Underminerer naturaliseringsprogrammet demokratiet? De danske naturaliseringskrav i lyset af Habermas’ demokratiteori
Forfattere: Simon Laumann Jørgensen
Tidsskrift: politik (2014-12-11)

## Underminerer naturaliseringsprogrammet demokratiet?

## De danske naturaliseringskrav i lyset af Habermas' demokratiteori

Simon Laumann Jørgensen 1

Institut for Statskundskab, Aalborg Universitet

De skrappe danske naturaliseringskrav analyseres i lyset af Habermas' bestemmelse af 'demokratisk autonomi' som central demokratisk dyd, hvis  udvikling  afhænger  af  omgivelsernes  anerkendelsesformer. Den demokratiske vinkel på naturaliseringsprogrammet i sin helhed og sprogtesten  i  særdeleshed  udgør  et  hul  i  forskningen. Analysen  af  misforholdet  mellem  mål  og  midler leder opmærksomheden mod et alternativt naturaliseringsprogram baseret på Habermas' grundideer.

## Indledning

7,3  %  (ca.  380.000)  danske  medborgere  er  'ikke-statsborgere' (IM 2013, 7). De er således ikke blandt de 29 % indvandrere  eller  69  %  efterkommere,  der  har  opnået statsborgerskab (IM 2013, 8), men kunne være blandt de gennemsnitligt  40  %  af  ansøgerne  om  statsborgerskab, som siden 2002 har fået afslag, da de ikke lever op til kravene til  opnåelse  af  statsborgerskab  ved  lov  (naturalisering). Danmark er i front blandt de lande, der stiller størst  krav  til  indvandrere  og  efterkommere,  der  søger om statsborgerskab gennem naturalisering (Joppke 2008, 15f; Joppke 2013; Joppke 2010, 55, 61; Ersbøll 2013). I 2012 fi  k kun knap 3.000 personer statsborgerskab gennem  naturalisering efter indstilling fra Folketingets Indfødsretsudvalg. Uden statsborgerskab er ens retslige, politiske,  identitetsmæssige  og  social-økonomiske  medborgerskab  begrænset.  Selvom  Indfødsretsloven  giver visse sociale rettigheder, giver kun statsborgerskabet (og det  medfølgende  EU-borgerskab)  de  sociale  rettigheder en permanent status. Kun statsborgerskab giver ret til at stemme  til  og  opstille  ved  folketingsvalg  og  EU-parlamentsvalg foruden retten til at videregive statsborgerskab og den medfølgende status til ens børn. Identitetsmæssigt udtrykker staten forbehold på trods af et erklæret ønske fra borgerens side fx om at bosætte sig permanent og opfostre børn.

Internationalt anerkendes stater en ret til selv at vurdere, hvem de vil lukke ind, og hvem til vil tildele statsborgerskab, men hvilke overvejelser bør stater gøre sig, når de vurderer, om konkrete indvandrere og efterkommere bør tildeles fulde demokratiske rettigheder (Benhabib 2004; Benhabib 2007, 446; Fine 2010; Miller 1995, 130; Owen 2012; Vink and Bauböck 2013, 6)? Det danske naturaliseringsprogram skal sikre, at de borgere, der opnår statsborgerskab, har forståelsesmæssige, handlingsmæssige og følelsesmæssige dispositioner, der gør, at statsborgerskabet kan tilkendes, uden at samfundet må frygte for dets evne til at reproducere sig selv. Et liberalt og demokratisk samfund kan kun reproducere sig selv normativt ved at reproducere borgere, der er klædt på til at påtage sig de roller,  der  tjener  den  normative  reproduktion  (Warren 1995,  194).  Samfundet  skal  dog  ikke  kun  reproducere sig selv som velfærdsstat med aktive og lovlydige borgere, der gensidigt bidrager til tilfredsstillelsen af velfærdsbehov. Statsborgerskabet giver adgang til fulde demokratiske rettigheder. Derfor skal naturaliseringsprogrammet også bidrage til reproduktionen af demokratiske dispositioner, færdigheder og forståelser.

Denne artikels  kernespørgsmål  er,  om  programmet har  utilsigtede  konsekvenser,  som  underminerer  målet om at sikre, at de borgere, der får statsborgerskab gennem naturalisering, er kompetente demokratiske borgere (Merton  1968;  Taylor  1985).  Det  demokratiske  fokus er relevant, da det netop er de politiske rettigheder, der tilbageholdes,  mens  sociale  rettigheder  opnås  tidligere. Naturligvis er demokratiske kompetencer ikke det eneste, der testes for. Hvor en køreprøve tjener enkle funktioner,  tjener  prøven  til  statsborgerskab  en  række  komplekse  funktioner.  På  det  individuelle  niveau  er  der  en række  funktionsdimensioner  såsom  at  sandsynliggøre overholdelsen af en lov og orden-kontrakt, velfærdsstatskontrakt, en national loyalitet-kontrakt, og en opdragelseskontrakt  (dvs.  ideen  om,  at  børn  bør  opdrages  med hensyntagen til de øvrige kontrakter). Dertil kommer tre centrale  kollektive  funktionsdimensioner:  at  begrænse adgangen  til  statens  velfærdsydelser,  at  sikre  reproduktionen  af  arbejdere  kollektivt  og  primært  at  tilknytte nyttig  arbejdskraft  med  høje  kognitive  kapaciteter  permanent til landet. Reproduktionsperspektivet er centralt, da børnene automatisk arver forældrenes statsborgerskab. Alligevel er spørgsmålet om, hvorvidt helt centrale demokratiske kompetencer undermineres af strategierne for at sikre de øvrige kontrakter, væsentligt. At en sådan spænding eksisterer, analyseres af Jürgen Habermas i Teorien om den  kommunikative  handlen som  en  spænding  mellem  demokratiet  og  livsverdenens  forståelsesorienterede kommunikative rationalitet (hvor valg kan forsvares mod kritik fra alle berørte parter) på den ene side og velfærdsstatens systemimperativer og instrumentelle krav på den anden (Rostbøll 2011, 43).

Artiklens fokus adskiller sig fra tre væsentlige vinkler på indvandreres adgang til statsborgerskab. Følgende kategorisering  af  hhv.  1)  grænseovergangsdebattens,  2) statsborgerskabsdebattens  og  3)  komparationsdebattens omdrejningspunkter tjener til at dokumentere dette hul i forskningen.

- 1)  Grænseovergangsdebattens  omdrejningspunkt  er  det moralske spørgsmål: Hvis mennesker har menneskerettigheder, hvordan kan stater da afvise borgere, hvis menneskerettigheder ikke er sikret af en anden stat? (Carens 1987; Fine 2010; Lægaard 2012). Er overvejelser om statslig kapacitetsopbygning ikke arbitrære i lyset af at sikre menneskerettighedernes minimum (Miller 2008)? Tilføjer staters historiske og aktuelle relationer ikke moralske forpligtelser til en liberal indvandringspolitik (Habermas 2005, 116f)?
- 2)  Statsborgerskabsdebattens  omdrejningspunkter:  Er tilbageholdelsen af statsborgerskab ikke arbitrær, da politisk medbestemmelse også er en menneskeret (Benhabib 2007, 423; Cohen 1999, 254) og sikrer borgerne retten til  modværge mod arbitrær dominans (Fine 2010, 344; Walzer 1983, 52)? Strider det ikke uafhængigt af menneskerettighederne mod demokratiidealerne om medbe-

stemmelse at tilbageholde politiske rettigheder fra voksne fastboende (Dahl 1989; Togeby 1999, 136; Owen 2012; Hansen 2010)? Når mange statsborgere ville dumpe naturaliseringskravene, er kravene da arbitrære og hykleriske (Benhabib 2002, 424, Joppke 2010, 62), og udtryk for en  uretfærdig  fordeling  af  integrationsbyrder  (Lægaard 2010, 465). Er det ulige krav er udtryk for diskrimination? (Off  e 2011, 362; Lægaard 2010, 464f).

- 3)  Komparationsdebattens omdrejningspunkt er: Hvordan kan policy s ammenligninger via komparativt kategorisering  (Vink  and  Bauböck  2013,  6)  kvalifi  cere diskussionen  af  policyforandringer  (Joppke  2013)  eller policystilstand (Mouritsen 2013; Brubaker 1992)?

Denne artikels undersøgelse af utilsigtede eff  ekter af normative mål kombinerer således elementer fra de to første vinklers vægtning af normative mål 2 med den tredje vinklings empiriske fokus. Det normative mål beskrives gennem demokratiteori forbundet med overvejelser  om reproduktionen af demokratiet (Vink and Bauböck 2013, 6; sml. Kymlicka 1998). Fokus er på både naturaliseringspraksissernes  problematiske  normative  status  og  deres potentielt nyttige konsekvenser i lyset af en demokratiteoretisk bestemt forestilling om demokratiets reproduktionsbetingelser og krav. De centrale spørgsmål bliver i det  perspektiv,  om  naturaliseringsprogrammet  rummer de rigtige og relevante krav, og om visse krav underminerer demokratisk relevante kapaciteter.

## Bestemmelse af de demokratiske medborgerskabsdyder

Demokratiteori  må  inddrages  for  at  bestemme  de  relevante  demokratiske  dyder.  Det  må  ske  i  erkendelse  af, at vores bestemmelse heraf og af deres dannelsesmæssige betingelser  må  rumme  en  vis  vaghed  (Aristotle  2009), og at den teoretiske bestemmelse må foretages i lyset af en given case, og de spørgsmål, casen aff  øder (Flyvbjerg 1991). Givet at fokus her er på den danske case, er det centralt, at man netop i politikker og diskurser relateret til  indvandring gør autonomi til  den  centrale  demokratiske dyd (Mouritsen 2013, 100). Det er fx den intense opmærksomhed om, hvorvidt muslimske samlivsformer og familier er demokratiske (dvs. fremmer børnenes autonomi), der skal legitimere, at der i Integrationsparameteret spørges til, om ens forældre har holdninger til, hvilken parter man vælger sig. Videre i de offi cielle  erklæringer om, hvilken dannelse børnene skal gennemgå i folkeskolen, lyder det, at børnene skal udvikle evner til selvstændig og kritisk forståelse af grundlæggende normer - herunder demokratiet selv. Det lyder fx i samfundsfags curriculum, at demokratiet ikke er en norm, man skal underkaste sig.

Som det lyder: 'Demokratiet er ikke en herskende politisk ideologi, som borgerne skal underlægge sig. I demokratiet [...] er frihedsbegrebet centralt. Borgeren i et demokratisk retssamfund har friheden til inden for lovens rammer [...] at udvikle sit eget personlige værdigrundlag' (Undervisningsministeriet 2009). Det er dog ligeledes en central pointe, at udviklingen af autonomi sker gennem og  i  kraft  af  fællesskabets  substantielle  anerkendelse  af medborgeren (Marshall 1992; Honneth 1996; Goul Andersen 2004), og at vellykkede demokratiske fællesskaber er de, som formår at rammesætte kommunikative fællesskaber, hvor den enkeltes forskellighed tolereres samtidig med at fællesskabet opretholdes (Jacobsen 2004a). Denne fokus på borgernes udvikling af demokratisk autonomi er dog ikke rent udtryk for en dansk partikularisme. For Habermas er autonomi og demokrati således intimt forbundne, idet lovenes legitimitet, som han beskriver det i Faktizität und Geltung ,  bygger på borgernes autonomi (Rostbøll  2011,  60ff  ).  Der  er  tale  om  et  gensidighedsforhold,  for  på  den  ene  side  frigør  fx  ytringsfrihedens anerkendelse af borgernes private autonomi 'retspersoner fra moralske påbud' (Habermas 2001, 35), men på den anden  side  kan  den  private  autonomi  kun  sikres,  hvis borgerne formår at gøre 'adækvat brug af deres politiske autonomi' (Habermas 2001, 39).

Det er ikke kun teorier om demokratisk dannelse, der som Habermas' bygger på en formalpragmatisk analyse af  sprogets  universelt  gyldige  universaliserbare  normer (Rostbøll 2011, 29), der fremhæver autonomiens centrale subjektive og sociale dimensioner. I den teoretiske litteratur om de centrale demokratiske dyder er autonomi og medborgerskab ('civility') da også netop de dyder, staten skal  fremme  og  reproducere  hos  borgerne  (McKinnon and Hampsher-Monk 2000; Kymlicka 1998; Gutmann 1999; Callan 1997; Reich 2002). Kombineret bliver autonomi til mere end evnen til at adskille sig fra fællesskabet (Rostbøll 2011, 62). Det bliver også en evne til at styre sit eget liv i lyset af almene hensyn. Denne evne har da også til  alle  tider været den centrale parameter, når man har forsvaret gruppers udelukkelse fra demos. Selvom de ikke anvendte autonomibegrebet, anså fi  losoff  er fra Aristoteles til Locke børn, kvinder, uformuende og slaver for ude af stand til at styre det fælles liv pga. deres mangel på denne evne (Held 2006). Idet nyere tænkere påpeger autonomiens sociale og samfundsmæssige forudsætninger, brydes med autonomidydens  ekskluderende  kraft,  og  den  kan blive en demokratisk grunddyd i et inklusivt demokrati, der må påtage sig ansvar for udviklingen af dyden (Anderson and Honneth 2005; Raz 1986; Rawls 1971).

Den  nærmere  udlægning  af  kategorierne  autonomi og civilitet udvikles i artiklen via Jürgen Habermas' bestemmelser af autonomi som både subjektiv ret og demo- kratisk  medborgerskabsdyd,  der  på  baggrund  af  demokratiske  normer tilskrives borgerne, mens den samtidig fordrer dannelse (Rostbøll 2011). Da naturaliseringsprogrammet netop lægger vægt på dannelse, udgør Habermas' beskrivelse af betingelserne for at udvikle autonomi og  demokratisk  'civilitet'  baggrundsmodel  for  analysen af, om naturaliseringsprogrammet har utilsigtede konsekvenser, der eventuelt underminerer målet om at fremme autonomi og demokratisk civilitet. Habermas' beskrivelse af mål og elementer i demokratisk dannelse er relevant at anvende som analyseramme for vurderingen af det danske naturaliseringsprogram af følgende grunde:

1) Teorien forklarer forbindelsen mellem medborgerskab og autonomi idet civilitet inkorporeres i autonomibegrebet.  Demokratisk  medborgerskab  fordrer  en  autonomi, der  ikke  er  en  mig  selv-autonomi,  men  en  medborgerskabsorienteret og fællesskabshenvendende autonomi, og hvor evnen til at indtage en kritisk distance til egne og andres præferencer, forestillinger og interesser kun udgør et første moment (Habermas 1990). Habermas' forestilling om, at netop kommunikation kan udvikle individets autonomi,  så  individet  både  er  selvstændigt  sig  selv  og respektfuldt hensyntagende til andres ideer og interesser (McCarthy 1981, 337), har grobund i både danske opdragelsesforestillinger fra vuggestue til ungdomsuddannelserne (Honneth 2011; Jacobsen 2004b). Som Loftager udlægger  folkeskolens  demokratiske  dannelsesnormer, må den

'medvirke til at udvikle en anti-autoritær mentalitet som borger snarere end som undersåt. Der må ske en opøvning af det mod til 'offentligt at gøre brug af sin egen forstand', som ifølge fi  losoffen Kant er oplysningens devise. Derfor må skolen bidrage til at udvikle evnen til refl  eksion og deliberation, til at lægge distance til egne umiddelbare interesser og præferencer' (Loftager 2004, 107).

Ideen om, at det styrker den demokratiske proces på kort og langt sigt, hvis borgerne lytter til hinanden og desuden er i stand til at ændre holdning, når bedre argumenter bliver fremsat, er ikke blot ifølge Eriksens udlægning af Habermas' Faktizität und Geltung 'kernen i den deliberative demokratiopfattelse'  (Eriksen  2009,  763),  men  fi  nder, som Eriksen (2009, 760) nævner, genklang i 8 nationale folkehøringer, 13 lokale og regionale folkehøringer i nyere tid (cf. Andersen and Hansen 2002). Teknologirådets konsensuskonferencer  efter  deliberativt  tilsnit  kan  ligeledes nævnes foruden Hal Kochs og Alf Ross' indfl  ydel- sesrige  efterkrigsdemokratiteorier,  foruden  folkeskolens formålsparagraf som eksempler på, at netop Habermas' samtaleorienterede udlægning af de centrale demokratiske  normer er relevant i dansk kontekst. I grundlovens § 56 fastslås, at folketingsmedlemmerne udelukkende er bundet  af  deres  overbevisning.  Jørn  Loftager  udlægger paragraff  en  således,  at  folketingsmedlemmerne  alene  er bundet af deres fornuft og derfor af deres egne vurderinger af argumenter fremsat i 'det off  entlige ræsonnement' (Loftager  2004,  14f,  47,  52).  Sammenholdt  med  andre institutionaliserede deliberative praksisser, såsom Folketingets tre behandlinger af lovforslag leder dette Loftager til konklusionen, at 'den deliberative forståelse' allerede er 'til stede som praktisk virksomt ideal i det politiske liv' (Loftager 2004, 29).

2) Teoriens fokus på refl  eksion over givne normer konfronterer direkte frygten for at nytilkommere er urefl  ekterede  bærere  af  og  urefl  ekteret  reproducerer  konservative  og  autoritære  kulturformer,  der  står  i  modstrid  til demokratiet  (cf.  Mouritsen  2006).  Jon  Elster  kritiserer således  idealet  om  rationel  deliberation,  fordi  det  giver støtte til argumenter om at ekskludere borgere, der ikke vil diskutere på den rette måde (Elster 1986). Jeg skal dog senere komme ind på, hvorfor dette er en fejllæsning af Habermas' position. Pointen er, at valget af Habermas' demokratiideal for en mere rationel politisk orden baseret på institutionaliseret brug af borgernes praktiske fornuft i udgangspunktet burde tale til bærere af frygten for, om indvandrerne  kan  løfte  integrationsbyrderne  ved  fx  at forholde sig kritisk til egne kulturelt nedarvede normer.

3)  Teorien  er  unik  blandt  demokratiteorier,  hvor  systematiske beskrivelser af de sociale og psykologiske betingelser  for  udviklingen  af  autonomi  er  underbelyst,  idet han  forholder  sig  til  mulighederne  for  normativ  reproduktion af demokratiske samfund (Warren 2007). Tilgangen har pragmatisk equilibrium, idet den udvikler et sammenhæng  ende svar på demokratiets normative mål, medborgerens  demokratiske  psykologi  og  socialisering (Fung 2007b).

## Habermas om medborgerskabsdannelsens centrale mål

Ifølge Habermas må et samfund bekymre sig om, hvorvidt  det  faciliterer  normativ  reproduktionen  af  kompetence  samfundsborgere  (McCarthy  1981,  334).  Demokratiet  fordrer  nemlig,  at  borgerne  i  konfrontation af  åbenlyse  og  tilsyneladende  uoverstigelige  konfl  ikter anvender  demokratiske  praksisser  og  dermed  anerkender  disse  praksissers  og  de  tilhørende  institutioners  legitimitet og autoritet. For Habermas er det de praktiske diskurser, der udgør den centrale test for hypotetiske normers legitimitet. Disse kan på den anden side ikke levere defi  nitive  defi  nitioner  på  autoritative  normer,  og  der  er således  et  kontinuerligt  behov  for  at  have  borgere,  der både kan vurdere normers kvalitet i lyset af borgernes liv, og som er i stand til at indgå i eventuelle diskussioner om omformningen og den politiske geninstitutionalisering af disse normer.

For  at  diskurser  kan  fungere,  må  borgerne  være  i stand til at antage en hypotetisk attitude over for de fakta og normer, de orienterer sig og handler i lyset af. Derudover kræves, at borgerne ikke blot hæver sig over normer og fakta, men også er villige til at indgå i argumentation, hvor normative påstandes validitet diskuteres (Habermas 1990, 125ff  ). Først ved at borgerne generelt besidder sådanne egenskaber, kan normer genetablere autoritet  og legitimitet, når forandring er nødvendig.

Ligesom  givne  normer  har  en  moralsk  bindende kraft, som binder samfundet sammen, kan det altså være legitimt for borgerne at bryde med eller være uenig i de givne normer (Habermas 1990, 126, 164). Autonomi bliver her kernedyden, fordi den på den ene side er forbundet med borgernes evne til at forestille sig, at de sociale relationer kunne have en anden karakter, og at politiske forandringer kunne ændre disse; og fordi den muliggør, at man indser nødvendigheden af og udvikler evnen til, at fremstille ens sager på en måde, der kan appellere til andres fornuft (Warren 1996, 257).

Autonomi er en social egenskab både i sin formning og opøvning, men også idet den kombinerer 'auto' med 'nomos'. Det er både en kapacitet til at træde ud af de givne normers selvforståelse og en evne til at tilslutte sig normer og gøre dem til ens egen selvforståelse. Det særlige ved  Habermas'  autonomiforståelse  er,  at  han  forbinder denne tilbagevenden til den sociale virkelighed med en nyvunden villighed og evne til at retfærdiggøre ens handlingsprioriteringer (Forst 2007).

Autonomi  er  noget  andet end lovlydighed eller begrundet  lovlydighed.  Det  er  sandsynligt,  at  samfundsmedlemmerne for manges vedkommende vil være lovlydige uden at være autonome. De er enten motiveret af at følge samfundets regler og normer for at undgå straf eller for at udfylde den rolle, man identifi  cerer sig med, og som giver ens liv mening og indhold gennem rollens samspundethed med konkrete livspraksisser. For den første gruppe er pligten sur, mens den andens byrder føles lettere  at  bære,  fordi  disse  individtyper  udfylder  roller, der giver dem gruppens anerkendelse, hvilket tilfredsstiller denne types søgen efter en tilfredsstillende identitet. Habermas omtaler med reference til Lawrence Kohlbergs ontogenetiske stadieteori den første motivation som førkonventionel og  den  anden  som konventionel .  I  begge tilfælde  er  spørgsmålet  om,  hvorvidt  den  givne  praksis er retfærdig altid, allerede besvaret af den gruppe, man indgår i (Habermas 1990, 164f). Disse er begge adskilt fra den postkonventionelle motivation, hvor borgeren er i stand til både at indtage en hypotetisk attitude overfor de givne normer og konventioner og at overveje sådanne normers legitimitet i lyset af universelle rationelle principper.

## Habermas om dannelsen af autonomi

Hvordan bliver et menneske autonomt (Habermas 1990, 162)? Ifølge Habermas udvikles autonomi og evnen til at skelne mellem heteronomi og autonomi gennem sociale dannelsesprocesser. 3 Den individuelle udvikling lader sig kategorisere gennem en udbygning af de ovennævnte tre former. Relevant er det her, at overgangene ifølge Habermas udgør et kvalitativt skift, hvorigennem de tidligere motivationsformer 'disintegrerer' (Habermas 1990, 165). I lyset af autonomifordringen sker det afgørende skifte i overgangen til det postkonventionelle stadie. Det er først her, man indser, at normer og konventioner ikke blot kan være de givne forekomster, som gruppen allerede har vedtaget, og som individet blot kan tilslutte sig på baggrund af enten en egoistisk lystkalkyle eller et personligt ønske om at udvikle en tilfredsstillende identitet. Først her indser man, at konventioner, love, forordninger og regler må vinde legitimitet gennem diskurs (Habermas 1990, 165).

Dannelsesmodellen giver en fortolkningsramme for, hvad der motiverer og muliggør overgangene fra det ene stadie til det næste.  På det første prækonventionelle stadie bliver barnet motiveret til at rette sig efter konkrete forventninger (McCarthy 1981, 345). Reaktioner på ens handlinger fra andre lærer én, at ens handlinger kan skuff  e andre .  Derigennem bliver ens handlinger og andres reaktioner herpå til erfaringer. Derigennem lærer man, at forskellige  aktører  kan  have forskellige  perspektiver .  Den centrale erfaring man får derigennem, er at forstå hvad gensidighed (reciprocitet) er (McCarthy 1981, 349f). På det  næste  udviklingstrin  muliggøres  overgangen  til  det konventionelle stadie, da man her udvikler forståelse for én selv som rollehaver i gruppen (fx i familien), hvor der er andre aktører med andre roller (McCarthy 1981, 341).

Det konventionelle stadie er væsentligt for på sigt at danne overgang til det postkonventionelle stadie, da man her  bliver  opmærksom  på  konfl  ikterne  mellem  ens  forskellige roller. Man må forvente, at enhver immigrant har gjort sig sådanne erfaringer. Udfordringen bliver derfor at forme en integreret identitet mellem ens forskellige roller, fx  som  datter,  kammerat,  søster,  sportsudøver  og  læge. Konfl  ikterne kan føre til kriser, der motiverer individet til  at  begynde  at  øve  sig  i  at  indtage  en  hypotetisk  attitude over for de givne roller. Individet kan således ikke blot affi nde sig med at være rollebærer, hvis en integreret identitet skal formes. Det nye hypotetiske blik på de givne roller åbner individets øjne for, at normer og principper kan være ren konvention, som man kan være kritisk over for (McCarthy 1981, 342). Her kunne man forestille sig, at  mange  efterkommere  og  immigranter  oplever  udfordringer.

Samlet fremmes overgangene til hhv. konventionel og postkonventionel af, at individet får indsigt i, at det er underlagt en pluralitet af modsætningsfulde forventningsanerkendelser,  som  individet  ikke  alle  kan  tilfredsstille. For at håndtere pluralismen skal individet motiveres til at anerkende almene normer (af kollektiv gensidighed) og siden almene moralske principper, hvorigennem forventningspresset kan sorteres, fortolkes og formidles.

Ifølge teorien bliver det igennem kriser og deres overvindelse  også  muligt  at  se  forskel  på  givne  normer,  der kun muligvis er legitime, og mere grundlæggende normer, der har status af mere faste principper. De mere faste principper kan anvendes til at vurdere gældende normer med (McCarthy 1981, 341f). Det bliver derfor muligt allerede på det konventionelle stadie at begynde at vurdere givne  normer  ud  fra  principper  af  mere  almen  art  end de nære gruppers normer. Man lærer at referere til den større  gruppe,  som  ens  familie  indgår  i,  og  danner  en forestilling  om  samfundet  som  sådan.  Man  begrunder handlinger med, at disse understøtter videreudviklingen af den større gruppes velfærd, og forestiller sig, at de også understøtter  samfundets  velfærd.  Ifølge  teorien  er  man således ikke fristet af den rene egoisme, som på det førkonventionelle stadie. Eller fristelsen mødes af en moralsk motivation, der fortæller én, at man primært bør forsøge at gøre sin pligt over for samfundet bl.a. ved at overholde lovene og følge de retslige forordninger (Habermas 1990, 124).

På det postkonventionelle stadie bliver man klar over, at  der  ofte  er  konfl  ikter  mellem  forskellige  samfundsgruppers  opfattelse  af  normer  og  reglers  legitimitet  og begrundelse  (Habermas  1990,  124).  Hermed  videreudvikles  evnen  til  at  indtage  både  en  hypotetisk  attitude overfor  gruppens  givne  normer,  og  dernæst  at  tilslutte sig normer ud fra almene principper. Borgeren skal ikke blot  integrere  forskellige  roller,  men  skal  i  lyset  af  almene principper rangordne typer af begrundelser for at følge  den  ene  eller  den  anden  norm  i  lyset  af  konfl  ikt. Borgeren  lærer  at  lade  de  mere  grundlæggende  almene principper  vinde  over  gruppens  konventioner,  vaner  og sociale forventningspres. Man motiveres derigennem til at 'opretholde samfundets love, selv når de er i konfl  ikt med ens gruppes normer' (Habermas 1990, 124). Dette stadie  inddeles  også  i  to  trin,  hvor  det  første  rummer almene principper som det utilitaristiske princip om nyttemaksimering, mens det næste trin gør borgeren i stand til at følge universelle menneskerettighedsprincipper om respekt for individet som individ. Trinfølgen udtrykker samtidig en stigende grad af rationalitet og autonomi.

## Sproget som udviklingens form

Habermas videreudvikler Kohlbergs omstridte model og søger  at  rekonstruere  dens  centrale  indhold  ud  fra  sin egen teori om kommunikativ handlen. Ideen er, at de ontogenetiske trin forbindes med de interaktive og diskursive kompetencer, som udvikles gennem social og sproglig interaktion (McCarthy 1981, 339; Warren 2007, 276). I lyset heraf tilføjer han et yderligere trin til modellen, hvor det er gennem samtaler med berørte parter, at individer udvikler et kritisk selvforhold.

For Habermas lader autonomi sig ikke udvikle uden deltagelse  i  sproglig  interaktion  (Warren  1995,  174). Autonomi afhænger således af individernes sociale kommunikative  interaktion  (Warren  1995,  176).  Dermed giver  indsigt  i  'ontogenesen  for  grundlæggende  kvalifi  kation for social interaktion' indsigt i, hvordan den hypotetiske attitude udvikles (McCarthy 1981, 336). Det er i og med, at den sociale interaktion rummer elementer af diskurs,  at  individerne  langsomt  opøver  diskursive  færdigheder. Selvforståelse udvikles bl.a. ved, at man fortæller andre om ens behov. Herigennem får man også indsigt i  nødvendigheden af at kunne retfærdiggøre sine behov over  for  andre,  og  evnen  hertil  opøves  (Warren  1995, 179). Kun gennem de anerkendelsesrelationer, der udspiller sig i sproglige interaktioner, bliver individet i stand til at se sig selv og andre som individer og aktører. Ved at kommunikere egne behov indser man, at ens interesser og selvforståelse kan være forskellig fra andres (Warren 1996, 256). Man kommunikerer sine behov, fordi man er påvirket, mens man forsøger at påvirke dem, man kommunikerer til. Det er ifølge Habermas kun ved, at de, der er påvirket, kommunikerer, at individerne bliver i stand til at genfortolke deres fortolkning af egne og andres behov og interesser (Habermas 1990, 179). Sådan behovsartikulation er ofte forbundet med konfl  ikt, men Habermas mener netop, at sådanne konfl  iktområder rummer mulighed for selvudvikling (Habermas 1990, 178)

Udvikles  autonomi  da  i  alle  typer  kommunikative relationer?  Autonomi  udvikles  primært  ved,  at  aktørerne  indgår  i  fælles  kommunikative  forståelsespraksisser  (Warren  1996,  257f).  I  en  vis  forstand  forudsætter udviklingen  af  autonomi,  at  individet  anerkendes  som medborger, der har ret til at indgå i kommunikativ interaktion, hvis formål det er at udvikle gensidig forståelse og forståelse af gensidighed (Warren 1995, 178). Allerede det  lille  barn  erkender,  at  det  har  behov,  der  er  dets egne,  og  at  der  er  andre  mennesker,  der  kun  af  og  til responderer  efter  ønske.  At  tilbageholde  anerkendelsen af  i  det  mindste  et  potentiale  for  autonomi  vil  således virke kontraproduktivt. På den anden side gør Habermas det klart, at 'medlemmer af alle kulturelle grupper [...] er nødt til at tilegne sig et fælles politisk sprog' (Habermas  2005,  140).  Her  er  der  tale  om  en  fælles  politisk kultur, der skal sikre, at 'statsborgernationen ikke falder fra  hinanden'  (ibid)  idet  den  samtidig  formidler  den politiske  integration,  der  skal  koble  forfatningsprincipper om kommunikativ frihed, demokratisk konfl  iktløsning og retsstatslig kanalisering af magt med borgernes 'motivation  og  sindelag'  ved  at  stimulere  den  fortsatte fortolkning  af  principperne  (ibid,  111f,  115,  139).  Borgerne behøver ikke hver især at kunne udlede moralske normer af universelle principper, men de bør grundlæggende anerkende, at politik og ret bør kunne 'bringes i samklang med moralen' (Habermas 2005, 61). De skal kunne forsvare og mestre at leve under ikke-tyranniske institutioner,  der  ikke  påtvinger  borgerne  normer,  de ikke accepterer (Eriksen 2009, 763).

## Konkretisering af undersøgelsesspørgsmålet

De to demokratiske dyder autonomi og civilitet  er  hos Habermas sammenknyttede som to dimensioner af den demokratiske evne til refl  ekteret og dialogisk analyse af gældende normer. Samlet kan de to omtales som demokratisk autonomi. I bestræbelsen på at fremme loyalitet, lovlydighed  og  produktionsparathed  risikerer  man  at nedtone det kritiske moment i den centrale demokratiske dyd demokratisk autonomi. Det kan skyldes, at man overser, at demokratisk autonomi ikke er uforeneligt med loyalitet, da det kan forstås som begrundet efterfølgelse af normer. Borgeren med demokratisk autonomi er således loyal  over  for  legitime  normer.  Den  rationelle  efterfølgelse af legitime normer udspringer ifølge autonomiteorien ikke af egoistisk rationalitet, men af en dialogisk og civil rationalitet.

Habermas' bestemmelse af, hvad der former udviklingen af demokratisk autonomi, har som gennemgående træk, at individers intersubjektive anerkendelsesrelationer er væsentlige. Spørgsmålet, om normmotiverende bestræbelser i naturaliseringsprogrammet fremmer eller underminerer den kritiske autonomi og dialogisk civilitet der tilsammen udgør demokratisk autonomi, fører dermed til følgende underspørgsmål:

Er der indikationer på, at integrationsstrategierne sigter mod en prækonventionel og konventionel moralmotivation, der ikke understøtter udviklingen af demokratisk autonomi (herunder kritiske autonomi og dialogisk civilitet)?

Understimuleres  de  potentielle  overgange  fra  prækonventionel  til  konventionel  og  konventionel  til  postkonventionel normbegrundelse ved, at hhv. pluralismen i forventingsanerkendelser eller pluralismen i roller rummende modstridende normer benægtes?

Undermineres ansøgeres adkomst til statsborgerskab (og muligheden for at forbedre diskursivt potentiale) pga. af  tilbageholdt  anerkendelse  at  borgernes  potentiale  for demokratisk  deltagelse  fx  fordi  anerkendelsesvurderingen primært sigter mod at vurdere eksistensen af faktiske kompetencer  af  en  art,  hvis  væsentlighed  må  forklares med  henvisning  til  et  moderne  videns  arbejdsmarked (koncentrationsevne  og  kognitive  kapaciteter)  snarere end demokratisk deltagelse på baggrund af demokratisk autonomi?

## Analyse af det danske naturaliseringsprogram

## 1: Overordnet vurdering

Naturalisering  kræver  ud  over  myndighed,  at  man  har udvist loyalitet og lovlydighed på forskellig vis: 9 års fast bosættelse,  straff  rihed  (inklusiv  forbrydelser,  der  ikke straff  es i Danmark), erklæring om troskab og loyalitet , og erklæring integration og aktivt medborgerskab i det danske samfund og dernæst bestå en statsborgerskabstest. Dertil kommer krav om ikke at ligge samfundet økonomisk til byrde  (ingen  gæld  til  det  off  entlige,  økonomisk  selvberoende  ved  ansøgningstidspunktet  og  i  halvdelen  af  de foregående  5  år). 4 Det  er  et  område  for  fortsat  politikudvikling. 5

Som anerkendelsesform taler naturaliseringsprogrammet til en kombination af prækonventionel og konventionel  normfølgebegrundelse,  da  det  underliggende pressionsmiddel  er  usikkerhed  vedrørende  ens  sociale rettigheder, hvis ikke de sociale normer overholdes. Konteksten udtrykker mistillidsbaseret loyalitetstjek, hvilket ikke stimulerer lysten til åben refl  eksion over givne normer. Pressionen udtrykkes, når en aspirant til permanent ophold ved, at man nulstiller sin optjening ved at blive skilt, mens indirekte pression udtrykkes, når en fartbøde forlænger ansøgningstiden med tre år.

Erklæringen om aktivt medborgerskab, som skal underskrives  for  erhvervelsen  af  permanent  opholdsret,  er en  standardskrivelse  om,  hvilke  værdier  man  underkaster sig for at opnå et gode. I den forstand er dens form prækonventionel.  De  dele  af  erklæringen,  der  refererer til selvforsørgelse og aktiv deltagelse på arbejdsmarkedet og i de samfundsinstitutioner, der skal påvirke børnenes opdragelse,  kunne  have  fået  en  formulering  om  vigtigheden for  gensidighed  som  betingelse  for  sikring  af  de socioøkonomiske betingelser for autonomi, selvrespekt og demokratisk lighed. Frem for gensidighed udtrykkes, at den enkelte ud fra en individuel kalkule må gøre op, om man vil acceptere erklæringen om, at borgere og familier har 'ansvar for at forsørge sig selv', og at ansøgeren skal arbejde 'på at blive selvforsørgende hurtigst muligt'. Det samme gælder kravet om underskrift på, at man aktivt vil  samarbejde 'med barnets daginstitution eller skole', og  på  en  anerkendelse  af,  'at  aktivt  engagement  i  det danske samfund er en forudsætning for medborgerskab' (www.ams.dk).  Det handler om individets kontrakt og individets ansvar, ikke om de fælles gensidighedsnormer eller om kravenes underliggende almene normer.

Problemet er, at loyalitetsspørgsmålet italesættes gennem mistillid, hvilket ikke fordrer dannelsen af demokratisk  autonomi.  I  en  tro  og  love-erklæring  skal  man således angive, om man nogensinde (altså også før man kom under  lovgivning)  uafhængigt  af  bødens  størrelse har været dømt. Bluff  er man, risikerer man senere at få sit sikrede statsborgerskab frataget, men bluff  er man ikke, står der intet om, hvordan eventuelle forseelser afvejes i ens ansøgning (www.nyidanmark.dk).

Ud over at  kontrakten  ikke  hjælper  til  at  stimulere konventionel moralforståelse, så modvirker den også udviklingen  af  postkonventionel  moralbegrundelse,  idet den  ud  fra  en  straf-belønnings-logik  afkræver  underskrifter på spørgsmål, der har intentionel karakter. Hvis kontrakten således ikke forstås som et notat, en integrationskonsulent eller skoleleder kan trække op af skuff  en, når kontrakten er misligholdt, men derimod som en reel beskrivelse af ansøgerens indre, kognitive og holdningsmæssige tilstande ('jeg ved', 'jeg anerkender'), da betræder staten et territorium, som det reelt ikke har adgang til (Joppke 2013). Fra et demokratisk dannelsesperspektiv er problemet med den danske strategi, at man fastholder og  etablerer  en  prækonventionel  samfundsforståelse,  og at man lærer borgeren, at det kan være vigtigere at fortælle  magten,  hvad  magten  gerne  vil  høre,  snarere  end at  forsøge sig med en forståelsesorienteret diskurs, hvor man lægger ens egne overvejelser  på  bordet  (jf.  målbeskrivelsen  af  demokratiundervisningen  i  samfundsfag  i folkeskolen).

## 2: Analyse af sprogprøve 2

Naturalisering afhænger også af, om man består danske prøve 1 og 2. I det følgende fokuserer jeg på sprogkravene, da det faktum, at Danmark har de skrappeste sprogtests, kun  er  belyst  i  den  komparative  forskning  (Goodman 2010,  18),  og  fordi  Habermas'  teori  ansporer  et  sådant fokus. Det empiriske undersøgelsesmateriale er i det følgende eksamensspørgsmålene fra sommeren 2013. I det følgende rettes større fokus på delspørgsmål 2. Spørgsmålet er stadig, om sprogprøve 2 fremmer eller underminerer demokratisk autonomi (delspørgsmål 1), men det vinkles  også som et spørgsmål om, hvorvidt statsborgerskab tilbageholdes  (misanerkendes)  af  hensyn,  der  ikke  kan begrundes i Habermas' skrappe demokratikrav, og som derfor må forklares med henvisning til loyalitetsmistillid og ønsket om kun at anerkende og fastholde de borgere, der har det højeste arbejdsmarkedspotentiale.

Blandt de skriftlige prøver i danskprøve 2, er der fem læseforståelsesopgaver og to prøver i skriftlig fremstilling. Den første læseforståelsesopgave går på evnen til at orientere sig blandt over 80 svære gadenavne (Livornovej, Bianco Lunos Sideallé) hvoraf mange har gamle stavemåde (som dobbelt a Aalekistevej), og listerne er opstillet på en måde, der gør afkodningen mere kognitivt krævende, end den kunne have været. På forvirrende måde (ikke adskilt fra navnet) indgår årstal på den ene liste, og det angives i parentes, om det er en del af gaden, der har skiftet navn. Det sker ofte med variation (del af,  64-82,  nordre  del, Sundbyerne, mv) og forkortelser, som ikke er påkrævet af pladsen (v. Chr. Havn), og som ikke synes i overensstemmelse  med  dansk  retskrivning  (syd  f.  Roskildev.).  Det oplyses, at end ikke de 'nye' navne er nye, for de er fx fra 1858, og kan være ændret mange gange siden hen. Det er forvirrende at kalde et navn fra 1858 for 'nyt'.

Denne test underminerer ikke evnen til demokratisk deltagelse, men udelukker nogen fra statsborgerskab og dermed deltagelse i former for praksis, som ville kunne have stimuleret deres diskursive kompetencer. Samtidig indikerer testen en form for kulturel underkastelse, hvor historisk  kulturel  'forståelse'  -  ligegyldigt  hvilken  relevans den måtte have for ens politiske kompetencer - kan afkræves af ansøgere. Disse tre faktorer gælder også den næste opgave, hvor det heller ikke er politisk relevans og praktisk  relevante  sprogkompetencer,  der  er  i  centrum. Igen er fokus på kulturhistorien. Nu gælder 20 historiske romaner. Om bogen Sankt Agathes nat hedder det: 'Kristoff  er den Første og Margrete Sambiria - kaldet Sprænghest - krones som konge og dronning af Danmark, men andre gør krav på tronen, og år med vold, drab og borgerkrig følger.' Romanen Ingeborg får følgende fængende beskrivelse:  'Historisk  roman  om  den  danske  prinsesse Ingeborg (ca. 1175-1236), der blev fransk dronning, men kom i unåde hos kongen og tilbragte tyve år i fangenskab, inden Filip August genindsatte hende på tronen.' Måske disse tests indirekte skal angive ansøgerens loyalitet over for den danske nation som historisk størrelse?

Den næste skriftlige opgave synes heller ikke præget af demokratiske relevanskriterier, men snarere en strategi om kun at lade personer med stærkt kognitive koncentrationsevner klare testen. Nu skal man vise, at man kan overskue 30 busruter, hvor den med fl  est stop stopper ved Bording skole, Bording Kirkeby, Munklinde, Agerskov, Stubkær,  Bording  Kirkeby,  Bording.  Hvis  man  er  bekymret for, om en ny statsborger skal kunne fi  nde hjem, kunne  man  jo  i  stedet  teste,  om  personen  ville  kunne spørge en erfaren buskører eller en chauff  ør til råds. De sidste tre opgaver kræver, at man kan sætte de rigtige ord og sætninger ind på de tomme pladser eller opsummere indholdet af otte afsnit. I de to skriftlig fremstillingsopgaver skal man på minimum 100 ord beskriver en stor fest i familien og skriftligt henvende sig til off  entligheden.

I  de  mundtlige  prøver  gælder  det  ikke  blot  om  at kunne gøre sig forståelig i demokratisk dialog. Prøverne vurderes på, om man kan fortælle sammenhængende og har  'fl  uency'  (et  dansk  ord  fi  ndes  åbenbart  ikke).  Det understreges, at udtale indgår som centralt element i alle dele. I lyset af artiklens forståelsesramme synes disse krav problematiske af ovennævnte grunde.

Eksaminanden er dog ikke kun til prøve i fl  uency og udtale. I det følgende bevæger vi os over i en anden type af krav. I den mundtlige del skal man nemlig vurderes på evnen til at begrunde holdninger til at bo mange sammen (i  familier  og  bydistrikter)  og  til  evt.  ikke  at  hjælpe  en yngre kvinde på gaden. Sune Lægaard skriver, at 'Often language tests will not involve considerations of value or worth' (Lægaard 2012, 51). I den danske case kan man dog forestille sig eksaminander, der forsvarer synspunkter på  familie,  segregering  og  mand-kvinde-relationer,  der ikke vurderes som velbegrundede af censor og eksaminator, fordi holdningerne er kontroversielle. En manglende evne til at indtage et højere ordens-moralbegrundelsesniveau kan således føre til udelukkelse fra fuld demokratisk deltagelse. Det er således muligt, at synspunkterne kommer klart igennem, men at synspunkterne ikke vurderes velbegrundede.

Den snedige vil i ønsket om at bestå eksamen give udtryk for holdninger, man forventer, at censor og eksaminator vil fi  nde velbegrundede. En eksamination, der afgør ens retlige skæbne, er således ikke et åbent rum, hvor man åbent kan fremsætte kontroversielle overvejelser, uden at de kan få vidtrækkende konsekvenser.

Dansk prøve 3 skal ikke bestås for statsborgerskab, men dens indhold indikerer stadig, hvilket indhold man fra statens side mener er relevant og ukontroversielt i en sprogprøve. Her går delprøve 2 i den skriftlige del på kontroversielle spørgsmål om 'folkeskole eller fri grundskole?' og holdninger til opdragelse ('Fortæl kort, hvad du mener, der kendetegner en god opdragelse'). Som der står i Censor- og eksaminationshæftet for Prøve i Dansk 2, så gives karakteren 'ud fra en helhedsvurdering'). Begrebet helhedsvurdering  er  vagt  netop  i  den  kontekst  prøven indgår. Vurderes kun sproget eller også holdninger?

Analysen af sprogkravene nuancerer Sune Lægaards rubricering af sprogtests som 'aktive' krav, der ikke forholder  sig  til  ansøgerens  værdier  og  moralske  holdninger (Lægaard 2012, 50f). Der er tale om yderst skrappe ('aktive') krav i den skriftlige del, men den sproglige del lægger tillige op til en generel vurdering af eksaminantens evne til at begrunde holdninger. De danske sprog- krav stiller således både høje kognitive og kommunikative krav, og det kan være svært for en ansøger at skjule værdimæssige synspunkter, der kan være kontroversielle i censorernes øjne. Tror man, det er nødvendigt at skjule egne holdninger, da understøttes en adfærd, der ikke understøtter  arbejdet  med  at  begrunde  egne  synspunkter på baggrund af reel kritik og distancering fra de bestående normer. Afhængigt af eksaminandernes tillid eller mistillid  til  den  helhedsvurdering,  de  er  underlagt,  lærer de at fremstille de holdninger, de forventer gruppens repræsentanter  (censor  og  eksaminator)  ønsker  at  høre. Dermed  understøttes  prækonventionel  og  konventionel normfølge.

## Konklusion

I lyset af Habermas' teori kan det konkluderes, at naturaliseringsprogrammet i Danmark ikke fremmer demokratisk autonomi, at det snarere stimulerer prækonventionel og konventionel moralbegrundelse, og at de skrappe krav underminerer en række borgeres mulighed for at øve deres kompetencer på baggrund af en anerkendelse af et potentiale for demokratisk autonomi og civilitet. Overgangene fra  prækonventionel  og  konventionel  til  postkonventionel  normbegrundelse  begrænses,  idet  forventnings-  og normpluralismen i samfundet, der skulle stimulere disse overgange, tilsløres af prøverne, hvorfor de medvirker til at begrænse ansøgernes indsigt i gensidighedsnormen og de dybere moralske principper. I sprogtesten skjuler der sig både ikke-forståelsesbegrundede høje kognitive krav samt ikke-neutrale temaer samt diff  use krav om 'fl  uency', hvis funktionelle  begrundelse  snarere  må  fi  ndes  i  kollektive funktionsdimensioner end i betingelserne for demokratisk deltagelse.

I lyset af Habermas' tilgang bliver det naturligt, at naturaliseringsprogrammet beskæftiger sig med loyalitet, og at loyalitet står i et spændingsforhold til autonomi (Rawls 1971), og at det derfor ikke er underligt, at en lignende spænding kan spores i det danske program. På den anden side gør han opmærksom på, at det er medborgerens civilitet, der udtrykker loyaliteten, og at denne civilitet er den anden side at kritikken af givne normer. Loyalitet mindskes således ikke af, at man er uenig i givne normer, men af, om man nægter at begrunde andre holdninger. Den, der ikke umiddelbart er i stand til at begrunde alternative holdninger på alment acceptabel vis, skal dog heller ikke dømmes ude som illoyal over for samfundet. De skal anerkendes et potentiale til at opøve demokratisk civilitet. På samme måde skal den, der befi  nder sig på et højere stadie,  og  som  derfor  anser  lavere  ordens-begrundelser som  arbitrære  (Habermas  1990,  169),  anerkende  modpartens potentiale - fx ved at indgå i ikke-fordømmende demokratiske dialoger med vedkommende.

Habermas' tilgang rummer således argumenter for at stimulere indvandreres dannelse af en hypotetisk attitude i  forhold til egne og andres behovs-, selv- og identitetsforståelse  som  modtræk  til  kommunikative  praksisser, hvor dette ikke tillæres og stimuleres. Habermas mener, at det moderne samfunds rollediff  erentiering presser individerne  til  at  omorganisere  deres  selvforståelse,  så  de kan kombinere roller (Habermas 1990, 125). Ideen er, at vi i komplekse moderne samfund søger at holde sammen på vores mange identiteter, og at dette fordrer udviklingen af en evne til at forholde sig til ens egen identitet fra siden  af  (Warren  1995,  168f,  177).  Indvandrere  indgår som alle andre i sådanne identitetsorganiseringer, selvom den  hypotetiske  attitude  lever  dårligt  i  konventionelle, dogmatiske  og  etnisk-religiøse  grupperinger,  hvor  der hersker  frygt  for  gruppens  sammenhængskraft.  Spørgsmålet er, om den hypotetiske attitude kan stimulere på en måde, hvor det ikke opleves som angreb? Relationen må rumme en grad af tillid, der tillader den enkelte at indgå i en fælles udveksling af refl  eksion om identiteter og politiske positioner. Habermas modsiger den forestilling, at  demokratiets  deltagere  først  kan  praktisere,  når  det demokratiske felt er ophørt med at være et felt af magt, interessekonfl  ikt og ulige relationer (Warren 2002, 182). Ej heller må vi antage eller forvente, at aktørerne har som hensigt  at  antage  en  hypotetisk  attitude  over  for  egne interesser  og  magtposition  samt  en  forståelsesorienteret attitude  over  for  modpartens  synspunkter  og  position (Warren 1995, 172).

Dertil kommer, at Habermas tilslutter sig det instrumentelt  epistemiske  argument,  at  politikudviklingens rationalitet  og  legitimitet  afhænger  af,  om  de,  der  er påvirket  af  en  beslutning,  bliver  hørt  i  processen.  Normers legitimitet grunder for Habermas i sidste ende på et demokratisk princip om alle berørte . Det betyder for Habermas, at en norm er legitim, hvis alle berørte, der kunne tage del i en praktisk diskurs, ville anerkende normen som legitim (Habermas 1990, 121).

Som afslutning på artiklen vil jeg skitsere et bud på, hvordan demokratiske medborgerskabsdyder kunne udvikles på en måde, der tager hensyn til, at borgerne kan fi  nde  identitet  i  prækonventionel  og  konventionel  moralbegrundelse, og derfor vil opleve afgivelsen af denne identitet som et tab. Da artiklen er drevet af spørgsmålet om,  hvorvidt  vi  i  praksis  går  en  vej,  der  underminerer målene,  er  det  relevant  at  slutte  af  med  en  overvejelse om alternative måder at nå de mål , som der er stor enighed om, at Habermas overordnet set formulerer rigtigt. Hvilke muligheder er der da for at fremme en demokratiform, der er styret af samtale frem for magt eller blind konsensus (Warren 1995, 194)?

Habermas påpeger, at der skal etableres mekanismer, der  tvinger  de  stærkeste  parter  til  at  indgå  i  diskurser, hvor de er nødt til at 'appellere til almene eller fælles interesser og normer; at fremstå troværdige i forhold til faktiske omstændigheder; og at udstråle, at man har fremsat argumenterne ærligt og i god tro' (Habermas 1990, 183). Magten udlignes gennem formel anerkendelse af politisk identitet (Warren 1996, 257f), men må samtidig understøttes af institutioner, der motiverer til selveksamineren af  egne  ønsker  (Warren  1996,  265).  Her  må  off  entlige institutioners repræsentanter gå forrest ved at praktisere dyderne (sml. Kymlicka 1998, 187ff  ).

En  række  demokratifortalere  har  nærmere  konkretiseret  Habermas'  abstrakte  teori  om  tillæringen  af  demokratisk  autonomi  gennem praksis .  Hvor  strategien om at demokrati på arbejdsmarkedet kan spille en dannende rolle synes utopisk (Warren 1996), så formuleres 'realistiske  utopier'  netop  af  demokratiteoretikere,  der følger Habermas' idealer på trods af skepsis vedrørende hans strategier til udviklingen af postkonventionel moralmotivation (Munro 2007, 448). Blandt de realistiske utopier spiller såkaldte minidemokratier en central rolle (Warren  2007;  Geissel  and  Newton  2012),  og  diskussionerne  handler  bl.a.  om,  hvilke  muligheder  for  dannelse af diskursive færdigheder sådanne minipublics har, når borgernes demokratiske erfaringer er spæde. Archun Fung peger på, at gentagelse og borgernære problemer har størst eff  ekt (Fung 2007a, 169), da borgernære problemer giver deltagerne epistemiske fordele, og da gentagelse giver mulighed for opbygning af viden og erfaring blandt deltagerne. Pointen er, at aktørerne gerne skal erfare, at demokratiske samtaler kan være værd at engagere sig i og åbne sig for. Men hvordan kommer vi dertil, at tillid kan bases på erfaringer? Warren påpeger, at den type af terapeutisk kritik, diskursivt demokrati afhænger af, kræver, at  aktørerne har tillid til, at deres diskussioner ikke får negative  følger  for  dem  (Warren  1995,  188).  Det  betyder  at  monitorering  og  facilitering  ikke  må  foregå  som en eksamenssituation. Nye borgere, der slås med dagligdags problemer og kæmper med at integrere forskellige identiteter har nytte af dialoggrupper, selvhjælpsgrupper mv., og dialogfacilitatorere i sådanne grupper kan på baggrund af delt støtte til den demokratiske målsætning og strategi understøtte aktørernes tillid ved at anerkende bidrag, der forsøger at appellere til andres fornuft (Warren 1995, 192). Næste skridt kunne være at lade nye borgere indgå i mere forpligtende borgernære demokratiske opgaver (Warren 1995, 190). På denne indirekte måde kan 'politisk socialisering' stimuleres i form af 'assimilation til den måde, som borgernes autonomi er institutionaliseret på i modtagersamfundet', selvom den endelige socialisering ifølge Habermas først må forventes af anden gene- ration (Habermas 2005 114f). Demokratiske praksisser kan  derigennem  udfylde  'socialintegrative  funktioner' i  form  af  'gensidig  anerkendelse'  (Rostbøll  2011,  74f). Samtidig gøres ideelt set erfaringer med de pragmatiske forudsætninger for en forståelsespraksis, der er fri for ydre og  indre  magt  og  med  idealet  om  at  tage  'lige  hensyn til alle berørtes interesser'(Habermas 1997, 59; Rostbøll 2011, 24, 28).

## Referencer

Andersen, Vibeke Normann and Kasper Møller Hansen. 'Deliberativt Demokrati Og Den Nationale Folkehøring Om Euroen.' Politica 34, no. 1 (2002): 78-99.

Anderson, Joel and Axel Honneth. 'Autonomy, Vulnerability, Recognition, and Justice.' In Autonomy and the Challenges to Liberalism: New Essays , edited by Christman, John and Joel Anderson, 127-149. New York: Cambridge University Press, 2005.

Aristotle. Th e  Nicomachean  Ethics Oxford:  Oxford  University  Press, 2009.

Benhabib, Seyla. 'Democratic Exclusions and Democratic Iterations.' European Journal of Political Th eory 6, no. 4 (Oct 2007, 2007): 445462.

. Th   e Rights of Others : Aliens, Residents, and Citizens . Th e John Robert Seeley Lectures. Vol. 5. Cambridge, UK ;New York: Cambridge University Press, 2004.

- Brubaker, Rogers. Citizenship and Nationhood in France and Germany . Cambridge, Mass.: Harvard University Press, 1992.
- Callan, Eamonn. Creating Citizens: Political Education and Liberal De-
- mocracy . Oxford Political Th eory. Oxford: Clarendon Press, 1997. Carens, Joseph H. 'Aliens and Citizens: Th e Case for Open Borders.' Th   e Review of Politics 49, no. 2 (Spring, 1987): 251-273.

Cohen, Jean L. 'Changing Paradigms of Citizenship and the Exclusiveness of the Demos.' International Sociology 14, no. 3 (Sep 1999, 1999): 245-268.

- Dahl, Robert A. Democracy and its Critics . New Haven: Yale University Press, 1989.
- Elster,  Jon.  'Th e  Market  and  the  Forum:  Th ree  Varieties  of  Political Th   eory.' In Foundations of Social Choice Th eory , edited by Elster, J. and A. Hylland. Cambridge ed., 103-132: Cambridge University Press, 1986.
- Eriksen, Erik Oddvar. 'Deliberativt Demokrati.' In Klassisk  Og  Moderne Politisk Teori , edited by Kaspersen, Lars Bo and Jørn Loftager, 760-777: Kbh. : Hans Reitzels Forlag, 2009.
- Ersbøll,  Eva .  Naturalisation  Procedures  for  Immigrants    -  Denmark . eudo-citizenship.eu, 2013.
- Fine, Sarah. 'Freedom of Association is Not the Answer.' Ethics 120, no. 2 (January, 2010): 338-356.
- Flyvbjerg,  Bent.  'Rationalitet  Og  Magt.'Kbh.  :  Akademisk  Forlag, 1991.
- Forst, Rainer. Das Recht Auf Rechtfertigung : Elemente Einer Konstruktivistischen Th eorie Der Gerechtigkeit . Suhrkamp Taschenbuch Wissenschaft ; 1762. Frankfurt am Main: Suhrkamp Verlag, 2007.
- Fung,  Archon.  'Minipublics:  Deliberative  Designs  and  their  Consequences.'  In Deliberation,  Participation,  and  Democracy:  Can  the People Govern? , edited by Rosenberg, Shawn W., 159-183. NY: Palgrave MacMillan, 2007a.
- Fung, Archon. 'Democratic Th eory and Political Science: A Pragmatic  Method  of  Constructive  Engagement.' Th   e  American  Political Science Review 101, no. 3 (2007b): 443.

- Geissel,  Brigitte  and  Kenneth  Newton  1940-. Evaluating  Democratic Innovations : Curing the Democratic Malaise? , edited by Geissel, Brigitte, Kenneth Newton New York : Routledge, 2012.
- Goodman, Sara Wallace. 'Naturalisation Policies in Europe: Exploring Patterns of Inclusion and Exclusion.' EUDO Citizenship Observatory Working Papers 7, (2010): 1-69.
- Goul  Andersen,  Jørgen. Et  Ganske  Levende  Demokrati ,  edited  by Magtudredningen. Århus: Aarhus Universitetsforlag, 2004.
- Gutmann, A. Democratic Education . 2nd ed. USA: Princeton University Press, 1999.
- Habermas, Jürgen. Demokrati Og Retsstat: En Tekstsamling ,  edited by Andersen, Heine Kbh. : Hans Reitzels Forlag, 2005.
- . Diskurs, Rätt Och Demokrati: Politisk-Filosofi  ska Tekster i Urval / Erik Oddvar Eriksen Och Anders Molander , edited by Eriksen, Erik Oddvar, Anders Molander Göteborg: Daidalos, 1997.
- . Moral  Consciousness  and  Communicative  Action .  Studies  in Contemporary  German  Social  Th ought.  [Moralbewusstein  und kommunikatives  Handeln.  English].  Cambridge,  Mass.:  MIT Press, 1990.
- . 'Om Den Interne Sammenhæng Mellem Retsstat Og Demokrati.' Slagmark 30, (2001): 33-42.
- Hansen, Mogens Herman. Demokrati Som Styreform Og Som Ideologi , edited by Hansen, Mogens Herman. Kbh.: Museum Tusculanums Forlag, 2010.
- Held, David. Models of Democracy Oxford: Polity, 2006.
- Honneth, A. 'Das Recht Der Freiheit.' Grundriss Einer Demokratischen Sittlichkeit.Frankfurt Am Main (2011).
- . Th   e Struggle for Recognition: Th e Moral Grammar of Social Confl  icts Th e MIT Press, 1996.
- IM .  Statsborgerskab.  Status  2013 :  Institut  for  Menneskerettigheder;, 2013.
- Jacobsen, Bo. Den Vordende Demokrat : En Undersøgelse Af Skoleklassen  Som  Demokratisk  Lærested  /  Bo  Jacobsen  ...  Et  Al.] ,  edited  by Jacobsen, Bo, Magtudredningen Århus : Aarhus Universitetsforlag, 2004a.
- . Den Vordende Demokrat : En Undersøgelse Af Skoleklassen Som Demokratisk Lærested / Bo Jacobsen ... Et Al.] , edited by Jacobsen, Bo, Magtudredningen Århus : Aarhus Universitetsforlag, 2004b.
- Joppke, Christian. Citizenship and Immigration . Immigration &amp; Society. Cambridge, UK ;Malden, MA: Polity, 2010.
- .  'Comparative  Citizenship:  A  Restrictive  Turn  in  Europe?' Law &amp; Ethics of Human Rights 2, no. 1 (2008).
- . 'Th rough the European Looking Glass: Citizenship Tests in the USA, Australia, and Canada.' Citizenship Studies 17, no. 1 (Feb 2013, 2013): 1-15.
- Kymlicka, Will. 'Ethnic Associations and Democratic Citizenship.' In Freedom of Association , edited by Gutmann, Amy, 177-213. Princeton, N.J.: Princeton University Press, 1998.
- Lægaard, Sune. 'Naturalisation, Desert, and the Symbolic Meaning of Citizenship.' In Territories of Citizenship , edited by Beckman, Ludvig and Eva Erman, 40-59. Basingstoke: Palgrave Macmillan, 2012.
- Lægaard, Sune. 'Immigration, Social Cohesion, and Naturalization.' Ethnicities 10, no. 4 (December 01, 2010): 452-469.
- Lippert-Rasmussen, Kasper. Born Free and Equal? A Philosophical Inquiry  into  the  Nature  of  Discrimination Oxford  University  Press, 2014.
- Loftager, Jørn. Politisk Off  entlighed Og Demokrati i Danmark Århus : Aarhus Universitetsforlag, 2004.
- Marshall,  T.H. Citizenship  and  Social  Class .  Pluto  Classic.  London: Pluto Press Ltd, 1992.
- McCarthy,  Th omas. Th e  Critical  Th eory  of  Jürgen  Habermas .  Cambridge, Mass.: MIT Press, 1981.
- McKinnon, Catriona and Iain Hampsher-Monk. Th e Demands of Citizenship . London ;New York: Continuum, 2000.
- Merton, Robert K. Social Th eory and Social Structure , edited by Merton, Robert K. New York : Free Press, 1968.
- Miller, David. 'Immigrants, Nations, and Citizenship.' Journal of Political Philosophy 16, no. 4 (2008): 371-390.
- . On Nationality . Oxford: Clarendon, 1995.
- Mouritsen,  Per.  'Th e  Particular  Universalism  of  a  Nordic  Civic  Nation. Common Values, State Religion and Islam in Danish Political Culture.' In Multiculturalism, Muslims and Citizenship ,  edited by Tariq Modood, Anna Triandafyllidou,Ricard Zapata-Barrero, 7093. New York: Routledge, 2006.
- . 'Th e Resilience of Citizenship Traditions: Civic Integration in Germany, Great Britain and Denmark.' Ethnicities 13, no. 1 (February 01, 2013): 86-109.
- Munro, Daniel. 'Norms, Motives and Radical Democracy: Habermas and the Problem of Motivation.' Journal of Political Philosophy 15, no. 4 (2007): 447-472.
- Off  e,  Claus.  'From  Migration  in  Geographic  Space  to  Migration  in Biographic Time: Views from Europe.' Journal of Political Philosophy 19, no. 3 (2011): 333-373.
- Owen, David. 'Constituting the Polity, Constituting the Demos: On the Place of the all Aff  ected Interests Principle in Democratic Th eory and in Resolving the Democratic Boundary Problem.' Ethics &amp; Global Politics 5, no. 3 (2012): 129-152.
- Rawls, John. A Th eory of Justice . Cambridge, Mass.: Th e Belknap Press of Harvard University Press, 1971.
- Raz, Joseph. Th e Morality of Freedom . Oxford: Clarendon, 1986.
- Reich, Rob. Bridging Liberalism and Multiculturalism in American Education . Chicago, IL: University Of Chicago Press, 2002.
- Rostbøll, Christian, F. Jürgen Habermas, edited by Rostbøll, Christian F. Kbh: Jurist- og Økonomforbundet, 2011.
- Taylor,  Charles.  'Social  Th eory  as  Practice.'  In Philosophical  Papers: Philosophy and the Human Sciences . Vol. 2, 91-115: Cambridge University Press, 1985.
- Togeby, Lise. 'Et Demokrati, Som Omfatter Alle, Der Bor i Danmark?' In Den Demokratiske Udfordring , edited by Andersen, Jørgen Goul, Peter  Munk  Christiansen,  Torben  Beck  Jørgensen,  Lise  Togeby and Signild Vallgårda, 133-153. København: Hans Reitzels Forlag, 1999.
- Undervisningsministeriet. Fælles Mål 2009 - Samfundsfag, Faghæfte 5. Undervisningsministeriets Håndbogsserie Nr 7. Undervisningsministeriet, 2009.
- Vink, Maarten Peter and Rainer Bauböck. 'Citizenship Confi  gurations:  Analysing  the  Multiple  Purposes  of  Citizenship  Regimes  in Europe.' Comparative European Politics 11, no. 5 (Sep 2013, 2013): 621-648.
- Walzer, Michael. Spheres of Justice : A Defence of Pluralism and Equality Oxford : Basil Blackwell, 1983.
- Warren, Mark E. 'Institutionalizing Deliberative Democracy.' In Deliberation, Participation and Democracy. can the People Govern? , edited by Rosenberg, Shawn W., 272-288. NY: Palgrave Macmillan, 2007.
- . 'Th e Self in Discursive Democracy.' In Cambridge Companion to Habermas. ,  edited by White, Stephen K., 167-200. Cambridge: Cambridge University Press, 1995.
- .  'What should we Expect from More Democracy? Radically Democratic Responses to Politics.' Political Th eory 24, no. 2 (1996): 241-270.

## Noter

1. Tak  for  kommentarer  i  forbindelse  med  tre  fremlæggelser  på  Institut  for  Statskundskab (AAU), på konferencen Facts and Norms (KU), på Årsmødet for Dansk Selskab for Statskundskab 2013, i Forskningsenheden for praksisfi  losofi   ved AU i 2014, på Årsmødet for Dansk Filosofi  sk Selskab 2014 og fra redaktør og reviewere på Tidsskriftet Politik.
2. Empiriske overvejelser indgår også som normativ afvejningskategori i den såkaldte indirekte diskriminationstilgang (Lippert-Rasmussen 2014, 57) (hvor man fx vurderer naturaliseringskravenes ulige eff  ekter på muslimer og kristnes muligheder for naturalisering (LippertRasmussen 2014, 56)).
3. Selvom Kohlbergsteori er en ontogenetisk teori, rummer stadierne almene træk, der ikke nødvendigvis hører til barndommen.
4. Allerede ved opnåelse af permanent opholdstilladelse (dvs. mindst 4 år tidligere) måtte man ikke have modtaget ydelser efter aktiv- eller integrationsloven de sidste 3 år; skulle man have været i fuldtidsbeskæftigelse eller været under uddannelse i mindste tre år inden for de sidste fem år; og være i beskæftigelse eller under uddannelse i hele ansøgningsfasen (www.NyIDanmark.dk).
5. De  kulturelle  spørgsmål  i  medborgerskabstesten  om  HC  Andersens fødeby, instruktøren af Olsen Banden, og hvilket år Danmark vandt EM i fodbold forventes nedtonede i en kommende revision, mens dagsaktuelle politiske spørgsmål om, hvad formålet var med strukturreformen i 2007, hvilke opgaver nordisk råd har foruden kulturelt-politiske  spørgsmål  om  navnet  på  folketingets  bygning forventes styrkede.