Kvindesange
Forfattere: Hanne Møller
Tidsskrift: kok (1980-08-25)

## Hanne Mdler

## Kvindesange

## -

## D . . .jeg tror v o m   holdning kan h m pci vores sang«

Den samlende ramme for de falgende betragtninger er at give et bud pil en indkredsning  a f , hvad kvindesange og kvindemusik pil nuværende tidspunkt er for noget.  Ved  kvindesange forstiir jeg  ikke kun  snævert sange, der  er  opsttiet i kvindebevægehen;  jeg tznker det i bredere forstand som sange, der pil en eller anden made er betinget qf. at der existerer  en kvindebevægelse, altsil sange, der ikke kunne have set sadan ud  foruden en kvindebevægelse.

Især to indfaldsvinkler  har her min interesse: dels kvindemusikken set i forhold til den m e »politiske musik« med ti l k n y t n i n g til venstreflajen i bred almindeiighed, og dels kvindemusikken s e t i forhold til musik og sange lavet af kvinder,  der  overhovedet ikke  har  nogen  forbindelse til kvindebevægelsessammenhænge.

at præcisere, at mit  personlige udgangspunkt for at interessere  mig for kvindemusik bade er »kritkerens« og den

indledmngsvis har jeg  ogil lige lyst til udmendes.

Nu er der imidlertid nogle vanskeligheder forbundet med at nærme sig emnet kvindesange.

For det fmte  er der det almene  problem i at skrive om sange, at de  jo har bilde en textlig og en musikalsk side, og man gm sangene uret, hvis man ikke forholder sig til begge d i s s e sider. Hvilket imidlertid er lettere sagt end gjort.

For det andet g r m  der sig det specifikke forhold gældende hvad a n &amp; kvindesange, at de er et ret nyt land, som endnu ikke er blevet undersagt i særlig  stort omfang. Der har mest været tale om nogle mildt sagt ikke særlig frugtbare  polemikker i især information,  men ogsil MM, hvor diverse hrajtrabende kritikere har luftet de gamle krikker fra kvindebevægeisens  start endnu en gang. Hvorfor isolerer kvinder sig ved at spille  i kvindemusikgrupper?  spmger man fra forskelligt hold.  De samme personer har man dog ikke hmt hæve rasten og anklage The Bmtles, The Rolling Stones, The Who, The a k s , The .  .  . for at isolere sig -der er jo ene fyre i de der grupper!

Og der har ogil  været den ty p e angreb, hvor en eiier anden stiller sig op pil et ben og remser kvindelige musikere op, som for ad den vej at modbevise, at be- tegnelsen kvindemusik skuile have noget som helst p A   sig, »for der har jo hele tiden existeret kvindelige musikere«.

Min tanke her er ikke s A   meget at bevæge m i g ind i de informationske og mAske aggressionsfyldte  polemiske sfærer, men snarere at trække videre p A   den hammel, som bAde kvindemusikfestivalen  d. 27-30 april 1978 i Huset i Kobenhavn og kvindemusikstævnet d. 8-15 juli  1978 i  Drigstnip p A   Fyn var udtryk for: et behov for at videreudvikle  kvindemusikkens  indhold og udtryk. (Denne artikel er skrevet sommeren 1978).

Indadtil i den ny kvindebevægelse har sangene hele tiden spillet en stor rolle, fmst og fremmest som mobiliserende kraftopladning. Det er imidlertid fmst nu -en 7-8 Ar  efter bevægelsens start -at der er ved at blive udviklet et bredt miljn omkring kvindemusikken, som ogsA fungerer udadtil i en stme offentiighed.

Hvad an g A r kvindelitteraturen, s A   har den p A   et tidligere tidspunkt gennemlnbet den samme udvikling fra at være et temmelig mystificeret og eksotisk fænomen til at være noget  nær en institutionalisert sag -jvf.  f.eks.,  at der under AOF og med vor landsfader Anker Jmgensens velsignelse afholdes et kursus med titlen »Kvindelitteratur«.

Kvindelitteraturens og kvindemusikkens  forskudte udvikling M1 jeg  især forklare ud  fra to forhold. For det fmte er det oplagt, at flere umiddelbart kan udtrykke noget i ord end i sange, for s A   vidt som det sidste  kræver, at man kan spille p A   et instrument, og det skal mange kvinder f m t   nu til at lære eller genlære. For det andet er det at skrive som oftest en mere individuel beskæftigelse end det at lave musik, p A   trods af, at kvindebevægelsen er et af de steder, hvor man har gjort mest for at nedbryde den individwiistiske  kunstnmyte og gme litteraturen  til et fælles redskab. Men immervæk kræver musik i hnjere grad en form for samspils-miljn, som for kvindemusikkens vedkommende f m t  nu er ved at blive udviklet (jvf.  omtalte  festival og stævne),  og som kvindebevægelsen i de forlnbne ilr har sat muligheden for.

NAr man nu skal skrive  om kvindemusik, s A   giver dette  forhold den fordel,  at man kan trække p A   nogle af de analyser og overvejelser, der i mellemtiden er blevet gjort omkring kvindelitteratur. I sin inspirerende kronik »Viden og fant a s i ~ ~ , der bl.a.  omhandler Kerstin Ekmans bciger »Hekseringene«  og »Springkilden«, sciger Pil Dahlerup sdedes  at begrunde, hvorfor hun kalder disse bciger for kvindelitteratur:

»Fordi bcigerne er skrevet af  en  kvinde.  Fordi centralfigurerne er kvinder. Fordi synsvinklen og erfaringerne primært er kvindelige. Fordi det kollektive kompositionsprincip svarer til kvindebevægelsens organisationsform: der er ikke et centrum, men mange centre. Fordi den basale kobling mellem de to produktionssfærer er det for njeblikket f m t   og fremmest kvinderne, der insisterer pA. Mkke o&amp;, fordi kvinder har stme  muligheder for at blive ægte materialister,  der er f.eks. nogle fBdsler, nogle b m ,   noget husarbejde,  der redder os fra bare at tcenke os til materialiteteme«.

Disse  bestemmelser  er ogsA  relevante i  forhold  til  kvindesange.  Angknde kvindesange henholder jeg mig her især til det materiale  af sange, der er samlet i bogen »Kvinder synger«, som er udgivet af  Rdstrmpebevægelsen i hbenhavn, og hvoraf mange af sangene er indspillet p A   diverse pladerz. Det med det kollektive kompositionsprincip gælder i h0j grad for di s s e sange, idet der har været et stort antal grupper og enkeltpersoner involveret i sangenes tilblivelse.

Sangene i »Kvinder syngere er d e t i 7  emnegnipper.  »Sommenhold i  dansvn gir  styrke  og mod« er oversknfien p&amp;  nogle nye og gamle ballader, som dels fortæuer historier fra kvinders virkeiighed og dels kan bruges til forskellige former for kædedans. »Visynger vores egne sange« bestilr især a f sange skrevet til bestemte lejiigheder (kvindefestivder. Fem0 osv.).  »Vi k r ~ w r arbejde til kvinderne&lt;&lt; handler om kvinders typiske *At p A   arbejdsmarkedet: dilriige  arbejdsforhold,  dilrlig Im, kvinder fyres f m t .  .  . Beskrivekerne af kvinders udbytning p&amp;  arbejdsmarkedet suppleres i »Ingen skal v m objekt eller tr&amp; af   sange  om udbytningen af kvinder p A   grund a f deres km: profitgivende menstruationsbeskyttek- og præventionsindustrier, og kvinders ældgamle valg mellem at a l ge sig selv p A   gaden eller ved alteret (&gt;)To bagsider af samme medalje«).  I »Vi gnr det  privatepolitisk« stiiles den sakaldte privathed til skue, lukketheden omkr i n g pnvatsfæren  brydes siliedes op, og »Sarter  jeg har brug  for dig« drejer sig selvsagt om, at kvinder erkender og oplever deres behov for hinanden. Til slut kommer emnegruppen »Jeg vil ride p c t stormen«, det er mobiiiserende sange, sange om alternativer, kampsange, der peger  fremad.

Som man kan se, kommer sangene rundt om de fleste af  kvindeundertrykkelsens væsentiige ornrilder.

P A   trods af. at sangbogen er et udmærket udtryk for kvindesangenes nuværende udvikiingstrin,  s A   mener udgiverne, at de endnu ikke kan sige noget om, hvad der er kvindemusik,  det kan f m t   siges, n&amp; »vi f&amp; mange erfaringer  i  brugen af  sang og musik i forskellige situationer« (s.15).

Sangenes brugmpekt, det at sangene skal være reakkuber,  v v a b e n   i kampen mod kvindeundertrykkelsen,  betones gang p A   gang. Samtidig understreges det, at sange afspejler en holdning:

n. .jeg tror vores holdning kan hmes p&amp;  vores sang og det er derfor det er s A   vigtigt at vi  har os selv med  hele tiden,  altsA at vi  aldrig prwer at skyde genvej eiier f&amp; hovedet foran kroppen«. (s. 18).

. .  .  .

Denne insisteren p A   at have sig selv og alle dele af  sit liv med i den politiske udviklingsproces synes jeg  er  kolossalt vigtig, og den h a r netop noget at gme med det, som Pil Dahierup kaldte kvinders »stme  muligheder for at blive ægte materiaiistera. Denne holdning, som ligger i bade kvindebægelse og kvindesange, indebærer en enorm styrke i forhold til den mige venstrefl0j og dens sange. Her er der stadig stor afstand mellem det »personlige«, som man ikke hmer s A   meget til, dvs. som gemmes i den skjulte privathed, og s A   det »politiske«, som er de abstrakt+verordnede linjer. Kvindebevægelsen og kvindesangene har i l a n g t hnjere grad form&amp;  at forene disse to sider. Skellet mellem det »personlige« og det »politiske«  er mindre, fordi  man hele tiden tager sin egen situation op -fnlelsesmæssigt og reflekteret -og ser den i en stime sammenhæng. Dagligdagen er politisk, den enkelte kvindes oplevelse af sit liv er personligt og politisk vmntiig.

Ti exempel kan man sammenligne »Kvindeballade«  med Oktobergruppens plade'.  P A   trods a f sine musikalske kvaliteter bliver sidstnævnte plade for mig helt i1veiikommende. fmst og fremmest fordi den er s A   upersonlig. Med undtagelse a f en enkelt sang, der kommer i nærheden af gruppens  egen s o d e   situation, s A   handler  sangene om abstrakt set  »rigtige« politiske problemstibger, som man s A   gm medlemmer a f »folket« til talerm for. Jeg tror ikke der er nogen der kan identificere  sig med det der folk. Og fordi sangskriverne  ikke giver noget af sig selv i deres texter, s A   kan de heller ikke fremkalde noget hos mig. Derimod er der flere sange p A   »Kvindeballade«,  som bliver levende og vedkommende, fordi ophavskvinderne intenst har sat noget a f sig selv ind p A   sangene, fordi de har kunnet formulere en oplevelse personligt og samtidig alment; som exempler  »Lesbiske parforhold«,  der  textligt og melodisk  er  en  meget  smuk

sang, og »Nattesang«.

Derimod synes  jeg de mere slagsangs-prægede  sange s t t   svagere p A   »Kvindeballade«, hvilket efter min opfattelse  hænger sammen med et generelt problem. Det er karakteristisk for kvindebevægelsen at den i hnj grad er en »mobilisering~bevægelse«~, og dette præger ogsA sangene. Der skrives mange karnp- og slagsange,  der  ofte  fungerer  godt  og  stærkt,  n t de  synges  i  konkrete fællesskabs-situationer.  Nu  er der imidlertid forskel p A   en sadan situation, hvor sangen giver udtryk  for de tilstedeværendes fællesskabsfnlelse, og s A   at skuiie formidle og anskueliggme denne fnlelse for andre via plademediet. Plademediet, der i en vis  forstand er upersonliggmende, stiller andre krav til musikken, end en fælles situation  gm det, og slagsange,  der kan give styrke i et fællesskab, kan godt virke hult-postulatoriske p A   plade, sdedes oplever jeg  fx. en sang som »Vi blir fler og fler«.

Faktisk  synes  jeg,  at  »Fællessangen« fra  den  fmste  danske kvindeplade »Kvinder i Danmark« bedre s t t   distancen. Dette tror jeg  hænger snævert  sammen med den historiske situation, som pladen opstod i. Det var i kvindebevæen voldsom styrplademediet, ogsA hvad »Fæl-

--

gelsens fmte tid, og mange kvinder gjorde nye opdagelser a f ke, en styrke, som det er lykkedes at overfme til lessangen« angt.

»Kvinder i Danmark« er ogsA i l a n g t hnjere grad end »Kvindeballade&lt;( en meget anti-professionel plade hvad a n g t   den teknisk-musikalske  side a f sagen. Men det meget uprofessionelle præg, der er over musikken, opvejes a f den in- tensitet, hvormed sangene bliver udfart. (Dette er ikke noget specifikt for kvindemusik; fx. var guitarteknikken pB Bob Dylans f m t   plader jo ogsB temmeiig primitiv,  men  den  kraft  og intensitet. der  18 i  sangene, var  uforlignelig). PB »Kvindeballade«  er det teknisk-musikalske  niveau nok hejere, men hvad angh fællessangene  synes jeg  intensiteten er mindre.

- -Nu griber jeg  lidt tilbage til en ende, som jeg  indledningsvis havde oppe og vende, nemlig hvilke emner kvindesangene tager op. Som sagt behandler sangbogen  »Kvinder  synger« mange sider  a f   kvindeundertrykkelsen i  dette Samfund,Samtidig  sager sangene  under overskriften »Jeg  vil ride pB stormen« at vise  nogle  utopier,  nogle alternativer til  det  nuværende  undertrykte  kvindeliv. Utopier og visioner er den socialistiske og feministiske kamps drivkraft,  b u e som fremtidsmd og som tilskyndelser til handlinger her og nu, der kan virkeliggme stykker a f utopierne. Mange af  sangene beskriver, hvordan vi gennem et stærkt og inderligt kvindefællesskab  kan overvinde  vanskeligheder og ride pB
- stormen.

Her er det meget opmuntrende at se, at netop sangene om visioner udgm en stor gruppe, »Jeg vil ride p&amp;  stormen« og »Smter jeg har brug for dig« er bogens stmste emnegnipper, idet de hver indeholder 19 sange. Jeg har moret m i g lidt  med  at  sammenligne dette  med  en gængs venstreflejssangbog, Musocsangbogen5.  I denne sangbog udgm kategorien »Sange  fra kampen« den stmste gruppe med 26 sange, tæt fulgt a f »Poliheringen a f dagligiivet« med 22 sange. Utopi-gruppen,  der  her  hedder  »Det  kommunistiske perspektiv«.  har  kun  4 sange, d e fra Agitpop-plader. Nu er sangbwers  emnegrupperinger  selvfelgeiig ikke uden momenter a f tilfældighed, men man kunne godt være fristet til at se det som symptomatisk, at forholdet meiiem en venstreflejssangbog og en kvindesangbog er 4 til  19 hvad angh undfangelsen af utopier.

Det er gememglnde, at kvindefæliesskaber, ofte lesbiske, bliver b u e   udgangspunktet for bekæmpelse a f kvindeundertrykkelsen  og stedet, hvor et ikkeundertrykt liv kan virkeliggmes. I sangen »Alternativ« hedder det fx.:

»du er træt af heterolivet, vil gerne bli' forlmt her er alternativet:

Bii' dog lesbisk, feig din lyst«. (s.206).

Imidlertid er der i mange a f sangene en problematisk og stzrk tendens i retning a f at bruge et lidt besværgende pakaldt kvindefæliesskab som emtatning for en egentlig bearbejdnings-strategi  over for bla. sexualitetens herskende kvindeundertrykkende former.  Jeg mener, det kan godt være en personlig Imning for nogle kvinder at blive  lesbiske, men immervæk er den sexueiie  undertrykkelse en enormt  omfattende  del a f kvindeundertrykkelsen, og jeg  savner meget nogle formuleringsforsrag i retning af, hvordan vi  kan bearbejde den sexuelie undertrykkelse i vores omverden savel som dens spor i os selv. Kvinder er ikke bare smukke og stærke og intakte, vi er o g s A   formet af en opvækst i et samfund, hvor  kvinder mrader  kvindeforagt, lærer behovsfordrejning, selvundertrykkelse, selvhad,  bliver narcissister .  .  . Og s A   synes  jeg  faktisk  det er at springe over hvor gærdet er lavest, dvs. omgA problemerne, n k   man fx. siger: »Kvindebevægelsen er  mit  et  og alt,/tanken  om  manden  tja,/den  er  næsten  kvalt&lt;&lt; (»Femc+potpouni«, s.62).

En af sangene fra »Jeg vil ride p A   stormen«, nemlig »Liih« (s.186 ff), skal anferes som exempel. F m t   vil jeg sige, at jeg  synes det er en meget skem sang, jeg  elsker at h m   den bade med Lone Keliermann og p A   »Kvindeballade((,  den svinger godt og er enormt medrivende. Men jeg  synes ogsA den indeholder det problem, jeg  nævnte ovenfor.

Sangen graver en af de gamle myter op, myten om Lith, der var i verden fer Eva. Lith var derede i sving »i tidernes morgen/&amp;  det hele started«, hun var aktiv og stærk  og  glad  for  livet.  Hendes  eneste  problem  var Adam, som »gik/rundt og s A   s A   anspændt ud/med  hænderne i lommerne,/parat til skud«. Lith var  irriteret  over,  at  Vorherre og Adam hele  tiden  pressede  p A for et knald, hun havde andet at lave, »En kæmpe kekkenhave«, og hun ville ikke  lav&amp; om til noget, hun ikke var. Derfor blev Vorherre sur, og han rev siderne  om Lith ud af den der bog han var ved at skrive til de kommende slægter. Sa lavede han Eva i stedet for, »for Adam han skal have /en brud/en srad lille dukke, der/uden at mukke/vil beje sig i stmet n k   han/nærmer sig, parat til skud«. Og sadan  gik  det til, at  kvinderne blev  splittet  i  to,  U t h ,  der  var  »stærk  og syndig«, og Eva, der var »sin skabers km, og hvis ikke vi stk sammen, »n&amp; Herren stikkerhovedet frem«, »sti n k   vi aldrig/videre end/til det lille dukkehjem. .  . «

Jeg kan godt forsta, at Lith er dradtræt af hele tiden at blive presset sexuelt, og at hendes egne lyst ikke bliver aktiveret,  n k   hun ikke selv er med til at definere sitationen. Sangen er et godt billede p A ,   at forhold mellem mænd og kvinder som oftest er latent eller M y s t   voldelige, at der er tale om dorninansforhold og ejendomsforhold i stedet for jævnbyrdige og frie forhold.

Men samtidig synes jeg  sangen kommer til at placere sexualiteten og driftslivet som sddont hos manden, sangen frakender faktisk kvinden et driftsliv. Selv om Uths lyst forsvinder i forhold til Adam, s A   skulle den da ntadigt være forsvundet for tid og evighed -det ville i s A   fald snarere  være et tegn p&amp;  extrem undertrykkelse. Jeg synes det er dejligt at here om stærke kvinder, men i dette tilfælde kan man godt f A   mistanke om, at styrken ikke er reel, fordi den bygger p A   fortrængninger, eftersom Liliths driftsliv ikke lader hme fra sig som andet end dette energiske  arbejde  med den kæmpe kekkenhave (det biede kan selvfelgelig dække over d meget, men det Iraser stadig ikke problemet om, hvad Li- lith gm a f sin d t e t ) .

Den typ e problemfortrængning, der efter m i n opfattelse gm sig gældende i »Lilith«, er som nævnt en gennemgsende tendens i mange kvindesange. Trille er vel  nok  den der  kommer nærmest  mht.  i hvert  fald at stille det problem, hvordan vi  kan  arbejde henimod nogle  ikke-undertrykkende forhold mellem mænd og kvinder.  selv om hun selvf~lgelig ikke ene kvinde kan lase det problem.  Jeg synes hun p A   en  bade enkel, personlig og kvindebevidst made er i stand til at fastholde nogle komplicerede og dobbeltbundne  behov, uden ligsom at fornægte de dele a f sig selv, som hun ikke p A   nuværende tidspunkt kan fmde ud af , hvad hun skal stille  op med. Som exempler tænker jeg her især p A   sangen »Hej sPster(c fra pladen a f samme navn og p A   sangene »Næsten som at fmde rav« og »En li U e  bunke krummer« fra &gt;)En lille bunke kruxnmer((6. Sidste vers a f »En lille bunke krummer&lt;&lt; lyder:

»sde lille d r m   s A   blev du næret enten jeg  s A vil det eller ej se du stikker hovedet frem bag gærdet og jeg  skynder mig at se den anden vej for &amp; m e n   hedder dig og mig og vi to og jeg  ka den udenad og den ender i en lille fedtet træsko hvor bunden den er alt for flad men det tror jeg  nok jeg  lige nu vil glemme for jeg ka nemlig stadig hare din stemme der siger at selv om du nu lige er g&amp; s A   kommer du jo snart igen».

- -Den tidligere citerede fme formulering fra »Kvinder synger((  om, hvor vigtigt det er at have sig selv med hele tiden og aldrig »fa hovedet foran kroppen«, synes jeg  f&amp; et konkret udtryk i mange a f Trilles sange.

jeg  nu nærme mig ud  fra den anden indfaldsvinkel, som jeg  nævnede i begyndelsen: kvindesange set i forhold til en kvindepolitsk

Emnet kvindesange og kvindemusik vil sange lavet a f kvinder, der  overhovedet ikke relaterer  sig til sammenhæng.

Det er karakteristisk for mange kvinder, der laver musik, at de pAen eller anden made har været n d t   til at forholde sig til deres udgangspunkt som kvinder, ogsA selv om de stAr uden for en kvindepolitisk sammenhæng  og ikke forholder sig til et sadant perspektiv.  Dette tror jeg  hænger sammen med, at det at lave musik i en eller anden forstand indebærer at forholde  sig til en offentlighed.  En @pisk kvindespecifik sochikation er derimod alt overvejende familierelateret, idet kvinder f m t   og fremmest oplæres til at varetage funktioner inden for fa- milien og scage deres behov tilfredstillet inden for pnvatsfærens rammer. Kvinder lærer selvf~igelig ogsi i et vist omfang at fungere p i   arbejdsmarkedet;  men det at fungere i og forholde sig til en offentlighed,  som fx. rockmusikere konstant er nmit til bla. for at fastholde deres marked, dette kræver nogle bestemte karakteregenskaber -eller attituder -s h m   en veludviklet selybevidsthed,  tro p i egne evner og frembringelser  mm., der ikke umiddelbart falder i hak med den kvindelige socialkarakter under  kapitalismen.

Nu kan man jo forholde sig til sit udgangspunkt som kvinde p i   mange mider; man kan mystificere det, fornægte det, betragte det som en hindring, osv. Patti Smith er et exempel p i   en kvindelig musiker, der i hnj grad har betragtet sit k m   som en hæmmende og nedværdigende omstændighed. 1 1%7 skrev hun i digtet »Female«: »Ever since I felt the need to choose I'd choose male. I felt boy rythums when I was in knee pants. So I stayed in pants. I sobbed when I had to use the public ladies  room. My undergannents made me blush. Every fe-

minine gesture I affected frem my mother humiliated me«.'*

Skmt Patti Smith p i   ingen made kan beskyldes for at lægge kvindepolitiske synspunkter for dagen i sine sange, s i   er hun faktisk udmærket klar over, at hendes aktive og i mi g i ret s i   ambitiase  forhold til rockmusikken indebærer  et

brud med den traditionelle kvinderolle:

»I don't like categorizing stuff, but women's roles al through history have been to act as hierophant or someone who's guarded the secrets or guarded the temple. I'm a g i r 1 doing what guys usually did, the way that I look,  the goals and kinds of things I want to help achieve through rock. It's more heroic stuff and heroic stuff has been  traditionally male.  Like Hendrix and Jim M o h n and all those peopled".

Som Patti Smith har  ogsi Joni Mitchell forholdt sig til  sin situation som kvinde og kunstner, men hvor Patti Smith har hadet og gjort oprm mod de begrænsninger, som kvinder samfundsmassigt er underlagt, ved nærmest at scage at tilegne sig en mandlig kmidentitet, s i   er Joni Mitchells musikalske produk-

- D t folgende dunske owrscettekr skal ikke forestille andet end en  nogenlunde rimelig meningvn;essig gengivelse; jeg  forseger altsA ikke at  »gendigte« sangtexteme. »Lige siden jeg har folt et behov for at vælge, har jeg  valgt det rnandiige. Jeg folte drengenes rytme (?), n&amp; jeg  gik i korte bukser. S A   derfor blev jeg  ved  med at g A   i bukser. Jeg hulkede, n&amp; jeg  var n d t   til at benytte et offentligt dametoilet. Mit undertoj fik m i g til at redme. Jeg folte mig ydmyget a f   ethvert feminint træk. som m i n mor pavirkede mig medu.
- ** ))Jeg  kan ikke lide at kategorisere, men hele vejen op igennem historien har kvindernes roUe været at agere hierofanter, dvs. dem der vogter hernmciighederne  eUer vogter templet. Jeg er en pige, der gm de ting, som fyre n o d t   har gjort, den made jeg ser ud pA, de mY og ting og sager jeg vil hjælpe med at n A   frem til gennem rcck'en. Det er nærmest nogle heroiske ting, og heroiske ting har traditionelt været mændenes omrade. Fx. Hendrix og J i m M o h n   og alle de folk der«.

tion i h0j grad en -ofte smertelig udforskning af , hvad hendes udgangspunkt

-som kvinde indeholder.

Jeg vil her komme nærmere ind p A   Joni Mitchells produktion9.  A f   to gunde. Den fmste er min personlige Ipt, jeg  holder utrolig meget af JON  Mitchells sange, især nok pladerne »Blue«, »Cowt and Spark« og live-Lp'en »Miles af Aisles«, der som helhed er de plader jeg bedst kan lide, men der er ogs A  mange virkeligt gode numre p A   de mige plader.

D e n anden g m d   har at gme med, at Joni Mitchell rammer ned i et tomrum, som  kvindesangene efterlader.  Kvindesangene tager  nok  mange  omrader  af kvindeundertrykkelsen op, men som oftest er det s A   at sige kun den »ydre« del a f undertrykkelsen,  der behandles. Som jeg sagte  at vise med exemplet «Lith«, s A   er der en tendens til, at kvindesangene kun tager de problemer op, som man med sin kvindepolitiske og rationelle baiidsthed kan anerkende. De mere -jeg havde nær sagt -suspekte, dvs. irrationelle f0lelsesmzsige  og sexuelle behov, der ikke altid forholder sig som h kvindepolitiske bevidsthed siger de skal, er sjældent genstand for bearbejdning i kvindesange.

Joni Mitchell tager gang p A gang det m~t.ningsforhold op, som hun oplever mellem p A   den ene side fnleLser og behov og p A   den anden side bevidsthed og intellekt. Den ofte meget konkrete made, hvorpA Joni Mitchell er i stand til at omsætte sine personlige erfaringer til sange, kan godt minde om TriUes made at lave sange p A .   Kort og forizttet kan en sang give et biilede a f nogle egentlig ret komplexe opleveiser.

Men hvor der i mange a f   TriUes sange ligger en styrke  og en vej frem i fællesskabet, i troen piI. at v i   sammen kan overskride vore mradres isolerede og dermed svage og udsatte position (»Mors lange cykeltur«, fx.). dér  kan Joni Mitchells sange godt være deprimerende udsigblese i deres gentagne gennemspilning af  et tema med variationer: umuiigheden a f at realisere den  frihed, hun iænges efter.

Joni Mitchells projekt er fmst og fremmest  en slags individuel selvreahering. Det synes jeg absolut ikke er noget dairligi praje',  men samtidig synes jeg  lige præcis hendes produktion viser umukheden a f   dette projekt, hvis det ikke indg&amp; som et led i  en kollektiv frigmelsesproces. JON  Mitchell  seiger at realisere bhde sine behov og sin frihed i forhold til individuelle mænd, og det strander gang p A gang, fordi behovene for kæriighed og behovene for frihed modarbejder hinanden.

Eftersom man med f0je kan mistænke Joni Mitchell for at lide a f det, der ovre p A   stævnet i Drigstrup gik  under navnet Le-syndormet lo, s A   er der oplagt ikke meget basis for at bearbejde problemerne  inden for forholdene til de forskellige mænd. Selv om hun kan beskrive sin tiltrukkethed a f disse mænd med bade ironi og selvironi,  s A   ophæver  det  jo ikke problemet: »I know you don't like weak  women, you get  bord so quick./and  you  don't like strong women

'cause they're hip to your tricks./It's been dirty for dirty down the linelbut you know I come when you whistle, when you're loving and kind«* hedder det fx. i

»You Tum Me On, I'm A Radio« fra »For the Roses«.

Samtidig er Joni Mitchells syn p A   andre kvinder meget traditionelt. Med et udtryk fra »Kvinder synger« betragter hun altovervejdende andre kvinder som »modmennesker« (s.124), og ikke som medmennesker. Andre kvinder er som regel nogen, der stib i vejen for et forhold til en mand, de er rivaler og konkurrenter:  »And  I only  say  »Hello«, and turn away before his lady knowshow much I want to see him./She  removes h , like a ring to wash her hands,/she only brings him out to show her fnends./I wanna free h « * * .   (»He Comes for Conversation« fra pladen »Ladies of the Canyon«). Der er ikke nogen forestil@er  om, at en eller anden form for kvindefæliesskab  kunne være et sted, hvor man kan bearbejde problemer og oparbejde styrke og handlekraft sammen.

Medes fastholder Joni Mitchell realiseringen a f sig selv og sin frihed som et personligt og individuelt projekt, og dermed fastholder hun sin isolation. Hvad

hun ogsA fastholder er problemerne,

Det her skiiserede spor vil jeg  senere forf~ige. Men f m t vil jeg  prwe at give et overblik over hendes musikalske udvikling save1 som over hovedtemaerne i

hendes sange.

Musikalsk set er der en utolig spændvidde  i Joni Mitchells produktion. P A   de f m k   plader ligger hendes sang mest i forlængelse a f denneher hyperfeminine folkesangertradition,  lidt A la Joan Baez. Samtidig  er hendes akkompagnement ogsA næsten puritansk akustisk og enkelt, mest guitar, men p A   »Ladies of the Canyon« er klaver ogsA fremtrædende. (Hun spiller selv guitar og klaver, og i 0vrigt ogsA  »mountain h m ) .

P A   »Blue« begynder der at ske noget. Rytmen g&amp; mere over i rock, en udvikling, som var blevet antydet med »Big Yeliow fra den forrige LP. Hun f&amp; backing-musikere med p A   nogle af numrene, siuecies spiller fx. Stephen Stills med p A   »Carey((, og James Taylor spiller guitar p A   flere numre, blandt andet pladens Abningsnummer » M   I Want«. Fremfor denne meget yndige sang, der karakterdede de f m k   plader, er der her mere dybde i hendes stemme, som bade er utrolig udtryksfuld og spænder over et stort register. Samtidig  indeholder dette album nogle a f hendes smukkest melodier (»Me I.Want«, »Carey(( og den enormt dejlige »A Case of  You«).

- »Jeg ved du ikke kan lide svage kvinder, for de keder dig med det samme, og du kan ikke lide siærke kWider. for de gennemskuer dine uicks. Det  har været m  beskidt affære hele vejen i g e n n e m mm du ved jeg k o m nA r   du  kalder,  n&amp; du a  kærlig og d«.
- ** vil tager
- )Og  jeg siger bare &gt;&gt;davs&lt;&lt; og vender m i g om, fer hans dame rider ud af, hvor gerne jeg være sammen med ham. Hun fjerner ham ligesom en ring for at vaske sine hænder. hun ham bare med ud for a t vise ha m   til sine venner. Jeg vil befri ham«.

»Court and Spark« er nok den mest  rockede a f hendes plader, og mange dygtige musikere medvirker i den elektriske  backing. Pladen indeholder  bh. det fremragende rocknummer nRaised on Robberyu.

Pil nThe Hissing of Summer Lawns« er der stærke  elementer fra jazzmusikken, og de seneste to plader har den elektriske  jazz-rock som væsentligste inspirationskilde -det er ikke for ingenting,  at Weather Report-bassiisten Jaco Pastonus, der er blwet bermnt bla. for sit karakteristiske syngende spil pil bhdlm bas, medvirker her. Pil disse seneste plader arbejder Joni Mitchell ogsil i stigende grad med  sin stemme som et instrument.

Jeg synes det er meget spændende, at Joni Mitchell udforsker d mange forskellige musikalske omrader, og der er ogsil kommet nogle fine numre ud af hendes arbejde med  den  friere rytmiske musik, silledes fx. »Refuge Of  The Roadsu p&amp;  »Hejira«  og »Overture -Cotton Avenue« fra ))Don  Juan's Reckles Daughter«. Samtidig med at disse plader rytmisk set er meget spændende, siler de ogsil sværere tilgængelige, blandt andet fordi der er en tendens til, at melodierne opIraser sig. Og jeg  kan godt savne nogle a f de stærke melodier fra hendes tidligere plader  (fx. »Beth Sides Now«  fra »Clouds«, )&gt;Big Yellow T a x i « og »Circle Game« fra ))Ladies  of the Canyon« plus de tidligere nævnte);  men m&amp; ske spiller den melodiske side SA stor en rolle for mig , fordi  jeg  selv spiller et udpræget mel&amp;trument.

Ud over at være dygtig til at lave musik kan Joni Mitchell skrive poetiske og biedrige texter. Undertiden har biiederne en irriterende tendens til at tippe over i det kryptiske og  svært genneskuelige, de ligesom mister deres funktion i forhold til sangens indhold. (Imidlertid er det nok ingen tilfældighed, at fx. Dyl a n s hemmelighedsfulde bilieder er  blivet endwendt for tokningsmdigheder, mens Joni Mitchells texter som regel hastigt forbigas i anmeldelser ol.).

Temamæ.ssigt har jeg  forsctgt at opdele texteme i tre hovedgrupper.

Joni Mitchell begyndte at lave plader i slutningen af 6Oene, og hun befandt s i i pil dette tidspunkt i Californien, hvortil hun var flyttet fra sit hjemland Canada. Dette s t t e r   sit præg, idet ikke  mindst disse plader er inspireret a f hippiekulturens og  fredsbevægekm  freds- og  kærlighedsetik.  Hendes sang »Woodstock« om festivden af samme navn er et godt exempel pil dette tema.

Et andet tema, der er genstand for reflektion  i en del sange, er (modsætnings) forholdet mellem frihed og det at ~ l g e sin kunst som en vare. Som sumrig kmtner lwer Joni Mitchell p&amp;  et hsjt materielt niveau, hvilket bade giver hende  f M fra skonorniske b e - e r , men  samtidig binder og indsnævrer hendes liv og hendes musik i ganske bestemte baner. Sangen »He Piayed Real Good for Free« handler fx. om dette. Hun fortæller, at hun har sovet pil et fmt hotel og er pil vej ud i byen for at ksbe smykker. Mens hun sttu og venter pil grmt lys, er der en mand pil den anden side a f  gaden, der st&amp; og spiller dejligt pil klarinet, helt gratis. Hun selv spiller for at tjene  penge, og  det foreg&amp;  de dyre steder, hvortil hun ankommer i en sort limousine  og med to bodyguards. »And 1  play if you have the money or if you're a friend to me«*, men fyren med klari--det et gratis, er der ingen der standser for at lytte, for folk kender ham ikke fra netten st &amp; r  bare der og spiller virkelig godt p A   gadehjmet. Skmt -eller fordi T.V.,  og s A   tror de ikke der er noget  ved  det.

Hendes foretrukne tema drejer sig om det, som jeg  tidligere var inde p A :   behovet  for frihed og selvstændighed, der konstant kolliderer med  behovet  for »romantisk« kærlighed og tryghed  inden for forholdet til en mand. Det  har hun skrevet mange sange om. I forbindelse med dette tema kommer hun i »Let the Wind Carry M w ind p A   forholdet til forældrene, hvor faderen altid har bekræftet hende, mens moderen kun interaserer sig for reng0ring og i 0wigt mener,  at  hun  har  spoleret sin datter:  »she blames  herself  but  Papa he  blesses me«**. Hun prmer at forklare moderen sine frihedslængsler, der undertiden

bliver  indhentet a f   m k e t  om at stifte familie:

)At's a rough road to travel, Mama let go now. it's  always d e d for me. Sometimes I get that feeiing and I wanna settle and raise a child up with somebody. I get that strong longing and I wanna settle and raise a child up with somebody, but it  passes  like the summer, I'm a wild seed again; let  the wind cany me«***.

I sin bog om »Kvindelitteratur  og kvindesituation« har Anne B i r g i t t e Richard et sted en formulering,  der ganske vist handler om Tove Ditlevsen, men som ogsA passer  ganske godt  p A Joni  Mitchell:  »For  kvindeskikkelsenie. for digtenes kvindelige jeg  er manden og kærligheden det stadige centrum -og det stadige traume. Kærligheden som Livets mening er skæbnen for kvinden, men samtidig en umulighed. Der biver et spring mellem kærligheden  som  psykisk ndven-

dighed og social umulighed«".

For Joni Mitchell best&amp;r kærlighedens psykologiske ndvendighed og sociale umulighed i, at den ikke kan indfri de modsatrettede længsler, hun swer til-

fredsstillet. Kærlighedsforholdet bliver p A   et eller andet tidspunkt en hindring

- »Og jeg
- spiler hvis du har  penge. eUer hvis du er m  af  mine venner«.
- ** »Hun giver sig selv skylden, men far han veisiier mig«.
- ***
- »D* er en had vej at gA. mor giv nu slip, den har altid kaldt p A   mig. Nogen gange f&amp; jeg den falelsc, at jeg vil s l A mig ned og fa et barn med en eller anden. Jeg f&amp; en stærk længul efter at siti mig ned og f&amp; ef barn med en eiier anden, men det forsvinder ligaom somm e r e n , jeg e r  et vildt fra igen; lad vinden  fme mig med sig«.

for senere at genopsta i en ny skikkelse. »We love our lovin' but not  like we  love our freedom«*, siger hun i  »Help

for hendes frihed, hvorfor det oplases -Me«.

De behov, hun scager indlnst i et forhold, er bAde behov for tæthed, nærhed og tryghed, og samtidig ogsti behov for bekræftelse: »He makes friends easy, he's not like me,A watch for judgement anxiously«** (»Car on a HU«). Men dette konstante behov for bekræftelse i, at hun er elsket, forhindrer netop realiseringen a f det hun mker: en mindre snærende og besiddende form for forhold.

Det g&amp; igen og igen, hvordan hendes altopslugende  behov, hendes gradighed og begærlighed (»greed«), hendes jalousi blokerer en fyrs kærlighed (»Jealous lovin'll make you crazy«*** (»Just Like This Train«)) og -fmst og fremmest -tynger hende selv, gm hende svag og ufri:  »it is not easy to be brave,/to  walk around in so much need,/to cany the weight of ali that greed«* (»Shades of Scarlett Conquering«).

En a f de  sange, der  bedst  gennemspiller dette  tema.  er »AU I  Want«  fra »Blue«. Den handler om denne »double-bid« mellem behovet for kærlighed og hadet til den anden i forholdet p A   grund af den persodighedsoplmning, som kærligheden indebærer  for hende:  »Oh  I hate you some, I hate you some,/I love you  some./Oh  I love you when I  forget about me«**.

Hun mker en kærlighed, der f&amp; hende selv til at  udfolde sig frit, danse, f ~ l e glæde, blive stærk: »I wanna be strong, I wanna laugh along,/I wanna belong to the living./Alive, alive, I wanna get up and jive,/I wanna wreck my stockings in some juke box dive«***, og senere, i vers 3:  »I wanna have fun, I warm shine like the sun«*. Samtidig m k e r  hun at være elsket af  ham, at opfylde hans behov, at hendes behov for ham skal være lig med hans behov for hende, hun a k e r   at  fa ham  til  at f ~ l e sig fri:  »I wanna talk  to you,  I wanna  shampoo you,/I  wanna renew you again and again;« .  .  . »I wanna be the one that you

- »Vi elsker vores kærlighed, men  ikke lige s A   meget som vi elsker vores frihed*.
- ** »Han har let ved at f A  venner, han er ikke ligesom mig, jeg holder ængsteligt cije med deres be-
- d m e l s e « .
- »Jaloux kærlighed vil gere dig skmw.

***

- »Det er ikke let al være tapper, al g A   mndl med s A   mange behov, at bære vægten af alt dette begær«.
- ** »Ah jeg hader dig meget. jeg hader dig meget, jeg elsker dig meget. Ah jeg elsker dig, n&amp; jeg glemmer mig selv«.
- ***
- »Jeg vil være stærk, jeg vil le hcijt, jeg d hme til blandt de levende. Fuld af liv, fuld af liv vil jeg  rejse mig op og danse. jeg vil edelægge mine strmper i en eUer  anden juke box-beværtting«,
- »Jeg vil ha det sjovt, jeg vil skinne som solen«.

wanna see,A wanna knit you a sweater, wanna write you a love 1etter.A wanna make you  fell better,/i  wanna make you  feel free«**. Hun a k e r , a t deres kærlighed skal kalde det bedste frem i dem begge to: »AU  I redy, really want

our love to do/i  to bring out the best in me and in you tmS**.

Det mislykkes imidlertid at realisere dette, han sher hende, og d sher hun ogsA ham. Sangens forklaring p A   dette er hendes jalousi  og begærlighed, som dekgger den glæde, der kunne være (»Oh the jealousy, the greed .  .  . it undoes all the joy that muld k«)*. Jeg forsth dette sadan, at hun ikke bade kan elske ham og fastholde sig selv, sit eget jeg.  Hendes forslugne behov f&amp; hende hele tiden til at stræbe  efter at udviske alle grænser  mellem hende og ham, at g A i kt med ham. (Dette kaldes ogsA narcishiske behov). SiIIedes er hun konstant uendeligt  shbar,  fordi hendes behov  og  deres tilfredsstillelse er  flettet  totalt sammen med hans behov, hun kan ikke skelne.

Og 0gsA denne gang ender hun alene, p A   jagt efter et Sesam Sesam, der kan flytte p A   disse strukturer: »I am on a lonely road and I am traveling,Aooking

for the key to set me  frem**.

I sin tidligere omtalte kronik om Kerstin Ekmans beger skriver Pil D a k p , a t begrebet  »hekseringe« symboliserer de  sexude og  d e tvangsmmtre, som kvinder faher. Med Kerstin Ekmans symboler kan man sige, a t Joni Mitchell giver nogle gode skildringer  af de sexuelle og d e hekseringe, hun befmder  sig  i.  Men  med  det  udgangspunkt, hun har,  kan  hun  ikke finde nogen

»springkilde&lt;(,  vejen ud af dem.

Sange (savel som litteratur)  af kvinder, der sandfærdigt afseger  hekseringene, er ikke desto mindre vigtige som erfahgmateriaie (blandt  andet), ogsA selv om de -som fx. Joni Mitchell -hverken direkte gm op med vores hekseringe eller forscager a t fmde veje til reelle alternativer. For vi m A   kende hekseringene og al

deres væsen, hvis vi vil sikre os, at springkilderi falder p A   et tmt sted.

- ** »Jeg vil tak med dig. jeg vil mke  dit hir, jeg vil forny dig igen og  igen;« . .  . »Jeg vil være den du geme vil være sammen med, jeg vil strikke en sweater id dig, skrive et  kærhghedsbrev til dig, jeg vil f&amp; dig til at ha det bedre. jeg vil fii dig id  at fele dig fri«.

*** »Alt hvad jeg virkelig, virkelig mker vores kærii&amp;ied  skal g m   er at fii det bedste frem i  mig og opii i dig«.

»Men jalousien og gradigheden .  . . deiægger al den giæde, som kunne være da«.

** »Jeg er  pii en ensom vej og jeg  rejser ndere, mens jeg leder efter den negle. der kan frigme mig«.

## Noter:

1. Pil Dahierup: »Viden og fantasi«, kroNk i Information d.  18/8-78.
2. S. 0sire: »Kvinder synger«, Redstranptevægekn i KBbenhavn, 1977.

Plader:

- »Kvinder i  Danmark«, Demos 1973.
- »Kvindeballade«, Demos  1977.

Trille:  »Hej sastera, Exlibris  1975.

Lone Kellermann. CBS 19n.

Amtmandens dare (norsk kvindeplade).

- »Tjejdown« (svensk kvindeplade).
3. Oktobergnippn:  &gt;Oktober«,  Dcmos  1977. -Oktoberp~ppen er i 8vrigt oplast nu.
4. Jvf. Jette Lundbo Levy: »De knuste spejle«, Tiderne Skifter 1976, s.41.
5. Musoc: socialistiske fælles-sange, Fagtryk. Arhus.  1976,
6. Trille: »En Mie  bunke krummer«, Exlibris 1978.
7. Citeret fra Dave Marsh: »Patti Smith: Her Horses Got W i , niey Can Fiy«, in: ~What's That Sound? -'Ihe Contemporary Music %ene from the Pages of  Rolling Slone«, Edited by Ben
- Fong-Tom, Anchor Books, 1976, s.238.
8. Sammesteds, s.248.
9. Joni MitcheU h a r Lavet  fakende plader, jeg  nievner titel og Brst a l : »Joni Mitchell«.  19%
- »Clou&amp;«.  1%9
- »Ladies of the Canyon«, 1970.
- »Bluo«, 1971.
- »For the Rosa«,  1972.
- »Court and Spark«, 1974.
- »Miles of  Aisles«,  1974 (dobbelt live-LP med g a d e  numre + et par  nye).
- »nie Hissihg of Summer Lawnsx, 1975
- »Hejha«,  1976.
- »Don J u a n ' s Reckkss Daughter~,  19i7 (dobbelt-LP).
- »Joni Mitchell Songbook« (uden trykkested og -&amp;r) indeholder texterne til  sangene p A   hendes piader med  undtagelse af de to sidste L P a .

(JM medWker desuden p A   andre pkder, bh. Eric Andersens »Blue River«. hvor hun kgger en prle af en  undernemme p A titelnummeret. Og mange  musikere har  i 0vrigt intispiliet  JON

Mitchell-numre).

En udmærket introduktionsartikel til JON  Mitchell fiides i:  »The Encyclopedia of Rock«. b i d III, (edited by  Phil Hardy and Dave Laing, Panther Books.  1976). Her siges der p A   2 sider mere fomufiigi om  JON Mitchell, end fx. Bob Sarlin form&amp; at flikke sammen p A   L O   sider i sin bog »Tum it Up!  (I Can't Hear The Words)&lt;c  (Coronet Books, 1975). kapitlet &gt;)Joni  Mitchell -A Triumph in Blue«.

10.  Navnet hentyder id hovedpersonen i Herdis Mallehaves roman »Le«. Le forelsker sig altid i en bestemt ty p e faleIssblokerede og hensynslese mænd. der f&amp; hendes prsonlighed id at falde fra hinanden.
- II.  Anne Birgitte Richard: »Kvindelitteratur og kvindesituation«, Gyldendal 1976, s.75.