En professions værdighed
Forfattere: Else-Marie Leander Fog Hansen
Tidsskrift: passage (2001-11-01)

## En professions værdighed

- en samtale med den serbiske forfatter Mihajlo Pantic

## ELSE-MARIE LEANDER FOG HANSEN

- -De er formand for den nye serbiske foifatteiforening Srp­ sko  Knjizevno  Drustvo  (SKD),  Det  serbiske  litte­ rære Selskab, der blev grundlagt for nogle måneder siden. Hvoifor  var  det  nødvendigt  med  en  ny  foifatteiforening  i Serbien?
- Under Milosevic kom mange offentlige institu­ tioner  i  krise:  parlamentet,  der  blev  udnyttet  som demokratisk alibi for en totalitær politik, universite­ tet som regimet ønskede at beherske og straffe samt kunstneriske sammenslutninger. Hvor det er muligt, må sådanne institutioner revitaliseres. Hvor det ikke er  muligt,  må  nye  skabes.  Ca.  hundrede  forfattere anså  det  ikke  for  muligt  at  revitalisere  den  gamle forfatterforening, og  i  begyndelsen  af 2001 blev SKD dannet.

Selskabet  opstod  ud af en  overbevisning  om be­ hovet for en virkelig professionel sammenslutning af forfattere,  der  lever  af at  skrive  i  et  land  uden  or­ dentlig  lovgivning  om  forfatterrettigheder,  men  til gengæld  med  et  veludviklet  og  "vildt"  litteratur­ marked.  Det,  vi har brug for,  er en fagforening og ikke  en  kryptopolitisk  organisation.  Vi  har  behov for  kontakt  til  omverdenen,  for  et  systematiseret oversættelsesarbejde af serbisk litteratur, for genop­ rettelse af de kulturelle forbindelser med litteraturen her i regionen og i Europa og for et ordentligt tale­ rør. Der har nu i flere år ikke eksisteret noget lødigt litterært  tidsskrift i  Beograd.  Og  som  det  vigtigste er det nødvendigt at genrejse professionens værdig­ hed,  der nu i årevis har været kompromitteret først og fremmest af politiske grunde.

- -Hvordan vil SKD placere  sig  i  opbygningen af det  nye samfund og demokrati i Serbien?
- Det er selskabets mål,  at forfatternes  tilværelse og den litterære kultur skal formes efter europæiske standarder.  Den  serbiske  litteratur  er  i  sin  æstetik europæisk,  men  lider  under  gennem  det  XX  år­ hundrede altid at have  været  knyttet til udemokrati­ ske  regeringers  politiske  og  historiske  imperativer. Litteraturen  skal  befries  fra  denne  politiske  indfly­ delse.

Også  generelt  må  og  skal  Serbien  reintegreres  i Europa. Vi har behov for igen at slutte os til det,  vi længe  var  en  del  af.  Vi  har  behov  for  europæiske love  og  økonomi.  Det  bliver  lettest  med  kunsten. Her skal en faktisk tilstand kun formaliseres, for de bedste af vores kunstnere har altid været europæere. Vi har naturligvis brug for hjælp og forståelse fra det europæiske samfund, brug for at Europa  ændrer  sin stereotype opfattelse, der identificerer os med et re­ gime,  som  ikke  mindst  har  skadet  den  nation,  hvis navn det har misbrugt.

- -Den  gamle  foifatteiforening Udruzenje  knjizevnika Srbije  (UKS),  Den serbiske Forfatterforening havde stor autoritet i kulturlivet og i det politiske liv. I de seneste år  har  mange  af  Milosevics  tilhængere  meldt  sig  ind  i UKS. Spillede de nye medlemmer en rolle for dannelsen af det nye selskab?
- -UKS har  aldrig  været  klart  defineret  politisk, dens politiske profil har altid  været afhængig af de dominerende strømninger og af hvem, der sad i be­ styrelsen.  Den  gamle forening  eksisterer  stadig,  ef­ ter  min  mening  som  en  anakron  og  professionelt uklar  organisation,  uden  moralske  eller  æstetiske kriterier  og  med problematiske politiske bindinger. Det ville være forkert at sige, at alle UKS' medlem-

mer er Milosevic-tilhængere, men det ville være lige så forkert at sige,  at UKS gjorde alt for åbent at op­ ponere mod regimet. Desværre.

SKD opstod  naturligvis  på  grund  af  utilfredshed med den gamle forenings virke, politisk som fagligt. SKD repræsenterer hele den moderne serbiske litte­ ratur,  bortset fra  ekstremerne. Den består  af forfat­ tere  fra  alle  generationer  med  forskellige  poetikker og  traditionsopfatteiser,  af  forskellig  nationalitet  og politisk  observans.  Fælles  for  os  er,  at  vi ønsker  en kvalitativ  ændring  af  kulturlivet.  Politik står  ikke øverst  på  vores  dagsorden. Der  er  masser  af  politi­ ske partier i Serbien, hvor man kan tilfredsstille sine politiske  ambitioner. SKD er  først  og  fremmest  en professionel sammenslutning.

- -Forsøgte Milosevic mod slutningen at  få kontrol over det serbiske kulturliv?
- Selvom  han  havde  villet  det,  kunne  han  ikke, for  der  var  netop  i  kulturlivet  en  stærk  opposition mod regimet, der voksede år for år. Mens der endnu var penge,  lykkedes det regimet at korrumpere flere ansete  kunstnere  og gøre dem til sine instrumenter. Milosevic skabte et parallelt system med sine forfat­ tere, sine forlæggere, sine litterære priser. Reelt havde regimet ingen ægte interesse for kultur,  und­ tagen når den kunne bruges til ceremonielle formål. Diktatoren  viste  sig  aldrig  i  teateret,  til  koncerter, ikke engang til en  fodboldkamp.Ved litterære mani­ festationer  så  man  ham  kun,  når  partikammeraters bøger  blev  præsenteret  for  offentligheden.  Vi blev regeret  af  halv-analfabeter.  Følgerne  kunne  kun blive katastrofale. Set i et større perspektiv skete der i  Serbien  i  slutningen  af det  tyvende  århundrede  et voldsomt  antikulturelt  tilbageskridt.  Hvordan  det kom så vidt, at der, i en tid hvor Europa gennemgår en integrationsproces, skete det modsatte på Balkan, er  en studie  værd.
- -Spillede  forfatterstanden en betydelig rolle under krigene i  det tidligere  Jugoslavien? Er der eksempler på værker el­ ler  forfattereaktioner,  som kom til at præge begivenhederne, enten for  eller  imod  regimet,  krigene,  bombardementerne, Vesten,  etc.?
- Jeg  skelner  skarpt  mellem  forfatternes  sociale engagement  og  deres  værker.  Generelt  har  forfat­ terne  været i stærk  opposition  til  regimet,  men  de­ res kunstneriske virke har ikke haft tilstrækkelig kri­ tisk gennemslagskraft. Man må heller  ikke glemme, at  mange  ansete  forfattere  i  Ex-Jugoslaviens  repu­ blikker  i  slutningen  af  8o'erne  hilste  nationalismen velkommen.  I  Serbien blev Milosevic  hyldet af kendte  forfattere,  videnskabsmænd,  offentlige  per­ soner.  På  den  anden  side  nærer jeg ingen illusioner om,  at man kan ændre  verden  eller  vælte det  post­ kommunistiske regime med en bog i et oplag på 300 eksemplarer.  Det  vidste  regimet  udmærket  og  lod forfatterne  i  fred,  med  rette  blev  de  betragtet  som ufarlige. De fik lov at skrive, hvad de ville, mens re­ gimet  systematisk  kvalte  medierne  og  universite­ terne, hvorfra det virkelig var  muligt at påvirke den offentlige mening.

Regimet blev styrtet takket  være befolkningsfler­ tallets utilfredshed med de elendige levevilkår. For­ fatternes  rolle i den  historie  er  blevet overvurderet, både  i  positiv  og  i  negativ  retning.  Der  var  bøger, der  gjorde  op  med  diktatoren,  appeller  og  prokla­ mationer, månedlange demonstrationer, kunstne­ riske  happenings,  der  gjorde  grin  med  myndighe­ derne  og  folk,  der  i  Gandhi-li gn ende inspiration  lå på knæ med en bøn til diktatoren om at gå af. Men flertallets  vilje  kunne  kun  gennemføres  i et massivt oprør. Det fandt sted 5. oktober 2000 og var ikke en revolution,  men en stadfæstelse af  valgresultatet."

- -Synes De,  at  den  serbiske  litteratur  ydede  tilstrækkelig modstand mod Milosevic?
- Den serbiske  litteratur  var  kritisk over for  vir­ keligheden. Der blev skrevet mange bøger, der kan opfattes  som modstand  mod Milosevic,  selvom jeg ikke  bryder  mig  om  den  slags  forenklinger  af  kun­ sten. Jeg  ved  ikke,  hvordan  vi  i  dag  kan  måle,  om modstanden var tilstrækkelig. Formodentlig var den det ikke.

Lad  mig  tale  i  første  person.  Hvad  kunne  jeg gøre? Emigrere? Jeg havde  ingen steder at tage hen, og for at  sige det lige ud,  havde jeg ingen lyst til at forlade mit land. En forfatter  er bundet til sit sprog. Hvis jeg fx var kommet til Danmark! Hvem ved, om jeg  overhovedet  ville  skrive,  og  skrive  om  det,  jeg tidligere  havde  skrevet  om  her?  Mine  emigrerede kollegers erfaringer er ikke just lykkelige.  Jeg gjorde som de andre, underskrev appeller, deltog i demon­ strationer, talte i  medierne.  Så længe det var muligt. Jeg offentliggjorde kritiske artikler, revolterede mod den nye repressive universitetslov, som placerede re­ gimets  folk  på  mit  universitet.  Men  det  var  sand­ synligvis heller ikke nok. For hvis engagementet hos de intellektuelle,  der  har  en svaghed for at  lade  sig korrumpere,  især  når  de  lever  fattigt,  havde  været stærkere,  ville diktatoren  sikkert være blevet  væltet tidligere. På den anden side mener jeg, den serbiske litteratur har bevaret sin æstetiske  substans;  de sidste år er der  skrevet  en masse gode bøger. Bøger bliver ikke bare skrevet for at gøre oprør, men for at vidne om ens  liv.  Den  litteratur,  der  slider  sig  op  ved  at gøre oprør, er nok moralsk ansvarlig, men ikke nød­ vendigvis æstetisk god litteratur. Kun den litteratur, der overbevisende vidner om livet,  er god litteratur.

- -Mener De, foifatteren som ordets mester har et større an­ svar end andre under  fx krig,  sanktioner og diktatur?
- -Ja, det mener jeg. For bag behovet for at arbejde offentligt med ordene, må der være et etisk motiv. I det mindste  ud  fra  en  humanistisk  kunstopfattelse. Det at skrive er  altid en redegørelse for et  værdisy­ stem  men  med  et  æstetisk  ikke  et  ideologisk  for­ tegn. Problemet er, at Europa og Serbien på hver sin måde befinder  sig  i  en  posthumanistisk  kunstopfat­ telse.  Hvad  vi  end  mener,  har  den  moderne  kunst mistet sin moralske dimension. Hvis  fx  en  filmin­ struktør tænker mere på, hvor mange der vil se hans film, end på hvad han ønsker at sige, og han indret­ ter sin historie derefter, er der ikke meget kunst til­ bage i  den film.  Der,  hvor  interessen  former  sand­ heden, har moralen mistet sin  værdi. Litteraturen er en del af denne  globale proces. Man så Europas in­ tellektuelle dele  sig for og imod NATOs bombarde­ menter afJugoslavien. I begge lejre var de fleste dre­ vet af en eller anden interesse.

-Efter Titos død  følte mange  foifattere en  forpligtelse til at korrigere  historieskrivningen.  Har foifatterne  i  dag  den

samme  forpligtelse?

- Historien  har,  undertiden  med  fatale  følger, øvet stærk indflydelse på den serbiske litteratur. Vo­ res  betydeligste  forfattere,  Njegos,  Andric,  Crnjan­ ski,  Pekic  er  meget  historiske  forfattere,  men  deres storhed  ligger  i,  at  de  ikke  har  ideologiseret  men æstetiseret  historien.  Desværre  har  mange  serbiske forfattere  søgt  at idealisere  historien,  men  heri  ad­ skiller serbisk litteratur sig ikke fra anden europæisk litteratur:  fortiden  er  altid  glorværdig,  den  nation, man  selv  tilhører,  er  noget  særligt...  Den  serbiske myte  hviler  på  den  overbevisning,  at  vi  er  større, end vi  i  virkeligheden  er.  Det  trøster  mig  ikke,  at stort set det samme er at finde i andre landes natio­ nale  traditioner.  Set  i  det  lys  forekommer  det  mig positivt,  at der eksisterer en æstetisk stræben i nyere serbisk  litteratur,  fra Danilo Kis  til  min  egen  gene­ ration.  Der  er  tale  om  en  demaskering  af Historien med stort H, helt i tråd med postmodernismens for­ kastelse  af  den  store  fortælling.  Som  Gunter  Grass siger:  "Lad  os  omforme  den  politiske  hverdag,  før den præsenterer sig for os som historien". Hvis for­ fatteren har nogen som helst forpligtelse over for hi­ storien i dag, er det at demaskere den. For alle ulyk­ ker,  ikke  bare  i  litteraturen,  kommer  af en fejlagtig læsning af historien, af en stræben mod et tankesæt, der uigenkaldeligt hører  fortiden til.
- -Hvad  har  Milosevics  regime,  krigene,  sanktionerne  og
- bombardementerne gjort ved kulturlivet i  Jugoslavien?
- -Under Milosevics regime blev alle æstetiske kri­ terier brudt ned. Litteraturens sociale funktion blev forandret. Jeg ved ikke,  hvordan det gik til, men det blev en privilegeret og prestigefyldt beskæftigelse at være  forfatter,  ligegyldigt  hvad  man  skrev.  Derfor kan  jeg  ind  imellem  lide  at  sige,  jeg  ikke  er  rigtig forfatter,  men  bare  en,  der  skriver  bøger.  For  når sagførere, diplomater, professorer, partiformænd, taxachauffører, folk på bistand, sangere, journalister bliver forfattere, har jeg intet ønske om også at være Forfatter med stort E

Kulturlivet  var  økonomisk  udsultet  men  spænd­ ende. Autentisk på en eller anden pervers måde. Der var  ingen  grænser  for,  hvad  der  foregik.  Der  var masser af konflikter og polemikker, men også: kunst­

neriske oplevelser, der er blevet stående. I de sidste måneder er Beograd trods en meget  ugunstig  øko­ nomi begyndt at li gn e sig selv igen. Der er påny ver­ densnavne på den kulturelle scene.  Om ikke andet ånder vi friere, isolationen er brudt, og der er ved at blive  skabt  et  klima,  hvor  kunstneriske  kvaliteter, ikke politisk  profilering eller penge,  giver anerken­ delse. Vi må have tro på,  det  bliver  bedre. Jeg  ved det ikke  ...  det bliver det  vel også.

- -Hvordan har de sidste ti år af  Jugoslaviens historie påvir­ ket litteraturen?
- Virkeligheden  bestemmmer  den litterære ima­ gination. Det er jeg nødt til at sige, selvom den kon­ statering kan forekomme endimensional. Hvad man end skriver om, påvirker virkeligheden skriftens na­ tur  og mening, især når virkeligheden er grim, som den har været i Serbien i årevis. Hvis jeg havde le­ vet  et  andet  sted,  ville  jeg have  skrevet anderledes. Her har jeg forsøgt ikke at tænke på det, der hændte mig,  og det  har også  formet  det,  jeg  skriver.  Men vores  valg af temaer,  det være sig esoteriske, fanta­ stiske,  historiske  eller  eksotiske,  kan ikke  redde  os fra den  kendsgerning,  at  vi  skriver  under  bestemte politiske,  historiske  og sociale  vilkår. En flugt ind i en verden, der ikke har nogen forbindelse med den, vi  lever  i,  kan  med  rette  tolkes  som  et  udtryk  for utilfredshed med den eksisterende verden.
- -Mener De som postmodernist,  at et serbisk forfatter­ skab,  der  i  de  kommende  år  slet  ikke  ofrede  de sidste  10 års virkelighed en linie,  ville være tænkeligt ?
- Værker,  der  tematiserer  krigen,  vil  dominere. Men de vil ikke være de betydeligste, hverken æste­ tisk eller på anden vis. De vil iøvrigt miste deres ak­ tualitet.  Når  folk  læser,  bryder  de  sig  ikke  om  at mindes den svære og deprimerende virkelighed, der udgjorde så mange år af  deres liv. Der vil komme en ny  dagligdag,  litteraturen  vil  naturligt  og  nødven­ digvis koncentrere sig om den. Så værker med en ny tematik er ikke  bare mulige,  men uundgåelige.
- -Hvordan har hverdagen været for en forfatter i  Jugo­ slavien de sidste  10 år?
- Den  adskilte  sig  ikke  fra  andre  menneskers hverdag.  Kun  styrets spidser  og  de  fa,  der  profite-

rede økonomisk, levede anderledes. Vi andre levede under  kollektivt  stress,  i  depression,  i  fortvivlelse over at  vi, trods alle anstrengelser,  knap nok kunne klare dagen og vejen og overleve. Befolkningen skif­ tede  karakter. At overleve blev  det  grundlæggende livsprincip,  hvilket indvirkede  voldsomt  på  den  of­ fentlige  moral.  Staten  pl yn drede  befolkningen,  be­ folkningen bedrog staten. Nu skal tilliden genopret­ tes. Det er det nye styres største problem. Af bitter erfaring  har  folk  simpelthen  ikke  tillid  til  den  stat, de lever i.

At skrive blev for mig en slags indre eksil, en lidt hysterisk  måde  at  flygte  fra  det,  man  ikke  kunne flygte  fra,  nemlig  mødet  med  livets  depravering. Der  var ikke andet for mig at gøre  end lukke mig inde  på  mit  værelse  og  skrive.  Skriveriet  blev  en slags  anæstesi,  som  man  måtte  ty  til  for  ikke  at bukke  under  for  trykket.  I  de  ti  år  udgav  jeg  ti bøger.  Hvis  jeg  havde  levet  i  et  lykkeligere  land, havde jeg måske udgivet en, eller slet ingen. Jeg ved med mig selv,  at når jeg  er lykkelig og i indre lige­ vægt,  har  jeg  intet  behov  for  at  skrive. Nu  er  jeg blevet  vænnet til det tempo og har alvorlige proble­ mer med at tage en pause og puste lidt.

- -I  filmen Straffen af serberen Goran Rebic, som for ny­ ligt blev vist i Danmark,  taler en af de interviewede intel­ lektuelle  om smerten  ved den intellektuelle  isolation,  Ser­ bien  har  befundet  sig  i  de  sidste  ti  år.  Der  har  foruden handelsmæssige og politiske sanktioner  været en boycot af Serbiens  intellektuelle.  I Danmark forbød  Undervisnings­ ministeriet bl.a. universitetslærere at njse til  Jugoslavien i officielt  øjemed.  Hvordan  har  De  oplevet  isolationen,  og hvilke følger har den heft for serbisk kulturliv?
- De sidste ti år har jeg været i udlandet to gange. Jeg havde ikke mulighed for mere. Jeg har levet med isolationen,  den er  blevet min naturlige  tilstand. Jeg siger det uden bitterhed og uden anklage. En hel ge­ neration  af unge,  nu  mine  studenter,  er  vokset  op under  fuldstændig  unormale  forhold. Jeg  har  levet på  minderne  om  en  tid,  hvor  jeg  som  ung  rejste rundt i Europa. Jeg har læst, skrevet,  udgivet bøger og gjort,  hvad jeg kunne for at sikre en nogenlunde tålelig  tilværelse  for  mig  og mine  nærmeste.  I  fjor rejste jeg for første gang i mange år til udlandet, og

opdagede,  at  navnet  Beograd  i  Lufthansas  katalog var  trykt  med  de  allermindste bogstaver,  de  havde kunnet finde. Formodentlig fordi der i flere år ikke var flyvning på Beograd.  Der har De et metaforisk

udtryk for den situation,  vi levede i:  vi  var reduce­ ret til de mindst mulige bogstaver.

Det var noget li gn ende med kulturen, for kultur er udveksling. I det øjeblik man :fratager den mulig­ hed for  at kommunikere,  tømmer man den for me­ ning. Men glem ikke, at den store kunst bliver skabt i ensomhed og isolation. Jeg siger ikke, at der i Ser­ bien er blevet skrevet store værker, nej, nej, det ville være for prætentiøst og i tråd med den mytiske tan­ kegang, jeg ellers er imod. Men jeg kan sige, der var noget  særligt  at  finde  i  de  bøger,  der  blev  skrevet under isolationen. Heldigvis kan man ikke tage dyb­ den fra den isolerede ånd.

- -Hvad mener De,  om den måde  Vestens intellektuelle har forholdt sig til begivenhederne i  Jugoslavien de sidste ti år?
- -Jeg bryder mig ikke om generaliseringer. V i   kan diskutere,  hvilke  opfattelser  der  er  dominerende, men hvad medlemmerne af en bestemt gruppe un­ der  et  mener,  kan  vi ikke  sige  noget  om.  Mellem N  oam  Chomsky  og  Bernard  Henri  Levy,  mellem Hans Ma gn us Enzensberger og Peter Handke, mel­ lem Harold Pinter  og  V aclav  Havel,  mellem  Cze­ slaw Milosz og Gyorgy Konrad er der store, for ikke at sige diametrale modsætninger. Alle repræsenterer de på den ene eller den anden måde det, som Euro­ pas intellektuelle tænker  og  mener.  Det  er  lidt  det samme i Serbien. Filosofferne Mihailo Markovic og Nikola  Milosevic  repræsenterer  to  vidt  forskellige opfattelser,  forfatterne  Dobrica  Cosic  og  Radomir Konstantinovic  noget  li gn ende.  Og  sådan  er  det også i andre åndelige og  kunstneriske sfærer.

Men man må sige, det har vrimlet og vrimler med cerer de serbiske intellektuelle med det tidligere re­

stereotyper. Den h yp pigste er nok den, der identifi­ gime.

- -Nu følger så  opgøret efter Milosovics  fald,  i  Serbien  og uden for Serbien.  I Danmark har intellektuelle og repræs­ entanter for Dansk PEN for nylig anklaget de serbiske in-

tellektuelle for at  være ansvarlige for planerne om  dannel­ sen af et Storserbien og  for de etniske udrensninger.  Hvad er Deres kommentar til disse anklager?

- Der eksisterer et ansvar og  en skyld. Men både ansvar og  skyld har et  fornavn  og  et efternavn. Jeg afviser et kollektivt ansvar. Mange serbiske intellek­ tuelle erklærede sig fra første dag modstandere af re­ gimet. De, der støttede  regimet,  er de ansvarlige og moralsk  diskrediterede,  selvom  de  nu  forsøger  at springe  over  på  vindersiden  og  glemme,  hvem  det var,  de støttede.

Ideen om  et Storserbien  (som ideen om et Stor­ kroatien eller et Storalbanien) er en absolut vanvit­ tig ide,  jeg overhovedet ikke kan sætte i forbindelse med intellektualitet (rationalitet). Det er en ide, der er vokset ud af en mytisk tankegang, af et behov for at fremstille nationen større end den er. For at gøre paradokset endnu mere  grotesk,  er denne ide mest til skade for det land, hvori den bliver fremsat. Ser­ bien er for eksempel  sammen med .Albanien i dette øjeblik  Europas  fattigste  land.  Tror  De,  det  er  et tilfælde?  For  bare  ti år  siden  var Jugoslavien  det ri­ geste og mest liberale  land i den socialistiske blok.

- -Ønsker de  serbiske  intellektuelle  en  dialog  med  Vestens intellektuelle?  Hvordan  mener  De,  dialogen  kan  komme igang?
- Der skal to til en dialog. Jeg tror på muligheden for en dialog. Men jeg mener, tonen i den må ænd­ res. I stedet for gensidige beskyldninger, må der her­ ske en ånd af forståelse, for beskyldninger  ender al­ tid i magtdemonstrationer. Jeg tror på, at forståelsen kan :fa overtaget. Eilers ville vi forblive slaver af vore stereotyper.  De  serbiske  intellektuelle  ville  anklage Vesten for deres lands  situation og fremstille sig selv og  Serbien  som  ofre  for  en  sammensværgelse.  De europæiske intellektuelle ville i enhver serbisk intel­ lektuel se den tidligere diktators ansigt. I det tilfælde er det bedst slet ikke at tale sammen. Jeg håber alli­ gevel,  vi kan føre en sand samtale, som vores netop nu,  en  samtale,  der bringer  os  nærmere  hinanden. En sådan samtale er os mere end nødvendig.

På dansk ved Per  Jacobsen