Kierkegaard og naturvidenskaben
Forfattere: Marie Mikulová Thulstrup
Tidsskrift: kierkegaardiana (1971-06-08)

## Kierkegaard og naturvidenskaben af MARIE  MIKULOVÅ  THULSTRUP

Iagttagelse af naturen, verden omkring os, har altid været grundlag for menne­ skets tænkning, filosoferen om det sete. Allerede før den orfiske kosmologi op­ stod, og  inden  Thales formulerede sine tanker om vand og sjæl, kendte inderne en intuitiv viden om sammenhænge mellem himmel og jord, om forholdet mellem menneske og Gud. Baade den mystiske intuition  fra østen,  aabenbaringen hos jøderne og empiriske iagttagelser hos grækerne havde til følge en stræben efter forstaaelse af alt, som er og som bliver, af det synlige saavel som det usynlige, og dannelsen af mere eller mindre omfattende anskuelsessystemer. Disse systemer blev i senere tider sækulariseret, sammenblandet eller hyppigst -  glemt; viden­ skabernes  enhed  gik  saaledes  langsomt  i  stykker.  Først  det  19.  aarhundredes idealisme formaaede at pege med al kraft tilbage til den gamle verdens stræben efter en harmonisk forstaaelse af altet;  først idealismen prøvede igen at danne et nyt helhedssyn paa verden, skabningen, himmelen og jorden. Til forskel fra oldtiden  var  idealismens  kilde  for  viden  ikke den  mystiske  intuition,  ikke den bibelske aabenbaring eller en empirisk viden skønt disse to erfaringsmuligheder ogsaa hos idealisterne meget hurtigt kom paa tale;  den fichteske, hegelske og schellingske erfaring blev bestemt af Hegel og kaldt i slægtskab med Platons theoria -  spekulation.

I det nittende aarhundredes aandsverden opstod der saaledes en kompliceret situation, ikke mindst for de kristelige tænkere. I forvejen havde en stor del af dem, repræsenteret af teologer som Fichte junior, Erdmann og Martensen, søgt at forsone kristendommen med spekulationen og systemet, der af Hegel ligeledes kaldtes videnskab. Idealisternes  videnskabsbegreb var frugten af den spekulative tænkning; alt hvad man kaldte videnskabeligt, hentydede til det idealistiske filo­ sofiske system. Men en anden gruppe, de kristne, var afvisende overfor idealis­ men, og en tredie gruppe af filosofer var fjendtlig overfor kristendommen. Saa- længe Spekulationen holdt sig til abstrakte eller empirisk ukontrollable domæner -   jeget,  fornuften,  gudsbegrebet,  delvis  verdensudviklingen  osv.,  opstod  der kun to muligheder for kritik af idealismen, enten baseret paa Aristoteles'   logik eller paa kristendommens grundsætninger.1   Siden  det  idealistiske  system ogsaa berørte  felter,  der  lettere  kunne  kontrolleres  f. eks.  teorier  om  naturen,  be­ gyndte det at interessere de empiriske videnskabsmænd paa grund af fysikkens nye opdagelser (galvanismen, magnetismen, den begyndende elektro-magnetisme osv.); idealisternes spekulativt videnskabelige naturteorier blev saa sammenlignet med den nye empiriske naturvidenskab.  Resultater  af den  spekulative  erfaring blev konfronteret med resultater af den empiriske erfaring, den spekulative vi­ denskab med den eksakte videnskab. Paa denne maade skelnede man snart mel­ lem to begreber af videnskab dette ville  Hegel  ikke have  anerkendt hver grundlagt paa sin egen erfaringskilde.

Det var dog langtfra alle idealister, der skelnede saaledes.  De kristendoms­ fjendtlige idealister hørte til dem;  naturvidenskaben betød for dem et nyt bevis for kristendommens og religionens usandhed, særlig hvad beretningen om ska­ belse angik. I D. F. Strauss' aand fordømte Feuerbach kristendommen,2  i samme aand lo danskeren R.  P.  K.  Varberg baade  biskop  Mynster og  de  kristne  ud.3 Varbergs pjece kan være et eksempel paa, hvorledes man kunne holde baade den spekulative og den empiriske erfaring for een og den samme; for ham var natur­ videnskaben  den  spekulative  videnskabs  frugt,  thi  de  begge  bestemtes  af  for­ nuften. Saaledes forstod Varberg tilblivelsen af H. C, Ørsteds »Aanden i Natu­ ren«.4   »Hans Fortjeneste bestaar da deri,  at han har udarbeidet enkelte Partier af  denne  Totalanskuelse  med  Udførlighed  og  Klarhed,  fremdeles  at  han  fra Naturvidenskabens  Side  hævder  de  Resultater,  som  Spekulationen  er  kommet til  ...  «5   Dette skrev han  i overensstemmelse med Hegel, hvis syn paa naturen ikke var bestemt ad empirisk vej, men førte til det empiriske som sit sidste sta­ dium.6  Den konkrete tænkning nedlader sig ifølge Hegel ogsaa til den udvendige betragtning, men  denne maa  tjene sit  formaal,  som  er  at  finde  sandheden,  og ikke fortabe sig i opregning af dyrearter osv.7  »Die natürliche Wissenschaft geht nur bis zum Stufe der Reflexion,« mente Hegel.8  Ogsaa Schelling var deduktiv. Naturen og beskrivelse af naturen tjener kun som stof:  »Die Natur existirt als Produkt nirgens, alle einzelnen Produkte in der Natur sind nur Scheinprodukte, nicht das absolute Produkt, in welchem die absolute Thätigkeit sich  erschöpft, und das immer wird und nie ist.«  »Was in der Natur geschiet, muss sich aus den thätigen und bewegenden Principien erklären lassen, die in ihr selbst liegen ...«9 Disse sætninger  bekræfter  bl. a.  udviklingen  i  naturen;  men  selve  naturviden­ skaben anerkendte Schelling ikke. Desuden regnede ingen af idealisterne med, at naturvidenskaben nogensinde ved sine opdagelser kunne faa indflydelse paa filo­ sofien og skabe et nyt syn paa verden og universet; højest skulle den være i stand til at dokumentere filosofien.

1  Blandt  filosofiske  kritikere  af  Hegels  logik  kan  nævnes  f. eks. Trendelenburg, »Logische Untersuchungen«, Berlin  1840,  »Die  logische  Frage  in  Hegel's  System«,  Leipzig  1843.

2  »Das Wesen des Christenthums«,  1841.

3  »Striden mellem  Ørsted  og Mynster  eller Videnskaben  og  den  officielle  Theologi«,  Kjbh. 1851,  se pp.  28  ff.,  38  f.  Pjecen  er  skrevet under pseudonymet H-t.

4  Op.  cit. p.  7.  »Aanden  i Naturen«  udkom i  1850.

5 Varberg, op.  cit.  p.  11.

6  Cf.  »Philosophische Propädeutik«,  i udg.  op.  cit.  B3,  §  98  (p.  192).

Medens de antikristelige idealister enedes om i naturvidenskabens resultater at se en bekræftelse paa deres forkastelse af religionen og bibelen, saa de kristne for­ skelligt paa dette problem. Nogle fordømte naturvidenskaben sammen med spe­ kulationen som ugudelig eller blot irrelevant (blandt andre ogsaa Kierkegaard), andre bød naturvidenskaben velkommen som et adækvat middel til spekulatio­ nens bekæmpelse (Baader), og andre igen forbandt alle tre standpunkter i en ny lære om alterets harmoni (Ørsted).

## Baader.

Franz von Baader var en af dem, der troede paa naturvidenskaben som mod­ sætning til spekulationen, som han kaldte tom. Han afviste ogsaa den naturviden­ skab,  som  var  »gotteslos  oder  gottesleer«,  den  slags  »Naturbigottismus«,  som kun interesserede sig i forhold indenfor sig selv;1 0  han krævede,  at naturviden­ skaben skulle betragte naturen baade empirisk og i forhold til Gud.1 1  En saadan naturvidenskab -  og Baader var baade naturvidenskabsmand af uddannelse og tænker -  burde forsone sig med religionen (kristendommen); at tilvejebringe en saadan forsoning var Baaders højeste maal. Medens Martensen ville drage speku­ lationen ind i kristendommen, ønskede Baader en forsoning paa basis af natur­ videnskaben;1 2  til dette formaal søgte han forgæves at grundlægge en ver­ densomspændende forening.1 3  Han var overbevist om, at  »Religionspflege mit Vernaschlässigung  der  Wissenschaft  [dvs.  naturvidenskaben],  führt  nicht  zur Religion, sondern zum Aberglauben,«  men ogsaa, at  »Die Pflege  der Wissen­ schaft mit Beseitigung der Religion nicht zur gründlichen Wissenschaft, sondern zur flachen, schlechten und ungläubigen Aufklärelei führt.«1 4  Baader var ganske klar over baade de kristnes opposition mod videnskaben og videnskabsmandenes forkastelse af religionen;  han vidste, at den anden part ikke troede paa, at der skulle  være  noget  sandt  i  religionen  (kristendommen),  og  at  den  første  ikke mente,  at  sandheden kunne være naturvidenskabeligt  bevisbar.1 5   Til  de  først­ nævnte hørte Baaders personlige fjende Schelling, som tog sig det let af Baader at blive kaldt »gottlos«.1 6  Det var derfor religionens (kristendommens)  opgave at restaurere naturvidenskaben, som lider af irreligiøsitet og materialisme.1 7  Der­ om handler Baaders afhandling:  »Ueber das durch unsere Zeit herbeigeführte Bedürfniss einer innigen Vereinigung der Wissenschaft und der Religion«1 8  og andre skrifter. Konkrete forslag til at iværksætte denne forening har han ikke fremsat her, men de findes i hans filosofiske overvejelser over forholdet mellem viden og tro, fornuft og Gud. Ægte tro og sand viden modsiger ikke hinanden, thi viden er en gave fra den højeste fornuft, som er Gud; ogsaa menneskets for­ nuft skal blive delagtig i den.  »Die Vernunft ist als Licht und Auge zu fassen, das beides erst ist, wenn es in das göttliche Licht und Auge eingerückt wird.«1 9

7  »Vorlesungen  über die  Geschichte  der  Philosophie,  zweiter Band«,  »Sämmtliche  Werke«, Jubiläumsausgabe, B.  18,  p.  411.

8  »Vorlesungen  über  die  Geschichte  der  Philosophie,  dritter  Band«,  »Sämmtliche  Werke«, Jubiläumsausgabe, B.  19, p.  271.

9  »System  der  Naturphilosophie«,  1799.  Cit.  efter  »Schellings  Werke«,  udg.  af Manfred Schröter, 2.  Hauptband, München 1927, p.  16,  17.

10  »Fermenta cognitionis,  erstes  Heft«,  »Sämmtliche Werke«,  1851  ff.,  b.  2, p.  187-8.

11  »Fortsetzung  der  Vorlesungen  über  speculative  Dogmatik«,  op.  cit.  B.  9,  p.  36.

Baaders erkendelsesbegreb dannes baade af troen, viden, fornuften og religio­ nen  (kristendommen),  baade  af  den  empiriske  og  den  spekulative  viden;

12  Cf.  f. eks.  Baaders  brev  i  op.  cit.  B.  15,  p.  77.

13  ibid.  p.  79  ff.  og  flere  steder.

14  ibid.  p.  87.

15  ibid.  p.  88.

16 »Briefwechsel«,  ibid.  p.  420-421.  cf.  p.  438.

17  ibid.  p.  503-504.

18  Offenbach  1824,  i  op.  cit.  B.  1,  p.  81  ff.

19  »Ueber  die  Vernünftigkeit  der  drei  Fundamentaldoctrinen  des  Christenthums«,  Nürnberg 1839,  op.  cit.  B.  10,  p.  43.  Cf.  »Ueber  das  Verhalten  des  Wissens  zum  Glauben«,  1833, op.  cit.  B.  1,  p.  342,  og  »Ueber  das  . . .   Bedürfniss  einer  innigen  Vereinigung  der  Wissen­ schaft und der Religion«, op. cit. Bd.  1, p.  96.

forbilledet  dertil  fandt  Baader  hos mystikere. Forbilledet  var  den  gamle tyske  naturfilosofi,  som  var  baade  teologi,  teosofi,  alkymi  og  mystik.2 0   Hans erkendelsesbegreb var mystisk-teosofisk.  Han lod sig begejstre i særdeleshed af Jacob Böhme.2 1   Baader sammenlignede Böhme med Paracelsus,2 2 thi  som  han skulle  ogsaa  Böhme  have  set  de  rette  sammenhænge  mellem  skabningen  og Gud; der skulle ikke eksistere en kløft mellem verden og Gud, som teologerne yndede at paastaa, men Gud skulle manifestere sig i naturen paa trods af, at »die klare Gottheit wird nicht creatiirlich.«2 3  Dette var noget andet end idealisternes opfattelse af naturen som Guds selvudvikling. Böhme, mente Baader, anerkendte ogsaa naturens  etisk-religiøse  betydning,  og dette  standpunkt  stod  ikke  i mod­ sætning til de nye naturvidenskabelige opdagelser.2 4  Naturen var for Baader ikke statisk;  ved  hjælp  af  matematiske  beregninger,  fysikkens  forklaringer  og  ved hjælp  af  Böhmes  mystik  forklarede  Baader,  hvorledes  Gud  virker  i  skabnin­ gerne.2 5   Derfor,  slutter  Baader,  er  den  guddommelige  fornufts tilværelse  i  na­ turen en forudsætning for alle videnskabelige eksperimenter.2 6  Menneskets for­ nuft skal ogsaa have del i Gud, som er den evige fornuft; før syndefaldet havde det været menneskets opgave at være formidleren mellem naturen og Gud.2 7

Baader kendte altsaa til en tredobbelt erkendelse: den indirekte, reflekterende fornuftserkendelse og den direkte,  intuitive og  evidente,  hvori han  indrømmer -  og det er det tredie -  den intuitive erkendelse som  en  slags kortslutning af fornuften,2 8  der ejes af mystikere, f. eks. af Böhme. Kun den intuitive, mystiske erkendelse er Guds gave til de troende.2 9  Dette var Baaders nye opdagelse som filosof: overfor idealisternes spekulation som den højeste erfaringskilde indførte han en endun højere, den mystiske intuition.

20  »Vorreden«,  op.  cit.  B.  1,  p.  417-418.

21 H.  Mortensen, »Af  mit  Levnet«,  2.  Opl.  Kjbh.  1883,  p.  140  og  156.  Om  dette  forhold erindrede  Martensen:  »Der  var  i  Alt  hvad  han  [Baader]  udtalede,  en  Forening  af  Theo­ sophie  og Mystik«.  »...  vor  Schelling har  gjort Bankerot«,  skulle Baader videre have sagt, »jeg raader Dem derfor at studere Jacob Böhme,  hos  hvem  De vil  finde Alt«.

22  f. eks.  B.  15, p.  482  i op. cit. og flere steder.

23  Baader citerer her Böhme.  »Vorlesungen  über Jacob Böhme's  Theologumena und  Philosopheme«,  1847,  i op.  cit.  B.  3, p.  384  nota.

24  ibid.  p.  372.

25  ibid. p. 413  ff.

26  Cf. op.  cit. B.  12, p.  265.

27  Cf.  Bd.  1, p.  96 og Bd.  2,  119.

28  »Ueber die Abbreviatur der  indirecten,  nichtintuitiven,  reflectirenden Vernunfterkenntniss durch  das  directe,  intuitive  und  evidente  Erkennen«.  1822.  Op.  cit.  B.  4,  p.  107  ff.  Se  p. 111,  113.  Cf.  »Religionsphilosophie«,  op.  cit.  B.  1,  »Fermenta  cognitionis«,  B.  2,  »Speku­

lative Dogmatik«,  B.  8.

29  Recension  af »Essai  sur  l'Indifférence  en  matière  de  Religion  par  M-l' Abbé  F. de  la Mennais«,  1826, op. cit. Bd.  5, p.  238.  Cf. p.  259.

Saaledes skabte Baader  en  videnskabelig harmoni,  i  hvilken  alle  discipliner var velkomne, blot de holdt sig hver paa sin plads;  spekulative filosofer maatte ikke gøre spekulationen til det højeste; til gengæld burde teologerne lære at sætte pris paa naturvidenskaben, thi naturen er Guds, og de naturforskende idealister skulle lade være med at vende kristendomme ryggen, thi kun dér kunne de erfare noget om det højeste, om troen, om Gudserkendelsen, om den mystiske oplevelse af verden og altet.

Baaders indflydelse har sat sine  spor  ikke mindst i  Danmark gennem  H.  L . Martensen3 0  og paa en særlig maade gennem H. C. Ørsted.

## Ørsted.

H. C. Ørsted kan ikke kaldes spekulativ idealist, endsige hegelianer; men han levede i den filosofiske aandelige atmosfære, hans samtid havde skabt, og hans overvejelser tog udgangspunkt i den. Han kendte noget til spekulative filosofer; en gang lod han sig oplyse om Hegel af ƒ. L. Heiberg.3 1 Han skrev til ham:  »Ved Hegel er jeg standset i min  Fremgang med den philosophiske Litteratur,  fordi den megen Tomhed trættede mig.«3 2  Ørsted følte Hegels filosofi som tom;  saa­ ledes følte jo ogsaa Kierkegaard. Og dog, hvor forskelligt opfattede disse to den hegelske tomhed, og hvor divergerende var deres  løsning af den!  Kierkegaard søgte  vejen  til  den  jordiske  virkelighed,  eksistensen,  givet  af  kristendommen; men  Ørsted  søgte  en  anden  virkelighed,  en  verifikation  af  Hegels  paastande gennem en eksakt viden om naturen.'3 3   Derfor var ham mødet med Franz von Baader sikkert  nyttigt.  »Han  [Baader]  driver  aldeles  paa,  at den  moralske og fysiske Natur paa det nøjeste hænge sammen, og at uden en saadan Forbindelse Fysikken egentlig ingen Værd har.«3 4  Heller ikke Ørsted ønskede løsrivelsen af naturforskningen fra aandsvidenskaben, som nogle naturforskere og paa sin vis ogsaa Hegel og Schelling gjorde. Baade naturen og aanden var udtryk for en og den samme Gud. Ligesom Baader saa ogsaa Ørsted en harmoni i altet, hvor for­ nuften -  et begreb, Ørsted overtog fra idealisterne er  altets  forenende  fæno­ men. Saaledes er »Hele Tilværelsen eet Fornuftrige,«3 5  thi fornuftlovene er iden­ tiske med  naturlovene.  Som  Baader,  saaledes  kendte  ogsaa  Ørsted  til  et  bredt fornuftbegreb; mennesket skal gennem sin fornuft tilegne sig den evige fornuft, som  er  Gud.3 6   »Alle  de  klare  og  rene  Sandheder,  som  opstaae  i  Mennesket, ere  ...  Aabenbaringer af den evige Fornuft. Den, som finder den og forkynder, er forsaavidt et Guddomsredskab.«3 7  »Videnskabsdyrkningen, betragtet som Re­ ligionsudfoldelse,« hedder et afsnit i bogen;3 8  »Gudsfrygt maa avle Videnskab,« og videnskabsmanden er det menneske, der kan reducere alt i naturen til eet:  til fornuften. Saaledes kommer mennesket til Gud, thi »... kun den Overbevisning, at vor Kundskabslyst er en Stræben hen imod den sande Virkelighed, det sande Liv, den sande Harmoni, kan give Eder den rette begeistrede yiisdomskjærlighed. Kun den Følelse, at I er Redskaber til Guds Riges Befæstelser paa Jorden, naar I udbreder Kundskaber, kan give Eder den rette ufortrødne Lyst til at føre Eders Brødre til høiere Lys og Erkendelse.«3 9  Virkelighed var for Ørsted Gud, ligesom for  alle  idealisterne;  men  Ørsteds  Gud  var  ikke  abstrakt,  bevistes  tværtimod  i naturen, der kunne han findes, i livet,  i naturlovene ellers  var  Gudsbegrebet »tomt«.  Saaledes  tjener  naturvidenskaben  religionen  (kristendommen),  og den reformerer  den ogsaa;  naturvidenskaben viser  nemlig,  at  materien  og  legemet ikke er noget, der virker imod aanden, fordi ogsaa materien er til efter en evig orden og adlyder den evige fornuft, uafhængigt af mennesket.4 0  Synd hedder i naturvidenskaben uforstand, fordi den modarbejder naturen. Denne nye, natur­ videnskabelige religion kender ogsaa til retfærdighed og kærlighed og forlanger respekt for naturen.4 1  Baade kristendommen og naturvidenskaben fører menne­ sket til aandelige dyder.4 2

30  Cf. Mårtens  ens »Af mit Levnet«,  op.  cit.  p.  137  ff.

31  Cf.  ƒ.  L. Heibergs brev  til Ørsted af  25.  marts  1825,  »Breve  og  Aktstykker  vedrørende Johan Ludvig Heiberg«, udg. af Morten Borup, B.  1, Kbh.  1946, nr.  126.

32  Brevet af  1.  april  1825,  i op.  cit.  ibid.  nr.  127.

33  Heiberg  har  oplyst  Ørsted  om  Hegels  virkelighedsbegreb,  som  er  det  modsatte  af  den

gængse virkelighed.  Cf.  det nævnte brev  i op.  cit. p.  166.

34  Cit.  efter  H.  M.  Hansens  artikel  om  H.  C.  Ørsted  i  »Dansk  biografisk  Leksikon«,  XXVI,

Kbh.  1944,  p.  577.

35  Titlen  paa  et  afsnit  i  Ørsteds  »Aanden  i  Naturen«,  Kjbh.  1850,  B.  1,  p.  125  ff.  Se  ogsaa p.  15-19.

ibid.  p.  154,  160-161,  B.  2, p.  56

37  ¡bid.  B.  1, p.  169.

38  ibid.  B.  1,  p.  179  ff.

39  Ibid. B.  1, p.  181,  185,  186,  189-190.

40  ibid.  B.  1,  p.  161.

41  Ibid.  B.  1,  p.  186.

42  Ibid.  B.  2, p.  202  ff.

Som tænker opdagede Ørsted andet i naturen end fornuftlove. Han opdagede -   altsaa  ikke  blot  spekulerede  sig  til,  som  idealisterne  gjorde  udviklingen  i skabningen. Til forskel fra Hegel lærte han, at menneskeheden stod paa sit første udviklingstrin. Den har en uklar forestilling om Gud, men den vil udvikle sig baade i det etiske og intuitive, og den vil faa en dyb indsigt i naturens hemmelig­ heder. Saaledes vil menneskehedens Gudsopfattelse udvikles i aartusinder. »Na­ turvidenskaben har sin mægtige Deel i Gudskundskabens Omdannelse,«  sagde Ørsted profetisk.4 3  »Det i Tingene, som giver dem Væren, er den skabende Kraft; forsaavidt denne Kraft virker under forskjellige Skikkelser, har den i hvert Til­ fælde sin Ejendommelighed ved den Fornuftlov eller Sum af Fornuftlove, hvor­ efter  den  virker  ...  løvrigt  er  den  skabende  Fornuft  og  Skabekraften  ikke  i Virkeligheden to adskilte Ting.«4 4  Denne konstatering, som er helt Ørsteds egen, peger hen mod nutidens videnskabelige opdagelser.

Ørsted blev baade rost og kritiseret for sin kristendomsvenlige naturfilosofi. Carsten Hauch 4 5   lagde vægt paa Ørsteds positivitet overfor religionen (kristen­ dommen) og udtalte haab om, at naturvidenskaben og religionen engang ville forenes, saaledes som Ørsted forudsagde det. V  ar  b  er  g derimod kritiserede baade Ørsted og Hauch og fandt, at Ørsteds teorier var uforligelige med kristendom­ men;  han beskyldte videre Ørsted for mangel paa videnskabelighed.4 6  En mo­ derat, men bestemt kritik fik Ørsted fra den officielle kirke, fra biskop Mynster, som særlig bebrejdede ham hans opfattelse af synd.4 7  Men Varberg roste Ørsted, fordi »...  han fra Naturvidenskabens Side hævder de Resultater, som Spekula­ tionen  er  kommet  til;«4 8   denne  opfattelse  af  naturvidenskabens  opgave  som dokumenterende for idealismen var typisk for de kristendomsfjendtlige idealister.

Ingen af Ørsteds kritikere, det være sig de kristne eller ikke kristne, hæftede sig ved hans paastand om, at der i skabningen, i naturen skulle findes en »Skabekraft«,  forskellig fra, men  i grunden identisk og ens med den højeste fornuft, Gud, og dog er det denne paastand, der  indeholder mange perspektiver, baade for forskningen og tænkningen.

48  Ibid.  B.  1, p.  155-158  og ff.

44  Ibid.  B.  2,  p.  56-57.

45  Se anmeldelsen af  »Aanden i Naturen«  i  »Fædrelandet«  1850,  nr.  16  og  17.

46  Cf.  H-t,  op.  cit.  særlig p.  8,  10  f,  30  f.

47  »Bemærkninger  ved  Skrivtet  »Aanden  i  Naturen«,  første  og  anden  Deel«,  Kjbh.  1850, se p.  14 ff., 43  ff.

48  H-t, op.  cit. p. 11.

## Carus.

En af de af idealismen paavirkede naturvidenskabsmænd var fysikeren, geo­ logen, lægen og psykologen Carl Gustav Carus. Han var den første, der indførte i  psykologien  begrebet det  ubevidste; i  sit  værk:  »Psyche.  Zur  Entwicklungs­ geschichte der Seele«,4 9  byggede han paa distinktionen mellem det bevidste og det ubevidste. Carus hørte til de videnskabsmænd, der søgte en harmoni mellem naturvidenskaben og kristendommen for at forene dem. »Der Schlüssel zur Er­ kenntnis vom Wesen des Bewussten Seelenlebens liegt in der Region der Un­ bewusstseins,« er Carus'  første sætning i værket. Han ville ikke løse alle spørgsmaal;  tværtimod  anerkendte  han  mange  hemmeligheder,  og  som  den  største sjælens forhold til Gud. Han respekterede den bibelske sandhed:  »I ham lever, røres og er vi.« Man kan ikke føje noget til denne sætning, siger han, thi dette er et ubevidst forhold:  »...  denn  jenes höchste,  ewige Mysterium  jenes offenbare Geheimniss der Gottheit... erhält.. .«5 0  Carus var en empirisk videnskabsmand, ikke en videnskabsmand af idealistisk type, og tillige var han kristen, men ikke mystiker.  Hans værk er et skridt videre til psykologiens  selvstændiggørelse og løsrivelse fra filosofien;  det kristelige findes hos ham kun som en grænse. Hans harmoni mellem videnskab og kristendom hviler ikke paa andet end en absolut respekt for  domæner,  der  befinder  sig udenfor  hans  fagomraade.  Det var  dog næppe paa denne maade, at Baader havde forestillet sig forsoningen.

## Kierkegaards standpunkt.

Søren Kierkegaard hørte til den kristne yderfløj, der misbilligede naturviden­ skaben.5 1  Han opfattede ikke naturen som en aabenbaring af Guds kraft,  det materielle  var  for  ham,  i  samklang  med  den  teologiske  tradition,  ligegyldigt. »Hoved-Indvendingen, den totale Indvending mod Naturvidenskaberne lader sig formelt  udtrykke  simpelt  saaledes,  maa  absolut  betegne:  Det  lader  sig  ikke tænke, at et Menneske, der uendeligt har besindet sig paa sig selv som Aand, nu kunde falde paa at vælge Naturvidenskaberne (med empirisk Stof)  til Opgave for sin Stræben ...«  (VII  1  A 200). Thi naturvidenskaben er ikke en videnskab, men udtryk for nysgerrighed (VII  1  A  186), derfor:  »Al Fordærvelse vil tilsidst komme fra Naturvidenskaberne«  (ibid.).

49  Udk.  i  Pforzheim  1846.

so  Op.  cit.  p.  399-400.

51  Saaledes tænkte han ikke som ung. Derom vidner dagbogsoptegnelser som I A 72  og andre.

Naturforskningen duer heller ikke som filosofi. Skønt den blot er en spøg, er den en farlig spøg, thi den taber det etiske af syne (VII1  A 182, 186, X 5  A 73); den kan udarte sig til en ny religion (X 4 A 232). Kierkegaard forstod, at striden mellem  naturvidenskaben  og  kristendommen  var  analog  med  striden  mellem spekulationen og kristendommen (X 5  A 73).

Kierkegaard  noterede  intet  om  Baaders  løsning  af  problemet  ved  hjælp  af mystik, skønt han ofte læste Baader og kendte Böhme. Han reagerede kun spar­ somt paa Ørsteds artikler;  maaske  alluderede  han  til  dem,  da  han  paastod,  at naturvidenskabens ønske var at føre til Gud (f. eks. VII 1  A 186, fra 1846). Dog i 1851 gjorde han en tydelig indsigelse mod Ørsteds »Aanden i Naturen« i skrif­ tet »Til Selvprøvelse, Samtiden anbefalet«  (XII, 408), hvor han fremhævede, at Kristi himmelfart strider mod naturlovene, mod »Natur-Aanden«. Og i »Døm­ mer selv!«:  »Visseligen, der er Aand i Naturen især naar Evangeliet beaander den ...« (XII, 522). Den største irritation over naturvidenskaberne vakte Carus' bog  »Psyche«  hos Kierkegaard  allerede  i  1846.  Skønt han  tilsidst  anerkendte værket og kaldte  det fortrinligt  (VII  1   A  198)  samt  ekscerperede  det  (VII  1 C 5),5 2  fremkaldte det hos ham en voldsom kritik af naturvidenskaben i det hele taget  (VII  i  A  182-200).  Carus  var  »sophistisk«,  dvs.  bedragerisk;5 3   natur­ videnskaben  kan  ikke  forklare  det højeste,  aanden,  og  det  etiske,  som  er  »det eneste Visse« (VII 1  A 186). Carus kan vel paastaa, at »Nøglen til Erkjendelsen af det bevidste  Sjæle-Liv  ligger  i  det Ubevidste,«  men  han  kan  ikke  forklare, hvorledes  det  ubevidste  kan  blive  bevidst.  Det  er  derfor,  han  maa  »statuere Underet«: »... men en exakt Videnskab kan jo ikke bære sig saaledes ad« (ibid.) Senere  rostes  dog  Carus  for  at  have  respekteret  Guds  hemmeligheder  (VII  1 A  198).  »Og naar det saa kommer til Stykket, i Virkelighedens i Vordens Me­ dium, hvad veed saa Physiologen og hvad veed Lægen egentlig? Det er nemt nok at betragte (Altsaa i Phantasie-Mediet, hvor Alt er i Ro), at forklare, at Sjæl og Legeme  ikke  ere  Modsætninger,  men  een  sig  udviklende  Idee,  og  Forholdet derfor et In-einander. Men i Virkelighedens Situation, hvor skal saa Begyndelsen gjøres. Skal den Lidende først tage Draaberne, eller skal han først tro.«  (VII  1 A  186).

52 Carus, op.  cit.  p.  99  f.,  102-111,  116  ff.,  140  f ,  160,  165. Cf.  VII  1   C  5.  Kierkegaard ejede bogen.  Kat.  549.

55  Cf.: »Som  Naturen  er  sophistisk  (al  dens  Storhed  og  Deilighed  fængsler  som  var  dette Forklaringen,  istedenfor  dog  Forklaringen  af  denne  Storhed  og  Deilighed  er  det  Usynlige, som  ikke  kan  sees  men  kun  troes),  saaledes  er  Naturvidenskaben  ogsaa  sophistisk«.  VII 1   A  196.

Saaledes har Kierkegaard forkastet naturvidenskaben, uden at skænke Baaders foreslaaede mystisk-teosofiske løsning en tanke og uden at betænke, at Baaders og  Ørsteds  konstatering  af  Guds  »fornufts«  eller  »Krafts«  nærværelse  i naturen  muligvis  ikke  var  blot  en  videreførelse  af  idealisternes  »tomme«  og abstrakte paastande om en verdensudvikling,  men en beviselig realitet.  Natur­ videnskaben  var  for  Kierkegaard  aandens,  kristendommens  fjende,  fordi  den forbigik det etiske. Denne indstilling passede til hans trosbegreb, som blev dannet vis-à-vis det for forstanden ubegribelige, absurde, paradoksale.  Heller ikke den intuitivt  (mystisk)  og gennem  troen  erhvervede erkendelse af  naturen  og dens tilstande, saaledes ville Baader løse  forsoningen mellem religionen og natur­ videnskaben  -   havde  plads  i  Kierkegaards  radikale  afvisning  af  naturviden­ skaberne.