Grønlandsk identitet
Forfattere: Ulrik Pram Gad
Tidsskrift: politica (2004-01-01)

## Ulrik Pram Gad

## Grønlandsk identitet: sprog, demokrati, velfærd og selvstændighed 1

Hvilken rolle spiller sproget for grønlandsk identitet? Den sprogdebat, der blev ført som en del af valgkampen før valget til Grønlands Landsting i december 2002, kan læses som en identitetspolitisk forhandling, der sætter grænser for, hvordan det grønlandske samfund kan udvikle sig. Skønt det grønlandske sprog er det mest fremtrædende kriterium, der afgrænser grønlandsk identitet fra den danskhed, der fungerer som dens Anden, er sprogkriteriet hverken entydigt eller enerådende. Sprogkriteriet er ikke entydigt - dels fordi danskere kun meget vanskeligt kan krydse grænsen fra Anden til Selv ved at lære at tale grønlandsk; dels fordi en gruppe dansktalende grønlændere faktisk anerkendes som grønlændere, om end med en fejl, de bør rette. Sprogkriteriet er ikke enerådende, idet andre diskursive elementer - som demokrati, velfærd og selvstændighedsprocessen - er uomgængelige. I kraft af koblingen mellem dansk sprog, uddannelse og velfærd udfordres sprogkriteriet. Udfordringen til Grønlands dobbeltsprogede elite er at formulere et politisk projekt, hvori såvel grønlandsk- som dansktalende enkeltsprogede kan se en fremtid.

## Grønlandsk identitetsdiskurs

i Det grønlandske sprog betragtes som afgørende for grønlandsk identitet. Det er klart, både når man lytter til den grønlandske sprogdebat, og når man læser, hvad antropologer og historikere har skrevet om Grønland. Denne artikel analyserer den grønlandske sprogdebat for at give et aktuelt billede af, hvilken rolle det grøn-

i I løbet af 18- og 1900-tallet udvikledes en national grønlandsk identitetsdiskurs efter moderne europæisk forbillede (Thuesen, 1988; Thomsen, 1998: 27ff.). Denne identitetsdiskurs' væsentligste grundlag er modstillingen mellem dansk og grønlandsk (Sørensen, 1994: 109). Men skellet mellem danskere og grønlændere er historisk blevet trukket på forskellige grundlag. Oprindeligt blev der skelnet mellem grønlændere og danskere i kraft af forskellig fysiognomi - siden blev træk af den materielle kultur (særligt sælfangsten) et afgørende kriterium. Fra begyndelgere (Sørensen, 1994: 108; Thomsen, 1998: 28, 34 ff.; jf. Langgård, 2002: 77).

i Grønlands Landstings Forhandlinger, Da den danske koloniadministration - tilskyndet af moderniseringsivrige grønlandske politikere -i 1950'erne og 1960'erne nedprioriterede grønlandsk til fordel for dansk i uddannelsessystemet og samfundsudviklingen, lå det derfor lige for at fortolke det som et anslag mod grønlandsk identitet. Denne italesættelse af grøn-

Grønlandsk identitetsdiskurs hviler imidlertid ikke alene på sproget. Det grønlandske fællesskab kan ikke alene karakteriseres som et fællesskab af grønlandsk- talende: Dels er der forskellige fortolkninger af sprogkravet som kriterium for inklusion og eksklusion i forskellige situationer. Dels indeholder forestillingen om en grønlandsk identitet og et særskilt grønlandsk samfund langt flere elementer end blot det sproglige.

Denne artikel analyserer den grønlandske sprogdebat, som den indgik i valgkampen før landstingsvalget i december 2002. Sprogdebatten ses som en forhandling om, hvad det vil sige at være grønlænder. Når blikket rettes mod netop sprogdebatten, er det fordi sproget udpeges som afgørende for grønlandsk identitet. Hensigten med analysen er for det første at illustrere, hvordan en række andre elementer end sproget komplicerer grønlandsk identitetspolitik og dermed den politiske debat om Grønlands fremtid i almindelighed. For det andet er hensigten at levere en mere nuanceret beskrivelse af, hvordan beherskelsen af grønlandsk sprog fungerer som kriterium for grønlandsk identitet. En sådan analyse må særligt fokusere på identitetens grænser og de mennesker, der befinder sig i grænsernes nærhed (Barth, 1969).

## Sprogdebatten i valgkampen 2002

AIG Sermitsiaq 2 Den grønlandske sprogdebat foregår i mange fora; den foregår ved køkkenbordet og i frokostpausen - og den foregår i avisernes spalter og fra Landstingets talerstol. Debatten finder i visse tilfælde sted under rubrikken "sprogdebat", , men sproget popper også op, når helt andre emner er på dagsordenen. Analysen i det følgende

af af Den grønlandske sprogdebat bestod i 2002 af en række deldebatter, hvis emner strækker sig fra undervisningen i folkeskolen over servicering af grønlandsksprogto emner: For det første forfulgte pressen konsekvenserne af et krav om kun at tillade grønlandsk fra Landstingets talerstol - et krav som i denne omgang fremsattes af det regeringsbærende parti Siumuts nye formand. For det andet tematiserede en ny forening ved navn "gldk" de problemer, dansktalende grønlændere har med at lære grønlandsk og - som konsekvens heraf - med at blive accepteret som grønlændere."

I de følgende afsnit beskrives, hvordan de argumentationskæder, der anvendtes i de to deldebatter, refererer til modsætningsfyldte forestillinger om, hvad det vil sige at være grønlænder i et grønlandsk samfund på vej mod selvstændighed. Først behandles i hvert sit afsnit, hvordan to begreber - demokrati og velfærd - i kraft af deres plads i grønlandsk identitetsdiskurs står i et spændingsforhold til sprogkriteriet. Herefter diskuteres først muligheden for at blive grønlænder ved at lære at tale grønlandsk og siden dansksprogede grønlænderes status. Undervejs introduceres elementer af såvel den bredere sprogdebat som grønlandsk identitetsdiskurs, der er nødvendige for en forståelse af de analyserede deldebatters argumenter og forestillinger. Afslutningsvis skitseres, hvordan en kombination af udvikling og selvstændighed kræver en reformulering af grundlaget for grønlandsk identitetsdiskurs.

## Nationalstat og demokrati

Inden artiklen kan analysere debatten om hvilke sprog, der bør tillades fra Landstingets talerstol, er det nødvendigt med en kort redegørelse for det demokratibegreb, der har en central rolle i debatten. Ved deres europæiske rødder er fænomener som nationalstat, individuelle rettigheder og demokrati tæt sammenknyttede: Historisk har den enkelte borger været tilskrevet rettigheder i forhold til et nationalt afgrænset demokrati (Bartelson, 1995: 210-220), men afgrænsningen af fællesskabet har kunnet ske på vidt forskellig vis (jf. Barth, 1969). Den historiske og sociologiske nationalismeforskning har traditionelt opdelt de empirisk forekommende nationalişmer i en vestlig, individorienteret og en østlig, kulturelt defineret variant (Ozkirimli, 2000: 41). En række forskere har nuanceret denne dikotomi ved mere detaillerede komparative studier af konkrete elementer i enkelte nationale identitetsdiskurser.4

Nærværende artikel betragter diskurser om nationer og demokrati som grundlæggende kontingente: Der findes hverken én eller to nødvendige, endsige én eller to sande modeller at bygge en nation eller et demokrati op efter; den enkelte diskurs kunne have været konfigureret anderledes og er - når alt kommer til alt historisk unik. Men eksisterende forestillinger om demokratier og nationalstater udgør diskursive repertoirer (Edley, 2001:197ff.), som nationsbyggere og demokrater er henvist til at trække på i deres kamp for at tilskrive mening til det samfund, de udgør og forsøger at forme. På samme måde er identitetspolitiske aktører nødt til at forholde sig til andre forestillinger, der præger samfundets selvforståelse. I grønlandsk sammenhæng er den koloniale relation til Danmark fortsat diskursivt strukturerende, ikke mindst ved at der til stadighed tages afstand fra den. Men begreberne "nation" og "demokrati" er i den sammenhæng centrale: Empirisk har de i den moderne, vestlige verden spillet en stor rolle som tendentielt tomme betegnere, det vil sige begreber, der kæmpes om at definere, for derigennem at afgrænse fællesskaber (Laclau, 2002a).

## Demokratiforståelsen i sprogdebatten

mokrati en betydelig rolle, ikke som eksplicitte våben med filosofisk etikette, men som referenceramme i kampen om at bestemme, hvad demokrati er - og dermed om afgrænsningen af, hvad det er for et grønlandsk fællesskab, der skal styres demokratisk.

I den grønlandske valgkamps sprogdebat spillede forskellige forestillinger om de-

Denne del af debatten blussede op på baggrund af en magtkamp i det regeringsbærende parti Siumut. En fløj - med Hans Enoksen, grønlandsktalende enkeltsproget bygdekøbmand som frontfigur - ønskede, at Siumut skulle finde tilbage til sine rødder som forsvarer for "den jævne grønlænder" og som forkæmper for mere grønlandsk selvstændighed. Denne fløj udmanøvrerede den siddende landsstyreformand, Jonathan Motzfeldt, der havde stået for en mere pragmatisk tilgang til såvel fordelingspolitik som det danske sprog og den danske stat - og som samtidigt, som Hjemmestyrets faderskikkelse, blev ramt af det oprør mod de etablerede politikere, der med forskellig styrke har ramt Vesteuropas socialdemokratier i form af forskellige højrepartier.

(A/G, Sermitsiaq, Som ny kandidat til posten som landsstyreformand - og som den jævne grønlænders forsvarer - genfremførte Enoksen et fra sprogdebatten velkendt synspunkt: frem til valget, selv efter at Siumut og Enoksen i flere omgange havde modificeret det.

Reaktionerne fra de øvrige partier, fra avisernes ledere, i debatindlæg fra almindelige mennesker og i vox pop-interviews, så udelukkelsen af dansksprogede fra Landstingets talerstol som en udelukkelse af dansksprogede fra det politiske arbejde i almindelighed. Denne udelukkelse fortolkedes for det første som en trussel mod demokratiske værdier, for det andet som en trussel mod kvaliteten af den demokratiske debat.

## Demokrati: kultur eller individ

individets Når det i reaktionerne på Enoksens forslag i interviews og debatindlæg blev specificeret hvilke demokratiske værdier, der var truede af forbuddet mod dansk, var system. I næste led kunne forbuddet så udgøre en trussel mod Grønlands anseelse i udlandet - men også mod det grønlandske velfærdssamfund, al den stund at velfærdsstatens kernetropper af veluddannede danskere og dansktalende grønlændere ville føle sig udstødte og flytte til Danmark.

På denne baggrund kan to konklusioner drages: På den ene side er demokrati en uundværlig del af grønlandsk identitet; ingen kan forestille sig et fremtidigt Grønland, der ikke er demokratisk. På den anden side er der uenighed om, hvad demokrati er - eller rettere, hvad der afgrænser det fællesskab, der skal være demokratisk: Er det grønlandske demokrati for alle de mennesker, der bor i Grønland, eller er det for alle, der opfylder visse sproglige eller etniske kriterier, og derfor accepteres som grønlændere?

Der kan imidlertid også af debatindlæg og interviews, der støttede Enoksens forslag, læses en - mindre direkte artikuleret - forestilling om demokrati. Men i dette tilfælde blev der trukket på et diskursivt repertoire, der prioriterede demokratiets tætte forbindelse til et bestemt etno-nationalt fællesskab, hvis medlemmer har ret til at forme fællesskabets fremtid uden indblanding fra udefrakommende eller i det mindste ret til at stille betingelser for hvilke integrationskrav, udefrakommende skal leve op til.

## Udvikling: modernisering eller forfald

ret Spørgsmålet om, hvem der har ret til at indgå i et grønlandsk demokratisk fællesskab, kan besvares separat for hver enkelt indlæg i den del af sprogdebatten, der sivt repertoire af individorienterede demokrati- og nationsopfattelser. Må der kun tales grønlandsk, trækkes der på et diskursivt repertoire af etno-kulturelle demokrati- og nationsopfattelser.

af Inddrages derimod det andet modargument mod Enoksens forslag, kompliceres sagen: Udelukkelsen af dansksprogede fra samfundet i almindelighed og poliforringelse af kvaliteten af den demokratiske debat. En række avisledere og politikere fra de borgerlige partier viderefører argumentationskæden: I næste led giver en ringere debat ringere løsninger på konkrete samfundsproblemer og dermed mindre og dårligere udvikling af samfundet. Og hvis grønlandsk identitet ikke bare er karakteriseret ved sproget, men også ved udvikling, så er der etableret en alvorlig spænding i diskursen.

Under denne forestilling om dansk som forudsætning for udvikling findes en forestilling om nødvendig overensstemmelse mellem materiel og immateriel kultur, der var udbredt i funktionalistisk antropologi (Sørensen, 1994: 103ff., 125ff.; 1991: 187; jf. Neumann, 2002: 110). Knud Rasmussen, der indtog en unik stilling som velintegreret i såvel dansk som grønlandsk kultur og derfor på begge sider af skellet var en autoritet i spørgsmål vedrørende den modsatte side, drogi "silarssuarmulerssârutit" (1912-13) den kulturdarwinistiske konsekvens af forestillingen: Den eskimoiske kultur - hvor uovertruffen den end måtte have været til overlevelse i barske arktiske klima - havde nu udspillet sin rolle; som andre naturfolk måtte grønlænderne belave sig på at se deres kultur uddø til fordel for et moderne

Tre hundrede år efter Modargumentet om, at debatkvaliteten falder ved en udelukkelse refererer til en forestilling om dansk sprog som en forudsætning for viden og udvikling. Denne forestilling kan følges tilbage gennem 1950'erne og 1960'erne, hvor den eksplicit lå bag et udbredt ønske om mere undervisning i og på dansk (From et al., 1963: land i 1721] beskrev et samfund, hvor det grønlandske sprog var skiftet ud med dansk i takt med moderniseringen (Lynge, 1989).

samfund (Thomsen, 1998: 29).

5 Hjemmestyret kan på mange måder ses som en reaktion på denne forestilling og på den moderniseringspolitik, som koloniadministrationen - med støtte fra de naturromantik (Pedersen, 1997: 154ff.; Langgård, 2002: 180) - men også på baggrund af en lang tradition for at fremstille beskyttelsen af det oprindelige folks kultur som den humane danske kolonimagts egentlige rolle (Thomsen, 1998: 23) - skabtes i 1970'erne et modbillede, hvor "udviklingen" ikke var positiv men negativ: Udviklingen var dansk (Sørensen, 1994:101) og undergravede en oprindelig grønlandsk kultur og et oprindeligt grønlandsk fællesskab. Den ægte grønlænder var igen en fanger, der boede i en bygd (Sørensen, 1991: 189; Thomsen, 1998: 2lf.). Som en del af denne anskuelse, blev det grønlandske sprog set som truet af det danske (Langgård, 2003b: 231). Løsningen blev "grønlandisering".

## Udvikling som paradoks

På mange måder ligner denne oprindelighedsforestilling den klassiske nationali-

stiske figur: En gylden fremtid skal bygges, og den ynkelige nutid forlades ved at genfinde styrken fra en forbilledlig fortid (Smith, 199l: 161). Men forestillingen er - som andre, parallelle nationalistiske forestillinger - paradoksal. For det første fordi denne nye etno-nationale bevidsthed og ønsket om at genfinde en oprindelig kultur er afhængig af, at den oprindelige kultur delvist er gået uafvendeligt tabt: Først når den oprindelige kultur har optaget en række moderne, vestlige træk eksempelvis alfabetisering, massekommunikation, forestillingen om etnicitet, natonalitet og suverænitet - først da findes redskaberne til at konstruere den oprin- Men den nationalistiske forestilling om den forbilledlige oprindelighed er også paradoksal på en anden og mere nærværende vis: Modernisering og udvikling er nemlig en del af grønlandsk identitet; forestillinger om et fremtidigt grønlandsk samfund, der ikke har karakter af et moderne velfærdssamfund, vækker kraftig modstand. Fornok blev formanden for fagforeningen SIK, Jess G. Berthelsen, kendt i Danmark på bemærkningen om, at han "voksede op med fyringskul og en spand til at pisse og skide i" og var "parat til at leve sådan igen, hvis det er prisen for grønlandsk uafhængighed" (Bjerre og Nielsen, 1998). Men gentagne meningsmålinger viser, at skønt der er stort flertal for selvstændighed, så vil kun et forsvindende mindretal være selvstændige, hvis det koster på velfærden (Skydsbjerg, 2002).

delige kultur som en ting, der kan mistes (Eriksen, 1993: 128f.).

Det paradoksale forhold mellem modernisering og grønlandisering aktiveres ustandseligt i sprogdebatten. Dels fordi grønlandisering i sig selv er et uklart og modsætningsfuldt begreb. Dels fordi grønlandisering og modernisering, som ovenfor beskrevet, i sin historie er modsætningsfulde begreber - samtidig med at de

begge er uomgængelige i den aktuelle debat.

## Truslen mod sproget

raison d'etre Grønlandisering er - ligesom demokrati - et uomgængeligt begreb i enhver tale ansvaret for Grønlands fremtid (Tobiassen, 1995: 40f.). Men beslutningerne skal ikke bare geografisk flyttes fra København til Nuuk; de skal også grønlandiseres. Grønlandisering er et centralt, men samtidig et uklart begreb (Tobiassen, 1995; 52ff.). Betyder det, at beslutningerne skal tages af grønlændere? Og hvem kvalificerer sig i givet fald til at være grønlænder? Betyder det, at beslutningsprocessen skal foregå på grønlandsk? Eller er sproget ikke tilstrækkelig garanti for, at en

6 I mange indlæg i sprogdebatten - særligt fra politikere fra Siumut og IA, men også fra såkaldt almindelige mennesker - fremstår det danske sprog som en trussel. Men det er forskelligt, hvad det er, dansk sprog konstrueres som en trussel imod. I de mest udbredte trusselskonstruktioner udpeges dansk som administrations- og undervisningssprog som en trussel mod grønlandsk sprogs udvikling og

grønlandsk tankegang får gennemslag?

- Når sproget i administrationen og på andre uddannelseskrævende arbejdspladser er dansk, skades grønlandsk sprogs funktion gennem domænetab (jf. Arbejdsgruppen, 2001: 13).

- Når megen kommunikation i forvaltning og virksomheder foregår på dansk,
- Sermitsiaq, - Når danske tilkaldte og dansksprogede grønlændere "ikke gider" (Poulsen,
- krænkes det grønlandske sprogs stilling (jf. koalitionsaftalen mellem Siumut og IA, Sermitsiaq 13.12.2002: 18) - og derned Hjemmestyrelovens § 9, der fastslår, at "det grønlandske sprog er hovedsproget"
- (jf. Kleivan, 1999: 99f.).

Sermitsiaq, I næste led er det grønlandske sprogs funktion, stilling og status en forudsætning 109).

7 Løsningen på disse problemer er en grønlandisering, så grønlandsk identitet kan opretholdes. Men problemet - dansk sprog - er kun et problem, fordi det grønlandske samfund for at være ægte grønlandsk må være enkeltsproget. Denne forestilling er tæt beslægtet med Herders idé om, at hvert folk er historisk unikt, og at det enestående kommer til udtryk i dets sprog. Og det er måske ikke overraskende, at forestillingen om "eet folk, eet sprog" er central for et samfund, der har

## Truslen mod den grønlandsktalende

Grønlandsk sprog som sådan ses som direkte truet af dansk sprog. En anden trusselskonstruktion, som særligt høres fra Siumut'ere, IA'ere og fagforeningsfolk, fremstiller dansk sprogs stilling i administration og uddannelse som en trussel mod enkeltprogede grønlandsktalende individers interesser: Det er svært eller umuligt at blive serviceret af det offentlige og af erhvervsvirksomheder, at få en uddannelse eller få et job, hvis man er grønlandsksproget - fordi "systemet" er dansksproget. Hvor den mest udbredte konstruktion - dansk sprog som trussel mod grønlandsk sprog - entydigt peger mod grønlandisering, åbner konstruktionen at dansk sprog som trussel mod individuelle enkeltsprogede grønlandsktalendes interesser for to løsninger: Grønlandisering eller bedre danskkundskaber.

ret er (Sermitsiaq, blive betjent på sit eget sprog i sit eget land - hvorved løsningen mere entydigt er sproglig grønlandisering af uddannelsessystemet, administrationen og virksomhederne. Formodentlig skal valget af Hans Enoksen til først formand for Siumut og siden landsstyreformand ses i dette perspektiv, nemlig som en insisteren på, at det i et grønlandiseret Grønland skal være muligt at opnå samfundets højeste stillinger som enkeltsproget grønlandsktalende. Dermed bliver kombinationen af Enoksens personlige egenskaber og politiske status symbol på hele grønlandandre unge, som forlod Itilleq [hjembygden] for at lære dansk og tage en uddan-

Dansk som trussel mod den enkeltsprogede grønlandsktalendes individuelle

interesser kan imidlertid også fortolkes ind i den moderniseringsfigur, der omtal- af i af tes ovenfor: For at klare sig i en moderne verden, er det nødvendigt at lære dansk. · Denne forestilling, hvor løsningen er bedre danskundervisning, findes typisk i avisernes ledere og hos de mindst grønlandiseringsorienterede politikere, men også nelsesmuligheder.

af Grønlandisering kan altså konstrueres som primært et spørgsmål om sprog. fremtidigt Grønland skal være et velfærdssamfund. For velfærdens institutioner kræver veluddannede medarbejdere - og uddannelse kræver danskkundskaber. Danskkundskaber og uddannelse kan man godt have med grønlandsk som modersmål. Det er, som artiklen vender tilbage til, bare ikke hovedreglen i Grønland i dag.

## Grønlandisering, velfærd, selvstændighed

i Der er derimod ikke enighed om, hvilke kriterier der afgrænser den nationale identitet, der ligger til grund for fællesskabet og dermed for demokratiet. Det sproglige kriterium, der har været set som retningsgivende op igennem det tyvende århundrede, er ikke entydigt gyldigt, for ønsket om velfærd og selvstændighed undergraver det: For at opnå velfærd og selvstændighed er der nemlig brug for de ressourcer, dansktalende grønlændere har - primært i form af den uddannelse, de ressourcer kan aktiveres ved at udvide grønlandsk identitets rummelighed til at omfatte ikke-grønlandsktalende, eller om en aktivering af de ikke-grønlandsktalendes ressourcer forudsætter, at de lærer grønlandsk.

For at opsummere: Grønlandsk identitetsdiskurs bygger på en enighed om, at det er væsentligt at have en national identitet, og at grønlandskhed - i modsætning til danskhed - er et væsentligt element i denne identitet. Der er endvidere enighed om, at Grønland skal være et demokratisk velfærdssamfund på vej mod selvstændighed.

## Sprog som kriterium

i Spørgsmålet om enkeltsprogede dansktalende grønlændere fyldte en del i sprogdebatten i valgkampen op til landstingsvalget i 2002. Som ovenfor beskrevet opfattedes Hans Enoksens forslag om at forbyde dansk fra Landstingets talerstol som et angreb på dansktalendes demokratiske rettigheder. I denne debat blev der lændere.

Skellet mellem tilkaldte danskere og dansktalende grønlændere er ikke - og kan i sagens natur ikke blive - skarpt. Fra den danske debat kendes spørgsmålet om, hvorvidt begreber som anden- og tredjegenerationsindvandrer er mere meningsfulde end begreber som nydansker og dansk-tyrker. Når det skal undersøges, hvordan det grønlandske sprog fungerer som kriterium for afgrænsning af grønlandsk identitet, er spørgsmålet om (dansksprogede) børn af indvandrede danskere og blandede ægteskaber imidlertid kun eet af de relevante spørgsmål. Et andet spørgsmål er, om man som indvandrer - med dansk eller anden baggrund kan blive grønlænder, for eksempel ved at lære at tale grønlandsk? Et tredje spørgsmål er, om en grønlænder kan blive så dansk (for eksempel sprogligt), at han/hun holder op med at være grønlænder?

## Kan man krydse grænsen?

I Grønlands nordligste bygd, Siorapaluk, bor en japaner, der har lært sig grønlandsk® og lever som fanger (Saxgren, 2003). Det er naturligvis begrænset, hvor meget der kan udledes af et enkelt eksempel. Men i det mindste tyder det på, at opfylder man sprogkriteriet - såvel som det erhvervskriterium, der nedtonedes i starten af århundrede, men fik en opblomstring som ideal i 1970'erne - så kan man tilsyneladende blive accepteret som grønlænder. Men langt de fleste indvandrere i Grønland kommer fra Danmark, og for dem er vejen længere end for en

af En identitet er afhængig af forholdet til en Anden for at kunne dannes. Denne erkendelse findes i så forskellige tankeretninger som freudiansk psykoanalyse og hegeliansk dialektik (Butler, 1997: 26). I de seneste årtier har forskellige grene af samfundsvidenskaben - fra antropologien til politologien - i spørgsmålet om identitet særligt ladet sig inspirere af postmoderne og poststrukturalistisk filosofi og sociologi (Hall, 1996; Laclau, 2002b; Vermeulen og Govers, 1994: 5). I poststrukturalistisk teori formuleres forholdet mellem Selv og Anden undertiden som forholdet mellem en identitet og dens konstitutive ydre (Laclau, 1990: 17; Torfing, 1999: 299); identiteten kan kun findes ved, at der foretages en afgrænsning og sin eksistens.

japaner: At gøre en dansker til grønlænder ville indebære, at den grænse, der definerer grønlandskhed - nemlig modstillingen med dansk - krydses.

9 Samtidig er afgrænsningen kontingent; den er ikke naturgiven og kunne have været foretaget anderledes. Det kræver derfor et stadigt diskursivt arbejde at opretholde afgrænsningen; for at de kategorier, vi bruger til at skabe orden i vores sanseindtryk, ikke skal kollapse, må der værnes om dem (Neumann, 2001: 33). Hvis en dansker uden videre far lov at erklære sig for grønlænder, så er grønlandsk identitet i fare for at blive opløst. Man er nødt til at havde visse kriterier som

Barth (1969) gør opmærksom på, at såvel kategoriseringen af bestemte individer som hvilke kriterier, kategoriseringen foregår efter, kan skifte over tid - og understreger derved, at det er selve den kontingent trukne grænse og tilskrivningen af social mening til den, der er afgørende for identiteten, snarere end dens indhold. I Grønland synes kriterierne netop at forskydes, således at grænsen kan opretholdes: De fysiognomiske træk er i kraft af blandede ægteskaber i mange utrænet dansk øje ville have gættet det. Den materielle kultur i Grønland er for store dele vanskelig at skelne fra en amerikaniseret, vestlig standardforbruger-

tilfælde udviskede - og man kan godt være accepteret som grønlænder, uden at et kultur. Tilbage er sproget.

Men selvom sproget på sin vis udpeges som et afgørende kriterium, bliver danskere, der lærer sig grønlandsk, ıkke til grønlændere at den grund. Grænsen for- skydes, eksempelvis når Asii  Chemnitz  Narup og Aqqaluk Lynge, begge landstings­ medlemmer for IA, er refereret for at spørge, om dansksprogede blot har et ønske om at lære grønlandsk som et praktisk redskab i hverdagen, eller der er tale om et oprigtigt ønske om at  blive en del af den grønlandske identitet og kultur 01.11.2002:  4).

Og grænsen forskydes, når særligt symbolske træk af den traditionelle, materi­ elle kultur vender tilbage som nye eksaminer, der skal bestås: Ligesom nordmæn­ dene klapper, når indvandrere tager deres første skridt på ski, nikkes der anerken­ dende, når en dansker tager for sig af det vil sige grønlandsk mad som (hvalhud) eller rå sællever (jf. Kleivan, 1996). Måske kan en dansker aldrig blive grønlænder? Måske må målstregen forskydes, fordi en overskridelse vil undergrave den grænse, der stiller danskheden op som konstitutivt ydre for grønlandskheden?

## Dansktalende grønlændere

Måske kan en dansker aldrig blive grønlænder - grænsen fra Anden til Selv er uoverstigelig. Men kan grænsen overskrides den anden vej? Kan en grønlænder blive så dansk, at han/hun holder op  med at være·  grønlænder? Dette spørgsmål kan belyses af de dele af sprogdebatten, der handler om dansksprogede grønlændere.

I debatten om retten til at tale fra Landstingets talerstol blev skellet mellem tilkaldte danskere og dansktalende grønlændere sjældent forsøgt draget; danskta­ lende grønlændere blev uden videre placeret på den danske side af skellet, efter­ som sproget var skillelinien. Skellet blev derimod - mere eller mindre eksplicit draget i to andre debatter: for det første i den udløber af debatten om Landstingets talerstol, der handlede om de dansksprogedes bidrag til den demokratiske debat. For det andet blev skellet draget endnu tydeligere i den deldebat, som  - initieret af den nydannede forening gldk-handlede om eksklusionen af enkeltsprogede dansk­ talende grønlændere. Disse deldebatter handlede nok om dansksprogedes rettig­ heder og accept, men også om de ressourcer, dansksprogede besidder og samfun­ det behøver.

## Debatten om eksklusion af dansktalende

Debatten om eksklusion af enkeltsprogede dansktalende grønlændere tog fart, da en initiativgruppe annoncerede et debatmøde, .der- hvis interessen var til stede skulle lede til stiftelsen af gldk. Foreningen fremstod i debatten som en forening for dansktalende grønlændere, men har efter sine formåls- og medlemsparagraffer et bredere sigte, nemlig at kvalificere og nuancere sprogdebatten ved at skabe rum for alle sproggrupper.

Den deldebat, der lanceredes ved det indledende debatmøde, tog udgangspunkt i  mulighederne for at lære grønlandsk:  En gruppe grønlændere havde ikke lært grønlandsk, fordi deres forældre - grønlandske eller blandede ægtepar - havde prioriteret dansk af  hensyn til barnets uddannelsesmuligheder.  Prioriteringen  havde været samfundssanktioneret, både i den forstand, at udvikling og uddannelse som nævnt ovenfor - var knyttet til dansk sprog, og i den forstand, at der i perio­ den havde været særskilt undervisning af dansk- og grønlandsksprogede børn.

Debatten sammenvævedes hér med de overvejelser om pædagogiske virkemidler og tilbud, der blev nævnt ovenfor i relation til mulighederne for at lære dansk, i form af deldebatter om folkeskolen, en eventuel friskole og efteruddannelsesmuligheder. Men debatten fortsatte også af to andre spor: For det første en deldebat, der fokuserede på de individuelle konsekvenser af eksklusionen i form af blokeringer for at lære mere grønlandsk. Og for det andet en deldebat om de samfundsmæssige konsekvenser af eksklusionen i form af mistede ressourcer.

## Assimilation, integration, accept

På overfladen var kravet nok bedre muligheder for at lære grønlandsk. Men det underliggende krav fra gldk - som avisere støttede på lederplads - var altså, at dansktalende grønlændere skal accepteres som fuldgyldige grønlændere. Denne accept var tydeligvis ikke til stede bag kravet om en rent grønlandsksproget talerstol i Landstinget, og gldk fandt den endnu mindre udtalt i hverdagens politiske diskurs.

En række grønlændere taler ikke grønlandsk. I tråd med grønlandiseringskravet er løsningen på det problem umiddelbart - ifølge en række læserbreve - at de skynder sig at få lært det. Svaret fra gldk på denne opfordring formuleredes på to niveauer: Det direkte svar var, at mange dansktalende grønlændere har prøvet at lære grønlandsk, efter de er blevet voksne. Og de fleste har efter en opvækst blandt grønlandsktalende et "grønlandsk til køkkenbrug" at tage udgangspunkt i, så i forhold til danske tilkaldte burde de have et forspring. Men - fortsatte svaret - de har en psykisk blokering, der er udløst af den manglende accept som fuldgyldig grønlænder, og som forhindrer, at de tør kaste sig ud i at bruge sproget offentligt.

Landstingsmedlem Asii Chemnitz Narup (IA) fremlagde på det indledende møde før dannelsen af gldk et forslag til integrationspolitik. Forslaget har eksplicit som forudsætning, at integration - eller re-integration, som det hedder, når der er tale om dansktalende grønlændere - kræver sproglig assimilation. ° Ligesom det danske sprog på samfundsniveau er en fejl i forhold til et ægte grønlandsktalende Grønland, så er grønlændere, der ikke taler grønlandsk, grønlændere med en fejl. Svaret fra gldk til Narup lød, at de dansksprogede grønlændere allerede betragtede sıg som velintegrerede; de manglede bare at blıve accepterede: De var kke grønlændere med en fejl - fejlen var, at de ikke af grønlændere blev accepteret som grønlændere.

## Kulturel identitet som essens

Det er vanskeligt i grønlandsk identitetsdiskurs at få accept af den opfattelse, at en grønlænder, der ikke taler grønlandsk, godt kan være en rigtig, fuldgyldig grønlænder alligevel. Når det er tilfældet, hænger det sammen med en udbredt forestilling om kultur og identitet som essens (Sørensen, 1994: 168ff., 176ff.): Inden i enhver person findes en kerne, der udgør den rigtige person, som den virkeligt ville være, hvis den fik lov - og inden i enhver kultur findes en kerne, der udgør den rigtige kultur, som den ville se ud, hvis den kunne udfolde sig frit. Når det om en person hedder, at han/hun ikke taler "sit" sprog, peger det på, at sproget er en del af denne kerne.

1,

11 Samtidig nedarves den kulturelle keme: Det kræver mindst en grønlandsk forælder at være grønlænder (Kleivan, 1999: 98). Derfor kan en dansker aldrig blive grønlænder. Og en grønlænder, der kun taler dansk, kan nok blive for dansk, men aldrig så dansk, at han/hun holder op med at være grønlænder. Så en dansktalende grønlænder - eller bare en grønlænder, der som alle grønlændere lever i en dansk-

inspireret af nyere antropologi og sociologi - ikke at betragte såvel kultur som

identitet som en fast kere, man kan miste og lede efter, men som en proces (Frello, 2003). Kultur og identitet bliver hermed noget, man løbende skaber i omgangen med andre - på baggrund af hvem man var, og hvad man lavede i går. Dette alternativ er imidlertid stort set ikke til stede i grønlandsk identitetsdiskurs.

## Velfærden og dansksprogedes ressourcer

En række grønlændere taler ikke grønlandsk - og de accepteres derfor kun som grønlændere med en fejl. I første omgang er det naturligvis deres eget problem. Men i en delebat i sprogdebatten blev den manglende accept også italesat som et samfundsproblem. Som nævnt i forbindelse med deldebatten om dansk fra Landstingets talerstol, pegede gldk på det problem, at den demokratiske debat gik glip af de kundskaber og den viden, dansksprogede måtte have. Forestillingen lå også til grund for alle partiers indlæg i landstingsdebatten om et forslag om at give mulighed for efteruddannelse i grønlandsk og dansk sprog på de grønlandske højskoler. Problemet med de dansksprogedes manglende bidrag for kvaliteten af løsningen af samfundsproblemer ligger i, at de, der opnår en videregående uddannelse, ofte er primært dansksprogede (Skydsbjerg, 2001; Lund og Nathanielsen, 2001).

Mere direkte effekt for velfærdssamfundet får eksklusionen af de dansksprogede, hvis det betyder, at deres arbejdskraft slet ikke kommer den grønlandske velfærdsstat til gavn. En undersøgelse at de grønlandske studerendes sprogkundskaber og fremtidsplaner tegnede i den forbindelse et dystert perspektiv. En stor del har betænkeligheder ved at vende hjem til Grønland netop med henvisning til den forventede manglende accept på grund at mangelfulde grønlandskundskaber (Lund og Nathanielsen, 2001; jt. Bryld, 2002). I næste led står også Grønlands fremtidige selvstændighed på spil: Uden de dansksprogedes ressourcer vil der være endnu længere vej, til at Grønland kan gøre sig håb om at bemande et selvbærende velfærdssamfund. På den vis konstrueres sprogkriteriet i modsætning til velfærdsog selvstændighedselementere i grønlandsk identitet.

## Konklusion: grønlandsk identitet - mere og mindre end sprog

sætning, der oftest artikuleres i relation til sprog. Men sprogkriteriet er ikke uomgængeligt: På den ene side er det vanskeligt, måske umuligt, for danskere at krydse grænsen og blive grønlænder, selv hvis man lærer grønlandsk. På den anden side kan der dispenseres fra sprogkravet - men kun på forventet efterbevilling: Er en af eller begge ens forældre grønlandske, kan man nok accepteres som grønlænder, men den fejl, at man ikke taler grønlandsk, bør rettes.

Samtidig er sprogkriteriet ikke det eneste definerende element i grønlandsk identitetsdiskurs. Der kan ikke dispenseres fra, at Grønlands fremtid er som et demokratisk velfærdssamfund på vej mod selvstændighed. Men det kan diskuteres, hvordan elementet "demokrati" defineres, og dermed hvordan den grønlandske identitet afgrænses. Og kravene om velfærd og selvstændighed står i et problematisk forhold til sprogkriteriet.

## Hvilken selvstændighed -

## og  for hvem?

Grønland ønsker selvstændighed. Og Grønland ønsker velfærd. I den grønlandske selvstændighedsdebat bliver de to ønsker ofte stillet over for hinanden som et valg: Man kan ikke blæse og have mel i munden samtidig. Sprogdebatten sætter fokus på et problem, der gør valget endnu mere umuligt: Hvis selvstændigheden skal skabes udelukkende på grønlandsk, bliver opgaven uoverkommelig. Ekskluderes de dansksprogede, der identificerer sig selv som grønlændere, ekskluderes en stor del af den uddannede arbejdskraft, der skal bære selvstændigheden og velfærden.

Demokraatits Det har i den grønlandske debat været foreslået, at den tætte kobling mellem den kulturelle og den politiske identitet kobles fra hinanden. Selvom standpunktet har været marginaliseret i den offentlige debat, kan man af og til finde det formuleret eksplicit (jf. Lynge, 1999). Selvstændighedsbestræbelserne skulle herefter nedtones til fordel for en permanent underordnelsesrelation til Danmark med henvisning til Grønlands lille befolkning og udsatte geografiske position (jf. Hansen, argumenteret tilsvarende i selvstyredebatten. I betragtning af den vidt forskellige samfundsmæssige virkelighed, der opleves i de to lande på hver sin side af Atlanten sat spiller så væsentlig en rolle i grønlandsk identitetsdiskurs - vil en sådan afkob-

Man kan også forestille sig en anden afkobling, hvor der gives afkald på det absolutte krav om grønlandsk sprog som forudsætning for grønlandsk kulturel

- og i betragtning af, at erindringen om den koloniale underordnelsesrelation fortling næppe i overskuelig fremtid kunne afslutte selvstændighedsbestræbelserne.

12 identitet, uden at det berører malet om et selvstændigt Grønland. Eksempelvis kan gldk's argumentation læses sådan: Den etniske grænse mellem dansk og grøn-

hvis projekt for sproglig assimilation af de dansksprogede skulle lykkes - ja, så vil Grønland fortsat være afhængig af at være et to- eller tresproget samfund. Et sprogområde på 56.000 mennesker er simpelthen ikke stort nok til at rumme et uddannelses- og videnssystem, der kan bære et moderne velfærdssystem (Langgård, 2003a). Men kravet om sproglig renhed er en spændetrøje, Grønland selv har valgt ved at lade sig forblænde af den etsprogede nationalstat, Danmark, man har som forbillede. Den debat om universitetsforskningens publikationssprog, der er afledt af den danske kulturministers udspil til en sprogpolitik, er ved at lære Danmark, at fem mio. mennesker ikke er nok til at undgå domænetab. Grønland har som de facto tosproget samfund et forspring i forhold til Danmark i den omstillingsproces, hvis man vel at mærke erkender tosprogetheden som en ressource.

Det grønlandske samfund står under alle omstændigheder over for en enorm uddannelsesopgave. Skal den opgave kunne løftes, kræver det, at alle ressourcer aktiveres - og det sker bedre ved at arbejde for at udvikle en grønlandsk identitet, der er rummelig og fremadskuende, end en, der er eksklusiv og tilbageskuende. En sådan identitet må acceptere flere sprog som en betingelse for og fordel i arbejdet for velfærd og selvstændighed. Accept af en persons værdi - grønlandsksproget, dansksproget eller tosproget - er et bedre udgangspunkt for indlæring af sprog end eksklusion.

## Epilog

I den gamle grønlandsk-danske ordbog fandtes opslaget kalatdlivok': en, der kender eller er fortrolig med grønlændernes skikke (Schultz-Lorentzen, 1926: 131). Det opslag gav mening, dengang dansk kultur blev set som overlegen i forhold til grønlandsk. Dengang var det - i kraft af den kulturelle overlegenhed - muligt for en dansker at forstå og beherske grønlænderens kultur. I nyere ordbøger er opslaget forsvundet. Måske fordi kulturerne nu betragtes som ligeværdige - og lige

uudgrundelige.

På den ene side tyder Hans Enoksens sejr ved landstingsvalget i 2002 ikke på, at et sådant identitetspolitisk skifte er lige om hjørnet. På den anden side accepterede et samlet landsting, at den nyvalgte Per Skaaning fra Demokratit holdt sin jomfrutale på dansk. Og landstingets forretningsorden blev ikke ændret. Mere overordnet optattes situationen fortsat som uatklaret: Da gldk på et debatmøde 1 forsommeren 2004 efterlyste en sprogpolitik, var Landsstyrets svar at bebude en

Men hvis relativismen på den måde har taget essentialismen i hånden og forvandlet kulturerne til lukkede, selvberoende størrelser i vore hoveder, så kan vi ikke håbe på at opnå reel indsigt på tværs af grænsen mellem dem. De mennesker, der bliver placeret på grænsen, vil blive tvunget til at vælge, uanset om de vil det eller ej, og uanset om deres valg bliver accepteret eller ej. Grønland har som et af de mest fredelige multietniske samfund i verden de bedste forudsætninger for at bevise, at det kan lade sig gøre at undslippe den fælde. Men skal det ske, kræver det, at det multikulturelle samfund skifter "from culti-parading to multi-relating" (Baumann, 1999: 91).

Skal belserne kan fremmes, må den dobbeltsprogede elite formulere et politisk projekt, der tegner en fremtid, som såvel de grønlandsksprogede som de dansksprogede grønlændere kan se sig selv i. Skal alle sproggrupper kunne rummes, kræver det et opgør med den essentialistiske identitetsopfattelse, at der i ethvert menneske ligger en kulturel kerne, der ikke kan forandres.

## Noter

1. Forfatteren takker Rikke  Albrektsen, Agnes Egsbjerg, Mikaela Engell, Pram Gad, Kaja Jacob­ sen, Karen Heilmann Lennert, Mads Emil Lidegaard, Christina Møller og Bo H. Svane samt

- Politicas dommerpanel og redaktion for værdifulde kommentarer til forskellige af artiklens elementer i forskellige stadier af dens tilblivelse. Fejl og mangler forbliver naturligvis forfatterens.
2. Dokumentation for analysen i form af referencer til indlæg i Landstingets forhandlinger og de analyserede aviser findes i Gad (2004), hvor også en række metodiske og analysestrategiske konsekvenser at atgrænsningen at empirien behandles. Samme sted overvejes den problematik, der er afledt af, at analysen bygger på den dansksprogede del af en dobbeltsproget debat, der formelt løber parallelt i oversættelse. Endelig redegøres for det epistemologiske udgangspunkt, der retfærdiggør artiklens konstruktion af identitet som diskurs og talehandlinger. Dette udgangspunkt er baggrunden for, at der ikke i artiklen er forsøgt en kvantificering af udsagnene i debatten - i stedet søges kvalitativt aftegnet relevante dele af grønlandsk identitetsdiskurs.
- Atassut Siumut Inuit Ataqatigiit Kattusseqatigiit Arnat Partiiat Demokraatit de radikale løsrivelsesfortalere (Dahl, 1986). Hvor de tre partier oprindeligt kunne ordnes på en højre-venstre-skala i samme rækkefølge, er billedet i dag mere kompliceret. Dels indtager det oprindeligt marxistisk-leninistiske IA nu jævnligt meget markedsorienterede standpunkter, mens det borgerlige Atassut forsvarer kraftige hjemmestyresubsidier. Dels er der ganske stor variation blandt hvert af partiernes repræsentanter, såvel hvad angår økonomisk som identitetspolitik. mod fremstod i valgkampen som det mest danskvenlige parti og fik fem af landstingets 31 mandater. Siumut fikti, IA otte, Atassut syv og Kattusseqatigiit et enkelt mandat.
5. G-50 og G-60 er betænkningerne fra Grønlandskommissionerne af 1950 og 1960. Særligt G-60 bruges i den politiske debat som afstandtagende betegnelse for politiske tiltag, der ses at fremme et mere centraliseret bosætningsmønster.
4. To forskellige eksempler på sådanne tilgange findes i Brubaker (1992) henholdsvis Hansen og Wæver (2002).
- Kalaaleq, og til gennemslag i den debat, der også føres på eller oversættes til dansk (jf. Langgård, 2003b).
- Folketingets Nammineqikke 7. Artiklen skylder Mikaela Engell denne iagttagelse. Spejlingen ses i deldebatten om Landstingets
- kalaa/lit-identitet syn Thule-befolkningen - der kalder sig inughuit - taler et særligt inuit-sprog. Formodentlig taler den velintegrerede japaner til daglig dette sprog. Om inughuit er et særligt folk og/eller en del af se i øvrigt Langgård (1999).
- "Fortvivl nu ikke søstre  I Skønt vejen synes lang I Vi når jo nemlig det vi vil I  Hvis vi enes denne gang I Og skal vi over flere bjerge I Tager vi hinanden med I For hovedsagen er trods alt I Vi skal samme sted [sic]", findes på http://www.nanoq.gl/tema.asp?page=tema&amp;objno=24776 (besøgt 29.09.2003).
9. Hermed adskiller forholdet mellem grønlandsk og dansk i Grønland sig fra eksempelvis forholdet mellem tysk og dansk i Sønderjylland. Hér kan det i dag afgøres om en person er dansk eller tysk alene ved at spørge, hvad han/hun føler sig som.
11. Derfor også den utilpashed, det vækker hos publikum, når tidligt bortadopterede "grønlandske" bøm uden erindring om "deres" land, ikke giver udtryk for savn eller splittelse - men blot almindelig nysgerrighed.
- til i

med engelsk som middel til udvikling (jf. Engell, 1982: 168f.). Engelsk sprog konstrueres i den forbindelse på en række forskellige måder: For det første kan en opprioritering af engelsk fortolkes - i forlængelse af dansk - som en kvalifikation, der giver mulighed for udsyn, uddannelse, jobs og erhvervsudvikling. For det andet kan en opprioritering af engelsk ses som en trussel mod det grønlandske sprog og mod enkeltprogede grønlænderes interesser. Også her indfortolkes enundervisning kan også - for det tredje - bruges til opnå det bedste af begge verdener; engelskkundskaber giver udvikling, men uden at vi udsætter grønlandsk identitet for den undergravende danske Anden.

## Litteratur

- A/G (årgang 2002). Udkommer to gange ugentligt, Nuuk
- . Oqaasileriffik/KlIP.
- Bartelson, Jens (1995). A Genealogy of Sovereignty, Cambridge: Cambridge University Press.
- Baumann, Gerd (1999). The Multicultural Riddle. Rethinking National, Ethnic and Religious Identities, London/NY: Routledge.
- Barth, Frederik (1969). "Introduction", pp. 9-38 in Frederik Barth (ed.). Ethnic Groups and Boundaries. The Social Organization of Culture Difference, Boston: Little, Brown &amp; Co.
- Bjerre, M. og Nielsen, K.E. (1998). "Han vil sende danskerne hjem", interview med J.G. Berthelsen, Berlingske Tidende, 08.06., p. 6.
- Bryld, Tine (2002). Hjemmestyrets Bøm-årgang '79, København: Aschehoug/Nuuk: Atuakkiorfik. Butler, Judith (1997). Excitable Speech: a politics of the performative, New York: Routledge.
- Brubaker, Rogers (1992). Citizenship and Nationhood in France and Germany, Cambridge, MA: Harvard University Press.
- Dahl, Jens (1986). Arktisk selvstyre. København: Akademisk Forlag.
- Edley, Nigel (2001). "Analysing Masculinity: Interpretive Repertoires, Ideological Dilemma and Subject Positions" ",ch. 5 in Margareth Wetherell et al. (eds.), Discourse as Data, London: Sage Publications.
- i havns Universitet.
- Eriksen, Thomas Hylland (1993). Etnicity and Nationalism. Antropological Perspectives, London: Pluto.
- Forchhammer, Søren (2001). "Det danske, det grønlandske og den store urbanisering", Grønland, årgang 49, nr. 4-5, pp. 172-176.
- i dier.
- From, F. et al. (1963). Samarbejdsproblemer mellem grønlændere og danskere i Vestgrønland, København: Udvalget for Samfundsforskning i Grønland.
- Grønlands Landstings Forhandlinger. Fortryk af samlingerne i 2002, www.nanoq.gl, besøgt augustseptember 2003.
- Gad, Ulrik P. (2004). Dansksprogede grønlænderes plads i et Grønland under grønlandisering og modernisering. Den grønlandske sprogdebat som identitetspolitisk forhandling, speciale, Institut for Statskundskab; guldmedaljeopgave, ed Det humanistiske Fakultet, Københavns Universitet. gldk (2003). www.gldk.gl, 25.09.2003.
- Hall, Stuart (1996). "Introduction: Who Needs "Identity"?", pp. 1-17 in Stuart Hall and Paul du Gay (eds.), Questions of Cultural Identity, London: Sage Publications.
- Hansen, Lene (2000). "The Little Mermaid's Silent Security Dilemma and the Absence of Gender in the Copenhagen School", Millennium, Vol. 29, No.2, pp. 285-306.

- European Integration and National Identity:  The Challenge of the Nordic States,
- Cultural and Social Research in Greenland 95196. Essays in honour of Robert Pe­ tersen,
- Inuit, kultur og samfund en grundbog eskimologi,
- New Reflections on the Revolution of Our Time,
- Det radikale demokrati diskursteoriens politiske perspektiv, Laclau, Ernesto (2002a). "Hvorfor betyder tomme udtryk noget i politik?", pp. 135-147 i Ernesto deriksberg: Roskilde Universitetsforlag.
- Det radikale demokrati diskursteoriens politiske per­ spektiv,
- Grønlandsk kultur- og samfundsforskning 1998/99, Langgård, Karen (1999). "Vestgrønlændernes syn på østgrønlænderne gennem tiden", Ilisimatusarfik/Atuagkat.
- Grønlandsk kultur- og samfundsforskning 2000/01. Ilisimatusarfik/ Atuagkat.
- Demo­ krati og magt i Grønland, Langgård, Karen (2003a). "Magt og demokrati - og sprog",
- Purism in minor languages, endangered languages, regional languages, mixed languages. Papers  from the  conference  on "Purism in the  Age of Globalisation Bremen, September 2001, Langgård, Karen (2003b). "Language policy in Greenland", pp. 225-256 in J. Brincat, W. Boeder
- Sprogbrug hos grønlandske studerende, Polarfronten/3\_01/Sprograpport.html, besøgt december 2001.
- Tre hundrede år efter,
- Selvstændighed for Grønland?,
- Mening, Materialitet, Makt,
- European Integration and National ldentity: The Challenge of the Nordic States,
- Grønlandsk kultur· og samfunds forskning 97, Pedersen, Birgit Kleist (1997). "Den ædle vilde som projekt. Synet på forfædrene i den grønlandske
- Politiken, Den grønlandske Ordbog: grønlandsk-dansk,
- Betænkning afgivet af Selvstyrekommissionen, Hjemmestyre.
- Sennitsiaq
- Hvem får en uddannelse? En undersøgelse af de forhold,  der er bestemmende for unges påbegyndelse og gennemføre/se af uddannelser, Direktoratet for Kultur, Uddannelse, Forskning og Kirke.
- Sermitsiaq,
- National ldentity,
- Tidsskriftet Antropologi,
- Magt eller afmagt? Køn, følelser og vold i Grønland; Akademisk Forlag.

- Den Jyske historiker, grønlandskhed",
- Fremad, opad. Kampen for en moderne grønlandsk identitet, Rhodos.
- Fra danisering til grønlandisering. Forventninger og realiteter om grønlandisering. En analyse af  hjemmestyrets grønlandiseringspolitik, for Administration, Ilisimatusarfik.
- New Theories of Discourse-Laclau, Mouffe and Zilek, The Anthropology of Ethnicity. Beyond "Ethnic Groups  and Boundaries", Amsterdam: Het Spinhuis.
- Theories of Nationalism. A Critical lntroduction,