af Allermest undrer det mig, at vi kan glemme
Forfattere: Lars Frost
Tidsskrift: passage (2001-05-01)

## LARS  FROST

## af Allermest undrer det mig, at vi kan glemme

## Om nogle forældede begreber

Hvorfor skulle det være anderledes med begreber, for eksempel moralske begreber, anderledes  end det for eksempel er med steder i verden? Jeg har ikke været i Egyp­ ten. Jeg må stole på det, jeg er blevet fortalt. Jeg vil fortælle mine børn,  at pyrami­ derne  er fantastiske.  Og det er ikke kun hele det der apparat,  det har krævet for  at d yn ge dem op derude i ørkenen. Det er også resultatet. Pyramiderne er fantastiske, som de står der, i dag står de der, i ørkenen,  i aften når  månen kommer  frem, de er der endnu, nu vistnok omkranset af Kairos forstæder. Var der ørken her, da pyrami­ derne blev  bygget? Jeg aner det ikke. Jeg kunne slå det op.  Men gider  jeg  virkelig slå det op? Man skal heller ikke glemme, at det ikke er ufarligt at rejse. Og især ikke ufarligt  at  rejse  til  eksotiske  steder  som  for  eksempel Egypten.  På  den  anden  side, kan man ikke leve sit liv i frygt for, hvad der kunne ske. Det er for helvede farligt at gå ned til købmanden. Hvis man absolut vil se farer allevegne, så er det lige til. Det der  snørebånd. Pas  på,  dit snørebånd er gået  op. Man kan  snuble i sådan et. Jeg har et  par  eller  tre  souvenirs fra  min  fars  rejse  til  Egypten.  Det  er  mange  år  siden han rejste. Han er forlængst kommet hjem igen. Jeg har en stor graveret kobberskive, jeg i  mange  år  troede,  var  en  vægdekoration af  en  slags,  men for  nyligt  var jeg  i Paris og på marokkansk restarant, og der så jeg, at de havde store kobberskiver, meget lig den  jeg  har herhjemme,  og at de var  bordplader.  Der  var  kakerlakker på hotellet, kan jeg huske,  han fortalte. Jeg har tænkt,  at det kunne  være sjovt  at bygge et sta­ tiv,  et sæt ben,  som dem jeg så i Paris, til den bordplade jeg har herhjemme. Jeg fø­ ler engang imellem, at det ville være vidunderligt at have et barn. Jeg vil gerne have børn,  tænker jeg. Men så kan jeg også engang imellem tænke, at det ikke ville være anstændigt.  Anstændigt  er  måske  ikke  det  bedste  ord.  Rigtigt  eller  fornuftigt  er måske  bedre. Uanset hvad, spørgsmålet er: Ville jeg blive en god far? Jeg tvivler. En­ gang imellem tvivler jeg,  og andre gange er jeg slet ikke i tvivl om,  at det nok skulle gå,  hvis det virkelig skete,  at jeg fik det barn.

Vi må lære vores børn at opføre sig pænt. Det er ikke noget, der falder dem na­ turligt.  De skal  lære  at  spise  med  kniv  og gaffel for  eksempel.  Og  børnene  er  som Adam  og Eva,  det  må da  være  ideen? Vi  lærer  dem  vores  vaner  og  glæder os over det,  vi genkender afos selv i børnenes lege.  Og når de græder: Det er smerten,  og den kender  vi  så godt.  Og savnet og  frustrationerne.  Der  er ingen,  som forstår  os. Vi er børn. Ikke  som  vores børn er børn, men alligevel. Børn med manerer. Det er vores alder. Vi  spiser  med  kniv  og gaffel,  og mens  vi spiser,  bevæger  vi hænderne næsten, som om vi bandt en sløjfe over tallerkenen. Der er ingen som forstår os. Der er ingen, som kan se den sløjfe. Jeg mener bare: Når man flytter rundt med maden på tallerkenen,  så bevæger hænderne sig  næsten,  som de  bevæger  sig,  når  de bin­ der en sløjfe. Lidt på samme måde. Vores art er en abe: Den tvivlende abe eller den tøvende abe.  En procent, en procent af vores arvemasse, det er alt,  hvad der adskil­ ler  de mest menneskelige af de almindelige aber og os,  den tøvende abe. Vi tøver, tror  jeg.  Og  den tøven er en slags  tvivl.  At tænke,  kalder  vi det.  Det er en tøven. At gå oprejst er en tøven i faldet. Det har jeg læst. Vi tøver og skifter retning mange gange. Og nu og da snubler man i noget. Man snubler over noget. Man falder over en interessant erkendelse. Man snubler i et snørebånd, som er gået op. Man går ned ad en trappe  og op ad et bjerg eller  omvendt.  Du satte foden på en trappesten og binder  en sløjfe  uden  at tænke.

Men altså de her begreber. Tag for eksempel: Liv og død. Egypterne  havde en om­ stændelig forestilling  om,  hvad  døden indebærer. Men altså  - jeg  mener - det er så den,  vi kan takke for pyramiderne. Jeg  kan huske jeg engang tænkte,  at man først kunne være rigtigt sig selv,  når man var død. Jeg tror,  jeg tænkte,  at man så på en eller anden måde blev til i de efterladtes erindring. Er det mon en jødisk tankegang? Mindet er i sandhed evindeligt- sådan noget kunne man tænke. Højstemt. Men det er noget  forbandet  sludder.  Og  det  var slet ikke det,  jeg tænkte. Det var noget jeg læste,  det her med erindringen og mindet. Og så tænkte jeg, at  det var noget slud­ der.  Det kommer jeg pludselig i tanke om. Undskyld. Det var slet ikke  det. Det jeg selv tænkte  var,  at kaffe  virker  så forskelligt. Alt  efter  hvor  man er,  mener  jeg.  Og alt efter  hvem man er sammen med. Det er aldrig helt  det samme,  at  drikke kaffe derhjemme eller ude. Hos en ven for eksempel eller på en cafe. Derhjemme skal jeg hele  tiden  tisse,  når  jeg  drikker  kaffe.  Men  på en cafe  kan jeg  drikke  meget  mere kaffe, før  jeg  skal  tisse.  Det er  det  samme  med  dig.  Det  kan  jeg  da  huske.  Vi har vist  talt  om  det  før,  har  vi  ikke? Det  kan  jeg  huske,  vi har. Jeg  sagde  det  samme, som  jeg  lige  sagde,  og  du  sagde,  at  det  er  fordi,  man  drikker  langsommere  på ca­ feen.  I  virkeligheden  drikker man slet ikke mere kaffe, man drikker bare langsom­ mere.  Det  er  måske  rigtigt.  Men det er  vel  egentlig  ikke  nogen  særlig  interessant tanke? Bare en bagatel. En krusning på en almindelig strøm af ligegyldige tanker. En strøm. Som en å. Som Gudenåen. Eiler en krusning på en blikstille sø.  Eiler et af de her slag  vinden kan  slå  ned  mod  en hede,  et hav af langhalset l yn g eller græs giver pludselig efter for vinden og læner sig i en retning. En forfærdelig  masse  græs. Der er uendeligt mange slags. Alle de navne. Græsarter, mener jeg. Korn er jo også græs. Vidste du det? Selvfølgelig  vidste du det.  Men det er da sjovt at tænke på.  Og ris. Jo'o,  også ris. Men det tænker man slet ikke over. Det er vel ikke engang det, man ville kalde selvfølgeligt? Det er bare ikke noget, man tænker over. Ikke på den måde man nogle gange hører et eller andet og tænker: Nej,  selvfølgelig  ikke.  Ikke på så­ dan en selvfølgelig  måde.  Det er  bare ikke noget, man tænker på.

Men jeg har ingen børn. Det er endnu et sted jeg ikke har været, hvis man kan sige det på den måde. Ikke endnu. Jeg kan huske engang, jeg kan ikke huske hvem -Jo, nu kan jeg huske,  at  det  var en mand, en af de  her bumser, som triller  rundt med en vogn på landevejene. Jeg sejlede op ad  Gudenåen med en ven,  og på en raste- plads, hvor åen og en vej ramlede sammen, mødte vi den her mand, som havde slået sit telt  op og  tændt et bål - Vi lagde til med vores  kano og  ville spise lidt mad og drikke en øl,  og så sagde han,  at bananer var kussemad.  Det  grinede vi  meget  af. Vi var i et barnagtigt humør. Vi fandt  en eller  anden  pirrende sandhed i den sæt­ ning. Og nu har jeg glemt, hvad jeg ville frem til?

Det var den dejlige erindring i Transtromers erindringsbog Minnena ser mig. Han fortæller  om,  hvordan  han  lærte at  binde snørebånd.  En  d ag opdager han,  at han gør  et eller  andet  med tommelfingeren,  som ingen har  vist ham,  at  man skal,  når man binder snørebånd. I virkeligheden fortæller han om begrebet stil,  hvordan man udvikler sin egen stil.  Hvordan er det muligt? En egen stil?  Og han svarer, at det er ligesom at lære  at  binde snørebånd.

Er det det det, det handler om? Eiler er det det, det det det handler om?

## Personerne

Det sker at jeg føler  jeg  kender Dem,  kender Dem så godt. Kunne vi måske være dus? Måske senere? Nej? Men det er måske også det bedste.  Og dog sårer det mig. I  en årrække har De været her,  det er en skam at De nu rejser  bort. Men hvorfor klæder De dem dog sådan: I den hvide smoking-jakke og de grønne benklæder? Dem grinede vi meget af: De der grønne bukser. Vi må bære traditionerne, de gamle no­ tesbøger  med os.

Hvor længe ved vi ikke,  men  med værdighed. De nye lette  tage,  slået op  over byen, kan de bære? Kan de holde himlen ude af værelserne med senge? Altid at være på vej i seng, det er vores billede af os selv. Vi bærer det med værdighed. Af og til sker det De minder mig om, at det hele er meget alvorligt. Her sker uegentlige ting. Her foregår hemmeligheder. Vi kalder en begravelse en tragedie. Vi ønsker, at det skal  blive  bedre,  og De plantede græs og vægelsind:  Forventningen om at et men­ neske må være tydeligt.

## Handlingen

Minderne har man med ud.  Om et langt bad.  Og  mine tæer.  Og  mine fingre.  De er rynkede som rosiner. Inden længe er det hele forsvundet, tænker du måske. Men det er ikke sandt. Jeg har set en bil magen til din fuld af mennesker  jeg ikke kendte (En bil af den smukke slags, de lavede efter krigen.  De smukke biler efter krigen.) Ballademagere? Jeg fortæller det hele,  med glæde, men ballademagere? Jeg ved det virkelig ikke. Måske. Og så alligevel, i eftertankens lys, hvorfor? Har der været fod­ bold på stadion? Minderne har vi med - En forspist søndag eftermiddag. I fjernsy­ net står løjperne tomme. Kvindernes styrtløb i Kitzbiihl eller whatnot er aflyst. Det må være derfor. Men det er afslappende. Billederne af sne og skov og blidt blafrende tilskuere i  lysende skidragter i  tågen.  Portene svajer  og  tågen,  billederne af tågen, der holder det hele tilbage. Tågen oppe i startområdet. Tågen lader sig fotografere. Det hedder porte og det hedder startområde. Det lærer vi halvsovende på gulvet el­ ler  i  sofaen i  lyset  fra sneen,  de lange,  blide  indstillinger.  Nu et  klip.  Et  til.  Og så søvnen.

## Engagementet

Senere ville jeg lære  at køre bil. Jeg ville  se  Cherbourg.  På torvet sælger gamle ko­ ner æbler. Hvor kan man finde smukkere liv end i bøgerne? På film? På film solgte den unge  pige  paraplyer. Jeg  vil se  Cherbourg,  hvor havet ånder  som  en ko:  Mildt og duftende  af  græs.  De  virkelige  paradokser  er  sjældne.  Ofte  kan  man  betale  en bøde og være hjemme samme aften. Velli gn ende kopier,  sagde man om køerne. Det er havet de  li gn er.  Men hvis Cherbourg billedlig talt  er  en nøgen kvinde,  hvad er så duften  af  græs i maj eller april? Jeg tænker  at manden  på den  store  kommunale græsslåmaskine  med høreværn og cigaret,  at han nu  i  eftermiddag vil være træt af den duft af nyslået græs,  som straks da jeg kommer forbi vækker trangen til at lære at køre bil i mig. Hun er en smule nøgen bag solbrillerne. Der må være et bryst og et til et sted og en kvinde. Joh, hun er, som metroen altid er. Hun har den ynde  en badeanstalt har: Med vægge af kork-kugler tøjret i vandspejlet mellem kønnene.

## Formen og indholdet

Lykken er,  at det hele  begynder at samle sig. Æblet begynder nu at kigge frem fra blomsten.  Som det har for vane. Man må da  forestille sig et minimum af gennem­ skuelighed.  Som et farveskift i et trafiklys er forventet. Billedet af manden, der ren­ ser  en grøft,  hænger  på  Statens Museum for Kunst.  Billedet fra Norge: En spinkel mand i en blød skjorte renser en grøft med en spade og med en mørk hat på hove­ det.  Der  er  sikkert ikke  nogen særlig forskel. Her  og der strømmer vandet.  Du re­ der dit hår.  Frederiksholms kanal bærer ubekymret alle lugte, indicier om mord og tid.  Vi  har reservehjul i bagagerummet. "Havet at sejle på". Nu har vi næsten glemt at  engang hed Skt.  Petersborg Stalingrad. Det  er længe siden,  vi  glemte,  at før  lå Skt. Petersborg, hvor Skt. Petersborg ligger i dag. Leningrad? Ja, Leningrad. Det var Leningrad.

## Tid og beskrivelse i vor tids prosa

Tag som eksempel: Du kommer ind på Silkeborg Kunstmuseum. Eiler: Du kommer til  Silkeborg Kunstmuseum,  og der  er  lukket.  De  åbner  klokken ti,  og  klokken  er i..k.."k:.e  helt  ti.  Ikke  endnu.  Men  du  venter.  Der  er  ikke  så  lang  tid  til.  Du  har  kørt med toget.  Du har været i egnen omkring Silkeborgsøerne nogle dage.  Du kom med toget til Silkeborg og sejlede med en ven op ad Gudenåen gennem søerne forbi Himmelbjerget til Ry, og senere tog du toget tilbage til Silkeborg for at se museet. Du har allerede  forelsket dig i det lille lokaltog og især strækningen mellem  Silke­ borg og Ry. Du lader dig forundre.  Du forstår ikke, hvorfor der er  så mange unge kvinder og piger med toget. Der er  næsten ingen unge mænd. Det  er sommer, og du smiler i solen og ser dig sultent omkring. Udsigten fra toget er vidunderlig uan­ set  vejret.  Se blomsten.  Blomsten på bordet i kantinen på Silkeborg Kunstmuseum, i potten. Nu er jeg træt og vil ikke se mere. Jeg har set et og andet. Blandt de mange ting,  var der enkelte  interessante.  På træerne ser man årstiderne  give  sig hen,  van­ dre ud og komme tilbage. Museet var lukket, da vi kom, men åbnede snart. Vi ven­ tede udenfor.  I åen løber kanoer på grund eller lader være. Man ser kanoerne løbe på  grund  eller  lade  være.  Løbe  på  grund,  eller:  Uden  grund.  Løbe  af sted,  mod­ strøms,  gennem krattet uden grund.  På nær en, en mand med skæg, har vi alle en god grund til at være her.  Og han vil snart opdage, at også han har  en god grund, en endnu uerkendt grund til at være her. I Spanien,  siger man,  lever folk  ofte vi­ dere uden grund lang tid efter, at al fornuft har råbt sig hæs med snak om at holde op,  holde  inde,  standse,  bryde af,  lade være,  ikke mere,  slutte,  blive  væk,  aldrig. Men det er bare en genvej.  Det  er  en omstændeligt fortalt,  ligegyldig historie fra udlandet.

Blomsten  var et  godt  sted  at  begynde.  Og  se  nu,  nu  er  blomsten  væk  og  tilbage. Her og  der  og  allevegne.  Mellem  blomsterne.  Mellem  farverne falder  ordene  ind eller  ud.  Man  skimter  ordet  i  bænken ved åen og  ellers?  En sagte,  nej,  en tøvende tvivl sniger sig op under kjolen på kvinden,  du holder om livet og  kysser på mun­ den. Hun har en erindring om en krig gemt i sin mund, siger hun. Men det er no­ get sludder. Hun gør sig til og lader først tvivlen så din hånd kravle op under kjo­ len.  Forsigtigt  boller  I  i skoven, mens fuglene passer  sit,  og krigen,  siger hun,  var hendes bedstefars krig. I taler om børn. Vi er gamle nok og har lyst.  Til at tale om børn.  På vejen tilbage ser I,  at ordet du skimtede på bænken og hviskende lagde i øret, hun tøvende gav  til din mund i bunden af skoven,  inden du hjalp de trusser, hun bedst kunne lide,  ned  over hendes  ben og  gjorde plads  til,  at  hendes ene fod kunne  slippe  ud,  ordet  var  en  mand  gemt  bag  en  avis.  Det  var  dem,  hun  bedst kunne lide.  Det  var  derfor,  hun havde taget dem  på.  Nu  ligger avisen i  mandens skød. Han ryger en cigaret,  og i skyggen er det ikke for varmt.

I havnen er et skib ved at lægge til. Der er mange skibe i havnen. Der kommer hele tiden nye til. Alligevel samler der sig en smule børn på bådebroen. Det er et særligt skib.  Skibet er gammelt,  robust og nymalet. Men nu kommer færgen fra Himmel- bjerget frem  bag  den  brusende  grønne  tange,  der  skyder  sig  ud  i åen, og  børnene løber hujende mod den større båd. Der kunne stå en lille pige i stævnen. Hun kunne se færgen skubbe sig gennem vandet og nærme sig den stejle væg af beton, behængt med gamle dæk, havnen. Der står ikke nogen. Hvad mener du med det,  du sagde om mig? - Min tøven talte du om,  og tvivlen du føler nu og da.  Sejlet griber  vin­ den, eller vinden rammer sejlet. Vi rejser til fremmede lande. Vi bevæger os. Vi la­ der os forføre. Det er en bevægelse. Vi lader os bevæge. Og tvivlen kan du ikke for­ klare. Det er ikke noget at tale om. Jeg lod dig da alligevel -Jeg mener: Vi bollede i  skoven.  Forsigtigt,  siger du.  Også du,  du har lyst,  og vi er  gamle nok til at tvivle sammen. Der er ingen grunde til at både tvivle og være ensom.  Alene.  Det kom­ mer der ikke noget godt ud af. Hvad skulle det være godt for? Det er ikke godt for noget.

Uhyggen fylder  meget  i  billederne,  vi så  på  museet  ved  åen  i  går.  Og  de  hvide vægge. På vejen tilbage talte vi om, hvor meget uhyggeligt vi havde set. Masken el­ ler  mørket  eller  et pludseligt kast  med hovedet eller det tomme er  tilsynelande of­ tere  uhyggeligt  end  lykkeligt  eller tillidsfuldt.  Tag  som  eksempel  den  gliden  eller den forvirrende  eller den kluntede eller den tillidsfulde  vaklen mellem du og man og jeg og  vi og alle de steder, man kan placere sig og dig og ham. Den tillidsfulde kvinde. Du er. For eksempel bollede  vi i skoven. Forsigtigt, men alligevel. Selvom du sagde, du  var bange for alle de  små d yr ,  som lever mellem bladene på jorden i skoven.  Du  lader  først  tvivlen  trænge  ind  i dig,  så  mig.  Mellem  d yr ene man ikke ser.  Forsigtigt.  De er  der.  Det er tidligt på sommeren,  og først i august slår lyngen ud i sang, hvis man kan sige det på den måde: Lyngen blomstrer i august. Så må jeg komme tilbage, siger jeg, og lykkeligvis smiler du.

Bag noget, sådan begynder det ofte, bag noget kommer noget til syne eller afsløres noget,  noget, som har ligget til  grund for noget,  måske det det nu dukker frem fra sit skjul bag. Andre gange er der ingenting bag noget som helst. Den slags uden no­ get bagved kan jeg lide at tænke på som tomt. Det kunne for eksempel være tomme billeder. Jeg kan lide at tænke, at tomt og gemt kan støde sammen, og at der aldrig kan være noget bag eksempelvis de tomme billeder eller omvendt:  V  ære en fylde bag noget gemt? Jo'o selvfølgelig kan gemte ting  være fulde. Først kommer kisten med guld og  bælgen med frøet til mig som eksempler på den slags. Der er et helt træ i det frø. Det er ikke til at fatte. Og alle de hemmeligheder en lille smule vand kan holde på: Lig og cykler, alle de mange hemmeligheder en lille smule vand kan holde på i en sø i en park,  og som et  barn kan afsløre med en pind eller  en sten. Det  er  ikke  det samme. Der  er  et  helt træ  i det frø.  Det  er ikke  til at fatte.  Frøet ligger under  bladene under træerne i skoven og venter på et  vejr. Vi boller forsig­ tigt i skoven i bladene, måske på frøet.  Og taler om børn.

Alting griber om sig. Griber ud efter noget, alt muligt. Hvad som helst. (Der er en omsiggribende tendens, siger han og griner et fjoget grin.)  Og oftere f'ar noget fat. Oftere end ikke. Jeg hørte engang en samtale om den slags. Hvordan var det nu det var? Noget med at forførelsen er  farlig.  Det  var  bare et af  mange udsagn og argu- menter, men altså: At forførelse er farlig, måske endda fascistisk  på en måde? Det vil sige: Kunst med forførelsen som metode: Farlig. Men, ak, samtidig er kunst uden forførelse:  Fattig.  Det er  et problem.  Så har vi balladen.  Trafik i flere retninger og tog med ensomme kvinder. Der skal betales for pladsen i havnen  og  benzinen,  vi nødvendigvis må futte af,  når  vinden  ikke  er med os. Vi har lagt  skibet til  kaj  og betalt,  og oppe i byen spørger vi om vej til museet.  Senere finder vi selv ud i sko­ ven.  Det er ikke billigt at rejse i båden. Vi elsker det. På trods af udgifterne, der føl­ ger med fornøjelsen.

## Min veninde med hundeansigtet

Nu kommer Mathilde hjem med avisen.

Se,  Bertil.  Sol igen.

Mathilde læser højt fra vejrtegningerne, og så tager vi af sted, jeg i min lyse som­ merjakke,  hun i den røde  cardigan.  Paraplyen :far  vi  ikke  brug for.  Der  er  en smi­ lende sol over os i avisen.

Vi  skal  ned og  drikke  morgenkaffe.  En  espresso  og  en  croissant.  Det  er  en  god måde at starte  dagen på.  Først espressoen,  så  croissanten,  og  så  en  almindelig  kop kaffe med en solid sjat kold mælk. Der er travlhed i gaden, og døren svinger ustand­ seligt op  og når aldrig at falde i på  cafeen.

Det er ikke ligegyldigt, hvor man sætter sig.  Man sætter sig og bestiller en kop kaffe eller  en  øl.  Men det  er ikke  ligegyldigt, hvor man sætter sig.  Det kan skabe uro el­ ler  naturligvis,  hvis bordet er valgt fornuftigt,  glæde og fred. Det behøver ikke tage lang tid  lige  at  stoppe  op  og  udse  sig  det  bedst  mulige  bord.  Herfra  ser  man for mange mennesker. Man ser ruderne, og man ser gaden. Det kan blive for meget. Alt for  mange indtryk på en gang.  Køkkenet  er lykkeligvis langt  borte,  og  det kan be­ rolige mig lidt. Der er træk. Det kan trække fra døren.

Men her er rart, omtrent midt mellem baren, toiletterne,  døren og vinduerne, avi­ serne og alt det andet.  Ingenting er anmassende tæt på, og ingenting er opløst i af­ stand. Altså, det er slet ikke ligegyldigt. Men det mener hun. Hun kommer bare ind og  sætter  sig.  Hun lader sig styre af  en pludselig  indskydelse.  Hun er  træt,  hun har sovet  dårligt,  hun  har  gået  langt,  hele  vejen hjemme  fra lejligheden. Vi var  heldige at finde den lejlighed i det her kvarter ikke langt fra den gamle bykerne og havnen, og  ikke  langt  fra  bakkerne  og  de  vidunderlige  vandrestier  langs  kysten,  som  er  så smukt spændt op mod de stejle klipper. Hun er træt, så hun lader sig falde omkuld i  den  nærmeste  stol. Eller hun ser en mand med en avis  og  blåsort  hår,  og hun ser sig  om  efter  et  bord  med  udsigt  til  hans  tænksomme  kinder.  Hun  har  ikke  noget imod  at  vente  i  baren,  indtil  bordet  bliver  ledigt. Jeg  synes,  det  er  en  utilstedelig måde at tage plads i verden.

Det her  bord står ikke  ordentlig. Det vipper  og  kaffen  skyller  ud i  underkoppen. I  kaffen i underkoppen ligger sukkeret, jeg ikke bruger, og teskeen, jeg ikke bruger.

Senere sætter vi en omtrentlig kurs mod havnen. Vi lader os fange i den gamle by­ dels lab yr intiske charme, og vi lader menneskestrømmens skiftende  tæthed styre os, til  en vis grænse.  Nu og da må vi træde ud af strømmen.  For vi  har  et mål.  Det er cafeen i havnen,  hvor  vi spiser  vores frokost.

Det er sådan vi mest af alt er turister. Vi sidder og lader alting komme forbi. Det er  sådan vi  er  turister,  og  ikke  som andre vi  ser,  de  der  allerede  i  de  tidlige  mor­ gentimer forsvinder ind i kirker og museer, forsvinder op i bjergene. Selvom vi i alle andre forhold:  Livet i almindelighed,  i kærlighed,  i kunst,  hos bilister,  ja da især hos bilister,  slet  ikke  tolererer  den  slags.  Vi  afskyr  den  slags,  men  vi  er  turister,  vi har tjent en  slags  opsparing  sammen,  alle  de  kilometer  vi  har  rejst for  at sidde her,  de køber os en smule ro  og giver plads til en distræt laden stå til. Vi laver os en slags hverdag. Noget der li gn er en hverdag. Men på en anden måde. Vi er turister. Sådan må det være.  Det er der ikke noget i vejen med, er der?

Nu vender vinden,  så  vi flytter  tættere ind  til  huset - Vi springer  tre fire borde tilbage.  Her er stadig læ og lunt.

Er  der  noget,  vi  skal  have  købt?  spørger  Mathilde,  og  jeg  tænker  mig  lidt  om­ kring,  tænker mig tilbage. Jeg prøver at se køleskabet for mig,  som det så ud i mor­ ges,  da jeg åbnede det for at tage lidt vand.  Men det  var kun et  kort glimt, og jeg kan  ærlig  talt ingenting huske.

Vi håndterer begge let de korte sammenstød: I en forretning,  hvor  hun  vil se på et par sko, alle de steder vi var inde uden at finde en bikini, hun kunne lide, i super­ markedet,  i  cafeen,  når  vi bestiller  og  udveksler  en  høflig  bemærkning  (  om  vejret eller  fodbold) med en tjener,  som husker os. Vi er stamgæster  her og der. Vi bliver husket,  vi  bliver  hilst  på,  og  vi hilser  igen,  som det  forventes af stamgæster.

Vi smiler og  vifter  skødesløst med en hånd,  vifter  gavmildt i  alle  retninger. Her forstår vi næsten ingenting. Sproget er sandt og blegt, farveløst som vinden i træerne udenfor. Vi er befriet fra betydningens dunken, og sætningerne vejer næsten ingen­ ting,  vi  smiler  af  deres  perlende  vægt. Ja,  ja  netop.  Det  er  det:  Banaliteter  af den slags kan boltre sig.  Vi vifter igen med en  hånd  eller begge to,  hvis  det er  det der skal til.  Vi står ikke tilbage for at  bruge begge  hænder.  Vi er ligeglade.  Vi skal kun tage stilling til de allerenkleste formuleringer,  korte verbale udvekslinger  mellem os og tjenere på et rodsammen af sprog ingen af os taler fuldstændigt. Det er en befri­ else.  Vi peger  og  gurgler  bestillinger.  Men selvfølgelig  er der  de andre  turister,  og deres mærkværdige overbevisning, at det er vores stræben efter den her løsrevethed, som nu knytter os sammen i en  slags fællesskab,  en slags knude,  en  sl ag s.

I  går på cafeen ville en mand  sætte  sig ved vores bord. Det  var til at forstå - Der var  fyldt  op  ved  bordene  omkring  os,  og  han  spurgte  pænt  om  lov  Så  vi  sagde høfligt:  Selvfølgelig  og  endelig,  selvfølgelig  kunne  han  sætte  sig.  Og  han  gættede på,  hvor  vi kom  fra.  Det var accenten,  sagde han.  Han vidste det med det samme. Vi smilede og rystede på hovedet. Næh,  det er ikke sandt. Men jeg er  engang kørt forbi i tog, smilede Mathilde. Og så var det, at jeg følte, at vi var nået til en grænse, vi havde ikke mere at give. Men manden ville have mere, så vi rejste os, lagde penge og sagde farvel.  Mathilde  udtrykte  et  håb,  om  at manden  måtte nyde sit ophold i byen.

På  torvet  ved  havnen  ved  promenaden,  promenaden,  som  er  så  højt  hævet  over stranden,  stranden,  som havet kaster sig over  langt dernede under  promenaden. På torvet sidder au-pair-pigerne og lader blikket vandre fra børnene på legepladsen til havet til drengene på promenaden til turisterne til pigerne på promenaden med san­ daler og blikket fæstet til de sandaler til mig til alle de andre. Men det er de blikke, de kaster i havet,  som fæstner sig i mig. Mest.  Som mest af alt fæstner sig i mig.

Jeg er begyndt at spille skak med en ungarsk mand, som er kommet til byen for ikke så længe siden. Vi mødtes på Cafe Szarbo. Er det ungarsk,  Szarbo? Jeg må spørge ham.  Så er det  vel derfor,  han altid  hang  i  baren,  når  jeg  kom forbi.  Han er  søgt hjem. Vi faldt i snak en dag, mens han bestilte et glas vin i baren. Jeg sad i baren Af en eller anden grund sad jeg på en barstol,  det bryder jeg  mig  ellers ikke  om, men der var vel ingen ledige borde.  Og dog:  Det lyder ikke særlig sandsynligt,  for det var i en af de tomme timer mellem middagstravlheden og aftenens løsslupne op­ stemthed,  hvor  ingen bekymrer sig om at  sidde.  Uanset hvad: Jeg  sad  i baren,  og mens jeg  ventede på  min  veninde, læste jeg  mig  igennem et skakparti i  et  af de lo­ kale dagblade. Han spurgte, om jeg spillede, og om jeg havde lyst til et spil. Jeg vid­ ste  at Szarbo  havde  et  skakspil  stående. Jeg  havde  set det  brugt. Jeg  gættede med det samme,  at han  var østeuropæer.  Det kunne  man let  høre på  accenten.  Han er alt  for  god  til,  at  der  er  nogen  udfordring  i  at  spille  mod  mig,  men  vi  har  det  da vistnok  begge  to  meget  sjovt  med  at  spille  alligevel.  Vi  flytter  brik.kerne,  drikker vin, og han giver mig et råd engang imellem, han fortæller om berømte træk og den slags,  han  fortæller historier  om de forskellige  træk  - Det træk  der,  for eksempel, hvem der fandt på det,  (det er  ubegribeligt  for mig,  hvordan man kan finde på  et skaktræk,  men når jeg lufter min skepsis,  spørger ungareren bare,  hvor  jeg så fore­ stiller  mig,  de  skulle  komme fra,  disse  træk?)  og  han fortæller,  om partier han har set i turneringer i Ungarn og ved mesterskaber i sportshaller, store sale i store slotte og i konferencesale i store  hoteller rundt om i  verden.

Det er ikke let.  Igen og igen er det på samme måde svært.  Sikke  forestillinger, der må styrte sammen. Ak. Og nye ideer. Og nu igen en sammenstyrtning. Der for­ svinder en bonde og så en officer. Min springer er truet, og min hvide løber er fan­ get mellem hans tårn og et par bønder.

Mathilde havde sit retriever-fjæs på, trist og  opmærksom på alle legemer i fart, alle bevægelser  omkring sig,  mens hun lavede mad. Jeg har hentet eftermiddagsavisen, sagde  hun.  Er der noget du vil have, spurgte hun. Jeg kom hjem fra Szarbos cafe. Jeg forudsiger  en remis.  I  bedste  fald  remis.  Men ungareren  vinder  vel som sæd­ vanligt.

Det var kompliceret. Hun var virkeligt koncentreret. Hun skærer  ting i stykker, der er ting i ovnen, og i gryder koger andre ting. Der er et væld af tider,  en strøm at tilberedningstider,  som skal løbe sammen i et eneste punkt, en middag,  spisetid. Oh lala, sikke spisetider.

Vi kommer til at tale om, hvorfor jeg ikke kan acceptere folk, som ikke ved, hvor­ dan man spiser pænt. Jeg mener, sidder ordentligt ved bordet - Albuerne  væk fra dugen - Holder ordentligt på bestikket - Hold med fingrene,  ikke med håndfladen. Den slags. Man behøver i og for sig ikke altid følge alt til punkt og prikke, hey, det gør jeg da heller ikke selv.  Men man bør vide,  når man b ry der  en regel.  Som nu den gang, midt i en latter, der når hele bordet rundt, ved en middag  med nogle ven­ ner,  det  var Anton,  han sagde  noget  sjovt - Nu  rækker  jeg ind  over  og tager den græske salat med de lidt bitre oliven,  rækker  alt for langt ind over bordet, ind over Susannes tallerken.  Susanne griner stadig. Jeg skulle have bedt Susanne række mig sala­ ten. Men man ved det, så det er i orden. Mathilde er ligeglad med  den slags. Men du spiser selv så pænt,  siger jeg,  og det er sandt,  det gør hun. Ahr,  siger hun. Hun siger,  at  det  er  hyklerisk  af  mig,  det der  med  at det  er  nok  at  kende  reglerne.  Det er  et skridt fra fascisme.  Det er noget sludder,  siger  jeg. Jeg  kan  ikke engang  blive vred over den slags sludder. Enten eller, mener hun. Jeg anklager  hendes brug af or­ det hyklerisk - Er det ikke en smule lemfældigt, at bruge ordet hyklerisk om en, der blot  synes,  folk  bør  kende  lidt  til  noget  så  profant  som  bordskik - God bordskik? Og hun siger,  at bordskik ikke er  profant, men det er der  ingenting,  der  er  i hen­ des hoved. Har jeg nævnt,  hvor religiøs min ven med hundeansigtet er? Jesus, siger hun, sendte jo ikke bare vinen og brødet af sted til højre og venstre. Men jeg er ikke sikker.  Det er  jeg slet ikke så sikker på,  han  ikke  gjorde,  siger jeg.  Men det er  jeg, snerrer hun, og så ringer køkkenuret, og maden er færdig. Vi rar travlt med at dække bord.

Det smager fremragende. Det hele er ramlet heldigt sammen. Hvad er det for no­ get?  spørger jeg,  og  hun rabler  en  lang remse  af sig  med munden fuld af mad.  Det smager godt, så vi spiser længe og  drikker en forfærdelig masse vin.  Vi taler om al­ ting  og  morer  os fint med det.

Mathilde siger  noget om,  at vi altid,  som menneskehed betragtet,  går efter dalen eller toppen,  yderpunkterne, og at det er der i mellem at lægen, landmåleren, bød­ len står for at holde vagt over forskellen. Fængselsbetjenten for eksempel: Inde ude. Lægen: Liv  og død.  Dommeren det samme.  Og rigtigt  og forkert  selvfølgelig.  De står  vagt,  fordi forskellen er  så  kostbar  og  også  skrøbelig - Forskellen er skrøbelig. Jeg er så  enig jeg kan blive og  tænker,  at hun er en god ven at have.

Pludselig en  dag sætter  ungareren mig  skak og  siger:  Det li gn er  slet ikke  virkelig­ heden.  Og jeg  spørger,  hvad han  mener.  At  et  parti  skak  slet  ikke  li gn er  virkelig­ heden,  siger  han.  Nej,  selvfølgelig  ikke,  siger  jeg.  Selvom  det  hører  man  tit  både skakspillere og  andre sige,  påstår han. Men det er noget sludder,  siger  han,  og jeg indrømmer,  at jeg  blev  overrasket,  og  måske  har forbløffelsen  endda  slået mig  en smule fortumlet, så jeg spørger - jeg skulle have ladet være - men jeg spørger, hvad han mener. Den slags skal ties ihjel, for han svarer selvfølgelig.  Han siger: Tag som eksempel den her brik, og han rækker en løber frem mod mig. At den på sådan en tydelig  måde er  løber,  ikke  bare på brættet,  men  også nu i min hånd og hele vejen rundt, at den er symmetrisk  og genkendelig som løber,  uanset fra hvilken side man ser  den.  Og jeg kommer til at nævne,  at det vel er en tilfældighed,  at de her brik­ ker  er  af  den  slags,  som  er  runde  og  ens fra  alle  sider,  alle  undtagen  selvfølgelig springeren,  mener  jeg. Der må vel være andre slags brikker.  Og  det  er  der da, det ved han naturligvis udmærket, men alligevel. Der er også de her serier af bevægel­ ser,  af træk,  de der postulater - Er det ikke et postulat om et eller andet,  en orden, en slags orden?

Og det irriterer ham,  at man kan læse interviews med fremragende skakspillere, som fremturer med den der usandhed: at livet spejler sig i brættet,  eller omvendt, i brættets tern, der tydeligvis er en flad simplificering, en to-dimensional, farveløs pa­ rodi på virkeligheden,  og at selv de bedste skakspillere klæder sig af i den slags in­ terviews og lader os se deres tåbeligheder,  deres halve liv, at de har ladet sig fange i  den  lille  verden,  de  lever  i på brættet.  Og er rigeligt lykkelige  ved det.

Så kom Mathilde heldigvis. Hun har været på posthuset for at ringe hjem.

Hvordan har de det derhjemme, spørger jeg, og hun har noget spanielagtigt over sig,  hun er lidt mut,  men hun smiler.

Det går godt,  siger  hun. I  kanden,  hvor kaffen  var,  er der nu ingen kaffe. Unga­ reren skal hjem. Vi vinker, og  vi bestiller mere kaffe.

Men det er sandt, at det kan være svært for hende at møde mænd og for mig at møde kvinder, når vi rejser sammen. Men det er vel ikke  en  forhindring, der ikke lader sig - Hvad  hedder det? Det kan vel lade sig  gøre,  mener jeg.

Men det går hende åbenbart på. Og så går hun hjem. Hun vil tidligt i seng, siger hun.

Vil du ikke have et glas vin? Hun har kun den lille røde cardigan på. Det begyn­ der at blive køligt. Vi kunne sætte os indenfor, men hun vil hjem. Jeg føler en stor lyst  til  at  blive  siddende og  se  det blive  mørkt.  I  dag  vil jeg  se,  at dagen virkelig er slut,  at  natten er  begyndt,  at  i morgen  er  noget  nyt  og  anderledes med  nye  og  an­ derledes  muligheder  og  farer. Jeg  læser  avisen,  den  smule  det  er  til  at  forstå. Jeg læser vejrtegningerne og fodboldtabellerne og skakspalten.  Og langsomt bliver det mørkt. Jeg kigger på billederne og tegneserien.  Og langsomt bliver  det for mørkt også til det.  Nu tænder  lysene på strandpromenaden.

Jeg  rejser mig og går af sted langs vandet.  Så pludseligt bliver  jeg  overrasket af et voldsomt regnvejr og må løbe hjem gennem regnen. Jeg prøver uden held at finde en  taxa. Jeg  venter  i  et busskur,  men  regnen  slår ind,  der er  ikke  læ  nogen  steder, vinden kommer fra alle sider og kaster regnen  i alle  retninger.  Så finder jeg allige­ vel  en dyb,  mørk port,  som regnen ikke kan bunde  i. Men det er for koldt at stå i den port i vådt tøj, og hvem ved, hvornår regnen holder op? Måske først om mange timer. Jeg  prøver  at finde en bar at komme i tørvejr i, men de er alle sammen luk­ ket. Jeg bliver syg, tænker jeg.  Og så løber jeg hjem gennem regnen.

Jeg har ligget syg hjemme i nogle dage. Imens havde hun forelsket sig i en eller an­ de� mand. Det var altså sandt: Det er lettere, når vi ikke er sammen. Hun forsvandt tidligt hver morgen. Hun kom ind og så til mig. Hun spurgte, om der var noget, jeg manglede, det var der ikke, og så forsvandt hun og kom først sent hjem.

Jeg blev rask igen, men jeg så ikke meget til min veninde. De for omkring i ud­ kanten af byen. De slentrede ved havet og besteg bakkerne nede mod syd.  Og hun talte ikke om andet, end hvor de havde været, alt det de havde gjort.

Og så en dag fandt jeg hende på gulvet, i badeværelsesdøren, der ligger hun helt rød, for hun har badet og bagefter  tørret sig, men hun har  tørret  sig alt for længe, hun  er  blevet  ved,  for  huden  føles  flydende,  den  føles  levende,  kryber  hen  over hende - Sådan  finder  jeg  hende:  Flammende,  indhyllet i rødme.

Man skal  passe på. Vi er turister. Vi er gæster.  Vi iir på en  fest som inte  iilskar os, har en digter  skrevet. Vi er på vej, så selvfølgelig er jeg  bange for den slags mennesker, dem man  løber ind i på vejen.  Og det  meste af  det,  vi  siger  til  hinanden,  er  lige­ gyldigt.  I morgen er de måske borte, og jeg har glemt det meste. Så op i røven med ungarerens  gode råd  og op i røven med den mørke mand fra Caribien, som jeg nu og da har diskuteret fodboldresultaterne med.  Op i røven med hans  måde at bestille en espresso og et glas juice - hvorfor skal han altid pege og grine det der åndssvage grin - op i røven med hans uappetitlige måde at fylde det hele med sukker,  kaffen og juicen. Fyld det hele med sukker. Op i røven med ham. Op i røven med det hele. Den unge nordmand vi mødte oppe ved udsigtspunktet, op i røven med ham. Hvad fanden skal det ligne - at rejse verden rundt for at kigge på kvinder  og så at belemre os,  fuldstændigt  fremmede  mennesker,  at  belemre  os  med  hans  historie,  at  ind­ rømme den slags over for fremmede mennesker,  bare fordi man så nogenlunde de­ ler sprog.  Som om det var interessant. Gudsketakoglov at de er så forskellige,  kvin­ derne. Det er den slags idiotisk sludder,  han løb over  med,  og  vi lyttede,  idioter er vi,  vi  lyttede  til det  hele  og  spurgte,  hvor  så  kvinderne er smukkest. Det vidste han ikke. Idiot.  Smukkeste? Nej, sådan kan man ikke spørge. Det kommer an på så me­ get.  Idiot.  Op  i  røven  med  ham.  Op i  røven med manden fra Caribien,  ungareren og  nordmanden og manden jeg  aldrig  så, og som  knuste  stakkels Mathildes  hjerte.

Eller  som da vi  kørte  herned:  Pludselig står man en nat  eller  morgen, det er  det samme,  pludselig  står  man en  morgen  på en tysk motorvejscafe med en kop kaffe, omgivet af mennesker, som befinder sig alle mulige steder i døgnet. En har kørt hele natten og er  nået til morgenkaffen.  En anden er  lige begyndt sin tur mod Græken­ land eller  Østrig  og drikker  sin  morgenkaffe,  men  på en  helt anden  måde,  et helt andet sted i døgnet, med helt andre udsigter end manden, som har  kørt hele natten med et  vognlæs sko fra Spanien.  Vi kørte ned på langs gennem Tyskland og tværs gennem det yderste, mest vestvendte Schweiz, langs søerne, vi kørte i alle tunneler­ ne langs vandet og kom skævt ind i sydfrankrig. Vi var i Barcelona og pludselig syd for  P yr enæerne, for foden af P yr enæerne, gøer hun så noget om de storslåede mel­ lemstykker,  der binder  bjergene sammen et sted  ovre  i det  sydvestlige USA - hun så det hele igen i den her  langstrakte  spanske dal,  den nø gn e rødhed jorden havde. Og vi  tumlede  videre  gennem det her  halvt  huskede Amerika,  over  et lavt pas og ind i den næste dal.  Og nu sammenli gn ede jeg uden besvær  med Skotland,  som er så grønt og forrevent sort i en stor vanvittig blanding.

Så det er det jeg mener med, at man skal passe på. Man skal virkelig passe på, el­ lers ser man sig pludselig  omkring og ser ikke andet end et eneste deja vu,  et langt mareridt man allerede  har  drømt.  Og man bilder sig  ind,  at det slet ikke kan lade sig  gøre at se, man bilder sig ind, at man er blind og alle andre også,  ikke bare mig, men også alle de andre,  vi kan kun se det, vi allerede har set,  og alting kryber sam­ men i en genkommende fi gur ,  en fødsel eller en  vejrtrækning,  en  slags forelskelse, måske? Et eneste punkt,  som er det oprindelige. Det er noget sludder, men det er forførende som sandheden, og derfor skal man passe på. Pas på de spanske piger med det farlige svaj i ryggen og hænder som sommerfugle, hår der dufter som en svensk eng en sommer i et mørke, der aldrig falder over en sommer i Sverige.  Om som­ meren bliver det aldrig rigtig mørkt, ikke kulmørket hun  har  med sig i håret.  Og duften af shampoo. Og i det blide græs står en birkelund og svajer som græsset, og der under skyen i skyggen af skyen træder fyrretræerne ind i vinden.

Så det er det, jeg mener: Det er ikke ligegyldigt hvor. Man sidder der og  venter på et eller andet på en cafe nogle tusind kilometer hjemmefra. Der sidder jeg, og nogle gange keder  jeg mig bare og tænker, at det er et  vidunderligt privilegium at  have tid til  at kede sig, og andre gange kan jeg finde på at give mig selv opgaver at for­ drive tiden med, som for eksempel: Gæt den eller den unge kvindes ægteskabelige status.  Og  hende  med barnevo gn en?  Enlig  mor?  Eller:  Hvor  mange indgange  har Kongens Have? Og så tæller jeg  efter hukommelsen:  Der  er de en to  tre fra  Got­ hersgade, eller egentlig to fra Gothersgade, og en fra hjørnet i krydset mellem Got­ hersgade og Kronprinsessegade. Der er en fra Brandes Plads, tværs over for Statens Museum for Kunst. Det er fire. Der er en fra Kronprinsessegade.  Nej, der er to fra Kronprinsessegade. Eller tre? Og så? -Jeg tøver. Naturligvis: Tunnelen under Sølv­ gade.  Og ellers? Er der flere? Hvor mange blev det til? Fire,  en og tre - otte. Men du gode gud, der var jeg ved at glemme - Man kan jo komme ind fra Rosenborg. Selvom det kun  er til tider.  Der er  ofte låst.  Og  du  store,  jeg må  da heller  ikke glemme den lille port på Nørrevoldgade, over for Geologisk Museum og observa­ toriet. Det er en rar indgang. Man kommer ind i en lille gård og gennem en have­ låge  ser  man  en  alle  af  træer af  en slags.  Og  der til  højre står rosenhaven i  blomst bag en tæt hæk. Den slags opgaver giver jeg mig selv. Nævn alle indgange til Kon­ gens Have og dernæst alle udgange. Ah, det er let: Ligeså mange.  Lige mange ind­ og udgange. Det er godt. Her er nok at lave. Sig mig, hvad lavede du i går? Fortæl hvad du oplevede i dag, i sidste uge. Det  var en dejlig rejse. En dejlig middag.

Eller jeg forestiller mig turen hjem. Jeg forestiller mig, at jeg er kommet til Paris uden besvær,  og jeg forestiller  mig nattoget fra Paris. Det lange stop i den der ty­ ske  b y; hvor  jeg  altid  vå gn er  og  falder  i søvn igen - Ligesom  i nattoget fra Jylland mod København, der altid holder så længe i Fredericia -Jeg vå gn er og falder i søvn igen. Måske skal jeg skifte i Hamburg. Nu er jeg snart hjemme, hjemme i Køben­ hayn, hvor ingenting behøver at li gn e noget