Gunnar >>Nu<< - i idrætspolitisk lys
Forfattere: Hans Bonde, Jacob Westergaard Madsen
Tidsskrift: forumforidraet (2008-03-01)

## Gunnar »Nu« - i idrætspolitisk lys

## Af Hans Bonde og Jacob Westergaard Madsen

»Nu er det slut med den sportslige indefrysning… Ledere inden for danske idrætskredse åndede lettet op og aktive idrætsmænd  tog  fat  på  træningen  med frisk mod og fornyet lyst… Det var, som når man slår vinduerne op i et forsamlingslokale, hvor der har været møde af alt  for  mange mennesker, eller som når man  strækker  lemmerne  efter  en  god, sund søvn og føler at livet vender tilbage. Overalt i idrætskredse drøftede man den pludselige  forandrede  situation  og  man drøftede den med smil om mund og glæde i sind. Nu skal der tages fat!«.

(Danmarks største sportsavis , Idrætsbladet ,  om  genoptagelsen af idrætssamkvemmet med Tyskland august 1940 1 )

## Den ny radiostemme

Fra  oprettelsen  af  Statsradiofonien  i  192 havde radioen slået meget hurtigt igennem, og den blev straks et folkeligt medie. Danmark var i 1930 det land med flest radioer per  indbygger,  og  ved  besættelsen  havde fire ud af fem husstande en radiomodtager. 2 Med statens monopol udgjorde radiofonien en  national  kultur  i  modsætning  til  den skrevne partipresse, som henvendte sig til opdelte befolkningsgrupper. Som det første medie  nåede  radioen  direkte  hjem  i  folks stuer, og dets her-og-nu karakter med spontane, ikke-redigerede førstehåndsindtryk gav  mulighed  for  mere  sanselig  oplevelse end den skrevne reportage.

I  1935  fik  Pressens  Radioavis en ny re -porter, Gunnar Valdemar Hansen. Han havde startet sin journalistiske karriere på dagbladet København, hvor han som sin første opgave  skrev  referat  fra  et  boksestævne. Med skiftet til radioen fik han en langt stør -re  offentlighed  i  tale.  Til  at  begynde  med læste  han  børsnoteringer  og  lavede  friske reportager, fx fra DFDS-skibet Frederik 8., hvor han interviewede de julerejsende passagerer. 3

Hans folkelige gennembrud kom året efter, da han dækkede De Olympiske Lege i Berlin, hvor der for første gang var direkte transmissioner fra en sportsbegivenhed. Her viste han sit varemærke, som skulle karakterisere  hans  journalistiske  tilgang  resten  af  karrieren:  Sporten  blev  behandlet som en uskyldsren verden for sig, den eksisterede  i  et  tomrum  adskilt  fra  politik  og økonomi. Så Gunnar Hansen kunne berette begejstret fra et storslået show og bringe de danske  sportsfolks  dramatiske  kamp  for medaljer  og  national  ære  direkte  hjem  i folks  stuer.  Ragnhild  Hvegers  spændende svømmefinale  var  et  af  højdepunkterne: » og nu vender hollænderen… og nu Ragnhild Hveger… «. Det var hér, han fik sit fol -kelige  navn,  Gunnar  'Nu'  Hansen,  og  for alvor  trådte  ind  i  danskernes  bevidsthed som en levende og engageret formidler af det populære sportsstof.

Gunnar Nu Hansens reportager var præget af flere forhold, der gav indbyrdes næ -ring  til  hinanden.  Dels  var  selve  stoffet, sporten med dens drama, tempo og omgå- ende resultater, med til at give et underholdende og fortættet præg. Dels gav radiomediet nye muligheder for formidling i forhold til  den  skrevne  reportage;  begivenhederne blev dækket og viderebragt her og nu. Endelig var der manden selv, som med sin specielle stil i den grad kom til at danne skole, både internt for sportsjournalistikken, men også nationalt; han blev omgående en folkekær skikkelse, som samlede nationen med sine beretninger om de populære sportsfolk. Hans tilgang var nationaldyrkende, men det hele blev leveret i en troskyldig og humørfyldt atmosfære.

Hvad indholdet angår, bød sporten på et drama, som blev formuleret med appel til den visuelle fantasi.  Allerede  den  skrevne presse havde tumlet med problemet med at formidle  sportens  synergi  af  sanseindtryk og udviklede en ny, selvstændig journalistisk genre for at videregive indtrykkene fra sportsarenaerne: sportsjournalistikken. Sporten fik sin egen dækning gennem dramatiserede beretninger fra kampene og resultater blandet med referater, der minutiøst genskabte de spændende forløb. Da det nye  radiomedie  brød  frem,  viste  Dansk Idræts-Forbund (DIF) straks  sin  interesse, da man indså, hvilket potentiale det besad for øget popularisering.

DIFs arbejde på at få indført faste sportsudsendelser gik lidt trægt i starten, men det lykkedes i årene op mod OL 1936, så vejen var banet for Gunnar Hansen. Han havde en særlig evne til at skabe billeder, og han beskrev gerne de omgivelser, som de sportslige  begivenheder  fandt  sted  i,  så  lytterne næsten var med på tribunerne. Hangen til at fortælle  om  kulisserne  og  begejstringen omkring selve kampen blev understøttet af reallyde  fra  sportsarenaen,  fx  publikums hujen  og  udbrud  ved  vigtige  hændelser. Gunnar Hansen benyttede sig af sportsjour- nalistikkens dramatisering, men havde med radiomediet bedre muligheder end sine skrivende  kolleger.  Hans  stil  var  afpasset indholdet, dvs. at sportens tempo og pludselige skift nødvendiggjorde en kort, næsten telegram-agtig rapportering. Lytterne måtte selv fylde hullerne ud, så det forudsatte en vis  fortrolighed  med  stoffet. 4 En  fortrolighed, som var kommet med sportens øgede popularisering og selvstændige plads i avisspalterne de foregående årtier. Gunnar Nu's oplevelsesjournalistik  og  altid  høje  humør gjorde ham og hans transmissioner til et alternativ til mange af radioens mere alvorlige programmer.

Gunnar 'Nu' berettede ikke kun fra selve sportsaktiviteterne. Det, som Kirsten Frandsen har kaldt 'kulissestof', var også en del af hans repertoire. Her tog han arven op efter sin ældre kollega Emil Andersen, alias 'Mr. Smile', som var en af de første sportsjournalister,  der  interviewede  sportsudøverne umiddelbart efter  deres  præstationer.  Men Gunnar 'Nu' nøjedes ikke med at fokusere på sportsudøverne lige op til og lige efter kampen. I en film fra 1938 om de danske svømmepiger, som var voldsomt populære i anden  halvdel  af  1930'erne,  følger  man Ragnhild Hveger hjemme i stuen og ude i haven, og efter seeren har lært hendes private interesser at kende, toner Gunnar 'Nu' frem  på  skærmen,  flankeret  af  Hveger  og Inge Sørensen, 'Lille henrivende Inge', som interviewes  om  stort  og  småt  i  hyggelige, hjemlige dagligstueomgivelser. Det var med til at udvide fokus på sportsudøverne, som gennem denne intimisering af deres liv blev moderne stjerner i denne periode  - en intimisering, som Gunnar 'Nu' altså var med til  gennem  sine  reportager  fra  bag  kulisserne.

Gunnar 'Nu' hyldede det glade amatørideal, som i høj grad leverede en legitime- ring af journalistikken. Det gjorde det nemmere at opretholde skellet mellem sport på den ene side og politik, ideologi og økonomi på den anden side. Den 'rene sport' var ren underholdning,  og  Gunnar  'Nu'  var  altid meget loyal over for det stof, han formidlede.  Den  manglende kritiske  distance  viste sig  også  i  hans  'vi  mod  dem'  patriotisme, som ofte fik ham til at vende det blinde øje til  det  danske  holds  mangler,  hvilket  dog ikke  adskilte  ham  meget  fra  den  øvrige sportsjournalistik.

Den nationale,  følelsesmæssige  identifi -kation  med  de  danske  sportsstjerner  -  og med Gunnar 'Nu' selv - var altså etableret, da tyskerne besatte landet i 1940. At de ydre rammer var ændret,  gjorde  tilsyneladende ikke noget ved idealet om sportens rene verden, et ideal, som Gunnar 'Nu' var med til videreføre, da det sportslige samkvem blev genoptaget i august 1940.

## Idræt under nazismen i 1930'erne

For at forstå Gunnar Nu Hansens reaktioner på den tyske besættelse, er det nødvendigt at  kende  til  hans  fascination  af  tysk  idræt tilbage fra 1930'erne. Det er også nødvendigt at forstå, at den nazistiske idræt netop havde til hensigt at forføre og smøre deltagere, officials og journalister i såvel indland som  udland,  hvilket  i  tilfældet  Danmark lykkedes ganske godt.

De Olympiske Lege i 1936 i Berlin var den enkeltbegivenhed, der bragte danskerne tættest på nazisternes satsning på storslået arkitektur, organisation og orden og på forsøget  på  at  skabe  stærke  fællesoplevelser gennem imponerende optrin af store menneskemasser. 6

Den  danske  idrætsledelse  hævdede,  at idræt intet havde med politik at gøre, men denne holdning deltes ikke af de nazistiske idrætsledere, der mente, at propaganda var den tyske sports vigtigste funktion. De tyske eliteidrætsfolk blev politiske ambassadører for Det tredje Rige. De blev indskærpet at give et godt indtryk af »det nye Tyskland«  gennem  at  »optræde  korrekt«,  de skulle heile før og efter kampene, og deres adfærd  i  udlandet  blev  overvåget  af  efterretningsfolk.

Det  tydeligste  tegn  på  den  nazistiske idræts  politiske  funktion  var,  at  der  flød langt  større  midler  til  repræsentation  og propaganda end til selve  idrætsaktiviteterne. Den tyske rigssportsfører von Tschammer und Osten deltog ved hver eneste store internationale  idrætsbegivenhed,  og  spidserne inden for stat og parti viste sig ofte frem ved sportsarrangementer, hvorved Hitlers manglende idrætsinteresse ikke skinnede så tydeligt igennem.

Ingen,  der  var  i  nærmere  kontakt  med den tyske sport, kunne være i tvivl om dens politiske natur. Inden for sportsforeningerne skulle der nu hilses med »Sieg Heil«, al tiltale  af  andre  sportsfunktionærer  skulle benytte sig af tiltaleformen »Kamerad«, og alle  breve  skulle  afsluttes  med  »Heil  Hitler«.

I 1935 besluttede Hitler, at hagekorsflaget skulle vaje ved sportsbegivenheder i stedet for den gamle kejserlige fane, men med bibeholdelse af de sort-hvid-røde baggrundsfarver  for  at  betone  det  traditionelt  tyske. Hermed blev et klart politisk symbol på Førerdyrkelse og jødehad ophøjet til nationalsymbol. Et andet tiltag var, at »Deutschland, Deutschland über alles« med dens imperialistiske undertone i første vers skulle spilles ved  sportsbegivenheder  ofte  efterfulgt  af den nazistiske  slagsang  Horst  Wessel-sangen ved arrangementer på tysk grund.

Der var generelt ikke mange kritiske røster i Danmark mod De Olympiske Lege i 1936, og dette ændrede sig ikke under den storslåede afslutningshøjtidelighed, som blev  dækket  af  Danmarks  Radio.  Gunnar Nu kom med på et afbud, fordi journalist på Socialdemokraten Kai Seier Larsen, der var oplæser  af  sportsstof  på  »Pressens  Radioavis«,  sagde  nej  på  grund  af  sin  politiske overbevisning.  I  en  portrætudsendelse  på DR fra 1984 7 fortalte Gunnar Nu, at han til gengæld ikke havde ringeste betænkelighed ved at springe til, men tværtom så det som sit  livs  chance, hvilket jo viste sig at være helt rigtigt.

Når  Gunnar  Nu's  journalistvirksomhed under den første del af besættelsen skal vurderes, er det vigtigt at holde sig for øje, at han i 1940 blev redaktør på det førende danske sportsblad, Idrætsbladet , der efter nazisternes  magtovertagelse  i  Tyskland  i  1933 var  yderst  begejstret  for  oprustningen  af den tyske idræt. Kontinuiteten i hans idrætsjournalistiske  virke  over  for  Tyskland  var altså  del  af  en  bredere  tendens  inden  for sportsjournalistikken. Idrætsbladet varmede op til OL i 1936 på følgende måde:

»Den  tilstundende  sommerferie  er  det brændende spørgsmål overalt på kontor og fabrik, i skole og på arbejdsplads. Enhver, der har mulighed for at skaffe sig ferie i begyndelsen af august tæller daglig  sparegrisens indhold og vejer chancerne for og imod en rejse til det centrum for  alverdens  sport,  som  Berlin  vil  blive«.

På  den  baggrund  startede Idrætsbladet en konkurrence for at

»forsøge  at  hjælpe  et  eller  flere  unge mennesker  af  sted  …  I  forskellige  kon- kurrencer vil vi udsætte rejser til olympiaden som præmie, og det bliver rejser, hvor oplevelserne vil vælte sig ind over deltagerne, der slet ikke behøver at være rejsevante  eller  kunne  tale  sprog.  Alle vanskelighederne ordner vi - vinderne af rejserne kan bruge hele opholdstiden til at se og nyde, til at lære og til at høste erfaringer«. 8

Den opmærksomme læser vidste udmærket, hvor  politiserede  nazisternes  lege  i  1936 var. Det var umuligt at undgå at bemærke dyrkelsen af Hitler. Under indmarchen kunne tilskuerne opleve, at de nationer, der løftede deres højre arm til hilsen blev modtaget »med særlig begejstring« til trods for, at en del af dem slet ikke »havde til hensigt at hilse 'tysk', men blot anvendte den hilsen, de nu var vant til ved parader«. Tyskerne så imidlertid hilsenen som »en sympatitilkendegivelse til Tyskland, måske en gestus af politisk  art«. Berlingske Tidende fortsatte, »120.000  arme  hilste  i  går  Føreren  Adolf Hitler,  da  han  trådte  ind  i  sin  loge  på  det olympiske stadion«. Der vistes billeder fra begivenheden og fra Dr. Goebbels tale foran den opmarcherede »Hitler-ungdom« i Lustgarten og fra »Zeppelin-giganten« Hindenburg, der svævede hen over det olympiske stadion.

For  mange  tilskuere  til  indmarchen  var det bemærkelsesværdigt, at ikke kun grækerne,  men  også  de  omkring  200  franskmænd marcherede med strakt arm forbi Førertribune,  hvilket  i  øvrigt  kan  ses  i  den store  tyske  filmskaber  Leni  Riefenstahls film  om  OL  i  Berlin. Berlingske  Tidende skrev på forsiden i en overskrift om begivenheden,  at  »Frankrigs  olympiade-hold mødte Hitler med nazistisk hilsen«. Skønt franskmændenes hilsen kunne opfattes som en Heil til Hitler, har de siden forsvaret sig med, at deres gestus var en olympisk hilsen, skønt de måtte vide, at langt de fleste ville tolke denne hilsen i sammenhæng med Førerkulten.  Ved  OL-hilsenen  skulle  højre hånd først  føres  til  hjertet,  dernæst  skulle den strækkes vandret ud til siden. Ved OL i 1932  havde  f.eks.  den  norske  delegation hilst med den olympiske hilsen.

Da Hitler ankom til stadion, satte musikken  ind  bl.a.  med  den  nazistiske  martyrsang  Horst-Wessell-sangen,  men  startede med 'Deutschland, Deutschland über alles'. Hele  stadion  sang  med.  Den  slog  over  i Horst-Wessell-Hymnen og sangen voksede. Hitler stod ubevægelig med sin fremstrakte højrearm. Først da sangen var udløst i tre lange Heil-råb, lod han den synke«.

Gunnar Nu videregav med sin karakteristiske patos radiolytterne oplevelser fra OL i Berlin. Han overgav sig helt til arrangørernes evne til at skabe stemning:

»Jeg glemmer aldrig den sidste aften på det  olympiske  stadion  i  Berlin  1936,  da alle 100.000 tilskuere rejste sig op - man greb sidemandens hånd - ligegyldig hvilken nation han eller hun tilhørte - og råbet  »Jeg  kalder  verdens  ungdom«  gjaldede gennem det dødstille stadion«. 9

Dette citat blev vel at mærke skrevet i 1944 og uden ringeste tegn på en forståelse af tyskernes politiske brug af OL i 1936.

Det var også ved disse olympiske lege, at Gunnar Nu først viste sin evne til at smide den kølige journalistiske distance og bringe lytterne  nærmere  på  atleterne  end  vanligt f.eks.  ved  at  døbe  det  kun  12-årige  svømmefænomen og bronzemedaljevinder i brystsvømning Inge Sørensen »lille henrivende Inge«.

## Idræt under besættelsen

Ved  besættelsen  af  Danmark  den  9.  april 1940 blev DIF kastet ud i et  af  de  største dilemmaer i organisationens historie: Skulle man dyrke sport med det land, der havde besat Danmark?

Oprindelig havde DIF vist sig standhaftig,  da  man  efter  9.  april  1940  standsede idrætssamarbejdet  med  Tyskland.  Både  i DIF-toppen  og  hos  besættelsesmagten  var der stor angst for, at der skulle fremkomme anti-tyske protester blandt publikum. Idrætssamarbejdet blev derfor forsøgt åbnet gennem en landskamp mod Sverige i Parken den 20. oktober 1940, men allerede her begyndte farerne at vise sig, for publikum gik spontant i gang med at synge den norske nationalsang som tegn på sympati med det hårdt  prøvede  broderfolk,  og  politiet  greb ind over for denne provokation mod besættelsesmagten.

De danske idrætsorganisationers samarbejde med tyskerne blev langt mere udbredt end det har været almindelig kendt i offentligheden  siden  besættelsen.  I  den  relativt korte periode fra det første stævne den 22. august 1940 frem til den sidste kamp mod et hold fra aksemagterne - en håndboldlandskamp den 20. november 1942 - blev der afholdt  et  væld  af  dansk-tyske  landskampe, bykampe og andre stævner, hvor især bokse- og brydeforbundet samt atletikforbundet var  aktive  som  arrangører.  Der  var  landskampe med Tyskland i fodbold, håndbold, boksning og brydning - som alle mødte tyskerne to gange - samt i vægtløftning, fægtning og hockey. Der var også landskampe med andre aksemagter som Italien i tennis, Ungarn i atletik og Kroatien i brydning.

Hagekorsbannere  vajede  side  om  side med Dannebrog, de tyske idrætsfolk heilede,  og  de  tyske  tilskuere  heilede  igen,  og både »Kong Christian stod ved højen mast« og »Deutschland, Deutschland über Alles« blev  sunget,  og  i  Tyskland  blev  den  efterfulgt af den nazistiske slagsang, Horst Wessel-sangen.  Samarbejdet  på  idrætsfronten blev det mest omfattende eksempel på kulturelt  samarbejde  med  besættelsesmagten. De første besættelsesår udgjorde en »guldalder« for det dansk-tyske idrætssamarbejde,  der  var  langt  mere  intenst  end  nogen periode før  eller  efter.  Fodboldlandsholdet mødte  Tyskland  både  i  1940  og  1941  til trods for, at en kamp i Idrætsparken i 1940 blev  aflyst,  og  der  var  i  1941  arrangeret kampe i Idrætsparken med nogle af kontinentets  stærkeste  klubber,  der  begge  kom fra det af Tyskland annekterede Østrig.

For den almindelige dansker stod besættelsestidens afgørende skisma ikke mellem samarbejde  eller  modstand.  For  det  store flertal  var  der  ingen  tvivl  om,  at  samar -bejdspolitikken med tyskerne var nødvendig for ikke at kaste landet ud i armod og kaos. Det store spørgsmål var derimod, hvor tæt  på  tyskerne  man  skulle  rykke.  Helst ikke længere end det absolut nødvendige for at holde samarbejdspolitikken kørende, mente de fleste. Problemet var blot, at græn -sen  for,  hvad  der  var  det  nødvendige,  befandt sig i en gråzone, hvor det var meget svært at sætte grænselinjen præcist. 10

I løbet af besættelsens første år viste der sig en skillelinje mellem DIFs meget tætte samarbejde  med  besættelsesmagten  og  så den demokratioprustende paraplyorganisation Dansk Ungdomssamvirkes ønske om at holde tyskerne ude i strakt arm. Efterhånden viste det sig også, at der i tilskuermasserne befandt sig en stærk aversion mod tyskernes  politisering  af  idrætssamarbejdet og DIFs »fodbold med fjenden«.

## Sportsjournalistikken

Sportsjournalistikken  med  Gunnar  Nu  i spidsen  blev  penneførere  for  idrætssamkvemmet under besættelsen, og den danske sportspresse var entusiastisk over, at »vinduet mod omverdenen« blev slået op, og det igen blev muligt at dyrke sport mod udlandet.

Gunnar Nu begyndte at skrive for Idrætsbladet den 1. november 1940 11 og blev siden hurtigt  ansvarshavende  redaktør  sammen med Magnus Simonsen. Idrætsbladet lancerede ham således:

»Gunnar  Hansen  er  ikke  alene  en  fortræffelig,  ja  uovertruffen  sportsspeaker, han er også den altid årvågne allround journalist, parat til med sin kvikke pen at nedfælde  indtryk  fra  en  sportsbegivenhed i en sagligt vurderende eller underholdende artikel. Gunnar Hansen er en moderne  journalist  i  ordets  bedste  forstand, altid i kontakt med tiden, med sekundet, med nuet. Der står et sus af frisk humør og spillende lune om ham over alt, hvor  han  viser  sig.  Og  sportsmændene kan li' ham. De ved, at han er én af deres egne,  og  at  han  befinder  sig  bedst  i sportsmændenes glade kreds … Gunnar Hansen betyder en værdifuld kraft, hvis kvikke ideer og friske impulser vil komme  både  os  og  Idrætsbladets  læsere  til gode«.

Når  det  drejer  sig  om  idrættens  fascinationskraft udgør avisernes sportssektioner og radiojournalistikken en unik indfaldsvinkel til den diskurs, sporten indgik i. Dertil kommer,  at  mange  sportslæsere  og  idrætsjournalister som Gunnar Nu Hansen var så optaget af detailviden om idræt, at sportsbladene er rene guldgruber af informationer.

»Lille henrivende Inge« - den 12 årige svømmer Inge Sørensen blev efter krigen et symbol på afvisningen af nazismen, fordi hun ikke heilede på sejerspodiet. Men faktisk var der ingen grund til at heile for en udlænding. Den japanske vinder bag Inge Sørensen nøjedes da også med at bukke ifølge sit lands skik. (Gengivet efter Idrætsbladet).

Reportagerne  i Politiken , Socialdemokraten , Berlingske Tidende og BT forsømte ikke de dansk-tyske arrangementer, der blev beskrevet med stor interesse. Det ville dog også  være  vanskeligt  at  fremføre  negative ytringer mod stævnerne på grund af censuren, så eventuelle kritiske artikler og læserbreve  ville  utvivlsomt  blive  sorteret  fra. Men pressen kunne jo have valgt at nedtone dækningen af sportssamkvemmet med Tyskland.  Selv  det  kommunistiske Arbejderbladet levnede i ly af Hitler-Stalin pagten fra 23. august 1939 plads til flere dansktyske stævner i sin noget sparsomme sportssektion 12 .

Aviserne  dækkede  naturligvis  ikke  det internationale  idrætssamkvem  nær  så  fyldigt og ikke nær så detaljeret og atmosfæremættet som den egentlige fagpresse, herunder  især Idrætsbladet .  Dertil  kommer,  at Idrætsbladet var  bredere  i  sin  sportsdækning,  hvad  angik  stofmængde  og  discipliner, end den mere snævert fodboldorienterede  konkurrent Sportsbladet . Idrætsbladets redaktør  Magnus  Simonsen,  der  var meget  positiv over for det dansk-tyske idrætssamkvem under besættelsen, var også redaktør for Politikens sportssektion.

Når Idrætsbladet kan  tillægges  en  stor kildeværdi,  skyldes  det  også  dets  relativt store udbredelse især i de to første besættelsesår.  Udgiverne gjorde meget for at nå ud i hver en afkrog af dansk idræt. Bladet kom »de fleste ledere af landets sportsklub -ber i hænde, ligesom det er fremlagt i mange klublokaler, biblioteker og andre offentlige  steder«.  Bladet  gennemlevede  under besættelsen nærmest en støt stigende kurve, efter at det 1. maj 1939 blev overtaget af A/S Dagbladet Politiken . I de to halvår af 1937 var der til faste abonnenter og i løssalg solgt i  gennemsnit  godt  8.000  eksemplarer  per nummer.  Det  samlede  oplag  steg  meget hurtigt til næsten det dobbelte, da man efter overtagelsen gik over til at komme to gange om ugen. I  efteråret  1939  og  foråret  1940 var  der  i  gennemsnit  solgt  henholdsvis 11.344 og 8.66 eksemplarer, i 1940/41 faldt tallet  til  cirka  8.000,  mens  man  herefter gennem  besættelsen  oplevede  støt  fremgang, så man i 1944/4 rundede 1.000 eksemplarer og efter krigen de 20.000 eksemplarer. 13

Der var kun ét idrætsblad, der vendte sig mod idrætssamarbejdet  med  tyskerne.  Fra januar til marts 1941 udkom bladet Fodbold - hele landets magasin under overskriften »Magasinet, De har savnet!«. På første side var der en stor tegning af en fodbold påskrevet »Improved« 14 . Det var næppe tilfældigt, at der var en engelsk påtegning, for redaktøren hed Harold Philipson og havde britiske rødder. Ligesom i tilfældet med formanden for Danmarks Hockey-Union, civilingeniør George Peel Harvey, der i DIFs bestyrelse ikke  ville  stemme  for  ophævelsen  af  forbuddet  mod  det  tysk-danske  idrætssamarbejde, var det altså i høj grad tilhørsforholdet  til  Storbritannien,  der  motiverede  til opposition mod idrætssamkvemmet.

Harold Philipson var en af dansk crickets grand  old  men  og  forsøgte  nu  at  benytte danskernes  glæde  ved  det  af  briterne  opfundne  fodboldspil  til  at  dreje  danskerne væk fra samkvemmet med tyskerne og kanalisere interessen over i de interne opgør mellem danske klubber og i en nordisk samfølelse  inkarneret  i  interessen  for  svensk fodbold.

Det har i øvrigt næppe været Philipsons kop te, at hans »konkurrent« Idrætsbladets redaktør Gunnar Nu i maj 1941 kunne meddele, at de danske cricketspillere skulle spille  med  tyske  tyvekoster.  Der  havde  været betænkelige  miner  i  dansk  cricket  »med hensyn til anskaffelsen af nyt spillemateriale, men nu forlyder det, at der fra Tyskland kommer en stor sending bats og bolde. Der regnes  med  60  bolde  og  et  par  hundrede bats. Det er engelske varer, der på vejen fra England  til  Indien  eller  omvendt  ikke  er nået længere end til Berlin. Og i Tyskland spilles ikke cricket« 1 .

## Interview med rigssportsføreren

Idrætsbladet bragte positive reportager fra det  dansk-tyske  samarbejde  helt  frem  til samarbejdets  ophør  i  starten  af  1942.  Når redaktør Magnus Simonsen ansatte Gunnar Nu, har det sikkert ikke været uden betydning, at de begge med stor entusiasme gik op  i  idrætssamarbejdet  med  tyskerne  og gerne  drog  til  Tyskland  for  at  videregive smittende  reportager  til  det  danske  publikum.

For at forstå Gunnar Nu's og Idrætsbladets linje, er det nødvendigt at inddrage udviklingen  i  den  militære  situation,  hvor Tyskland  syntes  uovervindelig.  Den  tyske vestoffensiv udviklede sig den 10. maj med flybombardement  af  forsvarsanlæggene  i Holland og Belgien, som efter kort tid overgav sig, og den 13. maj kunne de tyske panserdivisioner  bevæge  sig  gennem  Ardennerne og ind i Frankrig, hvor de efter en uge nåede frem til kanalkysten. I de første dage af juni måtte de britiske soldater evakueres fra Dunquerque.

Gunnar Nu's »friske impulser« viste sig klart ved hans ilddåb som redaktør og journalist på Idrætsbladet ,  der var en forkortet udgave af hans interview i dansk radio fra aftenen  før  med  den  tyske  rigssportsfører von Tschammer und Osten. I Idrætsbladet udelod Gunnar Nu dog de mest propagandistiske dele af interviewet.

Gunnar Nu's radiointerview 16 var resultat af en rejse til Tyskland for 10 københavnske sportsjournalister indbudt af de tyske sportsautoriteter.  Arrangementet  af  en  sådan tur er et godt eksempel på, hvor vigtigt sportssamkvemmet med Danmark var i den tyske propaganda. Journalisterne fik lejlig -hed til at overvære »forskellige sportskampe og stævner«, og de fik med Gunnar Nu's ord »indblik i den kolossale bevægelse, som sport og idræt er i Tyskland«. Undervejs på turen  var  der  også  propagandaforedrag  af rigssportsførerens stabsleder og pressetalsmand for  det  tyske  fodboldforbund  Guido von Mengden, der i foredraget betonede den store tyske satsning på breddeidræt, og som i  øvrigt  betegnede  de  tyske  landsholdspillere i fodbold som sendebud for Det tredje Rige.

Turens højdepunkt var en sammenkomst med  den  tyske  rigssportsfører  Hans  von Tschammer  und  Osten 17 ,  der  havde  gjort meget  for  at  overbevise  den  danske  idræt om  det  nye  tyske  styres  fortræffelighed. F.eks.  var  der  i  1934  en  delegation  i  Danmark under hans ledelse. Tschammer havde »flere gange« før besøgt Danmark og var nu i  Danmark for  at  orientere  danske  idrætskredse om forberedelserne til De Olympiske Lege. Han inviterede ved samme lejlighed Niels Bukh til at give opvisning ved OL i Berlin helt uden om Den Danske Olympiske Komité, der først blev taget i ed på et senere tidspunkt.

Mødet med von Tschammer i Reiterhaus i  Berlin  gav  Gunnar  Nu  anledning  til  at drømme sig tilbage til de herlige dage ved OL i Berlin 1936 og udtrykke sin beundring for den tyske sportsfører. Reiterhaus lå i

»umiddelbar  nærhed  af  det  olympiske stadion og fra vinduerne, hvor vi nu sidder, kan vi se Maifeld, det store terræn, hvor bl.a. ridekonkurrencerne under De Olympiske Lege blev udkæmpet, og hvor ritmester Peter Jensen, der nu er død, og hans dejlige hest 'His X' opnåede placering, og bl.a. kan vi også se det mere end 70  m.  høje  klokketårn.  Von  Tschammer und Osten har ofte været i Danmark på besøg  blandt  andre  hos  Niels  Bukh  på Ollerup.  Sidst  jeg  så  rigssportsføreren var ved starten til landevejsløbet BerlinKøbenhavn,  hvor  von  Tschammer  und Osten kort før starten, der fandt sted tidligt  om  morgenen,  kom  kørende  på  sin cykel for at overvære begivenheden. von Tschammer und Osten har lige haft travle dage. Over hele Tyskland har sportsfolkene ydet deres hjælp til indsamling til vinterhjælp for gamle og fattige og sportsføreren  har  personligt  taget  del  i indsamlingerne i Nürnberg, München og Wien,  men  han  havde  udtrykkelig  bedt om, at denne sammenkomst med de danske sportsjournalister måtte blive sat således, at han kunne være med«.

I interviewet kunne rigssportsføreren meddele, at det var lykkedes at skaffe »fuldt ud tilfredsstillende kår for tysk sport trods krigen« trods det, at de fleste aktive nu var i felten. Han roste sig af, at idrætsudøvelsen kunne  fortsætte  trods  de  begrænsninger, krigen medførte. Gunnar Nu spurgte derpå om idrætsudøvelsen i Tyskland var frivillig eller tvungen, hvortil rigssportsføreren svarede, at det, der startede som et helt frivilligt engagement i idræt, efterhånden højnedes til  en  pligtfølelse  over  for  fædrelandet til at pleje sit legeme.

Gunnar Nu konkluderede på rigssportsførerens svar, at:  »Hermed skal forstås, at ethvert  menneske,  ung  eller  gammel,  har begrebet legemsøvelsernes dybere værdi; at det er af største betydning, at man røgter sit legeme, hvilket man i Danmark kalder »at holde sig i form«.

Rigssportsføreren gav Gunnar Nu helt ret i  denne fortolkning og tilføjede, at det var »ingen andre end der Führer selv, som havde fået placeret fordringen om legemsøvelser  centralt  i  partiprogrammet,  på  et  tidspunkt  hvor  der  ellers  ikke  var  tænkt  på det«.

Rigssportsføreren  redegjorde  nu  udførligt for det forhold, der i Tyskland eksisterede mellem sport og stat. På Gunnar Nu's spørgsmål  om,  hvor  mange  aktive  sportsmænd, der fandtes i Tyskland, var svaret, at »der vel nok var mindst 20 millioner - hver tredje eller hver fjerde tysker«. Gunnar Nu spurgte derpå, hvordan det stod til med antallet af aktive før den nationalsocialistiske magterobring i 1933, men det kunne rigssportsføreren ikke huske. Uden at sætte sit lys under en skæppe, erkendte han dog, at der  i  tiden  før  1933  var  lagt  et  idrætsligt fundament, uden hvilket rigssportsfører von  Tschammer  næppe  ville  have  optrådt på den historiske scene.

Tschammer kom også ind på danske forhold,  og  om  den  tyskvenlige  Niels  Bukh sagde han, at han betragtede Bukh som en god ven: »Det danske folk kan være lykkelige over at have en leder (Führer) inden for den fysiske kultur, som der vel ikke findes magen til noget sted i verden«. Tschammer sluttede af med at sige, at han havde sat sig som  mål  »gennem  sport  og  legemsopdragelse at gøre så mange af sine folkefæller så lykkelige som muligt«. Sluttelig sendte von Tschammer  en  hilsen  til  alle  sine  danske idrætsvenner.

Gunnar Nu takkede rigssportsføreren for hans  venlighed  og  sagde,  at  hans  danske landsmænd snart ville kunne glæde sig over at høre rigssportsføreren i radioen. Gunnar Nu fortsatte: »Vi håber alle, at tiden snart kommer til at verdens ungdom igen vil kunne muntre sig i De Olympiske Leges herlige forår  på  den  vældige  bro  henover  kloden, som  sporten  danner  fra  folk  til  folk,  fra menneske  til  menneske«.  Med  tanke  på krigskonjunkturerne var det realistiske scenarie for en sådan fred, at Tyskland var gået sejrrigt ud af krigen.

## Alsang

Gunnar Nu var ikke bare engageret i det tyske idrætsliv, men bredt i idrætslivet internt i Danmark og i relation til den svenske arvefjende,  der  dog  under  besættelsens  tryk snarere blev opfattet som et broderfolk.

Kort  efter  besættelsens  begyndelse  opstod det nationale fænomen, alsangen, hvor danskerne samledes for at dyrke den nationale sangskat under indtryk af besættelsens tryk. Når Gunnar Nu er blevet kendt for sin entusiastisk nationaldyrkende stil hang det dels sammen med, at han kom til at dække OL i 1936 med sin euforiske danskhed, men også med at hans virke i radioen blev præget  af  besættelsestidens  alsangsstemning, der  tillige  gav  hans  virke  national  patos  i erindringen efter krigen.

Samkvemmet mellem danske og tyske atleter under besættelsen var ofte venskabeligt. Her er det den danske løber Hans Spanheimer (th) ved et stævne i Berlin i marts 1941. Han blev nummer sjok, men blev alligevel fotograferet sammen med den tyske vinder Rudolf Harbig (med præmiebusten af Hitler). Sådanne billeder var med til at vise de venskabelige relationer mellem besættere og besatte (Gengivet efter Idrætsbladet).

Som radiokommentator fremmede Gunnar Nu fodboldens centrale placering i alsangsstemningen, men gennem hans entusiastiske dækning af det tysk-danske idrætssamkvem kom alsangsstemningen også til at indbefatte et venskabeligt forhold til besættelsesmagten.

Om en landskamp mod Sverige i 1943, hvor  Danmark  vandt  3-2,  skrev  Gunnar Nu:

»Og den kolossale lydkulisse - de 36.000 tilskuere  -  tvinger  mig  til  ikke  at  være mange brøkdele af sekunder efter situationen. Når der stiger et begejstringsbrøl op fra menneskehavet, skal lytterne have været  med  i  optakten  dertil,  og  forstå, hvorfor det lyder, og på samme måde, i det øjeblik, der går et altopgivende suk gennem menneskemasserne«. 18

Hvor landskampene gennem 1930'erne havde haft præg af lidt forbitrede arvefjendeopgør, blev de nu mere og mere set som tegn på nordisk samfølelse på begge sider af sundet.  Det  danske  publikum  i  Parken  sang med på den svenske nationalsang med »en aldrig før hørt kraft«. Modtagelsen ved returlandskampen den 20. oktober 1940 i Kø- benhavn overraskede nærmest de i øvrigt få tilstedeværende svenske tilskuere, som ikke havde  følt  en  sådan  varme  på  udebane  i mange, mange år. De svenske tilskuere gengældte  de  varme  følelser  ved  året  efter  at synge med på den danske nationalsang og mere  generøst  end  tidligere  at  applaudere det danske spil. 19

Kongefamiliens  massive  opbakning  om idrætten var med til at give idrætsbevægelsen anerkendelse fra højeste sted i det danske samfund. Kongens tilstedeværelse ved fodboldlandskampe var med til at styrke nationalfølelsen. Gunnar Nu var med til at orkestrere  kongedyrkelsen  i  radioen.  Herom skrev han selv:

»Ved hvor mange landskampe i fodbold har vi ikke oplevet, at jublen bruste over Idrætspladsen, når kongen i pausen gik ud på grønsværen for at give landsholdsspillerne  et  par  rosende  ord  -  eller  en opildnende bemærkning, når det var det, der trængtes til«. 20

I det hele taget var det en mild og humoristisk  alsangsstemning  præget  af  latterkultur,  der  blev  dyrket  ved  »svenskerkampene«. Nærmest dadaistisk begyndte den såkaldte  »Hurtigmaler«  fra  første  færd  at sætte kolorit på landskampene med sine påfund. Ved den første svenskerkamp i Parken den 20. oktober 1940 lagde han broderligt ud med teksten »Tak for den hjertelige velkomst  i  Stockholm«.  En  anden  institution ved  landskampene  »Marinesoldaten«  dirigerede et stort kor af glade tilskuerstemmer, da  han  lancerede  et  slogan,  der  nærmest blev  et  fast  refræn  ved  svenskerkampene: »Hisa,  Husa,  Hej-sa-sa,  Nu  skal  svensken ha Da-da, Heja, heja, heja«. Han gav endda en  kort  gæsteoptræden  med  mikrofon  på banens midte. 21

Til samme kamp var der, ifølge Londonbladet Frit Danmark , en anden form for demonstration. Der var angiveligt blevet uddelt løbesedler »af politisk indhold«, og efter sang af den svenske og danske nationalsang »istemte mange af tilskuerne den norske: »Ja, vi elsker dette landet for på denne måde at demonstrere deres sympati for det norske broderfolk«. Politiet skulle over for denne demonstration angiveligt have brudt ind og stoppet sangen. 22

## Det dansk-tyske idrætssamkvem

Gunnar Nu berettede i radio og idrætspressen om alle sider af det dansk-tyske sportssamkvem, herunder også det professionelle sportsliv med datidens store professionelle sportsstjerne Willy Falck Hansens deltagelse i en række professionelle cykelløb i Deutschlandhalle. Han rejste også gerne selv til Tyskland for at dække sportsbegivenheder for radioen, som ved den bedst kendte professionelle  danske  bokser  Carl  Andersens kamp mod Carl Blaho i februar 1941 i Sport Palast i Berlin.

I sit arbejde i radioen og på Idrætsbladet viste Gunnar Nu sig at have god føling med den tyske idræt. Han talte nogenlunde tysk og tog til Tyskland, hvor han ved siden af dækningen af idrætskampene interviewede tyske sportsledere. Gunnar Nu kunne også i oktober 1941 fortælle læserne, at der ud af Leni  Riefenstahls  film  om  OL  i  1936  var blevet klippet fire kortfilm, der om kort tid ville få premiere i København. Han havde jo selv været reporter ved Berlin-legene og fremhævede Riefenstahls film som »et me -sterværk. Et uforglemmeligt dokument 'skrevet'  af  fantastisk  dygtige  fotografer under  en  endnu  dygtigere  instruktion,  og filmen har været forevist verden over med stor succes« 23 .

Gunnar  Nu's dækning  af idrætssamkvemmet med Tyskland kom i sagens natur til at omfatte en række tyskvenlige sportsfolk, da netop de var meget aktive i at møde tyskerne.  Gunnar  Nu  fulgte  således  nøje med  i  Ragnhild  Hvegers  og  Jenny  Kammersgaards kontakt med hinanden og med Tyskland, når de begge var i Berlin.

Kort tid efter 9. april 1940 lod Ragnhild Hveger sig interviewe til den tyske propaganda, hvor hun lod sig fotografere sammen med værnemagtens soldater, hvis tilstedeværelse  i  Danmark  hun  priste.  Sammen med andre danske svømmepiger konkurrerede  Ragnhild  Hveger  i  Danmark  mod  de hollandske  svømmestjerner,  der  også  konkurrerede ved dansk-tysk-hollandske stævner i Tyskland. Ragnhild Hveger tog i 1943 job som svømmelærer i Kiel - til forskel fra den internationalt kendte og i den tyske nazistiske  ledelse  anerkendte  distancesvømmer, Jenny Kammersgaard, der i Berlin tog idrætsuddannelse  og  siden  ernærede  sig som svømmeinstruktør i de to første besættelsesår, men så vendte tilbage til Danmark. Gunnar Nu kunne fortælle sine læsere den glædelige nyhed, at Jenny Kammersgaard i oktober 1940 havde afsluttet sin svømmelærerindeeksamen i Berlin og nu skulle virke som instruktør i den tyske hovedstad.

Også  den  tyskvenlige kapgænger  fra Sparta Viggo Ingvorsen blev omtalt af Gunnar Nu. Han havde i 194 vundet 12 DM og sat 8 danmarksrekorder fra 20 til 0 kilometer. Ingvorsen deltog også i stævner i Köln, Hamborg og München den 27. april og 4. maj 1941. Han var medlem af det danske nazistparti fra den 1.10.1940 til 1.3.1941 og kom i vanry i idrætskredse efter besættelsen. Gunnar Nu kunne fortælle, at Ingvorsen i Hamborg den 27. april 1941 skulle del- tage i 20 km gang i et verdensrekordforsøg med  den  tyske  kapgænger  »Caldery,  som har ligget i Danmark som soldat, og har trænet en del sammen med spartanerne« 24  I øvrigt et eksempel på, at tyske soldater kunne træne i danske klubber.

Også den succesfulde danske mellemdistanceløber og journalist på den nazistiske avis Fædrelandet ,  Hans  Spanheimer,  blev fyldigt omtalt. I marts 1941 var Spanheimer flyttet til Berlin, hvor han skulle træne sam -men med løbestjernerne Dieter Giesen og Ludwig Kaindl. Gunnar Nu konstaterede, at hvis ikke »Spanheimer får lært at løbe 100 m under 4 min med to sådanne læremestre, så lærer han det aldrig«. 2

I Idrætsbladet var atletikken forsidestof i marts  1941. 26 Sensationen  var, at  Hans Spanheimer skulle møde »verdenseliten« i Deutschlandhalle i Berlin og i særdeleshed Tysklands største atletikstjerne Rudolf Harbig,  der  igen  bragtes  med  sin  hagekorssmykkede bluse på forsiden af bladet.

Også  Svend  Aage  Thomsen  og  Harry Siefert  stillede  op.  Siefert  kunne  fortælle Gunnar Nu, at de tyske arrangører lagde så stor  vægt  på  den  danske  deltagelse,  at  de havde sørget for flytransport frem og tilba -ge. 27

Idrætsbladet fulgte op på historien ved at hellige en hel ekstra bagside til begivenheden. 28 På et billede sås Harbig efterfulgt af »den flotte Dieter Giesen«. Halvdelen af si -den var tilegnet et foto, der ikke havde nogen sportslig motivering, da det viste nr. 1, nr. 4 og nr. sjok i 800-meterløbet. Men propagandamæssigt  var  det  en  uovertruffen iscenesættelse,  da  det  klart  symboliserede en nordisk-germansk forbrødring. På fotografiet stod Harbig som repræsentant for det sejrrige  Tyskland  med  sin  præmie  -  en skulptur af Adolf Hitlers hoved - sammen med repræsentanter fra de to besatte og be- sejrede nationer Norge og Danmark i fredelig og glædelig sameksistens.

I Idrætsbladet stod, at

»Efter sin sejr i Deutschlandhalles store internationale indendørs  atletikstævne fik Harbig som førstepræmie en buste af Adolf Hitler i præmie. På billedet herunder står han med busten, som Per Lie fra Norge betragter, medens Hans Spanheimer smiler til fotografen«.

Idrætsbladet frydede  sig  over,  at  Spanheimer i det selskab repræsenterede Danmark, og  også  Norge  var  repræsenteret  via  den norske  kollaboratør  Per  Lie,  der  brød  den norske  »idrætsstrejke«  ved  at  stille  op  for den nazificerede idræt. Idrætsbladet fremhævede, at Spanheimer løb

»i sin klubdragt med den hvide trøje og de blå benklæder med den smalle hvide stribe, men han havde trukket i den nye danske  landskampdragt.  Den  smukke hvide  uniform  med  Dannebrog  på  venstre  side  af  brystet  har  to  smalle  røde striber langs siden af benklæderne. Per Lie bar de norske farver, medens Harbig løb i sin klubdragt«.

Harbigs  løb  »viser  tydeligt,  at  hele  Tysklands forgudede »Rudy« sandsynligvis går ind i sin hidtil fineste sæson«.

Også  i  biografernes  ugerevyer  kunne Gunnar  Nu  berette  fra  det  dansk-tyske idrætssamkvem. F.eks. havde Klampenborg Væddeløbsbane i 1940 prominent besøg til et af de mange succesrige stævner under besættelsen, hvor omsætningen steg fra år til år. Gunnar Nu kunne som indledning til løbene vise et klip med de 2.000 tilskuere, og han fokuserede på et par prominente personer:  »På  sadlepladsen  var  blandt  andre øverstkommanderende over den tyske hær i Danmark  generalløjtnant  Lüdke  og  hans medkommanderende  generalmajor«.  Gunnar Nu var også på pletten for ugerevyen, da den tyske skøjteløber Ulrik Kuhn gav opvisning  foran  Søpavillonen  i  begyndelsen af 1941.

I ugerevyerne fik danskerne en kollektiv oplevelse  ud  af  at  se  levende  billeder  om klodens tilstand. Fra 193 til tv's gennembrud i 190'rne kunne man se nyheder, inden filmene gik i gang. Da Danmark blev besat,  blev  ugerevyerne  udskiftet  med  de tyske Wochenschau , der til mange danskeres fortrydelse gav tyskernes ubesmykkede version af verdens tilstand. For at dæmpe de mange protester og tilråb i biograferne blev de danske ugerevyer genoptaget.

Gunnar  Nu's  tilgang  til  sporten  som  et upolitisk  felt  gjorde,  at  han  ikke  støttede den organisation, der arbejdede på at undgå en nazificering af den danske ungdom un -der besættelsens tryk. Det var Dansk Ungdomssamvirke, som  mente, at tyskerne skulle holdes ude i strakt arm, og derfor var kritisk over for DIFs tætte omgang med besættelsesmagten. Dansk Ungdomssamvirke måtte således opgive at få DIF til at underskrive  protesten  mod  jødeforfølgelserne  i oktober 1943.

Skønt DIF samarbejdede med aksemagterne  på  idrætsfronten,  satte  DIF  grænsen ved,  at  danske  idrætshold  stillede  op  mod hold fra den nazificerede norske idræt. Det -te forsøg på boykot lod Gunnar Nu dog hånt om,  idet  han  berettede  begejstret  om  den norske skøjteprinsesse Turid HellanBjørnstads  opvisning  i  Danmark  i  januar 1942 og hendes store succes i Tyskland og Østrig.  Efter  besættelsen  blev  skøjteprinsessen blacklistet i Norge.

Gunnar Nu engagerede sig også i finner -nes kamp. Han var så involveret, at han løb en personlig risiko ved i marts 1942 at tage til  det  krigshærgede  Finland,  hvorfra  han rapporterede til Idrætsbladet -  og  i  øvrigt også radioen - om idrættens voksende betydning  under  krigen  og  om  den  intime sammenhæng mellem militær dygtighed og idræt.  Når  det  havde  politisk  betydning, hang det sammen med, at Finland indtrådte i krigen mod Sovjet på tyskernes side i den såkaldte »fortsættelseskrig« fra den 26. juni 1941. Skønt Finland kun kæmpede for at få grænserne  rykket  tilbage  til  tiden  før  det sovjetiske  overfald  og  nederlaget  den  12. marts 1940, betød dets status som tysk allieret  reelt  set  støtte  til  de  tyske  krigsmål. Støtte  til  Finland  kunne  derfor  meget  vel opfattes som støtte til Tysklands kamp. Hvis finnerne  vandt,  vandt  tyskerne  jo  også. Idrætsbladet styrkede  imidlertid  sin  dækning af finsk idræt efter, at fortsættelseskri -gen var brudt ud.

## Fodboldlandskampe mod Tyskland

Vigtigst i idrætssamarbejdet med tyskerne var  nationalsporten fodbold, der formåede at tiltrække de store tilskuermasser. Gunnar Nu dækkede intensivt det dansk-tyske fodboldsamkvem  inklusive  udvekslingen  af dommere  mellem  de  to  lande  og  danske dommeres ledelse af rent tyske kampe. Han var udsendt reporter ved begge de to dansktyske fodboldlandskampe i Tyskland under besættelsen.

Tyskerne fik endelig deres fodboldlands -kamp mod Danmark på Victoria- Stadion i Hamborg lørdag den 17. november 1940. I Idrætsbladet var det årets begivenhed. Allerede  den  7.  november  var  der  store  optaktsartikler med gennemgang af de danske spillere. Gunnar Nu varmede op ved at for- tælle, at når spillerne løb ind på det tyske stadion,  ville  »kraftige  danske  hurraråb skylle ned over dem, og under hele kampen vil det ikke komme til at mangle på danske opmuntringsråb«  fra  danske  Tysklandsarbejdere 29 .

Gunnar Nu lagde op til en skæbnekamp for  det  undertippede  danske  hold 30 .  Optimismen blev ikke større af, at to af holdets bedste  angribere  Kai  Hansen  og  Helmuth Søbirk måtte melde fra på grund af skader. Gunnar Nu gjorde mindre ud af, at tyskerne måtte  undvære  deres  angrebses  Edmund Conen:

»Danmarks landshold i Hamborg kommer ud for en hårdere prøve end noget andet dansk landshold tidligere har været.  I  kommer  ud  for  et  maskinmæssigt pres,  et  enerverende  tryk  fra  første  til sidste sekund. I kommer ud for konditions-fænomener, der er i fineste form, og mod hvilke,  der  kræves  den  største  anspændelse og ydelse… Vi håber, at netop de sidste ændringer på holdet bevirker, at I giver hverandre håndslag på, at der skal spilles som aldrig før, at I ikke opgiver noget øjeblik, men giver Jer fuldt ud, således  at  Danmarks  fodboldære  trods nederlag står uplettet, når I trækker Jer tilbage fra Victoria Stadion«.

Gunnar Nu, der rejste med landsholdstruppen, gav et godt eksempel på kontinuiteten i de  venskabelige  relationer  mellem  danske og tyske sportsfolk før og efter 9. april 1940. Under overskriften »Med det danske landshold i Hamborg« fortalte han, at en repræsentant for det tyske fodboldforbund Foege i Padborg bød truppen velkommen til Tyskland.  Det  viste  sig,  at  han  og  den  danske landstræner  Sophus Nielsen var »gode, gamle bekendte. De havde spillet mod hin- anden i Kiel for næsten en menneskealder siden« 31 .

Gunnar  Nu  var  med  som  reporter  for Danmarks Radio og betonede kontinuiteten i  idrætssamkvemmet:  »Fodboldlandskampen mod Tyskland transmitteres på samme måde som tidligere landskampe. Kl. 1:20 åbner  jeg  for  mikrofonen  på  Victoria-Stadion … Det er i øvrigt den tredje fodboldlandskamp mellem Tyskland og Danmark, jeg  transmitterer« 32 .  Gunnar  Nu  undlod  at fortælle Idrætsbladets læsere, at rejsen bragte tydelige vidnesbyrd om, at Tyskland blev bombet. Det ville nu også have været svært på grund af censuren. Han berettede i 194, at spillerne fandt oplevelserne »spændende og interessante«. Et par mil fra Hamborg:

»Mørklægningsgardinerne  blev  forsigtigt løftet til side. Et godt stykke mod syd var himlen oplyst af bomber og luftværnsild. Ind imellem kunne vi høre luftskytsets  knitren.  Maskingeværernes  hårde rytme, og et tordenvejr af dumpe detonationer dannede grundmelodien. Ind imellem lød skarpe smæld fra små eksplosioner. Ingen af spillerne følte angst. De lod sig i hvert fald ikke mærke med det! »

Det  lykkedes  for  fodboldforbundets  magtfulde chef Leo Frederiksen at presse igennem, at truppen i en pause i skyderierne fik lov til at slippe ud af et beskyttelsesrum og begive sig hastigt mod deres hotel, det fashionable Hotel Atlantic, men da »brød et helvede løs over vore hoveder«. Først dagen efter gik det ifølge Gunnar Nu op for truppens  medlemmer,  »hvor  dumdristige  vi havde været« 33 .

Om formiddagen  inden  kampen  gik  de fleste af de danske spillere følge Gunnar Nu en tur i Hamborgs gader. Uden for hotellet stod flere Tysklandsarbejdere for at hilse på de  danske  spillere 34 .  »De  fortalte,  at  de  i lange tider havde glædet sig til denne dag. Der  var  kommet  danske  helt  fra  Kiel  og Bremen for at overvære kampen, og alle håbede de på, at danskerne ville gøre en god figur«. »Billetterne var købt for to uger si -den. Der var mange hundrede danske, der slet ikke havde fået nogen. De var kommet for  sent,  alt  var  revet  væk  for  lang  tid  siden«.

I Danmark var der også stor interesse for kampen, hvis 2. halvleg blev transmitteret i dansk radio af Gunnar Nu, der var nødt til at stå på en ølkasse for at kunne følge begivenhedernes gang 3 . Vanen tro startede de tyske  spillere  og  tilskuere  med  at  heile  til deres lands nationalmelodi 36 .

Omkring 2000 danskere var mødt op for at  heppe  på  Danmark  blandt  de  op  mod 30.000 tilskuere på et fyldt stadion 37 . Ifølge Gunnar Nu forsøgte de danske tilskuere at opildne  spillerne  ved  at  benytte  svenskerkampenes råb: Hissa-Hussa-Hejsa, men danskerne stod for spredt til at kunne trænge ordentligt igennem 38 .  Dog  dukkede der over hele stadionet små Dannebrogsflag op, som med Gunnar Nu's lyriske udtryk dannede »blomster på et græstæppe«.

Allerede på vejen hjem fra stadion kunne spillerne købe det første tyske særnummer om kampen, hvor de trods 1-0 nederlaget fik positiv kritik. Om aftenen mødtes tyske og danske spillere og ledere til festmiddag på hotellet, hvor Leo Frederiksen ifølge Gunnar Nu »takkede for invitationen, for kampen  og  for  det  bestående  venskab  mellem tysk og dansk fodbold« 39 . Der var ingen tilbageholdenhed at spore hos de tyske værter, der smurte de danske spillere grundigt med »en sølvblyant, en radering og et billedalbum med forskellige tyske motiver« vel vidende, at positiv omtale af Tyskland fra de danske landsholdsidolers og rollemodellers side var guld værd.

En  måned  senere  i  begyndelsen  af  juni 1941 opstod der uroligheder blandt tilskuerne  i  Idrætsparken,  da  Wienerholdet  Admira på selveste Grundlovsdag - oven i købet  klædt  i  rødt  og  hvidt  -  demonstrerede stortysk overlegenhed ved at besejre et udvalgt  københavnsk  fodboldhold  med  4-1. De danske tilskuere sagde ganske enkelt fra over for det konkrete idrætssamkvem ved at håne gæsternes heilen og ydmyge det tyske soldaterpublikum gennem verbale og fysiske angreb. Det lykkedes i en sådan grad, at tyskerne truede med at trække bajonetterne og både tyskere og danskere måtte en tur på hospitalet.

Det var dermed modstand mod besættelsesmagten på fodboldstadion, der nu bremsede idrætssamkvemmet med Tyskland på dansk grund. Urolighederne blev det første eksempel  på  omfattende  tilskueruroligheder i dansk idrætshistorie og blev det første markante  eksempel  på  åben  kollektiv  aggression  mod  besættelsesmagten  i  Danmark.

Begivenhederne i  Idrætsparken  blev  taget meget alvorligt af de danske myndigheder, der med rette frygtede at blive straffet af  tyskerne  for  deres  manglende  kontrol med situationen. Der blev skrevet tre politirapporter, og omkring 80 kontrollører, politibetjente, officials, stævneansvarlige, dom -mere og privatpersoner blev afhørt i sagen. Også Gunnar Nu blev afhørt, og han havde noteret sig, at der ved udgangen ved hockeybanen ved kampens ophør var en del tyske soldater på vej mod udgangen, og »pludselig vendte en af de tyske soldater sig om og slog  flere  gange  en  dansker,  der  gik  lige bagved  i  hovedet«.  Derpå  iagttog  Gunnar Nu, at de danske tilskuere indtog en »noget truende holdning omkring de tyske solda- ter,  som  blev  noget  trykket  af  danskernes holdning«.

For at dæmpe den tyske rigsbefuldmægtigede Renthe-Finks vrede forsikrede DBUs formand  Leo  Frederiksen  ham  om,  at  det var  moralsk  defekte  elementer  blandt  tilskuerne,  der  truede  med  at  ødelægge  det gode samarbejde. Renthe-Fink lod sig dog ikke  formilde  og  reagerede  til  Leo  Frederiksens  store  fortrydelse  ved  at  nedtone idrætssamarbejdet  og  aflyse  de  resterende Admirakampe  og  de  umiddelbart  forestående landskampe mod Sverige og Tyskland i  Idrætsparken.  Den  sidste  fodboldlandskamp  foregik  derfor  i  Tyskland.  Det  var altså  tyskerne,  der  dæmpede  idrætssamkvemmet, og DIFs topledelse, der ønskede det videreført på højeste niveau. Hvor det i starten af besættelsen var DIF-lederne, der havde været bange for tilskueruroligheder, og  Renthe-Fink,  der  havde  presset  på  for idrætssamarbejde,  var  rollerne  nu  byttet om.

Idrætssamarbejdet  fortsatte  nu  på  tysk grund,  og  i  det  genoptagne  idrætssamarbejde var fodboldlandskampen den 16. november 1941 af størst betydning for de danske og tyske sportsmyndigheder. Det var en returkamp i forbindelse med den af tyskerne aflyste  kamp  i  Parken  og  blev  den  sidste fodboldlandskamp mod Tyskland under besættelsen 40 .

Oprindeligt  var  det  bestemt,  at  kampen skulle foregå på det prestigefyldte Olympia Stadion i Berlin. Med tyske blade som kilde kunne  Gunnar  Nu  meddele,  at  kampen  i stedet  skulle  foregå  i  Dresden 41 .  Det  har utvivlsomt været en straf for de danske fodbolduroligheder i juni 1941. I hvert fald var der ingen problemer for svenskerne i at spille på Olympia Stadion, hvor de den . oktober 1942 vandt 4-2 over Tyskland.

De tyske blades sportsmedarbejdere be- skæftigede sig indgående med spørgsmålet om, hvilke spillere der kom med i startopstillingen, og den tyske dagspresse karakteriserede den danske trup som et hold af meget høj klasse 42 .  En  artikel  i  nazistpartiets blad Völkischer Beobachter manede til forsigtighed  mod  et  stærkt  spillende  dansk hold 43 .

Gunnar Nu Hansen håbede i en optakt til kampen, at den danske trup ville få lov til at besigtige Dresden, en af »Tysklands smukkeste byer«, »Det tyske Florenz«  med »skønne gamle bygninger« og uerstattelige kunstsamlinger« 44 .  Gunnar  Nu  var  med  i Dresden  som  radioreporter  og  skulle  give en  direkte  reportage  fra  anden  halvleg  af kampen 4 . I stedet blev det dog kun til et referat på ca. 30 minutter sendt fra Berlin, da der ikke var tilgængelige optagefaciliteter i Dresden 46 .

I Idrætsbladet berettede Gunnar Nu om sine  oplevelser  over  en  helside 47 .  Han  gav udtryk for normalitet og luksus på trods af, at Tyskland var i krig: »Der var 20 minutter til at komme fra Berlins imponerende lufthavn til Anhalter Bahnhof … I hurtigtoget til Dresden var der reserveret pladser i spisevognen til landsholdet«. Dog kom landsholdsspillerne til deres store utilfredshed til at stå det meste af vejen, da de ikke kunne forblive i spisevognen. Men de nåede dog i god ro og orden frem til Hotel Europahof. Aftenen  blev  tilbragt  i  Cirkus  Schumann, inviteret af danskernes gode bekendte Willy Schumann. Blandt de optrædende var bl.a. Bivognen .

Stævnets organisering bar tydeligt præg af,  at  Tyskland  var  i  krig.  Banen  var  ikke særlig festligt prydet. Der var kun fire store flag.  Tysklands, Danmarks og Sveriges og det tyske rigssportsflag. Der manglede end -og  hjørneflag.  Når  Sveriges  flag  var  med, skyldtes  det  utvivlsomt,  at  der  var  svensk dommer, hvilket gav tyskerne en mulighed for  at  betone  den  nordisk-germanske  enhed 48 .

Den danske trup kom til at indgå i den tyske militære propaganda. Tyskerne havde givet stævnet en militær ramme ved at varme op med en fodboldkamp mellem et udvalgt hold fra Luftwaffe og fra den lokale garnison i Dresden, der resulterede i en sidste minuts sejr til luftvåbnet. Et militærorkester spillede Kong Christian og de to tyske nationalmelodier, altså også den nazistiske slagsang Horst Wessell sangen, da dommeren og de 22 spillere havde taget opstilling midt på banen, hvilket blev hilst af et »livligt bifald«.

Et referat af en af BBCs danske udsendelser fra november 1941 er bevaret i udenrigsministeriets arkiv og vidner om et angreb i stærke vendinger på det danske idrætssamarbejde - specielt landskampen i Dresden: Sådanne arrangementer fik kun danskerne til at fremstå som tyskvenlige, når de fromt og uskyldigt lod sig udnytte af nazisterne. Tyskerne brugte kampen i propagandaøjemed, og de danske landsholdsspillere skulle derfor  lade  sig  inspirere  af  deres  norske idrætsstrejkende brødre og afholde sig fra stævner  eller  kampe  med  nazister  »af  enhver afskygning«.

Med adresse til Gunnar Nu sagde BBCs danske nyhedoplæser Leif Gundel, at:

»I sin reportage fra Tyskland i aftes erklærede radioavisens sportsredaktør, at danskerne  havde  grund  til  at  være  tilfredse med resultatet: 1 mål mod 1. Hvad er det dog for en begrebsforvirring? Der havde  været  grund  til  at  være  tilfreds, hvis denne kamp slet ikke havde fundet sted … Sporten er ikke længere upolitisk. Internationale sportsstævner bliver brugt som et politisk våben af Danmarks politi- ske fjende. Danske sportsfolk, der deltager i idrætskonkurrencer med tyskere og nazister, stempler sig som tyskvenlige og tilsmudser Danmarks navn i den frie verdens bevidsthed«. 49

## Atletiklandskamp

Gunnar Nu's karriere på Danmarks største sportsavis Idrætsbladet illustrerer godt, hvor påvirket personer, der skrev til offentligheden, var af de skiftende politiske konjunkturer, der efterhånden gjorde det mere og mere belastende at omtale Tyskland i positive vendinger. Han forlod midt under besættelsen bladet og hans faste rubrik »Idrætsdagbog«  fremkom  sidste  gang  den 16. juni 1942. På dette tidspunkt var idrætssamkvemmet med Tyskland også hørt op.

Den sidste weekend i august 1943 var der landskamp  i  atletik  mellem  Danmark  og Sverige i Stockholm den 28. og 29. august. Det  var  planlagt,  at  atletikstævnet  kunne følges i Danmark via den allestedsnærværende Gunnar Nu Hansens transmissioner i radioen.

Kampen mod den stærke svenske atletiknation gav afløb for en god del dansk natio -nalfølelse  på  stadion.  Med  Gunnar  Nu's ord:

»Vi var glade og lykkelige over vore atletikmænds  tapre  og  glimrende  indsats. Som kåde drenge flokkedes vi om Niels Holst-Sørensen og Gunnar Bergsten efter  deres  gigantiske  præstation  på  800 meteren, og med stolthed i hjerte og øjne fulgte vi dem, da de på tilskuernes opfordring løb æresrunde på det flagbesmyk -kede stadion«. 50

Efter om lørdagen at have dækket 800-meter løbet ærgrede Gunnar Nu sig over afbrydelsen af transmissionen af den spændende dyst i 10-kilometer-løbet, hvor den garvede danske  løber  Harry  Siefert  stod  til  at  forbedre  den  danske  rekord  på  distancen  og forsøgte  at  udfordre  de  svenske  favoritter. Ingen på stadion vidste i det øjeblik, hvad der foregik i Danmark, og at alle telefonforbindelser mellem Danmark og Sverige var blevet afbrudt i kølvandet på, at statsminister  Scavenius  havde  fået  overrakt  udenrigsminister  Ribbentrops  krav  om  militær undtagelsestilstand i Danmark.

Landskampen i atletik i august 1943 fandt altså sted midt under augustoprøret, hvilket skabte en alsangsagtig atmosfære på stadion i Stockholm, hvor den nye danske komet Holst-Sørensen  fejrede  store  triumfer.  Det var skæbnens ironi, at atletikforbundet som det oprindeligt mest tyskvenlige idrætsforbund - med en nazistisk ledelse - efter et ledelsesskift  blev  det  forbund,  der  ved  tilfældighedernes spil tydeligst blev forbundet med  en  national  manifestation  vendt  mod tyskerne på grund af det tidsmæssige sammenfald  mellem  augustoprør  og  atletiklandskamp. Dette stævne var også med til at smede  Gunnar  Nu  Hansens  begyndende nye image, som den der stod for den antityske, ærkedanske nationaldyrkelse.

## I røg og damp

Efter kampene omkring Stalingrad i vinteren 1942/43 blev det mere og mere tydeligt, at tyskerne ikke kunne vinde krigen. Gunnar  Nu  stod  nu  over  for  store  problemer, hvis det eneste danskerne huskede ham for, var  det  store  engagement  i  de  nazistiske lege i 1936 og i idrætssamkvemmet med tyskerne  i  begyndelsen  af  besættelsen.  Især ville det være pinligt, hvis interviewet med den tyske rigssportsfører blev hevet frem.

I slutningen af besættelsen er der tegn på, at tyskerne opfattede Gunnar Nu som en af- gjort belastning, hvilket dog ikke havde forbindelse til hans virke som sportsjournalist. Gunnar Nu havde været ansat på Politikens Idrætsbladet ,  og der kunne være spændinger mellem de forskellige redaktioner. Journalisten  og  den  tysk-kritiske  forfatter  Vilhelm  Bergstrøm  registrerede  den  16.  september  1944  i  sin  store  krigsdagbog,  at Gunnar Nu blev anholdt af tyskerne på sit kontor i radiobygningen, da han havde fil -met  tyskerne.  Ifølge  Gunnar  Nu  Hansens egne  oplysninger  skete  arrestationen  som reaktion på en gruppes aktiviteter for at dokumentere tyskernes virke i Danmark under  besættelsen.  Bergstrøm  skrev,  at  »det undrer mig såre, idet jeg altid har troet, at han hørte til på den anden side«.

Paradoksalt nok blev Gunnar Nu's appellerende  stemme  i  befrielsesrusen  til  selve symbolet på den antityske stemning og opgøret  med  diktaturet  i  efterkrigstidens  radio- og filmproduktioner, som filmen Danmark i Lænker fra 194. Her har Gunnar Nu i  øvrigt  også fået bragt et klip med dansk fodbold uden tilskuere, der skal antyde tyskernes overgreb mod den danske sport under  besættelsen,  men  reelt  foregik  længe efter, at idrætssamkvemmet med Tyskland var slut. Gunnar Nu's uovertrufne evne til at udtrykke dansk folkeligt engagement og nerve blev igen anvendt, men nu i en anden sags tjeneste. Han lod sig også gerne fotografere med frihedskæmperarmbind og mellem den allierede kamps koryfæer som general Montgomery og fra dansk side John Christmas Møller.

Gunnar Nu, der i oktober 1940 havde interviewet den tyske rigssportsfører, kunne nu  bruge  sin  velkendte  evne  til  at  skabe nærvær og stemning ved en direkte transmission  fra  anholdelsen  af  en  mistænkt landsforræder.  Med  historikeren  John  T. Lauridsens  ord  var  Gunnar  Nu  »her  på

hjemmebane  ligesom  en  sportskamp  med tabere og vindere« 1 . Han tog også det unge multiboldtalent Knud Lundberg med ud for at  se  den  norske  landsforræder  Quisling blive dømt til døden på Akershus i Oslo og fremstillede nu idrætsarenaen under besættelsen som præget af en kold skulder vendt mod tyskerne.

I  Gunnar Nu Hansens fotobog fra 194 Danmarks kamp for frihed og ret havde han fået et medlem af Frihedsrådet og minister i befrielsesregeringen  -  den  socialdemokratisk affilierede Frode Jakobsen - til at skrive et forord om den danske befolknings samlede  kamp  mod  fjenden,  der  kulminerede med urolighederne den 29. august 1943 og folkestrejkerne  i  sommeren  1944.  Bogen udkom  på  det  socialdemokratiske  Forlag Fremad som led i AOFs Bogkreds. Gunnar Nu fortalte i bogen om, hvordan han lige siden  den  9.  april  1940  havde  deltaget  i  en gruppe,  der  søgte  at  filme  fjendens  over -greb.  For  at  forstå  de  farer,  han  stod  over for, måtte man huske, at:

»Under besættelsesårene var det lige så farligt at rette et fotografiapparat som en maskinpistol mod  tyskerne. Først og fremmest var tyskerne og deres håndlangere bange for spionage, men de frygtede sikkert lige så meget, at deres skændselsgerninger skulle blive bevaret for efterverdenen  gennem  afslørende  fotografi -er«.

Bogen  rummede  nærbilleder  af  »landsforrædere«,  der  blev  arresteret  eller  sad  i  arrest.  På  forsiden  af  bogen  var  Gunnar  Nu placeret med frihedskæmperarmbind i røg og  damp  på  noget,  der  umiddelbart  ledte tanken hen på et militærkøretøj.

Om  sporten  under  besættelsen  vidnede kun tre billeder. Et udateret, der viste, hvor- dan tyskerne »har gjort forsøg på at lamme idrætslivet. Efter nogle optrin mellem danske og tyske soldater forbød tyskerne, at der måtte  komme tilskuere  til  turneringskampene.  For  at  holde  kampene  i  gang  blev kampene  spillet  alligevel,  men  for  tomme bænkerader«. De to andre fotografier viste tyskere, der trænede på Østerbro Stadion og holdt troppeparade i Fælledparken 2 .

Senere lagde han engageret radiostemme til  reportager  fra  NATO-møder, der fremstod som dansk producerede, men i realiteten var fremstillet af United States Information Service, hvorved han blev forbandt sig klart med de vestallieredes kreds.

## Konklusion

Gunnar Nu Hansen blev den mest centrale journalist i formidlingen af det dansk-tyske idrætssamarbejde  under  besættelsen.  Det gjaldt  både  i  radioen,  i  ugerevyer  og  i Idrætsbladet ,  hvor Gunnar Nu entusiastisk berettede  om  de  dansk-tyske  kampe,  de mange tyskvenlige danske idrætsfolks indsats og fodboldlandsholdets succesrige kampe på trods af, at  f.eks.  fodboldlandsholdets tur til Hamborg bragte tydelige vidnesbyrd om, at Tyskland blev bombet. På en tur  til  Tyskland  for  danske  sportsjournalister interviewede han i oktober 1940 entusiastisk den tyske rigssportsfører, som herved fik mulighed for at gøre propaganda for Førerens geniale idrætspolitik.

Gunnar Nu Hansen var ikke påvirket af DIFs forsøg på boykot af kampe med den nazificerede  norske  idræt,  og  han  støttede de finske idrætsmænds kamp mod Sovjet på et tidspunkt, hvor deres sejr ville være ensbetydende med tysk sejr. Som logisk konsekvens af sit tætte samarbejde med den tyske idrætsverden, måtte han tage afstand fra, at DIF indgik i den demokratioprustende pa- raplyorganisation  Dansk  Ungdomssamvirke, som forsøgte at overtale danskerne til at holde tyskerne ude i strakt arm og forsøgte at overtale DIF til at underskrive protesten mod jødeforfølgelserne i oktober 1943.

I løbet af besættelsen gennemførte han et politisk hamskifte, der kulminerede med, at han i september 1944 blev arresteret af det tyske  politi  for  illegal  fotografering.  Som udsendt reporter ved atletiklandskampen i Stockholm i august 1943, der foregik midt under  undtagelsestilstand  og  folkestrejker, kunne han efterhånden mere og mere sættes i  forbindelse  med  den  nye  kobling  af  alsangsstemning og antityske stemninger inden for idrætten.

Når Gunnar Nu i befrielsesrusen så entydigt  kunne  forbindes  med  en  kobling  af danskhed  og  demokrati,  skyldes  det  ikke mindst, at han medvirkede til alsangsstemningen, som fra at have været en lidt diffus dyrkelse af danskhedens symboler i begyndelsen  af  besættelsen,  mere  og  mere  blev associeret med  antityskhed, efterhånden som  det  blev  tydeligere,  at  tyskerne  ikke kunne  vinde  krigen.  Efter  befrielsen  stod han klar med mikrofonen for at kommentere klapjagten på dem, der var landet på den forkerte side af den nationale skillelinje.

Der er intet, der tyder på, at Gunnar Nu nogen sinde forstod idrættens politiske dimension  endsige  den  grad  af  politisering, han selv havde medvirket til i sin entusiastiske dækning af det dansk-tyske idrætssamarbejde. Der synes tværtimod at være tale om en kontinuitet i Gunnar Nu's blindhed over for den nazistiske idræts politiske dimension fra OL i 1936, gennem besættelse og efterkrigstid.

I  1984 sendte DR-fjernsyn et mærkværdigt  hyldestportræt  af  Gunnar  Nu.  Det  er vist kun inden for fjernsynets sportssektion, at  en  så  massiv  historisk  uvidenhed  og manglende sans for politik og propaganda kan trives. Programmet handlede om Gunnar Nu og De Olympiske Lege i Berlin 1936, og det var krydret med klip fra Leni Riefenstahls  Olympia  film  inklusive  der  Führer. Her fik Gunnar Nu mulighed for at hylde de fantastiske lege i 1936 og udbrede sin forestilling  om  idrættens  forbrødrende  kraft. Filmen slutter med, at Gunnar Nu står ved Brandenburger  Tor  og  beklager  sig  over Muren, der på dette tidspunkt skilte øst fra vest. Det var der jo al mulig grund til, men han begræd Muren med udgangspunkt i det festlige liv, der var i Berlin under OL i 1936, hvor ikke var noget, der skilte folk.

Der er ingen kilder, der tyder i retning af, at  Gunnar  Nu  skulle  føle  sympati  for  den nazistiske ideologi, det skulle da lige være for dens enorme satsning på idræt og dyrkelse af kroppen, som store dele af den danske  idrætsverden  var  imponeret  af.  Men  i praksis kom Gunnar Nu til at tjene den nazistiske propaganda gennem sin fastholdelse af, at idrætten var upolitisk trods heilen, hagekors,  Horst  Wessel  sang  og  stævner med  Luftwaffe.  Gunnar  Nu  er  det  bedste eksempel på dansk idræts skyklapmentalitet og den politisering, det kan medføre, når man  fanatisk  fremhæver  idrættens  upolitiskhed samtidig med, at man spiller »fodbold med fjenden«.

I  dag  er  Gunnar  »Nu«  det  nærmeste, sportsjournalistikken kommer på en nationalhelt, der hyldes i store jubilæumsudsendelser i tv, med sin egen Gunnar Nu Hansens Plads ved Østerfælled Torv på Østerbro, og med hans optagelse i Hall of Fame i Idrættens Hus i Brøndby, der intet nævner om hans ageren under besættelsen.

Gennem  sin  nærværende  reportagestil har Gunnar Nu så afgjort leveret et væsentligt  bidrag  til  den  danske  nationalfølelse gennem sport.  1930'erne  og  besættelsestiden udgør trods alt en mindre del af hans lange karriere som engageret sportsjournalist. Nutidens idrætsledere og -udøvere kan dog også lære af Gunnar Nu's eksempel, at det er vigtigt at forankre sin hurrapatriotisme  solidt  i  demokratiets  muld  og  at  have blik for sportens politiske funktioner.

Som  nutidsmenneske  er  det  let  at  fordømme Gunnar Nu's ukritiske virke inden for sportsjournalistikken, men man er nødt til  at  spørge  sig  selv,  hvad  man  ville  have gjort, hvis man som ungt menneske fik mu -lighed for sit livs karrieregennembrud ved det hidtil største og mest skelsættende OL. Hvad ville vi selv have gjort, hvis vi havde levet under besættelsen, og vores vigtigste journalistiske  eksistensberettigelse  i  form af de danske sportsfolks møde med udlandet var indskrænket til Sverige og Tyskland eller ingenting?

## Noter

- 1 Idrætsbladet (forkortes IB) 8/8 1940
- 2 Drotner, K., »Grænseløse Medier« i Dansk Mediehistorie, bind 2 , 1997, side 11.
- 3 Kayser Nielsen N., Gunnar »Nu« og sportsjournalistikken - om danskhed i sporten, Idrætshistorisk Årbog 1993, s.79-91.
- 4 Jauert,  P.,  »Hjemmets  vægge  udvides«  i  Dansk Mediehistorie, bind 2, 1997, side 199-203.
-  Bonde, H, Fodbold med fjenden , 2006.
- 6 Hvor intet  andet  er  nævnt  er  teksten  baseret  på Bonde, H., Fodbold med Fjenden, Syddansk Universitetsforlag, Odense, 2006.
- 7 Ved Mikrofonen, Gunnar Hansen, 1:3, DR, 1983, interview ved Carsten Fischer.
- 8 IB 27. februar 1936, s. 24.
- 9 Hansen G., Med mennesker og mikrofon, 1944, s.37.
- 10  Dette afsnit er baseret på Bonde, 2006, s.16-229.
- 11  IB 31/10 1940.
- 12  Arbejderbladet d. 18/8, 21/8 og 22/8 1940 - 2/, 30/, 31/, 27/ og / 1941.
- 13  Oplagskontrollens  Bulletin  for  1938-1947,  udgivet af Dansk Reklame-Forening, Kbh.
- 14  Fodbold - Hele landets magasin, jan. 1941.
- 1  IB 6/ 1941, s.1.
- 16  Danmarks Radios arkiv 30/10 1940.
- 17  Det kan undre hvorfor von Tschammer blev udnævnt til rigssportsfører på trods af, at han ikke kunne henvise til kvalifikationer inden for idræts -udøvelse eller -ledelse? Ifølge den tyske historiker Hans Joachim Teichler af to grunde. For det første fordi han gennem sin karriere i SA havde vist sin »handlekraft«. Han var som fører ansvarlig  for  en  »SA-gruppe  Mitte«  i  Dessau  (fra  1/3 1932-1/4  1933).  Denne  terrorgruppe  iværksatte den 12/2 1933 i Eisleben storm på et kommunistisk  partihus  og  den  bagvedliggende  Turnhal, hvor der var en turnering i gang. Angrebet resulterede  i  12  arbejdersportsfolks  og  et  13-årigt barns død samt mange hårdt sårede. For det andet havde  von  Tschammer  en  kultiveret  fremtoning og  sprogkundskaber  i  engelsk  og  fransk,  noget der i høj grad savnedes i den gamle garde af naziveteraner  specielt  fra  SA.  Sådanne  kvalifikatio -ner  var  nødvendige  ved  forberedelsen  af  OL  i Berlin 1936.
- 18  Hansen, G, Med mennesker og mikrofon, 1944, s.34.
- 19  Andersson T., »Kung Fotboll«, Stockholm, 2002, s.79.
- 20  Hansen, ibid.
- 21  IB 21/10, 1940.
- 22  Frit Danmark, 30/10 1941 (London)
- 23  IB 28/10 1941, s.1.
- 24  IB 3/3 1941, s.1 &amp; IB 1/4 1941, s.1.
- 2  IB 28/3 1941, s.1.
- 26  IB 13/3 1941.
- 27  IB 3/3 1941, s.1.
- 28  IB 20/3 1940.
- 29  IB 7/11 1940.
- 30  IB 14/11 1940.
- 31  IB 18/11 1940.
- 32  IB 14/11 1940, s.1.
- 33  Hansen, 1944, s.44ff.
- 34  IB 18/11 1940.
- 3  Dansk Boldspil-Union (forkortes DBU) - pakke 17 - DBUs journaler 26/10 1940 &amp; Andersen, E. (red), »Dansk Boldspil-Union 1889-1964«, forlaget Urania, København, 1964, s.129
- 36  Meidell  B.,»Slået  med  beundring«,  København, 200, s.177.
- 37  DBU - pakke 113 - DBUs Officielle Meddelelser 30/11 1940, jf. også Fædrelandet 18/11 1940.
- 38  IB 18/11 1940.
- 39  IB 18/11 1940.
- 40  DBU - pakke 17
- 41  IB 10/11 1941.
- 42  IB 14/11 1941.
- 43  IB 14/11 1941.
- 44  IB 14/10 1941, s.1.
- 4  DBU - pakke 17 - DBUs journaler 26/10 1940 og Andersen 1964, s.129
- 46  Hansen, 1944, s. 43ff.
- 47  IB 18/11 1941.
- 48  Fædrelandet 17/11 1941.
- 49  Udenrigsministeriets Arkiv, 84.C.1  -  Udenlandsk radio og ikke-offentliggjort nyhedsstof resumé - 18/11 1941
- 0  Hansen, ibid.
- 1  Lauridsen, J.T., Dansk Nazisme - 1930-4 - og derefter, Gyldendal, 2002, s.406.
- 2  Hansen  Gunnar,  Danmarks  kamp  for  frihed  og ret, København 194.