Amalie Skram og kvindernes problemer
Forfattere: Lise Busk-Jensen
Tidsskrift: kok (1986-01-29)

»den klogeste Kvinde i EuropaIMed et skrapt Spil Kort«. I »okkultismens  livsindsigt«,  i  Tarotspillet  og  iszr  i  figuren  »Den  hzngte Mand« henter  han  inspiration  til  sin  »mystiske  kunst«  med  dens

overskridelse af den dualistiske  tznkning.

Thomsen  satser  bevidst  på  at  skrive  en  absolutistisk  poetik,  og historisk relativering vil derfor formentlig falde ind under de forskellige former for dualisme som det moderne (!) liv lzgger op til. Hans ideologikritik af avantgardisme, socialrealisme, bekendelseslitteratur og psykose som forskellige former for dualisme er særdeles sp~ndende, og han ville også have ret i, at historien tit bruges som en smutvej vzk fra den nzrvzrende tid, men den kavalérmzssige afstandtagen fra  historisk  selvrefleksion -»ny generation,  Storbyen og whatsoever« -virker for  flot. Behaver sikringerne at springe, når strammen i den enkeltes livslinje viser sig at labe parallelt med andres livslinjer? Saren  Ulrik  Thomsen er  en  slags  anti-postmodernist  i  og  med  sit absolutistiske  forsag på at bestemme de grznser, i forhold til hvilke eksperimenterne og overskridelserne kan finde sted; men distancen til den historiske relativering forhindrer ham, så vidt jeg kan bedamme, i at se, hvordan hans begreb om subjektivitet bliver et citat af allerede foreliggende modeller, en spejlrefleks  af et lys, der ikke skinner for alle dem, som er i samfundet.

Lise Busk-  Jensen

## Amalie Skram og  kvindernes  problemer

Irene Engelstad: Sammenbrudd  oggjennombrudd. 241 s., Pax, Oslo

1984. I kommission for Danmark: Rosinante

Den  dansk-norske forfatterinde Amalie  Skram har spillet  en  vigtig rolle for kvindeforskningen lznge far den i 1970'erne  blev organiseret på universiteterne. Antonie Tiberg skrev allerede en biografi i  1910, Eugenia Kielland udgav en samling breve i 1955, og Borghild Krane udsendte to forfatterskabsanalyser  i  1951 og  1961. Titlen på Kranes farste bog:  Amalie Skram o g   kvinnens problem  raber,  at drivkraften  bag denne forskning, som både gjaldt  Skrams personlighed  og litterzre arbejder, var håbet om at finde en vigtig kilde til viden om kvinders liv. Det var det samme håb, der efter 1970 for en tid nzrmest gjorde rekonstruktionen af Skrams sandheds- og frihedskrav til den ny kvindeforsknings flagskib.

Amalie Skram har imidlertid ikke kun en position i kvindeforsknin- gen.  Hun var  i samtiden beramt  for Hellemyrsfolket (1887-1898), et firebindsvzrk der i brede social-panoramiske skildringer opruller det norske  klassesamfund  i  og  omkring  Bergen ved  at falge en  slzgts historie i fire generationer, fra land til by,  fra proletariat  til småborgerskab,  fra  dramme og  håb til  afmagt  og  fornedrelse.  Med  dette vzrk fik Skram Georg Brandes anerkendelse og ry for at vzre norsk litteraturs starste naturalist.

Kvindeforskningen interesserede sig dog mere for den anden del af Skrams produktion, de såkaldte zgteskabsromaner, som opruller det borgerlige  zgteskab indefra  og giver plads  til  kvindernes  falelser af frustration  og vrede  mod  zgtemznd,  forzldre og  samfund.  Skram gjorde hovedpersonen i den borgerlige familie til heltinde i sine romaner  og forfulgte denne kvindetypes  livsform  og  bevidsthed  med  en analytisk nysgerrighed, der blotlagde ny viden. Det var farst og fremmest denne ny viden, kvindeforskningen sagte, selv om Skrams litterzre begavelse naturligvis bidrog til begejstringen for forfatterskabet. Sammenhzngen mellem Skrams litterzre teknik og teksternes kvindepolitiske indhold tiltrak sig i begyndelsen ikke den store opmzrk-

somhed.

Irene Engelstads bog: Sammenbrudd o g   gjennombrudd, der har undertitlen:  »Amalie  Skrams  romaner  om  ekteskap  og  sinnssykdom«, samler på mange måder denne tradition i kvindeforskningen op. Romanvalget er foretaget for at belyse kvindernes situation i et patriarkalsk  samfund  i  forrige  århundrede,  hedder  det  i  indledningen. Blandt  zgteskabsromanerne  har  Engelstad  analyseret  fire  med  et karakteristisk ensartet forlab. Constance Ring (1  885), Lucie (1  888), Fru Inis (1  891) og Forraadt (1892) handler alle om unge kvinder, der halvt modvilligt gifter sig for at f" a en plads i samfundet, hvorefter konflikten mellem deres personlige liv og den patriarkalske zgteskabssituation  farer  til  karastrofe  og  dad.  Heroverfor  sztter  Engelstad  de  to såkaldte  sindssygeromaner, Profssor  Hieronimus og På St.  Jargen (1895), hvor heltinden gar oprar mod den patriarkalske autoritet på hospitalet, idet hun beslutter sig til at skrive en bog om den tyranniske overlzge.

Engelstads bog indledes med to afsnit om henholdsvis 1880'erne  og den anvendte tekstanalytiske  metode.  Herefter falger de seks systematisk gennemfarte romananalyser, som også omfatter diskussion af tidligere fortolkninger. Engelstads spargsmål til teksterne er velkendte:  Indtager heltinden subjektpositionen? Hvilke projekter har hun? Hvori består hendes personlighed og iszr hendes seksualitet? Hvordan forklares hendes skzbne? Med sin omhyggelige analyse og fremstilling kan  Engelstad  ofte besvare dem klarere og mere nuanceret, end det far er gjort, ligesom hendes metode retter lzserens opmzrksomhed mod romanernes kunstneriske tzthed. Szrligt i analysen af Fru Inis får vi  demonstreret  Skrams litterzre format.

Bogens vzrdi ligger i disse enkeltanalyser. Den overordnede teori, der skal forbinde dem til en helhed, er på forhånd invalideret ved kun at gzlde for  dette  tilfzldige  romanudvalg.  Engelstad  vil  påvise  en udvikling fra de fire zgteskabsromaner til de to sindssygeromaner, en udvikling fra pessimisme til optimisme, fra dadsdrift  til kunstnerisk og  politisk  kampmod.  Derfor  kaldes  de  farste  romaner  »sammenbrudsromaner«  og  de  sidste  »gennembrudsromaner»;  i  de  sidste skulle også naturalismen blive overskredet. Engelstad lzgger altså en afg~rende betydning i springet fra 1892 til 1895. Men Skram fortsatte med at skrive pessimistiske, naturalistiske sammenbrudstekster efter 1895, Eeks. AJkom, det sidste bind af Hellemyrsfolket, og novellesamlingen Sommer (1899), og far  1895 skrev hun flere zgteskabstekster, som ikke er styret af pessimisme og dadsdrift, Eeks. Knut  Tandberg  (1886) og Agnete  (1893). Teorien gzlder kun  de seks udvalgte  romaner  og sammenfatter i avrigt nzppe heller dem.

Engelstads vanskelighed ved at skabe en sammenhzngende forståelse peger  på en  svaghed  i  metoden, som stammer fra  den  kvindeforskningstradition, bogen ligger i forlzngelse af. Som nzvnt gares der i  et  indledende  afsnit  omhyggeligt rede for  den  tekstanalytiske metode, der benyttes. Den har to forskelligartede elementer, dels de ikke-kansafhzngige  metoder:  strukturalisme  og  psykoanalyse,  dels den kansafhzngige »kvindelitteraere  analyse«,  som  også kaldes »kvindeperspektivet«. Dette kvindeperspektiv er ikke en del af metoden, det har en anden status, hedder det, uden at forholdet mellem 'metoden'  og 'kvindeperspektivet'  diskuteres. Kvindeperspektivet  bestemmes  dels  som  kvantitativ  og  kvalitativ  interesse  for  kvinder  i teksterne  (forfatterens  kvindesyn,  den  i  teksten  nedlagte  kvindebevidsthed), dels gennem eksempler på den nyere kvindeforsknings resultater ved anvendelsen af kvindeperspektivet.  Endelig tilfajes det i bogens konklusion, at Skrams kvindeperspektiv yderligere viser sig ved, at hun i overvejende grad har lagt synsvinklen hos sine kvindelige  hovedpersoner.  Tilsyneladende mener  Engelstad  dermed, at romanerne i reglen som helhed bzrer heltindernes synsvinkel frem.

'Kvindeperspektivet'  er  således en forhåndsmzssig fastlzggelse af et interesseområde både hos analytikeren, der sparger efter en forfatters kvindesyn og kvindebevidsthed, og hos forfatteren, der iszr skriver om kvinders liv. Men det bestemmer også synsvinklen på interesseområdet,  når  Skrams kvindeperspektiv  ifalge  Engelstad  viser  sig ved, at hun lzgger synsvinklen hos sine heltinder, at hun ser virkelig- heden  med  deres ajne.  Som sådan må man  vist  sige, at kvindeperspektivet  er  en  vzsentlig  del  af  Skrams  metode.  Dette  metodiske kvindeperspektiv, det forhåndsmzssige valg af kvindens  synsvinkel, har vzret drivkraften i den nye kvindeforskning, og i realiteten styrer det  også  vzsentlige  dele  af  Engelstads  analysearbejde.  Når  det  i konklusionen hedder, at Constance drammer om at leve »et menneskeligt liv«,  at Lucie  til  det  sidste  bevarer  »protesten«, og  at  Elses evner at sige »ja til liveta, har analytiker og heltinder nogle kvindepolitiske holdninger fzlles. Bogens vzrdigrundlag  ligger i et begreb om kvindesolidaritet  mellem heltinder, forfatter og analytiker.

Dette kvindesolidariske ståsted var ikke til stede i 188OYerne; det er blevet formuleret  af den ny kvindebevzgelse,  og spargsmålet er, om Skrams forfatterskab bedst kan analyseres herfra. Det er uklart, hvad indholdet i en sådan solidaritet egentlig er, hvad er »et menneskeligt liv«? Det binder og begrznser Skrams synsvinkel til heltindernes horisont, og det udelukker Hellemyrsfolket, som Skram dog skrev på gennem hele sit forfatterliv.

Hvis man vil undersage Skrams synsvinkel og viden om kvinder er det nadvendigt at tage hendes fortzlleteknik alvorligt, og her er det nzrliggende  at se på  hendes  forhold til den kulturpolitiske  gruppering, 'den  radikale intelligens', som  hun socialt set var en del af. Hun var gift med en af de syv gennembrudsmznd, som Brandes lukkede ind i sin bog; det moderne gennembrud var i princippet også hendes program.  I  188OYerne var kvindebevzegelsen tostrenget,  en borgerlig del vzrnede om husmoderfunktionerne og familielivet, en radikal del kzmpede for kvindernes akonomiske og seksuelle frigarelse. Det  er disse radikale ideer, som vor tids kvindebevzgelse har bygget videre på, og det er på det grundlag, den moderne kvindeforskning solidariserer sig med  188OYernes forfatterinder og deres romanheltinder.

Tager  vi Constance Ring som  eksempel,  så  tolker  Engelstad  den langt hen ved hjzlp af begrebsparret: sandhedllagn, som var typisk for perioden  (Ibsen!). Lagnen viser sig i borgerskabets dobbeltmoral, som vidnet  og offeret Constance  afslarer  for  lzseren. Constance  er imidlertid ikke selv sandhedens og radikalismens  talerar; det er hendes anden zgtemand, lzgen Lorck. Han er på sin side flankeret af patriarkatet:  den farste zegtemand Ring,  og den  romantiske  elsker: musikeren  Mejer, som forleder Constance  til  zgteskabsbrud.  Over for de tre mznd står Constance som en utydelig figur. Hendes selvforståelse spejler det borgerlige kvindeideal, som det trådte frem i den senromantiske litteratur. Hun har giftet sig for at f"a identitet gennem den  zgteskabelige  kzrlighed,  som  hun  mener  alene  kan  »hzdre« hende, og som »har holdt sammen« på hende. Derfor opponerer hun også konsekvent mod Lorcks radikale standpunkter. Da hendes zgteskaber er brudt sammen, fordi mzndene er utro, og fordi hendes egne forventninger  har vzret for  fantastiske,  forsager hun  en  kort  tid  at lzre af den mandlige kansrolle i forholdet til Mejer, men det er ikke i denne pseudofrigarelse, hendes personlighed viser sig. Den får vi kun sparsomme oplysninger  om, noget med  at hun  er for krzvende, at hun hengiver sig for meget til sine dramme, har ventet sig for meget af livet. Constances muligheder for personlig udvikling knyttes ikke til  mzndene; den er en utopi,  hun ikke kan  nå, hvorfor hun vzlger selvmordet i stedet.

Skrams  hovedinteresse  ligger  hos  Constance,  hun  er  i  centrum bogen igennem,  og hendes  falelser af vrede og forurettelse,  ligesom hendes  dramme og fantasier, bliver  fuldt fremdraget. Men fortzllerens synsvinkel er åben og analyserende. Det understreger Engelstad også, når hun  nzvner,  at Skram  hverken forsvarer Constance eller mzndene, men hun lader alligevel Constances begreber om sandhed og lagn gå direkte ind i analysens konklusion. Den har to niveauer svarende til  analysemetodens  to  heterogene  elementer:  Skram  har skrevet  en  anklage mod  mzndenes dobbeltmoral  og afsporede  seksualitet, det er kvindeperspektivet som bzres frem af Constance; bag det  fremanalyseres  med  psykoanalysens  hjzlp krznket  narcissisme og dadsdrift i Constances person. De to niveauer forbindes kun som forskellige elementer  i  en  forklaring  på  Constances  selvmord,  og  i virkeligheden  trzkker  de  i  hver  sin  retning.  Engelstads  metodiske

tvetydighed  forhindrer her en samlet forståelse.

En  sådan kan  bedre  tage  udgangspunkt  i  Constances  historisk bestemte  kvindelighed.  Romanen  handler  om  mzndenes  seksuelle emancipation i 188OYerne og deres opgar med familien, og den viser, hvordan en bestemt kvindetype går under i den proces. Denne kvindetype, som var udviklet i en tidligere periode, den romantiske, havde hele sin personlighed rettet mod det eksklusive kzrlighedsforhold og det kollektive familiefzllesskab, som netop blev undergravet med det moderne gennembrud. Skrams forfatterskab handler om kvindernes udleverethed  og undergang i den proces i en sado-masochistisk destruktionslyst, der vender  både udad og indad.

Da kvindelivet i familien blev undergravet, havde kvinderne intet andet at sztte i stedet. Deraf Constances stumhed, som er et gennemgående trzk ved Skrams heltinder. De danner sig forskellige forestillinger om, hvordan en fri kvindelig identitet kunne se ud, men ingen af dem bliver bzrende. Fru Ines er blevet lzst således, at forlasningen skulle komme fra orgasmen. Det er også Engelstads fortolkning. Det er imidlertid indlysende, at denne orgasmeutopi var en udefra kom- mende idé, et resultat  af betagelsen af den nye mandlige potens.  Fra Skrams breve ved vi, at hun netop 1885  vendte sine nederlagsfalelser indad og begyndte at tro, at der var noget rent organisk i vejen med hende,  siden hun ikke kunne opleve »dette Henrykkelsens  Mysterium«, som Ines drammer om. Men dette med den organiske mangel var  kun  en  halv  sandhed.  I Constance  Ring har  utopien  en  anden dimension. Her savner Constance et stykke hen i sit zgteskab med Lorck »den forrige Henrykkelsestilstande, den tid da Lorck bejlede til  hende.  Det  er  også  Flemmings  bejlerevner, Ines  er  betaget  af, hvorimod hun bliver afvisende, så såre hans lzngsel falder lidt til ro. Skrams heltinder savner ikke kun orgasmen, men noget andet, som de ikke kan udtrykke.

»Der  var  ikke  Stof  i  hende  til  det,  hun  havde  villet*,  tznker Constance,  uden  at  vi  ved,  hvad  hun  havde  villet.  I  Fru Inis og Profssor Hieronimus kredser to nzsten ens citater om det samme problem.  Her  tales  om  »denne  ul~selige Gaade,  denne  Splidagtighed mellem Sanser og Formuenhed« og om »denne Kamp mellem det, hun vilde male,  og  det,  hun  malte (...) hun  maatte, maatte faa  sit Arbejde fzrdigt, og saa sin Uformuenhed  frygteligere og sikrere for hver  Dag«. Kvindernes  selvbevidsthed  er spaltet i de idealbilleder, deres dramme og fantasier fastholder, det de vi2 fale og vil udtrykke, og i deres virkelige erfaringer, det de faktisk faler og magter  at udtrykke.  Idealbillederne ligner de spejlbilleder, som forzldre, romantisk litteratur og bejlere holdt op for dem i ungdommen, billeder som kvinderne  ikke  kunne  fylde ud  indefra,  men  kun  leve  op  til.  Idet mzndene  i  1880'erne opgav  deres  tidligere  kvindeidealer  og  £eks. foretrak seksuel tilfredsstillelse med  tjenestepigen fremfor den hzmmede tilbedelse af hustruen, eller karrieren og en ny forelskelse  fremfor  familielivet omkring  moderen,  br0d  idealbillederne  sammen og erfaringerne af afmagt og nederlag trzngte sig på som de nye, uantagelige, jeg-billeder.  Kvinderne  måtte nu  s0ge efter noget,  de havde opgivet for lang tid siden, dengang under opvzksten da de gav afkald på  deres  aktive  impulser  og  indrettede  sig  efter  forventningerne. »Min Kjzrlighed (...) var som en Plante, der idelig fordred Pleje og Gj~dning og Sol og Vand i rigelig Mzngde, og da det ikke kom, blev den skrumpen og styg, og bar ingen Blomster lznger. Bare stod der og  minded  om  sin Tilvzrelse  ved  ikke at ville d0 ud«, skriver  den forladte hustru i Knut  Tandberg (1886).

I  sindssygeromanerne rejses problemet  om den tomme kvindelige identitet tydeligst. Else vil male sine indre syner frem, men hun kan ikke forme dem på lzrredet. På hospitalet kan hun se kvinderollens ukendte  bagside;  bag  de  moderlige  sygeplejersker finder  hun  gale kvinder, hvis selvforståelse  er brudt sammen, og som lever i angst og personlig degradering, henvist til primitive kropslige udtryk. Også i disse  romaner  befinder  fortzlleren  sig  uden  for  tekstens  personer. Hieronimus farer patriarkatets tale og Else naturalismens, den oprarske kunstners, og omkring dem ses kvindelivets muligheder: moderligheden eller galskaben. Skrams roman viser, at et sted herimellem findes  den  nye kvindelighed,  hendes  heltinder  sager. Nzrmere kan hun ikke komme den, og alligevel er det meget nzrmere end Else selv kommer den. Hun opgiver nemlig overhovedet at male både de moderlige og de gale kvinder.  I  stedet vil  hun  skrive en  debatbog om Hieronimus. Således ender Else med at sage tilbage til sin kvinderolle og sin sociale gruppe, de radikale naturalister. Men Skram fortsatte med at udforske kvinderollens sammenbrud. I Sommer siger kvinden: »Jaja, i Guds Navn, Farvel min elskede, min eneste. Jeg  véd  nu kun ét, og  det  er,  at  Livet  er  tusen  Gange  vzrre  end  Daden!«.  »Din paraply«, svarede han. »Glem dog ikke den«.

Selv  om  Skram  personligt  var  dybt  forankret  i  den  romantiske kvindelighed og fastholdt den som et ideal, hvilket £eks. er tydeligt i den sent skrevne Julehelg  (1900), så bandt hun ikke sin synsvinkel til den. Hendes heltinder får tvzrtimod karakter som medlemmer af en sammenhzngende social  struktur  under  forvandling.  Derfor  viser hendes forfatterskab ud over heltindernes elendighed og frem mod en ny  tid.

## Marie-Louise Svane Hvor farer sporene hen?

En diskussion af Kvindespor i videnskaben. Rapport fra et tvaerfagligt nordisk seminar om kvindevidenskab, redigeret af Mette Bryld og Nina Lykke, Odense universitetsforlag 1985.

I  oktober  1983 afholdt  Center  for  kvindestudier  i  Odense  en  stor konference for kvindeforskere fra de nordiske lande. Bidrag og oplzg herfra er nu redigeret sammen af Mette Bryld og Nina Lykke i en 450 siders udgivelse med titlen Kvindespor i videnskaben. Ligesom konferencen i sit sigte var  tvzrvidenskabelig, samler bogen også artikler om forskellige emner som psykologi, zstetik, pzdagogik og samfundsvidenskab, og en del af forfatterne forholder sig direkte til konferencens arbejdstitel »kvindevidenskab«, d.v.s. med forsag på at opgare kvindeforskningens status i dag.