Jakob Munk: At se Gud i skønheden. Skitser til en teologisk æstetik (Kolon, 2023)
Forfattere: Michael Agerbo Mørch
Tidsskrift: dttk (26-06-2023)

## AT SE GUD I SKØNHEDEN. SKITSER TIL EN TEOLOGISK ÆSTETIK JAKOB MUNK KOLON, 2023 126 SIDER

## Anmeldt af Michael Agerbo Mørch

Jakob Munk er kandidatstuderende i teologi ved Aarhus Universitet og forfatter til bøger  om  tjenestedeling,  køn  og  teistisk evolution. Han er også publicist, som udgiver  af  bøger  og  podcasts  på  Forlaget Semper. I sin nye bog At se Gud i skønheden forsøger  han  at  begrunde  den  tese,  som også gives i titlen: Det er muligt at se Gud i skønheden (s. 10).

Bogens  undertitel  angiver  den  noget tvivlsomme genrebetegnelse »skitser«. Det  viser  sig  at  dække  over  en  sælsom blanding  af  refleksioner  over  eksisterende  litteratur,  eksegese  af  bibeltekster  og analyse af konkrete kunstværker i en essayistisk og personlig stil, som samlet set også er et bidrag til imaginativ apologetik (s. 118-119). Munk starter med »Historien om mig« (s. 9-10), hvor hans omvendelse til  kristendommen beskrives som et svar på skønhedens længsel og kald. Dette personlige udgangspunkt krydret med en vis patos og direkte henvendelser til læseren supplerer den faglige fremstilling, uagtet at  denne  skrivestil  er  uortodoks  akademia. Personligt kan jeg lide det. Det er en meget god og stimulerende læseoplevelse.

Mellem  bogens  indledning  og  konklusion  argumenterer  Munk  for  sin  tese gennem seks kapitler med hver sin vinkel. Hvor  ambitiøs,  bogen  er,  fornemmes  allerede  ved  en  simpel  henvisning  til  indholdet.  I  første  kapitel  (s.  13-30)  beskrives bogens æstetikfilosofiske fundament. Kapitel to (s. 31-52) er en spurt igennem æstetikkens idéhistorie. Kapitel tre (s. 5366) og fire (s. 67-79) gennemgår nedslag i henholdsvis Det Gamle og Det nye Testamentes bidrag til skønhedsmetafysikken. Kapitel fem (s. 80-96) og seks (s. 97-111) diskuterer  den  systematiske  teologis  bidrag til den æstetiske debat og musikkens særlige  potentiale  til  transcendenserfaringer. Ikke så lidt at nå på hundrede sider, men Munk er ganske sublim til at syntetisere kilderne og krydre det med originale observationer, så bogen fremstår helstøbt. En flot bedrift.

Munk  er  også  ganske  uforfærdet  og hopper gerne ind i orkanens øjne og diskuterer brisante problemstillinger. Et eksempel er spørgsmålet om smag i relation til kunst. Kunst er at give form til en følelse ,  som litteraten Thomas Bredsdorff har sagt det, og det betyder, at der både er noget personligt og noget alment i kunstoplevelser, hvad Munk med Immanuel Kant kalder »subjektiv universalitet« (s. 19). Vi kan derfor godt til et vist niveau diskutere smag. Historisk har man jo ellers sagt de gustibus  non  est  disputandum ,  men  det er jo netop om smag, man kan diskutere! Men det kræver et engagement, og Munk skriver derfor: »'God  smag'  kan  altså defineres  som  den  tilegnede  evne  til  at værdsætte  stor  kunst.  Evnen  er tilegnet , fordi  det  kræver  opøvelse  af  smag  at  få det fulde udbytte af kunsten.« (s. 20) Men på trods af forsvaret for smagen, som jeg deler,  forekommer  det  mig  ambitiøst  at sælge projektet om teologisk æstetik, når det gøres gennem henvisninger til romantisk lyrik, klassisk instrumentel musik og impressionistiske  malere.  Munks  faible for tysk højromantik bliver godt forsvaret og forklaret, men jeg stiller mig skeptisk overfor ideen om at ville binde den teologiske æstetik så tæt til romantikken, som Munk gerne vil (s. 86). Mere spørgende er jeg overfor ideen om at overbevise læserne  om  æstetikkens  teologiske  potentiale gennem  disse  højkulturelle  referencer, som få kender og endnu færre værdsætter i dag.

Filosoffen Kirsten  Hyldgaard  sagde engang om Slavoj Žižek, at han ikke tænker  filologisk  men  hermeneutisk  -  han tænker med andre forfattere - og det spej- ler  Munks  praksis.  Munk  anvender  som nævnt  på  kompetent  vis  et  meget  bredt udvalg af litteratur, og han tænker netop med disse.  Derfor kan han frimodigt anvende  tænkere,  der  klart  benægter  den type af transcendens, som Munk forfægter (fx Adorno og Heidegger men også forfattere  som  Charles  Baudelaire  og  Inger Christensen).  Men  alligevel  -  filosoffen Dorthe  Jørgensens  store  disputats Den skønne  tænkning har  inspireret  Munk, men  Jørgensen  argumenterer  netop  for, at hendes erfaringsmetafysik ikke henviser  til  'noget',  men  er  en rent immanent erfaring. Munks pointe er jo den stik modsatte. Forskellen er, hvad Løgstrup kalder »det  subjekt-transcendente«  overfor  »det kosmos-transcendente«.  Så  når  han  taler  om  Jørgensen  som  en  rejseguide  fra »kunstens sandhedsåbenbaring« til »teologiens guddommelighedsåbenbaring«, skal man være opmærksom på, at de ikke mener det samme.

Det  idéhistoriske  kapitel  gennemgår elementer  fra  for  eksempel  Platon,  Plotin, tysk oplysning og romantik, Løgstrup og C.S. Lewis. Det er et stærkt kapitel, og selvom  man  gerne  fik  uddybet  kapitlet med  andre  relevante  bidrag  som  for  eksempel Francesco Petrarca fra den tidlige italienske renæssance, der står i en interessant  spænding  mellem  en  augustinsk transcendensæstetik  og  den  immanens, der udviklede sig i højrenæssancen, eller G.W.F. Hegel fra den tyske idealisme, der pegede på kunsten som en af den absolutte ånds fundamentale bevidsthedsformer. Hvad vi får er en historisk tråd, der flugter med Munks projekt, men det gøres overlagt  og  er  derfor  legitimt.  Kapitlet  peger også ud over sig selv ved sammen med kapitel et at skabe en solid bro til de afsluttende to kapitlers diskussioner.

Jeg  er  mere  usikker  i  vurderingen  af de  kreative  læsninger  af  Det  Gamle  Testamente og Det Nye Testamente. Holder de vand? Er Leonard Bernsteins - C.S. Lewis' (jf. Narnia 1) - idé, at skabelsen blev sunget, valid? Kan vi lave en metafysisk pointe  ud  af,  at  det  andet  tempels  allerhelligste var tomt (pagtens ark var væk)? Skal  vi  lave  eksegese  på  de  uforklarede musikudtryk (fx sela ),  som ledsager flere salmer?  Disse  forsøg  forekommer  mig vidtløftige,  men  dog  interessante.  Mere overbevist er jeg af den generelle pointe om, at Det Gamle Testamente understreger  menneskefantasiens  nødvendige  og aktive indsats for ved analogier at se Gud i naturen.  Erfaringspotentialet  er der, men mennesket må selv svare på kaldet. Det Nye Testamentes skønhedsmetafysik beskrives trinitarisk, og der er meget godt at hente. Dog savner jeg en refleksion over skønheden  i  korset,  i  den  hæslighedens skønhed,  der  er  skjult  for  verden,  men åbenbaret for troen.

Munk tager det bedste fra de to æstetiktraditioner,  han  beskæftiger  sig  med, formalismen og ekspressivismen .  I  kapitel fem anvendes metaforerne »lampen« for ekspressivismen, som siges at være optaget  af  transcendens,  og  »spejlet«  for  formalismen,  der  er  optaget  af  immanens. Som  en  tredje  mulighed  udvikler  Munk metaforen  om  »krybben«,  som  medierer mellem de to ved at lade den sansbare verdens skønhed pege udover sig selv og på Gud, på samme måde som barnet i kryb- ben  forener  det  menneskelige  og  guddommelige.

I  sidste  kapitel  reflekterer  Munk over musikken, særligt den klassiske, som har en  særlig  plads  hos  ham.  Via  Augustins tanker  om  musikalske  strukturers  spejling af en himmelsk virkelighed (kristen platonisme) og Luthers besyngelse af musikken som et guddommeligt medium kun  lige  under  Skriften  kan  Munk  selv pege på sin romantiske idé om, at kunsten skal vække vores følelser for det transcendente via kunstens form. Her kombineres denne romantiske idé med ideen om såkaldt  konvergent  evolution,  der  viser,  at musikken  er  blevet  fundet  snarere  end opfundet, og at denne platoniske idé i sidste ende bedst tydes som havende et guddommeligt ophav.

Bogens  konklusion  (s.  112-118)  har en  noget  springende  karakter  og  berører kortfattet flere store emner. Man kan spørge,  om  ikke  den  imaginative  apologetik i stedet for at være en postmoderne apologetik  snarere  er  en  præmoderne bestræbelse på at tolke  hele  verden  som Guds katedral og at se menneskets kunstneriske  frembringelser  som  gensvar  på den  guddommelige poiesis ?  Munk  nævner her selv begrebet »resonans« med en henvisning til Alister McGrath, og derfor kunne en diskussion af sociologen Hartmut Rosa være på sin plads, fordi Rosa i sit  store  værk Resonans gør  sig  æstetiske overvejelser, der flugter godt med Munk.

At se Gud i skønheden er også selv et bidrag til apologetikken, og der er en appel i bogen til, at læseren tager fordringen op. Munk  skriver:  »Når  det  guddommeliges nærvær  for  mange  af  os  synes  så  fjernt fra  vores  hverdag,  skyldes  det  måske,  at vi  har  mistet evnen til at forundres over det smukke og underfulde i verden?« Eller som den amerikanske litteraturprofessor, David  Lyle  Jeffrey  siger,  så  kan  kunsten være »troens jordemoder«. Den verdensberømte  baritonsanger  Christian  Gerhaher  sagde  engang  i  et  interview,  at  »når jeg hører musik af Bach, fornemmer jeg i hver en tone ønsket om en evig sandhed». Munk har flot beskrevet, at vi ikke behøver  nøjes  med  ønsket,  men  at  myten  er virkelig.