Verdensordenens umulighed
Forfattere: Jan Bruun Jensen
Tidsskrift: kok (2004-03-30)

## Jan Bruun Jensen

## Verdensordenens umulighed

## Mytens utilstedelighed i Peter Seebergs forfatterskab

For Peter Seeberg var det en udtalt bestræbelse at komme så langt væk fra myten som muligt. Myten var for ham indbegrebet af de sproglige former, der  spilder  den  halve  verden  på  gulvet,  mens  de  lyver  om  resten,  og  fra romanen Hyrder (1970) og hen gennem resten af forfatterskabet øver han en sprog- og videnskritik, der viser hans nære slægtskab med Nietzsche, Wittgenstein og Derrida, men som også rummer hele Bachtins forsonende overgivenhed.

De er alle dele af den bevægelse, som med videnskaben og kristendommen som hovedmodstandere spørger til hele grundlaget for vores viden om væren, til vores sprogs rette ordning af verden. De hævder vores logikkers manglende alibi, deres egentlige grundløshed over for værens faktiske ubegribelighed som sig selv, som kaotisk flydende og evigt foranderlig. Med dem vier Seeberg sit litterære liv til dét, som - med et lån fra Lyotard - kan betegnes som 'delegitimeringsprocessen'. 1

Seeberg  skitserer  problematikken  i  et  interview  med  Iben  Holk,  men hans bemærkninger er ikke kun rettet mod hans egen digtning. De rummer samtidig  kritikken  af  hele  vores  viden  om  væren,  af  videnskaben  -  og herunder naturligvis litteraturvidenskaben:

»Hvis man skal tage myte som, skal vi kalde det en form for formende tankegange på godt og ondt, som ligger bag ved folks fortolkninger af det liv,  som vi lever, så  tror jeg,  at  der  er  fantastisk mange  myter. Jeg  tror også, at der i videnskaben ligger en hel del myter, fordi der er jo ingen, der kan nå frem til den rene vare, der er jo ingen, der kan vaske deres egne tankegange så rene, at der ikke også i selv det mest gennemvaskede teoretiske grundlag ligger en eller anden myte. Men for mit eget vedkommende så mener jeg, at man skal prøve på at komme så langt væk fra myten som muligt.« 2

1. Jean-François Lyotard: Viden og det postmoderne samfund , Århus 1996, pp. 74-81.

Samtidigt er det dog tydeligt, at den foreliggende Seeberg-reception selv har været  hjemsøgt  af  fantastisk  mange  myter  -  ikke  mindst  af  myten  om 'myten', men også af myten om forfatteren, der nok lagde ud i en modernistisk-absurdistisk løjerlighed, men som siden udviklede sig til en gemytlighedens og lokalkolorittens skæmtende skrivertrold.

Det var jo i mange år Fugls føde (1957), der sammen med Eftersøgningen s  (1962)  noveller  fik  lov  at  stå  som  forfatterskabets  fremmeste  udtryk med deres manifeste, absurdistiske tilkendegivelser. Og selv om der findes temaer i Eftersøgningen - eksempelvis i novellen »Patienten« - som tydeligt peger videre frem mod det sene forfatterskabs mere komplette og komplekse filosofiske  forståelse,  så  har  kritikken  alligevel  været  tilbøjelig  til  at  blive stående ved den lidt  platte absurdisme, en absurdisme  som  alt for let har kunnet lade sig afskrive netop som modernismens forældede problematikker.

Nok findes der ikke den læsning, som ikke samtidig tager Seebergs hyppige  henvisninger  til  Nietzsche  i  ed,  og  i  den  forstand  viderebringes  kritikken, men man har i Seeberg-receptionen alligevel vist sig modvillig mod at udbrede teksternes kritiske potentiale i dets fuldstændighed og med dets endeløse fordringers - for receptionen selv - bitre konsekvenser.

Det har ført til, at Seebergs værker - berøvet for dette kritiske potentiale -  har  været  det  alt  for  lette  offer  for  anlæggelsen  af  et  hvilket  som  helst kritisk  perspektiv  og  alt  for  ofte  har  måttet  se  sig  reduceret  til  letlæste kuriøsiteter om hverdagslivets små tilskikkelser. Seeberg har selv måttet se sig reduceret til netop en gemytlighedens og harmløshedens forfatter.

Naturligvis  kan  vi  ikke  se  bort  fra,  at  Seebergs  egne  hyppige  henvisninger til sine væsentligste inspirationskilder - til Nietzsche og Wittgenstein - i et utal af interviews og artikler har ladet kritikken tro, at der her ikke var mere  at  hente,  at  alt  var  sagt,  og  at  man  derfor  kun  behøvede  at  nævne navnene, for at hele forfatterskabets filosofiske og litterære kontekst således var  klarlagt.  Problemet  er  dog,  at  denne  reduktion  samtidig  har  afskåret receptionen  fra  at  behandle  forfatterskabet  i  hele  dets  kompleksitet  og således  at  beskæftige  sig  med  alle  dets  videre  filosofisk-kritiske  implikationer.

2. Iben Holk: »Myte og hjemstavn«, in Jyllands-Posten, 7.6.1985.

Der findes jo et utal af læsninger af enkelte værker, af enkelte noveller eller romaner, og mange af dem må naturligvis siges at være glimrende læsninger på deres egne betingelser, 3 men samtidig gør de sig også alle skyldige i denne reduktion ved at lukke diskussionen efter påpegelsen af inspirationen fra Nietzsche.

Her skal kun nævnes - ikke de bedste, men de mest omfangsrige, både hvad  angår  deres  eget  format  og  de  dele  af  Seebergs  forfatterskab,  der behandles. Den tidligste, bredt anlagte læsning er Sigurd Engaard Poulsens og Kr. Friis-Jensens Dagen letter i sindet, 4 som er fra 1979 og således dækker forfatterskabet til og med romanen Ved havet. Men den er ualmindeligt diffus i sin blanding af overblik, punktlæsninger og interview og når aldrig ud over konstateringen netop af det absurde og af Seebergs egne fremhævelser i andre sammenhænge.

Den er lige så ualmindeligt diffus som Iben Holks Mytesyn 5 (1985), som er  en antologi af  læsninger og rækker frem til og med tekstsamlingen Om fjorten  dage. Heller ikke  den formår - naturligt  nok - at behandle netop kontinuiteten, endsige at komme videre end konstateringen af dét, der allerede er almindeligheder i Seeberg-receptionen. Til gengæld lægger Mytesyn - alene med sin titel - grundlaget for dét, der skal blive alle tiders fejllæsning i forfatterskabet.

Marianne Juhl præsterer i Peter Seeberg 6 (1999) dét, der så vidt er den mest forpligtede læsning, bare ikke af forfatterskabet, men af et svævende begreb om en særligt Seebergsk ånd, som hun lader opstå i sammenkogningen  af  spredte  udtalelser,  dagbogsnotater,  breve  og  naturligvis  egne  læsninger i selve det skønlitterære forfatterskab, men samtidig lades store dele af dette uberørt, Juhl udelader konsekvent dramatikken og beskæftiger sig i øvrigt ikke med formspørgsmål.

Problemet sættes for så vidt på spidsen i det hidtil sidste bud på en samlet  forståelse  af  Seebergs  værker:  I  Peter  Vejrums Som  et  firben  i  solen 7 (2000) læses forfatterskabet konsekvent i lyset af påstanden om, at Seeberg i en  enkelt  sætning  i  sin  kronik  om  Nietzsche  formulerede  dét,  der  siden skulle vise sig som hele forfatterskabets 'sandhed'. 8 Vejrum har måske ret,

3. De beskæftiger sig jo netop med begrænsede dele af forfatterskabet, men her skal alligevel fremhæves Bjarne Sandstrøms »Vejen mod havet. Bevidstheden som problem i Peter Seebergs forfatterskab« in Kritik 47, 1979, pp. 39-64; Thomas Bredsdorffs »Peter Seeberg« in Sære  fortællere ,  Kbh.  1968,  pp.  69-88  og  Erik  Skyum-Nielsens  »Hinsides  realismen«  in Luftskibet 3, 1982, pp. 12-29.

4. Sigurd Enggaard Poulsen og Kr. Friis-Jensen: Dagen letter i sindet , Herning 1979.

5. Iben Holk (red.): Mytesyn , Viborg 1985.

6. Marianne Juhl: Peter Seeberg , Kbh. 1999.

7. Peter Vejrum: S om et firben i solen , Odense 2000.

8. Op.cit., p. 8.

13

men samtidig foretager han naturligvis en reduktion, som giver alle de andre reduktionister solidt baghjul.

Vejrum nævner Wittgenstein med lige præcis ét ord, Mytesyn s forfattere gør det ikke meget bedre, og hos Poulsen og Friis-Jensen og siden hos Juhl er de  få  henvisninger  ligefrem  fejlagtige  -  de  henviser  til  sidetal  i  stedet  for paragrafer - og selvom seriøsiteten i deres læsninger ikke alene afhænger af, om de faktisk har haft Wittgensteins filosofiske værker i hånden, så er dette forhold symptomatisk for hele receptionens lemfældige omgang med denne for det senere forfatterskab helt centrale reference. Den læsning, der giver inspirationen  fra  Wittgenstein  et  seriøst  ord  med  på  vejen,  findes  ganske enkelt ikke, hvilket samtidig lukker for en videre forståelse i denne retning.

Anledningen til en sådan fejltagelse kan ligge i flere forhold; som sagt kan Seebergs egne henvisninger til Wittgenstein have foranlediget den opfattelse, at der ikke er mere at sige om den sag, for det andet kan teksternes umiddelbare lettilgængelighed have foranlediget den opfattelse, at der heri ikke ligger andet end denne umiddelbarhed, men miseren hidrører måske i højere grad fra det svært tilgængelige i Wittgensteins form.

Uanset hvad grunden er, har denne beskæring af de filosofiske implikationer virket til at lukke diskussionen. Den har nægtet Seeberg-receptionen den filosofiske overbygning, som skulle virke til at fiksere forfatterskabet i en  egentlig  filosofi-  og  litteraturhistorisk  kontekst  og  til  på  samme  tid  at åbne for værkernes enestående sprog- og videnskritiske potentiale.

Ved denne mangel på litteraturkritisk omsorg er Seebergs forfatterskab i stedet blevet udleveret til den almindelige forløjetheds geskæftige fortalere, til  netop  mytens  ydmyghedsideologiske  prædikanter.  Men  det  havde  ikke behøvet at være sådan, og der er som sagt ikke noget, der er mere fjernt fra værkernes antimytiske og antimetafysiske bestræbelser.

## Den filosofiske kontekst

Hos Bachtin defineres myten som en »absolut forening mellem sproget og den ideologiske mening,« 9 han bestemmer myten som det sted, hvor den ideologiske og metafysiske tanke viser sig i sproget, og i den forstand må man forestille  sig,  at  der  omkring  dette sted  ligger  andre  steder  fristeder om man vil - hvor alt det, som ikke er ideologi og metafysik, tillades at vise sig. Bachtin  skelner  således  mellem  de  ideologiske  og  metafysiske  myter  som magtens  »autoritative  diskurser« 10 og  alt  dette  som  ligger indimellem  og udenom ,  de  steder  hvor  det  øjeblikkelige,  tilfældige  og  individuelle  gives plads.

9. Michail M. Bachtin: »Discourse in the Novel«, in The Dialogic Imagination , Austin 1998, p.369.

Der sker en tydelig radikalisering af denne tanke hos Derrida, han er i grunden på linje med Bachtin i forestillingen om mytens løgnagtighed om verden  -  inficeret  som  den  er  af  ideologisk  ordnende  mening  -  men  han mener ikke at den ideologiske og metafysiske mening lader sig begrænse til myten alene. Den sætter sig ligeligt igennem overalt i vores sprog:

» Der gives ingen måde hvorpå man kan komme uden om metafysikkens begreber når det gælder om at bringe samme metafysik til at vakle; vi besidder intet sprog - ingen syntaks og intet ordforråd - som er fremmed for  denne  historie;  vi  kan  ikke  udtale  en  eneste  nedbrydende  sætning som ikke allerede har måttet lade sig glide ned i den form, den logik og den procedure, der er impliceret af selve det den vil anfægte.« 11

Vor kulturs ideologi og metafysik sætter sig overalt i sproget igennem som en logo- og etnocentrisme, i den forstand viser myten sit dødemandsansigt såvel i  sætningens logik som i det enkelte begreb, og det er et forhold, som Seeberg er helt på det rene med, når han ser, at »der er jo ingen, der kan vaske deres  egne  tankegange  så  rene,  at  der  ikke  også  i  selv  det  mest  gennemvaskede teoretiske grundlag ligger en eller anden myte«.

At Seeberg i øvrigt ikke bare var bekendt med selve det Nietzscheanske grundlag for  Derridas forestillinger, men også eksplicit  tilsluttede  sig det, står tydeligt at læse i hans kronik om Nietzsche. 12 Men han skrev også magisterspeciale  om Nietzsche,  og han  skrev  selv  det  begejstrede  forord  til  sit eget udvalg af Nietzsche-aforismer, hvoraf én af dem lyder:

»Kun som skabende . - Det har kostet mig den allerstørste Anstrengelse, og det koster mig stadigvæk stor Anstrengelse at indse, at det har usigeligt meget mere at betyde, hvad Tingene kaldes, end hvad de er. Rygtet, Navnet og Anseelsen, en Tings Betydning og normale Maal og Vægt, der for det meste oprindeligt er en Fejltagelse og en Vilkaarlighed, som man har kastet over Tingen som en Klædning, var den end fremmed for Tingens  Væsen,  ja  fremmed  selv  for  dens  Overflade,  -  Rygtet,  Navnet  og Anseelsen  har  efterhaanden  boret  sig  ind  i  Tingen,  er  vokset  sammen med den og er blevet selve dens Krop, fordi Troen paa Navnet er vokset fra Slægt til Slægt; - det, der til at begynde med kun synes paaklistret, bliver  næsten  altid  Væsen  og  virker  som  Væsen!  Hvor  vilde  han  ikke være en stor Nar, som derefter mente, at det er tilstrækkeligt at henvise til  denne  Illusionens  Formaaen og Tilbøjelighed for at tilintetgøre den Verden, som gælder for væsentlig, den saakaldte »Virkelighed«! Kun som skabende kan vi tilintetgøre! - Men lad os heller ikke glemme, at om man paa  lang  Sigt  vil  skabe  nye  »Ting«,  er  det  tilstrækkeligt  at  skabe  nye Navne, nye Værdier og Sandsynligheder.« 13

10. Op.cit., pp. 342 ff.

11. Jacques Derrida: »Struktur, tegn og spil i humanvidenskabernes diskurs«, in Semiotik 12/ 86, p. 52.

12. Peter Seeberg: »Nietzsche - et dobbeltportræt«, in Nationaltidende , 24.08.1950.

Naturligvis skal man være varsom med at overlade det til andre end forfatteren selv at formulere en mulig programerklæring, men jeg vil alligevel ikke tøve med at kalde Nietzsches ord for i hvert fald stærkt retningsvisende for Seeberg  gennem  hele  hans  senere  forfatterskab.  Der  ligger  heri  samme forkastelse af myterne som velhængte usandheder, der ligger samme 'afsløring' af det meningsløse, tilfældige og uordentlige ved tingene, som de »fra Slægt til Slægt« nedarvede ideologier og metafysikker ellers har virket til at tilsløre.

Og der ligger ikke mindst en ligefrem udpegelse af en mulig metode til omvurderingen af hele den verden, som har måttet se sig enten tildækket eller udgrænset. Nok viser Seeberg sig ikke senere så forfængelig at tro, at det for alvor er muligt at »skabe nye Navne, nye Værdier og Sandsynligheder«,  men idet han  lægger sig  efter Derridas dekonstruktivistiske metode, formår  han  først  at  afmontere  begreberne  -  som  var  søgt  patenteret  af metafysikken  -  for  herefter  at  indgive  dem  nyt  liv  og  ny  mening  i  en moderne verden.

Vi har samtidig Seebergs ord for, at han følte sig oprigtigt presset af det i bred forstand metafysisk inficerede, mytiske sprog, som han i en tidlig kronik gør den forrige generation, fyrrer-forfatterne, til eksponent for. Han gør sig i modsætning hertil til fortaler for sin egen generation med al dens »usikkerhed  og  deraf  følgende  skepsis  overfor  det,  som  ikke  er  prøvet  i  det allernærmeste«:

»Hvad der smager af profeti, har ikke mere store chancer. Intet kan ligesom  ængste  og  ophidse.  […]  Mens  den  tidligere  generation  tilsyneladende blev mere og mere sikker i sin sag, jo længere den dristede sig ud i det apokalyptiske, opstaar hos den nuværende en frysende fornemmelse af uvederhæftighed, naar den vover sig ud over det autentiske, ja, dokumentariske. For den er livet ikke et svulmende poetisk begreb, dramatisk sat i relief af døden efter Kingos bedste mønster, men en vandring gen- nem og en tilstrømning af erfaringer. Erfaringer, som maaske bliver til skæbne, til samvittighed, til smag.« 14

13. Friedrich Nietzsche: Visdom. Aforismer , (Oversat, udvalgt og med forord af Peter Seeberg) Kbh. 1946, p. 22.

Hvad, der yderligere kan have ansporet Seeberg i forsøget på at gøre op med det  apokalyptiske, uvederhæftigheden og de svulmende poetiske begreber, er hans egen opvækst i et moderat Indremissionsk miljø. Det er klart, at de kristen-religiøse  forestillingers  strenge  tugtelse  af  menneskets  dennesidige væren  og  deres  tilsvarende  højspændte  lovprisning af det hinsidiges  evige sandhed  har  vist  sig  umulige  at  forene  med  dét,  som  Seeberg  fandt  hos Nietzsche, og der er da heller ingen tvivl om, at han ikke bare udtalte et stort og rungende Ja - sammen med Nietzsche - til den dennesidige, beskidte og uordentlige  væren,  men  han  erklærede  også  det  mytiske  sprogs  emsige bestemmelse af hans egen verden for sin fremmeste modstander.

Det  er  denne  antifilosofiske,  antipolitiske  og  antimetafysiske  længsel, som Seeberg endeligt udfries af gennem Wittgenstein, da han efter at have afleveret manuskriptet til Fugls føde til forlæggeren i marts 1956 endelig får et uddrag af Wittgensteins Filosofiske undersøgelser mellem hænderne.

Seeberg finder, at Nietzsches forestilling om skabelsen af de nye navne bliver overflødig med Wittgenstein-undersøgelsernes påpegning af, at der i vores  dagligdags anvendelse af sproget allerede gives  mulighed  for vores i bred forstand ufilosofiske omgang med tingene. Heri hævder Wittgenstein ikke, at der eksisterer et sprog, som på en anden måde kan begribe selve tingenes væsen, men blot at der eksisterer en mangfoldighed af regelsystemer for anvendelsen af sproget, en mangfoldighed af sprogspil, hvori det givne navn opnår sin forklaring, og at en ufilosofisk forklaring således er mulig ved anvendelsen af navnet i et sprogspil, som i sig selv er af en ufilosofisk karakter. 15

Seeberg  bemærker  selv  i  sit  forord  til  en  senere  udgave  af Filosofiske undersøgelser , at Wittgensteins beskrivelse »i stedet for at åbne for nye dyb bredte  sig  ud  i  en  overalt  nærværende  horisontalitet«. 16 Seeberg  finder,  at Wittgenstein  -  i  stedet  for  at  arbejde  sig  længere  ind  i  de  filosofiske  og metafysiske illusioner og inde fra afsløre netop det illusoriske - tværtimod blotlægger  vores  sædvanlige  ståsted,  vores  udgangspunkt  i  sproget  som  et udgangspunkt i  ufilosofisk  område.  Eller  rettere;  Wittgenstein  blotlægger vores udgangspunkt som en udgangspunktløshed, altid og hele tiden er der denne mangfoldighed af sprogspil til vores rådighed, og det er ikke til alle tider metafysikken og filosofien, der gennem sproget bestemmer vores blik på tingene.

14. Peter Seeberg: »Den tavse generation«, in Information , 19.09.1955.

15. Jf.  Peter  Seeberg:  »Wittgenstein«,  in Information ,  31.03.1959.  Her  citeres  Wittgenstein  i Seebergs egen oversættelse for, at »den egentlige opdagelse er den, som sætter mig i stand til at afbryde filosoferingen, naar jeg vil.« Heri afviger Seeberg ikke væsentligt fra ordlyden i § 133 i den senere udgave af Filosofiske undersøgelser (se note 16).

16. Ludwig Wittgenstein: Filosofiske undersøgelser , Viborg 1995, p. 8.

Om dette møde med Wittgenstein bemærker Seeberg selv, at »der fik jeg omsider også hold på nihilismen, fik det fuldstændig afrundet for mit eget vedkommende, så jeg kunne rejse mig og gå min vej igen.« 17 Hermed udfries han af sin stadige kamp mod filosofiens og metafysikkens sproglige omklamring, og han føler at han kan gå sin vej som en fri og moderne - og fuldvoksent modernistisk forfatter.

## Myternes status

Som  det  indledningsvist  blev  bemærket,  kan  der  for  denne  betragtning sættes en blød cæsur mellem Eftersøgningen s noveller og romanen Hyrder . Først med Hyrder påbegyndes for alvor hele det sene forfatterskabs omstændelige arbejde med tilegnelsen af den verden, som de traditionelle, filosofiske  og  metafysiske  forestillinger  gennem  sproget  har  taget  patent  på.  Her begynder åbningen af sproget for verden som sig selv og før alle de sproglige forklaringer, som har udgrænset, løjet om eller i bedste fald ladet det ligge, som var for beskidt, for uordentligt eller blot for anderledes til at finde plads i deres ideale ordninger. Det er en åbning netop for mangfoldigheden og for vores faktiske uvished om væren.

At  det er  med  læsningen  af  Wittgenstein  og siden  med affatningen af Eftersøgningen , at Seeberg eksplicit får »hold på nihilismen«, er dog tydeligt nok.  I  novellerne  konfronterer  han  de  vedtagne  logikker  med  de  mest absurde  udviklinger,  eksempelvis  i  novellen  »Hjulet«,  hvor  Djap  i  den meningsfulde sorg over tabet af sin kone ganske meningsløst kaster sin kærlighed på et hjul. Eller i titelnovellen »Eftersøgningen«, hvor Boole og Half leder  efter  sygeplejersken  Daisy  Belgrave,  men  hvor  deres  eftersøgning ender som en tom gestus, og hvor det for så vidt kun er selve vedligeholdelsen af aktiviteten, som giver mening.

Seeberg synes i novellerne at have lagt sig efter Wittgensteins ord om, at »det, jeg vil lære dig, er: At gå fra en ikke åbenbar meningsløshed til en åbenbar.« 18 Seeberg udfordrer den vedtagne meningsfuldhed, han afskriver den til illusionernes overdrev, idet han viser netop dens grundløshed, vore filosofi- ske og metafysiske logikkers manglende alibi i den verden, som ligger før alle sproglige ordninger.

17. Hanne Marie Svendsen: Romanens veje. Værkstedssamtaler med danske forfattere , Kbh. 1966, p.86.

18. Wittgenstein, § 464.

At der naturligvis også er andet og mere på færde end disse absurditeter, viser sig ikke mindst i »Patienten«, hvor Seeberg i en vis forstand foretager den modsatte bevægelse: Jeg-fortælleren udsættes for en absurd amputering af alle sine forskellige legemsdele, der efterhånden erstattes af proteser - af kunstige  lemmer  og  organer  -  som  billede  på  de  sproglige  forestillingers egne kunstighed og  deres  manglende  alibi  i  det  naturligt  og  ved  sig  selv givne.

Herigennem fremstilles dekonstruktionen af dette, som Bachtin ser som den traditionelle metafysiks centrale topoi, som »det klassiske billede af den afsluttede og fuldstændige krop,« 19 mens fortællingen ender i en tilslutning til  Wittgensteins  forestilling  om  sprogets  helhed  af  en  mangfoldighed  af sprogspil, af tilfældige, omend nødvendigt vedtagne logikker. Når patienten slutteligt udtaler sit »Så lad det være mig«, 20 accepterer han ikke bare den i moderniteten tabte selvfølgelighed, men han antager også illusionerne, alle de løgnagtige logikker, som det sprog vi har at gøre godt med trods alt.

Det  kan  dog  ikke  understreges  kraftigt  nok,  at  patienten  netop  ikke antager de metafysiske forestillinger og det heraf inficerede sprog som sig selv,  han  accepterer  dem  netop  som  kunstige,  som  usande, men også som trods  alt  givne.  Vi  har  ikke  andre  sprog  end  den  traditionelle  filosofi  og metafysiks, han siger - med Derrida - at »vi besidder intet sprog - ingen syntaks og intet ordforråd - som er fremmed for denne historie«, og kun gennem  dekonstruktionen,  ved  omstændeligt  at  demontere  sproget  fra  de oprindeligt meningsgivende sammenhænge skal vi forstå at vise det i dets fundamentale fremmedhed for væren som sig selv for siden at kunne indgive det en anden meningsfuldhed.

Seeberg oplevede selv, at »i afslutningen af 'Patienten' løses jo identitetsproblemet.« 21 Det må forstås i forlængelse af Wittgensteins metafor for sprogets paradoksale sammenhængskraft, han siger her, at »trådens styrke ligger ikke deri, at en eller anden fiber gennemløber hele dens længde, men deri, at mange fibre griber over i hinanden«. 22 At Seeberg anvender metaforen som billede også på det moderne jegs paradoksale sammenhængskraft, hvori én metafysisk  forestilling  ikke  gennemløber  hele  dets  længde,  men  hvori  en mangfoldighed af filosofiske og metafysiske forestillinger »griber over i hin- anden«, ja det svækker naturligvis ikke metaforen, og man kan med Bachtin udvide den til at gælde hele vores kulturs sammenhængskraft.

19. Michail M. Bachtin: Rabelais and His W orld , Bloomington 1984, p. 25.

20. Peter Seeberg: »Patienten«. In Eftersøgningen , Viborg 1997, p. 32.

21. Poulsen, p. 60 (se note 4). Man kan i øvrigt jævnføre med Henk van der Liet: Indfaldsvinkler - en forfattersamtale mellem Peter Seeberg og Poul V ad , Viborg 1998, p. 83.

22. Wittgenstein, § 67.

Bachtin  taler  ikke  om  en  konstituerende  mangfoldighed  af  sprogspil, men han anvender i stedet  begrebet  'heteroglossia'  til  beskrivelsen  af  den nødvendige flerhed af 'stemmer' - logikker - til styrkelsen af den paradoksale identitet:

»Det er nødvendigt, at heteroglossia oversvømmer kulturens forståelse af sig selv og sit sprog, trænger ind til dens kerne, relativerer ideologiens og litteraturens oprindelige sprog og berøver kulturen sin naive mangel på konflikter.« 23

Om det er Wittgensteins forestilling om sprogets egentlige styrke ved dets utal  af  anvendelsesmuligheder,  om  det  er  Seebergs  forestilling  om  jegets styrke ved flerheden af de ind i hinanden gribende filosofiske og metafysiske logikker, eller om det er Bachtins forestilling om kulturens styrkelse gennem fremmede ideologiers oversvømmelse og relativering af dens løgnagtige konfliktløshed, så er de dog alle udtryk for én og samme tanke, de er alle udtryk for netop mangfoldighedens sandhed.

Men det er en tanke, som først for alvor sætter sig igennem i Hyrder , med de fulde konsekvenser for romanens hele form, sprog og tematik. Den er et fuldstændigt uigennemtrængeligt morads af fornemmelser og forestillinger, af  kristene,  græske  og  nordiske  mytologiske  allusioner,  filosofiske  og  litterære referencer og af alle interrelationers evige fordoblinger, og hinsides dette står  egentligheden som  sig selv,  utilgængelig,  ubegribelig ved nogen enkelt forestilling alene, endsige ved dem alle i sammenhæng.

Netop egentlighedens fravær virker som den strukturerende metafor for hele romanen; hovedpersonen Leo Gray kører ind i et vejtræ allerede i andet kapitel og ligger siden bevidstløs på hospitalet, indtil han endeligt dør uden egentligt at være blevet kontaktbar. For så vidt er han kun nærværende som fravær, han er dén, som de nærmeste - elskerinden Erna, samleversken Viola og veninden Rosa - hele tiden er beskæftigede med, mens han blot ligger hen som bevidstløs krop, som ting, eller som ren form til investeringen af alle de tre kvinders forestillinger.

Det overlades nemlig til de tre kvinder at tegne billedet af Leo Gray, hver især ud fra deres eget perspektiv og ud fra den rolle, som han har spillet for den enkelte. Der fremkommer i den forstand ingen sandheder om ham, der er  ingen  sandheder,  men der er kun mangfoldigheden af forestillinger om dét, som vi aldrig kan begribe som sig selv, men som vi heller aldrig kan lade være med at forsøge at begribe. Det er under ingen omstændigheder romanens intention at få hele komplekset af interrelationer til at danne en stabil skematik,  der  tillader  os  endeligt  at  ordne  hverken  karaktererne  eller  de investerede  forestillinger  i  et  hierarki  for  henholdsvis  betydningsfuldt  og betydningsløst, men den sigter med sin komplekse mangfoldighed mod en faktisk uoverskuelighed og mod meningens uendelighed.

23. Bachtin: »Discourse in the Novel«, p. 368 (se note 9).

I den forbindelse virker det samtidig betegnende for stort set hele receptionen  af Hyrder ,  når  Bo  Hakon  Jørgensen  omtaler  denne  mangfoldighed som  »blindspor«  i  romanen, 24 men  der  er  ikke  noget,  som  taler  for  at  de endeløse spor skal betragtes som blindspor. Spor lægges ud, og der antydes mønstre, som viser sig ikke at være dækkende for hele romanen, endsige for en given karakter eller blot for en enkelt relation, men endeløsheden viser, at der ikke findes nogen endelig mening gennem forfølgelsen af disse spor. De er aldrig mere end betydningsfulde antydninger af personernes og relationernes karakter, de er kun dele til en aldrig færdig forståelse.

Et spor, som sædvanligvis spiller en central rolle i receptionen - selv om den jævnfør ovenstående ikke gør det i romanen - er »lignelsen om de betroede talenter«, som Erna vil læse for Leo:

»Hun tog biblen ud af natbordet og bladrede i det knirkende papir, slog op  i  det  gamle  testamente  under  profeterne,  kiggede  i  åbenbaringen, ledte efter salmerne, men fandt i stedet lignelsen om de betroede talenter, som hun læste færdig. Hun ville læse den højt for Leo…« 25

For det første er det betegnende, at Erna ligesom ved et tilfælde falder over lignelsen, den logik eller den myte, som hun vil bestemme Leos væsen ved, idet hun vil læse den for ham. For det andet er Leo netop forulykket, idet han er vendt om på sin vej hjem for i stedet at køre tilbage til sin elskerinde og således investere sine »betroede talenter«, og lignelsen nævnes da heller ikke oftere i  romanen. 26 Og  for  det  tredje  ender  den  med  i  højere  grad  at virke beskrivende for samleversken Viola, idet hun frigør sig fra Leos dårlige indflydelse og som den eneste af romanens karakterer undergår en utvetydigt positiv udvikling.

Som sagt er romanen uendeligt kompleks, den anslår med sine evige referencer et utal af temaer, men ét billede korresponderer med dens grundlæggende metafor - netop som billede på denne uendelighed, på egentlighedens stadige  forskyden  sig  til  et  sted  hinsides  alle  forestillinger  og  sproglige billedliggørelser  - hvor  »drengen på havregrynspakken løb videre med sig selv i armen langt tilbage i evigheden.« 27 Netop dette billede viser romanens egen anvendelse såvel af billederne som af en mængde filosofiske og metafysiske forestillinger til fremstillingen af egentligheden, af alt dette, som ikke er sprog, men som er givet før alle sproglige konceptualiseringer.

24. Bo Hakon Jørgensen: »Bevidsthedens rum«, in Mytesyn , p. 67 (se note 5).

25. Peter Seeberg: Hyrder , Kbh. 1970, pp. 37-38.

26. Efter at have diskuteret lignelsen over 7-8 sider må Friis-Jensen konstatere, at »den […] passer ikke mere på situationen, den er pludselig blevet uaktuel«, Poulsen og Friis Jensen, p. 113 (se note 4).

Hyrder anvender metaforen til at vise, at forestillingen om nogensinde at nå frem til egentligheden er omsonst. Der gives i den forstand kun de filosofiske og metafysiske - og de litterære - konceptualiseringers stadige begribelse og fremstilling af sig selv, mens det andet, dét der ikke er sprog, aldrig kan  underkaste  sig  den  ordnende  logik  uden  samtidig  at  blive  til  noget andet, uden at blive forskelligt fra sig selv og således opgive sin meningsløse andethed.

## Den store forveksling

Den status, som Seeberg hermed tildeler alle de filosofiske og metafysiske logikker til  menneskets ordning af det  altid uordentlige, er en status  som ligeligt nødvendige - og ligeligt forgæves - forsøg på at sprogliggøre dette, som  alligevel  aldrig  kan  blive  sprog.  Forestillingerne  er  nødvendige,  idet karaktererne orienterer sig ved dem i forhold til det asprogligt givne, ligesom læseren orienterer sig ved dem i forhold til karaktererne, bagved ligger den  anden  virkelighed  i  sin  stadige  ubegribelighed  som  sig  selv,  men  kun mangfoldigheden af disse perspektiviske betragtninger kan indrømme væren dens faktiske meningsløshed.

Ét forhold, som dog har givet anledning til hyppige misforståelser i tilgangen til forfatterskabet, er teksternes høje frekvens af referencer netop til bibelske karakterer og begivenheder. Eksempelvis beklager Ib Bondebjerg i sin læsning, at det hidtidige forfatterskabs problemer i Hyrder »søges løst via en religiøs tematik,« 28 men det er dog tydeligt, at han med sit eget marxistiskkritiske udgangspunkt snarere har ladet sig tirre af referencernes karakter, end han har set på deres faktiske anvendelse, og han har herved afskåret sig fra en væsentlig indsigt i teksternes ellers helt igennem antireligiøse forståelse.

Men det er nu også oftere det modsatte, som er tilfældet, nemlig at Seebergs tydelige bibelkyndighed  giver  anledning  til en helt utilstedelig omklamring. Det er tilfældet i Mette Gramstrups læsning af »Mariæ lovsang«

27. Seeberg: Hyrder , p.62.

28. Ib Bondebjerg: Peter Seeberg. En ideologikritisk analyse , Grenå 1972, p.77.

fra Dinosaurusens sene eftermiddag (1974) og  igen  i Karen Horsens' læsning af den efterfølgende Argumenter for benådning (1976); Gramstrups og Horsens  eget  bibelkendskab  foranlediger  en  'overfølsomhed'  for  visse momenter i teksterne, referencerne  modtages  i  en ånd, som  er uforenelig med teksternes. Den alt for faste tro på disse referencers gyldighed som sig selv, den alt for faste tro på Gud som den højeste og endelige mening, er på direkte  kollisionskurs  med  teksternes  tro  på  netop  mangfoldigheden  som den  eneste  sandhed.  Den  kristen-religiøse  tilgang  benægter  heteroglossias sandhed og lukker konsekvent for den dialog, som Seebergs tekster søger at åbne.

I den anledning må man naturligvis spørge, hvad Gramstrup og Horsens i øvrigt mener om Seebergs omgang med først Nietzsche og siden Wittgenstein? var det bare lidt sværmerisk halløjsa? eller vil de hævde, at Nietzsche sikkert heller ikke mente sin kritik så slemt? at han bare lod sig rive med og så ligesom fik sat tingene lidt på spidsen?

I sin læsning af »Mariæ lovsang« skriver Gramstrup:

»Når  Peter  Seeberg  med  novellens titel  henleder  opmærksomheden  på Jesu mor, så lader han teksten signalere, at han vil bevidstgøre en erfaring hos læseren, som læseren nok allerede har - men ikke har i kraft af den genkendelige omverden, men i kraft af et fælles menneskeligt grundvilkår.« 29

Det  er  klart,  at  novellen  med  sin  titel  henleder  opmærksomheden  på  dét fælles,  som  ligger  før,  men  dette  er  ikke  så  meget  »et  fælles  menneskeligt grundvilkår«, som det er den traditionelle forestilling om dette grundvilkår; novellen fremstiller »den genkendelige omverden« og det grundvilkår, som heri afslører sig i et problematisk forhold til den fælles forestilling, til den mytiske  tekst,  som  denne  del  af  virkeligheden  sædvanligvis  er  blevet  set igennem.

Dét, som mangler at blive taget alvorligt i Gramstrups læsning, er novellens demonstrative understregning af det jordiske i iscenesættelsen. Novellens  forståelse  bliver  ved  sin  dialogiserende  anvendelse  af  det  mytiske mønster ikke religiøs, men novellen fremviser dette mønsters utilstrækkelighed, idet den viser, hvordan det ikke kan dække hele novellens faktiske virkelighed.

Forholdet kan sammenlignes med utilstrækkeligheden af »lignelsen om de betroede talenter« i Hyrder ; Marias lovsang i Lukasevangeliet, den forud- gående bebudelse af, at hun skal føde Guds søn og omstændighederne i det hele taget, tillades ikke at virke paradigmatisk for novellen, men evangeliets tekst tvinges til at lade sig diskutere som inadækvat forestilling.

29. Mette  Gramstrup:  »Mariæ  lovsang  -  en  lovprisning  af  livet  i  døden«,  in Dansk  Noter 1 (1991), p. 28.

I novellen ligger Marias mand Andreas syg, det er søndag, og den første tredjedel af novellen skildrer hendes forsøg på at få fat i vagtlægen. Men da hun på en bar endelig finder en mønttelefon, der virker, får hun blot at vide, at  lægen  først  kan  komme  om  en times  tid,  og  hun  går  hjem  for  at  pleje Andreas.  Da  lægen  langt  om  længe  dukker  op,  konstaterer  han  kun,  at Andreas må indlægges, og resten af tiden plejer Maria omhyggeligt Andreas, giver ham lidt mad, taler lidt med ham, og endelig kommer ambulancen, og Andreas bæres ned.

En af de forskelle, der umiddelbart springer i øjnene, er, at det her drejer sig om død og ikke om fødsel, og man kan ikke se bort fra, at der ikke knytter sig meget håb til døden, og at det på den baggrund fremstår som overordentligt  paradoksalt  at  tale  om  »lovsang«.  Det  er  det  omvendte  forhold, ligesom da Maria skal have fat i vagtlægen; han kommer ikke til hende som en anden helligånd, men hun må under stort besvær og på sine gamle ben selv prøve at få fat i ham, og da hun endelig får fat i en sekretær, er tonen stærkt afvisende.

Forholdet  kunne  sammen  med  ventetiden  først  på  lægen  og  siden  på ambulancen  afskrives  som  vilkårene  i  en  moderne,  sekulariseret  verden, hvor gudstroen bliver så meget mere nødvendig, eftersom videnskaben som det nye paradigme ikke tager sig af at forklare tilværelsen for menneskene. Men et sådant perspektiv fortrænger helt »lovsangen« fra fortællingens plan, den  ville  ikke  vise  sig  i  andet  end  titlen  og  navnesammenfaldet,  mens meningen naturligvis er, at fortællingens  strukturer  og centrale  topoi  skal fremstå som ligefremme kommentarer til strukturer og topoi i den metafysiske forestilling.

Ligesom  døden  er  en  kommentar  til  forestillingens  håbefuldhed,  og ligesom Marias besvær med at komme i kontakt med lægen er en påpegning af menneskenes faktiske henvisthed til sig selv og hinanden, så er også hendes pleje af Andreas en besk kommentar til forestillingen om den ubesmittede  undfangelse.  Den  kropsforskrækkede  og  berøringsangste  forestilling kommer til kort over for novellens handling og den faktiske virkelighed, der i bogstavelig forstand sejler i blod og urin, i spildt øl og blomkålssuppe og i »skodderne, asken og tændstikkerne« fra det aksebæger, som Maria vælter, da hun skal ringe. 30

Den konstante  overskriden  og  udflyden  bliver  et  motiv  i  novellen,  der påpeger de virkelige forholds flydende uordentlighed over for forestillingens klare  og  virkelighedsfjerne  logik.  Virkeligheden  kan  ikke  rummes i denne forestilling,  den kan  ikke  rummes i nogen sproglig form, og omvendt kan ingen forestilling dække en virkelighed, som er i stadig bevægelse, og som i sin grund er ustabil; det faktiskes momenter blandes, griber over i hinanden og lader sig ikke endeligt bringe på forestillingens klare formel.

30. Peter Seeberg: »Mariæ lovsang«. In Dinosaurusens sene eftermiddag , Viborg 1999, p.140.

Mariæ lovsang fremstiller »den genkendelige omverdens« udflydende og kaotiske  karakter  i  skærende  kontrast  til  den  underliggende  teksts  ideale forestillinger om samme altforklarende princip. Den stiller den skidne død over for forestillingens rene og ubesmittede fødsel, den viser menneskene i deres faktiske henvisthed til sig selv og hinanden, og det gøres aldeles klart, at  kun ved at demontere den i teksten dialogiserede, mytiske logik fra sin oprindelige sammenhæng og herunder bringe den i berøring med den faktiske værens beskidte og kaotiske virkelighed, kan dette sprog gøres anvendeligt for det moderne menneske.

Heller ikke Karen Horsens kan tilsyneladende stå for Seebergs tydelige bibelkyndighed, i hendes læsning af Argumenter for benådning forekommer al den grund - som det hidtidige forfatterskab så møjsommeligt har tilegnet sig  -  med  ét  slag  tabt,  når  hun  med  reference  til  titelnovellen  skriver,  at 'nåden' naturligvis er en væsentlig mellemmenneskelig kvalitet, men samtidig fortsætter: »Men det, at det forholder sig sådan med vort liv, er i sig selv en nåde, og nåden mennesker imellem beror på et nådens kildevæld, som befinder sig uden for den verden, vi behersker.« 31

Der er imidlertid ikke nogen forestilling, som er teksten fjernere, det er hele dens bestræbelse at vise, at der ikke er noget uden for denne verden, men at vi først og sidst er henvist til hinanden og i denne interrelation er beroende på hinandens gensidige tilgivelse, ja den viser endda, hvordan det netop  er  forestillingen  om  det,  der  »befinder  sig  uden  for  den  verden,  vi behersker«,  som  til  hver  en  tid  har  virket  til  at  forplumre  forholdet  menneskene imellem.

Seebergs tekst er bygget op af ni stykker af varierende længde, tenderende mod det mere kortfattede, men med den sidste tekst som en betydelig undtagelse,  og  de  former  sig  alle  som  petitioner  stilet  til  en  dømmende instans.  I  dette  forhold  adskiller  de  to  sidste  tekster  sig,  idet  domstolene ellers har været af en verdslig karakter. Petitionerne gælder her landsretter og dommere, mens det i den ottende tekst er Gud, der sættes som dommeren, og i den sidste gives funktionen til »min hustru«. Der er forinden tilløb til  en  nuancering, idet én tekst er stilet til »folkedomstolen«. Den foregår i Kina, og samtidig med at denne domstol har officielt gyldig karakter, giver den ved sin dobbelttydige benævnelse plads for, at andre end de af samfun- det  udpegede  dommere kan dømme i det forhold, som petitionen gælder. Der  foregår  således  en  bevægelse  fra  en  autoriseret  domstol  i  samfundsmæssig forstand, over folket og Gud, til den højst uautoriserede hustru.

31. Karen Horsens: »Nådens kildevæld«. In Mytesyn , p.121 (se note 5).

Samtidigt forekommer en markant udvikling i karakteren af de forbrydelser,  som  de  dømmende  instanser  bedes  om  at  mildne  straffen for  eller helt at se bort fra; hvor vi starter med de sværeste forbrydelser, med barneog  rovmord,  bevæger  vi  os  over  mened  til  udeladelsen  af  forbrydelsens karakter, over en tvivlsom anklage for tyveri og til en gradvis spørgen til den dømmende instans' autorisation, som endeligt giver sig udslag i en meget direkte henvendelse til Gud:

»Til den almægtige, himlens og jordens skaber. Enten ser du virkeligt i nåde til os, eller også lader du os gå virkeligt til. Du har haft god tid. Venlig hilsen« 32

Der sker her en ligefrem og irettesættende henvendelse til selve grundlaget for begrebet om 'nåden', til den kristne forestilling, som først har konstitueret og siden patenteret begrebet, og hermed anfægtes Horsens' eget grundlag så direkte, at hendes læsning må antage en ligefrem parodisk karakter. Hendes kommentar er, at »med den slags ultimata går man i nærkamp med den almægtige. De har en lang tradition bag sig i kristenheden, og er indiskutable, ufortolkelige og helt igennem uhåndterlige. De bare står der.« 33 Der forekommer ikke Horsens anden udvej end først den bedrevidende grinen ad  menneskets  forfængelighed,  dernæst  den  omklamrende  inkludering  af kritikken i kristendommens egen tradition, og til sidst den forsøgsvise forflygtigelse af den som ufortolkelig og uhåndterlig.

Sagen er, at der hen gennem teksten sker en omvending af forholdet mellem de private menneskers faktiske syndighed og den offentlige og verdslige domstols  tydelige  gyldighed  -  til  forholdet  mellem  de  private  mennesker som en anden gyldig offentlighed og de religiøse forestillingers egentligt private og ugyldige fordømmelse af denne anden offentlighed. Det vises, hvordan de religiøse forestillinger, der etablerede den oprindelige tekst, implicerer  autoriseringen  af  en  højeste  og  dømmende  instans,  der  ligger uden  for  menneskenes  verden, og som  herved  tiltager  sig  gyldighed uden alibi i verden, som den er.

Fejllæsningen sker på et for teksterne aldeles afgørende område - som det var tilfældet hos Bondebjerg og Gramstrup, og som det sker hos andre kritikere, der i deres læsninger tillægger det i teksterne inkluderede, bibelske materiale en sådan vægt, at de kristne forestillinger snarere fremstår som tematiserede end som problematiserede.

32. Peter Seeberg: »Argumenter for benådning«, in Argumenter for benådning , Viborg 1976, p. 15.

33. Horsens, p. 120.

Det er tilfældet hos Marianne Juhl, der hævder om novellens forståelse, at den ikke adskiller sig

»meget fra den kristne tanke om, at der i forholdet mellem Gud og det syndige  menneske  kun  er  nåden,  som  vi  hverken  kan  gøre  os  fortjent eller  ufortjent  til.  Men  den  afgørende  forskel  er  selvfølgelig,  at  syndsforladelsen ikke ligger i Guds hænder. Det er op til det ene menneske at tilgive det andet, medmennesket.« 34

Hermed lykkes det også Juhl at forplumre forholdet grundigt, hun har i sin forudgående læsning bundet sig så stramt op på tekstens tematisering af de kristne forestillinger, at hun samtidig har forpligtet sig på forestillingen om, at Gud eksisterer for teksten.

Følgelig må Juhl sætte det som den afgørende forskel, at nåden ikke ligger i Guds hænder og på denne omvendte måde alligevel tillade Guds eksistens for teksten, mens den helt igennem afgørende forskel mellem novellens forståelse og »den kristne tanke« er, at Gud ikke eksisterer for denne forståelse, at han aldrig har eksisteret, men at vi alligevel kun har de begreber at gøre godt med, som forestillingen om ham har forsynet os med, også når vi skal begribe selve den måde, som vi er overladt til hinanden på.

Derrida sagde, at »der gives ingen måde hvorpå man kan komme uden om metafysikkens begreber når det gælder om at bringe samme metafysik til at vakle«, men der gives dog en dekonstruerende anvendelse af disse samme begreber,  som udstiller metafysikkens forløjethed og samtidigt giver begreberne ny mening i en hverdagslig og helt igennem verdslig sammenhæng.

## Sprogets evige inkontinens

I den forstand hævder hele Seebergs forfatterskab sammen med Bachtin, at »enhver  universelt  gyldig  værdi  opnår  kun  reel  gyldighed  i  en  individuel kontekst;« 35 ingen  vidensdiskurs  eller  logik,  ingen  mytisk  forestilling  eller noget sprog får mening eller værdi gennem andet end berøringen med det øjeblikkelige,  det  lokale  og  individielle,  gennem  netop  stedet  for  det begrænsede  perspektiv,  som  for  en  anden  betragtning  modsiger  den  universelle gyldighed.

34. Juhl, p.128 (se note 6).

35. Michail M. Bachtin: Toward a Philosophy of the Act , Austin 1995, p. 36.

Eller man kan sige, at forfatterskabet hengiver sig til det, som Lyotard kalder »legitimeringen ved paralogien«, Seebergs tekster

»sigter mod at få hverdagsdiskursen til at blive en slags metadiskurs: de almindelige udsagn fremviser en tilbøjelighed til at citere sig selv og de forskellige  pragmatiske  pladser til  at  forholde  sig  indirekte  til  det  alligevel aktuelle budskab, der vedrører dem.« 36

Det ser vi endvidere i »Gensidig berøring« - også fra Argumenter for benådning - heri er Hubert konen utro under sine daglige ture i parken, dette er hans lille, private fornøjelse, men han kommer alligevel ikke uden om samtidig at betro sig til gartneren, fordi utroskaben først gennem denne 'offentliggørelse'  bliver  faktisk  virkelig.  Gartneren  misforstår  ham  dog  og  søger  at trøste:

- »- Det er jo ingen forbrydelse, sagde gartneren mærkeligt ivrigt.
- Det ved man jo ikke, sagde han, der er jo altid nogen, det går ud over. Man må håbe, de kan holde til det.

Gartneren så forvirret på ham.

- Min kone ved ikke noget, sagde han .« 37

Sagen er, at på samme måde, som Huberts utroskab kun er en utroskab for så vidt, at han også tager del i andre sammenhænge, som han følgelig kan vise sig utro imod, så kan han også kun have denne særhed for sig selv, hvis han  samtidig  får  den  bekræftet  af  andre,  af  fællesskabet,  netop  som  en særhed, og derfor kan han ikke tillade, at gartneren gør det hverken harmløst  eller  ligefrem  normalt.  Heri  ligger  samtidig  Wittgensteins  forestilling om 'det private sprogs' umulighed, om at selve sproget kun kan have mening netop gennem den fælles anvendelse, gennem konsensus, og derfor må også Huberts brud med de fælles regler - han lille, private fornøjelse - bekræftes af de andre netop som et brud. 38

Men forholdet henter stadig sin hele mening i Huberts egne, øjeblikkelige og lokale omstændigheder, Huberts faktiske væren er den kontekst, som giver begreberne og strukturerne mening overhovedet, selv om vi kun kan tale om denne mening gennem et fælles sprog, og i den forstand taler »Gensi- dig  berøring« om det samme som »Mariæ lovsang«. Det er i begge tilfælde novellernes bestræbelse at vise, hvordan de filosofiske og metafysiske forestillinger,  myterne  eller  sproget  i  det  hele  taget må have  bekræftet  sin meningsfuldhed af de faktiske, individuelle sammenhænge, og at troen på nogen forestillings sandhed for sig selv, på en meningsfuldhed hinsides disse sammenhænge, ganske enkelt er en løgnagtig og idealt ordnende fornægtelse af disse sammenhænges altid uideale og uordentlige karakter.

36. Lyotard, p.122 (se note 1).

37. Peter Seeberg: Argumenter for benådning , p.129

38. Jf. Wittgenstein, §§ 23, 202, 243.

Det er klart, at denne forståelse samtidig har konsekvenser for den litteraturvidenskabelige behandling af forfatterskabet, det modsiger med hele sit væsen forestillingen om, at det skulle være muligt således at bringe det på endelig formel. Uanset sit høje abstraktionsniveau skal kritikken aldrig vise sig i stand til i sin fuldstændighed at rumme hele forfatterskabets komplekse mangfoldighed af temaer og undertemaer og af interrelationer og referencer til  konteksten af filosofiske og metafysiske forestillinger. Men netop ved at indrømme partikulariteten, tilfældigheden og mangfoldigheden deres ret til det sidste ord, skal kritikken imødekomme forfatterskabet på et helt centralt punkt og således imødegå - ikke bare den kristen-religiøse ordnings forløjethed, men også enhver syntetiserende mytes utilstedelighed.

Det  er  i  det  hele  taget  et  tema  i  forfatterskabet,  at  de  ideale  former hverken formår endeligt at lukke den evigt flydende uordentlighed ude eller faktisk  at  begribe  og  fastholde  den,  uden  at  den  stadig  skal  løbe  mellem deres fingre som vand. Denne dobbelte inkontinens optræder allerede første gang i Fugls føde , hvor Tom har hul i skoene, og hvor »klamheden fra fortovet trængte op igennem sålerne«. 39 Også Rosa plages i Hyrder af »den fugt, der trak ind i skoene, selv nu i bilen,« 40 og den konstante ind- og udflyden, formernes evige inkontinens, er igen et tema i »Mariæ lovsang«, som vi allerede har set.

Men også hen gennem resten af forfatterskabet viser Seeberg sig stærkt optaget af at påpege, hvordan karaktererne har stort besvær med at få hold på væren, i »Flugt tilbage« fra Om fjorten dage er der ingen ende på fremvisningen  af  skjorter,  der  stryges,  værelser,  der  luftes  ud,  unge  mænd,  der brækker  sig  eller  pudser  næse,  lokumstønder,  der  skiftes,  kagedåser,  der plyndres, og sodavand,  der  vælter -  selvom  »der flød ikke  så  meget  ud.« 41 Tjenestepigen Dagmar er et 'ordensmenneske', hun »havde altid været bange for lort,« 42 hun befinder sig i det hele taget ikke godt i denne - moderne verden, og hun ender med at flygte tilbage til sit barndomshjem.

39. Peter Seeberg: Fugls føde

40. Seeberg: Hyrder , p. 52.

41. Peter Seeberg: »Flugt tilbage«, in Om fjorten dage , Viborg 1981, p. 149.

42. Seeberg: »Flugt tilbage«, p. 147.

, Viborg 1997, p. 26.

29

Men at der for Seeberg ikke kun var tale om menneskenes angste forsøg på  at  ordne  den moderne verden,  viser  sig  i  »Ansats  til  selvforsvar«,  hvor skræddermester Haunstrup ikke kan holde støvet ude af »selv det tætteste klædeskab,  selv  ved  den  yderste  renlighed.  Deri  lå  selve  verdensordenens umulighed.« 43 Haunstrup ønsker den ideale ordning af det altid uordentlige, men der er ikke noget, som er mere fremmed for Seebergs hele forfatterskab end selv at søge en sådan ordning, endsige at bekræfte kristendommens ideale  myter  om  en  endelig  mening,  som  strukturerer  den  menneskelige  tilværelse ned til mindste detalje. I Seebergs forfatterskab fremstår »verdensordenens umulighed« til hver en tid som selve det skønne ved den menneskelige tilværelse.

At Seeberg  fremstår  som en 'folkelig'  forfatter alene gennem sine teksters lettilgængelighed og deres levende optagethed netop af det almindelige livs former, betyder ikke at man også omvendt kan gøre ham til eksponent for alskens folkelig overtro og enfoldighed. Forfatterskabet er større end som så, men der skal en mere forpligtet kritik end den foreliggende til at vise det. Den  åbenlyse  ignorering  af  forfatterskabets  kritiske  kontekst  og  alle  dets filosofiske implikationer grænser i visse tilfælde til det uanstændige, og den forløser slet ikke forfatterskabet som et af den moderne, danske litteraturs absolut betydeligste.

43. Peter Seeberg: »Ansats til selvforsvar«, in Om fjorten dage , p. 99.

31

HADERSLEV KATEDRALSKOLE

Dansk Stil

Naturans Ag Naturfidning

Mennesket teen overr ane

etagtende eller ogra underspgende Af

Angueher stille ry jia to Mikr: Ust

den fiate Ast Andule udpringer Na=

terassen, vanun for det , der ligge

tunsans og Naturopfittebe, vul ftre

vebe der, at eet eller andet beatmt

ne staredrligned, enm ji uen ople-

Naturbegreb, um man her i lit Inde,

conceteres, det man oplever det i dem levende Natur.

Men forenden man ken be =

Argte Natusansew og dens vekerenk

vekslende Kulturpersoki, er det Nphvn= digt at gtre lg det klart, at man ulmendeligors biler snu den yolede m den (forholtsis, abe pite Natur. Hr mm gjort teg dette klart, forti man ogin, at ii keen mote to tendpunhli på Naturteneno Amride , memlig: Kolghedenitg lanam for deu sharpte Water g Lauren og Fortielew for dew dystede

## Former gennem Tiderse og de dermel

Natur.

De eneste Vidnesbyrd, oi har om den

reme. Natioe spfttes hes en et lyem=

middelalderlige Vatens , Cr)i Fekeri=

Wet for nemnatrlge lğer, men lm= tdig cm Upane augeseher for nidarlig Botik. Natereni aj abo hat man like lano for, men sittes den i Erbindele med dyrare og menneneiye Verne , får den et vrt hiltalende eller appleprokkende ?rzy, smo gpr den interuant. Den Naber sm et sg kelo usk,

her man dlde ems fs.

34