Vores by - mellem vækst og velfærd. Om de (re)kreative planlægningstanker bag Carlsbergbyen
Forfattere: Klaus Eskelund
Tidsskrift: forumforidraet (2011-03-01)

Carlsbergområdet set fra oven. (Foto: Carlsberg Ejendomme)

## Vores by - mellem vækst og velfærd

Om de (re)kreative planlægningstanker bag Carlsbergbyen

## FRA »VORES ØL« TIL »VORES BY«

Carlsberg Bryggerierne, der har ligget på Valby Bakke siden 1847, er i disse år under kraftig forandring. I 2008 flyttede det meste af ølproduktionen til nyere og mere effektive rammer i Fredericia, og inden da - i 2006 - blev der udskrevet en arkitektkonkurrence om udviklingen af området. Et vinderforslag er fundet, og en ny lokalplan ligger klar. Men finanskrisen i 2008 er kommet i vejen, så byudviklingen går ikke helt så hurtigt  som  først  planlagt.  Om  15-20  år  skulle den nye bydel dog gerne stå færdig.

Kun brygning af luksusøllen Jacobsen forbliver  på  områdets  33  hektarer  sammen  med  et museum og et forskningscenter. Væk er produktionen af »Vores øl« - den almindelige og folkelige Carlsberg pilsner. I stedet skal den overskydende plads og de overskydende bygninger udvikles til »Vores by« med en blanding af boliger, erhverv  og  rekreative  arealer.  Fra  Carlsbergs side  opererede  man  faktisk  med  arbejdstitlen »Vores by« under første del af projekteringen af  det  nye  byområde, men man er senere gået over til benævnelsen Carlsbergbyen. Det er her uvist af hvilke årsager, man valgte at skifte navnet, men måske har man syntes, at »Vores by«, trods den folkelige analog til »Vores øl«, kom til at lyde en smule for ekskluderende i folkemunde. For hvis der findes en »Vores by«, findes der vel også en »Deres by« - et os mod dem. Man må formode, at det ikke var sådanne signaler, man ønskede at sende fra start, men med de planlægningstanker,  der  ind  til  videre  ligger  bag  den nye  bydels  tilblivelse,  og  de  mennesker  disse tanker i særlig grad appellerer til, ja, så ender det måske alligevel med at blive tilfældet?

Nærværende artikel har til formål at kaste et kritisk  lys  over  tidens  byplanlægningstanker, som  de  bl.a.  kommer  til  udtryk  i  forbindelse med Carlsbergbyens tilblivelse på Valby Bakke. Spørgsmålet er, hvad vi kan læse ud af planlægningstankerne  i  forhold  til  aktuelt  herskende samfundsidealer og videre, om disse tanker og idealer  er  ulighedsskabende  set  i  et  velfærdsperspektiv, der har fokus på mentale og fysiske opdelinger af byen i »Vores by« og »Deres by«.

Det er ikke ambitionen at fælde dom over nogen eller noget, men blot at pointere, ud fra et kritisk  perspektiv,  at  det,  som  mange  mennesker klapper i hænderne over, også kan ses fra et andet perspektiv. Og ser man først tingene fra et sådant perspektiv, bliver det vanskeligere at bruge betegnelsen »Vores by« med samme lethed, som det formodes at have været anvendt i første omgang.

Fokus vil specielt være på herskende rekreative idealer, men der anlægges også et bredere perspektiv  på  tidens  fitnessidealer  knyttet  til produktions- såvel som rekreationslivet. Baseret primært på Michel Foucaults tankegods tilbyder artiklen  et  systemanalytisk  perspektiv,  der  ser givne historiske produktions- og rekreationsformer som produkt af tidstypiske tanke systemers materialisering i virkeligheden. 1  Måden, vi skal forsøge  at  spore  sådanne  materialiseringer  på, er ved at rette fokus på de ord og begreber, der i særlig  grad  fylder  tidens  byplanlægningsdiskurs. Og spørgsmålet om opdeling af byen i henholdsvis  »Vores  by«  og  »Deres  by«  kobler  sig herpå  som  et  spørgsmål  om,  i  hvilken  grad  tidens  herskende  byplanlægningsdiskurs  lægger op til social eksklusion.

Der arbejdes med et forskelligartet materiale, fra  byplanteoretiske  fremstillinger  og  sociologisk teori generelt, til empiriske undersøgelsesog evalueringsrapporter  knyttet  specifikt til Carlsbergbyens tilblivelsesproces. Lad os begynde med nogle byplanteoretiske bemærkninger.

## MELLEM NEW URBANISM OG ALMOST ALL-RIGHT

Overordnet  kan  man  sige,  at  planlægningstankerne bag Carlsbergbyen bærer præg af et opgør med den moderne måde at bygge byer på. Det er et opgør med modernismens (beton)funktionalistiske idealer om spredte byer, hvor produktion og rekreation var tildelt hver sin zone; arbejde for sig, bolig for sig og idræt for sig - og typisk med lange (køre)afstande imellem. 2  Det er et opgør med tidligere velfærdsstatslige idealer, der hævdes at have drænet byens organiske og tætte liv på bekostning af en rationel byplanlægning  orienteret  omkring  lys,  luft  og  renlighed, som det f.eks. skete med højhusbyggerier i tilknytning  til  mange  større  byer,  men  også  i mindre  skala  i  lavtspredte  parcelhusområder rundt  omkring  i  landet.  Og  omvendt  er  det  et forsøg på at finde frem (eller tilbage) til noget mere såkaldt autentisk, hvor produktion og rekreation (igen) blander sig mere med hinanden. Det er et forsøg på at finde en slags glemt »vitalitet«, og vi kalder jo også typisk byudviklingsprojekter som det på Carlsberg for netop revitaliserings projekter.

Rent byplanteoretisk kan den nye revitaliseringsbevægelse placeres som en bevægelse mellem to nye paradigmer. Et New Urbanism paradigme og et Almost all-right paradigme (Nielsen, 2008). 3

New  Urbanism  bevægelsen  formulerer  sig bl.a. med et charter fra 1996 ( Charter of New Urbanism ) som en direkte kritik af den modernistiske Athen-erklæring fra 1933 med dens fokus på den spredte  og  zoneopdelte  by.  New  Urbanism går  til  kamp  mod  hvad,  der  ses  som  modernismens  endeløse  og  identitetsløse  forstæder,  og agiterer  i  stedet  for  fællesskabsfremmende  boligområder,  for  diversitet,  økologi  og  værn  om den fælles  kulturarv.  Den  gode  by  er  i  et  New Urbanism-perspektiv byen med de brede fortove, hvor den menneskelige skala og fællesskabet er i centrum. New Urbanism vil sammenblande byens funktioner, som man så det i middelalderbyens mange uforudseelige lag af liv, hvorimod den »gamle« urbanisme ville opdele byen som del af et moderne velfærdsprojekt. 4

AF KLAUS ESKELUND

Hvor New Urbanism kan siges at vokse ud af en  direkte  konfrontatorisk  modernismekritik, da vokser Almost all-right paradigmet nærmere ud  af  en  delvis  accept  af  modernismen,  men med ønske om at bygge videre herpå for at bringe  den  på  omgangshøjde  med  nutidens  evigt omskiftelige krav til form og funktionalitet. Således  ses  en  modernistisk  manifestation  som parcelhusforstaden her som et næsten vellykket sted, men den må dog udvikles for at følge med tiden (Nielsen, 2008, s. 33-34). En anden modernistisk  manifestation  som  skyskraberen  ses  på samme vis som en urban bygningstypologi, der med dens evne til at skabe fortætninger og overlejringer af menneskelig aktivitet grundlæggende lykkes meget godt. Men også her må der lappes  lidt  på  det  hele,  f.eks.  de  steder  hvor byggeriet  i  højden  menes  at  have  taget  overhånd  og  er  blevet  for  menneskefjendsk  (Nielsen, 2008, s. 101-102).

Man kan sige om de to paradigmers forskellighed, at hvor New Urbanism bygger på et let- tere nostalgisk tilbageblik, da orienterer Almost all-right sig nærmere efter et »sideblik« på den samtidige by for at skabe pragmatiske løsninger på fortidens fejltagelser.  Som sådan kan de to paradigmer forstås  som  kritiske  på  hver  deres måde,  men  New  Urbanism  kommer  dog  til  at fremstå som mest kritisk, idet modernismen direkte vendes ryggen i et forsøg på at genskabe noget, der var engang. Almost all-right kritikken går mere ud på at bygge videre på den modernistiske tradition for at optimere den i forhold til den  aktuelle  urbane  situation.  New  Urbanism bygger som følge heraf også på et stærkere normativt grundlag end Almost all-right, men fælles  gælder  alligevel  en  generel  interesse  for (gen)æstetisering  af  verden,  fremme  af  fællesskab  og  iscenesættelse  af  det  kreative  individ (Nielsen, 2008, s. 110 og 116-117).

Et fælles ideal er det, at kreative kræfter i højere grad skal have lov til at udfolde sig i den postmoderne by. Hertil hører også et ideal om at slippe flere rekreative kræfter løs, forstået som understøttende  en  mere  legende,  socialt  integrerende  og  »naturlig«  kropskultur.  Et  sådant (re)kreativt fokus kan bl.a. siges at koble sig til en  videnøkonomisk  tese,  bl.a.  fremsat  af  Richard Florida, om en ny fremvoksende kreativ klasse  (Florida,  2005  (2001)).  En  klasse,  hvis normer og værdier i høj grad kan spores i planlægningstankerne bag Carlsbergbyen såvel som i meget af tidens byplanlægning i øvrigt.

## DEN (RE)KREATIVE BY

I  løbet  af  00'erne  begynder  Københavns  Kommune generelt at få mere og mere øje for navnlig  to  fremvoksende  grupper af københavnere. Med reference til byplanstrategien fra 2004, benævner  tidligere  planchef  i  Københavns  Kommune,  Holger  Bisgaard,  i Københavns  Genrejsning (2010) disse to grupper som hhv. de kreative og karrierefolket. I løbet af 00'erne begynder de to  grupper  for  alvor  at  sætte  deres  »præg  på byen  med  caféer,  parkliv  og  babybio«.  Der  er tale  om  »nye  byborgere,  der  har  høje  forventninger til byens tilbud«, og som bl.a. »ønsker at kunne  dyrke  idræt  og  motion  uden  at  skulle være organiseret i en idrætsforening«. Ja, helt generelt anføres det, at mange kreative og karrierefolk  ønsker  at  bruge  byen  som  en  legepladsagtig platform for umiddelbare rekreative aktiviteter (Bisgaard, 2010, s. 130). Med Kommuneplan 2005 begynder København at tage eksplicit udgangspunkt i Richard Floridas tese om en ny fremvoksende kreativ klasse, og et byudviklingsprojekt som det på Carlsberg kan siges at lægge sig helt i front, hvad angår virkeliggørelsen af sådanne plantanker.

Richard Florida udgiver The Rise of the Creative  Class i  2001,  men  at  der  til  nutidens  vidensamfund kan kobles et nyt klassebegreb, er Florida ikke den første, der får øje på. Den kreative klasse i Floridas terminologi ligger f.eks. tæt op ad gruppebetegnelsen » symbolanalytikere« , som Robert  Reich  beskriver  i The  Work  of  Nations (1991). Og Luc Boltanski og Eve Chiapello, der i The New Spirit of Capitalism (1999)  begiver sig ud i en beskrivelse af den nye kapitalismes vindere og tabere, kan også siges at medvirke til en karakteristik af den kreative klasse. Sidstnævnte i øvrigt med en karakteristik af vinderne; typisk dem med de lange uddannelser, som dem der formår at være omstillingsparate, idéudviklende  og  projektduelige,  mens  taberne;  typisk dem med de korte uddannelser, mere eller mindre karakteriseres som det modsatte - og generelt set ude af stand til at forfølge langsigtede målsætninger bl.a. hvad angår det gode job og den gode fysiske form (Boltanski og Chiapello, 2007 (1999), s. 112 -120).

Hvad Florida dog særligt bidrager en ny klas- sebeskrivelse  med,  er,  hvordan  den  kreative klasse er fordelt forskellige byregioner imellem, og  hvilke  typer  af  bymiljøer  de  tiltrækkes  af med hensyn til f.eks.  bosættelse  og  valg  af  arbejdsplads. En af hovedpointerne hos Florida er det her, at tidens videnbaserede vækstvirksomheder vil flytte sig  efter,  hvor  den  kreative  arbejdskraft vælger at bosætte sig og ikke, som i industrisamfundet, hvor arbejdskraften flyttede sig  efter  industriens  præmisser.  Byer,  der  vil være vækstorienteret, må derfor gøre alt for at tiltrække  kreative  mennesker  gennem  »kreativ«  byplanlægning  og  herunder  også  skabe gode rekreative rammer (Florida, 2005 (2001)).

Richard  Floridas  popularitet  i  denne  henseende hænger i høj grad sammen med, at hans teser har dannet basis for et tiltrængt tankefundament hos (lokal)politikere og byplanlæggere. Heriblandt altså også de københavnske, der har forsøgt  at  skabe  en  ny  bæredygtig  historie  om vækst og velfærd i en videnøkonomisk globaliseret tidsalder, hvor byer er kastet ud i en intensiveret  konkurrence  om  at  tiltrække  gode  borgere,  der  så  at  sige  er værd at  samle  på.  Og hermed bliver det også synligt, at det faktisk er et  nyt  klassebegreb  (i  marxistisk  forstand),  vi har med at gøre, for en af konsekvenserne ved at tale om byplanlægning for den kreative klasse er, at der er andre klasser, der samtidig usynliggøres og stemples som nogen, det ikke er værd at samle på.

Hvad Florida hævder, er, at den kreative klasse i særlig grad tiltrækkes af steder præget af tolerance,  talent  og  diversitet.  Den  kreative klasse ønsker let adgang til anderledes og skæve indtryk og frihed til at udtrykke sig. Samtidig spiller det en stor rolle, at der er mange kulturtilbud, at der er gode muligheder for at have et aktivt fritidsliv, at byen signalerer autenticitet, og at der generelt er mange aktiviteter på gade- plan  som  f.eks.  (musik)festivaler,  barer,  caféer og nem adgang til at dyrke rekreativ fysisk aktivitet. Videre  gælder  så  det  gamle  ordsprog,  at »hvor godtfolk er, kommer godtfolk til«, og virksomheder, der har mulighed for det, har følgelig en tendens til at lokalisere sig der, hvor talentmassen er størst.

For at skabe økonomisk vækst går byplanlægning i Floridas perspektiv da ud på at planlægge en by, der virker appellerende for den kreative klasse. Det har mange vestlige byer, heriblandt København, efterhånden taget til sig, bl.a. gennem formulering af ideer og handlingsplaner for den (re)kreative by, der som regel indeholder en god  blanding  af  det,  vi  før  omtalte  som  henholdsvis New Urbanism og Almost all-right. En blanding mellem en tilbageskuende labyrintisk skala for byen og en samtidig mere retlinet. En slags  byplanlægningens  »tredje  vej«  (Nielsen, 2008, s. 124).

Et  allerede  opført  eksempel  herpå  i  København kunne være nybyggeriet i Sydhavnen, hvor store retlinede firmadomiciler i dag står side om side med hollandske Soeters Van Eldonks labyrintiske  kanalby  på  Sluseholmen  -  og  det  alt sammen med aktivitetsmuligheder som havkajak,  løberuter  og  diverse  former  for  café-  og strandkultur  til  at  binde  det  hele  (re)kreativt sammen.

Budskabet  om  den  (re)kreative  by  er  blevet spredt  gennem  mange  konferencer,  konsulentrapporter, foredrag, artikler, bøger m.v. og er på denne måde nået ud til administrationsgangene i  mange  byforvaltninger  verden  over.  I  København havde man i en sådan forbindelse personligt besøg af Richard Florida i sommeren 2003, hvor  man  på  en  passende  »kreativ«  lokalitet, den hippe sommerbar »½-vandet« yderst ude på Refshaleøen i Københavns Havn, kunne komme og høre ham holde foredrag om København som vinderby  i  »den  kreative  tidsalder«  (Carlberg og Christensen, 2005, s. 85).

Parkourudøvere på Boble Plads. (Foto: Peter Nørby)

Fra og med Kommuneplan 2005 tog man i København eksplicit udgangspunkt i Richard Floridas teser (Bisgaard, 2010, s. 130) således, at visionen  for  byen  nu  (jf. Kommuneplan  09 )  er »Den tænkende storby«, der igen knytter sig til fire delvisioner: 1) Den dynamiske by, hvor visionen  er,  at  der  skal  skabes  »attraktive  rammer for vækst, viden og innovation ved at give plads til  kreative  virksomheder«,  2) Den bæredygtige by, hvor  visionen  er,  at  København  skal  være »verdens miljømetropol« med levende og »tætte  bykvarterer«, 3) Byen for alle, hvor visionen er, at København skal være en »mangfoldig metropol med en stærk sammenhængskraft« og endelig 4) Byen ned til vandet , hvor visionen er, at byens »tidligere industri- og havnearealer skal omdannes til bæredygtige bykvarterer« præget af  liv  og  aktiviteter  (Københavns  Kommune, 2009, s. 13).

I Carlsbergbyen i Valby er det ambitionen at skabe masser af liv og aktiviteter og i det hele taget  at  leve  op  til  ovennævnte  visioner  for »Den tænkende by«. Det skal vi kigge mere eksplicit på nu. Men også på at visionerne i nogen grad kan ses som indbyrdes modsætningsfyldte. Selvom de samlet set er tænkt i bedste vækstog  velfærdsskabende  mening,  kan  vækstperspektivet  nemt  komme  til  at  skygge  for  velfærdsperspektivet, og her tænkes specielt på, at visionen om »Byen for alle« nemt kan komme til at  glide  i  baggrunden  i  bestræbelserne  på  at skabe »attraktive rammer for vækst«. Og planlægningstankerne kan dermed ses som værende med til styrke en ide om »Vores by« som vindernes by og samtidig trække mere eller mindre tydelige  grænser i  forhold  til  »Deres  by«,  tabernes by.

## FUGL FØNIKS

Tegnestuen Entasis, der i 2007 vandt arkitektkonkurrencen om udviklingen af Carlsbergbyen, gjorde det med forslaget »Vores rum« og heraf arbejdstitlen »Vores by«, som man altså senere gik væk fra igen, men som her giver anledning til nærmere eftertanke.

Vinderforslaget er kendetegnet ved stor bygningstæthed,  hvor  markante  byrum  »skæres«

ud  af  bydelens  massivitet.  Det  hedder  sig,  at Carlsberg  som  en  »fugl  føniks«  igen  skal  vise vejen for byen som oplevelsesmaskine. Der tages  afstand  fra  modernismens  »problematiske prioritering af sol og luft«, som menes at have skabt  rene  funktionsopdelte  »byer«  uden  troværdige byrum - og i stedet hyldes byer, hvor oplevelse  og  integritet  er  styrende.  »En  stærk identitet skal trække«, hedder det. Visionen er, at Carlsberg skal vise vejen til »en social, økonomisk  og  miljømæssig  bæredygtig  by«,  hvor den klassiske bys tæthed og troværdige byrum kan forenes med »state of the art-viden inden for sociologi, arkitektur, kunst og ingeniørvidenskab« (Entasis, 2007, s. 1).

Visionen er mere Christiania end Ørestaden, som  Direktør  for  Carlsberg  Ejendomme,  Lars Holten  Petersen,  udtaler  det  i  et  interview  i 2006. Visionen er »fristaden matchet ind i moderne bygninger i en moderne storby, men med livet  og  mangfoldigheden  til  fælles«  (Kleis, 2006, s. 5). Eller med andre ord: Visionen er New Urbanism (Christiania i en ny form) og Almost all-right (det bedste af Ørestaden) blandet sammen som noget »tredje« med fokus på at skabe optimale livgivende (re)kreative rammer.

Hvis vi kigger nærmere på, hvordan visionen mere konkret kommer til udtryk f.eks. i forhold til vægtningen af vækst over for velfærd, er specielt en rapport udarbejdet af konsulentfirmaet HELP  i  2007  ret  bemærkelsesværdig.  Indledningsvis  opstilles  spørgsmålet  »Vores  byliv  kan  kreativitet  betale  sig?«,  og  hertil  lyder svaret: »Ja, kreativitet betaler sig.« Rapporten er  udviklet  ud  fra  (inter)nationale  casestudier samt  interviews  med  ledende  forskere  og  erhvervsfolk  inden  for  byplanlægning,  branding, kreativitet,  ejendomsinvestering  og  viden-  og oplevelsesvirksomheder,  og  fællesnævneren  er, at alle de interviewede udtaler sig til fordel for en  kreativ  satsning  (HELP,  2007,  s.  2-12).  Det hedder sig i rapporten, at samfundsstrukturerne, og dermed forholdene blandt mennesker, bliver mere flygtige i fremtiden. Virksomhederne skal konkurrere på innovation og viden, hvorfor kreativ  arbejdskraft  bliver  en  af  fremtidens knappe ressourcer - og for at imødegå en sådan udvikling i forhold til en (kommerciel) succesrig planlægning  af  Carlsberg  hedder  det,  at  det »ideelle  image  for  den  kreative  klasse«  skal skabes. Herved vil både erhverv og den moderne  byboer  nemlig  være  »villig  til  at  betale  en høj pris for at være en del af byen - Vores by« (HELP, 2007, s. 2).

Det er ikke just social bæredygtighed, der her er i højsædet. Det er derimod strategier rettet mod tiltrækning af kreative beboere og virksomheder. Det er det (re)kreative byliv som et mangfoldigt,  men  også  eksklusivt  byliv,  der  lægges vægt på, og i rapporten anbefales det, at der bliver  tænkt  langsigtet,  da  det  rette  brand  tager lang tid at bygge op (HELP, 2007, s. 19).

Aktuelt kan man sige, at det netop er en sådan  langsigtet  brandingproces,  Carlsbergbyen befinder  sig  i.  En  brandingproces  umiddelbart rettet mod at imødekomme den kreative klasses livsstilspræferencer og ikke så meget et spørgsmål  om  at  skabe  social  bæredygtighed.  Finanskrisen i 2008 har sat en dæmper på byggelysten hos de store developere, men der bliver i mellemtiden arbejdet en del med midlertidige tiltag, ikke mindst i forhold til (re)kreative aktiviteter af idrætslig og kulturel karakter.

I  det følgende skal vi kigge lidt nærmere på sådanne tiltag og også på en interessant kritik, der er blevet formuleret på baggrund heraf.

## DE REKREATIVE TILTAG

Entasis' vinderforslag indeholdt allerede forslag til en række rekreative tiltag af mere eller min- dre utraditionel karakter. Og det er tiltag, der minder herom, som ind til videre er blevet forsøgt  indpasset  mellem  og  inden  i  husene  på Carlsberg.  Der  er  allerede  taget  initiativ  til f.eks. streetfodbold i lagerhallerne, dans i mineralvandsfabrikken og forskellige former for motionsløb som f.eks. Urban Evolution Race, hvor man ikke bare skal løbe, men også klatre i reb, løbe på trapper med tung oppakning, kaste til måls og forcere en mur. Forskellige midlertidige og aktiverende byrum og indendørsfaciliteter er blevet skabt som f.eks. Tap E Plads med masser af  lange  bjælker  til  at  klatre  og  balancere  på, Boble Plads med kuperet skaterterræn og specialdesignet parkourbane, Ny Tap Plads med et 1000 m2 halvtag fyldt med (klatre)reb, og Boblehallen  til  gadens  sportsgrene  såsom  cykelpolo, BMX og skateboard. Og her foruden er adskillige  koncerter,  danseevents  og  teaterforestillinger blevet afholdt. 5

Kendetegnende for stort set alle tiltagene er, at  de  er  tænkt  som  uforpligtende  rekreationsmuligheder, der appellerer til lyst og kreativitet. Carlsbergbyens rekreative liv er hermed startet helt i den kreative ånd, som Entasis' vinderforslag lagde op til (Entasis, 2007, s. 14 og 16). Det er  kreativt,  og  det  er  rekreativt.  Det  er  tænkt som mangfoldigt, fleksibelt og uforpligtende og som et vigtigt krydderi til bydelens identitet og brandværdi. Det er det nye og det overraskende, der er i fokus. Legen med etablerede by- og aktivitetskonventioner og ikke de faste gentagelsers politik. De mennesker, der appelleres til, er de omstillingsparate. Dem der har overskud, lyst og disciplin til at tage sig selv (og eventuelt deres børn) med ud i byrummet for at lege. Det er den kreative klasse, der planlægges for. Men en kritik rejser sig også på baggrund heraf. En kritik, der kommer fra den organiserede idræt og kan anskues socialpolitisk.

## IDRÆTSORGANISATIONERNES KRITIK

Dels som et supplement og dels som en udfordring til Entasis' (re)kreative visioner har idrættens organisationer DGI, DIF og DFIF gennem rapporten Vores by - vores idræt (2008) leveret et indspil i forhold til Carlsbergbyen. Og frem for udelukkende  at  rette  blikket  på  den  kreative klasses  præferencer,  tages  der  her  afsæt  i  en bredere livsformsundersøgelse, som Københavns Kommune fik foretaget af Advice Analyse i 2003. Fem livsformer præsenteres som vigtige at  forholde  sig  til,  hvis  man,  som  tilfældet  er med København, vil udvikle byen med en stærk og sammenhængende identitet, hvor der er plads til alle (Københavns Kommune, 2004, s. 1).

De fem livsformer er 1) Hjem- og fritidslivet, 2) Karrierelivet, 3) De selvstændige, 4) Katalysatorerne  og  5)  De  udsatte  (Københavns  Kommune,  2004,  s.  4-8).  I  idrætsorganisationernes rapport  pointeres  det,  at  alle  fem  livsformer  i idrætssammenhæng er relevante at fremhæve i forhold  til  Carlsbergbyens  ambitioner  om  at være en bydel med »en mangfoldig beboersammensætning,  hvor  der  er  boliger  til  alle  indkomstgrupper og alderstrin« (Københavns Kommune, 2007, s. 4). Omvendt menes det, at Entasis' vinderforslag  primært  adresserer  en  byudvikling »til de københavnere, der befinder sig i livsformerne Karrierelivet og Katalysatorerne« (altså  den  kreative  klasse),  og  at  nogle  livsformer derfor nemt kan blive glemt (DIF, DGI og DFIF, 2008, s. 7). Der refereres videre til, at der allerede  i  arkitektkonkurrencens  dommerbetænkning  blev  udtrykt  bekymring  for  de  indkomne forslags (herunder Entasis') overvejelser omkring den sociale  bæredygtighed  i  bydelen, hvor  en  diskussion  blev  efterlyst,  om  hvorvidt »de aktiviteter, der vil komme til at foregå i området, skaber en form for kulturel kodning, som vil  tiltrække  nogle  grupper  og  ekskludere  an- dre.« Og på baggrund heraf kritiseres det mere specifikt, at der i

Halvtag med (klatre)reb på Ny Tap Plads. (Foto: Peter Nørby)

»Entasis'  oplæg  nævnes  mange  af  de  nye, lidt skæve og snævre idrætsgrene, som selvfølgelig giver en særlig signalværdi for den kulturelle kode, man ønsker sig, men vi må konstatere, at det stadig er de mest traditionelle  idrætsformer,  der  er  mest  populære. Derfor er det relevant at indtænke en bredere  forståelse  af  københavnernes  motionsvaner.« (DIF, DGI og DFIF, 2008, s. 7)

Om det passer, at de traditionelle idrætsformer er de mest populære, kan diskuteres. Faktisk vi- ser den seneste opgørelse over danskernes motions- og sportsvaner fra 2007, at aktiviteter som vandreture, jogging og styrketræning for voksne ligger øverst på listen, hvorimod det for børn og unges vedkommende er rigtigt, at mere traditionelle  foreningsidrætsgrene  som  fodbold,  svømning og gymnastik topper listen (Pilgaard, 2008, s. 24 og 49). Men under alle omstændigheder er kritikken  interessant  derhen,  at  DGI,  DIF  og DFIF med ovenstående ord forsøger at trække udviklingen mere i traditionel retning og dæmpe  de  af  Entasis  fremførte  visioner  lidt. Argumentet er noget i retning af, at for meget flygtighed og fleksibilitet kan have en social ekskluderende effekt, idet det kræver specielle højkulturelle koder at navigere i forhold hertil. Undersøgelser viser da også, at det primært er medlemmer af den kreative klasse, der dyrker motion på egen hånd og i utraditionelle rammer (Andersen et al., 2007, Pilgaard, 2008). Der lægges med andre ord op til, at en række velfærdsdyder måske vil gå tabt, hvis foreningsidrættens ofte  mere  traditionelle  repertoire  og  mere  forpligtende fællesskab ikke også bliver tænkt ind i  bydelens rekreative liv. For som det hedder i idrætsrapporten:

»Foreningslivet er med til at skabe mulighederne  for  socialt  samvær  og  forpligtende fællesskaber, en kontinuerlighed i idrætslivet  pga.  de  faste  ugentlige  træningstidspunkter og en fast tilknyttet skare af engagerede  instruktører  og  foreningsledere.  På den måde er foreningslivet ofte en dynamo i lokalområdet, og derfor er det vigtigt, at foreningerne  får  en  base  i  den  nye  bydel.« (DIF, DGI og DFIF, 2008, s. 13)

Det,  vi  altså  har  at  gøre  med,  er  en  idrætslig vinklet kritik af en byplanlægning, der for ensidigt foregår på den kreative klasses præmisser.

Fædre og børn hænger ud på Tap E Plads. (Foto: Peter Nørby)

Kritikken går på, at flygtighedens og fleksibilitetens dominans måske ikke er helt uproblematisk,  hvad  angår  et  socialt  bæredygtighedsperspektiv. Men hvad siger erfaringerne så her tre år efter, hvor en række utraditionelle (re)kreative tiltag faktisk har været afprøvet? Det kan man læse i en evalueringsrapport udarbejdet af konsulentfirmaet Hausenberg fra 2011.

## ERFARINGER MED DE (MIDLERTIDIGE) REKREATIVE TILTAG

Rapporten fra Hausenberg drejer sig om evaluering  af  de  tre  tidligere  nævnte  byrum;  Boble Plads, Tab E Plads og Ny Tap Plads med hver deres midlertidige rekreative tiltag - fra parkour over balancebjælker til rebklatring. Generelt er brugernes  tilbagemeldinger  positive  i  den  forstand, at de overordnet set betragter byrummene  som  spændende  steder  med  høj  rekreativ værdi. Yderligere  knyttes  der  an  til  tillægsord som  »anderledes«,  »alternativt«,  »udfordrende«, »hyggeligt« og »kreativt«, når byrummene skal beskrives, og der er en generel fascination af,  at  det  tidligere  lukkede  industriområde  nu er blevet åbent for offentligheden (Hausenberg, 2011, s. 36-38).

Set i  forhold  til  perspektivet  i  denne  artikel kan man dog sige, at en sådan brugeropfattelse ikke er specielt overraskende. Brugerne er nemlig typisk repræsentanter for den kreative klasse, og spørger man medlemmer af denne klasse, om de godt kan lide (re)kreative  tiltag  af  den nævnte slags, må man næsten formode, at svaret er  ja.  Men  enkelte  af  brugerne  viser  dog  også kritisk sans og giver bl.a. udtryk for, at byrummene er alt for fokuseret på de unge og byens hippe grupper. En siger f.eks., at »man skal passe på, at der ikke kommer for mange af de smarte  ting«,  og  en  anden  efterlyser  mere  folkelighed: »Der måtte gerne være lidt mere rød pølse og fadøl over det. Carlsberg skulle bruge den folkelighed, de har. De prøver at være hippe, men jeg synes godt, det måtte være mindre hipt. Det er jo Carlsberg« (Hausenberg, 2011, s. 40).

Selvom det meste af evalueringen bærer præg af,  at  det  er  gået  godt  med  de  midlertidige  byrum, og den rette kreative »ånd« er ved at indfinde sig, så præsenteres også et mere kritisk perspektiv, der minder om det, vi hidtil i artiklen har anlagt. Afslutningsvis  skal  vi  udfolde  et  sådant perspektiv lidt mere tillige med, at der trækkes nogle konkluderende bemærkninger op.

## VORES BY - MERE VÆKST END VELFÆRD?

Byudviklingen gennem de seneste godt 100 år er  gået  fra  tidlig  industriby  over  funktionsop- delt  industri-  og  serviceby  til  et  nutidigt  ideal om en funktionsintegreret vidensby. Det er en historie  om  vækst  og  velfærd,  til  nogen  tider mere  i  balance  end  andre,  og  måske  i  lettere ubalance for tiden?

I  en  globaliseret  tidsalder,  hvor  der  er  stor konkurrence mellem stater og byer i forhold til at tiltrække vækstskabende mennesker og virksomheder, er der i byplanlægningssammenhæng kommet stort fokus på revitalisering af midtbyernes og havneområdernes liv mellem husene.

Som Ove Kaj Pedersen taler om overgangen fra  velfærdsstat  til  konkurrencestat  (Pedersen, 2011), kan man også tale om en overgang fra velfærdsby  til  konkurrenceby.  Det  er  i  bund  og grund konturerne heraf, vi kan se i udviklingen af Carlsbergbyen og i mange lignende byudviklingsprojekter for tiden. Det er en byudvikling, der specielt er tilegnet det økonomiske vækstlags idealer, den kreative klasses idealer. Byudviklingen  er  her  skildret  som  »en  tredje  vej« mellem  to  fremherskende  postmoderne  kritikker af modernismens by. Den ene inden for et New Urbanism paradigme og den anden inden for et Almost all-right paradigme.

Hvis  vi  for  at  trække  disse  linjer  op  går  til Léon Krier, en af de mest markante bannerførere for New Urbanism, tales der her for et byideal  knyttet  til  et  princip  om  »cities  within  the city«, forstået som et polycentrisk ideal om mindre  byenheder  inden  for  et  større  byområde. Hver af  de  mindre  byenheder  består  da  af  en række forskellige produktive og rekreative lag lagt oven på hinanden og ikke hver for sig som i den  funktionsopdelte  by.  Hertil  koblet  Almost all-right  paradigmets  samtidige  fokus  på  mere utraditionel  og  nyskabende  arkitektur  tegnes der et godt billede af, hvad der er på spil i Carlsbergbyen. Den er tænkt som en by i byen, hvor nyt og gammelt blandes, lag på lag. Det gamle giver identitet, og det nye giver en kreativ kant. Og det hele bliver bragt til live af en urban puls; »the  power  of  flows« (Castells,  1999  (1989),  s. 171), der får styrke i form af hippe kontorfaciliteter  og  handelsstrøg,  populære  caféer  og  natklubber, hotte skater- og parkoursteder, trendy løberuter og fitnesscentre - eller kort sagt, alle de  smarte  ting.  Men  set  ud  fra  et  kritisk  perspektiv, er det også en urban organisation, der eksklusivt er lagt tilrette for folk, der selv kan finde  ud  af  at  motivere  sig  for  uddannelse,  arbejde, motion og sundhed. Det er en urban organisation,  der  er  lagt  tilrette  for  den  kreative klasse med en vækstlogik, der ligger over en velfærdslogik. Folke ligheden er med andre ord ikke i højsædet.

Selvom man kan sige, at »Vores by« refererer til Carlsbergs reklameslogan »Vores øl«, i betydningen »Alles øl«, så synes der, ikke mindst i betragtning af, at der tales og skrives så meget om den kreative klasse, at være en større sandhed gemt i betoningen »Vores by«. »Vores by« indikerer nemlig tydeligt, at der også er et »Deres by« på spil. Men hvem er så de andre i denne sammenhæng? Er det »ligusterfacisterne« ude i forstaden, narkomanerne nede på Vesterbro eller de fede i joggingdragter ovre i Fisketorvets shopping center? Måske er det lidt af det hele, og i hvert fald kan man konstatere, at Carlsbergbyen, uagtet fine ord om velfærd og social bæredygtighed, primært er tænkt som en vækstskabende  bydel  for  den  kreative  klasse,  med  alt hvad det indebærer af konstruktion af mere eller mindre synlige grænsedragninger, der tjener som sociale markører og hjælper os med at skelne dem fra os .

Man kan, som Preben Brandt har gjort det i Byen og social ulighed (2009), gå så vidt som til at tolke en sådan tendens i tidens byplanlægning som  en  slags  »middelklassens  diktatur«,  idet mange byfornyelsesprojekter anses for at være gennemsyret  af  middelklassens  »diktatoriske« ideer om den kreative by, som nemt kan virke udstødende for mere skæve grupper. Og med en sådan fortolkning fremstår visionen om »Vores by«, i betydningen »Alles by«, som en klar illusion.

Den kritiske pointe i denne sammenhæng er ikke, at der ikke kan være mange gode grunde til at tænke »Vores by«, som det for tiden gøres, altså mere i vækst- end i velfærdstermer, men at det i forhold til Københavns Kommunes fire delvisioner  for  »Den  tænkende  by«  ser  ud  til  at have nogle konsekvenser for visionen om »Byen for alle«. Det virker, som om det er den kreative klasses  idealer,  der  for  tiden  sejrer,  men  ofte uden at der stilles spørgsmål til de sociale konsekvenser. Pointen er, at tidens (re)kreative byudvikling  ser  ud  til  at  finde  sted,  uden  at  der reflekteres  videre  over  et  socialt  ulighedsperspektiv.

Man kan diskutere, om man i et frit og demokratisk land kan og bør gøre mere end bare at lægge mulighederne åbne for alle, så man kan forfølge sine egne projekter ud fra gængse fitnessidealer  knyttet  til  produktions-  såvel  som rekreationslivet.  Men  man  kan  samtidig  også konstatere, at det langt fra er alle, der er i stand til at leve op til de herskende idealer. At kaste egne  projekter  ud  i  verden  og  selv  løbe  efter dem  kræver  en  sofistikeret  form  for  selvdisciplin, og det skal man (ud)dannes til. Er »rygsækken«  hjemmefra  ikke  ordentlig  pakket,  hvad angår sådanne egenskaber, er det generelt op ad bakke. Og når det gælder fysisk fitness, ses det f.eks. helt tydeligt i forhold til fedme, hvor lavt uddannede,  der  bor  i  urbane  udkantsområder, er væsentligt overrepræsenteret i statistikkerne (Statens Institut for Folkesundhed, s. 267). Man kan hertil sige, at (re)kreative tiltag, som de fin- der sted på Carlsberg og mange andre steder i byens rum i disse år, i høj grad er med til skabe mulighed for nye former for bevægelse, men de bliver samtidig symbol på noget af det, der holder nogen nede og ude. Ikke på en direkte måde, men mere indirekte, som en kulturel kodning af byens  rum,  der  tiltrækker  de  »rigtige«  typer, som så igen tiltrækker de »rigtige« og omvendt holder de »forkerte« på afstand.

Om det så er et problem eller ikke, ja, det er det, der kan diskuteres. Men hvad denne artikel gerne skulle have bidraget med, er, at betegnelsen »Vores by« nu ikke falder helt så let som før.

## LITTERATURLISTE

Andersen,  K. V., Vinther,  E.  J.,  &amp;  Lorenzen  M. (2007). Den  kreative  klasses  dynamik. København: CBS.

Bisgaard, H. (2010). Københavns genrejsning 1990 - 2010 . København: Bogværket.

Boltanski, L. &amp; Chiapello, E. (2007 (1999)). The New Spirit of Capitalism . New York: Routlegde.

Brandt, P. (2009). Byen og social ulighed . København: Tiderne skifter.

Carlberg, N. &amp; Christensen, S. M. (2004). Byliv og havnefront . København: Museum Tusculanum.

Castells,  M.  (1999  (1989)). The  Informational City . Massachusetts: Blackwell.

Corbusier,  L.  (1985  (1942)). Athen-erklæringen . København: Dansk Byplanlaboratorium.

DIF, DGI og DFIF (2008). Vores by - vores idræt . København.

Entasis  (2007). Carlsberg  -  vores  rum .  København.

Florida, R. (2005 (2001)). Den kreative klasse. Århus: KLIM.

Hausenberg (2011). Midlertidige byrum på Carlsberg - evaluering 2011 . København.

HELP (2007). Vores byliv - kan kreativitet betale sig? København.

Kleis, B. (2006). »Vores by«. interviewartikel fra www.carlsbergbyen.dk (april 2011).

Københavns Kommune (2004). Københavnerlivsformer . København.

Københavns Kommune (2009). Københavns Kommuneplan 2009 . København.

Københavns Kommune (2007). Startredegørelse »Carlsberg II« . København.

Nielsen, T. (2008). Gode intentioner og uregerlige byer . Århus: Arkitektskolens Forlag.

Pedersen,  O.  K.  (2011). Konkurrencestaten .  København: Hans Reitzel.

Pilgaard, M. (2008). Danskernes motionsog sportsvaner 2007. København: Idan.

Reich,  R.  (1992  (1991)). The  Work  of  Nations. New York: Knopf.

Statens  Institut  for  Folkesundhed. Folkesundhedsrapporten 2007. København.

## NOTER

1. Systemperspektivet hos Foucault er bl.a. indeholdt i hans dispositiv begreb, som kan siges at betegne en på en given tid særlig social orden, der skaber et handlingsanvisende rum, hvor menneskelige dispositioner kan foretages.
2. Rent diskursivt kommer sådanne idealer måske mest tydeligt til udtryk i CIAM-arkitekternes modernistiske manifest Athen-erklæringen fra 1933, hvor der lægges op til en moderne byplanlægning, der inddeler byen i nøje tilrettelagte og adskilte zoner af liv, og mange af de bydannelser, der blev til efter denne opskrift, var - navnlig op gennem 1950'erne og 1960'erne - kraftigt præget af betonbyggeri i stor skala.
3. Lettere  omskrevet  herfra,  hvor  der  skelnes  mellem  et »Identifikationsparadigme« og et »Almost all-right paradigme« som to hovedspor inden for postmoderne byplanlægning, men hvor førstnævnte kobles mest klart til New Urbanism som en tydelig erklæret skole.
4. Jf. f.eks. Athen-erklæringen.
5. Se www.carlsbergbyen.dk/nyheder (april 2011).