Den gode præst – set i et teologisk og uddannelsesmæssigt perspektiv
Forfattere: Hans Vium Mikkelsen
Tidsskrift: dttk (03-11-2020)

## DEN GODE PRÆST - SET I ET TEOLOGISK OG UDDANNELSESMÆSSIGT PERSPEKTIV

Rektor, ph.d. Hans Vium Mikkelsen; Folkekirkens Uddannelses- og Videnscenter

## Embedet i fokus 1

Spørgsmålet: hvad skal der til for at være en god præst er et vigtigt spørgsmål - om end det også er et spørgsmål, som der ikke kan gives en alt for håndfast definition af, da man kan være en god præst på mange måder. Og sagt i al ærlighed vil forskellige grupper af kristne formodentligt komme med ret så forskellige bud på, hvad de mener kendetegner en god præst. Vi vil jo nok i  udgangspunktet kunne blive enige om, at en god præst er en forkynder af evangeliet  om  Jesus  Kristus  til  frelse  -  men skal  det  indholdsbestemmes  yderligere, ja  så  viser  nuancerne  -  for  ikke  at  sige forskellene - sig. Jeg vil dog ikke tage udgangspunkt i teologisk polemik, hvor det i  udgangspunktet bliver vores forskellige teologiske  holdninger,  som  kommer  til at  definere  indholdet  af  den  gode  præst. Jeg vil i stedet angive en kombination af et fundamentalteologisk, et institutionelt og  et  uddannelsesmæssigt perspektiv på spørgsmålet  om,  hvad  der  kendetegner den gode præst i en dansk, folkekirkelig sammenhæng. Jeg vil i forlængelse heraf plædere  for,  at  vi  kan  understøtte  den gode præst gennem opbyggelse af en teologisk  faglighed,  der  ikke  er  umiddelbar identisk  med ens teologiske holdning og ståsted. At være præst er også en profession, som man kan opøve sig i. En god præst er  ikke  nødvendigvis hverken »rar« eller én man deler teologi med, lige så lidt som en dårlig præst nødvendigvis er en, man er teologisk uenig med.

Udgangspunktet  for  at  spørge:  hvad er en god præst - er at spørge ind til hvilket embede ,  som det er præsten er kaldet af  menigheden  til  at  varetage.  Og  dernæst: hvordan varetager præsten så dette embede på bedste vis? Ved at spørge sådan ønsker jeg at fremhæve to elementer:

For  det første forrykkes  spørgehorisonten  fra  at  angå  den  enkelte  præsts teologiske og personlige profil og habitus til  at  angå  det  nødvendige  og  forudsatte samspil  mellem  præst,  menighed,  kirke og sogn. For det andet er  det  afgørende, at de fælles opgaver i præsteembedet tales  frem  på  tværs  af  den  stigende  funktionalisering og professionalisering af de enkelte delementer i præsteembedet. Det indebærer  f.eks.,  at  det  er  vigtigt  at  sy- gehuspræsten fastholdes i en fælles præsteidentitet  -  fremfor  at  fokus  flyttes  til at præsten indgår i et tværfagligt samarbejde på hospitalet. Jeg har hermed ikke sagt, at det ene udelukker det andet - men blot at det er afgørende at funktionspræsterne først og fremmest har deres faglige profession i, at de er ansat i et præsteembede, og dermed også deler embede med den  »alment  praktiserende«  sognepræst, selvom deres nærmeste kollegaer er læger og sygeplejersker.

Præsten er kaldet til at varetage nogle særlige opgaver i kirken: at forkynde ordet, forvalte sakramenterne, varetage de kirkelige handlinger, undervise og udøve sjælesorg,  varetage  ledelsen  af  de  gudstjenestelige handlinger, udøve sit arbejde som embedsmand med de dertilhørende forpligtelser,  samt  deltage  i  ledelsen  af sognets  aktiviteter  og  personale.  I  funktionspræsteembederne vil vægtningen heraf naturligvis være forskubbet, men de hører ikke desto mindre med til en identifikation af, hvad det vil sige at være præst.

## Folkekirken som trossamfund og kulturel institution

Den  danske  folkekirke  udgør  på  én  og samme tid et trossamfund og en kulturel institution. Noget af det smukke ved den folkekirkelige  ordning  er,  at  begge  elementer  indgår  i  en  beskrivelse  af,  hvad det vil sige at være kirke.

Kirken  udgør de  troendes fællesskab, her mødes man for at høre ordet og modtage  sakramenterne.  En  sådan  formulering  ville  også  have  været  gangbar  for 200 år siden, men udfoldelsen heraf har ændret sig. Særligt hvad angår præstens ramme og funktion. Og gudskelov for det.

Kirken  udgør en  kulturel  institution , som værner om den stedlige kultur og de lokale helligsteder, b.la. i kraft af ritualer, kirkebygninger,  kirke-  og  præstegårde. Kirken  er  for  hele  sognet;  der  er  mange steder et tæt samarbejde med andre aktører. Det gælder både på landet og i byen, om  end  dette  samarbejde  ofte  er  struktureret  ret  forskelligt.  I  byen  hedder  det netværk  og  samskabelse,  på  landet  hedder  det  delagtighed  i  hinandens  liv.  Det er denne sammenhæng, der stadig udgør legitimiteten  i,  at  vi  har  en  folkekirkelig struktur og opbygning.

Det teologiske udbytte af folkekirken er, at folkekirken giver rum og plads til  stor  forskellighed  i  teologi  og  kristen praksis. Denne rummelighed er et gode, som vi skal værne om. For at denne rumlighed  kan  fungere  er  det  afgørende,  at det ikke mistolkes som en manglende interesse i de andres teologiske argumenter og  måder  at  udleve  deres  kristenliv  på. Rummelighed fordrer engagement, samtale,  drøftelser  og  diskussion. For  ellers bliver det bare til fad tolerance, der tillader en række indre kirkelige parallelsamfund at leve side om side med hinanden, hvor  det  gamle  motto:  »You  scratch  my back  and  I'll  scratch yours «  bliver  afløst af »jeg lader dig være i fred, hvis du lader mig være i fred«.

Forudsætningen  for  en  oprigtig  indbyrdes drøftelse og diskussion er, at de i denne folkekirkelige ordnings indeholdte frihedsrettigheder  går  begge  veje . Målet er  hverken  konsensus,  eller  »ligegyldig uenighed« (den selvretfærdige udgave af ovenstående lyder: »jeg har ret, du får fred«).  For  ellers  er  det  jo  ensbetydende med, at man kun ønsker at gøre mindretalsfrihed og -rettighed gældende, så længe man kan påberåbe sig disse til sin egen fordel.

Kirkens ordninger er dog altid sekundært ift. kirkens opgave og begrundelse. Kirken har sit ophav og opdrag i, at den skal forkynde evangeliet om Guds nåde til frelse. Denne forkyndelse finder sted både gennem ord og handling - og ordet er ikke begrænset  til  højmessen  og  de  kirkelige handlinger.  Kirken  er  ikke  identisk  med et  bestemt  folk; når  kirken  nogle  gange beskrives som Guds folk er det ikke en betegnelse for, at der er en særlig gruppe af mennesker som tilhører Gud. Den kristne kirke kan ikke bruges som en etnisk markør; der er ikke sammenfald mellem det at være kristen og det at være dansk, man skal ikke være kristen for at være dansker.

Kirken  bryder  denne  form  for  identitetsbestemmelse,  idet  det  man  er  fælles om i kirken er, at man samles for at høre evangeliet  -  både  som  tilsagn  og  som modsigelse - for dernæst at lade evangeliet være den grundfortælling, som vi lever af  og  på.  Det  indebærer både at vi hører evangeliets krav - og evangeliets tilsagn om Guds nåde. Evangeliet om Guds nåde indeholder en smuk - men aldeles vanskelig håndterbar dobbelthed: at hvis jeg forstår dybden i, at jeg er ramt af Guds nåde, har jeg - med blot en vis grad af selvindsigt  -  også  forstået,  at  det  i  lige  så  høj grad  gælder  mit  medmenneske.  Nåden undsiger  sig  med  andre  ord  menneskets iboende behov for at dele os op i »os« og »de andre«, »de retfærdige« og »de uret- færdige«. Formuleret anderledes er den i nåden indeholdte dom til indvortes brug.

## Om samspillet mellem teori og praksis

Præsten er kaldet til på menighedens vegne og for alle i menigheden, at forkynde evangeliet.  Og  præsten  har  gennem  sin teologiske  uddannelse  dygtiggjort  sig  til at varetage dette embede. Denne teologiske viden skal omsættes og bringes i spil i  forhold  til  såvel  menigheden  som  præsten  selv  -  og  det  er  en  viden,  som  skal omsættes i mange forskellige situationer og igennem en række af forskellige relationer. At være præst er en profession, og for at kunne udøve en profession på professionel vis fordres et afgørende samspil mellem viden, kunnen og anvendelse.

Hovedparten  af  de  teologiske  kandidater  får  et  embede  som  præst  efterfølgende,  hvorfor  jeg  betragter  teologi som et professionsstudie på lige fod med jura  og  medicinstudiet.  Uddannelsen  leder  hen  til  et  særligt  erhverv,  til  hvilket der  knytter  sig  et  professionsløfte  og  en professionsetik.  Det  teologiske  studium udgør i en dansk sammenhæng forudsætningen for at kunne indgå i et selvstændigt efteruddannelsesforløb med henblik på at blive præst.

Forberedelse  til  og  dygtiggørelse  af den teologiske profession finder sted gennem  et  samspil  mellem  teologisk viden , kunnen og anvendelse .  Det  er  afgørende at etablere en sammenhæng mellem den teologiske  viden  (i  første  omgang  den teologiske  uddannelse),  den  teologiske kunnen (omsættelse af viden til kunnen, opbyggelse af teologiske færdigheder) og anvendelse  (evne  til  at  bringe  såvel  ens teologiske viden og kunnen i anvendelse i den konkrete situation og relation). Omsat i praksis kan det f.eks. være eskatologi og opstandelse som kristendommens svar på  menneskelivets  endelighed  (viden), kendskab til og opøvelse i begravelsesritualets indhold og udførsel (kunnen), og afholdelse af begravelsen ind i en konkret sammenhæng (begravelsestalens indhold og form er afhængig af hvilken type af relation, savn og dødsfald, som er rammen for  begravelsen;  anvendelse).  Af  dette praksiseksempel  fremgår  også, at der ikke  er  tale  om  en  ren  successiv  forhold mellem de tre elementer: viden, kunnen og anvendelse. For alle tre elementer fordrer vedvarende refleksion over den indre sammenhæng;  viden  kan  udbygges  og forkastes, kunnen kan ændres og perfektioneres, praksis kan enten udbygge, underbygge eller affærdige teorier etc.

Den pastoralteologiske uddannelse skal i en dansk sammenhæng understøtte de 3 grundlæggende elementer, som hører til at være ansat som præst i den danske folkekirke:

1. Teologi.  Embedet  skal  varetages inden  for  folkekirkens  konfessionelle ramme. Hertil hører de klassiske  pastoralteologiske  opgaver: afholdelse af gudstjenester og kirkelige handlinger, undervisning og sjælesorg.
2. Embedsmand.  Præsten  har  som embedsmand  nogle  forvaltningsmæssige  opgaver  og  forpligtelser som skal varetages på professionel vis.
3. Præsten er født medlem af menighedsrådet,  og  indgår  som  sådan  i ledelsen af sognet.

Disse 3 elementer modsvares af forholdet mellem sogn,  stift  og  ministerium.  Præsten er kaldet af sognet (ansøgning, prøveprædiken og samtale), får tildelt kollats af biskoppen (bispeeksamen), og modtager ansættelsesbevis fra ministeriet. Den gode  præst  skal  kunne  varetage  alle  tre områder, og se alle tre områder som teologisk relevante.

## Kompetenceprofil for præster

I FUV har vi arbejdet med en videreudvikling af den forberedende og den obligatoriske efteruddannelse for præster. Vi har her haft særlig fokus på at skabe en bedre understøttelse af den enkelte nye præst i overgangen fra at være teologistuderende til at være ny præst i embede. For det erfares som et stort spring at gå fra at være studerende til at blive præst for en menighed, med alt hvad det indebærer af forventninger (såvel egne som andres) og opgaver. I den nye ordning er der således arbejdet på at  skabe  en  bedre  sammenhæng mellem pastoralseminarieuddannelsen, den obligatoriske  efteruddannelse  og  den  lokale introduktion  i  præsteembedet.  Længden på den obligatoriske efteruddannelse er  blevet  afkortet,  således  at  det  nu  kun strækker sig over ca. 2 år; til gengæld indgår man som ny præst nu i et formaliseret introduktionsforløb med samtaler, kurser og løbende opfølgning.

I  sammenhæng  med  etableringen  af den nye uddannelsesform har vi udarbejdet  en  ny  kompetenceprofil  for  præster.

Kompetenceprofilen  tjener  til  at  tydeliggøre,  hvilke  kompetencer  som  præsten skal opnå for at kunne varetage embedet som  præst  på  kvalificeret  vis.  Forudsætningen for at udarbejde en sådan profil er, at præstembedet er en profession, hvorfor der i  lighed  med  andre  professioner  kan stilles en rettesnor op for god embedsvaretagelse.  Præsteprofilen  er  struktureret ud  fra  en  række  basale  embedsmæssige funktioner med udgangspunkt i en nutidig, folkekirkelig virkelighed:

- -Præsten som embedsindehaver
- -Præsten som prædikant
- -Præsten  som  liturg  og  gudstjenestetilrettelægger
- -Præsten som sjælesørger
- -Præsten som underviser
- -Præsten som administrator
- -Præsten som kulturbærer

Hver  funktion  er  beskrevet  ud  fra  en opstilling  af  hertil  hørende  opgaver  og funktioner,  samt  hvilke  kvalifikationer og kompetencer som kræves for at kunne varetage disse opgaver på bedst mulig vis. Kompetenceprofilen  retter  sig  imod  såvel nye som erfarne præster. Profilen kan både bruges som et uddannelsesmæssigt sigtemål, og det kan bruges som et organisatorisk hjælperedskab til tydeliggørelse af det enkelte embedes vægtning af de forskellige opgaver. Formuleret anderledes: De forskellige embeder vil have en forskellig vægtning af de anførte funktioner. Og en gennemtænkning af dette gør det lettere at etablere et godt samarbejde og samvirke mellem præst og menighed.

Med  kompetenceprofilen  søger  vi  at give  et  redskab  til  gennemtænkning  af præsteembedet  i  sin  helhed,  lokalt  som nationalt, og hermed også at give mulighed for  at  sondre  imellem  de  forskellige embeders vægtning af de embedsmæssige funktioner. Omvendt tjener kompetenceprofilen også til at fastholde det fælles i de forskellige typer af embeder, for hermed at tydeliggøre at du, uagtet om du er ansat  som traditionel sognepræst eller som funktionspræst eller et miks heraf først og fremmest er præst.

## Forholdet mellem dannelse og kompetence

Det har været afgørende  for arbejdet med uddannelserne i FUV at tænke dannelse  og  kompetence  sammen.  Disse  er ofte  blevet  anført  som  absolutte  modsætninger,  hvilket  jeg  ikke  finder  særlig frugtbart.  Det  er  tværtom  afgørende,  at der gives plads til  begge  dele  og  at  dannelse  og  kompetencetænkning  på  denne måde kan komme til at berige fremfor at bekrige hinanden. Dannelsesbegrebet er afgørende i sammenhæng med at præsten er en teologisk eksistens, der ikke blot formidler men også selv lever i og ud af budskabet om, at vi er skabt i Guds billede, og at mennesket derfor udgør et mål i sig selv - og aldrig kan reduceres til alene at blive betragtet  som  et  middel  for  andre.  Dannelse er at fastholde en åben og nysgerrig horisont,  hvor  verden  ikke  får  lov  til  at lukke sig inde i sig selv.

Dannelsestænkning har både et ydre og et indre aspekt, et kvalificerende aspekt,  og  et  aspekt  der  hører  sammen med eksistenstænkning. Dannelse udgør mere end viden og færdigheder. Dannelse indeholder  både  æstetiske,  etiske  og  religiøse  elementer.  Dannelse  indeholder et element af mystik, noget der ikke kan håndteres,  noget  der  ikke  kan  beskrives vha. klart opstillede mål. Dannelse er et mål  i  sig  selv;  det  er  ikke  styret  af  ydre formål.  Dannelse  hænger  sammen  med evnen  til  at  kunne  forundres.  Dannelse er at tage del i tradition og samtid, på en måde der på én og samme tid transcenderer  tid  og  rum,  og  på  den  anden  side fastholder  netop  disse  som  grænser,  der ikke  kan  overskrides  (hermeneutikkens dobbelthed).

Uddannelse indeholder dannelse, men dannelse indebærer omvendt ikke, at man nødvendigvis skal lære noget med henblik på at man skal bestå en eksamen. At blive dannet er at blive »skolet« til livet, hvilket er noget andet end at blive »skolet« til eksamensbordet. Omvendt betyder det ikke, at vi ikke har behov for at lære færdigheder, at have læringsmål med henblik på at blive faglige dygtige og kunne mestre vores metier. Problemet opstår, hvor vi tror, at vi kan nøjes med enten dannelse eller kompetencer.  Teologisk  faglighed  inkluderer begge; eller formuleret anderledes: den gode præst har sans for begge dele.

## Afslutning

Præsten er i dag ikke bedre uddannet end sine  sognebørn.  Præstens  autoritet  hviler  ikke  længere  i  selve  embedet,  men  i måden som embedet udfoldes på. Her er præsten helt på niveau med lægen. Præsten er som lægen en fagperson, der har taget  en  lang  og  bred  uddannelse  -  der efterfølgende skal udfoldes i praksis - og hvor såvel præstens som lægens viden og kunnen udsættes for en kritisk efterprøvning ud fra et anvendelsesperspektiv. Giver det som præsten og lægen siger og gør mening? Mening er her ikke reduceret til om det umiddelbart kan forstås ud fra et rationelt perspektiv - for i så fald ville mening  blive  forvekslet  med  pædagogik og didaktik. Mening inkluderer sansning, tydning, tolkning, og erfaring.

Kristendommen udgør stadig den største religion i Danmark, folkekirken er klart den største religiøse institution med de fleste medlemmer. Men på trods af dette er det blevet meget tydeligt, at kristendommen  hverken  kan  forudsættes  som den givne forståelsesramme længere, lige så vel som det er tydeligt, at der også er en markant opposition imod de gode vilkår, som er folkekirken til dels. Der er på én og samme  tid  mange  forskellige  religioner »på  markedet«, samtidig med at religion som et  fælles  meningsbærende  »system« er  under  pres.  Kirkens  rolle  i  samfundet er  forandret  pga.  sekulariseringen,  en sekularisering som den vestlige kirke og teologi  selv  har  stået  fadder  til.  Og  som jeg  i  udgangspunktet vel og mærke også finder er positiv - for med sekulariseringen  fjernedes  kirkens  heteronomi,  hvor kristendommen  var  »tvangsreligion«,  og hvor  kristendommen  indgik  i  en  uskøn alliance med magten - og blev brugt som legitimering  af  forfølgelse  af  anderledes troende. I Danmark blev den sidste heks brændt så sent som i 1641 på galgebakken i Ribe.

Præsten  skal  agere  i  et  landskab  der på den ene side er præget af en sekulær tilgang,  der  ikke  nødvendigvis  har  sans for værdien af det religiøse som en del af et fælles offentligt anliggende, og på den anden side er præget af en fundamentalistisk tilgang, som ophæver skrift og tradition  til  almen  lov  eller  norm  uden  forståelse  for  kontekst  og  historie.  Ingen  af disse to tilgange har sans for den positive dialektik, der bør finde sted mellem religion og samfund, kristendom og kultur.

Præsten skal ind i  dette  søge  at  vise, hvordan  skrift,  tradition  og  ritualer  er meningsbærende og meningsgivende gennem  en  vedvarende  fortolkning  af kristendommens  indhold  tolket  ind  i  og ud fra det samfund, som præsten selv er en del af. Den gode præst husker altid at medtage sig selv, når han eller hun med evangeliet i hånd kritiserer nutidens dårligdomme og mangler. Den gode præst er sig bevidst om, at han eller hun står sammen  med  menigheden  i  forsøget  på  at tyde og udlægge hvad det vil sige at leve som kristent menneske anno 2020.

En god præst evner i et samspil med sognet at formidle og omsætte den kristne tro og livstydning til trøst og opmuntring for det enkelte menneske. Dette finder sted gennem gudstjenester, kirkelige handlinger, undervisning, sjælesorg, mø- der og diakonal indsats. Præsten er præst, uanset  hvor  og  i  hvilken  sammenhæng han  eller  hun  møder  sognets  beboere. Det  samme  gælder  også  for  præster  ansat  i  forskellige  funktionsstillinger  -  om end  den  organisatoriske  struktur  her  er anderledes. For at kunne vedblive at være en god præst må man bestræbe sig på løbende at dygtiggøre sig - både alment og teologisk. Dette kan både finde sted individuelt og sammen med andre. Til dette hører også, at man som præst tager vare på sit eget tros- og åndsliv, spændt ud mellem tvivl og tro.

## Note

- 1 Artiklen bygger på et oplæg afholdt på Menighedsfakultet i foråret 2019. Jeg havde her fået temaet:  den  gode  præst?  Et  spørgsmål  som var tænkt sammen med etableringen af en ny efteruddannelse for nye præster i embede.

## Forfatter

Hans Vium Mikkelsen Folkekirkens Uddannelsesog Videnscenter Kirkeallé 2

6240 Løgumkloster

hvm@km.dk