Anmeldelse
Forfattere: Hans Mammen
Tidsskrift: kok (1996-10-08)

## K&amp;K-ANMELDELSER

2. Marietta Morawska-Bungeler (ed.): Musik und Raum, Mainz 1989 (= Veroffentlichungen  des  Instituts  fur  Neue Musik und Musikerziehung Darmstadt, Band 30).

## Hans Mammen

M. Christine Boyer: The City o f Collective  Memory -Its  Historical  Imagery and Architectural Entertainments. Cambridge, Mass. 1994 (MIT Press).

De sidste tiår har interessen for at bevare og identificere sig med det forgangne, den  historiske  arv,  som  nogen  kalder det, antaget spektakulzre former med lydelige kommercielle og politiske både over- og undertoner. Ikke alene enkeltbygninger fredes i tiltagende omfang af nationale  bevaringsinstitutioner,  men hele bydele og byer szttes under international beskyttelse. Der arbejdes flittigt på at udforme  og praktisere nationale strategier til bevaring af kult~~rmiljØet, i fzlleseuropzisk regi på grundlag af en såkaldt gr~nbog om bymiljo som EU's milj~kommiszr  przsenterede  i  199  1. Budskabet  var klart -den europziske by  besidder  sådanne historiske miljokvaliteter at de udgor en potent konkurrenceparameter i markedets globalisering, derfor bevaring.

Med denne aktuelle fokusering er det kzrkomment at mode Christine Boyers vzrk  om  historiens  og  erindringons plads og betydning i den nutidige by, en imponerende tour de force gennem hovedsageligt det 19. århundredes arkitektur  og  byplanlzgning.  Forfatteren  er professor i  arkitektur- og byhistorie på

Princeton University og  jeg modte hende forste gang ved et seminar på Arkitektskolen  i  Arhus  i  1994,  hvor  hun przsenterede sine hovedpointer i skarp sovs og med stort vid. I bogen er de ikke blevet ringere.

Christine Boyer prmenterer selv bogen som en kritik af  arkitekturens, byplanlzgningens og bevaringens gzngse og nutidige praksis, der bzrer det 19. århundredes reprzsentationsformer i sig. Endda  fragmenter  fra  anno  dazumal bringes uden videre ind i nutidige kontekster til trods for dramatisk zndrede forhold og dromme. Virkelige historiske brudstykker udhules af nostalgisk foleri som drivkraft for deres bevaring og restaurering, samtidig med at vor kollektive erindring undermineres af historicistiske rekonstruktioner.

Dybest set diskuterer Christine Boyer den traumatiske tilstand som postmodernismen har skabt. På den ene side en nodvendig afstandtagen fra modernismens totaliserende bybygning og forkastelse af historien, på den anden side installeringen af det zstetiserende design, af  fragmentet, af  lokaliteten med  sine traditioner. I den postmoderne afvisning af helheden vover vi end ikke en fragmentarisk sammenfatning af den historiske og sociale situation som rettesnor for fremtidig handlen. Over for senkapitalismens globalt totaliserende og rationaliserende strukturering tilbyder den postmoderne tilstand af uafsluttethed og ubeslutsomhed ingen muligheder for at konfrontere nutidige kriser, endsige for at modstå den tiltagende ulige udvikling af  byer og nationer.  Æstetiseringen af byen og af dens design, den maleriske isceneszttelse af rum og tid, tillader ikke,  at  vi  erkender en  social orden  der kan reformeres -zstetiseringen morer os, den er endda underholdende, den er ikke frast~dende, den stiller os ikke til ansvar for vore gerninger. Den borgerlige  offentlighed  og  byens  offentlige rum som en n~dvendig realitet for kommunikationen  1800-tallets borgere imellem er en af de arkitekturens og bybygningens stereotyper Christine Boyer udvikler som karakteristisk  for nutidens ureflekterede anvendelse  af  fortidens fragmenter. Til trods for at kommunikationen  forlzngst er flyttet over til helt andre medier end gaden og pladsen fastholdes  forestillingen  om  et  sammenhzngende offentligt, rumligt system. Ikke alene offentlighedsbegrebet er foragtet  som  ineffektivt,  bureaukratisk  og dyrt, men også virkelighedens offentlige bynim er illusoriske -de privatiseres og realiseres som de velbjergedes eksklusive, beskyttede og historisk  bevarede korridorer  gennem  storbyens  jungle. Denne iklædning dzmper lysten til at udforske, hvad der foregår uden for de velplanlagte  korridorer  og  dermed  at forstå, hvad der må geres for at opnå et mere åbent og retfzrdigt samfund.

Med Michel Foucault diskuteres byens plan  som et redskab til  ikke alene disciplinering, men  også  social opdragelse, hvor sondringen mellem det normale  og det patologiske  bliver  afgerende. Planen som et billede på social orden, på rationel mening, på det gode regime bliver både mål i sig selv og generativ  faktor i  realiseringen af monumentale anlzg og bygninger. Med henvisning til den franske tradition diskuteres programmet for byens offentlige arbejder som et ideal, der stadig forfolges i  nutidens planlzgning.

Oven på denne tradition hviler forestillingen om et byens originale mØnster, der som en permanensens struktur over tid udvikles, deformeres og transformeres -det er sådanne (arketypiske) temaer, der som artefakter konstituerer vores erindring om en by. Efter modernismen~ hvide snit Iznges vi i  dag nostalgisk efter offentlige nim og monumental arkitektur som udtryk for en byens sjzl. Vi regner med at kunne åbenbare skjulte betydninger  og underbevidste  erindringer  i  byens  materiale  og strukturer, betydninger og erindringer som byder på genkendelsens glæde og den kollektive velfzrds tryghed.

Med Walter Benjamin som udgangspunkt tegnes forbindelserne mellem den rationelle og den subjektive opfattelse af historie og erindring.  Oplevelsen  i  umiddelbare glimt, uden indbyrdes sammenhzng, der pirrer eller vækker glemte  erindringer, svarer til  at Izse byen som en tekst, en lzsning af en forlængst glemt historie, skjult i byens lag.

Gennem hele bogen modstilles to beslzgtede begrebspar -historiens og erindringen~ nim og den objektive tanke over for det subjektive vidnesbyrd. Den moderne historieskrivning -en term udmgntet i det 18. århunderede -ser ud til at have etableret sig selv som vogter af en uoverskridelig skranke imellem begreberne. Subjektiv fortælling blev bandlyst,  faren  ved  det  »anderledes« blev  fjernet og levende tradition  blev visket ud, således at der i  stedet kunne indszttes en opdigtet tidsorden, der progressivt bevzgede sig mod fremtiden i en stadig perfektionering, der byggede på det forgangne.

Da fortzllingen endnu var i  live var oplevelse og erfaring stadig plantet i  tradition og forbundet med historisk erindring som fzlles gods for tilhorerne, der levede i en fzlles tilværelse. Disse kollektive erfaringer splintrede modernis-

## K&amp;K-ANMELDELSER

men i serier af fragmenter og privatiserede  hzndelser.  I  det  18.  århundrede blev traditionens kontinuum uafvendeligt afbrudt.

Der var  engang da byen  tilbed  sig med livfulde gader og fantasmagoriske syn som opfordrede den promenerende til at gå på opdagelse. Men efterhånden som  den  moderne  by eroderede  de kendte erfaringsmonstre blev tilbudet til sensationen, til chok'et.  Det der havde vzret byens ordnende struktur og et erindringen~ redskab blev nu til et syntetisk fastfrossent bylandskab, hvor erindringen blev lullet i  sØvn i trygheden  af »der var engang«. Hos Benjamin er nutidens »historie« komponeret af enkeltbilleder, snapshots, og ikke af fortzllinger, og kun en rejse ned i erindringens dybe strukturer kan fere til en opvågning, hvor tilskueren kan nå til en kritisk opfattelse af det nzrvzrende.

Erindring  og hukommelse  synes at have vzret i krise i slutningen af forrige århundrede ligesom i dag. Hvordan og hvor mange erindringsbilleder skal bevares uden at hukommelsen belastes unodvendigt? Og hvilke tekniker er btugbare når vi  skal genkalde glemte erindringer og skjulte spor som led i en bevidst fortzlling? Vi er domt til at skabe nye erindringsture gennem byen, til at tegne nye kort som hjzlp til at modstå konsumkulturens  overprogrammerede og indpakkede budskaber. Nutidens udfordring for bybygningens kunst er på én  gang at respektere traditionens og eby uden at lukke af fornytolkninger og uden at udOve ubegrundet

rindringen~ kontrol over byen.

Denne diskussion udfolder Christine Boyer i en rzkke historiske fortzllinger, eksempler på  konstruktion og rekon- struktion af  historiske bybilleder og i- scenes~ttelser fra Europa og USA.

Tilblivelsen  at  c h a m p s - ~ l ~ s é e s og specielt Concordepladsen er en levende fortzlling om arkitekten Hittorffs tilrettelzgning af  aksen  fra  Tuilerierne  til Triumfbuen  som  et  stort  ceremonielt bynim. I 1800-tallets forste halvdel blev det fra at vzre et skovbevokset og farligt  område,  omformet  til  en  elegant park med alle former for underholdning, baller, koncerter og skuespil. I centrum af  Concordepladsen satte Hittorff en z gyptisk obelisk, et neutralt symbol på national enhed, der blev flankeret med billeder på det nye Frankrigs industrielle foretagsomhed. Under kolossal folkelig opmzrksomhed blev obelisken rejst ved symbolik-

hjzlp at en dampmaskine -ken var ikke til at tage fejl at.

I kapitler med overskrifter som »The City  as  Panorama«  og  »The  City  as Spectacle« diskuteres le Corbusiers byopfattelse og filmkunstneren Eisensteins reflekteres. Allison og Peter Smithson, Robert Venturi og Denise Scott-Brown citeres for deres bidrag til placering af popkulturen som udslaggivende for byens design, det flertydige og det uventede.

»The City as Theater« er et stort anlagt kapitel med udgangspunkt i den italienske rennaissances store teoretikere -Albeni og Serlio. Linien folges op med englznderen Inigo Jones og senere tyskeren  Karl Friedrich  Schinkels  og franskmanden Charles Garniers direkte koblinger mellem teatret som bygning og omdrejningspunkt  i  byen  og byen opbygget som en teatralsk scene. 30ernes  og 40ernes filmiske brug  af  byen som scenografi ser Boyer som det sidste trin i denne udvikling.

Et at bogens  tyngdepunkter ligger i kapitlet »The Art of Collective Memory.« Her oprulles konstruktionen af europzisk kulturs historiske idealbillede -antikkens  Hellas  og  iszr  Akropolis. 1700-tallets maniske fascination af Hellas, kombinationen at dannelsesrejser og regulzre plyndringstogter med mzngder af antikke bygningsfragmenter som udbytte, lagde grunden til en nyklassisisme, som har meget lidt at gere med det historisk korrekte Grzkenland. Men det er den konstruerede antikkens historie, der tzller, og som bogstaveligt er bygget af  de utallige brudstykker, der endte i London og Berlin. Sågar Akropolis forestillede man sig 1883 genopbygget på grundlag af den konstruerede historieoptattelse.

En mere nutidig genanvendelse af det klassiske materiale reprzsenteres med Aldo Rossis formulering af en analog arkitekturopfattelse, hvor skriften, sproget og tegningen er przsentationsformer analoge til den byggede arkitektur. Med henvisning til den italienske traditions store billedmagere Piranesi og Canaletto ses Rossi som traditionens forlznger og fornyer, hvor erkendelsen af dybe, eller basale, bystrukturer  og bygningstyper med arketypicitet tillader en tolkende og kreativ omgang med overleverede traditionelle  former.  Med  Viollet-le-Duc som mellemstation problematiseres den museale  institution  som  et  stivnende, frossent panorama, der fastlåser tiden.

»Topographical Traveloques and City Views« indeholder  fortzllingerne  om 1800-tallets store udstillinger,  hvor industrialismen~  vidunderlige frembringelser blev vist frem for folket, der med nsesegrus  beundring  og fascination af denne hele verden,  der pludselig blev bredt  ud  for alles  Øjne,  valfartede  til fØrst Crystal Palace, senere verdensudstillingen  i  Paris  med  Eiffeltårnet  og mange flere. Hertil kommer fortzllingerne om de illustrerede, illuminerede tryksager,  boger og plancher, der f ~ r s t med belzrende formål, senere i en blanding af  belzring og dramatisering  og dermed  underholdning,  berettede  om denne verdens undere og begivenheder især i fjerne og eksotiske egne. Fznomenet blev yderligere udviklet som panoramaer over vigtige eller interessante steder, kommercialiseret som rejsende forestillinger, datidens film.

Rejser tilbage i tiden illustreres med »Gothic  Revival*  i Viollet-le-Ducs, Ruskins og Pugins forseg på nzsten pilgrimsagtigt at rekonstruere et idealiseret billede af en przindustriel  tilstand. Deres  udgangspunkt  er  en  kultur-  eller samfundskritik, som blev underst~ttet af en helt ny form for iagttagelse af det bymzssige sceneri -reporterens. Gustava Dorées  og Blanchard Jerrolds London, A Pilgrimmage fra  1872 registrerede i raderinger og tekst de usminkede,  virkelige steder i  London, hvor industrialismens ikke-idealiserede storby viste sit sande ansigt.

I bogens Øvrige kapitler fortselles tilsvarende historier: »Invented Traditions and Cityscapes,« »Vernacular Topoi« (Creoleme og New Orleans), »Rhetorical  Topoi«  (L'Enfants  Washington) slutter  bogens  f ~ r s t e del  som  hedder ~Historical Precedents for the City of Collective Memory«.

Anden del er helliget »Contemporary Forms of the City of Collective Memory, The Instruments of Memory,« »City Tableaux,~ »A City Promenade,« »National Heritage,« »Instrumental Memory and American Cities,« »The Spectacle of Spatial Restructuring,« »Manhattan

## K&amp; K-ANMELDELSER

Montage,« ~Producing the Show,« »Images of Battery Park City« og »Wondrous Irnages« er malende overskrifter på en rzkke kapitler, hvor amerikanske eksempler på kommercialiseret anvendelse af historien i storbyens fornyelse diskuteres.

reotypier,  som Christine Boyer sager at dekonstruere.

Bogens  afsluttende  kapitel  hedder, som epilog, »The City as Radical Artifice« og bygger ret så entydigt på den Walter Benjaminske opfattelse, som er gengivet tidligere. Hertil lzgger Christine Boyer en diskussion af nye teknologier, specielt computerteknologien, som introducerer endnu en verden af uvirkeligheder. Som den zgte moralist hun er, må hun modstræbende afvise dens mulige potentialer  og tilslutte sig Benjamins  advarsel -at 20ernes og 30enes teknologiske kult og teknologibaserede magt ikke forte til fremskridt i bredere kulturel, politisk  og social betydning, men til katastrofe og krig.

Christine Boyer har skrevet en meget vidende og vzsentlig bog, som oven i at formidle visdom er underholdende. Den er fyldt med gode historier og appellerer i sin forste del, fyldt med historisk stof fra Europa, direkte til et europæisk sind, mens bogens anden del, der udelukkende anvender amerikanske eksempler, umiddelbart kan opfattes som europzisk mindre relevant. Jeg tror at denne del af bogen er den vigtigste, også for en europzer.

Vores situation ser af historiske, geografiske  årsager anderledes  ud end USAs. Vi bor i tztte bysamfund, mange gennemtrzngt af en lang europzisk historie~ vingesus, og vi holder i almindelighed af byens fascinationer og kollektive karakter. Sp~rgsmålet er, om en sådan konstatering ikke er blot endnu et eksempel på en af de overleverede ste- Vores europziske virkelighed består bl. a. i, at mere end halvfems procent af byens befolkning bor spredt i afsondrede enklaver uden for den tztte og historiske bys formideale billedverden, at nationale og regionale enhedskulturer er under hastig krakelering i subkulturer eller markedsbaserede, tribaliserede grupperinger med  hver  deres  krav  på konstruktion af kulturelle billeder eller ledemotiver, at polariseringen mellem globalitet og lokalitet fremtvinger behov for individuel identitetsmarkering i klzdedragt og arkitektur, at isceneszttelsen og kommercialiseringen af enhvers oplevelse og erfaring er ved at vzre total, hvadenten den foregår på den virtuelle skzrms overflade eller i storcenterets simulacrum.

Interkulturalismen, som hybrider eller blandinger af  kulturer,  breder  sig i et stedse hurtigere tempo. SpØrgsmålet  for os må vzre det samme som Christine Boyer stiller med udgangspunkt i USA. Kan vi og skal vi bevare et kulturelt arvegods, der ikke hznger sammen med nye generationers livserfaringer? Kan vi undgå den kommercialiserede udnyttelse og yderligere forvrzngning af historien? Kan vi undlade at bevare i hvert fald sporene at en fortid som den vage erindring, der måske kan vzkke en bevidsthed om en aktuel nutid?