Anmeldelse af: Philippe Provençal, Moderne islam – lille idéhistorie
Forfattere: Johanne Louise Christiansen
Tidsskrift: rvt (2017-06-15)

## Anmeldelse

Philippe Provençal, Moderne islam - lille idéhistorie , U Press 2016, 178 s., kr. 225

Philippe Provençals Moderne islam - lille idéhistorie er  en  blandet læseoplevelse. På den ene side giver bogen, i forhold til dens størrelse, en ganske detaljeret gennemgang  af  den  'moderne  islams'  udvikling,  de  historiske  forudsætninger  herfor  og centrale  personer,  såsom  Rifā ʿ a  alṬ ah ṭ āwī  (d.  1873),  Jamāl  al-Dīn  al-Afghānī  (d. 1897), Mu ḥ ammad ʿ Abduh (d. 1905), Rashīd Ri ḍ ā (d. 1935), Qāsim Amīn (d. 1908), Ḥ asan al-Bannā ʾ (d. 1949), Sayyid Abū l-A ʿ lā Mawdūdī (d. 1979) og Sayyid Qu ṭ b (d. 1966). Igennem bogen bidrager forfatteren også med nogle nye og yderst brugbare oversættelser af uddrag fra disse centrale personers værker. På den anden side er det svært at finde ud af hvem denne bog er henvendt til. Provençal skriver selv:

Formålet er altså at formidle den teologiske, idéhistoriske og religionshistoriske udvikling  i  den  valgte  periode  [ca.  1820-1970],  den  islamiske  teologiske  baggrund  for ideerne, og hvordan denne teologi er blevet forandret som følge af nyere tildragelser og påvirkninger […]. Jeg vil simpelt hen [sic!] beskrive udviklingen ved at kommentere og analysere et udvalg af centrale kilder (2016, 7).

Hvis formidling er hovedformålet med bogen, så er det for forfatteren til dels lykkes, i hvert tilfælde indtil kapitel 8. Efter kapitel 8 synes Provençal at forudsætte en vis  viden mht. fx Israels oprettelse (fx s. 127) og Saddam Husseins fortolkning og udgave af Ba'th-partiet (s. 128):

Efter årtusindeskiftet har den af USA ledede invasion i Irak haft så mange fælles træk med et regelret kolonialt tiltag, at den hos befolkningerne i de islamiske lande har forstærket antiamerikanismen og opfattelse af Vesten som imperialistisk, også hos dem, der absolut ikke havde meget til overs for Saddam Husseins (1937-2006) skamfering af Ba'th-partiet.

Her forlader bogen sin ellers introducerende karakter. Med lidt historisk kontekstualisering  kan  den  dog  udmærket bruges som en introduktionsbog til gymnasieniveau eller 1. års studerende på universitetet.

Trods at forfatteren indikerer at bogen også er et stykke forskningsarbejde, synes den for  det  første  at  følge  et  yderst  traditionelt  og  forudsigeligt  syn  på  både  den formative islam og 'mødet mellem islam og modernitet', og Provençal kommer ikke umiddelbart med nogen nye tanker i forhold til denne proces. 1  For det andet interagerer  forfatteren  meget  sjældent  med  de  tilhørende  akademiske  debatter,  fx  om terminologiproblematikken eller i sine referencer til Koranen. 2  Udover at referere til de relevante primærkilder er bogen bygget på (ældre) oversigtslitteratur, fx Albert Houranis Arabic Thought in the Liberal Age 1798-1939 (2007) og encyklopædiske værker, såsom Encyclopaedia of Islam (1960-) og Gads Leksikon om Islam (2008) (se fx s. 8, 45). Det mest 'nye' i bogen (udover forfatterens egne oversættelser af primærtekster, som nævnt ovenfor) er formentlig dens forsimplede behandling af hvad Provençal kalder 'fundamentalismen' og hvorind han ligger diverse -ismer, såsom 'islamisme', 'islamisk aktivisme' og 'politisk islam' (jf. s. 131). Det er synd at forfatteren ikke tager de nødvendige akademiske overvejelser i forhold til sine anvendte betegnelser tidligere i bogen (se nedenfor). 3  For eksempel bruger Provençal konsekvent betegnelsen 'fundamentalismen' om de konservative islamiske tendenser (som han sætter over for de mere 'liberale' eller 'modernistiske') indtil kapitel 9, hvorefter han skriver, at den 'mest korrekte betegnelse må være: den moderne radikale politiske islam ' (s. 132).

1 For et andet bud på hvordan man kan formilde emnet 'islam og modernitet', se Mark Sedgwick, Islam &amp; Muslims: A Guide to Diverse Experience in a Modern World, Boston: Intercultural Press, 2006.

Generelt lægger forfatteren efter min mening for meget vægt på forskellene imellem hvad han på den ene side kalder den 'islamiske reformisme' (kap. 4-7) og til dels den 'islamiske modernisme' (kap. 8) og på den anden side 'fundamentalismen' (kap. 9). Læseren er med på at de er forskellige og i hvert tilfælde ender forskellige steder, men det bliver ikke gjort klart, at begge tendenser også i høj grad ligner hinanden. De er begge 'salafistiske' (i ordets 'oprindelige' forstand, om idealet om at vende tilbage til al-salaf alṣ āli ḥ , de fromme forfædre'), 4  de ønsker begge at åbne for ijtihād -portene for at få mulighed for nyfortolkning, og de er begge yderst fremadtænkende etc. 5   Det  er  derfor  problematisk  at  kalde  Rashīd  Ri ḍ ā, Ḥ asan  al-Bannā ʾ , Mawdūdī og Qu ṭ b for ikke-intellektuelle, traditionelle og konservative (jf. fx s. 151), selvom deres konklusioner måske ligner den islamiske traditions konklusioner mere end Provençals 'islamiske reformisme' eller 'modernisme'. Ydermere er 'fundamen-

- 2 Et belejligt eksempel (fordi mit eget forskningsområde er koranstudier) kunne være i Provençals behandling af K 112. Denne sura bruger han i sit (ellers udmærkede) afsnit om islamiske nøglebegreber (s. 157-171) til at illustrere Koranens absolutte monoteisme (s. 165-166). Han bemærker, at første del af suraen unægtelig minder om den 'jødiske trosbekendelse' i Deut 6,4: 'Hør Israel, Herren, vores Gud, er en' ( š e ma' jiśrā'el, jhwh ' æ lo ḥ ê nû jhwh 'æ ḥā d den ugrammatiske brug af det hebraisk-ringende nomen a ḥ ad i den koraniske tekst i stedet for det mere relevante adjektiv wā ḥ id kan også bruges som et argument). Her ville jeg gerne have set en reference til akademiske diskussioner om suraen og dens forhold til tidligere traditioner, som fx hos Angelika Neuwirth, 'Two Faces of the Qur'ān: Qur'ān and Mu ṣḥ af ', Oral Tradition 25 (1), 2010, 141-156, især s. 150-153.
- 3 Forfatteren indikerer at de forskellige betegnelser er problematiske fx på s. 10 og i note 74, men går først ind i diskussion omkring dem fra s. 131. Terminologien inden for dette emne er diskuteret i stort omfang i den akademiske litteratur; men som sagt refererer forfatteren sjældent til disse akademiske  debatter  eller  giver  sit  bud  på  videre  læsning.  Her  kunne  et  'klassisk'  eksempel  være Shepards typologi, se William E. Shepard, 'Islam and Ideology: Towards a Typology', International Journal of Middle East Studies 19 (3), 1987, 307-335.
- 4 Se  fx  Henri  Lauiziére, The  Making  of  Salafism:  Islamic  Reform  in  the  Twentieth  Century, New York: Columbia University Press, 2016; Provençal 2016, 58. 70. 97-98.
- 5 Provençal italesætter eksplicit et (meget sent) forbehold omkring dette, nemlig i sin opsummering af bogen fra s. 151.

talisme'  som  term  i  denne  kontekst  for  længst  forladt  i  forskningen. 6   Bogen  indeholder også nogle problematiske generaliseringer, som fx i det følgende citat:

I det 20. århundrede blev reformismen til modernismen, hvor de muslimske tænkere forsøgte at tilpasse islam til et moderne sekulært eller rettere sekulariserende samfund […]. På mange måder lever liberalismen videre i den islamiske verden, og mange muslimer ønsker i virkeligheden , at deres samfund skal udvikle sig i retning af demokrati og pluralisme i vestlig forstand (s. 152, min kursiv).

Min sidste bemærkning til bogen handler om formalia. Provençals brug af kursiv er inkonsekvent og forekommer sjusket. Tanken bag synes at være at første gang et arabisk ord nævnes, står det i kursiv og herefter ikke (og at alle citater er i kursiv, hvilket heller ikke gennemføres konsekvent, se fx s. 106-107). Koranen står dog altid i kursiv, hvilket jeg ikke har fundet nogen forklaring på (nu hvor Ḥ adīth -litteraturen ikke står i kursiv, selvom Sunna en ofte gør det, jf. s. 157). Andre mindre formaliteter, som også synes usystematiske for læseren, er om Vesten har stort eller lille begyndelsesbogstav, gentagelse af fodnoter (se fx s. 62), forskellige stavemåder for fx sunna/sunnah (se fx s. 157), småfejl i litteraturlisten og en svingende brug af bindestreg efter den bestemte artikel på arabisk (dvs. al, jf. fx s. 95).

Johanne Louise Christiansen, videnskabelig assistent, ph.d., Afdeling for Religionsvidenskab, Aarhus Universitet jch@cas.au.dk

6 Der findes stadig nogle forskere som argumenterer for brugen af termen 'fundamentalisme', især fordi den har en vis komparativ berettigelse; se fx Gabriel A. Almond, R. Scoot Appleby &amp; Emmanuel  Sivan, Strong  Religion:  The  Rise  of  Fundamentalisms  Around  the  World, Chicago/London:  The University of Chicago Press, 2003.