Kierkegaard
Forfattere: Walter Benjamin
Tidsskrift: kok (1981-08-25)

## Walter Benjamin

## Kierkegaard

- -Den filosofiske  idealismes afslutning

Det seneste forsog på at overtage eller viderefore Kierkegaards tankeverden ubrudt udgik fra Karl Barths  "dialektiske teologi". Denne  teologiske  bevzgelses  bolger  berorer  i  deres  virkninger  de ringe,  Heideggers  eksistentielle  tzenkning  har  fremkaldt. Det foreliggende  forsog -Theodor Wiesengrund-Adomo: Kierkegaard -griber emnet  an  fra  en  ganske  anden  vinkel.  Her  bliver  Kierkegaard  ikke viderefort,  men  fort  tilbage:  tilbage  til  det  indre  af  den  filosofiske idealisme, i hvis  tryllekreds  denne tzenkers  grundlzggende  teologiske

intention forblev domt til  afinagt.

Wiesengrunds  problemstilling er altså,  om  man  vil,  historisk.  I bearbejdelsen  af  den  viser  han  imidlertid,  af  hvilke  hojst aktuelle interesser hans metodisk  sa forsigtige undersogelse er udsprunget. Den forer  til en  kritik af  den  tyske  idealisme, fra  hvis  sene  periode losningen  af dens gåde udgår. For Kierkegaard var en sent tilkommen. Igennem sin fine karakteristik af den kierkegaardske  forfatterfremtraedens dobbeltnatur,  der sa  ofte synes at gore hans vzrker til bastarder af  digtning og erkendelse, kaster Wiesengrund  lys over de hemineligste idealistiske elementer,  som  virker  i  Kierkegaard. I romantikkens zstetiske idealisme  kommer  nemlig  de  mytiske elementer  i  den absolutte idealis~ne overhovedet  til  syne. Og den logiske og historiske fremstilling af dem er centrum i Wiesengrunds undersogelse.

Forfatteren påviser det mytiske ikke alene i Kierkegaards eksistensfilosofi, rnen i "enhver den absolutte ands  idealisme". Der er imidlertid  ingen  steder -end  ikke  hos  den  sene Schelling eller hos Baader -hvor  dets  nedslag  har fundet  en så original, tidsprzget og oplysende form som hos Kierkegaard. Den  meget przcise og udtommende  afdzkning og beskrivelse  af  disse former får store  dele af  undersogelsen til at  ligne en slags  fantasmagon.  Men  hverken indsigt eller slagkraft opnås  på  bekostning  af  kritisk  nojagtighed, sådan som det ofte er t i l f ~ l d e t i "kulturhistorie".

Og  dog  er  der  nzeppe  nogen  kulturhistorisk  skildring  af  det  19. arhundrede,  der  i  billedkraft  vil  kunne  male  sig  med  de  konstellationer,  som  Kierkegaard  her,  ud  fra  det  centrale  i  hans  tznkning, indgår  i  med  snart  Hegel,  snart Wagner, snart Poe, snart  Baudelaire. Bredden  i  billedet af  det 19. århundrede  modsvares  af  dybden  i billedet af fortiden. Pascal og barokkens allegorihelvede er  her forgården  til  den  celle, hvori  Kierkegaard  hengiver sig  til  sorgen, og som han deler med sin falske veninde ironien.

Denne  billedverden,  i  hvis  labyrinter  og  spejlinger  Kierkegaards vzsentligste erfaringer ligger,  opfattede han imidlertid selv som noget ubetydeligt,  vilkarligt og  ideosynkratisk. Og  hele  den  hovmodige fordring,  som  hans  eksistensfilosofi  er  udtryk for,  beror  pa  den overbevisning, at  han  netop i  den, det  vil  sige pa "inderlighedens"  og "den rene  andeligheds" område,  har  overvundet  skinnet  gennem "valget", den eksistentielle, kort sagt den  religiose  holdning.  Wiesengrunds  gennemgribende  analyse  af  eksistensbegrebet  gor  ham netop her  til  Kierkegaards  ubestikkelige  kritiker.  Han  gennemskuer  "den paradokse  eksistens'  bedrageriske  teologi"  lige  ind  til  marven.  Ifalge Wiesengrund  består  'Kierkegaards  'dybde' -hvis  man  vil  holde  fast ved  dette misbrugte begreb --ikke i, at han i en idealistisk  tankeforms hylster  genopretter en absolut religios oprindelig mening'. Snarere  har Kierkegaard som selve  idealismens oprindelige mening  "ladet en mytisk  gehalt  fremstå som samtidig historisk,  netop da idealismen er ved  at gå under".

På den  made  far den kierkegaardske  inderlighed sin bestemte plads i historien  og samfundet. Modellen for den er det borgerlige interieur, hvor de historiske og de mytiske træk laber sammen. Wiesengrund har med et heldigt greb fremdraget en hel række fascinerende beskrivelser af denne type interieurer i Kierkegaards vzrker. Her fremstår inderligheden som "det url-iistoriske menneskevzsens historiske fængsel". Men  det  er  ikke,  som  Kierkegaard  mente, "springet", der med  "paradoksets" tryllekraft  befrier  mennesket  fra  dette  fængsel. Intetsteds  nar  Wiesengrund  dybere  ned  end  der, hvor han -uden  at tage  hensyn  til den kierkegaardske  filosofis skabeloner -sager naglen til  den  i  dens mest  upåfaldende relikter. i  billederne, i lignelserne og i allegorierne. Det  er  i  den  fra  kinesiske  eventyr  kendte  forvinden (malerens)  ind  i  billedet  (malerens  eget),  Wiesengrund  finder denne filosofis  sidste  ord.  Selvet  "reddes som  forsvindende  ved at  blive formindsket".  Men at gå ind i billedet er ingen forlasning, det er trost. Kilden til denne  trast  er  fantasien  "som organ  for  den  ubrudte overgang fra det mytisk-historiske til forsoningen".

Meget  rummes  i  denne  bog pa snæver plads.  Det er tænkeligt, at forfatterens  kommende  bager  engang til  udspringe  af  denne. I  hvert fald  er bogen blandt de sjældne debutarbejder, hvor en bevinget tanke er forpuppet som kritik. Walter Benjamin (1933)

Anm. af  Theodor Wiesengrund-Adorno:  Kierkegaard. Konstruktioti des iisthetischen. Thubingen: Verlag  von  J.  C.  Mohr  (Paul Siebeck)  1933. Oversættelse:

Hans Christian Fink. Adornos bog er oversat til dansk på Rhodos 1980.