Kom Herind?
Forfattere: Line Rosenvinge
Tidsskrift: tidsskriftforuddannelsesvidens (2022-05-16)

BY

DJES

May 2022

Number 1

Volume 1

DJES

/~ AARHUS UNIVERSITET

## Indblik &amp; Indspark

## Kom herind?

Nu må det være nok med al den snak om inklusion

Line Rosenvinge

Pædagogstuderende ved Københavns Professionshøjskole

Publiceret online 15. maj, 2022

Dette værk er licenseret under en

Creative Commons Kreditering 4.0 International-licens

DJES udgives af Afdeling for Uddannelsesvidenskab, Danmarks institut for Uddannelse og Pædagogik, DPU, Aarhus Universitet, AU

## Kom herind?

## Nu må det være nok med al den snak om inklusion

Line Rosenvinge 1

Jeg gider ikke favne vidt og bredt og inkludere alle og altid. Jeg vil hellere tænke ind i boksen, tale om det fælles bedste og vende tilbage til normen. Fordi jeg tror på, at det er en pædagogisk opgave at tage ansvar for det, som er det bedste for de fleste for det meste. Fordi jeg mener, at professionelle pædagoger har kyndighed og myndighed - og forpligtelse - til at rammesætte måden vi er sammen på. Fordi det ikke handler om dig eller mig. Det handler om os.

Nøgleord : pædagogik, inklusion, normkritik, fællesskab, mangfoldighedsdagsorden, børnesensitivitet

'Er det dit behov eller barnets behov?' Spørgsmålet falder i en samtale, hvor jeg tydeligvis befinder mig temmelig langt fra min kollega. Jeg ved godt, at det altid handler om barnet. Det handler om barnets trivsel, udvikling og dannelse. Jovist. Så vidt er vi enige. Jeg kan se, at min  kollega bliver meget  træt, da jeg prompte svarer hende: 'Det handler om os'.

Vi står ved kaffeautomaten i dagtilbuddets personalerum. Vi sidder altså ikke i et møderum i færd med at drøfte pædagogiske strategier,  evaluere  nylige  aktiviteter  eller  udfylde en handleplan; men disse uformelle kollegiale fagsnakke ved kaffeautomaten er uvurderlige i en profession, hvis aktører for det meste er 'på gulvet',  som  vi  ynder  at  sige,  når  vi  mener 'med børnene'.

Min  henkastede  bemærkning,  der  tændte en livlig debat om en pædagogisk grundkonflikt gik på en undring om et børnehavebarns sovebehov. Dette barn var ofte stuens eneste sovebarn  -  og  grundet  institutionens  gældende praksis for soverutiner - krævede det, at en voksen gik fra. For barnet skulle puttes og våges ved. Når han vågnede, skulle en voksen forsøge at få ham til at falde til ro igen for eventuelt at forlænge søvnen. Når dette ævred blev opgivet, skulle barnet klædes på og følges på legepladsen,  hvor  resten  af  stuens  børn  befandt sig.

Jeg tillod mig at undre mig over, at en kollega kunne være så lang tid sammen med ét barn - nogle gange op til halvanden time - når jeg  erfarede,  at  barnet  som  regel  kun  sov  en halv time. I udgangspunktet vil jeg tro på, at når kolleger går fra gruppen og har særlig opmærksomhed på et eller flere individer, så er det fordi, at denne prioritering er pædagogisk begrundet.  Men  jeg  tillader  mig  også  at  betvivle, om det er kollegialt solidarisk og fagligt forsvarligt  at  hellige  sig  den  enkelte,  når  det sker på bekostning af gruppen fordi en kollega står med eneansvar for resten af stuen, typisk tyve børn. Altså børn, der potentielt også kan have brug for eksklusiv voksenkontakt i eventuelt pludseligt opståede situationer.

Kollegaen, som jeg talte med ved kaffeautomaten,  var  en  ressourcepædagog  bevilget  af kommunen grundet institutionens kritiske tilsynsrapporter.  Ressourcepædagogen  har  helt sikkert sans for pædagogik. I al fald ideal-pædagogik. Realpædagogik kan se noget anderledes ud! Ideelt tilbydes alle børn med snerten af et søvnbehov mulighed for at sove. Reelt kan det være et puslespil, der ikke går op, hvis der skal være voksne, som putter, våger og klæder børn på ude af synk.

1 Kontakt : Line Rosenvinge, paed218916@gmail.com, Pædagogstuderende ved Københavns Professionshøjskole

Måltidet kan også skabe pædagogiske udfordringer, fordi man skal afveje individers behov i forhold til kollektive hensigtsmæssigheder. Igen kan idealer kollidere med realiteter. Et eksempel fra praksis: Ledelsen ønsker, at institutionen arbejder med spisekultur og madmod, blandt andet ved at maden præsenteres, før  den  serveres.  Fremragende.  Det  vil  jeg gerne skrive under på. Men det nytter ikke noget, hvis jeg ikke kan få ørenlyd, når jeg sidder ved et bord med cirka syv børn, hvoraf to tilsyneladende hverken forstår eller taler dansk og en tredje end ikke gider sidde på skamlen. Af de resterende børn ved bordet er der to, som tydeligvis allerede har lært at holde på en gaffel og cirka to, som bliver forvirret af uroen og vanskeligt kan holde fokus på måltidet. Det er ikke hyggeligt og rart at sidde sammen om et måltid, når det foregår på sådanne præmisser. Kunne jeg gøre det bedre?

Jeg véd, at det kan gøres bedre. For jeg har oplevet, at kolleger på andre stuer i andre institutioner lykkes bedre både med praksis for sovebørn og måltidskultur. Jeg vil gerne blive bedre og tænker over, hvad jeg har set, der virker. Jeg prøver at forstå, hvordan det virker, så jeg kan gøre det efter.

Dilemmaet med børnenes individuelle sovebehov og lav voksennormering i middagsstunden, hvor personalet afvikler pauser, skaber rigtignok udfordringer i forhold til, hvem der bør være hvor og med hvem, hvornår og hvor længe. Som regel kan disse udfordringer løses  med  samarbejde  på  tværs  af  stuerne (mange steder er der for eksempel tre voksne ude med fælles ansvar for cirka tres børn på en legeplads ud fra den begrundelse, at voksennormeringen kan være lavere, når børnene kan lege uden for; denne antagelse kan betvivles). I den oven for nævnte case kunne man overveje at spørge forældrene om barnets sovebehov og rutiner i hjemmet.

Endelig  er  der  den  oplagte  mulighed,  at børn, som er ved at blive vænnet fra eftermiddagslur,  fordi  det  vurderes,  at  de  reelt  ikke længere har behovet, får lov at blive inden for, når resten af stuen går på legeplads. Disse børn kan eventuelt selv sidde i en sofa med en bog, mens en voksen rydder af efter det netop afviklede måltid. Den voksne kan samtidig, alt efter behov, hyggesludre med de børn, som er på stuen. Hvis de børn, som plejer at få sig en lur efter frokost, bliver tilbudt denne rolige stund, er der en vis sandsynlighed for, at de har tilstrækkeligt med energi og overskud til resten af dagen. Der er også en mulighed for, at barnet  får  en  længere  ubrudt  nattesøvn  derhjemme.

Dilemmaet idealpædagogik versus realpædagogik  i  relation  til  overgange  er  generelt også udfordrende. Det er min erfaring, at måltidet  begynder  lang  tid  før  vi  sætter  os  til bords. Man kan ikke bare ringe med en klokke, bede gæsterne læse bordplanen og finde deres plads. Først skal hele stuen, mere eller mindre samtidigt vaske hænder og have skiftet ble eller tisse af. Her tænker jeg på stuer i børnehaven, der i perioder kan have ganske få, måske bare en eller to blebørn, andre perioder fem eller flere, men også blebørn kan blive bedt om at sætte sig på toilettet for at prøve at tisse. De fleste stuer har to toiletter. To toiletter til tyve børn? Selv for voksne kan det være svært med god køkultur. Hvis der er ro i rækkerne - altså hvis den voksne allerede hér tager pædagogisk ansvar  -  så  forplanter  det  sig  i  gruppen  før voksne og børn sætter sig i rundkreds til samling.

Det er min fornemmelse, at man gør sig selv og hinanden en stor tjeneste, hvis man får en børneflok til at holde samling umiddelbart før et  måltid.  Dette  gælder både for hovedmåltidet, frokosten, samt  eftermiddagens  frugt. Selve samlingen bør afvikles efter alle kunstens regler,  ligesom  overgangen  fra  gulv  til  bord bør afvikles gelinde. Her kan der være variationer i praksisstil og indretningsmæssige hensyn.

Soverutiner og madkultur er klassiske eksempler  fra  almen  praksis.  Tager  vi  yderlig- hederne med, har jeg erfaret, hvordan en stue blev ommøbleret for at tage hensyn til et barn, der havde svært ved at ankomme om morgenen. Derfor rykkede man en sofa væk fra en blændet dør, så det udfordrede barn kunne få en  personlig  indgang  på  stuen.  Det  var  godt tænkt,  fordi  det  gav  barnet  mulighed  for  at undgå morgenmylderet ved garderobeindgangen. På dage hvor dette barn får en dårlig start, kan barnet uden varsel og uden åbenlys anledning finde på at kaste med inventar og diverse genstande,  give  lussinger  til  sine  jævnaldrende, vælte de mindste omkuld samt sparke og  give  knytnæveslag  til  de  voksne,  ligesom barnets  verbale  trusler  og  seksualiserede  adfærd er mere udtalt. Ofte spiser barnet i et afskærmet område af stuen eller på et gangareal sammen med en voksen  og  et  jævnaldrende barn, hvis samvær de voksne vurderer har en beroligende indflydelse på det udfordrede udadvendte impulsstyrede barn.

Men ommøbleringen, motiveret af hensyn til det udfordrede udadvendte barn, betød at et udfordret indadvendt barn mistede sin 'faste plads' i hulrummet ved en radiator. Her plejede han at sidde ved samling. Da sofaen fik ny plads, var hulrummet væk. Dette fik det indadvendte barn til at være fysisk udfarende og utrygt.  Dette  barn  kan  vanligvis  vanskeligt hvis  overhovedet  indgå  i  legerelationer  med andre  børn.  Nogle  dage  opholder  barnet  sig mest i hjørnerne på stuen eller under et bord med en håndfuldfigurer hentet fra kassen med Bakugan og Gormiti. Barnet lader til at hygge sig  i  sit  eget  selskab  og  siger  små  repetitive lyde mens figurerne flyttes rundt. Når der er meget larm, holder barnet sig for ørerne.

Gennem længere tid har det udfordrede udadvendte barn foranlediget adskillige observationer og supervision fra sagkyndige udefra, så det  pædagogiske  personale  kan  udforme  og udmønte  relevante  pædagogiske  handleplaner, som skal hjælpe barnet til udvikling i positiv retning.

Det udfordrede indadvendte barn har ikke vakt  pædagogisk  opmærksomhed. Dette stilfærdige  barn  virker  ikke  forstyrrende  for  de andre børn. Hvor det udadvendte barn hverken er inkluderet eller integreret, er det indadvendte barn i det mindste integreret. Men også

det indadvendte barn lader til at være i mistrivsel og bør kalde på pædagogisk opmærksomhed. Så hva' så'? Er der overhovedet overskud til at tage sig af begge børn i normaldagtilbud? Er vi tilbøjelige til at have større opmærksomhed på de børn, som udfordrer og forstyrret fællesskabet? Og hvor skal sofaen stå?

Således at par praksiseksempler. Nu vil jeg tillade mig at generalisere dilemmaet om dels individhensyn versus gruppehensyn, dels idealpædagogik versus realpædagogik.

Hvorfor vil jeg hellere tale om vores  behov fremfor den enkeltes behov ? Fordi jeg tror på, at der er noget, som hedder det fælles bedste. Jeg vil  gerne  tage  ansvar  for  dette  fælles  bedste, derfor må jeg også turde tale om normen. Er det modigt? Gu' er det så! Jeg tænker jo ind i boksen. Jeg vil tale om, at sådan er folk og fæ flest. At det er praktisk og hensigtsmæssigt, at vi går den vej, som passer de fleste mest.

I  den  offentlige  debat  og  i  pædagogiske kredse har vi ellers fået læst og påskrevet, at vi skal være inkluderende og også gerne normkritiske 1. Vi må - for alt i verden - tage hensyn til forskelligheder, så vi ikke begrænser hinandens  udfoldelser.  Navnlig  skal  vi  være  varsomme, når vi omgås børn, for vi må ikke reproducere stereotyper og pådutte de kære små at være noget, som de ikke er, eller som de måske er, men måske ikke har lyst til at være.

Som  pædagog  skal  jeg,  bogstaveligt  talt, være  i  øjenhøjde  med  børnene.  Jeg  skal  bestræbe mig på, så vidt det er muligt at se verden, som de ser den. Jeg skal, hver dag og i alt jeg gør, lytte og spørge og inddrage barnet. Jeg skal bruge disse iagttagelser og denne respons til at afstemme min pædagogiske tilgang. Det gør  jeg  hjertens  gerne.  Men  jeg  gider  ikke  at lægge mig fladt ned og lade en syndflod af forskelligheder  svømme  ind  over  mig  og  tage hensyn til det alt sammen i en sådan grad, at jeg ikke længere øjner dét, som samler gruppen.

## Gruppen kommer først

Det er min overbevisning, at vi har talt så meget og så længe om inklusion og rummelighed, at det er kammet over. Flertallet er dem, som der er flest af? Er det flertallet som sætter dagsordenen? Ja. Det er om regel dem, der er flest, der bestemmer mest.

Hvis vi nu leger, at jeg er den voksne, der dagligt tilbringer cirka otte timer sammen med cirka tyve børn, så er der rigtig mange behov i spil. Som en af de voksne, der har påtaget sig ansvaret for at få det til at fungere på stuen, skal jeg være professionel og tage imod alle de børn, der kommer ind ad døren. Jeg skal lukke dem ind med samme imødekommenhed, upåagtet hvilke udtalte såvel som uudtalte behov, de måtte møde mig med. Jeg skal kunne fornemme dem, jeg skal kunne rumme dem.

I løbet af sådan en dag, er der tidspunkter, hvor vi gør noget sammen. Vasker hænder før et  måltid  for  eksempel.  Går  i  garderoben  og skifter  til  udetøj.  Sidder  i  rundkreds  og  har samling. Sidder ved at bord og spiser. Nuvel, det er ikke så ofte, at jeg er ene voksne med tyve børn. Når jeg er, så er det typisk ikke i situationer, der kalder på samling og kollektive opmærksomhed. Men når en situation kalder på samling og kollektiv opmærksomhed, så er det mit ansvar at få flest mulige til at gør mest muligt på den bedst mulige måde. Den bedst mulige måde er den, som passer de fleste mest. Det er et problem, ikke bare for mig som voksen med pædagogisk ansvar, men for gruppen, der deler tid og rum og sted, hvis vi ikke har en (vedvarende fleksibelt) afstemt kultur for den måde, som vi er sammen på.

Når vi sidder ved et bord og spiser, er det bedst, hvis de fleste sidder på deres stol. Når vi sidder  i  rundkreds  til  samling,  er  det  bedst, hvis de fleste tier, når en anden taler. Når alle skal vaske hænder, er det bedst, hvis de fleste kan vente til det bliver deres tur. Men 'vi' er ikke 'et'. Mennesker - børn og voksne - har forskellige  viljer,  forskellige  forudsætninger  og forskellig dagsform. Heldigvis.

Så når jeg taler for, at gruppen kommer før individet, er det fordi jeg tror på, at det handler om  at  kunne  nærme  sig  hinanden.  Som  en gruppe, der kender til hinandens forskelligheder, respekterer disse forskelligheder og arbejder for at kunne rumme disse forskelligheder uden at  det  sker  på  bekostning  af  det,  vi  har sammen. Vi skal ville hinanden. Vi skal gøre os umage med at ville hinanden.

Selvom de fleste sidder på en stol og spiser deres mad, så hænder det, at der er én, som kravler ned under bordet og ikke vil deltage. Det samme ved samling. Det kan være en regel, snarere end en undtagelse, at et eller flere børn ikke evner eller ikke lyster at holde opmærksomhed på det fælles. Her er det mit voksenansvar at vurdere, om barnets udfordring går på lyst eller evner. Jeg skal medregne udfordringens karakter - lyst eller evner - når jeg vælger, hvordan en given situation bør håndteres. Der er (altid) nogle, der ikke gør som de andre. Det kan være ud fra et bevidst ønske om at lave lidt fis og ballade, prøve grænser af og udfordre den norm og de regler, som man udmærket godt er klar over findes, og som man vanligvis evner og vælger at følge. Altså en udfordring begrundet af fraværende lyst.

Der er også nogle, som ikke kan gøre som de fleste andre. Hvis jeg mangler ben, kan jeg ikke løbe. Hvis jeg er ked, kan jeg ikke smile. Jeg kan reelt være udfordret, så der faktisk er noget,  som  jeg  ikke  kan,  selvom  jeg  nok  så gerne ville. Altså en udfordring begrundet af fraværende evner. Alligevel vil jeg insistere på, at bør vi kunne nærme os hinanden.

## Den kompetente anden

Som professionel pædagog er man med til at sætte  dagsordenen.  Der  findes  ikke  et  magttomt rum! Vi kan godt dyrke den selvforståelse, at vi er super sensitive og praktiserer et inkluderende børnesyn, men det er stadig os voksne, der har den sproglige magt og definerer rammerne for fællesskabet, selv efter ihærdige lyttende og iagttagende indsatser.

Jeg vælger at tro på, at jeg er den kompetente anden, og at det er min opgave at bidrage til at skabe et tydeligt fælles rum, hvor vi kan nærme  os  hinanden.  Ikke  bare  fordi  dagene skal gå deres gang, men fordi vi er en gruppe forskellige børn og voksne, som omgås hinanden. Jeg påvirkes af det miljø og de mennesker, som jeg lever i blandt. På samme vis som jeg, selv (især) når jeg ikke tænker over det, påvirker mine omgivelser.

Tænker  man  efter,  er  det  en  hyper  kompleks ting at være sammen med nogen om noget. Hvis det skal gå godt, skal vi kunne nærme os  hinanden.  Ikke  for  at  smelte  sammen  og blive én vilje, ét temperament, én krop. Vi skal nærme os hinanden, fordi det er godt at være noget sammen med nogen. Når vi er oprigtigt nysgerrige efter at møde hinanden og gøre noget sammen i en form for fællesskab, så skal vi kunne rumme, at der altid er nogen, der gerne vil  noget  andet.  Og  at  det  kan  være  forstyrrende, at de vil noget andet og meget anderledes end de fleste. Men vi må også have modet til at markere, når det anderledes er for forstyrrende for de fleste.

Alle disse overvejelser! Taler vi om et dagtilbud, en institution for småbørn, hvor jeg er den voksne, så gør jeg mig dagligt tusindvis af overvejelser. Hver eneste overvejelse har konsekvenser for fællesskabet. Hvis mine kolleger og jeg  har  afstemte  værdier  og  koordinerede pædagogiske  målsætninger,  kan  vi  være  en håndfast udøver af normer og sætte en tydelig dagsorden. Vi danner børn.

Det er ikke bare noget vi kan, det er noget, vi skal. I dagtilbudslovens kapitel 2 § 7 står der at:  'Dagtilbud skal fremme børns trivsel, læring, udvikling og dannelse gennem trygge og pædagogiske  læringsmiljøer,  hvor  legen  er grundlæggende,  og  hvor  der  tages  udgangspunkt i et børneperspektiv.' 1 .  Det er noget af en mundfuld. Særligt penibelt bliver det, når vi samtidig  erkender,  at  vi  skal  danne  uden,  at det står helt klart til hvad. Det siger loven nemlig ikke noget om. Hvilken dannelse fylder vi på  børnene?  Er  dannelse  overhovedet  noget, man kan fylde på et væsen, eller er det en særlig evne til at være? At være dannet er ikke at have en særlig viden. Det er en måde at være i verden på. Og at vedblive at være i verden på.

Hvis jeg skal være den, der danner børn på vegne af staten, så er der et par ting, som jeg må have på det rene. Hvis jeg er det menneske, der danner andre, så vil jeg gerne være et kompetent  menneske.  Jeg  vil  gerne  være  nærværende, autentisk og agtsom. Jeg vil gerne være den, der har overblikket. Også det overblik og den indsigt, der gør mig i stand til at kende og kommunikere normen. Jeg vil kunne sige: 'Sådan gør vi, fordi det er det bedste for de fleste for det meste'. Hvis jeg ikke tør eller ikke evner at have fornemmelse for at styrke dette fælles  bedste,  så  svigter  jeg  alle.  Jeg  svigter  de børn, der må finde sig i uro. Der må finde sig i, at alting går i stå. Men jeg svigter også de børn, som - det er min overbevisning - selv er klar over, at de ikke finder sig tilpasse i fællesskabet  (vil  de  gerne  føle  sig  tilpasse  i  fællesskabet?).  De  skal,  under  alle  omstændigheder, kende til normen. De skal føle sig velkomne, men de skal også have lov til ikke at deltage, hvis de ikke evner eller virkelig ikke lyster.

Det er et spørgsmål om perspektiv. Om jeg ser indefra og ud eller udefra og ind, jævnfør Salamanca-erklæringen, som Danmark tilsluttede sig i 1994 2 . Det er en erklæring, der begynder med at se de mindste af de mindste minoriteter. Det er en ganske smuk tanke, at man i udgangspunktet favner de videste horisonter og bevæger sig derfra og ind mod den fælles grå masse, som er flertallet. Det er velgørende for et moderne, demokratisk samfund at kunne have dette blik, som først og fremmest ser  mangfoldigheden.  For  selvom  vi  i  nogle forhold er født forskellige, eller aktivt vælger at skille os ud, så skal alle have lige rettigheder. Tilsigtet  såvel  som  utilsigtet  forskelsbehandling er grumt. Det vil jeg til hver en tid skrive under på. Men jeg synes, at der er en tendens til,  at  det  ikke er passende at tale om det 'almindelige', som vi, for nemheds skyld, kunne kalde gennemsnittet, flertallet og normen.

Hvis  jeg  skal  navigere  i  en  hverdag  med mange børn og mindst lige så mange behov, så har jeg brug for at have et nogenlunde stabilt udgangspunkt at styre efter. Jeg vil gerne være en voksen, som tager ansvar og sætter dagsordenen. Jeg vil gøre mig umage med at se det enkelte barn, både som et menneske med egne problemer og potentialer, men også som del af en gruppe, der skal kunne fungere som dét: En gruppe af forskellige mennesker med forskellige forudsætninger, temperamenter og behov. Det handler hverken om dit eller mit eller barnets behov. Det handler om vores behov.

en personlig naivitet. Alternativt begge dele.

DJES

Tidsskrift for Uddannelsesvidenskab

## Det fælles tredje

For at kunne lykkes, kan vi mødes om det fælles tredje. Det kan være en pædagogisk ambition at etablere et læringsmiljø, der virker så inspirerende og inviterende, at alle har lyst til at nærme sig og mødes i dette rum for en fælles aktivitet.

. Når jeg taler for et fælles tredje, så er det enten udtryk for en professionel mission eller en  personlig  naivitet.  Alternativt  begge  dele. Det missionerende kvalificeres af det forhold,

Figur 1 Certainly a Smile. Astrid Marie Christiansen, 2020, 4545 cm, acryl, vandfarve, lak og frynser på lærred.

at jeg som pædagog er en statsautoriseret myndighedsperson med ansvar for at sikre børn og unges  trivsel,  udvikling,  leg,  læring  og  dannelse. For at løfte denne opgave, skal jeg kunne begrunde, tilrettelægge og gennemføre pædagogiske  aktiviteter  og  herved  etablere  hensigtsmæssige  læringsmiljøer.  Altså  et  særligt rum, hvor vi kan være 'dig og mig sammen om noget'. Et fælles tredje.

Samtidig er jeg bevidst om denne opgaves fald -gruber. For jeg skal være den kompetente anden  -  en  myndighedsperson  med  definitionsmagt - men jeg må ikke være (for) autoritær og formynderisk. Jeg skal være børnesensitiv 3. Jeg kan og skal ville noget med nogen. Men når jeg vil noget, så skal dette noget - dette fælles tredje - være afstemt, så børnene inddrages og har  medindflydelse.  Sammen  skal  vi  sætte rammer og retning.

Dagtilbudsloven  kræver,  at  det  er  sådan. Dette krav er, synes jeg, kun godt og rimeligt. Men vi begynder jo ikke med en blank side, vel? Som voksen hverken kan eller vil jeg være et farveløst væsen; jeg vil stå ved, at jeg er et mere eller mindre dannet væsen, med mere eller  mindre  tydelige  præferencer,  værdiafsæt og dagsordener. Jo flere år jeg har levet, jo mere har jeg i

rygsækken. Jeg møder min omverden med dette reservoir af tilegnet viden og væren. Jeg møder mine medmennesker med mine forforståelser, på godt og ondt. Det er denne ballast, som jeg direkte og indirekte sætter i spil, når jeg  -  nødvendigvis  og  naturligvis  i  samspil med mine kolleger - etablerer et pædagogisk læringsrum. Des mere jeg tænker over det, des mere klart står  det  klart  for  mig,  at  dette  arbejde er uhyrligt komplekst  og  vanvittigt spændende.

Som kunstpædagog ser jeg oplagt muligheder i at sofistikere krea-arbejde som dette fælles tredje. Grundtanken er denne: Det handler om  invitation.  'Kom  herind?'  Selvom  man tænker ind i boksen, behøver det ikke være en grå størrelse. Det kan være en boks med kulørte tern og klatter, der får lov at ramme uden for  skiven.  Ligesom  det  kunstværk  af  Astrid Marie Christiansen, som du ser her på siden.

1 Børne- og Undervisningsministeriet (2020). Dagtilbudsloven, lovbekendtgørelse nr. 1326 af den 9. september 2020.

2 International konference i 1994 arrangeret i Spanien i samarbejde med UNESCO. Konferencen resulterede i Salamanca-erklæringen, der taler for retten til uddannelse og fremme af en inkluderende tilgang. Som der står i stk. 2:

'Vi tror på og erklærer hermed at ethvert barn har unikke egenskaber, interesser, evner og læringsbehov'. Der arbejdes altså for at skabe 'institutioner, der er til for alle, glæder sig ved forskellene, understøtter læreprocessen og tager hensyn til den enkeltes behov' jf. http://www.uvm.dk/gammel/salam.htm.

3 I dagtilbudsloven fremhævet som 'børnesyn' eller 'børneperspektiv', men jeg hælder mere til ordet 'børnesensitiv', med henvisning til Anette Boye Koch, der er redaktør af antologien Hvad synes børnene? Børns perspektiver i  hverdagspædagogisk praksis (Akademisk Forlag, 2020) der argumenterer for børnesensitiv praksis. Den udbredte - men uheldige - brug af begrebet 'børnesyn' problematiseres i øvrigt af Dion Sommer i artiklen Børnesyn i udviklingspsykologien - er et børneperspektiv muligt? (Pedagogisk Forskning, 2003). Sommer konkluderer, at det ikke er muligt at anlægge et børneperspektiv. Derfor, mener jeg, bør vi i stedet benytte begrebet børnesensitivitet.

Line Rosenvinge er mag.art. i kunsthistorie fra Aarhus Universitet og pædagogstuderende på Københavns Professionshøjskole. Jeg har det seneste år arbejdet i to forskellige kommuner og fem forskellige dagtilbudsinstitutioner med cirka fyrre forskellige kolleger på sammenlagt tyve forskellige stuer. Det er på denne baggrund, at jeg påstår, at ingen ikke inkluderer, og at vi derfor skal ændre fokus og igen tale om fællesskabets bedste.