Tendenser i idrætshistorisk forskning 1995-2005
Forfattere: Bo Vestergård Madsen, Niels Kayser Nielsen
Tidsskrift: forumforidraet (2004-08-17)

## Tendenser i idrætshistorisk forskning 1995-2005

Af Bo Vestergård Madsen og Niels Kayser Nielsen

Denne artikel er en forskningsoversigt, som dækker en tiårig periode fra ca. 1995 til i dag. Vi har valgt at sætte fokus på kropskultur, demokrati og folkeoplysning, idet disse emner  og  deres  indbyrdes  sammenhæng kan ses som et særligt felt for den idrætshistoriske  forskning  herhjemme.  Der  tages altså  udgangspunkt  i  Danmark,  men  med udblik til de internationale inspirationskilder. For - som vi skal se - har der også været andre tendenser i den danske forskning.

Forskere i Danmark var lang tid om at komme i gang med det idrætshistoriske felt i sammenligning med f.eks. Sverige, Tyskland og England. Selvom der var spæde tiltag til  undersøgelser af  idrætten  og  kroppens historie i 1970'erne, var der ingen etablerede formidlingskanaler, der kunne indfange de nye strømninger. Først med tidsskriftet Centring fra IdrætsForsk og Den jyske Historikers temanummer om »Sportshistorie« i 1981 begyndte der for alvor at ske noget. Disse tidsskrifter blev i 1982 fulgt op af Ove Korsgaards banebrydende idrætshistoriske oversigtsværk, som - meget sigende - fik titlen Kampen om kroppen . 1

Samme år udkom Jens Krogslunds første  samling  af  gymnastikhistoriske  kilder J.C.F. Gutsmuths og hans samtid. Gymnastik-historiske  kilder,  bind  I med  vægten lagt på J.C.F. Gutsmuths. Denne prisværdige indsats for at lette adgangen til læsningerne  af  de  primære  kilder  blev  i  1987 fulgt op med bind II om den lingske gym- nastik i form af værket Nogle rids af Linggymnastikkens for-historie i Danmark. Gymnastik-historiske kilder, bind II . 2 Interessen  for  indsamling  af  kildemateriale  i starten  af  1980'erne  afspejlede  sig  også  i afholdelsen af det første seminar  om idrætshistorie i Danmark, som netop havde dette emne som omdrejningspunkt. 3

Det  konfliktperspektiv,  som  Ove  Korsgaard anlagde i Kampen om kroppen, kom på mange måder til at være anvisende for den kropskulturelle  forskning  i  Danmark, hvad enten man tilsluttede sig eller tog afstand  fra  Korsgaards  »gårdmandslinje«. 4 Bogen var skelsættende i den forstand, at den er et forsøg på at »lade historien komme til udtryk i idrætten og den kamp, der til  enhver  tid  foregår  om  kroppen«. 5 Hovedtesen - og det teoretiske fundament for bogen - var enkel, men givtig: »Ligesom enhver kultur og kulturepoke har en dominerende form for arkitektur, har den en dominerende form for legemskultur«. 6 Idrætten og sporten blev altså her anskuet som specifikke  historiske  former  for  legemskultur.  Denne  grundtanke  har  stadig  gyldighed,  ligesom  Korsgaards  skelnen  mellem idræt og gymnastik på landet og sport i byerne  har  haft  en  diskursiv  og  dagsordensfastsættende  status.  Det  andet  store synteseværk vedr. dansk idrætshistorie, nemlig Else Trangbæk m.fl. (red.): Dansk Idrætsliv ,  bd.  1-2  (1997)  følger  dog  ikke Korsgaards optik. 7 Her vægtes aktiviteter- ne,  foreningslivet  og  DIF's  rolle  i  dansk idrætsliv højere.

Som helhed lader dansk idrætshistorisk forskning sig inddele i en række faser. Den første  fase  (1972-1978)  er  karakteriseret ved forskellige spæde forsøg på at bringe idrætten og kroppen ind i historien. I den anden fase (1978-1982) lykkes det at få udgivet en række tids- og årsskrifter, der sætter emnet på dagsordenen, mens den tredje fase (1982-1990) er præget af udgivelsen af det første samlede værk om idrættens historie i Danmark, egentlige kropskulturelle analyser  og  lokalhistoriske  undersøgelser  samt etableringen  af  en  idrætshistorisk  årbog. Den fjerde fase (1990-1995) udmærker sig ved, at forskellige kulturanalytiske vinkler for alvor inddrages, mens det idrætshistoriske  felt  uddifferentieres.  I  den  femte  og sidste  fase  (1995-2005)  bliver  forholdet mellem krop, folkeoplysning og demokrati for  alvor  underkastet  analytisk  interesse, men som vi skal se i det følgende, er der også megen anden forskning på banen, herunder også mere traditionel idrætshistorisk organisations- og foreningshistorie.

Det er den sidste fase, vi her vil se nærmere på. For en behandling af de første fire faser henvises der til Bo Vestergård Madsens  forskningsoversigt  i  ph.d.-afhandlingen Oplysning i bevægelse fra 2003, som fører  Niels  Kayser  Nielsens oversigt  fra 1992 i dennes ph.d.-afhandling Fra Robin Hood til fodbold à jour. 8 - Dog først et par ord om forskningens formelle organer.

## Idrætshistoriske fora og kanaler

De formidlingsmæssige organer og kanaler, der savnedes i 1970'erne, kom til i løbet af 1980'erne.  I  1985  oprettedes  med  Else Trangbæk  som  ivrig  forkæmper  Dansk Idrætshistorisk Forening - Krop og kultur, som har til formål »… at øge bevidstheden om samspillet mellem idræt og samfund krop  og  kultur  (…)  foreningen  søger  at etablere sig som et aktivt forum for formidling  i  forskning  og  debat  om  idrætshistorie«. 9 Med inspiration fra Svenska idrottshistoriska föreningens årbog Idrott, historia och samhälle , som startede i 1981, kom den danske  idrætshistoriske  årbog  også  til  i 1985. Følgelig kunne både den idrætshistoriske forening og årbogen i 1995 fejre 10års jubilæum. Det gav anledning til, at man både internt og eksternt kunne gøre status. Nordisk idrætshistories nestor, professor i idrætshistorie ved Historiska Institutionen ved Stockholms Universitet, Jan Lindroth, gav sit bud på de linjer i dansk idrætshistorisk  forskning,  som  årbøgerne  har  tegnet, ved at påpege, at gymnastikhistorien havde fået  en  central  placering,  mens  den  urbane  konkurrencesport  var  mindre  udforsket. Her havde man ifølge Lindroth »gått runt dette  tema  som  katten  kring  hett gröt«. 10 Lindroth pegede desuden på, at situationen i Sverige var nærmest omvendt. Her havde den urbane sport haft højere prioritet end Ling-gymnastikken og dens udvikling. Lindroth beklagede også, at forskningen ikke i højere grad havde beskrevet den danske, pluralistiske idrætsorganisering, herunder dens opståen og lange udviklingslinjer. 11 I Danmark har man ifølge Lindroth foretrukket at gå direkte til idrættens manifestationer  og  ikke  om-  eller  genvejen over  idrætsorganisationerne.  Lindroth  pegede dog selv på det bredt anlagte, historiske projekt om den moderne idræts historie i Danmark, som i anlednings af DIF's forestående 100-års jubilæum resulterede i det føromtalte værk Dansk Idrætsliv bd. 1-2. Som vi skal se i det følgende, er der dog i vid udstrækning rettet op på denne manko.

## Forskning i idrætsorganisationer og institutioner

Således trak Jørn Hansens bidrag i det bind af Idrætshistorisk Årbog , der blev sendt på gaden i 1995, i et historisk essay hovedlinjerne op omkring organisationernes historie og udvikling. 12 Det blev fulgt op af Ib Nordbys bog Sablen og den bløde hat fra 1995 om forholdet mellem organisationernes formål  og  politiske  praksis.  Med  udgangspunkt i DDSG&amp;I belyste Nordby organisationens idégrundlag og den politiske praksis i krigsårene 1940-1945. Nordby påpegede, at DDSG&amp;I's formålsparagraf - »Foreningens formål er gennem sine virkemidler at skabe en vågen og sund dansk ungdom« i  1941 fik en vigtig tilføjelse, som geninstallerede forsvarsdimensionen: »… til styrkelse  af  fædrelandskærligheden  og  forsvarsviljen i folket«. 13 Denne ideologiske manifestation afspejlede sig dog ikke i organisationens praksis i krigsårene, hvor man bl.a. undslog sig for at underskrive en protestskrivelse mod jødeforfølgelserne i 1943 og undlod at engagere sig i det illegale modstandsarbejde. Bogen beskrev desuden formanden  for  DDSG&amp;I, Arnth-Jensens  opbakning til Niels Bukhs forsøg på at samle ungdomsarbejdet i Danmarks Ungdomsforbund, mens man efter denne idés kuldsejling afviste at gå ind i Dansk Ungdomssamvirke, der med Hal Koch i spidsen ville styrke det demokratiske aspekt i ungdomsarbejdet. Ib Nordbys bog, som også indeholdt en fyldig redegørelse for den historiske baggrund,  var  et  solidt  og  grundigt  studium med netop organisationen i centrum, som Lindroth efterlyste. Den gik ind bag festtalerne og de store ord og konfronterede »siger«  og  »gør«  med  hinanden.  Derved  fik Nordby sat et alvorligt spørgsmålstegn ved den nationale mytedannelse om krigens tid og idrætsorganisationernes rolle heri.

Et  andet  stykke  gymnastikinstitutionshistorie  stod  Klara Aalbæk Korsgaard for med bogen Anna og Jørgine fra 1996, som undersøgte  Snoghøj  Gymnastikhøjskoles historie - den første gymnastikhøjskole for kvinder  -  med  de  to  forstandere,  Jørgine Abildgaard  og  Anna  Krogh,  i  centrum. 14 Trods  den  beskedne  beskrivelse  af  bogen som en »historisk  fortælling«  fik Aalbæk Korsgaard gennem stor indlevelse beskrevet et unikt kapitel i (kvinde)gymnastikkens historie i Danmark. Det var  Anna Kroghs og Jørgine  Abildgaards  højskolehistorie  fra 1925-1958, der blev fortalt, men historien havde også eksemplarisk karakter og blev derved et bidrag til  den  folkelige  gymnastiks historie  med  personlighederne  i  centrum. Aalbæk Korsgaard berettede om såvel skolens opstart og hverdagsliv som de faglige og personlige kampe, som forstanderparret var en vigtig del af. Skolen var unik derved, at den var den første (og sidste) af sin art, og den skilte sig også ud gennem de arkitektoniske og åndelige gestaltninger. I 1933 blev der tilføjet  en  kirke  til  selve  højskolebygningen, som dermed kom til at samle de fire sale: gymnastiksalen, foredragssalen, spisesalen og kirkesalen. Hermed trådte skolens værdigrundlag frem, idet man både vægtede det  kropslige,  det  åndelige,  det  hjemlige/ verdslige og det religiøse, som især Jørgine Abildgaard var eksponent for. Gymnastisk var  Anna Krogh og Jørgine  Abildgaard præget  af  finske  Elli  Björksténs  poetiske  og formgivende kvindegymnastik, som skulle demonstrere »en Sjælens Kraft «. 15 Nok havde  gymnastikken et fysiologisk og anatomisk udgangspunkt, men den skulle hvile på et æstetisk og opdragende grundlag. »Åndeligheden« i Snoghøjernes univers byggede både på et kristent og nationalt indhold, der blev knyttet til den kropslige manifestation. I ligevægtsstillingerne skulle pigerne vende kroppen mod det sønderjyske land.

Netop den sønderjyske og sydslesvigske idræts organisationshistorie har Jørn Hansen i den forløbne periode efter 1995 ved gentagne lejligheder beskæftiget sig med. Centralt i denne forskning står værket Ikke at  syne,  men  at  være.  Sønderjydsk  idræt  gennem 100 år fra 2003, der er mere end blot et jubilæumsskrift. 16 Med fokus på de danske gymnastik- og ungdomsforeninger i grænselandet tegner forfatteren et billede af det organisatoriske arbejde i landsdelen. I forlængelse heraf behandles spørgsmålet om idrættens politisering og funktion i det nationale spørgsmål, hvor Jørn Hansen, yderst nøgternt, er tøvende med hensyn til at tillægge idrætten en primær rolle på dette felt.

Verner Bruhns bog Det skæve træ. Træk af ungdomsforeningernes  og  gymnastikforeningernes historie efter 1945 skal også nævnes i denne sammenhæng som et solidt stykke organisationshistorie, der med sine studier af de kulturelle dimensioner af det praktiske  liv  også  bidrager  til  demokratiets  historie  i  det  civile  samfund. 17 Vægten er lagt på tiden efter 1945, hvor både De danske Gymnastikforeninger  (DDG),  De  danske Ungdomsforeninger (DDU) og De Danske Skytte-,  Gymnastik-  og  Idrætsforeninger (DDSG&amp;I) behandles og ses i en sammenhæng, hvilket giver folkeoplysnings- og demokratispørgsmålet tyngde. Bogen belyser organisationernes historie ud fra to overordnede  synsvinkler.  Dels  belyses  landsforeningernes interne forhold, hvor der stilles skarpt  på  det  specielle  danske  organisationsbillede  og  problemerne  med  sammenslutningerne i 1965 (DDGU) og 1992 (DGI), dels anskueliggøres de eksterne forhold, dvs. de samfundsmæssige forskydninger  og  deres  politisk-kulturelle  betydning for organisationerne. Det er netop ligevægtningen af  disse  synsvinkler,  der  trods  det skæve udgangspunkt giver fremstillingen et helstøbt præg.

Per Jørgensens ph.d.-afhandling Ro, renlighed, regelmæssighed. Dansk IdrætsForbund og sportens gennembrud ca. 1896-1918 drejer  sig,  som  titlen  angiver, også  om  organisationshistorie. 18 Afhandlingen har bl.a. sin styrke i integrationen af teori  og  empiri,  hvor  Michel  Foucault  og især Norbert Elias anvendes til perspektivering af et bredt og varieret kildemateriale. Med denne afhandling har DIF's første årtier,  hvor  man  primært  var  hjemmehørende  i  det  københavnske  borgerskab, fået  sit  værk.  Desuden er afhandlingen et godt eksempel på, hvor nyttig teoriinddragelse  er  til  forståelse  af  idrætsverdenen. Tilsvarende svenske studier i den tidligste idræt i Stockholm savner, trods den kildemæssige akribi og forskningsmæssige soliditet, i nogen grad dette løft.

Også skoleidrætten har fået sin grundige behandling i antologien » Een Time dagligen« - skoleidræt gennem 200 år . 19 Bogen udkom i 1998 i anledning af 100 året for oprettelsen  af  det  »Et-aarige  Gymnastikkursus  under  Statens  Lærerkursus«,  som startede i  september  1898  med  tretten kvinder og ni mænd. Det er skoleidrætten, der er i fokus, og forfatterne søger at belyse  udviklingslinjerne  fra  den  tidlige  indførelse af gymnastikfaget i almue- og borgerskolerne i 1814 til vore dages idrætsundervisning. Antologien viser, at diskussionerne om dette fag afspejler de vekslende betydninger, man har tillagt idrætten i forhold  til  børn  og  unges  dannelsesproces. Også i dag er faget spændt ud mellem politisk og pædagogisk velvilje på den ene side og en konkret nedvurdering på den anden side. Når »fagligheden« i skolen skal styrkes, må idrætten træde tilbage. Antologien anskueliggør, at begrebet idræt skifter betydningsindhold over tid ligesom begrebet skole. Derved gives et indblik i faget særstatus og særlige kampfelt. Der er mange, der  går  til  frivillig  idræt  efter  skole,  men ikke mange, der dyrker frivillig matematik.

Den  olympiske  bevægelse  tages  under behandling i bogen Ringene samles (2004) af Jørn Hansen. 20 Dermed følges der op på temaet for Idrætshistorisk årbog 2003, hvor temaet netop var de moderne Olympiske  Lege.  I  et  ligefremt  sprog  søger  Jørn Hansen at fremstille en sammenhængende fortælling om denne sportsfest, der tidligt lå  i  skyggen  af  de  store  verdensudstillinger,  men  som  efterfølgende  blev  til  den massive begivenhed, vi kender i dag. Undervejs berettes om bl.a. IOC's selvsupplerende organisationsform og den noget tvetydige  holdning  til  de  totalitære  politiske strømninger og regimer i historien. Bogen er  den  første  samlede  fremstilling  af  den olympiske bevægelses historie.

Idræt og organisationshistorie er ligeledes temaet i Ole Skjerks ph.d.-afhandling Dameudvalgets inderlige Overflødighed fra 2001, der grundigt og veldokumenteret undersøger synet på damehåndbold i de folkelige hovedorganisationer DDS, DDG og DDSG&amp;I i tiden 1900-1950. 21 Hovedsagelig  er  det  de  formelle  og  organisatoriske rammer  omkring  og  begrundelser  for  at spille  damehåndbold,  der  behandles,  medens selve udførelsen ikke tematiseres synderligt.  Skjerks  afhandling  retter  således også op på de mangler, Jan Lindroth indirekte påpegede i 1995. Samtidig er den et godt  eksempel  på  styrken  i  komparative analyser, der også inddrager kønsaspektet.

Netop dette sidste står også stærkt i etnografen Sine Agergaards ph.d.-afhandling At  videreføre  traditionerne fra  2004,  der sammenligner traditionsforvaltning og innovation i to danske idrætsmiljøer, nemlig Gymnastik-  og  Idrætshøjskolen  ved  Viborg med rod i det grundtvigianske folkelige arbejde og Danmarks Trænerskole Aalborg med DIF som bagland. 22 Skønt også

organisationsmæssigt anlagt er det i højere grad den kropslige lighed og forskel i praksis, fx ritualer, hverdagsliv og adfærd, der her  undersøges.  Afhandlingen  er  et  godt eksempel  på,  hvorledes  en  anden  videnskabelig tilgang end den historiske, kan kaste  nyt  lys  på  idrætshistorie  og  brugen  af historien. Her er banet nye veje.

## Lokalhistorie og idræt

Medens Jørn Hansen i Idrætshistorisk Årbog 1994 (udkom 1995) tog sig af det organisationsmæssige perspektiv, gik Niels Kayser Nielsen en anden vej med en række artikler i bl.a. Magasin fra det kgl. Bibliotek og Fortid  og  Nutid . 23 Ved  at  foretage  en række lokalhistoriske studier i sporten og gymnastikken på foreningsplan i mellemkrigstiden  viste  han,  at  opfattelsen  af  en skarp opdeling af provinskultur med gymnastik  og  bykultur  med  sport  ikke  holder ved et nærmere eftersyn. Denne inddeling af  både  idrætslig  og  politisk-kulturel  art, som især Ove Korsgaards bog Kampen om kroppen havde bidraget til, var ifølge Kayser Nielsen blevet brugt til »cementeringen af det politisk-organisatoriske modsætningsforhold  mellem  på  den  ene  side DDGU (DGI) og på den anden side DIF«. 24 Kayser Nielsens tese var, at netop på landet, hvor  modsætningsforholdet  skulle  være mest prægnant, var der snarere tale om et suppleringsforhold mellem de to idrætsformer.

Til  at  belyse  dette  fokuseredes  der  på især tre forhold. For det første havde højskolerne  ikke  et  så  anstrengt  forhold  til sporten,  som  det  ellers  er  blevet  hævdet. Med udgangspunkt  i  et  af  højskolebevægelsens arnesteder, Askov Højskole, kunne det vises, at der var et udbredt samarbejde mellem skolen og det private erhvervsliv i Vejen, som bl.a. kom til udtryk i samarbej- de om både sporten og gymnastikken. For det  andet  fremdrog Kayser Nielsen DIF's støtte til Niels Bukh i 1920'erne, hvor man bl.a. samarbejdede med DDSG om kurser, og hvor DIF støttede opførelsen af Gymnastikhøjskolen  i  Ollerup.  For  det  tredje kunne  man  se,  at  afhængigheden  mellem sporten  og  gymnastikken  syntes  udtalt  i idrætslivets hverdag i starten af 1930'erne, hvor der var tale om en foreningskrise, der især  truede  gymnastikken.  Niels  Kayser Nielsen pegede her på, at sportsaktiviteterne mange steder simpelthen reddede gymnastikforeningerne  fra  nedlæggelse.  Med disse  lokalstudier  kan  der  tegnes  et  mere nuanceret  hverdagsbillede  af  idrætslivet, som det udfoldede sig trods de organisatoriske  skel  og  ideologiske  modsætninger. Poul  Porskær  Poulsens  artikel:  »Det  var Ungdom  og  Kræfter,  Styrke  og  Vilje«  gymnastik  og  skyttesag  på  Silkeborg-egnen og i Gødvad ca. 1868-1930« fra 1996 er et godt eksempel på, at den lokalhistoriske forskning er et nyttigt korrektiv til den landsdækkende,  hvor  der  på  lokalt  plan kan  dukke  afgørende  nuanceringer  op. 25 Således  dokumenteres  det  i  artiklen,  at gymnastikken tidligt var voldsomt konkurrencepræget. Overgangen til svensk gymnastik  omkring århundredskiftet 1900 betød ganske vist en svækkelse af fokuseringen på enkeltmandspræstationer, men der kunne dog fortsat uddeles medaljer til enkeltpersoner, ligesom kontant honorering i form  af  præmier  som  pibe,  pung  og  bog også fandt sted. Og i kampen om godord og ære og venlige bedømmerord var holdkonkurrencen  ingenlunde  bandlyst.  Gymnastikken  omkring  århundredskiftet  1900 kendte i rigt mål til præstation og konkurrence,  viser  Poul  Porskær  Poulsen,  som  i øvrigt også har beskrevet træk af den lokale idræt i Vejle. 26

Den lokalhistoriske dimension er i den periode, der her behandles, blevet fulgt op på forskellig vis. En række universitetsspecialer har beskæftiget sig hermed, hvor der bl.a. kan peges på Vibeke Høy Worms om den  offentlige badeanstalts etablering i Odense og Helle Iversens om byplanlægning  og  de  ældste  idrætsanlæg  i  Århus, begge  indleverede  ved  Institut  for  Idræt, SDU. Derudover kan nævnes to specialer fra  Historisk Afdeling, AU,  nemlig  Mads Elleberg Pedersens om holdning til doping i dansk cykelsport 1959-2001 og Steen R. Lundbyes om de tidligste idrætsudøvere i Århus, hvor det som noget helt nyt vises, at det ikke var klassemæssige og sociale faktorer, der var bestemmende for, om og i givet  fald  med  hvem  man  dyrkede  idræt, men derimod geografiske og bopælsmæssige forhold: boede man i opgang med eller  på  samme  gade  som  en  idrætsudøver, var  chancen  for,  at  man  kom  til  at  dyrke idræt i samme klub ulige større.

Af  større  lokalhistoriske  monografier påkalder Johnny Wøllekærs studie Odense i bevægelse - strejftog i byens idrætshistorie fra 2001 sig særlig opmærksomhed ved sin  grundighed  og  sin  sikre  omgang  med kildematerialet, der er brugt med både varsomhed og overblik, således at Wøllekær ikke falder i den snare, som ellers nok kan true  sådanne  fremstillinger,  at  man  lader kilderne styre arbejdet. 27 Bogen er bredt anlagt og fortæller på en og samme gang idrættens og byens historie i tekster og billeder. Wøllekær har desuden bidraget med en række andre lokalhistoriske studier til bl.a. Odensebogen og Idrætshistorisk Årbog .

I  2002-udgaven  af  sidstnævnte  var  temaet  lokalhistorie  og  idræt,  som  det  nok vil være læserne bekendt. I sin præsentation  af  bogen  i  Vartov  april  2003  pegede Verner Bruhn på, at der på dette område forestår  uhyre  meget:  så  snart  man  finder svar på én problemstilling, rejser der sig to nye. Samme Verner Bruhn arbejder i øjeblikket  med  en  undersøgelse  af  idrætshistorien  i  et  pionér  samfund  som  Esbjerg. Den må man se frem til med megen forventning,  for  så  vidt  som  lokale  undersøgelser har det med at ændre vedtagne opfattelser.  Heller  ikke  den  idrætshistoriske kæde er stærkere end det lokale led.

Også derfor er Morten Mortensens nyligt udkomne ph.d.-afhandling Idræt som kommunal velfærd. Mentalitet, velfærd og idrætspolitik i København, Ballerup og Skive 1870-1970 et kærkomment bidrag. 28 En af Morten Mortensens teser er, at velfærdstanken  -  forestillingen  om  det  »det  gode liv« - og den idrætslige udmøntning heraf først og fremmest har foldet sig ud i lokale, kommunale sammenhænge. Her peger forfatteren på, at idrætsområdet i modsætning til fritids-, social- og kulturområdet ikke har været  underlagt  en  egentlig  offentlig  styring.  Der  har  generelt  været  en  decideret modvilje mod en samlet målbevidst idrætspolitik i kommunerne. Idræt var jo godt og sundt, så det var der ingen grund til at skændes om. Morten Mortensen afdækker gennem et stort kildemateriale de mentalitetshistoriske spor, som fulgte idrættens udbygning  gennem hundrede år. Det gør ham i stand til at påpege de ændringer og kampe, der alligevel fandt sted samtidig med, at det særlige miljø omkring idrætten var relativt stabilt. Her kunne man mødes og skabe personlige netværk både som udøver, leder og politiker. Idrætsmiljøet blev tillagt positive værdier - engagement og social ansvarlighed - og blev dermed et symbol på og indøvelse i velfærdsmoderniseringen. Sluttelig peges der på, at fritidsloven i 1968 blotlagde nogle af de paradokser, der har omgivet - og omgiver - den frivillige idræt. Loven var på den ene side en anerkendelse af foreningsledernes  frivillige  arbejde  og  på den anden side en trussel for det. Opfattel- sen af det frivillige arbejde som værende af en særlig utopisk værdi stødte her sammen med et velfærdspolitisk ønske om at højne kvaliteten af fritidslivet. At betale sig til det gode liv i fritiden var et velfærdspolitisk instrument og rationale, der i nogen grad kom i karambolage med den traditionelle opfattelse af det frivillige idrætsarbejde som uegennyttigt og autonomt. Det er en problemstilling, der ikke mindst bliver aktualiseret i disse  år,  hvor  befolkningens  sundhedstilstand  har  stor  politisk  bevågenhed  ikke mindst finansielt. Kan sundhedsfremme og frivillighed gå hånd i hånd? Tja, gadehjørnet har reddet mange unge fra idrætten, som Jytte Abildstrøm  og  Niels  Hausgaard  har udtrykt det. 29

## Idræt og politik

Som det tredje hovedtræk i den idrætshistoriske forskning 1995-2005 kan man pege på forholdet mellem idræt og politik. Her rager ét værk op blandt alle andre, nemlig Hans Bondes disputats om Niels Bukh fra 2001. 30 Fortjent har værket fået en voldsom omtale og pressedækning som kronen på mange års arbejde.  Debatten  herom  vil  nok  være  de fleste  bekendt.  Det  væsentlige  heri  forekommer at være den diskussion, der gjorde sig  gældende  ved  disputatsforsvaret,  og som siden har kunnet følges  i  tidsskriftet Historie ,  mellem  Bonde  og  1.  opponent John T. Lauridsen. 31 Det drejer sig om styrken og omfanget af den trusel i retning af fascisering, som Bukh og hans gymnastikbevægelse udgjorde. Bonde mener, at denne trusel i høj grad var til stede. Lauridsen vil nedtone den og gør gældende, at der var andre og farligere folk på den yderste højrefløj i 1930'erne. Denne interessante og væsentlige debat er i nogen grad blevet tilsidesat af de mere sensationelle træk, som især dagspressen og gamle Ollerupianere i bl.a. Ung- dom og Idræt har hæftet sig ved. Udlægninger af Bukhs seksuelle orientering har fået megen spalteplads. Det er Hans Bonde nu ikke  selv  uden  skyld  i.  Dels  er  det  »godt stof«, dels har forfatteren argumenteret for, at der var en sammenhæng mellem Bukhs homoerotiske syn på kroppen og udformningen  af  den  primitive  gymnastik.  Også Hans Bonde har måttet erkende, at når der pilles ved sakrosankte myter, ikke mindst dem, der har med besættelsestiden at gøre, falder  der  straks  mytologiserende  brænde ned. Ét af de mere betydelige aspekter ved disputatsen  er  i  øvrigt,  at  Bonde  får  vist sammenhængen mellem mellemkrigstiden og  besættelsestiden,  i  stedet  for,  som  det ofte ses, at lægge en cæsur ind ved 9. april 1940. I kraft heraf har hans arbejde perspektiv ud over det rent idrætsfaglige. Samtidig blotlægger  Bondes  biografiske  arbejde  et uudforsket  felt,  nemlig  det  komparative: Hvordan var receptionen af nazismen og fascismen generelt i mellem- og efterkrigstidens gymnastikmiljø? Den biografiske tilgang har  haft  stor  gennemslagskraft  i  offentligheden, men en komparativ ansats ville givetvis gøre os klogere på perioden og forholdet mellem 1930'ernes totalitære strømninger,  grundtvigianismen  og  gymnastikmiljøet. 32

Det politiske aspekt er også til stede i den forskningsretning,  der  eksplicit  behandler relationerne  mellem  idræt  og  køn.  Else Trangbæk giver bl.a. mæle til dette område i artiklen »Gender in Modern Society: Femininity, Gymnastics and Sport« i temanummeret The Nordic World fra serien Sport in Global Society (1998), som også tæller danske bidrag fra Jørn Hansen og Per Jørgensen. 33 I  artiklen forfægter Else  Trangbæk det synspunkt, at sportens individuelle konkurrenceorientering  og  gymnastikkens  fokus på den kollektive sammenhængskraft ikke mindst har betydning for, hvordan kønnet konstrueres, og hvordan det i dette tilfælde feminiseres. Hun påpeger her, at hvor den svenske gymnastik blev anset som en passende kulturel ramme for kvindekønnet, udgjorde sportens rum et større problem. Gennem gymnastikkens sundhedsbegreb kunne kvindekønnet  italesættes  som  et  (særligt) biologisk væsen, hvis kropslige udfoldelse måtte  fremelske  de  husmoderlige  dyder, mens sportens grænsesøgende karakter gjorde det vanskeligt på samme vis at formog normsætte kønnet. 34 Ole Skjerk og Anne Lykke Poulsen har på forskellig vis arbejdet videre med dette tema. 35 Sidstnævnte er på trapperne med  en  ph.d.-afhandling  om kvindegymnastikken i Danmark 1900-1940 med fokus på kvindelighed, medborgerskab og professionalisering. Lykke Poulsen har dog allerede givet smagsprøver på afhandlingen, senest i Dansk Sociologi (2004) om gymnastiklærerindernes  betydning  i  den nævnte periode. 36 Ud fra Bourdieus feltbegreb gør hun sig til talskvinde for, at kvindegymnastikken var relateret til to andre felter, det videnskabelige og det pædagogiske, men også et »skyggefelt« for medborgerskab. Dermed antyder  Anne Lykke Poulsen, at  kvindegymnastikken  ikke  blot  var  et formbart redskab til at fastholde »det feminine«,  den  indfældede  orden,  men  at  den også bidrog til at modernisere kønnet. Erfaringen med gymnastikken og organiseringen af den gav kvinderne mod til at stå på egne ben også i den offentlige sfære. Studiet kan dermed ses som en empirisk fordybelse i et de centrale temaer, som Else Trangbæk gennem årene har sat på den idrætshistoriske dagsorden.

I forlængelse af dette skal også nævnes et nyligt indleveret speciale ved Center for Kulturstudier, SDU, om modtagelse af Medau-gymnastikken  i  Danmark  1936-1941 af Birgit Brink Lund. Hun analyserer dette sparsomt udforskede emne ud fra den tese, at modstanden fra især den folkelige del af gymnastikmiljøet må ses som en kamp om at definere kønnet. Medau-gymnastikkens totalbevægelser og fokus på bækkenet truede  med  at  gøre  øvelserne for sanselige. Modstanden kom ikke mindst fra de kvindelige ledere fra landet, som ikke opfattede bevægelserne  som  frigørende,  men  derimod seksualiserende, dvs. ukontrollerbare og forførende.

Som noget nyt i perioden 1995-2005 aftegner der sig som helhed en tendens til, at idrætten ikke længere anses som et studieobjekt i sig selv. Det synes at være centralt for den idrætshistoriske forskning, som den kommer til udtryk i forbindelse med idræt og politik, at idrætten anskues som en del af både  velfærdssamfundets  opbygning  og »nation building«. Det gælder ikke mindst forskningen i idrætshistorien i mellemkrigstiden. Den danske forskning på dette felt er vel ikke så udfoldet som i Norge og Sverige, hvor i det første tilfælde Rune Slagstads bog De nasjonale strateger om dannelse, politik og traditionsforvaltning i Norge også indeholdt  en  idrætshistorisk  dimension,  som bl.a. Matti Goksøyr har taget op til diskussion. 37 For Sveriges vedkommende må man for de senere års vedkommende pege på Johan Norbergs afhandling Idrottens väg till folkhemmet - studier i statslig idrottspolitik 1913-1970 . 38 Til gengæld udviser den danske forskning så en mere markant profil i anden sammenhæng, der her præsenteres som den fjerde og sidste tendens, nemlig kropskultur, demokrati og folkeoplysning.

## Krop, folkeoplysning og demokrati

Ikke mindst fra 1997 kom der i højere grad end tidligere fokus på forholdet mellem det tavse og det talte set i relation til folkeop- lysningstraditionen  og  demokratidiskussionen,  som  for  alvor  blussede  op  og  fik forskningsmæssig  tyngde.  Temaet  havde dog været berørt før bl.a. i artiklen »Nationalism  and  the  Culture  of  the  Body:  The Politicization of »Popular« Gymnastics in the Nineteenth-Century Denmark« af Henning Eichberg fra periodens start i 1995. 39

Tre større forskningsprojekter om demokratiets vilkår blev etableret i 1997. Først og fremmest blev den danske magtudredning sat i gang det år efter en betænkning fra udvalget »vedrørende en analyse af demokrati og magt i Danmark«, nedsat af Folketinget i 1994. Ligeledes blev »Demokratiprojektet« ved Institut for Statskundskab, Københavns Universitet, igangsat under en treårig  tidsramme,  og  endelig  fik  Forskningscenter for Voksenuddannelse på Danmarks  Lærerhøjskole  og  Center  for  Kulturstudier på Odense Universitet midler til at  gennemføre  et  fireårigt  forskningsprojekt under titlen »V oksenuddannelse, folkeoplysning og demokrati«. Det var således ikke  kun  en  internt  idrætshistorisk  bevægelse, der var sat i gang. Udslagsgivende blev også bekymringen over ændringerne i demokratiets stilling, hvor sammenhængen med oplysning og deltagelse i traditionelle demokratibærende institutioner - politiske foreninger, fagforeninger mm. - var under opbrud.

I 1997 udkom ligeledes Ove Korsgaards bog Kampen om lyset. Dansk voksenoplysning gennem 500 år , der beskrev de lange linjer i dansk folkeoplysnings historie med fokus på fem »oplysnings- og dannelsestraditioner«: kristen oplysning, statsborgerlig oplysning, folkelig-national oplysning, arbejderoplysning  og  personlig  oplysning. 40 Selvom kampbegrebet går igen fra Kampen om kroppen , er der ved første øjekast ikke megen krop i dette bredt anlagt værk. Korsgaard  vælger  i  stedet  at  se  oplysningshi- storien ud fra tre indfaldsvinkler, der belyser idégrundlaget, institutionsgrundlaget og fag/medie/metodegrundlaget:  en  idéhistorisk,  en  institutionshistorisk  og  en  didaktisk. Trods vægtningen af »det talte« - eller netop pga. denne vinkling - kommer forholdet mellem krop, demokrati og folkeoplysning  op  til  overfladen.  Korsgaard  bemærker i slutningen af bogen, at kroppen i det postmoderne samfund i højere grad bliver frigjort fra den materielle produktion for at blive inddraget i den kulturelle produktion: »Kroppen betragtes ikke længere som en  beholder,  der  skal  fyldes  med  »ånd«, men anskues i stigende grad som en basis for al videns-, erfarings-, og identitetsdannelse. Udviklingen  af autentiske, ikkesproglige oplevelser, fornemmelser og erfaringer bliver en helt anderledes central opgave end tidligere. I dette perspektiv bliver praktisk-æstetisk  virksomhed  ikke  et  sekundært  element  i  uddannelsespolitikken, men af vital betydning«. 41

Spørgsmålet om kroppens og ordets betydning  for  demokratiet  behandles  mere eksplicit i Korsgaards betydningsfulde artikel »Delingsføreruddannelse og demokratiuddannelse« fra 1997. 42 Her sammenligner  han  delingsføreruddannelsen  i  gymnastik på højskolerne med lederuddannelsen på Krogerup, som med Hal Koch i spidsen forsøgte »at skabe forbindelse mellem det folkelige og det politiske…«, dvs. bibringe  kommende  ungdomsledere  demokratisk  dannelse. 43 I  modsætning  til  delingsføreruddannelsen blev Hal Kochs demokratiuddannelse  ingen  succes,  og  han forlod Krogerup Højskole i 1956. 44 Det er forståeligt - bemærker Korsgaard - at Hal Koch på baggrund af historiske erfaringer fra mellemkrigstiden og de første besættelsesår trak en skarp linje mellem »ordet« og »sværdet«: »Problemet med en sådan demarkationslinje er imidlertid, at en stor del af det æstetiske felt glider ud af syne. Sat på spidsen er spørgsmålet, om man med sværdet  kan  kæmpe  en  symbolsk  kamp,  der  i æstetisk form svarer til den ordkamp, som demokratiet har som forudsætning? Findes der en demokratisk konfiguration af magten, der kan fremstilles symbolsk? Eller er demokrati principielt forbundet med taletilbud og billedforbud?«. 45 Korsgaard antyder selv et svar: »selv om der klart er en spænding mellem demokrati og æstetik, kan demokratiet sikkert ikke undvære den kraft, der kan ligge i æstetikken, hvor tvetydigt den end kan være«. 46 Niels Kayser Nielsen tager diskussionen om krop og tale op i artiklen  »Kroppen  som  demokratisk  anliggende - i en nordisk kontekst« fra tidsskriftet Historie (2002), som byder på en anden læsning af Hal Koch. 47 Her peges der på, at der i 1930'erne kan spores en ny demokratiopfattelse,  hvor  de  universalistiske  frihedsrettigheder,  baseret  som  de  var  på  et abstrakt individ, kombineres med den konkrete krops sociale behov.

En  anden  artikel,  der  på  afgørende  vis belyser forholdet mellem krop og demokrati, er Henning Eichbergs »Otherness in Encounter. Thinking Folk Identity, Democracy and Civil Society with the Help of Martin Buber« fra 1997. 48 Eichberg nærmer sig problemstillingen fra en anden vinkel, idet han tager udgangspunkt i to definitioner på demokrati  for  herefter  -  i  den  velkendte trialektiske stil - at give et tredje bud. Dels peger han på den demokratiforståelse, der sætter fokus på den skrevne forfatning. Det er her ikke blot et spørgsmål om nedfældede regler - ofte er forfatningen genstand for stor veneration og ses som nationens sjæl, der kræver patriotisk »kærlighed«. En anden forståelse retter sig mod reglerne og reguleringen af valg og repræsentation. Demokratiet ses her som et sæt regler, der regulerer, hvordan en regering kan skiftes ud eller genvælges på baggrund af en formalisering af folkets røst. Fokus er her på selve valghandlingen og de regler, der afstemmer den  politiske  indflydelse.  Ifølge  Eichberg er den danske demokratiforståelse karakteristisk derved, at den ikke definitivt lægger sig op ad den ene eller den anden af disse tolkninger. På den ene side værdsættes de demokratiske rettigheder, der er nedfældet i grundloven - herunder f.eks. forsamlingsfriheden - og på den anden side tages de formelle regler om stemmeafgivelse og repræsentation  meget  alvorligt,  men  det  er ikke hverken  konstitutionen  eller  valghandlingen, der anskues som kernen i demokratiet.  På  baggrund  af  det  levede  liv, som det historisk set har udfoldet sig i idrætsverdenen og i foreningslivet,  anskues demokratiet snarere som en samfundsmæssig praksis, hvor selvbestemmelsen og den frivillige organisering udfolder sig mellem valgene. Gennem læsning og udlægning af filosoffen  og  teologen  Martin  Bubers  begreber om »Jeg«, »Du« og »Det« karakteriserer  Eichberg  de  to  første  demokratiforståelser  som  vigtige,  men  tingsliggjorte størrelser (tilhørende »Det«-verdenen), der er udkrystalliseringer af det egentlige: Det levende demokrati, dvs. folks evner og muligheder for at indgå i dialogisk udveksling med hinanden - at sige »Du« til de andre. 49 Sidst  i  1997  blev  der  desuden  afholdt  et forskningsseminar  i  Fuglsø  under  titlen »Folkeoplysning, krop og dannelse«. Overskriften  for  seminaret  angav,  at  emnet  nu for alvor havde bidt sig fast i den idrætshistoriske og kropskulturelle forskning, men også at feltet åbnede for mange spændende vinkler, der kunne bidrage til undersøgelserne.  Således  indeholdt  den  antologi  fra 1998, som udsprang fra dette seminar, bidrag, der omhandlede gymnastik- og folkeoplysningshistorie,  antropologiske  udredninger vedr. ritualernes betydning, filosofi- ske overvejelser om spontaniteten som element i livsoplysningen, kulturteoretiske belysninger af kroppens betydning i de senmoderne udlejringsprocesser, betydningens  naturhistorie,  forholdet  mellem  kulturpolitik og folkeoplysning og fænomenologiske overvejelser vedrørende det relationelle som basis for den kropslige væren.

I 1999 kom endnu et udspil, der var rettet  mod forholdet mellem folkeoplysning, krop og demokrati. Skriftet med titlen Demokrati  og  kropslighed var  Gerlev-miljøets bidrag til dette emne. Her viderefører Ove Korsgaard et tema, der kort blev berørt i artiklen »Delingsføreruddannelse og demokratiuddannelse«  fra  1997,  nemlig spørgsmålet  om  demokratiet  som  symbolsk system og kroppens rolle heri. Især rettes opmærksomheden på overgangen fra enevælde til demokrati og den symbolske forskydning, der kan udtrykkes i kiasmen: »Fra magtens tale til talens magt«. 50 I artiklen  »Demokrati uden krop« forfægtes det synspunkt,  at  den  politiske  legitimitet  i enevælden  var  bundet  til  kongens  krop, kronen, kåben, det blå blod, arvefølgen og ritualerne. 51 Kongen  inkarnerede  magten og havde i den forstand ikke behov for at sige noget, når han tronede frem. I den demokratiske politik er magten derimod ikke funderet  i  kroppen,  men  i  talen.  Magten kan kun udøves gennem talen og kun ved at henvise til noget andet end talerens egen krop. Dette »andet« blev i det moderne demokrati til folket og nationen, som udgjorde  de  nye  abstrakte  legitimeringsfigurer. Mens fyrsten udfyldte tronstolen, er demokratiet  karakteriseret  ved  talerstolen,  som kun er et midlertidigt standpunkt for den, der taler. For tales skal der; magtens sted er tomt og fyldes kun ud ved tale, af borgeren,  der  taler  på  andres  vegne  -  altså  repræsentation frem for inkarnation.

Med inspiration fra den franske filosof Olivier Mongin pointerer Korsgaard, at demokratiets »kropsløshed« og det »afkorporerede  individ«  har  en  bagside,  idet  man her fratages de selvindlysende relationer til andre,  til  samfundets  store  krop,  hvor  alt hænger sammen. 52 Det demokratiske samfund skaber i den forstand små individuelle kroppe  -  og  fremmedgørelse.  Dette  forhold har skabt tilbagevendende forsøg på at  genetablere  den  store  krop,  det  organiske samfund, hvor alle kender deres plads og underkaster sig en opløsning i massen. Disse forsøg kendes fra de totalitære systemer. For Korsgaard betyder det, at der ikke er  nogen  vej  uden  om:  »I  demokratiet  er magten ikke forankret i kroppen, men i talen!«. 53

Tiltroen til talen er et helt centralt omdrejningspunkt  i  demokratiet,  men  som Henning Eichberg bemærker i sin kritiske afslutningsartikel:  »Også  antidemokraten taler med ord«. 54 Endvidere påpeger Eichberg, at demokratiets »kropsløshed« er relativ - med demokratiet får individerne netop  retten  til  deres  egen  krop,  hvad  Korsgaard også selv er inde på. At tale om omkorporalisering frem for afkorporalisering giver her mere mening. Med Foucault kunne man sige, at individerne først bliver individer, idet de udstyres med en krop i det politiske  system.  Demokratiet  skaber  derfor ikke »afkorporaliserede individer«, men giver i en vis forstand kroppen tilbage til folket.

I 2001 udkom der flere bøger med forholdet  mellem  oplysning,  krop  og  demokrati  som  det  helt  centrale  forskningsfelt. Forskningsprojektet »Voksenuddannelse, folkeoplysning og demokrati« blev afsluttet  med  udsendelsen  af  fire  antologier, hvoraf  den  ene,  Ove  Korsgaard,  Bo  Vestergård Madsen og Niels Kayser Nielsen (red.): Idræt, krop og demokrati , var viet til dette emne. Heri inddrog også Troels Ras- mussen  Hal  Koch  i  sin  artikel  om  Gymnastikhøjskolen ved Viborg med  titlen »Lederuddannelse og demokrati«. 55 Artiklen  er  et  bidrag  til  Gymnastikhøjskolens tidlige  historie  herunder  forberedelsesfasen  og  oprettelsen  i  1951.  Det  centrale spørgsmål for Rasmussen er, hvilken mening  gymnastikken  og  kroppen  er  blevet tilskrevet i den oplysningspraksis, der har fundet sted - og hvilken demokratiforståelse, den har fordret.

Artiklen var en forløber for en bog om Gymnastikhøjskolen  ved  Viborg,  der  udkom i 2001 under titlen Lederuddannelse og demokrati. En gymnastikhøjskoles historie i  forbindelse med skolens 50-års jubilæum. 56 Rasmussen går historisk til værks og analyserer den særegne blanding af patriarkalsk formynderskab og medborgerlig dannelse, som den danske højskole har baseret sig på, ligesom forholdet mellem gymnastikken og samtalen tages op som en demokratisk og folkelig udfordring. Skolens forstandere tildeles en betydelig plads i bogen, hvilket selvsagt er på sin plads, for så vidt som også Gymnastik- og Idrætshøjskolen ved Viborg er præget af både idræts- og højskoleverdenens trang til centrering omkring »store« ledere. Dette er selvsagt ikke uden  betydning  for  det  demokratiaspekt, som  flankerer  den  idrætshistoriske  vinkling.

Karakteristisk for dansk idrætshistorie i snæver  henseende  og  nordisk  samfundstænkning i det hele taget var der også i Viborg  tale  om  et  samarbejde  mellem  det offentlige,  erhvervslivet  og  de  folkelige kredse.  Det  fremgår  ligeledes,  at  man  fra Viborgs side ikke tog det så nøje, om der blev tale om en højskole eller en idrætshøjskole.  Man  fandt  det  heller  ikke  så  afgørende, om der skulle lægges vægt på folkelig idræt eller konkurrencesport.

Troels Rasmussens bog bidrager til for- ståelse  af  den  gymnastikverdenens  folkelighed,  der  fandt  sted  i  bl.a.  Viborg.  Den autoritære nisse fra Ollerup flyttede med, men måtte give uhjælpeligt tabt i løbet af 1960'erne. Det efterlod den folkelige del af samfundet med en orienteringsløshed, der siden skulle få politiske konsekvenser. Set i lyset heraf var det trist, at det blev en Bukh-elev som Mads Nielsen, der kom til at tegne  billedet  i  Viborg.  Spørgsmålet  er imidlertid,  om  der  var  andre  muligheder. Fra bykulturen var der ingen alternativer at pege på.  I  forbindelse  med  oprettelsen  af Dansk Ungdomssamvirke havde Oskar Hansen (ham med »Danmark for Folket«) omtalt  idrætsfolk  som  »aandelige  Strandvaskere«.  Det  overlod  idrætsverdenen  til sådanne og til  ikke  så  få  folk  på  ledende poster, som havde en autoritær arv med fra de 1930'ere, hvor det var en vogue at kritisere  både  demokrati  og  parlamentarisme. Det er dette perspektiv, der peges på i Troels Rasmussens bog.

Det er netop en af de tidligere forstandere fra Viborg, Olav Ballisager, der sammen med Søren Damkjær har redigeret antologien Kroppens idé fra 2003. 57 Blandt meget andet  belyses  også  her  den  danske  gymnastiktradition i artiklerne »Ide med kroppen«  og  »Hvad  siger  bevægelsen?«  gennem overvejelser om »den villede æstetik«. Begrebet bliver brugt som afsæt til en diskussion  og  kritik  af  det  kulturelle  klima, som  har  været  herskende  i  den  folkelige gymnastik - enten har gymnastikken været anset som et middel i en større sags tjeneste eller også - som i de seneste årtier - er den blevet til »gymnatainment«. 58 I  stedet tolker Olav Ballisager gymnastikhistorien ud det synspunkt, at gymnastikken skal udvikles  kvalitativt,  æstetisk,  almenmenneskeligt for at blive oplysende. »Punktet udenfor« er ikke længere væk end én selv, som Claus Bøje har formuleret det i en anden sammenhæng. 59 Udover  disse  bidrag  skal nævnes  den  serie,  som  forlaget  Klim  har publiceret  under  titler Bevægelsesstudier . Dette djærve initiativ har foreløbig resulteret i seks værker, hvoraf tre skal omtales.

Bo  Vestergård  Madsens  ph.d.-afhandling Oplysning i bevægelse - kultur, krop og demokrati i den folkelige gymnastik fra 2003  skriver  sig  ind  i  feltet  vedrørende idræt, krop og demokrati, men tager mere radikalt end ellers set greb om et fænomenologisk  og  kropssociologisk  aspekt  som modvægt  til  den  mere  idéhistoriske  tilgang. Forfatteren analyserer den folkelige gymnastikbevægelse fra 1928 til i dag i et oplysnings-  og  demokratiperspektiv  med et  tilbageblik  til  den  svenske  gymnastiks gennembrud  i  1880'ernes  højskolemiljø. Frem  for  at  fremstille  idrætsorganisationernes  og  samfundets  »udvikling«  er  det bogens formål at anskueliggøre de spring i historien,  som  kommer  til  syne  ved  ændringerne i bevægelserne og den sproglige bearbejdelse af dem. Dermed bidrager afhandlingen  til  diskussionen  om,  hvorvidt samfundsændringer »sætter«  sig  på  kroppen,  eller  om  de  idrætslige  mønstre  foregriber  talen  og  de  samfundsmæssige  forskydninger. Bo Vestergård Madsen belyser bl.a. spændingen mellem de dygtige og de mange  i  bevægelsens  selvforståelse  og praksis. Der peges her på paradokset mellem den deltagelsesdemokratiske fordring og dyrkelsen af en elite.  Her  trækkes  der tråde fra Niels Bukhs, Kristian Krogshedes og Erik Flensted-Jensens gymnastikturneer til nutidens Verdenshold, som under betegnelsen »den folkelige elite« tegner organisationen  DGI.  Også  overgangen  mellem kommandogymnastik, musikgymnastik og vore  dages  performancegymnastik  analyseres. Det vises bl.a., at gymnastikken ikke længere handler om et budskab om at bidrage til en sag, men snarere kan anskues som en invitation om et være med i et fællesskab.  Det  er  ikke  lederens  faste  kommando,  men  gymnasternes  flydende  kontakt med publikum, der er i centrum. - Et billede  på  nye  oplysnings-  og  demokratiformer?  Afhandlingen kan overordnet ses som en hybridisering, der peger på en tredje vej, hvor bevægelsesbegrebet giver mulighed for nye indsigter - et bevægelsesbegreb, der både adresserer de kropslige udfoldelser, stemningen og organiseringen.

Henning  Eichbergs  bog  i  samme  serie People of Democracy. Understanding SelfDetermination  on  the  Basis  of  Body  and Movement fra  2004  er,  som  overskriften angiver, et yderligere forsøg på at strukturere  demokratispørgsmålet  ud  fra  det  tredelte  bevægelsesbegreb. 60 Eichberg  tager et kropslig-materialistisk udgangspunkt for at  belyse  problemstillingen:  Hvem  er  demokratiets folk? Forfatteren peger her på, at demokrati ikke kun kan ses som en abstrakt idé, der knytter sig til forskellige institutioner.  Det  har  også  at  gøre  med  folkets  og  folks  bevægelsespraksis.  Gennem forskellige  historiske  nedslag  søger  Eichberg at vise, at demokratiet og dets stadige fornyelse er afhængig af et folk, der bliver til et folk i og med, at de bevæger sig sammen og manifesterer sig, går på gaden og påtager sig ansvaret: »Vi er folket«. I videre  forstand  er  bogen  et  indlæg  i  debatten om folkebegrebets relevans og demokratiets stilling i forhold til nye politiske overbygninger.  Eichberg  fastholder  vigtigheden af, at demokratiet har brug for et (bevægeligt) folk og omvendt - og at demokratiet ikke kan sikres, uden at folks identitetsmæssige forhold tages alvorligt.

Det seneste skud på stammen i Bevægelsesstudier er  antologien Folk  -  om  et grundbegreb i demokrati og kultur ligeledes  fra  2004.  Artiklerne  beskæftiger  sig dels analytisk, dels teoretisk med folkebe- grebets politiske, etniske, sociale og kropslige  implikationer.  Antologien  er  tilegnet Henning Eichberg og også her båret af ideen om, at der går noget forud for ideen om »folket«, nemlig bevægelse: »Folket bliver også til  i  fælles  bevægelse«,  hedder  det  i indledningen. 61 Et  folk  er  med  andre  ord ikke  kun  konstitueret  af  det  bevidsthedsmæssige, som en del refleksivitetsforskere ellers påstår. Bevægelsesbegrebet er imidlertid  flertydigt  -  og  partikulært.  Der  kan med andre ord vanskeligt siges noget generelt  og  universalistisk  om  fænomenet »folk«. Folket bliver folk i kraft af, at det gør fælles sag, men altid i historisk og rumlig specificitet. Her går der med andre ord en lige linje tilbage til de tanker, der blev bragt  på  banen  i  dansk  idrætshistorisk forsknings  barndomsår  i  1980'erne.  Men nu  altså  med  den  væsentlige  tilføjelse,  at det ikke længere er idræt i snæver forstand, men idræt i samfundsmæssig kontekst, der er det centrale. Kampen om folket - titlen på Ove Korsgaards seneste bog, som blev indleveret som doktorafhandling ved DPU - er altså  ikke  slut. 62 Heller  ikke  i  en  nordisk sammenhæng. Allerede i 2000 havde Svenska  litteratursällskapet  i  Finland  udgivet en antologi om folkebegrebet. 63 Endnu en gang kan det konstateres, at danskerne ikke har opfundet folkebegrebet, og at vi heller ikke har patent på det, selvom det kan synes sådan i disse år, hvor begrebet er blevet revitaliseret i den politiske offentlighed.

## Afslutning

Fra 1995 og frem er der, som det fremgår, stadig  tale  om  en  traditionel  centrering omkring  egentlig  idrætshistoriske  emner, og  den  organisatoriske  og  foreningsmæssige dimension påkalder sig stadig interesse; bl.a. betinget af, at her fortsat forestår store  opgaver.  Men  det  er  samtidig  tydeligt, at blandt de fire tendenser, der er peget på i det ovenstående, har ikke mindst den blok, der samler sig om krop, oplysning og demokrati, vind i sejlene og fremstår som et vigtigt forskningsfelt. 64 Dansk idrætshistorisk forskning flytter sig hurtigt i  disse år. Man må håbe, at bukserne holder, og at de mange teoretiske armbøjninger ikke går ud over den empiriske fordy-

## Noter

- 01 Ove Korsgaard: Kampen om kroppen. Dansk idræts  historie  gennem  200  år .  København:  Gyldendal 1986.
- 02 Jens, Krogslund: J.C.F. Gutsmuths og hans samtid. Gymnastik-historiske kilder, bind I . Odder: Gymnastik-Historisk Forlag 1982 og Nogle rids af Linggymnastikkens for-historie i Danmark. Gymnastikhistoriske kilder, bind II . Odder: Gymnastik-Historisk Forlag/HH grafisk tegnestue 1987.
- 03 Se Peter Arentzen og Else Trangbæk: Rapport fra idrætshistorisk seminar d. 7.-8. oktober 1983 på Danmarks  Højskole  for  Legemsøvelser .  København: DHL 1983.
- 04 Se Niels Kayser Nielsen: »Kvalificering gennem knægtelse«.  I: Centring ,  nr.  3-4/1982  s.  205  og 207.
- 05 Ove  Korsgaard: Kampen  om  kroppen.  Dansk idræts historie gennem 200 år . København: Gyldendal 1986 s. 9.
- 06 Ibid. s. 12.
- 07 Else Trangbæk, mfl.: »Indledning«. I: Else Trangbæk,  mfl.  (red.): Dansk  idrætsliv .  København: Gyldendal 1995.
- 08 Bo Vestergård Madsen: Oplysning i bevægelse kultur,  krop  og  demokrati  i  den  folkelige  gymnastik .  Århus: Klim 2003 og Niels Kayser Nielsen: Fra Robin Hood til fodbold. Et kulturanalytisk  studie  i  arbejderklassens  kropskultur  i  England i 1800-tallet .  Odense: Odense Universitetsforlag 1992.
- 09 Red.:  »Forord«.  I: Idrætshistorisk  Årbog  1985 . Odense: Odense Universitetsforlag 1985 s. 7.
- 10 Jan Lindroth: »Årsbokstankar vid ett tioårsjubileum«.  I: Idrætshistorisk  Årbog  1994 .  Odense: Odense Universitetsforlag 1995 s. 19.

belse. Hvad angår konkrete undersøgelser er der nemlig stadig meget at gøre. Imidlertid kan man samtidig glæde sig over, at den tilstand, der var fremherskende for år tilbage,  hvor  det  var  en  lille  håndfuld  af Tordenskjolds soldater, som tegnede billedet,  nu  synes  at  være  overvundet.  Der  er kommet  nye,  lovende  forskere  til,  hvad ikke mindst rækken af specialer og ph.d.afhandlinger vidner om.

- 11 Mindre studier er det dog blevet til. Se: Bjarne Ibsen og Bente Sørensen: »Idrættens organisationer - struktur, problemer og selvopfattelse«. I: Jacob A.  Buksti,  (red.): Organisationer  under  forandring. Studier i organisationssystemet i Danmark . Århus:  Forlaget  Politica  1980  samt  Finn  Berggren, Bjarne Ibsen og Ejgil Jespersen: Idrættens trækfugle.  Instruktøruddannelse  og  instruktørarbejde i folkelig idræt . Vejle: DDGU 1987 s. 5-30.
- 12 Jørn Hansen: »Fusioner - Danske gymnastik- og Idrætsforeninger - Danmarks Idræts-Forbund. Et historisk  essay«.  I: Idrætshistorisk  Årbog  1994 . Odense: Odense Universitetsforlag 1995.
- 13 Ib Nordby: Sablen og den bløde hat. De danske skytte-,  gymnastik-  og  idrætsforeningers  forhold 1940-45 med et indledende historisk tilbageblik . Odense: Odense Universitetsforlag 1995 s. 156.
- 14  Klara Aalbæk Korsgaard: Anna og Jørgine. En historisk fortælling om to kvinder, deres gymnastik og deres højskole .  Odense: Odense Universitetsforlag 1996.
- 15 Jørgine Abildgaard: Øvelser til Kvindegymnastik . Snoghøj 1928 s. 8.
- 16 Jørn Hansen: Ikke at syne, men at være. Sønderjydsk  idræt  gennem  100  år .  Odense:  Syddansk Universitetsforlag 2003.
- 17 Verner Bruhn: Det skæve træ. Træk af ungdomsforeningernes og gymnastikforeningernes historie efter 1945. Vejle: DGI 1997.
- 18 Per  Jørgensen: Ro,  renlighed,  regelmæssighed. Dansk Idræts-Forbund og sportens gennembrud ca. 1896-1918. Odense: Institut for Idræt 1996.
- 19 Ivar Berg Sørensen og Per Jørgensen (red.): » Een Time  dagligen«  -  skoleidræt  gennem  200  år . Odense: Odense Universitetsforlag 1998.

- 20 Jørn Hansen: Ringene samles - En fortælling om den olympiske bevægelse . Odense: Syddansk Universitetsforlag 2004.
- 21 Ole Skjerk: Dameudvalgets inderlige Overflødighed. Kvindehåndbold i Danmark  1900-1950 . København: Institut for Idræt, Københavns Universitet 2001.
- 22 Sine Agergaard: Århus: At videreføre traditionerne - En etnografisk komparativ analyse af to danske idrætsuddannelser for folkelige ledere og elitetrænere . Århus: Afdeling for Antropologi og Etnografi, Aarhus Universitet 2004.
- 23  Se bl.a. Niels Kayser Nielsen: »Sport og bondekultur  -  om  foreningsliv  i  provinsen  i  mellemkrigstiden«. I: Fortid og Nutid , nr. 1/1995.
- 24  Niels Kayser Nielsen: »Foreningskrise i mellemkrigstiden  -  om  ungdom og idræt på landet«. I: Idrætshistorisk  Årbog  1994 . Odense:  Odense Universitetsforlag 1995 s. 31.
- 25  Poul Porskær Poulsen: »Det var Ungdom og Kræfter, Styrke og Vilje« - gymnastik og skyttesag på Silkeborg-egnen og i Gødvad ca. 1868-1930«. I: Østjysk Hjemstavn 1996.
- 26 Poul  Porskær  Poulsen:  »Fra  sandbakkerne  til  idrætsparken - Vejle Lawn Tennis Klubs første år«. I: Vejlebogen 2000.
- 27 Johnny Wøllekær: Odense i bevægelse - strejftog i byens idrætshistorie . Byhistorisk Udvalg og SIKO 2001. Se også Johnny Wøllekær: Da sporten kom til  byen  -  En  historisk-empirisk  undersøgelse  af sportens  gennembrud  i  Odense  ca.  1860-1920 . Odense: Stadsarkivet i Odense 2001.
- 28 Morten Mortensen: Idræt som kommunal velfærd. Mentalitet, velfærd og idrætspolitik i København, Ballerup og Skive 1870-1970 . København: Institut for Idræt 2004.
- 29 Niels Kayser Nielsen: »Alting har sin tid - idrættens  afsked  med  1900-tallet«.  I:  Carsten  Hauerberg (red.): Idrætshøjskolen i Sønderborg. Udgivet i anledning af skolens 50 års jubilæum 15. maj 2002 . Sønderborg: IHS 2002 s. 30.
- 30 Hans  Bonde: Niels  Bukh.  En  politisk-ideologisk bibliografi .  København:  Museum  Tusculanums Forlag 2001.
- 31 John T. Lauridsen: »Disputatsopposition - Niels Bukh  som  politiker og ideolog«. I: Historie 2/2001 og Hans Bonde: »Replik til John T. Lauridsens opposition«. I: Historie 1/2002.
- 32 Se Niels Kayser Nielsen: »The Cult of the Nordic Superman - between the pre-modern and the Modern«. I: The Sports Historian , nr. 1/1999 s. 77.
- 33 Else Trangbæk: »Gender in Modern Society: Femi-
- ninity, Gymnastics and Sport« I: Henrik Meinander &amp; J.A. Mangan (eds.): The Nordic World . London: Frank Cass 1998. Se desuden Jørn Hansen: »Politics and Gymnastics in a Frontier Area post1848« og Per Jørgensen: »From Balck to Nurmi: The Olympic Movement and the Nordic Nations.
- 34 Se  også:  »Hvis  kvinder  var  normen?  Idrættens kvindehistorier«. I: Forum 2/1995 og Else Trangbæk &amp; Arnd Krüger (eds.): Gender &amp; Sport from European Perspectives. London: CESH 1999.
- 35 Se Ole Skjerk og Anne Lykke Poulsen: »Ikke paa Pigekammeret - men på førersædet«. I: Idrætshistorisk  Årbog 1997 ; Anne Lykke Poulsen (red.): Kvindeliv - idrætsliv: kvindegymnastik i Danmark 1850-2000 . Århus:  Kvindemuseet  i  Danmark 1998.
- 36 Anne  Lykke  Poulsen:  »En  kamp  om  kvindelighed«. I: Dansk Sociologi 2/2004.
- 37 Rune Slagstad: De nasjonale strateger . Oslo: Pax Forlag 1998 s. 212 ff.; Matti Goksøyr: »Strateger på banen, lagspillere på sidelinjen?«. I: Erik Rudeng  (red.): Kunskapsregimer.  Debatten  om  De nasjonale strateger . Oslo: Pax 1999.
- 38  Johan  Norberg: Idrottens  väg  till  folkhemmet  studier i statslig idrottspolitik 1913-1970 . Stockholm: SISU idrottsböcker 2004.
- 39 Henning Eichberg: »Nationalism and the Culture of  the  Body:  The  Politicization  and  »Popular« Gymnastics in the Nineteenth-Century Denmark«. I: The International Journal of the History of Sport 2/1995.
- 40 Ove Korsgaard: Kampen om lyset. Dansk voksenoplysning gennem 500 år .  København: Gyldendal.
- 41 Ibid. s. 469.
- 42 Ove Korsgaard: »Delingsføreruddannelse og demokratiuddannelse«. I: Ove Korsgaard (red.): Antologi om den frivillige sektor . Vejle: DGI Forskning 1997. Se også: »Delingsføreruddannelse og demokratiuddannelse  -  et  stykke  højskolehistorie«.  I: Vartovbogen  1997 s.  62  f.  Artiklen  blev trykt  også  i  forskningsprojektet  »V oksenuddannelse,  folkeoplysning  og  demokrati  (VFD)«s arbejdspapirserie som nr. 2. Den kropslige dimension blev således tidligt introduceret i projektet. Se Ove  Korsgaard: Delingsføreruddannelse  og  demokratiuddannelse/Disciplinering, subjektivering og  demokrati .  VFD,  arbejdspapir  nr.  2.  København:  Forskningscenter  for  Voksenuddannelse, Danmarks  Lærerhøjskole  1998;  Bo  Vestergård Madsen: Kultur, krop og demokrati . Arbejdspapir nr.  4;  Niels  Kayser Nielsen: Demokrati, krop og velfærd . Arbejdspapir nr. 7.

- 43 Ove Korsgaard: »Delingsføreruddannelse og demokratiuddannelse - et stykke højskolehistorie«. I: Vartovbogen 1997 s. 62.
- 44 For en historisk gennemgang se Poul Nyboe Andersen: Hal Koch og Krogerup Højskole . Odense: Odense Universitetsforlag 1993.
- 45 Ove Korsgaard: »Delingsføreruddannelse og demokratiuddannelse - et stykke højskolehistorie«. I: Vartovbogen 1997 s. 66.
- 46 Ibid.  s.  67.  Jf.  desuden  Niels  Kayser  Nielsen: »Dekadence og vitalitet - om idrætten og den kollektive mentalitet i tiden omkring 1900«. I: Niels Kayser  Nielsen  (red.): Håndbold  i  100  år  -  et overblik . København: DHFs Forlag 1997.
- 47 Niels  Kayser  Nielsen:  »Kroppen  som  demokratisk anliggende - i en nordisk kontekst«. I: Historie 1/2002«.
- 48 Henning Eichbergs »Otherness in Encounter. Thinking Folk Identity, Democracy and Civil Society  with  the  Help  of  Martin  Buber«.  I:  Ove Korsgaard, (ed.): Adult Learning and the Challenges of the Twenty-First Century . Association for World Education, S.I. Odense: Odense University Press 1997.
- 49 Martin Bubers hovedværk »Ich und Du« fra 1923 blev første gang oversat til dansk i 1964. I 1997 udkom en 3. udgave, som var en nyoversættelse. Se Martin Buber: Jeg og Du .  København: Hans Reitzels Forlag 1997.
- 50 Ove  Korsgaard:  »Demokratiet  uden  krop«.  I: Henning  Eichberg mfl. (red.): Demokrati  og kropslighed . Slagelse: Bavnebanke 1999 s. 39.
- 51 Her  trækker  Korsgaard  på  den  politiske  filosof Claude  Lefort  og  historikeren  Jan  Ifversen.  Se bl.a. Claude Lefort: »Spørgsmålet om demokratiet«.  I: Slagmark 13/1989;  Jan  Ifversen:  »Den franske  revolution  mellem  demokrati  og  ideologi«.  I: Slagmark 13/1989  og  Jan  Ifversen: Om magt, demokrati og diskurs - diskuteret i lyset af den franske revolution . Begrebshistoriske studier II. Århus: Det begrebshistoriske Netværk 1997.
- 52 Se Olivier Mongin: »Demokratiet uden krop«. I: Paradigma 1/1989.
- 53 Ove  Korsgaard:  »Demokratiet  uden  krop«.  I: Henning Eichberg mfl. (red.): Demokrati og kropslighed . Slagelse: Bavnebanke 1999 s. 45.
- 54 Henning  Eichberg:  »Demokratiets  højskole  og kroppens  højskole«.  I:  Henning  Eichberg  mfl. (red.): Demokrati og kropslighed .  Slagelse: Bavnebanke 1999 s. 115.
- 55 Troels  Rasmussen:  »Lederuddannelse  og  demokrati«. I: Ove Korsgaard, Bo Vestergård Madsen og Niels Kayser Nielsen (red.): Idræt, krop og demokrati . København: Gads Forlag 2001.
- 56 Rasmussen, Troels: Lederuddannelse og demokrati. En gymnastikhøjskoles historie . Odense: Odense Universitetsforlag 2001.
- 57 Olav Ballisager og Søren Damkjær (red.): Kroppens idé . Århus: Systime 2003.
- 58 Begrebet  er  Per  Skrivers,  cit.  i  Olav  Ballisager: »Hvad siger bevægelsen?«. I: Olav Ballisager og Søren Damkjær (red.): Kroppens idé . Århus: Systime 2003 s. 245.
- 59 Claus Bøje: »Det uformulerbare - Kropsfagene i højskolen.  I:  Else-Marie  Boyhus  (red.): Midt  i højskolen . København: Gyldendal 1991.
- 60 Henning Eichberg: People of Democracy. Understanding Self-Determination on the Basis of Body and Movement . Århus: Klim 2004.
- 61 Jørn Møller: »Indledning«. I: Jørn Møller (red.): Folk - om et grundbegreb i demokrati og kultur. Århus 2004 s. 7.
- 62 Ove Korsgaard: Kampen om folket. Et dannelsesperspektiv på dansk historie gennem 500 år . København: Gyldendal 2004.
- 63 Fewster, Derek (red): Folket - Studier i olika vetenskapers syn på begreppet folk . Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland 2000.
- 64 Se også Inge Adriansen: »Idrætten i det nationales tjeneste« og Niels Kayser Nielsen: »Alting har sin tid - idrættens afsked med 1900-tallet«. I: Carsten Hauerberg  (red.): Idrætshøjskolen  i  Sønderborg. Udgivet  i  anledning  af  skolens  50  års  jubilæum 15. maj 2002 . Sønderborg: IHS 2002.