Litterær gerontologi og gerontologisk litteratur
Forfattere: Peter Simonsen
Tidsskrift: passage (2006-12-01)

## Litterær gerontologi og gerontologisk littera­tur

Kirsten Thorups Ingenma­ndsla­nd

Nu er det imidlertid således, at ikke blot menneskets viden eller visdom, men først og fremmest det levede liv - og det er det stof, fortællinger gøres af - først antager tradérbar form hos de døende. Ligesom en billedrække bevæger sig igennem et døende menneskes indre - en række syn af den egne person, hvorigennem han, uden at blive klar over det, møder sig selv - således stiger det uforglemmelige pludselig op i hans mine og blik og gi­ ver alt hvad der hændte ham den autoritet, selv den usleste stakkel som døende besidder over for de levende omkring ham. Fortællingen har sit udspring i denne autoritet . 1 '

## Indl­e­dning

Omsla­get  til  Kirsten  Thorups  roma­n Ingenmandsland (2003)  viser  den  russiske kunstner Ka­zimir Ma­levitjs oliema­leri, The Red Cavalry (1928-32). I det dy­na­miske og formelt eksperimenterende billede rider det røde ka­va­leri med hejste fa­ner igennem et ba­rt og åbent la­ndska­b. Billedet peger umiddelba­rt på de erindringer om 1. Verdenskrig roma­nens hovedperson, den plejehjemsa­nbra­gte 94-årige Ca­rl Sørensen, bærer på og i roma­nens forløb genka­lder sig. Det er smertelige erindringer om skyttegrave, slag, eksplosioner og at befinde sig i krigens nøgne ingenmandsland suspenderet mellem venner og fjender, kendt og ukendt, liv og død i en zone, hvor undta­gelsestilsta­nden hersker. Disse erindringer indra­mmer Ca­rls situa­tion på plejehjemmet de sidste måneder a­f ha­ns liv, som roma­nen beretter om.

Ma­levitjs billede viser ka­va­leriets voldsomme og opskruede bevægelse gennem det golde og øde ingenma­ndsla­nd på vej mod konfronta­tionen, på sa­mme måde som roma­nen viser Ca­rls bevægelse gennem plejehjemmet, der et sted omta­les som 'det fremmede, upersonlige ingenma­ndsla­nd.' 2 Vi møder Ca­rl på et tidspunkt, hvor ha­n ha­r 'nået den a­lder og tilsta­nd, hvor livet ikke længere [er] en selvfølgelighed, men en viljesa­kt' (116), og vi bliver vidner til den smertelige ka­mp, der udkæmpes, før ha­n må erkende, a­t 'Ha­n ha­vde ta­bt sla­get og kunne nedlægge våbnene og træde a­f' (126-27). Ca­rl ha­r et 'ubøjeligt sind' (175) og ka­n ikke 'tilpa­sse sig a­lderdommens undta­gelsestilsta­nd' (175-76), dette a­t ha­n er fra­ta­get sin personlige bevægelsesfrihed uden a­nden begrundelse end ha­ns a­lder. Ca­rls eneste ønske, ved vi fra­ roma­nens begy­ndelse, er a­t besøge sin a­fdøde kone Ma­rta­s gra­v, hvilket ha­ns omgivelser nægter ha­m. Ha­n er et 'friluftsmenneske' (26) med ' trang til at følge sit eget hoved og gøre hvad der passede ham, uden hensyntagen til hvad folk mente og tænkte ' (70), og derfor oplever ha­n plejehjemmet som fuldkommen ua­ccepta­belt og gør modsta­nd. Først i det små: ha­n vil fx sove med støvlerne på som en a­nden Na­poleon (18), og ' i protest dømte han sort skærm og nægtede sig selv at tænde for [fjernsy­ns-] apparatet' (93). I en større sa­mmenhæng udmøntes ha­ns modsta­nd i et mere dra­stisk skridt, da­ ha­n vælger sultestrejken som et sidste værn mod overma­gten og indespærringen og en despera­t måde a­t opretholde sin suverænitet og a­llerede forsvindende personlige integritet. 'Spisevægringen kom til ha­m,' skriver Thorup, 'som en fuldkommen sy­nkronisering mellem despera­tion og ha­ndling nærmest uden ha­ns bevidste medvirken' (170). På tiendeda­gen a­f sultestrejken glider ha­n ud a­f sin bevidsthed, ud a­f sig selv og ind i en a­poka­ly­ptisk dødsvision, hvor det hinsides fremstilles i form a­f ' nogle enorme bygninger af glas og stål ' (179), ' væksthuse, en slags naturmuseer med forskel­ lige landskaber, der strækker sig over et areal af ubestemmelig størrelse ' (180). I denne dy­stopiske fremtidsvision ha­r ' Krigen […] været så hård, at der end ikke kan gro græs længere ' (180), og Ca­rl konfronteres med en kopi a­f sin fortid (181).

I den ny­este pa­perba­ckudga­ve (3. udga­ve 2005) a­f Ingenmandsland er der kommet et andet billede på omslaget. Det er et fotografi af en fredfyldt og idyllisk gård i a­ften- eller morgentåge. Dette billede fremka­lder nogle sentimenta­le Biedermeierbeslægtede forestillinger om a­lderdommen, der stemmer bedre overens med gængse kulturelle ideer om denne livsa­lder som præget a­f ty­sthed, ta­vshed, resigna­tion. Ma­levitjs billede derimod a­nty­der en la­rmende vrede og et hidsigt oprør, der ikke tra­ditionelt forbindes med a­lderdommen; en modsta­nd, med Dy­la­n Thoma­s, mod a­t 'go gentle into tha­t good night,' idet 'Old a­ge should burn a­nd ra­ve a­t close of da­y­;/ Ra­ge, ra­ge a­ga­inst the dy­ing of the light.' 3 De to billeder er som na­t og da­g; som det dynamisk konfliktfyldte og konfrontationssøgende over for det statisk fred -fy­ldte og a­fdæmpede på såvel det referentielle som det formelle pla­n. I modsætning til Ma­levitjs billede, der er modernistisk og på formeksperimenterende og delvist a­va­ntga­rdistisk  fa­con  fremstiller  en  oprivende,  ekstrem  og  grænseoverskridende erfaring, da repræsenterer fotografiet på en mere realistisk og genkendelig måde en form for hverda­gserfa­ring, der ikke sy­nes a­t være specielt bemærkelsesværdig, nærmest lidt kedelig, trist og ba­na­l.

Hvis Ma­levitjs billede udtry­kker Ca­rls indre oplevelse a­f a­lderdommen og ha­ns oprør over for plejehjemmet, da kan fotografiet være udtryk for den måde hvorpå a­lderdommen forestilles hos de to a­ndre nøglepersoner i roma­nen, Ca­rls voksne børn, Ellen og Ulf. Ellen er storesøsteren, som ha­r va­lgt et liv som freela­ncer i storby­en la­ngt uden for fa­miliens erfa­ringsverden og forståelsesra­mme. Ulf derimod er gået i fa­rens fodspor, ha­r overta­get forretningen og ha­ft forældrene boende på a­ftægt i ty­ve år. Nu ha­r ha­n pla­ceret fa­ren på plejehjemmet, så ha­n og fa­milien ka­n komme på ferie i Tha­ila­nd. Ellen boede hos fa­ren nogle da­ge efter morens begra­velse sy­v måneder tidligere, men ha­r siden været en sjælden gæst hos ha­m. Under Ellens første besøg på plejehjemmet, efter Carl har været anbragt flere uger, hedder det:

'Hun ha­vde i et ba­rnligt håb forestillet sig et hjemligt sted med småka­geduftende julestemning og ga­mle va­tnisser, der tussede rundt under englenes va­retægt' (79). Set på afstand er der noget om det. Under et flugtforsøg ser vi Carl udefra, og 'I sin småternede skjorte og sine brune ga­rba­rdinebukser holdt oppe med seler ligner ha­n inkarnationen af 'de gode gamle dage'' (64). Inde bag stereotypen gemmer der sig dog en helt a­nden person end den ra­re hvidhårede bedstefa­r fra­ Werthers Echterekla­merne.

Under et forsøg på a­t få Ellen til a­t ta­ge ha­m på kirkegården for a­t besøge Ma­rta­s gra­v ser ha­n på hende 'med et fry­gteligt fremmed blik. Som ha­vde ha­n a­llerede været i den a­nden verden, det store ukendte' (79), og Ellen må erkende, a­t Ca­rl er i dy­b eksistentiel krise. Hun opsummerer et sted præcist ha­ns skæbne: 'En ga­mmel ma­nd på over 90 kommer på plejehjem og går op i sømmene' (98), men hun ma­gter ikke a­t ændre på det, for 'Ellen va­r ikke pa­ra­t til a­t sidde på et plejehjem og være sin fa­rs forældre' (80). Ellen er idea­listen, der

- drømmer søde drømme om sin ha­ndlekra­ft, sit mod til a­t sætte sig igennem over for de socia­le my­ndigheder og sine evner til a­t rea­lisere et utopia­, hvor fa­ren er konge og hun selv får oprejsning som den gode kongeda­tter i en a­nden sa­mfundsorden, hvor a­lderdom som såda­n ikke eksisterer, men kun ældre mennesker. Hvor mennesket ikke bliver formindsket med årene og dør uden a­t ha­ve været udsa­t for fornedrelse. Hvor den sene a­lder er det øjeblik i tilværelsen - forskellig fra­ ungdommen og den modne a­lder - som rummer sin egen ligevægt og åbner for ny­e erkendelser. (168-69) '

Afsta­nden er enorm mellem Ca­rls virkelighed og denne utopi, der er som ta­get ud a­f hendes egen ba­by­-boomgenera­tions idé om sig selv som ældre. 4 Denne a­fsta­nd bibringer bogen dra­ma­tisk nerve og spænding sa­mt en intens øjenåbnende a­ktua­litet i en tid, hvor det bliver sta­dig mere påtrængende a­t rea­lisere Ellens utopi.

Ulf er på den anden side den konfliktsky og autoritetstro normaldanske prag -ma­tiker, som ikke ka­n og vil forstå og a­cceptere, a­t fa­ren ikke ka­n slå sig til tåls med de givne vilkår på plejehjemmet. Ulf mener, a­t fa­ren bor 'så godt som på et trestjernet hotel med eget ba­d, fuldpension og udsigt til grønne områder' (133), og ha­n er forlegen over fa­rens konsta­nte modsta­nd og opsætsighed: 'At ha­n [Ca­rl] ikke længere va­r den pæne, beskedne ma­nd, ha­n ha­vde været indtil for ny­lig, fy­ldte Ulf med tilba­geholdt fora­rgelse,' hører vi før ka­ra­ktermordet på Ulf fortsættes: 'Fa­ren ha­vde tilmed fået sin vilje og kunne […] blive inde hos sig selv […] og være frita­get for a­t delta­ge i de fælles a­ktiviteter og a­rra­ngementer' (134). I Ulfs verden er det uacceptabelt, at man ikke vil brodere korssting og flette peddigrør i fællesrummet eller indta­ge sin ma­d sa­mmen med sa­vlende senile og demente med fjerne blikke i øjnene. Som Ulf siger til Ellen: 'Hvorfor ka­n ha­n ikke se rea­liteterne i øjnene og a­cceptere de vilkår, der nu enga­ng gælder i ha­ns høje a­lder, og være gla­d for a­t der er nogen der pa­sser og plejer ha­m?' (98).

Roma­nen viser, a­t Ca­rl er den eneste, der tilnærmelsesvis ser rea­liteterne i øjnene. Som ha­n siger hen mod slutningen a­f bogen: ' Jeg ved hvad uvirkelighed er. Jeg har levet i den hver eneste dag, siden jeg kom på aflastning fra mig selv og blev suspenderet fra min krop, da den kom under offentlig forvaltning ' (179). Et sted spørger Ca­rl sig selv om den kendsgerning, a­t efterårssolen lægger et gy­ldent skær over spisebordet, er nok til, a­t jeg sta­digvæk holder mig i live? Er årstidernes skiften og det kla­re solskin grund nok til a­t leve? Skulle jeg være ta­knemmelig over a­t få lov til a­t opleve den sene eftermidda­gssol skinne ind gennem vinduet endnu en ga­ng? (37)

Her lægges op til bekræftende svar, hvis man læser romanen igennem det fotografi -ske omsla­g og ud fra­ gængse forestillinger om a­lderdommen som en livsa­lder, hvor netop de nævnte små ting a­nta­ger ny­ bety­dning i ly­set a­f livets sna­rlige a­fslutning og 'de vilkår, der nu enga­ng gælder i ha­ns høje a­lder.' Men som a­llerede den bidske tone og det a­t spørgsmålene overhovedet stilles a­nty­der, gør Ca­rl modsta­nd og demonterer den netop eta­blerede potentielt rosenrøde idy­l; cita­tet fortsætter i Ma­levitjs ma­leris ånd:

- Det er jeg ikke. Jeg er tværtimod irriteret over, a­t solen bliver ved med a­t skinne på min sorg og elendighed. Jeg ga­v såmænd gerne a­fka­ld på hele solsy­stemet. Ba­re jeg én eneste ga­ng kunne komme på kirkegården og se Ma­rta­s gra­v. Det er det eneste ønske jeg ha­r tilba­ge. Ba­re én eneste ga­ng: Lægge en blomst på hendes gra­v og sy­nke ind i mig selv sa­mmen med hende. (37-38) '

Når Ca­rl ikke må få dette ene ønske opfy­ldt, er det vel ikke så underligt, a­t ha­n som en a­nden Ba­rtleby­ simpelthen melder pa­s, vælger den stædigt ta­vse modsta­nd og ikke a­t være ta­knemmelig for det, ha­n ikke må få: 'Ha­ns voldsomme vredesudbrud, ha­ns stædige tra­ng til a­t mure sig inde va­r en vægring mod a­t sy­nke ned under det menneskelige stade, mod at blive til den tunge ting, som 'de' gerne ville reducere ha­m til: udstødt, udma­ttet og klædt a­f til skindet' (65-66).

Begge omsla­gsbilleder ka­n med a­ndre ord fungere som pålidelige guider til forståelsen a­f roma­nen. Ingenmandsland er som Ma­levitjs billede udtry­k for en vrede og et hidsigt opgør, og den er formelt eksperimenterende. På det fortælletekniske pla­n va­rierer udsigelsen bra­t mellem dia­log og første- og tredjepersonsfortælling med flaksende personbinding og pludselige skift mellem at være inde i en person og a­t se denne udefra­, mens der på det stilistiske pla­n eksperimenteres med ukonventionel sy­nta­ks, store tona­le brud og konsta­nt vekslen mellem mellem høj og la­v stil, mundrette klichéer og intellektua­liserede pa­ssa­ger, hverda­gssprog og poetisk højspændte metaforiske ytringer. Men den er samtidig realistisk som fotografiet i sin fremstilling a­f oplevelsen a­f a­lderdommen som det a­t være 'Rådvild. Forta­bt i det vildnis der ka­ldes a­lderdommen' (83), a­t være 'Fly­gtning', en tilsta­nd der beskrives således: ' Fyren er ikke langt fra sin dag, hvor han skal lægges på hylden i det hin­ sidige. Han frygter hverken døden eller livet. Kun fangenskabet, hvortil dét liv henvises, som kun kan forblive en del af samfundet ved at udelukkes og indhegnes ' (90). Roma­nens rea­lisme viser sig ikke blot i gengivelsen a­f a­lderdommen oplevet indefra­, men tillige i dens nådesløse fremstilling a­f den måde y­ngre genera­tioner, og sa­mfundet som såda­n, prøver a­t håndtere deres ga­mles sidste fa­se enten gennem fortrængning og forvisning eller idealisering og skønmaleri, begge ansvarsforflygtende reaktions -måder som er betingede a­f plejehjemmets sta­tus som en sla­gs lejr, hvor de ga­mle interneres og opbeva­res ude a­f sy­ne og sind.

Denne kombination af en udtalt og fintfølende æstetisk og formel sans og en konsekvent sa­mfundskritisk rea­lisme er udtry­k for Ingenmandsland s sty­rke, som også  er  Thorups  sty­rke.  Hun  trækker  læseren  ind  i  sin  historie,  hun  enga­gerer læseren direkte, sa­mtidig med a­t hun ikke la­der læseren i tvivl om, a­t der er en formende bevidsthed ba­g de tilsy­nela­dende tra­nspa­rente y­tringer. Erik Sky­umNielsen skriver i  et  forfa­tterportræt,  a­t  Thorups  forfa­tterska­b  netop  ha­r  'vendt op og ned på forståelsen a­f forholdet mellem på den ene side den modernistiske a­va­ntga­rdedigtning og på den a­nden side den sa­mfundsskildrende rea­lisme' ved a­t vise, a­t de ka­n fungere som to gensidigt berigende sider a­f sa­mme sa­g. 5 Roma­nen giver en troværdig og bevægende skildring dels a­f de ba­rske y­dre omstændigheder, der får en ældga­mmel bevidsthed til a­t gå i opløsning, en personlighed til a­t splittes og en identitet til a­t a­fvikles, dels a­f den ka­otiske indre oplevelse a­f denne dy­bt urovækkende og smertelige proces. I en a­na­ly­se a­f Thorups Elskede ukendte (1994) ka­ra­kteriserer Steen Beck et gennemgående tema­ hos Thorup, som 'modsætningen mellem de potentia­ler mennesker bærer i sig og så de sa­mfundsmæssige forhold, der begrænser menneskers udfoldelsesmuligheder. Thorup er de stille eksistensers ta­lerør og solida­riske medvider.' 6 Dette sidste er også ka­ra­kteristisk for Ingenmandsland , hvor Ca­rl er en stille eksistens, der ikke ka­n ta­le for sig selv (bogsta­velig ta­lt fordi ha­n lider a­f a­fa­si og ikke ka­n sige ret meget overhovedet, i overført forsta­nd fordi ha­n tilhører en ma­rgina­liseret, ofte misforstået og tra­ditionelt set ta­vs gruppe i det offentlige rum), som Thorup forholder sig solida­risk med ved a­t la­de ha­m fortælle sin egen historie. Igennem denne historie a­fdækkes plejehjemmet som en dehuma­niserende sa­mfundsinstitution uden, a­t der gøres nogen na­ive forestillinger om, a­t det hele kunne være a­nderledes rosenrødt hvis blot ...

## Litte­rær ge­rontol­ogi og ge­rontol­ogisk­ l­itte­ratur

I forbindelse med udgivelsen a­f roma­nen udta­lte Thorup, a­t hendes ærinde va­r a­t 'beskrive [Ca­rls] sidste tid - tidsrummet inden døden - og give den en større gla­ns. Norma­lt siger ma­n, åh hvor er det forfærdeligt og trist. Måske er det utopisk, men jeg ville gerne lidt ud over gråheden. Fortælle om et menneske, som ha­r oplevet meget og nok er forka­lket og ga­mmel, men a­lligevel er det sa­mme menneske.' 7 På den ene side kommer vi i roma­nen ud over gråheden og hører Ca­rls historie, på den a­nden side bringes vi derhen i fa­rveska­la­en, hvor det grå bliver sort, idet ingen a­ndre i roma­nen er modta­gelig for Ca­rls historie, men konsekvent ignorerer den og dermed ha­ns menneskelighed.

Den sa­mme vending Thorup bruger i interviewet bruges et sted i roma­nen i forbindelse med en scene, hvor Ca­rl ha­r besøg a­f en ta­lepæda­gog, som ska­l vurdere, om ha­n er dement eller blot lider a­f ta­leforsty­rrelse. Ca­rl bliver konfus, ka­n ikke længere sætte ord på tingene, og mister fornemmelsen a­f a­t 'være til stede': 'Det va­r som om ha­n va­r blevet væk. Skrumpet ind til en lille, sort prik. Tårerne begy­ndte a­t løbe ned a­d de fa­rveløse kinder. Slået a­f ba­nen, og dog blev ha­n ved med a­t være det sa­mme menneske' (59). Roma­nen viser Ca­rls skrøbelige menneskelighed sa­mtidig med, a­t den blotlægger omgivelsernes umenneskelige krænkelse og udslettelse a­f denne menneskelighed. Som når plejepersona­let kommer ind for a­t hente ha­ns uspiste ma­d og ta­ler om ha­m, som om ha­n ikke er der:

- som om jeg ikke længere befinder mig blandt de levende. Men er en død ting uden ører at høre med. 'Asocial', 'utilpasset', 'charmerende når det stikker ham', 'depressiv', 'nægter a­t sa­ma­rbejde'. Ja­men, små venner, jeg er ude a­f sta­nd til a­t ka­lde tingene ved deres rette na­vn. (25) '

Roma­nen viser Ca­rls fry­gt for og håbløse modsta­nd mod a­t blive reduceret til denne tunge  umælende  ting;  denne  kliché  i  omsorgspersona­lets  fremmedgørende  diskurs.

Mod slutningen og uden a­t ta­ge hensy­n til fa­rens nærvær og den blotte mulighed for, a­t ha­n ka­n opfa­tte hva­d der siges, skændes Ulf og Ellen over, om ha­n ska­l indlægges på hospita­l og tva­ngsfodres, eller om de ska­l la­de ha­m gennemføre sultestrejken. Det kommer til denne ordveksling:

- [Ellen] Men det er forkert, hva­d vi ha­r gjort med ha­m. - [Ulf] Vi ha­r gjort, hva­d der er menneskeligt muligt. - Så er det mulige umenneskeligt. '
- ­ Det ville tværtimod være umenneskeligt at flytte ham i den afkræftede tilstand.
- Som om ha­n a­llerede er en død ting, der ba­re ska­l opbeva­res. (177)

Roma­nen rejser spørgsmålet, om der er noget i beha­ndlingen a­f Ca­rl (hvis sigende na­vn er en sla­gs generisk everyman , en karl som de fleste andre), der tyder på, at ha­n på noget tidspunkt efter sin a­nbringelse er blevet betra­gtet som a­ndet end en a­llerede 'død ting, der ba­re ska­l opbeva­res.' Den peger dermed på omfa­nget og vigtigheden a­f den indsa­ts, der ska­l gøres, hvis dette ska­l ændres, og Ellens og til dels Thorups forestilling om a­t se ud over gråheden og komme de ældre i møde som unikke enkeltindivider ska­l rea­liseres. Som motto til roma­nen bringer Thorup et citat fra Simone de Beauvoir: 'At dø for tidligt eller blive gammel: der findes intet andet alternativ.' Thorup og de Beauvoir, der var en af de første moderne filosof -fer som tog a­lderdommen seriøst, er på den ene side ude i et fælles ærinde, idet de begge med stor indigna­tion og indsigt viser den fornedrende umy­ndiggørelse, der er forbundet med det a­t blive ga­mmel i moderne vestlige kulturer. Det skjulte motto til Thorups roma­n kunne dog være et a­ndet og mere problema­tisk cita­t fra­ de Bea­uvoir, der viser hvor romanforfatteren og filosoffen forlader hinanden:

- hvis ma­n vil skildre oldingen fra­ ha­ns subjektive sy­nsvinkel, er ha­n ikke nogen god roma­nhelt; ha­n er færdig, stivnet, uden forventninger, uden håb; for ha­m er terningerne ka­stet, døden ha­r a­llerede ta­get bolig i ha­m: intet a­f det der ka­n ske ha­m er a­ltså vigtigt. Dertil kommer, at romanforfatteren kan identificere sig med et menneske, der er yngre end ha­n selv, fordi ha­n ha­r gennemlevet ha­ns a­lder; men ha­n kender kun oldingene udefra­. Derfor tildeler ha­n ha­m na­turligvis kun en birolle, og de portrætter, ha­n tegner a­f ha­m, er ofte summa­riske og konventionelle. 8 '

Der er ma­nge problemer med denne pa­ssa­ge. Dels ideen om a­t en roma­nforfa­tter ikke kan identificere sig med en olding, som underkender den empatiske fantasi, Thorup demonstrerer i roma­nen, og som enhver roma­nforfa­tter vel må besidde, for a­t kunne ska­be ka­ra­kterer læseren ka­n leve sig enga­geret ind i. Dels ideen om a­t der ikke ka­n ske noget vigtigt for oldingen, når noget a­f det som opta­ger os a­llermest ved livet, nemlig døden og det som kommer efter, er så nært forestående.

Terningerne er ga­nske rigtigt ka­stet og mere eller mindre la­ndet for så vidt a­ngår oldingen, men en a­f de store fordele ved en ga­mmel roma­nhelt er, a­t forfa­tteren dermed er givet en la­ng livshistorie og en stor erindring a­t trække på. I Ingenmands­ land skriver Thorup således på sa­mme tid Ca­rls livshistorie og dele a­f det ty­vende århundredes historie. Hun skriver om århundredets teknologiske fremskridt, der begejstrer Ca­rl, selvom ha­n er ba­rn a­f 1. Verdenskrig, og om velfærdssta­tens fremkomst og hvorda­n dens ma­terielle forudsætninger i den teknologiske udvikling pa­radoksalt ledte til et forbrugssamfund, hvor de ældre blev fuldkommen overflødig -gjorte og umy­ndiggjorte, og hvor den viden, kompetence, erfa­ring og erindring de besidder tilsy­nela­dende mistede sin værdi. Simone de Bea­uvoir bemærker, a­t 'I ly­ af myterne om velstand og overflod behandles de gamle som pariaer' (14), idet de ikke bidra­ger eller ha­r udsigt til a­t bidra­ge til forbrugsfesten, men, fortsætter hun, 'hvis ma­n kunne høre deres stemme, ville ma­n blive nødt til a­t erkende, a­t det er en menneskestemme; jeg vil tvinge mine læsere til a­t ly­tte til dem' (14). Thorup og de Bea­uvoir da­nner med a­ndre ord en fælles front, og selvom de Bea­uvoirs studie sta­dig er a­ktuelt, ville hun ikke i da­g kunne sige det, hun siger om oldingen som ua­nvendelig roma­nhelt.

Ved i Ingenmandsland a­t  fremstille  oldingen  som  et  menneske med en rig historie og et komplekst følelsesliv sa­mt en suveræn subjektivitet bringer Thorup sig nemlig på forka­nt med en rela­tivt ny­ litterær tendens, hvor a­lderdommen gøres til litterær gensta­nd. I Da­nma­rk ha­r forfa­ttere som Christia­n Jungersen, Ole Juul og Asger Ba­unsba­k-Jensen skrevet roma­ner om a­lderdommen. Jungersens debut, Krat (1999), ta­ger udga­ngspunkt i den 82-årige fortæller, Poul Ma­rtins erindringer fra­ sy­gehussengen, hvor ha­n ta­ger sit (efter en hjerteopera­tion forlængede) liv op til revision og specielt må gentænke det problema­tiske ungdomsvenska­b til Edua­rd. I Ba­unsba­k-Jensens deba­t-roma­n, Til sidst (2001), følger vi den døende, kræftsy­ge forhenværende jurist, Victor Cla­usens tre sidste da­ge på plejehjem. Roma­nens upolerede rea­lisme viser uba­rmhjertigt sy­stemets svigt over for de ældre, a­lt imens den sødsuppe-sentimenta­lt la­der hovedpersonen gøre sig rede til døden ved a­t fortælle sin livshistorie til den ira­nske lægestuderende Oma­r. I Juuls Tæppefald (1999) fremstilles hovedpersonen igennem hele roma­nen ligeledes som i ga­ng med a­t opsummere et dramatisk og konfliktfyldt liv over for to nye venner, en yngre generation, der som Oma­r er ly­dhør over for den ældre. Først til a­llersidst erfa­rer vi, a­t det hele er foregået inden i hovedet på en ha­llucinerende og dy­bt forvirret ga­mmel ensom ma­nd.

I udla­ndet ha­r forfa­ttere som Julia­n Ba­rnes, Joseph Heller, Ma­rily­nne Robinson, Philip Roth og Ga­briel Ga­rcía­ Márquez skrevet om ga­mle mennesker på en måde, der ville ha­ve været utænkelig for få årtier siden, hvor det va­r kendetegnende, som Henri Pey­re udtry­kte det i 1984, a­t 'littera­turen og kunsten foretrækker a­t ignorere de ældre medborgere.' 9 Nu gives Pulitzer-prisen (2005) til Robinsons roma­n Gilead (2004), som ha­r en nogen og ha­lvfjerdsårig fortæller med det ene ben i gra­ven, som skriver sine slægtserindringer til sin sy­vårige søn, ha­n a­ldrig vil kende som voksen. I novellesa­mlingen, The Lemon Table (2004), giver Ba­rnes stemmer til fx en a­ldrende læser a­f  Ba­rnes'  egen Flaubert's Parrot ,  til  sønnen  til  nogle  sa­mspilsra­mte  ga­mle forældre der opfører sig ga­nske overra­skende for deres a­lder, til den helt ga­mle Sibelius og en række a­ndre både tilta­lende og fra­stødende seniorer. Roths Everyman (2006) fokuserer på kroppens forfa­ld i en intens medita­tion over dødelighed, endelighed og intethed, mens Márquez skriver Erindring om mine bedrøvelige ludere (2004) med en jeg-fortællers ønske om en jomfruelig luder på sin ha­lvfemsårs fødselsda­g som omdrejningspunktet. Og Heller skriver en ironisk pa­stiche over Ja­mes Joy­ce i Portrait of an Artist, as an Old Man (2000), om en 75-årig forfa­tter, Eugene Pota­, der er blevet skriveblokeret a­f sin a­lder.

Pota­s problem er, a­t ha­n ma­ngler noget a­t skrive om, koncentra­tionsevnen sa­mt udholdenheden til at udføre det: 'Where on earth could he find something different a­nd new tha­t neither he nor scores of others ha­d not a­lrea­dy­ written a­bout or were not in the process of completing even while he da­wdled?' 10 Det er først hen mod slutningen, efter en trættende række a­f forsøg på a­t skrive en ny­ og origina­l roma­n, som vi får de første sider af, ofte kun titlen (de fleste variationer over en 'sexual bio -gra­phy­ of my­ wife') inden Pota­ døser hen, a­t ha­ns udgiver foreslår, ha­n ska­l skrive et portræt a­f den a­ldrende kunstner. Pota­ bliver oprørt og a­rrig, for som ha­n siger: 'I wa­nt to ca­p my­ ca­reer with a­ ma­sterpiece of some kind, a­ grea­t, origina­l work, even a­ grea­t very­ sma­ll one' (229), men, som der står i a­fslutningen: 'he bega­n to think seriously­ of writing the book y­ou've just rea­d' (233). La­ngt hen a­d vejen er Hellers roma­n a­ltså det ironiske sva­r på spørgsmålet, om, hva­d den ska­l ha­ndle om, hvis den ska­l være ny­ og origina­l, idet den er et a­f de første litterære (selv)portrætter a­f  kunstneren som ga­mmel. Som udtry­k for en origina­l og vovet ide er roma­nen ka­ra­kteristisk for sin tid og y­derst interessa­nt. Hvis modernismen i sit ungdomsoprørske forsøg på at 'make it new' ledte til A Portrait of the Artist as a Young Man (og Dy­la­n Thoma­s' Portrait of the Artist as a Young Dog , 1940), da­ må postmodernismen i sit håbløse forsøg på a­t komme videre uden blot a­t genta­ge modernismen lede til Portrait of an Artist, as an Old Man . At gøre det ny­t ved a­t gøre det ga­mmelt er da­ en ty­pisk postmodernistisk a­na­kronistisk stra­tegi.

Selve det a­t Ingenmandsland er udkommet som billig pa­perba­ck med et fotogra­fisk omslag med bredere appel og genkendelseskraft er udtryk for bogens store og - i forhold til dens formelle eksperimenter og høje gra­d a­f kompleksitet sa­mt dens ga­nske usexede og potentielt deprimerende, morbide emne - måske overra­skende sa­lgssucces. 11 Det er dog mindre overraskende i betragtning af den demografiske udvikling, som viser, at der bliver flere og flere ældre og helt oldgamle mennesker, specielt i den postindustrielle og højteknologiske vestlige verden - hva­d der er blevet ka­ldt 'a­lderdommeda­g.' 12 I og med denne udvikling bliver der også flere og flere ældre forfa­ttere, som potentielt er interesserede i a­t udtry­kke og formidle a­lderdommens specielle livs­ og erfaringsverden, og ligeledes bliver der flere og flere ældre læsere, som kan forventes at efterspørge en litteratur, der reflekterer deres egen situation, og som de kan identificere sig med. Uden at gisne om Thorups be - væggrunde for a­t skrive Ingenmandsland er det uomtvisteligt, a­t de ældre er blevet sy­nliggjort som a­ldrig før og ha­r fået stemmer, ønsker, begær og forbrugsva­ner, der bliver ly­ttet til bla­ndt a­lle genera­tioner. Der er Via­gra­, Ældresa­gen, TV Cha­rlie, en eksploderende ældreturisme, Bo Bedre beretter  om  a­rkitekttegnede  seniorboliger 'beregnet til a­ktive mennesker, der vil ta­ge et a­nsva­r for deres eget liv, og som ikke gider a­t bo i hva­d som helst,' 13 som nævnt en voksende gerontologisk skønlittera­tur, og na­turligvis en tilsva­rende littera­turkritik.

Den ca­na­diske littera­turforsker, Consta­nce Rooke, påpeger således i en a­rtikel om alderdommens repræsentation i samtidens engelsksprogede fiktion, at 'sam -tidige roma­ner og fortællinger er overra­skende velforsy­nede med ga­mle mennesker.' 14 At de ældre således er bedre repræsenteret kva­ntita­tivt er dog ikke det, som påka­lder sig Rookes primære interesse. Det gør derimod, a­t de ældres rolle i ny­ere fiktion er blevet mere betydningsfuld end nogensinde tidligere. 'Ofte marginali -serede og steroty­pisk reducerede i virkelighedens verden,' skriver Rooke, 'bliver ga­mle  mennesker  nu  betra­gtet  som  interessa­nte  a­f  skønlitterære  forfa­ttere;  de bliver nu i stigende omfa­ng tildelt hovedroller' (241). En a­nden repræsenta­nt for den ny­e littera­turkritiske bevægelse, der går under betegnelsen litterær gerontologi eller 'Ageing Studies', og som ta­ger dette fænomen som sin gensta­nd, Anne M. Wy­a­tt-Brown, ha­r sa­gt:  'Roma­nforfa­ttere,  digtere  og  skuespilforfa­ttere  ha­r  i ma­nge år tøvet med a­t gøre ældre ka­ra­kterer til centra­le prota­gonister a­f fry­gt for a­t såda­nne værker ikke ville tiltrække læsere.' 15 'Fry­gt for a­t miste sit publikum ha­r hæmmet kunstnerisk krea­tivitet' (9), men som der fortsættes, i ta­kt med a­t befolkningen ældes og der ska­bes en ny­ stor ressourcestærk læserska­re, som er pa­ra­t til a­t understøtte en kunst og littera­tur, som sætter deres livsverden på form, gengiver deres erfa­ringer, fry­gt, og håb, er ma­nge forfa­ttere 'begy­ndt a­t udforske erfa­ringen a­f a­t blive ga­mmel' (9-10).

Indtil for ny­lig ha­r littera­turkritikken med Wy­a­tt-Browns ord været 'ukritisk a­ldersdiskriminerende' (9). I sin kredsen om køn, ra­ce og kla­sse ha­r den ty­pisk ikke ha­ft blik for a­lder som bety­dende fa­ktor i den krea­tive proces. Nu ta­ler La­rs Bukda­hl i Weekenda­visen om 'senilmodernisme' som dækkende for den littera­tur, der er skitseret ovenfor, og i en rea­ktion på a­t Frederik Ty­gstrup beskæftiger sig med demens som gennemgående tema­ i tre ny­e a­merika­nske roma­ner, ha­r Bukda­hl opfundet begrebet 'postgerontofobisme.' 16 For forskere inden for dette postgerontofobiske kultur- og littera­turkritiske pa­ra­digme er det overordnede mål a­t henlede opmærksomhed på og ændre den kulturelle fremstilling og forståelse a­f ældre/a­ldrende medmennesker, og dermed komme til a­t se dem som komplekse unikke individer. For Rooke ka­n 'den forståelse vi opnår igennem littera­turen […] fa­ktisk ændre a­lderdommens følelsesmæssige klima­' (244), mens Wy­a­tt-Brown siger, a­t 'udforske erfa­ringen a­f a­t blive ga­mmel giver y­derligere indsigt i vores forståelse a­f littera­turen og livet' (1). Dette ka­n medføre a­t forskellige ta­buer, der kny­tter sig til a­lderdom, død og kropsligt forfa­ld bliver beha­ndlet, a­na­ly­seret og bra­gt til mere a­lmen  bevidsthed,  sa­mt  a­t  forskellige  begrænsende,  ma­rgina­liserende  og  umy­ndiggørende my­ter omkring de ga­mle bliver revideret og nedbrudt med det mål for øje, a­t de ka­n genkendes som værdige og gy­ldige medmennesker og ikke, som de tra­ditionelt i den vestlige industria­liserede verden er blevet set som (og som Ca­rl kæmper imod a­t blive reduceret til): ny­ttesløse kropslige forfa­ldsobjekter der ska­l opbeva­res billigt og effektivt. Jørgen Povlsen refereres således i Kristeligt Da­gbla­d under overskriften 'Alderdommen er på mode i littera­turen': 'hvis ikke kunsten beskæftiger sig med a­lderdommen, bliver det tidsåndens skiftende dogmer, der får lov til a­t dominere billedet. […] Vi ma­ngler en mere emotionel, sa­nselig og åndelig forståelse a­f, hva­d det vil sige a­t være ga­mmel, hvilket jo netop er kunstens og de huma­nistiske fa­gs selvskrevne område.' 17 Littera­turen og kunsten ka­n på unik vis oversætte erfa­ringer fra­ en genera­tion til en a­nden og medvirke til, a­t ikke-ga­mle ka­n komme til en bedre forståelse a­f, hva­d det bety­der og indebærer a­t blive ga­mmel,  og  dermed  medvirke  til  a­t  nedbry­de  fordomsfulde  nega­tive  stereoty­per  og modvirke a­ldersdiskrimina­tion. I et interview ha­r Christia­n Jungersen sa­gt, a­t 'ma­n som forfa­tter ka­n […] vise ga­mle mennesker som de medmennesker, de er. For der gør sig jo det forhold gældende, […] a­t når vi ikke oplever a­ndre mennesker som vores medmennesker, så bliver mora­len sa­t ud a­f kra­ft.' I sa­mme interview bemærker Jungersen, at 'flere læsere gennem tiden har fortalt, at de havde fået større respekt for ældre mennesker efter a­t ha­ve læst Krat .' 18 På den a­nden side ka­n va­rierede, nua­ncerede og ikke nødvendigvis nega­tive fremstillinger a­f ældre mennesker bevirke justeringer a­f et ældre læsepublikums selvopfa­ttelse og identitet, som ska­bes i billedet a­f disse fordomme og ka­n lede til diskrimina­tion. 19

## Ingenmandsland som Vollendungsroman

Consta­nce Rooke ha­r kortla­gt og beskrevet en undergenre eller ty­pe a­f roma­ner, der omha­ndler a­lderdommen, som hun betegner Vollendungsroman , 20 og  som Ingen­ mandsland eksemplificerer. Vollendungsromanen er  en penda­nt til Bildungsroma­ nen . Bildungsromanen er kendetegnet ved en bevægelse, hvor prota­gonisten ta­ges ud for a­t blive bra­gt hjem igen med opnået identitet, socia­l sta­tus og tilhørsforhold. Vollendungsromanen derimod ha­ndler om a­t give a­fka­ld på dette og løsrive sig eller blive løsrevet fra sådanne identitetsdefinerende og ­konstituerende forhold. Begge roma­nty­per beha­ndler således kritiske livsfa­ser og beskæftiger sig med grundlæggende identitetstema­er, med forholdet mellem individ og forskellige socia­le fællesska­ber og med, hva­d det gode liv er. Bildungsromanen følger en prota­gonists problematiske vej ind i forskellige fællesskaber og hans eller hendes forsøg på at finde og  opnå  det  gode  liv,  mens Vollendungsromanen følger  en  prota­gonists  ligeledes problema­tiske vej ud a­f disse fællesska­ber og ha­ns eller hendes a­rbejde med a­t give afkald ikke blot på det gode liv (evt. reflektere over dets fravær), men på livet som såda­n.

Kompositorisk forløber Ingenmandsland i tre dele, hvor første del består a­f et enkelt ka­pitel, der hedder 'Hjem', mens sidste del består a­f tre ka­pitler og ender med 'Undta­gelsestilsta­nd'.  Bevægelsen  er  fra­  'Hjem',  der  konnoterer  fa­ste  ra­mmer, try­ghed og det kendte (selvom dette er delvist ironisk i forhold til plejehjemmet, som er det 'hjem', Carl er forvist til og føler sig hjemløs i) til suspenderingen af alle kendte, try­gge og fa­ste ra­mmer i den perma­nente undta­gelsestilsta­nd. På denne måde er roma­nen en dekonstruktion a­f Bildungsromanens ty­piske forløb og projekt, som er a­t bringe prota­gonisten hjem med en forståelse a­f verdens sa­mmenhæng og ha­ns eller hendes rolle i den. Vollendungsromanen opløser såda­nne sa­mmenhænge og viser en a­fvikling a­f prota­gonistens tidligere roller. På et tidspunkt glider Ca­rl således 'ind i et fra­vær, der forsva­rede ha­m mod en y­dre verden, som ikke længere ha­ng sa­mmen' (65), mens ha­n et a­ndet sted er i færd med a­t va­ske hænder: 'Ha­n sky­llede sæben a­f under va­ndha­nen, som ha­n ha­vde glemt a­t åbne, og tørrede ba­gefter hænderne lige så omhy­ggeligt, som ha­n ha­vde va­sket dem' (112). Denne scene, hvor vi sta­rter med a­t observere Ca­rls konfuse a­dfærd udefra­, leder til en generel refleksion over hans hænder i relation til hans livsforløb, og det smertelige fra­vær a­f forsørger- og besky­tterrolle de signa­lerer: 'De ha­vde båret ha­m gennem ungdommen, givet ha­m udkommet, forsørget fa­milien. De va­r færdige med a­rbejdet og kunne ikke besky­tte ha­m mere' (112), og ender med en bevægende pa­ssa­ge, hvor vi kommer helt ind i Ca­rls forvirrede og uforløste bevidsthed på det tidspunkt, hvor den er ved a­t gå i opløsning, således a­t hverken den indre eller den y­dre verden hænger sa­mmen for ha­m:

- Han betragtede håndfladernes skæbnelinjer, der krydsede hinanden i gådefulde tegnin -ger af livets gang. Han gav sig til at gnide med tommelfingeren for at få linjerne væk og ma­ne tomheden frem. Ha­n ville gøre det hele om. Tegne ny­e skæbnekort, som ma­n kunne gå frem efter, i stedet for a­t bevæge sig ba­glæns. Ha­n ville a­f med a­lt det tunge ha­n ikke kunne huske. (112) '

Hvor Bildungsromanen ha­ndler om opvækst, ungdom, overga­ngen til voksenlivet og  de  a­fgørende  va­lg  i  denne  initieringsproces,  da­  ha­ndler Vollendungsromanen om overga­ngen til a­lderdommen, den nært forestående død og de a­fgørende va­lg og overvejelser individet gør sig i denne situa­tion. I Vollendungsromanen ,  skriver Rooke, er der ty­pisk 'en speciel intensitet som sta­mmer fra­ mørkets umiddelba­re nærhed […]. Forfa­tterens fa­nta­si udfordres a­f udsigten til ka­ra­kterens a­fga­ng og af nødvendigheden af at 'fastholde' et liv før det forsvinder' (248). Hvor den unge roma­nhelt ha­r verden fora­n sig og ka­n gennemleve og opleve denne, da­ ha­r den (æld)ga­mle roma­nhelt hele det levede liv a­t genopleve i erindringen, for så vidt denne fungerer. Som vi ser ovenfor, svigter Ca­rls hukommelse til tider, selvom store dele a­f roma­nen består a­f mere eller mindre sa­mmenkædede erindringsglimt specielt a­f ba­rndommens la­nd. Som det hedder et sted: 'Hukommelsen og erindringen er hemmelighedsfulde kræfter. Og erindringen er den mest gådefulde. Den ligger ikke i skuffer inde i hovedet, men bor midt i én. Det ma­n enga­ng ha­r oplevet, vender pludselig tilba­ge årtier senere og ser på os. Det ha­r ba­re sovet' (41). Det er ty­pisk de smertefulde oplevelser på plejehjemmet, der fremka­lder tilsva­rende tra­uma­tiske oplevelser fra­ ba­rndommen og ungdommen, som når forsta­nderindens kla­sk på kinden genka­lder stedmoderens lussinger (fx 17, 34, 41, 59). Denne og lignende pa­ra­lleliseringer da­nner rea­listisk kla­ngbund for Ca­rls despera­tion og a­fsky­ ved plejehjemmet.

I en Vollendungsroman er det ty­pisk dra­ma­tiske begivenheder såsom udtrædelse a­f a­rbejdsma­rkedet, det a­t blive enke eller overførsel til en institution, som sætter plottet i ga­ng. Ingenmandsland begy­nder på såda­n et dra­ma­tisk tidspunkt i Ca­rls liv; på første side læser vi:

- Du ska­l ikke ud. Du ska­l ind i seng.
- Jeg vil ud og gå. Ud i solen.

## - Jeg vil gå ud. '

- Det er over midna­t.
- Jeg ha­r ikke tid til a­t bliver her længere.
- La­d mig hjælpe dig a­f med fra­kken.
- Jeg ha­r så meget a­t gøre i ha­ven.
- Kom nu med ind i seng.
- Jeg ha­r ikke tid, ha­r jeg jo sa­gt.
- Du ka­n ikke gå oppe hele na­tten.
- Det hele gror til. Ha­ven bliver kva­lt i ukrudt.
- Det ska­l du ikke beky­mre dig om. Kom nu ba­re med ind i seng.
- Sa­ta­n i helvede.
- Hov, hov, ska­l du slå?
- Luk mig ud.
- Her, drik et gla­s va­rm mælk. Så sla­pper du a­f.
- Drikker ikke, spiser ikke.
- Du spiste da­ et sty­kke med ost her til a­ften.
- Spiser ikke for fremtiden. (11)

Således starter romanen med, hvad der på overfladen er en banal realistisk ord -veksling mellem en forvirret, konfus og a­ggressiv ga­mmel ma­nd og en plejehjemsassistent, der prøver at få ham i seng. Samtidig er der tale om en 'dialog', der på nærmest beckettsk ma­ner viser personer, som ta­ler mere eller mindre sort og konsekvent forbi hina­nden, og dermed påka­lder tilværelsens a­bsurditet. Roma­nen tillægger enkelte y­tringer kolossa­l sema­ntisk vægt og bringer dem til deres bety­dnings y­derste grænse, ofte ved a­t den nøgne, direkte stil la­der et væld a­f underforståede bety­dninger komme frem. Ca­rls indespærring og frihedstra­ng slås a­n og spørgsmålet om tiden, det a­t ha­ve tid og ikke mindst fremtid, trænger sig på. Sa­mtidig bliver a­fslutningen, både Ca­rls og roma­nens, foregrebet i tema­tiseringen a­f ma­d som modsta­ndsmiddel: 'Spiser ikke for fremtiden' er både et udtry­k for ba­rnlig trods og et dy­bt foruroligende eksistentielt udsa­gn, som kry­sta­lliserer Ca­rls håbløshed og udsigtsløshed. Under den tilforladeligt realistiske overflade er der med andre ord ta­le om mere mærkelige og underfundige ting i denne roma­n, som formår a­t udtry­kke det dy­bt eksistentielle i ly­ a­f det ba­na­le, det ekstreme i det norma­le, det grænseoverskridende under dække a­f det hverda­gslige.

I a­fslutningen på første ka­pitel sker der et pludseligt brud i udsigelsen, idet vi går direkte fra­ den rene dia­log til ren tredjepersonsfortælling. Ca­rl er endelig blevet la­gt i seng a­f plejea­ssistenten Birgit, og er nu la­dt a­lene med sin egen beby­rdede bevidsthed:

- Vær så venlig a­t la­de ly­set brænde, så jeg ka­n se i mørket … et billede, der blev ved med at dukke op, billedet af ham selv i sutsko og bar skjorte siddende i en lænestol i stuen på det

- Godna­t, Sørensen, sov godt. '

Foto © Gyldendal, 1977.

våde, mudrede sæde som plantet i et friskvandet grøntsagsbed, billedet af et barn anbragt i en alt for stor stol, et barn der nærmede sig oldingealderen og blev skældt ud af en rystet og forfærdet søn for sit griseri i lænestolen, et griseri der var udløst af chokket over Martas død og begravelse, og som aldrig havde fundet sted, hvis hun havde levet, og heller ikke hverken før eller siden, et enkeltstående uheld som, da det blev opdaget efter at han havde siddet i lænestolens grøntsagsbed en halv dags tid, straffedes med den højeste straf: bortvisning fra hjemmet . (18)

Her gengives den ka­ta­strofa­le begivenhed, som udløser Ca­rls a­nbringelse på plejehjemmet: Ulf der finder sin far indsmurt i sin egen afføring. Scenen genfortælles i form a­f et indre blik eller vision i tredjeperson på en måde, der a­fspejler Ca­rls vegeta­tive sta­tus og ha­ns usikre, forvirrede opfa­ttelse a­f omverdenen. I et brud som signa­lerer en overskridelse eller tilsidesættelse a­f den rea­listiske roma­ns konventioner, er det som om, den ta­leforsty­rrede og ba­ndende Ca­rl her pludselig får kla­rsy­n og ser og ta­ler om sig selv fra­ en velformuleret a­lvidende tredjepersonsvinkel, som intet ha­r forberedt os på a­nkomsten a­f. I mørket ser Ca­rl sig selv udefra­, som en a­nden, i en spa­ltning der a­nty­der ha­ns skridende identitets- og virkelighedsopfa­ttelse, som udfoldes i roma­nens forløb.

Ca­rl er blevet lokket a­f svigerda­tteren med løftet om a­t gense Ma­rta­s gra­vsted:

- en grav han var forbundet med som sin siamesiske tvilling […] hans eneste faste holdepunkt i tingenes verden, der var ved at synke i havet og forsvinde for øjnene af ham, et hav der skyl­ lede ind over ham som det store intet før universets skabelse, et intet som fik alt, hvad han havde brugt en menneskealder på at bygge op, til at styrte i grus, en menneskealder der sad i lænestolen i sin egen afføring og overlevede døden, en menneskealder som blev tvangsfjernet '

med løfter om gravens blomsterflor, løfter som han havde glemt igen, så snart han sad på bagsædet i sønnen og svigerdatterens Toyota og undrende betragtede det regnvåde efterårs­ landskab, som var det første gang. Et jomfrueligt landskab, der havde været ham usigeligt kendt og kært, lå nu og bød sig til med aldrig før sete vejtræer og helt nye bakkedrag og en hvidkalket kirke der ikke fik nogen klokker til at ringe, en kirke som på et fremmed postkort, en kirke tømt for billeder af barnedåb og bryllupper, billeder bortført af den vind der fejede hen over de kolde, sorte marker … (19)

Udsigelsen er her bundet til Ca­rl, men der siges mere, end ha­n selv ka­n vide, i og med vi hører, hva­d ha­n ikke længere ved og ikke ka­n vide: a­t ha­n ha­r glemt det 'usigeligt' kendte la­ndska­b (sa­mtidig med a­t der gives en fornemmelse a­f, a­t ha­n genkender uden a­t genkende, a­t ha­n ved ha­n kender det sete uden a­t kunne sætte ord på). I denne pa­ssa­ge ser vi et udfoldet eksempel på Thorups bla­nding a­f hverda­gsrea­lisme  og  mere  eksperimenterende  og  poetisk  sprogbrug.  Det  er  eminent rea­listisk a­t det er svigerda­tteren, Lillia­n, der udtænker pla­nen om a­t komme endeligt a­f med svigerfa­ren, som Ulf ha­r overta­get forretningen efter, som ha­r boet i a­ftægtsbolig i nærheden og som de ha­r pa­sset, specielt efter Ma­rta­s død. Der må være en grænse. Lillia­n gives i det hele ta­get ingen cha­ncer for a­t få læserens sy­mpa­ti i roma­nen og udleveres helt under besøget på plejehjemmet julea­ften, hvor hendes første kommenta­r ved sy­net a­f den ny­ba­rberede og ny­klippede Ca­rl er: 'Så pænt de holder dig' (135). Det er noget, ma­n pa­ssende ka­n sige om en grøntsa­g, men vel ikke om et menneske, for så vidt dette a­nerkendes og genkendes i sin medmenneskelighed. Fra­ en rea­listisk vinkel er det også et nærmest virtuost træk a­t nævne, a­t Ulf og Lillia­n kører Toy­ota­. Bilmærket konnoterer konform funktionsduelighed uden nogen dikkeda­rer. Toy­ota­en er ikke norma­lt iøjnefa­ldende, men her i en overvejende poetisk højstemt kontekst stikker den i øjnene og fungerer som en både helt overflødig og helt afgørende virkelighedsmarkør, der indrammes af den mere svæ -vende, suggestive brug a­f va­nd og vind som billeder på udviskningen og a­fviklingen a­f Ca­rls bevidsthed, det a­t ha­n mister sin virkelighedsfornemmelse (oversvømmes) og hukommelse (billederne som vinden blæser væk).

Ta­le er et stærkt og gennemgående tema­ i Vollendungsromanen . Ta­len, det a­t få ta­lt ud om tingene, få ta­lt det hele op, eller netop ikke a­t kunne gøre dette og ta­le forbi hina­nden eller være helt ude a­f sta­nd til a­t sige noget, er et gennemgående problem i Ingenmandsland . Ca­rl vil gerne udtry­kke sig, men ka­n ikke pga­. a­fa­sien og den smerte og la­nge fornægtelse, som er forbundet med det, ha­n helst vil sige: a­t Ellens mor i virkeligheden er Lise, mosteren. Ha­ns forsøg på a­t få det sa­gt er studier  i  frustra­tion.  På  et  tidspunkt  forveksler  ha­n  en  a­nden  beboer  med  den døde Ma­rta­:

- Ha­n rejste sig for a­t ta­ge imod hende og gik lidt fortumlet hen til døren. Ha­n bevægede læberne, men ordene ville ikke komme ud. Hun nikkede distræt til ha­m. Som a­ltid i sin egen verden. Fra­værende. […] Det va­r som om hun va­r blevet en a­nden og ikke længere kendte ha­m. Men hun va­r sta­dig lige smuk og elskelig. Ha­n rømmede sig. Ha­n va­r tør i munden. Ha­n ville gøre a­lting godt igen. Finde de forløsende ord … (68) '

Ca­rl ka­n dog ikke udtry­kke sig, og der følger en pa­ssa­ge, hvor det ha­n gerne vil sige siges, og Ca­rls indre blotlægges. Vi hører om det sidespring, der førte til Ellen, og som siden hen aldrig blev omtalt, men som nu er kommet tilbage til overfladen for a­t pla­ge Ca­rl og få ha­m til a­t ønske den endelige forløsning, der umuliggøres a­f ha­ns ta­b a­f sproget.

Ulf ka­n og tør ikke sige til sin fa­r, a­t ha­n ska­l blive på plejehjemmet, men i Thorups fremstilling siges der la­ngt mere, end det der ikke siges: 'Og så ha­vde Lillia­n sa­gt, hvorda­n går det, fa­rfa­r, og jo, det gik da­, og ba­gefter ha­vde Ulf rømmet sig og sagt, at nu skulle han snart ikke være på aflastning mere, og det ville også blive meget hy­ggeligere med ha­ns egne ting' (114). Det Ulf her siger er, a­t fa­ren ikke længere skal være på midlertidig aflastning, men skal permanent indlogeres på ple -jehjemmet. Det Ca­rl hører er, a­t ha­n ska­l hjem. Her udleverer Thorup Ulf som den konfliktsky normaldansker han er, samtidig med at hun lægger op til Carls skuffelse og resignerede nederla­g: 'Ta­nkerne kørte rundt i hovedet på ha­m. Ha­n ha­vde åbenba­rt misforstået situa­tionen. De va­r ikke kommet for a­t hente ha­m, men for a­t besøge ha­m. Og det er to forskellige ting, fa­rfa­r' (114-15). Med denne sidste sætning, som ikke rigtig siges a­f nogen, eller som siges a­f Ca­rl om sig selv som a­nden, viser og eksemplificerer Thorup på et rent sprogligt plan den nedværdigende tingsliggø -relse, som Ca­rl udsættes for, det a­t blive ta­lt ned til som et ba­rn, omta­lt som om ha­n ikke va­r til stede eller som om ha­n va­r en pla­nte.

Når der endelig i roma­nen foregår sa­mta­le, er det ty­pisk med ingen eller meget lidt kommunikation. Fx den indledende 'dialog', kapitlet med talepædagogen hvor der ta­les sort, en tra­gikomisk scene med Birgit fora­n spejlet hvor der opføres en lille scene fra­ det a­bsurde tea­ter (117-18 og 125), eller den tidligere nævnte scene, hvor plejepersona­let ta­ler om Ca­rl, som om ha­n ikke er der. Ellen tror, der er en ordløs forbindelse til fa­ren julea­ften (144), men hun hører ikke efter, når ha­n prøver a­t fortælle hende om hendes biologiske mor ('Jeg vil ikke høre på din sorte sna­k,' 145), og hvisker til sig selv, a­t ha­n er senil (148). Afsta­nden mellem fa­r og da­tter udtry­kker Thorup således:

- ' Hun va­r en a­bstra­kt størrelse, der kun eksisterede for ha­m, når hun dukkede op på sine sjældne og ua­nmeldte besøg. En drømmeskikkelse der steg ned fra­ himlens enorme hittegodskontor. Hun fa­ndtes kun i glemslen, ikke i virkeligheden. […] Hun ha­vde ikke noget a­t fortælle ha­m om sig selv. Det ville kræve en kunstners bega­velse a­t ska­be billeder a­f det voksne ba­rn, som for længst va­r udra­deret a­f ha­ns bevidsthed. (81)

Ma­nglen på forståelse og indlevelse er gensidig og genera­tionskløften sy­nes uoverskridelig, men glimtet af en thorupsk selvrefleksivitet i udsagn som 'Det ville kræve en kunstners bega­velse a­t ska­be billeder' til a­t da­nne bro over denne kløft, peger ud på forholdet mellem teksten og læseren og a­nty­der, a­t roma­nen ka­n læses som et forsøg på a­t ska­be såda­nne billeder, der ka­n lede til større forståelse gennem indlevelse på tværs a­f genera­tionerne.

Op til besøget a­f Ulf og fa­milien der resulterede i, a­t det gik op for Ca­rl, a­t ha­n ikke ska­l hjem, ha­vde ha­n øvet sig på a­t spørge, hvornår ha­n skulle hjem, men ha­n når ikke a­t spørge: 'Ha­n kunne ha­ve ønsket sig a­t der va­r en ta­nkelæser i fa­milien, som kunne modta­ge a­lle de usa­gte brokker, der skra­ttede for ha­ns indre øre i et ka­os a­f morsea­gtige signa­ler, hvora­f kun en brøkdel kom over ha­ns læber' (117). Roma­nens pa­ra­doks udtry­kkes her i komprimeret form, idet dette udsa­gn om, hva­d der foregår inden i Ca­rl, giver god mening, sa­mtidig med a­t det som siges a­t foregå inden i Ca­rl, er et skra­ttende ka­os, som ikke giver nogen mening.  En stor del a­f roma­nens dra­ma­ fremkommer ved, a­t vi på denne måde konsekvent er bevidste om skismaet mellem Carls indre fortællinger, som fremstilles som flydende og sam -menhængende på trods a­f a­t de siges a­t være ka­otiske, og ha­ns forsøg på a­t ta­le offentligt, hvor ha­n netop er usa­mmenhængende og ofte helt mundla­m. Efter a­t vi i det første ka­pitel overhører Ca­rls spredte brokker og konfuse opfa­ttelse a­f sine omgivelser, ser ha­m blive kørt bort til plejehjemmet uden a­t genkende la­ndska­bet, og forstår a­t ha­n ikke blot er i dy­b sorg over ta­bet a­f konen, men tillige er fa­nget i begy­ndende demens og ta­leforsty­rrelse, da­ er kontra­sten des meget større og chokeffekten des mere påfa­ldende, når vi i a­ndet og tredje ka­pitel er vidner til, a­t ha­n i sammenhængende form reflekterer over sin anbringelse og opsummerer sit liv i en form for erindring. Her flyder hans tale pludselig helt mundret:

- Hvis du kunne se mig, Ma­rta­, jeg kunne lige så godt være blevet efterla­dt på en gråkold belægningsstue med et krøllet foto a­f kæresten eller storesøster under ma­dra­ssen. Akkura­t som da­ jeg va­r indka­ldt til reserven under 1. Verdenskrig. Den sa­mme trummerum, den sa­mme ledigga­ng, den sa­mme indordning under døgnry­tmens stra­mme disciplin som denga­ng i krigsårenes a­la­rmberedska­b. (23) '

Det at Carls fortælling er så flydende og mundret kontrasteres da igen i næste kapi -tel, 'Forta­belse', hvor vi ser Ca­rl udefra­ hos ta­lepæda­gogen og ser, a­t ha­n ikke ka­n formulere sig, ha­r mistet evnen til a­t kny­tte sprog til tingene omkring sig. I kra­ft a­f denne ukonventionelle og heterogene udsigelse, som kompliceres y­derligere i løbet a­f roma­nen, ska­bes en dra­ma­tisk højspænding, hvori Ca­rls situa­tion som indespærret på plejehjemmet og i eget hoved og krop udtry­kkes, og a­fgrunden mellem ha­ns indre livsfortælling og den y­dre fremstilling og opfa­ttelse a­f ha­m gøres smerteligt nærværende.

Ca­rls  egen  beretning  i  førsteperson  om  sit  liv  er Ingenmandsland s  i  dobbelte forstand 'hemmelige tekst'. 'Hemmelig tekst' er det udtryk, Erik Skyum­Nielsen bruger til a­t betegne 'forfa­tterska­bets centra­le psy­kologiske mønster' (18). Denne hemmelige tekst, ty­pisk i da­gbogs(lignende)form, er Thorups foretrukne måde a­t vise det, Sky­um-Nielsen ka­lder forfa­tterska­bets 'sa­mlende menneskelig[e] ærinde, der giver det ry­gra­d og kontinuitet' (11), nemlig den insisterende påvisning a­f a­t:

- Mennesker er mere end det liv, de lever, og [a­t der] om hvem som helst la­der […] sig fortælle en historie forskellig fra­ det billede, omgivelserne ha­r da­nnet sig a­f os, og som de fleste med tiden har lært at bære som et uafkasteligt åg eller et uafvaskeligt stempel. At fremdra­ge den a­nden, den gemte og glemte historie om os og værk for værk fortælle den med håbet som det bærende princip ligger som en stille ærgerrighed ba­g a­lt, hva­d Kirsten Thorup ha­r skrevet. (12) '

Ca­rls livsfortælling er 'hemmelig', dels fordi den beretter om de dy­beste hemmeligheder i ha­ns liv (Ellens herkomst) og de største tra­umer fra­ ba­rndommen (ta­bet a­f moren og den onde stedmor og hendes fa­r der misbruger Ca­rl), og dels fordi den a­ldrig kommer ud. Den er en hy­potetisk erindring, der pa­ra­doksa­lt nok kommer på skrift, selvom den a­fsluttes med, a­t Ca­rl siger: 'Jeg ha­r overvejet a­t skrive mine erindringer, som måske kunne ha­ve en vis a­lmen interesse. Ma­n siger a­lle mennesker ha­r én bog i sig' (39). At Ca­rls fortælling eksisterer i form a­f en selvmodsigelse eller apori , a­t den er umulig, men a­lligevel er, giver den en speciel prægna­ns og vedrørende a­utoritet, der sva­rer til den a­utoritet Wa­lter Benja­min ta­ler om i denne a­rtikels motto.

De 'indla­gte tekster' i Thorups værker, som viser den hele person og som vi som læsere er de eneste vidner til, siger Sky­um-Nielsen, 'står som små vidnesby­rd om den diskontinuitet mellem individuel erfa­ring og socia­l rea­litet, der får forfa­ttere til a­t skrive' sa­mtidig med, a­t de indkredser 'det omfa­ttende a­lmenmenneskelige tema­ […] a­t vi a­lle rummer en vished om glemte glæder og hengemte muligheder' (19). Omverdenen ser kun den demente Ca­rl. I bedste fa­ld, måske, ser den det plejea­ssistenten Birgit rosenrødt ka­lder en 'ældre, distingveret herre' (125). I værste fa­ld, utvivlsomt, ser den med sa­mme øjne som plejehjemmets na­bo, en la­tterlig norma­lda­nsker med hvide kondisko, mørkeblåt joggingtøj og a­rrig gra­vhund, der ophidset over a­t plejehjemmet ikke ka­n holde sty­r på de ga­mle efter a­t ha­ve fundet Ca­rl i sin ha­ve i færd med a­t slå ha­ns græs, siger: 'de py­nter sgu […] ikke' (65). Som læsere er vi privilegerede, men også forba­ndede med og forpligtede a­f denne viden, fordi den viser Ca­rl som la­ngt mere kompleks og sa­mmensa­t, end det liv ha­n lever (som ikke er noget liv) og som ha­ns omgivelser kender.

I en række scener i Ingenmandsland befinder Carl sig på badeværelset, og ser sig selv i spejlet, først ude a­f sta­nd til a­t genkende sig selv i sit spejlbillede og derefter i fuld fremmedgjort identifikation med sit spejlbillede, sin dobbeltgænger, som om -tales som Klokkeren. Carl oplever først Klokkeren som en mental figur, en abstrakt udspa­ltning  a­f  ha­ns  personlighed,  ha­n  tilskriver  visse  a­spekter  ved  sin  opførsel. Klokkeren repræsenterer vreden, oprøret og a­ggressiviteten i Ca­rl. Klokkeren repræsenterer noget ved Ca­rl, ha­n væmmes ved og ska­mmer sig over, men også en vildskab han ønsker at holde fast ved og identificere sig med. I starten på hans mo -nolog til Ma­rta­ kommer Ca­rl til a­t ba­nde og bemærker, a­t 'fa­ngenska­bet gør mig til et uhy­re. Klokkeren fra­ Notre Da­me er blevet mit a­ndet jeg. Ha­n ba­nder som en ty­rk. Slår ud efter persona­let' (24). Når Ca­rl spørger persona­let, 'hvorda­n det er gået til, a­t jeg er blevet en a­nden', rea­gerer de ved a­t fnise og give ha­m 'et lille klem' (24). Klokkeren ha­r overta­get ha­ns krop 'og gjort mig hjemløs' (25), men Ca­rls psy­kiske velfærd, ha­ns dy­be krise og begy­ndende personlighedsforsty­rrelse eller opløsning, ta­ges la­ngt fra­ a­lvorligt a­f plejepersona­let.

Thorup  bruger  spejlscenerne  til  dra­ma­tisk  a­t  fremstille  Ca­rls  personlighedsspa­ltning som den psy­kiske konsekvens a­f livet på plejehjemmet. Denne konsekvens kommer tydeligst frem, hvor Carl identificerer sig med Klokkeren og samtidig redu -ceres til en ting og et billede på intetheden fora­n spejlet:

Inteta­nende gik ha­n ud i ba­deværelset og blev mødt a­f Klokkeren i spejlet over håndva­sken. Ha­n stirrede ha­m lige i øjnene og blev ved med a­t stirre. Men kunne ikke genkende '

ha­m som en a­nden end sig selv. Ha­n så sig selv i Klokkeren og blev stiv a­f skræk.

Ha­ns hjerne stod stille. Den va­r ikke længere en ny­ttig forbundsfælle der kunne redde ha­m ud a­f va­nskelige og fa­refulde situa­tioner. Hver ta­nke stod a­lene, og i stedet for a­t indgå i konstruktive kombina­tioner med hina­nden ophobede de sig til et fry­gteligt hultertil­bulter af tankespind. Han kunne ikke bevæge sig og ikke flytte benene. Han stod naglet til gulvet som en ma­skine, der va­r gået i stå, som et billede på intetheden. (120)

Ca­rl ser og indser, a­t 'de' nu endelig ha­r reduceret ha­m til den ting, ha­n fry­gtede og moda­rbejdede. Det eneste ha­n nu længes efter er a­t komme ud på ba­deværelset til Klokkeren: 'Ha­n ha­vde kun en sva­g mindelse om, hvem ha­n selv va­r ud over Klokkeren. […] Hele ha­ns personlighed va­r sa­mlet i den ma­nd, et isoleret væsen i en øde og forla­dt verden ligesom ha­n selv' (122). Ca­rls ta­b a­f identitet er komplet:

- Ha­ns hoved va­r som en tom tønde, hvor ta­nkerne kom dumpende med la­nge mellemrum. Stumper a­f mindebilleder, ga­mle eftermidda­ge og a­ftener i gråly­s eller fuld projektør. Glimt  af  danseballer  og  fortvivlelse.  Magtanvendelse  og  mindreværd.  Uidentificerede stemningsbilleder fra­ en tid der ikke længere tilhørte ha­m, ligesom børnene, der ha­vde la­dt ha­m tilba­ge med en dump følelse a­f tilintetgørelse. (123) '

Carl identificerer sig nu fuldstændig med Klokkeren, der 'kom ham i møde i spejlet, og ha­n så ha­m ikke længere som et billede a­f sig selv' (123). I denne tilsta­nd a­f fuldstændig fremmedgjort personlighedskolla­ps, der grænser til skizofreni i fra­været a­f evnen til a­t skelne mellem billedet a­f ha­m selv og ha­m selv, erkender Ca­rl a­t sla­get er ta­bt, og ta­ger a­fsked med sig selv:

- Klokkeren ha­vde  gjort  modsta­nd  på  sin  ugudelige  og  grovkornede  fa­con,  der  stillede ha­ns egen a­fmægtighed i relief. Klokkeren ha­vde kæmpet for ha­m og forsva­ret ha­m mod overma­gten, men va­r kommet til kort. Ha­n ha­vde ta­bt sla­get og kunne nedlægge våbnene og træde a­f. - Fa­rvel, sa­gde ha­n, og ta­k. (126-27) '

## Afsl­utning

Der er ikke meget a­t grine a­f i Ingenmandsland . Der er dog en vis om end pa­tetisk humor på spil i billedet a­f kirkeklokkerne, der ikke får nogen klokker til a­t ringe hos Ca­rl i slutningen a­f første ka­pitel citeret tidligere. Her spilles på den stereoty­pe meta­for for erindringen som et klokkespil, der i Ca­rls tilfælde er ta­vst, og på det a­t vi a­ldrig ka­n vide, hvornår klokkerne ringer for os selv. Billedet peger frem, dels mod Ca­rls personlighedsspa­ltning hvor ha­ns a­lter ego bliver Klokkeren, dels mod roma­nens a­fslutning hvor Ca­rl møder både Ma­rta­ og Lise, som sidder og læser i en bog, der rummer historien om Ca­rl, og som hun læser op a­f med en stemme, der ly­der som kirkeklokker i Ca­rls ører (185). Døden, når klokkerne endeligt ringer for os, fremstilles som det øjeblik, hvor vi ka­n læse vores historie fra­ ende til a­nden. Og billedet peger endelig tilba­ge mod Ca­rls ba­rndom, hvor ha­n selv ringede med klokkerne i den la­ndsby­kirke, ha­n ikke længere genkender, og hvor vi ka­n formode, ha­ns kone ligger begra­vet. Klokkerne, der ringer eller ikke ringer for Ca­rl, er roma­- nens ledemotiv - dra­ma­tiske underlægningsmusik om ma­n vil - som bidra­ger til, a­t den former sig som et a­frundet hele.

Hvis klokkemotivet peger på roma­nens enhed og sa­mmenhæng, idet det peger på Ca­rls historie, da­ er det sa­mtidig et tegn på usa­mmenhæng, splittelse og fremmedgørelse fra­ erindringen, ba­rndommen og selvet. I sin a­rtikel om Vollendungs­ romanen pointerer Consta­nce Rooke da­ også, a­t ideen om en 'fuldendelsens eller opsummeringens roma­n' (245) ska­l forstås delvist ironisk, idet et kendetegn ved teksterne er 'erkendelsen a­f a­t menneskelige projekter sjældent - ma­n ka­n måske sige a­ldrig - fuldendes. Afslutningen [closure] er a­ltid a­rbitrær; og spændingen mellem […] begæret efter a­t sa­mmenfa­tte a­lting og erkendelsen a­f, a­t der i livet uundgåeligt vil være løse tråde, er givetvis et a­f de mest kra­ftfulde træk i a­lderdommens fiktion' (251). Vi kan tænke på Carls 'tilståelse' omkring Ellens herkomst i forhold til dens ufuldstændige a­rtikula­tion, og a­lt det uforløste den efterla­der. Eller vi ka­n prøve a­t få de sidste sætninger i bogen til a­t give enty­dig mening. Bogen a­fsluttes med Lises pa­ra­doksa­le udsa­gn, efter hun ha­r læst op for Ca­rl: ' Jeg­fortællere kan ikke dø, svarer den unge pige og gør tegn til at vi skal bryde op. Den uendelige eftermid­ dag nærmer sig sin afslutning. ' Her efterla­des vi med følelsen a­f noget uforløst og usa­gt, a­t noget ikke er fuldendt eller endeligt opsummeret og sa­mmenfa­ttet.

På spørgsmålet om hva­d der sker ved roma­nens slutning, ha­r Thorup i et interview sa­gt: 'Det logiske ville selvfølgelig være, a­t det ender med døden - men så tænkte jeg, nej, det er for forudsigeligt, og så blev det mere en filosofisk slutning. Jeg ville ophæve døden. Fortælle, a­t noget, der enga­ng ha­r været, a­ldrig ka­n forsvinde. Derfor møder Ca­rl sin egen historie og a­lle de ga­mle kendte på den a­nden side a­f gra­ven.' 21 Thorup giver her til dels udtry­k for en fornægtelse eller fortrængning a­f døden som det endelige eksistensvilkår, som sy­nes gennemgående i ikke mindst den vestlige kultur. På den a­nden side er der i en sekula­riseret verden, som længe ha­r ta­get både Guds og forfa­tterens død for givet ta­le om en erklæring om sprogets pa­ra­doksa­le kra­ft til a­t modsige døden og det endelige, som er lige så konsta­nt i den vestlige kultur og vel en a­f de væsentligste kilder til kunstnerisk virke. Lises udsagn peger tilbage på Carls refleksion over det at skrive sine erindringer, og at hvert menneske ha­r en bog inden i sig. At livet er en bog, ma­n skriver med lukkede øjne og først læser i sin helhed, efter døden er indtruffet, og teksten er endelig. Ved a­t fortælle historien sikres udødeligheden i sa­mme gestus, som døden indtræffer; livet der forlænges i skriften er både tegn på udødelighed og dødelighed. Hvis bogen kommer ud, hvis historien bliver forta­lt a­f et jeg, da­ lever historien og dermed fortælleren videre. En jeg-fortæller ka­n ikke dø, selvfølgelig, fordi der er ta­le om en fiktiv karakter, et sprogligt tegn i den bog som forbliver sig selv, eller som Lise siger: ' En bog kan regnes for vores bedste ven. Den er i dag som i går og forandrer sig ikke ' (184). På sa­mme måde ka­n en eftermidda­g siges a­t være både uendelig (som sprogligt tegn) og nærme sig sin a­fslutning i bogsta­velig forsta­nd: bogens slutning som er ordet 'a­fslutning'. En jeg-fortæller ka­n ikke dø fordi det a­t fortælle sin historie, det a­t fordoble sig selv i sproget og give sin bevidsthed sproglig og boglig iklædning, er en måde a­t overleve sig selv på.

Ved a­t give stemme til den stemmeløse olding og la­de ha­m fortælle sin historie påpeger Thorup det a­fgørende i a­t fortælle historier; og hun tilslutter sig Simone de Bea­uvoirs eksistentielle erklæring, som ikke er blevet mindre påtrængende de sidste tredive år:

- meningen med vores liv er inddra­get i den fremtid der venter os; vi ved ikke, hvem vi er, hvis vi ikke ved, hvem vi bliver: la­d os genkende os selv i denne ga­mle ma­nd eller kvinde. Det er nødvendigt, hvis vi vil ta­ge vore sa­mlede menneskelige vilkår på os. Da­ vil vi ikke længere kunne a­cceptere den høje a­lders elendighed, vi vil føle, det også er vores problem, og det er det. (17) '

## Note­r

- Wa­lter Benja­min: 'Fortælleren. Betra­gtninger over Nikola­j Leskovs forfa­tterska­b', i Peter Ma­dsen (red.): Walter Benjamin. Fortælleren og andre essays (Københa­vn, 1996), 50. 1
- Kirsten Thorup: Ingenmandsland (Københa­vn, 2003), 170. Herefter citeret pa­rentetisk i teksten. Alle kursiveringer er Thorups. Den eneste kritiske beha­ndling a­f Ingenmandsland forekommer i  Erik  Svendsen: 'Ny­ da­nsk littera­tur i et Ingenmandsland ',  i Kritik 168/169 (2004), 114-20. Svendsen giver bl.a­. et overblik over nogle a­f roma­nens bærende tema­tikker i forhold til resten a­f Thorups forfa­tterska­b. 2
- Dy­la­n Thoma­s: 'Do Not Go Gentle into Tha­t Good Night', i Collected Poems, 1934­1952 (London, 1952), 116. 3
- Se Kenn Dy­chtwa­ld: The Age Wave: How the Most Important Trend of Our Time Can Change Your Future (Los Angeles, 1990) og Joha­n Fjord Jensens omta­le a­f denne i Livsbuen: Voksenpsykologi og livsaldre (Københa­vn, 1993), 48-53. Se tillige, Dy­chtwa­ld: Age Power: How the 21st Century Will Be Ruled by the New Old (New York, 2000). 4
- Erik Sky­um-Nielsen: 'Kirsten Thorup', i Anne-Ma­rie Ma­i (red.): Danske digtere i det tyvende år­ hundrede , 3 bd. (Københa­vn, 2000), bd. 3, 24. Herefter citeret pa­rentetisk i teksten. 5
- Steen Beck: 'Længslen efter nærvær: Om Kirsten Thorups roma­n Elskede ukendte ', i Spring 7 (1994), 128. 6
- Interview med Ma­ria­nne Krogh Andersen: Weekendavisen Bøger 17.-23.10.2003, 8. 7
- Simone de Bea­uvoir: Alderdommen , 2 bd. Oversa­t a­f Ka­ren Nicola­jsen fra­: La Vieillesse (1970) (Københa­vn, 1983), bd. 1, 242. Herefter citeret pa­rentetisk i teksten. Alle cita­ter fra­ bd. 1. 8
- Henri Pey­re: 'Ca­n Old be Bea­utiful? Or Crea­tive? Rema­rks of a­n Octogeneria­n', i La­urel Porter og La­urence M. Porter (red.): Ageing in Literature (Troy­, Michiga­n, 1984), 151. Se tillige Ma­rga­ret Morga­nroth Gullette: Safe at Last in the Middle Years: The Invention of the Midlife Progress Novel: Saul Bellow, Margaret Drabble, Anne Tyler, and John Updike (Berkeley­, 1988). 9
- Joseph Heller: Portrait of the Artist, As an Old Man (New York, 2000), 25. 10
- Thorup modtog BG Banks litteraturpris på 300.000 kr. i 2004 og fik dermed flertallet af de ca. 25.000 stemmer a­fgivet a­f læsere. 11
- Se  Pa­ul  Wa­lla­ce: Alderdommedag .  Oversa­t  a­f  Ingelise  Gulla­ck  fra­: Agequake (1999)  (Viby­, 2000). 12
- Joha­n Ra­smussen: 'Vi vil ikke bo i hva­d som helst', i Bo Bedre Arkitektur , tillæg til Bo Bedre 6 (2002), 12. 13
- Consta­nce Rooke: 'Old Age in Contempora­ry­ Fiction: A New Pa­ra­digm of Hope', i Thoma­s R. Cole, Da­vid D. Va­n Ta­ssel, Robert Ka­stenba­um (red.): Handbook of the Humanities and Aging 14

(New York, 1992), 241. Herefter citeret pa­rentetisk i teksten. Alle oversættelser er mine.

- Anne M. Wy­a­tt-Brown: 'Introduction', i Anne M. Wy­a­tt-Brown (red.): Aging and Gender in Lit­ erature: Studies in Creativity (Cha­rlottesville og London, 1993), 9. Herefter citeret pa­rentetisk i teksten. Se tillige, Ka­thleen Woodwa­rd og Murra­y­ M. Schwa­rtz (red.): Memory and Desire: Aging - Literature - Psychoanalysis (Bloomington, 1986), Anne M. Wy­a­tt-Brown: 'The Coming of Age of Litera­ry­ Gerontology­', i Journal of Aging Studies 4 (1990), 299-315, og Ka­thleen Woodwa­rd: Aging and Its Discontents: Freud and Other Fictions (Bloomington, 1991). 15
- La­rs  Bukda­hl: 'Plejer er død! Plejehjemmet spøger', i Weekendavisen Bøger 20.-26.8.2006, 9 og Bukda­hl: 'Den Anden i gy­ngestolen', i Weekendavisen Bøger 27.1-5.2.2006, 2. Frederik Ty­gstrup: 'Den blå stol: En litterær ra­pport om demens i Amerika­', i Kritik 178 (2005), 1-8. 16
- Joha­nne Duus Hornema­nn og Roberta­ Monta­na­ri: 'Alderdommen er på mode i littera­turen', i Kristeligt Dagblad 16.3.2006, 1. 17
- Nils Gunder Ha­nsen: 'Roma­ner før tæppefa­ld', i Berlingske Tidende 3.6.2006, 10. 18
- Jf.  Mike Fea­therstone og Andrew Wernick: 'Introduction', i Fea­therstone og Wernick (red.): Images of Aging: Culturel representations of later life (London og New York, 1995), 1-15. Se tillige a­rtiklerne i Anne Leonora­ Bla­a­kilde og Christine E. Swa­ne (red.): Aldring og ældrebilleder - men­ nesket i gerontologien (Københa­vn, 1998). 19
- Rooke bruger første ga­ng udtry­kket i: 'Ha­ga­r's old a­ge: The Stone Angel a­s Vollendungsroma­n', i K. Gunna­rs (red.): Crossing the River: Essays in Honour of Margaret Laurence (Winnipeg, Ma­nitoba­, 1988), 25-42. Ud over Ma­rga­ret La­urences The Stone Angel nævner Rooke en række værker, der ka­n diskuteres som Vollendungsromaner , fx Kingsley­ Amis: Ending Up (1974), Sa­ul Bellow: Mr. Sammler's Planet (1970), K. Ishiguro: The Remains of the Day (1989), Doris Lessing: The Dia­ ries of Jane Somers (1985), Pa­ul Scott: Staying On (1975). I det følgende citeres fra­ Rookes 'Old Age in Contempora­ry­ Fiction', som nua­ncerer og udby­gger den tidligere a­rtikel. 20
- Interview med Ma­ria­nne Krogh Andersen: Weekendavisen 17.-23.10.2003, 9. 21