Husk døden, grib dagen, kend lyset!
Forfattere: Martin Zerlang
Tidsskrift: kok (1986-01-29)

## Anmeldelser

## Martin Zerlang

## Husk daden, grib dagen, kend lyset!

S~ren Ulrik Thomsen: Mit lys brgnder. Omrids a f  en ny poetik, Vindrose 1985.

»Man tznder heller ikke et lys og sztter det under  en skzppe, men på en lysestage; så skinner det for alle dem,  som er i huset«. Sagde Matthzus. Siger Saren Ulrik Thomsen. Omslaget til sidstnzvntes ny poetik  viser  et  foto,  hvor  forfatteren  brznder  sit  lys,  sin  digtende tunge,  i  begge  ender.  Men  ellers  leder  den  forsvindende  lille bogs sortrandede omslag  tanken  hen  på  en  bedemands  brevpapir.  Kun den digter, som indskriver daden i sit digt, er ifalge Thomsen vzrdig til  at lade sit lys skinne på lzseren. Livet er kort, og det er kunsten også.  Bevidstheden  om  den  uundgåelige  deadline  sztter  stram  til

livslinjen.

Rzsonnementet skal kort resumeres. Med en af sine yndlingskonstruktioner -spejlvendingen -definerer Thomsen poetikkens opgave således:  »at  redegare  for  betingelserne  for (...) at  objektivere  det subjektive  og  subjektivere  det  objektive«. Grundbetingelsen  er  formens  grznsedragning,  og  grundmodellen  er  kropsoplevelsens  skel mellem ydre og indre. Da kroppen er dadsviet, bliver daden »poetikkens  grundlzggende  begreb  og  poesiens  altafgarende  betingelse«. D~dsbevidsthed  indebzrer ansvarsbevidsthed: når man erkender, at man kun  har dette  »skide  ene  liv«  (Thomsen i »Luftskibet«  1982, nr.  2),  påtager  man  sig  uvilkårligt  ansvaret  for  at  give  det  form undervejs mod den uundgåelige dad. Daden sztter skub i den enkelte, holder ham borte fra undladelsessyndernes  brede vej.  Ikke noget med at ~pjzkke fra livet« og »deponere sit Vzsen andetsteds«. Den, som husker doden, vil gribe dagen, indsztte sig som historiens subjekt og give sit liv form ved, som Thomsen formulerer det, at satse på »en  skarpt  og  helt  kontureret,  for  sig  selv  fuldt  ansvarlig  materiel alenevzren i livet, mod og i forhold til daden«. Poetik er på én  gang etik  og  politik,  poesi  er  det  hajeste,  sprzngfzrdige  udtryk  for  den dadsbevidste livsfylde. Digteren skal ikke skrive om  livet, men skrive liv. Han skal ikke slå tiden ihjel, men sztte den igang, skrive den ud i rytmer.  Som form -kadencernes  fald mod  slutversets  »deadline« -henviser digtet ikke til noget uden for sig selv; det kommunikerer ikke noget indhold; det henvender sig i det hele taget ikke til lzseren. Den lzser,  som  vil  forholde  sig  til  digtet,  vil  hermed  spille  sig  ud  mod »det konkrete,  absolutte  Andet«,  den  hermetisk  lukkede form, hvis gåde er daden. Dette udspil er en troens og offerets gestus og gar den enkelte bevidst om »alle sine grznser«.

Thomsen  nzvner  selv  sin  grznse:  »dialog  og  epik (...) er  mig fremmed«. Så vidt jeg  kan se, er det ikke kun dialog, men i det hele taget sociale relationer, som ikke slipper gennem tolden.  Ikke madet med  det andet menneske, men  madet med  den egne dad gares ansvarlig  for  personlighedsdannelsen.  At  trzde i karakter  bliver  nzrmest  ensbetydende med  at trzde ud  af samfundet. Ganske vist kan Thomsen henvise til den farnzvnte artikel i »Luftskibet«,  hvor han netop skelner mellem den duknakkede individualisme i det kapitalistisk  privatiserende  samfund  og så personligheden,  »hvis oplevelse af sig selv n~dvendigvis er erfaringen af sig selv som subjekt i samfundet«. Men i den nye bog forekommer det mig, at denne bevidsthed om de samfundsmzssige rammer for livsudfoldelsen er nzsten forsvundet.  Det  er  påfaldende,  at  det  mest  anskuelige  billede  af en  social situation  i  »Mit lys  brzndera  er  skrzemmebilledet  af  en  dialog (!) mellem to cafégzster  der diskuterer og begrzder vilkårene for deres »Seksualitet« i det kapitalistiske samfund -i stedet for at se den som »det, der rent faktisk sker mellem disse to mennesker lige her og nu«. Selvom man ikke nadvendigvis skal tage til Herning Svineslagteri for at komme ud  i samfundet, kunne det have vzret  spzndende at se, hvordan Thomsens rzsonnementer  ville tage sig ud  i andre sociale miljaer end universiteter og kunstnercaféer. Med glidningen fra  samfundet  som »det  andet«  til  daden  som  »det andet«  er det  som  om forandringen fra kapitalismens splittede liv til utopiens enhed kan ske alene ved at slå ajnene op og arerne ud for det liv, som rent faktisk leves lige her og nu.

Ligesom samfundet skrumper ind til forholdet mellem kroppen og daden,  skrumper  historien  ind til  livshistoriens  »vzren-mod-daden«. Der er ellers sat et spzendende Rilke-citat som motto for anden del af poetikken. Det handler om nutidens ligegyldighed over for den »vel udarbejdede« dad. Men  denne historiske  bevidsthed  er fravzrende i Thomsens egne betragtninger over daden. Naglebegreberne i poetikken -tiden,  daden,  kroppen,  inderligheden -har  alle  vzret genstand for intens interesse i de senere års bevidstheds- og mentalitetshistorie  (jfr. Eeks.  introduktionerne i »Kultur &amp; Klasse« nr. 48) , men den relativisme, som disse studier peger på, statter ikke Thomsens absolutistiske forehavende -herunder absoluteringen af det individuelle made med tiden, kroppen og daden. I stedet har han valgt at  stille  sit  ur  efter  Madame  Sosostris i  Eliots  »The Waste  Land«,

»den klogeste Kvinde i EuropaIMed et skrapt Spil Kort«. I »okkultismens  livsindsigt«,  i  Tarotspillet  og  iszr  i  figuren  »Den  hzngte Mand« henter  han  inspiration  til  sin  »mystiske  kunst«  med  dens

overskridelse af den dualistiske  tznkning.

Thomsen  satser  bevidst  på  at  skrive  en  absolutistisk  poetik,  og historisk relativering vil derfor formentlig falde ind under de forskellige former for dualisme som det moderne (!) liv lzgger op til. Hans ideologikritik af avantgardisme, socialrealisme, bekendelseslitteratur og psykose som forskellige former for dualisme er særdeles sp~ndende, og han ville også have ret i, at historien tit bruges som en smutvej vzk fra den nzrvzrende tid, men den kavalérmzssige afstandtagen fra  historisk  selvrefleksion -»ny generation,  Storbyen og whatsoever« -virker for  flot. Behaver sikringerne at springe, når strammen i den enkeltes livslinje viser sig at labe parallelt med andres livslinjer? Saren  Ulrik  Thomsen er  en  slags  anti-postmodernist  i  og  med  sit absolutistiske  forsag på at bestemme de grznser, i forhold til hvilke eksperimenterne og overskridelserne kan finde sted; men distancen til den historiske relativering forhindrer ham, så vidt jeg kan bedamme, i at se, hvordan hans begreb om subjektivitet bliver et citat af allerede foreliggende modeller, en spejlrefleks  af et lys, der ikke skinner for alle dem, som er i samfundet.

Lise Busk-  Jensen

## Amalie Skram og  kvindernes  problemer

Irene Engelstad: Sammenbrudd  oggjennombrudd. 241 s., Pax, Oslo

1984. I kommission for Danmark: Rosinante

Den  dansk-norske forfatterinde Amalie  Skram har spillet  en  vigtig rolle for kvindeforskningen lznge far den i 1970'erne  blev organiseret på universiteterne. Antonie Tiberg skrev allerede en biografi i  1910, Eugenia Kielland udgav en samling breve i 1955, og Borghild Krane udsendte to forfatterskabsanalyser  i  1951 og  1961. Titlen på Kranes farste bog:  Amalie Skram o g   kvinnens problem  raber,  at drivkraften  bag denne forskning, som både gjaldt  Skrams personlighed  og litterzre arbejder, var håbet om at finde en vigtig kilde til viden om kvinders liv. Det var det samme håb, der efter 1970 for en tid nzrmest gjorde rekonstruktionen af Skrams sandheds- og frihedskrav til den ny kvindeforsknings flagskib.

Amalie Skram har imidlertid ikke kun en position i kvindeforsknin-