Kosmopolitisk regionalisme
Forfattere: Mads Rosendahl Thomsen
Tidsskrift: passage (2005-12-01)

## Kosmopolitisk regionalisme

## Mads Rosendahl Thomsen

'Ude er godt, men hjemme bedst'. Måske er det essensen af kosmopolitisk regionalisme forstået som mennesker eller teksters forsøg på at tænke deres identitet  i  en  balance  mellem  deres  nære  omverden og det globale. Det lille ordsprog markerer en interessant  vinkling  af  mulighederne  for  at  tænke forholdet  mellem  modsætninger.  I  reglen  forstås modsætninger som noget positivt stillet over for noget negativt, det gode og det onde, det skønne og det hæslige, men der er også en lang tradition for at sidestille modsætninger og opfatte begge som positive. Mens Platon satte ideerne over fænomenerne, ophævede Aristoteles modsætningen og gjorde form og stof til to gensidigt afhængige træk ved verden, og demonstrationen af binære modsætningers problematiske fundament er et af de mest varige bidrag fra Nietzsche til det 20. århundredes dekonstruktion. I litteraturen har Italo Calvino i Til det næste årtusind bygget en poetik og ultrakort verdenslitteraturhistorie op over fem modsætninger hvor begge poler er positive: lethed og tyngde, hurtighed og langsomhed, præcision og vaghed, synlighed og usynlighed, enhed og mangfoldighed, og i alle modsætningerne viser han hvordan de på forskellig vis kan genfindes som værdier i litteraturens udtryk.

enten lægge til og føje ydre elementer til opfattelsen af  hvem  man  er,  eller  man  kan  trække  fra  og  se alt  ydre  som  tilfældige  omstændigheder  i  håb  om at  nå  ind  til  en  kerne  (Kundera  1990:  118-19).  En tredje mulighed, som er underliggende hos Kundera, er at omformulere spørgsmålet om identitet og se det som en kompleks og vedvarende udfordring til mennesket der i den sidste ende forbliver en gåde. Dette  er  også  et  væsentligt  træk  ved  megen  moderne litteratur parallelt med at den almenes kulturs opfattelse af identitetsbegrebet har forandret sig fra tænkning  i  essenser  til  historisk  betingede  patchworks (Thomsen 2004: 70).

Milan  Kundera  indleder  i  samme  ånd Tilværelsens ulidelige lethed med at overveje hvordan lethed og tyngde er det måske mest gådefulde begrebspar, idet begge udtrykker positive værdier som igen også knytter sig til spørgsmålet om at høre til og at have identitet  (Kundera 1985: 10-11). T yngden betegner det stærke tilhørsforhold, mens lethed står for friheden til at være sig selv. En anden variation over identitetens gåde formulerer Kundera i Udødeligheden som to strategier til at skabe identitet. Man kan I  globaliseringens  tidsalder  er  det  interessant  at overveje hvad der udelukker hinanden, og hvad der komplementerer i forsøgene på at tænke identitet. Kosmopolitisk  åbenhed  og  regional  eller  national identificering  er  muligvis  kun  en  tilsyneladende modsætning hvor delene forudsætter hinanden, da det  netop  er  verdens  forskelligheder  og  grænser som skaber forskelle og mangfoldighed. Problemet er  ikke  at  der  findes  forskellige  niveauer,  udtrykt som  det  lokale  og  det  globale,  det  regionale,  det nationale, det kontinentale, det occidentale og det orientalske, men at hver af disse enheder kan danne afsæt for en chauvinisme der kan komme til udtryk på to måder. Dels traditionelt ved at man opfatter én kultur som bedre end en anden, dels ved at man opfatter  en  af  disse  forestillede  enheder,  regionen, nationen, verdensdelen eller verden som sådan som det bedre udgangspunkt for identifikation.

Det er i den sammenhæng kun alt for let at argumentere for det globale med dets principielle og ubegrænsede åbenhed stillet over for en hvilken som helst idé om afgrænsning og udelukkelse, om end ideen om det globale i sig selv er tæt på at være indholdstom, hvilket flere fortalere for en ny kosmopolitanisme er opmærksomme på. Ulrich Beck udtrykker det slagordsagtigt med 'kosmopolitanisme uden provinsialisme er tom, provinsialisme uden kosmopolitanisme er blind', og det peger netop på behovet for at formulere et blandingsforhold mellem nære og fjerne identifikationer (Beck 2004: 16).

Men mens det lokale, det regionale og det globale uden store konflikter kan tænkes sammen og ikke for alvor har ideologiske modstandere, er der blevet  skudt  kraftigt  på  nationen  som  ramme  for identifikation.  Det  er  nationer  baseret  på  national ideologi  som  har  ført  krige  i  et  par  århundreder, og som plejer deres interesser på alle mulige måder. Det er nationer som har suverænitet over territorier og over rets- og skattevæsener. Det er det nationale statsborgerskab som er den hårde valuta i forhold til folks ret til at bevæge sig rundt i verden. Hvis det er nationernes ånd at gøre og være alt det, så er det af og til nok rarere for individet at identificere sig med noget  andet,  ikke  mindst  hvis  nationens  symboler bliver  symboler  på  selvtilstrækkelighed.  Nogen  vil omvendt mene at man slet ikke har noget valg, men at man må tage sin nationale identitet på sig, fordi stedet og sproget gennemsyrer identiteten.

'Ude er godt, men hjemme bedst' markerer en blanding af det nære og det fremmede og med kun en lille forskel i vurdering. Den litterære pendant i dannelsesromanens mønster og korte genfortælling 'Hjemme, ude, hjem' peger på det samme og er samtidig et eksempel på hvordan en generel kulturel problematik omkring identitet har fundet et udtryk i en litterær sammenhæng der især var virkningsfuld i  det  19.  århundrede  hvor  litteraturen  blev  tænkt som et redskab  for  opbygningen  af  den  nationale identitet, og hvor de nationale litteraturer blev set som udtryk for folkets ånd og historie. I dannelsesromanen er der igen tale om en balance, her mellem en befæstning af det særlige ved nationen på den ene side, og af hvordan den har udviklet sig i samspil med sin omverden i nationens imaginære dannelsesrejse. Samtidig er litteraturhistorien også fyldt med forfattere der har givet udtryk for et problematisk forhold til den tradition de er vokset op med.

Det gælder ikke mindst det dobbelte forhold som litteraturen  uundgåeligt  har  til  identitetens  mange rammer. Der vil altid være tale om både et alment ideologisk,  kulturelt  og  potentielt  politisk  forhold og et æstetisk, kunstnerisk forhold.

Af de mange variationer der er blevet udfoldet over dette tema, vil der her blive kommenteret på tre syn på det kosmopolitiske regionale. Først Jorge Luis Borges' forhold til det argentinske og hans forsøg på at formulere en kosmopolitisk poetik der ikke udelukker det nationale, dernæst et forsvar for det regionales æstetiske betydning afledt af Pierre Bourdieus  kunstteori  der  fremhæver  det  intime  kendskab til en kultur som undervurderet, ikke mindst i kunstreceptionen, mens Franco Morettis beskrivelse af  dynamikken  i  litteraturens  evolution  med  globale bølger og lokale knopskydninger sætter fokus på kultursammenstødenes historiske betydning for litteraturen, og demonstrerer hvordan man kan arbejde med et dobbeltblik på, hvad Milan Kundera har kaldt den lille og den store kontekst: den nationale historie og kunstarternes internationale udvikling. Et dobbeltblik som skærmer for provinsialisme som ideologi, men lader det særegne træde frem på en større baggrund (Kundera 2005: 49f).

## Borges og det argentinske

Jorge Luis Borges var både særdeles orienteret mod verden i sit forfatterskab og meget tro mod sin sydamerikanske og argentinske identitet. I begyndelsen af 1950'erne, i en tid hvor den nationalistiske Peron var ved magten, reflekterede han i essayet 'Den argentinske forfatter og tradition' over hvordan det argentinske  skulle  komme  frem  i  den  argentinske litteratur.  Grundlæggende mener Borges at der er tale  om  et  pseudoproblem,  for  alt  hvad  argentinske forfattere skriver vil være gennemsyret af deres erfaringer  af  stedet,  historien  og  kulturen.  Borges ironiserer over dem som mener at argentinsk litteraturs referencerum skal være så nationalt eller lokalt som muligt ved at påpege at man næppe kan forestille sig Shakespeares værk uden skandinaviske eller skotske temaer, ligesom Racine var en fransk digter uagtet hans brug af græske og latinske forbilleder. Borges skriver yderligere at han gennem Gibbons The Decline and Fall of the Roman Empire er blevet opmærksom  på  at Koranen ikke  omtaler  kameler, det mest distinkte dyr i den arabiske verden.  Turister ville straks nævne kamelen, men Mohammed havde ifølge Borges tiltro til at han kunne fremstå arabisk uden at lade kamelen optræde. På samme vis mener han at de argentinske forfattere skal have tiltro til at de kan være argentinske uden at svælge i det lokale (Borges 2000: 423-24).

Den argentinske debat var også en postkolonial debat, fra før termen blev introduceret, hvor man strides om hvorvidt man skulle kanonisere argentinske værker på bekostning af de europæiske klassikere, og om det var muligt at finde en argentinsk Odysseen der kunne træde i stedet for Homers digt. Borges er skeptisk over for dette og kaster sig ud i en længere analyse af langdigtet Martín Fierro som han både respekterer som det største værk der er skrevet i Argentina, og som han samtidig afviser kan være nationens kanoniske hovedværk. Martín Fierro er fyldt med lokale referencer til det landlige  Argentina, men Borges forsøger at vise at digtet og den genre det tilhører, er artificielle og ikke udtryk for en særlig autentisk stemme, og ifølge Borges ikke mere argentinsk end en række sonetter ville være det hvis de var skrevet af en argentiner, men uden reference til den argentinske topografi (Borges 2000: 422-23). Ideen om at argentinsk digtekunst må have udspring i særlige argentinske træk og have en særlig argentinsk farvning, er for Borges at se en fejl.

Borges' forsøg på at finde en anden løsning har karakter af et columbusæg, idet han grundlæggende mener at man ikke bør bekymre sig om det argentinske, for det vil altid være en del af argentinske forfatteres udtryk. Den vestlige kultur er deres tradition, men deres udtryk vil altid være præget af det sted de er vokset op og lever i, og det vil sætte spor i litteraturen. Ligesom den irske litteraturs engelske værker også har været skrevet af forfattere som ikke er af keltisk afstamning, så har selve følelsen af at være irsk præget store irske forfattere - og her nævner Borges Shaw, Berkeley og Swift, men han kunne have fortsat med  Wilde,  Y eats, Joyce og Beckett - og gjort dem i stand til at berige den engelske litteratur med nye udtryk. Borges selv har gjort dette med spansk og vestlig litteratur, som også den sydamerikanske generation efter Borges formåede det med navne som Octavio Paz, Julio Cortázar, Gabriel García Márquez, Carlos Fuentes og flere andre der skabte El Boom i den sydamerikanske spanske litteratur der igen har præget især romanens udvikling i resten af verden.

Borges' besnærende og enkle løsning på problemet  om  det  nære  og  det  fremmede  i  litteraturen synes også at have en svaghed indbygget. Hvis man ikke kan undgå at være præget af sit miljø, og er overbevist om at det vil sætte sig igennem, står der så overhovedet noget på spil? Er alt så ikke lige gode udtryk  for  det  argentinske,  danske,  kinesiske,  eller hvor man nu kommer fra? Borges' argument er bundet  op  på  to  forudsætninger,  der  kan  være  mere eller  mindre  problematiske.  Den  første,  og  mindst problematiske, er at det afgørende for forfatteren er at skrive god litteratur og i mindre grad at bekymre sig om hvad den udtrykker. Universet er forfatterens emne,  skriver  Borges  afsluttende,  og  det  kan  han have ret i, men det siger ikke så meget om hvilket forhold til universet der kommer god litteratur ud af. Man må antage at forfatteren skal skrive om det han eller hun ved noget om. Borges anerkender at der er kommet god litteratur ud af politiske ambitioner med litteraturen, men han bruger Kipling som eksempel på at essensen af en forfatters værk i den sidste ende er ukendt for ham selv. Borges' begreb om forfatteren ender i denne sammenhæng med at blive noget puristisk, og meget passende citerer han Platon  i  forlængelse  af  sin  inddragelse  af  Kipling (Borges 2000: 423).

Men hvis litteraturen er et univers for sig hvor mangfoldige stemmer bidrager, og hvor ideologiske målestokke altid bliver trumfet af litteraturens kompleksitet, underfundighed og æstetiske egenværdier, så synes der at være en mere markant blind plet i Borges' opfattelse af det nationale, for hvorfor har det nationale forrang som ramme? Borges er i essayet naturligt nok presset af landets nationalistiske dagsorden under Peron, men han vakler også mellem at tale om sydamerikanske erfaringer og argentinske. Er det to sider af samme sag, eller gør det en forskel?  Og  hvorfor  ikke  inddrage  andre  niveauer som det endnu mere lokale, fx Buenos Aires til forskel for pampaen, eller det kosmopolitiske til forskel for det nationale? Har det nationale forrang frem for disse niveauer, eller er det blot et blandt andre lige så uundgåelige? Man kunne hævde det sidste, at der i enhver litteratur kan fremhæves elementer som hører til på det ene eller det andet niveau, om end det vil være utilfredsstillende blot at sige at alting så er lige meget til stede. Det kan jo lade sig gøre at skrive værker som er så fyldt med lokale referencer at de er nærmest uforståelige for andre, på samme måde som det kan lade sig gøre at skrive værker som på trods af deres lokale referencer er blevet læst overalt. Borges' skjulte præmis ligger således i hvilken ambition og målestok litteraturen skal have. Han skriver op i mod verdenslitteraturen fra et argentinsk perspektiv, mens de forfattere og kritikere der er målet for hans kritik  i  essayet,  tænker  litteraturen  som  litteratur der kan blive vellykket argentinsk litteratur, meget i overensstemmelse med litteraturopfattelsen mange andre steder i verden fra midten af det 19. århundrede og frem. Det er den målestok som måske sætter den afgørende forskel, og dermed også spørgsmålet om hvorvidt litteratur uden de højeste ambitioner kan være litteratur? Om man kan forestille sig en mindre ambitiøs litteratur til national brug? Borges har naturligvis alle de rigtige nøgleord på sin side, det grænseløse, den store tradition, foreningen af det lokale og det kosmopolitiske, og ikke det nationale, den  lokale  tradition,  udgrænsningen  af  det  fremmede og så videre. En indikation på at Borges har fat i den lange ende er at på trods eller på grund af hans kosmopolitiske regionalisme, er han i dag den mest internationalt kanoniserede argentinske forfatter. Men det er få der er sluppet af sted med at give sine tekster et så universelt referencerum som det der findes i hans fiktioner.

## Sansen for de subtile forskelle

I lyset af globaliseringen er det ikke overraskende at flere toneangivende sociologer, blandt andre Niklas Luhmann og Ulrich Beck, har været optaget af at beskrive  samfundet som del af et verdenssamfund hvor der kommunikeres og udveksles kulturelle varer over grænser i et højt og stadig stigende tempo.

Et skeptisk modspil til betydningen af den kosmopolitiske  tilstand  findes  hos  Pierre  Bourdieu  der fremhæver at nationerne i høj grad stadig fungerer som betydende rammer for kulturelle markeder og ikke  mindst  i  folks  uddannelse.  Bourdieus  præmis er at selvom vestlige samfund på mange måder ligner  hinanden,  importerer  de  samme  varer,  og  ser de samme film og hører den samme musik, så er der stadig nationale markeder hvor det lokale har en markant stilling, og endnu vigtigere er der i de enkelte  samfund  en  fint  udviklet  sans  for  de  små betydende forskelle i sprog, vaner, sociale kodificeringer, etc. Forskelle som man ikke umiddelbart kan begribe, men som må erhverves ved at man bliver en del af samfundskulturen.

Mens Luhmann, Beck og Borges har til fælles at de ikke dyrker den udfoldede analyse eller historie, men i højere grad efterlader mindre lunser kød på det skelet de opbygger, har Bourdieu i lighed med mange realistiske romanforfattere forsøgt at underbygge sine teorier om samfundets finere strukturer med omfattende empiriske undersøgelser og ekstensive repræsentationer af materiale som ikke umiddelbart markerer afgørende pointer, men snarere bidrager til forståelsen af de små forskelles betydning. I  sin  bog  om  litteratur  og  kunst Les  règles  de  l'art analyserer Bourdieu blandt andet Gustave Flauberts roman L'Éducation  sentimentale og  dens  forhold  til den  samtidige  sociale  struktur  i  Paris;  en  struktur som Bourdieu mener at kunne påvise er gengivet næsten eksakt i romanen (Bourdieu 1996: 3). Hans andet store analyseeksempel er  William Faulkner og novellen 'A Rose for Emily', og det er måske ikke overraskende at begge disse forfattere kan betegnes som kosmopolitiske regionalister, både i deres ambitioner med litteraturen og den strategi de lagde for  dagen  for  at  opfylde  disse,  og  i  deres  senere reception  i  verdenslitteraturen.  Mere  end  at  være sædeskildrere der hengiver sig til realisme som deres litteraturs primære formål, gør både Flaubert og Faulkner  brug  af  det  komplekse  sociale  rum  som de kender i deres højt forarbejdede fiktive værker (Bourdieu 1996: 6f og 322ff).

Den  bagvedliggende  poetik  for  denne  strategi kunne være, uden at Bourdieu formulerer dette, at der er en værdi og skønhed i former som den sociale udveksling skaber gennem historien, hele det komplicerede sæt af udefinerbare regler som også sociologen Erwin Goffman beskæftigede sig med intenst. Forfatteren er afhængig af ikke blot sprogets struktur - som også er historisk, dynamisk og socialt - men tillige af den fornemmelse for sociale muligheder i distributionen af syn på smag, status, muligheder i kærlighed og karriere, samt kodificering af følelser, alt sammen fænomener som udgør det samfundsvæv vi befinder os i, men som aldrig helt kan gennemskues. Kritikhistorisk ligger nyhistoricismen sig op ad denne holdning hvor det ikke kun er tekstens strukturer, men dens forbindelse til historiske strukturer i samfundet som er afgørende. Tekstens evne til at repræsentere den fylde og mangfoldighed er netop det som gør de fine distinktioner afgørende da de ikke blot er noget som kan puttes i større kasser for en udefrakommende betragter.

Man kunne spørge om den udefrakommende har mulighed  for  at  sætte  pris  på  dette,  og  hvad  det er som får teksten til at række ud over det lokale, hvad  der  jo  historisk  er  tilfældet?  Georg  Brandes var i sin artikel fra 1899 'V erdenslitteratur' meget pragmatisk i sine overvejelser over hvilken litteratur der kunne blive værdsat globalt. Biografier og historisk litteratur havde for ham at se ringere muligheder end litteratur om videnskabelige emner, mens skønlitteraturen i højere grad har mulighed for at overskride  grænser  (Brandes  1899:  858).  Bourdieu viser sig også som en meget forskellig læser når han analyserer henholdsvis Flaubert og Faulkner. Analysen af Flaubert er omfattende og netop fokuseret på  det  historisk  sociale  univers,  mens  analysen  af Faulkner  er  kortfattet  og  baserer  sig  på  generelle pointer omkring fortællestrukturer som i princippet kunne overføres til mange andre tekster. Men det afgørende  er  at  der  er  mønstre  i  det  sociale  som litteraturen  står  i  forhold  til,  og  som  en  forfatter ikke på samme måde selv kan skabe eller opfinde. Fantasy og science fiction bekræfter kun dette med deres  lån  fra  den  virkelige  verden  der  giver  dem et allegorisk potentiale i mødet med en forestillet verden.

Tiltroen  til  betydningen  af  de  mønstre  traditionen har skabt og deres anvendelse æstetisk forbinder sig på interessant vis med en konservativ anskuelse af verden. Ikke politisk, men konservatisme som en overbevisning om at mennesket ikke kan gennemskue traditionen, og at der ligger en opsamlet viden om verden gemt i denne som man bør forholde sig til med en vis forsigtighed, ikke mindst hvis alternativet er at begynde forfra i den tro at man har skabt noget bedre ud fra et nulpunkt. Bourdieus analyse og den bagvedliggende poetik overfører så at sige denne  livsfilosofiske  og  politiske  indstilling  til  en kunstnerisk strategi der nok ikke helt tilfældigt også ligger tæt op af hans egen sociologiske metode. Men det interessante er at det som litteratur ikke er et spørgsmål om konservatisme eller avantgarde, men at den mest avantgardistiske eller provokerende litteratur netop kan være dybt involveret i og tro mod det stof som historien overleverer. Den dårlige fortælling om modernismen i det tyvende århundrede er derfor præget af et fokus på brud og nedrivning og til tider af en besyngelse af det autonome kunstværks selvtilstrækkelighed. Det er dog kun en del af  fortællingen,  og  den  blivende  del  handler  først og fremmest om nyfortolkning af omverdenen, hvad enten det sker gennem udadvendte kosmopolitiske strategier som hos T. S. Eliot, Ezra Pound og Jorge Luis  Borges  eller  regionalt,  men  ikke  med  færre ambitioner som hos Knut Hamsun, William Butler Yeats, James Joyce,  Virginia Woolf og Marcel Proust for den sags skyld og hos mange andre.

## Kultursammenstød som litterær dynamik

Kultursammenstød har altid været et væsentligt element i litteraturen. Der er naturligvis rejselitteraturens beskrivelser af det eksotiske, migrantforfatteres erfaringer med et nyt hjemland, men også forholdet mellem land og by eller provins og metropol har sat markante spor i litteraturen, eksempelvis hos Knut Hamsun og Ernest Hemingway. Eller Ludvig Holberg der dækkede lidt af hvert: by og land i Erasmus Montanus, europæisk provins og metropol i Jean de France og  sin  egen  variant  af  rejselitteratur  i Niels Klim. Det kosmopolitisk regionale er blot endnu en variant af at skrive på grænsen og forskellen mellem kultur- og verdensopfattelser.

Franco  Moretti  har  i  artiklen  'Conjectures  on World Literature' taget en anden indgangsvinkel til spørgsmålet om grænser i litteraturen og dens udvikling. Han bruger træet og bølgen som to metaforer for hvordan kulturel diversitet kan opfattes, hvor fokus enten vil være på det som adskiller en region eller nations litteratur fra andre, hvordan de har fået en særlig forgrening, eller på hvordan påvirkninger har bevæget sig over grænser i stor hast og skabt ligheder med lokale forskelle. Morettis hovedeksempel er den moderne romans udbredelse ud over kloden. Her kan man iagttage hvordan der i flere litteraturer først sker oversættelser af andre romaner, derpå en adaption af disse former med et lokalt indhold. En international bølge som skaber en lokal forgrening er resultatet, og for Moretti er det afgørende først og fremmest om man vil se det særlige i det lokale eller mønstret i den større udvikling (Moretti 2000: 58). Det kunne umiddelbart være et let valg, men Morettis blinde plet i denne analyse er til gengæld hans  fokusering  på  at  udviklingen  kommer  fra  et centrum - i hans analyse primært engelske og franske  romaner  fra  det  19.  århundrede  -  og  spreder sig  ud.  Hermed  overser  han  den  store  indflydelse som forfattere fra den periferi han etablerer, har haft tilbage på resten af verdenslitteraturen. I flæng kan nævnes  Leo Tolstoj  og  Fjodor  Dostojevskijs  store romaner fra midten af det 19. århundrede og frem, den skandinaviske litteratur fra slutningen af det 19. århundrede  med  Henrik  Ibsen,  Knut  Hamsun  og August Strindberg som frontfigurer, eller Jorge Luis Borges' forholdsvis ensomme eksistens i midten af det  tyvende  århundrede,  der  som  bemærket  snart blev omsluttet af en række markante stemmer i El Boom, den  sydamerikanske  litteraturs  gennembrud og indflydelse på resten af verden via den magiske realisme (som Moretti i øvrigt beskriver glimrende i afslutningen af Modern Epic fra 1996), eller den postkoloniale litteraturs betydning i de seneste årtier. På den måde kan man tale om lokale centre i international  kanonisering,  centre  som  ikke  er  afgørende markeder, men hvorfra den skrift som satte dagsordenen, for andre forfattere og for litteraturhistoriens beskrivelse af udviklingen i verdenslitteraturen, har flydt.

Det er der gode chancer for at den kan blive ved med, ikke mindst fordi litteraturen er et billigt medium at arbejde med hvilket giver mulighed for at de litterære revolutioner, som den franske kritiker Pascale Casanova har udtrykt det, kan finde sted i periferien (Casanova 2005: 89). Hun peger dog også på at for at indflydelsen skal gøre sig gældende i de centre hvor anerkendelse gives i stor stil - de engelske, amerikanske og franske bogmarkeder eller i Det svenske Akademi - må værkerne navigere mellem fornyelse og lokal egensindighed og så de udtryk som i forvejen findes i verdenslitteraturen. Det er en balancegang som for nogle betyder at deres kosmopolitiske  regionalisme  forbliver  mere  regional  end kosmopolitisk, men som for andre rammer et punkt hvor det eksotiske og det velkendte går op i en højere enhed, både som bidrag til litteraturen, og som bidrag  til  kulturen  på  en  måde  hvor  det  særegne og det fælles kan ses og værdsættes. Balancen mellem pejlemærkerne og det tilsyneladende paradoks i foreningen af det nære og det fjerne i den kosmopolitiske regionalisme var også for Brandes i 1899 et afgørende punkt, ikke mindst æstetisk, og synes stadig  gyldigt  her  hvor  pendulet  er  ved  at  svinge tilbage mod en højere grad af verdensborgerånd:

Da Goethe dannede Ordet Verdenslitteratur, var Humanisme og Verdensborgeraand endnu alment hyldede Tanker. I de sidste Aartier  af  det  19de Aarhundrede  har  en  stedse  stærkere  og hidsigere Nationalfølelse trængt disse  Tanker tilbage. Litteraturerne bliver i vore Dage bestandigt mere nationale. Jeg mener imidlertid ingenlunde, at Nationalitets- og  V erdensborgeraand udelukker hinanden. Fremtidens  Verdenslitteratur vil blive des mere fængslende, jo stærkere det nationale Præg fremtræder i den, og jo mere uensartet den er, naar den blot som Kunst og Videnskab tillige har en almenmenneskelig Side. Hvad ligefrem er skrevet for Verden, det vil som Kunstværk næppe dø (Brandes 1899: 862).

## Litteratur

Beck, Ulrick: Der kosmopolitisches Blick. Oder: Krieg ist Frie- den. Frankfurt am Main, 2004

Borges, Jorge Luis: Selected Non-Fiction. New York, 2000 Bourdieu, Pierre: The Rules of Art. Cambridge, 1996

Brandes,  Georg: 'Verdenslitteratur'  i Tilskueren .   Køben- havn, 1899

Calvino, Italo: Til det næste årtusind.

København, 1995

Casanova, Pascale: 'Literature as a World' i New Left Re- view 31. London, 2005

Kundera,  Milan: Tilværelsens  ulidelige  lethed. København, 1985

Kundera, Milan: Udødeligheden. København, 1990

Kundera, Milan: Le rideau.

Paris, 2005

Moretti, Franco: Modern Epic:  The  W orld-System from Goethe to García Márquez. London, 1996

Moretti, Franco: 'Conjectures on  World Literature' i New Left Review 1. London, 2000

Thomsen, Mads Rosendahl: 'Verden i Danmark' i Kritik 170. København, 2004

HERD DROPPINGS 1996, photograph 81 x 112 cm © Richard Long, med tilladelse fra Haunch of  Venison, London