Går det an?
Forfattere: Finn Hauberg Mortensen
Tidsskrift: kok (1995-11-27)

## Anmeldelser

Finn Hurrberg Mortensen

## Går det an?

Faderhuset. 1800-  1900. (Nordisk Kvindelitteruturhistorie  bd. 2). Hovedredakter: Elisabeth M ~ l l e r Jensen. Bindredakterer: Inger-Lise Hjordt-Vetlesen, Anne-Marie Mai, Ingeborg Nordin Hennel, Christina  Sjoblad,  Ebba  Witt-Brattstrom. Kebenhavn  1993 (Rosinante).

Politiken, den endnu levende avis, blev fredag d. 10. marts  1995 prydet af et billede af Georg Brandes poserende med dyreblik,  hejt  pomadehår,  u r k ~ d e på tvzrs,  hznderne på ryggen  og benene skåret af. Den originale ramme giver aura til dette hovede med fremhavet bxkkenparti i  buksefolderne -hans gave til Victoria Benedictsson. Forvandlet til litteraturhistorisk klenodie smakker dagbladet  privatheden  I synet  på  en  halv million  Izsere som illustration  til en anmeldelse af Bodil Wambcrgs Lykken er en talisman, som Hans Hertel  slutter med at enske os alle en »Victoria-pause«.

Hvem sejrede  i  den  fri  karlighed? Det var stadig et varmt sp0rgsmil i  de våde vintermineder, dcr indledte  1995. Bodil Wambergs fiktiviserede beretning om Benedictsson  og Jergen Knudsens tredje  bind  orn  Brandes  blev  af  de  to biografister fulgt op med en kronikduel på deres hovedpersoners vegne. Striden stod om det korte, erotiske forhold mel- lem lynildsmanden og den unge, svenske forfatterinde, som begik selvmord. At  Brandes'  kyniske  afvisning  drev hende i  deden er en påstand, hvis tradition  rækker helt tilbage  til  de papirer, hun efterlod som forklaring. Alternativet  til  hendes  pointering  af  Brandes' moralske dobbeltbogholderi i forhold til kvinderne har været at opfatte papirerne som utrovzrdige og Georg som en godtroende [nand, der gik i Victorias fzlde.

Charlotte Jergensen s0gte bag de to advokaten liste positioner i  kronikken »Vampyr for kunstens (Politiken, d. 5. marts), der hzvder, at selvmordet ikke var en ubevidst impuls, men del af Renedictssons bevidste projekt at blive en stor forfatter -med den erotiske lidenskab som middel. Det fatale forhold er interessant »som en historie om to ekstraordinzre  mennesker,  der  gennem deres sammensted eksponerer ubevidstheden  i hinandens  frigerelsesprojekt. Brandes kaster et afslerende lys ind over de massive fortrzngninger, Benedictssons forfatterprojekt hviler på. Og hun får afdzkket den dybe modsigelse mellem  hans  frigerelsesprogram  og hans erotiske praksis.«

Frigerelsen  af skrift og seksualitet er emnet for bind 2 af Nordisk kvindelitteraturhistorie, der viser vej fra salonkulturens samtaler og privatlitterzre genrer i  slutningen af  1700-tallet via romantikkens »gode kvindelighede  til  det sene århundredes moderne nulykkelige tekst«. Slutpunktet leverer også bindets perspektiv. De kvindelige forfattere s@te efter det moderne gennembrud at forlade »Faderhuset« ad mange veje. Historien om Victoria og Georg får vi  nuanceret fortalt i  bogens sidste kapitel, »Den store faders fald«. Her understre- ges St. Georgs faderrolle, ogsi for de samtidige kvinders skrift.

Bindet  er  skrevet  af  forskere,  hvis fzlles oplevelsesbaggrund  cr de 70'ere, som hovedredaktoren, Elisabeth Meller Jensen' har karakteriseret so111  drivende af  erotik (InrerPol, d. 5. februar  1995). Det driver stadig. skal man tro den genoptagne Victoria-diskussion, og driften er fortfarende forbundet med kvindernes selvrealisering, ogsi i  skriften. 70'erne gav kvindeforskningen et afscet, hvorfra den har udviklet sig med en sidan styrke, at kvindelitteraturhistorie i  dag er en n~dvendighed.  Dels  som  supplerende og komplementzr i  forhold til den 'almindelige'  litteraturhistorie, dels som et krav om, at der heri indbygges et kvindeforskningsaspekt  og endelig som en utopi om, at konnct -uanset  k@n -f5r afgorende plads i  et nyt paradiginc for litteraturforskning. Det sidste indebzrer, at konsforskning er del af  'normal  science' og ikke et szrstandp~inkt, dyrket af  kvinde- eller mandeforskere.

Del-til  er vi   cndnu  ikke niet. Den seneste danske litteraturhistorie, Gyldendals nibindsv;crk fra midten af  80'erne. inkluderede, noget besvzret, store dele af  kvindelitteraturen,  men en dybtgiende integration af  konsaspcktct star stadig  som  en  opgave, stillet  af  kvindeforskningen. Den  svenske Kvinnornus Litteraturhi.storiu og Norsk kvinne1itc~rclturhistorie idg gav  deres f ~ r s t e bind i 1981 hhv. 1988. I Daninark har kvindelitteraterne nået vigtige resultater -sekunderet  af  de  kvindelige  forfatteres markante  placering  I rnodernc, dansk digtning.  Endnu  savnes  imidlertid  et omfattende vzrk om dansk kviiidelitteratur. Til gengzld har vi Nordisk kilitzdelitteraturhistorir, hvor dansk Forsk- ning og danske forfattere har en frentrredende placering -det ar också bra.

Litteraturhistorier  er tunge maskiner, der forudsretter et betydeligt antal specialstudier  og krzver års arbejde med teoriudvikling, konstruktion af bindene, skrivning  af  bidragene  og  redaktion. Nar dc endelig kommer på gaden, bliver de ofte kritiseret for at vrere passé. Nordisk kvindelitteruturliistorie star i  grePd t i l   den  historisering af litteraturforskningen, som karakteriserede  70'erne og i det  folgende  årti  afsatte en  norsk,  en dansk  og  en  svensk  litteraturhistorie samt en verdenslitteraturhistorie,  skrevet af  nordiske  forskere'. Nzr  den  sidstnzvnte ligger den med sin tvzrnordiske medarbejderskare og ved at have en noget  mere synlig arbejdsdeling mellem skribenter og redaktorer end Dansk litteruturliisiorie, som den i Øvrigt slregter pi, dels ved sit kollektive anlzg, dels i sit teorigrundlag og i  sine forklaringsformer. Nordisk kvindelitteruturhistorie hentede nogle medarbejdere herfra, men er dog langt fra at forstå som halehzng.

Vzrket har formact både at inddrage erfaringer fra nyere litteraturhistorier og at give ofte uortodokse bud både p i   historisk litteraturforståelse og p5 organisationen og formidlingen af stoffet. Derved giver vzrket bredere fora i  og uden for faget et samlende greb om et stort stof,  hvoraf  kuli  elementer  har  vaeret prresenteret  stykkevis og delt. Nordisk kvindelitteraturhistorie er, dels en opsamling rif  viden og erfaringer fra mange ars kvindelitterzr forskning og fra historiseringsb@lgen, dels begyndelsen til en litteraturhistorie, hvor de mange k0n giver perspektiv p i  litteratur skrevet af/ for både nmnd og kvinder. Tilrettelzggere og skribenter må komplimenteres for en flot, nytrenkt litteraturpzedagogik, der helt ud i  detaljen lader hensynet til Izserens begm cfter indsigt og oplevelse komme til sin ret.

Litteraturhistoricn  er konciperet som et  monuinentalt  v~erk. Det riiinmer  en forskningsindsats,  der fortjener sine solide bind. Men  netop det monumentalt kan medvirkc til  at begrlense genncnislaget. Varket kan  i  Daninark  kun erhverves  som  helhed.  Dets  vrerdi  soin opslagsvzrk vil f0rst kominc til sin ret med  udgivelsen  af  5. og  sidste  bind, hvor  de  tidligere  binds  navneregistre bl.a. vil blive suppleret med henvisninger til  kilder og videre studier. Oplysninger af  den  slags kunnc  med  fordel have varet meddelt undervejs. Nir rxkken som forventet er kornplet i  1996, vil den  aktiiellc  sekundxrlitteratur  vzre fornyet.  Hvorom alting er,  s5  kan alt-eller-intet-strategien stille sig i  vejen for salget.

Det overdidige  ids styr  og de mange, fine farvebilleder i  storformat taget i  betragtning er prisen ikke uforstBelig. Det er flot, visuelt arbejde -bortset fra den lodrette,  gronne inderinargen.  som layouteren gernc kunne hove sparet laseren  for. Sammenholdt incd de flestes -og specielt de studerendes -bogbudgetter er bindene irnidlertid s5  dyre, at nogle vil  valge at lade inonuinentet  st5 p i biblioteket. For folk, der savner en  rig onkel, er alternativet at ofrc en returbillet  til  Sverige, hvor bindene salges aeparat, og hvor bindprisen  er Iavcre end herhjemme. Maske skulle forl:lget  have satset lidt mere pri fondsstatte og valgt et  udstyr,  som  ikke  n0dveiidiggØr  et kraftigt  skrivebord eller et bredt skgd.

Nordiske eller skandinaviske litteraturhistorier er skrevet fØr -de fleste af nordister i  der store udland, hvor undervisningen  gØr et samlet  overblik  nod- vendigt, og hvorfra det er lettere at se, hvad der samler end deler. Undtagelsen cr Norclens Litteratur,  bd.  1-2,  1972, red. af Mogens Brvindsted, hvor nordiske  forskere  hver  beretter  om  deres lands litteratur. Den  model genbruges i kvindelitteraturhistorien.

Sp~rgsmalet  il konceptet er, oni de nordiske landes litteraturer er forbundet, således at det har rimelighed at antage ellcr arbejde rned forestillingen om en specifikt nordisk litteratur. Det kan ikke besvares abstrakt; styrken i  de indre forbindelser varierer frem gennem  historien, ligesom den afhznger af det litternre materiale, der fokuseres på. Men i  tilfzldet  kvindelitteraturen  i 1800-tallet lykkes det på det foreliggende binds 593 fyldige sider at sandsynliggare modellens anvendelighed.

Uden at se bort fra de betydelige forskelle, der er mellem tendenser og forfatterskaber  i de  enkelte  lande,  kan fremstillingen skabe et overbljk ved at tage a h n t  i  basale sociale og psykologiske forhold -kvindens placering i familie og samfundsliv og i  hendes frigarelsesproces. I en  periode, hvor både det nationale og det nordiske blev til, fremvises vzsentlige indre forbindelser mellem de miljoer i  de nordiske lande, hvor kvindclitteraturen  blev skrevet. Resultatet  er et  billede af  usamtidighed, hvor vakstpunkterne ikke overraskende ligger  i Danmark  og  til  dels  i  Sverige, inens Norge og især Finland og Island star som randomrider.

Ved at f ~ l g e processerne  i  og ud  af »Faderhuset« karakteriseres,  specielt i de vigtige introduktioner til de tre penoder, de niilj@er,  som kommer p5 talefod og de kvinder, der bliver skrivende. De er  i  egentlig eller  middelbar  forstand &amp;tre  af de kulturbzrende miljder. Del ferste hold deltager i  udspaltningen  fra den  aristokratiske kultur  i det  sene 1700-tal; det naste underkgges romantikkens kvindebillede; det sidste har deres szrlige placering i  det modernes utilpassethed. Kun  undtagelsesvis kommer rester fra proletariat og subproletariatet til orde i  kvindelitteraturen.  Den skrives  af  kvinder,  som  frem  gennem 1800-tallet vikler sig ud  af en  identitet, bundet til kxrlighcdsagtcskabct og den tidlige borgerlige familie, for efterhånden at stifte identitet gennem uddannelse og arbejde -iszer arbejdet med at skrive.

Selv om det nordiske perspektiv  i  store trzek fungerer, s i   giver det dog i  detaljen problemer i  kompositionen  af de tre, store periodedele. De bestiir af kapitler oin  litteraturen i  de enkelte lande, men har også kapitler om »Norden«, der i praksis  pga.  usaintidighcdcn  oftest handler  om  danske eller  svenske forhold. Dette bidrager til at give freinstillingen overlapninger. Antallet af genoptagelser  af  emner,  forfatterskaber  og tekster foreges betragteligt, fordi de enkelte kapitler i  en rxkke tilfrelde har en karakter af artikler i  egen ret. Genren Iitteraturhistorie udfordres derigennem af samlevarket  med  signerede  enkeltbidrag. De mange behandlinger af fx Amalie Skram cr et godt argument for en skrappere redaktion  og cn  brug  af  de krydshenvisninger, som tilsyneladende er bandlyst  i  bogen.

Et indholdsmxssigt vxsentligei-e koordinationsproblem  er forholdet til  dc skrifter og personer  (Ixs: mznd), som behandles i den  'almindelige' litteraturhistorie. Det er forfriskende, ar se Rahbek. Johan Ludvig Heibei-g, Bjernson, Ibsen, Strindberg og Brandes i  sidelys og ofte med bunden i  vejret. Men  Ixse- re, som ikke kender deres indsats i ØVrigt og dermed de mure, som kvindeforfatterne spillede mange af deres bolde på, vil have brug for en mere håndbogsagtig  og  forlxns  introduktion.  Deres profiler er indbyrdes uens og ofte utilstrxkkelige til at anbringe de kvindelige forfatteres  indsats  i  sin  litterzre kontekst. Den kan af gode grunde kun tangeres, men specielt hvor den ikke kan haftes op på personalhistorien,  kan det vxre småt, hvad man får at vide.

Også i  behandlingen af  kvindelitteraturen og kvindeforfatterne kan  der gØre sig ujzvnheder gzldende. Oftest leverer vzrket effektiv littcraturpzdagogik, der kommer på hejde med de bedste litterarurhistoriske traditioner, idet tekster  overflyve~ i  flere hejder og gennemseges analytisk, mens de relevante oplysninger om liv, vxrk, grupperinger, stilarter og virkelighedstolkninger  kobles på.

I  nogle  kapitler  overskrides  denne standard; man przsenteres for ~jeåbnende oversigter og for sublime vzrkanalyser. Det kan  synes uretfzrdigt at fremhxve en enkelt skribent i  vzrkets lange rxkke af dygtige litterater. Men alligevel: Hvis du  vil inspireres til  at Izse fra perm til perm, så  begynd med Inger-Lise Hjordt-Vetlesens  afsnit om »Modernitetens kvindelige tekst« og analysen af Amalie Skram. Med dem som baggrund kunne man have Ønsket sig, at redaktionen havde fjernet en del name-dropping og indholdsreferat  i andre bidrag. Der er naturligvis forskellige analysetraditioner i  de nordiske lande. I denne fremstilling ses uensarterheden oftest i behandlingen af pligtstoffet, og af felter, hvor det litterxre materiale er tyndt.

Det kan det vzere af to gode grunde, som det netop er bindets zrinde at belyse. Nxvnt er usamtidigheden  mellem de nordiske landes litterrere  idv vikling,  soin fx betinger, at islandsk kvindelitteratur endnu i  dette birid kuli har en inarginal rolle og Fzreernes ingen. Men i og over deriiie usamtidighed argumenterer bindet veHykket for tilstedevzrelsen  af en overgribende historisk  tendens gcnnem 1800-tallet, som ferer fra samtalen i  salonen  til  de  relativt  veletablerede  og professionaliserede forfatterskaber i  Brhundredets slutning.

En del af dagbladskritikken  har hzvdet, at bindet savner litterat rnatcriale og forfatterskaber i  traditionel forstand. Man skal Izse frem til s. 229, fei. Thomasirre Gyllemb«urg, den fgrste autor af den slags, rrzder ind p5 scenen. Kritikken for at vzre for meget kultur- og for lidt litteraturhistorie genkendes fra modtagelsen af Gyldendals Drinsk litterutut.historie. Men det bliver  den ikkc mere rimelig af. Dette  bind afkvindclitteraturhistorien  skildrer -loyalt rnod de faktiske forhold og udcn at se bort fra bivejene -den  proces,  hvorigerinein  den kvindelitteratlir  bliver til, sorn satte sig igennem i  dcn dannede offeritlighed. P5 den baggrund er det rigtigt, at vierkanalyserne og de afrundede forfattei-skabsgennemgange prieger slutfasen snarere end opspillet.

Facit er, at den lige og frie forbindelse  mellein  kennene -bortgangen  fra »Faderhiiset« -skabte en nordisk litteratur, hvis smerter, sejre og oplevelsesformer er for vigtige til at overlade til kvirideforskningen. Med dette bind af Nordisk  kvindelitterutrrihar  den  givet  de mange  Izsere  af 1800-tallets  store, kvindelige forfatterskaber et standardvzrk fyldt rned perspektiver og tolkninger. Man kan  i  enhver litteraturhistorie finde detaljer, som udleser spØrgsrnålstegri,  og  passager,  man  kunne  Onskc strammet eller uddybet. Men »Faderhuset« er en pionérindsats  og en sejr, som burde vzre obligatorisk lystlzsning også for nordiskfagets  mange studenter og Irerere mlk. Uden gar det ikke ari.

1 .  Jf. WiHy Dahl: Norges litteratur, Oslo 198  1-89; Dansk  litteraturhistorie, red. af et kollektiv, Kbh.  1983-85; Den Svenska Litteraturen, red. af L. Lonni-0th  og S. Delblanc, Stockholm  19871990, og Verdens litteraturhistorie, red. af H. Hertel, Kbh. 1985-1  993. En oversigt findes  i  AsbjØrn  Aarseth: »Nyere litteraturhistorieprojekter i  Norden*  i: Hisrorie.  Tolkning. Tekst -Tekst. Tolkning. Historie, red.  J. Dines Sohansen, F. Hauberg Mortensen og H. Nagele, Odense 1990.