Teorien fra 1968 til 11. september og efter
Forfattere: Hans Hauge
Tidsskrift: passage (2003-02-01)

## I Årstalsliste

68.  Vi behøver blot sige 68 for at sætte en fortælling i gang om omvæltninger. Med det årstal kan vi dele historien i et før og et efter.  Vi kan skabe perioder.

Og der kan gøres op med 68-generationens tænkning, sådan som det sker på to måder for tiden. Dels et opgør med resterne af den form for senmarxisme, vi forbinder med 68; og dels et opgør med de engang så populære franske posthumanister - Foucault, Lacan, Althusser, Derrida, Deleuze, Barthes - som i forlængelse af Nietzsche og Heidegger slog subjektet ihjel. Jeg tænker her på Luc Ferry og Alain Renauts angreb på disse antihumanister i La Pensée 68 (1986). De to måtte senere forklare, hvorfor de og en  række  andre  ikke  var  nietzscheanere. 1   Nietzscheaniseringen kom til at præge tiden efter 68, som også Allan Bloom gjorde opmærksom på det, hvad Amerika angik. 2  Luc Ferry er i dag undervisningsminister i Jean-Pierre Raffarins ('Raffarien') regering. 68'erne har mistet magten i Frankrig. Jospins fald er symbolsk; han er jo gift med den dekonstruktive kierkegaardianer Sylviane Aganciski. 3

Vi  har  i  Danmark  kun  oplevet  et  opgør  med 68'erne i den første version, fordi de andre 68'ere aldrig fik så stor betydning hos os som i Frankrig. Dette opgør - reelt med marxismen - blev indledt omkring 1985 under navnet  'det postmoderne' i flere versioner (af Helmut Friis, 4  Poul Erik  Tøjner, Frederik  Stjernfelt,  Carsten  Juhl,  Per Aage  Brandt).  Nietzsche behøvede vi ikke gøre op med; der var ikke mange nietzscheanere og ham der var blev rektor på DPU - Lars-Henrik Schmidt.

72. Den næste tærskel i en dansk kontekst er 1972. Da begyndte et nyt kapitel eller en ny periode i vor

## Teorien fra 1968 til 11. september og efter

## Hans Hauge

historie med dansk indtræden i EF , og det vil sige genforeningen med Europa. Det var enden på den national-romantiske Danmarkshistorie, der begynd  te med nederlagene i 1814 og 1864, fik  liv  igen  ved Genforeningen og under krigen, og kulminerede i 1960, da  Viggo Kampmann fik velfærdsstaten kuppet igennem. Så begyndte det at gå nedad mod 60'erne; og efter 1972 muliggjordes en ny kosmopolitisme.

Allerede i 1973 indførtes indvandrerstop, og sociologen Torben Agersnap udtalte, at danskerne burde beslutte sig til, om de ville være mono- eller multikulturelle.  Ingen  traf  dog  den  beslutning,  i  stedet blev Danmark tilsyneladende multikulturelt uden at nogen havde ønsket det. Pludselig var det blevet et faktum, som ikke kunne eller måtte diskuteres. Det var  hævet  over  politik.  Der  blev  mindre  politik  i løbet af 90'erne.

I 2002 lød det så i København med Anders Fogh Rasmussens performativ: 'We have an agreement'. Udvidelsen var sat i gang. Det var en historisk begivenhed. Hverken nationer eller imperier kan udvide sig, men EU kan.

Selvom valget i 1973 ændrede partistrukturen radikalt - Fremskridtspartiet, KrF og CD kom i folketinget - talte ingen dengang om en højrebølge eller højrepopulisme. Kulturdebatten var endnu så domineret af venstrefløjen, at Glistrup ikke føltes som en trussel. Både Ebbe Reich 5  og Søren Krarup udsendte bøger om Grundtvig og danskhed dette år (1972). K. E. Løgstrup gik til angreb på borgerskabet og markedsøkonomien  i  1972. 6   Per  Højholt  gjorde  grin med den borgerlige æstetik i 1972. Man forsøgte at finde ud af, hvilken klasse fiktive fiskere i Fiskerne tilhørte. Hans-Jørgen Schanz opfandt i 1973

kapitallogikken; Peer E. Sørensen lavede i hans ånd elementær litteratursociologi.

Reich og Krarup talte begge om vigtigheden af, at  der  var  en  grænse  mod  syd. V enstrefløjen  sang Grundtvig, og der var så meget folkeligt fællesskab, at ingen talte om det. Selve ordet  'integration' var et forkætret ord for noget umuligt. I et klassesamfund, som man forestillede sig, at Danmark var, kunne der aldrig blive tale om integration. Hvis der var noget, som vi ikke var fælles om, var det værdier. Og hvis nogen i det hele taget talte om værdier, var det som enten forførende bytteværdier eller autentiske brugsværdier. Æstetik var vare-æstetik (W . F . Haug), og massekulturen undertrykkende (Th.  W .  Adorno). Jeg lærte dengang, at der ikke fandtes værdifri videnskab, men det har de fleste glemt, hvad Lomborgdebatten viser.

89. Murens fald og 1989 er den næste tærskel. Ung må verden endnu være: Verden er ti år gammel, forkyndte  Thomas Friedman ti år senere i en af de første bøger om globalisering: The Lexus and the Olive  Tree . 7 Han forsøgte i den at få folk til at skelne mellem amerikanisering og globalisering. Det lykkedes ikke ganske.

Endism blev også en ny -isme. Hegelianeren Francis Fukuyama kaldte det historiens afslutning, fordi historien var gået i stå i sin anden fase eller det 'andet rige', dvs. med det borgerlige eller liberale demokrati. Det tredje rige var forsvundet for anden gang. Der skulle ikke ske mere; andet end mere af samme  slags.  I  stedet  for  demokrati,  skal  vi  have mere demokrati og i stedet for frihed mere frihed. Før var der to slags menneskerettigheder, nu er der kun en slags, og de er blevet private.

Langsomt begyndte klassebegrebet at blive tømt for indhold. Klasser var ikke længere historiens subjekt. Klasse var ikke et videnskabeligt begreb. Klasserne  forsvandt  alle  steder:  i  skolen,  i  toget  og  i teksten.  I  stedet  kom  racebegrebet  tilbage.  Dels fremstod racister og dels anti-racister, men for begges vedkommende var der tale om det, der hedder 'racisme uden racer'. Det er vanskeligt at afgøre, om murens fald førte til socialismens fald. Ikke meget tyder på det. Det var også i 90'erne, at man begyndte at  tale  om  religionens  tilbagekomst  eller  'Guds hævn'. Eller rettere. Marcel Gauchet har ret. Religionen vender tilbage, og den vender slet ikke tilbage på samme tid. 8

Før Murens fald var de første russiske postmodernistiske manifester udkommet.  Allerede i 1983 kunne man læse Mikhail Epsteins teser om 'metarealisme' og 'conceptualisme'; i 1986 var den tredje trope metabolen - indført i Moskva. 9  En ny russisk formalisme var på vej vestover. Samme år blev Tjernobyl den  udvirkende  årsag  til,  at  den  tyske Modernisi­ erungs­Poet ,   sociologiprofessoren  fra  München,  siddende ved Starnberger See 10  kunne skrive Risikoge­ sellchaft. 11  Dermed var ideen om det andet moderne, Zweite Moderne ,  introduceret som et alternativ til det postmoderne. Ulrich Beck er navnet på opfinderen. Fra ham ved vi nu, at globalisering er det samme som individualisering. Individualisering er den enkeltes frisættelse fra fortidens industrimoderne fællesskaber som familie, køn, kultur og klasse.  Alle skal lave  sin  egen  biografi, Bastelbiographie kaldet.  Det førte  til,  at  to  slags  opskriftsbøger  blev  populære: Biografier og kogebøger. Den sidste på grund af den lille franske revolution i soveværelset: Kvindebevægelsen. Da den var blevet til, forsvandt kvinden som en essens. I løbet af 80'erne blev køn, homoseksualitet og kvinder til sociale konstruktioner. Eksistensen gik endnu engang forud for essensen, som Sartre havde belært os om.

9/11. 'Happy 9/11' sagde én til mig på etårsdagen. Det havde jeg ikke regnet med at høre og vidste ikke, hvordan jeg skulle reagere. Et år tidligere var jeg enig med Jean-Marie Colombani, Le Mondes redaktør, i, hvad han skrev til sin avis om natten:  'T ous Americains?' 12  Antonio Negri, derimod - medforfatter til Empire (se  nedenfor) udtalte: Osama Ben Laden skulle have ramt Det Hvide Hus.

Ganske som med murens fald er det vanskeligt at sige, hvad eller om angrebet på  World  Trade Center har betydet noget eller ej. Jeg tror begge begivenheder  har  ændret  verden  og  bevidstheden  radikalt, men at vi endnu ikke er begyndt at mærke den ny verden og lade den ændrede bevidsthed finde udtryk. Vi tænker i gamle former. Vil nogen vove at gøre angrebet på tårnene - der var så hyperansku- eligt - til tema i en roman, film eller digt? 9/11 er ikke blevet historie endnu.  Vil vi sige, at det er barbarisk at lave en film efter og om  9/11, på samme måde som Adorno sagde i 1951 om at skrive digte efter  Auschwitz?  I  dag  er  Holocaust-litteratur  en genre og et forskningsområde i vækst. 13  Holocaust blev den metafor, der vandt, fordi en tv-serie hed sådan.  'Negativer  Gründungsmythos  Auschwitz,' kalder den tyske filosof Rüdiger Safranski det.  V ores fælles europæiske identitet blev et Nej til Shoah.

Fænomenologisk set er alt ved det gamle, som vi derfor kalder det nye. I 68 hed det senliberalisme; i 2002 hedder det nyliberalisme. Ingen siger længere senkapitalisme, alle siger globalisering. Nogen tror, det er det samme, og at der ikke er noget nyt. Ung må verden ikke være.

9/11  har  tilsyneladende  og  uforudset  forstærket antiamerikanismen 14  og antikapitalismen og proislamismen. Dog kan vi ikke i fremtiden undlade at tale om  terror  eller  terrorist-NGO'erne,  som  Ulrich Beck kalder dem. Det er allerede et nyt tema: Ter­ rorism and literature . 15  Og Brett Easton Ellis var tidligt ude med en terroristroman, Glamorama, der netop handler om, at vi ikke er interesserede i terroristernes ideer. De har nemlig ingen. De defineres som fjender af vore 'common values', som det lød i den tekst, Anders  Fogh  Rasmussen  skrev  eller  underskrev sammen med en dramatiker: Václav Havel. 16 Måske Havels mest virkningsfulde speech act .

Det tog lang tid, før der kom en  Vietnam-litteratur. Men den kom. Litteratur handler først og fremmest om krig - 'arma virumque cano', som Vergil indledte med. Hvordan den nye krig, hvor det ikke er folk mod folk, men verden ('global war on terrorism') mod terror, kommer til at blive repræsenteret kunstnerisk er vanskeligt at forudse. Men den kommer. Den er måske endda på vej.

Religionens tilbagekomst er også islams, og det gør  religionskritikken  tvetydig.  Religionskritikken vil  altid  ramme  islam  mere  end  kristendommen, men på mange måde er islam  fredet  for  (vestlig) progressiv religionskritik. Religionskritikken er dog særdeles synlig. Edward Said bedriver 'secular criticism' og laver faktisk religionskritik vendt mod islam. Resultatet er klart nok. Det arabiske kan ikke længere udelukkes fra verdenslitteraturen. Litteraturteorien er ved at blive afhelleniseret.

Harold  Blooms  anti-kristne The Western  Canon (1994) er  religionskritik  så  det  batter.  For  ifølge Bloom skal nemlig litteraturen være den ny religion; Shakespeare opfandt mennesket og hans tekst er det femte evangelium. Og i øvrigt: Michael Hardt og Antonio Negri er aggressivt religionskritiske i Em­ pire .   Fremtiden, ifølge dem, vil blive uden religion, fordi, for at sige det med Deleuze, immanensen nu endelig har besejret transcendensen, dvs. Gud, subjektet, moralen og staten. Niklas Luhmann ville dog aldrig kunne sige, at religion forsvinder som system. Der er - ikke mindst lokalt i Århus - modstand mod denne postmoderne immanentisering; og den mest intelligente kritik af immanensfilosofien er idehistorikeren Dorthe Jørgensens. Hun forsøger at redde transcendensen ved at lade den være i immanensen. Den mindst intelligente kritik kommer fra nykulturradikalismen,  hvor  postmodernismen  af  Morten Thing er udnævnt til fjenden. For resten var de første kulturradikale nykantianere (Otto Gelsted).

Islam har - sammen med mange andre faktorer så som nationsstatens undergang - også sat oplysningstiden eller universalismen til diskussion igen. Hvor universalisterne før 89 var de konservative eller  'højrefløjen'  og  partikularisterne  de  progressive,  der sat  te grænser for rationalitet, er der igen vendt op og ned på dette forhold. Nu er det progressivt at være universalist og at tro på fornuften og henvise til  Loven,  medens  det  er  højrepopulistisk  at  være partikularist, dvs. national-liberal og dyrke fantasien og følelsen. Det er, som om Baggesen-fejden genopføres. Vi var i Danmark kosmopolitter, da vi havde et imperium, en statskirke og levede under Enevælden; vi blev nationalister, da vi fik en fri forfatning, ytringsfrihed, litteratur og demokrati. Denne arv er i dag den højrenationalistiske. Struensee overskygger Grundtvig.

Hvor Grundtvig efter 68 var progressiv, er han i dag  reaktionær,  fordi  han  er  blevet  adopteret  af Dansk Folkeparti. Staten støtter Kierkegaard, der er progressiv, medens han engang var reaktionær. Søren Krarup er Søren Kierkegaard; derfor satte Joakim Garff et A ind. SK blev til SAK .  Og så opruster kulturradikalismen i Norge og Danmark med Ejvind Tjønneland (Norge) og Klaus Rifbjerg i spidsen.

Der udkommer den ene biografi efter den anden om berømte danske mænd og også lidt om kvinder. Og det var jo Georg Brandes, der etablerede den biografiske  metode.  Grundtvig  igen,  Kierkegaard igen, Johs.  V . Jensen, H. C. Andersen, Emil Aarestrup. Danske mænd. Var der nogen, der sagde traditionstab? Livet er vendt tilbage til litteraturen, og den er tilbagevendt til livet. En af 90'ernes mest populære romaner blev P . O. Enquists Livlægens besøg om oplysningstænkeren, den kulturradikale Struensee, som bliver halshugget af de religiøse nationalister, Høegh-Guldberg. Romanen handlede om Nyrup-Jelveds Danmark i 1990'erne.

II

Post­teori

(Ved  Wergelandsstøtten.)  Hun: Er  det ik  ke det største på jorden mon - å være dik­ ter?

Jeg: Å­. Hva har han der oppnådd, f.eks.? Hvem leser  ham?  -  Et  par  litteraturkjen­ nere.

Arne Garborg, Trette Menn (1891)

Tilbage til 68. Hvad er der tilbage af dekonstruktion, signifiantkæder, diskurser, splittet subjekt, cho  ra, episteme,  interpellation,  epistemologisk  brud,  symptomallæsning - altså af 68 og 'texten'? Ikke ret meget. Tilsyneladende  kun  Gilles  Deleuze.  Det  hele eksisterer som et parisisk indslag i kurser i tekstanalyse, for noget skal man jo lave dér. I sådanne kurser mindes man sporene fra 68'erne. Ellers er de fleste litterater stolte over ikke at bruge den slags begreber eller ikke at nævne de navne, men det betyder ikke, at de har noget andet, nogle andre eller noget nyt at tilbyde. Mange er blot vendt tilbage til den biografiske metode; og nogen har aldrig forladt den. Andre længes efter Henrik Pon  toppidan.

I små cirkler forsøger en lille skare videnskabelige litterater tappert at holde liv i semiotikken ved at gentage tre gange tre, at Peirce havde tre tegn: ikon, indeks og symbol, men at han er meget mere kom- pliceret. Forgæves forsøger de at overbevise sig selv og nogle studerende om, at det endog kan bruges i en tekstanalyse, som de dog ikke ved, hvorfor skal analyseres. Og formalismen og litteraturen holdes i live inde i bevidstheden. For selvom der måske ikke læses ret meget litteratur ude i virkeligheden, er det betryggende, at selve bevidstheden eller bevidstheden selv er litterær - hvad allerede Lionel  Trilling og Raymond  Williams vidste i 50'erne, og kognitivisten I. A. Richards viste i 30'erne. 17

Litteraturstudiernes problem eller krise diagnosticerede Anthony Easthope præcist i 1991. Der er ingen forbindelse mellem den litteratur, der læses inden  for  den  litteraturvidenskabelige  institution  og den litteratur,  der  læses,  hvis  der  læses,  udenfor. 18 Det har vi været vidne til så massivt de senere år. Per Stig Møllers Munk var kulminationen på en rehabilitering af Kaj Munk. Han havde effektivt og konsekvent været udelukket fra den officielle kanon såvel som af kulturlivet. Han blev holdt i live og vakt til live af amatører, skuespillere, folk, præster og politikere. Den litterære institution, der sad og analyserede små indviklede tekster af Helle Helle og Kirsten Hammann, kunne se undrende til. Hvad var det dog der skete derude i virkeligheden?

Et  andet  eksempel  er  langt  mere  spektakulært. Det hedder Tolkien og Ringenes Herre som bog og som film. En mindre kendt Beowulf-forsker skriver nogle fortællinger i 50'ernes triste England. Han er helt usamtidig og føler et stort ubehag ved det moderne. Han mente ikke kunst kunne trives i en velfærdsstat, som den, der var ved at blive til i England. I 1960 mente Bjørn Poulsen også, at ideernes krise i åndsliv  og  politik  skyldtes  denne  form  for  stat. Samme år blev  Villy Sørensen den danske universalistiske velfærdsstats chefideolog med en cock  tail af Jung til det private og den unge Marx til det offentlige  liv.  Statsstøtte  til  fremmedgørelse  og  det  kollektive ubevidste.

Tolkien mente, England havde brug for en mytologi. Han skabte en efter Grundtvigs opskrift. Først til eget og vennernes brug frembragte han en anden verden efter Kants opskrift, dvs. en som vi kan flygte ind i, når hverdagen, dvs. velfærdsstaten, bliver for triviel. Ingen bemærkede den verden. Især da ikke den institution, English (Leavis), der var ved at blive til i nabobyen, Cambridge. I USA bliver The Lord of the  Rings bestseller  under Vietnam-krigen  og  hippiernes  yndlingsbog.  68  bragte  ham  frem.  Ebbe Reich blev en Kløvedal. Rifbjerg var harm over det pjat.

Og så kom filmen. Her viser det sig, at markedet kan frembringe kunst, eller at det er uden for den litterære institution, at det foregår. Det mest populære kunstværk for tiden er anti-moderne, religiøst, anti-realistisk, narrativt, moralsk, usamtidigt eller er det? Er det måske den akademiske high­postmodernism snarere, der er blevet marginaliseret? For lige så godt som Tolkien og i øvrigt C. S. Lewis og J. K. Rowling 19  passer til internettet, lige så dårligt passer modernistisk  lyrik  dertil.  Modernisme  tilhører  telegrammets  og  skrivemaskinens  epoke.  Tolkien  er kompatibel  med  nettet.  Han  er  en  hypertekstuel clickual reality .   Det  kaldes også 'fantasy', og det er slet ikke så fint, som det besynderlige fænomen  'fantastisk litteratur'. Besynderligt hvorfor der er interesse for den, med mindre det er de intellektuelles version af 'fantasy'. Ringenes Herre blev skrevet på baggrund af Første Verdenskrig, skrevet under Anden;  den  blev  populær  under Vietnam-krigen,  og filmen  imploderede  i  det  tavse  flertal  imellem  to Golfkrige og englændernes fjerde Afghanistan-krig. Det er ikke vanskeligt at se, hvem fjenden ligner i filmen. Litteratur er krigslitteratur.

Hvad er ellers tilbage? Dekonstruktion? Ja, måske en lille smule, og et af de mere produktive steder vil være  tysk  medieteori.  Jeg  tænker  især  på  Jochen Hörisch og Kittler. 20  Men hvem ville dekonstruere Tolkien?

Poststrukturalisme? Ja, måske en lille smule inden for litteraturvidenskaben, men derimod er der masser af den i statskundskaben. Skal man finde livlige debatter om det postmoderne and all that ,  så er det dér.  Jeg  nævner  som  eksempel  David  Campbells Writing Security. Den handler om, at den 2. august 1990 blev Irak USA's fjende, dvs. der blev opfundet en fjende.  'There is nothing outside of discourse', 21 skriver Campell om udenrigspolitikken, og vi nikker genkendende til denne hybrid mellem Derrida og Foucault. Men det er i en politologisk bog, det står.

De er nu uden for litteraturen begyndt at sige: Ingen mimesis ,  kun poesis .  Derfor, måske, er litteraterne og lingvisterne blevet bekendende realister. 22

Hvad  så  med  Foucault  og  diskursteorien?  Den stortrives i den form, den fik i 1978 af Edward Said i Orientalism .   Orientalisme er netop en diskurs i Foucaults forstand, dvs. den konstituerer sit objekt. Den er  et  fortolkningsfællesskab.  Den  er  et  paradigme. Hvad er det for størrelser? Det lyder som og er vel nykantianismer. Med andre ord lever poststrukturalismen videre som postkolonialisme i en sand jungle af  forskellige  former,  der  om  ikke  andet  er  uhyre populære blandt de studerende og derfor hos forlagene. På den måde er netop 1978 blevet en ny tærskel inden for litteraturfagene.

Hvad er ellers tilbage? Jeg har nævnt ham: Gilles Deleuze.  Lad  mig  gå  tilbage  til  80'erne.  Han  var ganske  vist  med  til  at  slå  subjektet  ihjel  sammen med de andre. Men kan Ferry og Renaut ikke have ret i, at subjektets død var individualiseringens begyndelse?

## Deleuzismen eller nykantianismen?

1968. Hvad er tidens dominerende filosofi, og hvad er  tidens  modefilosofi?  Jeg  nævnte  i  indledningen Luc Ferry, som er liberal nykantianer og minister. Det må kunne kaldes en slags dominans. Nykantianismen er tidens dominerende filosofi. Den hedder nu  socialkonstruktivisme.  Tidens  modefilosofi  er Deleuzes vitalisme.

Her indsætter jeg så K. E. Løgstrup. Løgstrup ville i sin tid, dvs. i 1930'erne, finde ud af, hvad den dominerende filosofi var, og dermed mente han ikke tidens modefilosofi. Han fandt frem til, at den dominerende filosofi var nykantianismen. Den var et fortættet udtryk for kulturen. I 1968 kom hans Opgør med Kierkegaard ,  som om denne og eksistentialismen, især Sartre, var den dominerende filosofi på det tidspunkt. De professionelle filosoffer docerede analytisk filosofi; det gør mange af dem endnu, men det er hverken modefilosofi eller dominerende. Det er bare noget, man går til eksamen i.

Løgstrup havde i 1968 endnu ikke opdaget marxismen, og den var heller ikke rigtigt ankommet til Århus. Hvad var der galt med Kierkegaard? Han var kantianer. Og nykantianismen gjorde Løgstrup livet igennem op med. For at kritisere den brugte han som hjælpemidler  livsfilosofi,  eksistensfilosofi,  jegdu-filosofi og Heidegger. Og jeg siger så, nutidens dominerende filosofi hedder socialkonstruktivismen, og den er ikke andet end en form for nykantianisme. Ulrich Menzel tør generalisere. Den postmoderne epokes 'ideer'  er: 'Realitätsverlust,  Dekonstruktivismus, Institutionalismus.' 23  Det er det samme.

Med den som metode har Luc Ferry skrevet sin religionskritiske bog: L'Homme­Dieu .  Han kalder sit projekt 'transcendental humanisme' 24  og den går ud på, at vi konstant sætter 25  ekstramundane værdier. 26 Sandheden  er  derude,  men  vi  har  selv  lagt  den derud.

Og hvad er Deleuze? Livsfilosof, vitalist. Hos ham sker der ingen 'sætten' af værdier, fordi enhver 'sætten' er parasitisk. Det er livet selv, der skaber vores skabelse af værdier. Er deleuzismen så modefilosofi og modfilosofi? Ja, til en vis grad og især sammen med  nypragmatismen.  Og  nutidens  arkitekter  vil ikke forme og konstruere; de er også deleu  zianere og vil i deres værker efterligne naturen, der er den guddommelige arkitekt. 27

Det er poli at  være contre ,   som  Pascal  Bruckner siger. Kant er også - sammen med Hegel - skurken i  det  Gilles  Deleuze 28   inspirerede  værk Empire af Michael Hardt og  Antonio Negri. I tyverne var mottoet 'los von Kant'. I 90'erne blev det 'zurück zu Kant'. 29  Der er sket mere, for nu er den første kritik af de franske nyliberale (Marcel Gauchet, Pier  re Manent ) 30  gået i gang.

1985. I 1985 udgav Quentin Skinner The Return of Grand Theory in the Human Sciences . 31  Den indeholdt en række introduktioner til de førende teoretikere inden  for  humanvidenskaberne  på  det  tidspunkt. Her er listen: Althusser, Annales-historikerne, Derrida,  Foucault,  Gadamer,  Habermas,  Kuhn,  LéviStrauss og Rawls. Hvis vi ser bort fra Althusser m e n

kun midlertidigt - og måske Annales-skolen - betragter vi vel resten som store teoretikere endnu.

Indrømmet: Lévi-Strauss læses nok heller ikke så meget mere. Men resten. Jo.

Der er kommet flere til siden. I stedet for Althusser ville vi nok indsætte Edward Said. Annales-skolen måtte vige for the New Historicists. Gadamer kunne erstattes af Richard Rorty og Habermas af Pierre Bourdieu. I stedet for Kuhn ville man måske diskutere Lakoff eller Turner.

Dermed har jeg mere eller mindre og på den mest økonomiske måde antydet, hvad der er de dominerende teorier inden for humanvidenskaberne i dag med alle de forbehold, der kan tages. Har jeg glemt nogen? Ja, givetvis. Bakhtin måske. Han dukker som regel op i rollen som den sidste formalist i Europa.

Jean-Michel Rabaté har i The Future of Theory to lister: En med de gamle store teoretikere og en mindre med de ny. Han indleder med at citere Judith Butler med en vis undren eller skuffelse:

I do not understand the notion of 'theory', and am hardly interested in being cast as its defender, much less in being signified as part of an elite gay/lesbian theory crowd that seeks to establish the legitimacy and domestication of gay/lesbian studies within the academy.

Hun forstår nu nok theory ,  men hun afviser at blive bestemt af den. Hun er ikke med i en theory crowd , som altid kæmper for at etablere sig inden for universiteterne - hvor i al verden skulle de ellers være? - og dermed  'domestikere' teorien. Gay/lesbian eller queer studies er næppe endnu blevet dele af litteraturstudierne, men der er en sådan lille theory crowd på vej. 32  Den teori, der dags dato nu synes at være blevet bedst tæmmet, er postkolonial teori. Den er tæmmet den dag, der er eksamen i den med censor beskikket af staten.

Hvordan  ser  Rabatés  to  lister  ud?  Hans  første svarer til den, som han har undervist i under rubrikken 'theory', der hos Rabaté altid staves med stort T: Lacan-Kristeva; Benjamin-Adorno; Bakhtin-Barthes;  Heidegger-Derrida;  Foucault-Deleuze;  Blanchot-DeMan; Eagleton-Zizek; Levinas-Iri  garay; Jameson-Bourdieu; Spivak-Said. Den minder lidt om Skinners.

Rabaté forsøger sig med en fremtidsliste. 33  Den kommer her: Giorgio Agamben, Alain Badiou, Hans Blumenberg, Jean-Luc Nancy, Dorothea Olkowsky, Arkady Plotinsky, Peter Sloterdijk. 34  Jeg lader listen stå uden anden kommentar end den, at Deleuze synes at holde stand. Der er i al fald tre elever med. Og selvom hans store bøger, skrevet med vennen Félix Guattari, begyndte at udkomme omkring 1980, var  de  ikke  på  den  tid  i  centrum  og  efter  alt  at dømme slet  ikke  i  Frankrig  (hvor  Derrida  heller ikke  blev  læst  på  den  tid).  De  blev  ikke  nævnt  i Skinners The Return of Grand  Theory.

Der var, hvis vi skal være lokale lidt igen, vel Morten Kyndrup og de folk, der arbejdede sammen med ham - jeg tænker på Carsten Madsen, Bodil Marie Thomsen og Niels Lehmann, som blev en århusiansk theory crowd ,  der med Deleuze forsøgte sig med noget andet end dekonstruktion og diskursteori.

Men hvor meget er der tilbage af denne crowd ? Begyndte vi at bruge begreber som konsistensplan, organisme, CsO eller BwO - krop uden organer og lignende?  V el egentlig ikke.

Nu kan det komme, på en anden måde:

2000.  I  2000  kom  fortsættelsen  af Milles  plateaux , hvor alle denne teksts nyskabte begreber blev politiske våben i kultbogen, nykommunismens manifest, 35 Empire ,  der af New York Times blev udnævnt til 'the next big idea' til at afløse Theory på litteraturinstitutterne især i USA. 36  Litteraturteorien karakteriseres visse steder af, hvad man kalder 'the social studies turn', hvor man vender sig fra litteraturen mod livet. Forfatterne har jeg nævnt: Michael Hardt er litteraturprofessor ved Duke og ekspert i Deleuze. Negri er italiensk politisk filosof og en slags luksusterrorist. Gianni  Vattimo, endnu en filosof, der er blevet politiker, 37   mener,  at Empire bygger på Robert Schürmann, som nævnes her, fordi også han efter alt at dømme er en coming man ,  selvom han er død.

Det er en bemærkelsesværdig italienisering, der er sket af teorien og ikke kun den. Gianni Vattimo er blevet  religionens  genkomsts  filosof.  Der  er Toni Negri. Edward Said bygger på  Vico og Gramsci. Og Giorgio Agamben bruges af forfinede litterater.

Hvad er Deleuze for en slags filosof? Han er antikantianer og anti-hegelianer, og han er spinozist (der har udnævnt Hjelmslev til det  samme).  Men hvad  betyder  det? Vi  husker  det  fra  vor  skoletid:

panteisme, førromantik, Goethe.

Vi kommer tættere på en præcisering, hvis vi kalder ham livsfilosof. Hvad hylder han, hvis man tillader denne forenkling? Innovation, livets kreativitet, det flydendes forrang for form og system, det eksperimenterende, det kropslige, det nomadiske. Hvis vi skræller nogle lag væk, finder vi de idealer eller værdier, der skal fremmes af fremtidens gymnasieskole og universitet. Det skal ikke lave videnskab, men  frembringe  viden  og  kompetencer.  Det  skal være innovativt.  Vi er træt af træer, siger Deleuze og Guattari. Det betyder oversat til pædagogisk sprog: Vi er træt af faggrænser. Deleuze er måske tidens filosof. Judith Butler ville ikke være med mere. Det vil  Wendy Steiner heller ikke.

Da  hun,  professor  i  engelsk  ved  University  of Pennsylvania, begyndte sin karriere, var hun overbevist om, at litteraturkritik ( criticism ) skulle være en videnskab. Hun knyttede an til forskellige former for formalisme:  Semiotikken,  strukturalismen  og  Unified Science. 'I had little patience with historical or biographical approaches.' Nu siger hun:

It  was  naive,  no  doubt,  to  look  to  semiotics  for  a  scientific paradigm of art.  The result was a parody of academicism: endless essays coining terms, proliferating typologies, using art merely  to  justify  or  exemplify  the  emergent  categories.  I  have given up being such a scientist. It has taken me a long time to admit that the thrust of criticism is the  'I like'...T o like, to find important, at this time and in such-and-such a situation: this is the essence of the critical act. 38

Sådan skriver hun i The Scandal of Pleasure .  Den udkom i 1995. Hvis formalismen blev indført i 1956 af Roman Jakobson med mottoet 'I like Ike', afsluttedes  formalismens epoke med Wendy Steiners 'I like', og det passer fint til den nutidens humanistiske selvdannelse.  Hvis  vi  folder 'I  like'  sammen  med Deleuze får vi filmstudier. Tolkien igen.

## III

Den anden moderne periode

Globaliseringen æder alt op, selv dens modstandere. De tvinges til at sige, at de blot ønsker en anden globalisering. Formuleringen er Ulrich Becks i hans seneste udgivelse: Macht und Gegenmacht im globalen Zeitalter .  Globalisering diskuterede vi ikke i 68, ikke i 72, ikke i 89. Men det gør vi nu. Den er det nye, selvom nogle forsvarer sig mod globaliseringen ved at sige, at den er gammel. 39  Globalisering, for resten, er den amerikanske dominans' ophør, derfor er der så megen anti-amerikanisme.

Måske har man ofte ment, at man gik fra en epoke og var på vej ind i en ny. Det ændrer ikke ved, at overgangen nu erfares af den enkelte nemlig som individualisering, der er globaliseringens anden side. Det er for mig at se Ulrich Beck, der bedst har beskrevet  overgangen  fra  industrimoderne  til  risikosamfund, refleksivt  moderne  eller  den  anden  modernitet.

Vi frisættes nu for anden gang; ikke fra det traditionelle samfunds givne skæbnefællesskaber, men fra det industrimodernes erstatningsfællesskaber. Svaret på, hvem er du lyder: Ich bin ich .  Hermed er valget og modsætningen mellem det sociale og det individuelle ophævet. Dannelse er selvdannelse og ikke almendannelse.

Konsekvenserne er uoverskuelige og uanskuelige. Vi står med ryggen mod nationalstaten og stirrer ind i en ny verden, ganske som Grundtvig og hans samtidige stod med ryggen til enevælde og konglomeratstat og skuede ind i en verden opdelt ved krige i nationalstater. Nationalstaten er lavet af krig og laver krig. Og den havde til sin hjælp et sprog og en litteratur. Globalisering er litteraturens frisættelse fra det nationale. Processen er smertelig, men der har været  forsøg  før,  nemlig  i  tiden  lige  efter Anden Verdenskrig, hvor en række romanister med Ernst Robert Curtius i spidsen, forsøgte at skabe en europæisk litteratur. Wellek og Warren forsøgte af afnationalisere  litteraturen  i Theory  of  Literature ,   men disse forsøg mislykkedes og i stedet skete en gennationalisering i 50'erne og 60'erne. Ringen er nu næsten sluttet.  Vi er igen ved 1968, hvor individualiseringen begyndte.

The concept of literature in the  W est has been inextricably tied to…Western  style  democracies  and  notions  of  the  nationstate…',  skriver  J.  Hillis  Miller  og  fortsætter: 'It  (literature) could come to an end…In fact, if Derrida is right - and I

believe  he  is  -  the  new  regime  of  telecommunications  is bringing literature to an end by transforming all those factors that were its preconditions or its concomitants. If de Man is right to say that language acts performatively on its own, then the material embodiment of that language is not irrelevant. A change in embodiment…will produce corresponding changes in the way words (and, I should add, other sign systems, including  graphic  ones  such  as  cinema)  act  on  their  own  to  do unforeseen things. 40

Kort sagt.  V or opfattelse af litteratur som sådan er og var bundet til nationsstaten; hvordan litteratur i en postnational  konstellation  vil  komme  til  at  se  ud, ved vi ganske enkelt ikke endnu. Endnu engang vil jeg dog pege på, at  Tolkien, Lewis 41  og Rowling har klaret sig ualmindeligt godt i telekommunikationens regime - sammen med anden middelalderlitteratur.

## Noter

1.  Luc  Ferry  og Alain  Renaut  (red.), Why We Are  not Nietzs  cheans .  Overs. Robert De Loazia af Pourqoui nous ne sommes pas nietzschéens (1991) (Chicago, 1997).  Vincent Descombes bidrager med en artikel om Deleuzes opgør med moral og lov. Pierre-André Taguieff om Nietzsches antimodernisme.
2.  I forsvaret for fornuften, universalismen og kritikken: The Closing of the American Mind .   Hvor den franske antiNietzschebog er liberal, er Blooms konservativ.
3.  Underviser for tiden ved Institut des Hautes Etudes en Sciences Sociales (samme sted som Derrida underviste).
4.  I Kritik ,  Studenterkredsens blad Kredsen, Information ,  og tidsskriftet Semiotik .
5.  Ebbe Reich: Frederik ;  Søren Krarup, Præstens prædiken .
6.  K.E. Løgstrup, Norm og spontanitet.
7.  Bogen indledes  med 'Opening Scene: The World Is Ten Years Old'. Den er skrevet i Clinton-administrationens ånd.
8.  Se  M.  Gauchet, La  religion  dans  la  démocratie (Paris, 1998).
9.  Manifesterne er alle optrykt i M. Epstein, A. Geni og S. Vladiv-Glover  (red.), Russian  Postmodernism (New York, 1999).
10.  Hvor også dele af T. S. Eliots 'The Waste Land' blev til.
11. Titlen på Ulrich Becks gennembrudsbog fra 1986.
12.  Et år efter så han tilbage på lederen fra d. 12. i bogen Tous Americain? Le monde après le 11 septembre 2001 (Paris, 2002).
13.  Se  fx. Holocaust­Literatur Auschwitz. Arbeitstexte  für  den Unterricht (Stuttgart, 2000).

14. André Glucksman antyder, at på den måde håber især franskmænd og tyskere at undgå selv at blive ramt af terror.
15. Se fx  Alex Houen, Terrorism and Modern Literature: From Joseph Conrad to Ciaran Carson (Oxford, 2002).
16. 'Europe and America must stand united', The Times , 30. jan. 2003.
17. De nye kognitive metaforteorier siger ikke meget, som ikke allerede kan findes i sidste kapitel i Northrop Fryes Anatomy of Criticism.
18. 'the basic fact that the books read for literature degrees  are  no  longer  read  anywhere  else'  A.  Easthope, Literary Into Cultural Studies (London, 1991), s. 172.
19. Når der skrives om hende, er vi tilbage i romantikken: The Genius Behind Harry Potter en undertitel til Sean Smiths biografi om hende: J.K. Rowling (London, 2002)
20. Hörisch bedriver også endism: Ende der  Vorstellung hedder sidste og tredje bind af hans storværk om medier og litteratur.
21. David Campbell, Writing Security: United States Foreign Policy and the Politics of Identity .  Revised edition (Manchester, 1998), s. 2.
22. Det  gælder  Ole Togeby,  Per  Aage  Brandt,  Frederik Stjernfelt o.a. Interessant nok er der færre realister blandt politologerne.
23. Og jeg lader socialkonstruktivisme være et fællesnavn for disse tre. U. Menzel, Globalisierung versus Fragmentierung (Frankfurt am Main, 1998), s. 59.
24. Løgstrups opgør var med den transcendentalfilosofiske idealisme - den minder meget om Ferrys.
25. Sætter er Nietzsches Setzen .   Så  lidt  Nietzsche er der hos  Ferry,  selvom  han  siger  det  kommer  fra  Descartes, Kant og Husserl. Ferrys transcendens i immanens (der er meget lig Dorthe Jørgensens) stammer fra fænomenologien, siger han selv.
26. Luc Ferry, Man Made God:  The Meaning of Life (London,
14. 2002).  Overs.  David  Pellauer  efter L'Homme­Dieu, ou Le Sens de la vie (Paris, 1996). s. 138-39.
27. Jeg tænker især på Greg Lynn. Tak til Hans Felthusen der holder mig orienteret om samtidens arkitekturteori.
28. Deleuze er nutidens Jacobi. Sidstnævnte gik til angreb på Kant med to i samtiden ukendte filosoffer: David Hume og Spinoza. De to skrev Deleuze sine første bøger om. Jacobi blev glemt.
29. Eller 'bei Kant bleiben'.
30. De har alle haft tilknytning til tidsskriftet Le Débat .
31. Quentin Skinner (red.), The Return of Grand Theory in the Human Sciences (London, 1985).
32. Selv i Danmark. Jeg tænker på den for tiden mest interessante kritiker: Dag Heede.
33. Der er noget tidstypisk over selve 'listens ide'.  Vi kender det fra kanondiskussionerne, fra romaner, fx Erlend Loe eller Nick Hornby.  Vi kender det fra nettets søgemaskiner og fra film- og popverdenen.
34. Michel Rabaté, The Future of  Theory (Oxford, 2002), s. 146.
35. Som den lacaniske, leninist Slavoj Zizek kaldte den.
36. For en grundigere gennemgang af Empire se min artikel ' Empire som  gnostisk  manifest'  i Distinktion  ( under udgivelse).
37. Vattimo sidder i Europaparlamentet.
38. Wendy Steiner, The Scandal of Pleasure (Chicago, 1995), s. 7.
39. Der er en vis fornuft i at kalde Det Britiske Imperium, sådan som det så ud omkring Første Verdenskrig for en globalisering, men forskellen på imperialisme og globalisering er, at imperialismen går ind i et andet land og truer det, mens globaliseringen truer med at forlade et land.
40. J. Hillis Miller, Speech Acts in Literature (Stanford, 2001), s. 157.
41. De skrev på samme tid som De Vrede Unge Mænd, men hvem kan huske dem?