Tilegnelser
Forfattere: Maria Fabricus Hansen
Tidsskrift: passage (2003-09-01)

## Tilegnelser

Om encyklopædisk eklekticisme som kulturideal i senantikkens litteratur og arkitektur

## Maria Fabricius Hansen

Senantikkens kultur kan forstås som en slags encyklopædisk  projekt:  Mangeartede  kompilationer  af den  klassiske  arv  udgør  et  lige  så  markant  som mærkværdigt træk ved perioden. Denne encyklopædiske eklekticisme gør sig gældende både i litteraturen  og  arkitekturen.  Inden  for  begge  områder  ser man en ny forståelse af et 'værk' som en struktur stykket sammen af løsrevne enkeltdele fra ældre forlæg. I litteraturen kan der fx være tale om lån af passager eller enkelte ord fra forbilledlige forfattere, i  arkitekturen  om  genbrug  af  søjler,  kapitæler  og lignende fra fornemme, forfaldne bygninger.

I  moderne  tid  er  periodens  tilegnelsespraksis  ofte blevet kritiseret for at være en lige så fantasiløs  som klodset håndtering af arven fra fortiden. De encyklopædiske  sammenhob  ninger  af materiale  er  blevet  forstået som udtryk for en blanding af afmagt over for og beundring  af  en  klassisk  guldalders uopnåelige kultur. I senantikkens økonomiske og sociale krisetider havde man (antages  det)  ikke  overskud til selv at skabe værker, der i originalitet  og  formmæssig klar  hed kunne måle sig med de  ældre  forbilleder.  Derfor måtte man nøjes med at låne sig  frem.  Ifølge  samme  tan- kegang magte  de man ikke længere de klassiske regler for strukturel sammenhæng og stilistisk konsekvens. Konsekvensen af dette var, inden for litteraturen, tekster, som var rige på digressioner og genrebrud.  Inden  for  arkitekturen  udmøntede  det sig fx i bygninger, hvor de ældre systemer for håndtering af søjleordnerne ikke længere blev fulgt, idet kapitæler af forskellige typer, stil og alder blandedes inden for samme søjlerække og søjlerne ofte kombineredes med arkader i stedet for den traditionelle, kanoniske kobling til et vandret bjælkeværk. Den San Giorgio in  Velabro ,  Rom (9. årh.)

I kirkeskibet er der anvendt søjler og kapitæler af forskellige materialer, typer og alder, her et gråt granitskaft med jonisk kapitæl og et kanneleret, hvidt marmorskaft med korintisk kapitæl. Billedet illustrerer også den typisk middelalderlige kobling af søjler med arkader (i modsætning til antikkens søjlerækker, der bærer et vandret bjælkeværk). (Eget foto.)

proportionsbestemte udformning og logiske følge af delene (baseret på ratio ,   der både betegner talforhold og fornuft) gik tabt i bygningerne med deres åbenlyse sammenstykning af fragmenter fra fortiden løsrevet fra deres oprindelige helhed.

I stedet for at acceptere den skeptiske grundindstilling  til  den  senantikke  praksis  og  æstetik,  var  det måske værd at spørge, om ikke den encyklopædiske eklekticisme var et æstetisk og indholdsmæssigt ideal, som man dengang foretrak frem for en klassisk helhedstænkning. Hvad, hvis man forstod fragmenteringen  af  fortidens  arv  som  en frigørelse af  enkeltelementer, snarere end som en destruktiv opsplitning med tab af en værdifuld helhed som konsekvens?

Gennem denne frigørelse kunne delene sammensættes på en ny, kreativ måde og forlenes med et nyt indhold samtidig med, at fortiden til dels kunne bevares. Og hvorfor ikke forstå de strukturelle uklarheder og  manglen  på  logisk  konsekvens  som  et  stilistisk udtryk, der dengang forekom mere vedkommende og sandt end et mere gennemskueligt og forudsigeligt og derfor overfladisk og ligegyldigt forløb?

Med afsæt i disse spørgsmål skal vi i det følgende se på periodens tilegnelser af fortidens litteratur og arkitektur i et forsøg på at belyse, hvorfor indsamlingen og sammenstykningen af materiale fra fortiden var så yndet en æstetisk praksis.

## Arkitektoniske tilegnelser

I senantikken - samtidig med kristendommens legalisering i det tidlige 300-tal - indtraf et stilistisk nybrud i form af et åbenlyst genbrug af ældre arkitektur. Bygninger, som stod ubrugte hen, blev anvendt til nye formål. Søjler, kapitæler og lignende blev fjernet fra forfaldne strukturer og indarbejdet i nye sammenhænge og på nye måder. Hvor man tidligere camouflerede genbruget af værdifulde materialer, således at den ældre oprindelse ikke var synlig i den nye kontekst, er det bemærkelsesværdige ved arkitekturen fra 300-tallet og frem, at man ikke forsøgte at skjule  eklekticismen  i  bygningerne,  måske  snarere tværtimod. Denne åbenlyse tilegnelse af ældre dele er et markant og vedvarende træk ved arkitekturen fra senantikken og frem igennem den tidlige middelalder til omkring 1000-1100-tallet overalt i det område, der tidligere havde indgået i Romerriget og derfor var rigt på søjler, marmor og lignende til genbrug.

Senantikkens og den tidlige middelalders arkitektur  udmærker  sig  derfor  ved  mangfoldigheden  af materialer, forarbejdninger og farver. Det er værd at bemærke,  at  denne  righoldige  variation  sagtens kunne have været nedtonet med de forhåndenværende materialer blot fordelt og struktureret anderledes, hvis det var dét, man havde ønsket. Men øjensynligt foretrak man at betone enkeltdelenes selvstændighed i forhold til helheden samtidig med, at man med en udpræget respekt for fortidens værdighed opdyrkede det erindringspotentiale, der lå i anvendelsen af fornemme, klassiske kapitæler og lignende. Resultatet blev imidlertid alt andet end klassisk.  For  selvom  man  øjensynligt  med  beundring overtog løsrevne enkeltdele fra den ældre arkitektur, forkastede man samtidig den traditionelle lovmæssige sammenhæng og forudsigelighed i det arkitektoniske  system.  Bygningens  udtryk  eller  stil  blev mindre rationelt, men måske mere åndeligt, som det først og fremmest ses i det tidlige kirkebyggeri, der ligeledes  blev  iværksat  fra  det  tidlige  300-tal  og frem.

Der lå for de kristne øjensynligt ikke noget problem i genanvendelsen af materiale eller hele bygninger af hedensk oprindelse, når blot delene blev løsrevet fra deres oprindelse og 'oversat' til en ny betydning. Genbruget af hedenske templer til kirker vakte  den  længstvarende  modvilje.  Først  fra  omkring 600 (i Rom med Pantheon som det tidligste eksempel)  begyndte  man  gradvis  at  anvende  de gamle, hedenske kultbygninger som kirker.

I kilder fra tiden kan man læse om, hvordan sammenstillingen af det gamle og det ny i kirkearkitekturen blev udlagt allegorisk, fx som et billede på forholdet mellem Det Gamle og Det Ny Testamente, hvor Det Gamle ikke overflødiggøres, men i stedet fuldkommengøres af Det Ny. 1   Tilegnelsen af ældre materialer kunne på denne måde rumme positive betydninger.  Indarbejdelsen  af  antikke  elementer  i  nyt kirkebyggeri kunne tilsvarende fungere som erindring om  kristendommens  triumf  over  hedenskaben;  og den foranderlighed, som kirkeskibet gennem sin materialevariation rummede fra indgangen og frem mod alteret,  kunne  minde  om  den  udvikling,  man  som kristen skulle gennemgå på vejen mod frelse. Generelt for perioden er denne vedholdende udlægning af de konkrete, fysiske omgivelser og fænomener som billede på en højere og sandere virkelighed.

## Litterære tilegnelser

Saturnalia ,  skrevet af den romerske forfatter Macrobius  omkring  år  400,  er  et  eksempel  på  den  for senantikken så karakteristiske komposition af litterære værker ud fra talrige, løsrevne dele fra ældre forfattere - det, der her benævnes den encyklopædiske eklekticisme. 2

Macrobius beretter i sit forord, at han i Saturnalia har forsøgt at samle al den viden, som han selv har tilegnet sig i gennem et helt livs læsning (I, praef., 2-4). Bogen er skrevet i dialogform og består, fortæller Macrobius selv, af referater, parafraser eller egentlige afskrifter af ældre forfattere, idet formålet var at give sønnen en lettilgængelig og overkommelig sammenfatning af en værdifuld litterær dannelse.

Vergil spiller en påfaldende stor rolle i denne samling  af  fragmenteret  litteratur.  En  væsentlig  del  af den viden, som Macrobius mente, at sønnen havde brug for, består nemlig af redegørelser for, hvorledes Vergil har indarbejdet materiale fra ældre forfattere i sine skrifter. Lån af ord og vendinger samt af mere indholdsmæssig art beskrives eller opremses ukommenteret og i vidt omfang, idet  V ergils version sammenstilles med originalerne. Projektet handler ikke om at vurdere, hvilken version, der er den bedste. Dette omtales ganske vist i nogle tilfælde, men hovedsigtet  er  selve  opregningen  af  paralleller  i  ord eller indhold (V; VI). Desuden er det værd at bemærke, at selve  V ergils eklektiske praksis ikke kritiseres.  Det  nævnes,  at  nogle  har  beskyldt  ham  for plagiarisme, men det er ikke et emne, der har nogen betydning hos Macrobius (VI.1.2, 5). Imitationen i sig selv var ikke problematisk; kun de tilfælde, hvor Vergils  version  var  ringere  end  forlægget,  kunne medføre bebrejdelser. De omfattende opremsninger viser, at lånene og imitationerne var vedkommende som sådan. Allerede deres kvantitet såvel som variationen i dem var beundringsværdig. Sammen med interessen for transformations- eller tilegnelsespro- cessen udgør dette det egentlige tema i denne del af Saturnalia .  Faktisk er det, som om at  det gælder om at påvise så mange lån hos Vergil som muligt. 3  Og naturligvis spejles  V ergils litterære fremgangsmåde af Macrobius selv i hans indsamling af litterært materiale til sønnen.

I dialogen nævnes det, at Vergil ofte skjulte sine litterære lån. De tilfælde, hvor tidligere kommentatorer ikke har gennemskuet, at der var tale om et lån, bliver opfattet som ekstremt pinlige. Det er tydeligt, hvor afgørende det var at kende den litterære arv så godt, at man som læser fik øje på alle imitationer  og  referencer.  Kun 'ukyndige  eller  ondsindede' personer ville kunne finde på at kritisere  V ergil for hans lån og

bebrejde den store mand, at han havde brugt det, der tilhørte en anden, og overse, at belønningen for at læse er at forsøge at overgå det, som man værdsætter i andres arbejde og gennem et heldigt greb at konvertere de udtryk, som man særligt beundrer deri, til egen brug. (VI.1.2.)

Faktisk 'har Vergil  tilegnet  sig  den  gamle  digters [Homers] ord så heldigt, at de forekommer at være hans  egne'(VI.1.2.).  Macrobius  fremhævede  ydermere  V ergils evne til at indarbejde elementer fra sine forgængere på en måde, der fik dem til at lyde bedre end i deres oprindelige kontekst. En stor del af den anerkendelse, som en forfatter kunne tildeles, drejede sig da også om hans 'dømmekraft' i søgningen og valget af materiale til imitation og i hans transformation af det på passende vis (VI.1.6,  VI.4.1.).

I sit forord formulerede Macrobius sig meget eksplicit om sine litterære idealer. Han beskrev forfatterens virksomhed som at 'samle fra alle steder og fra dem danne en helhed, således som enkelte tal kan kombineres til at danne ét tal', og han hævdede, at selvom 'eksemplerne [var] taget fra mange forskellige perioder', var de 'kendetegnet ved den samme ånd' (I, praef. 8, 10). Målet var altså en mangfoldighedens enhed. Han ønskede ydermere at formidle essensen af det blandede materiale, som han havde læst, for at give det orden og sammenhæng. For

ikke alene hjælper inddelingen hukommelsen, men - ledsaget af en slags gæring, der giver smag til det hele - sammenblander den de forskellige ekstrakter til en enkelt smag, således at resultatet, selvom kilderne er synlige, alligevel forekommer ganske anderledes end disse kendte kilder. (I, praef., 6)

Der er tre iagttagelser, som kan fremhæves i dette forehavende: For det første skaber indsamlingen og 'indkogningen' af materialet sammenhæng; for det andet hjælper disponeringen af materialet hukommelsen; og for det tredje resulterer en 'mental gæring' i noget nyt, selvom de oprindelige kilder forbliver åbenlyse. Macrobius sammenlignede i overensstemmelse med denne tankegang sit arbejde med en parfume eller et kor, hvor den harmoniske helhed i  begge  tilfælde  dannes  af  forskellige  dele. Tilsvarende  lod  han  den  menneskelige  fordøjelse være et billede på sin tilegnelsesstrategi: Det, vi spiser, bliver transformeret og optaget i vore kroppe og derved styrker det os (I, praef., 8-9, 7.).

Med valget af dialogen som litterær form gav Macrobius da også bogen den optimale ramme for den eftertragtede heterogenitet af udsagn og oplysninger. Idealet om at låne fra et væld af kilder med det formål at omdanne det indsamlede materiale til en sammenhængende,  men  ny  og  anderledes  helhed, kommer måske tydeligst til udtryk i følgende:

Vi bør på en måde imitere bierne, som strejfer omkring og suger af blomsterne og derefter ordner byttet og placerer det i bikagen og - gennem en særlig egenskab ved deres væsen blander de forskellige safter og forvandler dem til én smag. (I, praef., 5)

Dette kompositions- og værkideal må forstås i lyset af periodens inventio -begreb. Som det kendes fra retorikken betegnede inventio ikke  opfindsomhed og originalitet i moderne forstand. 4  Et ideal om, at forfatteren  skulle  skrive  noget  nyt  og  hidtil  uset,  lå perioden fjernt. Inventio drejede sig snarere end at opfinde om at udfinde: At have blik for og uddrage et stof, der allerede eksisterede i forvejen. 5  Denne forestilling hænger nøje sammen med en dannelsestradition, hvor en stor mængde litteratur var fælles eje fra ungdommens udenadslære og frem. Det var, som vi har set, afgørende, at man var i stand til at opdage referencerne undervejs, mens man læste. Ellers gik man ifølge denne tradition glip af en stor del af fornøjelsen.

## Frihed fra orden

Macrobius' Saturnalia er  kun  ét  -  om  end  meget righoldigt - eksempel på senantikkens og den tidlige middelalders  smag  for  kompilationer  af  og  kommentarer til klassiske tekster. De store middelalderencyklopædier, hvor de mest berømte er Isidorus af Sevillas (ca. 560-636) Etymologiae og Hrabanus Maurus' (ca. 780-856) De rerum naturis ( De universo ), er yderligere  manifestationer  af  denne  form  for  indsamling af alverdens viden i et forsøg på at fastholde erindringen om den.

Den  sammensathed,  som  den  eklektiske  fremgangsmåde i udfindingen af stoffet var med til at afstedkomme, er da også snarere reglen end undtagelsen i periodens litteratur. I en fin analyse af senantikkens litterære stil formulerer Michael Roberts det således:

[…] in the most extreme cases the meaning of a sentence is only with difficulty perceived amid the disconcerting impression of verbal dazzle. [...] disorientation and fragmentation of focus  is  admirable  by  the  standards  of  Late  antique  aesthetics. 6

Alligevel er det karakteristisk, at det i kommentarerne til den engelske oversættelse fra 1969 af Macrobius' Saturnalia bemærkes, at der i et bestemt kapitel til tider mangler et 'orderly arrangement' af stoffet. 7  Lige så irrelevant en klar disposition var for en senantik eller tidlig middelalderlig forfatter, lige så selvfølgelig forekommer den at være for mange nutidige filologer. Det har i moderne tid været vanskeligt at forestille sig, at idealet om sammenhæng og logik i en fremstilling ikke er eviggyldigt, men derimod historisk betinget. Udviklingen af bogtrykkerkunstens systematisering af skrift og læsning er givetvis en del af forklaringen på den selvfølgelighed, hvormed man i dag antager, at det ensartede og systematiske må være - og altid har været - et utvetydigt ideal.

Men den labyrintiske karakter, som en tidligt mid- delalderlig fremstilling kan have, dens talrige digressioner, kryptiske allusioner og hang til udlægninger af  skjulte,  metaforiske  betydninger  i  omverdenens fænomener, kan med god ret forstås som en tilstræbt udtryksform. Ligesom fx vejen til erkendelse ikke blev  opfattet  som  overskuelig  og  lettilgængelig, kunne en tekst med sin kompleksitet og sine digressioner afspejle de overvejelser og de felter, forfatteren havde været igennem for at nå frem til det endelige  resultat. 8   Augustin  (354-430)  skriver  flere steder om, at det kryptiske og uforståelige kan have en positiv, pædagogisk eller erkendelsesmæssig effekt. Om Det Gamle Testamentes profeter bemær  ker han, at deres 'veltalenhed [...] mange steder til  sløres af metaforer. Jo mere deres ord synes indhyllet i billedlige udtryk, desto større velbehag fremkalder de, når man er blevet klar over meningen.' 9  For Augustin er det indlysende, at biblens uforståelighed var et bevidst greb fra Guds side for at 'helbrede vores indre syn'. 10  Han forklarer det på følgende måde i sin gennemgang af stilen hos Det Gamle Testamentes skribenter:

De har nemlig på sine steder ytret sig med en sund og nyttig uklarhed, for at træne og ligesom polere læserens ånd, for at nedbryde fordomme og yderligere anspore de lærevillige og endelig for at holde de gudløse hen i uvidenhed, i den hensigt

enten at foranledige dem til omvendelse eller også udelukke dem fra kendskabet til hemmelighederne. 11

Man skal ikke kaste perler for svin, som det allerede står skrevet i Det Ny  T estamente (Matt 7: 6) - og det er denne tankegang, Augustin hyldede i en tid, hvor mange også udtalte sig nedladende om den ældre, klassiske filosofis tro på menneskets evne til at nå erkendelse ad rationel vej. 12

I  en  analyse  af  den  senantikke  arkitektur  med dens forkastelse af søjleorden-systemet, dens mangeartede  og  'usammenhængende'  enkeltdele,  komplekse rumforløb og uregelmæssigheder i alt fra den overordnede plan til placeringen af de enkelte elementer,  er  det  ligeledes  oplagt  at  forsøge  at  fortrænge en moderne æstetisk grundantagelse om det ensartedes og eksaktes fortrinlighed.

At finde og reorganisere bygningsmateriale var en fragmenterings-  og  gendannelsesproces,  en  slags kommentar til eller kompilation af den ældre arkitektur, hvor kompleksiteten i sig selv var en uvurderlig kvalitet. Genbrugsarkitekturen synes styret af samme inventions- og transformationsstrategier som litteraturen, og det er denne praksis og æstetik, der ydermere  tydeliggør  genbrugsarkitekturens  slægtskab med det middelalderlige encyklopædibegreb. Sammenligningen af litteratur og arkitektur kan således gensidigt bidrage til at sandsynliggøre, at den encyklopædiske  eklekticisme  rummede  stor  fascinationskraft  i  perioden.  Som  en  alment  gældende kulturel  metode  kan  denne  praksis  ikke  -  hvad arkitek  tur  en  angår  -  bortforklares  med  manglende håndværkere, materialer eller lignende. Hvad litteraturen angår, må eklekticismen ligeledes forstås som et indholdsladet  æstetisk  princip  snarere  end  en  uopfindsom  gentagelse  af  tekster  fra  en  mere  beåndet tid.

Gennem den eklektiske virksomhed nåede man frem til et traditions-inkorporerende, men alligevel nyt udtryk. Man bevarede ikke antikkens form og indhold i en form for museal respekt, men tilegnede sig i stedet det, man kunne bruge, i et formsprog og en æstetik, der svarede til nutidens behov, og som derfor  til  dels  markerede  et  brud  med  fortidens æstetik.  'Manglen' på sammenhæng fremstår i arkitekturen såvel som litteraturen som et positivt ladet, efterstræbt og intenderet udtryk rigt på erkendelsesmæssige potentialer.

## Noter

1. Paulinus of Nola, Paulinus' Churches ,  passim.
2.  Macrobius, Saturnalia ,   findes  i  engelsk  oversættelse  af Vaughan Davies (1969); den latinske originaltekst findes i Macrobius, Saturnaliorum libri  VII ;  i det følgende er oversættelserne til dansk af citater fra Saturnalia mine; om periodens eklektiske litteratur, se Carruthers, Craft of  Thought ,   1 15; Smith, Prudentius' Psychomachia, 234-259, 259-271; Elsner, 'From the Culture of Spolia', 175-177; Roberts, Jeweled Style ,  67 ff.
3. Selv afsnit, som faktisk er  V ergils egne, men som tidligere forfattere har hævdet var lån, omtales, Saturnalia ,  fx V.2.13,  V .3.1,  V .13.41,  V .14,  V .17.15-20,  V .18.1.,  V .19.1-4, V.21.1,  V .22.1,  VI.1.2, 7,  VI.2.1,  VI.4.1,  VI.5.1.,  VI.6.1.
4. Barthes,  'L'Ancienne rhétorique', 198; Copeland, Rhe-

toric ,  151.

5.  Doob, Idea of the Labyrinth ,  198.
6. Roberts, Jeweled Style ,  75.
7. Macrobius, Saturnalia ,  427, note 8.
8. Lindhardt, Retorik ,   93-94;  Doob, Idea  of  the  Labyrinth , 64-72, 82-91; De Bruyne, Études d'esthétique ,   I,   125 f;  Malamud, Poetics of Transformation ,  1 ff,  35 ff, passim; Brown,
5. 'Augustine', 259 f; Ernst, 'Zahl und Mass', 311, passim; Auerbach, Literatursprache und Publikum ,  25-53.
9. Augustin, Om den kristne taler ,  VI.15;  Brown, 'Augustine',  253,  beskriver  hvorledes  biblen  for Augustin  og hans læsere '[…] became a gigantic puzzle - like a vast inscription in unknown characters. It had all the elemental appeal of the riddle: of that most primitive form of triumph over the unknown which consists in finding the familiar hidden beneath an alien guise.'
10. Augustin, De vera religione ,  L.98.
11. Augustin, Om den kristne taler ,   VIII.22.
12. Ellspermann, Attitude of the Early Christian Latin  Writers , 23 ff, 101 ff; Murphy, Rhetoric in the Middle Ages ,  46,  49 ff.

## Litteratur

Artiklen er baseret på min bog, The Eloquence of Appropriation: Prolegomena to an Understanding of Spolia in Early Christian Rome (Analecta Romana Instituti Danici. Supplementum XXXIII), 'L'Erma' di Bretschneider, Rom 2003. For mere udførlige redegørelser og dokumentation henvises hertil.

Auerbach, E., Literatursprache und Publikum in der lateinischen Spätantike und im Mittelalter ,  Bern 1958

Augustin, De  vera  religione :   Augustine, Of True  Religion , Mink, L. O. (intr.), Burleigh, J. H. S. (tr.), Chicago (1953) 1959

-  , Om den kristne taler [= 4. bog af Augustin, De doctrina christiana ], indledning, overs. og noter, N. W . Bruun, København 1972

Barthes, R.,  'L'Ancienne rhétorique.  Aide-mémoire', Communications ,  16,  1970, 172-223

Brown, P ., Augustine of Hippo: A Biography ,  Berkeley &amp; Los Angeles 1967

Carruthers, M., The Craft of Thought: Meditation, Rhetoric, and the Making of Images, 400-1200 ,  Cambridge 1998

Copeland, R., Rhetoric, Hermeneutics, and Translation in the Middle Ages ,  Cambridge 1991

De Bruyne, E., Études d'esthétique médiévale ,  3 vols., Brugge 1946

Doob, P . Reed, The Idea of the Labyrinth from Classical Antiquity  through  the  Middle  Ages ,   Ithaca  &amp;  London  (1990) 1992

Ellspermann, G. L., The Attitude of the Early Christian Latin Writers  toward  Pagan  Literature  and  Learning ,  Washington, D.C. 1949

Elsner, J., 'From the Culture of Spolia to the Cult of Relics: The Arch  of  Constantine  and  the  Genesis  of  Late Antique Forms', Papers of the British School at Rome 68, N. S. 55, 2000, 149-184

Ernst, U., 'Zahl und Mass in den Figurengedichten der Antike und des Frühmittelalters. Beobachtungen zur Entwicklung tektonischer Bauformen', in Zimmermann, A. (ed.), Mensura: Mass, Zahl, Zahlensymbolik im Mittelalter ,   2 vols., Berlin &amp; New  Y ork 1983-1984, II, 310-332

Lindhardt, J., Retorik ,  København (1975) 1987

Macrobius, The Saturnalia ,   V aughan Davies, P . (tr., intr. &amp; not.), New  Y ork &amp; London 1969

- -Saturnaliorum libri  VII ,   in  id., Opera ,   Janus,   L.   (ed.),   Quedlingburg &amp; Leipzig, II, 1852

Malamud,  M., A  Poetics  of Transformation:  Prudentius  and Classical Mythology ,  Ithaca &amp; London 1989

Murphy, J. J., Rhetoric in the Middle Ages: A History of Rhetorical  Theory from St. Augustine to the Renaissance ,  Berkeley, Los Angeles, &amp; London 1974

Paulinus of Nola, Paulinus' Churches at Nola:  T exts,  T ranslations and Commentary ,   Goldschmidt, R. C. (ed.)  Amsterdam 1940

Roberts,  M., The Jeweled  Style:  Poetry  and  Poetics  in  Late Antiquity ,  Ithaca &amp; London 1989

Smith,  M., Prudentius' Psychomachia :   A  Reexamination , Princeton, New Jersey 1976