Kritik og didaktik
Forfattere: Anne Sophie Haahr Refskou
Tidsskrift: kok (2025-12-30)

## 169 anne sophie haahr refskou

Ph.d., adjunkt i Litteraturhistorie Aarhus Universitet

## kritik og didaktik

## Anmeldelse af Laura Seymours Shakespeare and Neurodiversity

Laura Seymour

## shakespeare and neurodiversity

2024, Cambridge University Press

'Et nyt underfelt er på vej i den engelsksprogede renæssanceforskning: tidlig moderne neurodiversitetsstudier' (461). Sådan skriver Bradley Irish og Melinda Marks i  en  artikel  om  Shakespeare  og neurologisk identitet udgivet i december 2024. Siden er udviklingen af neurodiversitetsparadigmet inden for tidlig moderne studier gået stærkt. Forskere som Bradley Irish har i løbet af kort tid har leveret en imponerede mængde bidrag samt iværksat  online  platforme  som literaryneurodiversity.org og earlymodernneurodiversity.org. Tidlig moderne neurodiversitetsstudier bygger videre på en stærk tradition inden for tidlig moderne disabili­ ty studies og er samtidig relateret til udviklingen af neurodiversitet som kritisk analysestrategi inden for litteratur- og kulturstudier i det hele taget.

Ligesom  flertallet  af  disse  analysestrategier  tager  tidlig moderne neurodiversitetsstudier udgangspunkt i ideen om neurologisk  mangfoldighed - altså  at mennesker  fungerer  forskelligt både kognitivt, affektivt og san- semæssigt. Der skelnes også mellem  såkaldt  neurotypiske  funktionsmåder og funktionsmåder, som  afviger  fra  sociale  normer og derfor betegnes som neurodivergente. Forskere som arbejder med den tidlig moderne periode, er  ofte  interesserede  i,  hvordan moderne diagnoser, som for eksempel autisme eller ADHD, taler sammen med det historiske materiale. Man er bevidst om faren for anakronistisk applikation: Hvis vi ufortrødent giver os i kast med at diagnosticere førmoderne historiske subjekter og fiktive karakterer, ender vi nemt i nogle ahistoriske blindgyder. Samtidig er det ikke umuligt, at tidlig moderne neurodiversitetsstudier  er  i  færd  med at flytte sig en lille smule fra den anakronismeaversion,  der  har domineret feltet siden nyhistoricismens sejrsgang. Bradley Irish og Bridget Bartlett skriver for eksempel, at det ville være urimeligt at tro, at menneskers neurologiske funktioner udelukkende eksisterer som et  resultat  af  historiske  og kulturelle betingelser og diskurser. Det er en svær balancegang. I reduktive former for presentisme udvandes eller forenkles historisk materiale i forsøget på at få det til at  'matche'  moderne  begreber eller forklaringsmodeller. Vi kan godt  diagnosticere  Shakespeares Kong Lear med demens eller Hamlet med depression, men som kritisk analysestrategi er det ikke særligt interessant. I hvert ikke så længe  vi  forbigår  skuespillenes historiske kontekst. På den anden side er det ærgerligt, hvis det historiske perspektiv lukker ned for en potentielt frugtbar tværfaglig dialog. Allerbedst ville det være, hvis det historiske perspektiv kan være med til understøtte udviklingen af neurodiversitetsbegrebet; for eksempel vise hvordan neurotypiske normer er opstået, eller hvordan man tidligere har forstået funktioner, der i dag diagnosticeres som neurodivergente.

I Shakespeare and Neurodiver­ sity advarer Laura Seymour også imod et kritisk projekt, der (ukritisk) diagnosticerer Shakespeares karakterer ud fra moderne forståelser af neurodivergens. I stedet foreslår Seymour, at vi undersøger, hvordan kriterier for diagnoser har ændret sig over tid. Dermed bliver vi i stand til at sætte spørgsmålstegn ved ideen om den transhistoriske, universelle diagnose, og vi får måske i højere grad blik for, hvor-

## anne sophie haahr refskou kritik og didaktik 171

dan diagnoser kan være resultat af sociokulturelle bias. Seymours bog er et velkomment bidrag til tidlig moderne neurodiversitetsstudier, ikke mindst takket være forslag og argumenter som disse. Bogen er velinformeret om den aktuelle udvikling af sub-feltet og trækker samtidig på den længere tradition inden for tidlig moderne disability studies .

Seymours projekt  adskiller sig dog fra resten af feltet, idet hun først og fremmest fokuserer på neurodiversitet i en didaktisk kontekst. Hun undersøger neurodiversitet som kritisk analysestrategi i studiet af Shakespeares værker, men med henblik på praktisk anvendelse i undervisningslokalet, hvilket gør bogen relevant i en bredere sammenhæng og, vil jeg mene, nyttig læsning for undervisere generelt. Som Seymour påpeger, er der statistisk set stor chance for at møde neurodivergens i undervisningslokalet, og bogen forsøger at afmystificere og afstigmatisere neurodivergens på måder, der kan støtte både studerende og undervisere. Når det er sagt, så er over  gangen fra kritisk projekt til didaktisk projekt ikke helt  uden problemer, hvilket jeg vender tilbage til.

Bogen er udgivet i Cambridge University Press' kortbogsserie 'Elements', specifikt serien Shake­ speare and Pedagogy redigeret  af Gillian Woods og Liam Semler, hvis overordnede agenda er at skabe sammenhæng mellem nyere kritiske tilgange og didaktiske metoder. Bøgerne indeholder derfor ofte konkrete forslag til undervisningsaktiviteter, hvilket også er tilfældet med Seymours bog. Hun introducerer selv bogen som en praktisk guide til underviseren, selvom hun samtidig beskriver aktiviteter i et fleksibelt format med opfordring til, at den enkelte underviser selv tilpasser dem efter behov. Seymour organiserer sit materiale i en introduktion efterfulgt af tre tematiske sektioner ('There is Neurodiversity in Every Classroom'; 'No Single Way to Read Shakespeare'; 'Shakespeare's Neurodiverse Characters: Beyond Diagnosis') samt en kort konklusion. Hver af de tre hovedsektioner kan læses som et enkeltstående essay - et format, som giver flere læsemuligheder end den klassiske lineære og dermed også praktiserer en mangfoldig forståelse af læsevaner.

Bogens målgruppe er bred og måske endda lidt for bred. Den

## 172 169760 &amp; 192334  *   140  *   2025 460    403 747

henvender sig til undervisere fra, hvad  der  svarer  nogenlunde  til danske gymnasieuddannelser og opefter, altså inklusive universitetet. Jeg ville dog mene, at mange af de foreslåede aktiviteter er på et niveau, som virker noget lavere, end hvad man ville forvente på universitetet og for den sags skyld også i gymnasiet. I det hele taget er en af mine reservationer i forhold til bogens praktiske anvendelse, at den indimellem sætter barren for lavt. I de aktiviteter der involverer tekstanalyse, savner jeg, at neurodiversitetsbegrebet bliver udfoldet på en måde, så det i højere grad spiller sammen med, udvider eller endda udfordrer analysen af for eksempel tekstens form eller dens historiske kontekst. Andre aktiviteter indeholder performanceinspirerede eller kreative metoder som alternativer til 'tekst-centriske' analysemetoder, men her må jeg indrømme, at jeg har svært ved at forestille mig deres anvendelse på litteraturstudiet.

For Seymour handler inklusion  ikke  kun  om  at  yde  ekstra støtte  til  neurodivergente elever og studerende; faktisk argumenterer hun for, at støtte, der udelukkende har til hensigt at afhjælpe og 'korrigere' neurodivergens, så elever og studerende i højere grad kan tilpasse sig eksisterende normer, i værste fald kan være med til at usynliggøre og marginalisere. I stedet ønsker Seymour at nedbryde de normative diskurser og strukturer, der måtte stå i vejen for inklusion og trivsel for neurodivergente personer i undervisningssystemet. Det er en vigtig kritik, og for mit eget vedkommende har bogen bestemt givet stof til eftertanke, ikke mindst i forhold til, hvordan jeg som underviser kan være bevidst om  neurodivergentes  behov  og forståelse. Der er en åbenlys værdi i at italesætte neurodivergens på en måde, så ingen elever eller studerende behøver at føle, at de udgør et problem. Samtidig kan jeg ikke lade være med at spekulere på, om nogle af de tiltag, Seymour foreslår, kunne komme til at lægge pres på neurodivergente personer i en undervisningssituation, selvom det modsatte er hensigten. Ingen bør føle sig usynliggjort, men der kan også være ubehag forbundet med synliggørelse; i værste fald kan elever og studerende komme til at føle, at de bliver sat i en situation, hvor de skal fungere som repræsentanter for neurodivergens.

## anne sophie haahr refskou kritik og didaktik 173

Hvilket leder mig tilbage til bogens egentlige dilemma, som den ikke får italesat på tilfredsstillende vis: Hvad er forskellen på at anvende neurodiversitet som greb i kritisk analytisk øjemed og i en didaktisk situation? Det er én ting at læse Shakespeare og andre tidlig moderne forfattere ud fra nyere begreber om neurodiversitet. Som adskillige forskere allerede har vist, kan dette være et vældig frugtbart projekt. Men overgangen herfra til under-

## litteratur

Bartlett, B. M. og Bradley J. I. 'Early Modern Neurodiversity: A Preliminary Research Agenda.' ELH , 92:2, 2025: 461-493. https:/ /dx.doi.org/10.1353/elh.2025.a961795.

vis  nings  lokalet giver anledning til spørgsmål, for eksempel om kritisk distance, som Seymours bog ikke helt svarer på. Det betyder ikke, at hendes bog ikke er yderst aktuel og  relevant.  Som  hun  påpeger  i sin  konklusion, er neurodiversitet  en  uomgængelig  betingelse for en lang række mennesker og en sandsynlig fremtidsudsigt for endnu flere, og der vil være masser at tage fat på fremover både for kultur  teorien og didaktikken.  ·

- 174 169760 &amp; 192334  *   140  *   2025 460    403 747