Maja Malou Lyse rider ind i et feministisk utopia på en glitrende kæmpedildo. Om Lyses kunstneriske praksis som linse for aktuelle forhandlinger af femininitet
Forfattere: Veronika Ahrensbøll Schultz
Tidsskrift: periskop (2022-11-03)

## Veronika Ahrensbøll Schultz

## Maja Malou Lyse rider ind i et feministisk utopia på en glitrende kæmpedildo

Om Lyses kunstneriske praksis som linse for aktuelle forhandlinger af femininitet

En kvinde sidder alene i et mørkt lokale iklædt en skinnende  lyseblå  kjole.  Langsomt  spreder  hun  benene. Kameraet zoomer ind på hendes blottede underliv, men det er ikke kønsorganer, der bliver synlige. Ud af underlivet  strømmer  i  stedet  et  skarpt,  glitrende  lys.  Vi  er trådt ind i billedkunstneren Maja Malou Lyses univers i tv-serien Sex med Maja ,  der blev sendt på DR2 i 2019 og fortsat kan streames på DRTV [1] . Her møder pigeværelsets æstetik pornografiens, mens der sættes spørgsmålstegn ved gældende opfattelser af femininitet ift. køn, krop og seksualitet. Forhandlingen af femininitet er central for Lyses  kunstneriske  praksis  og  blandt  yngre  feminister, der tager feminine udtryksformer til sig og undersøger, hvorfor de har været så udskældte. Et andet eksempel er bogen Sexmagasinet vol. 1 (2021) af illustrator Sofie Riise Nors, der også eksperimenterer med stereotypt feminine og eksplicit seksuelle udtryk. I dette essay zoomer jeg ind på  tendensen  med  udgangspunkt  i  Lyses  kunstneriske praksis.  Jeg  trækker  på femme  theory ,  der  undersøger, hvorfor femininitet har været kontroversielt, både generelt  i  samfundet  og  inden  for  feminismen.  femme theory,  der  har  rødder  i  aktivistiske  queermiljøer,  tager udgangspunkt i, at den historiske devaluering af femininitet er uafhængig af køn, men snarere knytter sig til en idé om det feminine som underlegent ift. det maskuline. Man taler derfor om det som en selvstændig diskriminationsform, femmephobia , og undersøger politiske, sociale og æstetiske forsøg på at vriste femininitet fri af begrænsende idéer om køn, seksualitet og sociale roller.

Jeg er her interesseret i at undersøge, hvordan Lyse i sin kunstneriske praksis vrider og strækker femininiteten for at vriste den fri af begrænsende normer. Lyse forsøger i sin eksperimenterende praksis at materialisere nye måder at forstå femininitet på, og her spiller glimmer en særlig rolle. Glimmeret er knyttet til konkrete genstande i Lyses kunst, men opsummerer også hele projektets æstetik.  Hvad er det, glimmeret kan, siden det bliver så centralt i genforhandlingen af femininitet i Lyses værker? Og hvilke nye måder kan vi lære at forstå femininitet på, hvis vi går ind i Lyses kunst via den portal af lys, der strømmer ud fra kussen i Sex med Maja ? Jeg vil argumentere for, at Lyse arbejder med at placere agens, der hvor den ellers underkendes  af  patriarkalske  normer.  Værkerne  fremskriver en feminin agens for at etablere nye måder at være i verden på.

[1] Sex med Maja , Maja Malou Lyse &amp; DR 2019. I Lyses univers møder pigeværelsets æstetik pornografiens, og i tv-serien Sex med Maja vises en række glimt af, hvordan det seksuelle utopia, Lyse drømmer om, måske kunne se ud. Sex med Maja blev sendt på DR2 i 2019 og kan fortsat streames på DRTV. Foto: DR.

## Selfien: Udtryksform eller skadelig overfladiskhed?

Lyse  bruger  både  sin  egen  krop  og  internettet  som medier til at udfolde sin kunst igennem. Det ses især på Lyses Instagram-konto habitual\_body\_monitoring2, 1  der fungerer som udstillingsrum for Lyses værker, men som samtidig også skaber en slags 'internetcommunity', hvor Lyse interagerer direkte med sit publikum. I videoperformancen Selfie Stick Aerobics (2015) tager Lyse selfien op som udtryksform [2] .  Performancen blev skabt i samarbejde med den svenske kunstner Arvida Byström og kan læses som en forløber til Lyses senere værker. I videoen, der trækker på 1980'ernes aerobic-videoer, udfører Lyse og Byström en træningssession i at tage selfies med selfiestang. Dermed flytter de fokus fra de færdige selfies til den bagvedliggende, selvfremstillende proces. Dette greb skal ses som modsvar til kritikken af selfies som udtryk for en selvoptaget og potentielt selvskadelig kultur blandt især unge kvinder. 2 I videoen er det at tage selfies i stedet en fælles øvelse i at udtrykke sig.

Videoen starter i en animeret gymnastiksal i lyserøde og  glitrende  toner,  hvor  Lyse  toner  frem  i  en  halvkugle af  lys,  klædt  i  lyserødt  joggingtøj  med  en  selfiestang  i hånden.  Glimmeret  og  farverne  giver  associationer  til et  eventyrligt  univers,  og  Lyse  fremstår  som  'the  fairy godmother' fra prinsessefilm, komplet med fe-tryllestav forvandlet  til  selfiestang.  Det  ligner  et  klassisk  pigeunivers,  som  man  kender  fra  tegnefilm  eller  et  computerspil  målrettet  piger.  Et  univers,  der  er  meget  normativt feminint  og  ofte  handler  om  at  lege  voksen  kvinde  ved fx  at  lægge  make-up.  Rundt  om  Lyse  svæver  en  række genstande,  som  refererer  til  konstruktionen  af  femininitet,  heriblandt  læbestift  og  falske  negle.  Fra  starten forbindes  en  piget  æstetik  og  associationer  til  magiske eventyr og barndom med genstande, som associeres med et eksplicit seksuelt udtryk. Girls Studies -forsker Catherine Driscoll peger i artiklen 'The mystique of the young girl' (2013) på spændet mellem det barnlige og seksuelle som  kendetegnende  for,  hvordan  pigen  fremstilles  som kulturel  figur.  Ifølge  Driscoll  repræsenteres  pigen  i  to modstridende positioner: 'In a dominant public popular sphere  […]  girlhood  is  understood  as  naturally  directed towards  sexuality  and  yet  categorically  to  be  protected from sexuality'  (291). Selfie  Stick  Aerobics spejler  dette spænd mellem seksualitet og uskyld, når videoen forbinder et umiddelbart barnligt pigeunivers med genstande, der konnoterer feminin seksualitet. Men værket udstiller også de modstridende konnotationer af uskyld og seksualitet, som knytter sig til pigefiguren, og synliggør, hvordan femininitet  konstrueres  gennem  særlige  genstande  og koder. Dels ved at samle disse koder i en overflod af pigethed, dels ved at inkorporere genstande, der bryder med disse - fx repræsenterer menstruationskoppen en feminin  kropslighed,  der  traditionelt  har  været  ekskluderet fra den offentlige fortælling om pige- og kvindeliv. 3  Værket  fremhæver,  hvordan  femininitet  overlapper  med  en idé om 'det pigede', der er konstrueret gennem snævre koder i et spænd mellem pigen som hhv. uskyldsfigur og sexobjekt. Det er to roller, der pendulerer mellem naivitet og objektivisering, og Driscoll (2013, 292) peger netop på, hvordan dette spænd betyder, at unge piger og kvinder frakendes agens og kontrol over, hvad de selv udtrykker og gør. Denne frakendelse af pigers agens har også været på spil i debatten om selfies. Kritikken af selfies risikerer at pådutte unge kvinder rollen som på en gang alt for selvoptagede og samtidig som naive ofre for ubevidst selvskade. Lyse og Byström viser med Selfie Stick Aerobics ,  at piger og unge kvinder er i stand til at præge de udtryksformer, de  har  til  rådighed.  Kunstnerne  opvurderer  selfien  som udtryksform, men er også bevidste om, hvordan selvfrem- stillingen  påvirkes  af  kulturelle  normer.  Den  normativt pigede æstetik både udstilles og anvendes i undersøgelsen af selfien. Glimmeret refererer både til eventyr og magi og leder  tankerne  over  på  eksplicit  seksualitet:  skinnende falske  negle,  glitrende  smykker  og  den  klistrede  slikkepind,  der  glimter  i  lyset.  Glimmeret  bliver  en  æstetisk opsummering af normative forestillinger om femininitet, hvor de to poler af hhv. uskyld og seksualitet bindes sammen. Værket placerer sig i det normativt feminine rum for så at indskrive nogle helt andre konnotationer i det: fremfor  at  blive  dømt  useriøs,  overfladisk  og  skadelig  bliver selfien en udtryksform med et indhold, som den glitrende femininitet både forvalter og forvandler i det spænd mellem uskyld og seksualitet, som den selv konnoterer. Med mit femme-teoretiske blik forstår jeg Selfie Stick Aerobics som et værk, der både synliggør, hvordan kritikken af selfies  bunder i  en  bagvedliggende femmefobi, og samtidig udfordrer denne femmefobi ved at indskrive fællesskab og handlekraft i selfien.

[2] Selfie Stick Aerobics , Maja Malou Lyse &amp; Arvida Byström 2015. I videoværket Selfie Stick Aerobics tager Lyse sammen med den svenske kunstner Arvida Byström selfien op som kunstnerisk udtryksform. Med brug af en hyperfeminin glitteræstetik undersøger kunstnerne det spænd mellem uskyld og seksualitet, som har været dominerende i fremstillingen af pigen som kulturel figur.

## Glimmerets utopi

Lyse fortsætter sin undersøgelse af femininitet i tv-serien Sex med Maja , hvor en række scener bryder med seriens dokumentariske opbygning ved at finde sted i udefinerbare, computeranimerede rum, der minder om universet i Selfie  Stick  Aerobics .  Lyse  rammesætter  disse  scener som  glimt  af  et  utopisk  fremtidsunivers,  som  resten  af serien forsøger at arbejde sig hen imod. Det er i åbningsscenen, Lyse spreder benene og åbenbarer et blændende lys.  Imens  går  speaken  i  gang:  'Jeg  har  en  drøm  om  et seksuelt utopia befriet fra idealer, dobbeltmoral og skam,' fortæller  Lyse,  mens  der  klippes  mellem  forskellige lystfulde scener, hvor Lyse fx rider gennem et glitrende univers på en dildo, inden vi vender tilbage til rummet, hvor  Lyse  sidder.  Langsomt  samler  hun  benene  igen, lukker lyset inde, og speaken lyder: 'Men jeg kan mærke, at vi overhovedet ikke er der endnu.' Som seere suges vi ind i Lyses seksuelle utopi og får et glimt af den verden, hun vil bygge op, men forstår, at der er lang vej igen. Glimmeret  i  Lyses  praksis  får  dermed  endnu  en  dimension: Den lysende kusse bliver portalen til en utopisk form for seksualitet. Det glitrende knyttes til det utopiske univers og bruges til at vise glimt af, hvordan verden kunne blive . Denne tilføjelse til  glimmerets rolle i Lyses praksis kan forstås med Rebecca Coleman, der i bogen Glitterworlds (2020)  argumenterer  for  at  forstå  glimmer  som  noget, der skaber verdener: 'As it moves, glitter makes worlds, it  brings  these  worlds to life. This worlding is a process that is unsettled, or open-ended. Glitter has the capacity to  world  differently,  to  create  a  variety  of  futures  […]' (2020, 1). Glimmer bygger ifølge Coleman verdener op på en måde, der rummer en flerhed, som udfordrer det, man umiddelbart kan forestille sig som den mulige fremtid. I Lyses værker skaber glimmeret et utopisk rum uden for tid  og  sted.  Med  blik  for  dette  aspekt  ved  glimmeret  vil jeg argumentere for, at man kan tale om to overordnede spor  af  femininitetsforhandlinger  i  Lyses  kunstneriske praksis:  Det  ene  spor  handler  om  at  indskrive  agens  og opvurdere  det,  der  er  blevet  klassificeret  som  feminint og dermed overfladisk og naivt. Det andet handler om en verdensbyggende, utopisk leg med at vriste femininiteten fri af restriktive normer.

## Livmoderen møder dit blik, og kussen svarer igen

Disse  to  spor  væves  også  sammen  flere  steder  i  Lyses kunstneriske praksis, fx i en af de utopiske scener i Sex med Maja , hvor Lyse arbejder videre med, hvordan selfien kan bryde med normative forestillinger om femininitet. I scenen kritiserer Lyse, at mange afviser selfies som overfladiske: 'Men hvis du spørger mig, så synes jeg altså, at selfies  kan  bruges  til  at  dokumentere  noget  indre'  ( Sex med Maja episode 1,  2019,  10:32-10:45).  Umiddelbart er der  ligesom  i Selfie  Stick  Aerobics tale  om  at  opvurdere selfien som udtryksform. Men så tager scenen en uventet drejning. Lyse mener helt bogstaveligt, at man kan tage selfies af sit indre .  Scenen omformer sig til en instruktionsvideo  i  selvgynækologisk  undersøgelse [3] .  Lyse  instruerer i, hvordan man indsætter et spekulum, og forklarer, hvordan man kan tage 'en indre selfie'. Mens kameraet følger hendes blik ned på spejlet, hvor hendes livmoder kan ses, siger hun til den imaginære deltager: 'Wow, kan du se det? Det er din livmoderhals, der kigger lige tilbage på dig' ( Sex med Maja episode 1, 2019, 11:43-11:48). Hvor kussen i åbningsscenen bliver en portal til et utopisk rum, tilskrives livmoderen her agens - den ser tilbage på dig. Hvor Selfie  Stick  Aerobics intervenerede  i  en  debat  om selfies  som  værende  skadelige  for  unge  kvinder,  bliver selfien her udtryksform for den del af den feminiserede krop, der historisk er blevet valoriseret som en mangel. 4 Lyse synliggør og tilskriver agens til et kropsligt punkt, der traditionelt har været ekskluderet fra kulturens rum. Scenen parafraserer post-porn performancekunstner Annie  Sprinkles A  Public  Cervix  Announcement (1989), hvor  publikum  kunne  kigge  op  i  hendes  livmoderhals gennem et spekulum. 5  I The Explicit Body in Performance gennemgår  teaterprofessor  Rebecca  Schneider  performancen og påpeger, hvordan beskueren kom helt tæt på dette  på  en  gang  kulturelt  ladede  og  usynliggjorte  sted, men i en kritisk relation, hvor Sprinkle kiggede tilbage på beskueren. For Schneider (1997, 64-65) er Sprinkles blik det, der sikrer agens hos Sprinkle. Hos Lyse radikaliseres det yderligere, så kussen selv bliver subjekt for blikket.

[3] Sex med Maja , Maja Malou Lyse &amp; DR 2019. I en af de utopiske scener i Sex med Maja udfordrer Lyse endnu en gang debatten om selfies som værende overfladiske. Med reference tilbage i kunsthistorien foretager Lyse på landsdækkende tv en selvgynækologisk undersøgelse og guider til, hvordan man selv kan tage 'en indre selfie' af sin livmoder. TV-serien kan fortsat streames på DRTV. Foto: DR.

Denne omvending er også på spil i videoværket Pussy Got Talent (2019), der på udstillingen Art &amp; Porn (2019) blev udstillet sammen med skulpturen Sex Is Not A Natural  Act (2019),  som jeg vender tilbage til i næste afsnit. Pussy Got Talent fremstår æstetisk mere rå og uredigeret end de dele af Lyses oeuvre, jeg hidtil har beskrevet. Videoen  består  af  et  close-up  af  Lyses  krop,  der  filmer direkte ind på hendes blottede kusse og bryster. Ud over kusse og bryster ses Lyses hænder, der bevæger kønslæberne i takt med en stemme, der taler fra selve kussens perspektiv. Værket trækker på pornografiens eksplicitte billedsprog  ved  at  vise  selve  kussen  med  kønslæber, skede og klitoris og bringer derved det billede ind i kunsten, hvor repræsentationen af kussen ellers ofte stopper ved venusbjerget eller repræsenteres som det, beskueren ikke kan se. 6  Med det uredigerede udtryk mimer videoen pornografiens  'hjemmevideoer',  der  dyrker  idéen  om en 'autentisk' situation. På den ene side skaber det en effekt, hvor den filmede krop læses som en virkelig krop, mens værket på den anden side kobler kroppen fra sin subjektsposition  ved  at  filme  uden  hovedet.  Beskueren må  dermed  både  anerkende,  at  der  er  tale  om  et  reelt menneske,  samtidig  med  at  subjektiviteten  forskydes fra  hovedet  til  den  talende  kusse.  Titlen  mimer  pornofilmtitler,  hvor  ordet  'pussy'  ofte  erstatter  kvinden,  og refererer  samtidig  til  en  bredere  brug  af pussy som  et nedsættende ord om kvinder (fx i Donald Trumps omdiskuterede sætning 'grab them by the pussy'). Men straks omvendes det, for det er faktisk kussen, titlen refererer til. Videoen modsvarer dermed tendensen til at reducere kvinder til kønsorganer, ikke ved at insistere på at se den hele  kvinde,  men  ved  at  insistere  på,  at  subjektiviteten og kussen ikke er modsætninger. Ved at filme hænderne, der bevæger kønslæberne til lyden af en voiceover, der stiller kritiske spørgsmål fra kussens perspektiv, tvinger Lyse publikum til ikke blot at være beskuere, der ser på et objekt, men også lyttere, der hører på et subjekt. Lyse indskriver agens et sted, der normativt har været knyttet til idéen om det feminine som agensløs modtager for det maskuline subjekt.

## En radikalisering af det feminine: Fra patriarkalsk femininitet til femme

Lyse arbejder ikke kun med videokunst, men har en bred palet  af  udtryksformer.  På  udstillingen Art  &amp;  Porn stod Pussy Got Talent over for skulpturen Sex Is Not A Natural Act ,  der  også  udfordrer  normative  idéer  om  femininitet og materialiserer et mere utopisk rum [4] .  Værket er en kæmpemæssig  dildo  med  en  skinnende  pink  glimmeroverflade, der indbyder til, at man slænger sig i den som en sofa. På udstillingen kunne man sidde på kæmpedildoen og se kussen tale i Pussy Got Talent . Selvom værket udgøres af en forstørret dildo, er det især dennes skulpturelle kvaliteter, Lyse fremhæver med værket. Det sker gennem et særligt  fokus  på  form  og  overflade  i  værket. Med sine  rundede  former  og  liggende  stilling  frakobles kæmpedildoen fuldstændig både den konkrete penis og den symbolske fallos' erigerede positur. Kombinationen af det metallisk glitrende og organisk formede nydelsesobjekt konnoterer både et science fiction-agtigt rumskib og seksuel nydelse uden for det normative, heteroseksuelle samleje.

Den skinnende pink, glitrende overflade knytter dildoskulpturen  til  femininitet,  og  som  Coleman  peger på,  giver  glimmeret  associationer  til  noget  fremtidigt. At dildoskulpturen er pink og glitrende, forstår jeg ikke som en negativt ladet kastrationstanke, men som et greb, der,  ligesom  formen,  skal  vriste  den  fri  af  patriarkalske normer knyttet til den erigerede penis. Det er et greb, jeg via femme theory vil foreslå at kalde en femme-ificering. Kønsforsker  Rhea  Ashley  Hoskin  argumenterer  i  sin artikel  'Femme  Theory:  Refocusing  the  Intersectional Lens'  (2017)  for,  at  femininitet  kan  antage  en  subversiv  form,  som  trækker  på  normativt  feminine  værdier, udtryk  og  handlinger,  men  omformer  dem  i  opposition til  patriarkalske  opfattelser  af  femininitet.  Hoskin  skelner  mellem patriarkalsk  femininitet og  den  subversive form, som hun kalder femme .  Femme er historisk blevet brugt om feminine lesbiske kvinder, men i queermiljøer anvendes begrebet på tværs af kønsidentitet og seksualitet af mennesker, der på forskellig vis gør brug af feminine udtryk (2017, 99). 7 Hoskin etablerer sit skel mellem femme og patriarkalsk femininitet ud fra en analyse af, at  den  form  for  femininitet,  som  normativt  accepteres (men  ikke  værdsættes),  er  utrolig  snæver  og  reguleret. Fx  er  den  knyttet  til  hvide,  heteroseksuelle  cis-kvinder, der balancerer i det såkaldte luder/madonna-kompleks. For  Hoskin  står  femme  i  direkte  modsætning  til  dette. Hun skriver:  'Femme is  a  form  of  divergent  femininity that  strays  from  the  monolithic  and  patriarchally  sanctioned femininity' (2017, 99). Femme er en udtryksform, der giver feminine træk ny betydning på tværs af køn og seksualitet.  I  stedet  for  at  distancere  sig  fra  femininitet og bidrage til devalueringen af feminine subjekter kæmpes der for at frigøre femininiteten fra både begrænsende normer og devaluering.

Man kan sige, at Lyse foretager en femme-ificering af kæmpedildoen, samtidig med at dens form frakobles referencer til bestemte køn. Femme-ificering som et greb kan opsummere alle de værker, jeg her har beskæftiget mig med. For Hoskin er et aktivt subjekt den grundlæggende forskel mellem patriarkalsk femininitet og femme-identitet (100). Som jeg har vist, er det en essentiel del af Lyses kunstneriske praksis at placere agens der, hvor den bliver underkendt  af  patriarkalske  normer.  Med  Hoskin  kan femininitetsforhandlingerne hos Lyse forstås som undersøgelser af, hvordan patriarkalsk femininitet kan omformes til femme. Lyse arbejder ikke blot med en reclaiming af femininitet, men med en radikalisering af femininitet. Værkerne udfordrer femme-fobien ved at køre det feminine helt ud og blive i det, uden at det fører til et tab af agens, tværtimod. Det er denne strategi, jeg forstår som femme: den radikaliserede femininitet, der peger mod et utopisk rum, hvor det feminine er vristet fri af de restriktive normer. Værkerne arbejder med en rekonfiguration af samtidige femininitetsforståelser, og de utopiske rum, de fremmaner, skubber til givne idéer. Værkerne eksperimenterer med at give radikaliseret femininitet materiel form,  hvad  enten  det  er  virtuelt,  i  videoværkerne  eller som en skulptur, man kan ride ind i fremtiden på!

[4] AroS, Art &amp; Porn . På udstillingen Art &amp; Porn på AroS kunne publikum slænge sig i Lyses glitrende kæmpedildoskulptur Sex Is Not A Natural Act (2019), mens de så hendes videoværk Pussy Got Talent (2019), hvor en talende kusse stiller kritiske spørgsmål til normative forestillinger om køn og seksualitet. Foto: Anders Sune Berg.

Glimmeret bliver hos Lyse et vigtigt redskab, når de utopiske rum skal materialiseres. Måske hænger det sammen  med  de  betydninger,  der  knytter  sig  til  glimmeret selv?  Glimmer  kan  forstås  som  en  af  de  koder,  der  selv udsættes for femme-fobi, for at være for meget . Men hos Lyse bruges glimmerets tendens til at være alt for meget i stedet til at radikalisere femininiteten. Samtidig anvender  Lyse  den  rolle,  som  glimmeret  spiller  i  pigespil  og prinsessefilm, til at skabe andre verdener med. Glimmeret bliver, med Colemans ord, verdensbyggende . Hos Lyse bliver glimmeret både selv femme-ificeret og et  redskab til at femme-ificere.

## NOTER

- 1 Titlen på Instagram-kontoen refererer til begrebet habitual body monitoring , som forsker Caroline Heldman introducerede i en TEDtalk. Begrebet beskriver, hvordan særligt kvinder konstant monitorerer deres kroppes fremtræden.
- 2 For en gennemgang af kritikken af selfies, se Weilenmann og Hillman 2019.
- 3 Menstruationskoppen hos Lyse og Byström kan samtidig ses som en del af de seneste års menstruationsaktivisme. Se fx Oehlenschläger 2014.
- 4 Denne kulturelle opfattelse af kussen som en mangel er først og fremmest blevet teoretiseret i Freuds begreb om penismisundelse og hans beskrivelse af pigens psykoseksuelle udvikling, jf. fx Andkjær Olsen og Køppe 1986, 390-93.
- 5 I den post-pornografiske modkultur reflekteres pornografiens kommercielle og kulturelle stereotyper kritisk.
- 6 For en analyse af kussens rolle i kunsthistorien som det, der ikke vises, se diskussionen af Sprinkles performance overfor Gustave Courbets maleri L'Origine du monde (1866) og Marcel Duchamps skulptur Étant donnés (1946-1966) i Schneider 1997, 64.
- 7 femme theory er udviklet i queermiljøet, hvor især lesbiske, nonbinære og transpersoner har været centrale i udviklingen af femme -begrebet. En central person i dag er den amerikanske kunstner Alok V. Menon, der kunstnerisk og aktivistisk gør op med devalueringen af femininitet og dens binding til et specifikt køn. I digtsamlingen Femme In Public (2017) rejser de fx spørgsmålet: 'What feminine part of yourself did you have to destroy in order to survive in this world?'.

## Litteratur

- Andkjær Olsen, Ole og Simon Køppe. 1986. Freuds psykoanalyse , 2. udgave. København: Gyldendal.
- Bartram Scott, Jocelyne. 2021. 'What do glitter, pointe shoes, &amp; plastic drumsticks have in common? Using femme theory to consider the reclamation of disciplinary beauty/body practices'. Journal of Lesbian Studies 25 (1): 36-52.
- Coleman, Rebecca. 2020. Glitterworlds: The Future Politics of a Ubiquitous Thing . London: Goldsmiths Press.
- Driscoll, Catherine. 2013. 'The mystique of the young girl'. Feminist Theory 14 (3): 285-294.
- Hoskin, Rhea Ashley. 2017. 'Femme Theory: Refocusing the Intersectional Lens'. Atlantis: Critical Studies in Gender, Culture &amp; Social Justice 38 (1): 95-109.
- Oehlenschläger, Emma. 2014. 'Menstruationskoppen hitter blandt unge kvinder'. Politiken, 26. november 2014: https://politiken.dk/forbrugogliv/sundhedogmotion/ velvaere/art5554521/Menstruationskoppen-hitter-blandtunge-kvinder (tilgået 28. april 2022).
- Schneider, Rebecca. 1997. The Explicit Body in Performance . London &amp; New York: Routledge.
- Stüttgen, Tim, red. 2009. Post/Porn/Politics: Queer\_Feminist Perspective on the Politics of Porn Performance and Sex\_ Work as Culture Production . Berlin: b\_books.
- Vaid-Menon, Alok. 2017. Femme in Public . Selvudgivelse.
- Weilenmann, Alexandra og Thomas Hillman. 2019. 'Selfies in the wild: Studying selfie photography as a local practice'. Mobile Media &amp; Communication 8 (I): 42-61.