Nikolaj Christensen: Unorganized Religion: Pentecostalism and Secularization in Denmark, 1907-1924 (Brill, 2022)
Forfattere: Tonny Jacobsen
Tidsskrift: dttk (15-08-2024)

## UNORGANIZED RELIGION: PENTECOSTALISM AND SECULARIZATION IN DENMARK, 1907-1924 NIKOLAJ CHRISTENSEN BRILL, 2022 262 SIDER

## Anmeldt af Tonny Jacobsen

Nikolaj Christensens bog Unorganized religion undersøger Pinsevækkelsens tidligste historie i Danmark, nærmere bestemt de  første  17  år  1907  til  1924.  Pinsevækkelsen kom til landet i 1907 gennem den norske  metodistpræst  Thomas  Ball  Barratt.  Barratt havde selv mødt den tidlige Pinsevækkelse i USA, og han brugte efter hjemkomsten til Norge en væsentlig del af sin tid på at rejse til København, hvor han afholdt  offentlige  møder  og  personlige samtaler.  Dermed  blev  han  pinsebevægelsen tidligste talsmand og bannerfører i Danmark.

Bogens  anden  tidsmæssige  afgrænsning er 1924. Her blev den unge bevægelse splittet i to. Den ene del beholdt navnet Pinsevækkelsen  og  orienterede  sig  mod Skandinavien. Den anden del, Den Apostolske Kirke, orienterede sig mod Wales.

Nikolaj  Christensen  bruger  disse  17 års  kirkehistorie,  som  tidligere  ikke  er blevet grundigt beskrevet i akademisk litteratur, til at undersøge pentekostalisme og  sekularisering.  Umiddelbart  kan  det ligne  en  mærkelig  sammenstilling,  men det giver mening, når man læser sig igennem bogen.

Bogen er skrevet på baggrund af ChriUniversity of Birmingham i 2017. Nikolaj Christensen  arbejder  i  dag  som  præst  i Church of England.

Unorganized religion tager  os  med  til Danmark i det tidlige 20. århundrede. Vi er  midt  i  det  moderne  gennembrud. Der har  været  religionsfrihed  i  landet  i  godt 50  år,  men  folkekirken  er  stadig  altdominerende.  Da  Barratt  ankommer  med færgen til København i 1907, tager mange godt  imod  hans  budskab.  Dels  fra  hans naturlige relationer i Metodistkirken, dels fra miljøer i folkekirken, som søgte vækkelse og fornyelse. Barratt var ubetinget omdrejningspunktet for Pinsevækkelsens første år i Danmark.

Herfra udfolder Christensen en historie om en svær start, hvor man ganske vist oplever velbesøgte møder, men har svært ved at bygge noget stabilt. Faktisk ønsker de første pinsekristne slet ikke at bygge et nyt trossamfund. Helt frem til 1919 holder de fast i en økumenisk vision, hvor de søger at arbejde fælleskirkeligt i stedet for at  organisere  menigheder  og  kirkesamfund.  Det  bliver  netop  spørgsmålet  om graden  af  organisering,  der  ender  med at splitte den tidligere bevægelse mellem Pinsevækkelsen og Apostolsk Kirke.

Unorganized religion er naturligvis historien om mennesker, der var markante i denne pionerperiode. Det er foruden Barratt selv ikke mindst de tidligere skuespillere Anna Larssen og Anna Lewini, Sigurd Bjørner, som blev gift med Anna Larssen, Syriens-missionæren  H.J.  Mygind,  samt Johanne Mollerup, som var en slags mor for den tidlige bevægelse. Disse navne er relativt  velkendte  i  Pinsevækkelsens  historie.  Men  noget  af  det  spændende  ved bogen  er,  at  Christensen  graver  mange andre navne frem af arkiverne. Det drejer  sig  om  tidlige  missionærer,  tidlige »evangelister«,  der  rejste  rundt  i  landet og forkyndte og holdt møder, hemmelige støtter,  der  bakkede bevægelsen op økonomisk samtidig med, at de ikke ønskede at blive sat i forbindelse med den i offentligheden. Det er slående hvor mange kvinder,  der  var  aktive  som  prædikanter,  ledere og missionærer i bevægelsens tidlige år.  Det  er  desuden  bemærkelsesværdigt, at  der  både  er  høj  og  lav  fra  samfundet blandt de ledende skikkelser: fra Carl Næser fra familien bag Berlingske Tidende til lokale ildsjæle, der kom fra små kår.

Christensen  fortæller  ikke  alene  historien. Han  bruger Pinsebevægelsens tidlige  historie  til  at  stille  en  række  kirkehistoriske  og  sociologiske  spørgsmål. Her  viser  Christensen  efter  min  mening sin  analytiske styrke, når han tager fat i spørgsmål  som:  Hvorfor  slog  Pinsevækkelsen aldrig mere an i Danmark, når man sammenligner med bevægelsens anderledes gennemslagskraft i Norge og Sverige? Hvorfor var det så  svært  for  den  danske Pinsevækkelse af finde kvalificerede ledere? Hvad betød det for bevægelsen, at den vægrede sig ved at organisere sig? Hvad betød den tidlige tids stærke fokus på mission for den hjemlige bevægelse?

Det er Christensens tese, at sekularisering ikke alene betyder afkristning (eller mindre plads til religion i det hele taget), men at sekularisering skal forstås som et opbrud  i  alle  slags  monopoler,  hvad  enten  de  er  religiøse  eller  ideologiske.  Når den  religiøse  autoritet  ikke  længere  dominerer, bliver religion et spørgsmål om personligt  valg  i  stedet  for  en  medfødt identitet.  Dette  kan  få  forskellige  udtryk i forskellige kulturer. I USA har det givet en  udbredt  religiøs  pluralisme,  medens sekulariseringen  i  Danmark  har  ført  til meget lille  tolerance  for  religiøs  forskellighed. Folkekirken har accepteret, at den tjener statens interesser. Det gør den ved at være et symbol på national identitet og sammenhængskraft  og  ved  at  dyrke  et medlemskab, der har et fjernt forhold til kirkens doktriner og åndelige praksisser. Derved skubbes religionen ud til samfundets  margin,  samtidig  med  at  den  vedligeholdes  i  en  ufarlig  form.  Dette  skabte ifølge Christensen et klima, der ikke var gunstigt  for  Pinsevækkelsen  og  andre lignende  bevægelser.  Christensen  hæv- der desuden, at folkekirkens inklusion af vækkelsesbevægelser  som  Grundtvigianerne og Indre Mission har gjort mere for at begrænse religiøs iver end for at fremme den.

Der  har  aldrig  været  plads  til  meget religiøse  pluralisme  i  Danmark  uden  for folkekirkens  rammer.  I  Pinsevækkelsens første tid var det kun 60 år siden, at baptisternes børn blev tvangsdøbt. Anna Larssen blev indlagt på en neveklinik i forbindelse med, at hun ikke længere ville spille på teatret. Her skulle hun undersøges for religiøst hysteri i forbindelse med hendes åndelige  erfaringer.  Da  de  pinsekristne afholdt  den  skandinaviske  pinsekonference  i  København  i  1919  udtalte  kirkeminister  Thorvald  Povlsen  (RV),  at  han fandt  møderne  »hæslige«,  men  at  »han desværre ikke kunne gøre noget, da vi jo har religionsfrihed her i landet«!

Christensen  har  ligeledes  en  interessant  iagttagelse,  når  det  drejer  sig  om den  unge  bevægelses  ledelsesproblemer. Hans  tese  er,  at  bevægelsen  ikke  kunne tiltrække markante ledere som Pethrus i Sverige og Barratt i Norge, fordi den ikke var  på  sporet  af  en  stærk  vækst.  Barratt tilbød  både  H.P.  Mollerup,  den  senere leder for Kirkens Korshær, og Anton Bast fra  Metodistkirken  lederskabet  af  den nye bevægelse, men de afslog begge. En anden potentiel leder som Syriens-missionær H.J. Mygind valgte at rejse tilbage til »sin« missionsmark i Libanon (dengang en del af Syrien), og grossisten Thorvald Plum  virker  ikke  til  at  ville  risikere  sit gode navn ved at komme for tæt på bevægelsen i offentlighed, selvom han støttede den  økonomisk.  Derved  blev  lederska- bet mere uerfarent med de medfølgende problemer:  Bjørnerparret  og  Anton  Biel hævdede for en tid teologiske vildfarelser som  universalismen.  Man  var  ufleksible med  mere  tvivlsomme doktriner som fuldkommen helliggørelse. Endelig havde man  svært  ved  at  komme  overens  med, hvorvidt  det  at  organisere  sig  ville  udslukke  vækkelsens  ild.  Særligt  forløbet omkring  bevægelsens  splittelse  viser,  at der var tale om et lederskab, som ikke evnende at holde sammen på bevægelsen.

Henimod bogens slutning viser Christensen,  hvor  stort  et  fokus  den  unge Pinsevækkelse havde på mission. Selvom man knapt  var  etableret  i  egentlige  menighedsforsamlinger, sendte man missionærer  til  Kina,  Libanon,  Ægypten,  Bolivia, Argentina og til Sri Lanka. Jeg er selv opvokset i Pinsekirken og har hørt mange missionsberetninger  om  senere  generationer af missionærer til Kina, Tanzania, Sydamerika  og  Thailand.  Men  hele  den første  generation  af  missionærer,  Christensen  beskriver,  var  ukendt  for  mig, undtagen en: Anna Lewini, som blev missionær på Sri Lanka. Det er faktisk også meget  lidt,  Christensen  kan  fortælle  om deres arbejde. Vi ved, at de rejste ud, men vi ved ikke meget om deres videre livsforløb. Pinsevækkelsen havde helt fra starten et stærkt fokus på mission. Ligesom åndsdåben var pinsekristendommens centrale teologiske  kendetegn,  var  mission  deres primære aktivitet.

Christensen  har  skrevet  en  veldokumenteret bog om den tidlige pinsekristendom  i  Danmark.  Det  er  en  klar  styrke  i bogen, at Christensen ikke hovedsageligt læner  sig  op  ad  senere  kirkehistorier  og personlige  erindringer,  men  hovedsageligt  bygger  på  samtidige  kilder.  Han  bemærker selv, at det er småt med det samtidige  skriftlige  kildemateriale.  Faktisk er  den  eneste  gennemgående øjenvidnekilde til de første år Barratt og hans artikler i Byposten (senere Korsets Seir ).  Christensen er bevidst om, at det kan betyde, at han kan komme til at overgøre Barratts betydning, at vi ikke har øjenvidneberetninger fra andre nøglepersoner. Christensen  har  dog  gjort  en  ihærdig  indsats  for at krydstjekke og finde andre primærkilder såsom folketællingerne, Københavns Stadsarkiv og Anna Larssen Bjørner samlingen  på  Hofteatret.  Han  har  desuden fundet samtidige avisomtaler. Det er bemærkelsesværdigt,  hvor  indædt  negativ Kristeligt  Dagblad er i sin omtale af den nye bevægelse. Lidt senere i forløbet kommer Pinsevækkelsens eget blad, Evangeliebladet, til som primærkilde.

Bogens  detaljerigdom  gør,  at  det  til tider  kan  være  svært  at  bevare  overblikket i den kronologiske fremstilling: »Hvor længe har Barratt nu været i København, og hvornår var det nu lige, han havde været her sidst?« Her kunne det have hjulpet med  nogle  enkle  kronologiske  illustrationer.  Jeg  savner  desuden  et  minimum af billedmateriale i bogen. Faktisk er der kun to billeder i hele bogen: et på forsiden, som  viser  Anna  Larssen  Bjørner  foran sin og Sigurd Bjørners «evangelievogn« i Nordsjælland, samt et billede midt i bogen af  Anna  Larssen  Bjørner  og  Carl  Næser sammen med en gruppe allierede krigsfanger efter første Verdenskrig. Det ville løfte  den  samlede  forståelse  med  flere illustrative  billeder,  selvom  jeg  er  klar over,  at  det  tilgængelige  billedmateriale formodentlig er sparsomt.

Nikolaj Christensen skal have tak herfra for sin bog om den tidlige danske pinsevækkelse.  Den  udfylder  et  forskningsmæssigt  tomrum,  den  er  skrevet  med varme og indsigt, og den formår at sætte historien ind i en større sammenhæng.