Maria Fabricius Hansen: The Art of Transformation. Grotesques in Sixteenth Century Italy
Forfattere: Martin Wangsgaard Jürgensen
Tidsskrift: periskop (2019-11-21)

## The Art of Transformation. Grotesques in Sixteenth Century Italy

## Maria Fabricius Hansen

Edizioni Quasar, 2018, 476 sider.

Ordet 'grotesk' har flere betydninger, og som kunstanalytisk  term  kan man  også  se  det  brugt beskrivende i ganske forskellige sammenhænge. Fælles  for  ordets  sproglige og kunstteoretiske anvendelse er, at det kan bruges  til  at  beskrive  en

lang række motiver eller situationer, der udfordrer vores virkelighedsopfattelse med sit naturstridige, ofte overraskende eller forstyrrende indhold. I tiårene omkring 1500 udviklede det såkaldt groteske sig til et centralt element i  den italienske kunst, der på tværs af medier kom til at indgå som væsentlig komponent i store udsmykninger af både sekulære hjem og i kirkekunsten. Dyr og fugle, putti og antropomorfe genstande, mænd og kvinder i absurde situationer kom på den led til at indtage rumudsmykningernes grænseflader med enigmatiske og ofte humoristiske tableauer.

Groteskerne blev rent faktisk et så væsentligt element i  udsmykningernes helhed, at deres massive tilstedeværelse i sidste ende kan synes at udfordre forholdet mellem ornament eller ramme og hovedmotiv. I hvert fald næsten, for mens kunsthistorien har registreret og beskrevet groteskernes  stærke  tilstedeværelse  i  den  italienske  kunst, har udforskningen af deres betydning hovedsageligt reduceret de spraglede billeder til underholdende drillerier og stærke  kunstnerpersonligheders  idiosynkratiske  excesser. Men Maria Fabricius Hansen har nu i den monumentale og overdådigt illustrerede The Art of Transformation. Grotesques in Sixteenth Century Italy taget groteskerne op til fornyet overvejelse og skrevet et fascinerende værk om emnet, der afgjort giver nye indsigter.

Igennem seks kapitler samt en introduktion og konklusion fører Fabricius Hansen os således kortfattet gennem  emnets  forskningshistorie,  groteskernes  visuelle udvikling fra 1400-tallets slutning og ind i 1500-tallet, og diskuterer  indgående  groteskernes  placering  i  de  store rumudsmykninger, der er bevaret fra den periode. Bogens formål  er  spørgende  at  forstå,  hvad  disse  grotesker  har betydet  i  et  samfund,  der  tydeligvis  var  dybt  betaget  af motiver som kroppe i forvandling, bizarre ansigter og fantasifulde,  naturstridige  sammenstød.  Fabricius  Hansen jagter ikke som sådan en entydig forståelse af, hvad motiverne individuelt viser, men nærmere, hvilket indtryk de har gjort på den samtidige beskuer, og hvad der rent følelsesmæssigt kan have ansporet deres popularitet.

Den visuelle analyse i bogen opererer på to niveauer. For  det  første  giver  Fabricius  Hansen  os  en  næsten kataloglignende  gennemgang  af  fænomener  og  udtryk  i groteskernes  viltre  univers,  hvorved  hun  demonstrerer væsentlige tendenser eller grupperinger i det ellers umiddelbart kaotiske motivunivers. Der er vel at mærke ikke tale om nogen egentlig ikonografisk fortolkning, men rettere en nøgtern konstatering af, hvad der sker i de enkelte billeder.  Det  andet  ben  i  analysen,  der  må  opfattes  som det væsentligste, er en diskussion af ornamenternes virkning og placering i de rum, de udsmykker. Det rumliges og kunstens rolle som aktør i skabelse af rumerfaringer er  dermed  et  helt  centralt  tema  i  bogen  og  det,  der  må opfattes som forfatterens egentlige, innovative bidrag til emnets udforskning. Ved at flytte sit fokus fra den nære undersøgelse  af  de  enkelte  ornamenter  til  nærmere  at afdække ornamenternes rolle i de rum og gange, hvor de er anbragt, får Fabricius Hansen opstillet en fortolkningsnøgle, som rent faktisk synes at give os en egentlig forståelse af groteskernes betydning, og hvad det kan antages, at de formidlede videre til beskueren.

For  at  besvare  sine  spørgsmål  må  bogen  naturligvis også løfte blikket fra udsmykningerne og se mere bredt på den kultur, der frembragte det kunstneriske udtryk. Her giver  Fabricius  Hansen  os  nogle  kortere  ekskurser,  der først og fremmest synes at skulle formidle den sindsstemning, hun gerne vil læse ind i billederne. Det lykkes ikke fuldstændigt at skabe broen fra diskussionen af udsmykningernes  rum  til  italiensk  kultur  omkring  1500  i  bred forstand. Her bliver teksten en smule generaliserende og savner den skarphed, der præger arbejdet med kunsten. Men  det  betyder  mindre,  fordi  selve  idégrundlaget  for værket er så inspirerende læsning, som det er.

Som  bogens  titel  tydeligt  formulerer,  er  hovedargumentet, at italiensk kultur omkring 1500 var i fluks, hvilket kultur vel altid er, men at denne tilstand af flygtighed og forandring også blev dyrket eller æstetiseret. Det kom billedkunsten derfor også til at afspejle med groteskerne som et væsentligt bidrag. Som Fabricius Hansen påpeger, går  transformation,  forvandling  og  bevægelse  igen  som kerneelementer  i  groteskerne,  og  det  udtalt  dynamiske element i udtrykket forstærkes ved groteskernes hyppige placering i passager, gennemgangsrum, døre og vinduer; altså  transitsteder,  hvor  beskueren  er  på  vej  ind  eller ud.  Motivernes  dynamik  spiller  dermed  sammen  med motivernes placering. Kulturel forandring og rastløshed afspejles  således  i  kunsten  og  understøtter  en  positiv erfaring af bevægelse og omskiftelighed. Det er naturligvis en forenkling af Fabricius Hansens pointer, som hun udfolder til sidst i bogen.

Tematisk er teksten stramt komponeret og strukturen gennemtænkt, men læseren må trods den logiske opbygning  væbne  sig  med  tålmodighed  i  forhold  til  de  konklusioner,  som  Fabricius  Hansen  formulerer  i  de  sidste kapitler.  Her  kunne forfatteren måske med fordel mere klart  have  præsenteret  sine  tanker  og  konklusioner  i teseform allerede i indledningen. Det havde afhjulpet den lette følelse af manglende fremdrift i teksten, som opstår i  de første, deskriptive kapitler, hvor man må spørge sig, hvad  alle  disse  beskrivelser  skal  bruges  til.  Her  kunne man som læser være klædt bedre på til at forstå, hvor vi er på vej hen. For konklusionerne bliver, som nævnt, ganske længe holdt i baggrunden og først formuleret sent. Det er en smule ærgerligt, ikke mindst fordi konklusionerne til sidst også præsenteres med en vis kortfattet tilbageholdenhed.  Måske  bogen  havde  haft  endnu  mere  gennemslagskraft, hvis Fabricius Hansen havde været en anelse mere dristig og tydelig omkring sine gode pointer.

I den kritiske ende må man også hæfte sig ved, at arven fra middelalderens grotesker og marginalia godt nok diskuteres, men aldrig for alvor bliver italesat. Især kan det overraske, at Fabricius Hansens diskussion af det middelalderlige materiale slutter o. 1200 og dermed fuldstændig forbigår  sengotikken,  hvor  man  i  hele  Nordeuropa  ser ganske mange paralleller til det stof, hun beskæftiger sig med i bogen. Ved mere eller mindre at nedtone forbindelsen bagud til middelalderen forpasser bogen en oplagt mulighed  for  at  diskutere  spørgsmålet  om  genre-  og sceneskift i motivernes placering. For parallellerne mellem  eksempelvis  marginillustrationer  i  middelalderlige manuskripter og de rumudsmykninger, som præsenteres i bogen, er slående. Motiverne ændrer sig med andre ord kun lidt, men deres publikum bliver et fuldstændig andet. Den forandring er spændende og måske en tråd, der kunne være  forfulgt  mere  tydeligt.  Ikke  mindst  når  Fabricius Hansen eksempelvis bringer et berømt citat af Bernard af Clairvaux (s. 75-76), der udtrykker sin skepsis over for 'latterlige monstre' og andet godtfolk som udsmykning i munkenes kor i kirken. Hvad Fabricius Hansen ikke nævner, er, at Bernard et par linjer længere nede i den citerede tekst giver udtryk for, at den slags billeder kan være gode nok til lægfolk. Det siger noget om en genrebevidsthed og relationen mellem billeder og deres publikum, som kunne have været både relevant og spændende at føre med ind i bogens diskussion.

Bogens  stramme  fortolkningsfokus  gør  samtidig,  at man må spørge sig, om der ikke - i hvert fald stedvist går væsentlige betydninger tabt. Eksempelvis diskuterer Fabricius Hansen ruinen som et relevant og vigtigt motiv i groteskernes regi. I et konkret eksempel er hun eksempelvis  optaget  af,  at  Pinturicchio  har  malet  Colosseum som baggrund for Skt. Sebastians martyrium (s. 157). Her er det ruinen som fænomen, der beskæftiger forfatteren, mens relationen mellem hovedmotiv (Sebastian) og baggrund  (Colosseum)  slet  ikke  berøres.  Men  sagen  er  vel den, at de to motiver netop hører sammen. Sammenstillingen  af  helgenmartyren  og  arenaen  som  billede  på  de første kristnes kampplads synes i hvert fald ikke at være helt tilfældig. Der er flere af den slags situationer i bogen, hvor  den  tematiske  fortolkning  af  groteskerne  åbenlyst ser  bort  fra  deres  funktion  i  forhold  til  en  helt  konventionel ikonografi til fordel for deres rolle som komponenter  i  en  mere  uspecifik  eller  åben,  atmosfæredannende udsmykning; altså hvor enkeltheden er af mindre betydning end helhedens samlede virkning. Det ene udelukker ikke det andet, men her kunne og burde bogen måske have åbnet for flere konventionelle fortolkningsforsøg for derved at understrege spændvidden af groteskernes univers. Samtidig ville det også bidrage til et endnu skarpere opgør med en ældre forskningstradition, der i vid udstrækning har underkendt groteskernes rolle som meningsbærende billeder.

Disse  små  kritikpunkter  kan  imidlertid  ikke  ændre noget ved, at The Art of Transformation er et fremragende og fantastisk flot værk. Det, der ved første øjekast kunne tage  sig  ud  som  en  ganske  smal  analyse  af  et  specifikt materiale, viser sig nemlig i stedet at åbne perspektiver og  demonstrerer, hvordan man kan opnå nye resultater med et gammelkendt materiale ved at flytte fokus og se sit studieobjekt fra andre positioner. Det lyder måske let og indlysende, men det er langtfra alle, der mestrer dette. Samtidig  er  det  bemærkelsesværdigt  og  stærkt  inspirerende at se, hvordan der i bogen subtilt er lagt referencer ind  til  vores  egen  samtidskunst.  Der  bliver  på  den  led antydet et aldrig fuldstændig udtalt tematisk sammenfald mellem de historiske,  italienske  værker  og  kunsten  af  i dag.  Den  parallel  er  tankevækkende  og  godt  set;  faktisk så god, at bogen bliver relevant også for den, der arbejder med samtidskunst, fordi The Art of Transformation viser fortolkningsmuligheder, der åbner for diskussioner, som strækker sig langt ud over det materiale, der egentlig er bogens udgangspunkt. Nogen større ros kan man næsten ikke tænke sig.

Martin Wangsgaard Jürgensen