Asger Chr. Højlund: Urimeligt godt nyt. Luthers reformatoriske opdagelse og dens konsekvenser (Kolon, 2017)
Forfattere: Bo Kristian Holm
Tidsskrift: dttk (21-11-2017)

## Urimeligt godt nyt. Luthers reformatoriske opdagelse og dens konsekvenser Asger Chr. Højlund Kolon, 2017 192 sider

## Anmeldt af Bo Kristian Holm

Med  sin  overskuelige  og  gennemgående pædagogiske fremstilling af Luthers teologi  vil  Asger  Chr.  Højlund  supplere  de mange  Lutherbiografier  og  fremstillinger af reformationshistorien, som lægger vægt på historien frem for netop teologien. Højlund ønsker ikke at placere Luther i  fortiden. Han ønsker derimod en teologisk samtale med Luther med henblik på nutiden. Dermed får hans bog lighedstræk med Oswald Bayers Martin Luthers Theologie.  Eine  Vergegenwärtigung fra  2003, der gennemgår  Luthers  teologi under hovedpunkter, ikke ulig den loci -metode som  første  gang  blev  brugt  teologisk  af Philipp Melanchthon i Loci communes fra 1521. Højlunds afskiller sig dog fra Bayers ved i højere grad at vælge en fortløbende systematisk  gennemgang  med  udgangspunkt i Højlunds forståelse af Luthers reformatoriske opdagelse. De efterfølgende kapitler vil vise, hvilke konsekvenser opdagelsen fik inden for en række områder, men  hovedvægten  på  at  formidle  »hvad Luther ville« (11), fremfor at fokusere på den historiske sammenhæng. Konsekvenser skal forstås som de teologiske konsekvenser.

Efter  en  indledning,  der  under  overskriften »Reformationsjubilæum i en økumenisk tid«, redegør for, hvordan formodede  tendenser  i  reformationsfejringen må imødegås dels med en bevidsthed om den  lutherske  kirkes  samhørighed  med hele  den  kristne  kirke,  dels  med  en  forholden  sig  til  reformationens  egentlige anliggende, nemlig det, der var vigtigt for Luther: Bibelen.

Første  kapitel  handler  om  reformationens sag som naturligt nok bestemmes som  retfærdiggørelsen  af  tro.  Udgangspunktet  er  den  fremstilling  af  det  reformatoriske »gennembrud«, som Luther selv  giver  i  fortalen  til  første  bind  af  de latinske skrifter fra 1545 (13-18). Således kædes  opdagelsen  sammen  med  erkendelsen  af  Guds  fremmede  retfærdighed forstået som foreningen med Kristus (18-

22),  til  modtagelse  i  troen  (23-27).  Herefter  præsenteres  forståelsesbaggrunden for Luthers forståelse af Ordets befriende kraft:  mennesket som synder og indkroget i sig selv (28-29). Derpå følger afsnit om loven (31-33) og om mennesket som både synder og retfærdig (34-39).

Efter denne overture over tilbagevendende  kernebegreber  i  Luthers  teologi følger  hovedkapitler  om  Troens  frugter: de  gode  gerninger  (40-61),  om  Luthers Skriftsyn  (85-109),  om  sakramenterne (85-109), om kirken (110-143), og endelig om skabelsen  (114-176).  Bogen  afsluttes af et noteapparat først og fremmest indeholdende  henvisninger  til  Luthers  skrifter. Blandt andre forfattere optræder kun Leif  Grane,  Regin  Prenter,  Gustav  Wingren,  Heinrich  Bornkamm,  Carl  Fr.  Wisløff,  Heiko A. Obermann og C.S. Lewis. Navnerækken viser, at det ikke er bogens mål at bidrage til Lutherforskningen, men at gøre Luthers teologi relevant som samtalepartner i nutiden. Den opgave klarer bogen gennemgående godt, dog ikke helt uden problemer.

I  indledningen til Regin Prenters disputats Spiritus  Creator fra  1942  (13f) kritiserer Prenter dels den historiskgenetiske  Lutherforskning,  der  tror  den kan forklare Luther ved at pege på, hvor Luther har sine tanker fra, dels kritiserer han  den  rene  systematiske  Lutherforskning,  der  samler  sine  belæg  i  flæng,  og som  siger  mere  om  forfatteren  end  om Luther.

Højlund er en ærlig forfatter, der eksplicit  gør  rede  for,  at  den  Luther,  bogen præsenterer,  er  Højlunds  Luther.  Og  det er netop en ærlig sag. Skal Luther bruges om nutidig samtalepartner, må man netop selv tage ansvaret for brugen af Luther.

Højlunds Luther er en Luther, der som grundlag for sin teologi har troen på den selvgivende  Gud,  der  i  troen  forener  sig med det syndige menneske. Denne tanke går  som  en  rød  tråd  gennem  bogen,  og det  er  svært  at  være  afgørende  uenige  i dette fokus. Der var andre opfattelser af det centrale i Luthers teologi: menneskets syndserkendelse og tilsigelsen af syndernes forladelse,  opgøret  med  gerningsretfærdigheden  i  den  skolastiske teologi. Højlunds fokus på det centrale i Luthers teologi har den fordel, at det bedre imødegår den tendens til reduktionisme, som har præget store dele af protestantisk teologi  i  det  20.  århundrede,  hvor  Luthers teologi blev reduceret til nogle få kernebegreber. Min kritik af Højlunds fremstilling retter sig altså i mindre grad mod forståelsen af det centrale i Luthers teologi, men i stedet mod Højlunds fremstilling af Luthers teologi ud fra sin grundforståelse.

Som gennemgående udgangspunkt vælger Højlund som nævnt Luthers selvbiografiske fremstilling af sit »reformatoriske gennembrud« fra 1545, som Højlund laver en forholdsvis udførlig eksegese af. Den pædagogiske fordel er stor, for grebet skaber stor intern sammenhæng i bogen. Ulempen  er  imidlertid,  at  Luthers  egen teologiske  udvikling  træder  i  baggrunden.  Det  reformatoriske  »gennembrud« kan lige så vel illustreres med citater fra den tidlige som den sene Luther. Dermed flyder alt sammen. Havde Højlund i stedet set  på  alternative  fremstillinger  af  den reformatoriske  »opdagelse«,  for  eksempel den som vi finder i den store Genesis- forelæsning,  hvor  det  er  opdagelsen  af promissio -ordet,  der  af  Luther  fremstilles  som  det  afgørende,  havde  Højlund kunnet fortælle en historie, hvor Luthers teologi præges af en stadigt stigende bevidsthed som inkarnationskristologien og dens konsekvenser og af forestillingen om den selvgivende Gud, der netop er en Gud »for os« (jf. s. 18). Dette »for os« er netop promissio -ordets  løfte  og  det  ord, der forandrer den strenge dommer til en barmhjertig  far,  som  Melanchthon  sammenfattende udtrykker det i Loci communes fra  1521  -  den  bog,  som  Luther  selv sætter højst næst efter Bibelen. Resten af indledningens indkredsning af »det reformatoriske« sker ved hjælp af Eyn kleyn unterricht , Latomusskriftet og Sermonen om den dobbelte retfærdighed. I sidst nævnte forsvinder  sammenhængen  dog  mellem den første og anden retfærdighed og forskellen  mellem  sermonen  og  Latomusskriftet fortoner sig. Havde Højlund fremhævet Luthers forståelse af Ordet, havde han også haft lettere ved at forklare, hvorfor Luther både kan tale om tro, som det at se, og samtidig fremhæve, at troen kommer  af  det,  der  høres  (23).  Tilliden  som luthersk  centralbegreb  er  her  mærkeligt fraværende  som  troens  modtagelse  af forjættelsesordet. Tilliden som begreb for troen møder vi først på side 97.

Luther  er  på  ingen  måde  terminologisk  stringent.  Han  bruger  ord  i  stadigt nye  konstellationer,  og  ethvert  begrebet kan anskues både fra Himlen og fra jorden, hvad der netop ændrer forståelsen af de  enkelte  begreber  radikalt.  Således  er der - blot for at nævne de mest åbenlyse eksempler - afgrundsdyb forskel mellem den  Gud,  der  viser  sig  uden  Kristus,  og den der viser  sig  i  Kristus;  og  troen  kan både forstås som absolut passivitet og som den største gerning. Bevægeligheden i Luthers sprogbrug truer med at forsvinde i Højlunds fremstilling, netop fordi man til stadighed glider fra det ene skrift til det andet.

Derfor truer afsnittet om soningen af Guds vrede med at blive uklart. Igen kunne  Luthers  forståelse  af promissio -ordet have bragt klarhed - fordi det kan understrege,  at  kun  i  forjættelsesordets  løfte træder Gud frem for mennesket som den entydigt barmhjertige. Guds vrede er her for Luther et begreb for mødet med Gud allerede andre steder end i det ord, hvor han åbenbarer sig som den selvhengivende Gud. (jf. s. 33).

Forvirrende er det også, at Højlund i en  gennemgang  af  Latomusskriftet  taler om  Luthers  skarpe  skelnen  mellem  retfærdiggørelse  og  helliggørelse,  når  det først  er  en  skelnen  vi  finder  fra  og  med katekismerne og her som en understregning af forskellen mellem Kristi og Helligåndens  gerning.  Tværtimod  forstår  man den yngre Luther meget bedre, hvis man ser, at hans forståelse af retfærdiggørelse også  dækker  »helliggørelsen«  af  mennesket.  På  den  baggrund  giver  Sermonen om den dobbelte retfærdighed også meget bedre mening.

Navnlig i forbindelse med forklaringen af  Luthers forståelse af de to regimenter viser ulempen ved den systematiske samling af enkeltcitater sig, for her sidestilles Luthers tale om de to riger med talen om de to regimenter (130-134). Her ville det have gavnet at forholde sig mere direkte til  Luthers  teologiske  udvikling,  der  får ham til at forlade forestillingen om at verden først og fremmest må forstås som Satans rige til en mere positive forståelse af verden, som Guds gode skabelse.

Bogen selv følger dog indirekte denne kronologi, og bruger det sidste kapitel på en indføring i Luthers forståelse af skabelsen. Her griber Højlund forståeligt nok til Genesisforeslæsningen, hvor vi netop finder den mest udfoldelse skabelsesteologi hos  Luther.  I  Ulrich  Asendorfs  læsning, som  Højlund  desværre  ikke  inddrager, selvom han kunne have fundet meget god støtte der, er Genesisforelæsningen et udtryk  for,  hvordan  Luther  kan  udvide  sin forståelse af det guddommelige promissio til  at  dække hele skabelsen. Og her mod slutningen  finder  vi  en  meget  kortfattet henvisning  til  Luthers  bekendelse  i  slutningen  af  skriftet Om  Kristi  Nadver fra 1528, hvor Luther udfolder hele treenigheden ud fra forestillingen om den selvgi- vende Gud. Med den fremhævelse af den guddommelige selvhengivelse som ellers findes i bogen: »Det, der bærer alt andet, er, at Gud kommer til os og giver sig selv til os (22; jf. også s. 175), er det mærkeligt at  denne Luthers egen bekendende sammenfatning af sin teologi ikke fylder mere -  netop  fordi  Luther  fra  1528  passer  så godt sammen med Højlunds Luther.

Betyder  forbeholdene  så,  at  man  får et forkert billede af Luther, hvis man læser  bogen.  Nej,  mærkeligt  nok,  er  det ikke  tilfældet.  Tværtimod  mærker  man en  Lutherlæsers  store  overblik  over  Luthers  teologi  og  hans  skrifter.  Ellers  var patchworket heller ikke muligt. Højlunds Luther er en Luther, som man på helt afgørende punkter kan genkende - blot kunne man have nået denne Luther meget mere præcist,  hvis  man  havde  ladet  Luthers egne tekster komme lidt mere til orde på deres  egne  præmisser  fremfor  på  forfatterens.