Elmo Due: Sjælesorgens poetik (Eksistensen, 2023)
Forfattere: Dan K. Månsson
Tidsskrift: dttk (18-11-2024)

## SJÆLESORGENS POETIK - SAMTALER VED LIVETS OVERGANGE ELMO DUE EKSISTENSEN, 2023 125 SIDER

## Anmeldt af Dan K. Månsson

Elmo  Due  (f.  1946)  er  en  erfaren  mand i  sjælesorgens  verden.  I  13  år  var  han fængselspræst,  og  siden  har  han  i  19  år beklædt et lektorat på Pastoralseminariet i København med faget sjælesorg. Jeg har selv haft fornøjelsen af at have Elmo som lærer og husker, at hans undervisning om arvesynden gjorde dybt indtryk.

Trods mange års erfaring med undervisning,  vil  han  ikke  som  andre  udgive en lærebog i sjælesorg, for som han skriver  i  forordet  til  »Sjælesorgens  poetik«: »Enhver  sjælesorgssamtale,  forstået  som en  historisk-poetisk  samtale,  er  af  åndelig karakter, sådan som enhver personlig samtale  er  det,  når  den  forbinder  mennesker med hinanden. Fordi enhver ægte sjælesorgssamtale er af åndelig karakter, kan  den  ikke  instrumentaliseres,  og  en lærebog i egentlig forstand er derfor heller ikke mulig. Desto mere behøver samtalen refleksionen eller, om man vil, poetikken« (s. 8).

Elmo Due har i tidens løb udgivet flere artikler  med  tematikker  indenfor  sjælesorg. I »Sjælesorgens poetik« samler han en  del  stof  i  nyskrevne  kapitler  til  kommende udøvere af sjælesorg.

Det er ingen letlæst bog. Kapitlerne er relativt korte, til gengæld er de indholdsmættede  og  kalder  på  langsom  læsning med tid til refleksion. Præcis ligesom en sjælesorgssamtale.

Sjælesorgens sprog er poetisk, det ikke blot gengiver en virkelighed, det skaber virkeligheden mellem de samtalende. Sproget gør, at vi ikke blot fortæller, men også bliver fortalt.

Bogens  kapitler  knytter  sjælesorgen tæt til kirkeåret og gudstjenesten. »Det er ved at lytte til kirkeårets trøst, man selv bliver sjælesørger« (s. 20). Der er for Due en stor gave i kirkeårets rytme og tekster både for sjælesørgeren selv og sjælesorgssamtalen.

Trosbekendelsens  tre  led  danner  udgangspunkt  for  kapitlet  om  trinitarisk sjælesorg.  Efter  et  grundlæggende  kapitel  om  den  personlige  samtale,  knyttes  i næste kapitel dåb og sjælesorg sammen i dåbssamtalen.  Kapitlet  om  skriftemålet udvider vores perspektiv på anger og absolution. Tavshedspligten for præster har en  række  implikationer,  som  en  erfaren sjælesørger som Due får formidlet videre.

De sidste tre kapitler indfører læseren i  samtalen med døende, hvor indøvelse i egen død italesættes, sørgesamtalen, hvor sorgen  skal  respekteres  og  undertiden fører til en samtale om gudsforholdet, og endelig  håbet,  som  må  komme  udefra, være et  vikarierende  håb  og  gives  sprog gennem bønnen.

Bogen er læseværdig for enhver med interesse  i  sjælesorgens  vigtige  tematikker, ikke mindst kommende som udøvende præster. Der er en righoldig reference i bogen til kirkehistoriske personer, litterære  personligheder  og  klassiske  fortællinger, ligesom Due ynder at bruge fagtermer.

Jeg vil varmt anbefale bogen til enhver med interesse for sjælesorg og vilje til at grave dybere. Ikke mindst fordi Elmo Due knytter sjælesorgen så godt sammen med teologien og gudstjenesten.