Ikonicitet i litteratur
Forfattere: Jørgen Dines Johansen
Tidsskrift: kok (1995-04-27)

## J~rgen Dines Johansen

## Ikonicitet i litteratur

## l .   Indledning

Der er to grunde til. at spgi-gsinilet  om ikonicitet i litteratur fascinerer mig. For det f ~ r s t e anser jeg Peirces anden tsikotomi, hans inddeling af tegn i ikoner? indekser og symboler, for at vaere af yderste vigtighed for semiotikken, og Peiice er her af samme opfattelse (jvf. 2.275).' For det andet viser de ikoniske egenskaber sig at vzre et lovende sted at sgge og forske efter litteraturens dif.ferentiu specificcr, hvilket Roinan Jakobson flere gange har pointeret.

Det er dog vigtigt  at vaere opmaerksom pi, at selve ideen om ikonicitet -dvs. ideen om at forholdet mellem tegn og objekt er baseret på lighed, at tegnet reprzsenterei- objektet, fordi det i en eller andeil udstrzkning ligner det -for mange ar siden er blevet problematiseret og angrebet. Jeg vil dog forudslette, at en revideret fremstilling  af begrebet ikonicitet kan forsvares uden eksplicit her at argumentere for det.'

Andre problemer har at gore ined det faktum, at litteratur er et lingvistisk faenoinen skabt af syinbolske tegn. I basal forstand er de litteraere vmker ikke lig ined de universer og handlinger, de besksiver. I stedet for at vaere ligesoin eller ligne iiniterer litteraturen de mader, hvorpi vi taler oin og beskriver verden. Det kan derfor anses for mere givtigt at studere, hvordan den litteraere diskurs imiterer og transfoi~nerer andre diskurstyper, for eksempel dens relationer til religiose, historiske og  juridiske diskurser samt tekniske og videnskabelige beskrivelser. EII sidan tilgangsvinkel finder jeg overordentlig frugtbar, for at besteinme litteratur som en diskurs, der er i stand til at imitere alle andre diskurser, er for n i g   at se en relevant definition. Jeg vil vende tilbage til denne definition i slutningen af artiklen.

## 2. Ikoniske,  indeksikalske og symbolske tegn

Indledningsvis vil jeg  komme nied et par  bernzrkninger angiende Peirces inddeling af tegn i ikoner. indekser og  syinboler. Peirce opsiimmerer distinktionen inellem de tre slags tegn p i  fglgende vis.

D.. . ethvert tegn er bestemt af dets objekt, enten for det fØrste ved at dele kvaliteter med  objektet, soin ilir jeg  kalder tegnet et ikon; for det andet ved  virkeligt og  i dets individuelle eksistens at  vEre forbundet med det individuelle objekt, soin nir  jeg  kalder tegnet et indeks;  for det tredie ved med mere eller mindre omtrentlig sikkerhed at blive fortolket som betegnende objektet i kraft af vane (en  terin der her inkluderer en natiirlig disposition),  som nir jeg  kalder tegnet et .s~rnhol.&lt;&lt; (-1.531)

Jeg tror. at man med  sikkerhed kan sige. hviiket Peirce da ogsi gentagne gange har gjort, at disse tre foriner for betydning  er isreduktible og uorngiengelige: mening er ganske enkelt afhiengig af deres samspil. I f ~ l g e Peirce har de hver deres specifikke funktion.

»Et ikons vterdi bestir i, at  det fremstiller ti-eekkene ved en genstand. som var det en ren forestilling. Et  indeks' vzrdi er, at det sikrer os positive fakta. Et  syinbols vierdi er, at det tjener til skabe tanker og betingelser. soin rationelt g Ø r   os i stand til  at forudsige fremtiden.«  (4.338)

Et ikon fremstiller altsi ifglge  Peirce nogle relevante egenskaber ved objektet: indekset er influeret af og peger p i objektet;  og syinbolet g Ø r   reprzsentationen generel  og stabil, sarnt tillader os at konstruere og reflektere over udsagn og domme.

Det er interessant. at man inden for udviklingspsykologien og den kognitive psykologi -ekseinpelvis Jean Piagets og Jeroine Bruners arbejder? -pointerer, at  der i et barns kognitive udvikling findes et fast indlieringsforl~b, som korresponderer med de tre forskellige kategorier af tegn:  FØrst lzrer barnet at forst5 indeksikalske tegn, dvs. tegn, som er relateret til deres objekter via rizrhed; derntest lterer det at forsti tegn,  som har lighed ined deres objekter; og endelig kan det forsti konventionelle tegn som de lingvistiske. N&amp; bbai.net er i 18 m i nedersalderen pibegynder det tilegnelsen af sproget, og det betyder. at de tre tegn nu interagerer.

Jeg  Ønsker ikke at rokke ved det faktum, at  irideksikalitet i form af nterhed er doininerende  og essentiel i barnets f ~ r s t e beherskelse af semiosis, eller at ikoniske tegn mi beherskes, f ~ r barnet er i stand  til  at forsti de syiilbolske, dvs. de lingvistiske tegn. Det forekommer inig dog, at selv den siinpleste proces i fortolkningen af  tegn nildvendigvis inkluderer indeksikalske, ikoniske og symbolske aspekter. For at et barn kan opfatte en lille synlig del af  dets flaske som tegn p i   hele tlaskens tilstedevxrelse bag en pude, foiudszttes ikke alerie deri indeksikalske nzrhedsrelation mellem synlige og usynlige dele af flasken, inen det iinplicerer ogsi den slutning. at den aktuelle perception er en perception af en del af tlasken eller snarere kan vxre flasken. Det betyder, at ei-kendelsen af lighed ogleller identitet er involveret, og at ikonicitet derfor spiller en vigtig rolle. Vi in5 dog g i   et skridt videre i vores rzsonnement, fordi det at erkende lighed eller identitet indebxrei-  evnen til at skelne figur fra grund; og derfor irnplicerer erkendelse af identitet og lighed nildvendigvis erkendelse af forskel og ulighed. Forskel er imidlertid przcis det, som karakteriserer syinbolske tegn, for p i   baggrund af den kendsgerning, at relationen til deres objekter  er konventionel, er det vzsentlige, at tegnene i sig selv er skelnelige, dvs. at de afviger fra hinanden.

I  dette perspektiv ruininer selv den sunpleste seiniosis samtlige tre aspekter af  betydniiigsprocessen. De kan dog vzre forskellige [ned hensyn til hvilket aspekt, der er det doininerende. Psykologerne k m  meget vel have ret i at hzvde, at tegn, hvis iiideksikalske aspekt dominerer, spiller en hovedrolle  i det f@rste  stadie i  tilegnelsen af semiotisk kompetence, og at det tegn, der f@lger, er ikonisk domineret, for evnen til at for&amp;  syinbolske tegn endelig er opniet. De tie stadier kan fremstilles diagrammatisk p i   folgende made:

Det er vigtigt at gere sig klart. at det at llere beherskelsen af de symbolsk dominerede tegn (eksempelvis sprog) ikke inedferer. at de to tidligere stadier forsvinder og nister deres betydning. Tvlertunod forbliver de nedvendige måder at danne betydning pi, inader uden hvilke de syrnbolske tegn ikke ville kunne fungere overhovedet. Det betyder imidlertid, at med beheskelseil af alle semiosisens tre aspekter kan mennesket udeil besvler og uden at vzre sig bevidst oin det skifte inellein de tre betydilingsmekanisiner. At besvare d~rklokken er en respons p i   et indeksikalsk domineret tegn, at genkende en person ved hjzlp d  et fotografi er en fokuseren p i   det ikoniske aspekt, og at felge et quinerit i en afhandling er at vzre optaget af det syinbolske. At besvare derklokken forudscetter dog en identifikation af lyden som et konventionelt tegn for kontakt. Nk nogen identificeres ved Iijzlp d  et fotografi,  handler vi ud  fra den antagelse, at der eksisterer en fysisk relation inellein den originale person og billedet; og at fglge et argument iinplicerer ined ngdvendighed dia,  oraminatisk rlesonperen.

## 3. Ikonicitet

Inden vi gir over til litteraturens ikoniske aspekter, vil et par generelle beinltirkninger oin ikonicitet vlere hensigtsmzssige. Idet vi taler oin, hvor meget et portrlet ligner originalen, fokuserer vi p i   tegnets og objektets fzlles kvaliteter eller egenskaber. Kvaliteter, der deles ined tegnets objekt, karakteriserer den ferste undergruppe af ikoniske tegn, som Peirce kalder billeder.

Dirrgrummrr, soin ~ i d g ~ r den anden undergruppe. har ~kke kvaliteter tilfcelles med objektet; i stedet fremstiller de relationer inellern dele af et objekt eller mellem mcengder af objekter. Dette betyder, at et diagram (l ) kan udtrykke generalitet; (2) kan have en temmelig stor frihed i maden, hvorpi det gengiver objektets relationer; og (3) kan reprzsentere intelligible relationer savel soin sanselige. Alle tre trzk kan passende illustreres med anvendelse af Peirces eget eksempel p i  et diagram over iritelligible relationer. Peii-ce skriver:

<!-- formula-not-decoded -->

Fig. 2

,&gt;Dette  er et ikon. Men den eneste måde, hvorpå det ligner dets objekt, er, at klaimnen viser. at klasserne af ikoner, ind~kser og syrnholrr er relateret til hinanden og til den generelle klasse af tegn, hvilket de virkelig er,  p i   en generel inåde.« (2.282)

I disse tilfzlde er symbolske tegn mangeret i relation til hinanden p i  siidaiine inider, som formodes at udtrykke deres forhold -hvilket de faktisk gor. Diagramnatiske trzk er ikke kun freintrzdende i figurer og tegninger, inen ifolge Peirce til stede -og det med n~dvendighed -i sprogets syntaks (jfr. 4.544). Et andet vigtigt trzk, der karakteriserer diagrammer, er (4) at de ligesavel k a n   g i forud for som eftei-ffilge deres objekt. Et billede, for eksempel et foto. afbilder en original. Det s m n e   er tilfzldet for arkzologen, der laver et diagram af et grzsk teinpel. Men nilr en arkitekt laver en tegning d  en bygning. han finsker at opfore, koininer objektet efter og er en realisation af tegnet. Det ville ganske vist vzre mere korrekt at sige, at det aktuelle objekt, bygningen, er tegnets intei-pret'mt, inens tegningens dynamiske objekt4  er arkitektens idé  eller vision, som delvist er bevaret i tegningens reprzsentation d  det umiddelbase objekt. inilo. objektet soin det er realiseret i tegnet. If~lge Peirce er ikoner generelt og diagrammer i szrdeleshed uundvzrlige redskaber for den fornyende taenkning. Han mener faktisk, at alle deduktive slutninger es diagrammatiske.

Den tredje undergi.uppe af ikoniske tegn er rnetafoi-er,  som for Peirce indikerer &gt;&gt;den repriesentative karakter af et reprzseiitarnen  ved at reprzsentere en pasallelisme i  noget andet« (2.277). 1  inodsztning til orn diagrammer siger Peirce ikke szrligt meget om inetaforer  Han er dog fuldt ud opmzrksorn p i deres vigtighed, hvilket bliver klart med folgende udsagn:

»Metafysikken er hatiligt blevet beskyldt for at vzre et vzv af inetaforer. Men ikke alene inetafysikken ogsii logiske og phaneroskopiske  begreber ini mdvendigvis iklzedes sidanne dragter. For en ren idé uden inetafor eller anden betydningsfuld iklxdning er soin et leg uden skal.« (Ms. 283, 1906: 121)'

Metaforer er vitale inidler for forstielsen -eftersom det k 1 1 1 1  er gennem opdagelsen og udforskniilgen  af parallelismer i andre ~inders~gelsesomrider og/ eller i andre inedier, ny  viden kan opnås. Peirces begreb om metaforer er da bredere end det szdvanlige litterzre begreb. Vi kan sige. at 'Drugen  af inetaforer er en szrlig forin for overszttelse eller fortolkning, soin involverer et skift enten melleni to semantiske omrider (eller, kunne man sige, mellem to forskellige erfaringsverderier) eller mellein to semiotisk formede inedier. En inteisproslig overszttelse, som mellem dansk og engelsk. vil ikke gzlde for en metaforisk transformation, selv om milet med oversaettelsen absolut er at finde det koiresponderende eller parallelle udtryk i det sprog, der overszttes til. I dette tilfzlde er der stadig tale om to slags naturlige sprog, selv om de to sprogs vokabularer, strukturer osv. er forskellige. Ligeledes er en inirasproglig overszttelse, s i   som en definition, ikke en metafor -for eksempel tuve defineret som hiinhund (eller rav eller ulv) -eftersom vi forbliver inden for det s m e seiiiantiske omide. At lade ordet trcJve referere til en kvinde, med den betydning at hun er umoralsk og utugtig eller ondskabsfuld, hadsk og tyrannisk, er derimod at gØre brug af en metaforisk omskrivning i den hensigt at fornarme. Endelig er transforineringen af en patients hjertebanken  til en lysende prik: der bevaeger sig fra venstre mod hojre p i   en TV-skaerrn  ledsaget af lyd, metaforisk.

Peirces begreb om ikonicitet daekker et bredt felt af  seiniotisl&lt;e  fznoinener. Det spiller en afgorende rolle i perceptionen, selv oin perceptioner fortiinsvis er indeksikalske tegn. Hukommelsens eller fantasiens mentale  billeder ruininer alle vigtige ikoniske trxk. Ikonicitet er vital for tznkningen i  sin generalitet, for logisk og matematisk raesonneinent og for kunstnerisk tienken i sierdeleshed, da diagrammer -soin ogsi besidder andre potentialer -el-  den eneste mide at reprcesentere intelligible relationer pi. Endelig -for nu  at bruge eii vending fra Lakoff og Johnson, hvis vzrk jeg tror: Peirce ville have billiget -syiles vi  at leve efter metaforer; de ligger soin et giundvilkås i vor forstaelse af verden og os selv.6  Jeg vil derfor i det folgende koncentrere inig om de diagrainmatiske og metaforiske sider af litteraturen.

## 4. Litteratur og ikonicitet

De fleste mennesker. formoder jeg, tznker umiddelbart p i   billeder. nar de overvejer forholdet mellem litteratur og ikonicitet. Nogle vil hxvde, at nar alt kommer til alt, er litteraturens funktion  at give os kraftfulde emotionelle billeder. Eller for at sige det mere praecist: siden den litteraere tekst er lingvistisk. og derfor ikke i  sig selv af natur er et billede (undtagen selvf~lgelig enkelte gange -som ikke vil blive behandlet her -nemlig nås et digts grafiske design gØr det til en art visuel reprmentation, jfr. Apollinaires Ctrlligrumme,~), tjener den til at fol-anledige  eller vzkke mentale billeder i Izserens bevidsthed. Ud fra denne synsvinkel er litteraturens funktion og vaerdi at udlose og til en vis grad regulere og forme produktionen af individuelle og psivate inentale billedserier, som giver lceseren/producenten  spaending og nydelse. Eli negativ mide at stille dette op p i   er at sige, at fiktionsvaerker  er drejeb~ger for dagdrØimne, og den positive vil vzre, at litteraturlzsning er god til skzi-pelse og udvikling af fantasien.

Jeg Ønsker aldeles ikke at benaegte, at denne mide at se litteratur p i   har noget sandt i sig. Nogle niennesker pistir at fiktionslzsning, specielt romaner, foranlediger en oplevelse, der svarer til det at se film. Sidanne begavede laesere hzvdei-  ubesvaeret at kunne transforinere kaeden af symbolske tegn til et kontinrierligt  billedflow. Andre laesere har, hvad  vi kunne kalde en diagraminatisk oplevelse af deri litteraere tekst: for dein foriner den et komplekst netvzrk a f semantiske vxrdier. En tsedie liesertype behaiidler teksten soin en metafor eller illiske endnu bedre soin en allegori. Den bliver et exeinplum, hvis inanglende morirlisutio eller ~ed~tccio han ngdes til at supplere.

Eftersom individuelle Ilesere varierer bredt i inideine, hvorpi de oversletter tekstens tegn til interpreterende tegn, og da den enkelte lzser kan svinge inelleili at visualisere og allegorisere, dvs. finde skjulte meninger og en dybere forniift, synes det svaeit at n i   definitive konklusioner 0111  litteratrir so111 en billedproducerende inaskine. nedfaldet i deri menneskelige bevidsthed. En ting er alligevel sikkert, begavede inenneslcer, som transfonnerer symboler til billeder. tilfojer detaljer, der ganske enkelt ikke er nzvnt i den lingvistiske tekst.

En anden pointe er, at det synes at vzre en alllundelig antagelse, at litterzre tekster vrimler med detaljerede beskrivelser, scenerier og metaforer. Det kan de sandelig g@re. inen de kan  lige sivel freilistille abstrakte, forrnelle forhold inellem begreber, dvs. netvzrk af intelligible relationer, soin de forseger at deiuonstrere og bevise ved hjzlp af retorisk og logisk qumentation. Netop derfor Ønsker jeg her at koncentrere inig oin de diagrammatiske og metaforiske aspekter af litteraturen.

Hvis man laver en indk~bsliste, vil den h ~ j s t sandsynligt vaere tilfzldigt ordnet, fordi forskellige typer af associative principper arbejder naesten kaotisk p i   samme tid. Lad os alligevel forestille os to andre mider at lave indkobslister pi. FØrst en alfabetisk liste, der kunne vzre lavet a f en tvangsneurotiker, som i f o r s ~ g p i   at bekmnpe tilfzldigheden blot iiidfgrer et vilkikligt ordnende princip. Den anden kunne vzre iidformet af et rationelt wesen, soin opstiller indk~bseinnerne i den r ~ k k e f ~ l g e , man passerer dein fra indgangen til udgangen. S k ~ n t kun f i   ville vzre i  stand til at opdage detl beror en sidan indkgbsliste p i   et diagram, mere przcist p i   et kort, over et bestemt siipermlu-ked.

Non-fiktive  og fiktive forlØb kan  i sainrne udstrzkning have et lignende ikonisk forhold til en begivenhedsfØlge, for eksempel hvis forl~bet er strengt kronologisk. I princippet -i det mindste -er en dagbog eller en krØnike en optegnelse af begivenheder en efter en. som de finder sted.

Grundlaeggende m i   ikonicitet i litteratur -og i lingvistiske tekster generelt -besti i en koirespondance inellem ordenes orden og verdens orden.

For Roman Jakobson (soin folger Joseph Greenberg7) er det nzrmest et universelt trzk ved naturlige sprog, at den handlende, subjektet, g&amp; forud for objektet. Det er Abenlyst, at i engelsk (soin i dansk) er ordenes rzkkef~lge af betydning for sztningens mening. Der er en temmelig vigtig forskel mellem at sige

Catulliis elsker Lesbia 0 s

Lesbia elsker Catullus

Men ifolge Jakobson gzlder det, at selv om man i et bojningssprog  som latin lige s i   godt kan sige

Catullus ainat Lesbiam som

Lesbian m a t   Catullus

vil  den szdvanlige 01-dfØlge  selv her vzre »Catullus ainat Lesbiainc&lt;, hvor dt4 subjektet g&amp; forud for objektet.

Et andet spioghxk, som ogsi nzsten er universelt, er den metaforiske brug af  ordfolgen til at afspe-jle  rang og status. Igen ifolge Jakobson vil man snarere sige »PiAzsidenten og statssekretzren deltog i inedet« end »Statssekretzren og prmidenten  deltog i inddet«. Hvis en dansker sagde ,,Statsniinisteren  og Dronningen var begge tilstede&lt;. ville det lyde lidt sxrt sammenlignet ined »Dronningen og statsministeren ...

Diagraminer kan altsi fi-einstille intelligible relationer. Jeg vil endvidere inene, at der er eii tendens til at undervurdere den logiske eller i det mindste retoriske del af et litterzrt vlerk. Litteraturen  er. forekommer det mig, karakteriseret ved to oppositionelle mentale operationer: en der transfonnerer  sanselige relationer til intelligible, dvs. en bevzgelse der g%-  fra knkning i billeder til diagrammer -en anden der transforinerer intelligible relationer til billeder.

Transformatioilens konstant igangvaende udveksling mellem sanseines og intellektets verden er fortolkning, er seisliosis.  Vi bearbejder bestandig sanseinput for at skabe sammenhzng i vor verden, og bestandig projicerei- vi vore intellektuelle begreber p i   verden for at forsti og konhollere den og for at fole os lilindre freminede i den.

Ikke desto inindre er den litternre diskurs og dens forlober, mytisk diskurs, specielt egnede til at udtrykke disse to processer. Den f~rstnzvnte fordi den skaber verdener og ikke er afhzngig af  verden, den sidste fordi dens verden gri~ndl:eggende  er antropomorf, et trrek som ogsi er givet videre til litteraturen.

Det bedste litterzre eksempel p i  et diagram over intelligible relationer, der transformeres til en billedsei-ie -som aftegner et landskab, ja  betegner en trediede1 af det overjordiske univers -er Dantes Sk~r.silden. I sangene XVII og XVIII taler Virgil om krerlighed, og han forklarer, at det er den hØjeste inagt, der driver mennesket og universet. Videre afdzkker han  dens natur og betoner det faktum, at krerlighed ikke ngdvendigvis fgrer til dyd, men i virkeligheden kan inedfgre d~delig synd, fordi den p i   ti-e  inider kan vxre forkert. Det f ~ l gende diagrain viser de intelligible relationer mellem Virgils kzrlighedsvariationer:

Dette diagrain fremstiller p i   pilidelig inide det intellektlielle skelet af Dantes version af den katolske mide at forklare de syv d~dssynder pi. Diagrammet er i sig selv af den sredvanlige deiidrogrmatiske type, der indfanger proceduren for skelnen og definition. For at lave en diagrmiinatisk reprresentation af den lokalitet, Dante har forestillet sig, m i  vi imidlertid vende det oin. Noget der sneget let gØres, som i det nreste diagram:

l

Dette diagram stemmer tydeligvis overeris rried dele af det fgrste. Det viser ikke dendrogrammets mere generelle niveauer, men det tilfgjer andre iiied den effekt, at det bliver en mere trovzrdig reprzsentation af skzrsildens egentlige topografi. Faktisk stemmer det fortrzffeligt overens med det fØlgende f o r s ~ g på at reprzsentere denne del a f den overjordiske verden i en figurativ afbilding (se nzste side).

Tegningen er lavet for at synliggØre Dantes og Virgils rute fra skzrsildsØens strand til det jordiske paradis. Det er åbenlyst, at den inangler en del detaljer, men som en visuel reprzseritation af  skzrsildens generelle omrids, dvs. som en figurativ overszttelse af Dantes lingvistiske beskrivelse, er den ganske nØjagtig.

I f ~ l g e den franske historiker og middelalderspecialist Jacques le Goff" eksisterede der nok andre beskrivelser af skzrsilden for Dantes Komedie, men ingen som i omfang og detalje er s;i1nn1enlignelig med Dantes. Jeg tror, at enhver, som har lzst Dante, vil vzre enig i, at den er ekceptionel. Ikke desto mindre skyldes en del af den uimodståelige styrke ved Dantes vision afgjort diagrammet over de intelligible relationer, som han i virkeligheden har overtaget. Min pointe er, at litteraturens kraft og attraktion ofte vil skyldes det indgående og komplicerede forhold mellem to ikonicitetsvariationer -en saininenvzvning af struktur og kvalitet, design og billede.

Fra en seniiotisk synsvinkel har Dante realiseret en total zkvivalens inellem det univers, der refereres til eller betegnes, og de udtrykte ineninges. Dette kan udtrykkes på adskillige mader afhzngig af ens teoretiske position. En Peircianer kunne sige, at det lykkes Dante at skabe et nresten perfekt tegn, fordi dets intenderede interpretarit i eminent grad passer til dets objekt -ja faktisk synes de at smelte sarnmen -og en Jakobsonianer kunne sige, at teksten formår at integrere de referentielle  og metalingvistiske funktioner ii-ied den poetiske.

Skzrsilden er selvf~lgelig et bevidstliedens  landskab. Teksten fungerer ikke som en ikonisk reprzsentation af et objekt; den skaber, for så vidt det er sprogligt iriuligt, en ikonisk reprzsentation af en begrebsmzssig og inoralsk orden.

Derfor er min anden pointe. at idet vi taler om litteraturens reprzsentative og ikoniske natur. skal vi vzre opinzrksoinme på, at den i lige så hØj grad og måske endnu mere er et symbolsk medieret ikon af et »bevidsthedsskab« end af et landskab.

Lad os imidlertid vende tilbage til den relativt simple ikoniske brug af sproget, nemlig overenssteinil~elsen inellein begivenhedsf~lgen og ordf~lgen. For Rornan Jakobson vidner denne overensstemmelse både om sprogets gt-~indlzggende ikoniske fundament og om dets poetiske potentialer. Som et eksempel pi begge trzk citerer han et bergmt udsagn og kommenterer det p i   f~lgende inide:

Frg. 5 Gerigrvet efter  Dcmte Alighiel-i. Den guddommelige komedie, 2. bd.. Kbh. 1963, rned tilla(le1~e fro  Gods Forlag.

»Kleden af verber -veni, vidi, vici -informerer os om rtekkefglgen af Czsas bedrifter, fordi sekvensen af  sideordnet przteritum bliver brugt til at reproducere  successionen af de refererede begivenheder. Talehandlingernes temporale orden har en tendens til at afspejle den orden, de fortalte begivenheder har i  tid eller i  stiitii~.&lt;'

Til trods for »naturligheden« er det bestemt ikke den eneste mide Caesars ankomst, inspektion og sejr kan udtrykkes p : ; selv med brug af  s m n e   ord, kunne han have sagt:

vici ut vidi cuin venissem vici veniendo postquam vidi vici veniens postquan vidi

Disse tre eksempler er forskellige fra det aktuelle udsagn, fordi de er analytiske. Der bruges relationelle ord (ut,  postquum) og verbum-tider til at udtrykke forholdet inellem Czsars tre bedrifter, hvorimod veni, vidi, vici udfolder eller minler den temporale og kausale orden. Interessant er ogsi inuligheden for at bruge et andet vokabular. C z s u   kunne have sagt:

## pei-rexi, circumspexi, superavi

Med hensyn til iilformationsvzrdien er udsagnet zkvivalent med, hvad der stod skrevet på skiltet under hans triumfmarch; og hvad mere er, det er ikke blot seirantisk, ineri ogsi  inorfologisk og syntaktisk :ekvivalent. Faktisk hadet przcis den samme grad af ikonicitet som verli. vicli, vici, hvad angk forholdet inellein tegn og objekt, idet det erindres, at tegnets ikoniske natur skyldes dets lighed ined det objekt, der refereres til. I begge ovenstiende tilfzlde eksisterer der en diagrammatisk lighed mellein begivenhedsfØlgen og ordf~lgen. Hvad der er totalt forskelligt, er den interne organisation af 1ydinØnsteret. Vetzi,vidi,vici er bygget op omkring interne ligheder, der ikke har noget at ggre ined forholdet inellein tegn og objekt.

Det er indlysende, at vi kan have et internt lydingiister i lighed med veni, vidi, vici uden noget forhold til et objekt:

vilix, velix, valix

er en serie, soin udnytter parallelle udtryksinenstre lige s i   gennemgribende som Caesars ord. Forskellen er imidlertid, at det sidstnaevnte udtryk ikke bety-

der noget, for skgnt det ligner en rzkke af latinske ord, er det det ikke.

Sammenstillingen af disse to raekker kan kaste lys pi, hvad der er p i   spil i veni. vidi, vici, fordi sanunenlignet ined vilix, velix, vulix er det, vi er vidner til, fol-skellen  mellein systeinatiseret nonsens og meningsoverskud.

Da jeg  pnesenterede denne forelaesning for The Historical Linguistic Study Group ved Berkeley, Sjorde professor Irmegard Rauch opinaerksom p i  et andet interessant tizk ved vcjni,  vid, ilici, nemlig at udsagnets ikonicitet bliver foi.stzrket af dets konsonantisme, soin mister klangfuldhed i 1Øbet af sekveilsen. I folge Otto Jespersens klangskala er [n] mest klangfuld, [d] inindre og [k] den mindst klangfiilde. Saledes producerer lydstrukturen rent faktisk mening, som antyder en accelererende fremdrift ined et afsluttende punch i ii2evnelse af sejren.

Jeg hzvdede fØro  at inforinationen  indeholdt i ileni, vidi. vici og prrrexi, cin~1iv~spe.t-i, .supercivi er identisk. Dette er selvf~lgelig kun sandt fra en bestemt synsvinkel. fordi det f@rste  udtryk synes at rumme den przdeterininerede og foriidbesteinte natur af Clesars sejr, mens dette aspekt er inindi-e inarkel-et  i  det andet og naesten fravzrende i de analytiske mider at udtrykke ineddelelsen pi.

Overgangen fra ikoniske til synibolske tegn er karakteriseret ved to kompleinentzre ti-&amp;k: (1) Br2endpuilktet i  symbolske tegn er indre eller iniinanent; hvad der txller er ikke det individuelle tegn i sig selv, inen dets relation til andre syinbolske tegn. dvs. til tegnsysteinet soiri et hele. (2) Hvor ikoniske tegn angiver (ydre) lighed, der angiver symbolske tegn (indre) forskellighed. Et symbolsk tegn er -for at citere Saussure -»Ilvad de andre tegn ikke er«. Identitet og forskel, lighed og ulighed er imidlertid koi-relative begreber, som forudsztter hinanden. Og hvad der er mere vigtigt, syrnbolske systemer bygger faktisk p; iidnyttelsen af dialektikken inellein lighed og ulighed. Det f ~ l gende diagram er en siinpel illustration af, hvordan en sadan utikiilation fungerer i sprog eller rettere i  bogstavers grafiske I-eprcesentation:

I dette skriftsystem er d, b, p og cl ganske enkelt fU-e  forskellige iiiider at koiiibinere en cirkel og en linie p i   eller rettere fire forskellige placeringer  af  den samme figur -dvs. kombinationer af en cirkel og linie -i den samrne flade.

Vi ser i veni, ilid;, vici en systematisk udnyttelse af selve tegnenes interne lighed. Faktisk peger Jakobson p; dette trzk i »L,inguistics  and Poeticsc ved at sige at »symmetrien mellem tre tostavelsesverber med identiske begyndelseskonsonanter og identiske afslutningsvokaler fejer glans til C z s a s  lakoniske sejrsbudskab: Veni,  vidi, vic.i«.'" Ud fra Czsa-s  udsagn er det inuligt at foretage en videre skelnen inellein to slags ikonicitet. Lad os kalde ordfdgen og begivenhedsfglgen (interseiiiiotisk) for fgrste grad af  ikonicitet.

Fgrste grad af ikonicitet er iinidlertid kun et aspekt af  det komplekse fznoinen poetisk gentagelse. Ved at sammenligne veni, vidi, vici og perrexi, circ.urn.sj~exi,  ~uper~ivi ses det, at begge har s m n e   fgrste grad af  ikonicitet, hvoriinod kun den forste vending kombinerer denne slags ikonicitet riied den intrasysteinatiske lighed. Denne form for lighed (og identitet) inellein fonemer og stavelser har intet at ggre ined forholdet mellem tegn og objekt; det er et intrasprogligt og iWce et interseiniotisk fienoinen. Selv oin lingvistiske udtryk generelt er struktureret ud fra forskelle og ligheder (fra de distinktive trzk og fremefter), er sanspillet iiiellein sidanne forskelle og (specielt) ligheder ikke ngdvendigvis udfoldet i  talen på systematisk vis. Ifdlge Jakobson er den poetiske funktion hiidlertid  przcist et elaboreret inenster af den lingvistiske tekstur. Fdlgelig best2 den ikke af en lighed inellem tegn og objekt, inen inellem materielle og formelle kvaliteter i tegnene selv. Denne intrasemiotiske (her intrasproglige) udnyttelse af lighed kan kaldes anden grad af ikonicitet. Den er et intrasysteinatisk diagram, inen kan fungere metaforisk.

At hzvde at Czsxs udsagn er inetaforisk, eller i det mindste at det indeholder et inetaforisk aspekt, kan synes probleinatisk. Vi bØr  dog genkalde os Arstoteles ord 0121 digterens beherskelse af metaforer:

»Men langt vzsentligst er. det at beherske inetaforen.Dette alene kan ikke overtages fra andre; det er det geniales kendetegn, for det at skabe gode metaforer foriidsztter et blik for ligheder.«"

Vi betragter ofte freinlzggelsen eller skabelsen af ligheder som en intellektuel operation, hvorved forskellige semantiske omader smelter s m e n .   N 2   fx en amerikansk indianer siger:

Min hest med en manke gjort af korte regnbuer er vi tilb~jelige til at se det som en typisk metafor, og jeg er afgjort enig. Jeg vil iinidleitid gerne plzdere for et bredere metaforkoncept. Efter inin inening illa vi også opfatte Rimbauds beromte

## JE EST UN AUTRE

som en metafor. Medmindre iuan betvivler hans beherskelse af fransk, er den grm~dtiske fejl, han begår, i  eminent grad betydningsfuld. Og det er en metafor, fordi smnenkoblingen af det personIige pronomen i fØrste person singularis ined Etre i tredje person  singuParis indikativ przseils skaber en grainmatisk parallel til den udsagte freminedyjorte bevidsthedstilstand.

I veni, vidi, vici er f ~ r s t e graden af ikonicitet suppleret af det intrasproglige spil melIern lighed og ulighed. De to former for ikonicitet er ganske uafhzngige af hinanden, men er her blandet sammen ined den effekt, at tekstens reprlesentationelle (referentielle) og selvrefleksive (poetiske) aspekter afspejler hinanden.

IfØlge Peirce reprzsenterer metaforer et reprzsentainens reprzsentative karakter ved at freinstille en parallelisme i noget andet. (2.277). Dette er przcist tilfzldet i veni, vid, vici. De materielle og fonneIle parallelismer er tilfØjet den fgrste grad af ikonicitet i udsagnet, som i sig selv er diagrilln~natisk. Det kan forekoinme inzrkeligt at tale oin iuetaforer i denne saminenhzng, eftersom man normalt forbinder tnetaforer ined semantik, og da vi i det foregiende kun har diskuteret de materielle og fonnelle egenskaber ved udtrykket. Jeg vil bestemt ikke hlevde, at enhver formel ordning af udtrykket, som opererer ined ligheder (sisoin rytme, metrik, rim, velklang, osv.) per se er metaforisk, da metaforen n~dvendigvis involverer elementer af reference og inening. Men i vort tilfzlde er forhåndsbetingelseine opfyldt, fordi einnet og indholdet af teksten og dens fØrste grad af  ikonicitet er forstzrket og intensiveret af de intrasproglige ligheder. Effekten er inagisk, eftersoin denne måde at strukturere det lingvistiske udtryk på synes at foregive, at der ikke eksisterer nogen spaltning inellem ord og verden. I den sidste analyse bliver konsekvensen ords og tankers omnipotens. En af hovedårsagerne til at denne magi fungerer, er, som Jakobson angiver, nemlig at den indbyggede arbitraritet overvindes i relationen mellein lingvistisk udtryk, hvad det refererer til, og hvad det betyder. Eller ined andre ord fremstir udtrykket soin motiveret i en sådan grad, at det synes at garantere for budskabets relevans, sandhed og vederh~ftighed.

For en overfladisk betragtning forekommer det besynderligt, at den dobbelte ikonicitet, som er reprmentationel  og intrasystematisk, har dennne effekt. Det kan imidlertid vzre, at forskellige faktorer samarbejder i denne hensigt. FØrst og freiiiiiiest bliver  overkodilïceriiigeii i  det poetiske udtryk  og strengheden i de intrasysteinatiske relationer inellem fonemer: stavelser, ord. udsagn  osv. overfgrt til det betegnede univers og til betydningselernenterne. De hindgribelige og gentagne kvaliteter, s o 1 1 1  f&amp;  tekstens enheder til at spejle hinanden, er selvreflekterende kapaciteter og s i   udbredte, at de oinslutter den semantiske differentiering i et s l ~ r af lighed og enshed.

Efter inin opfattelse synes de magiske tanker at vare oprindelsen til den poetiske funktion -ngjagtigt soin inyten er den fiktive fortzllings forganger. Lév-Strauss  har en fortrzffelig passage i kapitel ni i Anthropologie structur~lle, l-ivor  han  afslutter en analyse af magi ined at sige:

,&gt;Hvis  denne analyse er koi-rekt, m i   vi se inagisk adfzrd soin svaret p i en situation. der Abenbares for bevidstheden gennem einotionelle inanifestationer, men hvis essens er intellektuel. For kun den symbolske fiinktions historie kan gore os i stand til at forsti den intellektiielle  tilstand hos inennesket, hvor verden aldilg er opfyldt a f tilsti-ekkelig inening, og hvor bevidstheden altid har mere at tilfoje for at relatere dein. Udspzndt inellein disse to referencesystemer -det  betegnende og det betegnede -tyr mennesket til inagisk tznkniilg for at blive lidstyret  ined et nyt referencesystem, indenfor hvilket de hidtil uforenelige eleiiienter kan blive integrerede.&lt;&lt; "

Aristoteles' opinal-ksoiiihed p i  freinlceggelsen eller skabelsen af ligheder og koi-sespondenser  og Levi-Strauss' definition af den inagiske tznknings basis og oprindelse -soin det forhold at mening og univers, fantasi og virkelighed eller tegn; objekter og interpretant er helt ude af proportion med hinanden -peger i den saintne retning, neinlig at litteraturens funktion, soin en  slags magi, er at skabe et tekstuelt univers, hvori der er et szrligt tilpasset forhold inellem indhold og udt~yk, eller som jeg foretrzkker det, mellem tegn. objekter og meninger.

Jeg har her forsggt at udpege tre former for ikonicitet: (1) diagrammatisk homologi mellein begivenhedernes og ordenes rzkkefglge; (2) diagrammatiseringen af intelligible relationer og deres overszttelse til sanselige relationer; og endelig (3) samspillet mellem intersemiotisk og intrasproglig ikonicitet. Selv 0 1 1 1   jeg  specifikt har understreget det metaforiske potentiale i den sidste variation af ikonicitet, er det indlysende, at de to gviige former for ikonicitet har deres eget metaforiske potentiale. Med hensyn til den forste variation er spatiale metaforer blevet freinhzvet. Hvad  angir den anden, er det klart, at transformationen a f intelligible relationer til sanselige stgrrelser er en slags rnetaforisk eller allegorisk overszttelse. Faktisk argumenterer Dante -i brevet til Can Grande della Scala -selv for, at Komedien skal Izses ifolge kirkefzedrenes firefoldige fortolknirigsskema.

SkØnt diagrammer og metaforer kan og skal vzre adskilte sivel i litterzre tekster som generelt, er det forstieligt, at diagrammatiseringen  i litter-aturen meget ofte er metaforisk. fordi et af dens fremtr~dende trzk er udvendiggorelsen af folelser og vierdidomme.

## 5. Ikonicitet og mimesis

Jeg vil  afslutningsvis behandle en generel indsigelse, som det forudgiende kunne have foranlediget. neinlig ved (i essentiel forstand) at forudsztte det, som skulle vEre demonstreret, inere specifikt ved at forudsztte eksistensen af en litterzr diskurs, soin kan skelnes fra andre former for diskurser. Jeg fgler mig ikke skyldig i at have gjort saledes - i  det mindste ikke hidtil. Jeg har forsagt at saintnenstille deil forinalistiske og strukturalistiske ide om sprogets poetiske funktion med Peirces semiotik, samt at forklare hvorledes to forskellige former for ikonicitet kan forbinde niu~ation med den poetiske bnig af  parallelisme. Jakobson lizvdede utvetydigt, at sprogets poetiske funktion ikke er begrienset til litterme tekster. Tvzitimod er den et szt  af retoriske eleineiiter, soin er p i  spil i de fleste diskurser, inklusive den som ligger til grund for de fleste af dein, nemlig samtalen.

Endvidere foreslog jeg i begyndelsen af dette skrift, som et fornuftigt bud, at definere litteratur som en alt diskurs der kan reprzsentere ikonisk, dvs. iinitere nzsten enhver anden diskurs -i  princippet faktisk alle andre diskurser. Dette gzelder både med hensyri til illange undergenrer: en brevroinan er skabt af  fiktive breve, en fiktiv selvbiografi  foregiver at vzre eiiridringer eller tilstielser, og vi forventes, ilår vi ovelvzrer et Ibsen-drama, at se gennein den fjerde vleg ind i neurotiske nordmands dagligstuer. Tag endvidere for eksempel en nittenhundredetals roman. Her kan 11~an finde fraginenter af inange forskellige diskurser: juridiske, religiose, tekniske og historiske; og p i   et inere konkret plan kan vi blive konfronteret med alt lige fra opskrifter til retslige procedurer og bánner. Dette er overhovedet ikke ove~~aske~ide, eftersoin litteratur drejer sig oin menneskets erkendelse af  sin livsverden og sin einotionelle, praktiske og intellektuelle interaktion med deri. Mennesker bniger virkelig det ineste af  deres tid p i  at tale (eller skrive) om sig selv og deres interaktioneiined medmennesker og deres sociale og fysiske onigivelser, enten i den uforinelle dialog. via e-inail eller på et siet professionelle og formaliserede måder. Den tid, det tager for en morder at begå et inord, og den tid, det tager at dornlne hani, er uelidelig kort suntnenlignet med den tid, der bliver brugt i retten i forsgget p i  at tilvejebringe de fakta, motiver og h a g e r ,   der eventuelt fØrer til hans domsfzldelse.  -Det  er sandelig sidan, det skal  vzre,  nien det viser, at inan bruger det meste af sin tid  pi at rzsonnere og ikke pi kontante handlinger.

Selve unitationen af andre diskurser er dog kun en side af  litteraturen,  nemlig som tegn for den mide,  hvoipi vi omtaler verden. Dette er deris fgrste grad af ikonicitet. Den  anden side af litteraturen er dens organisation. miderne hvorpi den arrangerer sine enheder p i  tekstens forskellige niveauer, hvad enten det er den metriske strukturering af betoliede og ubetonede stavelser, en eller anden symmetrisk  orgaiiiseririg af plottet, eller binzre eller trefoldige tematiske strukturer og deres transforn~ationer i  teksten. Dette iiiti-asystematiske spil  af ligheder og uligheder er dens anden grad  af ikonicitet. Det er dog uprzcist at tale oin de to aspekter som to sider af  et stykke papir, for i teksten er de indlejret i  hinanden;  de er manifesteret i den sainine kaede af  tegn.

I  de fleste tilfzlde  kan litteratur -og nu kan jeg  maske anklages for at  lave en absolut definition -defineres som en foriii for diskurs, der pi én  og s a m e tid  irniterer andre diskurser og  udfolder sin egen selvrefleksive organisation. Jeg  Ønsker virkelig ikke at erkl~ere mig skyldig i de eventuelle anklager for at freinfØre en absolut definition,  i hvert fald  ikke for at  fremsiette en statisk. Definitionen,  soiii foreslas her, er i stand  til at  forklare forandringer: litteraturens iinitation af de mader, hvorpi vi taler o m   os selv og verden,  forandres, fordi vi over tid  ikke taler pi den s m n e   mide om dein. Med  hensyn til dens selvreflekterende anden grad  af  ikonicitet er det kun pi det grundlaeggende retoriske niveau -ined parallelismer  og metaforer -at inan kan argumentere for konstans, hvorimod  variationerne p i  det kolikrete niveau synes niesten uendelige. Lad  mig afruiide ined  at foresli en metafor for litteratiir:  den er naturens kalejdoskopiske spejl, omend et magisk spejl, eftersom  det reflekterer det iisynlige. det hvis opstaen er baseret pi indsigt og ikke syn: kalejdoskopisk fordi de forskellige relationer inellein spejlets dele skaber monstre, soin i h ~ j grad  er  synlige; kalejdoskopisk fordi ved  at ryste kalejdoskopet, skifter  glasstykkerne inØnster;  kalejdoskopisk  endelig, fordi det er sk~nhed at modtage dens interne kvaliteter og strukturer.

## Noter

1. Ved refercncer til Collected Papers of Ckarles Sunciers Peircr ifllger  jeg koilvenlionen ved at lade tallet til venstre I'or decimallegnet henvise til voliiine-nummcr, rncns tallct til hejre hcnviser til paragraf-nummer.
2.  Heroin se Dines Joharisen Dialogicr Semio.c.i.s, Blooininglon, Indiana  1993, pp. 90144.
3.  Sc 1X J.S. Bruncr »On Cognitive Growiha, in: Bruiici et al. (eds.): Studies in Cognitive Gt.ow~tI~, N.Y. 1966,  pp. 1-67.
4.  Dct dynamiskc objekt angivcr effckteri af det aktuclle objckt, mens det uiniddclbare objekt cr objektet, soin det er reprasenteret -i  krafi af ct tcgn. Set i forhold til skaiidcriiigcn: tegn, objekt, inlerpretant sietter Dines Johansen  her det dynamiske objckt lig rncd objektet, og det umiddelbare ohjeki lig mcd tegnet. (o.a.)
5.  Ved citering fra dc upubliceredc manuskripter, angives manuskiiptiluminer og dato ifglgc Robin Kutaloget. Jeg anvender pagineringen fra Institute for Studies in Praginaticisin (ISP), Texas Tech Univcrsity, Lubbock, Texas.
6.  Jvf. G. Lakoff &amp; M. Johnson: Metapl~acc. We  Live By, Chicago 1980.
7.  Jvf. R. Jakobson: »Quest for the Essence ol'  Languagcx, iii Selectetl  Writings II, The Haguc 1967.
8.  Jvf. J. IC  Goff: La ~zuissunce du purgutoire, Paris 1 981.
9. Jakobson, «p.cil.,  p. 350.
10. R. Jakobson: »Linguistics and Poeticse i11 T.A. Sebeok (ed.) Style in Larzguage, Cainbridge, Mass. 1960, p. 359.
11. 1 1 .  Poetik, 1459:~.
12. C. Levi-Strauss: Sti-ilctiirzil  A ~ z f r ~ ~ i u l o , y y ~ New Yok 1967, p.  178.

Derzne  artikel blev rrzuliggjort gennern et stipen(1ium  ved Tlre Irzstitute  for  Arlvanced Stiirly, Inrlianu  Universit)l.  muj 199.3,  og i deli  forl~indrlse  cr  jeg  crf@/gc.izrle personer meget tr~knemmrlig: institut bestyrer er^, prvfessor H ~ n q Remuk, inin sports'or  professor H. Jut~ies Jensen fri1  English  ancl Coiripcirutive  Litercifilre Dep(~rtment, og professor Tllornns A. Sebeok, Reseorch Center  for  Lrirz~uuge anri Seniiotic Studies -alle f i n Inrl i c z r r a   University,  Rloorr~ingto~~.

Artiklen er oversat  fru  engelsk af Gorm Lursen og Harme S@bye.