Åh at ende det hele
Forfattere: Maurice Blanchot
Tidsskrift: passage (2002-02-01)

## Maurice Blanchot

## Åh at ende det hele

Tag ikke fejl.  V ores intention er ikke at hylde Sa  muel Beckett, da vi ved at et sådant ord, der ikke er uden en forestilling om lovprisning, altid var ham fremmed. På en måde var det, da Molloy og siden Malone dør udkom, naivt af os (Georges Bataille, Maurice Nadeau og jeg selv) at forvente at kunne gøre Prix des Critiques opmærksom herpå, selvom der i bedømmelseskomitéen optrådte så mange fremragende forfattere og kritikere - men stadig repræsenterende 'den  litterære  verden'  -  når  selv  Becketts  første værker  (hvor  der  endnu  består  nogle  træk,  man kunne kalde klassiske) var fremmede for 'litteraturens' ressourcer. Men har litteraturen brug for ressourcer? Hvis den, som det er blevet sagt (med rette eller urette), stræber mod sin essens, som er at udviske sig selv eller forsvinde, kalder denne udtømning, som måske er dybt sørgmodig, måske også en blanding af alvor og sarkasme, uden ophør på at fortsætte ved at lade sig høre som en uophørlig, endeløs tale.  Samuel Beckett var betroet denne bevægelse, hvor enden ikke ender. I den senest udgivne tekst, i hans navn og under titlen Ryk (men som ikke er den sidste, tror jeg), udtrykkes dette ønske, der formuleres så meget tydeligere, fordi det bekræftes forgæves: '... fra dybt inde men kun stadig svagere åh at ende. Ligemeget hvordan ligemeget hvor. Tid og sorg og såkaldt selv. Åh at ende det hele.' 1

mel, og for ydmyget til nogen sinde endelig at kunne sige de ord, der ville bringe den til tavshed'? 2

Nåede Samuel Beckett enden med sin død? Efterlod han os pinen med at bære byrden af det, som ikke  kunne  fuldendes  med  ham?  Eller  våger  han stadig, i kraft af en list som ikke forbavser os, for at finde ud af, hvad vi vil gøre med hans tavshed, den tavshed som stadigt taler, eftersom der, neden under enhver ytring, kan høres en forpligtigelse til at sige: 'Denne stemme der taler, mens den véd den lyver, som er ligeglad med hvad den siger, måske for gam- I de ligtaler, som respektfuldt er blevet holdt for at hylde ham ved hans død, har man nævnt tidens store  værker:  Proust,  Joyce,  Musil  og  selv  Kafka; disse  fuldendte-ufuldendte  værker,  der  alligevel,  i hvad man næsten kun kan kalde deres nederlag, ikke er uden 'en form for sandhedens tilsynekomst' og frem for alt en omsorg for at lovprise, om ikke forfatteren, så i al fald kunsten, ved at føre den traditionelle litteratur (også selvom man kalder den moderne)  til  dens  yderste  grænse.  Men  sammenlign Sartre og Beckett, der begge måtte kæmpe med Nobelprisens falske berømmelse. Denne pris som Sartre nobelt afviste - man kan sige, at han gjorde alt for at få den ved at skrive Ordene ,   et arbejde som, troede han, ved sin sublime retorik fra da af ville umuliggøre håbet om et smukkere værk. En rørende, barnlig drøm (helt i tråd med det, der vedblev at være barndom hos Sartre). Og straks efter kom straffen for  at  have  villet  skrive  (og  udgive)  en  tekst,  der nødvendigvis skulle være glorværdig, med tildelingen af Nobelprisen, fra hvilken han modtog yderligere  hæder ved at afvise den. Noget sådant skete ikke for Beckett; han behøvede hverken at acceptere eller afvise en pris, som ikke belønnede et særligt værk (der findes intet værk hos Beckett), men som blot forsøgte at beholde den stemme eller den rumlen eller mumlen, som hele tiden trues af tavsheden, inden for litteraturens  grænser, 'denne ligegyldige tale, rumlig uden rum, bekræftende under al bekræftelse, umulig at negere, for svag til at blive gjort af med, for føjelig til at blive behersket, ikke sigende noget, blot talende, talende uden liv, uden stemme, med en stemme mere sagte end nogen stemme: levende blandt de døde, død blandt de levende, kal- dende  på  at  dø,  på  at  genopstå  for  at  kunne  dø, kaldende uden kalden' (for at slutte citerer jeg dette uddrag fra L'attente-L'oubli ,  fordi Beckett indvilligede i heri at genkende sig selv). 3

*

Bortset fra teksterne til teatret, skrevet når han ville have en dublet, en ledsager i ensomheden (der findes altid eller næsten altid en anden, som han mindes - det være sig også ved at glemme ham), er det, for at modsige påstanden om fraværet af værk, nødvendigt, som en påfaldende undtagelse, at citere og genkalde eposet i tre sange betitlet Hvordan det er , hvori, fra stanze til stanze som fra strofe til strofe, hans livs vældige tidsrum lader sig høre, tilbage fra barndommen og fra før barndommen: der findes hér en rytme, en modulation, en kadence markeret af refræner 'jeg hører det mit liv,' og selv reminiscensen af en åndelig verden, tidens evighed uden søvn: 'bøn forgæves til søvnen jeg har endnu ikke ret til den jeg har endnu ikke fortjent den bøn for bønnens skyld når alt svigter når jeg tænker på sjælene på pinen ... tyve år hundrede år ikke en lyd,' så at han er  væltet 'om  på  siden  træt  af  at  vente  glemt  af hjerterne hvor den sovende nåde lever.'  Således er genstanden for venten ikke Godot, men den intimitet,  hvor  de  sovende hjerters nåde lever. 'Det var derfor  man  gav  mig  en  kammerat.'  Og  atter  den episke tone:  'dér er han altså denne ikke én af vore ...  denne ikke en af vore som stadig harper løs som også selv er gal af træthed for at blive færdig med ham' 4  (og, hvis det tillades, også for os, at blive fær- dig med ham. Men der må stadig ventes. Åh at ende det hele. 5

På dansk ved Jacob Lund Pedersen

fra 'Oh tout finir', in Critique ' Samuel Beckett' ,   nr. 519-520, Paris 1990, pp. 635-37.

## Noter

1. Samuel Beckett, Ryk (da. ovs. Uffe Harder), København: Brøndum, 1990 ( Stirrings still ,  New  Y ork og London 1988), p. 45. O.A.
2. Samuel Beckett, Den unævnelige (da. ovs. Uffe Harder), Fredensborg: Arena, 1964 ( L'innommable ,  Paris 1953), p. 27. O.A.
3.  Maurice  Blanchot, L'attente-L'oubli ,   Paris:  Gallimard, 1962, pp. 155-56. O.A.
4. Cf. Samuel Beckett, Hvordan det er (da. ovs. Uffe Harder), Fredensborg: Arena, 1965 ( Comment c'est ,   Paris),   pp. 5-6, 35, 23, 23, 24, 135, 140. Løst citerende sammenskriver Blanchot her sætninger, der optræder forskellige steder i Becketts  tekst.  Desuden  ændrer  han  Becketts  syntaks  i sætningen 'hjerterne  hvor  den  sovende  nåde  lever,'  så adjektivet  'sovende', der i Comment c'est (men ikke i Harders oversættelse) refererer til Belacqua-figuren, kommer til at bestemme ordet 'nåde' og, umiddelbart efter, ordet 'hjerters'. O.A.
5.    Lyt godt til de sidste ord: 'Tid og sorg og såkaldt selv [Temps et peine et soi  soi-disant]'  ( såkaldt  selv [ soi  soidisant ], det er ikke en sidste stammen eller hikken, men selv et kan ikke bekræfte sig selv alene; hvis det er selv ,  er det stadig det selv, som taler, det selv som udsiger [le soi qui  dit]  og  således  (humoren,  den  sidste  sarkasme)  det såkaldte [soi-disant], foregivne, illusoriske selv ,  et simpelt såkaldt [ soi-disant ].