Ombord
Forfattere: Camilla Skovbjerg Paldam
Tidsskrift: passage (2003-06-01)

## Ombord

## Drikkevisen og den danske drukkultur

## Camilla Skovbjerg Paldam

Løft din pokal! se en portal åbnes for dit blik af den ædle drik. Over tidens store vand, fra vor ungdoms lyse land bringer vinen minderne tilbage. (Broder skænk i)

For ganske længe siden skrev Anakreon, Alkaios og Horats  hæderkronede  drikkeviser.  Ifølge  Salmonsens Konversations Leksikon er det dog 'først i de sidste Aartier af 18. Aarh., at Drikkevisen bliver den oplyste Tredjestands Yndlingspoesi' i Danmark, og det ikke som underholdning fremført af en enkelt sanger ledsaget af citarspil, som man regner med, at det gik for sig i antikken, men som fællessang, hvilket ellers hidtil primært havde været forbeholdt salmer.  Drikkeviserne  blev  i  første  omgang  sunget  i klubber, men udgivelsen af visesamlinger omkring år  1800 hjalp til  at  sprede  dem til  middelstandens hjem, hvor de dengang som nu blev sunget ved selskabelige  lejligheder.  I  dag  kan  man  næppe  kalde drikkevisen  for  danskernes  'yndlingspoesi'.  Men drikkeviserne er stadig - sammen med julesalmer, midsommerviser og fødselsdagssange - blandt de oftest hørte fællessange til familiefester og firmafrokoster,  studentergilder  og  herremiddage, i måneskinsnætter  og  sommermorgener.  Det  kan  være  viser, der  blot  handler  om  at  sige  skål  (herunder  ikke mindst snapseviser), eller viser som hylder alkoholens evne til at bortviske sorger, skabe glæde eller bringe  minderne  om 'gamle  dage'  levende  frem. Ofte besynges også andet end alkoholen, det kan f.

eks. være helsen, sommeren, kvinden, fødselaren eller venskabet. Og der findes episke drikkeviser, der fortæller en god fuldskabs historie.  Vi bruger sangen til at skabe kontakt og løsne op for stemningen - eller blot til at få noget hældt ned ud fra devisen, at når vi har fået noget indenbords, glider det hele nok lidt lettere. Sangen fungerer under alle omstændigheder som stemningsløfter og sammenryster, hvilket kommer eksplicit til udtryk, når den bruges til at hilse på hinanden, som i 'Vi skåler med vore venner... ' eller  'Så hæver vi, så sænker vi' (melodi:  'Oh Tannenbaum'). Det er sådan, vi gør her til lands. Kan  vi  ikke  mødes  andre  steder,  er  skålen  i  det mindste altid neutral og sikker grund - med hævet glas  og  smilende  nik  med  hovedet  viser  vi  vores velvilje. Drikkeviser burde således være noget man glædede sig over og værnede om: Primært som en munter kollektiv fællesskabsbekræftelse. Sekundært som et velkomment afbræk i konversationen. Når man alligevel kan blive helt træt ved ordene 'og så har jeg taget en lille sjov sang med til lejligheden', bunder trætheden ikke så meget i drikkevisetraditionen som sådan (med mindre man i det hele taget skyr  fællessange),  som  i  drikkeviserne  selv.  De  er ikke altid fornøjelige. Deres kvalitet er mildest talt svingende.  Ja,  rent  faktisk  er  der  mange  pinagtigt dårlige, ulideligt platte drikkeviser i omløb, som for eksempel:

Hvem sidder der bag bordet, med flasken for sin mund? Med bræk ned af sin skjorte og tar et lille blund: Det er såmænd en stodder, som drak den sidste vin. Så lad os alle fejre, at vi er fordrukne svin.

Måske er rationalet bag de usselt sammenflikkede sange, at teksten som sådan betyder mindre, blot den afsluttes med en skål, og at man med den beru  sedes manglende eller  i  det  mindste  svækkede  dømmekraft alligevel ikke hæfter sig ved den. Men det gør man. Og det bliver i bedste fald med forceret munterhed, at man skyller en sang som den oven  stående ned. Selvom visetekster ifølge Salmonsens Konversations Leksikon fra 1928 pr. definition bevæger sig 'hen imod det jævne og letfattelige med en Fjernelse fra højere poetiske og vanskelig tilgængelige Forestillinger', kunne man ønske sig en grænse for denne bevægelse. Teksten og melodien skal selvfølgelig kunne synges af uskolede sangere, og hurtige, varierede  og  ordrige  lieder,  som  f.eks.  Mozarts 'Trinklied' kommer derfor aldrig til at fungere som drikkevise til almindelig fællessang. Men der er langt derfra og til laveste fællesnævner som  'Hvem sidder der  bag  bordet'.  Indrømmet,  det  er  nok  et  af  de værre  eksempler,  som  selv  i  farveprint  næppe  vil kunne snige sig med til en hvilken som helst familiefrokost, men skåret over samme læst finder man i en  nedtonet  udgave  utallige  pænere,  men  stadig platte og ikke mindst vældigt kedsommelige og indholdstomme drikkeviser, som den ret udbredte snapsesang 'Haps, haps, haps', der synges på 'Sur, sur, sur, lille bi omkring':

Haps, haps, haps, nu skal vi ha' snaps. No'et der vækker appetitten, no'et der rykker i banditten haps, haps, haps nu skal vi ha' snaps

Flere eksempler i samme boldgade er  'Hils, hils, hils, nu ska'  vi  ha'  pils'  på  samme  melodi  som 'Haps, haps,  haps', 'Nu  tager  vi  den'  (der  gentages  12 gange) eller 'nippe, nippe', der i sin helhed lyder 'nippe,  nippe,  nippe,  nippe,  /  nippe,  nippe,  nippe, nippe, / nippe, nippe, nippe os en lille tår'.  Visernes forudsigelige  rim  og  mange  gentagelser  gør  dem måske nok lette at huske og synge, men sjovt er det ikke.

Det behøver dog ikke være sådan, og man skal blot lytte over sundet til vort svenske broderfolk for at finde en langt rigere, levende drikkevisetradition. Denne har Christina Mattson, chef for det nordiske museum i Stockholm, netop beskrevet grundigt i bogen Från Helan till lilla Manasse. - Den svenska snapsvisans historia ,   hvor hun gennemgår snapsevisens brug og  historie  i  Sverige  og  svensktalende  Finland. At traditionen virkelig lever, underbygges af, at drikkeviser synes at være fast bestanddel af svenske og finske hjemmesider for studenterforeninger og lignende. Den Åländska Studentföreningen i Hel  singfors har for eksempel 48 drikkeviser, mens 'Sångboken' på den finske teknologforenings hjemmeside (www.tf. hut.fi) indeholder mange hundrede.

Nu tænker flere måske, at den i Danmark mest kendte, svenske drikkevise 'Helan går' da også synes at høre til i kategorien af meget enkle skålsange, men det er rent faktisk kun i den danske variant, at man ikke kommer længere end til 'hopp fallera, la, lej'. For 'Helan går' er blot første del af et længere snapseritual, der har en lille sang med egen melodi for hver snaps, man drikker (systemet går op til hele syv snapse). Den første snaps hedder Helan (det er den, vi kender), den anden Halvan, så kommer Tersen, Kvarten, Kvinten etcetera.  V erselinien 'och den som inte helan tar, han heller inte halvan får', handler  således  ikke  -  som  mange  danskere  misforstår den - om hele og halve snapse, men om den første og den anden.

Svenskernes drikkeviser består også af andet end veludviklede  snapseritualer.  Bellmann  har  bestemt ikke  levet  forgæves  Fredmans  sånger og epistlar (1790)  synges  stadig,  herunder  'Gubben  Noach' ( Fredmans sånger no. 35 ) og  'Drick ur ditt glas' ( Fredmans epistlar no. 30 )  som nogle af de mest kendte. Melodierne er smukke, lette og melodiske, og teksterne  hopper  muntert  med,  fulde  af  bægerklang, dans og livsglæde. I denne tradition kan også nævnes Gunnar Wennerbergs studenterdrukviser fra Gluntarne (1850), der formår at fange den glæde og højstemthed rus kan have, f.eks. i 'Herre min Gud, vad den månen lyser', der foregår en måneskinsnat på slotsbakken i Uppsala. Kender man ikke handlingen i Glunterne ,   er  der  ikke  noget  i  teksten,  der  peger eksplicit på druk og fuldskab, men hører man den, er der ingen tvivl. Den smukke melodis kromatiske løb gør den dragende skæv og blå. Rusen er noget, man kan læne sig tilbage i.

Denne type viser høres sjældent i Danmark (og hvis de høres, er de ofte svenske). Der er dog ingen nødvendighed i dette, for der findes en mængde lignende  danske  drikkeviser,  skrevet  i  slutningen  af 1700-tallet og starten af 1800-tallet af blandt mange andre Knud Lyhne Rahbek, Frederik Høegh-Guldberg, Adam Oehlenschläger og P . A. Heiberg. Disse drikkeviser  kan  sagtens  stå  mål  med  svenskernes, både  hvad  angår  bacchantisk  rusbegejstring,  patos og naturromantik, som her i Oehlenschlägers 'Velkommen, varme Purpurskaal' fra Røverborgen :

Velkommen, varme Purpurskaal! I Skoven fra det røde Baal. Din  Virak sig i  Træet slynger, Mens Heltene din Lovsang synger. I grønne Skygge hvirvle sig Den lyse Lue høit for dig! :|: O Bacchus! hør ved Bægerklang Vor Jægersang, vor Røversang! :|:

Ei Bacchus elsker Borg og Stad, I Løvets Hvælving er han glad; Der Bækkens Pige ham forlyster, Mens drukne Satyr Druen kryster. Naar Livet grændser vildt til Død, Og Blod gjør  Vinen dobbelt rød, :|: Da glæder ham ved Bægerklang Vor Jægersang vor Røversang. :|:

Det bedste mangler os dog nu, O, Fader Pan! det sende du: Med runde Skuldre, røde Kinder, En liflig Skare Bacchantinder, Som rase hen ad dunkle Sti, Saa rovbegjerlige som vi. :|: Da lyder dig bag Skovens Hang Vor Jægersang, vor Røversang. :|:

Hvis man er interesseret i disse viser, kan de stadig findes, der er f.eks. samlet små 200 på www.kalliope. org. Men måske skal de have lov at ligge. Måske skal der  vidder,  skærgård  og  granskove  til,  for  ikke  at blive kvalt i Oehlenschlägers højstemthed. Bacchus og satyrer på dansende klove kan synes for  meget på  parcelhusmatriklen.  Men  det  er  heldigvis  også muligt at finde nyere danske rus-perler, der besynger rusen mere tidssvarende. Nogle af de bedste visers drikkevisepotentiale stækkes dog af, at de egner sig smådårligt til fællessang, og at besyngelsen af alkoholen i øvrigt ikke er uden en ironisk undertone; herunder bl.a. Svantes drikkevise, der selvom hver strofe ender med 'man må holde humøret vådt, jeg er fuld og jeg har det godt' aldrig rigtig overbeviser os  om  dette,  eller 'Ølhunden  glammer'  fra  P .H.revyen på Nørrebros Teater 1929. Helt anderledes munter og ubekymret i såvel tekst som melodi (og dermed mere velegnet som egentlig drikkevise) er Halfdan Rasmussens 'Noget om dran  kervej', hvis sprudlende fantasifuldhed leder tanken hen på Bennys syrede badekar. Første strofe lyder:

I dag kom der regn ja for dælen, det regner så rugen bliver blå. Jeg går med champagne i sjælen og bøhmand og regnfrakke på.

Her møder vi beruselsen, når den er bedst.  V erden er åben, overraskende og fuld af farver, lige til sidste strofe (der er udeladt i Lystige viser ), hvor rusen damper  af  og  ensomhed  og  melankoli  lurer.  Foruden 'Noget  om  drankervejr'  har  Halfdan  Rasmussen skrevet  tekst  til  adskillige  deciderede  snapse  sange, herunder 'Snapsen står skænket', 'Som en stjerne' og 'Havet har farlige klipper og skær'. Det er enkle viser om at drikke mere, men med anderledes vid, bid og sprogligt overskud end 'Haps, haps, haps'. Og især 'Som en stjerne' har foruden en fin lille tekst også en køn melodi.

Blandt de længere, episke drikkeviser finder man Holger Drachmanns 'Den ædelige brændevin' om en mand, der træt af livet drikker sig ihjel. Han har en flaske med til trøst i kisten og videre med op i himlen,  hvor  St.  Peter,  Gud  og  englene  lader  sig begejstre af akvavitten i en grad, at englene farer ned til jorden for at hente mere. Trist er dog slutningen for de små faldne bevingede: præsterne genkender dem ikke som engle og spærrer vejen til værtshusene i tro på, at brændevin kun er for djævle. Akvavitten  hyldes,  kirken  drilles,  og  det  hele  egentlig ganske fornøjeligt og fint understøttet af en charmerende  melodi,  som  indeholder  elementer  af  såvel middelalderviser som barok.

Et skæmtende, folkeligt modsvar til den høje moral er også Carl  Viggo Meinckes 'Herr Baldrian' fra 1930'erne. Den handler om herremanden Baldrian, som drikker hver dag til sin unge kones fortrydelse - 'Hun var så ung, hun var så smuk, mens han var fed og blå af druk, Kling, klang, kling!'. Da Baldrian en nat stiv af fuldskab opsøger sin viv, finder han også sin troubadour i sengen. Pragmatisk og fuld af selverkendelse finder han dog en løsning:

Så sandt mit navn er Baldrian! Dingeling, dingeling, dingeling Så er jeg nu en ældre mand Dingeling, dingeling, dingeling Min viv er ung med skøn figur, vi to vil sammen gøre kur, (og ønsker hun sig mer' amour, vi ta'r endnu en troubadour - ) Kling, klang, kling Der er således adskillige muligheder for at udvide drikkeviserepertoiret,  og  hvis  man  ikke  ved,  hvor man skal finde dem, kan 6 binds værket Lystige viser være et sted at starte. På hjemmesiden www.drikkeviser.dk kan man både finde og få optaget sange, der er direkte alkohol  orienterede;  dvs. skålsange og sange der hylder alkohol og/eller beruselse, men der er  desværre  rigtig  mange  af  de  slemme  imellem. Som så ofte er de svenske nogle af de bedste, ligesom også 'Prangs drikkeviser fra alverdens lande' (www.kim.prang.dk)  indeholder  129  svenske  mod blot 106 danske.

Hvis ret skal være ret, så lyder der selvfølgelig også andre strofer end 'Haps, haps, haps' fra de danske frokostborde. Nogle af de sange, man stadig støder på, er for eksempel skål-ritualet:  'Og dette skal være vor NN til ære, hurra…' eller Hans Hartvig See- dorffs 'Aquaviten' fra 1959 ('Ren som en jomfru og stærk som en bejler…'). Det er også See  dorff, der er forfatteren til 'Den er fin med kompasset' (1918), hvormed vi bevæger os over i en anden type drikkeviser, der er noget tungere og mere brovtende, man kunne fristes til at sige folkeligt tyske. I denne kategori hører også 'Da hønsehuset brændte', 'Der var en skikkelig bondemand, han skulle ud efter øl' (på  en  tysk  folkemelodi),  eller  'Hjemmebrænderiet', hvor melodien ganske vist er irsk, men stemningen er sammenlignelig. Disse sange ligger langt fra såvel den pæne børnesangsstemning, der aldrig helt slipper 'Haps, haps, haps', som den højstemte, svenske  rus-  og  naturbesyngelse.  Rusens  ansigt  er her glinsende og groft, sangene brøles gerne i en flerstemmighed, der er noget mindre harmonisk end de Bellmannske mandskors. Denne type viser kalder på  kropslig  aktivitet  som  rytmiske  bank  i  bordet med såvel næve og krus som albue, eller alternativt fælles  vuggen  i  armkrog. Vi  er  ikke  som  de  stive svenskere. Vi forstår at more os. En favorit i denne ægte  danske  drukkenhedskult  er 'Vi  sejler  op  ad åen'. Den er oprindeligt skrevet om Odense å, men hvem bryder sig om det, ud over selvfølgelig arrangørerne af bådture på åen, der gør et nummer ud af tilhørsforholdet og sangen i øvrigt på www.aafart. dk, hvor de bl.a. skriver:

Vi ved alle, at hvor danskere samles i festligt lag, hvad enten det er  i  det  hjemlige  forsamlingshus,  til  fodboldkamp,  eller  ved sydens feriesteder, da vil man ofte høre dem bryde ud i munter fællessang [...] Den kan fortsættes i det uendelige, lige så længe lysten og kræfterne slår til, og den kræver ikke meget hukommelse. Mange gange tager folk hinanden under armen, og gynger frem og tilbage. Det symboliserer sejladsen på åen og styrker fællesskabsfølelsen.

De fleste har nok prøvet at være på den galej - mere eller mindre frivilligt. For selvom sangen kan synes tilforladelig, så tag ikke fejl. Det er ikke tidens store vand, vi sejler på. Åen er en malstrøm, der kan suge enhver ind i sin tåbelige, indholdstomme snegl. Når man først sidder bænket og armkrogene låses bordet rundt, så er der ingen vej ud.  Vi mimer sammen den bøvede rus, hvor alt bare sejler op ad åen og nedad igen. Det var vel nok en dejlig sang, den må vi ha' endnu en gang. Vi sejler op ad åen, vi sejler nedad igen. Det var vel nok en dejlig sang, den må vi ha' endnu en gang. Vi sejler op ad... Rus er at tage sit hoved af. Bellmann har fortabt sig i tåger af gyngende,  hjernedød  selvtilfredshed.  Og  selvom  man lige så vel kunne være i en tysk Bierstube, og komponisten Emilius Carl Wilhelmi da også var af tysk musikerslægt, så er selvforståelsen, at det er åh så dansk. Vi løsner ikke bare stemningen ved at 'hilse på vores venner' eller synge en hyldest til noget vi synes har værdi. Nej, nu skal vi ha' det såå sjovt. Ingen tager skade af en lille en. Bund eller resten i håret! Det er fuldskabens fascisme. Armkroge som ærtehalm for det danske fællesskab. Skruet ned og fast i sådan en sammenhæng, ak, hvad kan man så andet  end  skik  følge,  tømme  sit  glas,  følge  salens rullen og for sig selv nynne med på Svantes 'Længsel efter Sverige':

Det er som at se det forjættede land der flyder med fuldfede priser, hvor tiden næppe har mistet sin tand og hvor folk synger Bellmann-viser med tyttebær i munde i lyse birkelunde mens jeg må blive her som bolværkspassager for ellers bliver jeg søsyg.