plurality of opinion. 'User Created Diversity', however, is a spontaneous process and as such only very limitedly manageable through editorial control. 'A fundamental fact of citizen media is that what citizens choose to publish is unpredictable' (Schaffer 2007).

UCN is different and operates differently, also and foremost because it is  made by amateurs and outside professional routines  (Carpenter  2008).  The  present  legal  framework  further reenforces the observed trend towards the 'professionalization' of UCN, which must lift UCN somewhere near the written and unwritten quality standards that are expected in traditional news media. Such a 'cult of the professional', however, also risks to forego or even purposefully ignore the added value of UCN as an innovative, sometimes experimental perspective on news and a chorus of new, independent voices that make the media more diverse.

DR. NATALI HELBERGER, Institute for Information Law (IViR), University of Amsterdam, n.helberger@uva.nl

SILVAIN DE MUNCK, MA, TNO Information and Communication Technology, Delft, silvain.demunck@tno.nl

## REFERENCES

- Carpenter S. (2010): 'A study of content diversity in online citizen journalism and online newspaper articles'. New Media Society OnlineFirst, February 9, 2010. Available online at: http://nms.sagepub.com/ cgi/rapidpdf/1461444809348772v1
- Carpenter  S.  (2008):  'How  online  citizen  journalism  publications and online newspapers utilize the objectivity standard and rely on external  sources'.  Journalism  and  Mass  Communication  Quarterly, Autumn 2008. Available online at: http://findarticles.com/p/articles/ mi\_7646/is\_200810/ai\_n39229249/
- Feldmann T. (2006). 'Comment on the decision of the Regional Appeal Court Hamburg  22.08.2006, No. 7U50/06 (heise.de)'. 11 Multimedia und Recht, 746-748.
- Gladney G., Shapiro I. and Castaldo J. (2007): 'Online Editors rate Web News Quality Critieria'. News Paper Research Journal, 28, 55-69.
- Hermida  A.  (2009):  'Mainstream  Media  Miss  the  Point  of  Participatory Journalism'. Available  online  at:  http://www.pbs.org/mediashift/2009/09/mainstream-media-miss-the-point-of-participatoryjournalism258.html
- Hermida A. &amp; Thurman N. (2008). 'A CLASH OF CULTURES: The integration  of  user-generated  content  within  professional  journalistic frameworks at  British  newspaper  websites'.  Journalism  Practice,  2, 343-356.

- Holmes S. and Ganley P . (2007): 'User generated content and the law'. Journal of Intellectual Property Law &amp; Practice, 2, p. 338, 340.
- Jondet N. (2008): 'The silver lining in Dailymotion's copyright cloud'. Juriscom.net.
- Jürgens U. and Veigel R. (2007): 'Zur haftungsminimierenden Gestaltung von 'User Generated Content''. Archiv für Presserecht, 3, p. 183.
- Latham R., Butzer C., and Brown J. (2008): 'Legal Implications of UserGenerated  Content: YouTube,  MySpace  and  Facebook'.  Intellectual Property &amp; Technology Journal, 20, 7-8.
- Le Borgne-Bachschmidt F . &amp; de Munck S. &amp; Helberger N. et.al. (2009): User-Created-Content: Supporting a participative Information Society.  Report  for  the  European  Commission,  DG  Information  Society.  Available  online  at:  http://ec.europa.eu/information\_society/ eeurope/i2010/docs/studies/UCN-final\_report.pdf
- Newman N. (2009): 'The rise of social media and its impact on mainstream journalism: A study of how newspapers and broadcasters in the UK and US are responding to a wave of participatory social media, and a historic shift in control towards individual consumers.' Reuters Institute for the Study of Journalism.
- Nordemann,  J.  (2010):  'Störerhaftung  für  Urheberrechtsverletzungen - Welche konkreten Prüfpflichten haben Hostprovider (Contentprovider)?'. CR, 20, 653-661.
- Ömebring H. (2008): 'THE CONSUMER AS PRODUCER-OF WHAT?: User-generated  tabloid  content  in  The  Sun  (UK)  and  Aftonbladet (Sweden)'. Journalism Studies, 9, 771-785.
- O'Sullivan J. and Heinonen A. (2008): 'Old Values, New Media. Journalism role perceptions in a changing world'. Journalism Practice, 2, 357371.
- Pankoke  S.  (2000): 'Von  der  Presse-  zur  Providerhaftung.  Eine  rechtspolitische  und  rechtsvergleichende  Untersuchung  zur  Inhaltsverantwortlichkeit im Netz'. Beck. München.
- PEW (2009): 'The State Of The News Media: An annual report on American  Journalism'.  Special  Report:  Citizen-based  Media.  Available online  at:  http://www.stateofthemedia.org/2009/narrative\_special\_ citzenbasedmedia.php?cat=0&amp;media=12
- Porto M. (2008): 'Frame Diversity and Citizen Competence: Towards a critical approach to news quality'. Critical Studies in Media Communication, 24, 303-321.
- Schaffer J. (2007): 'Citizen Media: Fad or the Future of News? The rise

- and prospects of hyperlocal journalism'. J-Lab. February 2007.
- Scott M. (2009): 'Guidelines for Broadcasters on Promoting User-generated Content and Media and Information Literacy'. Commonwealth Broadcasting Association, 2009.
- Spindler G. (2002): 'Comment on the decision of the Regional Appeal Court Köln, 28.05.2002, No. 15U221/01 (Steffi Graf)'. Multimedia und Recht, 8, 549-550.
- The Bivings Group (2008): 'The use of internet by America's newspapers'. December 2008. Available online at: http://www.bivings.com/ thelab/presentations/2008study.pdf
- Van der Wurff R. &amp; Schönbach K. (2010): 'Wenselijkheid en haalbaarheid van een aparte journalistieke code voor online nieuwsdiensten: Resultaten van een Delphi studie'. ASCoR, Amsterdam.
- Wardle  C.  and  Williams  A.  (2008):  'ugc@thebbc,  Understanding  its impact upon contributors, non-contributors and BBC News'. Cardiff School of Journalism, Media and Cultural Studies.
- XIX (1993): Press Law and Practice. A Comparative Study of Press Freedom  in  European  and  Other  Democracies.  Report  for  the  United Nations Educational, Scientific and Cultural Organization.
- 1 Dr. Natali Helberger is a senior researcher at the Institute for Information Law (IViR), University of Amsterdam. Silvain de Munck, MA, is a senior researcher at TNO Information and Communication Technology in Delft. The writing of this paper has been made possible with support  from  the  Netherlands  Organisation  for  Scientific  Research (NWO). Parts of the paper are based on a study: 'User-Created Content:  Supporting  a  participative  Information  Society'  (Le  BorgneBachschmidt F . &amp; de Munck S. &amp; Helberger N. et al. 2009) for the European Commission.
- 2 According to a report by Universal McCann, blogs are on the way to becoming a mainstream media, with 73 % of all active Internet users regularly reading blogs, Universal McCann (2008): Power to the People.  Social  Media  Tracker. Wave.3,  available  online  at:  http://www. scribd.com/doc/3836535/Universal-Mccann-on-Social-Media.
- 3 For  a  more  complete  overview,  see  Le  Borgne-Bachschmidt,  de Munck S. &amp; Helberger et al. 2009.
- 4 Directive 2000/31/EC of the European Parliament and of the Council of 8 June 2000 on certain legal aspects of information society services, in particular electronic commerce, in the Internal Market ('Directive

- on electronic commerce') OJ L 178/1 (17.07.2000).
- 5 The research for this article has been concluded in December 2010.
- 6 CyberJournalist.net (2007): 'New York Times launches user-generated features'.  Available  online  at:  http://www.cyberjournalist.net/newyork-times-launches-user-generated-features/
- 7 http://www.nytimes.com/pages/automobiles/collectiblecars/index. html
- 8 http://www.nytimes.com/pages/fashion/weddings/index.html
- 9 forum4editors.com  (2009):  'ePost.fr:  How  amateurs  produce  valuable journalism'. Interview with Benoît Raphaël, the Editor in Chief of LePost.fr, a subsidiary of 'Le Monde'. Available online at: http://forum4editors.com/2009/10/lepostfr-how-amateurs-produce-valuablejournalism/
- 10   http://www.ireport.com/
- 11 http://www.bbc.co.uk/blogs/theeditors/2008/10/reaching\_out. html; http://reportr.net/2009/09/09/how-the-bbc-views-ugc-asnewsgathering/
- 12 Reportr.net  (2009):  'How  the  BBC  views  UGC  as  newsgathering'. Available online at: http://reportr.net/2009/09/09/how-the-bbcviews-ugc-as-newsgathering/
- 13   http://news.bbc.co.uk/2/hi/talking\_point/default.stm
- 14   http://news.bbc.co.uk/2/hi/talking\_point/2780295.stm
- 15   http://www.bbc.co.uk/blogs/pm/
- 16 forum4editors.com (2009): 'ePost.fr: How amateurs produce valuable journalism.'  Interview  with  Benoît  Raphaël,  the  Editor  in  Chief  of LePost.fr, a subsidiary of 'Le Monde'. Available online at: http://forum4editors.com/2009/10/lepostfr-how-amateurs-produce-valuablejournalism/
- 17   http://www.dailymotion.com/
- 18   http://english.ohmynews.com/
- 19   Moon  Ihlwan  (2009):  'Korea's  OhmyNews  Seeks  a  Fresh  Business  Model'.  Available  online  at:  http://www.businessweek.com/ globalbiz/content/jul2009/gb20090714\_537389.htm
- 20 Elizabeth  Woyke  (2009):  'The  Struggles  Of  OhMyNews'.  Available online at: http://www.forbes.com/forbes/2009/0330/050-oh-myrevenues.html
- 21   http://www.agoravox.com/
- 22   Schumacher-Rasmussen E. (2008): 'Dailymotion: More Than Just  UGC'.  Interview  with  DailyMotion  Creative  Director  Digby

- Lewis. Available online at: http://www.streamingmediaeurope. net/2008/09/30/dailymotion-more-than-just-ugc
- 23   http://www.dailymotion.com/legal/motionmaker
- 24   http://www.agoravox.com/about-us/Qui-sommes-nous
- 25 The ECD defines hosting services as services that 'consist of the storage of information provided by a recipient of the service', Article 14 (1) ECD. Hosting services in the sense of the ECD are only services whose  activities  are  'of  a  mere  technical,  automatic,  and  passive nature, which implies that the information society service provider has  neither  knowledge  of,  nor  control  over  the  information  which is  transmitted  or  stored',  recital  42  of  the  ECD.  European  Court  of Justice, Combined Cases C-236/08 and C-238/08, 22.5.2010 (Google France and Google), arguing that the hosting exemption only applies to services that do not play an 'active role of such a kind as to give it knowledge of, or control over, the data stored'.
- 26 Note  that  this  analysis  does  not  deal  with  jurisdictional  issues  and the question to what extent non-European services like OhMyNews or CNN would fall under European law or the law of the European member states. Instead, the discussion is a principled one, using the services discussed as examples for certain editorial policies.
- 27   District Court Amsterdam, Case 417312/HA ZA 09-185, 20 november 2010 (123Video). The decision confirms earlier decisions in the Netherlands such as District Court Utrecht, Case 250077 / HA ZA 08-1124, 26.09.2009 (Mininova).
- 28 Tribunal de Grande Instance de Paris, 13 July 2007 (Nord-Ouest Production v Dailymotion). Available online at: http://www.legalis.net.
- 29 In this sense Tribunal de Grande Instance de Paris, 5 June 2007 (Lafesse v MySpace). Available online at: http://www.legalis.net. Court d'appel de Paris, 7 June 2006, (Tiscali Media vs. Dargaud Lombard). Available  online  at:  http://www.legalis.net.  Different: Tribunal  de  Grande Instance de Paris, 15 April 2008 (Lafesse et. al. vs Dailymotion). Available online at: http://www.legalis.net, arguing that the law itself does not prohibit hosting services to earn revenues, e.g. through advertising. See also Tribunal de Grande Instance de Paris, 13 July 2007 (NordOuest Production vs. Dailymotion), ibid, pointing out that the distinguishing factor is whether the operators of that service are personally 'at the origin of the transmission' ('est personnellement à l'origine de la diffusion, raison pour laquelle il engage sa responsabilité).
- 30 In this sense e.g. Regional Appeals Court Hamburg, Urteil v. 26.09.2007 (Haftung  für  fremde  Bilder-Uploads),  Application  No.  5  U  165/06.

This may explain why, as explained earlier in this paper, especially traditional media tend to separate UCN from the general news offering and the main website of the media companies. More recently, District Court Hamburg, Case 308 O 27/09, 3.9.2010 (YouTube), claiming that already by prominently displayed own logos users were lead to believe that the platform presents content as being that of the platform; but see also the critical commentary on the decision by P . Christianse, MultiMedia und Recht 2010, p. 835-836.

- 31 In  this  sense  e.g.  District  Court  Köln,  Case  28  O  690/07,  9.4.2008 (Online Rotlichtführer).
- 32 For  example,  Regional  Appeal  Court  Köln,  28  May  2002,  Case 15U221/01 (Steffi Graf). MultiMedia und Recht 2002, pp. 548; District Court Hamburg, Case 308 O 27/09, 3.9.2010 (YouTube), Tribunal de Grande Instance de Paris, 5 June 2007 (Lafesse v MySpace), ibid: 'elle ne  se  limite  pas  à  cette  function  technique;  qu'en  effet,  imposant une structure de présentation par cadres, quelle met manifestement à la disposition des hérbérgés'; Court d'appel de Paris, 7 June 2006, (Tiscali  Media  vs.  Dargaud  Lombard),  ibid.  Different:  Tribunal  de Grande Instance de Paris, 15 April 2008 (Lafesse et. al. vs Dailymotion), ibid, arguing that merely providing a structural context does not amount to editorial choice of the content placed into that structure, this choice would remain with the user.
- 33 Much will depend, however, on judicial interpretation in the concrete case. For example, in the Netherlands a judge found that by reserving the possibility to remove that are in conflict with the house rules or move video films in different, more appropriate categories, the video website in question showed a level of control that disqualifies it for the application of the hosting exception, District Court Amsterdam, Case 417312/HA ZA 09-185, 20 November 2010 (123Video). The decision confirms earlier decisions in the Netherlands, such as District Court Utrecht, Case 250077 / HA ZA 08-1124, 26.09.2009 (Mininova).
- 34   Tribunal de Grande Instance de Paris, 5 June 2007 (Lafesse v MySpace), ibid. In this sense also District Court Utrecht, Case 250077 / HA ZA 08-1124, 26.09.2009 (Mininova).
- 35 Tribunal de Grande Instance de Paris, 13 July 2007 (Nord-Ouest Production v Dailymotion), ibid. In this sense also Tribunal de Grande Instance  de  Paris,  19  October  2007  (Zadig  Productions  v  Google). Available online at: http://www.legalis.net
- 36   Opinion of Advocate General JÄÄSKINEN, delivered on 9 December 2010, Case C-324/09, (L'Oréal SA v. eBay), para. 146.

- 37 Jürgens &amp; Veigel (2007) give as an example of a situation in which no legally relevant link between site operator and user exists, a site that grants users 'automatically' the status of a moderator after a certain duration of membership or amount of content contributed.
- 38 In this sense also e.g. the Dutch District Court Zwolle, Case 106031 / HA ZA 05-211, 3.5.2006 (Stokke).
- 39 Tribunal de Grande Instance de Paris, 13 July 2007 (Nord-Ouest Production  v  Dailymotion),  but  also  see  the  more  recent  judgements Tribunal de Grande Instance de Paris, 29 April 2009 (Magdane v. Dailymotion) and Cour d'appel de Paris, 14 April 2010 (Omar s.v. Dailymotion) arguing that legal responsibilities only arise after Dailymotion has been made aware of the unlawfulness of a content.
- 40 In this sense e.g. District Court Amsterdam, 1 November 2007 (Prinz Willem-Alexander c.s. v. Vereniging Martijn), published in: 1 Mediaforum 2008, p. 34-36 (arguing that the operator of a forum for paedophiles  has  further-reaching  monitoring  obligations  with  respect to the protection of privacy than the protection of copyright. In this sense also K. Koelman, commenting the judgement in 1 Mediaforum 2008, p. 36-37. For an overview of the German jurisdiction, see Nordemann 2010.
- 41   Tribunal de Grande Instance de Paris, 19 October 2007 (Zadig Productions v Google), ibid; Tribunal de Commerce de Paris, 20 February 2008 (Flach Film et autres v Google France), ibid. German Federal High Court of Justice, 11 March 2004, No. I ZR 304/01 (Rolex). In this sense also District Court Hamburg, 18 July 2006, No. Az.: 324 O 116/06, concerning responsibility for unlawful forum content. Available online at: http://www.foren-und-recht.de/urteile/LandgerichtHamburg-20060718.html. See also Regional Appeal Court Düsseldorf, 7 June 2006, No. 1-15 U 21/05: the Regional Appeal Court Düsseldorf has  developed  a  test  to  determine  what  measures  to  detect  future infringements could reasonably be expected from a forum provider. Factors that the court took into account were the technologies available, their cost, the damage which the infringement causes, and the profit or commercial gain for the provider. There, the court also said that non-profit forum providers cannot be expected to screen individual forum postings because of the high costs involved.
- 42   Directive 2010/13/EU of the European Parliament and of the Council  of  10  March  2010  on  the  coordination  of  certain  provisions  laid down by law, regulation, or administrative action in Member States concerning the provision of audiovisual media services (Audiovisual

- Media Services Directive) OJ L 95/1 (15.04.2010).
- 43 Note that  the  definition  of  media  service  provider  is  not  restricted to traditional news media, but is principally also open to cover new media such as UCN platforms. Article 1d stipulates that ''media service  provider'  means  the  natural  or  legal  person  who  has  editorial responsibility for the choice of the audiovisual content of the audiovisual media service and determines the manner in which it is organized.'
- 44   The deadline for implementation was 19 December 2009.
- 45 In this sense for example the contribution of ASIC on the transposition of the AVMSD into French law, Contribution ASIC sur le transposition en droit francais de la directive 2007/65/CE du 11 decembre 2007,  dite  directive  'Services  de  medias  audiovisuels',  p.  3.  Available  online  at:  http://www.lasic.fr/IMG/pdf/Contribution\_ASIC\_-\_ Transpo\_SMA\_-\_31mars2008.pdf .
- 46 Tribunal de Grande Instance de Paris, 13 July 2007 (Nord-Ouest Production v Dailymotion), ibid.
- 47 See § 20 (2) German Landes Presse Gesetz (State Press Law). See more in detail Soehring J. (1990): 'Das Recht der journalistischen Praxis'. AfP  Praxisreihe.  Schäfer  Verlag.  Stuttgart.  The  application  of  these rules to the case of UCN platforms would depend on the question if UCN platforms would fall under the scope of the relevant national provisions, a question that cannot be further examined in this context.
- 48 See e.g. 19 (2) Landes Presse Gesetz.
- 49 E.g. France: Art. 93-2 subsq. of loi du 29 juillet 1982 sur la communication audiovisuelle; Netherlands: Art. 48, 71e (1) Mediawet.
- 50 One example of a national initiative in this regard is the recent adoption of specific rules regarding 'online press services' in the French Law HADOPI, LOI no. 2009-669 du 12 juin 2009 favorisant la diffusion et la protection de la creation sur internet, JORF no. 0135 du 13 juin 2009, 9666. See also the discussion of this law in Jasserand C. and Van der Sloot B.: 'Aansprakelijkheid van online-pers voor User Generated Content' (to be published) .
- 51 'Any content-based regulation of the Internet, no matter how benign the  purpose,  could  burn  the  global  village  to  roast  the  pig.'  Judge Stewart Dalzell, ACLU -v- Reno, 11 June 1996.

## Grænser for ytringsfrihed

## AF EJVIND HANSEN

## I. Indledning

Denne  artikel  sætter  spørgsmålstegn  ved  ytringsfriheden. Grundlæggende set  vil  jeg  argumentere  for,  at  ytringsfriheden kun har en eksistensberettigelse, hvis vi kan diskutere den uden at skulle være bange for at miste den. Jeg vil argumentere for, at ytringsfriheden grundlæggende set må være begrænset, og at det derfor altid er påtrængende at diskutere, om de givne grænser er de mest oplagte i enhver given samfundsmæssig situation.

Konkret vises dette ved at artikulere, hvorledes ytringsfriheden er et barn af Oplysningstiden, hvor demokratisk politik tænkes som  en  fortløbende,  rationel  legitimeringsproces.  Denne  forståelse af politikken fungerede fint i en samfundsformation, der klart  adskiller  det  politiske  fra  det  økonomiske.  Med fremvæksten af globalt orienterede, kommunikative medier er det imidlertid spørgsmålet, om denne adskillelse kan opretholdes. Derfor er det påtrængende at få nyartikuleret grundlaget for og formen på den gældende ytringsfrihed.

## II. Den paradoksale ytringsfrihed

I  Danmark  bryster  vi  os  ofte  af  en  demokratisk  og  sekulær debatkultur. En demokratisk og sekulær debatkultur er kendetegnet ved, at alle kan komme til orde (det demokratiske), og at intet i princippet er helligt (det sekulære, frigjortheden fra religiøse dogmer). Disse to sider ved debatkulturen findes legemliggjort i den hævdvundne ytringsfrihed, der bl.a. er artikuleret i Grundloven (§77) og Den Europæiske Menneskerettighedskonvention (artikel 10).

Ytringsfriheden er en kernepille ved den demokratiske struktur. Netop fordi den er så dybt indlejret i den demokratiske struktur, er det tæt på at være politisk selvmord at gøre sig til talsmand for at begrænse den yderligere. I udgangspunktet er ytringsfriheden og dens grænser derfor ikke selv til debat. Ganske vist henvises der ofte til ytringsfriheden i diskussioner, men så starter det som regel med, at man beskylder de andre for ikke at respektere ytringsfriheden. Vi så det f.eks. under Muhammed-kriserne, da den danske statsminister nægtede at følge en opfordring fra 11 ambassadører om at forholde sig til nogle karikatur-tegninger af Muhammed, som var blevet bragt i Jyllands-Posten. Argumentet var her netop, at det ville være en krænkelse af ytringsfriheden (se  bl.a.  TV2  Nyhederne  2005).  Ambassadørerne  på  deres  side opfattede det imidlertid ikke som et forsøg på at lukke ned for ytringsfriheden. Man ønskede derimod, at statsministeren skulle markere, hvorvidt det danske samfund sigter mod kulturel integration eller krænkelse af islam (Politiken 2006). Man ønskede altså ikke at hindre nogen (f.eks. Jyllands-Posten) i at sige noget, men at få nogle oplysninger om, hvad der er den danske regerings langsigtede politik.

Jeg vil i denne artikel ikke forholde mig til, hvad der var den rette handlemåde i den konkrete situation. Jeg har primært taget eksemplet  frem,  fordi  det  paradigmatisk  illustrerer  et  karakteristisk  forhold  ved  den  rolle,  ytringsfriheden  spiller  i  vores debatkultur: I det øjeblik man kan beskylde de andre for at ville begrænse ytringsfriheden, behøver man ikke længere tage deres synspunkter  alvorligt.  I  nogle  sammenhænge  blev  der  draget en parallel mellem, om man tilhørte en oplyst, sekulær kultur, hvor man kunne diskutere alt, eller om man tilhørte en formørket, religiøs kultur, der forhindrer den frie tanke (Juhl 2010). Det påfaldende i denne situation er, at hvor den ene side (de oplyste  demokrater)  i  denne  diskussion  klandrer  den  anden  (de formørkede fundamentalister) for at stille for mange ting uden for diskussionens rækkevidde, så holder den samme side (altså demokraterne) selv ét af sine mest fundamentale dogmer uden for diskussionens rækkevidde. Ytringsfrihedens forkæmpere har meget svært ved at diskutere ytringsfriheden - det er et paradoks.

At man kan finde paradokser i vores omgang med det politiske, bør ikke overraske. Selve den demokratiske ide er allerede paradoksal. Det kan man se ved at spørge sig selv, hvordan man kan udvikle et ikke-demokratisk samfund til et demokratisk samfund? Her bliver det hurtigt klart, at demokrati ikke kan indføres demokratisk. Demokratiet er nødt til at blive indført uden at spørge borgerne til råds. Hvis man spørger alle, om demokratiet skal indføres, har man allerede indført det. Nogle (få) er nødt til at træffe beslutningen om, at alle skal spørges.

Lidt  på  samme  måde  vil  mange  demokrater  også  blive  lidt usikre,  hvis  man  spørger  dem,  om  det  kan  accepteres,  at  borgerne  vælger  at  afskaffe  demokratiet?  I  december  1991  blev første valgrunde i Algeriet vundet af Den Islamiske Frelserfront , der havde det som erklæret mål at indføre en ikke-demokratisk, islamisk stat. Valget blev siden annulleret ved et militærkup - og demokratiet overlevede således ved hjælp af voldelig intervention. I Algeriet kunne man altså ikke vælge at frasige sig sine valgmuligheder.

Den paradoksale struktur ved demokratiet og ytringsfriheden er ikke nogen ny opdagelse. Giorgio Agamben har bl.a. analyseret  den  i  hovedværket  Homo  sacer:  sovereign  power  and  bare life, der oprindeligt udkom på italiensk i 1995. Her pointerer han, at al demokratisk politik nødvendigvis må etableres gennem en oprindelig  ikke-demokratisk  beslutning:  Politiske  beslutninger må etableres i en lovgivning, der regulerer vore handlinger. Og man kan kun tænke sig en regelmæssig regulering, i det omfang man kan forstå, hvad der ville udgøre et brud med reglen. Loven kan derfor kun etableres ved at ekskludere en række handlinger som værende ureglementerede (Agamben 1998, s. 15-19). Loven om den demokratiske struktur kan tilsvarende derfor kun realiseres  ved  at  stadfæste,  at  der  er  visse  strukturer,  som  ikke  er acceptable. Vi kan med andre ord kun frisætte borgeren til det frie valg, hvis vi på forhånd bestemmer, at der er visse valg, borgeren ikke har lov at foretage.

Agamben  bruger  ikke  denne  paradoksale  struktur  på  det demokratiske som en anledning til at forkaste demokratiet. Han tager her udgangspunkt i Jacques Derridas pointe om, at enhver kultur og politisk struktur nødvendigvis vil  have  en  paradoksal struktur (se bl.a. Derrida 1994; 1996). Agamben bruger det imidlertid alligevel som anledning til at levere en kritisk bredside mod den nuværende politiske struktur i de vestlige lande. Problemet er nemlig, at vi i dag tenderer til at benægte, at der findes et ekskluderet 'udenfor' i vores politiske struktur. Og den skråsikkerhed, som følger af dén overbevisning, vil i sin yderste konsekvens føre til overgreb som udryddelseslejrene i det nazistiske Tyskland (Agamben 1998, s. 20).

Oversat til debatten om ytringsfrihed kan man sige, at i takt med at ytringsfriheden stigmatiseres som en ret og en frihed, der ikke kan diskuteres, risikerer den at blive decideret undertrykkende. Vi kan måske ligefrem miste evnen til at kommunikere frugtbart med kulturer, der adskiller sig fra vores egen - hvilket Muhammed-krisen måske var et første eksempel på. Lige meget hvilket  parti  man  tager  i  den  krise,  fornærmer  man  nok  ikke nogen ved at konkludere, at der var dårlig kommunikation og dialog mellem de involverede parter.

## III. Den begrænsede ytringsfrihed

I  en  ophedet politisk situation, der næppe i sig selv vil overleve den langsigtede politiske hukommelse, er den dengang siddende kulturminister, Per Stig Møller, citeret for at sige, at det er 'overhovedet ikke en debat værd at indskrænke ytringsfriheden' (Vangkilde 2011). I forbindelse med Politikens undskyldning for sin genoptrykning af Muhammed-tegningerne i 2008 blev Tøger Seidenfaden fordømt ud fra  lignende  synspunkter  af  fremtrædende toppolitikere fra hele det politiske spektrum, sekunderet af flere fremtrædende mediefolk (Clemmensen 2010).

Det er et godt billede af en generel tilgang til ytringsfriheden. Når  så  mange  er  afvisende  over  for  at  diskutere  ytringsfriheden, hænger det givetvis sammen med, at man er bange for at begrænse den. Man har en ide om, at hvis vi begrænser ytringsfriheden,  er  vi  på  en  glidebane  mod  afskaffelsen  af  ytringsfriheden og dermed demokratiet. Men ville det overhovedet være attraktivt  at  have  en  ubegrænset  ytringsfrihed?  Jeg  vil  i  denne artikel vise, at det ville det ikke.

Agambens pointe om, at love og rettigheder altid kun kan fungere gennem eksklusioner, burde allerede gøre det klart, at helt så simpelt kan det ikke forholde sig - ytringsfriheden er nødt til at være begrænsende. Man kan kun indføre en ret (ytringsfriheden) ved at forhindre visse former for handling. Helt oplagt kan man naturligvis kun have ytringsfrihed, for så vidt at man udelukker muligheden for at lave regler, der forhindrer ytringer. Men kan man have en absolut ytringsfrihed, hvor det er tilladt at sige alt ville det være attraktivt?

Hvis  man  bliver  meget  filosofisk,  kan  man  naturligvis  godt tænke sig et samfund, hvor alle må sige, hvad de vil, men det er spørgsmålet, om det ville give mening at kalde dette ytringsfrihed ?  Oluf  Jørgensen  har  således  vist,  at  ytrings  (og  informations-)friheden er snævert bundet op omkring forestillingen om personlig integritet (Jørgensen 2011, s. 22-23). Pointen er her, at lige så vel som ytringer kan bruges til at manifestere og befæste individuel integritet, kan ytringer også bruges til at nedbryde den samme integritet, hvis ytringerne ikke respekterer nogle grænser mellem de private og offentlige sfærer. Mere abstrakt kan man sige, at for at det skal give mening at tale om en ytrings frihed , er det ikke nok at definere den negativt (som en frihed fra ydre begrænsninger).  En  udelukkende  negativt  defineret  ytringsfrihed ville kunne udarte til et ytringstyranni: Ved at underminere grænserne mellem det private og offentlige ville den tilgrundliggende individualitet også blive undermineret (gennem tabet af  personlig  integritet),  og  det  offentlige  rum  for  ytringer  ville udarte til irrelevant råben uden (kohærent) relation til personlige holdninger, bekymringer og engagement.

For  at  ytringsfriheden  skal  give  mening,  er  det  derfor  afgørende, at den begrænses på forskellige måder ud fra nogle ideer om, hvad friheden skal bruges til (et positivt frihedsbegreb). Hvis man kigger på vores konkrete ytringsfrihed, bliver det også meget klart, at ophavsmændene til den nuværende rettighed ikke har ment, at en ubegrænset ytringsfrihed ville være attraktiv. Vores egen grundlov siger det således:

'Enhver er berettiget til på tryk, i skrift og tale at offentliggøre sine tanker, dog under ansvar for domstolene.' (Danmarks Riges Grundlov, §77)

Grundloven åbner således for, at ytringsfriheden kan begrænses gennem lovgivning. I Danmark realiseres en sådan begrænsning bl.a. i 'racismeparagraffen' i Straffeloven:

'Den, der offentligt eller med forsæt til udbredelse i en videre kreds fremsætter udtalelse eller anden meddelelse, ved hvilken en gruppe af personer trues, forhånes eller nedværdiges på grund af sin race, hudfarve, nationale eller etniske oprindelse, tro eller seksuelle orientering, straffes med bøde eller fængsel indtil 2 år.' (Straffeloven, §266b)

I racismeparagraffen angives således en række begrænsninger på, hvad vi må sige om andre. Et andet eksempel er injurielovgivningen, der forbyder fornærmende omtale af andre (Straffeloven,  §267).  I  mere  specifikke  sammenhænge  er  vi  yderligere begrænsede på, hvad vi må sige. En forhandler af Mazda-biler er underlagt Markedsføringsloven og må derfor ikke omtale konkurrenternes bilmærker negativt (Markedsføringsloven, §5). En arbejdsgiver  må  ikke  tiltale  en  medarbejder  seksuelt  (seksuel chikane). En redaktør på et journalistisk medie kan blive pålagt at bringe et genmæle, der modsiger mediets oprindelige ytringer (Medieansvarsloven, kap. 6).

Ytringsfriheden  er  således  allerede  begrænset  på  en  række måder. Den Europæiske Menneskerettighedskonvention (EMK) definerer ytringsfriheden forholdsvist præcist. Ytringsfriheden er her defineret som en frihed til at 'give eller modtage meddelelser eller tanker, uden indblanding fra offentlig myndighed' (min fremhævelse).  Ifølge  EMK  kan  ytringsfriheden  kun  begrænses, hvis mindst tre betingelser er opfyldt:

1. Begrænsningerne skal være 'foreskrevet ved lov'
2. De skal være 'nødvendige i et demokratisk samfund ...'
3. '... af hensyn til den nationale sikkerhed' (Lorenzen 2003, art. 10)

Ytringsfriheden er her defineret som en regulering af, hvilke forhold offentlige myndigheder  må  underlægge  sig for at begrænse  borgerens  ret  til  at  ytre  sig.  Offentlige  myndigheder kan kun begrænse borgerens ønsker om at ytre sig, hvis det er foreskrevet ved lov, og det kan godtgøres, at en begrænsning er nødvendig for at fastholde en sammenhængende, demokratisk, national konstitution.

En ting er naturligvis den lovmæssige sikring af, at man rent faktisk har lov til at ytre sig. En anden ting er mulighederne for, at ytringer bliver hørt. Her skelner man i juraen mellem formel, materiel og reel ytringsfrihed (Jørgensen 2011, s. 18-19). Den formelle  ytringsfrihed  handler  om  friheden  fra  forudgående  censur, den materielle ytringsfrihed handler om friheden fra efterfølgende retsforfølgelse, og den reelle ytringsfrihed handler om muligheden for at blive hørt og forstået. Fokus for denne artikel er den reelle ytringsfrihed ud fra en pointe om, at den formelle og materielle ytringsfrihed ikke giver nogen mening, hvis ikke der findes en reel mulighed for at udøve sin ytringsfrihed.

For at vende tilbage til EMK's definition kan man altså sige, at det er forfejlet at henvise til ytringsfriheden, når man vil kritisere Apple for at nægte at publicere en applikation, der bl.a. kan vise de letpåklædte piger på side 9 i Ekstra Bladet (se f.eks. Sølvsteen 2010; Kjær 2010). Apple er ikke en offentlig myndighed og er således i sin gode ret til selv at definere, hvilke budskaber man ønsker at formidle. Ligesom de privatejede aviser altid har haft en ret til at sortere i, hvilke artikler, læserbreve, indlæg o.l. man ønsker at bringe - med en simpel henvisning til, at man ikke bryder sig om budskabet. Det kan naturligvis være meget irriterende for den, der ikke bliver hørt. Men et brud på ytringsfriheden er det ikke. Ytringsfriheden beskytter i sin nuværende form kun imod indgreb fra offentlige myndigheder - noget, vi vil vende tilbage til nedenfor.

Ytringsfriheden  er  med  andre  ord  begrænset  på  en  række områder. Så snart man har erkendt det, bør det også være selvindlysende, at man naturligvis kan diskutere ytringsfriheden. Er ytringsfriheden,  som  vi  kender  den,  en  god  ting?  Er  de  nuværende  begrænsninger  af  ytringsfriheden  de  bedst  tænkelige? Hvad kunne mulige grunde til at begrænse ytringsfriheden yderligere være? Kunne der være gode grunde til at udvide ytringsfriheden?

Kun for så vidt vi tør stille disse spørgsmål, og vi kan give overbevisende svar på dem, har ytringsfriheden en eksistensberettigelse. Hvis vi er bange for at diskutere værdien af ytringsfriheden, fordi vi så risikerer at miste den, er det måske, fordi der slet ikke findes gode grunde til at have den? Men for at komme i gang med diskussionen kan det måske være en god ide at (gen)overveje, hvorfor den er så vigtig?

## IV. Ytringsfriheden i Oplysningstiden

Selv om der findes enkelte ideer om ytringsfriheden langt tilbage i historien, er ytringsfriheden i høj grad et barn af Oplysningstiden. I det 17. og 18. århundrede fortættedes den filosofiske scene således med værker, der på forskellig vis forsvarede ytringsfriheden. Filosoffer som Spinoza, Locke, Hume, Diderot, Voltaire og Kant, digteren Milton og politikere som Jefferson og Madison forsvarede på forskellig vis (mere eller mindre eksplicit) ytringsfriheden, hvilket gav sig det nok mest konkrete politiske udtryk i  den  første  tilføjelse  til  den  amerikanske  forfatning  fra 1789.

Begrundelserne for ytringsfriheden varierede naturligvis. Ofte blev  de  knyttet  sammen  med  ideer  om  menneskelig  frihed  og udvikling  (f.eks.  i  Kant  1784).  Andre  gange  var  ytringsfriheden kædet sammen med en analyse af, hvordan man bedst sikrede sig  imod  en  voldelig  regeringsførelse  (f.eks.  hos  Spinoza  1670, kap. 20).  Andre gange igen var overvejelserne knyttet sammen med en refleksion på, hvordan forskellige religioner kunne sameksistere  fredeligt  (Locke  1689).  Ofte  var  overvejelserne  også snævert knyttede til en bekymring for sandhedens fremme (f.eks. i Milton 1643).

Grundlæggende udsprang Oplysningstidens interesse for ytringsfriheden af opgøret med religiøse dogmer. Dermed ikke sagt at ytringsfriheden altid artikuleredes i et opgør med religiøsiteten. Nogle gange (f.eks. i Milton 1643 og Locke 1689) artikuleredes  den  tværtimod  med  en  henvisning  til  religiøse  tekster. Milton henviser f.eks. til Johannes-evangeliet, kap. 8,32 ('sandheden skal gøre jer frie') som et argument for at fremme ytringsfriheden.

Snarere kan man sige, at ytringsfriheden skriver sig ind i Oplysningstidens opgør med absolutte autoriteter. Den gradvise vending fra religionen mod fornuften var et udtryk for, at der ikke fandtes én endelig og ufejlbarlig tilgang til verden (det mest paradigmatiske udtryk for denne vending findes i Kant 1781). Derfor var det vigtigt vedholdende at holde alle spørgsmål åbne. Vores forskellige bud på verden og på, hvordan vi indretter os i den, bør hele tiden potentielt være åbne for at kunne betvivles - for et synspunkt har kun gyldighed, for så vidt det kan stå for en rationel efterprøvning, og vi kan aldrig være sikre på, at vi har efterprøvet ethvert synspunkt med henblik på enhver mulig udfordring.

Overført  til  ytringsfriheden  er  det  åbenlyst,  at  ytringsfriheden  kan  være  besværlig  for  de  siddende  magthavere,  men  set i  et  demokratisk perspektiv er det netop pointen. De siddende magthavere har i udgangspunktet serveretten for, hvordan vi skal indrette os i samfundet. I et ikke-demokratisk samfund er magthaverne i udgangspunktet ikke nødt til at begrunde de forskellige regler  og  forordninger.  For  så  vidt  magthaverne kan sætte lovgivningen igennem på baggrund af en militær- eller politibaseret fysisk backing, kan man vælge at ignorere borgernes syn på lovgivningen. Det vil ganske vist være nemmere for de fleste magthavere, hvis man kan overbevise befolkningen om lovgivningens fortræffeligheder, men det er ikke strengt nødvendigt i et ikkedemokratisk samfund.

Anderledes stiller det sig med demokratiet. Her kan man argumentere for, at ytringsfriheden garanterer, at ethvert udspil til en samfundsmæssig indretning i det mindste potentielt kan  blive mødt med alle mulige indvendinger. For så vidt man ønsker at bevare magten, vil magthaverne derfor være nødt til at kunne besvare en hvilken som helst indvending. Det er ikke det samme som at kunne garantere, at alle bliver tilfredse - det ville nok være for  naivt  -  men  man  skal  som  minimum kunne forklare, hvad der retfærdiggør, at man i konkrete tilfælde tilgodeser nogle dele af  befolkningen  på  bekostning  af  andre.  For  at  være  lidt  mere konkret: Hvis man f.eks. ønsker at indføre skattelettelser i Danmark ved at skære ned på visse velfærdsydelser, er man nødt til at kunne argumentere for, at det på den lange bane er bedre for Danmark som helhed - og at det derfor også i den sidste ende er bedre for dem, der konkret mister nogle velfærdsydelser.

Demokratisk baseret magtudøvelse er med andre ord baseret på en vedvarende, rationel legitimeringsproces, der indfries ved, at magthaverne skal stå til ansvar for enhver mulig indvending, der kan rejses. Netop derfor er ytringsfriheden så påtrængende i forhold til det offentlige felt i Danmark - på en helt anden måde end i forhold til det privatøkonomiske felt. Demokratiet er principielt bygget op på en fornuftsbaseret forståelse af det politiske, hvor de synspunkter og argumenter, der kan stå op imod ytringsfrihedens lavine af mulige indvendinger, vinder. Oplysningstæn- kerne havde en ide om, at dette muligvis ikke førte til det perfekte samfund - men dog til det mindst ringe.

Nu skal man naturligvis ikke være blind for, at denne forståelse af demokratiet er meget idealistisk - og givetvis også grænsende til  det  naive.  I  realiteten  er  det  nok  sjældent,  at  magthavernes administration af magten reelt udsættes for en tilbundsgående prøvelse i forhold til alle mulige indvendinger. Ligeledes er den enkelte borgers stemmeafgivelse desuden nok også i lige så høj grad styret af personlige sympatier som af en rationel evaluering af den enkelte politikers argumenter og synspunkter. Men dermed ikke være sagt, at de demokratiske idealer er helt uden konkret realitet. Som en reel mulighed er ytringsfriheden en stadig virkelighed ,  som  magthaverne  på  den  ene  side  må  tage  alvorligt - for hvis de bliver taget i at regere håbløst, tendentiøst eller magtmisbrugende, er de færdige som magthavere. På den anden side måler borgerne magthaverne på deres evne til at respektere ytringsfriheden  -  hvis  borgerne  får  indtryk  af,  at  magthaverne undgår at stille op til kritisk udveksling (f.eks. i medierne), mister de deres troværdighed.

## V. Ytringsfrihed på det privatøkonomiske felt

Den begrænsede ytringsfrihed giver altså god mening på det politiske felt. Men lidt anderledes stiller det sig på det privatøkonomiske felt. Det privatøkonomiske felt er ikke orienteret mod rationel legitimitet i samme forstand. Når vi handler, tænker vi ikke på, om de udvekslede varer lever op til en legitimitet, der kan modstå enhver rationel indvending. En handel baserer sig på, om de udvekslede varer giver en behovstilfredsstillelse, der er passende i forhold til den ydelse, vi selv skal sende den anden vej. Og markedslogikken er så bygget op på den måde, at hvis forholdet mellem vare og pris ikke er tilfredsstillende, så finder vi en anden udbyder. 1

Derfor har den enkelte private agent på det økonomiske felt heller ingen forpligtelse til at tage højde for alle potentielle indvendinger imod vedkommendes produkter. Hvis forbrugerne er utilfredse, kan de vælge en anden udbyder. Den enkelte udbyder har naturligvis en egoistisk interesse i, at flest muligt faktisk vælger udbyderens produkter, men hvis man ikke opfylder bruger- nes ønsker, er det i udgangspunktet ens eget problem. Ytringsfriheden er således ikke nødvendigvis knyttet til en markedslogisk, økonomisk udveksling.

Så  når  Apple  f.eks.  nægter  at  hoste  en  applikation,  der  kan bruges til at formidle Ekstra Bladets letpåklædte piger, begrænser refleksionen sig til, at Apple vurderer, hvordan det vil påvirke virksomhedens  fremtidige  evne  til  at  tiltrække  ny  omsætning. Her vurderede man så i første omgang, at man ville miste mere omsætning, end man ville vinde. I foråret 2011 skønnede man tilsyneladende,  at  den  første  vurdering  var  forkert,  og  derfor åbnede man alligevel for at hoste applikationen. Man kan sige, at forløbet ikke var særligt elegant, men det var ikke i nærheden af at være et brud på ytringsfriheden, som vi kender den. Apple har ingen pligt til at give rum for offentlige stemmer, man ikke bryder sig om. Hvis man kunne tvinge de forskellige private agenter i  offentligheden til at bringe alle tænkelige budskaber, ville det umuliggøre en markedsorienteret fokusering i retning af forskellige segmenter på markedet.

Når det er sagt, har der i Danmark været en tradition for, at en række private nyhedsformidlere i første omgang har underlagt sig selv en række publicistiske forpligtelser, og siden 1992 har de været underlagt en decideret presseetisk lovgivning, der forpligter dem ud over rent markedslogiske præmisser (Andersen 2006). Det skete med udgangspunkt i en massemedial situation, hvor man kan argumentere for, at disse medier havde en uomgængelig placering i den danske offentlighed. Hvis man ville orientere sig i det danske landskab, var massemedierne eneste indgangsport til information, og derfor kunne man ud fra en demokratisk tankegang argumentere for, at det offentlige havde en forpligtelse til at sikre, at det massemedierede billede var troværdigt. 2  Men igen er det værd at lægge mærke til, at det presseetiske regelsæt ikke forpligter de omhandlede medier indholdsmæssigt. Regelsættet regulerer ikke, hvilke emner der skal tages op, men snarere hvordan man behandler de emner, der tages op.

## VI. Brydninger mellem de økonomiske og politiske felter

Så længe der er en klar adskillelse mellem de politiske og øko-

nomiske felter, giver den nuværende opdeling og udformning af ytringsfriheden forholdsvist god mening. Spørgsmålet er imidlertid,  om  adskillelsen  til  stadighed  kan  opretholdes?  Grundloven  og  Den  Europæiske  Menneskerettighedskonvention  er artikuleret med nationalstaten for øje. Nationalstaten er kendetegnet ved en klar jurisdiktion (den geografiske udstrækning) og en  klart  defineret  befolkning  (borgerne).  Lovgivningen  sætter forholdsvist klare rammer for, hvad man må i hvilke situationer - og hvis man ikke respekterer lovgivningen, kan man blive retsforfulgt og stillet til ansvar.

Spørgsmålet er imidlertid, om den nationalstatslige forståelse af  det  juridiske og politiske kan opretholdes? Den traditionelle opfattelse af det politiske som snævert bundet til nationalstaten er nemlig under udfordring på forskellige måder. I de senere år har  flere  analytikere  peget  på,  at  nationalstaten  er  under  pres (Hardt &amp; Negri 2000; Benkler 2006; Lessig 2006). Det er der mange grunde til, men i nærværende sammenhæng er den mest interessante faktor nok fremkomsten af nye kommunikative medier -  medier, der på forskellig vis understøtter kommunikation på tværs af jurisdiktioner og folk.

Den nationale indlejring af politikken er derfor udfordret. Dels fordi (a) de enkelte landes jurisdiktioner efterhånden begynder at  række  ud  efter  borgere  i  andre  lande;  dels  fordi  (b)  globale aktører (dvs. aktører, der ikke er entydigt rodfæstet til bestemte nationer) i stigende grad eroderer muligheden for at opretholde grænser  for  ytringsfrihed;  dels  fordi  (c)  globale  kommercielle aktører i stigende grad har herredømmet over, hvilke dagsordener der får en fremtrædende plads i offentligheden.

## (a) Lovgivning på tværs af grænserne

Her er internettet naturligvis en særligt stærk facilitator. Internettet  er  struktureret  på  en  måde,  der  kun  i  meget  ringe  grad faciliterer  en  national  forståelseshorisont. Ud over DNS-protokollens landekode er de væsentligste af internettets protokoller kendetegnet  ved  en  indifferens  over  for  nationale  grænser.  På indholdssiden begrænses kommunikationen ganske vist stadig af sproglige begrænsninger og af, at brugerne stadig fysisk set er indfældet i en række lokale og nationale interessefællesskaber. Derfor foregår langt den overvejende del af internetkommunikationen stadig inden for nationale horisonter. 3

Det  ændrer  imidlertid  ikke  ved,  at  internettet  muliggør,  at man kan ytre sig på måder, som er lovlige der, hvor man fysisk befinder  sig,  men  samtidig  er  ulovlige  hos  potentielle  modtagere.  Så  hvis  f.eks.  amerikanske Yahoo! hoster en auktion med nazistisk udstyr, som kan tilgås af franske borgere, kan selskabet dømmes efter fransk lovgivning til at fjerne det - også selv om serveren med auktionen konkret står et helt andet sted i verden (eksemplet er taget fra Lessig 2006, s. 294-5). Eller hvis en canadisk hjemmeside streamer tv fra USA, hvilket er lovligt ifølge den canadiske lovgivning, er man ifølge USA's lovgivning forpligtet til at forhindre, at indholdet kan modtages af USA's borgere (Lessig 2006, s. 295-6).

## (b) Erodering af begrænsningerne på ytringsfriheden

Noget helt andet er naturligvis så, hvordan mulighederne er for at retsforfølge lovbrydere, der placerer sig uden for de brudte loves jurisdiktion. I de ovenfor nævnte sager lykkedes det de nationale domstole at få lukket ned for indholdet. I nyere tid har bl.a. sagerne med WikiLeaks imidlertid vist, at det ikke altid er så ligetil.  Hjemmesiden WikiLeaks fik i Danmark første gang offentlig bevågenhed, da man 16. september 2009 sammen med Politiken og  hjemmesiden The  Pirate  Bay  offentliggjorde Thomas  Rathsacks bog Jæger - i krig med eliten uden om de officielle danske rettighedshavere.  Efterfølgende  har  den  fået  stor  international bevågenhed, da man i efteråret 2010 ad flere omgange offentliggjorde amerikanske diplomatiske og militære dokumenter.

WikiLeaks  har  som  erklæret  mål  at  modarbejde  lovmæssige begrænsninger af ytringsfriheden:

'WikiLeaks has sustained and triumphed against legal and political attacks designed to silence our publishing organisation, our journalists and our anonymous sources.' (anonymous 2011)

Det,  der  sikrer  organisationer  som  WikiLeaks  overhånden  i disse situationer, er, at man kan placere sine servere i lande med den mest vidtgående beskyttelse af ytringsfriheden og så sprede informationer til lande med mere restriktiv ytringsfrihed.

Denne  situation  underminerer  effektiviteten  af  at  artikulere grænser for ytringsfriheden. Det er ikke det samme som at sige, at vi får en absolut ytringsfrihed (jf. overvejelserne i begyndelsen af denne artikel). Men det betyder, at de faktiske grænser for ytringsfriheden er ude af de nationale myndigheders hænder. Og hermed er vi fremme ved det tredje pres på den nationale politik.

## (c) Globale aktører sætter grænserne for ytringsfrihed

For ligesom de nationale myndigheders evne til at begrænse ytringsfriheden undermineres, er mulighederne for at sikre en fair og repræsentativ gengivelse af de offentligt relevante problematikker 4  også i tiltagende grad ude af de nationale myndigheders hænder. En refleksion over Googles placering i dannelsen af offentlighedsfeltet kan demonstrere dette:

Når  vi  skal  opsøge  nye  informationer  på  internettet,  går  de fleste brugere ind omkring Googles søgemaskine. Den er hurtig, effektiv  og  har  en  imponerende evne til at  finde  de  mest  relevante links. Søgemaskinen ejes af det private firma Google Inc, og  som  sådan  er  den  i  princippet  ikke  underlagt  lovgivningen om ytringsfrihed. Google kunne f.eks. godt vælge at sige, at man ikke ville bringe links til Ekstra Bladets letpåklædte kvinder. Man ville muligvis miste nogle kunder, men på den anden side ville mange forældre måske være mere villige til at lade deres børn bruge Googles søgemaskine.

Så langt er det måske forholdsvist ukontroversielt. Men i den kinesiske udgave af Googles søgemaskine gik man i 2006-2010 meget længere end som så, idet man efterkom de kinesiske myndigheders ønske om at bortfiltrere politiske budskaber om bl.a. menneskerettigheder. Her var det ganske vist efter et ønske fra myndighedernes side og i forholdsvist fuld offentlighed. Derfor udfordrer dette eksempel ikke i sig selv den nationale forståelse af det politiske: Kinesiske myndigheder har en meget restriktiv opfattelse af, hvor de frugtbare grænser for ytringsfriheden går, og dem måtte Google efterkomme, hvis man ville være en del af den kinesiske offentlighed. 5

Det  interessante  er  imidlertid,  at  når  de  kinesiske  myndigheder kunne se en interesse i få oprettet en myndighedsvenlig udgave af Google, så siger det noget om Googles fremtrædende placering  i  dannelsen  af  den  offentlige  opinion.  Og  eksemplet viser, at Google kun følger sådanne henstillinger, så længe man finder det passende i forhold til virksomhedens generelle place- ring på markedet.

Men er der offentlighed omkring, hvordan Google sorterer de informationer, som man leverer til offentligheden? Google filtrerer og sorterer sine data efter en række kriterier. Her er Google i  en  stadig  kamp  mod  andre  kommercielle  aktører  for  at  sikre brugerne de resultater, som de finder relevante. Som udbydere af  en  vare  er  rigtigt  mange  kommercielle aktører interesserede i, at deres produkter skal ligge højt i en Google-søgning. Derfor forsøger de at optimere deres hjemmesider, så flest mulige brugere kigger forbi - nogle gange på bekostning af at brugerne må gennem en del links, inden de finder det, de faktisk søgte. Derfor er Google grundlæggende set nødt til at forsøge at holde sine sorteringskriterier hemmelige - i et forsøg på at forhindre kommercielle aktører i at udnytte dem uhensigtsmæssigt.

Det  er  imidlertid  også  klart,  at  sorteringsmekanismer  altid vil favorisere nogle på bekostning af andre. I takt med Googles fremtrædende placering i vores brug af internettet får Googles sorteringskriterier en stigende betydning for, hvilke budskaber der bliver hørt. Jeg er ikke ude på at antyde, at Google generelt skulle have en bevidst filtrering, der forhindrer bestemte emner i at blive diskuteret. Men man kan ikke udelukke muligheden af, at nogle af Googles sorteringsmekanismer reelt set betyder, at visse emner har sværere ved at blive en del af den politiske offentlighed. Og at Google dermed er med til at forme visse grænser for ytringsfriheden.

Det  er  naturligvis  ikke  nyt,  at  store  spillere  i  den  offentlige sfære har stor indflydelse på, hvilke emner der kan opnå offentlig bevågenhed. Det nye er imidlertid, at de store spillere er globale i deres karakter. Ved de traditionelle papir- og æterbårne massemedier var det muligt at indføre nationalt definerede presseetiske regler, der kunne regulere de store aktørers udbredelse. Kinaeksemplet viser, at noget tilsvarende kan lade sig gøre i forhold til de store globale aktører også. Men det kræver for det første en meget stor teknologisk indsats, og for det andet kræver det nok også en politisk volumen af en vis størrelse, hvis man vil afkræve en aktør som Google så grundlæggende indgreb i virksomhedens interessesfære.

## VII. Ytringsfriheden i den kosmopolitiske verdensorden

De tværnationale kommunikative medier medfører med andre ord, at den nationale forståelseshorisont for ytringsfriheden er under pres. Michael Hardt og Antonio Negri har argumenteret for, at vi ikke nødvendigvis skal begræde, at den nationale horisont for det politiske står for fald. Nationalstaten har på mange måder rummet en meget repressiv kraft (Hardt &amp; Negri 2000, s. 43; se også Hardt &amp; Negri 2004 og 2009).

Problemet er imidlertid, at det er uklart, hvem eventuelle nye magtcentre skal og bør stå til regnskab for - og hvilke regler, normer  og  værdier  der  kan  og  bør  forpligte  disse  aktører?  Artikel 19  i  FN's  Verdenserklæring  for  Menneskerettigheder  er  naturligvis et oplagt sted at kigge efter en forpligtende artikulering af ytringsfriheden på tværs af landegrænserne. Problemet med FN er imidlertid, at denne institution netop er international og ikke transnational. FN har derfor kun autoritet, for så vidt medlemslandene har det, og for så vidt de kan blive enige.

Magt er defineret ved at hæfte sig ved sociale agenter. Den flyder aldrig subjektfrit, men udøves altid mellem sociale agenter. Hvis  nogle  agenter  (f.eks.  de  politiske  nationer)  bliver  mindre oplagte som magtudøvere, styrkes andre aktørers magtbehændighed. Ifølge Hardt og Negri har nationernes fald medført, at politikken tænkes mere økonomisk. Spørgsmålet er så, om man kan tænke sig, at  de  traditionelle  demokratiske  kernepiller  (så som ytringsfriheden) kan oversættes i økonomisk logiske termer?

Man  kunne  hævde,  at  opstanden  omkring  Apples  fravalg af Ekstra  Bladet kunne  bekræfte  en  sådan  tanke.  Apple  har tydeligvis  konkluderet,  at  fravalget  har  skadet  virksomhedens omdømme, og derfor har man valgt at give plads til alle Ekstra Bladets budskaber.  Ytringsfriheden  er  således  blevet  beskyttet gennem en markedslogisk kalkule. Spørgsmålet er imidlertid, om markedslogikken grundlæggende spiller til fordel for åbenhed og ytringsfrihed, og her må man nok konkludere, at eksemplerne i afsnit VI ovenfor peger i lidt forskellige retninger.

Sagen  er,  at  vi  har  brug  for  en begrænset ytringsfrihed  -  en ytringsfrihed, der er klart defineret ved, at nogle typer af ytringer altid bør kunne finde vej til offentligheden; nogle typer af ytringer er lidt lige meget; og endelig må vi også afklare, om der fin- des nogle ytringer, der aldrig bør kunne komme ustraffet ind i offentligheden? Ved at lade markedslogikken råde, bliver ytringsfriheden  en  tilfældighed,  som  afhænger  af,  om  folk  kan  hidse sig tilstrækkeligt op til at kæmpe for en konkret sag. En tilfældig ytringsfrihed kan man ikke regne med, og derfor giver det ikke mening at tænke den som en rettighed. Eller for at vende tilbage til Agambens pointe: Hvis ikke ytringsfriheden har et klart udenfor - en klar eksklusion - så forsvinder den enten fra vores forståelseshorisont, eller den ender med at tyrannisere os.

Det største problem i dag (i takt med at nationerne mister deres gennemslagskraft) er derfor, at 'vi' i en vis forstand - vi forstået som nationalstatens borgere - ikke kan begrænse ytringsfriheden, og derfor ender vi måske med at miste den. Derfor er det nu, vi skal begynde at diskutere ytringsfriheden - hvilken rolle skal ytringsfriheden spille i fremtidens krydsfelt mellem økonomisk markedslogik og politisk regulering? Vi skal til at diskutere, hvordan vi vil begrænse den. Hvis ikke vi kender vores besøgelsestid, bliver det for sent.

Udfordringen er imidlertid, at hvis nationalstaten mister sin status som horisont for det 'vi', der skal diskutere, hvilken horisont  står  så  til  rådighed  for  os?  Jeg  har  i  anden  sammenhæng (Hansen 2011) diskuteret, hvorledes der på internettet er opstået nogle fællesskaber, der i samspil med en nyartikulering af markedslogiske spilleregler har formuleret en radikal åbenhedspolitik, der på mange måder er drevet af nogle af de samme logikker, som i Oplysningstiden var drivkraften for artikuleringen af ytringsfriheden. Jeg tænker her på open source-bevægelsen (se f.eks. Ockman et al. 1999). Open source-bevægelsen er kendetegnet ved en tankegang, hvor man tilskriver information en 'ret' til at være åbent tilgængelig. Pointen er, at en sådan tankegang kræver en nytænkning af, hvad det vil sige som aktør i organisationen at være skaber og ejer af noget. En information, der er åbent tilgængelig, kan man ikke eje eksklusivt i samme forstand, som når man ejer en ting. Dette udfordrer det økonomiske udvekslingsforhold, idet den økonomiske gevinst ikke kan skabes gennem en eksklusiv viden, men derimod gennem agentens evne til at operationalisere den pågældende viden.

At oversætte open source-tankerne til en nyartikuleret ytringsfrihed  vil  givetvis  kræve  en  omfattende  refleksion.  Pointen  i denne sammenhæng er imidlertid, at open source-bevægelserne allerede har gjort sig en række erfaringer med at gå fra det ideologiske til det økonomiske felt. Open source-tankerne er født ud af en bestræbelse på at forene åbenhed med økonomisk rentabilitet, hvorimod Oplysningstidens ideer om ytringsfriheden er født ind i en forståelse af det politiske som noget, der skal tøjle det økonomiske. I takt med at den traditionelle forståelse af politik som et alternativ til det økonomiske felt således nedbrydes, kunne det være oplagt at vende sig til en forståelse af politik og organisation, der er født ind i det økonomiske felt.

Pointen er, at på det økonomiske felt finder vi kimen til transnationale institutioner (f.eks. Verdenshandelsorganisationen WTO), der er født til at regulere varernes bevægelighed mellem grænserne. En diskussion og nyartikulering af det økonomiske udvekslingsforhold baseret på en open source-inspireret tankegang har derfor allerede et sted, hvor den kunne foregå og befæstes.

Hvis man vil. Det vil man foreløbig nok ikke, men spørgsmålet er, om vi på den lange bane kan blive fri - hvis vi vil bevare en begrænset ytringsfrihed?

Det ville føre for vidt på dette sted at give en uddybet gennemgang af dette konkrete bud på en nyartikulering af spillereglerne for  ytringsfrihed.  Min  pointe  er  primært,  at  diskussionen bør finde sted, og at den rent faktisk allerede finder sted. Hvis vi vil have en indflydelse på, hvilken retning diskussionen skal tage, er det på tide, at vi kaster os ud i den og ikke gemmer hovedet i  busken, af frygt for at ytringsfriheden skal gå i stykker, hvis vi rører ved den.

EJVIND HANSEN ,  Forskningschef i journalistisk filosofi, Danmarks Medie- og Journalisthøjskole, eh@dmjx.dk

## LITERATURLISTE

- (1993): Danmarks Riges Grundlov af 5. juni 1953 og Tronfølgerlov af 27. marts 1953, København.
-  (2010): Straffeloven;  Lov  om  fuldbyrdelse  af  straf  m.v., 42.  ed., Valby: Schulz Information.

- Agamben,  Giorgio  (1998): Homo sacer:  sovereign  power  and  bare  life, Stanford, Calif.: Stanford University Press.
- Andersen, Michael Bruun (2006): 'Fra presseetik til markedsmoral', Journalistica - Tidsskrift for forskning i journalistik, (Journalistikkens roller), , nr. 1, s. 25-41.
- Anonymous (2011): 'About: What is Wikileaks' , retrieved on 01.06.2011 from http://wikileaks.org/About.html.
- Benkler, Yochai (2006): The wealth of networks : how social production transforms markets and freedom ,  New Haven Conn.: Yale University Press.
- Clemmensen, Lillan  (2010): 'Skarp  kritik  af  Politikens  undskyldning', Information.dk, København, 26th February.
- Derrida,  Jacques  (1996): Apories :  mourir,  s'attendre  aux 'limites  de  la vérité,' Paris: Galilée.
- Derrida, Jacques (1994): Force de loi : le 'Fondement mystique de l'autorité,' Paris: Galilée.
- FDIM (2011): Danskernes brug af internettet - 2011 ,  København: Foreningen af Danske Interaktive Medier.
- Hansen, Ejvind (2011): 'Den åbne kapitalisme', i  Hansen, Ejvind; Thorup, Mikkel; Raffnsøe-Møller, Morten (red.), Kapitalismernes ansigter, Aarhus: Philosophia.
- Hardt, Michael; Negri, Antonio (2009): Commonwealth, Cambridge Mass.: Belknap Press of Harvard University Press.
- Hardt, Michael; Negri, Antonio (2000): Empire, Cambridge  Mass.: Harvard University Press.
- Hardt, Michael; Negri, Antonio (2004): Multitude : war and democracy in the age of Empire, New York: The Penguin Press.
- Juhl, Jeppe (2010): 'Islam og de andre religioner er fritaget for saglig kritik' ,  180grader, retrieved on 26.05.2011 from http://www.180grader. dk/Politik/islam-og-de-andre-religioner-er-fritaget-for-saglig-kritik.
- Jørgensen,  Oluf  (2011): Mediejura  -  det  handler  om  informations-  og ytringsfrihed , Aarhus: Forlaget Ajour.
- Kant, Immanuel (1784): 'Beantwortung der Frage: Was ist Aufklärung?' , i Akademieausgabe von Immanuel Kants Gesammelten Werken: Band VIII: Abhandlungen nach 1781, Berlin: Felix Meiner Verlag, s. 33-42.
- Kant, Immanuel (1781): Kritik der reinen Vernunft , Hamburg: Felix Meiner (1990).
- Kjær,  Jakob  Sorgenfri  (2010):  ' Apple  presser  avisernes  ytringsfrihed' , Politiken, 1st November.

- Lessig, Lawrence (2006): Code : version 2.0, New York, N.Y.: Basic Books.
- Locke, John (1689): 'An Essay concerning Toleration' , i Milton, J.R. (red.), J ohn  Locke:  An  Essay  concerning  Toleration:  And  Other Writings  on Law and Politics, 1667-1683 , Oxford: Oxford University Press.
- Lorenzen, Peer (2003): Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, med kommentarer, København: Jurist- og Økonomforbundets Forlag.
- Milton, John (1643): ' Areopagitica', i Alvis, John (red.), Areopagitica, and other political writings of John Milton , Indianapolis: Liberty Fund.
- Ockman, Sam; Stone, Mark; DiBona, Chris (1999): Open sources : voices from the open source revolution , Beijing: O'Reilly.
- Spinoza, Benedictus de (1670): Theological-political treatise .
- Surrugue,  Stéphanie;  Tuxen,  Johanne  Pontoppidan  (2005): 'Profetens ansigt: »Vi skal opføre os ordentligt«' , Politiken, 27th October.
- Sølvsteen,  Claus  (2010): 'Apple  angriber  ytringsfriheden' ,  Computerworld, retrieved on 27.05.2011 from http://www.computerworld.dk/ art/112443/apple-angriber-ytringsfriheden.
- TV2 Nyhederne (2005): 'Fogh: Muslimer må gå til domstole' ,  retrieved on 26.05.2011 from http://nyhederne-dyn.tv2.dk/article.php/id3057974:fogh-muslimer-m%C3%A5-g%C3%A5-til-domstole.html.
- Vangkilde, Jesper (2011): 'Per Stig Møller: Sass-forslag er »meget, meget uhyggeligt«' , Politiken.dk, 26th May.
- 1 Jeg ser her bort fra situationer, hvor en udbyder har monopol på markedet.
- 2 At den formelle og materielle ytringsfrihed med andre ord ikke havde megen relevans,  hvis  man  ikke  sikrede,  at  der  var  en  offentlighed, hvor ytringer kunne få en reel indflydelse på den samfundsmæssige dagsorden.
- 3 Hvis man filtrerer trafikken fra Google og Facebook fra, går langt den overvejende del af danskernes internetforbrug til danske sites (FDIM 2011, s. 13-18).
- 4 Dvs. den reelle ytringsfrihed - jf. den juridiske distinktion tidligere i artiklen.
- 5 Da Google i 2010 erklærede, at man ikke længere ville yde den ønskede filtrering  af  resultaterne,  lukkede  de  kinesiske  myndigheder  for,  at kineserne kan tilgå Googles sider.

## Forskydninger: Mellem svar og ikke-svar

## En retorisk analyse af Lars Løkke Rasmussens svar på tirsdagspressemøderne

## AF JONAS GABRIELSEN, HEIDI JØNCH-CLAUSEN OG CHRISTINA PONTOPPIDAN

## Abstract

At politikere søger at undvige journalisters spørgsmål, er velkendt. Måden, det gøres på, varierer imidlertid meget. I denne artikel argumenteres der for det hensigtsmæssige i at sondre mellem afvisninger , hvor et svar helt nægtes besvaret, og forskydninger , hvor præmissen for journalistens svar ændres i svaret. For at afdække, hvad en forskydning mere præcist er, har forfatterne nærlæst 14 af tidligere statsminister Lars Løkke Rasmussens tirsdagspressemøder. Herudfra opstiller de en typologi over Løkkes tre hyppigste måder at forskyde et spørgsmål på: tidsforskydning , aktørforskydning og niveauforskydning .

## Indledning

Anders Fogh Rasmussen (V) (statsminister mellem 2001-2009) er blevet fremhævet som den politiker, der for alvor bragte strategisk kommunikation til dansk politik. Med ham i spidsen var Venstre blandt de første til at benytte sig af fokusgrupper, mærkesager og talepunkter (faste vendinger, der gentages igen og igen) (Jønsson og Larsen 2002; Qvortrup 2002). Skal man tro landets politiske journalister, blev den journalistiske udfordring imidlertid ikke mindre, højst anderledes, efter at Lars Løkke Rasmussen (V) (herefter Løkke) overtog statsministerposten.

Særligt de ugentlige tirsdagspressemøder gav i løbet af hans tid som statsminister anledning til frustration og kritik fra journalistisk hold. Løkke blev kritiseret for manglende dialog, som blandt andet kom til udtryk i meget lange svar, der slørede fokus, ligesom  han  blev  kritiseret  for  at  genfortolke  eller  glide  af  på journalisternes spørgsmål (Hesselager 2009).

Den journalistiske frustration synes således ikke så meget at gå på, at Løkke afviste at svare på spørgsmål, som at han svarede på noget andet end det, han blev spurgt om. Hverken de lange svar eller  omfortolkningen  af  de  stillede  spørgsmål  indebar  nemlig en kontant afvisning af journalistens spørgsmål - som vi kender det fra Anders Fogh Rasmussens velkendte 'Der er ikke noget at komme efter'. Hvor udfordringen i forhold til Anders Fogh Rasmussen var hans knappe stil og de planlagte, præcise formuleringer, var udfordringen i forhold til Løkke snarere hans ordrige stil  og det, at hans svar ofte blev drejet i forhold til det stillede spørgsmål.

Det  er  netop  den  form  for  svar,  som  indebærer  en  drejning af journalistens spørgsmål, der er denne artikels fokus. Med en samlebetegnelse kalder vi fænomenet for forskydninger og kategoriserer overordnet en forskydning som en type svar, der befinder sig mellem svar og ikke-svar.

For at indkredse, hvad en forskydning mere præcist er, og for at vise, hvordan forskydninger fungerer i praksis, har vi nærlæst 14 af Løkkes tirsdagspressemøder. Med udgangspunkt i dette materiale opstiller vi en typologi over tre former for forskydning, der er typiske for Løkke, nemlig tidsforskydning , aktørforskydning og niveauforskydning .  Før vi udfolder typologien, skal vi dog først adressere  det  bagvedliggende  teoretiske  rationale  bag  en  forskydning.

## Undvigelsens dobbelthed: At afvise eller forskyde

For at forstå forskydningens natur er det formålstjenstligt at anlægge en analytisk skelnen mellem spørgsmåls afvisninger og spørgsmåls forskydninger .  En  sondring, der, som vi skal se, kan genfindes i litteraturen, om end både begreber og demarkationskriterier varierer.

Afvisninger af journalistiske spørgsmål kan antage en række forskellige former, hvor den mest kontante form er den velkendte formulering:  ' Ingen  kommentarer! '  Afvisningen  kan  dog  også komme til udtryk ved, at svareren henviser til, at han ikke er den rette til at svare, at tiden ikke er moden til at besvare spørgsmålet, eller at spørgsmålet er upassende eller overflødigt. Det er svar af typen: ' Det er jeg ikke den rette til at udtale mig om ' ,  ' Lad os vende tilbage til det, når kommissionen har afsluttet sit arbejde ' , ' Det vil jeg ikke svare på, så længe sagen kører ' , ' Jeg forholder mig ikke til personsager ' , ' Det har jeg jo lige svaret på ' . Med svar som disse søger svareren på forskellig vis at retfærdiggøre, at han ikke svarer.

Afvisninger er, ligesom de er relativt lette at identificere i praksis,  også  lette  at  genfinde  i  den  teoretiske  litteratur.  Christian Kock kalder eksempelvis manøvren for affejninger og kategoriserer dem som en form for ikke-svar (Kock, 2011, s. 136). Hos Steven Clayman og John Heritage betegnes afvisninger som the negative  dimension .  Det  dækker  over  tre  forskellige  måder,  hvorpå et  spørgsmål kan afvises i et interview: Interviewpersonen kan nægte at svare, han kan svare mangelfuldt, eller han kan nøjes med at svare 'ja' eller 'nej' på et spørgsmål, der åbenlyst kalder på uddybning (Clayman og Heritage, 2002, s. 250). Endelig sondrer Peter Bull og Kate Mayer mellem svar , ikke-svar og implicerende svar .  Under kategorien ikke-svar ,  som er den kategori, der i den aktuelle sammenhæng interesserer os, opregner de en lang  række  måder,  hvorpå  svar  kan  afvises:  Man  kan  ignorere spørgsmålet, stille sig uforstående over for spørgsmålet, angribe spørgsmålet, angribe intervieweren, nægte at svare, komme med et  mangelfuldt svar, gentage tidligere svar eller hævde, at man allerede har svaret (Bull og Mayer, 2002, s. 662). Trods de begrebslige forskelle synes det således at være en kollektiv observation, at en måde, hvorpå man kommer uden om kritiske spørgsmål, er ved at nægte at gå ind i dem - altså afvise dem.

Ud over at afvise journalistens kritiske spørgsmål kan svareren imødegå et journalistisk spørgsmål ved at forskyde det. Her indvilliger  svareren  i  at  besvare  journalistens  spørgsmål,  men ændrer  i  sit  svar  mere  eller  mindre  ubemærket  spørgsmålets optik. Det kan være ved at forskyde et fremtidsrettet spørgsmål ( Hvad vil I gøre ved … ? )  til  at  være et spørgsmål om, hvad der er gjort i fortiden ( Det, vi har gjort, er …), eller ved at forskyde et realpolitisk spørgsmål ( Hvordan forholder I jer til sagen om… ? )

til at være et ideologisk spørgsmål ( I partiet X arbejder vi altid for, at… ).  Det karakteristiske ved en forskydning er således, at svareren fastholder spørgsmålets emne , men ændrer det perspektiv eller den præmis ,  som lå til grund for journalistens spørgsmål. En forskydning er dermed hverken en afvisning af det stillede spørgsmål eller en fuldstændig besvarelse af det, men et svar, der ligger  mellem disse yderpunkter. Journalistens spørgsmål imødekommes, men journalistens intention med spørgsmålet ignoreres.

Også det, vi her kalder forskydninger, er behandlet i litteraturen - omend diversiteten her synes større end i tilfældet med afvisningen.  Kock  opererer  eksempelvis  med  to  strategier,  der  kan kategoriseres som forskydninger, idet han skelner mellem fortielse og fordrejning .  Fortielsen består i, 'at man helt lader være med at komme ind på det plagsomme punkt, som den anden har bragt op', mens fordrejningen 'indebærer, at man giver en form for svar - men desværre på en forvansket udgave af det, der blev sagt.' (Kock, 2011, s. 119). På samme måde opererer Clayman og Heritage med to manøvrer, der begge kan kaldes forskydninger: Man kan både svare på noget andet , end spørgsmålet lægger op til,  eller  vælge kun at besvare dele af  spørgsmålet (Clayman og Heritage, 2002, s. 254). Hos Bull og Mayer er det først og fremmest kategorien 'To make a political point', der kan udlægges som en form for forskydning, idet svareren her løfter sagen fra et konkret til et principielt niveau.

Afvisningen og forskydningen tjener altså overordnet betragtet det samme formål: at undvige journalistens spørgsmål. Den analytiske skelnen mellem de to undvigestrategier tillader os imidlertid at identificere nogle afgørende forskelle i måden ,  hvorpå undvigelsen  manifesterer  sig:  Hvor  afvisningen  er  en  måde  at undgå journalistens  spørgsmål  på,  er  forskydningen  en  måde at omgå journalistens spørgsmål på; og hvor afvisningen er en åbenlys og defensiv manøvre, er forskydningen en mere skjult og offensiv manøvre. Vi skal nedenfor kaste yderligere lys over forskydningens rationale via en af retorikkens ældste og mest centrale ideer, nemlig den tanke, at selv en svag sag kan styrkes ved at ændre perspektivet.

## Forskydningens kunst: at se sagen fra et favorabelt 'sted'

Med  introduktionen  af  begrebet  forskydning  stiller  vi  os  på skuldrene af den klassiske retoriske lære om topik . Ordet 'topik' er  afledt  af  det  græske  ord  'topos' ,  der  direkte  oversat  betyder ' sted' ,  men som uden væsentligt tab af betydning kan oversættes til betragtningssted eller perspektiv . Med topikken har man fra retorisk hold forsøgt at systematisere den indsigt, at enhver sag kan betragtes fra en række forskellige 'steder', der hver belyser bestemte, mere eller mindre favorable sider af sagen. At tænke topisk er med andre ord at lede efter det perspektiv, der tillader en at fremdrage de stærkeste sider af den sag, man vil forsvare. Heri ligger den centrale indsigt, at det er for snævert alene at forholde sig til en sags faktuelle niveau. Hvilke fakta der er synlige, er nemlig afhængigt af, hvilket perspektiv der er blevet anlagt på sagen, hvorfor en undersøgelse af sagens fakta altid må suppleres med en undersøgelse af, hvilket perspektiv der er blevet anlagt på sagen (Gabrielsen 2006, 2008; Pontoppidan &amp; Gabrielsen 2010).

Det topiske blik - perspektivafdækningen - er det centrale i en forskydning. Når man forskyder et spørgsmål, bearbejder man ikke de fakta, der spørges til, ved eksempelvis at afvise dem, minimere dem eller gøre dem positive .  Med en forskydning ændrer man derimod sagens perspektiv, så alternative og mere positive fakta træder frem. Man ændrer altså ikke fakta, men det anlagte blik på sagens fakta.

Vi trækker imidlertid ikke kun på den topiske grundtanke, men også på det topiske forsøg på at systematisere perspektivudvælgelsen. Frem for at sagsperspektiverne overvejes intuitivt og tilfældigt, kan processen styrkes ved, at man katalogiserer de mest gængse perspektiver i en given kontekst. Man får på denne måde en række forskellige perspektiver på hånden, der kan bruges som pejlemærker i forhold til nye sager (Pontoppidan, Gabrielsen &amp; Jønch-Clausen 2010; Gabrielsen &amp; Just 2009).

Det er også i denne forståelsesramme, at det følgende katalog over Løkkes typiske forskydninger må ses. Det er åbenlyst lettere at opdage konkrete forskydninger, hvis man kender de forskydninger, der normalt gøres brug af i en specifik kontekst - i dette tilfælde de ugentlige tirsdagspressemøder. Kataloget over Løkkes typiske forskydninger tjener således det praktiske journalistiske formål at afsløre, når Løkke omfortolker et spørgsmål.

## Lars Løkke Rasmussens tirsdagspressemøder

Vi har som nævnt i indledningen nærlæst 14 af Løkkes tirsdagspressemøder. Mere præcist pressemøderne afholdt i perioden fra den 21. april 2009, da Løkke holdt sit første tirsdagspressemøde som landets statsminister, til og med den 9. februar 2010. Der er tale om et relativt omfattende materiale, og det er derfor vigtigt at pointere, at vi har læst det selektivt. Vores mål har ikke været at lave en fyldestgørende analyse af Løkkes formåen som respondent på tirsdagspressemøderne. Målet har udelukkende været at katalogisere de forskellige former for forskydning, han gør brug af i sine svar til de fremmødte journalister. Dette kan give det fejlagtige indtryk, at Løkke forskyder stort set alle de spørgsmål, han stilles.  Dette  er dog  ikke  tilfældet.  På  mange  spørgsmål  svarer han fyldestgørende og uden at ændre journalistens perspektiv.

Det  skal  ligeledes  nævnes,  at  vi  ikke  foretager  en  vurdering af, hvorvidt de forskellige forskydninger er legitime eller ej. Formålet med analysen er at indkredse, hvad en forskydning er, og på  det  operationelle  niveau  at  sætte  journalisten  i  stand  til  at gennemskue og reagere på (Løkkes) forskydninger - ikke lægge grunden for normative vurderinger. Af samme grund forsøger vi at undlade at forholde os til, hvorvidt forskydningerne fra Løkkes side er intenderede eller ej.

Sigtet med analysen er først og fremmest at udfolde forskydningens rationale samt at vise, hvordan dette rationale kan appliceres  på  et  konkret  materiale.  Analysen  er  derfor  kvalitativ,  og vi  foretager ikke optællinger af de enkelte forskydningers forekomst. Fremgangsmåden er både deduktiv og induktiv: Deduktiv,  fordi  den  ovenfor  skitserede  topiske  tankemåde  har  styret vores læsning af materialet; induktiv, fordi forskydningskategorierne er abstraheret fra materialet. De tre former for forskydning, vi  opregner:  tidsforskydning,  aktørforskydning  og  niveauforskydning, er således produkter af vores læsning og systematisering af materialet, ligesom de tekstreferencer, vi supplerer med i noteform, er tilføjet, efter at kategorierne tog form.

## Tidsforskydning: 'Det ligger mig på sinde, at vi fremadrettet fører en fornuftig økonomisk politik'

På samme måde som tid er en relativ størrelse i fysikken, kan tid benyttes til at relativere et journalistisk spørgsmål. Tid er med andre ord et muligt 'sted' at forankre en forskydning, forstået på den  måde  at  journalistens  spørgsmål  kan  manipuleres  ved  at ændre tidsperspektivet. Den første kategori af forskydninger kalder vi derfor for 'tidsforskydning'. 1

Vi  finder  i  det  studerede  materiale  flere  eksempler  på  svar, hvor Løkke forskyder journalistens tidsperspektiv. Det kan være forskydninger fra fortid til nutid ,  hvor Løkke besvarer et kritisk spørgsmål vedrørende problematiske handlinger i fortiden med en redegørelse for, hvad man gør ved problemet her og nu . Eller det kan være en forskydning fra nutid til fortid , hvor Løkke besvarer et kritisk spørgsmål om en aktuel sag med henvisning til, hvad regeringen tidligere har gjort i sagen. Vi finder også eksempler på forskydninger fra nutid til fremtid , hvor Løkke besvarer et kritisk spørgsmål om et påtrængende problem ved at rette fokus mod, hvad man fremover agter at gøre ved problemet. Det sammenbindende princip er, at Løkkes svar implicerer en ændring af det tidsperspektiv , der ligger til grund for journalistens spørgsmål.

Et illustrativt eksempel på en tidsforskydning finder vi i pressemødet fra den 1. december 2009, da Løkke i sit svar foretager en forskydning fra fortid til fremtid . Vi har i dette og de følgende eksempler fremhævet henholdsvis journalistens tidsperspektiv og eksempler på Løkkes tidsforskydning med kursiv:

Spørger :  Regeringen bruger jo ... henviser jo ofte til Nationalbanken,  når  den  siger,  at  det  er  klogt  at  gøre  sådan  og  sådan -  eller  undlade  at  gøre  sådan  og  sådan.  I  går,  der  holdt  nationalbankdirektøren en tale, hvor han kritiserede regeringens økonomiske politik, der er ført mellem 2004 og 2007 . Og han sagde ... i hvert fald - det var det, der var meningen, at den har været alt for løssluppen. I skulle have strammet op lang tid før. Og det hele har udviklet sig til en boble. Jeg forventer ikke, at du siger, at du er enig med nationalbankdirektøren. Men kan du sige, hvorfor han har uret?

Statsministeren :  Jeg  synes,  det  er  interessant,  at  du  både  er  i stand  til  at  altså  ikke  bare  at  referere  nationalbankdirektøren, men også oversætte,  hvad  det  var,  han  mente  -  og  så  i  øvrigt foregribe, hvad jeg vil svare. Så behøver jeg jo slet ikke at være til stede. Jeg kan bare sige, at dét, der ligger mig rigtigt meget på sinde, det er, at vi fremadrettet fører en fornuftig økonomisk politik. Og det er så også det, vi gør. Vi fører en meget offensiv økonomisk politik. Det sætter sig så helt konkret i, at vi næste år får et betydeligt underskud, der svarer til noget, der ligner fem procent af bruttonationalproduktet. Når vi kan gøre det og samtidig gør det forsvarligt, så hænger det præcis sammen med det forhold, at vi op til det her tidspunkt har ført en overordnet set fornuftig økonomisk politik, hvor vi har brugt de gode år til at gnave af på gælden, nedbragt den offentlige nettogæld, sådan at vi nu forsvarligt også kan øge den i en periode. Det rokker ikke ved, at vi står over for et sæt betydelige udfordringer . Vi kan jo glæde os over, at det i den grad ser ud til at lysne i økonomien . Jeg hæfter mig ved, at der lige er kommet nye detailhandelstal, der viser en stigning på det sidste . Lad os håbe, det er et signal om, at noget optimisme er ved at vende tilbage til  vores samfund. Det rokker ikke ved, at krisen ikke er ovre. Vi vil se arbejdsløsheden fortsat stige en periode endnu. Og der vil selvfølgelig blive brug for , at vi - kan man sige - konsoliderer den økonomiske politik, fordi det er ikke, kan man sige, langtidsholdbart at køre med underskud af den dimension, vi kommer til at køre med næste år .

Journalisten beder i sit spørgsmål Løkke om at forholde sig til nationalbankdirektørens kritik af regeringens økonomiske politik i perioden 2004-2007, men Løkke forskyder i sit svar fokus i retning af de økonomiske fremtidsudsigter . Bortset fra en enkelt sætning - gemt af vejen midt i det relativt lange svar - forholder Løkke sig ikke til det, der spørges om, nemlig fortidens økonomiske politik, men svarer i stedet ved at fokusere 'fremadrettet' på de økonomiske prognoser for 'næste år'. Ordene 'fremadrettet' og 'næste år' fungerer således som tidsforskydningsmarkører . Men også den dominerende brug af verbernes nutids- og fremtidsformer, hvor spørgsmålet lægger op til et svar i datid, afslører tidsforskydningen.

Med afsæt i et fremtidsperspektiv bliver det muligt for Løkke at fokusere på resultaterne af den 'fornuftige' og 'offensive' økonomiske politik, som regeringen aktuelt fører. Ved at udskifte journalistens kritiske fortidsperspektiv og i stedet lade fremtidsperspektivet være det dominerende i sit svar, kan Løkke altså belyse andre, mere gunstige sider af sagen end dem, journalisten lægger op til, at han skal forholde sig til.

Et andet eksempel på en tidsforskydning finder vi i pressemødet fra den 15. december 2009, hvor COP15-mødet er et tilbagevendende tema. I dette eksempel sker forskydningen fra nutid til fortid , og delvist også fra nutid til fremtid :

:  Nu var der som tidligere nævnt en række afrikanske .  Der har været en del kritik af det danske formandskab af COP15-mødet. Er det en

Spørger ledere, der udeblev fra forhandlingerne i  går kritik, der kommer bag på dig?

Statsministeren : Det er jo svært præcist at sige, hvad der kommer bag på mig, og hvad der ikke kommer bag på mig - al den stund at vi jo ikke før har afviklet et møde af den karakter. Det kommer ikke bag på mig, at der er meget støj i kulisserne - det kommer ikke bag på mig. Jeg ved med mig selv, at vi i vores forberedelse af det her -  det gælder den tidligere klima- og energiminister nu altså COP15-ministeren, som i regi af det, der hedder Grønlandsdialogen, har lagt mange kræfter i at være i direkte dialog med sine kolleger på en meget balanceret måde. Og det gælder også mig selv, som har brugt mange kræfter på at bygge det her Copenhagen Commitment Circle op med en balance, der sikrer, at både u- og ilande er repræsenteret. Og i øvrigt også ved deltagelse i en række møder -  altså  senest  Commonwealth-mødet i Trinidad, hvor 53 lande var til stede, herunder en række af de allermest udsatte - bl.a. de lande, der er samlet i den gruppe, der hedder AOSIS - altså de små østater - jo brugt utroligt mange kræfter på - med afsæt i neutralitet - at være i dialog med alle. Og jeg ved med mig selv, at det betyder, at Connie Hedegaard har et godt, personligt, tillidsfuldt forhold til en række af de her aktører, og jeg ved også med mig selv, at det samme har jeg. Og derfor kan jeg ikke rigtigt tillade mig at blive meget forstyrret af, at der så er en masse støj i kulisserne. Det afgørende er nu, at nu må vi kaste alle  vores  kræfter  ind  i at  få  de  her  meget  modstridende synspunkter bøjet af mod hinanden, og det tror jeg fortsat godt på vil kunne lade sig gøre - i hvert fald på en god dag. Og jeg håber, der opstår en sådan god dag på fredag.

Journalisten lægger i sit spørgsmål op til, at Løkke skal forholde sig  til  kritikken  af  det  igangværende  klimatopmødes afvikling (nutidsperspektiv). Løkkes svar er imidlertid centreret omkring, hvad han og Connie Hedegaard har gjort for at forberede COP15 (fortidsperspektiv).  Hovedparten  af  svaret  går  således  med  at redegøre  for  handlinger,  der  er  gået forud  for topmødet:  Hvor 'mange kræfter' de har brugt på at være 'i dialog med alle', deltage 'i en række møder', opbygge omfattende og repræsentative netværk og skabe 'personlige tillidsforhold'. I spørgsmålets sidste del anlægger han dog et fremtidsperspektiv, idet han retter blikket  frem mod  topmødets  kommende  dage.  Begge  tidsforskydninger betyder, at han undgår at forholde sig til den kritik, der er rettet mod det danske formandskab og hans indsats som leder af topmødet her og nu, og i stedet kan bruge sit svar på at fremlægge de grundige forberedelser og udtrykke optimisme for de kommende forhandlinger. Et fokus, der stiller ham i et langt bedre lys end det, spørgsmålet lægger op til.

Begge  eksempler  illustrerer,  hvordan  Løkke  tilsyneladende accepterer  spørgsmålet,  idet  han  fastholder  emnet  for  journalistens spørgsmål (økonomisk politik og klimatopmøde). Ved at udskifte  journalistens  tidsperspektiv  med  et  mere  fordelagtigt perspektiv formår han imidlertid at navigere uden om det kritiske  punkt  i  journalistens  spørgsmål  uden  ligefrem  at  afvise spørgsmålet. Det kan derfor umiddelbart se ud, som om Løkke besvarer spørgsmålet, fordi han jo faktisk holder sig til emnet, men reelt har han drejet journalistens spørgsmål. En opmærksomhed på det tidsperspektiv, der anlægges i Løkkes svar, kan derfor være nyttigt, når man skal vurdere, om han taler udenom.

## Aktørforskydning: 'I øjeblikket ser vi en opposition, som kører videre i sædvanlig overbudsstil'

Ud over tid kan også den eller de aktører ,  der  er  impliceret i journalistens spørgsmål, benyttes som afsæt for en forskydning. Den næste form for forskydning, vi skal se på, er derfor det, vi kalder 'aktørforskydning'. 2

Aktørforskydningen består i, at Løkke besvarer et spørgsmål, der er møntet på en bestemt person, rolle eller gruppe, ved at tage afsæt i en anden person, rolle eller gruppe. Det sker eksempelvis ved, at han besvarer spørgsmål, der er rettet til ham som person, ved at tage afsæt i en anden og større aktørgruppe, såsom Venstre, regeringen eller Danmark som nation. Denne form for aktørforskydning indebærer, at Løkke i sit svar udvider aktøren. Aktørforskydningen  kan  imidlertid  også  virke  den  anden  vej, altså ved at Løkke i sit svar indskrænker aktøren. Det er f.eks. tilfældet, når Løkke vælger at svare som privatperson, borger eller forælder på spørgsmål, der er rettet til ham som statsminister. Ved hjælp af aktørforskydningen kan Løkke altså bevæge sig mellem de mange forskellige roller, han spiller: privatperson, borger, medlem af Venstre, statsminister, dansker.

Et illustrativt eksempel på en aktørforskydning finder vi i pressemødet fra den 9. februar 2010, hvor kritik af Løkkes lederskab er et tilbagevendende tema. Her foretager Løkke flere forskellige aktørforskydninger i samme svar: Fra regeringsleder til opposition , til Danmark , danskerne og regeringen :

Spørger :  Nu  taler  du  om  konvergensprogrammet  som  den næste politiske dagsorden. Men hvordan vil du sikre på de interne linjer , at du kan stoppe den bl.a. anonyme kritik, der har været af dit lederskab ?

Statsministeren : Jamen altså prøv at høre - konvergensprogrammet er ikke sådan det næste politiske projekt eller noget sådant. Konvergensprogrammet, det er en politisk udfordring, som bliver klarlagt, og som bliver det punkt, hvorom den politiske debat i  Danmark bliver  nødt  til  at  dreje  sig  de  kommende  måneder, det kommende år. I øjeblikket ser vi en opposition , som jo kører videre i sådan sædvanlig overbudsstil, som om at krisen aldrig har fundet sted, man kan betale sig fra alting. Det er ikke længere den økonomiske situation i Danmark . Vi er  udfordret af lande, der løber meget hurtigere end os. Vi er udfordret af, at vi har truffet  en  række  offensive  beslutninger,  som  har  skullet  give danskerne tillid og optimisme igen. Det skal der ryddes op i. Og den udfordring, den vil åbenbare sig i sit fulde omfang sidst i denne uge eller først i uge 8, og så er det vores opgave at give de politiske svar på, hvordan vi håndterer det. Det bliver regeringens opgave , det bliver også oppositionens opgave . Fribilletternes tid er forbi. Og det svarer sådan set også på det andet spørgsmål, fordi at det er sådan set det, der skal skabe fokus i den politiske debat. Herunder også i det politiske arbejde - både i regeringen og i regeringspartierne .

Journalistens spørgsmål er rettet mod Løkke selv , idet journalisten vil have ham til at forholde sig til sin rolle internt i regeringen .  I  sit  svar  forskyder  Løkke  imidlertid aktøren fra individ til kollektiv ved at fokusere på de økonomiske udfordringer, som Danmark står  overfor,  og  hvad regeringen har  truffet  af  'offensive beslutninger' for at håndtere krisen og give danskerne ' tillid og optimisme igen'. Ved at ændre og udvide aktøren undgår Løkke altså  at  forholde  sig  til  den  kritik,  der  er  rettet  specifikt mod  ham  i  egenskab  af  regeringsleder,  idet  han  erstatter  de udfordringer, han står over for, med nationens udfordringer. Og inden for denne ramme bliver det vigtigere at fokusere på det, der kan samle nationen om den fælles, ydre fjende - den økonomiske krise - end på regeringsintern splittelse. Ligesom han kan få det til at fremstå, som om det er oppositionen og ikke ham, der er problemet, fordi de med deres 'sædvanlige overbudsstil' negligerer krisen. I stedet for at svare på den kritik, der er tilfaldet ham i egenskab af regeringsleder, placerer han altså ansvaret på oppositionen.

Aktørforskydningerne  afsløres  tydeligt  i  pronomenbrugen, hvor han ikke en eneste gang i sit svar benytter pronomenet 'jeg', sådan som spørgsmålet ellers lægger op til, men konsekvent taler ud fra et kollektivt 'vi', der implicerer henholdsvis danskerne og regeringen. 'Vi' og 'vores' fungerer derfor i denne sammenhæng som aktørforskydningsmarkører .

Et andet eksempel på en aktørforskydning finder vi i pressemødet fra den 20. oktober, hvor temaet er den forestående klimaaftale. Her forskyder Løkke den ansvarlige aktør fra regeringen til de industrialiserede lande :

Spørger : Bare lige for at konkretisere en af de ting, du taler om -  målsætningen for en klimaaftale, hvor du siger, at 2 gradersmålsætningen  skal  nås  med  store  reduktioner,  betyder  det,  at regeringen stadig arbejder for reduktioner på 25-40 % i 2020.

Statsministeren : Ja, det er dét, som gemmer sig i det, man kunne kalde logikken. Altså ... og det er jo derfor, det med 2 gradersmålsætningen er så helt afgørende, fordi hvis man kan fastslå, kan man sige, global konsensus om, at det er målsætningen, så ... nu får jeg det til at lyde for enkelt - men så giver det næsten sig selv, hvad der så skal gøres, fordi så skal de industrialiserede lande reducere i omegnen af dét, du der antyder, det er udfordringen.

Her  spørger  journalisten  specifikt  til den  danske regerings klimamålsætninger.  I  Løkkes  svar  er  den  ansvarlige  aktør  dog udvidet til de industrialiserede lande -  altså  en  forskydning fra lokal til global politik. Med henvisningen til 'global konsensus' undgår  Løkke  at  levere  det  konkrete  og  forpligtende  politiske udspil,  som  journalisten  efterspørger,  og  som  han  og  regeringen efterfølgende vil kunne holdes op på. Også her gælder det, at  forskydningen alene implicerer en ændring i perspektiv (fra det forpligtende regeringsperspektiv til det mere uforpligtende internationale perspektiv), mens spørgsmålets emne (klimapolitik) fastholdes.

Eksemplerne  skulle  gerne  illustrere styrken ved at  være opmærksom på aktørperspektivet i Løkkes svar på tirsdagspressemøderne. Hvem er det, der taler? Er det privatpersonen Løkke, Venstre-politikeren Løkke eller statsministeren Løkke? Eller er det regeringen, Danmark eller det internationale samfund? Ved i sit svar at tage afsæt i en anden aktør end den, journalistens spørgsmål er rettet mod, bliver det nemlig i mange tilfælde muligt for Løkke at ændre, hvem der er i fokus, og dermed forskyde ansvaret væk fra sig selv eller den gruppe, han repræsenterer.

## Niveauforskydning: 'Det, sagen egentlig handler om'

Vi har ovenfor set, hvordan både tid og aktør kan benyttes som afsæt for en forskydning af journalistens spørgsmål. Materialet fremviser dog endnu en måde, hvorpå dette gøres, nemlig det, vi vælger at kalde, niveauforskydning . 3

I  en  niveauforskydning  ændres  perspektivet  ved,  at  Løkke enten flytter diskussionen til en mere abstrakt eller en mere konkret ramme. Den mest almindelige variant af niveauforskydning består i,  at  Løkke  besvarer  et  kritisk  spørgsmål  i  relation  til  en konkret  sag  ved  at  fokusere  på  det  abstrakte,  bagvedliggende, ideologiske motiv. Niveauforskydningen kan dog også bestå i en bevægelse den anden vej, altså fra det abstrakte til det konkrete, hvor spørgsmål, der vedrører regeringens eller Venstres generelle udmeldinger, i Løkkes svar forskydes til at omhandle konkrete sager eller handlinger. Begge former for niveauforskydning indebærer - på samme måde som med tids- og aktørforskydningen - at han ændrer præmissen for journalistens spørgsmål.

Et klart eksempel på en niveauforskydning finder vi i pressemødet den 1. december, hvor der spørges til Rigsrevisorens kritik af Løkkes økonomiske disponeringer som sundhedsminister. Løkke forskyder her fokus fra konkret sag til ideologi :

Spørger : Jeg vil godt skifte emne totalt fra det internationale til det nationale. Rigsrevisionen har fornyet sin kritik af dig fra dengang, du var sundhedsminister, og gentaget, at du i Rigsrevisionens øjne ikke har begået noget ulovligt, men har ødslet omkring 900 mio. kr. væk . Er du blevet klar over, at Rigsrevisionen har fat i den lange ende?

Statsministeren : Jeg er helt bekendt med, at Rigsrevisor har afleveret et notat til Statsrevisorerne. Det er i øvrigt et led i en helt almindelig proces. Altså forholdet er jo det, at der lå et udspil fra Rigsrevisor, som Statsrevisorerne har behandlet. Regeringen har afgivet sine svar. Rigsrevisor har afleveret et notat til Statsrevisorerne, og de afgiver så på et tidspunkt en betænkning. Og så vil jeg tro, at så genopfører vi formentlig lejligheden til at sige meget om den sag ved den lejlighed. Men når du nu spørger, så kan jeg da godt sætte nogle ord på, fordi hvad er det egentlig, sagen handler om? Sagen handler om , at da vi kom til i 2001, da lagde vi et nyt spor ud for dansk sundhedspolitik, hvor vi valgte at sætte patienten først . Vi var trætte af et sundhedssystem, der forskelsbehandlede folk ,  hvor man, hvis man havde friværdi eller en privat sygeforsikring, så kunne man komme hurtigt i behandling. Havde man ikke det, så kunne man bare stå i kø. Privathospitaler var også dengang opfundet, men de var forbeholdt dem, der kunne betale. Sådan et A- og B-samfund ønskede vi ikke, og derfor så gennemførte vi en meget unik patientrettighed , som betød, at hvis ikke det offentlige kunne behandle inden for to måneder, så kunne patienten søge ud privat. Det er så en patientrettighed , vi senere har forbedret, sådan at man nu kan søge privatbehandling efter en måned. For at sætte lidt proportioner på, så har det været sådan, at mens den ordning har kørt, og den er i øvrigt nu under ombygning, der har vi brugt noget, der ligner 3,5 mia. kr. på private sygehuse. Det står i forhold til, at vi i den samme periode har brugt 270 mia. kr. på det offentlige sundhedsvæsen. Så det er altså omkring 1 %, der er kanaliseret ud privat. Det siger sig selv, at i takt med at de penge er kanaliseret ud privat og har underbygget en privat sygehusstruktur, så opstår der også en mulighed for at få priserne ned. Og det, diskussionen jo i virkeligheden går på, det er det skifte fra at have et offentligt monopolsygehusvæsen til at have et system, der sætter patienten i centrum - har den været for høj? Det mener vi ikke i regeringen, det mener Rigsrevisor, det må jeg jo tage til efterretning, han mener. Jeg synes ikke, hans argumenter er så stærke. Han bruger selv formuleringen, at der er forskellige indikationer på, at man kunne have fået en lavere pris.

Journalistens spørgsmål tager her afsæt i den konkrete kritik for overbetaling  af  privathospitalerne ,  som  Rigsrevisionen  har fremsat. I sit svar drejer Løkke imidlertid fokus fra væk fra den konkrete økonomiske kritik og fokuserer i stedet på de bagvedliggende ideologiske bevæggrunde for  de  økonomiske disponeringer. Med afsæt i ideologisk ladede ord som 'forskelsbehandling', 'patientrettigheder', 'A- og B-samfund' og 'offentligt monopolsygehusvæsen' foretager han en forskydning fra en konkret sag om overforbrug til at være en ideologisk sag om rettigheder og principper -  altså  fra  (problematisk) effekt til  (prisværdigt) motiv .  I denne optik kan (over)forbruget sættes i en højere sags tjeneste og  dermed  forsvares  principielt  ud  fra  den  betragtning,  at  det koster at sikre lighed og rettigheder.

Niveauforskydningen  afsløres  meget  tydeligt  i  formuleringerne 'Sagen handler om' og 'Det, diskussionen jo i virkeligheden går på'. Disse er sproglige markeringer af, at Løkke eksplicit forsøger at redefinere sagens essens, hvorfor de i denne sammenhæng kan siges at fungere som niveauforskydningsmarkører .

Det  er  i  øvrigt  værd  at  bemærke,  at  niveauforskydningen  i eksemplet understøttes  af  en  aktørforskydning.  Hvor  journalistens spørgsmål nemlig er rettet til ham i egenskab af tidligere sundhedsminister , tager Løkke i sit svar afsæt i, hvad der var regeringens politik. Denne forskydning fra minister til borgerligt kollektiv understreger den ideologiske prægning af sagen, idet det dermed betones, at det interessante ikke er, hvad en enkelt minister  har  foretaget  af  økonomiske  prioriteringer,  men  hvordan disse prioriteringer er udtryk for borgerlig værdipolitik.

Et andet illustrativt eksempel på en niveauforskydning finder vi i pressemødet fra den 20. oktober 2009. Her foretager Løkke en forskydning den anden vej, altså fra ideologi til konkret sag :

Spørger : I forhold til den økonomiske krise, kan du så ligesom din  politiske  ordfører  garantere en  plads  på  livets  solside, hvis man bare arbejder hårdt nok?

Statsministeren :  Jamen,  du  kan  ikke  stille  spørgsmålet  på  den måde, fordi jeg har ikke nogen politisk ordfører, der har udstukket en sådan garanti.

Spørger : Så du stiller ikke nogen garanti for, at man kan ...

Statsministeren : ... for hvad?

Spørger : ... for at man kan få en plads på livets solside, bare man arbejder hårdt nok.

Statsministeren : Jamen, jeg tror, at du bevidst eller ubevidst, det kan jeg jo  ikke  lige  gennemskue,  men  jeg  kunne  have  en  eller anden ide om det, altså fejlrefererer den politiske ordfører fra Venstre, som sagde noget om, hvad er det for et samfund, vi ønsker os, og hvad for nogle værdier skal det være bygget på? Og det skal være bygget på den værdi, at man, uanset hvilke omstændigheder man er født under, så skal man have et sæt muligheder, som gør,  at  hvis  man  selv  kæmper for at få uddannelse ,  så  får  man også et godt liv. Men det rokker jo ikke ved, at der så er en krise , og at der aktuelt er en udfordring med f.eks. som ung at finde job på det danske arbejdsmarked . Dét, man kan bebrejde os for, det er, hvis ikke vi agerer på det. Og derfor agerer vi også på det. Meget, meget målrettet med en mia. til ekstra praktikpladser .  Med en meget, meget målrettet indsats i forhold til de 15-17-årige ,  som er i risikozonen, hvis ikke de kommer ordentligt videre fra folkeskolen og ind i videre uddannelse. Det er dét, der er samfundets bidrag. Og inden for den ramme, så er det derfor jo ved siden af også en udfordring for den enkelte unge , og sådan skal det også være.

Spørgeren henviser med sine spørgsmål til, at Venstres politiske ordfører, Peter Christensen, i sin tale til Folketingets åbning 2009  sagde,  at  'Alle  kan  regne  med  en  plads  på  livets  solside, hvis de arbejder hårdt, passer deres pligter, svarer enhver sit og opfører sig ordentligt'. Dette er en generel, ideologisk udmelding , der vedrører almen samfundsmæssig pligtopfyldenhed. I sit svar forskyder  Løkke  dog  fokus  i  retning  af en  konkret  arbejdsmarkeds- og uddannelsespolitisk diskussion , der vedrører de unge. I stedet for at forholde sig til Christensens generelle værdipolitiske udsagn - eller eksplicit afvise at forholde sig til det - indplacerer Løkke udtalelsen i en realpolitisk ramme, hvor fokus er den aktuelle 'krise' , de unges udfordringer med at finde 'job på det danske arbejdsmarked', arbejdet med at skaffe 'praktikpladser' og gøre en 'målrettet indsats i forhold til de 15-17-årige'. Ved at opregne konkrete, realpolitiske udfordringer og tiltag tager Løkke luften ud af det ideologiske udsagn og minimerer dermed eventuelle uenigheder mellem sig selv og sin ordfører.

Hvor tidsforskydningen er et forsøg på at ændre præmissen for, hvornår sagen foregår, og aktørforskydningen for, hvem der har ansvaret for sagen, er niveauforskydningen altså et forsøg på at ændre præmissen for, hvad sagen handler om. Ved at henvise til de prisværdige, bagvedliggende, ideologiske motiver i forhold til  konkrete sager kan Løkke undgå at forholde sig til konkrete problematikker, som kan stille ham og regeringen i et dårligt lys ligesom han kan bløde for kontante ideologiske udmeldinger op ved at reducere dem til konkrete realpolitiske problemstillinger.

## Afrunding

Beskrivelsen  af  de  tre  former  for  forskydning  skulle  gerne belyse  det  forhold,  at  man  i  en  journalistisk  kontekst  skal være  lige  så  opmærksom  på  spørgsmålsforskydninger  som  på spørgsmålsafvisninger. Fælles for de tre forskydninger, som vi ser Løkke benytte på sine tirsdagspressemøder, er netop, at de ikke indebærer  en  afvisning,  men  en  redefinering  af  journalistens spørgsmål, idet Løkke ændrer det perspektiv eller den præmis, der ligger til grund for spørgsmålet. Det betyder, at forskydningen er  en  langt  mere  subtil  undvigemanøvre  end  afvisningen,  da det kan være svært at gennemskue, hvori omskrivningen af det stillede spørgsmål præcist består. Som journalist kan det derfor også være vanskeligt ikke at blive forført af Løkkes forskydninger og  i  situationen  holde  ham  fast  på  den  oprindelige  præmis  i eventuelle opfølgende spørgsmål. Ud over at sætte fokus på den grundlæggende forskel mellem at afvise og forskyde et spørgsmål er det derfor tanken, at den her opstillede typologi over Løkkes forskydninger  på  tirsdagspressemøderne  kan  fungere  som  et praktisk journalistisk  redskab.  Kataloget  over  forskydninger skulle således gerne gøre det lettere for journalisten at opdage, når Løkke i sit svar tager afsæt i en anden tid , aktør eller niveau end det, der spørges til.

Selv om det katalog, vi her har opstillet, i udgangspunktet binder på en specifik person - Lars Løkke Rasmussen - i en specifik situation - de ugentlige pressemøder, har de tre forskydninger mere almen gyldighed. Vi fører ganske vist ikke dokumentation for denne påstand, men har observeret, hvordan de tre forskydninger kan genfindes mere bredt i de situationer, hvor en person  stilles  kritiske  journalistiske  spørgsmål.  Analyserede  man et  større  og  mere  mangfoldigt  spørgsmål/svar-materiale,  ville andre typer af forskydninger givetvis dukke op, samtidig med at de tre, vi her har udpeget, sandsynligvis også ville kunne genfindes. De tre her beskrevne forskydninger kan derfor benyttes som inspiration uden for den snævre kontekst, hvorfra de er udsondret, ligesom de kan benyttes som afsæt til at katalogisere andre typer af forskydninger.

JONAS GABRIELSEN, ph.d., Lektor, Institut for Kommunikation, Virksomhed og Informationsteknologier, Roskilde Universitet, jonasg@ruc.dk

HEIDI JØNCH-CLAUSEN, ph.d.-stipendiat, Center for Journalistik, Institut for Sprog og Kommunikation, Syddansk Universitet, hjc@language.sdu.dk

CHRISTINA PONTOPPIDAN, cand.mag., Ekstern Lektor, Institut for Medier, Erkendelse og Formidling, Københavns Universitet, christinapontoppidan@yahoo.dk

## LITTERATURLISTE

- Bull, Peter &amp; Mayer, Kate (1993): 'How Not to Answer Questions in Political Interviews', Political Psychology ,Vol. 14, No. 4, s. 651-666.
- Bull, Peter (2003): The Microanalysis of Political Communication. Claptrap and Ambiguity. London: Routledge.
- Cicero, M. (1993): Topica . Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press.
- Clayman, Steven &amp; Heritage, John (2002): The News Interview. Journalists and PublicFigures on the Air. Cambridge: University Press.
- Frandsen,  Finn  (2004):  'Spindoktorerne  -  en  episode  i  det  moderne demokratis historie?' I: Nielsen, Mie Femø (red.): Spin, selvfremstilling og samfund - public relations som reflekterende praksis. Frederiksberg: Samfundslitteratur.
- Gaber,  Ivor  (1999): 'Government  by  spin:  an  analysis  of  the  process', Contemporary Politics , Vol. 5, No. 3, s. 263-275.
- Gabrielsen,  Jonas  (2008): Topik.  Ekskursioner  i  retorikkens  toposlære. Åstorp: Sverige. Retorikforlaget.
- Gabrielsen, Jonas (2009): 'Topisk kritik'. I: Marie Lund Klujeff &amp; Hanne Roer (red.): Retorikkens aktualitet. Grundbog i retorisk kritik , 2. udg. København: Hans Reitzels Forlag, s.141-165.
- Gabrielsen, Jonas &amp; Nørholm Just, Sine (2009): 'Boligstoffet: Salgsretorik og forførende tal'. I: Anker Brink Lund, Ida Willing &amp; Mark BlachØrsten (red.): Hvor kommer nyhederne fra? Den journalistiske fødekæde i Danmark før og nu. Århus: Forlaget Ajour, s. 133-142.
- Hesselager, Øjvind (2009): 'Løkke saboterer kritik', Journalisten.dk , 16. december 2009.
- Højsgaard, Lasse (2010): 'Qvortrup tror ikke på spin-fri statsminister', Journalisten.dk , 2. marts 2010.
- Jamieson, Kathleen Hall (1992): Packaging the Presidency. A History and Criticism of Presidential Campaign Advertising. Oxford: Oxford University Press.
- Jones,  Nicholas  (1996): Soundbites  &amp;  Spin  Doctors.  How  Politicians Manipulate the Media - and Vice Versa. London: Indigo.
- Jønsson,  Rasmus  (2007):  'Spindoktorerne  på  vej'.  I:  Buchhave,  Brit, Høybye, Anne, Lund, Martin og Wagner, Signe (red.): Politisk  Spin . København: Akademisk Forlag, s. 92-99.
- Jønsson, Rasmus &amp; Larsen, Ole (2002): Professionel politisk kommunikation. Et studie af 20 dages valgkamp. København: Akademisk Forlag.
- Jønch-Clausen,  Heidi,  Pontoppidan,  Christina  &amp;  Gabrielsen,  Jonas

- (2010):  'Tirsdagsspin:  Løkkes  retoriske  undvigelser', Politiken ,  11. maj 2010, s. 8.
- Kock, Christian (2011): De svarer ikke. Fordummende uskikke i den politiske debat . København: Gyldendal.
- Lilleker, G. Darran &amp; Negrine, Ralph (2002): 'The Professionalization of Political Communication', European Journal of Communication , Vol. 73, No. 3.
- Nielsen, Mie Femø (red.) (2004): Spin, selvfremstilling og samfund - public relations som reflekterende praksis .  Frederiksberg: Samfundslitteratur.
- Nielsen, Mie Femø (2009): 'En sproglig vinkel på politisk spin'. Dansk Noter , Dansklærerforeningen, Vol. December, nummer 4, s. 16-26.
- Nielsen, Mie Femø &amp; Kock, Christian (2007a): 'Hvad er spin?' I: Buchhave, Brit, Høybye, Anne, Lund, Martin &amp; Wagner, Signe (red.): Politisk Spin . København: Akademisk Forlag, s. 19-35.
- Nielsen,  Mie  Femø  &amp;  Kock,  Christian  (2007b):  'Fire  grundlæggende funktionstyper af spin'. I: Buchhave, Brit, Høybye, Anne, Lund, Martin og Wagner, Signe (red.): Politisk Spin . København: Akademisk Forlag, s. 36-62.
- Pontoppidan, Christina &amp; Gabrielsen, Jonas (2009): 'Topik - debattens skjulte niveau', RetorikMagasinet , nr. 74, s. 20-24.
- Pontoppidan,  Christina,  Gabrielsen,  Jonas  og  Jønch-Clausen,  Heidi (2010): 'Topik. Et retorisk bidrag til den kritiske journalistik', Nordicom Information , Årgang 32, nr. 1, s. 47-59.
- Press,  Bill  (2001): Spin this!  All  the Ways We  Don't  Tell  the  Truth .  New York: Pocket Books.
- Qvortrup, Henrik (red.) (2002): Exit Nyrup. Tværsnit af folketingsvalget 2001. København: Høst og Søn.
- Scammel,  Margaret  (1995): Designer  Politics.  How  Elections  are  Won . New York: St. Martins Press Inc.
- Schopenhauer, Arthur (2008): Kunsten altid at få ret . København: Informations Forlag.
- www.dr.dk. (2008,  d.  8.marts):  'Stor  vækst  i  antallet  af  spindoktorer': http://www.dr.dk/Nyheder/Politik/2008/03/08/230744.htm?rss=true
- 1 Om  end  vi  her  søger  at  indfange  en  specifik  mekanisme,  nemlig forskydninger  i  spørgsmål/svar-seancer,  er  selve  koblingen  af  spin og tidsrammer ikke ny. Press taler eksempelvis om 'Blame it on my youth'-spin,  hvor  politikeren  imødegår  kritikpunkter  ved  at  hen-

- vise til sin ungdom (Press, 2001, s. 10), mens Nielsen og Kock under hovedkategorien 'syltekrukkespin' opererer med kategorien 'Tid og sted-spin' (Nielsen og Kock, 2007b, s. 49).
- 2 Også her nærmer vi os en kategori af spin, som vi genfinder i litteraturen. Press taler eksempelvis om 'The vast conspiracy spin', hvor skylden skydes på nogle andre (Press, 2001, s.11), mens Nielsen og Kock blandt andet taler om 'jeg-spin', hvor politikeren skifter mellem sit 'jeg' og sit parti eller regeringsgrundlaget (Nielsen og Kock, 2007b, s. 48).
- 3 Også  her  kan  der  peges  på  paralleller  til  den  etablerede  litteratur. Schopenhauer behandlede eksempelvis allerede i 1831 en form for niveauforskydning,  idet  han  taler  om  'udvidelse'  (Schopenhauer, 2008, §1). Gabers kategori 'Firebreaking' søger at fastholde det forhold, at man kan ændre fokus i en sag alene ved at opdele sagen i mindre enheder (Gaber, 1999, s. 269). Nielsen og Kock er inde på en lignende  tanke  i  deres  kategori  'elastikspin',  hvor  feltet  enten  kan udvides eller indskrænkes (Nielsen og Kock, 2007b, s. 55). En beslægtet tanke udfolder de med deres 'Konsekvens &amp; intention-spin': Hvis man anklages for, at ens politik har skadelige konsekvenser, kan man undgå at tale om disse konsekvenser ved i stedet at tale om intentionerne bag den (Nielsen og Kock, 2007b, s. 53). Endelig kan det nævnes, at Bull med sin kategori 'politisering' kommer tæt på det, vi her kalder en niveauforskydning (Bull 2003, s. 114 ff.)

## Rejseserien - mellem engagerende journalistik, forbrugerorientering og tv-underholdning

Analyse af rejseserier vist på dansk fjernsyn i perioden 1988-2005

## AF  MAJA SONNE DAMKJÆR OG ANNE MARIT WAADE

## Abstract

Rejseserier har længe været en populær fjernsynsgenre, men forskningen på feltet er stadig meget begrænset. Artiklen tager afsæt i international og dansk forskning i rejseserier som journalistisk felt. Der argumenteres for, at rejseserier ikke kan vurderes ud fra traditionelle journalistiske kriterier alene, da genren i lighed med livsstilsserier har underholdning som væsentlig præmis. Rejseserien bestemmes som en genrehybrid, der er udspændt mellem tre supertekstgenrer: journalistisk dokumentar, tv-underholdning og forbrugeroplysning. Denne karakteristik danner grundlag for en tentativ kortlægning af rejseserier på danske tv-kanaler i perioden 1988-2005 1 , hvor 10 prototyper bestemmes ud fra bl.a. valg af programvært og rejseform. Afslutningsvist diskuteres undersøgelsens genreteoretiske perspektiver i relation til den empiriske analyse med fokus på rejseserien som genrehybrid.

## Rejsejournalistik og livsstilsmedier

Rejseprogrammerne er udtryk for den internationale livsstilsbølge, der ikke blot er skyllet ind over udbuddet på de danske tv-kanaler de seneste 20 år (Lykke Christensen 2010), men har opblødt de journalistiske genrer og aflejret sig i en væsentlig del af det samlede medieudbud i perioden. Således vokser omfanget af rejsejournalistik både på internettet, i dagspressens faste spalter og avistillæg samt i fjernsynet, hvor rejseserier sammen med  andre  livsstilsprogrammer  om  bl.a.  mad,  interiør,  mode, hus, have og sundhed bruges til kanalprofilering og for at sikre seertal.

Det forskningsspørgsmål, der ligger til grund for vores teoretiske og empiriske analyse, er, hvad der karakteriserer rejseserien som genre og som medieprodukt på danske tv-kanaler?

Undersøgelser  af  denne  art  er  nødvendige,  for  forskningen i  rejseserier  er  sparsom og i overvejende grad domineret af en nyhedsjournalistisk  optik,  der  mangler  blik  for  en  helt  konstituerende del af genren: underholdningsdimensionen. Det nødvendiggør  forskningsbidrag  med  et  bredere  medievidenskabeligt  sigte,  der  gør  det  muligt  at  udpege  en  række  væsentlige sammenhænge  og  tendenser  ved  disse  medieprodukter,  som har  betydning  for  forståelsen  af  rejseseriernes  underholdende karakter.  Behandlingen  af  underholdningsaspektet  er  desuden af  formidlingsmæssig  interesse,  for  som  Lars  Kabels  undersøgelser påpeger, er underholdende fremstillinger mere tilbøjelige til  at  engagere  seeren  end  konfliktorienteret  udlandsdækning. Det at blive 'holdt under' og underholdt kan dermed ikke affejes som noget 'blot'. Underholdning må her forstås som den særlige måde, hvorpå medieteksten forsøger at engagere sin seer, f.eks. ved at lade denne relatere sig til sig selv og sin omverden gennem nydelse, absorption og forbrug.

Vores teoretiske undersøgelse omfatter en analyse og diskussion  af  væsentlige  internationale  og  skandinaviske  bidrag  på feltet  og  udgør  fundamentet  for  vores  empiriske  undersøgelse af samtlige rejseserier vist på seks danske tv-kanaler i perioden 1988-2005.  Foruden  en  indsnævring  af  udsendelsestidspunkt og  format  har  vi  screenet  alle  udsendelser,  der  indeholder  et rejseelement, på baggrund af en definition af rejseserier som tvudsendelser, der har rejsen, turguidning eller et turist-blik på steder (Urry 2002) som en konstituerende del af sit koncept 2 .

Med denne artikel ønsker vi at bidrage til den medievidenskabelige og journalistiske forskning gennem en teoretisk og empirisk belysning af rejseserien som medieprodukt og genrehybrid.

## Teoretiske perspektiver på rejseserier som mediegenre

Som optakt til vores empiriske analyse af rejseserier vil vi i det følgende præsentere og diskutere fremtrædende synspunkter og perspektiver på rejsejournalistik, rejseserier og livsstilsjournalistik inden for aktuel teori og forskning i henholdsvis international og skandinavisk sammenhæng.

På trods af rejseseriernes udbredelse er forskningen i rejseserier af meget begrænset og sporadisk karakter (Fürsich 2002a). Dette  hænger  sammen med en generel mangel på forskning i området. Til trods for at livsstil som medie- og tv-underholdning har  haft  omfattende  forskningsmæssig  opmærksomhed  gennem de seneste par årtier parallelt med stofområdets udvikling og prægning af fjernsynets programudbud (Bell og Hallows 2005, Bonner  20003,  Palmer  2008),  har  studier  af  rejseserier  været beskedne. Relationen mellem medier og turisme er blevet forholdsvist  grundigt  belyst  både  teoretisk  og  empirisk  inden  for turisme- og marketingstudier (bl.a. Urry 2002, Crouch et al 2005 ), men i langt mindre grad inden for journalistik- og medieforskningen  (Jensen  og  Waade  2009).  Helt  symptomatisk  for  feltet findes der f.eks. ingen egentlig definition af begrebet rejsejournalistik. Manglen på begrebsafklaring afspejler sig også i journalistisk terminologi, f.eks. bruges de engelske betegnelser 'travel journalist' og 'travel writer' om hinanden og indikerer hermed genrens  slægtskab  med  henholdsvis  nyhedsjournalistikken  og rejsebeskrivelsen som litterær genre (Hanusch 2010).

Den australske forsker Folker Hanusch arbejder med journalistiske  former,  der  eksisterer  i  skyggen  af  nyhedsforskningens generelle dominans, bl.a. kriminaljournalistik samt livsstils- og rejsejournalistik. I en artikel i Journalism Studies (Hanusch 2010) præsenterer forfatteren et omfattende studie af rejsejournalistikkens aktuelle teoretiske og forskningsmæssige bidrag helt frem til i dag. Han fremhæver fire dimensioner i den eksisterende forskning  og  udpeger  samtidig  en  række  af  feltets  udfordringer  og mangler. Dimensionerne omfatter forskning i rejsejournalistikkens produktionsforhold, stofområde samt tekstlige og diskursive  karakteristika.  Den første dimension, rejsejournalistikkens kulturelle repræsentationer, har haft den største forskningsmæssige bevågenhed, bl.a. med fokus på, hvordan rejseprogrammer og  rejseartikler  fremstiller  fremmede  kulturer  og  'den  anden'. Eksempelvis  har  den  amerikanske  journalistikforsker  Elfriede Fürsich (2002a, 2002b) med baggrund i antropologi og journalistik karakteriseret rejseserier (Travellers, Rough Guide, Lonely Planet) som global journalistik, der indeholder særegne turistrelaterede måder at forstå og fremstille den rejsende og fremmede kulturer  på.  Hanusch'  anden  dimension,  rejsejournalistikkens markedsorientering, handler om stofområdets publikumsappel. Han præsenterer forskning, der på forskellig vis belyser forholdet mellem information og underholdning, og fremhæver bl.a. Hanitzsch (2007), der skelner mellem journalistik, der har offentlighedens interesse for øje, og journalistik, der orienterer sig mod individuelle forbrugeres ønsker og behov og betoner de underholdende  elementer  i  formidlingen  (ibid.).  I  den  forbindelse efterlyser Hanush empirisk forskning, der belyser journalisternes intentioner og holdninger samt publikums faktiske interesser.

Hanush'  tredje dimensionen  drejer  sig om  journalistens grundlæggende  motivation:  Forholder  journalisten  sig  kritisk til  turisme, eller er denne snarere med til at fejre og betone de positive  sider  af  rejselivet?  Han  nævner  bl.a.  Fürsichs  (op.cit.) analyser af rejseseriers eksplicitering af forskellige typer turisme som udtryk  for  en  kritisk  stillingtagen  og  ikke  mindst  Lischke (2006),  der  peger  på  to  forskellige  typer  rejsejournalister:  de, hvis motivation primært er knyttet til journalistikkens traditionelle (kritiske) idealer, og de, hvis motivation mere er forankret i muligheden for og fornøjelsen ved at rejse. Den fjerde dimension kredser om rejsejournalistikkens etiske aspekter og tager afsæt i  det  faktum, at rejsejournalister, der typisk er freelancere, ofte er sponsoreret af aktører i rejsebranchen og dermed tilbøjelige til at fremstille de forskellige rejsemål på en positiv og fristende måde. I forlængelse heraf efterspørger Hanusch mere forskning, der  belyser  den  nære  forbindelse  mellem  turismeindustri  og rejsejournalistik, både den eksplicitte, i form af sponsorering og redaktionelt samarbejde, og den mere implicitte, i form af rejsejournalistikkens fejring og positive omtale af turisme.

Hanusch'  grundige  undersøgelse  af  forskningen  i  rejsejournalistik er prisværdig, og han er med til at synliggøre rejsejournalistik som henholdsvis journalistisk praksis og forskningsfelt. Han præsenterer feltet ud fra en traditionel journalistisk optik, hvor idealer om bl.a. fri presse, kritisk journalistik, nyhedskriterier og kildekritik er i højsædet. Hans fire dimensioner udpeger aktuelle og relevante diskussioner i forhold til rejsejournalistik generelt og rejseserier specifikt, men de indfanger ikke rejseseriernes hybride genrekarakter eller betydningen af den mediespecifikke kontekst. Ligeledes forbliver rejsejournalistikkens underholdende karakter ubelyst. Vi mener, at denne snævre (nyheds-) journalistiske optik på rejsejournalistik er mangelfuld, fordi den ikke forholder sig til underholdningsaspektet som en konstitutiv del af genren.

I  nordisk sammenhæng findes der kun enkelte forskningsbidrag, der belyser rejseserier, og disse retter primært fokus mod rejsejournalistikkens diskursive fremstilling af omverden. I denne sammenhæng skal Kristin Orgerets (2002) analyse af norske rejseserier næves, hvori hun udpeger og diskuterer de nationale diskurser, der er i spil i rejseserien som genre. Ligeledes bør Lars Kabels Verden langt herfra (2005) fremhæves for sin omfattende komparative analyse af nyheder, fakta-programmer og rejseseriers dækning af den tredje verden i dansk fjernsyn. På baggrund af et datamateriale, der både indeholder tekstanalyser af udvalgte programmer, seertal samt receptionsanalyser og interviews med journalister og producenter, diskuterer han, hvordan nyhedernes konfliktorienterede form mister seernes interesse og engagement til fordel for fakta-programmernes og ikke mindst rejseseriernes (bl.a. Michael Palin, Vagn Olsen og Thomas Breinholt/På  kanten  af  verden)  mere  konfliktfrie  og  underholdende fremstillingsformer. Ifølge Kabels undersøgelse foretrækker seerne  rejseseriernes  dramaturgiske  konflikter  (som  f.eks.  i  På kanten af verden) frem for nyhedernes journalistiske konflikter. Kabel fremhæver humor, identifikation og drama som væsentlige måder at engagere seerne på i forhold til fremmede kulturer: 'Mens nyhedsdækningen (…) handlede om Vestens konfrontationer  med  den  arabiske  verden  og  islam,  så  udfoldede  faktaprogrammerne en bredere del af verden og tilværelsen og bragte den fjerne verden tættere på de danske seere.' (Kabel 2005:66).

Det, der savnes i Kabels rapport, er en mere nuanceret diskussion af programmernes meget forskellige kommunikative præmisser  og  af,  hvordan  rejsemålene  indgår  i  væsensforskellige kontekster. Han bruger f.eks. begreber som udland, tredje ver- den, fremmede kulturer og udviklingslande, men disse betegnelser er i sig selv diskursivt bestemmende både i forhold til, hvilke typer programmer og indslag der analyseres, og hvordan disse skal forstås. I forhold til rejseserien som genre er det nogle helt bestemte  kvaliteter  ved  stederne,  der  fremhæves;  netop  som destinationer og steder, der på forskellig vis kan forbruges. F .eks. præsenteres  Malaysia,  Stockholm,  Grønland  og  Sahara  som samme type sted: nemlig som potentielle rejsemål. Men betegnelsen 'udviklingsland' indikerer en helt anden diskursiv tilgang til stedet og landet. Det virker underligt, at de fristende rejsebeskrivelser  sidestilles  og  sammenlignes  med  nyhedsdækningen af f.eks. Irak-krigen. På den anden side illustrerer rapporten på glimrende vis de mange ulige præmisser, der gælder fjernsynets fakta-formidling.

Det  kan  virke  paradoksalt,  at  mens  Hanusch  med  referencer  til  Lischke  og  Fürisch  efterspørger  mere  kritiske  vinkler  på rejsejournalistikkens  turismerelation,  så  efterspørger  Kabel  en udlandsdækning, der er mindre konfliktfikseret, mere vedkommende og engagerende for læseren. Årsagen til denne modsætning er for det første, at rejse i sig selv ikke findes som et konstitueret journalistisk felt, og for det andet, at Kabel og Hanusch undersøger dette 'felt' fra forskellige vinkler. Det, der savnes hos dem begge, er en højere grad af problematisering af rejsejournalistik som felt. En beskrivelse af feltets - i Bourdieus forstand -  grundlæggende præmis, aktører, motivation og grænser ville være med til at udpege forskellen på henholdsvis nyheds- og livsstilsjournalistik og klargøre, at der er tale om to meget forskellige felter. Rejsebeskrivelser, rejsejournalistik og udlandsdækning har nogle  umiddelbare  fælles  træk,  men  hviler  på  grundlæggende forskellige  journalistiske  traditioner,  motivationer  og  præmisser,  og  redaktionelt  er  de  placeret  forskellige  steder,  f.eks.  som avistillæg,  i  hverdagens  faktuelle  underholdningsflade  og  som udlandssektion i en avis eller nyhedsudsendelse.

Efter vores vurdering skal rejsejournalistik først og fremmest ses i lyset af livsstilsjournalistikkens karakter og udbredelse. For at belyse rejseseriernes underholdende karakter vil vi derfor inddrage teori om livsstilsjournalistikkens særlige form og præmis samt undersøgelser af livsstilsprogrammernes mediespecifikke og  underholdende  særtræk.  Unni  From  (From  2007,  From  &amp;

Waade 2007) har undersøgt livsstilsjournalistik  i  danske  aviser og  sammenhængen mellem forbrugerjournalistik i et historisk perspektiv og dagens mere livsstilsprægede servicejournalistik. From  skriver,  at  livsstilsjournalistikkens  grundlæggende  appel til  læseren drejer sig om nytte og nydelse. Nytte handler om at få praktisk information og demonstration som forbruger, mens nydelse omfatter de positive, æstetiske og følelsesstimulerende oplevelser, stofområdet lægger op til hos mediebrugerne i kraft af bl.a. billeder, drømmescenarier og sansebaserede beskrivelser. Derfor er kritisk stillingtagen til turisme eller fremmede kulturer ikke rejsejournalistikkens ærinde som sådan, den hører derimod hjemme i andre journalistiske felter og genrer. Det er dog ikke ensbetydende med, at journalistisk etik og etikette ikke vedrører produktionen af rejseserier, hvilket illustreres af DR1's aflysning af Karsten Kjærs bekostelige rejseserie Rejsen til Paradis (2005) med henvisning til seriens ukritiske skildring af blandt andet diktaturstaten Burma og hungersnødsramte Etiopien som paradisiske turistdestinationer. I en aktuel bog belyser Unni From og Nete Nørgaard Kristensen (2011) videre livsstilsjournalistik som en art kulturjournalistik, hvor de lægger det brede kulturbegreb til grund, og hvor det, der karakteriserer kultur- og livsstilsjournalistik i aktuelle danske dagblade, er en bred interesse blandt publikum  for  at  lade  sig  adsprede,  underholde,  opdatere  og skabe identitet og fælleskaber (From &amp; Kristensen 2011: 193ff).

Rejseserien  har  rødder  i  de  trykte  mediers  rejsejournalistik, men er audiovisuel, og dette mediespecifikke forhold betyder, at vi må vende os mod forskningen i tv-underholdning for at få øje på væsentlige karakteristika ved genren. Ganske som i tv-livsstilsunderholdning spiller værten i rejseprogrammer en særlig rolle sammen med indholdet af elementer fra andre faktuelle underholdningsprogrammer,  f.eks.  konkurrencer,  quiz,  make-over (Dunn, 2005a, 2005b). Programværten spiller ofte en helt afgørende rolle for at sikre seerens fascination og opmærksomhed. Her er serieformatets strukturerende princip desuden af væsentlig  betydning. Rejseserierne indgår som en del af den faktuelle tv-underholdning,  der  har  oplevelse,  hverdagslighed  og  socialitet som væsentlige kendetegn, og typisk sendes en rejseserie i samme time slot hver uge, så seeren har mulighed for at opbygge forventninger  til  og  ritualisere  sofarejsen.  Programværten  skal sikre sammenhæng mellem de enkelte episoder og skabe kontakt og intimitet mellem programmets deltagere, seere og destinationer. Ofte er værten en kendt mediepersonlighed, hvilket i sig selv kan virke underholdende og relationsskabende, og han/hun kan videre være med til at præge programmet på en underholdende måde  gennem  f.eks.  overdrivelse,  underdrivelse,  biografiske referencer eller ved at indgå i komiske situationer (f.eks. Anders Lund Madsens, Thomas Breinholts eller Ian Wrights rejseserier). Vores teoretiske analyse viser, at rejsejournalistik bør anskues i lyset af en generel opblomstring af livsstilsjournalistikken, som netop henvender sig til sin læser som borger, klient, hedonist og forbruger (Unni From, 2007).

Rejseserier har rod i rejsejournalistikken og engagerer seerne gennem drama, humor og identifikation, men er i sagens natur audiovisuelle. Derfor bør forskningen have blik for de mediespecifikke karakteristika, som har betydning for de enkelte seriers underholdende karakter, herunder værtsrollen, rejseformen og inspirationen fra andre tv-genrer. Rejseserier må derfor forstås som en genrehybrid, der blander elementer fra andre genrer og diskursive praksisser, og det er netop blandingsforholdet og den konstante genremæssige forhandling med publikum, der karakteriserer rejseserier og faktuel tv-underholdning som mediefænomen (Hill 2007).

## Udgangspunkt for empirisk undersøgelse

I forlængelse af vores teoretiske analyse og som udgangspunkt for vores kortlægning af rejseserier på dansk tv vil vi argumentere for, at rejseserien i sin grundform er udspændt mellem de tre supertekstgenrer: den journalistiske dokumentar, faktuel tvunderholdning  og  forbrugerorientering,  som  fordrer  hver  sin kommunikative intentionalitet (Scannell 1994:41) og receptionsmodus (Nichols 2001).

JOURNALISTISK

DOKUMENTAR

FAKTUEL TV-

UNDERHOLDNING

Forbrugerorientering har som primær intention at overbevise og påvirke seeren i forhold til forbrugeradfærd (f.eks. New Scandinavian Cookings rejse- og madserier, bl.a. Tinas Køkken), mens den journalistiske dokumentar tiltaler modtageren som demokratisk borger og har som sit primære formål at oplyse, skabe en kritisk offentlighed og myndiggøre individer (f.eks. DR Explorer, DR2 og DR1). Tv-underholdning på sin side tiltaler modtageren som  mediebruger  og  har  som  sit  primære  formål  at  fange  og fastholde seerens interesse ved hjælp af bl.a. æstetisk nydelse, humor, spænding og seerinvolvering, f.eks. serier som På kanten af  verden med Thomas Breinholt (TV2), Jakob og Lotte på nye eventyr (TV3) og Signe og BS på afveje (TV2) (se også Waade 2010, Waade 2009, Bruun og Frandsen, 2010:17). Rejseseriernes receptionsmodus vil afspejle balanceforholdet mellem de tre supertekstgenrer og er delvist afhængig af brugskonteksten, f.eks. kan den samme rejseserie fungere som skolefjernsyn om formiddagen og som faktuel hverdagsunderholdning i prime time. Mens journalistik og reklame har en kommunikativ intentionalitet, der ligger uden for selve medieteksten, har medieunderholdning sig selv som primært formål. Når vi betragter rejsejournalistik som underholdning, er det netop som former for journalistik, der i udtalt grad har sig selv som sit primære mål: at fange og fastholde seerens/læserens  interesse.  Dette  stofområde  udnyttes  også  i mediernes strategiske overvejelser; omfanget af underholdning, der kan fange og fastholde publikums interesse, f.eks. på en tvkanal, kan være med til at sikre kundegrundlag og markedsandel.

Dette gælder både magasiner, dagspresse og tv-kanaler.

I vores analyse vil vi vise, hvordan de forskellige rejseserier forholder sig til de tre supertekstgenrer journalistisk dokumentar, faktuel  tv-underholdning  og  forbrugerorientering,  og  hvordan programvært og rejseform udgør kommunikative karakteristika, der kan bruges til at identificere og kategorisere forskellige typer rejseserier.  En  sådan  kategorisering  gør  det  samtidig  muligt  at skitsere udviklingen af rejseserier på den danske sendeflade.

## Undersøgelsesdesign og empirisk afgrænsning

Udgangspunktet for vores empiriske analyse var ønsket om at karakterisere rejseserien som genre og medieprodukt på de danske  tv-kanaler  gennem  en  tentativ  kortlægning  af  det  brogede og underbelyste felt af rejseserier, der efter DR's monopolbrud blomstrede op som tv-underholdning på den danske sendeflade. Vi har valgt at afgrænse den empiriske analyse til rejseserier sendt i  Danmark,  da  mange  rejseserier  er  produceret  med  et  lokalt sprogfællesskab for øje, hvilket afspejler sig i valg af lokalkendte værter og deltagere, og en vurdering af disse aspekter kræver indgående kendskab til det kulturfællesskab, medieteksten udspringer af og er indlejret i. Desuden muliggjorde indsnævringen til Danmark, at vores undersøgelse kunne kaste lys over et underbelyst felt i dansk tv-forskning og give indblik i danske kanalers rejseserieudbud i relation til deres kanalprofil og dermed muliggøre en diskussion af, hvorvidt og hvordan rejseserier kan siges at være journalistik.

Som udgangspunkt for en kortlægning  af  danske  rejseserier efter  monopolbruddet  udformede  vi  et  undersøgelsesdesign inspireret af den kvantitative metode indholdsanalyse, hvis principper gør det muligt at undersøge det manifeste indhold i store mængder  tekst  og  samtidig  tilgodese  de  traditionelle  (natur) videnskabelige krav om objektivitet, validitet og reliabilitet (van Zoonen 1994:69). Selv om indholdsanalysen tilstræber objektivitet, er det væsentligt at bide mærke i, at der allerede i udvælgelsen af det empiriske materiale er tale om et subjektivt valg. Dette gælder i endnu højere grad for næste skridt i processen, hvor det er nødvendigt at beslutte sig for, hvilke variabler man ønsker undersøgt (Ibid. s. 70). En måde at imødekomme denne subjektivitet på er ved at sikre gennemsigtighed og gennemskuelighed i undersøgelsen, hvorfor vi underbygger vores empiriske analyse med tabeller og modeller.

Analysens genstandsfelt er rejseserier sendt i prime time fra 1988 til 2005 på de to public service-kanaler DR1 og TV2 samt deres søsterkanaler DR2, TV2 Charlie, TV2 Zulu samt den reklamefinansierede kanal TV3. Vi har valgt prime time, programmer som bliver påbegyndt i tidsrummet 19-22, som afgrænsning, da netop dette sendetidspunkt op gennem 1990'erne er blevet fyldt med tv-programmer med forlæg i ugeblade og magasiners livsstils-  og  forbrugerjournalistik,  særligt  på  de  to  public  servicekanaler i den tidlige aftenstund (Christensen 2009:23). Programmer i dette tidsrum er typisk tilrettelagt med underholdning for øje. Vores  afgrænsning  indebærer  hermed,  at  rejseserier  sendt om for- og eftermiddagen, som typisk sigter på fakta-oplysning og undervisning, ikke er medtaget. En anden væsentlig afgrænsning er, at vi udelukkende har valgt at medtage rejseserier (min. to  afsnit)  i  undersøgelsen,  hvilket  indebærer,  at  selvstændige udsendelser, der kan kategoriseres som 'rejse-tv', er frasorteret. Denne formatafgrænsning er vigtig, da et væsentligt karakteristikum for rejse-tv med rod i livsstilsjournalistikkens og tv-underholdningens felt er serialiteten. Afgrænsningen indebærer dermed en frasortering af klassisk, tv-journalistisk udlandsdækning, som typisk består af enkeltstående temaudsendelser.

## Kodning og databehandling

For  at  opbygge  en  grundlæggende,  tilstræbt  objektiv  viden om centrale koncept- og produktionsforhold har vi screenet og kodet rejseserierne efter en række udvalgte parametre. Da værtsfunktionen  spiller  en  central  rolle  for  underholdningsaspektet  i  livsstils-formater,  har  vi  valgt  at  kategorisere  rejseserierne i  forhold til, om programmet er værtsbåret eller ej, hvilket køn værten har, og om der er en eller flere værter pr. afsnit eller skiftende værter. Desuden har vi vurderet, om værten kan karakteriseres som en kendt mediepersonlighed i relation til kanalens målgruppe, da dette har betydning for seriens underholdningsaspekt. Videre har vi skelnet mellem rejseserier, der har rundrejsen i fokus, rejseserier, der fokuserer på en bestemt destination, og rejseserier, hvor rejseakten og destinationen er underordnet handlingen. Endelig har vi for at få klarhed over rejseseriernes produktionsforhold  angivet,  i  hvilket  land  de  er  produceret. Foruden disse mere manifeste indholdsparametre har vi kodet serierne ud fra forhold, der er underlagt en højere grad af subjektiv  fortolkning.  Det  drejer  sig  om  vurderingen  af,  hvorvidt serien primært er skåret efter de dominerende principper inden for  den  journalistiske  dokumentar,  faktuel  tv-underholdning, forbrugerorientering  eller  blandingsformer  herimellem.  Dette gør det muligt at sammenholde rejseseriens værtskabskonstruktion, rejsefokus og oprindelsesland med seriernes dominerende supertekstgenre, f.eks. vil rejseserieformater præget af faktuel tvunderholdning typisk prioritere handling over selve rejseakten og rejsemålet, fordi de ofte er spundet op omkring interaktion mellem  kendte  mediepersonligheder  og  derfor  typisk  danskproducerede til et dansk publikum. Kategoriseringen af, hvilken supertekstgenre hver enkelt rejseserie orienterer sig mod, lever ikke op til indholdsanalysens objektivitetskrav, men vi har brugt den som pejlingsmærke i forhold til analysens mønstergenkendelse af rejseserietyper og udført en interkoder-realiabilitetstest for at sikre resultatets gyldighed.

Forud  for  præsentationen  af  analysens  fund  af  rejseserietyper vil vi kort skitsere udviklingen af rejseserierne på de danske kanaler i løbet af de 17 år, undersøgelsen strækker sig over.

## Analysens resultater: Historisk rids og fordeling af rejseserier på kanalerne

Beregningen  af  det  samlede  antal  rejseserier  sendt  på  DR1, DR2, TV2, TV2 Zulu, TV2 Charlie og TV3 i perioden 1988-2005 viser, at udbuddet af rejseserier stiger kraftigt i periodens sidste del, som det fremgår af Figur 1. Fra første halvdel af perioden, 1988-1996, til sidste halvdel, 1997-2005, sker der en firedobling af det gennemsnitlige årlige antal rejseserier på de seks kanalers samlede sendeflade. Denne eksplosive udvikling i udbuddet af rejseserier hænger naturligvis sammen med opblomstringen af nye kanaler i det danske tv-landskab med en øget sendeflade til følge, men som Figur 2a viser, er der stor forskel på, hvor mange rejseserier hver af de seks kanaler udbyder årligt i perioden 1988-

2005. Allerede i 1989, året efter lanceringen, melder TV2 sig på banen med tre forskellige rejseserier, mens DR1 kun sender en. Året efter opruster DR1 med tre rejseserier og sender i gennemsnit to rejseserier årligt, ca. 30 % mere end TV2, frem til 1997, da DR's rejseserier overvejende flyttes fra DR1 til DR2. Først i det nye årtusinde begynder DR1 igen at sende mere end én rejseserie årligt, samtidig med at nye spillere melder sig på banen. En af dem er dansk TV3, der pludselig et årti efter sin lancering sender fire forskellige rejseserier i 2000, men herefter kun en enkelt i 2003. Ligeledes markerer ungdomskanalen TV2 Zulu for de 15-30 årige sig efter mindre end et år på banen med rejseserier fra 2001 til 2003, hvorefter de forsvinder fra prime time-sendefladen. Til gengæld tager det seneste skud på TV2-stammen, TV2 Charlie, over og tilbyder fra dag ét sin 50+ målgruppe et stort udvalg af rejseserier, nemlig fire i 2004 og hele otte forskellige i 2005.

En beregning af kanalernes gennemsnitlige udbud af rejseserier pr. år i perioden 1988-2005, som fremgår af Figur 2b, viser, at DR1 og TV2 i snit udbyder lige omkring to rejseserier pr. år, TV2  Zulu  lidt  mindre  og  TV3  få  promiller,  mens  DR2  og  TV2 Charlie  udbyder  lige  omkring  seks  rejseserier  pr.  år.  Undersøgelsen af de seks kanalers årlige udbud af rejseserier peger på, at rejseserier bliver afprøvet som prime time-underholdning på alle seks kanaler lige efter årtusindskiftet, på samme tidspunkt som discountflyselskaber som Ryanair får fodfæste i Danmark og andre europæiske lande og nærer drømmene om smutture til  fjerne  himmelstrøg  med  deres  billigbilletter.  Samtidig  kommer nye kanaler og underholdningsformater til, og konkurrencen om publikum skærpes. Interessen for at udbyde rejseserier daler tilsyneladende igen hen mod slutningen af undersøgelsens periode, viser Figur 2a, og efterlader DR2 og TV2 Charlie som de helt store rejseserieudbyderne på den danske sendeflade, hvilket illustreres af, at de, bortset fra DR1's to rejseserier, er ene om at tilbyde rejseserier i 2005.

Et mere præcist billede af, hvor meget rejseserierne fylder på sendefladen,  giver  opgørelsen  af,  hvor  mange  rejseserieafsnit hver af de seks kanaler sender pr. år i perioden 1988-2005, som fremgår af Figur 3. Den understøtter den hidtidige analyse, da DR1's antal af rejseserieafsnit falder markant i årene efter DR2's lancering i 1996, mens DR2 og senere TV2 Charlie etablerer sig som rejsekanalerne på den danske sendeflade. TV2 Charlie overgår DR2, da man i 2005 sender ikke færre end 74 rejseserieafsnit, altså i  snit  næste to afsnit hver uge, mens DR2 topper med 59 rejseserieafsnit i 1999. En beregning af, hvor mange rejseserieafsnit hver af de seks kanaler sender gennemsnitligt på årsbasis i perioden 1988-2005, fremgår af Figur 4. Den viser, at DR1, TV2 og TV2 Zulu sender næsten lige mange rejseserieafsnit, nemlig lige omkring 10 pr. år, mens DR2 ligger på omkring 40 og TV2 Zulu sender knap 50 i snit på et år, altså i snit næsten et rejseserieafsnit hver uge.

Ser vi nærmere på den procentvise fordeling af, i hvilke lande de seks kanalers rejseserier er produceret i 1988-2005 som fremgår af Figur 5, viser det sig, at langt over halvdelen af kanalernes rejseserier  stammer  fra  Danmark,  mens  lidt  over  en  fjerdedel er produceret i Storbritannien, og der eksisterer få andre udenlandske produktioner. Det kan hermed konkluderes, at de fjerne, eksotiske  rejsemål  primært  fremstilles  af  og  for  et  dansk  eller vesteuropæisk kulturfællesskab. Dog er der stor forskel på kanalerne, for mens TV2 Zulu og TV3 udelukkende og TV2 og DR1 fortrinsvist sender danskproducerede rejseserier, bringer TV2 Charlie og DR2 næsten lige så mange britisk- som danskproducerede rejseserier, og DR2 sender samlet set lidt flere engelsksprogede rejseserier end danske. En forklaring på TV2 Charlies og DR2's høje andel af engelsksprogede rejseserier er, at hjemmemarkedet ikke kan levere den mængde og type, som de to smalle kanaler efterspørger, og en anden, at produktionen af danske rejseserier  er  forholdsvist  omkostningskrævende.  Desuden  hænger produktionsland som tidligere illustreret i nogen grad sammen med, hvilken rejseserietype der er tale om, da visse typer fordrer et nationalt indblik og andre et internationalt udsyn.

## 10 forskellige rejseserietyper

I løbet af vores empiriske analyse har vi arbejdet frem mod en mønstergenkendelse af forskellige rejseserietyper baseret på en kodning,  sammenligning  og  kategorisering  af  de  analyserede parametre, der er nærmere beskrevet i afsnittet om Kodning og databehandling. Resultatet af indholdsanalysen fremgår af Figur 6, der viser den samlede kategorisering af rejseserierne på DR1, DR2, TV2, TV2 Zulu, TV2 Charlie og TV3 i 1988-2005, idet kodningen af værtskabstype, produktionssted og rejsefokus sættes i relation til den dominerende supertekstgenre og udpeger de 10 rejseserieprototyper,  vi  har  fundet  dækkende  for  variationen  i materialet. Da der netop er tale om prototyper, findes der varianter af rejseserier, som ikke opfylder alle variablene inden for en prototype. De fleste af materialets rejseserier må dog betegnes som klassiske eksempler på den kategori, de er blevet klassificeret som.

Den mest udbredte prototype i materialet er Den dokumentariske rejseserie, der, som navnet antyder, hører under supertekstgenren Journalistisk dokumentar og lægger sig op ad dokumentarfilmstraditionen  ved  at  være  udformet  som  en  sagligt dokumenterende rejsebeskrivelse. Den dokumentariske rejseserie er værtsbåret og orkestreret som en rundrejse med et bestemt projekt  for  øje  (af  f.eks.  antropologisk  eller  biologisk  art),  som typisk er drevet frem af en kendt, mandlig vært, som det fremgår af kodningsdata i Figur 6. Værten optræder som turguide, men nøjes sjældent med at forelæse on location, for oftest ser vi ham også interagere med og engagere sig i stedet, kulturen og befolkningen, eksempelvis ved at afprøve de attraktioner, stedet byder på,  interviewe  de  lokale  eller  dele  oplevelser  med  andre  rejsende. Dermed lægger den dokumentariske rejseserie sig op ad den dokumentarfilmsmodus, som filmteoretikeren Bill Nichols (2001) har karakteriseret som den deltagende modus. Den dokumentariske rejseserie, som eksempelvis Michal Palin på verdens tag (seks afsnit, DR1, 2004), udgør majoriteten af rejseserierne på DR1 i den undersøgte periode, nemlig 67 %, og selv om den også optræder på de andre kanaler med undtagelse af TV2 Zulu, er den langt fra lige så hyppigt forekommende, som det fremgår af Figur 7, der udpeger den procentvise fordeling af rejseserietyper på hhv. DR1, DR2, TV2, TV2 Zulu, TV2 Charlie og TV3 i perioden 1988-2005.

Under  supertekstgenren  journalistisk  dokumentar  finder  vi også  en  anden  udbredt  rejseserietype,  nemlig  Den  populærvidenskabelige  rejseserie,  hvor  fokus  typisk  rettes  mod  destinationen, f.eks. et bestemt geografisk områdes natur, naturfænomener,  dyreliv  eller  historie,  som  det  ses  i  f.eks.  Silkevejen (TV2, 1989, 12 afsnit). Den populærvidenskabelige rejseserie er ofte orkestreret i tråd med Nichols' definition på en dokumentar i beskrivende modus (Nichols 2001:105). Her er information, oplysning og argument i centrum for rejsebeskrivelsen, der sædvanligvis ikke formidles af en synlig vært, men en voice-over, der understøttes af evidentiary editing, hvor billedsiden fortrinsvist bruges til at illustrere eller dokumentere det sagte. Den populærvidenskabelige rejseserie optræder hovedsageligt på DR1 og TV2 i begyndelsen af den undersøgte periode, men får efterfølgende stor udbredelse på DR2, f.eks. i form af DR's Explorer-serier lavet i samarbejde med Jyllands-Posten.

En helt anden type rejseserier er de, der domineres af supertekstgenren Faktuel tv-underholdning, hvor det sociale samspil og  den  visuelle  nydelse  er  i  centrum  og  sædvanligvis  overordnet rejse og rejsemål. Her finder vi Den selskabelige rejseserie, der  er  en  samlebetegnelse  for  en  bred  variation  af  formater, der rummer islæt af gameshow-, reality-, og makeover-tv og er særligt udbredt på TV3, TV2 Zulu og i nogen grad TV2, som det fremgår af Figur 7. I den selskabelige rejseserie placeres kendte eller  ukendte  i  en  iscenesat  situation,  f.eks.  et  socialt  eksperiment, hvor to familier bytter ferie, som det sker i Rejsefeber (TV 2 Charlie, 2005, 17 afsnit), eller en konkurrence, hvor deltagerne skal løse bestemte opgaver et eksotisk sted, som det er tilfældet i  Eventyrerne (TV2 Zulu, 2002, 10 afsnit). Den selskabelige rejseserie har hyppigt mere end en vært pr. afsnit og er ofte lokalt produceret til et nationalt publikum, der kender værterne og de kulturelle koder, som selskabeligheden udspiller sig inden for.

En  mindre  udbredt  rejseserietype,  som  også  hører  under supertekstgenren  Faktuel  tv-underholdning,  er  Grupperejseserien, der følger et større selskab, typisk en familie, på en længere rundrejse, som det er tilfældet i Familien på farten (TV2 Charlie, 2005, otte afsnit). Her udgør omgivelserne i vidt omfang kulisse og afsæt for den kollektive dannelsesrejse, og fokus er på teamets sociale interaktion, i og med den fremmede kultur og ikke rejsen i sig selv eller rejsemålet er i fokus.

Rejsemålet er til gengæld i fokus i en anden, mindre udbredt rejseserietype, nemlig Reklamerejseserien, der hører  under supertekstgenren  Forbrugerorientering.  Her  er  værten  typisk erstattet af en voice-over, der argumenterer for bestemte destinationer og rejseformers nydelsesværdi gennem sansestimule- rende billeder og musik og fremhævelser af fristende forbrugsmuligheder i luksusklassen, som det er tilfældet i Drømmerejser (DR1, 1989, ni  afsnit).  Skønt  denne  rejseserie  kun  optræder  få gange i det empiriske materiale, er det en rejseserietype, som er meget udbredt på internationale tv-kanaler som Travel Channel.

Supertekstgenren forbrugerorientering favner også Backpackerrejseserien, som udelukkende optræder på DR2, og her udgør den næsten en fjerdedel af kanalens rejseserier. Backpackerrejseserien  skildrer  den  særlige  rejsekultur,  hvor  uafhængige  rejsende tager på en længere oplevelsesrejse til fjerne himmelstrøg. Den har, ligesom den dokumentariske rejseserie, en deltagende og opsøgende vært som narrativ motor, men i modsætning til denne,  hviler  backpackerrejseseriens  programformat  ikke  på værtens persona, men på rejseritualet og -kulturen. Derfor opererer programmet med skiftende værter af begge køn, der sjældent er kendte mediepersonligheder forud for deres optræden i serien, men erfarne backpackere. Backpackerrejseserien udspiller sig i et forholdsvist fasttømret programformat med en udtalt forbrugerjournalistisk vinkling, der supplerer guidens display af stedernes kulturelle tilbud og menneskeflora med evaluering af low budget-oplevelser, spisesteder og overnatningsmuligheder. Produktionsselskaber som Pilot Guides, der også udgiver egne guidebøger, har specialiseret sig i dette internationale rejse-tvformat.

En anden forbrugerorienterende serietype er Aktivferie-rejseserien, der optræder på TV3, TV2 og i mindre grad DR2 og har en varieret værtskabskonstellation, som det fremgår af Figur 7. Aktivferie-rejseserien kredser om dyrkelsen af sport og friluftsliv, og derfor præsenteres, indtages og evalueres destinationen i overvejende grad i forhold til sin egnethed som kulisse for aktiviteten, som det eksempelvis er tilfældet i På ski igen (2000), hvor skiunderviser Thomas  Uhrskov  foruden  at  rådgive  om  sportsgrenen også leverer turistinformation og forbrugertips om skisportssteder.

Foruden  de  syv  listede  rejseserietyper,  som  er  domineret  af supertekstgenrerne journalistisk dokumentar, faktuel tv-underholdning  og  forbrugerorientering,  fandt  vi  tre  rejseserietyper, som lå i krydsningsfeltet mellem disse tre supertekstgenrer. Den mest udbredte er Den kulinariske rejseserie, som umiddelbart minder  om  den  dokumentariske  rejseserie,  men  hvor  guiden ikke optræder som antropolog eller biolog, men som kok og kan være en kvinde eller et værtspar, men hyppigt er en kendt mandlig  gourmet.  Den  kulinariske  rejseserie  er  centreret  om  mad, egnsretter og lokal kogekunst typisk inden for et bestemt geografisk område, som titlen på en klassiker inden for denne rejseserievariant, Floyd i Australien (DR2, 1997, ni afsnit), indikerer. Med dette fokus på madkultur er serietypen ikke overraskende fraværende på TV3, der profilerer sig på kendis- og reality-formater, og TV2 Zulu, der har 15-30 årige som målgruppe, men den er til gængæld meget udbredt på DR2, TV2 og især på TV2 Charlie, hvor den udgør over 40 % af kanalens rejseserier i den undersøgte periode, som det fremgår af Figur 7.

I krydsfeltet mellem de tre supertekstgenrer finder vi også Emigrant-rejseserien,  der  portrætterer  enkeltpersoner  eller  familier, der har valgt at udvandre, og det sted, de har slået sig ned, f.eks.  Når  ude  er  hjemme  (TV2  Charlie,  2005,  seks  afsnit).  Her har historien om de medvirkendes omplantning og hverdagsliv i det fremmede en væsentlig plads, men den personlige beretning fungerer  også  som  autenticitets-  og  troværdighedsmarkør  for programmets  turistguidefunktion:  at  fremstille  den  fremmede kultur gennem en hjemstavnsoptik.

Foruden de ni listede rejseserieprototyper, der dyrker rejsen, guider til eksotiske destinationer og bruger det fremmede som scene  for  social  interaktion,  findes  der  en  atypisk  rejseserie, Metarejseserien, som forholder sig reflekterende til eller direkte parodierer sin egen genre. Typisk er værtsrollen fiktiobiografisk, dvs.  værterne  spiller  sig  selv,  hvilket  er  udtalt  i  I  sandhedens tjeneste  (1991,  DR1,  fem  afsnit),  eller  værterne  antager  fiktive karakterer, som det er tilfældet i mockumentary-rejseserien Hold da helt ferie (1999, DR1, fem afsnit). Metarejseserien lægger sig dermed i forlængelse af Nichols' karakteristik af den refleksive dokumentarmodus (Nichols 2001: 125-137).

## Opsamling på empirisk analyse af rejseserier

I artiklen har vi debatteret de teoretiske positioner, der beskæftiger  sig  med rejseserier, og argumenteret for nødvendigheden af at anskue og analysere rejseserier ud fra andre parametre end relation til rejseserien.

FAKTUEL TV-

UNDERHOLDNING

traditionelle nyhedsjournalistiske principper. I vores empiriske analyse har vi i stedet arbejdet med parametre, der er genstandssensitive  over  for  tv-underholdningsformater,  f.eks.  programværtsrollen og turismekultur, f.eks. rejseformen, for at få en mere nuanceret tilgang til rejseserier som medieprodukt. Med afsæt i vores analyse vil vi argumentere for, at rejseserien er en hastigt transformerende og varieret hybridgenre udspændt i feltet mellem journalistisk dokumentar, faktuel tv-underholdning og forbrugerorientering. Derfor vil vi, som optakt til en afsluttende diskussion og perspektivering af analysens resultater, placere de 10 rejseserieprototyper i relation til deres anknytning til genrens tre supertekstgenrer. Ved hjælp af dette tentative, analytiske kompas er det muligt at karakterisere forekomster af nye hybride teksttyper inden for genren, tegne konturerne af tv-kanalernes rejseserieprofil og udpege relevante fremtidige forskningsområder i relation til rejseserien.

I modellens venstre hjørne, hvor de journalistiske principper dominerer, befinder den populærvidenskabelige og den dokumentariske rejseserie sig. Øverst i trekanten er rejseserierne primært underlagt den faktuelle tv-underholdnings principper, og her finder vi grupperejseserien og den underholdende rejseserie.

Længst mod højre dominerer forbrugerorienteringens og reklamens principper, og her optræder reklame-, aktivferie- og backpackerrejseserien. I modellens midte er den kulinariske rejseserie samt emigrant- og metarejseserien placeret, da disse ikke er domineret af nogle af yderpolerne.

Med udgangspunkt i denne model bliver det også muligt at beskrive konturerne af de seks kanalers forskellige kanalprofil i forhold til deres satsning på rejseprogrammer. Supertekstgenren nyhedsjournalistik er mest dominerende på DR2 og DR1, men præger også en del af rejseserieudvalget på TV2, hvorimod supertekstgenren  faktuel  tv-underholdning  dominerer TV2  Zulu,  en stor del af TV3- og en mindre del af TV2-udbuddet. Supertekstgenren forbrugerorientering præger sendefladen på TV2 Zulu og i mindre grad TV2 og DR2, mens alle kanaler med undtagelse af TV3 i større eller mindre omfang udbyder rejseserier, der befinder sig i modellens midte.

En svaghed ved vores empiriske analyse er, at den er afgrænset til danske tv-kanaler, hvorfor de prototyper, vi finder, primært er dækkende for en dansk og skandinavisk mediekultur og ikke umiddelbart generaliserbare i forhold til andre nationers tv-sendeflader. Det er således muligt, at der findes rejseserietyper inden for  andre  kulturelle  fællesskaber,  som  ikke  er  dækket  af  vores undersøgelse. Til gengæld kan vi sandsynliggøre, at de rejseserieprototyper, vi har kortlagt, også findes i andre lande, da der med undtagelse af grupperejseserien inden for hver kategori findes en eller flere serier, der er produceret i udlandet. Den fremtidige forskning  i  rejseserier  bør  uddybe  feltet  videre  med  komparative analyser af rejseserier sendt på hhv. danske og udenlandske kanaler samt teoretiske diskussioner af hhv. generiske og hybride træk ved rejseserier.

## Diskussion: rejse som underholdende journalistik

Vores undersøgelse af rejseserien som genre og medieprodukt på  den  danske  sendeflade  tager  afsæt  i  en  teoretisk  refleksion over rejseseriers journalistiske aspekter og er dermed ikke blot et bidrag til opdyrkning af den fremspirende forskning i rejseserier, men også et indspark til nuancering af forskningen i rejsejournalistik. Gennem vores undersøgelse har vi sandsynliggjort, at rej- seserierne har rødder i rejsejournalistikken, men må karakteriseres som en facetteret audiovisuel genre, der har underholdning som præmis og kendetegn.

Rejsejournalistik udfolder sig både på internettet, i magasiner, dagspresse og tv, men typisk er det livsstilsmagasinernes måde at præsentere og formidle stoffet på, der er forbilledet. Det vil sige en billedbåren journalistik, der har nydelse og nytte som primære publikumsappeller. I rejsejournalistik er fokus dels på destinationer og kulturer, der kan forbruges, dels på bestemte rejsemåder og turismeformer. Rejse- og livsstilsjournalistik er karakteriseret ved  at  indeholde  klare  reklameelementer:  praktiske  oplysninger om konkrete rejsemål, referencer til rejseudbydere samt fristende fremstillinger af destinationer og rejseformer. Dermed er rejsejournalistikken,  ligesom  livsstilsjournalistikken,  udspændt mellem forbrugerorientering, underholdning og journalistik.

En  væsentlig  problematik,  som  vores  undersøgelse  rejser, er,  hvad  der  adskiller  rejseseriegenren  fra  andre  former  for tv-underholdning,  der  også  indeholder  rejseelementer,  f.eks. Paradise Hotel (TV3) eller Guider i Paradis (TV2)? En afgørende distinktion er, hvorvidt rejseserien har rejsen, turguidning eller et turist-blik på steder (Urry 2002) som en konstituerende del af sit koncept og f.eks. ikke er en rendyrket reality-serie som Paradise Hotel eller dokusoap-serie som Guider i Paradis eller et element i et boligprogram som f.eks. Hammerslag i Spanien (DR1). Som Annette Hill (2007) påpeger, er faktuel tv som felt og fænomen kendetegnet  ved  netop  hele  tiden  at  blande  genreelementer, bryde konventioner og variere og skabe nye genre-crossovers, og det kan derfor være svært og også misvisende at forsøge at indfange og fastholde en genre som rejseserier. På den anden side agerer rejseserier hele tiden i forhold til disse genrekonventioner og  fastholder  dermed  genrekontrakten  med  seerne.  Disse  vilkår betyder, at vores undersøgelse rummer grænsetilfælde, hvis rubricering som rejseserie kan diskuteres, da serien med rimelighed også kan kategoriseres som f.eks. madprogram eller realityserie. Vi har forsøgt at imødegå denne problematik ved at arbejde med prototyper og inkludere genrehybrider, hvor rejsen udgør mere end kulisse ved at indgå i seriens grundlæggende struktur og præmis.

Ved at betragte rejseserier og rejsejournalistik som en del af det kulturjournalistiske felt bliver det tydeligt, at der er tale om et område, som har betydeligt omfang og desuden omfatter forskellige  journalistiske  blandingsformer både på tekstniveau og redaktionelt niveau, der bryder med traditionelle (nyheds)journalistiske idealer og genrer. Men hvad skal vi så forstå ved journalistik, når nyhedsmedierne i stigende grad præges af rejse- og livsstilsstof, og klassiske nyhedskriterier, evidens og kildevurdering må vige tilbage for sanseprægede fortællinger, praktiske guider og nydelsesfulde billeder? En måde at besvare dette spørgsmål på er netop at betragte journalistik som forskellige diskursive praksisfelter, f.eks. ved at sondre mellem ulandsreportager (som en del af nyhedsjournalistik) og rejsejournalistik (som en del af kulturjournalistik). Som vi har set, udgør underholdende journalistik et særligt felt, der dominerer mediernes indhold og indeholder  specifikke  kommunikative  præmisser  og  redaktionelle intentioner. Vores analyse illustrerer, hvordan rejseserier blander elementer fra  henholdsvis  den  journalistiske  dokumentar,  forbrugerorientering og faktuel tv-underholdning og indgår i fjernsynets underholdende hverdagsflade.

MAJA SONNE DAMKJÆR , cand.mag., ph.d.-studerende ved Institut for Æstetik og Kommunikation - Informations- og medievidenskab (pr. 1. feb. 2012), Aarhus Universitet, imvmsd@hum.au.dk

ANNE MARIT WAADE, ph.d., Lektor, Institut for Æstetik og Kommunikation Informations- og medievidenskab, amwaade@hum.au.dk

## LITTERATUR

- Bell, David &amp; Hollows, Joanne (eds) (2005). Ordinary Lifestyles - Popular Media, Consumption and Taste, Glasgow, Open University Press.

Bonner, Frances (2003). Ordinary Television, London, Sage.

- Bruun, Hanne og Frandsen, Kirsten (2010). Underholdende TV, Aarhus , Aarhus Universitetsforlag.
- Christensen, Christa Lykke (2010). 'Livsstilsprogrammer', in: Bruun &amp; Frandsen: Underholdende TV, Aarhus , Aarhus Universitetsforlag.
- Christensen, Christa Lykke (2009). 'Livsstil som tv-underholdning' in Mediekultur - journal of media and communication research, No. 45, pp. 23-36.

- Crouch, David, Jackson, Rhona, &amp; Thompson, Felix (2005). The media and the tourist imagination, London, New York, NY: Routledge.
- Dunn, David (2005a). Playing the tourist, in: David Bell &amp; Joanne Hollows: Ordinary Lifestyles - Popular Media, Consumption and Taste, Milton Keynes , Open University Press.
- Dunn, David (2005b). 'We are not here to make a film about Italy, we are here to make a film about ME…', in: Crouch, D., Jackson, R. &amp; Thompson, F .: The Media &amp; the Tourist Imagination, London, New York, NY, Routledge.
- From, Unni (2007). 'Forbruger- og livsstilsjournalistik - en analyse af nytte og nydelse i journalistikken', in: Mediekultur No. 42/43-2007, Aarhus.
- From,  Unni  &amp; Waade,  Anne  Marit  (2007).  'Smagfulde  fremstillinger  Oplevelsesmatricer i mad- og rejselivsjournalistik', in: Journalistica, Vol. 4/2007, Aarhus , AJOUR.
- From,  Unni  &amp;  Kristensen,  Nete  Nørgaard  (2011)  Kulturjournalistik  journalistik om kultur, Samfundslitteratur.
- Fürsich,  Elfriede  (2002a).  'How  can  global  journalists  represent  the 'Other'?' in: Journalism 3(1), Sage.
- Fürsich, Elfriede (2002b). 'Packaging Culture: The Potential and Limitation of Travel Programs on Global Television', Communication Quarterly, Vol. 50 No. 2 Spring, Routledge
- Hanitzsch, Thomas (2007). 'Deconstructing Journalism Culture, toward a  universal  theory',  Communication  Theory  No.  17,  pp.  367  -  385 Blackwell Publishing, Inc.
- Hanusch, Folker (2010). 'The dimensions of travel journalism', Journalism Studies Vol. 1/2010, Routledge.
- Hill, Annette (2007). Restyling Factual TV, Abingdon, England, New York, Routledge.
- Jensen,  Jakob  Linaa  &amp; Waade,  Anne  Marit  (2009).  Medier  og  turisme, Aarhus, Academica.
- Kabel, Lars (2005). Verden langt herfra - en analyse af nyheder og faktaprogrammer  i  dansk  tv,  rapport  udarbejdet  på  opdrag  for  Danida, udgivet  af  Center  for  Journalistisk  Efteruddannelse,  Aarhus  (findes online).
- Kabel, Lars (2006). 'Journalistik om flere af verdens virkeligheder', in: Journalistica No. 2/2006, Aarhus, AJOUR, pp. 67-83.
- Lischke, Joanna (2006). 'Reisejournalisten: Akteure im Spannungsfeld', University of Munich, MA thesis.

- Nichols, Bill  (2001).  Introduction to Documentary, Indiana University Press, Bloomington &amp; Indianapolis.
- Orgeret, Kristin Skaret (2002). 'Med gutta på tur; Blikk på verden i TV2's reiseprogram', in: Enli, Syvertsen &amp; Østby Sæther (red.): Et hjem for oss - et hjem for deg? Analyser av TV2 1992-2002, Oslo, Ij-forlaget AS.
- Palmer,  Gareth  (2008).  Exposing  lifestyle  television:  the  big  reveal, Aldershot, England, Burlington, VT, Ashgate.
- Povlsen, Karen Klitgaard (2007). 'Smag, livsstil og madmagasiner', in: Mediekultur, Vol. 42-43/2007, Aarhus.
- Scannell, Paddy (1994). 'Kommunikativ intentionalitet i radio og fjernsyn', Mediekultur, No. 22, Aarhus, pp. 30-41.
- Urry, J. (2002). The Tourist Gaze - Leisure and travel in Contemporary Societies, 2nd edition, London, Thousand Oaks, California, Sage Publications (1. ed. 1990).
- Waade,  Anne  Marit  (2009).  'Travel  Series  as  TV  Entertainment',  in: Mediekultur, No. 46/2009, Aarhus.
- Waade,  Anne  Marit  (2010).  'Rejseserier:  TV  med  udsigt',  in:  Bruun, Hanne og Frandsen, Kirsten (2010). Underholdende TV, Aarhus , Aarhus Universitetsforlag.

Figur La:

11

10

1

20

18

16

8

1988 1989

6

4

2

0

108°

Charlie og TV3 i perioden 1988-2005

på DR1, DR2, TV2, TV2 Zulu, TV2 Charlie og

Figur 1:

TV3 i perioden 1988-2005

Figur 2a:

80

70

8

6

50

5

3

Antal rejseserieafsnit

2

20

1

10

Figur 2b:

Figur 3:

i perioden 1988-2005

60

100

90 |

50

80 -

70

30

iseserieatanit

60

50

40

·20-

Procent

10

30 T

0

20

10 - DR1

Figur 4:

Figur 5:

1988-2005

Zulu og TV3 i perioden 1988-2005

Figur 6:

Fordeling af vart skabstype, produktionssted og rejsefokus i relation til den dominerende supertekst genre og rejseserieprot otype

DOMINEFENDE|

GENFE

PROTOTYPER!

REGESTE

DET

Figur 6:

DOKUMENTAR

FAKTUEL TV.

HOLDNING

UNDER

ROFERUGER

ORIENTEFING

BLANDINGS

FORM

IALT

Figur 7:

80

70

60

50

· 10

30

20

10

ANTAL SERIER

FELRERIENS VANTSKAB

Vert

værter varter i serien"

· Zeller flere

per afsnit".

Prise og

underordnet

FEStFOUS

Destination rejsemal or handlingen

Figur 7. Procentvis fordeling af rejseserietyper på

Figur 7:

perioden 1988-2005

Ingen

synlig

vart

-FODUKTIONSLAND

Rundrejse

SUPERTEKST- Mand Kvinde ILI[

Suttende

- 1 Registranten er udarbejdet i forbindelse med forskningsprojektet Tvunderholdning: tværmedialitet og viden (FKK, 2006-2009) og findes online: http://tvunderholdning.au.dk
- 2 Derved  er  udlandsdokumentar-serier,  f.eks.  TV2's  korrespondentserie Min By (TV2, 1997, fem afsnit) og DR-Explorer: Klimavidner i Afrika (DR2, 2004, fire afsnit), samt serier centreret om natur- og dyreliv, f.eks. Ude i naturen: Vildmark Fiske-special (DR2, 2002, to afsnit), eller traditionelle journalistiske dokumentarserier med et rejseislæt, f.eks. Livet ombord (DR1, 2002, fire afsnit), frasorteret.