>>To whom it may concern<<
Forfattere: Niels Egebak
Tidsskrift: kok (1989-11-13)

Niels Egebak

## »To  whom it may concerne

Inden for traditionens historiske  lukning må vi med en indirekte og altid risikofyldt bevzgelse,  som  stadig  vil  stå  i  fare  for  at  falde tilbage i det, den dekonstruerer,  omgive vore kritiske  begreber  med  en  forsigtig,  minutios diskurs,  mzrke sig betingelserne,  miljset  og grznserne for deres effektivitet og præcist påpege deres tilharsforhold til den maskine, som de g0r det muligt  at demontere, og samtidig vise den spalte, hvorigennem, endnu unzvneligt, lyset fra det, der ligger på den anden side af lukningen,  lader sig skimte.

Jacques Demda

Hvorfor jeg  har  valgt  at  anvende  dette  citat  fra Jacques  Derridas farste  hovedvaerk  De  la  grammatologie,  vil  formentlig  fremgå  af det

falgende.

I sin indkaldelse af bidrag  til diskussionen om litteraturvidenskabens  situation  i dag på  baggrund  af de mange  »modebevzgelser«, denne videnskab  har  vaeret  underkastet,  opfordrer  redaktionen  af K@K til at svare ud fra forskellige synspunkter: personlige institutionelle, videnskabsteoretiske  ogleller historiske. Jeg  vil  begynde i det personlige  for  derpå  langsomt  at  glide  over  i  nogle  af  de  andre naevnte.

Da jeg traf den franske filosofJacques Derrida farste gang -det var i foråret 1967 -havde han netop udgivet sin De la grammatologie med sin overraskende, og på dette tidspunkt provokerende Saussure-l~sning,  sin  kritiske laesning af strukturalismen  i Claude Lévi-Strauss' udformning og sin dekonstruktion af Rousseaus sprogfilosofi. Da havde han allerede påbegyndt sin dekonstruktion af den europaeiske metafysiske  tradition,  som  han  siden  så konsekvent  har  fortsat.  Den startede med hans allerfarste bog: en oversaettelse af og en lang kommentar til den tyske faenomenolog Edmund Husserls korte tekst om Geometriens oprindelse.

Selv var jeg kraftigt involveret i studier af strukturalisme og semiologi  (sådan hed  det faktisk dengang) ved ~ c o l e Pratique des Hautes Etudes  under  Roland  Barthes'  og  A.J.Greirnas' ledelse.  Samtidig fulgte jeg  Paul  Ricoeurs forelzsninger om Husserls Logische  Untersuchungen og Formale und transzendentale Logik på La Sorbonne. Desuden var jeg  dybt optaget af Merleau-Ponty's  udformning af  fznomenologien,  hans  radikalisering  af  Husserls  og  Heideggers  tanker  iszr  i Phénominologie  d e   la perception  og  senere hans  uafsluttede  selvkritiske vzrk Le  visible et  l'invisible.

Jeg  havde  endvidere  stiftet  bekendtskab  med  Louis  Althussers Marx-lzsninger og  det  szrlige  praksisbegreb,  han  her  lzste ud  af Marx, og  jeg vidste at Derrida og Althusser havde et vist samarbejde. Endelig havde jeg  beskzftiget  mig ret intenst med den såkaldte nye roman i Frankrig og dens efterf~lgere i T e 1  Quel-gruppen, og  jeg fulgte nu også Jacques  Lacans forelzsninger om Freud og psykoanalysen.

Et af de problemer, der optog mig, var, hvordan jeg skulle etablere en sammenhzng mellem disse tilsyneladende så forskellige fznomener og interesser. Jeg  vidste, at Derrida havde et vist tilh~rsforhold til Te 1  Quel, sidelobende med, at han på ~ c o l e Normale Supérieure  holdt forelzsninger om bl.a. Platon med stadige sideblik til fznomenologien  (selvom dette sidste måske ikke var åbenlyst for enhver). Og jeg havde  bemzrket,  hvordan  T e 1   Quel-gruppen fors~gte at nedgare og kaste vrag på fznomenologien,  også på den fznomenologi,  som jeg betragtede  som  den  mest  betydningsfulde  filosof i  efterkrigstidens Frankrig: Merleau-Ponty. For mig var det en ret så forvirrende situation  at stå i!  Hvad var da mere naturligt end  at ops~ge Derrida og dr~fte disse problemer med ham? Vi er jzvnaldrende. Han var allerede en internationalt  anerkendt filosof Jeg  var en slags evighedsstudent, som  endnu  ikke rigtigt vidste,  hvad jeg  egentlig  skulle  bruge min viden og mine interesser  til -ud  over  at tilfredsstille  mit  eget vidensbegzr.-I  overensstemmelse  med den tradition for åbenhedog nysgerrighed, der przger det franske intellektuelle  milj~, indvilgede Derrida straks i at made mig.

For mig personligt blev det et ganske betydningsfuldt made, for i labet af samtalen fik jeg bekrzftet, at der faktisk var en sammenhzng mellem  alle de forskellige discipliner, jeg  arbejdede med,  og jeg  fik afklaret et problem, jeg lznge havde tumlet med, og som De la grammatologie  kun  yderligere  havde skzrpet: disse discipliners tilharsforhold til en lang europzisk (metafysisk) tradition -med fznomenologien som den mest radikale udforming, så radikal,  at den med nadvendighed  er ved  at f" a denne metafysik til  at kzntre.  Dog  uden  at kunne fuldbyrde  kzntringen.  Og endnu vigtigere: jeg  fik  bekrzftet min opfattelse af den kontinuitet, der ligger bag alle de mange »modebevzgelsere, alle de omskiftelser, der har przget iszr filosofien og litteraturen i de sidste snart 50 år  og med stadigt accelererende styr- ke, fra nykritik  til postmodernisme.

Det var nzsten en selvfalge, at  jeg  på et tidspunkt under samtalen måtte sp~rge Derrida om  hans forhold til fznomenologien og hans opfattelse af denne filosofiske retnings betydning.  Derrida  svarede:

»Jeg har  taget  mit  udgangspunkt  i fznomenologien, jeg  har  i lang tid  opholdt  mig  i den, og på en vis  måde har jeg  aldrig forladt den.  Jeg  tror ikke, det gzlder om at lzgge fznomenologien bag sig. Men ved at arbejde indenfor den fznomenologiske diskurs mente jeg  på et givet tidspunkt  at have opdaget fznomenologiens tilharsforhold  til en mere omfattende diskurs: den europziske metafysik, og det er på en belysning af dette tilharsforhold, jeg  har arbejdet i lzngere tid.«

Det  gzlder  ikke  om  at lzgge  fznomenologien  bag  sig,  ejheller  at lzgge den  metafysiske  tradition  bag  sig.  Hvordan  skulle  det  også kunne lade sig gare? Den har givet os de begreber vi tznker med, og vi har ikke andre og vil nzppe i overskuelig fremtid finde andre. De »modebevzgelser«  oplzgget  til  enqueten  nzvner -nykritikken, strukturalismen,  marxismen, historicismen,  psykoanalysen,  postmodernismen og dekonstruktionen -har med nadvendighed anvendt de begreber, vi  har fået overleveret fra den metafysiske tradition, for vi har ikke andre at tznke med. De forskellige »bevzgelser« har måske mableret lidt om på dem, har måske anvendt dem en smule forskudt, har  måske forsagt at omfortolke dem  i overensstemmelse  med  nye historiske  erfaringer i nye historisk-sociale-politiske sammenhznge. Det rokker ikke ved den kendsgerning,  at det er de samme begreber, og  at  »bevzgelserne«  restlast  har  indfzldet  sig  i  den  metafysiske tradition -hvor meget disse »bevzgelsers« fortalere og falgesvende så også må have ignoreret det. Og måske er det netop ignoreringen af denne kendsgerning,  der har bevirket de ofte meget Sendtlige holdninger,  de forskellige »bevzgelser« har  indtaget over for hinanden, disse stadige forkastelser, disse, som det altid  har vist sig, forgzves forsag på at »viske tavlen  ren«  (sic!) og begynde  på  en  frisk, disse påstande om  »epistemolgiske brud« eller »paradigmeskift«,  som  er den moderne videnskabsteoris tarte i la creme. Som  Jacques  Derrida skriver i en anden sammenhzng (i De la grammatologie):

~Dekonstruktionens  bevzgelser  virker  ikke  på  strukturerne udefra.  De er kun  mulige og effektive, de rammer kun przcist ved  at  bebo  disse  strukturer.  Ved  at  bebo  dem på e n bestemt måde, for man bebor dem altid, og desto mere, jo  mindre man gar sig det klart. Ved nadvendigvis at operere indefra, låne alle de strategiske  og akonomiske ressourcer  i den gamle struktur, d.v.s.  uden  at  kunne  isolere  dens  elementer  og  atomer,  rives dekonstruktionsarbejdet altid  på  en vis  måde med  al sin egen virken.«

Med disse ord fra 1967 rettede Derrida faktisk en foregribende kritik mod den »dekonstruktionisme«,  som år senere udviklede sig i USA under  påberåbelse  netop af Derrida. Det  er måske en anden snak.

Men det bringer  mig til den videnskabsteoretiske  problematik.

Jeg har -som man formentlig allerede har kunnet fornemme -aldrig troet  på  de  videnskabsteoretiske  teorier  om  disse  paradigmeskift (Kuhn) eller disse epistemologiske brud  (Bachelard, Althusser). De har altid vist sig at vzre filosofiens ogleller videnskabens forsag på at springe over traditonen med samlede ben for blot at  ende i det samme på en anden måde. De historiske eksempler er legio, og det er ikke nadvendigt at opremse dem her. At det også har haft politiske konsekvenser, nzvnes kun  for en fuldstzndigheds skyld.  (Enhver studenteroprarer fra  1968 vil kunne gribe i egen barm og forstå det -men det er nu så trivielt igen, men måske ikke helt uvzsentligt for nzrvzrende enquete. I avrigt er jeg jo selv på szt og vis en gammel 68'er!)

Det seneste paradigmeskift -hvis det da overhovedet kan kaldes et paradigmeskift, det kan diskuteres -indtraf med oplysningsfilosofien. Oplysningsfilosofien var farst og fremmest -iavrigt som al ordentlig filosofi -en eksistensfilosofi: en tznkning om mennesket som fornuftsvzsen,  som  sprogligt  dyr,  og  om  de konsekvenser for  menneskelig eksistens på alle livets områder, denne opfattelse af den menneskelige vzren  måtte  medfare.  Det  er  måske  en  trivialitet,  men  ikke  altid erkendt. Og det har på den ene eller den anden måde przget også den europziske litteratur og dermed litteraturvidenskaben siden begyndelsen  af  1700-tallet. De vekslende »modebevzgelser«, som enquete-oplzgget nzvner,  har måttet forholde sig til denne kendsgerning -negativt  eller  positivt,  det  er  ligegyldigt -om  man  nu  har vzret klar over det, har vzret bevidst om det. Og det er ikke mindst en filosof som Derridas fortjeneste at have gjort opmzrksom på det -det  er  simpelthen  en  del  af  baggrunden  for  hans  såkaldte »dekanstruktion« af  den  moderne  sprogvidenskab  (Saussure, strukturalismen og semiotikken) og af den moderne filosofi (Husserl, Heidegger, men også Kant og Hegel for blot at nzevne de vigtigste).

Jeg  skrev om oplysningsfilosofien:  hvis den da overhovedet betegnede et paradigmeskift. For netop Derrida har bl.a. med sine lzsninger af Rousseaus  og Condillacs  sprogfilosofi -som jo  er vzsentlige indslag  i  denne  oplysningsfilosofi -argumenteret for,  at også  den indfzlder sig i den europziske metafysiske tradition, som dens tznkere ellers mente, at de havde gjort op med én  gang for alle. At der altså -på godt  ellerlog ondt -er  tale  om  en  kontinuitet  under  alle  de tilsyneladende kontinuitetsbrud, paradigmeskift -eller hvad man nu vzlger  at  kalde  dem.  Og at vi  ikke  så nemt  slippper  ud  af  denne kontinuitet, uanset hvor meget vi tror, at det kan lade sig gare. Vi er til stadighed fanget i det samme gamle vzv. Men ikke til stadighed på

den samme måde. Dette er pointen!

Dette har selvfalgelig ogsåden allerstarste betydning for litteraturvidenskaben og for vurderingen af de forskellige »modebev~gelser«, som mange mere eller mindre kritiklast  har hzgtet sig på, for efter nogle år at se sig hzgtet af, overhalet  af en ny  »bevzgelse.« Derfor gzlder det for den seriase litteraturvidenskab,  at man g0r sig klart, hvad det er for et »gammelt vzv«, vi -som alle andre videnskaber -er  fanget  i,  og  hvordan -og  med  hvilken  bevidsthed  herom -de skiftende »bevzgelsers« reprzsentanter forholder sig til dette gamle vzv. Dette er den institutionelle problematik.

Sparsmålet er, hvordan man som litteraturforsker og universitetslzrer skal forholde sig til den  tilsyneladende -eller, for  mig  gerne, åbenlyse -diskontinuitet,  der  har  przget  universiteter  og  andre forsknings- og undervisningsinstitutioner de seneste 25-30 år. Det er uden videre klart, at man ikke blot kan ignorere de forskellige bevzgelser. Man må -som det hedder -nfalge med i sit fag.« Men dette betyder ikke nadvendigvis, at man kritiklast falger de sidste moder og kaster  vrag  på  tidligere  erfaringer  og  resultater.  Er  det  ikke  netop universitetsinstitutionens -og dermed også den enkelte universitetslzrers -forpligtelse stadigt at fastholde den kontinuitet, som i sidste instans er  selve forudsztningen for  de mange -og accelererende -diskontinuerte brud, alle disse tilsyneladende »paradigmeskift«, som når  alt kommer  til  alt  viser  sig blot  at  vzre-afpra;ninger af  nye metoder? Vi står alle altid på skuldrene af vore forgzngere. At vi nu også er ved  at komme  i den  plat  umulige  akrobatiske situation at skulle stå på skuldrene af os selv, er blot en grotesk kendsgerning! For uanset hvor vi startede -om det nu var i eksistentialismen, i fznomenologien, i nykritikken eller i strukt'liralismen,  eller hvor man vil -så -vil vort arbejde, vor forskning, vor undervisning, vor erkendelse altid vzre przeget af denne start. Og hvis vi ansker at vzre seriase litteraturforskere og undervisere, må vi vedgå dette og holde os det for aje, når vi  mader og sager at udforske de mange nye »modebevzgelser« og afpraver deres erkendelsesmuligheder. Og vi må farst og fremmest hver gang sparge os selv -og vores studenter -om de nu også er så nye og moderne endda, om de ikke, på deres specielle måde, indskriver sig i det samme »gamle vzv.« Vi må kort sagt -men på vore egne betingelser  og med  vore  egne przmisser -vzre traditionsbevidste. Trivielt?  Javist!  Og så!?

Jeg er tilbage, hvor jeg begyndte: i det personlige. Jeg  mener, at hvis man ikke blot vil  ende som undervisningsteknokrat, men ansker at bevare en vis respekt for sit arbejde som forsker og universitetslzrer, så må det  vzre  det  personlige  engagement,  der  bestemmer  dette arbejde. Også det er selvfalgelig en trivialitet. Men under de herskende politiske tilstande -med en undervisningsminister, der af ukendte grunde har et nzrmest paranoïdt  forhold til humaniora og tilsyneladende helst ville nedlzegge hele disciplinen, hvis det stod i hans magt, eller i hvert fald den del af den, som ikke passer fuldstzndigt ind hans private opfattelse af, hvad humaniora b ~ r vzre -er det navendigt at gare opmzrksom på det, eller minde om det.

Med hensyn  til  mit  eget forhold  til  de skiftende modebevzgelser indenfor litteraturforskningen  og kulturformidlingen  kun  dette: Jeg har altid vzeret en interesseret medrejsende. Jeg har sagt at lzere mest muligt, at vzre s5 åben og modtagelig, men samtidig så kritisk som muligt.  Men jeg  har  til  stadighed  bestrzbt  mig  på mest  muligt  at vzre mig selv ud fra mine forudsztninger. Og atfa lov til at vzre mig selv på mine egne betingelser. Som katten, der s'gu er sin egen. Om det er lykkedes, må en eftertid damme om. Hvis det ellers til den tid har nogen  som helst  interesse. Jeg  har kun  på min  beskedne  måde sagt at efterleve de ord af Derrida, jeg  brugte som motto. Det er alt.