Grænser
Forfattere: Lis Møller
Tidsskrift: kok (1987-12-05)

Lis Msller

## Grænser

Om grznsen som figur hos William Wordsworth og Emily Dickinson

## Den indre og den  yderste granse

I  begyndelsen  af anden bog  af The Prelude' afbryder det fortzllende, erindrende jeg pludselig sin retrospektive fortzllestrram for i en metanarrativ kommentar at give udtryk for bevidstheden om den klraft, der skiller ham selv fra det barn, han engang var.

so wide appears The vacancy betwxrn me and those days, Which yet  have such self-presence in my  mind That, sometimes, wheri  I  think  of it,  I  seem Two consciousnesses, conscious of myself And of some other Being. (The Prelude, 2:28-33)

Det er billedet  af et spaltet eller måske mere przcist et dobbelt selv, der fremmanes. 'Jeg' er »myself«, men samtidig en anden: et tidligere  selv der på een gang opleves som nzrvzrende, som fortsat eksiterende, og som fravzrende, som fremmed for det erindrende jeg.  F0r og nu, fortidig og nuvzrende bevidsthed er adskilt af et tomrum, af et svzlg der både er tidsligt og rumligt: en afstand i  tid oplevet som en indre, sjzlelig barriere.

Inderligg~relsen af fortiden postulerer  en tidlrashed, der  (momentant) redder jeg'et  fra  bevidstheden  om livet  som linezr  sekvens  af begivenheder, bevidstheden om tidens ub~nh0rlige gang. At fremstille forholdet mellem fur og nu som en intrapsykisk synkron struktur er at insistere på fortidens permanens, og dens fortsatte aktualitet. Intet er gået tabt; alt er opbevaret. &gt;&gt;At forbinde den fjerneste fortid  med vores  inderste  dybde  er  en  måde  at  afvise  tab  og  adskillelse  på« skriver Jean  Starobinski.'  Og at benzegte  tabet  af fortiden  synes  at vzere  en  poetisk  n~ldvendighed  for Wordsworth, der sager at basere sin egen digteriske eksistens på den vedvarende fornyelse, der udgår fra barndommens &gt;Visitings  of imaginative power«  (1  1  :253). Tematiseringen af fortiden som inderlighed eller sjzelelig dybde fremtrzeder som selve forudsztningen  for  Wordsworths  autobiografiske projekt, nemlig  at  afdzkke  &gt;&gt;the hiding-places  of  my  power«  (1  1:336)  og fremskrive forestillingskraftens fundament.

Men i samme bevzgelse som jeg'et bekrzfter fortidens tidlashed og hermed muligheden for en intro-retrospektiv tilbagevenden, konfronteres det  jeg,  der vandrer i erindringens landskab, med bevidstheden om at vzre decentreret, adskilt fra sin  egen  (poetiske) vzsenskerne. Hvis den barndom, der associeres med styrke, opleves som inderliggjort og dermed nzrvzrende, forekommer den samtidig at vzre uden for jeg'ets  rzkkevidde.

The days gone by

Come back upon me from  the dawn almost Of life: The hiding-places of my power Seem open; I approach, and then they close (1 1:334-37)

&gt;&gt;Tabet« genintroduceres  i form  af en  indre  tzerskel. Vi  kan  således Izse »Boy of Winander«-passagen3 som en emblematisk fremstilling af dette spaltede selv. I  billedet af den forunderlige dreng, som »died / In  childhood,  ere  he  was  ful1  ten  years  old«  (5:414-15), og  det voksne jeg,  der står nMute-looking  at the  Grave in which  he lies« (5:422), personificeres digterens to bevidstheder, det erindrede og det erindrende jeg, det fortidige og det nuvzerende selv. Som en sargende efterladt står det erindrende jeg  ved sit tidligere selvs gravsted.

Falelsen  af at vzre ~ t w o consciousnesses«, dvs. erkendelsen af at stå overfor  en »vacancy«, der g ~ r det erindrede selv til en anden, et fravzrende  nzrvzr  eller  nzrvzrende  fravzr,  gennemtrznger  hele The  Prelude.  I  forskellige  variationer  gennemspilles  den  figur,  der strukturerer  fremstillingen  af selvet og tidsforholdet  i Wordsworths autobiografiske digt: Jeg'et  stående ved  eller  på en  grznse, en  barriere eller en 'overflade',  der deler en  'nedre'  region fra en 'avre' eller en  'indre' fra  en  'ydre'. Det  er  denne  figur,  dens  kompleksitet  og flertydighed, der er emnet for den falgende lzsning af Tile Prelude, og som videre vil  danne bindeled mellem  The Prelude og Emily Dickinson's lyriske digtning.4

Forbindelsen  mellem  Emily  Dickinson og den engelske romantik (herunder Wordsworth) er et felt, der f ~ r s t nu er i fzrd med at blive kortlagt.  »Der  mangler  endnu  en  gennemgribende  fortolkning  af hendes digtning i lyset af den romantiske  tradition«, påpeger  Joanne Feit Diehl. »Det er kun gennem en sådan fortolkning, vil jeg  hzvde, at vi kan begynde at fatte det Dickinsonske storvzrks eksperimentelle dristighed og revolutionzre  karakter.^^ Nzrvzrende fremstilling skal begrznse sig til et enkelt aspekt af en sådan fortolkning, nemlig gramsen, tzrsklen, barrieren mellem jeg'et og den anden / det andet, der er et centralt anliggende -måske det centrale -for Wordsworth såvel

som for Dickinson.

Som bekendt er tzrsklen -typisk selve graven som grznse mellem liv og dad -et genkommende billede i Dickinson's digtning. Og som i The Prelude er denne figur ulaseligt  forbundet med erfaringen om og fremstillingen af selvet: Den poetiske introspektion, udforskningen  af sindets  ~'Undiscovered  continenty« (P.  832)'  af  forholdet  mellem sprog, subjekt og tidslighed  er fzllesanliggender for Wordsworth  og Dickinson. Men det er samtidig på denne baggrund at forskellene og modsztningerne -Dickinson's afbajning  fra  romantikken -trzder frem.  Mest  åbenlys  er  modsztningen  mellem  den  Wordsworthske retrospektion og den Dickinsonske  anticipation. Hos Wordsworth er grznsen  som figur relateret til  erindringsfunktionen,  til  tilbageblikket; det er i udforskningen af grznsen mellem fortid og nutid, mellem tidligere  og  nuvzrende jeg'er,  at  Wordsworth  sager  at fundere  sit poetiske selv. Hos Dickinson  spores ingen nostalgi efter  en  tidligere vzren: den barriere, hendes  digte udforsker, er ikke den, der skiller -det  talende jeg  fra det begravede  barn  eller  nu'et fra  fortidens »visionary gleam~, men farst og fremmest den grznse, der ligger forud -tzrsklen  mellem  det  finite  og  det  infinite -hinsides  hvilken jeg'et sager  »Its  own  Identity«  (P. 822).  Den  tidlashed,  hun  ansker  at fremskrive,  er ikke den inderliggjorte fortids formodede permanens, men en tidlashed der har karakter af intethed  eller evighed. &gt;)Hvad hun  strzber efter«, siger  Diehl,  »er  ikke ... så  meget  en  heling  af spaltningen  mellem  Mig og  Ikke  Mig som  en  direkte,  umiddelbar konfrontation med dnden, hvorfra hun håber at hente sin privilegerede vision.«  (op.cit. p.  1 1 )

Men forholdet  mellem  den  Wordsworthske og den  Dickinsonske -grznseerfaring kan ikke reduceres til en simpel symmetrisk modsztning  mellem  analepsis  og prolepsis;6 snarere har vi  at gare  med  to radikalt forskellige poetiske udtryk. I forsaget  på at tage sit fortidige selv  i  besiddelse  står det  Wordsworthske  'jeg' ved  en  grznse -en 'overflade' -der synes snart uigennemtrzngelig og snart transparent, snart genspejlende, snart åben og snart lukket, men  som det retrospektive blik ikke kan -og ikke må -annullere. Hos Dickinson er den poetiske diskurs såvel en afmzrkning af den yderste grznse som en radikal overskridelse. I visse digte bevzger jeg'et sig frem mod selve tzrsklen for derefter  at tvinges tilbage; det andet anes, men forbliver et terra  incognita.

```
Just  lost, when  I was saved! just  felt  the  world  go by! just  girt me for the onset with Eternity, When breath blew  back, and on the other side I  heard  recede  the disappointed tide! (P. 160, strofe  1)
```

I andre (som vi skal se) fuldf~res bevzgelsen, og den poetiske stemme taler  fra  et  sted  hinsides  tzrsklen.  Eller  måske  snarere:  stemmen bevzger sig frem og tilbage over  grznser, der selv gares til genstand for  redifinitioner  og  forskydninger.  Den  Dickinsonske  'afbsljning', som Diehl taler om, beror  i hslj grad på denne 'bevzgelighed',  som i sig selv er en (poetisk) grznseoverskridelse, der ikke blot kan bestemmes  tematisk:  det  er  samtidig,  som jeg  afslutningsvis  skal  antyde, selve grznsen mellem det figurative og det bogstavelige, der står på spil.

## »lncumbent o'er the surface ofpast ti m e . .. ( &lt;

I  felt  a  Cleaving in  my  Mirid -As  if  my  Brain  had  split -I  tried  to  match  it -Seam by  Seam

```
-But could  not  make  them fit. The thought  brhind, I strove to joiri Urito the  thought  before -But Sequence ravelled  out of Sound Like Balls -upon  a Floor.
```

(P. 937)

Således beskriver Dickinson i et digt fra 1864 en til galskab grznsende klslvning  af sindet. Spaltningen inficerer sproget og far ordene til at falde fra hinanden. Eller rettere, fragmenteringen af sproget, opl0sningen af sproglig logik og sammenhamg, er selve den sjzlelige spalt- ning; det sanderbrudte sprog og det revnede sind er eet og det samme.  Samme markering af sprogets rolle i forbindelse med oplevelsen af indre spaltning finder vi  i The  Prelude -blot  med  den vzsentlige forskel, at her er det ikke sztningerne, der går itu, men selve sproget der, som indbegrebet af forskel og afstand, fremstår som den spaltende instans. Subjektets indtrzden i sproget indstifter en adskillelse, en frcmmedhed, som sproget bade afslarer og sager at dzekke over. Selve det erindringsprojekt, som The Prelude er, er mzrket af et uoplaseligt paradoks:  forsaget  på  at  give  sprogligt  udtryk  for  det uudsigelige, fors~get på i ord at fremstille det, der »lies far hidden from the reach of words« (3:185). Hos Wordsworth  forekommer ordene at vzre en andenrangs  erstatning  for »mute dialogues« (2:283),  som  selve sprogligheden  umuliggar.  Sproget fremstår, skriver Frances  Ferguson,  som  »et forsag  på at kommunikere  på tvzrs af  forskelle, hvor forskelle  tidligere ikke  syntes at eksistere.«'

»Boy of Winarider«-passagen  kan lzses som en idealisering af den ordlase  dialog og  af  det  barn,  der  måtte da for  at  rnanden  kunne fades, eller som drammen om et sprog hinsides ordene.

There was a Boy, ye know him  well, ye Cliffs And  Islands of Winander! many a  time An  evening, when the stars had just  begun To move along the edges of the hills, Rising or setting, would  hc stand alone Beneath  the trees, or by  the gliirirnering  Lake, And  there,  with fingers  interwoven, both hands press'd  closely, palm  to palm,  and to his mouth Uplifted,  he, as through an instrument, blew  mimic hootings  to the silent ow~ls That thcy might ariswer him. -And they  would  shout Across the watry Vale? and shout again,

Responsive to his call, with quiveriiig peals, And long halloos, and screams, and echoes  loud Kedoubled  and redoubled; concourse wild Of mirth and jocund  din! And  when it chanced That pauses of deep silence mock'd  his skill, Then sometimes, in  that silence,  while  he hung Listening,  a gentle shock of mild  surprize Has carried far into his  heart  the voice Of mountain  torrents; or the visible scene Would enter unawares into his mind With all its solemn imagery, its rocks, Its woods,  aiid  tliat  uncertain  Heaven,  receiv'd Into the bosom  of the steady Lake.

This Boy was taken  from  his  Mates, and died I n  childhood, ere he was full  ten  years old. -Fair are  the woods,  and beauteous  is  the spot, The Vale where he was born;  the Churchyard liangs Upon a Slope above the Village School, And  there,  along that  bank,  wheri  I have pass'd At evening, I believe that oftentimes A full half-hour  together I  have stood Mute -looking at the Grave in  which he lies. (5:389-422)'

Det er som om det voksne jeg med sit erindrende blik s0ger at slå bro over klaften  mellem  ham selv og det barn, han engang var, drengen der talte uglernes sprog og blev eet med selve landskabet. Men svzlget mellem de to er uoverstigeligt som grznsen mellem den dade og den efterladte. Hvor drengens mimetiske fugleskrig affadte en dialog på tvzrs af »the watry Vale« -en dialog der voksede i intensitet for til  slut  at  forvandles  til  et  ordlrast,  tyst  fzllesskab -så formår  det voksne jegs  stumme blik ikke at overvinde afstanden til sit tidligere selv.  Graven  forbliver  intakt,  og  dette  faktum  kaster,  paradoksalt nok,  et  skzr  af  'dard' over  det  'levende' jeg,  der,  stående på  den selvsamme bred men ber~vet barnets ordlase sprog, fremtrzder som

tomt og livl~st.

Afstand  og adskillelse kommer til  at konnotere  levende d0d. Men ophzvelsen af forskel og afstand  er ligeledes dadbringende: den ordlase dialogs klimaks er samtidig Winanderdrengens  (symbolske) udslettelse. Mens »the visual scene« trznger dybt ind i drengens hjerte, så modtager »the bosom of the steady Lake« i en tilsvarende bevzgelse  det  omkransende  landskab.  Det  er  verbet  »modtage«  (»receiv'de), der er så påfaldende: landskabet genspejles ikke; det opsluges af saen. Som natursceneriet synker ned i sjzlen, således 'synker' også drengen -nu  selv  en del af landskabet -ned  i  saens dyb. »I ophajede  ajeblikke~,  skriver  Charles  Sherry,  »hvor  sind  og  natur smelter sammen til eet prospekt, er der et fravzr af mening, en stilhed som sind og natur synker ned  i.«'  Winander-drengens  (symbolske) dad  er  et  sådant »fravzr  af  mening*.  På  den  ene  side  idealiseres symbiosen  mellem jeg'et  og det  andet; på den anden side er denne symbiose, som Ferguson udtrykker det, en allegori på den rzdsel, der ville  vzre  forbundet  med  opfyldelsen  af  den  utopiske  dram  om  et perfekt  mimetisk  sprog.10

I  en  beramt  passage  fra The  Prelude Bog  IV  sammenligner  det erindrende jeg  sig selv med  en,  der fra en  lille båd  på »the breast / Of a  still  water« (4:248-49) bajer sig frem  over vandoverfladen  for med sit blik  at udforske de ~beauteous sights~ (4:252), der gemmer sig  »in  the  bottom  of  the  deeps«  (4:251). Men  det  tilbageskuende jeg,  der  ~Incumbent o'er  the  surface  of  past  time«  ransager  den inderliggjorte fortids  dyb, forbliver udspzndt  mellem  de  to positioner,  som  »Boy  of  Winander~ afmzrker:  udspzndt  mellem  tanken om  'drukning' og tanken om den mentale  'indtarring', mellem  den stilhed  der er  »absence of meaninga og stumheden hos det jeg,  der betragter sit tidligere seivs grav. Billedet af den stille vandoverflade, der på een gang bzrer oppe og tillader blikket at passere, får ikke lov at blive stående The Prelude. Som i »Boy of Winandere: Den glitrende saoverflade  (der  i  kraft af  »bosom«  (5:413)  klart  associerer  til ~breast / Of a still watere) forvandles til en absorberende substans. I et  kort  nu  åbnes  denne  grznse,  og  drengen  trzkkes  ned  i  dybet; derefter  lukkes  den  atter.  Vandoverfladen  stivner  til  et  gravmonument; selve saen bliver metafor for det gravsted, som den metonymisk er forbundet med.

I  prosastykket Essays  upon Epitaphs sammenligner  Wordsworth de mindeskrifter, der pryder en landsbykirkegård, med en rolig havoverflade. Den sammenhzng mellem grav og vand og mellem 'dybet' og 'fortiden',  som »Boy of Winandere antyder, bliver her til en eksplicit analogi:

Amid the quiet of a Church-yard  thus decorated as it seemed by  the hand of memory, and shining, if I may so say, in the light of Love, I have been affected  by sensations akin to  those  which  have  risen  in  my  mind,  while  I  have  been  standing  by  the  side of a smooth Sea, on a Summer's day."

Selve kirkegården -»the smooth Sea« -synes at vzre kvintessensen af kzrlig erindring. Men pludselig  afbrydes betragterens behagelige, nzsten sentimentale,  dagdram af »a consciousness ... flashing upon me«  (ibid.  p.  64).  I  fantasien  drages jeg'et  ned  under  den  glatte overflade  og  han  fyldes  af  en  rzdsel,  der  aldrig  kommer  åbent  til udtryk  i The Prelude. Tanken  trznger  ned  »into the  depths  of  that sea« (ibid. p. 64) -og det  er ikke  ~beauteous sights« men  hzslige monstrer, som den mader  under denne »surface of past  time«.

The image of an unrumed Sea has still remained; but my fancy has penetrated  into the depths of that Sea -with accompanying thoughts of Shipwreck, of the destruction of the mariner's hopes, the bones ofdrowned Men heaped together, monsters of the deep, and all  the hideous and confused  sights which Clarence saw in his Dream! (ibid. p. 64)

Angstvisionen  indeholder  indirekte en hentydning til digterens bror, John  Wordsworth,  der i  1805 omkom  ved  et  forlis  (blot eet  af  de mange traumatiske dadsfald i digterens familie, som The Prelude kun -strejfer). Men denne bogstavelige  drukning bliver figur for  en symbolsk  tilintetgarelse:  den implicitte forestilling om jeg'ets udslettelse idet  det  trznger  ned  i  fortiden,  ned  i  det  dyb der  er  skjult  under overfladen. Kun gennem hvad  der forekommer at vzre en kraftanstrengelse,  lykkes  det tanken at vende tilbage til  denne overflade,  til nthe  smooth  surface  and ... fair ... outside«  (ibid.  p.  64). Jeg'et fixerer  blikket  på de inskriptioner,  der  far fremstod  som  behagelige Ingne om fortiden, men som nu bliver  den redningsplanke,  bevidstheden klynger  sig til.  Mens den  uigennemtrzngelige grav i ~ B o y of Winander~ er et emblem på den dndlignende eksistens, som er resultatet  af  det  erindrende jegs  fremmedgjorthed  fra  det fortidige  selv 'nedenunder',  så  bliver  gravstenene  i Essays ... en beskyttende barriere,  et skjold  mod  nthe  monsters  of the deep«. Graven -grznsen, barrieren, tzrsklen -bliver  et fortrzngningens mzrke.

Drukning og oversvamrnelse er hyppige billeder i  The prelude,12  og de bzrer vidnesbyrd om den ambivalens, der kendetegner selve erindringsprojektet.  0nsket om at huske er nzrt forbundet med ansket om (eller  nndvendigheden  af)  at glemme.  Begzret  efter  et  poetisk sprog, der kan slå bro over svzlget mellem jeg'ets  ntwo  consciousnessese  og tilbageerobre den tabte  tid,  kalder  ikke  blot  på  bevidstheden om, at fortidens meningsfuldhed  beror  på afstand og forskel, men også på behovet for ved hjzlp af grznser og barrierer at beskytte sig mod fortiden.

Men som sagt: angsten for den brutale konfrontation med fortiden modsvares af frygten for aldrig at kunne gennembryde nthe surface of past time«. Måske er fortiden -og dermed det selv og den sensibilitet,  som  Wordsworth  baserer  sin  poetiske  identitet  på -for  altid udenfor rzkkevidde. Måske er det erindrende jeg, i sin sagen efter sig selv, d ~ m t til  a t  stoppe op foran en barriere, som han ikke kan gennembryde, eller en klaft, som hans sprog ikke kan slå bro over. Måske er hele  det (selv)erkendelsespro~ekt, som  The  Prelude  er,  fra  starten mzrket af fiasko. ~ngstforestillin~er som disse vibrerer i baggrunden og kommer åbent til udtryk, f.eks. i beskrivelsen afjeg'ets made med den blinde tigger i London.

'twas my  chance

Abruptly  to be smitten with  the view Of a  blind  Beggar,  who,  with  upright  face, Stood propp'd  against a Wall,  upon his Chest Wearing a  written paper,  to explain The story of the Man, and who he was. My mind did at that spectacle turn  round As with the  might  of waters, and it  seemed To me that in this  Label was a type, Or emblem, of the utmost  that we  know, Both of ourselves and of the universe; And, on the  shape of the  unmoving man His fixed face and sightless  eyes, I look'd As if adinoriisli'd  from  another world.

(7:610-23)

Jeg'et  besvzrges som fra det hinsides -men visionen  er selve erkendelsen af, at gransen aldrig kan overskrides og  at den anden aldrig kan erkendes eller fremskrives.  Som en  levende  d0d  frembzrer den blinde, ubevzgelige  tigger den »Label«, der på een gang er en slags gravinskription,  en 'overflade' -der, qua sin  placering  på  tiggerens »Chest«, associerer  til den  vandoverflade, det vbreastq,  der skjuler »the bottom  of the dcep« -og en  'grznse' mellem  det ydre og det indre og mellem jeg'et og den anden. (Ti1bage)blikket  og (se1v)erkendelsen  stopper  ved  denne  uigennemtrzngelige  og  uigennemsigtige barriere. Som et emblem på erkendelsens begrznsning håner tiggerens  »Label« det  erindrende jegs  forsng  på  at tage  fortiden  og  sit andet selv i besiddelse. Det beskrevne papir, der fortzller »the story of  the Man, and who he was« bliver et vrzngbillede på jeg'ets  egen autobiografiske  beretning.  Som  sådan er  tiggercns  »Label« en  ny version af overflade-figuren i The Prelude -for hvad den antyder er, at der måskc ikke er noget  at erkende under denne overflade,  hverken -~beauteous sights* eller Hmonsters of the deep«.

Spillet mellem  'dybde'  og  'overflade'  genfinder vi i den analogi for erindringsfunktionen, som jeg  tidligere har citeret uddrag af:

As one who hangs down-bcnrling  from  the side Of a  slow-moving Boat, upon  a breast Of a still water,  solacing  himself With such discoveries as his eye can make, Beneath him, in  the bottorn  of the  deeps, Sees many  beauteous sights, weeds, fishes,  flowers, Grots, pebbles, roots of trees, and fancies more; Yet  otten is perplex'd,  and cannot  part The shadow from the substance, rocks and sky, Mountains and clouds,  from  that  which  is indeed The region,  and the things  which  there abide In their true dwellirig;  riow  is cross'd by  gleain of his own  image, by  a  sunbeam now, and motions that are sent he knows not  whence, Impediments that make his  task more sweet;

Such pleasanr  office have we long pursued

-Incumbent  o'er the surface of past time With like succes; (4:247-64)

Passagen indledes med hvad der synes at vzre et (utopisk) idealbillede på den Wordsworthske erindring: balancen  mellem sikker afstand og gennemsigtighed.  Men  »the surface of past  time« er ikke blot  et vindue ned  til  en smuk og fascinerende underverden; det er også en genspejlende  flade,  der destabiliserer  relationen  mellem  'nedre' og ' ~ v r e ' , 'indre'  og 'ydre',  substans og skygge, fortid og nutid, det erindrede og den  erindrende.  Det  er  to  forskellige  billeder  på  'fortidsoverfladen', der her bringes sammen: den overflade, der dzekker over »the  bottom  of  the  deep«,  over  fortiden / det  fortidige  selv  som (indre) dybde,  og  den  overflade,  der  er  et  spejl,  hvis  dybde  er  en refleksionseffekt. Jeg'et  b ~ j e r sig frem over vandets reflekterende flade, og i selve denne bevægelse etableres endnu en variation af figuren 'det  fordoblede selv'. I  sraens  forvirrende  sammenblanding af  substans og skygge ser han et  'selv':  ikke  »some other Beinge, der stiger op fra  fortidens dyb,  men  det  billede  af ham  selv, der  aftegnes  på »the surface of past  time«. Den tvetydighed, der overalt i The Prelude karakteriserer  behandlingen af forhildit mellem jeg'et og 'det andet' (Naturen) -er  den  »spirit«,  som  digteren  forbinder  med  naturen, noget i naturen iboende, eller er den en projektion? -udstrzekkes, qua spejlmetaforen,  til  også at omfatte forholdet mellem  det erindrende jeg og det fortidige selv: Er dette selv et autentisk selv, der eksisterer uafhzngigt af det retrospektive  blik,  eller  konstitueres  det  netop  af selve blikket ?

Grzensen mellem fortid og nutid, mellem det erindrende  jeg og 'den anden', er grundvilkåret for det Wordsworthske projekt; dens ophzvelse kan kun  tematiseres som jeg'ets  symbolske d0d. Men hvordan skal denne grzense lzeses? Digtet  bevzeger  sig frem og tilbage mellem forskellige  billeder: den transparente flade; den uigennemtrzngelige barriere  (der  benzegter  det  intro-retrospektive  projekts  mulighed); spejlet (der sammenbringer kvaliteter som transparens og uigennemtrzengelighed,  (visuel) 'dybde'  og overflade).  Det er selve spzendingsfeltet  mellem  disse forskellige  grzensefigurer, der  er The Preludes domzene.

## )) Odd secrets o f  the line to  tell«

How the Waters closcd  above Him We  shall rievcr know -How He streched His Anguish  to us That -is  covered  too -

Spreads the Pond  Her Base of Lilies Bold  above the Boy Whose unclaimed Hat Arid Jacket Sum the History -(P. 923)

Vi kan lzse ovenstående lille digt som Emily Dickinsons kommentar til  passagerne om Winanderdrengen og den druknede mand.13  Dickinson  synes  med  et  enkelt  pennestr0g  at afvise  det  Wordsworthske erindringsprojekt: Den åkandebedzkkede dam har taget drengen til sig  og  lukket  sig  over  hans  hovede -historien  ender  her;  ethvert fors0g på at fravriste saiens dens hemmelighed er udelukket. Og dog er det netop grmsen, som Dickinsons poesi vil udforske -ikke Wordsworths  »surface  of  past  time«,  men  dnden  (hvadenten  den  lzses figurativt eller bogstaveligt): d ~ d e n som på een gang ultimativ grznse og grznsernes ultimative  sammenbrud.

Grznsen er, som hos Wordsworth, en kompleks og flertydig figur; det Dickinsonske jeg  både viger  tilbage for og higer  mod  konfrontationen med  'det andet', det hinsidige, og denne ambivalens gennemsyrer en rzkke af hendes bedste digte. Billedet af den druknede »Upon the waters borne -  / With eyes in death -still begging raised -  / And  hands -beseeching -thrown!«  (P. 201)  er  een  version  af den Dickinsonske grznseerfaring; jeg'et, der  'fortabes', idet det i yderste

sekund franarres dnden som absolut erkendelse, er en anden:

Just  lost, whrn  I was  saved! Just  felt the world  go  by! Just  girt  me for  the  onset with  Eternity, When breath  blew  back, And on  the other side I  heard recede  the disappointcd  tide!

Therefore, as One returned, I feel Odd secrets of the line  to  tell! Some Sailor,  skirting foreign shores -Sorne pale Reporter, from the awful doors Bef0r.e  thi Seal!

Next  time,  to stay! next time,  the things  to see By Ear unheard, Unscrutinized  by  Eye -

Next  time,  to tarry, While the Ages steal -And the Cycles whell!

```
Slow tramp the Centuries, (P.  160)
```

Evighedens  opslugende  tidevand  trxkker  sig  tilbage  og  efterlader jeg'et,  hungrende  efter  den  erfaring,  det  blev  nzgtet.  Den  talende udpeger  det  punkt,  hvor  liv  og  'evighed' mades.  På selve  txrkslen rives jeg'et  tilbage  til  'verdenen',  men vender  tilbage  som  en,  der allerede er mzrket af »the other side«.  Jeg'et  vender tilbage som en, der må fortxlle nodd secrets of the line«, som en sejlende, der akkurat har  strejfet  en ukendt  kyst, eller  som en »Reporter«, der har set »the awful doors / Before  the  seal«. I nBehind  me -dips Eternity« er den  talende  selve  graensen.  Den  poetiske  stemme er  en  'midterterm', der som en kile er drevet ind imellem 'evigheden'  og 'udadeligheden':

Behind me -dips Eternity -before Me -Immortality -Myself-  the Term between -Death but the Drift of Eastern Gray, Dissolving  into Dawn away, Before the West  begin -

'This  Kingdom -afterward -they say -I n  perfect -pauseless  Monarchy -Whose Prince -is Son of  None -Himself -His Dateless Dynasty -Himself -Himself diversify -In Duplicate divine -

'Tis miracle  before  M e -then -'Tis  Miracle behind -between -A Crescent  in the Sea -With  Midnight to the north af Her -And  Midnight to the South of Her -And  Maelstrom -in  the  Sky -( P  721)

Grznsen  i  »Just  lost . . . H skiller  det  dennesidige  fra  det  hinsidige. Digtet  opstiller  en  (simpel) modsxtning  mellem  'verden' og  'evig- hed', mellem  en vxren-i-tid og en vxren larftet ud af tiden -en modsztning der kun antydningsvis kompliccrcs af den nzsten urnzrkelige spejlvending, der finder sted mellem farrste og anden strofe, idet 'land' og 'vand'  så at sige bytter plads: billedet afjeg'et, stående  ved bredden mens evighedens tidevand  trxkker sig tilbage,  bliver til  billedet afjeg'et, der som en sejlende når evighedens fremmede kyst. Geografien  i  »Rehind  me ...N er  anderledes  og  merc  kompleks:  Eviglied, udardelighed  og  »the  term  between~;  vxren  udspzndt  mellem  to identiske  intetheder,  nemlig  den,  der går forud, og  den, der farlger efter, eller den, der ligger bagved, og den, der ligger foran. Tidl~rsheden  fra  »Just  lost ... går igen  her  og  kobles  med  en  naiv,  kristen forestilling om evigheden -en evighed  der imidlcrtid hånligt-ironisk reduceres  til ren  negativitet.  Det  er karakteristisk,  a t  digtets mange stedsangivelser  (foran, bagved,  nord,  syd, ost og vest)  kun  har mening i forhold  til  det talende jeg,  der fremstår som  eneste  kvalitet, eneste 'andethed' i  et ellers  perfekt  og ubrudt negativt  fravzr. Som Sharon Cameron skriver: »'Eternity' og 'Immortality' synes at vzre spejle, der haenger overfor hinanden&lt;i.14 Evighed og udardelighed er to spejle, der, uden den talendes tilstedevxrelse, måtte reflektere hinandens tomhed. Uden  midtertermens disruptive andethed  ville »before&lt;&lt; og  »behind&lt;&lt; flyde  sammen  til  den  forskelslarse  enhed,  der  er absolut nfravaer af mening«.

Det landskab, Dickinsons poetiske jeg  bevxger sig i, omskabes og redefinercs  af selve  bevzgelsen.  Nedenstående  digt er endnu  et  bidrag til  dette univers' komplekse og mangetydige topografi:

```
Our journey  had advanced -Our feet were  almost come To that odd Fork in  Being's  Road -Eternity -by  Term -Our pace took sudden awe -Our feet -reluctant -led -Before -were  Cities -but Between -The Forest of  the Dead -Retreat -was out of Hope -Beliind -a Sealed  Route -Eternity's White Flag -Before -And God -at every  Gate -(P. 615)
```

Farste  strofe  bringer  digtets  kollektive  subjekt  frem  til  det  punkt, hvorfra jeg'et  i  »Just lost ...N blev drevet tilbage: korsvejen, txrsklen mellem liv og »eternity«. Men den dualisme, som korsvejen signalerer,  bliver  i  anden  strofe  til  en  treleddet  ~before / between / behindwstruktur,  lig  og  dog  radikalt  forskellig  fra  strukturen  i  &gt;&gt;Behind  me ..e. Det  hinsides  spaltes  i  &gt;&gt;Eternity«, der  ligger  forud  og forbliver  en gåde, og daden, »the Forest of the Dead«, der nu  fremstår som en mellemgrund, et  ingenmandsland.  Grznsen mellem  liv og evighed har fået rumlig udstrzkning.  Med erkendelsen  af forskellen  mellem  d0d  og  evighed  er  en  grznse  allerede  overskredet:  de t ~ v e n d e , modvillige skridt har umzrkeligt bragt  subjektet  ind  i d0dens midterzone,  hvorfra  der ikke er  nogen  vej  tilbage.  Vi  er  ikke laengere ~Before the  Seal«  (P. 160), men  »Behind«.

Vi kan lzse ovenstående digte som variationer over det Dickinsonske grznse-tema eller som faser  i et ikke-linezrt forl~b: bevzgelsen frem mod og -antydningsvis -henover uoverstigelige barrierer. Tilsammen demonstrerer disse digte,  at Dickinsons  poesi  ikke blot  afspejler en simpel dadslzngsel eller en religiast  farvet higen efter  'det evige  liv'.  Hvad  Dickinson  s ~ g e r er  det  umulige:  Hun  vil  se  »the things ... / By  Ear unheard, / Unscrutinized  by  Eye -H (P.  160), se det, der netop  er  u h ~ r t og uset,  fordi  det  er  der,  hvor  al  sansning h ~ r e r op; hun vil  erfare og bzre vidnesbyrd  om den »eternity«, der både er  intethed  og tilintetgarelse.  Såvel Wordsworths som Dickinsons projekt er fra starten mzrket af paradokser. Men hvor paradokset i The Prelude, ihvertfald som Wordsworth selv ser det, er at skulle give sprogligt udtryk for det, der ligger hinsides eller udenfor sprogets rzkkevidde,  så  er  Dickinsons  paradoks  forssget  på  at  begribe  og fastholde  bevidsthedens  endelige  og  uigenkaldelige  sammenbrud. Hun s~ger i  eller  gennem  sproget  netop  den  erfaring,  der  reelt  er przkluderet: erfaringen om sin egen d0d.

Hos Wordsworth fremkalder forsnget  på at »retrace / My life ... and measure back / The way I travell'd~ (2:2-4, verbets form modificeret, LM) refleksioner over tiden og forholdet mellem  subjektivitet og tidslighed.  Tidsforholdet  spiller  ligeledes  en  afg~rende rolle  hos Dickinson. Også hendes  'rejse' er  (omend på en anden vis  end  hos Wordsworth) en rejse i og gennem tiden, og det er gennem en remodellering af tidsoplevelsen,  at hun poetisk  suger  at  iscenesxtte  den erfaring, hun ~nsker:

Because  I could not stop for Death -He kiridly stopped for me -The Carriage held  but just  Ourselves -And Immortality.

We slowly drove -He knew  no haste and I had  put away My labor and rny leisure  too, For His Civility -We  passed  the  School, where Children strove At  Recess -in  the  Ring -We  passed  the  Fields of Gazing Grain -We passed  the Setting Sun -Or rather -He passed Us -The Dews drew quivering and chill -For only Gossarner, my Gown -My Tippet -only Tulle -We  paused  before  a  House that  seerned A Swelling of the Ground -The Roof was  scarecely visible -The Cornice -in  the Ground -Since then -' tis  centuries -and yet Feels shorter than the Day I  first  surmised  the Horses' Weads Were toward  Eternity -(P. 712)

I  »Just lost,  when  I  was  saveda  fremstilles  modsztningen  mellem det dennesidige og det hinsidige som modsztningen mellem vzren-itid  og  vzren  udenfor  tiden,  og  i  ~Behind  me -dips  Eternity -« associeres evighed  og  uderdelighed med  en negativ~pauseless, dateless(&lt;-tidlighed.  På  tilsvarende  vis  forbinder ~Because I  could  not stop for  Death« passagen  ud  af verdenen  med  en  reorganisering  af tidsoplevelsen:  'overgangen'  tematiseres  som en seriel udskiftning  af tidsrytmer  eller som en destabilisering  af forholdet mellem  progression og regression og mellem bevzgelse og stasis. Men det er i kraft af selve  udsigelsens  tidslighed  snarere end  af den  tematiserede  tid  at dette digt i herjere grad end de foregående kommer til at betegne en egentlig overskridelse.

Som en galant herre stopper d ~ d e n for  jeg'et, og idet hun stiger ind i vognen, trzder hun samtidig ud af hverdagslivets tidsregning. Jeg'et lzgger livets hektiske jag bag sig og hun bliver eet med vognens slow motion,  der  imidlertid,  paradoksalt  nok,  samtidig  har  karakter  af ekstrem  fart,  for  som  det  hedder:  »We passed  the  School,  were Children strove / At recess -in  the Ring«. Den langsomme kerretur fremad, udad livet, er tilsyneladende på samme tid en hastig regressiv bevzgelse, en bevzgelse tilbage gennem livets stadier. Men bevie- gelsens  mal  er  stasis.  I  fjerde  strofe,  der  betegner  et  vendepunkt  i digtet, overhales vognen  af  tiden.  »We  passed  the  Setting Sun -  / / Or rather -He passed  Us&lt;&lt;.

Bevzgelse  og  tid  forekommer  nu  at  tilhare  en  anden dimension; ekvipagen er laftet ud  af både hverdagslivets målrettede tid og naturens  cykliske  tid.  En  grznse er  krydset,  og  den  kulde,  som jeg'et

pludselig registrerer, synes allerede at vcere en rigor mortis.

Vognen  har nået sit  bestemmelsessted,  men  digtet er endnu  ikke ved  vejs ende. Ekvipagens rolige  bevcegelse har ikke forberedt os på det skift, der nu finder sted: synsvinkelskiftet,  der samtidig er et skift -fra datidsform  til  nutidsform.  I  femte  strofe  betragter jeg'et  graven udefra;  den  er  kun  lige  akkurat  antydet  som »A swelling  of  the Groundc. I sidste strofe er graven for lzngst passeret. Indtil da har vi haft del i vognens bevxgelse: lzsningen har haft samme retning som »the  Horses'  H e a d s ~ . Nu  antager  datidsformen  retroaktivt  en  ny -betydning: vi erfarer med eet, at hele forlabet erindres. Vognens bevzgelse ud  af tiden  er i sig selv indlejret  i  en  tidsstruktur:  Beretningen om  kareturen  frem  mod  »Eternity«  er  en  retrospektiv  beretning, fortalt fra et ubestemt og ubestemmeligt sted; et sted hinsides graven?

»Because I  could  not  stop for  Death&lt;&lt; både fuldbyrder og omgår den endelige grcenseerfaring. Det  er, som om det vigtigste kun er til stede som et tomrum i teksten, et tomrum der materielt  markeres af den tomme linie mellem femte og sjette strofe. Femte strofe har bragt os frem  til  det  punkt,  hvor  den afgarende  barriere -graven -skal forceres; i sjette strofe er dette punkt fortid, og gennem påpegningen af erindringsformen rettes opmcerksomheden atter mod selve kareturen  ntoward  Eternity«. Et skzringspunkt udpeges,  men  selve overgangen forbliver unzvnelig; den er det fravzr, hele digtet kredser om. »I felt a Funeral, in my Braine kan siges at udfylde dette tomrum -men formår kun at gare det, fordi daden her er en metafor:

till  it  seemed

I  felt a Funeral,  in my Brain, And Mourners to and fro Kept treading -treading -That Sense was breaking through -

And when they all were seated, A Service, like a Dmrn -Kept beating -beating -till  I  thought My  Mind was goirig numb - And  then I heard  them lift a Box And creak  across my Soul With those some Boots of Lead, again, Then Space -began  to  toll, As a l l the Heavens were a Bell, And  Being, but  an Ear, And  I, and Silence, some strange Race Wrecked, solitary, here - And  then a Plank in  Reason, broke, And  I  dropped  down, and down -And  hit  a  World, at every plunge, And  Finished  knowing -then -(P. 280)

Ved digtets begyndelse er den talende allerede dad. Men daden er en metafor  for  en  sjzlelig tilstand, for  scenen  er  »my  B r a i n ~ : et  indre -rum befolket  af  et  'jeg' lagt  i  en  kiste  og  'de andre', de sargende efterladte, der må lzses som materialiseringen  af et udspaltet aspekt af selvet. Hele digtet er som et kinesisk zskesystem: inden i hjernekisten en  anden kiste;  inden i jeg'et  andre jeg'er.  Både strukturelt og indholdsmzssigt  ligger  digtet  tzt  op  ad  »I  felt  a  Cleaving  in  my h.lind«, som er citeret ovenfor: I begge skildres en sjzlelig opspaltning eller  fragmentering,  som  flere kritikere har betegnet  som  en  (grznse-)psykotisk oplevelse.'5  Det billede, der tegnes, kan give associationer til Wordsworths fremstiling af sine »two consciousnesses«: spalt--ningen  mellem jeg'et  ved  graven  og jeg'et  under mulde -blot  med den  vzsentlige  og  makabre  forskel  at  synsvinklen  her  konsekvent ligger hos jeg'et  i kisten.  Graven betragtes så at sige  'indenfra' eller 'nedenfra' (en vinkel der understreges af, at  jeg'et er afskåret fra at se, hvad  der foregår 'udenfor',  mens  hare- og falesansen  til gengzld er pinefuldt  skzrpet). Denne forskydning i forhold  til Wordsworths forestilling  om det spaltede selv tvinger  os  til  at antage endnu en jegfordobling: Det  'jeg', der  siger  »I felt«  kan  hverken  vzre det  'jeg', der falte, eller det 'jeg',  der blev 'begravet'.  Denne fordobling synes at vzre  selve  udsagnets mulighedsbetingelse.  Bevidsthedstabet (og sprogets  sanderbrydning)  kan  kun  fortzlles  af  et jeg,  der har  lagt denne oplevelse  bag sig.

»Et digts  strejfen  hen  over  umulige  ydergrznser E r  uundgåeligt andre grznser til  at bryde  sammen, nemlig de der har rejst sig som mure mellem figuren  og det, der udtrykkes  figurativt,  eller  mellem bogstavelige figurative betydninger«, skriver Cameron (op.cit. p. 92). Måske kan  vi  vende  lidt  rundt  på  dette  udsagn:  Det  er  grznsen mellem  »figur« (daid, begravelse)  og »det der udtrykkes  figurativt« (psykotisk oplevelse), som fastholder »I felt ... G indenfor det muliges graenser. Eller  anderledes udtrykt: Det er  i sammenbruddet af barrieren  mellem  det  figurative  og  det  bogstavelige  at overskridelsen fuldbyrdes. Et sådant sammenbrud er »I heard a Fly buzz -when I dieda, der kan lzses som kulminationen af den Dickinsonske gramseerfaring. »I heard« -»I felt«: digtet associerer klart til det foregående. Faktisk forlaber de to digte helt parallelt: i begge finder vi således det mzrkvzrdige tidsinterval (en form for 'forsinkelse')  mellem  'dad' og 'bevidsthedstab'.  Men  der er en markant forskel. Daiden er hverken  metaforiseret  (som i  »Because I could not stop for D e a t h ~ ) eller metafor; den er sig selv. En  &gt;&gt;umulig grznse« forceres, idet Dickinson  fastholder  det  bogstavelige  i  et  udsagn,  der  kun  burde  laeses figurativt.

I  heard  a  Fly  buzz -when  I died -The Stillness in  the Roorn Was like  the Stillness  in  the Air -Between  the Heaves of Storm -

The Eyes around -had wrung them dry -And breaths  were gathering firm For that last Onset -when  the King Be witnessed -in  the Room -

I  willed  my Keepsakes -Signed away What portion of me be Assignable -and then it was There interposed a  Fly -

With Blue -uncertain  stumbling Buzz -Between the light -and me -And then  the Windows failed -and then I  could  not  see to  see -(P. 465)

»I felt  a  Funeral ... «s  beretning  om jeg-opl~sning,  fortalt  af et jeg, der har afgrænset  sig  fra  den  psykotiske  oplevelse,  er det tztteste, Dickinson kan komme på en logisk og sproglig plausibel isceneszttelse  af  den  daids-erfaring,  som jeg'et  både  frygter  og  higer  efter.  »I heard a Fly buzz ... M går et skridt videre. Digtets bevzgelse er dadsprocessen, bevzgelsen ned mod sansningens og bevidsthedens ophar. 'Det  hinsides' gaires ikke  til  en  'anden verden', men  fastholdes  som intethed. Efter den sidste tankestreg er kun stumhed mulig; og dog er dette  'stumme sted' netop det sted, hvorfra  der tales. Bevidstheden overlever  sig selv, men kun for at erfare og  bzre vidnesbyrd om sin egen tilintetgarelse.

Poe  udgav i  1845 fortzllingen &gt;&gt;The Facts  in  the Case of  M. Valdemar«, der er  beretningen  om  M. Valdemar,  som i  selve  dadsajeblikket mesmeriseres og derved hensxttes i en trancelignende tilstand -en  tilstand  der på een  gang  er  d0d  og  dadens  udszttelse.  Under trancen udsparger hypnotisaren (novellens  jeg-fortzller) den mesmeriserede:  »I had  asked  him,  it will  be  remembered,  if he  still slept. He know said: 'Yes; -no; -I have been sleeping -and now -now -I am dead'.«16  I artiklen &gt;iTextual  Analysis of Poe's 'Valdemar'«  diskuterer  Roland  Barthes  dette udsagn,  og hans  kommentarer,  som jeg her  afslutningsvis  skal gengive  uddrag  af, er af h~jeste relevans for den Dickinsonske grznseoverskridelse:

Den forestilling, at den derde mand kan fortsztte med at handle, er banal ... Men her er den dade mands handling en ren sproglig handling, og som kronen på vzrket har hans sprog intet formål ... selve ubrugeligheden  af det, der tilbydes, er eii del af skandalen: det  drejer  sig  om  at  bekrzfte  en  essens, der  ikke  er  på  sin  rette  plads ... En anden skandale i udsigelsen er metaforens forvandling til det bogstavelige ... Når det drejer sig om lige przcis denne  metafor,  er forvandlingen af det metaforiske  til det bogstavelige umulig: udsagnet  'jeg  er dad' er helt bogstaveligt  przkluderet ... Det drejer sig altså om en  sprogets  skandale ... I  den  ideelle  sum af mulige ytringer  i sproget  er  koblingen mellem ferrste person  (jeg) og egenskaben 'derd'  netop den, der er radikalt umulig: det er denne  tomme  plads,  denne sprogets  blinde  plet,  som  fortzllingen,  meget  nerjagtigt, kommer til at bebo."

Det  Dickinsonske jeg,  der i  erindringens datidsform  siger  »when  I diede,  har del  i den &gt;&gt;skandale«, Barthes  taler  om: en skandale der både  er  en  logisk  skandale -idet  digtet,  som  Cameron  påpeger, fastholder to indbyrdes uforenelige forestilliner, nemlig at »daden er livets afslutning« og »sansningen er livets afslutning« (op.cit. p. 121) -og en sproglig skandale, nemlig det bogstaveliges umulige tilbagevenden i et udsagn, hvor det bogstavelige er przkluderet. At udfylde den 'blinde plet' i sproget er Dickinsons  poetiske projekt.

1. William  Wordsworth, The  Prelude.  The  Prelude er  Wordsworth's  poetiske  selvbiografi,  en rejse  tilbage i tiden  for at efterspore »the Growth of a Poet's  Mind«. I det f~lgende citeres fra  1805-teksten: The Prelude, ed.  Ernest de Selincourt  (Oxford: Oxford  University  Press, 1970).

2. Jean  Starobinski,  nThe  Inside and  the Outside«, Hudson Revieui 28,  no.  3  (Autumn  1975), p.  335. Ligesom  de passager,  der citeres  nedenfor,  er denne passage oversat af mig, LM.

3. Passagen (The Prelude 5:389-422)  citeres  nedenfor i sin helhed.

4.  Ved  sin derd i  1886 efterlod  Emily Dickinson sig  1775 digte, hvoraf kun ganske E tidligere havde vzret offentliggjort. I det ferlgende citeres fra The Complete Poems o f E m i h   Dickinson, ed.

- Thomas H.  Johnson  (Boston: Little, Brown and Company). Tallene i parentes henviser til Johnsoris  autoriserede  nummerering
5.  Joanne  Feit Diehl, Dickimon and the Romantic Imagination (Princeton N.J.:  Princeton University  Press,  1981), p. 4.
6. Termerne 'analepsis' og 'prolepsis'  er  lånt fra  Gérard Genette, Narratiz~e  Discourse (Itacha N.Y.:  Cornell University  Press,  1980). Termen  'prolepsis'  er  hentet  fra den klassiske retorik,  hvor den betegner en sproglig manavre, hvorigennem  en senere begivenhed  foriidgribes.  'Analepsis',  derimod, er Genettes egen neologisme. Analepsis betegner det modsatte af prolepsis, nemlig  )&gt;enhver  efterlods  påkaldelse af en  begivenhed,  der fandt  sted forud  for det punkt i historien, hvor vi befinder os på et givet tidspunkt«  (p. 40).  Jeg  bruger  'analepsis' og  'prolepsis' på en  lidt  anden  måde end  Genette, nemlig  til  at  betegne  henholdsvis Wordsworths tilbageblik fra det  niitidspunkt,  der  udgar  'fortzlle-planet'  i The Prelude og Dickinsons  forudskikkelse  af den dad, der venter  forude.
7.  Frances  Ferguson, Wordsworth:  Language as  Counter-Spirit (New  Haven:  Yale  University Press,  1977) p.  137.
8. I  en  tidligere  version  af  11. 389-413 benyttes  fra  og med  1. 400  »I« som  gennemgående personligt pronornin.
9. Charles Sherry Wordsworth's Poet9 ofthe  Imagination (New York,  1980) p. 95.
10. Se Ferguson, teks. p. 245.
11. The Prose  Works af  William Wordsworth, ed. Owen and Smyser  (Oxford: Oxford  University Press,  1974) vol.  II, p. 63.
12. Se f.eks. pasagerne  om  'Araberdrammen' (5:49-139) og 'den druknede mand' (5:450-81).
13. Iszr  de to  sidste  linier  forekommer  at  vzre  et  ekko  af  Wordsworths  beretning  om  den druknede mand: The succeding day, / (Those unclaimed  garments  telling a plain Tale) / \Vent  there a Company,  and, in their Boat / Sounded with grappling irons, and long poles. etc.  (5:466-69)
14. Sharon Cameron, Lyric  Time. Dickimon and  the  Limits  of Genre (Baltimore &amp; London:  The Johns  Hopkins University  Press,  1979) p. 75.
15. Se f.eks. John  Cody, After  Great  Pain:  The Inner  L z j  o f E m i l y  Dickimon (Cambridge Mass., 1971).
16. The  Conlplete  Workd~ ofEdgar Allan Poe (New York:  AMS Press,  1965) Vol VI, p.  163.
17. Roland  Barthes,  nTextiial  Analysis  of  Poe's 'Valdemar'«, in (Jntying  the  E x t , ed.  Robert Young  (Boston, 1981), p.  153-54.