At skyde kanoner med spurve
Forfattere: Marianne Stidsen
Tidsskrift: passage (1998-12-01)

## At skyde kanoner med spurve

## MARIANNE STIDSEN

A man who claims to know what makes Shakespeare a poet is tacitly claiming to know whether Gertrude Stein is a poet, and if not,  why not. R.  G.  Collin gw ood

Da jeg  for  et  par  år  tilbage  deltog  i  en  middag  ar­ rangeret  af  Dansklærerforeningen,  havde  jeg  den ære at sidde ved siden af en af de virkelig gamle rot­ ter i faget, en af disse hersens (uddøende) modernis­ ter, der stort set ikke er til at slå et smil af, men hvis ubestikkelighed  er  ubetvivlelig.  Manden  ville  da vide  hvad en  grønskolling  som  jeg  sad  der  til  høj­ bords  for.  Og  jeg  forklarede  vidt  og  bredt,  at  jeg netop havde redigeret en samtidsantologi, som skul­ le imødekomme gymnasiebekendtgørelsens krav om tekstlæsning inden for  de seneste fem år. - Nå,  re­ plicerede han,  - det  lyder  da fuldkommen idiotisk. Ingen ved deres fulde fem begynder vel at skrive ka­ non midt i deres egen samtid!

man - på bedste narcissistiske vis - mener at kunne 'spejle'  sig  i.  Det  er  som  om  man  i  undervis­ ningssystemet mere og  mere har overtaget medier­ nes jourvinisme, at kun det der er 'født igår' er værd at  beskæftige sig  med.  Med sentimental  bakspejls­ idyllisering  kan jeg ikke lade være med at tænke på min egen studietid. Da var der sørme ingen adjunk­ ter i 'nyere og nyeste danske litteratur' (hvad i alver­ den skulle de mennesker da have bestilt i dag!). Da var der adjunkter i litteratur. Basta.

Den  tyggede  jeg  på  resten  af  middagen  (så  godt det nu lod sig gøre sammen med havtasken), og det \_  ville\_ikke\_ yære for meget sagt,  at jeg  har  tygget på den lige siden.

Manden havde jo ret, for så vidt den interesse for samtidens  forfattere  vi  oplever  i  disse  år  (  og  som nærværende  enquete  vel  også  må  siges  at  være  et symptom på) er - for at bruge et ikke så helt inadæ­ kvat  udtryk fra  en  verserende - eller  skulle  vi hel­ lere  sige grasserende - tv-serie - helt hysterisk. En­ hver  læreanstalt med  respekt  for  sig  selv  skal  idag helst have mindst en adjunkt i 'nyere og nyeste dan­ ske  litteratur'. På  universitetet,  hvor  jeg  selv  p.t.  er ansat, kan det 'nyere og nyeste' i øjeblikket slet ikke blive nyt  nok.  Selv  8oerne synes i  skrivende  stund forældede. Nu skal det hele handle om 9oerne; det Men det forekommer - set ud fra et andet syns­ punkt - at  der  også  kan  være  noget  sandt  at  sige sundt ved denne præmature kanonisering. Den pro­ blematiske  sortering  af  samtidsforfatterskaber  viser nemlig noget om på hvilket labilt grundlag hele ka­ noniseringsapparatet  hviler.  Som  redaktør af  en samtidsantologi har  jeg  naturligvis  skottet  til hvor­ dan andre antologiredaktører har foretaget deres ud­ valg. Efter hvilke kriterier osv. Groft sagt er jeg  da kommet frem til at der findes to diametralt afvigende udvælgelsesmetoder,  metoder,  der  på  hver  deres måde  siger  noget  essentielt  om  kanonvæsenet  som sådan.

Der findes for  det første den objektivt-repræsen­ tative metode. Det er den der har en indbygget in­ tention om at  være  'dækkende' i  forhold  til perio­ den,  der  mener at antologiens fornemste opgave er at  give  et  billede  af,  hvad  der  mere  generelt  rører sig, hvilke strøminger der tegner sig i samtidslittera­ turens landskab. Det beundringsværdige ved denne metode er selvfølgelig dens ambition om at give et så  nøgternt  og  fuldtonet  billede  af  samtiden  som muligt, uden smålig skelen til subjektive idiosynkra­ sier og private præferencer. Hagen ved metoden ser man imidlertid også straks. Antologier redigeret ef­ ter  dette  princip  har  en  tendens  til  at  være  noget løse i fugerne,  en sanseløs ophobning af  tekster in­ den  for  snart  sagt  alle  felter  finder  sammen  i  en ujævn mesalliance. Protoeksemplet herpå turde nok være bind 8 af Gyldendals Litteratur (  1994), hvor til­ fældige  avistekster  optræder  side  om  side  med  en spredt buket af digte, skitser, taler, humoresker osv. Man kan mærke at redaktørene har været så nervøse for at overse noget, at de netop derved - efter min mening i hvert fald - overser alt.

Den anden metode er hvad jeg vil kalde for 'slag­ på-tasken'  -metoden. Denne metode går ud på at på­ tage sig og stå ved den subjektivisme og vilkårlighed der nu engang altid ligger bag enhver sortering, og altså  kun  vælge forfatterskaber  man  virkelig  100  % kan stå  inde for.  Her  vil jeg  i al  uklædelig  ubeske­ denhed  nævne  min  egen  antologi: Ankomster -til goerne (1995),  som eksempel. Det udvalg den rum­ mer  ville  med  et  par  tilføjelser,  som  jeg  skal komme  tilbage  til  - stadig  udgøre  mit  bud  på  en samtidskanon. Bogen er bevidst stramt redigeret, til gengæld har hver forfatter :faet mere  plads  end det er  kutyme  i  antologier.  Helt  nøjagtig  består  udval­ get  af  42  tekster  fordelt  på  21  forfattere  (modsat Gyldendals  108  tekster,  fordelt  på  68  forfattere). Alle disse  tekster  synes jeg stadig  'står sig',  selv om de  bestemt  ikke  alle  vil  stå  sig  om 50  år.  - Og  det er nok  alligevel forkert formuleret. For  de virkelige highlights,  som jeg  også tror vil kunne klare tidens tand, ikke om 50 år, for kanoniseringen foregår lige så lidt som :fremskridtet efter et lineært kronologisk princip,  snarere  følger  den som  historien  ifølge f9Ji��JJlt- d\_e\_ epistemiske kurvers irregulære sving­ ninger  (eks.:  Baggesen  og  Staffeldt,  der  først  stod sig, og så stod de sig ikke, og så stod de sig alligevel 200  år  efter),  disse highlights  står  for  mig  idag  føl­ gende forfattere for:

- I. Kirsten  Hannnann,  der  som  digter  er  en  sjov type,  fordi  hun  i  mange  henseender  lader  som  om hun slet ikke har fattet hvad litteratur går ud på, har alligevel - og hvem ved,  måske netop derfor! - ev­ net at for-fatte en af de herligste, mest generøse bø­ ger  i de sidste IO år. Jeg  taler naturligvis om roma­ nen (  eller hvad djævlen man nu skal kalde den) Vera Winkelvir (1993),  som  jeg  har  lært  at  holde  svært

meget af, alt som den øvrige  samtidslitteratur  (in­ klusive mor Winkelvirs egen) blev stedse mere 'nor­ maliseret'  i  løbet  af  9oerne.  Alene  omslaget,  por­ trætterende forfatterens  hovede nedsænket i et lyserødt  akvarium  med plastikbobler,  er  alle  peng­ ene værd.

2. Mads Brenøe skal med, ikke for sine  på mange måder  pauvre  fortællinger,  men  for  sin  krasse  lille perle af en novelle "Eva"  (fra Så megen vrede, 1993), der er så finurlig, fordi den har formået at :fa en hel læserstand til at tro den handlede om at sprætte en kvinde op, og så handler den i virkeligheden om no­ get helt andet ...
3. Christina Hesselholdts Køkkenet, gravkammeret &amp; landskabet (1991) er selvskrevet, både som værk i sig selv, og  fordi  den  hvad  man  godt  siden  kan glemme - faktisk  indvarsler en helt ny tradition,  en helt  ny  måde  at  skrive  prosabøger  på.  Romanens (der er på 63 læse-let-sider) store force er, at den ta­ ger fat der hvor Joyce og Beckett og de andre genre­ terrorister slap og sønderbryder ethvert selvbehage­ ligt  narrativt skema,  der ruller begivenhederne op i et  nydeligt  ordnet  mønster,  som  skal  sikre  at  læse­ ren ved enden forlader bogen med den vrangforstil­ ling,  at  der  er  en  højere  mening  med  tilfældighe­ derne,  for  i  stedet  at  sætte  abrupte,  opklippede billeder  i ind i en flosset ramme,  der snarere end at dække over, åbenbarer de afgrunde der altid vil hin­ dre forståelsen af noget som helst.
4. Solvej  Balle  har  skrevet  den foreløbig - hvis  vi ser bort fra Michael Larsens Uden sikker viden og Pe­ ter  Høegs Frøken  Smillas fornemmelse for  sne - højst estimerede  9oer-bog,  oversat  til  jeg  ved  ikke  hvor mange fremmede sprog. Alene dette ville for mange kvalificere ifølge loven (1993) til jernsikker kanonise­ ring.  Men det er nu ikke derfor jeg mener den skal med. For min skyld kunne bogen være solgt i tre ek­ semplarer  på  Nordfalster,  hvor  forfatterens  familie bor,  uden  at  det  ville  rokke  ved  min  holdning  til den. Nu er det imidlertid tilfældigvis sådan,  at  det, samtidig med at det er en  populær bog,  også er en skarp  bog,  som skønt  egentlig  ret  simpel  i  sine

konstruktioner  faktisk  viser  sig  igen  og  igen  at åbne sig for nye læsninger, fordi den - med et gam­ meldags udtryk - har sin egen 'sjæl'. Den er - i alt fald kompositionsmæssigt - en slags litterær pendant til Pulp Fiction.

5. Nicolaj  Stochholm er ærlig talt en underlig fisk at have med, ville nogen nok mene, først udråbt til stortalent,  siden mere  eller mindre gået  i glemme­ bogen.  Ikke desto mindre  står  hans  tredje digtsam­ ling (eller hvad man nu skal kalde den), Sammenfald (1992 - og der  er  ikke  kommet flere siden),r  stadig for mig som et virkelig gådefuldt  (  og  prøv at tygge på  dette  ord:  'gådefuldt'.  Hvilken  uhygge  rummer det ikke!) værk, der på mange måder dementerer de fleste  normale  menneskers  teser  om  hvad  et  værk skal  være.  Trods  det  at  den trækker stærke veksler på den højbårne tradition fra Ewald til Ekelof,  og  i det  hele  taget  strør  om  sig  med  gummiord  som 'skriften'  og  'vinden' og  'landskabet',  forekommer den  ikke  denne  læser  prætentiøs  eller  'overbesat'. Det er faktisk en helt cool erfaring der her rulles op. Den handler om at litteraturen ingenlunde er et dej­ ligt elysium man kan boltre sig i, men et modbyde­ ligt  glat  ingenmandsland,  hvor  det  hvis  man  vil bevare forstanden - gælder om at komme ud igen hurtigst muligt.
6. Morti Vizki skal med alene for linjen:  ,,Men det var  dig,  træskonæb,  vi  kom  fra",  fra Ærens magt (1991), plus et par stykker mere, som jeg ikke i skri­ vende stund kan huske.
7. Thomas Boberg er også mærkelig. For han er så kanonstor i sit hovede, og det er så rart at han i sine digte vil  helt  derud hvor  de  fleste andre siger  fra; men så hænder det alligevel nogen gange at digtene - i hvert fald set fra et klassisk synspunkt - knækker så  underligt  sammen. Og  dette  måske  netop  af samme grund. Det må man bare tage med. Nogen gange  gør  de  det  faktisk  heller  ikke.  Som  i  digtet ,,Fossilt", fra samlingen Vandbærere (  1993).

Ordene her

har ingen modtager ingen destination i min erindring er ingen duer med brev med afsender i tiden De er krøbet ind i sig selv som snegle er  blevet deres eget hus af skaller der flyder på mørkets vand eller kryber på molens pæle ned ad ned ad mod dybet ingen retning andet end ned ingen sakse at fægte i hornhinder med De er gået så langt at de ikke længere er mine at de er blevet meningsløse er blevet sig selv uden objekt snegle på tidens bundgarnspæle ned ad mod forstening stødt til hvile i tankens æon mørkets fossiler skyller op på en bred hvor end ikke tiden går Thomas Boberg kommer muligvis til for eftertiden at  dele  skæbne  med  forfattere  som  Baggesen  og Staffeldt,  om hvem man har sagt at de ikke formå­ ede  at  skabe  nogen  monumentale  værker  (hvilket rædselsfuldt  udtryk.  Man  kommer  til  at  tænke  på Speers rigskancelli i Berlin); men dem har vi jo hel­ ler ikke  kunne  glemme.  På  samme  måde  skal  der nok også om 50 år være nogen rundt omkring, der kan formå sig til at se alt det Thomas Boberg har vil­ let.

8. Pia Juul.  Om hende ville man hverken sige mo­ numental eller flosset. Man ville slet og ret sige tone (  og  her  tænker  jeg  bestemt  ikke  på  Suzanne Brøg­ gers hattebeklædte veninde!).  Jeg husker engang for mange år siden Pia Juul  var  gæst  i  et litteraturpro­ gram  sammen  med  Henrik  N  ordbrandt,  som  ind­ vendte, at hun jo ikke skrev rigtige digte.  Nu har jeg altid haft det lidt  svært  med størrelser som  'rigtige' og  'vellykkede' værker,  de f'ar  en til at tænke på  de båse med homogene dagligstuer,  som man defilerer forbi ude i Ikea, uden rigtig at kunne beslutte sig for om man skal hælde til det outreret kontrollerede el­ ler  det  kontrolleret  outrerede.  Det  er  - som  Klaus Høeck ville have sagt det alt  for identisk med sig selv. Er der noget Pia Juul ikke er, er det identisk med sig selv. Hun er overhovedet den hjemlige digter, der er i  stand  til  at :fa proppet flest  disparate og  modsatret­ tede  stemmer  ind  i  en  og  samme  strofe: ,,A  skæbne,  råber jeg  og  tager  mig til hjærtet",  hedder det  i En død mands nys (1993). Det  er  højstemt  bortset fra 'tager' og  æ'et,  der  er  pastiche. Men  da er  vi jo  ovre  i  ironien  ...  Og  alligevel  er  ironi næs­ ten  for  stærkt  et  udtryk,  for  følelsen  er  fuldt  på højde  med  den  mest  tåreblændede  romantiker  ... Det er en stemme der er så mærkelig,  fordi den kun findes  i  disse  tekster,  den  er  for  at  sige  det  med skribentens  egne  ord - 'en  død  mands  nys',  og det kan man ikke forestille sig;  ja,  man gør bedst i ikke engang at prøve!
9. Simon  Grotrian  er  uden  sammenligning  den m. \_ �st  string�nte  digter  vi  har.  (Det  er  ikke  uden grund  at  han  er  matematisk  uddannet).  Han  er  så stringent  at  det  går  over  de  fleste  menneskers  for­ stand,  og  hellere  end  at  indrømme,  at  det  er  deres forstand  der  er  begrænset,  vælger  de  at stille sig  an som  den  lille  dreng  i  "Keiserens  nye  Klæder",  der råber:  - Men  han  har  jo  ikke  noget  tøj  på!  (trans­ skriberet  til  kritikersprog:  - Jamen  det  er  jo  bare ord!).  Det er  hvad Poul Borum  i Poetisk  modernisme har kaldt for en logisk vits: 'Jeg forstår det ikke, ergo er  det  uforståeligt'.  Og  når  man  så  tænker  på,  at Grotrian  ikke  engang  har  prætenderet  at  føre  sig frem som en kejser,  men blot - med sine  egne  ord - har villet skabe nogle ordbrokker, som folk i al ge-

mytlighed kunne råbe til hinanden på gaden, ja så er det jo ekstra fortvivlende.  Grotrian er svær at vælge et værk ud fra,. fordi hans oeuvre er som de guirlan­ der  der  bliver  hængt  op  i  amerikanske  stormagasi­ ner  hen  under  jul,  i  princippet  uendeligt.  Er  man sprunget  på  et  sted,  da  bliver  man  ganske  enkelt hængende, fordi denne digters rum fordrer ens fast­ holdelse.  Uforbeholdent.  Alligevel  tror  jeg  at  jeg, hårdt  presset,  ville  slå  ned  på Fire (1990), for  dens prægtige sammenbrudstableauer. Som dette i "Selv­ portræt", der - ligesom de øvrige digte i samlingen - er på nøjagtig 4 linjer.

Daglig skræmsel: Parykken hvirvler for enden af  træskaftet

skader op under frakken

- IO.  Grotrian, Juul,  Boberg  og  de  andre  er  hårrej­ sende  gode;  men  Niels  Franks  skidemorsomme, frække  og  fabelagtigt  floskuløse  turbodigtsamling Tabernakel (1996)  tager  nu  alligevel  prisen.  Bogen står  for  mig  som  det  indiskutable  højdepunkt  i  de sidste 10  års  litteratur.  Den  er  så  festlig og  græde­ færdig, så plumpt simpel og koket kringlet, så uhyre oversubtil og alligevel husmandsagtigt snusfornuftig at  man skal have både styrthjelm og  strandsæt med for  at  klare  mosten. Niels Frank  er  nok  den  eneste af  de  nævnte forfattere,  om  hvem  jeg  uden  tøven ville sige,  at han lever op til kanon-godfatheren Ha­ rold Blooms  definition  på  en  virkelig  mesterforfat­ ter:  at han skal måle sig - ikke med sin egen samtid (hvad  man  med  rette  trods  deres  uomtvistelige kvaliteter  kan  beskylde  flere  af  de  ovenstående forfattere for) - men med ingen ringere end Shake­ speare  og  Dante.  Med  de  helt  store.  Ikke  ved  at skrive lige som dem, men ved at overgå dem: ,,Racing to win the palm",  er Blooms universalrecept på ka­ nonværdig litteratur. Og  det kan ikke klares  ved at flytte  et  komma hist  og  pist.  Som Tizian  begyndte at male med fejekost for at overgå Rafael og Miche­ langelo,  må  den  skrivende  sætte  himmel  og  jord  i bevægelse for  at  rykke  litteraturens  hegnspæle  nok et par cm mod afgrunden; han må nedbryde og om-

b ry de alle konventioner for hvad et  'vellykket'  digt er.

At råbe et navn, Gerardo, Gustave eller Lille Ed: Gud nåde og trøste jer hvis I bevidner mine høje tanker uden at  jeg ved det, eller inden jeg har haft dem.

Og Alex, nåde og trøste ham, der altid taler fra undersiden af en malerisk  drøm: Hans vej til evigheden, hvor den end er, er meget kort.

Kortere end Yasuyukis.

Og kortere end min, Niels, hvis tid er en tid der gentager sig selv, og hvis krimskrams hænger og gynger i luften som onamenter. Men også det pyntelige og ødsle har sin ret, især i løbske hysteri  er hvor intet andet vil komme til hjælp: Når visse bagateller med eet bliver alt for store Geg mener: bliver større end hvad godt er), eller når nogen lægger sig i en høj bue hen over mig og jeg lettet ser, at alle mine mareridt har taget fejl. De var for bogstavelige. De var for skeptiske

og falske i deres alarm, de dækkede sig bag usonede ord og billeder,

især sten  (mareridtenes stjerner) og aske (  deres tørre tårer)  .

[  ... ]

Vroooooommm ...  Så De  røgen?!

Nu  har  jeg  forsøgt  at  give  indblik  i  min  måde  at vælge ud på.  Faren  ved  'slag-på-tasken'  -metoden er selvsagt, at det 'snit',  der lægges, mere  bliver udtryk for  kanonisørens  indestængte  kreativitetstrang  end for de respektive værkers  individuelle  kvaliteter, som det retteligt burde handle om (  a la de koncept­ udstillinger der er så populære i øjeblikket, hvor det mere er kuratorerne der fører sig frem på værkernes bekostning  end  omvendt). Men når det  lykkes,  så

synes jeg faktisk metoden hæver sig over den private småtskårenhed og åbner for nye intrikate dimensio­ ner  ved  værkerne  selv.

Afgørende for at stille sig op og lege djævlens ad­ vokat er for mig at se, at man spiller med åbne kort, at man står ved det normative grundlag der - tilken­ degivet  eller  ej ligger  bag  enhver  udvælgelse,  ja, at man lige præcis indrømmer kanoniseringens arbi­ trære  karakter af leg (som når Niels Frank i et ube­ vogtet øjeblik kommer til at udtale  at:  'det sjoveste er jo når det viser sig man tog helt fejl!'). Skulle jeg præcisere mit eget grundlag,  er jeg da ikke  bleg for at  indrømme,  at det  har  en  hel del med ubestemthed at  gøre. Jeg  :far  således simpelthen knopper af  en lit­ teratur - og af  en kunst i det hele taget - der sidder alt for fast i sadlen (  det være sig genremæssigt,  bud­ skabsmæssigt,  :figurativt),  den litteratur  der med an­ dre  ord er  alt  for  let  at  gennemskue. Jeg  gider  den ikke. Den kan ikke bringe mit pis i kog. Til gengæld er jeg et let offer for den litteratur der, som William Empson  udtrykker  det,  er uafgørlig, dvs.  hele  tiden ligger og  skvulper  rundt mellem sort og hvidt, sandt og  falsk,  privat og universelt. Denne uafgørligheds­ faktor  har  dekonstruktionen  som  bekendt  skærpet til det yderste ved at hævde, at der slet ingen deko­ der  findes  for  den,  men  at  den  blot  eskalerer  i  det uendelige,  a  la  den  fi gu r  romantikerne  kalder  'den permanente  parabasis',  og  det  er  den· da  bestemt ikke  blevet  ringere,  men  nok  (  og  især  for  de  unge litterater  der for  tiden igen graver  fænomenologien frem som gjaldt det livet),  mere foruroligende af.

De forfattere jeg har nævnt har alle det tilfælles at de, snarere end - som den nykritiske og aktuelle kri­ tik  - at  se  det  ordnende  mønster meningen - i  til­ fældighederne  som  clouet,  ser  det  vanvittige  kata­ kresiske rod der ligger under  enhver  tilsyneladende orden og given mening. Når Pia Juul i et erindrings­ essay skriver:  ,,Det går  for  at  være  smukt,  men jeg synes snarere det er interessant, fordi jeg  ved  hvor­ dan det er jeg skal bedrages", da hamrer hun en pæl durk  igennem  enhver  sammenstilling  af  digterens arbejde med naturvidenskabsmandens eller  sociolo­ gens - for ikke at tale  om præstens! - og  sidestiller det  istedet  med  glarmesterens  og  gøglerens.  Altså farvel  til  enhver  essentialisme  og  betonagtig  'ver- densvendthed',  og  hallo  til  det  Blanchot  og  andre sardonisk har kaldt 'forståelsens afgrund'. Skulle jeg omredigere Ankomster i  dag,  ville  jeg  nok  snarere  . mene, at den skulle være skåret endnu strammere ef­ ter dette opaliske ubestemthedsprincip. Til gengæld ville  jeg  have  haft  nogle  andre  forfattere  med,  som jeg  da ikke  skal tøve med at sætte navne på:

- II. Jeg  ville  ubetinget  have  haft  en  Jens-Martin Eriksen  med  p.gr.a.  hans  sublimt  patologiske  spil med referencerne - foreløbig  kulmineret  i  påberå­ belsen af krigen i Jugoslavien som ramme for forfat­ terens seneste bog. Da var han sørme lige ved at for­ føre  en  hel  kritikerstand  til  at  tro  han  var  blevet menneskeven!
12. Det samme  var - hvis  vi skal bevæge os lidt op i  generationerne - Jan  Sonnergaard,  da  han  i  for­ året 97 udsendte  novellesamlingen Radiator, som han i et interview har kaldt 'det ulykkelige mennes­ kes  latter';  men  hvor  jeg  - hvad  ikke  mange  kriti­ kere var tilbøjelige til- tror man gør klogt i at lægge vægt  på  det  oxymoroniske,  fremfor  det  sympate­ tiske,  i  dette  udsagn - i  tråd med  velkendte Baude­ lairetitler  som Syndens  blomster og  "Slå  de  fattige ned".
13. To  forfattere blandt de yn gre der til gengæld al­ drig blev mistroet for godhed, endsige forståelighed, og som alene derfor skal med i vor kanon, er Peter Adolphsen  og  Pablo  Henrik  Liambias.  De  skal med,  den\_ ene  for  sine  durkdrevne Små  historier (1996), den anden alene  for sin forrygende  novelle i  DSB-bladet  fra  februar  98,  om  et par  der  smedes sammen over en flaskeautomat henne i supermarke­ det.

Disse fyre har  et tilfælles,  som gør  at de - sammen med Søren IBrik Thomsen,  som jeg var nær ved at glemme i  sk yn dingen  (men  det er  måske  fordi han er  blevet  så  bister  på  det  seneste,  at  man  vedgud snart  automatisk  ser  et  spanskrør  følge  efter  bare man nævner hans navn, og det er jo ikke særlig be­ fordrende) - må med i min private kanon-aftenbøn. De kan nemlig  noget som hidtil  ikke  har  været alt for  påagtet.  De kan kunsten ikke at  fortælle  en  hi­ storie.  Og  det  er  skam  en  mycket,  mycket  kinkig konst. Men igen  - det kunne jo være man tog fuld­ kommen fejl ...

Den  svenske  kritiker  Horace Engdahl  (  der  turde være  århuslitterater  vel bekendt) har i litteraturpro­ grammet Roda Rummet på svensk tv givet  et,  s yn es jeg,  vældig godt billede på kanoniseringens ustadige funktionsmodus.  Han  talte  om  sine  to  bogreoler derhjemme,  den  ene placeret oppe i stuen,  den an­ den gemt væk nede i kælderen.  I  den  oppe  i  stuen står de bøger, han for tiden er optaget af og nedgra­ vet  i,  i  den  nede i  kælderen  står  de  bøger  han  nok sætter  pris  på,  men  ikke  i  øjeblikket  er  beskæftiget med. - Nuvel,  sagde  han, - kanon  består  simpelt hen ikke i andet end den konstante slæben bøger fra stuereolen ned i kælderen - og  omvendt.

At  holde  liv  i  litteraturen  handler  altså  først  og fremmest  om  at  holde  liv  i  den  interesse  hvormed den læses og diskuteres. Det gør omtalte Horace Eng­ dahl bedre end nogen, når han finder såvel kendte som  ukendte  forfattere  frem  og  tænker med dem, snarere  end  vurderer  dem.  Det  gør  ligeledes Mali­ novskis  antologi: Glemmebogen (1963),  der  jo  er  så uforglemmelig en bog, ikke fordi den sammenskra­ ber  et  udvalg  af allerede blåstemplede digtere;  men fordi den vil noget med det. Man må ville noget med det,  det  er  den  fordring  der  først  og  fremmest står til  kritikeren,  og  dermed kanonisøren.  Man  må  be­ sidde  en  lidenskab,  et  engagement,  en  knivspids idiosynkrasi  og  - dernæst - en  saglig  nøgternhed  i forhold  til  denne  idiosynkrasi.  Eilers  kan  det  hele være lige meget.

Det er præcis her den problematiske samtidskano­ nisering kan have sin berettigelse. Eftersom de to re­ oler i dette tilfælde står placeret i et og samme rum, har alle umiddelbart adgang til samtlige bøger på en gang, og kan dermed med det samme råbe vagt i ge­ vær, når nogen sies fra. Det slår aldrig fejl at jeg, når jeg er ude og holde foredrag,  på et eller andet tids­ punkt  bliver  spurgt:  Hvor  er  Naja  Marie  Aidt henne i  din  kanon,  hun  er  da ellers  så  god?  Og  til det er der ikke andet at svare end: - Ja,  det er hun; men hun falder uden for mit udvælgelseskriterium, og  så  iøvrigt  forklare  hvad  dette  udvælgelseskrite- rium  går ud på. Eller  når Anne-Marie Mai i sin an­ meldelse  af Ankomster mere  ekstensivt  spørger:  Hvor er Camilla Deleuran,  Christian Dorph, Anne­ mette  Kure  Andersen,  Morten  Søndergaard, Jeppe Brixvold,  Niels  L yn gsø,  Lone  Munksgaard  Nielsen osv.  henne?

Spørgsmål  som  disse  finder  jeg  grundlæggende sunde,  og  jeg  mener  man skal stille dem uafladeligt - ikke blot til samtiden, men også til traditionen. For det  viser  jo  tilbage  til,  at  det  eneste  vi  har  at  holde os  til,  når  det  gælder  litteratur,  der  - til  forskel fra sten  ikke  tilhører  de  reale  objekters  verden,  og derfor  ikke  uden  videre  kan  arrangeres  i  en  statisk kongerække,  er  det  stykke  energi  der  lægges  i  fra læserens side at :fa det intentionale rum til at hvælve sig  så  højt  som  muligt  over  den  i  sig  selv  døde  an­ samling af bogstaver.

Hil  den  der  en  dag  kommer  anstigende  med Mette  Thomsens  roman Plastic, der  bestemt  ikke indgår  i min kanon,  og  fremfører,  at  det  i  virkelig­ heden  er  en  uretfærdigt  bagatelliseret,  psykoanaly­ tisk inspireret, femilingvistisk parafrase over det vestlige storb ym enneskes intramundane endelig­ hedsdespekt.  That would be the day!

## Note

1. Artiklen  er  skrevet  før Rekonstruktion (1998)  udkom en  bog  der  blot  bekræfter  'kanoniseringen'  af  Nicolaj Stockholm.