Militær og mindfulness. Refleksioner over en uhellig alliance
Forfattere: Sita Kotnis
Tidsskrift: rvt (2015-08-18)

## Militær og mindfulness

## Refleksioner over en uhellig alliance

## SITA KOTNIS

Kriger-figuren, det at 'være' kriger, kan overføres på de mest basale situationer i tilværelsen - den betegner den helt fundamentale situation, der findes, før forestillingen om godt og ondt overhovedet gør sig gældende. Udtrykket 'kriger' er knyttet til selve det at være menneske (Chögyam Trungpa Rinpoche, 1979)

ENGLISH ABSTRACT : In recent years, mindfulness has become a major resource in the  US  military.  This  has  provoked  substantial  criticism  in  American  civil  society, not least within contemplative environments. Considered as an expression of underlying Western ideas of contemplation and spirituality, this criticism may offer crucial insights into mindfulness as a modern, secular phenomenon. Based on long-term ethnographic fieldwork this article presents the empirical context of current military uses and adaptations of contemplative practises. The article also seeks to open the field for a closer investigation of the various configurations of 'ethics' and 'meaning' that underlie the criticism of the military appropriation. Finally, the article points out that the study of the possible dark sides of mindfulness, i.e. the potential to enhance injurious and harmful practices, is an under-researched as well as under-theorized field.

DANSK RESUME: II det amerikanske militær er mindfulness i de senere år blevet en central ressource. Dette har affødt en del kritik i det amerikanske civilsamfund, ikke mindst i kontemplative miljøer - en kritik, der anskuet som udtryk for underliggende, vestlige forestillinger om kontemplation og spiritualitet, måske kan fortælle os noget centralt om mindfulness som moderne, sekulært fænomen. Med afsæt i et længerevarende etnografisk feltarbejde redegør denne artikel for den empiriske kontekst bag den samtidige militære anvendelse af kontemplative praksisser. Artiklen søger også at åbne op for en nærmere udforskning af de konfigurationer af 'etik' og 'mening', der lig- ger til grund for kritikken af den militære appropriering. Endelig påpeges det, at studiet af mindfulness' mulige skyggesider, i form af  potentialet til at optimere skadevoldende praksisser, er et både under-researchet og under-teoretiseret felt.

KEYWORDS: Mindfulness; military; Buddhism; spiritual warrior

## Introduktion

I det amerikanske militær er man inden for de senere år begyndt at undervise frontlinjesoldater i mindfulness. Årsagen til dette tiltag skal primært findes i håbet om at sænke  det  accelererede  stressniveau,  man  har  oplevet  i  den  militære  organisation siden 9/11 i forbindelse med krigene i Irak og navnlig Afghanistan. Samtidig ønsker man at forsyne soldaterne med et 'mentalt panser' for at ruste dem bedre til at kunne gennemføre deres missioner og  udstationeringer  og  efterfølgende  vende  tilbage  til deres  civile  liv  uden  varige  psykologiske  og  emotionelle  skader.  Det  er  i  sig  selv ganske spektakulært, at netop militæret - en institution, som for de fleste civile nok står som den diametrale modsætning til værdierne i den buddhistiske lære, der regnes  for  at  være  ophav  til  også  sekulariseret  mindfulness: metta (kærlig  venlighed), karuna (medfølelse), upekkha (sindsro) og ahimsa (ikke-vold), for blot at nævne nogle få - nu retter opmærksomheden mod mindfulness som en potentiel løsningsmodel. I USA har udviklingen da også været underlagt skarp mediebevågenhed, og satsningen er ikke just gået upåagtet hen. I den offentlige debat såvel som i specialiserede fora som Mind &amp; Life diskuteres det heftigt, hvorvidt den militære appropriering af mindfulness er misforstået, principielt umulig eller ligefrem uetisk. Samtidig tilkendegiver stort set samtlige involverede soldater, at mødet med mindfulness har været en særdeles afgørende begivenhed i deres liv, som har givet dem vigtige redskaber til at håndtere kriser og forbedret deres forhold til sig selv, familie, kolleger og omverden - og gjort dem til bedre og mere funktionelle soldater.

Som antropolog er jeg ikke et øjeblik i  tvivl  om,  at  den  militære  anvendelse  af mindfulness og debatten herom repræsenterer et helt unikt eksempel på mødet mellem moderne, vestlige forestillinger om kontemplation og spiritualitet og samtidige sekulariseringsstrømninger. Den militære verden er langtfra det eneste, men så absolut  et  af  de  mest  kontroversielle  interessekomplekser,  der  søger  at  effektivisere  og udnytte de angivelige potentialer i mindfulness betragtet som en (mere eller mindre) simpel teknik. Den militære appropriering kan således siges at accentuere en række dynamikker, som måske også findes indlejret i andre interessekomplekser. Tillige vil jeg hævde, at studiet af kontemplative praksisser i netop en militær kontekst giver mulighed  for  at  udforske  en  dimension  af  mindfulness,  som  ellers  synes  at  ligge ganske uden for den måde, vi normalt italesætter og beskæftiger os med fænomenet på.  For  kunne  det  tænkes,  at  mindfulness,  som  i  alt  væsentligt  associeres  med  en kordial tilgang til livet, en etik centreret om medfølelse, sindsro og ikke-vold, faktisk også rummer en væsentlig skyggeside i form af den forskel, den (måske) kan effektuere på slagmarken? Er dette - også - en dimension af, hvad mindfulness 'er'?

Formålet med denne artikel er at kaste lys over den militære anvendelse af mindfulness og kontemplative praksisser i forbindelse med krigsførelse og optimering af soldater  i  dag.  Endvidere  er  det  formålet  at  problematisere  og  udforske  den,  i  det civile  og  ikke  mindst  i  kontemplative  miljøer,  særdeles  fremherskende  følelse,  at relationen  mellem  mindfulness  og  krigsførelse  per  definition  er  selvmodsigende, uholdbar  og  ikke  mindst  uetisk.  Flere  spørgsmål  presser  sig  på  i  den  henseende: Hvad er det for grundlæggende antagelser om mindfulness, der muliggør så diametralt  modsatrettede  forståelser  af  det  samme  fænomen?  Hvordan  kan  det  være,  at mindfulness ser ud til at kunne optimere formål og projekter, der umiddelbart står i direkte  modsætning til  de  værdier,  som  praksissen normalt  associeres  med?  Ved i det  følgende  at  sammenstille  forskernes  og  soldaternes  konkrete  erfaringer  med etablerede  forestillinger,  som  de  praktiseres  i  kontemplative  miljøer  i  dag,  vil  jeg søge at komme svaret på disse spørgsmål nærmere. De empiriske data og observationer er tilvejebragt gennem tolv måneders etnografisk feltarbejde i det amerikanske militær og tilknyttede træningsfaciliteter og forskningsprojekter.

## Mindfulness-Based Mind Fitness Training (MMFT)

Det er en kendt sag, at udstationering i en krigszone - ud over de åbenlyse menneskelige omkostninger ved krigsførelse i det hele taget - er ekstremt opslidende, og at soldater typisk lider af posttraumatiske symptomer som angst, søvnløshed, hovedpine og aggression i kortere eller længere perioder efter hjemkomst fra felten. Om end ikke ønskeligt er dette ret almindeligt og anses snarere for at være reglen end undtagelsen, en slags psykisk og følelsesmæssig overgangsfase på vej tilbage til den civile verden. Det springende punkt er imidlertid, hvorvidt man kan forhindre disse symptomer i at blive kroniske og udvikle sig til PTSD (posttraumatisk stresslidelse). Hvis det kan lade sig gøre, vil man kunne spare soldaterne og deres pårørende samt i bredere forstand militæret og det omgivende civile samfund for de enorme menneskelige og økonomiske omkostninger, denne lidelse fører med sig. Dette er den militære organisations ultimative håb.

I den sammenhæng er der i dag voksende interesse for anvendelsen af kontemplation i militære sammenhænge. Gennemgående kan man sige, at opmærksomheden samler sig om forskellige mentale, spirituelle og psykologiske praksisser, der kan udstyre individer med et såkaldt 'mentalt panser'. Håbet er, at integration af sådanne praksisser  kan  stimulere  de  egenskaber,  som  individer  og  grupper  behøver  for  at kunne gennemleve de psykiske og følelsesmæssige strabadser, der typisk er forbundet med udstationering i en krigszone. Samtidig er der en klar parallel-dagsorden, der fokuserer på, hvorvidt kontemplation også kan indvirke direkte optimerende på soldaters operationelle effektivitet.

Hvad der i dag har udviklet sig til et nærmest paradigmatisk fokus på det militære potentiale i kontemplation, tog på mange måder sin begyndelse i 2007, da Elizabeth Stanley, lektor i sikkerhedsstudier på Georgetown University i Washington DC, lancerede et pilotstudie af sit mindfulness-baserede stresshåndteringskoncept Mindfulness-Based  Mind  Fitness  Training (MMFT).  Konceptet  har  format  af  et  otte-ugers undervisningsforløb specielt tilpasset den militære population og andre, som færdes i  højintensivt stressbetonede miljøer. Det er udviklet på baggrund af Stanleys egne erfaringer som efterretningsofficer på Balkan og et mangeårige kendskab til KabatZins Mindfulness-Based Stress Reduction-koncept (MBSR) og andre kontemplative praksisser.

Pilotstudiets subjekter udgjordes af en deling marinesoldater fra Quantico-basen i Virginia, som stod over for en 12 måneders udsendelse til Irak. De havde netop påbegyndt  den  intensiverede  generiske  træning,  som  alle  soldater  gennemfører  før udsendelse  (også  kendt  som  'kamp-  og  stresstilvænningstræning'),  og  var  således under stigende fysisk og mentalt pres. Selve undervisningen forestod Stanley personlig. For på videnskabelig vis at kunne monitorere eksperimentets resultater allierede hun sig tillige med neuropsykologen Amishi Jha fra (på daværende tidspunkt) University  of  Pennsylvania,  der  varetog  de  forskellige  tests  og  målinger  før,  under  og efter  undervisningsforløbet.  Endvidere  omfattede  studiet  to  kontrolgrupper  -  en gruppe  soldater,  der  ligeledes  gennemgik  stresstilvænningstræningen,  men  ikke modtog MMFT-undervisning, og en gruppe civile, der hverken blev udsat for stressbelastning eller modtog MMFT-undervisning.

Soldaterne  i  hovedgruppen  blev  i  løbet  af  undervisningsperioden  instrueret  i meditations- og mindfulness-teknikker samt basal stresshåndtering og tillige belært om  kropslige  og  psykologiske  reaktioner  og  impulser  i  forbindelse  med  ekstrem stress. Herudover blev de opfordret til at praktisere på egen hånd og nøje føre logbog over  intensitet,  tidsforbrug  og  oplevelser  (hvilket  indgik  i  studiets  videnskabelige dimension med henblik på senere analyse og validering af datamaterialet).

Stanley og hendes team fokuserede også meget eksplicit på undervisningens indflydelse  på  subjekternes  arbejdshukommelse,  opmærksomhed,  oplevede  stresstærskel  og  evne  til  at  regulere  og  kontrollere  deres  følelsesmæssigt-affektive  niveau. Netop disse egenskaber forværres nemlig typisk betydeligt under stresstilvænningstræning, hvilket er årsag til mange af de praktiske og psykologiske problemer, som omgærder militær praksis. At finde et værktøj, der kan øge soldaters evne til at gennemføre denne træning, vil således være en fortrinlig markør for, hvordan man kan skabe  mere  funktionsdygtige  soldater  i  det  hele  taget.  Samtidig  udmærkede  de nævnte egenskaber sig ved at være umiddelbart målelige med allerede eksisterende standardpsykologiske værktøjer. Stanleys hypotese var, at MMFT ville kunne opveje den forventede forringelse af de kognitive, emotionelle og performative egenskaber under  stresstilvænningstræningen  og  ideelt  set  holde  subjekterne  på  den  baseline, som var blevet fastlagt for hver deltager inden undervisningen indledtes.

Pilotstudiet forløb tilfredsstillende på trods af den pressede tidsmæssige ramme (stresstilvænningstræning er i sig selv et hårdt pakket program, og MMFT-træningen blev simpelthen blot lagt oveni); men det havde man nu også arbejdet hårdt på at få til  at  klappe  rent  praktisk,  så  den  helt  store  overraskelse  kom  først  sammen  med dataanalysen. Denne viste nemlig, at MMFT ikke blot formelt havde kunnet modvirke  de  psykologiske  og  neurologiske  svækkelser,  der  normalt  er  forbundet  med stresstilvænningstræning,  men  tilmed  havde  forbedret  baseline-værdierne  hos  de soldater, der havde praktiseret mest intensivt. Dette var helt uhørt; men tallene talte et  tydeligt  sprog.  Resultaterne  var  således  langt  bedre,  end  forskerne  selv  havde turdet håbe. Endvidere tydede data indsamlet efter delingens hjemkomst fra Irak et år senere på, at de soldater, som havde vedligeholdt deres mindfulness-praksis under  udsendelsen,  gennemsnitligt  havde  færre  posttraumatiske  og  emotionelle  problemer at slås med.

Stanleys resultater fik hurtigt megen opmærksomhed i både den civile presse og det militære samfund, og der gik ikke længe, før både Pentagon og The US Army Medical  Research  and  Material  Command  tilbød  økonomisk  støtte  til  forskning  i MMFT. Dette har siden udmøntet sig i en række nye, store forskningsprojekter, der hver især søger at isolere og udforske forskellige aspekter af kontemplative praksisser i militær kontekst.

Jeg mødtes første gang med Stanley og Jha i 2009. På daværende tidspunkt havde vi  allerede  været  i  kontakt  med  hinanden  i  et  stykke  tid,  men  et  længerevarende feltarbejde i USA gjorde det endelig muligt for mig at tage imod deres invitation til at studere MMFT-konceptet på nærmere hold. Det var et interessant tidspunkt at træde ind i foretagendet på. Det første opfølgende forskningsprojekt med deltagelse af ikke færre end 240 soldater var i sin vorden, ambitionerne med hensyn til både den videnskabelige  relevans  og  det  militære  anvendelsespotentiale  var  skyhøje,  og  som ekstra bonus fik jeg mulighed for at tale med nogle af de soldater, som havde deltaget i det oprindelige pilotprojekt. Der var ikke nogen tvivl om, at den militære introduktion til mindfulness havde været en bragende succes, også anskuet fra 'brugersiden'. Samtlige soldater, jeg talte med, udtrykte stor tilfredshed med udbyttet af undervisningen.  Nogle  fokuserede  på,  hvordan  de  tilegnede  koncentrationsteknikker havde gjort det nemmere for dem at fungere i det daglige; for andre havde det været en øjenåbner i det hele taget at beskæftige sig med de følelsesmæssige aspekter af deres professionelle virke; og atter andre brugte endog meget store ord og billeder til at beskrive, hvordan mindfulness endegyldigt havde forandret deres liv:

Alt er helt anderledes nu. Jeg lærte, at man ikke behøver at gå rundt med indestængt vrede. At man kan slippe sine følelser fri ved at konfrontere sig med dem. På en måde er det meget enkelt - og så er det alligevel så svært at opnå. Jeg kender mig selv så meget bedre nu, mine styrker og svagheder. Jeg er også blevet bedre til at læse mine egne 'advarselstegn', når jeg stresser op, når jeg er nødt til at trække mig og få samling på mig selv igen. Det gjorde det selvfølgelig også lettere for mig at forholde mig til noget af den adfærd, jeg var igennem, da jeg kom hjem fra min første udsendelse til Irak for fire år siden - og det har betydet, at jeg er meget roligere og mere lydhør i dag. Det har reddet mit ægteskab, og det har reddet mig (Marineinfanterist).

En af de ting, der  virkelig sprang mig i øjnene omkring projektet, var den iver og vedholdenhed,  med  hvilken  man  søgte  at  verificere  resultaternes  videnskabelige validitet. Såvel terminologien som konstruktionen af det eksperimentelle paradigme var stringent naturvidenskabeligt og trukket helt i forgrunden. Kodeordet var målelighed. Alle testresultater blev vurderet i forhold til en individuel og kollektiv baseline,  og  der  blev  benyttet  et  bredt  spektrum  af  etablerede  objektive  og  subjektive målinger 1  til at dokumentere forskellen mellem 'før' og 'efter' undervisningsforløbet. Stor opfindsomhed og virtuositet blev lagt for dagen i forsøg på at isolere de eksterne faktorer, så de opnåede resultater bevisligt kunne tilskrives den praktiserede mindfulness.  'Stringens  i  argumentationen  er  alfa  og  omega  på  nuværende  tidspunkt', forklarede Stanley mig:

Netop fordi det her er så utraditionelt et værktøj og den organisation, vi forsøger at implementere det i,  så  kulturelt  specifik  og  resultatorienteret,  bliver  vi  simpelthen  bare nødt til at tale organisationens sprog. Og det forudsætter, at vi kan gøre det umålelige måleligt og videnskabeligt verificerbart. Det er argumentet, der skal overbevise vores sponsorer, dét, de kan se med deres egne øjne (Interview august 2009).

Som forklaring på resultaterne af mindfulness-træningen henviste Stanley typisk til fænomenet neuroplasticitet: Hjernens evne til livet igennem at modulere neural aktivitet i forskellige kredsløb og strukturer på baggrund af vores fysiske og kognitive praksisser. Sådanne forandringer, hedder det, danner grundlag for ændringer i vores kognition,  hukommelse, psyko-emotionelle egenskaber og adfærd. På denne måde åbnes der i princippet mulighed for at modificere den kognitive 'software' gennem fokuseret  ændring  af  den  neurologiske  'hardware'  og  omvendt.  Denne  det  21.  århundredes store neurobiologiske fortælling om menneskets 'sande' natur og mulighed for indflydelse på egen skæbne er blevet et vigtigt argument i mange samtidige debatter om alt fra læring til kriminalitet og ikke mindst inden for forskellige former for performativ optimering. Mine diskussioner med Stanley kredsede ofte om implikationer og betydninger af netop dette aspekt. Jeg kunne sagtens følge argumentet omkring neuroplasticitet, hvor hjernen grundlæggende betragtes som en muskel, der kan formes og optrænes efter forgodtbefindende; men lige så meget som denne metafor umiddelbart syntes at forklare mindfulness-træningens effekter, lige så meget forekom den mig at sløre, hvad det egentlig var, det hele gik ud på. Den maskinelle metaforik,  der  understøttede  den  neurovidenskabelige  forklaringsramme,  blev  ved at skurre i mine ører. Var det mentale panser, som den militære organisation efterspurgte, i sidste ende ikke andet og mere end en fysiologisk funktion?

1 Ikke kun objektive, fysiologiske målinger, som kortisol-indhold i blodet og hjerneskanninger, men også psykologiske og kognitive standardtests, der måler på koncentrationsevne, opmærksomhed, hukommelse og emotionel respons. Endvidere søgte man at triangulere ved hjælp af andre objektive målinger på forskellige  former  for militær performance (præcisionsskydning, huskeopgaver) og gennem subjektive værktøjer til måling af mindfulness såsom The Five Facet Mindfulness Questionnaire eller 5FMQ (Baer et al. 2006) og The Mindful Attention and Awareness Scale eller MAAS (Brown et al. 2003).

## Mindfulness, etik og 'mening'

Under mit ophold på den amerikanske østkyst i 2009 var den militære entusiasme for MMFT ganske  enorm,  og  forhåbningerne  var  skyhøje  med  hensyn  til  træningens potentiale til at tage hånd om de problemer, som det militære system havde kæmpet med under årtiers amerikansk krigsførelse i Mellemøsten. Andre røster i den amerikanske  offentlighed  var  imidlertid  knap  så  begejstrede.  Da  nyheden  om  Stanleys træningsforløb og resultater begyndte at blive kendt uden for militære kredse, gav det næsten øjeblikkeligt anledning til en meget intens debat om, hvorvidt det nu også var en god ide. Selvom den amerikanske offentlighed generelt støtter enormt meget op  omkring  veteranerne,  uanset  det  overordnede  syn  på  militæret  som  sådan  i  et givet segment, var det, som om en usynlig grænse var blevet overtrådt.

Kritikken  var  dog  meget  sammensat  og  rummede  indtil  flere  indbyrdes  modstridende holdninger til, hvad der egentlig var kernen i problemet. Lidt forenklet kan man sige, at der grundlæggende var tre forskellige former for kritik på færde.

Den første  kritik,  der  stiller  spørgsmålstegn  ved  den  militære  appropriering  af mindfulness, former sig som en helt elementær skepsis i forhold til kontemplative praksisser generelt - for 'selvfølgelig virker de da ikke!' Praksisserne betragtes som 'et overvintret hippielevn' eller i bedste fald et feministisk modefænomen, der for så vidt ville være humbug i enhver sammenhæng, men da slet ikke har noget at gøre i militæret, hvor det er disciplin, teknologi og våben, der er vejen frem (Smith 2009).

Den anden kritik stiller sig ligeledes skeptisk over for indlemmelsen af kontemplative praksisser i militært regi, men adskiller sig fra den første kritik ved at være mindre afvisende over for praksissernes mulige potentiale objektivt set - det er udelukkende deres 'uheldige' introduktion i militært regi, der misbilliges. Denne kritik afspejler  i  vid  udstrækning  en  særlig  opfattelse  af  'soldaten'  og  det  militære  miljø som en kontekst defineret af maskuline værdier og praksisser, hvor soldaterne ikke skal sidde og prøve at 'mærke sig selv' - de skal tage sig sammen, handle, gøre noget! Introduktionen af kontemplative praksisser i det militære får her nærmest karakter  af  en  art  forræderi,  noget der reducerer store, stærke krigere til 'flæbende tøsedrenge' (Shay 2009; Cook-Ehdin 2009).

Den tredje kritik adskiller sig fra de to første ved at definere problematikken vedrørende militær mindfulness omvendt. Hvor det i de to første kritikker er udøvelsen af mindfulness, der er problematisk i forhold til det militære, da er det her omvendt militæret, der er problematisk i forhold til mindfulness:

Det her må være det mest vanvittige og frastødende - nogensinde! […] Det, de har gang i,  er  en  farlig  udvikling.  Det  er  både  forkert  og  uetisk  -  og  slet  ikke  meningen  med mindfulness!  Man  tør  slet  ikke  forestille  sig,  hvad  det  kan  ende  med.  Nogen  burde stoppe dem! (Lee 2009).

Ræsonnementet er, at udøvelsen af kontemplative praksisser i en militær kontekst må anskues som en forvanskning, idet det simpelthen ikke er meningen, at mindfulness skal udøves som led i en ikke-fredelig intention. I modsætning til de to første kritiske positioner definerer denne konstellationen 'militær mindfulness' som en art symbolsk  forurening,  en  etisk-kosmologisk  problematik:  Militær  og  mindfulness tilhører  inkommensurable  sfærer  og  skal  ikke  blandes  sammen.  Denne  kritik  udmærker  sig  i  øvrigt  ved  fortrinsvis  at  blive  udøvet  af  personer  fra  kontemplative miljøer og andre, som på den ene eller anden vis har et forhold til spirituel holisme, som den udøves i moderne, sekulariserede kontekster - fra yoga til feng shui.

I  resten  af  artiklen  skal  vi  se  nærmere  på  det  spændingsfelt,  der  udstikkes  af sidstnævnte kritik. Jeg vil hævde, at netop denne for mange dedikerede mindfulnessudøvere selvindlysende sandhed, at mindfulness må og skal holdes adskilt fra ikkefredelige  formål  og  kontekster,  udgør  et  ganske  centralt  nøglepunkt  i  forhold  til forståelsen af moderne, vestlige forestillinger om kontemplativitet. Ved at tage udgangspunkt i sammenstødet mellem etiske forskrifter og (sekulariseret) praksis skabes en konceptuel ramme for en analyse af, hvad det egentlig er for værdier, truismer og kulturelle-kosmologiske variabler, der bringes i spil, når talen falder på mindfulness til ikke-fredelige formål, og hvordan disse normer oversættes og transformeres i sekulære  kontekster.  Endelig  er  det  min  påstand,  at  netop  studiet  af  mindfulness praktiseret i en militær virkelighed har potentiale til at åbne et felt, som ellers synes både  notorisk  under-researchet  og  notorisk  under-teoretiseret  -  nemlig  studiet  af mindfulness'  potentielle  skyggesider:  Kan  mindfulness  optimere  skadevoldende praksisser? Kan mindfulness 'bruges' til at skabe mere effektive krigere?

## Den mindfulde snigskytte

Mind  &amp;  Life  er  en  non-profit  organisation,  der  søger  at  fremme  dialogen  mellem viden fra verdens kontemplative traditioner og moderne videnskabelighed, metoder og  forskningsresultater.  Det  begyndte  som  en  meningsudveksling  mellem  Dalai Lama og enkelte udvalgte vestlige forskere i 1987; men her 25 år senere har forummet  udviklet  sig  til  en  omfattende  institutionaliseret  struktur,  hvor  hundredvis  af kontemplative  udøvere  og  videnskabsfolk  hvert  år  sætter  hinanden  stævne  rundt omkring  i  verden  og  sammen  udforsker  aspekter  af  fænomenet  'bevidsthed'  med henblik på at finde en fælles referenceramme. Mind &amp; Life er i dag en nøgleorganisation,  hvis  stemme og holdninger vejer tungt i kontemplative miljøer. Derfor er det også interessant at kaste et blik på, hvordan debatten om militariseringen af mindfulness har formet sig i netop dette forum fra lanceringen af MMFT og frem til i dag.

Spørgsmålet om militær involvering kom for første gang på dagsordenen i Mind &amp; Life-forummet i 2007 - på et tidspunkt, hvor Stanley var undervejs med sit pilotprojekt. En af de sidste dage på det årlige sommerseminar 2  i Garrison uden for New York gik en repræsentant fra det amerikanske søværn på talerstolen og fortalte om den militære interesse for de studier og det forskningsfelt, som Mind &amp; Life repræsenterede.  Han  fortalte  endvidere  om  de  muligheder  for  projektfinansiering,  som søværnet  kunne  tilbyde,  og  opfordrede  interesserede  forskere  til  at  kontakte  ham eller indsende projektforslag. Efter dette indslag opstod der en del uro i forsamlingen. Mange gav højlydt udtryk for deres forargelse og fandt det uhørt, at et sådant forslag overhovedet blev ytret i forummet. 'Det var nærmest som et tabu, der var blevet brudt,' forklarede Stanley mig under et interview et par år senere, i hængesofaen  på  hendes  terrasse  i  Washington  DC  -  'folk  blev  ret  ophidsede  og  ville  ikke engang prøve at  tænke  over  mulighederne.'  Stanley,  som  selv  var  til  stede  under seminaret, overtog imidlertid efterfølgende selv talerstolen og leverede et iltert forsvar  for  militær  finansiering  som  en  mulighed.  Fronterne  var  pludselig  trukket skarpt op. Projektfinansiering er som bekendt altid et springende punkt i forskningsverdenen, og ikke mindst på baggrund af egne erfaringer og en overbevisning om, at det militære er en både interessant og værdig forskningsallieret, syntes hun, at den massive  modstand  behøvede  et  modargument.  Men  hendes  argumenter  faldt  for døve øren - Mind &amp; Life stod stejlt på sit og ønskede ikke at blive associeret med 'dem'. 3   Der  var  ingen  tvivl  om,  at  dette  var  en  helt  principiel  holdning  blandt  de tilstedeværende, en holdning som ikke lod sig forstyrre af de empiriske uklarheder, som  kategorierne  'militær'  og  'kontemplativ'  nødvendigvis  indeholder  i  praksis (Stanley, personlig kommunikation 2009).

Den militære interesse for kontemplative praksisser begyndte som nævnt for alvor at sætte sig igennem i tiden efter dette sommerseminar, med voksende mediebevågenhed og øget offentlig debat til følge. Det var derfor ikke uventet, at emnet kom på dagsordenen igen i april 2009 på konferencen 'Attention, Memory and the Mind' som  blev  afholdt  i  Dalai  Lamas  hovedsæde  i  Dharamsala  i  Indien.  Med  fokus  på relationen  mellem  opmærksomhed,  hukommelse,  bevidsthed  og  det  menneskelige sind i henholdsvis neurologisk-psykologisk og buddhistisk belysning var den indre opbygning og udøvelse af 'mindfulness' et vigtigt diskussionsemne. I buddhismen er det  gennem  kontemplativ  skærpelse  af  opmærksomhed  og  mindfulness,  at  man udforsker den menneskelige bevidsthed, lidelse og lykke (Rosch 2007). Derfor er det også  yderst  vigtigt,  at  disse  kontemplative  praksisser  udøves  med  rod  i  den  rette intention. Mathieu Ricard, buddhistisk munk, bestyrelsesmedlem i Mind &amp; Life og fransk tolk for Dalai Lama siden 1989, forklarede det under konferencen således:

Being  mindful  is  just  a  very  fine-tuned  tool  that  can  be  readily  used  for  wholesome

- 2 Mind &amp; Life Summer Research Institute.
- 3 Ikke desto mindre har flere af de tilstedeværende dog siden indledt militære forskningssamarbejder og modtager i dag militær projektfinansiering.

purposes. The sniper also get in the flow - they enjoy it, but we cannot say that it's here contributing to wholesomeness. A hammer can be used for building or destroying. Fuel can be used for driving in a car or setting it ablaze. So the motivation has to be the factor that can tell me whether that mindfulness is wholesome or not (Ricard 2009).

Ricard betjener sig i sit indlæg af en kulturel stereotyp, snigskytten, som man ofte støder på i udredninger af det etiske aspekt i kontemplative praksisser. 'Den mindfulde  snigskytte'  er  en  ekstremt  negativt  ladet  figur,  som  symboliserer  alt  det,  der måske kunne betegnes som mindfulness' skyggeside. Snigskytten er en dræber, men ikke en dræber, der ser sit offer i øjnene - han ligger på lur i det skjulte og slår ihjel uden at give sig til kende. Han er uædel. Han er fej. Den mindfulde snigskytte er endnu værre, for han har oven i købet optimeret sin evne til at dræbe. Mindfulness anvendes i dette tilfælde således på en fuldstændig forkastelig maner, nemlig til at fremme udøvelsen af den ultimative udåd: At slå ihjel. Ved at fremmane billedet af den mindfulde snigskytte formår Ricard at skabe en meget klar forståelse af, hvori problematikken  med  mindfulness  praktiseret  uden  den  rette  intention  består:  De samme teknikker kan anvendes både forsvarligt og uforsvarligt, til gavn og til skade, og det centrale spørgsmål er derfor i langt højere grad, hvorfor mindfulness praktiseres snarere end præcis hvordan. Denne pointe synes at ligge til grund for megen af den modstand, de kontemplative miljøer føler mod militariseringen af mindfulness: Motivet er forkert, ergo vil militær mindfulness aldrig kunne forsvares. Endvidere er det overordnet slet ikke meningen, at mindfulness skal praktiseres i kontekster, hvor den rette intention ikke er til stede:

The practice of mindfulness needs to be guided by right view and insight (such as the understanding that all phenomena are empty of independent existence), and motivated by the right intention, such as the aspiration to achieve enlightenment for the benefit of all beings (Ricard 2009).

De  kontemplative  miljøers  modvilje  over  for  militariseringen  af  mindfulness  har således  både  etiske  og  kulturelt-kosmologiske  årsager.  Mindfulness  skal  være  forsvarlig, og for at være det må den udøves med de rigtige intentioner - og intet kunne være  mere  i  strid  med  dette  ideal  end  en  militær  anvendelse. 4   Stereotypen  'den

- 4 Derfor er det også uhyre interessant, at Dalai Lama, af alle mennesker, direkte adspurgt var alt andet end entydig i  forhold til problematikken.  Stanleys samarbejdspartner på MMFT-pilotprojektet, Amishi Jha, fik som deltager i 'Attention, Memory and the Mind'-konferencen i Dharamsala i 2009 på konferencens sidste dag mulighed for at komme i en kort audiens, en praksis, som Mind &amp; Life har institutionaliseret for  at  give  udvalgte  videnskabsfolk  mulighed  for  at  drøfte  særligt  betydningsfulde  aspekter  af  deres forskning med Dalai Lama selv. Jeg interviewede Jha et par måneder senere, hvor hun gav udtryk for en meget klar overbevisning om, at hvad han egentlig havde kommunikeret, var en billigelse af MMFTs mission og vision - at skabe bedre og mere velfungerende soldater: 'I told him [Dalai Lama] about what we were doing, training the soldiers and teaching them these techniques, and he was just sitting there, quiet listening, you know, no expression on his face whatsoever. And so I asked him; 'but what do you think about this, your Holiness? Is it wrong or is it right to disseminate these teachings in the military?' And at first he was not as clear as I thought he'd be, he kind of conflated the training with the war [on terror]. But then he said that he felt it made a lot of sense that improvements in attention would correspond to

mindfulde snigskytte' repræsenterer og essentialiserer netop dette. Men som andre kulturelle  konstrukter  har  også  den  mindfulde  snigskytte  sit  modstykke.  Og  ikke overraskende er det typisk med denne anden figur, 'den spirituelle kriger,' at udøvere af mindfulness konceptuelt identificerer sig.

## Den spirituelle kriger

Når jeg spørger mine informanter om, hvordan de helt overordnet oplever den etiske dimension i militariseringen af mindfulness, falder talen altid på 'samuraien' - den spirituelle kriger. 'Den spirituelle kriger' optræder, i almindelig diskursiv forståelse, som den idealtypiske krigerfigur, som netop qua kontemplativ praksis er en helstøbt og ædel person, der er bevidst om og i kontakt med hele den etisk-spirituelle side af krigeridentiteten. En kriger, der træffer moralske valg og ikke udøver sin magt 'forkert'.  Den spirituelle kriger repræsenterer et samlet sæt af dyder som pligttroskab, mod, viljestyrke  og  retskaffenhed,  men  typisk  uden  nærmere  reference  til  endsige redegørelse for den trods alt mest grundlæggende egenskab ved en 'kriger', nemlig at han eller hun går i krig/kamp - med eksplicit intention om (eller i hvert fald villighed til) at slå ihjel. Den kamp, som den spirituelle kriger udkæmper, defineres sjældent præcist, men associeres som oftest med en symbolsk og måske mest af alt indre kamp.  I  modsætning  til  den  klassiske  vestlige  forestilling  om  soldatens  karakter (kold, hård, kynisk, macho - i øvrigt typisk de egenskaber, som trigger PTSD) er den spirituelle kriger i kontakt med sine egne følelser og formår at rumme andre mennesker og dele med sine medmennesker. Krigeren er på det rene med døden; men han har lært kunsten at give slip gennem tilgivelse, barmhjertighed og visdom. Ikke desto mindre  ligger  den  grænseoverskridende  handling  over  alle  grænseoverskridende handlinger og lurer lige under overfladen hos ham: Der er situationer, hvor han må føre  sin  konstitutive  handling  ud  i  livet  eller  rettere  døden  ved  at  dræbe  et  andet menneske. Men selv i denne situation vil han altid gøre det rigtige, idet selv det at slå ihjel kan være nødvendigt - og også moralsk.

Den spirituelle kriger beskrives ofte i eksplicit opposition til den simple soldat, der i alt væsentligt bare fungerer som en maskine, mangler etiske værktøjer og derfor savner forståelse for betydningen af sine handlinger i en bredere kosmologisk sammenhæng. Den simple soldat parerer blot bevidstløst ordre uden refleksion og uden indsigelse, selv når det, han bliver bedt om at udføre, er lavt og nedrigt (og svarer meget godt til den figur, som Ricard forbinder med 'den mindfulde snigskytte', altså en  meget  negativt  ladet  figur,  hvis  blotte  eksistens  forekommer  at  være  en  slags kosmologisk perversitet). Samurai-identiteten med alle dens facetter anskues af mine

improvements in affective regulation, and that everybody would benefit from that...' (Feltnoter fra interview med Jha, 23. juni 2009). Den positionering, som Dalai Lama tilskrives i dette citat, vidner således om et langt mere nuanceret syn på problematikken omkring militariseret mindfulness end det mere udbredte principielt afvisende standpunkt, jeg har beskrevet ovenfor.

informanter som både historisk trumfkort og kulturelt symbol og helt uden sammenligning som noget af det ypperste, international krigshistorie kan frembyde - og det mest  efterstræbelsesværdige,  man  som  ung  amerikansk  soldat  kan  forestille  sig. Dette er ikke så lidt interessant, idet den moderne fremstilling af 'samuraien' som et nærmest overmenneskeligt ædelt væsen med uovertruffen kapacitet  udi  krigskunsten  tillige  med  helt  unikke  moralske  evner  mest  af  alt  er  en  moderne  opfindelse, romantiseret og italesat af japanske nationalister og vestlige populærforfattere fascineret af zen og 'det eksotiske Østen' (Scharf 1993). Denne problematiske genese forhindrer  imidlertid  ikke  figuren  'den  spirituelle  kriger'  i  at  strukturere  militariseret mindfulness på et moralsk plan - hvilket den i øvrigt gør på bemærkelsesværdigt ens facon hos både tilhængere og modstandere af fænomenet.

Den spirituelle kriger vs. den mindfulde snigskytte repræsenterer to idealtypiske positioner  eller  fantasmer  i  det  spændingsfelt,  der  udstikkes  med  spørgsmålet  om militariseret mindfulness. Den altoverskyggende forskel mellem de to typer krigere, som på mange måder er direkte inversioner af hinanden, er henholdsvis tilstedeværelsen af og manglen på et etisk-refleksivt mindset, der kan styre krigerens valg og skabe grundlag for menneskeligt ansvar. Da snigskytten ikke er i besiddelse af det fornødne mindset til moralsk at kunne styre og tage ansvar for sine handlinger, kan disse  handlinger  ikke  være  motiveret  af  den  rette  intention  -  og  derfor  vil  de  per definition være uetiske og således blive vurderet negativt. Modsat forholder det sig med den spirituelle kriger, samuraien, hvis etiske mindset er en essentiel del af hele hans væsen og dermed kontinuerligt kultiveres, disciplineres og skærpes. Samuraien er  således  i  princippet  netop  udstyret  med  og  defineret af det  rette  sindelag  og  de fornødne etiske kompetencer til at handle ud fra den rette intention - og handlinger foretaget på baggrund af denne dømmekraft vurderes positivt.

Vi nærmer os en forståelse af, hvad det er for et felt, spørgsmålet om den reelle effektivitet af militariseret mindfulness egentlig indskriver sig i. Moderne fremstillinger af 'mindfulness' beskriver gerne praksissen som en bestemt form for umedieret, rendyrket opmærksomhed, som for eksempel i Jon Kabat-Zinns berømte, skoledannende beskrivelse: 'Paying attention in a particular way, on purpose, in the present moment, and non-judgmentally' (Kabat-Zinn 1994, 2). Ifølge denne udlægning kan de positive effekter af praktiseret mindfulness tilskrives den tilstedeværelse i nuet, som for en stund overtrumfer alle 'uvedkommende' aspekter, for eksempel den kognitive og affektive fokusering på fortid og fremtid, der flytter opmærksomheden væk fra det umiddelbare. I denne 'mindfulde' tilstand er den praktiserende én stor registrerende  organisme,  der  lader  alle  tanker  og  qualia,  indre  som  ydre,  passere  frit forbi for at registrere deres eksistens uden mental indgriben. Og opøvelsen af denne tilstand er i sig selv årsag til en række effekter af mindfulness, som meget vel kan beskrives som en art funktionel optimering. I den version af 'mindfulness', der vægter  opmærksomheds-aspektet,  er  der  ikke  umiddelbart  indbygget  nogen  moralsk sanktionering på dette niveau. Derfor må man forestille sig, at alle de isolerede ele- menter, der indgår i en mere effektiv soldat, med alt hvad dette indebærer, udmærket kan optimeres via mindfulness. Og den form for optimering kan rimeligvis betragtes som en af mindfulness' skyggesider. Derfor er det heller ikke så mærkeligt, at dette aspekt sanktioneres i praksis i de kontemplative miljøer, ideelt set ved at udelukke muligheden. Som beskrevet ovenfor har diskursen i Mind &amp; Life i de senere år været præget af en stærkt principiel sort/hvid tankegang omkring spørgsmålet om militarisering af mindfulness. Dette er meget forståeligt, eftersom Mind &amp; Life med sin  grundlæggende  målsætning  om  at  'mindske  menneskelig  lidelse  og  fremme velfærd og trivsel' (Mind &amp; Life) uvægerlig ville træde ind i et politisk minefelt, hvis organisationen  begyndte  at  udtale  sig  om,  hvordan  mindfulness  eventuelt  kan fremme militær performance.

## Konklusion

Overordnet set mener jeg, at Stanleys forskning peger temmelig entydigt i retning af, at spørgsmålet om, hvorvidt mindfulness kan skabe bedre krigere, må besvares med et rungende ja, og det på flere niveauer. På et rent biologisk niveau taler de neurofysiologiske målinger deres eget sprog. På et psykologisk og emotionelt niveau beretter de soldater, som indtil videre har taget praksisserne til sig, om klare forbedringer, både i deres indre liv og af deres sociale mestringsstrategier. På et moralsk niveau fortaber spørgsmålet sig imidlertid i abstrakte kategorier. Meget synes nemlig at tyde på, at mindfulness også kan skabe bedre dræbere i det hele taget - simpelthen fordi sanser og motorik kan skærpes ganske uafhængigt af sindelag. Dette er også et af de helt store spørgsmål, som Stanley jævnligt konfronteres med:

When I say that [our troops will be more effective in combat], I sometimes get pushback from people like 'Oh, you want to make better baby killers!' but I think that's a simplistic  way  of  looking  at  the  situation.  MMFT  has an  immense  capacity  to  improve  their ability to do their jobs in a way that will minimize harm. Soldiers who are calm and focused in chaotic moments are less likely to fire out of fear or frustration - an advantage that's  particularly  important  in  counterinsurgencies,  when  killing  civilians  can  erode support among the very people whose cooperation is most needed. In that moment, instead of spiralling off into being freaked out, they can be able to come back to the present moment, assess the situation, and choose the most appropriate response (Stanley 2010).

I stedet for at søge at klassificere MMFT som forsvarlig ud fra de overordnede principper i de civile kontemplative miljøer, argumenterer Stanley således snarere i tråd med  Dalai  Lama  for,  at  'forbedret  opmærksomhed  vil  være  ledsaget  af  forbedret affektiv regulering, hvilket er noget, alle vil kunne have glæde af' - uanset kontekst. Og det er måske nok i denne særlige moderne logik, nemlig individets ret og pligt til hele tiden selv at vælge, at vi finder sekulær grobund for praksisser som kontemplation og mindfulness

## LITTERATUR

Baer, R. A., G.T. Smith, J. Hopkins, J. Krietemeyer &amp; L. Toney 2006) 'Using self-report assessment methods to explore facets of mindfulness', Assessment 13 (1), 27-45. Brown, K.W. &amp; R.M. Ryan 2003 'The benefits of being present: Mindfulness and its role in psychological well-being', Journal of Personality and Social Psychology 84, 822-848. Cook-Ehdin, M. 2009 'War is fought by MEN'. Letter to the Editor, The Philadelphia Inquirer , October 1 st . Kabat-Zinn, J. 1994 Wherever You Go, There You Are: Mindfulness Meditation in Everyday Life , Hyperion, New York. Lee, O. 2009 'Mindful short-circuits', Letter to the Editor, The Washington Times , September 29 th, Mind &amp; Life http://www.mindandlife.org (set 20.01.2013). Ricard, M. 2009 http://www.youtube.com/watch?v=\_NKlHGCFiYM (set 20.01.2013). Rinpoche, C.T. 2002 'The Warrior Tradition: Conquering Fear', Shambhala Sun , March 2002 (Carolyn Rose Gimian, ed.). Rosch, E. 2007 'More than mindfulness: When you have a tiger by the tail, let it eat you', Psychological Inquiry 18 (4), 258-264. Sharf, R.H. 1993 'The Zen of Japanese Nationalism', History of Religions 33 (1), 1-43. Shay, A. 2009 'Commentary', Letter to the Editor, The New York Times , May 5 th . Smith, B. 2009 'Buddha said if you meet a Buddha in the street kill him', Letter to the Editor, The New York Times , March 8 th .

Sita Kotnis, ph.d.-studerende Antropologi og Etnografi, Aarhus Universitet