Forord
Forfattere: Redaktionen Kultur & Klasse
Tidsskrift: kok (1987-12-05)

## Forord

Blandt de grzske helte var  Orfeus den, der kunne digte og spille på lyre, så både vilde dyr og mennesker  blev tryllebundne. Selv dndsriget kunne han overvinde; havde han blot ikke vendt sig på tzrskelen til  de levendes land for at kigge Euridike i njnene, så havde han fået sin unge kone med sig hjem. Efter den udflugt sad han helst og sang sorgfulde sange for  dyrene, indtil  vrede  mznader splittede ham  ad med  råbene:  »Eis!  der  mnde  vi  ham,  den  Qvindeforagter&lt;&lt;.  Men Orfeus lod sig ikke  bringe  til  tavshed. Sknnt hans lemmer lå spredt over landet, sejlede hovedet  og lyren  stadig syngende over havet  til Lesbos, og her inspirerede han de unge digtere, Sapfo f.eks., og etablerede sig i det hele taget som lyrikkens 'fnrstemand'.Dette nummer af Kultur € 9 Klasse handler  om  Orfeus' efterfnlgere, Orfeus-banden, romantikkens og modernismens digtere, og om det postmodernistiske opbrud fra denne lange tradition.

Klaus Theweleit, kendt for bogen Mannerphantasien (1977),  har aktualiseret Orfeus-myten i et nyt firebindsvzrk:  Buch der Konige, hvis f ~ r s t e bind handler om Benn, Freud, Pound, Celine og Hamsun. Artiklen Or-us'politik er en version af Benn-afsnittet, som Theweleit foredrog på  amerikanske  universiteter  i  1984.  Han  analyserer  Benns  digt: ~Orfeus' %d&lt;&lt;  og finder bag strofernes mytologiske sztstykker historien om Benns brug af dnde koner i de kamzleonagtige forvandlinger, der  holdt  ham  kunstnerisk produktiv. Theweleit  viser,  hvordan Benns bestrzbelser på at glide ind i Orfeus' skzbne trzder frem  af brevene  fra  hans  'indre eksil' i  det  krigshzrgede  Tyskland  til  den nzre ven i Paris: konen skal mannvreres ned i d~dsriget og f~lelsessluserne til vennen  åbnes, for at hans digtersind på ny  kan  blive befrugtet og undfange et hovedvzrk.

De nzste tre artikler handler om ikke mindre prominente medlemmer af Orfeus-banden. Swen Schou nzrlzser i Et mirakels anatomi Coleridges digt Kubla Kahn, der blev skrevet i en opiumsrus i  1797. De to f ~ r s t e af  tre  strofer  udfolder  det  imaginationsbegreb,  som  var  den romantiske lyriks omdrejningspunkt, og som forbinder sig i lige linie med nykritikkens poetik; de kan efter Suren Schous mening Izses som et veritabelt  nykritisk  manifest. Tredjestrofen lader derimod den store  bygherre  Kubla  forsvinde  og  digterjeg'et  blive  tilbage  med  sine luftslotte, der hviler på inspirationens usikre grund. Kublas virkelige mirakler  erstattes  af  digterens  storhedsfantasier:  »Kan  man  ikke skabe, kan man skabe sig«. Mirakiet »Kubla Kahn« er sprunget som en gnist fra Coleridges indre gnidninger mellem imagination og narcissisme, konkluderer S ~ r e n Schou.

Coleridges nzre ven, William Wordsworth skrev om andre sammenstad,  om  det  poetiske  sus  der  opstår ved  madet  mellem  nutid  og fortid. Lis Mgller analyserer i Grmtser Wordsworths mange billeder for interferensen mellem  barndom og manddom, det erindrende jeg  og det forhenvzrende jeg.  Grznsen  er som figur forbundet  med  erindringen hos Wordsworth, hvorimod den samme figur i Emily Dickinsons lyrik har en markant anden betydning: fremadrettet, anticiperende d ~ d e n og en sjzlelig transcendens.  Hermed, hzvder Lis  M~ller, bajer  Dickinson  af  fra  romantikkens  formsprog,  idet  hun  forlader metaforen for i stedet at udfylde sprogets 'blinde pletter'  med -netop sprog: »»When  I died«, skriver Dickinson, »I could not see to see -a.

Med Lone Malmborg og Michael Ringbos artikel: Dybdespring er vi nået til  et  af de meget  lzste moderne lyriske forfatterskaber, Henrik  Nordbrandts.  I analyser  af iszr fire  digte fra Opbrud  og  ankomster (1974) afdzkkes Nordbrandts  szrlige cirkulzre kompositionsprincip,  hvor bevzgelsen  fra  det nzrvzrende  til  det  fravzrende,  frem  og  tilbage mellem  bevidsthedens og det ubevidstes  niveauer, skaber den spznding og falelse, som lzeseren finder i digtene.

Den lyriske tradition  fra romantikken  til modernismen, som disse fire artikler beskzftiger sig med, lever til dels ubrudt videre bl.a. i de senere  års  danske lyrikboom.  Rejsen  ind  i  egne  falelser  er  lige  så karakteristisk  for  80'erne som trzekket  mod  vest  (se Kultur €3' Klasse 57) og suget fra tv-skzrmens  billedflade. Alligevel tyder de opbrud i kulturmansteret, som nu benzvnes postmodernisme,  på, at traditionen er under forvandling. I Kultur €3' Klasse 53  kortlagde Jens  F.  Jensen postmodernismens  internationale begrebshistorie, og den artikel falger han nu op med De sidste  moderne -de fgrste  postmoderne, farste del af en  undersagelse  af  postmodernismens  tidligste  fremst~d på  dansk grund, med andre ord miljaet omkring 60'er-tidsskrifterne t a ' o g  M u k med  frontfigurer  som  Hans-J~rgen  Nielsen,  Erik  Thygesen,  Peter Louis-Jensen,  Poul Nielsen, Kristen Bjarnkjzr m.fl. Her finder vi alle de i dag så velkendte positioner  i fuldt flor: o p g ~ r e t med stil-absolutismen hos f.eks. Adorno,  fusionen mellem fin- og massekultur, subjektiviteten~  nedskrivning  til  attituderelativismens nulpunkt  og  begejstringen f ~ r det medieteknologiske samfund. Postmodernismen  er ikke  slet og ret  en  80'er-tilstand, hzvder Jens  F .  Jensen  med  HansJ ~ r g e n Nielsen,  men  udfoldelsen  af bestemte  6O'er-tilstande. Artiklens anden del f ~ l g e r i Kultur €3' Klasse 60.

Red.