Sted-(t)hed
Forfattere: Jørn Erslev Andersen
Tidsskrift: passage (2002-09-01)

## Sted-(t)-hed

## - om at være et sted ,  at være et sted i et landskab

## Jørn Erslev Andersen

Ich erzähle nunmehr die Geschichte des Zarathustra. Die Grundkonzeption des Werks, der Ewige-Wiederkunfts-Gedan  ke ,   die  höchste  Formel  der  Bejahung,  die  überhaupt  erreicht werden kann -,  gehört in den  August des Jahres 1881 :  er ist auf ein Blatt hingeworfen, mit der Unterschrift: ' 6000 Fuß jenseits von Mensch und Zeit'. Ich ging an jenem  T age am See  von  Silvaplana  durch  die  Wälder;  bei einem mächtigen pyramidal aufgetürmten Block unweit Surlei machte ich halt. Da kam mir dieser Gedanke.

Fr. Nietzsche, Ecce Homo

Engang i begyndelsen af firserne tog min gode ven og kollega Per Stounbjerg og jeg med toget gennem Tyskland og Alperne til Haus Salecina i bjerglandskabet ved Maloja i Schweiz tæt på den italienske grænse. Ærindet var at deltage i et seminar om utopiernes mestertænker Ernst Bloch, som vi lige havde udgivet  en  bog  om (Ernst  Bloch  -  en  introduktion, Århus  1982).  Området  har  ganske  mange  kultur-, litteratur- og idéhistoriske steder, der forbinder fx en drøvtyggende ko eller en pyramidal klippeblok med nogle af det 20. århundredes mest indflydelsesrige og  vanskeligst  håndterbare  filosoffer  (Adorno  og Nietzsche) og deres topoi .   En dyb fascination heraf udmøntede sig i et rejsebrev, 1  hvori jeg forsøgte at væve alt dette, alle de faktiske steder og begivenheder,  sammen  til  en  lille  historie  om  et  homeriskhikkende latteranfald midt i filosofiens helt og aldeles konkrete, humorforladte og håndfaste topografi:

Kære …

I disse dage deltager jeg i det 6. Ernst Bloch-Treffen i Haus Salecina, Schweiz. Har været her i seks dage nu. Bor i en slags Zwischenwelt - i den socialistiske stiftelse Haus Salecina, stiftet i 1971 af bl.a. den nu 72-årige gamle arbejderkæmper Theo Pinkus - ved det sidste af de rigtig gamle schweiziske pas, uden moderne tunnel. Et pas for Liebhabere, som det hedder. Midt i et kulturelt grænseområde i to tusinde meters højde. Umiddelbart mod sydvest, efter et fald på lidt under fem hundrede meter ned ad serpentiner-vejen: den gamle, fattige italienskschweiziske Bergell-egn. Et par kilometer mod nord  øst: et af Europas ældste og mest agtværdige kur- og turiststeder, besøgt og berømmet af tyske og amerikanske velhavere, samt af navne fra det europæiske kulturliv, Adorno, Marcuse, Cocteau m.fl.: Engadin med Silser  See,  Silvaplana  og  Sils-Maria,  hvor  Nietzsche tilbragte en stor del af sin tid i årene 1881-1888.

Det er lørdag eftermiddag. Skal diskutere nogle indlæg om Ernst  Bloch  til T eKla  sammen  med  Per  Stounbjerg  og  Bo ('Bosse') Svensson.  Vi tager til Sils-Maria, ca. ti minutters kørsel fra Haus Salecina i Maloja, i retning mod Sct. Moritz.  Vi håber at finde en bar eller en café, hvor vi kan diskutere i fred og ro over en café espresso og en Grappa. Parkerer Bos bil midt i Sils-Maria og bliver enige om at besøge Nietzsche-Haus. Huset, som nu er en slags Nietzsche-museum og hvori Nietzsche boede mens han opholdt sig i Sils-Maria. Her skrev han flere af sine mest berømte værker, først og fremmest, under indtryk af floderne, bækkene, de dramatiske bjerge, ensomheden, hævetheden over resten af verden, Also sprach Zarathustra. Huset ligger midt i Sils-Maria, lidt tilbagetrukket fra gaden, klos op og ned af et et stort hotel. Man kan følge gaden nogle få skridt ned til et lille torv og dér dreje til højre, forbi den wienske

Sils-Maria den 6. august 1983

Café Schultze og Hotel Alpenrose, hvor Nietzsche plejede at spise. Følger man vejen kommer man ud på en lille halvø, som halvcirkler  sig  skråt  ud  i  Silser  See.  Her  promenerede  Nietzsche på dét, der nu kaldes for Nietzsche-stien, når han skulle lade kroppen op med produktiv energi, eller når han skulle af med de ophedede, heftige og hovedpinefremkaldende tanker og fantasier, når han skulle væk fra bøgerne og stemmerne i arbejdsværelset. Rygtet går - ifølge en anden deltager på Ernst Bloch-seminaret, Leo Bartonek, som ikke er med i dag fordi han valgte fascineret  at  følge  en  tres-årig  Cousteau-dykkers (vellykkede, viste det sig) forsøg på at finde seminar-deltager Manfreds briller på elleve meters dybde i en bjergsø - at en tysk skuespiller, som for ca. femten-tyve år siden inkarnerede den nye mand, Anthony Perkins-typen, i en hel del tys  ke biograf- og tv-film, nu er dukket op her i Sils-Maria. Noget mere korpulent end dengang, i lokalt loden-dress og med nyt arbejde: reciterende udvalgte afsnit fra Also sprach Zarathustra fører  han  dagligt  en  undrende  og  andægtigt  lyttende  skare  af betalende  turister  en  tur  langs  Nietzsche-stien.  Ud  på  den nåletræs-bevoksede og boomerang-formede halvø og tilbage igen.

Vi  tager  en  tur  gennem  Nietzsche-Haus.  En  kapel-agtig stemning hersker i udstillingsrummene. Sagte bevæger man sig rundt i de små udstillingsrum, hvisker over montrene i spændt iagttagelse af sjældenhederne,

som her for et øjeblik befinder sig inden for blikkets begærlige og sensations-anspændte rækkevidde: førsteudgaver, fotos fra dengang,  tekstuddrag,  originale manuskripter, realoplysninger, ud  valgte citater mv.. Med klerikal beundring kaster man et blik ind i det usædvanligt spartanske værelse,  hvori  Nietzsche  skrev nogle af sine mest højspændte og kendteste tekster.

Bo  og  jeg  er  færdige  med rundturen.  Har  ironiseret  passende over dette åndslivets me- Den pyramidale blok ved 'Silvaplanersee bei Surlej', hvor Nietzsche kom på sine tanker om den evige genkomst.

mento mori og har med fornøjelse læst det berømte Adornocitat  om  den  umælende  ko,  'Aus  einer  Entfehrnung  eine Kuh…', skrevet her på egnen og ophængt på en af gangene. Står inde i det lille værelse lige ved indgangen. Her kan man købe postkort, Nietzsche-bøger, brochurer, faksimiler af Ni- etzsche-visitkort og andre filosofiske souvenirs. Midt i rummet, på en gammel stol, ved et lille bord med mørk dug på, sidder en kustode og iagttager, at alt går ordentligt til, at man kun skriver sit  navn  i  gæstebogen  og  ikke  andet,  sørger  for salget af de udstillede, masseproducerede feticher, tager imod bidrag  til  vedligeholdelsen  af  Nietzsche-Haus  (John  F .  Kennedy har bidraget): en ældre kvinde i et kustodegråt, uniformslignende kjolesæt med jakke. Stramt ansigt, værdigt kontrollerende det sakrale tempel, at det ikke udsættes for forstyrrelser eller  lignende.  Ude  fra  gangen  dundrer  en  rungende  latter pludselig ind til os efterfulgt af en hikkende kalden på Bo og mig.  Vi går derud. Per står, indhyllet i latterkramper, og peger på en planche.  Vi kaster et blik på den. Midt på den en tekst, der  fortæller,  at  man  til  venstre,  afmærket  med  kryds  på  et detaljeret kort, kan finde det sted, hvor Nietzsche kom på sine 'Gedanken der  ewigen Wiederkunft'. Til  højre  ser  man  et foto  af  den  pyramidale  klippeblok  ved 'Silverplanersee  bei Surlej' hvor det skete.  Vi supplerer spontant Pers latter og ryster vantro på hovedet af denne åndsarvens platte punktlighed. Går tilbage til rummet med kustoden for at betale for vore postkort. Med et meget mørkt blik bag sine sine sirlige briller spørger  hun,  hvad  der  egentlig  var  så  morsomt  der  ude  på gangen.  Vi bliver lidt undselige. Bo prøver at forklare. Pludselig krakelerer hendes stramme ansigtsmaske i et forsorent grin.  'Ja, det er jo heller ikke mig, der har hængt det op,' siger hun så. Måske er latteren en for sjælden gæst i  Nietzsche-Haus  i  Sils-Maria. …

## I. Bjergfilosofi

Zarathustra indleder sin karriere som orakel for distancens patos og den evige genkomst af det samme på nye måder ved som trediveårig at trække sig tilbage til bjergene, som han efter en ti-årig medita  tionspause bevæger  sig  ned  fra  igen

for i sin stærkt svulstige og helt særegne fin-de-siècle-kitschede stil at forkynde sine budskaber for de fornemme på afstand af pøbelen. Sammenhængen mellem idéundfangelse, pyramidal blok og bjergfilosofi er, må man nok indrømme, derfor ikke nødven- digvis ude  luk  kende til at dø af grin over. Den er faktisk også et ganske godt billede på en bestemt måde at forbinde sted, landskab og refleksion på. Nemlig i den form for tænkende alliance mellem digtning og filosofi, der finder sted fra og med, ja, fra og med hvad? Lad mig forsigtigt og helt uforbindende foreslå fx:

- Friedrich Hölderlins lancering i 1800 af den oldgræs  ke digter Pindar som det modernes mesterdigter par excellence
- Novalis' monolog
- William Wordsworths stedbevidste, poetiske transformationer  ca.  1800  af  alpepas,  broer  og  dale  til noget øje og øre halvt har skabt og halvt har sanset
- Friedrich Nietzsche og  Walter Paters relanceringer af  præsokratiske  uregerligheder  gennem Winckelmann
- Nerval og Flauberts orientalismer
-  T.S. Eliots uvirkelige by i ødemarken
- Ezra Pounds efemere metrostation
- Heideggers bjerghytte i Schwarzwald og mosens træstier
- Paul Celans meridiane 'toposforskning'
-  T omas  Tranströmers østersøer
- Inger Christensens alfabet
- Peter Seebergs Rømø
-  T or Ulven og René Chars neandertal-grotter
- Klaus Høecks skove
-  Peter  Laugesens  jyske,  sjællandske  og  italienske landskaber fra start til nu
- samt, selvfølgelig, meget mere alle mulige andre steder 2

I sin hjemmetømrede bjerghytte reflekterede Heidegger over Nietzsche, som han forsøgte at arve ved at betragte ham som højdepunktet af metafysikkens værensglemmende historie, hvor netop det at udgøre et højdepunkt også rummer muligheder for vendinger og åbninger mod nye horisonter. Heidegger kalder højdepunktet for en  'Gipfel', han anvender  altså  et  konkret  billede,  Nietzsche  udgør  den vesterlandske metafysiks højeste bjergtop .   Det er ved nedstigningen herfra Heidegger - i forbillede af Za- rathustra? - i sit monumentale værk om Nietzsche kan tilnærme sig den gennem metafysikkens historie forglemte  Væren til fordel for metafysikkens stirren sig  blind  på  Det Værende.  Nietzsches  bjergtop  er altså både et højde- og et vendepunkt, som Heidegger lægger sig kritisk i forlængelse af. Det er derfor egentlig indlysende nok, at Heidegger fra og med sin egen 'vending' i 1930'erne fra en systematisk fokusering på Tilværen til en åben optagethed af Væren i stadig stigende grad anvender og fokuserer på ord, der  har topologisk  valeur, Erde,  Himmel,  Templon, Holzwege, Lichtungen, Wegmarken, Gip  fel, Fels, eller på brugsgenstande, et par sko eller en kande, når han skal udrede tænkningens, tingens og kunstens forskelsbestemte  fællesfelter.  Denne  i  filosofihistorien herostratisk berømte (eller berygtede)  'vending' sker i sammenhæng med, at han over en række intensive  forelæsninger  over  to  semestre  gennemgår og fortolker nogle i topologisk henseende ikke ganske  uinteressante  Hölderlin-digte,  herunder 'Germanien'  og 'Der  Rhein'.  Forelæsningerne  finder sted i Freiburg 1934/35 og er først blevet udgivet i 1980. I forelæsningerne om 'Der Rhein' (der altså finder sted året før forelæsningen i Freiburg i. Br. om 'Der Ursprung des Kunstwerkes', der er central for forståelsen af Heideggers 'vending') kan man nærmest skridt for skridt følge åbningen af Værensbegrebet hinsides det lukkede begreb om  Tilværen, en omhyggelig vandring med bittesmå skridt forbinder et uhyre omfattende og helt og aldeles enigmatisk værensbegreb med en ganske konkret og minutiøs topografi.

For  det  første  opnår  Heidegger  gennem  sine end  og særdeles nidkære læsninger af Hölderlin sin fasttømrede overbevisning om, at Hölderlin er den værens  stiftende digter par excellence, ingen over og ingen ved siden af. En overbevisning, der legerer sig i Heideggers helt egen Hölderlin-topologi eller -topografi. De består af nogle ganske bestemte skriftsteder i Hölderlin, som han igen og igen, sine steder nærmest monomant messende, vender tilbage til, fx linien 'Was bleibet aber, stiften die Dichter', det afsluttende  vers  i  digtet 'Andenken'  (1803/4),  som Heidegger citerer fx i analysen af  'Wie wenn am Feiertage…', udlægger i gennemgangen af 'Anden- ken' 3   og  bringer  i  erindring  endnu i 1959 i 'Das Wesen der Sprache' i Unterwegs zur Sprache.

For det andet benytter Heidegger sig af en række særlige ord, hvoraf flere enten er hentet direkte fra Hölderlin eller har affinitet til hans digte og breve, 4 ord, der på én gang er ydmyge, afgrænsede og jordbundne, Erde, Holzweg, Lichtung, og i betydningsmæssig henseende grænseløse, monstrøse, uhyrlige, en dobbelthed, der kan spores overalt i Heidegger, ikke mindst i hans storslåede vision om at være ene om i tænkende forstand at åbne vejene mod Væren og Sproget. En åbning, der for alt i verden ikke må være metafysisk. Derfor må  Værenssproget, det  Værensstiftende sprog, Hölderlins digteriske sprog, ikke være metaforisk. For var det det, ville både det og vi blive hængende i metafysikken. Sådan er det imidlertid ikke. Hölderlins sprog er hverken mere eller mindre, end hvad det 'sproger' (dvs. 'gør' i sigen og skriven), Ord og  Væren stiftes i et og samme (gen)-erindrende moment. 5

Det kunne man kalde et forsøg på at undslippe metafysikkens snyltende domesticering af kroppens ord, men det handler måske nok så meget, kunne man mene med tanke på Heideggers stærkt antifascis  tiske filosof-kollega Ernst Bloch, den konkrete og den abstrakte utopis principfaste håbstænker, om at hæge om en filosofisk-enigmatisk utopi, at reservere et sted i tænkning, kunst og digtning, der unddrager sig metafysiske og epistemologiske overgreb hinsides traderet teologi, hinsides godt og ondt, hinsides en teknificerende krystallisering af sprog, krop og handlen i rigide sproggitre (Celan). Et sted, der måske kan nævnes og som muligvis eksisterer, men endnu ikke er fundet, et godt sted (eutopos) intet sted (outopos). Dette sted, denne drømmende topologi, har sin helt egen placering i digtningens forunderlige historie. En plads, der ikke har meget at gøre med Heideggers  Værenstænkning, men som nok deler  hans  drømmende  længsel  efter en  a-metaforisk skrift, en længsel, som det, i det mindste, er Heideggers fortjeneste at have bragt i fokus.

Konturerne af - drømmen om - en a-metaforisk skrift findes i sin mest inddampede form i den digtning, der har et sted og et landskab enten som en helt selvfølgelig og konkret reference eller som et for- tættet billede, der hverken er metaforisk eller metonymisk, hverken symbolsk eller allegorisk.

## II. Landskabelige singulariteter på stedet

At referere til steder og benytte landskabsbilleder er som bekendt ingen nyhed i, ej heller noget fremmed for, digtningen, tværtimod. Hyrdedigtning, ekphraser, religiøs digtning, dramatisk  digtning,  opbyggelig digtning, lejlighedsdigtning og meget andet har igen og igen anvendt sted og landskab som sikre markører for det enkelte digts anliggende. Men da som regel i allegorisk forstand, landskabet betyder noget bestemt på en bestemt måde, som kan aflæses direkte. Og stedangivelsen  er  enten  knyttet  til alment  kendte  topoi eller forbundet med andre former for almene indikatorer af faste betydninger. Ærindet er på ingen måde at sløre betydning,  tværtimod  er  ærindet retorisk-stilistisk at understøtte det givne digts kommunikative kvaliteter.

Anderledes forholder det sig med moderne variationer af det, jeg andre steder 6  har kaldt for okkasionel, situationel eller  'singulær' digtning. I disse tales/ skrives  der  på  et  fuldstændigt  1:1  forhold  mellem det  nævnte  og  det  benævnte,  eller,  bør  man  nok tilføje, bestræbelsen er at skabe en sådan forbindelse. I disse digte er stedet og landskabet ikke længere underordnet en anden og 'højere' (eller 'dybere') betydningsdimension, som de tjener til at billedliggøre. I disse  digte er sted, landskab og ord ét og det samme. Sted og landskab er tekstens hovedaktører, de eneste og  væsentligste  indikatorer  af  noget,  der  ganske konkret er til stede her og nu. Kun herigennem, synes utopien at være, kan der skabes en skrift, en digtning, der får både læser og digt til på én gang at tabe masken,  at  vende  hinanden  ryggen,  hvorved,  som Hölderlin formulerer det, eksistensen træder frem i al sin nøgenhed.

Jeg skal ikke her afgøre om noget sådant er realisabelt eller ej. Det er jo også ligemeget. Det afgørende er, at bestræbelsen, drømmen, utopien om den a-metaforiske  skrift  ikke  lader  sig  standse  fra  det øjeblik  den  er  sat  i  værk.  Hvornår  det  så  sker  er vanskeligt at afgøre. Man kan således sagtens læse Homer eller Pindar uden overhovedet at behøve at bekymre sig om en metaforisk dimension. Stederne, landskaberne og de handlende er lige så konkrete som de guder, der påkaldes eller som trækker i trådene. Måske er det uden videre sandt, når Pindar skriver, at han rent faktisk mødte sin muse på vej til sejrsceremonien med sin til lejligheden udarbejdede sejrssang, og hvorfor ikke tro på, at de sejrende ved sportslegene, som digtene hylder, er lige så konkrete og virkelige som de steder og landskaber, sejrssangene placerer dem i? Kan vi overhovedet overføre sådanne betydninger til vort metafor-belastede sprog? Det er dette spørgsmål Hölderlin løb ind i, da han  i  1800  oversatte  Pindar  og  begyndte  at  digte pindarisk og i frie former. Den stræben efter ophøjet klassicistisk-transparent tidløshed og abstrakt tankedigtning, der går forud for dette markante brud  år i hans digtning, forsvinder helt og aldeles som dug for solen, digtene bliver uhyre konkrete, situa  tionelle og okkasionelle, både i valg af emner og i anvendelse af stilistiske figurer. 7  De stedfæstes ofte eller tager ofte anledning i geografisk lokaliserbare steder, der både lades med og tømmes for betydning, og de lader sig under ingen omstændigheder what so ever læse meningsfuldt uden et nøje kendskab til den geografi, den stedhed, den topografi og dermed den topologi, de nærmest går i ét med: sted og skrift åbnes mod hinanden i et betydningsmæssigt sort hul, der suger, men ikke afgiver betydning, de er både sted og ikkested, de er tæt på at ligne det, der i matematikkens verden  kaldes  for singulariteter. I  afhandlingen The Mathematics of Meaning skriver matematikeren og semiotikeren Svend Østergaard i et afsnit om singulariteterne, at The mechanics which effect the transition between perception and language must […] on the one hand be  'topological', and on the other hand contain an algebra which decomposes the topological forms in agreement with the linguistic syntax. How is it mathematically possible to set up an algebra which 'extracts' the topological information from the geometrical figure? […] It concerns the most fundamental Aporia in mathematics,  that  between  the  continuous  and  the  discrete. A stronger version of the problem can be formulated as an Aporia between the infinite and the finite. That is to say, how is it possible to recreate an infinite structure on the basis of a finite or possibly discrete set of points? 8

Den  digtning,  der  mest  vidtrækkende  terminerer mod en a-metaforisk skrift, kan i forlængelse heraf kaldes 'singulær' netop i dens egenskab af aporetisk, dvs. på én gang, at være sted og ikke-sted, landskab og ikke-landskab. Det her kalder vist på en chiasme: landskabet er i dette digt; digtet er i dette landskab.

## III. Alpepas, dale og fodspor

Det er Paul de Man, der i essayet 'Wordsworth and Hölderlin' med et glimt i øjet gengiver  Words  worths beretning i The Prelude om i et lille bjerg  vandrende selskab at komme på afveje et sted i de uvejsomme Alper. Heldigvis møder de en bonde, der kan anvise dem vej. Dog med den ganske be  -

drøvelige erkendelse af, at de uden at vide det har passeret turens sublime højdepunkt:

## […] By fortunate chance,

While every moment added doubt to doubt, A peasant met us, from whose mouth we learned That to the spot which had perplexed us first We must descend, and there should find the road, Which in the stony channel of the stream Lay a few steps, and then along its banks; And, that our future course, all plain to sight, Was downwards, with the current of that stream. Loth to believe what we so grieved to hear, For still we had hopes that pointed to the clouds, We questioned him again, and yet again; But every word that from the peasant's lips Came in reply, translated by our feelings, Ended in this, that we had crossed the Alps. 9

Wordsworth  arbejdede  hele  sit  liv  på  det  lange erindringsdigt. Den første version er fra 1805/06. Jeg citerer her fra den sene 1850-version, idet det er bemærkelsesværdigt på netop dette sted, at Wordsworth i den tidlige version ikke i samme grad som i den sene version fremhæver dette 'rather sad point in the poem'. 10  I den tidlige version ender perioden lidt mere afdæmpet:

And all the answers which the man [the peasant] returned To our inquiries, in their sense and substance, Translated by the feelings which we had, Ended in this, that we had crossed the Alps. 11

Bondens nedslående meddelelse udløser i den tidlige version en 'dull and heavy slackening', i den sene udgave  en  mere  direkte 'melancholy  slackening', men, som de Man bemærker, inden konstateringen i digtet af denne  'slackening', der hurtigt overstås, udløser det passerede højdepunkt en lang og entusiastisk hyldest til fantasien (imagination), der i de to versioner bryder ud over 24 hhv. 25 linier. I dette tilfælde er det altså dette at have passeret et sublimt landskabeligt  højdepunkt uden  at  bemærke  det, der ganske bogstaveligt  udløser  et forsinket imaginærtentusiastisk  udbrud. Wordsworth  fokuserer  derved på det passerede som afgørende for en fore  stil  lingsmæssig kvalificering af oplevelsen i det digteriske nu. I digtets landskabeligt konkrete nu, kunne man kalde det. Denne  relation  mellem  landskab  og  digtning  kan genfindes overalt især i  Wordsworths tidlige digtning. Pragtstykket herfor er og bliver refleksionen i digtet 'Lines  Written a Few Miles  Above  Tintern  Abbey, on Revisiting the Banks of the  Wye During a  Tour, July 13,  1798'  fra Lyrical  Ballads (1798)  over  forskellen mellem subjektets fem år gamle oplevelse af Wyedalen og den, der indfinder sig ved gensynet i digtets reflekterende og konverserende 'her og nu'-tid. De forskellige tilstande, forskellen mellem 'fancy' (dengang)  og 'imagination'  (nu),  springer  i  øjnene  på grund af en ikke-imaginær stabilitet, nemlig den faktisk eksisterende Wye-dal. Det er helt afgørende for digtets refleksioner, at uden denne virkelige landskabelige realitet, uden dalen - og, hvilket ikke er helt uvæsentligt,  uden  søs  terens tavse tilstedeværelse  i digtets konversationer - ingen erfaring af fantasiens, forestillingsevnens, spro  gets, poesiens foranderlige og virkelighedsforarbejdende kvaliteter. Et poetisk landskab er i  W ordsworth halvt skabt, halvt sanset, som der står i digtet.

Sådan, men på lidt andre måder, er det også hos Hölderlin. I det lille fortættede, egentlig sen-modernistiske, måske endog hyperrealistiske digt  'Der  Winkel von Hahrdt' er afsat et spor, som forener virkelighed, historie, digt, landskab og personlig oprindelse med en poetisk klarhed af enigmatisk præcision. Dig- tet (som, apropos min bemærkning om Heideggers skriftsteder i Hölderlin, hører til blandt mine hyppigst citerede skrifsteder) er således:

Der Winkel von Hahrdt

Hinunter sinket der Wald, Und Knospen ähnlich, hängen Einwärts die Blätter, denen Blüht unten auf ein Grund, Nicht gar unmündig. Da nemlich ist Ulrich Gegangen; oft sinnt, über den Fußtritt, Ein groß Schicksaal Bereit, an übrigem Orte. 12

Hahrdt er sted i nærheden af Hölderlins fødeegn. Der er der i en stor og tæt skov en såkaldt 'Ulriksten'. Den består af to klippestykker som læner sig ind mod hinanden og derved udgør en spalte, et hemmeligt  tilflugtssed  eller,  som  det  hedder  på schwabisk,  'einen Winkel'.  Ifølge  et  lokalt  sagn gemte hertug Ulrik sig her i 1519 på flugt fra sit land. Forfølgerne trængte ikke ind i gemmestedet, fordi  en  stor  edderkop  havde  spundet  et  net  hen over  indgangen.  På  denne  måde  blev  såvel  Ulrik som landet reddet.

Nøjagtig midt i digtet er der en henvisning til en ikke helt 'unmündig(en) Grund', som henviser til det forudgående, idet den markerer, at den dal der er på tale har en historie at fortælle, for dertil trak hertug Ulrik sig tilbage. Fodsporet beretter om en stor skæbne, som udspiller sig 'an übrigem Orte'. I denne sammenhæng betyder 'übrig' ikke blot det tilbageblevne,  men  også  på  schwabisk  det  overflødige, værdiløse, betydningsløse. I den forstand er det  ubetydelige  sted  også  stedet  for  en  stor  hændelse, en stor skæbne.

Det  lille  koncentrerede  sted-digts  måde  at  forbinde et uanseligt flugtsted, et tilbageblevet, overflødigt og betydningsløst sted, med en stor skæbne, der rækker langt ud over det enkelte menneske og ind i det historisk tidløse, skaber en slags forbindelse til  nogle  af  Hölderlins  moderne  arvtagere,  René Char, Paul Celan og Tor Ulven.

I  T or Ulvens særegne og sardoniske måde at arve René Char på, 13   skabes  der  også  historisk  tidløse forbindelser mellem små 'mærker' og svimlende inhumane tids-steder, fx i form af et fodspor:

I en hule et sted i Italia, spor avsatt (men de var der på forhånd: sporene ventet på sine føtter) i fuktig slam, og forsteinet, et stykke  leire  med  et  dypt  krater  etter  stortåen,  mindre,  men tydelige fordypninger etter de andre fire tærne, til og med lilletåen,  og  selve  fotbladet  som  en  bananformet  forsenk  ning, sporet etter en såkalt neandertaler, 'avsatt for mellom 35.000 og  100.000  år  siden',  slik  billedteksten  nochalant-nøkternt forteller. Eller i T uc d'Audoubert-hulen, hvor man, etter å ha krøpet og snodd seg hundrevis av meter innover i fjellet, fant et kammer med to vakre leirskulpturer forestillende bisoner, vistnok et han- og et hundyr, sist sett for omkring femten tusen  år  siden,  i  den  magdalenske  kulturens  blomstringstid […]. 14

Sådanne erindringer er ikke menneskelige, de er jordiske: 'Vi går, tenkte han (nå, etterpå), på en slags hukommelse som vi er likegyldige for. Jordens jegløse minne, under våre lidenskapelige, egosentriske minner.' 15

Det er sådanne udvekslinger mellem jordens lange og menneskets efemere erindring, der finder sted i de nævnte digtes forarbejdende ophævelser af skodderne mellem ord, ting, tid og menneskeløs erindring.

## IV .  Stedhed og toposforskning (Celan)

At længslen efter en a-metaforisk skrift kan kaldes en utopi om en menneskeløs erindring er også et anliggende Paul Celan er inde på i sin berømte meridian-tale, 'Der  Meridian',  som  han  gav  den  22. oktober 1960 i Darmstadt i anledning af modtagelsen  af  Georg  Büchner-prisen.  Han  taler  bl.a.  om digtning som topos-forskning. At det at digte er at komme hinsides digtets afhængighed af steder, som ikke lader sig finde eller realisere, men som har været der, hvorfor digtning alias topos-forskning bygger på virkelige ikke-steder, på utopier. Sådanne steder er hinsides det poetiske billed-flow:

Und was wären dann die Bilder?

Das einmal, das immer wieder einmal und nur jetzt und nur hier Wahrgenommene und Wahrzunehmende. Und das Gedicht wäre somit der Ort wo alle Tropen und Metaphern ad absurdum geführt werden wollen.

Toposforschung?

Gewiß! Aber im Lichte des zu Erforschenden: im Lichte der U-topie.

Und der Mensch? Und der Kreatur?

[...] 16

Klarere  kan  utopien  om  en  a-metaforisk  digtning vel næppe formuleres. Men på en måde og med en iskold selv-distance, der til det yderste demonstrerer det umulige i realiseringen af den. Under alle omstændigheder handler det om at lede efter et sted i verden, på landkortet, i sproget, i digtet, i erindringen:

Ich suche auch, denn ich bin ja wieder da, wo ich begonnen habe, den Ort meiner eigenen Herkunft.

Ich suche das alles mit wohl sehr ungenauem, weil unruhigem Finger auf der Landkarte - auf einer Kinder-Landkarte, wie ich gleich gestehen muß.

Keiner dieser Orte ist zu finden, es gibt sie nicht, aber ich weiß, wo es sie, zumal jetzt, geben müßte, und ... ich finde etwas! […]

Ich finde etwas - wie die Sprache - Immaterielles, aber Irdisches,  T errestrisches, etwas Kreisförmiges, über die beiden Pole in sich selbst Zurückkehrendes und dabei - heitererweise sogar die Tropen Durchkreuzendes -: ich finde ... einen Meridian. 17

Også her smadres poetisk sprog og topografisk sprog mod hinanden: troperne/metaforerne føres ad absurdum gennem meridianens polære gennemkrydsning af de ækvatoriale troper.

## V .  Den pyramidale klippeblok

Måske er det således, når alt kommer til alt, ikke ligegyldigt, at det var ved Sils-Maria og den pyramidale  klippeblok  ved  Silvaplanersee  bei  Surlej  Nietzsche kom på sine tanker om den evige genkomst af det samme på nye måder. For der er jo netop tale om en pyramidal klippeblok, der som en anden singularitet står der uflyttelig og geometrisk tidløs og forbinder et sublimt alpe-landskab med - fx - en lige så sublim, endeløs sandørken og ægyptiske pyramidaliteter.  En  udpræget  orientalis  tisk  genkomst af det samme på nye måder i fx Stefan Georges digt 'Das Buch der hängenden Gärten' og Herman Hesses 'indiske' roman Siddharta, som Nietzsche gav inspiration til gennem Zarathustra-figuren, får derved en konkret, klippetung og topografisk grund for de vidtløftige poetiske rejser i tid og rum. Den pyramidale  nietzscheanske  klippebloks  topografiske  præservation af kulturhistoriens små og store mirakler midt i det sublime alpe-landskab er jo så også stedet, hvor denne lille meditation tilfældigvis tog sin begyndelse for snart tyve år siden over en Grappa på en  lokal  café  og  en  kollegas  stedlige  latteranfald. Hvorved endnu en af de mange spiralistiske ringe sluttes.

## Noter

1.  Oprindelig  publiceret  i  J.  E.  Andersen  m.fl.  (red.), Prisme. Festskrift til  Tværfag ,   Aarhus Universitet 1983
2.  Jeg har behandlet adskillige af disse emner i de af mine bøger og essays, der nævnes undervejs i dette essay, samt i 'Blanchots sjæl' (om Novalis), Slagmark 32, Århus 2001. 'Jysk Landskabsskrift (avantgardistisk, måske)' (om Laugesen), Standart 2, Århus 2002. 'Peter Seebergs  'V ed havet' - neorealisme, skrifttænkning og litterær topografi', publ. 2003 i hhv. K&amp;K og i min Værkelighed. Essays om dansk digtning ,   København:  Gads  Forlag,  2003. 'Heidegger  og digtningen - et mellemværende', Slagmark 12, Århus 1988. 'Heideggers digtning', Passage 14-15, Århus 1993.  'Wordsworth og det sublime', Ny Poetik 7,   Odense  1997. 'Die Verwitterung  des  Grundes.  Idealistische  Romantik  bei Hölderlin  und  Fichte', LiLi . Zeitschrift  für  Literaturwissenschaft und Linguistik 117, Stuttgart 2000.
3.  Begge  i Erläuterungen  zu  Hölderlins  Dichtung ,   Frankfurt/M: Vittorio Klostermann 1981, linien citeres s. 75 og s. 144.
4.  Jf. 'Det forsvundne ekko - Heideggers Hölderlin' og 'Lysningen - Hölderlins Heidegger', begge i min Dryssende  roser.  Essays  om  digtning  og  filosofi ,   Århus:  Forlaget Modtryk 1988.
5.  Jf. mit essay 'Örtlichkeit - a Comment on Celan and the  Poetry  of  Place', Zur  Lyrik  Paul  Celans (red.  Peter Buhr  mann), Text und Kontext Sonderreihe Bd. 44, Kph./ München 2000.
6.  I Poetik  &amp;  Fragment.  Hölderlin-Studien ,  Würzburg: Königshausen &amp; Neumann 1997.
7.  Jf. kapitel III.2: 'Der Fürst des Festes - Metapher und 'Nennung''  i  min Poetik  &amp;  Fragment.  Hölderlin-Studien , Würzburg: Königshausen &amp; Neumann 1997.
8.  Svend Østergaard, The Mathematics of Meaning , Århus: Aarhus Universitetsforlag 1997, s. 53.
9.  William  Wordsworth, The  Prelude.  A  Parallel  Text , Bucks: Penguin Books 1979, s. 236.
10.  Paul de Man, The Rhetoric of Romanticism ,   New Y ork: Columbia UP 1984, s. 57.
11. William  Wordsworth, The  Prelude.  A  Parallel  Text , Bucks: Penguin Books 1979, s. 236.
12.  Cit.  efter  Jørn  Erslev  Andersen, 'Hölderlins  Nachtgesänge im Bereich der modernen Dichtung', Bad Homburger Hölderlin-Vorträge 1996/97 ,  Bad Homburg v.d. Höhe 1999, s. 47.
13.  Jf.   mit essay  'Fragmentariske memorabilia. Ulven, Char og  Lascaux',  publ.  i  antologi  om Tor  Ulven  ved  Ole Karlsen, Oslo primo 2003.
14.  T or Ulven, Gravgaver ,   Oslo: Norsk Gyldendal 1988, s. 52f.
15. Tor Ulven, ibid., s. 71.
16.  Paul  Celan,  'Der  Meridian', Gesammelte  Werke 3, Frankfurt/M: Suhrkamp 1986, s. 199.
17. Paul Celan, ibid., s. 202.