Feministisk litteraturteori
Forfattere: Lene Myong Petersen
Tidsskrift: kok (2003-04-29)

tiget:  »Du  har  en  for  en  K vinde  helt mærkelig  sanselig  bred  Pensel«  (26.3. 1883). Han brød sig således ikke umiddelbart  om  banebrydende stykker som En Hanske eller En Folkefiende , hvorimod hun forstod, at selv om Bjørnsons stykke måske ikke stod særlig højt som kunstværk, så lå dets betydning »andetsteds«  (15.9.  1883).  Mod  hans  kritiske sans  for  fortælleteknik og   sprogføring satte  hun  sin  hensynsløse  sandhedssøgen:  »hvis  jeg  kommer  at  skrive,  så  vil det  blive  en  fortærende  spot  over  livet [...] over den måde hvorpå det leves. Og så er det dog igrunden synd at spotte de stakkels  mennesker,  for  de  står  jo  der hvor de sættes, og de har at ta'e fat, der hvor de forrige slap« (7.3. 1883). Elskede  Amalie giver et nuanceret indblik  i  baggrunden  for  det  moderne ægteskabs  forlis,  og  den  kvindelitteratur der kom ud af det.

## Lene Myong Petersen

## Feministisk litteraturteori

Irene  Iversen  (red.): Feministisk  litteraturteori, Oslo 2002 (Pax Forlag).

I  indledningen  til  sin  store  antologi, Feministisk litteraturteori (342 s.), slår redaktøren Irene Iversen, der er professor i  litteraturvidenskab ved Oslo Universitet, fast, at den feministiske litteraturforskning, som for alvor vandt akademisk  fodfæste  i  1970'erne,  først og fremmest er historien om en succes; en succes der handler om såvel kvalitativ som  kvantitativ  ekspansion  samt grundlæggende forandringer af stivnede opfattelser  af  litteratur  og  litteraturhistorie.  Men  ingen  succes  uden  modstand. Feministisk litteraturteori er blevet,  og  bliver  fremdeles,  mødt  med ligegyldighed  (i  bedste  fald)  og dæmonisering  (i  værste  fald)  fra  dele  af  den etablerede og maskulint dominerede forskningsverden.

Den feministiske litteraturforskning  udgør  i  dag  en  mindre  del  af  det store og tværfaglige felt, som går under navnet feministisk teori, og det er ikke forkert,  når  det  almindeligvis  påpeges, at netop den  feministiske litteraturforskning  op  gennem  1990'erne  har befundet sig i om end ikke en krise, så i en klart underordnet position i forhold til  de  meget  abstrakte  kønsfilosofiske diskussioner. Derfor  er det  omfattende udvalg af litteraturteori i norsk oversættelse,  som  Iversen  har  foretaget,  mere end velkomment ikke mindst i en dansk kontekst,  hvor  der  stort  set  ikke  oversættes feministisk teori af nogen art.

Hovedparten af teksterne er forfattet  af  toneangivende  feministiske  forskere, som er forankret i det amerikanske  universitetssystem:  Shari Benstock, Shoshana Felman,  Sandra Gilbert, Susan Gubar, Marianne Hirch, Margaret  Homans,  Barbara  Johnson, Susan  Snaider Lanser,  Jane  Marcus, Jane  Tompkins  og  til  dels  Elisabeth Bronfen,  mens  tysk  og  fransk  kritik repræsenteres af Sigrid Weigel og Julia Kristeva.  Dertil  kommer  et  bidrag  af norske  Toril  Moi  og  indiske  Gayatri Chakravorty Spivak, som begge bestandigt publicerer og underviser på engelsk.

Med sit udvalg forsøger Iversen ikke at  afspejle  den  kronologiske  udvikling inden for feministisk litteraturkritik og teori. Hun er i højere grad interesseret i at vise hvilke problemstillinger og tematikker, der har vist sig centrale for forskningsfeltet i de to foregående årtier.

En af de helt afgørende diskurser i nyere feministisk litteraturforskning udspringer af den hastigt voksende postkoloniale teoridannelse. Her er Spivak absolut det største navn i en feministisk kontekst, og hendes »Tre kvinners tekster og en kritikk av imperialismen« (1985) er da også en af de mest interessante  og  radikale  tekster,  Iversen  har medtaget.  Grundlæggende  beskæftiger Spivak sig  med fortolkningens  politik ; eller rettere spørgsmålet om, hvordan vi i  dag  vælger  at  læse  forfattere  som  fx Brontë-søstrene,  når  vi  nu  engang har erkendt, at imperialismen var den måske  mest  grundlæggende  diskurs  i 1800-tallets Europa.  Det er ikke så meget  påvisningen  af,  at  vestlig  kultur hviler  på  et  imperialistisk  fundament, som  påstanden  om  feminismens  meddelagtighed, der oprindelig provokerede mange. I »Tre kvinners tekster ...« griber Spivak da også direkte efter hjertet i den feministiske kanon: Charlotte Brontës Jane Eyre ,  Mary Shelleys Frankenstein og  Jean  Rhys' Wide Sargasso Sea .

Spivak opererer med et begreb, hun kalder »worldling«, hvilket betegner Vestens konstruktion af »den tredje verden«.  Gennem  politiske,  filosofiske  og skønlitterære  diskurser  skabes  en  fantasi om ikke-vestlige kulturer; diskurser som er del af en imperialistisk strategi, der legitimerer såvel åndelig som konkret  økonomisk  udbytning  af  »den tredje verden«. At især 1800-tallets skønlitteratur  -  inklusiv  feminismens mest kanoniserede værker - reproducerer imperialismens aksiomer, viser Spivak gennem en læsning af Jane Eyre .

Charlotte  Brontë  lader  sin  kvindelige protagonist Jane foretage en åndelig dannelsesrejse.  Ved  historiens  begyndelse  indtager  Jane  en  tredobbelt marginal position (som kvinde, forældreløs og uden familie) men rejsen leder hende frem mod en position som dannet individ og som et helt og autonomt subjekt. Det er Spivaks pointe, at denne position realiseres på bekostning af de koloniserede Andre; hvad enten det er den kreolske  Bertha  Mason,  halvt  menneske halvt  dyr,  som  Rochester  har  spærret inde  på  loftet,  eller  de  vilde  hedninge, som fætteren St. John ønsker at frelse.

Til  slut  står  Jane  ved  Rochesters side, solidt forankret i det Spivak kalder 'familien  inden  for  loven',  hvorimod Bertha  er  død  og  borte  uden  nogensinde at have haft mulighed  for at foretage  den  samme  dannelsesrejse  fra marginaliseret  ikke-individ  til  subjekt og individualist. Spivak er højst kritisk overfor,  hvad  hun  mener  er  tekstens reproduktion  af  imperialismens  læresætninger, men i særdeleshed den kanonisering  af  værket,  som  feministiske litterater har foretaget. Med sin ukritiske  hyldest  af  den  åndelige  dannelsesrejse, en rejse  hvis  præmis  er udslettelse af  den  koloniserede  Anden, formår feminismen ikke at sætte sig ud over den imperialistiske undertrykkelse. Deri består meddelagtigheden.

En anden interessant tekst er skrevet  af  Toril  Moi,  hvis  »Å  tilegne  seg Bourdieu«  (1991)  er  et  forsøg  på  at anskueliggøre  det  feministiske  potentiale  i  Bourdieus  kultursociologi.  Selv om  Moi  publicerede  artiklen  for  snart tretten  år  siden,  synes  Bourdieu  kun langsomt  at  nå  ud  til  den  feministiske teoretisering,  som  bedrives fra  humanvidenskabeligt hold. For feminister forankret i samfundsvidenskaberne har det  forholdt  sig  lidt  anderledes.  Alligevel kan det undre en smule, at Bourdieu  har  haft  så  svært  ved  at  opnå tværfaglig feministisk bevågenhed. Moi begrunder dels dette med, at Bourdieu først  relativt  sent  er  nået  ud  til  det engelsk-talende publikum, dels at hans teori i højere grad tilhører fransk sociologi, strukturalisme og i  nogen grad marxisme  end  poststrukturalismen,  som  må  siges  at  have  været  det store  dyr  i  åbenbaringen  for  feminismen i 1980'erne og 90'erne.

En væsentlig grund til Mois begejstring for Bourdieu er, at han nægter at skelne  mellem  vigtige  og  ikke-vigtige temaer; alting lige fra modebeklædning og musiksmag til boligindretning, sport og  studentens  velbefindende  eller  det modsatte, når professoren tiltaler hende, kan analyseres. På den måde er Bourdieu brugbar for feminismens bestræbelser på at ophæve skellet mellem det offentlige og det private, det væsentlige og det uvæsentlige. For Moi tilbyder Bourdieus teori indlysende redskaber til at knytte betydningen af hverdagen sammen med en større samfundsvidenskabelig magtanalyse.

Endnu  vigtigere  er  det,  at  Bourdieus teorier muligvis gør os i stand til at koncipere køn som social kategori på en  måde,  så  vi  undgår  at  reproducere den ufrugtbare diskussion mellem essentialisme  og  antiessentialisme,  en diskussion der har domineret det  feministiske  teorifelt  i  1990'erne,  og  som Moi  selv  har  været  stærkt  engageret  i som kritiker af poststrukturalistisk feministisk teori, især af  Judith Butler. Moi  skriver,  at  ifølge  Bourdieu  er  sexisme det samme som essentialisme, en essentialisme, der benyttes til at forud- sige og dermed kontrollere vores adfærd.  Under  den  bestandige  henvisning til biologien giver den sociale konstruktion  af  kønnet  indtryk  af  at  være »naturligt«  begrundet.  Det  sociale  køn kommer  dermed  til  at  fremstå  som doxa ,  noget der ikke kan stilles spørgs- målstegn ved.

Skønt  der  således  ikke  kan  herske tvivl om, at Bourdieus kønssyn er antiessentialistisk,  og  at  han  anskuer  kønnet som en social konstruktion, står det alligevel  ikke  helt  klart, hvordan han præcist  formår  at  transcendere  diskussionen  mellem  essentialisme  og  antiessentialisme. Jeg synes heller ikke, man helt får svar på, hvorledes Bourdieu forholder sig til materialitetens betydning. Og  skelner  han  overhovedet  mellem »sex« og »gender«? Som en slags opsummering  skriver  Moi  at  »kjønnsbaserte forskjeller er verken essentialistiske eller rene signifikanter, eller et spørgsmål  om  realisme  eller  nominalisme, men et spørgsmål om social praksis«  (p.  266).  For  egen  regning  anfører hun  videre,  at  hverken  kønsforskellen eller kønsidentiteten kan dekonstrueres væk; reelle sociale ændringer er nødvendige, hvis kønskategorierne skal tilføres ny betydning. Jeg synes, at Moi her  får  reduceret  især  den  poststrukturalistisk informerede feminisme til at mene,  at  kønnet  er  en  rent  sproglig opfindelse, og at social og politisk forandring  derfor  er  uinteressant.  Køn som social praksis, som noget vi gør, er i dag opfattelsen  hos  stort  set  alle  feminister. Retfærdigvis må det erindres, at der er sket meget siden Moi først publicerede  denne  artikel,  og  hun  har  i senere  arbejder  præsenteret  disse  problemstillinger mere indgående inklusive Bourdieus relevans for feminismen. »Å

tilegne seg Bourdieu«  er  under alle omstændigheder en veloplagt introduktion til og anbefaling af Bourdieu.

Der  er  to  altoverskyggende  fordele ved Feministisk Litteraturteori som ikke  direkte  hidrører  fra  de  udvalgte tekster; dels Iversens lange og grundige introduktion  over  mere  end  50  sider, dels det faktum, at teksterne er oversat til  et skandinavisk sprog og derved når bredere  ud.  Det  er  en  klar  styrke,  at Iversen ikke har valgt at lave et udvalg af  de  mest  berømte  tekster  eller  teoretikere; i stedet afspejler samlingen meget  fint  spændvidden  i  den  akademiske  feminisme.  Beklageligt er  det dog, at der ikke er bidrag, som illustrerer den store indflydelse queer-teori har haft  på feministisk kritik og litteraturteori i 1990'erne; bidrag af fx  Eve Kosofsky Sedgwick, Judith Butler, Teresa de Lauretis eller Judith Halberstam ville have tilført Feministisk Litteraturteori en  endnu  større  troværdighed  og bredde.  Jeg  vil  dog  ikke  tøve  med  at anbefale bogen, men blot tilføje, at den og  svenske  Lisbeth  Larssons  antologi Feminismer (1996) fint supplerer hinanden som  introduktioner  til  nyere feministisk  teori.  Forhåbentlig  ser  vi snart noget tilsvarende på dansk.

Ole Wugge Christiansen

## Finalt determineret dialektik

Keld Zeruneith: Træhesten. Fra  Odysseus til  Sokrates. En bevidsthedshistorie, Kbh. 2002 (Gyldendal).

I Iliaden afgøres kampen mellem grækere og trojanere som bekendt med en krigslist,  hvis  bagmand  er  Odysseus. Keld Zeruneith hævder i sin bog Træhesten ,  at denne krigslist markerer et splitpunkt i den vestlige civilisations udvikling.  Den  strategiske  tankekraft, Odysseus udfolder, mener  Zeruneith udgør et brud med herotidens mandlige krigeridealer, der etablerede et umiddelbart  sammenfald  af  krigernes  æresbegreber og udfoldelsen af fysisk styrke. I stedet, viser Odysseus' snilde for første gang »at et menneske kan tænke diskursivt,  dvs.  adskille  handling  og  bevidsthedsverden,  ydre  og  indre,  som  indtil da har været en enhed« (p. 17).

Dette bevidsthedsskred har for Zeruneith  primært  betydning  ved  den menneskeforståelse, det etablerer, og de psykologiske konsekvenser, det indebærer. Odysseus' tankemæssige kapacitet  opfattes  ikke  (kun)  som  en  første litterær  repræsentation  af  en  intellektuel  figur,  men  især  som  en  »gryende dannelse af et subjekt i vores forståelse af begrebet«  (p.  29).  Odysseus-figuren opfattes  som  en  præfiguration  af  det bevidste  subjekt  Sokrates,  sådan  som han idealiserende fremstilles som tekstlig  figur  i  Platons  skrifter.  Odysseus' strategiske  tænkeevne  indebærer  ikke kun,  at  tænkning  etablerer  sig  som  en samfundsmæssig kraft, men også at der dannes en personlighedstype spaltet mellem  handling  og  intention.  Denne splittelse  bliver  et  civilisatorisk  vilkår. Odysseus  indfører  i  praksis  et  medierende led mellem de umiddelbare følelser  og  behovet  for  handlingsmæssigt at give efter for dem, nemlig i form af  det  ideal  om  mådehold  (sofrosyne), der begrebsmæssigt spiller en afgø-