Kulturanalysens (u)mulighed
Forfattere: Christian Jantzen
Tidsskrift: kok (1992-02-18)

## Christian Jantzen

## Kulturanalysens (u)mulighed

I lobet af  1980'eme  er  kultu~begrebets betydningsfelt  ekspanderet gevaldigt.' Nar man forhen talte om kultur, s A   taenkte man p A   forskel i dannelsesniveau med hensyn til kunst og medier. Over for en zestetisk og vzrdifuld finkultur, en erkendelsesskabende kunst, stod en vulgaer og forvanskende massekultur, der appellerede til recipientens lystprincip ved at levere fordummende underholdning. Kultur var derfor et omrade, som egnede sig til oplysningsprojekter og pædagogiske tiltag. Gennem en kritik af massemediernes kitschverden skulle kunstens sublime verden abnes for Izsemes, lytternes og seernes bevidsthed. Man kan kalde dette et transfom~ationsprojekt.  Eller ogsA var kultur noget ganske fundamentalt. Nemlig de skikke og saedvaner, som f.eks. et folkeslag eller en klasse var i besiddelse af. Almuekultur, arbejderkultur: disse betegnelser refererede til en oprindelig sammenhaeng, til en klassebevidstlied, som enten allerede var forsvundet eller var i overhængende fare for at forsvinde. OgsA her gjorde et oplysningsbeliov sig gzldende. Men denne gang for at finde tilbage til de tabte rodder: et rest:lureringsprojekt.

Det markante ved det ekspanderede kulturbegreb i 1980'eme er ikke, at de tidligere betydninger af kultur er blevet forzldede. Men deriniod at den totalitetstænkning, som disse betydninger byggede p A   (»det sublime«, »det oprindelige«), er blevet sprzrigt. Kulturbegrebet betegner ikke laengere en bevidsthedsmzessig helhed, en aegte fii-ikultur  eller en ubrudt arbejderkultur, men antyder snarere et mylder af handlinger og begivenheder i hverdagslivet. Betydningen af kulturbegrebet har dermed bevaget sig fra denotation mod konnotation: mod at antyde en mangfoldighed af praktikker, der ikke n~dvendigvis udspringer af et fzlles ceiitruni. Enhver praksis sin egen kultur! Vi er derfor begyndt at tale om f.eks. cafekultur, kropskultur, kokultur, boligkultur, madkultur, virksomhedskultur og talekultur. Det interessante er ikke s2 meget, at disse betegnelser er nye, men at de ikke laengere kan ordnes hierarkisk  i forhold til en faellesterm. Betegnelsen arbejderkultur refererede forhen til en nogenlunde homogen made at tale, spise, bo og bruge sin krop pA.  Denne homogenitet er nuomstunder forsvundet. Man kan ikke slutte fra disse forskellige delkulturer til en bestemt klassekultur, til en klassespecifik nibde at ge- bzrde sig pi. I stedet mii man tale om en sideordning af heterogene kulturbetegnelser.

Kulturbegrebet  er blevet flydende. Dette viser sig ogsa i zstetiseringen af hverdagen. Hvor man i 1970'erne  f.eks. strabtc efter en »naturlig« krop, fri for samfundsmzssige indsnavririger og individuelle fortrz~igni~iger, dyrker man idag kropskulturen. h4an skal trimme og kultivere siri krop, s&amp;  den passer til ens egne,  men iszr andres idealbilleder.  Man bliver sin egen skulpt~r. Man skal i videre forstand gore sit liv til et kunstvzrk. Tydeligst kan denne zstetisenng atlzses i det nye livsstilbegreb. Man kendes pii sin livsstil, ikke p2 sit klassetilh~rsforhold. Livsstilen opl-irever  skellet mellem fii~kultur og massekultur, mellem kunst og medier og g@r  dannelsen til et individuelt anliggende, som beror p3 konkrete valg i hverdagen. Med livsstilen er dannelsen blevet en praksis. Den er ikke Izengere slutresultatet af et transformationsprojekt,  hvor man gennem lang tids anstrerigelse endelig trzder ind i de dannedes kredse.

Mens kulturbegrebet f~rl-iei-i var forl-ioldsvis afgrznset og derfor kunne tjene som udgangspunkt for kritisk bed@mmelse  og pzdagogik, sii er det nu blevet altomfattende. Kultur er det, der findes overalt, og som alle og enhver uafbrudt er i gang med, kan snakke med om og piberabe sig. Vi lever i en tidsalder, hvor alt er kultur. Dette gor kulturbegrebet ubestemt. Kultur konnoterer alt, men denoterer intet.

Denne k~lturrclutivi~srne har ogs3 afgorende ixi-idret  betingelserne for kulturforskningcn  p4 universitetenle. Forl-ien blev denne forskning varetaget af forholdvis fil fag, der hver for sig dyrkede en afgrznset del af kulturbegrebet: f.eks. folkemindestudiet, kulturhistorie, etnografi, antropologi og massemedieteori. I dag er situationen en anden. Kultur er blevet opportunt. De humanistiske fakulteter har da ogsii fiiet travlt Ined at annoncere sig selv som kulturinteresserede. En rxkke kulturstudier er opst9et: centre for kulturforskning,  institutter for litteratur og kultur, uddannelscr i kulturarbejde og kulturformidling osv. I kolvandet herpi f@lger en bolge af nationale og internationale kulturtidsskrifter. Ogsii uden for humaniora, p5 de samfundsvideriskabelige studier, markes kulturbegejstringen: sociologien interesserer sig i stigende grad for kulturel adfzrd, som tidligere ikke viedes megen interes~e,~ og endda de erhvervsokonomiske management- og marketingstudier er begyndt at kredse omkring interkulturelle problemstilli~~ger.~

Kulturstudier udg@r  idag et meget bredt tvxrvidenskabeligt forskningsfelt. En af samlebetegnelserne er »kulturanalyse«. Betegnelsen rummer de mange indfaldsvinkler til kulturen.  Kult~irari:ilyse  angiver saledes »det, vi allesammen nogenlunde foretager os p3 hun-iai~iora indei-ifor  nogenIunde samme omraderx. Det er derfor cn i sin bredde ret ubestemt betegnelse, der dog przcist afspejler ubestemtheden i nutidens kulturbegreb.

Med den brede definition pS kulturanalyse tager man kulturrelativismen for givet. Man lader kulturbegrebet forblive ubestemt og benytter sig af de nye kombinationsmuligheder, som tvxrfagligheden tilbyder. Man kan imidlertid ogsA forestille sig en mere snxver definition p i   kulturanalyse. En refleksiv kulturanalyse, der har bestemmelse af kulturrelativismen som sit genstandsfelt: som altsa vil analysere det ubestemte ved nutidens kultur. Det er denne form for kulturanalyse, jeg i denne artikel vil forsage at fastlzgge betingelserne for. Nar jeg derfor i det folgende taler om »kulturanalyse«, s2 hentyder jeg til den snzvre definition.  Den brede definition dzkkes derimod af betegnelsen »kulturbeskrivelse«.

## Kz~ilturanalysens  kultur -sarntidighedskravet

Fordi kulturbegrebet er ubestemt, kender enl-iver kulturbeskriver til etnografens problem, nar hun drager ud  i marken for at beskrive en fremmed kultur: hvad er det relevante ved denne kultlir? hvad er det, der skal be~krives?~ Den fremniede kultur prxsenterer sig ikke for etnografen som en fiks og fzrdig orden. Den kan heller ikke struktureres ved en ophobning af facts og hzndelser. Den er netop mere end disse simple data. Og dette »mere« er drilsk. Vil man konkretisere det, viger det tilbage i ubestemthed. NSr etnografen vil have (eller skabe) tekst, prxseriteres hun i stedet for »et mumlende kaos«.s

Dette skyldes, at kulturen netop ogs5 er kontekst. Den er den utematiserede baggrund for den menneskelige vxren, hvorfra tekstlige figurer trxder frem og lader sig aflxse. Kulturen er dermed den sammenhzng, der altid er forudsat i samvzret og kommunikationen, uden at den dog dermed udtommes af de kommunikerende. Baggrunden forskubber sig nemlig. For at illustrere dette kan man txnke p i  et fikserbillede. NAr  blikket retter sig mod dette billede, fokuserer det p3 én  af tegningens figurer, soni tekstualiseres. Blikket afgrznser figuren fra baggrunden, fAr  den til at trxde frem og tilskriver den betydning. Figuren bestemmes, mens baggrunden, som forbliver ubestemt, forsvinder for betragteren. Hvis blikket skifter og i stedet retter sig mod baggrunden, s i 4   e r  det den, der trteder frem. Idet tegningens baggrund tematiseres, far den betydning. Den tekstualiseres  og bestemmes. Nu er det den, der bliver figur, mens den tidligere figur omvendt trsder i baggrunden og bliver ubestemt. SSledes kan en tegning opbygge en vekselvirkning mellem figur og baggrund, hvor det afg~rende  r, at noget mS forblive ubestemt for at blikket kan hxfte sig ved noget bestemt. Baggrund og figur kan aldrig aktualiseres i samme blik. Baggrunden er forudsretningen for, at figurer kan bestemmes. Men i besteminelsen mil den selv forblive ubcstcrnt. B~iggrundcn cr cn sclvf@lgclighcd, som blikket -idet det fanger figuren -1113  forudsrctte uden at kunne besteninie.

Kulturen er den selvffllgelige baggrund, der fir os til at sige noget p2 en bestemt mide, men som vi ikke med bestemthed kan sige, hvad er. For sæt vi kunne, hvad er s2 dét,  som fSr os til at sige, hvad det egentlig er der far os til at sige noget bestemt? Hvad er altsi baggrunden for, at vi kan sige noget bestemt om vor tales baggrund. Ethvert f o r s ~ g pS at blotlzgge det selvf~lgelige, star saledes i fare for at ende i en uendelig regression.

Dette problem bliver endnu mere przgnant, nSr det gzlder synet. Hvis kulturen er det, som sætter rammerne for det syn, hvonned mennesket ser sig selv og verden, s2 kan dette syn ikke selv ses. Vi kan se meget, men netop ikke det afg~rende: vi kan ikke se os selv se. Vi kan se, det (hvad) vi ser, men ikke hvorfor, hvordan, hvorfra vi ser. Og det er det springende punkt. Ikke mindst for vores »skoptofile« kultur, hvor at se er lig med at erkende og fØlgelig nied at vide.

Ved at kulturen er baggrund, giver den os mulighed for at sige, se og vide noget bestemt. Den skaber et mulighedsfelt, idet den forankrer tale, syn og viden. Denne forankring sikrer disse handlinger mod en ufrugtbar regression, der ville gØre enhver udadvendt handling (en liandlen i verden) umulig. Den fastlægger, hvad der kan siges, ses og vides. Kulturen bestemmer, hvad der er vzsentligt (acceptabelt, relevant) og uvccsentligt ved at regulere væsentligheden. Den udstikker linier, som regulerer  graden af sandhed i disse handlinger: bestemte regler. I-lerined  kan mennesket tilegne sig hiendelsernes diffuse omgivelse og omforme den til handlingemes distinkte, betydningsbzrende verden.

Det afgorende for kulturanalysen er si,  hvordan denne kulturelle forankring etableres, m.a.o. livordan vzesentliglieden  reguleres. Dette sker ikke tilfzeldigt, men tvartimod urzder henvisning til en dybere (bag)grund for handlingeme: til det, der betinger handlingerne og ved denne betingethed gØr dem bade mulige og n~dvendige. Man kunne kalde denne grund for kulturens gul-nnt. Garanten er det, som de kulturelle handlinger henviser til og angiver som gmnd, nar deres vzsentlighed, deres sandlied skal bestemmes. I denne bestemmelse forbliver garanten selv ubestemt. Den er forudsat som selvf~lgelig inden for den enkelte kultur og behover derfor ikke en nxm-iere afklaring.

Hvis man alligevel fors~ger at problen-iatisere en specifik kulturs garanter for dermed at gennembryde selvf~lgeligheden, kommer man uvzgerligt til at stille sig uden for den pagceldende kultur. Man kritiserer selvf#lgeligheden og afslgrer dens u-selvl'@lgelighed  (religionen soni »folkets opium« f.eks.).  Men denne klare kritiske d~niinekraft er selv kun blevet mulig, fordi man har stillet sig under en aiiden garantstrukturs beskyttelse. Det klare syn er forankret i en anden baggrund (f.eks. empirisinens objektiv eller freniskridtets fornuft)

end den, synet tror at gennemskue. Man kan altsa kun se det uselvfØlgelige ved en bestemt kultur ved at piberibe sig andre kulturelle selvf~lgeligheder.

Inden for den enkelte kultur ville en kritisk problematisering af garanten derimod vzre meningsl~s. Det er en tabueret handling. For grzkeren f.eks. ville det have vzret absurd at sporge til sktebnens skzbne, for middelaldermennesket var det ktettersk at problematisere Guds vilje og for 1800-tallets borgerlige individ blev personligheden det ubetvivlelige gmndlag for al adfterd. Inden for ens egen kultur kan man i stedet kun paberabe sig garanten. Den forbliver derfor ubestemt, fordi den netop ikke behover en nzrmere bestemmelse. Garantens status er havet over enhver diskussion. Man m2 i stedet tage den for givet: garanten er transcendent.

Det middelalderlige Gudsbillede kan eksemplificere denne transcendentalitet.  Man kan f.eks. tale om Guds magt og pragt og fortzlle om herlighederne ved Himmerige. Man kan endda strides om den rigtige udltegning af »Guds Ord«, om »den rette lxre«. Men selv om man strides om »den rette lzre«, s i kan man netop ikke betvivle fikspunktet for denne strid. Man kan ikke tale hinsides Gud, hinsides »larens« og fortalliilgemes grund. Fortzllingerne standser ved Gud, som de i  Øvrigt alle piberiber sig at vzre udspmnget af. Det, der derfor forbliver ubestemt, er Gud selv. Thi »Guds veje er uransagelige«. Disse gmnde er uden for fol-tzllingeme og dermed uden for striden. De er fortzllingemes transcendente grund, garanten: dybere og stØrre end vore jordiske bestrzbelser.

S2 lznge striden gzlder »den rette Izre« om »Guds Ord«, s A   lznge fortzllingerne altsa befinder sig inden for den  samme struktur, bidrager striden mellem de divergerende forttellinger til at bekrzfte garanten. Den forbliver urokkelig, fordi striden angir elcsege.sen, udltegningen af grunden og ikke gmnden selv. Garanten er uden for ek.sarriination. Striden star om, hvad gmnden egentlig garanterer (i.e. hvad Guds grunde egentlig bevirker),  ikke om hvor vidt den overhovedet garanterer (Le. om Gud overhovedet har gmnde). Mens de stridende fortzllinger indbyrdes benzgter hinandens gyldighed, s i bekrzfter de gensidigt installationeii af garanten som deres fzlles grundlag. Garanten bliver det, de taler ud  fra for at kunne strides.

Man kan derfor sige, at garanten installeres som ftelles transcendent gmnd i fortzllingemes indbyrdes strid. Denne installation gØr, at striden mellem fortzllingeme udktempes inden for samme kulturelle rum: altsa inden for en og samme garantstruktur. Garanten er derfor ikke kun installeret  som transcendens i fortzllingeme men ogsi af fortzllingeme. Installationen af den trancendente garant sker altsi irnttiarrent i forttellingemes henvisning til en ftelles grund (forudsat striden stadig gtelder udltegningen af den fzlles grund).

For at rekapitulere: kultliren kan i sin grundform defineres som den selvf~l- gelige baggrund, der regulerer menneskets handlinger ved at vzre struktureret omkring én  eller fa garanter, der nii tages for givet forud for handlingeme. Kulturens selvf@lgelighed, forvisilingen om dens givethed, er betingelsen for menneskelig handlen. Men for vor samtids kultur er denne forvisning, denne henvisning til det givne blevet fuldstzndig abstrakt og nxsten ubestemmelig. Vi tager nu om stunder for givet, at netop kulturen er givet. Kulturen selv synes at vzre blevet selvfolgelig ... blevet »naturlig«. Kulturen er blevet vor anden natur. Nu om stunder begrundes kulturen frem for alt i en reference til kulturen selv. Det vil sige, at kulturen immanent har faet sig selv som garant. Eller: kulturen er blevet sin egen transcendens.  Hvor kulturen forhen var begrundet i og af en absolut andethed, hvis plads var uden for -og forud for -kulturen, dér  er den »postmodeme« kultur en struktur uden privilegeret punkt. Den er en sideordning af, hvad Lyotard har kaldt »smA lokale fortzllinger«,6 der alle refererer til hinanden og til kulturen selv -d.v.s.  til  sideordningen -uden at henvise til en ydre garant.

Kulturen er derfor ikke lzngere forankret i en henvisning til en absolut andethed, men garanteres derimod af sit eget ubrudte »kultur«kredsl@b.  En selvreference, hvor kulturen altsi Ilar overtaget den plads, der forhen tildeltes Skzbnen, Gud, Fornuften, Racen eller Personligheden: nemlig at vzre garant for kulturens selvfolgelighed. Dette er da ogsa »grunden« til samtidens kulturrelativisme, til de mangfoldige henvisninger til kulturen og til den vaghed, den ubestemmelighed, der przger disse henvisninger.

Kulturens selvreference foser til, hvad Baudrillard har betegnet som »hyperrealitet«. Hyperrealiteten er den postmodeme tilstand, hvor tegnene udelukkende henviser indbyrdes til hinanden (til tegnordenen) og ikke lzngere til en referents ydre realitet. Realiteten er fra nu af kun et b l z n d v ~ r k (et simulakrum), der er frembragt immanent i koden af tegnenes struktureringsprincip. Der findes derfor »ingen anden realitet end den, sirnulationsmodeiieme udskill e r ~ &lt; . ~ Realiteten er en zsteticeret hallucination uden dybere gmnd. Kulturen er blevet en tegnverden, hvor der ikke findes noget hinsides og fonid for tegnenes frit flydende kredslob. I dette tegileiles immanente henvisningsspil bliver kulturen som en hyperreel overflade sin egen transcendens.

Kulturanalysen er derfor udspzndt mellem p2 den ene side en ufrugtbar regression -der sporger til garantens garant og til hvad der SS  garanterer denne garant i anden potens -og p3 den anden side samtidens »kultur«kredsl@b (den »naturlige« kultur). Det er i  den situation kulturanalysens opgave at »bewnke kulturen i  sin givethed«.'  Denne betznkning gxlder ikke en hvilken som helst kultur, men netop den postmoderne kultur, der er blevet sin egen grund. Kulturanalysen udspringer nenllig soin disciplin af samtidens kulturrelativisme og far -samtidig -denne samtid som genstandsfelt.

Kulturanalysen b@r  m.a.o.  underlxgges et samridighcdskrav. Den bor ideelt set vzre en samtidig beskrivelse af samtiden. Jeg vil i det fglgende forsgge at skitsere et grundlag for en sadan beskrivelse. Dermed vil det ogsa komme frem, hvordan jeg  mener, kulturanalysen adskiller sig fra andre, i forvejen veletablerede former for kulturbeskrivelse (etnografi, kulturkritik, historie, sociologi o.s.v.).

## Hvad er en kultur? -diskorztinuitet

Nar kulturanalysen ud fra samtidighedskravet skal tematisere givetheden i den postmoderne kultur, er det centrale sp~rgsmal, hvordan en sadan procedure skal udformes. Det skal derfor f ~ r s t afklares, hvad en kultur er. Udgangspunktet er den made, garantstrukturen konkret udmonter sig pA.

Som sagt er en kultur et mulighedsfelt. Fordi kulturen er forankret i en henvisning til en garant, er der sat en referenceramme for fzllesskabets konkrete hzndelser. Denne ramme gor hzndelserne kulturelt betydningsfulde. Rammen har derfor en forklarende side. Den er den selvffllgelige baggrund for den menneskelige tilvzrelse i en bestemt kultur og er saledes forudsztningen for, at nye figurer, nye tematiseringer af ~ilvxrelsen kan trxde frem. Det er sadan, kulturen som mulighedsfelt bgr forstas: den ggr det muligt at danne nye betydninger inden for garantens referenceramme.

Meii pa den anden side afgrxnser kulturen ogsa tekstualiseringen  ved at relatere den til referencerammens  s;indhed. I den forstand har rammen en bevarende side, idet den binder hzndelseine til szdvanen. Sxdvanen er kulturelt uundvzrlig, da den giver hxndelserne regelmzssighed og g@r  dem til kulturelle begivenheder. Den knytter de kulturelle ytringer til regler, der sikrer, at disse ytringer kan gentages og blive vzrdier, holdninger etc. For kun ved at ytringer kan gentages, mister de deres prEg af tilfzldighed (Le. af at v z r e blotte lizndelser) og bliver betydningsbzrende. Gentageligheden bekrzfter dermed, at fzllesskabet er  kulturelt:  ordnet ifolge en regelmzssig struktur, der danner baggrund for de forskellige htendelsers betydninger i fzllesskabet.

Reglerne er altsa konkrete udtryk for garantens referenceramme. Som sadan afgrznser de handelserncs mulighedsfelt. Et felt, der ggr, at noget kan siges og gores. »Noget«, men netop ikke alt. Reglerne sztter grznser, inden for hvilke nogle hzndelser far betydning og bliver begivenheder, mens andre forbliver betydningsl~se og tenderer mod vas. Disse andre hzndelser er enten rent tilfzldige (»uheldige« regelbrud) eller ogsa er de intenderede. Er de intenderede m2 de uddrives som kz~teri, da de indirekte udfordrer og antaster lienvisnirigeri til kultureiis gruiidl;ig, til garaiiteii. Iiideii for rariiriierne  af den enkelte kultur er en sadan udfordring umul i g at have med at @re.  Agenten for deme hzendelse stemples da ogsii som »en umulig persone, der ved sine handlinger og fortzellinger har placeret sig uden for kulturens ranmer og dermed prisgivet sig sanktioner fra det kulturelle fzllesskab. For at tale med Foucault, s A   kan man ikke tale om hvad soin helst i hvilken som helst tid~alder.~ Kulturen er et regime af regler og garanter, der fastlzgger acceptabiliteten eller vzsentligheden  af de kulturelle hzndelser: Hvad der kan siges af hvem og hvornar.

Mens garanten er det stabile grundlag for kulturen, s2 er reglerne udsat for forandringer og interne modsigelser. Nye figurer afviger fra dem, som saedvanen byggede pii. Afvigelserne udfordres og bekzmper szdvanens fasthed. Og det er kun i kampen mod de etablerede regler, at den systematiske afvigelse bliver synlig og kulturelle fornyelser sztter sig spor. Uden regler kan afvigelserne ikke registreres: de ville vrere rent tilfzldige og uden sammenha~ng med en livsverden. Uden afvigelsernes gentagelse kan ingen fornyelse finde sted og ingen nye regler dannes: kulturen ville vzre en evig gentagelse af det samme.

En kultur er derfor en bestandig interaktion mellem regeldannende saedvaner og gentagne, regelbrydende fornyelser. Den er et levende betydningsfzllesskab, der uopl-i~rligt er i bevzgelse: en proces, hvor regler dames, forfalder og erstattes af nye. Men denne regeloinformning, der er en vzsentlig Arsag til, at en kultur fremtrzder soin et kaotisk virvar, sker p i  baggrund af garantens stabilitet. For p2 trods af  de bestandige fornyelser af reglerne beholder garanten sin status som et u priori: som det, der er givet p2 forhand og derfor ikke kan stilles sp~rgsmalstegn ved. Regelomformningen sker p i  den made under opretholdelse af henvisningen til garantstrukturen.

Den kulturelle proces udfolder sig m.a.o. inden for en og samme referenceramme under forudsztning af, at reglernes henvisning til garanten forbliver intakt. Sker det ikke, spilles andre (nye) garanter ud mod kulturens etablerede garantstruktur.  Dens selvfglgelighed udfordres, idet den konfronteres med andre selvf~lgeligheder. Den faste referenceramme bryder sammeri og stilles over for en anden ramme. De gamle garanters gyldighed taber deres selvf~lgelighed. De bliver problematiske -og uselvfglgelige. Der opstar i den forbindelse en strid om, hvad der er gyldigt

Denne strid er en konfrontation mellem to szt  af selvf@lgeligheder, der ikke kan bringes pa fxlles temler og forliges, da de begge udelukker hinanden. Her gzelder striden nemlig ikke den rette udl~egiling af et fzlles grundlag (eksegese) men en undersggelse (eksan~in:ition)  og udfordring af modpartens grundlag gennem en hzvdelse af sit eget. Derfor er misforstiielsen bade stridens udgangspunkt og dens slutfacit: man kan ikke enes om, hvad det er, man taler om og ud fra hvilke forudsztniilger. Et eksempel fra teoriernes felt er striden mellem Habermas og Lyotard, hvor den ene part (Habermas) taler i oplysningstraditionen med Fornuften  so111 garant, mens den anden part (Lyotard) taler fra en postil-iodeme synsvinkel, hvor garanten er Sprogspillet med  dets perforniativitet  og strategier. Begge tematiserer »modenliteten«,  men begreindhold bestemmes vidt forskelligt. Der er derfor tale om en strid, der inden for diskussionens rum. Eksaminationen ender nemlig aldrig med, at parterne samtykker omkring kriterierne for »sandt og falske, »rigtigt og urigtigt«, da de lzegger forskellige garanter til grund for disse krite- b e t ~ ikke kan afg~res rier.

Et eksempel fra politikkens felt er striden mellem nazisterne og de demokratiske partier i Weimarrepublikkens slutfase. Denne strid blev af alle parter f ~ r t som en kulturkamp om grundlaget for nationen og dens politiske kultur. Den kunne derfor heller ikke f ~ l g e den almindelige kommunikations konventioner for h ~ f l i g meningsudveksling  eller vrere en demokratisk debat om meninger og interesser, hvor den gensidige  respekt opretholdes trods uoverensstemmelser. Kampen foregik derimod -voldeligt -p A   nazisternes przmisser, da nazisternes indsats, begrundet i deres raceteori, ikke kunne overbydes demokratisk. Nazisternes henvisning til »die Rasse« (»arierne«) og derigennem til »die Einheit des Volkesc viste sig at vzre strerkere end de demokratiske partiers henvisning til det Sociale og derigennem til Klassers Interesser. Denne henvisning var, set i nazisternes optik, en henvisning til »Folkets splittelse«. Den sociale pagt mitte vige for appellen til Racens renhed som garant for Folkets vresen, for de demokratiske partier kunne ikke problematisere og kritisere Racen p A   samme made som modparten mistznkeliggjorde det Sociale. OgsA for de demokratiske partier gjaldt nemlig, at de matte sØge deres endegyldige berettigelse skØnt ikke 110s Racen s A   dog hos Folket (gr. demos). Men denne berettigelse kunne de demokratiske partier kun finde ved at reprzsentere Folkets szrskilte lag og klasser og netop ikke i den almene ~Volksgejst« p2 tvzrs af partikulme interesseskel, som nazipartiet hzevdede at reprzsentere. P A   baggrund af demokratemes vigende folkelige opbakning i starten af  1930'eme var de uden effektive modtrzk inod nazisternes angreb p A   dem for at vzre »kosmopolitter« og »intemationalister«: »ufolkelige« elementer. I nzste trzk kunne de »ufolkelige« demokrater s A   fremstilles som »kapitalister« og »kommunister«, fremmedlegemer i det tyske folk: »j~der« og j~devenner (»j~derne« var jo for nazisterne mzndene bag den folkefjendtlige kapitalisme og kommunisme). Svzkket af denne argumentation kom demokraterne til at bekrzfte det sygdomsbillede, som nazisterne bl.a. gennem fortzellingen om »Dolkestodet i  ryggen« tegnede af dem, nemlig at de var bhde »svzklinge« (altsa usunde) og »forrzdere« (altsi parasitzre: demokrateme emigrerede da ogsA, hvis de havde held til det). Nederlaget i  1945 f ~ r t e til et sammenbrud for den racistiske garantstruktur. Fgrst hermed var vejen banet for en politisk kultur i Tyskland med demokratiske spilleregler begrundet i anerkendelse af sociale interesser.

Overgangen fra en garantstrukt~ir til en anden er altsa alt andet end glidende og kontinuerlig.  Den er tvxrtimod turbulent, karakteriseret ved strid, brud og afbrzk: en diskontinuitet.

Hvis en kultur er defineret ved et sret foranderlige regler, der alle henviser til samme faste garantstruktur, s3 er er1 bestemt kultur p.gr.a.  diskontinuiteten tidsligt begrznset til det interval, hvori dens garanters gyldighed er selvf~lgelig. Dette interval er en bestemt kulturel epoke. Diskontinuiteten mellem to epoker skyldes fremdeles, at epokenie er struktureret ud fra hvert sit grundlag, med hver sin selvfglgelighed. Garantei-ne er, som Lars-Henrik Schrnidt trzeffende siger: »historiske apnori«."' Overgangen fra den ene epoke til den anden inedfØrer uvregerligt et tab, som ikke kan erstattes. Den nye referenceramme kan nemlig ikke garantere, at det tables gyldighed bevares. Givetheden er brudt, erstattet af en ny.

En kultur er alts9 en epokal selvfglgeliglied. Men konfronteres denne selvf~lgelighed med andre epoker, viser det sig, at dens regler og garanter ikke er s2 selvfglgelige endda. Selvf~lgeliglieden kan nu ses i sin historicitet.

P2 den made skaber diskoiitiiiuiteten synlighed. Man kan pludselig se, at de figurer som fortidens uteinatisercde baggrund  aftegnede, er uselvfglgelige. Det nye syn skaber en mulighed for at tale anderledes oin forgange epoker. Men denne mulighed skyldes et brutl og ikke et fremskridt mod stgrre synlighed. For man kan, som sagt, ikke se baggrunden for sit nye syn, lige s2 lidt som man kan se verden med fortidens syn. Dette syn er g9et tabt for senere epoker. En ny epokes synlighed er dcrfor blot en anden synlighed end den forgangne epokes. Det er f.eks. umadeligt s v ~ r t at trrenge  ind i middelalderens for os s2 fremmede verdensbillede og forsta det. Men det er blevet endegyldigt umuligt at se verden med middelalderlig  optik. Og alligevel kunne det engang, i en svunden epoke, lade sig g@re  giinske problemlgst, helt selvfglgeligt.

Kulturanalysen har derfor med diskontinuitetstxnkningen et vigtigt udgangspunkt for analysen af kulturens selvfglgelighed, da den netop hermed kan komme til at tematisere bruddet niellem grundlageiie for samtidens (postmoderniteten) og en tidligere (inodeniiteten) epoke. Problemet er s2 at ggre dette udgangspunkt analytisk operativt i forhold  til samtidighedkravet.

## Beskrivelsesprohlemet i kulturanalysen -distancen

Hvis kulturanalysen ikke var underlagt et san-itidighedskrav, s2 kunne den f.eks. vzre en disciplin, som beskrev de regler og garanter, der strukturerer en eller flere kulturelle epoker. Den ville i givet fald lzene sig op ad etnografi og (idé)histone  og m ~ d e de to problemer, som disse discipliner -deres indbyrdes forskelle ufortalt -har  til fzlles og som gØr, at de aldrig fuldt ud kan b l o t l ~ g ge en fremmed kultur eller idéverden.

Det f ~ r s t e problem er, at fordi en kultur er en proces, hvor regler bestandigt gentages og omformes -og ikke en statik -, sii er det umuligt at beskrive den i sin heiiied. Det, man analyserer, er i stedet et fikseret moment i epokens tidslige udstrzkning.

Det andet problem er, at en siidan formel analyse af en anden kulturs selvf~lgeligheder laver et indsnit i dette n-ion-ient.  Den beskriver ikke momentet i dets fulde omfang, men tekstualiserer i stedet visse facetter ved kontekstens selvf~lgelighed og lader andre forblive kontekstuel baggrund. Denne tekstualisering sker ud fra analytikerei-is egen bed~mmelse af, hvad det i den givne kultur er vzsentligt at analysere. Denne vzsenllighed tilskrives det fremmede med baggmnd i analytikerens egen synsvinkel: d.v.s.  ud fra analytikeres egen kontekst. Indsnittet er altsii det mzerke, konfrontationen mellem to epokale selvf~lgeligheder -den analyseredes óg analytikerens -efterlader. Den figur, indsnittet aftegner, er derfor hverken den analyseredes eller den analyserendes figur, men en anden og ny kulturel tekstualisering, frembragt i analysen. Analysen af kultur bliver pii den made selv »kulturskabende«."

Det fflrste problem er deskriptivt: hvad er det man beskriver? Det andet er epistemologisk: hvad er det, man gØr, nar man beskriver? Og hvem er man selv, n9r man beskriver?  Kulturanalysen har begge disse problemer. Men p.gr.a.  samtidighedskravet optrzeder de her i radikaliseret form.

Det deskriptive problem er: hvad er det virkeligt aktuelle ved vores kultur? Og hvordan kan denne aktualitet fremanalyseres i samtidens selvffllgelighed, der netop fremtrzeder soin selvf~lgelig, som hverken aktuel eller uaktuel, men som det, der blot er givet? Hvad er derfor objektet for kulturmalysen?  Det mii netop vzre det selvf~lgelige selv, idet det aktuelle ved kulturen er selvf~lgeligheden: »det, der bare er der .. . K Hvilket i sin yderste konsekvens betyder, at objektet for kulturanalysen overl-iovedet ikke trzder frem. Det e r   netop baggrund eller overflade:  det blikket  ikke hzfter sig ved, niir det vil se det markante, interessante eller vresentlige  (»den dybere betydning i tiden«). Kulturanalysen skal derfor rette sig mod det ovei-fladiske, mod hele spektret af konkrete fxnomener, hvis betydning i-iornialt anses for at vzere forsvindende lille.

Men det er isxr epistemologisk, at de problemer -som analytikeren af fremmede kulturer havde -bliver tilspidset i kulturanalysen. Etnografen f.eks. kan tekstualisere en fremmed kontekst ud fra den distance, som hendes egen kontekst har til det fremmede. Det er denne distance, indsnittet tematiserede som resultatet af et mode mellem den ene og den anden kulturs sxt af selvfolgeligheder. Derfor er synligheden for etnografen givet p i   forhhd. Den analyserede kulturs fremmedhed er forudsat. Men kulturanalytikerens problem er, at distancen netop ikke er selvfolgelig. Synligheden er derfor ikke givet. For i stedet for eksotiske sadvaner moder blikket hverdagens trivialiteter. I synet p A vor sarntids kultur er vi p2 forhiind fanget i dens egne regler for vzsentlighed. Disse regler er vor egen baggrund:  en underforstaethed,  der gor, at vi ved, hvad der er vxsentlig at sige, se og vide, samtidig med at vi netop ikke kan sige, hvorfor lige przcist dette er det vasentlige. Nar distancen er det, der ikke er givet i kulturanalysen, m2 den tv~rtimod oparbejdes for at undga, at analysen duplicerer sin egen konteksts selvfolgeligheder og dermed bliver en uvzsentlig overfladisk beskrivelse af »det vasentligst overfladi~ke«,'~ kulturen i postmodemitetens hyperrealitet.

Det, som man er for tzet pa, kan man ikke se. For at kunne se og tale om det nzrvxrende, skal der skabes en fremmedhed at tale fra. Det bliver nfidvendig at differentiere mellem sit eget syn og den kontekst, der nonnalt er den selvfolgelige baggrund for dette syn. Kulturanalytikeren m i   m.a.o. skyde et objektiv mellem sit syn og sin baggnind.

Det galder om at szette det for ojeblikket selvfolgelige i et tidsligt perspektiv: at begribe det vante som niloget, der er blevet til«, som det tilvante. Og samtidig m i   det givne og »naturlige« analyseres som noget, der allerede er p i vej til at zndre sig for i fremtiden at blive »unaturligt«.  Selvf~lgeligheden m A altsii gores fremmed for sin egen »evige gyldighed«, sin uproblematiserede »naturlighed«. Det er her, diskontinuitetstzenkningen  bliver kulturanalytisk frugtbar. For den giver et udgangspunkt, hvorfra den selvf@lgelige baggrund kan analyseres som en historisk  garantstruktur: som en overflade, styret af regler, der henviser til et fatal af garanter som historiske a priori. Baggrunden er selvfolgelig, fordi den tager -nodvendigvis mi tage -»noget« (garanteme) for givet. Men dette »noget« er et historisk konstrukt, der i en epoke ikke bliver genkendt som konstrukt og derfor tages for givet.

## Analysen af samtiderzs kultur -og fortallingen

Diskontinuiteten implicerer en distance mellem kulturelle epoker. Den made, epoker kronologisk afloser hinanden pi, er ikke kontinuerlig. Den er derimod pragct af en diakroni mcllcn~ forskclligc tidslige  ii-iteivaller, som er fragmen- ter med hver deres egen garantstruktur. Distancen udtrykker forskelligheden mellem epokerne og betinger dernied den synsvinkel, hvorfra forskellige epoker taler om hinanden og om sig selv i forhold til forudgiende epoker. Denne synsvinkel er forskellen mellem »det, der'ses~ og »det sted, hvorfra der ses«. Den er derfor bundet til synets begrzensning: nemlig at ethvert syn sker ud fra en usynlig baggrund, og at intet nyt syn kan komplettere et gammelt syn, men i stedet erstatter det. Synet kan derfor ikke blotlzgge og dissekere en anden epoke, men blot omkredse og omskrive den: fatte den i andre, nye billeder.

Distancen fjerner selvf~lgeligl-iederi fra deli ene epoke, men bibeholder den i den anden. Den tale, som distancen ggr mulig, er derfor aldrig -selv ikke nar den fores som en sandhedsdiskurs -en absolut sand diskurs men altid til dels en fort~lling.

For eksempel var det i  1960'eme og 70'enie muligt at tale om sit seksuelle frisind ved at kontrastere egne forestillinger og praktikker med  1800-tallets »bomerte og hykleriske« victoriaiiisnie.  Denne seksuelle befrielsesdiskurs var netop i hgj grad en f~rtxlling.'~ Deri byggede p3 et konstrueret billede af 1800tallet, som kunne give befrielsen mening: for at noget kan befries, skal det fgrst vzre undertrykt. Fortzllirigeiis sandhed afllzenger derfor af, hvad det i en given epoke er ngdvendigt at antage som sandt om en anden epoke. For befrielsesdiskursen falder ikke sammen med  1800-tallets eget syn p2 sin seksualpraksis. Faktisk  var 1800-tallet, frem for nogen anderi tidsalder, epoken for seksualitetens »italesxttelse« og sarisemes opl~ririg.'~ Dette syn p2  1800-tallet bringer en anden sandhed frem, st0ttet af andre fortxllinger, end befrielsesdiskursen. Det er derfor ikke én  sandhed, men et mylder af sandheder, der bryder frem i diskontinuiteten melleiii to eller flere epoker: det som er sandt for en epoke bliver usandt for e11  anderi. Befrielsesdiskursen er f~lgelig ikke interessant som udgangspuiiktet for en kulturanalyse af seksualvaner, men desto mere som objekt for en s3dan niialyse.  Det er ikke SS meget, hvad befrielsesdiskursen har sagt, der er iriteressarit;  snarere hvordan det har vzeret muligt at tale sadan, og hvorfi~tdet har vxret ngdvendigt at gore det p A   netop den inade.

Eksen-iplet viser, hvordan fort~ellingen er et kunstgreb, som slar bro over epokers indbyrdes frei~~i~~edl-ied og aftegner en fxlles figur, der tematiserer de ligheder, epokeme trods alle forskelle besidder (nemlig et forl-iold  til kroppens rette brug). Ved fortzellingen kan det forskellige, fremmedheden, fattes i forstielige termer, idet forskellen relativeres i forhold til »det fzllesmenneskelige, uforanderlige og generelle« ved  at vzre menneske, kvinde, dansker osv. Denne relativering sker -selvf@lgelig -i  og ud fra billeder, der er vzesentlige  i forhold til tortzllcrcns bnggriind  (i hefsielsesdisk~irsen  relateres kroppens rette brug saledes til en »naturlig« seksualitet).

Fortællingen indeholder p i  den milde et fiktivt moment p.gr.a. Ønsket om at mediere distancen og frembringe betydning ogsa dér,  hvor betydningen ikke er umiddelbar forstaelig. Tilgangen til forgangne og fremmede garantstrukturer er derfor altid litterariseret: den implicerer bade en synsvinkelproblematik, der formaliserer distancen, og et billedsprog, der retorisk slar bro over distancen ved at fortzile om forskelligheden ud fra fzlles-heden, som den ses i fortæilerens optik. Som vi s i   i eksemplet foi-txller fortzllingen aldrig Sandheden om en anden garantstruktur. Den giver i stedet et billede  af den. I dette billede eller denne figur viser fortzllingen, hvad der er sandt  for den ved den forgangne epoke. Henover distancen transponerer fortællingen saledes betydning fra den anden garantstruktur til sin egen. Hvis billedet virker rigtigt og v~sentligt, skyldes det, at billedet fortzller noget nyt og betydningsfuldt om forteilingens egen epoke. Fortzllingen bliver s A   kulturskabende, men inden for sin egen baggrunds referencerammer, ud  fra en acceptabel litterarisering af distancen.

## Kulturanalysens synsvi~~kel -ekstrapolationen

I enhver kulturbeskrivelse er der p5 forhand impliceret en litterarisering. Det er denne indsigt, som har fØrt til en nliterary  turne inden for f.eks. postrnoderne etnografi og historievidenskab,"  som v.11j.a. den dekonstruktionistiske litteraturteori udfgrer  Izsninger af -og ovenpil -tidligere læsninger for at blotlægge de kunstgreb, hvorved kulturbeskrivelser er gestaltet. Den litterzre vending markerer saledes en intesesseforskydning henimod et metaplan.I6 For historikeren f.eks. dre.jer det sig ikke Ixngere om at afdzkke »wie es eigentlich gewesen ist«17,  men derimod om »wie es als eigentlich dargestellt worden ist«. I den postmoderne etnografi er denne interesse smukt udtrykt  i artikelsamlingen Writing c u l t ~ r c . ' ~ Vxrkets titel spiller p5 flertydigheden i »writing«: nemlig bade »den handling at (be)skrive kultur«, hvilket er etnografien~ traditionelle beskxftigelse (af det grxske graplzein: »at skrive«), og »skriftkultur« (hvor »writiiig« er skrift, Ecriture): bevidstheden om at enhver kultur -ogsa de der ikke er skriftkulturer i  traditionel forstand -er  skrivende, d.v.s.  fortzller og tekstualiserer. I den forstand er etnografien blot en blandt mange mader at skrive pS: den er hverken sxrlig privilegeret eller specielt depraveret.

Nar denne litterarisering er kendetegnende for alle kulturbeskrivelser,  s i bliver det vigtigt at redeg~re for, hvordan kulturanalysen  som kontekstteori ved sin fortzellestmktur adskiller sig fra aiidre kultui~beskrivelser.  Som sagt har kulturanalysen pil grund af samtidigliedskravet dislancen som problem. Dis- kontinuitetstznkningen tilbod her et liypotetisk udgangspunkt, fordi samtidens selvfolgelighed hermed blev synlig i sin latente fremmedhed. Det afgorende er imidlertid, hvordan nian litterariserer denne fremmedhed. Hvilke kunstgreb skal kulturanalysen benytte sig af, hvis den vil erkende sin samtid?

Med udgangspunkt i syiisvinkelprobleinatikken er det klart, at kulturanalytikeren ikke uproblematisk kan forankre sit syn i nutiden, da samtidighedskravet netop pAbyder analytikeren at liave denne nutid for gje. Dermed er historikerens og etnografens syn spzrret for kulturanalytikeren. Etnografen ser det fremmede ud fra det kendte og fortaller oin forskelligheden p A   baggrund af det »fiellesmenncskelige«, som det er kendt (d.v.s. kan litterariseres)  i emografens egen kultur.19 Historikeren  ser det gamle o; forgangne ud fra det nye og samtidige. Hail fortzeller om samtidens tilblivelse ved at trxkke de linier op fra fortiden, der passer til Iians nutidige billede.

I-Ivis historikeren betoner forlobet eksplicit, s A   teniatiseres forskellen niellem fortid og nutid. Fortzlliiigeii bliver da udprleget retorisk og bzres enten af optimismens eufori eller pessiiiiisniens  dysfori. Det historiske forlob ses enten som en bestandig gradvis opadstigen eller nedaddalen.  Hvad enten det nye glorificeres som gevinst eller kritiseres som forfald, SS  er forlobet koritiriucrligt: fortiden er i sine vzesenstrxk (d.v.s. ideelt) priiicipielt identisk med nutiden. Idealet er nu p A   vej til lit blive realiseret, selv  om det allerede i fortiden fandtes i kimform. Eller idealet var realiseret bedre for og er nu  i hastigt forfald. Den optimistiske fortxlling beretter oin gevinstens fortrinlighed og om menneskets tiltagende overviiidelse af iinturtilstaiiden. Fortiden var s A   afgjort mere fortriedelig end vor tid, og freiiitideii kan muligvis blive endnu bedre. Retorikken garanteres af Fomufteii: den er derfor rationel og en allegori over Utopia. Den pessimistiske fortzlliiig deriiiiod beretter om tabets smertelighed i forhold til »en gylden tidsalder«. Fortiden var s A   afgjort mere fuldkommen og lykkelig end vor tid og freiiitideii st9r i fare for at blive endnu vzerre. Retorikken  er her roniantisk: eii allegori over Edeiis have.

Qua tone og steinniiig har liistorikereiis pessiniistiske  fortzelling mange ligheder med kulturkritikerens fortxlliiig, der ogsS beklager samtidens forfald. Men synsvinklen er forskellig. For nieiis romantikeren taler fra samtiden og hér opdager  en mere ideel fortid, s5 taler kulturk~itikeren fra en (nier) fortid og opdager dér  en forvildet saintid at fort:elle  oiii. Kulturkritikeren ser det nye ud fra det gamle og teniatiserer  i  siii fori:elling tallet:  ikke romantikerens tabte idealitet, men det meget koiikrete tab soiii iietop diskontinuiteten mellem epoker medforer. Kulturkritikereiis retorik bliver dermed ogsA forskellig fra romantikereris. Deii kan f.eks. vxre en allegori over barndommens tabte rige. Ikke menneskeliede~is  banidoiii (»deil gyldne tidsalder«), men individets (kritikerens), individunlitetciis  (ka~cgoi'ieiis) eller socialitetens barndom, der eks- plicit forudsatter en forhistorie: en tilblivelse over mange slxgtled (individet) eller ved mange ombrydninger (individualiteten eller socialiteten). Et eksempel p i  en sadan fortzlling er sociologen Richard Semetts The Fa11 o f Public Man.20 Titlen p2 dette i ~ v r i g t fortrinlige vark udtrykker meget præcist den forfaldshistorie, Semett opridser: nutidens »narcissistiske« mennesketype med dens intimitetssegen og sygelige selvoptagethed er et fald i forhold til den individualitet og selskabeliglied, der blon-istrede i  1700-tallets offentlige (»public«) byrum.

Kulturkritikken kan ogsa benytte sig af ranets allegori. I s i   fald tematiseres den forbrydelse, som sparrede rneniieskehedens vej til idealet og dermed fravristede den en fremtidig  lykke. Kulturkritikerens  retorik er i det tilfzlde rationalistisk. Fortzllingens morale er, at samtiden med postmodernismen befinder sig i vildelse, idet den liar begivet sig bort fra fremskridtets  (Le. det modemes) vej, fgrend denne vej var helt tilbagelagt. »Det moderne« var og er med det nieget sigende billede i titlen p3 Habermas' bergmte Adomo-pristale fra  1980: »et ufuldendt projekt«. I talen fortxlles d;) ogsa historien om, hvordan fornuftens fuldbyrdelse hindres af  ufomuftens (ung-, neo- og gammel-) konservative skurke -en rigtig  rovei-historie altsa!

Kulturkritikerens synsvinkel forudsetter en distance til samtiden. Men det er alligevel ikke kulturanalytikerens tilstrabte  distance. For mens kulturkntikeren fortaller om tabet, har han ikke @je  for cr.stutningen. Han ser ikke dét nye, der ger samtiden til eii epoke, der er anderledes end foregiende epoker. Kulturkritikeren beklager garrinternes udliulning (typisk » s ~ d e m e s forfald«), men kan ikke se hvilke andre garanter, der szttes i stedet, og hvordan nye sreder dannes. Man kan derfor kalde kulturkritikerens syn for en usamtidig bedgmmelse af samtiden, da deiine niBles med en malestok, der ikke Izngere er kurant.

Det g@r  ikke kulturkritikerens  fortxlling ugyldig. Tvartimod, ved sin tematisering af tabet fortzller den nemlig o 1 1 1  vigtige aspekter ved tilblivelsen af samtidens epoke. Den giver -delvis imod hensigten -en indsigt i, hvordan det nu selvf@lgelige  erstatter en anden selvf~lgelighed. Der findes da ogsa meget fortrinlig kulturkritik, der kan bidrage til at skxrpe blikket p3 samtiden. Men p2 grund af synsvinklen er kulturkritikken  ikke et tilstrakkeligt grundlag for en kulturanalytisk beskrivelse af samtidens garantstruktur.

Kulturanalytikeren kan til forskel fra etnografen, historikeren og kulturkritikeren hverken tage nutiden eller foi.tideii for givet. Sigtet er netop at lzgge distance til denne givethed. Kulturanalytikeren vil fortalle om samtiden i dens uselvfelgelighed. Haii tematiserer diskoiltinuiteten ved at udspznde nutiden mellem fortid og frcmtid. Kult~iranalytikeren laver s3ledes en omvej til samtiden over en fiktiv fremtid og anlxggcr ct fremtidssyn for at kunne slippe ud af kulturkritikerens tabsretosik. Denne procedure kan kaldes for ekstral&gt;olation. Kun herved trzder erstatningen frem i deiis fulde omfang.

Kulturanalytikerens synsvinkel er derfor konstrueret ved et eksplicit kunstgreb, hvor samtiden tematiseres geiinem en fingeret distance til fortzllingeme om fortid og nutid. Denne procedure kali -i n d r ~ mmet -synes forvovet. Men den er p i   en made blot er1 bevidst formalisering af det, hverdagens praktiske fornuft ubevidst gØr nxsten hver gang, den fortxller om samtiden. Nar f.eks. national~konomer skal diagnosticere rigets ~konomiske sygdomstilstand, sker dette netop ved ekstrapolation. Vi far ridset konturen af den aktuelle sygdoms omfang og art op, idet sygdommeii beskrives ud fra en fortzlling om dens fremtidige virkning for alle rigets undersatter.  Disse skrzkhistorier er blevet en del af vor hverdag. For os er denne foitzlleform fuldstxndig acceptabel. Vi har derfor ogsi institutionaliseret disse #konorner som »vismxnd«. De er netop ikke ~konomil-iistorikere, hvis tolkninger fors~ger at knytte samtiden til fortidens tradition, men derinlod politisk  udnxvnte moderne profeter med blikket visiorizrt  rettet mod  fremtiden. Nar vismandsrapporter fremkalder kritik, skyldes det aldrig profeternes procedure, men derimod det fortolkningsgrundlag, som der fortzlles ud fra: hvilke data er relevante  og hvordan skal de vzgtes. Det er en politisk uenighed, som drejer sig om, Iivordan der b ~ r ekstrapoleres -og ikke at der ekstrapoleres.

Kommentareme til en gadekamp mellem BZ'ere og politiet kan udgere et kulturanalytisk eksempel. Politimesteren udticiler sig i vendinger, der udtrykker, at BZ-bevzgelsen ved sin karnptekriik  er ved at udarte sig til det rene anarki; hvorimod BZ'erne vil frernhzve, at politiet med sine metoder er p2 vej mod at indf~re politistaten. »Ved at« og »pA vej« spiller retorisk p A   en fremtid. Underforstaet er, at sadan har det ikke altid vzret: f ~ r h e n var ungdommen velopdragen og viste respekt, politiet var flinkt og hjzlpsomt. Men denne selvf~lgelighed er nu -set fra hvert sit syn (politi og BZ) -forsvundet. Det giver de vxrste anelser for fremtiden (ektrapolation): uordentligt og l o v l ~ s t »anarki«, militaristisk  og overvaget »politistat«.

»Anarki« og »politistat«: de to fremtidsbilleder udelukker liinanden gensidigt, men hver for sig tenlatiserer de noget af niodpartens tabte selvf~lgelighed (deres respektive fortidsbilleder). Nar politiet fortxller oin et fremtidigt »anarki«, tematiseres det tab af frisind og tolesarice, som BZ'eme oplever. Og nar BZ'eme f o r t d e r   om en fremtidig »politistat« korresponderer det til det tab af respekt og lovlydigl-ied,  soni politiet oplever. S i   selv om skrxkvisionerne udelukker hinanden, komn~eiiteres de fortxlli~iger, visioneme er indlejret i, p A samme tid hinanden. De dialogiseser. Isoleret betragtet giver hver af de to fortzllinger et kulturkritisk syn p2 saninie situation. Men som dialog indvzvet i hinanden og i kampen mod hiiianden, bliver de kulturanalytisk  frugtbare: de fortzller om et skred i gara~itsti-~ikt~ii'en.

Nar BZ'erne nemlig skal begruride deres ndfxrd, s i  piberaber de sig bolign@den  og deres generations sociale eleiidiglied. Og ligeledes med politiet, der piberaber sig politikernes ubeslutsoiiilied. Begge parter henviser til noget andet som grunden til deres adfzrd -til  et deficit, en mangel pil betydning et andet sted, uden for kampen. Det socialt ii~eningsl@se i at vzre ung begrunder BZ-vold. Det psykologisk n~eningsl@se i  at v z r e  politibetjent  begrunder politiets hardh~ndede fremfxrd. Dette deficit er essensen i begge parters nutidsbillede og far dem til at handle efter hver deres logik. BZ'eme som socialt f@ler sig trzngt op i et hjgrne, n13 kzmpe for deres primare ret~igheder (boliger f.eks.).  Politiet,  som i  mangel p B   politisk beslutsomhed m i   administrere et politisk problem (bolignoden) som et juridisk  (ulovlig indtraerigen), m i   parere ordre. Begge parter illener, at deres IinndlemSde er selvf@lgelig i situationen, mens modpartens er uselvfolgelig  og giver anledning til skr~kvisioner om fremtiden. Men soin sagt er det netop ved denne mangel p A   gensidig forstaelse, at parterne dialogiserer. De foi.txller pS hver sin made om Lovens kortslutning, det Sociales folfald og Politikkens afiiiagt soin garanter i  samtideri: det er tabet. De fortzller ogs3 om de garanter, der er ved at erstatte tabet: om det agonale Spil og den gensidige Udfordri~ig til z r e  for mediernes hyperrealitet. De fortreller om en kamp, der ikke 1:engere  drejer sig om substans, om en reference til en ydre reel fjende. (Politiet er f.eks. ikke BZ'emes reelle fjende, soin borgerskabet engang var arbejdernes klassefjende. Politi og BZ er blot modstandere.)  Det er i stedet eii kainp 0 1 1 1  markeringer, om formen (udfordring og overbud) om voldens »oiide cirkel«, som medierne ynder at sige, idet de bade hengivne og forargede formidler den videre.

Dette eksempel viser, hvordan ekstrapolation bruges til hverdag og som sidan kan anvendes kulturanalytisk. Meii der findes ogsa mere systematiske fors0g pil ekstrapolation, som er kul tui.analytisk inspirerende. Disse fors0g kan vaere meget forskelligartede, til trods for at de benytter samme procedure. Jeg vil  give to eksempler.

Jean Baudrillards forfatterskab Iiar fra eii oprindelig semiotisk beskrivelse af forbrugerkulturen siden niidteri af 70'erne2'  udviklet sig stadigt mere fabulerende.22  Forfatterskabet er blevet til en begrebsgenerator, som bestandigt frembringer nye fortzllinger, livomled nutiden bombarderes og nye kraftfelter oparbejdes. Nutiden udspx~ides iiielleni fortzllinger om en fiktiv fortid og en ekstrapoleret fremtid og belyses ud  fra den konstruerede fremtid. Denne synsvinkel g@r  Raudrillard retorik eskatologisk. Hans fortzllinger  bliver profetier, som forkynder, hvilke11  fi-eintid  nutiden er i hastig kurs heninlod. Deres styrke er ikke fortaAlingemes koiiki-ete  siiiidlied (en sociologisk korrekt beskrivelse af postmoderniteteri), meii dci-cs  iiiinianente sandfxrdighed, der Bbenba- rer mØnstre, som det -om man kan lide det eller ej -bliver tvingende n~dvendigt at forholde sig til, n5r man vil beskrive samtiden. Man kan i den forbindelse tznke p5 Baudrillards fortrellinger om »hyperrealitet«, »simulation« »forfØrelse &amp; det obsk@ne«  osv.

Mens Raudrillard har sprangt grrenserne mellem fiktion, teori og profeti, forbliver den ikke n z r  s5 kendte sociolog Ulrich Beck pa mere traditionel teoretisk grund. Beck har i en ikke kun af omfang stor bog Risikogesellschaft: Allfdern  Weg in eine undere MorlerneZ3 beskrevet hvordan moderniteten  i informationstidsalderen  er p5 vej ind i en ny fase, som bryder med industrisamfundets modernitet. Mens industnsan~fundet byggede pa en modernisering af det traditionelle samfund gennem overvindelsen af en ydre ra naturkraft, s2 bevzger samfundet sig nu heniinod en epoke, hvor det er moderniteten selv, der moderniseres. Denne epoke vil i iuodszti~iiig til industrisamfundets enkle (»einfache«) modernitet, vrere eii refleksiv nlodemitet, der har sig selv som tema og p r ~ b l e m . ~ T o r efiersoi~~ der ikke Irengere findes en ydre fjende (en natur) at overvinde, er samfundets probleiner i tiltagende grad af indre art. De er menneskeskabte modernitetsproblen~er. Den refleksive modernitet er derfor ikke Irengere begrundet i et knapheds- og fordelingssarnfund, men i et risikosamfund, hvor katastrofen truer med at blive en non~~altilstand (tznk f.eks. pa milj~et).'~ Dette epokale brud forer til en rendring af tidsbevidstheden. For mens mennesket i knaphedssan~fundet mLiler nutiden i forhold til fortiden, og dermed kan vurdere den erhvervede rigdom, m2 man i risikosamfundet male nutiden i forhold til fremtiden for at kunne bedomme den fare, som er i vente.26

Det er i denne forbindelse Becks tese, at vi nu  om stunder befinder os pa brudfladen mellem to moderriitetsepoker: i en rnellerr~tirl,2~ hvor vi endnu ikke befinder os i risikosamfundet og dog ikke Irengere i knaphedssamfundet.  En mellemtid, hvor traditionelle vrerdier og forstSelseskategorier (sa som »kernefamilie«, »kgn«, »klasse«, »arbejde« og »partipolitik«) er ved at erodere, mens nye vzrdier og kategorier s5 sin5t begynder at aftegne sig, selv om deres omrids endnu ikke er helt klare. Det er denne mellemtid, Beck med sin bog vil beskrive. Til det form51 bruger han en slags dobbelteksponering. Pa den ene side folger han teoretiske opl@sniilgen af de klassiske sociologiske begreber. Han konstaterer tab. Men da erstatiiiiljiciz endnu  ikke kan bestemmes med sikkerhed, kun anes, s5 forsgger I-inii at belyse den ved hjzlp af fremtidsscenarier. Disse scenarier udgor alteriinlive forlzlliiiger om et samfundsmónster i tilblivelse og bygger p5 ekstrapol:ition  af tendenser, som endnu befinder sig i kimform. Dette ggr Becks bog til et fascinereilde stykke kulturanalyse, hvor samtiden beskrives som et interval melleni tab og erstatning, mellem enkel og refleksiv rnodemitet.

Baudrillard og Beck viser to forskellige rilader at belyse samtiden pil ved ekstrapolation. Mens den ene nitimest profetisk Abenbarer, hvor samfundet bzrer henad, er den anden meget mere sociologisk przcis i sin beskrivelse. Det er Ønsket om de store linier, der ikke kerer sig om, hvordan hverdagen s A faktisk erfares af andre end profeten selv, over for en interesse for postmodernitetens ganske normale kaos, som m A   give afkald p A   den v i s i o n ~ r e s klare gennemlysning. Hver iszr far de to forfatlere dog synliggjort noget af samtidens garantstruktur. Denne synligggselse sker for begges vedkommende i fort~llingens form. Synliggoselsen forbliver derfor bundet til fortzllingernes relativitet, til dens afhzngighed af en ny og ikke-synliggjort baggmnd.

Som BZ-eksemplet viste, kan kulturanalysen tematisere det uselvf~lgelige ved det tilsyneladende selvfglgelige. Men denne tematisering er selv betinget af et objektiv: af  diskontinuitetens synsvinkel og fort~llingens kunstgreb. Dette objektiv m3 kulturanalysen  tage for givet. Med diskontinuiteten  som slisted bliver kulturanalyseii deilor p5 en og samme tid en mulig óg umulig beskzftigelse.

## Kulturanalysens (u)mulighed

Kulturanalysen kan v.hj.2. ekstrapolrition skabe distance og dermed tematisere samtiden i sin diskontinuitet. Den kan p A   den made tekstualisere elementer af kontekstens »munilende kaos« ved at gØre dem fremniede for deres vante kontekst. Tekstualiseringen er derloi. en gcrzkelzc/el.sc af det tilvante som noget andet end bare selvfglgeligt.  Den viser, 11vor.dan det vante historisk er blevet pjort selvf~lgeligt, over-historisk  og »naturligt«.

Genkendelsen problcrnatiserer selvl'@lgelighedens  forudsathed. Selvf~lgeligheden er en uselvfglgelighed,  der ved en historisk tildragelse er blevet forudsat. Den genkendes derfor som en rizi.rkcrzdel.se af sin egen historiske fremn-iedhed. Men samtidig er denne genkendelse selv en miskendelse, fordi den mil tage det som en selvfcllge, at det overhovedet kan lade sig gØre at tekstualisere dele af konteksten, uden at denne tekstualisering foruds~tter et bestemt syn (d.v.s. et sted at se fra) til at se det fremmede ved  det selvf~lgelige. Miskendelsen er der-for ikke en »fejl« ved genkendelsen. Den er -idet den hidrprer fra genkendelsens kontekst -i  stedet i ~ ~ d v e n c i i g : nemlig betingelsen for, at noget kan  genkendes.

Miskendelsen er et moment ved genkendelsen. Den er indbygget i enhver form for kulturbeskrivelse soin den blinde plet, hvor eksaminationen slAr om i eksegese. Mens genkendelsen es kultiirbeskrivelsens  mulighed, s A   er miskendelse dens uriluliglied: det piiiikt, Iivoi eskeiidelse bliver fost~lliiig. Nar en kulturbeskrivelse tekslualiserer eii kolitekst, er denne tekstualisering  selv begrundet i en andeii kontekstualitct. Det er derfor, en kulturbeskrivelse aldrig niunder ud i en fuldstziidig blotlxggelse af en epoke. I stedet for at udtale den endegyldige Sandhed skriver den sig ilid i et netvzrk af historier og bliver hér -i bedste fald -en ny historie: d.v.s. en sandfxrdig litterarisering af det fremmede i forhold til sin egen kontekst (»det velkendte«).

Man kan derfor karakterisere kulturbeskrivelse som umulighedens mulighed. Kulturanalysen adskiller sig i den henseende fra andre former for kulturbeskrivelse ved den mide, uniuligliedens mulighed er forvaltet pa. Fordi kulturanalyseli vil  pbetznke kulturen  i sin givethed«, bliver den en refleksion over givetheden. Den tematiserer bestandigt miskendelsen til forskel fra de andre former for kulturbeskrivelser,  som i li~jere grad ser bort fra miskendelsens umulighed og tager geiikendelsens mulighed for givet.

Dermed mener jeg langt fra, at kun kulturanalysen kan skabe ny erkendelse. Forskellen er imidlertid, at kulturaiialysens erkendeobjekt (»samtiden«) ikke -som ved andre kulturbeskrivelser -er givet p%  forhand. Hvis erkendelse beror p A   eksamination, s%  Iinr kulturanalyseii  problemer med den synlighed, som er eksaminationens forudsxtning. Denne synlighed er begrundet i distancen, som frembringer det uselvf~lgelige ved erkendeobjektet. Det uselvfolgelige ved en fremmed kultur eller eii forgangen tidsalder er iojnefaldende. Synligheden er derfor givet p2 forli%nd, hvorefter eksaminationen folger af sig selv.

Dette gzelder -som vi har set -ikke for kulturanalysen.  Da den vil analysere samtiden, analytikerens egen baggrund, skal den selv skabe en distance, der kan synliggore uselvfolgeliglieden.  Deii er derfor refleksiv i sit udgangspunkt. Dens forste opgave er at klargore de betingelser, som er forudsætning for enhver eksamination. Den kommer p A   deri inade til at tematisere de kunstgreb (synsvinkelproblematikken f.eks.) og allegoriseringer, som udgor de eksegetiske trzek ved andre fomier for k~ilturbeskrivelse: eksaminationens utematiserede baggrund.

Kulturanalysen skaber synlighed ved at benytte  sig af ekstrapolation. Dette er et eksplicit kunstgreb. Men  ved at tematisere dette kunstgreb kommer kulturanalysen til at synligg~re, livordail andre former for kulturbeskrivelse implicit forudsztter (andre) kunstgreb. Den far dermed vist, at litterarisering er et selvf~lgeligt moment ved enliver kulturbeskrivelses eksamination: at erkendelse altid er betinget af en foitxllestruktur. Den far m.a.o.  sat miskendelsen p%  begreb.

Kulturanalysen fortzller ikke kun om en bestemt kulturel epoke (»samtiden«), men ogsA om de litterariseriliger som er konstitutive for enhver beskrivelse af kultur. Den kan eksamiiiere andre beskrivelsers fortzellinger. Det er dens mulighed. Kulturanalysens uinulighed er til gengzld, at den ikke kan tale om kunstgreb uden selv at beilylte  sig af  dem. Den kan ikke tale hinsides kunstgrebene. Eksaminationen forbliver selv betinget af fortzllinger.  Hér  er den eksegese: en fortzlling oni fortxllinger.

Nar kulturanalysen derfor adskiller sig fra andre kulturbeskrivelser, er det ikke fordi den endegyldigt blotlxgger Sandheden om de andre. Den bringer derimod en anden type fortzlling p i   banen. Den adskiller sig epokalr. Den taler ud fra en anden garantstruktur end de andre beskrivelser. Fordi kunstgrebene dér  blot er forudsatte -og ikke som i kulturanalysen ekspliciterede -er deres beskrivelser af samtiden nzrmere begrundet i en tidligere epokes garantstruktur.

Samtidens garantstruktur adskiller sig imidlertid betydeligt fra tidligere epokers. Rag den ekspansion af kult~irbegrebet, som jeg indledningsvis omtalte, ligger et markant brud med deri made, kultur tidligere blev garanteret pi. Det er den »postmoden~e tilstand«,  hvor garanten ikke lzngere er en substans, en indholdskategori: en »stor fortr~llirig« om Gud, Folket, Individet eller det Sociale. Den er derimod en foi-in, en udirykskategori: »sma fortzllingers« lokale sandheder begrundet i kunstgreb. Det, som garanterer en kulturel epoke er ikke lzngere en transcendent  »natlir« men derimod immanent kulturen selv. Dette er et skift fra uonitvistelige  »realiteter« (Guds ubetvivlelige realitet  i middelalderuniverset f.eks.), fra det Ene og absolutte til kunstigheder og det relative; fra dybden og sidste begrundelse til overfladen og akausal mangfoldighed; fra underordning til sideordning; fra vertikalitet til horisontalitet etc.28  I dette skift bliver kulturen tleceiitreret. Den bliver et vzv, der breder sig og til sidst daekker alt.2"

Postmoderniteten er kunstighedens, kunstgrebenes epoke. Den giver en ny synlighed: fortzllingeme, der erslutter rilodemitetens synlighed. Mens moderniteten garanteres af det Sociale og Individet, hvilket  gjorde, at alt kunne analyseres som enten socialt eller psykologisk, sa er denne analytik nu ved at blive uselvf@lgelig.  Analytikkens privilegerede punkter kan under fortzllingernes synsvinkel ses soin blinde pletter: iletop som eksempler p i   tidligere tiders »store fortzllinger«, som transcendenser,  der er frembragt immanent i kulturen.

Det er her, kulturanalysen adskiller sig fra andre kulturbeskrivelser. Kulturanalysen fortzller nemlig om garantstr~ikturers kunstighed, om deres karakter af kulturelle konstrukter, óg om den litterarisering, som omgiver denne kunstighed og omskriver den, s i   den bliver »nriturlig«. Kulturanalysen garanteres ved form -ikke ved substans. Den er med sit udgangspunkt i fortzllestmkturen en analyse iif  samtiden (soin iridhold), der i sin forn~ selv er samtidig. Jeg vil hzvde, at kulturanalysen derfor er selve maden at analysere samtiden pa.

Den udnytter nemlig den mulighed, det syn, som samtiden giver, og bruger denne synlighed til at kunne analysere den. Men analysen forbliver begrundet i samtidens referencer amme: fort~llingemes kunstgreb. Kulturanalysen kan aldrig overskride fortzllingeines niveau.

Fortzllingen er derfor kultui-analysens (~i)mulighed. Dcn gØr erkendelsen mulig (ved genkendelse), men bcgraiiser de11 samtidig, idet den binder genkendelsen til cn litterarisering  (en iniskendelse).  Dette e r  e t  fortvivlende moilient ved kulturaiialysen. Den eneste lfisning er, at kulturanalytikeren tager umuligheden p i  sig. Den postinoderne etnograf James Clifford siger i den forbindelse: »Hvis vi er dfiinte til at f o i t ~ l l e historier, vi ikke kan styre, s2 bor vi i det mindstc fortcelle nogle historier, vi tror er sande«.30 I denne »tro« er kravet oiri Sandhed altid udsat fra becyndelsen, mens histonemes kunstighed er indskrevet og deres forgzngelighed foregrebet. Det er en tro, hvis garant ikke Izngere er vreren (substantiel: en essens) men gflren (formel: en pragmatik): e n  tro uden transcendens i eii k u l ~ ~ i r uden transcendens ...

## Noter-:

1.  Denne artikel er en bexbejdning af inin introduktionsforel~sning  til overbygningsfaget »Kulturanalyse« p9 Nordisk Institut, Odense Universitet torsdag den 7. scpt 1989. Foruden Gitte Jantzen, uden hvis hjzlp denne bearbejdning ikke villc vzre kommet i stand, vil jeg  takke Kit Jacobsen, Steen Lund, Verner Mdllcr og Per 0stergaxd for kritiske og opniuntreiide kon-in-ientarer.
2.  Dette omslag er beskrevet i bl.a. Mike Featherstones artikel »Towards a Sociology of Postrnodern Culture« i H. M~iferkarnp (ed.): Social Structure and Culture, Berlin 1989, genoptrykt i  Featherstniie Cons~rt~ler C~llt~lre and Postnzodernisrn, London 1991.
3.  Et hovedvmk er Geert Hofstedes C~llt~ire's Consequcnces, Beverly Hills  1980.
4.  For udmierkede beskrivelser af etnogi-afei-s  erfai-ii~ger med kulturbeskrivelser vil jeg henvise til  Anne Knudsen »Det uskrevnes grammatik: Kulturanalyse og etnografi« i Undr, Nyt Nordisk Forilm, nr. 5 1  (1  987) -Sr Kirsten Hastrup »Kultur som analytisk begreb« i Hauge 6 : Horstb@ll  (i-ed.) Ki~lt~irhegrebefs kuliilrhistorie, Arhus 1988.
- S. Anne Knudsen, op.cit. p.24.
6.  Nemlig i den velkendte bog \'illen og det pnstnzoderne samfund, Arhus  1982.
7. Jean Baudrillard: Forfgrclsen, Arhus  1985, p.17.
- S.  Parafrasering af Lars-Henrik Sclimidt »Det sociale b5nd«, Undr,  Nyt h'ordisk Forum, m. 51, 1987, p. 32.
9.  Parafrasering af L'urclliologie dii silvoir, Paris 1969,  p.61.
10. Viljen  til orden, Arhus 1988, p. l  C).
11. Cf. Anne Knudsen, opsit. p.31.
12. Lin fra titlen p9 en artikel af  Carsteii Juhl oni  Baudrillard og det postmodenle: »Omkring det vzssentligst overfladiske« fra Carsten Juhl &amp; Palil Smith (red.): An-

- tipolitik; Hinsides al statskunst, Arhus 1981.
13. Et godt eksempel p2 denne diskurs er Ove Brusendorff &amp; Poul Henningsen: Erotikk e n ~ historie (seks bind), KØbeiiliavn 1967.
14. Dette er overbevisende fremstillet hos Michel Foucault i Seksualitetens historie, bd. 1: Viljen til viden, KØbeiiliavn 1978 og Peter Gay i The Bourgeois Experience, vol. 1 : Education of the Senses, Oxford 1984.
15. Denne "litterzre vending" er introduceret  i Daninark  af Hans Hauge i en rzkke inspirerende artikler: F.eks. "Begrebet  Culture; Fra Coleridges kirke til Hillis Millers dekonstruktion", i Hauge &amp; HorstbØll  (red.) op.cit. &amp; "Historiens vendinger": Den Jyske Historiker, nr. 50 (1 990).
16. Titlen pi den postmoderne historiker Hnyden Whites hovedvzrk er siledes meget sigende Metahistory: The Hi~toricul I~zugination in Nineteenth-Century Europe, Baltimore 1973.
17. Dette er slagordet for Leopold von Kankes objektive histonevidenskab i opgor med Hegels spekulative historiefilosofi  i  den fØrste halvdel af forrige Arhundrede.
18. James Clifford &amp; George Marcus (red.): Writing Culture: The Politics &amp; Poetics of Ethnography 1986.
19. Cf. James Clifford »On ethnographic allegory« i opsit. pp 103ff.
20. New York 1978.
21. Omdrejningspunktet er L'ichaiige .syrtzholique et lu mort, Paris 1975.
22. Cf. F.eks. Forfqirelsen, op.cit., Bet Fatale, KØbenhavn 1987 og Amerika, KØbenhavn 1987.
23. Frankfurt 1986.
24. Ibid. p. 26.
25. Ibid. p. 31.
26. Ibid. p. 44.
27. Lin fra titlen pil  Svend  Age Madsen  smukke ekstrapolerede samtidsroman fra 1976.
28. Bruddet frembringer en lang rzkke distinktioner mellem modernitet og postmodernitet. En kendt skematisei'ing  af disse distinktioner findes hos Ihab Hassan f.eks. i »Towards a Concept of Postiiiodernisni~ &amp; »Pluralisni in Postmodem Perspective« begge optrykt i The Posttnoderrr Tirrn, Columbus, Ohio 1987.
29. Dette vzv har de postmoderne filosoffer konceptualiseret vidt forskelligt. Jean Baudrillard omtaler det f.eks. i Detjutuie (op.cit.) som »metastase«, en canceros udsining; mens Gilles Deleuze og Felix Guattari i Mille Plateaux (Paris 1980) affirmerende bensvner det »rhizoni«: den horisontale formering af rodstokken,
30. Op.cit., p.121.