Association og narration i Rabelais’ encyklopædik
Forfattere: Jan Bäcklund
Tidsskrift: passage (2003-09-01)

## Association og narration i Rabelais' encyklopædik

Hvori vil blive afhandlet den digressivt-omkringvandrende encyklopædiske fremgangsmåde i François Rabelais' Gargantua og Pantagruel set i forhold til den tidlige modernitets Theatrum Mundi og oplysningstidens Alfabetik

## Jan Bäcklund

En quoy je vous puis asseurer qu'il m'a ouvert la vray puys et abisme de Encyclopedie, … Pant., xx

'Jeg kan forsikre jer, at han har åbnet encyklopædiens sande kilde og afgrundsdyb for mig', sagde den engelske filosof til forsamlingen, som havde bevidnet dennes  tavse,  kun  med  tegn  gennemførte  kon  versation  med  Panurge.  Dette  skrev  Rabelais  omkring  1532,  og  det  er  samtidig  ordets  første  forekomst  på  fransk,  noget  som  ikke  kun  vi  vil  tage 'bogstaveligt', men som også Mireille Huchon, i den seneste Pléiade-udgave af Rabelais' værk, tager på 'ordet', når hun i sin introduktion frem  kom  mer med den påstand, at sådan  kan  man  blive  ved  i  det  uendelige;  hvilke spørgsmål man end stiller, hos Rabelais vil man kun ved et mirakuløst lykketræf finde svaret.  Vi vil trods alt ikke acceptere, at en samling af 'alle mulige og umulige kilder' er en encyklopædi; en encyklopædi er ikke 'alt muligt', her vil vi som udgangspunkt tage  Thaumaste på ordet: en encyklopædi er en kilde til viden og forståelse af alt muligt (og ikke en samling af kilder), noget som også implicerer en ordning eller strukturering af verden (dvs. alt muligt).

Rabelais synes at have udforsket alle genrer, ligesom hans sprog ud  gør den mest bemærkelsesværdige ordsamling, heteroklitisk materiale samlet fra alle mulige og umu  li  ge kilder. Dette formelle aspekt illustrerer Rabelais' plan vel: at skabe en veritabel encyklo  pædi . 1

Dette er en påstand, man hører af og til, og selv har vi aldrig undladt at fremføre den, men hvad vil det egentlig sige? Det vil trods alt være vanskeligt at gå til Rabelais for at finde ud af noget om f.eks. bueskydning, de geografiske forhold i Skandinavien såvel som i Frankrig, selvom vi får en del enkeltheder om en øgruppe ved navn 'Macræon' at vide. Ligeledes vil det være vanskeligt at få noget at vide om den præcise fremgangsmåde ved bogproduktion, på trods af at Rabelais nævner temaet flere gange, og Skal  altså  Rabelais'  fem  bøger  om Gargantua og Pantagruel være en sådan 'véritable encyclopédie'? I allerhøjeste grad, vil vi insistere på i det følgende. Men for at påstanden ikke skal stå og flagre i vinden, må vi først gå en omvej omkring bibliotekets læsesale  og  spørge  os  selv,  hvorvidt  vi  nu  også,  som Thaumaste, står ved  'encyklopædiens sande kilde og afgrund', eller om vi, som Panurge sagde efter filosoffens Trouillogans diskurs om ægteskabet:

I taler saa harmonisk som et Orgelværk […]. Men jeg tror, jeg er  kommet ned i den mørke Brønd, hvor Heraklit siger, at Sandheden ligger skjult. Jeg kan ikke se en Smule; jeg hører ingenting, mine Sanser er fuldstændig sløvede ( Tiers ,  xxxvi). 2

## Alfanumerisk massivitet

I  dag  er  ordet 'encyklopædi'  uløseligt  forbundet med  Diderots  og  d'Alemberts  storslåede  pub  li  kations  projekt. Idéerne som fremførtes i bidragene dér var vigtige, kontroversielle og på forkant med tiden, og Indledningen af d'Alembert er stadig sublim i sit portræt af Filosoffen. Men det er næppe kun bidra- genes karakter, som har sikret værket denne uløselige kobling til ordet encyklo  pædi. En af årsagerne var muligvis fremgangsmåden: at den var skrevet af 'une société de gens de lettres', som det hedder på titelbladet.  Dette  var  nemlig  ikke  tilfældet  med Encyclo  pædiens umiddelbare for  billeder: John Harris' Lexicon technicon, Or an Universal Dictionnary of the Arts  and  Sciences fra  1704  og  -  frem  for  alt  Ephraim Chambers' Cyclopædia, Or an Universal Dictionnary of Arts and Sciences i to bind fra 1728, mens det til gengæld gjaldt den af Encyklopædien hyppigst brugte kilde til plagiat og redigerede afskrifter, nemlig  den  af  jesuitterne  udgivne Dictionnaire  de Trévoux (fem udgaver mellem 1704 og 1743). Den afgørende faktor var, tror vi, derimod selve omfanget af publikationen i 17 tekstbind med i gennemsnit ca. 950 tospaltede foliosider indeholdende omkring  72.000  artikler,  publicerede  mellem  1751  og 1765,  dertil  2  planchebind  (1762-1772),  5  supplementsbind (1776-1777) samt 2 registerbind (1780). Denne tekstmængde overgår flere gange, hvad man tidligere havde set i genren, bortset fra J.H. Zedlers Großes vollständiges Universal-Lexikon aller  Wissenschaften und Künste… i 64 bind (1732-1750) samt 4 supplementsbind 1751-54, indeholdende 750.000 artikler  på  62.751  sider,  som  dog  indholdsmæssigt  var efter sin tid. Det ville undre os, hvis det ikke netop var selve massiviteten i disse i alt 34 tykke foliobinds rygge, stående i pæn række på en reol, som i den grad forbandt værket (Encyclopédie) med ordet (encyclopédie), og da med fornuft som fællesnævner.

At det er dette billede af  store  foliobind stående pænt på række, der har været styrende for de værker i genren som fulgte, helt til vore dages  'Nationalencyklopædier', understreges af værker som de Félives L'Encyclopédie, ou Dictionnaire universel raisonné des connais  sances humaines (1770-1780) på ca. 70.000 artikler og  J.H.  Pierers Universal-Lexikon  oder  vollständiges enzyklo  pädisches Wörterbuch på  26  bind  1822-1836, udvidet til  34  bind  1840-46.  Men  masto  don  ternes mammut er og forbliver det ufuldendte Allgemeine Encyklopädie der Wissenschaften und Künste ,  af J.S.  Ersch og J.G. Gruber (1818-1889), som nåede komme i 167 bind, dækkende A-Ph.

Pointen er her blot den, at encyklopædiens gestalt, med Diderots og d'Alemberts projekt, blev den, som i dag møder enhver, der går ind i et større biblioteks læsesal, eller hvor de ellers placerer deres referencelitteratur: lange serier af identiske rygge; en monumentalitet og alfanumerisk serialitet, som ikke desto mindre ikke synes at kunne løsrives fra dets Bouvard og Pécuchet -agtige spejlbillede: ørkesløs kopiering, copier comme autrefois ,  i form af viden på en reol.

Kigger man i tekster, som diskuterer encyklopædiens historie (typisk i encyklopædier), finder man, at den er stort set lige så gammel som bogen selv, men at  der  er  to  værker,  der  altid  bliver  peget  på  som eksempler på tidlige encyklopædier, nemlig det byzantinske værk 'Suidas' og, i sær  de  leshed, Isidor af Sevillas Origines ,  og da i virkeligheden først og fremmest dens 10. bog, 'Ety  mo  lo  giæ'. Årsagen til dette er utvivlsomt, at de begge har det tilfælles med de moderne en  cyk  lo  pæ  dier, at de er leksika ;  eller for at være mere præcis: De har alfabetikken tilfælles. Man kan  med  rette  spørge  sig  om,  hvorvidt 'encyklopædi' er en adækvat term for de moderne universalleksika. Oplysningstidens titler i genren synes ikke umiddelbart at bekræfte det: Den 'skjulte' titel, som gem  mer sig hos dem alle, synes at lyde: Universalleksikon for viden  ska  ber  ne og kunsterne ,  og vi betvivler, at et sådant har specielt meget tilfælles med hverken den antikke eller den tidligt moderne encyklopædiske idé.

## Taksonomisk orden og systemisk frivolitet

Ordet  forekommer  som  sagt  for  første  gang  på fransk i det 20. kapitel af Pantagruel ,  og det fore  kommer kun denne ene gang hos Rabelais. Men ordet repeteres i et par titler til værker, som udgiver sig for at være forfattede af Rabelais, men hvis ægthed må siges  at  være  tvivlsom. T ypen  af  tekst  i  hvilke  de forekommer - humoristisk-astrologiske forudsigelser sub specie æternitatis - er dog ikke uin  teressant; det drejer sig dels om to  'Pronostications joyeuses' publicerede under  Rabe  lais-ana  gram  met  'Seraphino Calbarsy': La Grant Pronostication pour l'an Mille cinq cens qua  ran  te  et  ung.  Composée  à  l'utilité  de  tous  vrais chrestiens, studieux d'hon  nestes disciplines par maistre Seraphino Calbarsy, Docteur en la tres noble science d'Astro- logie,  Medecine  et  toute  En  cyc  lopedie [S.l.n.d.  c.1540] samt La  Grande  et Vraye  Pro  no  sti  ca  tion  nouuelle  pour l'an  mil.  CCCC. xliiii . […], Doc  teur  en  la  tres  noble science  d'Astrologie,  Medecine  et  toute  Enclipodie [ sic ] avec  ques les foires de France et aussi les jours caniculaires [S.l.n.d. c.1543], dels om La Cresme Ph  ilo  sophalle des Questions  Enciclopediques.  Lesquelles  seront disputées sorboni  coli fi ca  bilitu di  nis  se  ment es escho  les de Decret prés S. Denis de la chartre à Paris , 3  som publiceredes sammen med en del se  ne  re ud  gaver af Pantagruel.

Rabelais selv havde ordet i latinsk form (encyclopædia) fra Guillaume Budé, som på sin side havde latiniseret det fra græsk ( enkýklios paideía ), men ordets  første  forekomst  i  dens  latinske  sammensatte form kan, i det mindste, dateres til 1508, da det forekommer på titelbladet til Jacob Locher Philomusus' Margarita philosophica encyclopediam exhibens .  Men det er ikke sådan, at ordet siden hen, efter Budé, Pantagruel og Pronostication 'erne, forekommer i alle mulige og umulige sammenhænge, tværtimod; det virker, som om det har behov for en vis inkubationstid. Mest prominent forekommer ordet utvivlsomt som titel  for  den  ungarske  teolog  og  pansofist  Johann Heinrich Alsteds (1588-1638) systematiske encyklopædi, som ganske enkelt bærer titlen: Encyclopædia (1630). Dette er, som det fremgår af det i kobberstukne titelblad, et i allerhøjeste grad helt igennem systematisk organiseret ( ordo methodicus ) værk i syv bøger i et bind.

Det er nok heller ingen tilfældighed, at Alstedius valgte ordet encyclopædia ,   for det var frem for alt som pædagog, Alstedius virkede, bl.a. som lærer for J.   Amos  Comenius  (billed  pæda  gogikkens  fader  og slet ikke selv fri for den encyklopædiske fristelse), og hans encyklopædi er tænkt som en metodisk lærebog ,   hvor indlæringen understøttes af et højt differentieret layout, af talrige tabeller samt anskuelige opdelinger, alt med det formål at etablere mnemotekniske loci i bogform.  Vigtigere endnu er Alsteds ti år  tidligere  publicerede  arbejde: Cursus  philosophici encyclopædia libris XXVII (Herborn 1620), et arbejde, som er den tidlige modernitets svar på d'Alemberts Introduktion ,  og som altså kridter den 'encyklopædiske rundgang' og de loci ,  eller steder, som studenten skal igennem, op. Men bortset fra ordet  'encyclopædia'  var  Alstedius  hverken  først  eller  alene  med denne type af arbejder. Det første i genren var måske Konrad Gessners Pandectarum, sive partitionum universalium libri XXI (Zürich 1548), det mest imposante var utvivlsomt  Theodor Zwingers Theatrum  Vitæ Humanæ … (1565), hvis fjerde og sidste udgave (158687)  omfattede  fire  foliobind  med  totalt  omkring 4.500 sider. Dette arbejde er sandsynligvis stadig den mest omfattende encyklopædi, som en enkelt person har  gjort,  om  end  Zwinger  byggede  på  materiale samlet af hans stedfar, Conrad Wolffhart, alias Lycosthenes (1518-1561). Det sidste værk i denne genre af  'encyklopædier', og som også overlever ind i universalleksikonets tidsalder, er Daniel Georg Mor  hofs Polyhistor i 3 bind (1688-1692, hvoraf den fjerde og sidste udgave kom så sent som 1747) opdelt i Polyhistor literarius , Polyhistor philosophicus og Polyhistor practicus ,  som også spejler Oplysningstidens hoved  kategorier: lettres,  sciences &amp; arts .

Hvis man lister epokens værker i genren, fra Gessners Pandectarum til Morhofs Polyhistor ,  så vil man se, at den bagvedliggende titel er noget i stil med Theatrum mundi ,   altså viden tænkt som op  delt i forskellige rumlige fag, ganske som titelbladet til Alsteds Encyclopædia -  eller 'par  ti  tio  nes',  som  det  hedder  hos Gessner. Denne rumlige tænkning, suppleret med en mere eller mindre kab  bal  listisk gådefuld mnemoteknisk viden  skab, som vi finder hos såvel Jean Bodin som Robert Fludd, Gessner, Zwinger og, i særdeleshed, hos Alstedius, er ingen tilfældighed. Det, de alle havde tilfælles, var en stærk interesse for middelalderfilosoffen Raymond Lullius, hvis værker renæssancens ny  vakte interesse for mnemoteknik skylder alt. Alstedius havde allerede 1609 skrevet en introduktion, Clavis  artis  Lullianæ ,   til  Lulls 'ars  magna' eller 'ars gene  ralia', som den også kaldtes. Lulls Ars magna (Ed. princ. 1480) er et 'encyklopædisk' forsøg på  at  forene  alle  videnskaber  til  ét  enhedsligt  og universelt system og altså ikke en encyklopædi selv. Det handler her mindre om overblik og taksonomi end om læsemaskiner og tænkningsmaskiner ,   om hvilke Borges smukt skriver:

Målt efter dens hensigt, dømt efter dens opfinders høje mål, fungerer tænkningsmaskinen ikke. Denne kendsgerning er for os sekundær. Lige så lidt fungerer alle apparater ved navn Perpetuum mobile, hvis diagrammer fylder de overgearede encyklopædiers sider med mysterier; lige så lidt fungerer de metafysiske og teologiske teorier, der plejer at forklare, hvem vi er og hvad verden er. Deres åbenbare og berygtede nytteløshed formindsker ikke interessen for dem. Dette er, tror jeg, også tilfældet med [Ramón Lulls] nytteløse tænkningsmaskine. 4

Borges knytter i slutningen af sit lille essay elegant til vores emne ved hjælp af en bekendt historie fra Swifts Gulliver's  T ravels ,  hvor kaptajn Gulliver fortæller om en professor, som havde opfundet en tænknings-  eller 'skrivemaskine' bestående af en træramme, i hvilken en række træklodser på størrelse med en terning var forbundne med en tynd tråd. Trådene var fastgjorde til rammen og kunne hver bevæges ved hjælp af en række jernhåndtag. På hver side  af  træterningerne  stod  der  et  ord,  og  ved  at bevæge håndtagene fik man hver gang nye ord og, eventuelt, sætninger. Efter hver bevægelse af håndtagene læste man omsorgsfuldt ordene, og hvis der fremkom en sætning eller et sætningsfragment, lod man studenter skrive det ned i et hæfte:

'Professoren',  tilføjede  Gulliver  tørt, 'viste  mig  nogle  store foliobind fyldt af sætningsfragmenter: kostbart materiale, som han havde til hensigt at organisere, for at kunne tilbyde verden et encyklopædisk system for alle kunster og videnskaber'. 5

Rabelais synes at have haft en lignende syn på Lulls kunst, dels i Pantagruel ,  hvor Gargantua i et brev råder sin søn Pantagruel til at holde sig langt væk fra 'l'art de Lullius comme abuz et vanitez' ( Pant ., viii ), dels, mere interessant, i kapitlet inden, hvor vi i Biblioteket St. Victor finder: 'R. Lullius de batisfolagiis principium ' som vi, nok apokryft, kan oversætte til 'om systemers ørkesløsheder'.

## Alfabetik og Mnemoteknik

I  sin  Indledning  til  Encyklopædien  er  d'Alembert udmærket klar over den principielle forskel mellem det taksonomiske projekt og den alfabetik, som hans og Diderots encyklopædi orienterer sig efter. D'Alemberts definition på en encyklopædi er i dette forord, at 'den så langt som muligt skal fremstille ordningen og sammenhængen af menneskets kundskaber'. 6   Dette  gør  et  universalleksikon  selvfølgelig ikke, dersom vi går ud fra, at sproget er et arbitrært tegnsystem. Men på en meget elegant manér fremtryller  d'Alembert,  hvordan  den  encyklopædiske taksonomi og de leksikalske lemmata forholder sig til hinanden i L'Encyclopédie :

Anderledes forholder det sig med vore kundskabers encyklopædiske ordning. Her gælder det at samle dem, så de fylder mindst muligt, og samtidig placere filosoffen på et udkigspunkt så højt beliggende over denne vældige labyrint, at han samtidig kan iagttage alle de vigtigste videnskaber og kunster; […] Den bliver en art verdenskort som skal fremstille de vigtigste lande, deres  beliggenhed  og  gensidige  forbindelse  og  den  lige  vej mellem to af dem; men den lige vej er tit blokeret af tusinder af  hindringer,  og  disse  hindringer  er  kun  kendte  af  indbyggerne og de rejsende i hvert enkelt land og kan kun vises på meget præcise detaljekort. Sådanne detaljekort bliver de forskellige artikler i Encyklopædien, og  Træet, eller den Systematiske Oversigt, bliver dens verdenskort. 7

Diderots og d'Alemberts tre hovedgrupper er Raison (filosofi), Memoire (historie) og Imagination (poesi) og disse  opdeles  igen  i  henholdsvis  fire,  otte  og  fire underkategorier, som det fremgår af den systematiske oversigt i det 1. bind, hvor den ellers også bliver forladt  i  indfoldet  stand,  om  vi  så  må  sige;  thi  til trods for, at man udmærket kunne tænke sig værket organiseret  i  tre  dele  efter  den  menneskelige  forstands tre grundpiller, og derfra gå ned i  'detaljekortene' (hvad jo kunne være til stor gavn for den filosofiske  orienteringsevne,  d'Alembert  så  levende beskriver), havner 'Encroué' alligevel umiddelbart før 'Encyclopédie' - hvilket ikke giver anden mening end netop alfabetisk. Årsagen er nok den, at det er én ting at fremtrylle et arbor scientatis ,  men en helt anden ting at afprøve det i praksis, thi som vi alle ved, og som Eco ved flere tilfælde eksemplarisk har demonstreret, 8   beror  hierarkiseringen  i  kategorier og  subkategorier  kun  på  fra  hvilket  perspektiv  vi anskuer verden, på hvilke egenskaber vi bedømmer som primære og hvilke  som  sekundære  eller  tertiære. Alfabetikken er nemmere, mere demokratisk, man behøver kun at kunne alfabetet for at kunne slå det ord eller begreb op, man søger efter; men man finder  også,  at  ethvert  spor  af  nogen  cirkel  eller 'cursus' er fraværende i den alfabetiske opstilling af lemmata.

Alfabetikkens  succes  fra  det  18.  århundrede  og fremefter skyldes med sikkerhed, at den på en diskret måde tillader den videnssultne en betragtelig portion af glemsomhed og distraktion, modsat teatrets taksonomiske struktur, der altid vil være afhængig af, at  'verdenskortet'  eller  det  anvendte  porphyriske  træ  er præsent  i  den  videnssultnes  bevidsthed;  dvs.  det brugte 'videnstræ' må i den grad være kompatibelt med brugerens forestillingsverden, at orienteringen i  videnstræet  forløber  uproble  ma  tisk.  Det  er  høje krav at stille til en bruger, som står foran et valg af fem  til  ti  forskellige  videns  træer.  Paradoksalt  nok fungerer det mnemotekniske system og dets videnstræ  kun,  når  de  ikke  behøver  ekspliciteres,  såsom eksempelvis katedralen, middelalderens encyklopædiske storform par excellence. Der fandt man alle dennesidige og hinsidige ting, historier og begreber indgået i ét samlet hierarkisk, koncentrisk og allegorisk  system,  hvis  centrum  var  Jesu  Liv  (med  dets epifaniske punkt, i form af alteret, i hhv. Guds fødsel, død og genopstandelse) indfoldet i to store fortællinger: Det gamle Testamente og Det ny Testamente respektive, der fungerede gensidigt forklarende. Denne  hellige  historie  var  videre  overordnet  den verdslige histo  rie,  alt  eksemplarisk udlagt, for  kla  ret og  demonstreret  i  katedralens  arkitektur,  relieffer, billeder, altertavler,  skulpturer,  glas  malerier,  prædikener og så fremdeles, helt ud til gargoilernes groteske fjæs.

På Rabelais' tid blev hele dette velordnede kosmos problematiseret med en række af re  næs  san  cens nymodens ideer:  filologi,  antikreception,  heliocentrisme, Den ny  V erden, medicin og alt hvad de ellers kunne finde på. Man kan sige, at hvis gotikkens encyklopædiske  storform  var  kate  dralen,  var  renæssancens  og  den  tidlige  modernitets  storform  henholdsvis  de  italienske palazzi ,   de  franske châteaux eller tyske Wunderkammern ,   som alle på forskellige, men alligevel parallelle måder forsøgte at inkorporere disse nyheder og nye fænomener i en encyklopædisk storform, typisk med prominent plads til antikke  mønter  og  statuer,  med  de  nyeste  glober, instrumenter og maskiner. Dette uden for den skyld at forkaste kristendommen, men nu perspektiveret gennem  et  andet  takso  nomisk  system,  som  måtte tage  højde  for  neo-platonisme,  antikke  guder  og mytologier. Givet pro  jektets eksperimentelle karakter, er det heller ikke så mærkværdigt, at disse taksonomiske essays i betragteligt omfang bærer præg af idiosynkrasier.

Det siger sig selv, at denne type af encyklopædi typisk vil tage rumlig form: objekter i sam  lin  ger og kabinetter,  mnemoteknikken i teatre  og  scenografier, hvilket også lyser igennem i den meta  fo  ri  k, som genrens værker applicerer ( Theatrum , Piazza , Promptuarium , Schaw-Platz , Pandec  ta  rium ...).  Videre  giver det sig selv, at videnstilgangen får et kraftigt visuelt præg, og mnemoteknikken er som bekendt en helt igennem visuel-imaginær teknik, hvor objekter og frem  træ  del  ser  tænkes  installerede  i  et  ideal  teater. Perspektivet  er,  ganske  som  d'Alembert  beskriver det,  et  ekstremt  fugl  eperspektiv,  hvorfra  den  un- dren  de curioso sidder og anskuer alle verdens mere eller mindre vid  under  lige fremtrædelser.

Modsat forholder det sig med Oplysningstidens alfabetisk organiserede universalleksika. Hvis vi skal tale om en rumlighed i deres i ekstremt grad  'indfoldede' struktur, så må den, ligesom også d'Alembert bemærker,  være  labyrintisk.  Men  ikke  som  nogen klassisk 'initiatorisk' labyrint, snarere som en labyrint, hvor man forvilder sig, ganske som man bliver siddende med et leksikon og springer fra  'banan' til 'baptisterium' for derefter at undre sig over de antikke 'baracudae'. Der findes hverken nogen indgang eller udgang, og man kan i det uendelige blive ved med at springe fra det ene lemma til det andet, måske følge henvisningerne, men sikkert også kun lade sig fascinere af de bizarre 'naboskaber' og den overvældende mængde af data. Den nu siddende student er helt og holdent uden overblik i denne horisontale, ikke-hierarkiske række af begreber, ganske som Bouvard og Pécuchet springer fra landbrug til havekunst til anatomi til…

## Rabelais encyclopédiste?

Det som de fleste vil spørge til, hvis man siger 'Rabelais  encyklopédiste',  er mængden af  den  i  hans værker indeholdte viden. At Rabelais, rent kvantitativt-numerisk  er  på  niveau  med  de  fleste  af  sin umiddelbare eftertids theatrum såvel som en pæn del af dagens leksika kan man hurtigt forvisse sig om i en bare nogenlunde velkommenteret udgave, men et sådant  spørgsmål  til  kvantiteten  rammer  desværre ved siden af selve den encyklopædiske idé: Spørgsmålet om mængde er underordnet.  Vi kan ikke, som vi ovenfor gjorde med universalleksikaene, tælle antal  lemmata  på  antal  sider.  Informationen  er  ikke tællelig ,  og vi må forsøge at få spørgsmålet til at vedrøre det fortællelige eller narrative.

Hvis  Rabelais'  muntre  krøniker  er  en  encyklopædi, så er de det på en ganske anden måde end både  renæssancens 'theatrum'  og  oplysningstidens 'universalleksikon'. Ikke som nogen modsætning, da ingen af genrerne fandtes på Rabelais' tid. Når vi i dag tegner en 'encyklopædiens historie', tegner vi en retrospektiv historie med Diderots og d'Alemberts projekt som skabelon, og hvorfra vi har gravet antikke og middelalderlige værker frem, som synes at  danne  forbilleder  for  denne  skabelon.  Muligvis ville man i Rabelais' samtid have peget på helt andre værker. Denne relativisering er selvfølgelig hypotetisk, men ikke uvigtig i vores ærinde.

Da vi her tager den unikke og enkelte forekomst af ordet encyclopédie alvorligt, er det første, som slår os,  denne 'sande kildes og afgrunds' sprogløshed, eller, måske rigti  ge  re: ord  løs  hed .  For det første, så argumenterer  Thaumaste og Panurge kun ved hjælp af tegn; for det andet, når Thaumaste senere lover at redigere det, som de har 'sagt og kommet frem til' i  en  bog  (tydelig  vis  en  art  encyklopædi, 'en  stor Bog, trykt i London, hvori han forklarer alt uden at lade noget ligge', ( Pant. xx)), så affærdiges den, måske noget nonchalant og skødesløst, af fortællerjeget: '[jeg afholder] mig derfra for Øjeblikket' ( Pant . xx ). For det tredje, afslutningsvis og måske mest signifikativt,  da  Pantagruel  sætter  sig  for  at  studere  en række bøger, ser Panurge på en gang, at alle disse tanker, 'cest excés de pensement', kun vil forvirre Pantagruels  ånd  og  ikke  lede  nogen  steder  hen. Panurge beder ham derfor om at lade bøgerne ligge, gå og lægge sig med ro i sindet (men først efter at have drukket en femogtyve-tredive glas), da han lover at disputere med englænderen. Derefter tilbringer Panurge natten med at svinge bæger med tjenerne, 'chopiner avecques les paiges' ( Pant . xviii ).

Dette kan nu slet ikke forstås som nogen form for anti-intellektualisme eller analfabetik, da bøgerne i øvrigt i rigeligt mål bygger på netop boglig lærdom og tekstlig auto  ritet, men det synes ikke desto mindre at pege på bogens eller skriftens relative utilstrækkelighed, når det kommer til 'Alt'. Alternativet til skriften præciseres umiddelbart i begyndelsen af episoden, hvor den engelske vismand finder Pantagruel  og  Panurge  gående  i  samtale  i  haven  ved hotel  St.  Denis,  'filosoferende  på  peripatikernes måde' ( Pant . xviii ).  At tilegnelsen af viden først og fremmest er gående under  streges straks efter af  Thaumaste selv, da han i sin ekstremt omkringsnakkende tiltale optæller de antikke autoriteters måde at fremskaffe viden på: hvordan dronningen af Saba rejste til Orientens grænser og det Persiske hav for at se den vise Salomons tempel og høre hans visdom, skythe- ren Anacharsis som gik så langt som til Athen for at besøge Solon, Pythagoras som besøgte …, Platon som besøgte …, Apollonius fra  T yana som gik … og så fremdeles, på typisk rabelaisk manér, listende alle kendte rejsende filosoffer.  Viden fremskaffes, synes Rabelais at  sige  os,  frem  for  alt  ambulerende  og  konverserende, gående og talende, og encyklopædien synes her ikke at lokalisere sig i biblioteket som lange rækker af uniforme bogrygge, heller ikke i et  'theatrum', men derimod peripatetisk konverserende.

Det ville her være fristende at sige, at Rabelais' encyklopædiske strategi sætter fortællingen i stedet for alfa  be  ti  kken eller taksonomien, ambulationen i stedet  for  bibliotekets  referencesale  eller  mnemoteknikkens theatrum - hvis det ikke var, fordi fortællingen i de fem bøger i den grad savner de egenskaber, som kendetegner alfabetets neutrale arbitraritet eller  taksonomiens  systematiske  hierarki. Vi  finder heri ingen narrativ grundstruktur ved hvis hjælp, vi kan orientere  os. Alting  ud  spil  ler  sig  episodisk  og anekdotisk. Men samtidig vil enhver læser slås af, at Rabelais bruger denne ambulerende og anekdotiske for  tælle  form  som  påskud  for  at  komme  med  en længere eller kortere digression ud i et filosofisk, mo  ra  lsk, juridisk eller naturhistorisk emne, eller måske kun for at liste hvad for  skel  lige auto  ri  te  ter har ment om et emne.

Hvis vi her skal tale om en 'narrativ orden', der svarer til alfabetikkens opslående glemsomhed eller taksonomiens  kontekstuelle  mnemoteknik,  så  må den være en form for associativ orden.

'Associativ orden'?

## Associativ orden

Lad  os  tage  et  langt  og  omstændeligt  eksempel  i form af en tilfældig episode. I treogtresinds  tyvende kapitel af Qvart livre er vort sejlende selskab havnet i vindstille uden for øen Chaneph (hebræisk for hypokrit, fortæller os Briefve declaration …). Pantagruel ligger og sover med en græsk Heliodor i hånden, da han sover meget bedre efter bogen end udenad ( trop mieulx par livre dormoit, que par cœur ),  og  det  ellers gæve selskab slår tiden ihjel, som vi typisk gør ved middagstid en varm sommerdag: Epistemon bestemmer polhøjden gennem sit astrolabium, Broder Jo- han er i køkkenet, Panurge blæser sæbebobler, Ponokrates skærer en 'smuk, lille, køn og harmonisk' vind  mølle i en valnød og lignende dysaktiviteter. Da Broder Johan kommer tilbage fra køkkenet og ser, at  Pantagruel  er  vågnet,  bryder  han  den  støjende tavshed med spørgsmålet: 'Hvordan højner vi stemningen  ved  stille  vand?'  Panurge  sekunderer  med 'Middel mod kedsomhed?' og sådan fortsætter de alle, til Ponokrates spørger:  'Hvordan undgår man at sove som en hund?' 'Hør nu her, venner', afbryder Pantagruel, 'hvis  I  skal  spørge,  så  skal  I  følge  de subtile peripatetikeres råd og formulere jeres spørgsmål klart, entydigt og forståeligt'. 'Hvad forstår du ved at sove som en hund?' spørger så Pantagruel Ponokrates, som svarer, at det er  'at sove sulten med solen  højt  på  himmelen,  som  hunde  gør',  hvilket derefter  inspirerer  resten  af  selskabet  til  lignende spørgsmål,  alle  gennem  spil  len  de  sulten  som  tema, som  Xenomanes  delikate  spørgsmål:  'Måden  at holde mavesækken i ligevægt og balance, så den ikke rumler fra den ene side til den anden?' 'Venner', fortsætter Pantagruel,  'til den tvivl og de spørgsmål, som I fremsætter findes kun én eneste løsning; og til jeres symptomer og tilstand duer kun én eneste medicin. I skal få svaret på en gang, og ikke vidtløftigt indpakket i lange udlægninger og diskussioner:  'den sulte  mave  har  ingen  ører,  den  er  stokdøv'.  Pantagruel demonstrerer siden hen (i næste kapitel) svaret og medicinen på kammeraternes problemer, men først  efter  at  have  fortalt  en  historie  om,  hvordan den sidste Romerkonge Tarquin svarede på sin søns, Sextus Tarquins, spørgsmål om, hvordan han skulle tvinge Gabinerne til at parere ordrer. Tarquin den ældre, som ikke stolede på den budbringer, Sextus havde sendt, tog, uden at sige et ord, bud  bringeren med til sin private have, hvor han huggede hovedet af valmuerne. Budbringeren vendte så tilbage uden besked, men da han fortalte, hvad han havde været ude for i haven, forstod den yngre Tarquin, hvordan han skulle forholde sig.

I næste kapitel motiveres selskabet til en lille digression om det rette tidspunkt for at spise, hvor de antikke  autoriteter  kommenteres,  såsom  Diogenes: 'den rige når han er sulten, den fattige når han har noget'.  Da  Pantagruel  til  slut,  in  actu  et  non  in verbo, med et veldækket bord har demonstreret svaret  på  kammeraternes  spørgsmål  og  kureret  deres symptomer, udbryder Eusthenes afslutningsvis: 'Uden fare for mit spyt er i dag:…' hvorefter følger en - i øvrigt alfabetisk - liste over 98 dyr, fra  'Aspicz' over  'Crocodiles',  'Chiens  enraiges',  'Myopes', 'Lizars Chalcidiques', 'Salamandres' til 'Viperes', en liste, som selvfølgelig vil virke noget arbitrær for de fleste ufor  beredte  læsere  (og  hvorfor  skulle  de være sikre for Eusthenes spyt, og det netop i dag?), indtil man finder ud af, at det er en samling af giftige dyr af alle typer; pattedyr, fisk, insekter og reptiler, kompilerede fra Plinius' Naturhistorie og middelalderlige bestiarier.

Associativt hænger de sammen med et spørgsmål (som Rabelais i øvrigt har fra Aristoteles Hist. animal . viii .xxix  og  Plinius Hist.  nat. xxviii .vii),  som Eusthenes  stillede  umiddelbart  efter  Xenomanes' spørgsmål  i  det  foregående  kapitel: 'En  måde  at holde mavesækken i ligevægt og ba  lan  ce, så den ikke rumler fra den ene side til den anden?', og Carpalims: 'Hvor  mange  bevægelser  [som]  må  foregå  i naturen,  inden  en  person  kan  sige,  at  han  er  sulten?':

Eusthenes hørte, at de snakkede højt, og sprang ned paa Dækket; og allerede da han var ved Gangspillet, brød han ud i et Spørgsmaal: - Hvorfor er en Mand i større Fare, naar han fastende bliver  bidt  af  en  fastende  Slange,   end  naar  baade  Manden og Slangen har spist  sig  mætte?  Hvorfor  er  den  fastende  Mands Spyt giftigt for Slanger og andre giftige Dyr? ( Qvart lxiii) 9

Et  aspekt,  som  fremtræder  tydeligt  med  dette  eksempel på Rabelais' associative organisationsprincip, til forskel fra det arbitrært alfabetiske eller mnemoteknisk taksonomiske, er det tydelige udgangspunkt i livet og sæderne (hvorfor  smitter  gaben?  hvornår skal man spise? bør man sove efter bogen, eller skal man gøre det udenad? og så videre i den stil). Det er, tror vi, også en afgørende forskel, thi som vi så, var  universalleksikonets  afgørende  udgangspunkt kunsterne og vi  den  skaberne ;  for det 16. og 17. århundredets 'theatrum' var det derimod verden (objekternes frem  træ  delses  form) og skabelsen (historien), som udgjorde den bestemmende perspektivering. Det er heller  ikke  usandsynligt,  at  disse  udgangspunkter kommer til at fungere mere bestemmende for det encyklopædiske  princip  og  det  paradigmatiske  udvalg, end vi normalt antager. Hvis kunsterne og videnskaberne  eksisterer  sideordnet  med  hinanden, lægger viden om dem også op til monologisk formulerede og forklarende opslag (biografiske data over videnskabsmænd og kunst  nere, forklaring af termer, gennemgang af videnskabsgrenes genstands  områder og lignende); og da verden og skabelsen typisk lægger op til en række 'emanationer' og kausale forhold (først var der lys, derefter skiltes vand fra land; alle fluer kan subsumeres under dioptera, alle dioptere er insekter, ergo er en flue ikke et pattedyr; alle insekter er dyr, hvorimod smaragd er en art mine- ral), som typisk vil fremprovokere en træstruktur af over- og underkategorier, da vil en fokusering på livet og sæderne, som hos Rabelais, typisk eksemplificere og fra det enkelte tilfælde sige noget mere generelt,  såsom Pantagruels historie om Tarquins diskrete meddelelsesform eller 'de gamles' meninger om, hvornår man bør spise. Her nytter opslag kun lidt; hvordan vil vi lave historien om Tar  quin om til et opslag? Eller hvordan skal vi alfabetisere Diogenes  udsagn  om  menneskets  forskellige  spisetider? Nemmere vil det ikke være at organisere disse informationer - hvad det jo ret beset er - i en taksonomisk struktur. Her er netop dialogen, konversationen, eksem  pli  ficeringen og den associative digression ideel.

En  konsekvens  af  Rabelais'  perspektivering  er, som vi så allerede med hensyn til Panurges reaktion på  Pantagruels  forberedelse  til  diskussionen  med Thaumaste, at når det kommer til encyklopædi og pædagogik, så rangerer læsning i biblioteker (det er noget, man gør, når det regner) langt under mundtlig  kon  versation,  praktisk  viden  og savoir-vivre ;   vi tænker her i særdeleshed på biblioteket i St. Victor ( Pant . vii ),  som  nærmest  er  portrætteret  som  en tænk  nings  maskine ikke helt ulig den af Borges beskrevne lulliske. Lige så lidt abstrakt deskriptiv viden, vi finder hos Rabelais, lige så lidt finder vi den tidlige nyere tids curioso og amateur ,  som i sit kabinet forundret anskuer Guds mærkværdige skaberværk, eller d'Alemberts filosof, som på sin bjergtop skuer over verden i al dens mangfoldighed og derfra trækker forbindelser, finder genveje og ser forskelle. Snare  re er det dette fugleperspektiv, Panurge, noget respektløst,  affærdiger  som  'excés  de  pense  ment', som alt for grublerisk. Nej, også her ligger perspektivet på et andet niveau: konkre  ti se  ret , fysisk og så at sige i læserens øjenhøjde afsøger fortællingen og dens digressioner  verdens  enkelte  fænomener  og  fremtrædelser, slet ikke ulig hvor  dan fortæl  ler  jeget i de afsluttende kapitler møder verden som den fremtræder på Pantagruels tunge ( Pant ., xxxii ).

Det er tillige denne ikke-taksonomiske, ikke-alfabetiske, men associative leddeling af verden, der gør, at man også her må karakterisere Rabelais' værker som en grotesk, en encyklopædisk grotesk: objek- terne, menneskene, fremtrædelserne og begreberne fremtræder  abrupt  og  umiddelbart  i  fortællingens sprogfelt (fra et frø eller grotteperspektiv); de dukker op i konversationer, i handlingen og i møder, og pludselig er det deres tur til at blive beskrevet. Dette perspektiv gør encyklopæ  di  en grotesk på samme niveau,  som  vi  kalder  former  groteske.  Modsat  den systematiske taksonomi, der leddeler den menneskelige viden, som var den en hel harmonisk krop, med hoved, krop, lemmer, hvor hver del giver mening og indhold i henhold til totaliteten, så synes den associative række af hændelser og hændelsesobjekter i den løse narrative struktur, vi møder gennem fortællerstemmens  perspektiv  hos  Rabelais,  at  komme imod os tilfældigt sammensat. Konglomeratet af lemmata, hvis vi må udtrykke os sådan, fremtræder pludselig som monstrøse sammenføjninger, som taksonomiske anomalier, som hvis man kunne forestille sig Nationalencyklopædien  omrystet,  så  fragmenter  af 'optik' er havnet under 'Pyrenéerne' og alexandrinisten 'Bording, Anders' blandt formler for natriumforbindelser, eller som hvis en gruppe linnéske taksonomer  skulle  møde  et  dyr,  der  såvel  kunne klassificeres som 'fisk", 'fugl' eller 'quadruped'; et sandt monster altså, en klassifikatorisk grotesk, en Ornythorinchus paradoxus, 10   et  møde  som  for  tidens zoologer nok oplevedes lige så grotesk, som når vi, pludselig, i Fjerde bogs tredivte kapitel, konfronteres med følgende beskrivelse af Fastelavns indre anatomi:

Hjernefligene som en Lampekrog, Den ormeformede Udvækst som en Mailkølle, Membranerne som en Munkehætte, Tragten som en Murermejsel, Hjernehulen som en Damehat i flere Etager, 11

Glandea pinealis som en Sækkepibe […]

Og sådan bliver det ved. Men også i den løbende dialogiske tekst ramler informationerne, hvis vi altså insisterer på den encyklopædiske læseform, mod os i  komisk  uorden.  Hvis  det  16.  og  17.  århundredes taksonom står på bjergtoppen og sorterer fremtrædelserne syste  ma  tisk fra hovedet og derfra ud i vi- denskabstræets  grenværk,  møder  vi  hos  Rabelais frem  træ  del  serne  umiddelbart  i  rodværkets  lumre muld, som om porphyrii træ var vent på hovedet, ganske som Bakhtin iagttog, 'fra kroppens nedre regioner'.  Hvor  skønt,  festligt  eller  morsomt  dette end må lyde i forhold til theatrum 'ets gram  matik  lignende deklinationsskematik eller universal  leksikonets humor  forladte pedantisme, så bliver spørgs  målet tilbage, hvordan man kan bruge denne type en  cyklopædi: Hvordan orienterer vi os?

Her må man konstatere, at der ikke findes nogen vej  udenom,  på  den  måde  som  det  taksonomiske 'verdenskort'  er  en  vej  udenom;  der  findes  heller ingen genvej, sådan som alfabetikken skyder genvej direkte til opslagsordet, uden at man først skal udforske  hele  feltet:  Rabelais  skal læses ,   fra  den  ene ende til den anden, og hvad værre er, når man er færdig, er der ikke andet for end at starte forfra igen, rundt og rundt. Deri, i denne form for læsning (modsat lokalisering eller opslag), ligger i hvert fald en cirkulatorik,  en  kredsgang,  der  er  enhver  en  cyklopædi værdig.

Når det er sagt, så annoncerer Rabelais dog selv en alternativ og supplementær tilgang, og det ved at inddrage  sine  antikke encyklopædiske forbilleder  næppe Plinius eller Isidor af Sevilla - men just Homer og  Vergil (hans umiddelbare oldfranske encyklopædiske forbilleder kunne være Guillaume Lorris og Jean de Meungs Roman de la Rose og Arthur-romancerne, som jo hele tiden blev  'genskrevet' og organiserede sig i narrative sløjfer). I Tiers Livre ,   det  10. kapitel,  efter  at  Pantagruel  har  opgivet  at  råde Panurge om, hvorvidt han skal gifte sig eller ej, foreslår Pantagruel en anden metode, nemlig at bruge 'encyklopædierne' Homers Iliade og V ergils Æneide som orakelbøger. Rabelais giver selv ti eksempler på denne brug, strækkende sig i tid fra Sokrates til hans ungdomsven Pierre Amy.

## Initiatorisk labyrint og Cymbalum mundi

Det er nu heller ikke sådan, at handlingen i Rabelais fuldstændigt savner hoved og hale, og at man slet ikke kan orientere sig efter den. Det er bare ikke det afgørende, for man strides også om, hvilket stillads det er bygget op efter, ligesom man heller ikke kan enes om, hvor gennemtænkt dette stillads i grunden er.

Men man ser under alle omstændigheder hurtigt, at de fem bøger falder i to overordnede dele: dels de to første bøger fra 1532-1535 og dels de tre sidste ( Tiers 1546, Qvart 1548 i dens første redaktion, 1552 i dens anden, samt de posthume L'Isle sonante fra 1562 og den  'fuld  stæn  dige' Cinquiesme livre fra 1564). De to første  bøger, Gargantua (1535)  og Pantagruel (1532) virker næsten som skrevet oven på hinanden som to parallelforskudte  krøniker  med  tydelige  bibelske refe  ren  cer, ja, måske til og med som Den ny og Den ældre gigantiske Krønikebog, fortsat af de panurgiske Extravaganter. I de følgende bøger (på titelbladet til Tiers livre fra 1546 opfordres læseren sågar til at forberede sig på at grine frem til den otteoghalvfjerdsindstyvinde  bog)  er  al  gigantisme  væk,  og  personerne  har  i  en  vis  udstrækning  ændret  karakter. Denne 'anden' halvdel -  'Extravaganterne' - af værket kunne lempeligt rubriceres som 'Le voyage et navigation  de  Panurge'  efter  de  anonyme  'fortsættelser' af Pantagruel, som flittige og utålmodige skribenter producerede inden Tiers livre udkom, og hvis episoder Rabelais selv flittigt gjorde brug af. En af disse, tilskrevet en vis Jean d'Abondance fra 1538, bærer også titlen: Le disciple de Pantagruel. Le  Voyage et Navi  ga  tion  que  fist  Panurge,  disciple  de  Pantagruel  aux Isles incogneuses et estranges, et de plusieurs choses merveilleuses difficiles à croyre qu'il dict avoir veues, dont il faict Narration en ce present volume et plusieurs aultres joyeusetes pour inciter les Lecteurs, et auditeurs à rire . 12 Inspi  ra  tions  kil  der  ne i de tre sidste bøger er først og fremmest Homer og Vergil, men også Plinius, Lukian, den pseudo-home  ris  ke Batrachomyomachia samt, ikke mindst, Argonautica ; i den femte bog over  skygges øvrige in  spi  rationskilder af Francisco Colonnas lige så ubegribelige som ulæselige Hyp  ne  ro  to  machia Poli  phili (Ed. princ. 1499; Jean Mar  tins franske oversættelse 1546).

Det, som er interessant i vores sammenhæng, og grunden til, at vi bør bide os fast i denne parafraseringstrang, dette epigoneri og alt dette palimp  sesteri, hvoraf ovenstående kun er få og hurtige eksempler, er,  at  det  understreger  det  forhold,  at  der  bagved Rabelais'  groteske  og  tilsyneladende  blot  festlige tekst ligger en  'diskurs', eller, måske både mere enkelt  og  mere  præcist:  en samtale .   En  samtale,  som netop  gjorde  det  muligt  for  François  Herbert  at skrive Les Songes de Pantagruel (1542), og som ligeledes gjorde det muligt for Jean d'Abondance (blandt andre)  at  skrive Le Voyage  et  Navigation  de  Panurge (1538) og dette, nota bene ,   inden tekstens 'virkelige' forfatter overhovedet havde nået at gribe pennen! Dette copier  comme  autrefois har  Rabelais  til  fælles med  ethvert  universalleksikon  eller theatrum ,   som natur  ligvis  også  skriver  palimpsestagtigt  over  en usammen  kæ  delig  og  uhåndgribelig,  men  masterplotagtig, tekstsløjfe.

Det er af den grund, vi kan sige, at Rabelais' værk ikke kun svarer til et hvilket som helst universalleksikon eller theatrum i dét, at det gennem sin bagvedliggende  tekst  er  en  kompilation  af   'sin  tids samlede viden', men at det ydermere også inkorporerer forbilledernes narrative mønstre som mnemonisk-associative holdepunkter. For at tage et par eksempler: episoden med Panurge og Dindenaults får ( Quart , vi-viii ) svarer fuldstændig til Odysseus i Cyklopens hule, og når Epistemon får  'his chop head  ed off', som det så genialt heder i Frames seneste amerikanske  oversættelse 13   for  'Comment  Epistemon qui avoit la coupe testée…' ( Pant ., xxx ), og fortællerjeget  nedfarer  i  Pantagruels  bug  ( Pant ., xxxiixxxiii ), så svarer det til Æneidens sjette bog, og hvis vi må have en mening, så gælder det også Qvart livre lvi-lix ,   og  så  fremdeles,  ikke  kun  med hensyn til Iliaden , Odyseen og Æneiden ,  men som sagt også med Argonautica ,  Artur-legenderne og Roman de la Rose samt flere kilder, som Rabelais finder kan bidrage til at belyse dannelsens fuldstændige curriculum.

Denne efter vor mening i eminent forstand encyklopædiske skrivemåde er ikke unik for Rabelais, og nu tænker vi ikke på Homer eller  Vergil.  Vi finder i stedet en slående parallel et noget overras  kende sted, nemlig i den Babylonske Talmud . 14  Talmuds tilblivelseshistorie er lang og kompliceret og hænger intimt sammen med det jødiske folks forskellige lidelseshistorier fra tidligste tid til i dag (de vigtigste moderne udgaver  og  oversættelser  udkom  mellem  1933  og 1945), men allerede i det 8. århundrede havde den fået sin nuværende form. Formelt består Talmud af to dele: Mischna og Gemara. Mischna forelå allerede omkring år 200 og indeholder den autoritative jødiske religionslovgivning. Mischna udvikler, forklarer eller  opdaterer  den  lovgivning,  som  allerede  forekommer i den jødiske Bibel, og består af seks emnebestemte ordninger (1. Landbrug og de derfra indgående  tempelgaver;  2.  Foreskrifter  for  fest-  og feriedage; 3. Familieret; 4. Civil- og strafferet; 5. Anvisninger for tempelkulten; 6. Renhedsforeskrifter), hver bestående af mellem 7 til 12 traktater, som igen er underinddelte i kapitler. Hvis Mischna er en samling prægnante tekster, forholder det sig anderledes med  Gemara  (Læren),  som  udgøres  af  de  eftermischnaitiske rabbineres diskussioner, kommentarer, udlægninger og opdateringer af Mischna og derfor indeholder en mængde ekskurser udi de mest forskellige emner og problemstillinger, såvel som kuriøse  hændelser  og  komiske  fortællinger.  Det  kan foregå sådan, at taleren ved et 'catchword' (som må være den associative  encyklopædis 'lemma') kommer til at tænke på en lignende hændelse eller fænomen, og hvis denne eller dette indeholder et navn på en rabbiner, så opgives også andre lærer, som er traderede af denne rabbiner. På den måde kan hele kæder af nye led føre læseren tilsyneladende meget langt væk fra det oprindelige emne. Men disse ord-, tal-    og  bogstavsrækker,  rim  og  ordspil  var  også mnemotekniske holdepunkter, som skulle muliggøre den ikke sjældent århundredelange mundtlige tradering af teksten.

Jødiske lærde betegner med største selvfølgelighed  den Babylonske Talmud som  en  en  cyklo  pædi. Men ligesom vi har set det med hensyn til Rabelais' værk, tilbyder heller ikke  Talmud nogen systematisk ordning.  Wout Jac. van Bekkum 15  giver et illustrativt eksempel på opbygningen i  Talmud: Planter behandles på forskellige steder efter et bestemt ordningsprincip. Dette ord  nings  princip er dog ikke afledt af nogen  logisk  klassifikation,  men  af  dets  praktiske brug. Så må visse planter ikke spises under sabbat, lister Talmud disse planter og skifter derefter associativt tema for at give behandlingsanvisninger for slangebid. Temaerne botanik og medicin omhandles altså her kun for at sikre, at den religiøse lovgivning i så høj grad som muligt overholdes.

Dette 'associative'  system  gør  det  praktisk  taget umuligt for en ikke-rabbiner at orientere sig i Talmud, og derfor findes der også en hel del registre til Talmud, ligesom praktisk taget alle til  gæn  ge  lige moderne udgaver omorganiserer og forkorter materialet  (komplet består den Baby  lons  ke T almud af  mere end 5.000 foliosider). Disse forkortelser og rektifikationer, understreger dem som har forstand på det, er ikke i tråd med de rabbinske redaktørers vilje; organiseringen af stoffet var bevidst perspektiveret netop sådan, fordi det derved forklarede verdens fremtrædelser i relation til deres kilde ,  nemlig Gud og de til profeterne overleverede love.  Vi ser her hurtigt, at en alfabetisk  eller  naturvidenskabelig  taksonomi  ville løsrive  fænomenerne  fra  deres  sammenhæng  og kilde (for rabbinerne Guds lov). Encyklopædien ville tabe sin grund som et hjul sit nav, og - det er tillige vores pointe med hele denne tekst: vi ville ikke længere kunne tale om en encyklopædi i dens be  tydning af videns hele sammenhæng.

For  rabbinerne,  der  er  velorienterede  i Talmud, findes der selvfølgelig en række orienterings  punkter,  tommelfingerregler  og  mnemotekniske  mekanismer,  som  gør  encyklopædien  også  systematisk funk  tionel, men dem behøver vi ikke komme ind på

her;  her  stiller  vi  os  tilfreds  med,  at  disse  orienterings  punkter,  tommelfingerregler  og  mnemotekniske 'rota'  strukturelt  er  identiske  med  dem,  som Rabe  lais placerer i form af henvisninger, allegorier og markører til klassisk og oldfransk litteratur.

Men inden vi returnerer den Babylonske  T almud til rabbinerne, så er der yderligere et aspekt i den, som er værd at nævne i relation til Rabelais. Ganske som vi kender det fra Rabelais, er Talmud et udpræget dialogisk  opbygget  værk.  Hvert  kapitel  i Talmud indledes af en - ofte meget lang - kæde af navne i stil  med  'Raw  Chana,  Bisnas  søn,  sagde:  Elieser sagde til Sem, den ældste: Det står skrevet:…', eller: 'Det bliver også lært: Rabbi Schimon, Elasars søn, sagde i Chilpas navn, Agras søn, som sagde i Rabbi Jochanans, Nuris søns, navn:…'. Denne vægtning af udsagns traderingshistorie finder vi, om end i anden form, også hos Rabelais, hvor vi spredt gennem hele værket  bliver  konfronteret  med,  hvad  forskellige, især antikke, autoriteter har ment om dette eller hint emne; og ligesom Panurge i Tredje bog (og derefter ofte) er uenig med Pantagruel (fx over skyldneres fortræffelighed eller mangel på samme), med Broder Johan (om mod eller mangel på samme) eller med sig  selv  (om  hvorvidt  han  skal  gifte  sig  eller  ej)

fremfører  de  forskellige  rabbinske autoriteter ikke sjældent gensidigt modstridende holdninger, som dialogisk  præsenteres  og  modstilles hinanden ('Rabbiner X… sagde, til hvilket Rabbiner  Y… sagde') i  Talmud. En strategi, som vi kun sjældent finder i de mere monologisk orienterede  universalleksika eller systematiske 'theatra', og som nok skyldes ambitionen om at fremstille tidens ypperste vidensniveau i syntetisk form. Parentetisk sagt ser vi også, at det har med spørgsmålenes karakter  at  gøre:  Hvor  langt  er forskningen kommet mht. spørgsmålet om, hvorvidt man skal gifte sig eller ej?

Hvis vi vender tilbage til vores eksempel, til det 63. og 64. kapitel i Fjerde bog ,  hvor vi fandt vore helte liggende på dækket fordrivende tiden i vindstille, kan vi tydeligere illustrere, hvordan Rabelais ved hjælp af en række markører (svarende til leksikonets lemmata) forbinder sin joyeuse chronicque med den uskrevne bagvedliggende 'samtale'.

Vi konstaterer, at skibet, uden for øen Chaneph (Hykleri), havner i vindstille. Pantagruel sover med en  græsk  udgave  af  Heliodoros  ( Sol …)  i  hånden, kammeraterne fordriver tiden; Epistemon måler solhøjden,  Panurge  blæser  sæbebobbler  og  knurrer mave, Carpalim laver en lille vindmølle i en nøddeskal;  alle  fremsætter  spørgsmål  vedrørende  sult, Ponokrates spørger, hvordan man undgår at 'sove som en hund', hvormed forstås, får vi at vide, at sove under en bagende sol i zenit på fastende mave ( jeun ).  Umiddelbart i begyndelsen af næste kapitel spørger  Pantagruel  efter 'Hvilket  folk  som  bebor denne smukke hundeø?' Hvorfra vi forstår, at Chaneph er ækvivalent med hund ( chien ) og sult ( jeun ), og at den er fattig (beboet af hyklere, herrejeremiader og eremitter). Derefter, som svar på rejseselskab  ets spørgsmål, dinerer de, og alle spørgsmål opløser sig af sig selv, hvorefter det 64. kapitel afsluttes med en liste på 98 giftige dyr.

Ud af alt dette kan man relativt ubesværet regne ud, at vi befinder os i slutningen af juli, nærmere bestemt  ved  'hundedagene', les  jours  caniculaires . Den  ne astrologiske bestemmelse er så videre koblet til et socialt fænomen: chaneph ,  dvs. jamrere, tiggere og eremitter, der alle lever i bagende vindstille; zoologisk-medicinsk kobles denne position til, hvis et anakronistisk billede her vil tillades os, en klaprende klapperslange i Arizonas ørken, hvorfor det også er passende, netop hér, at liste slanger og giftige dyr. Den opmærksomme og dannede læser ville sikkert kunne finde flere associative og digressive bestemmelser af virkeligheden, som ville fungere begrebsfor  kla  rende. I hvert tilfælde har etnografen og folkloristen Claude Gaignebet i en meget vigtig stu  die over  bevisende argumenteret for, at Rabelais' værker orienterer  sig  i  et  ganske  bestemt  rum-tid  kontinuum, nemlig på stjernehimmelen. 16  Pantagruel og hans kom  pa  gno  ner sejler i bogstaveligste forstand på stjernehimmelen;  episoden  med  Dindenault  svarer til  Vædderen, hos Ennasinerne er de ved konstellationer Trianglen og Fluen, ved stormen ved Tvillingerne og så fremdeles. Stjerne  him  me  len udgør også et udmærket tid-rum kontinuum, som netop forløber  cirkulært  omkransende  og  indesluttende  alle verdens fremtrædelser, for hvilke de også udgør et eksemplarisk konkavt spejl  billede, et veritabelt cymbalum mundi ,  eller verdens brændespejl.

Hvis altså Rabelais' encyklopædi er 'labyrintisk', er den det på en ganske anden måde end det moderne universalleksikons tivoli-labyrinter, hvor spejlene er på én gang konvekse og konkave, og hvor nydelsen ligger i selve den forvirrende distorsion og forvrængning af sammenhæng. Rabelais' laby  rint er tværtimod  af  den  antikke  udformning,  hvor  man netop ikke kan gå fejl, og hvor der kun findes én vej ind (ned i bugen) og én vej ud igen, ganske som den fx. ser ud i katedralen i Char  tres. I det mindste holder Huchon den Fjerde bog for en sådan 'initiatorisk rejse til den mennes  ke  lige videns kilder'. 17

Hvilket er så det nav, som Rabelais' stjerne  himmel  s  sejlende Riesenrad drejer  sig    omkring;  denne vray puys et abisme de Encyclopedie ? Det er ikke, som hos rabbinerne, Guds lov, men med sikkerhed 'helligt', du vin .  Det er selvfølgelig La dive bouteille ,  det vademecum ,   det meget koncentrerede cymbalum :   den vin, som strømmer fra alle kilder i Rabelais' bøger, som indrammer hvert afsnit, og som også besynges ved måltidet i den Fjerde bogs 64. kapitel, da vinden tager fat i sejlet, og rejsekammeraterne, ganske som den svenske Anakreon, stemmer i med:

… några Qväden om Bacchi safter, och Rusige Mäns Glädje och  Raglande  Qvinnors  Tankespel,  om  Verlds-bekymrets förakt vid glas och buteljer, och om den himmel som hvälfver över Bacchi Länder. ( Fredmans Sånger ,  no.  5)

Eller som det hedder i den indledende avis til læseren i Gargantua :  'Pource que rire est le propre de l'homme', eftersom det at grine er det, som kendetegner mennesket.

## Noter

1.  François Rabelais: Œuvres complètes .   Ed.   Mireille  Hu-

chon. Paris: Gallimard (Bibliothèque de la Pléiade), 1994, p. xxxii .

2.  François  Rabelais: Gargantua  og  Pantagruel .   Overs.  og indledn.  af  Lektor  C.  E.  Falbe-Hansen.  København:  Fischers Forlag, 1945, bd. III, p. 154.
3. Den store Almanak og Praktika for året tusind femhundrede og enogfyrre. Sammenstillet til brug for alle sande kristne med smag for hæderlige emner af mester Seraphino Calbarsy, Doktor i astrologiens, medicinens og hele encyklopædiens mest ophøjede videnskab [S.l.n.d. c.1540] samt Den store og sande Almanak og nye Praktika for året tusind 544 […], Doktor i astrologiens, medicinens  og  hele  encyklopædiens  [sic]  videnskab.  Nu  med Frankrigs  Årsmarkeder  samt  Hundedagene [S.l.n.d.  c.1543], dels  om Den  skummede  Fløde  af  filosofiens  encyklopædiske Spørgsmål.  Forsvaret  vil  finde  sted  aarhusianificabilitudinistisk ved Det humanistiske Fakultet, lige i nærheden af Langelandsgades Kiosk i nævnte by
4.  Jorge Luis Borges:  'La máquina de pensar de Raimundo Lulio' (1937). Textos Cautivos .  Her fra: Jorge Luis Borges: Eine neue Widerlegung der Zeit und 66 andere Essays .  Übers. Gisbert Haefs &amp; Karl August Horst. Frankfurt a.M.: Eichhorn  V erlag (Die anderen Bibliothek), 2003, p. 116-120. 5. Ibid., p. 120
6.  Jean Le Rond d'Alembert: Inledning till Encyklopedien , [Svensk] overs. Tore Frängsmyr fra 'Discours préliminaire des editeurs' (1751). Uppsala: Bokförlaget Carmina, 1981, p. 27.
7.  D'Alembert: Inledning… ,  pp.  81-82.
8.  Umberto Eco: 'Dictionary vs. Encyclopedia'. Semiotics and the Philosophy of Language .   London: Macmillan, 1984, pp.  46-86  og  Umberto  Eco: Kant  und  das  Schnabeltier . Übers. Frank Herrmann. München - Wien: Carl Hanser Verlag, 2000 ( Kant e l'ornitorinco .  Milano: Bompiani, 1997), pp. 263-276 et passim.
9.  Rabelais: Gargantua og Pantagruel ,  IV ,  p.  214
10.  Cf. Eco: Kant und das Schnabeltier ,  p.  277 ff.
11. Rabelais: Gargantua og Pantagruel ,  IV ,  p.  1 14
12. Pantagruels discipel. De rejser og sejladser som Panurge, Pantagruels discipel gjorde til ukendte og mærkværdige øer, og om alle
11. de forunderlige og utrolige ting som han siger dér at have set, hvorom han fortæller i foreliggende bind samt megen anden morskab for at bevæge læserne og tilhørerne til grin .
13.  François Rabelais: The Complete  W orks of François Rabelais .   Trans. Donald Frame. Berkeley - Los Angeles: University of California Press, 1991, p. 230.
14.  Det er uvist, hvorvidt Rabelais var bekendt med værket, og os bekendt har ingen studier beskæftiget sig med emnet,  men  da  den  første  ucensurerede  udgave  af  den Babylonske Talmud udkom i Venedig 1520-23, og Rabelais filologiske interesse taget i betragtning (hebræisk inklusive),  er  det  lang  fra  usandsynligt.  Følgende  bygger  på: Dagmar Börner-Klein: 'Assoziation mit System: Der Talmud. Die »andere« Enzyklopädie' H. Pompe &amp; L. Scholz, edd. Archivprozesse.  Die  Kommunikation  der Aufbewahrung . Köln: Dumont, 2002, pp. 113-120; samt: Der  T almud .   Overs., ed. og introd. Reinhold Mayer. München: Goldman, 1980 (1965). Introduktion på pp. 9-60.
15. Wout Jac. van Bekkum: 'Sailing on the Sea of  Talmud. The Encyclopedic Code of Early Jewish Exegesis'. Peter Binkley, ed.: Pre-Modern Encyclopedic Texts .  Proceedings of the  Second  COMERS  Congress,  Groningen,  1.-4.  July 1996. Leiden - New Y ork - Köln, 1997, pp. 208-209. Her fra: Börner-Klein, p. 114.
16.  Claude Gaignebet: Au plus hault sens. L'Esoterisme spirituel  et  charnal  de  Rabelais (Paris:  Maisonneuve et Larose, 1986
17. Rabelais. Œuvres complètes ,  ed.  Huchon, p. 1458.