Allegorikernes litani - et svar
Forfattere: Jørgen Holmgaard
Tidsskrift: kok (1990-11-16)

figur  for  skriftens  eget  skriftbillede. Det diskuterer Holmgaard  iniidlcrtid ikke. I stedet  g5r  han  kulturanalytisk til vzrks. Dvs.  han gir efter man'en, ikke efter bolden  i skriftspillet. Skriften g@res  til  en allegori  over  en personlighed,  der  er  i  vildrede  med  sit

eget  liv.

9. Se hcrom  min  »Hvad bliver  der af kritikken  nar det  bliver  postmoderne at  v z r c  moderne?«  i  »K&amp;K« no. 6566.
10. Dette  er  strengt  Laget  et  meget forkortet udsagn. Den dekonstruktive orientering  mod  inLertekstuelle  relationer  rcprzscritercr  en art subversiv lxsning af den modsatte  l~sning, nemlig subjekt-objekt lzsningen. Det betyder,  at  det er  indenfor  denne ramme Cfranie), intertekstualitet  kan promoveres som kritisk begreb. Men det  betyder ikke,  at den  intertekstudle lzsning ophzver det problem, som  den  sproglige  og  litterzre  referentialitet udg@r -og som niotivcrer subjekt-objekt  Izsningen.  Problemet ved  refcrentialiteten  er,  at  den  fastIzgger kausaliteter  og opretter  éntydighcder. AltsS lukker  teksten.  OgsS den  dekonstruktivc tekst  lukker  sig -og  kan  kun  oplirrve  problemet  ved hele  tiden at  rette  blikket  niod  sin egcn tckstmzssighed.  Hvilket vil sige mod den retning, den kritiske diskurs tager, nar den  ikke  fanger den  tckst, den omhandler eller rammer det mil, den  sigter efter -som ikke mindst  de Man og Barbara Johnson har  undcrstreget.

11.  De Man skriver: »Wc [ic. konsor- tiet  af  litteraturkritikkere/ cbo]  may no longer be hearing too much about relevante but we keep hearing a great deal about  reference, about  the  nonverbal  »outside«  to  which  language refers, by which it  is conditioned  and upon which it acts. The stress falls not so  much  on  the  fictional  status  of literature [hvoraf man ser, at de Man ikke har lzst Grodal/cb@] ... but on the interplay  bctween  these  fictions  and categories  that  are said to partake of reality,  such  as  the  self,  man,  society ...N (»Semiology  and  Rhctoric~, in Allegmies uf Reading, Yale UP, p. 3).

J~rgen Holmgaard

## Allegorikernes litani -et svar

En  artikel,  som  jeg publicerede i K&amp;K65-66, har fremkaldt en smigrende  opmzrksomhcd  fra  Claus  Bratt astergaards side.  Min  artikel  handlede  blandt  mere  andet  om  post-68 marxismens  forestillinger  om,  at  de standende  samfundsmzessige ogfilosofiske modsigelser ville kunne ophzves i  et  socialistisk  samfunds  ultimalive forsoning af subjekt og  objekt,  af teori og virkelighed m.v. Artiklen var kritisk  over  for  disse  tankegange  «g forsdgte at forsti nogle af de  sandsynligt arsagcr til, at  dc i sin tid vandt sA

## K M DEBAT

stzrkt  frem. Artiklen  handlede  ogsa om, hvorledes  disse  tanker  i  80'erne blev  allfist  af  nogle  helt  andre rclativistiske holdninger og teorier, der var .systematisk skeptiske over for enhver naiv  forandringstro og  enhver  naiv erkendelsesrealisme. I den forbiildelse blcv den sakaldte dekonstruktion rost Tor  sit  arbejde nied  at pcge p8  tekstlighedens indbygget selvreflcksive funktioner, sprogetsrctoricitet,  enhver teksthaiidlings intertekst~ielle  indlejring.

De  centrale  positioner i  CB0's kritik  er, at K M , undertegnede et al. soger  1)  at  »g&amp; udenfor  det  sprog, som det fiktive udtryk er gjort af«, ud til »virkeligheden«, »samfundet«, »historien« -for 2) her at finde »sandheden«  om  teksten, eller for etablere et  enkelt  arsagsforhold  mellem  de  to  fznomener:  »Samfundet som arsag, litteraturen som virkning.«

Med udgangspunkt i samme artkel kritiserer  C B 0  mig  nu  for  at  underkende  dekonstruktionen, at  befinde mig  i  en  naiv  erkendelsesteori  vedrarende forholdet mellem subjekt og objekt,  mellem  tekst  og  virkelighed, kort  sagt (p8  linie  med KLeK, som generelt  angribes)  for  at  vxre  uforbedreligt  ideologikritisk, nu blot  »undercovcr«  bag  etikcttcn  nkulturanalysc.«

Nogct  ma  vzre galt. Umiddelbart kan det vzre tre ting:

1) Jeg har formuleret  mig ubehjzlpsomt  og  uklart;  2)  problemstillingen er  meget  komplcks  og  indviklet;  3) CB0 har fcjllzst tckstcn eller i hvert fald  Izst  den  meget  uopmierksomt. Jeg funderer stadig over, hvilke af  de tre arsagcr der kan vzre talc om; jeg er  endnu  ikke  kommct  frem  til  et resultat, som kan  meddeles.

Derimod vil jeg  gcrne  tage  kritikkcn som anledning til kort  at uddybe, hvad  jeg  har nient  og mener  om  de diskuterede problemer, ligesom jeg vil indfoje et par klarificerende bcmzrkninger til nogle af de -forholdsvis fa -konkrete  punkter  i  mine  skriverier, C B ~ tager  fat i.'

Jeg  vil  med  det  samme  erklare mig skyldig i anklagens punkt  1, omend nogle modifikationer  m8 tilfejes. Derimod vil jeg plzdere ikke-skyldig i  dens  punkt  2.  Og  endelig  vil  jeg undervejs forsage at anskucliggØre,  at det hele er mere kompliceret end som sa.  Desuagtet  bestar  der  naturligvis nogle grundlxggende meningsforskelle  mellem de synspunkter, som C B 0 og jeg  advokerer.  Dissc  forskelle vil blive bcrort til  sidst.

Komplcksiteten bade i dct, vi diskuterer,  og  i  parternes  positioncr, viser  sig  med  dct  samme,  hvis  nian cksempelvis gar ind p2 afspejlingsproblematikkcn/spejlmetaforen. CB0 elaborerer en del herover, og figuren spiller en betydelig rolle i hans kritik af, hvordan forholdet mellcm virkelighed og  tekst t z n k e s   (ovennzvnte punkt 2). Han burde her henvise til ct gammelt numnier af tidsskriftet  @oet i k nr.21, 1974), hvori Lenins b e r ~ m t e Tolstoj-artikler bringes. Spejlnietaforen spillcr her e2 central rolle. Men hvis man lzser disse artikler, hvorom der kan siges meget, ser man snart, at afspejling ikke forestilles som en punkt-til-punkt-korrespondance mellem virkelighed  og litteratur, snarere som  en relation  mellem  litteratur  og social ideologi (allsa rclation mellcm

## K&amp;K DEBAT

to forestillingsbilleder eller -komplekser),  en  relation,  hvori  der  b5de  er tale  om  forskydning og fortrrtning h la  Freud.  Og hvis  man  Incser  Pierre Macheray's  kritik og analyse af  disse artiklers  anvendelse  af spellmetaforen,2 bliver man gjort opmrrrksom p8 endnu  en  rzkke komplicerende  forhold, bl.a. pi, at  det er strukturer  og ikke »objekter«, der relateres til hinanden,  pA,  at  hvis  der  skal  tales  om spejl, cr det et krakeleret  og frngmenteret  sadant, ligesom  det  er billedet som  billede,  ikke virkeligheden  som har  ingen  begrebsmzssig  status,  og jeg har  aldrig  f ~ l t mig  tiltrukket af eller  været  indfanget i  spejlmetarorens  netmasker.  Til  alt  det  i  CB0's indlzg, som er perorering  over spejltankegangens  kritisable  fejlagtighed, m2 jeg  derfor blot  sige: hus forbi!

s5dan der fokuseres pS.

Jeg  naevner  ikke  dette  for  at  forsvare Lenin, Macheray  eller spejlmetaforen,  men blot for  at  gore  opmncrksom  p%, at  selv  inden  for  den tradition, CB@ vil  distancere  sig fra, findes  der  en  ikke  helt  rudimentncr refleksion  over  kompleksiteten  i  det forhold, der diskuteres. Hvis en kritik skal fejre andet end hurtige polemiske triumfer,  m i  den forholde sig  til,  at en s5dan rcflek~ion eksisterer og argumentere  mod de  p5gncldende tanker  i  en  rimeligt nuanceret  udformning  af dem,  ikke  i  en  pidginudgavc.

Dette  punkt er principielt, ikke konkret  relateret.  For sjovt  nok  forholder  det sig sadaii, at afspejlingsbegrebet  aldrig har spillet nogen  rolle  i mine tanker om litteratur,  og  s3 vidt jeg umiddelbart kan se heller ikke generelt  i K&amp;Ks  indhold gennem Arene. For  mit  eget  vedkommende  m3  jeg sige, at det aldrig har kunnet bide sig fast,  og hvis  overhovedet ordet  spejl, eller  derivater  heraf,  forekommer  i det, jeg  har  skrevet,  er det  i  en  dagligdags,  uprzgnant  anvendelse.  Det Hvad s%  med  dct, at  samfundet er Arsagen, litteraturen virkningen?  F A -i  hvert  fald  ikke  jeg -vil  pasta,  at litteraturen  er bundet  op i et  s3 simpelt  forhold. Mange -og i hvert fald jeg -vil  dcrimod  nok  mene,  at  hele det overindividuellc netværk af sproglige og  andre  sociale forhold har logisk og historisk  eksistens forud for det enkelte  litteraturfrembringende individ  og  forud  for  teksten,  ja vel ogs3 forud for litteraturen  i det  hele taget. Uden sprog ingen litteratur, og intet  er et mere genuint socialt fznomen  end  netop  sproget.  Forst3elsen af  dette forhold implicerer naturligvis p A ingen  made, at  man  (in  casu jeg) anser  »virkeligheden« for det eneste, der er vaerd at have med  at  gore, og kasserer litteraturen og fiktionen som »humbug«, sadan som CB@ synes at påstå.

Betingetheden mellem sociale sammenhzng -ikke Gkonomiske forhold, men sociale sammenhzng i bredeste forstand -er  imidlertid  mangeartet. Man  kan  mobilisere  hele  a l t e t   af liumanvidenskabclige og samfundsvidenskabelige tilgangsvinkler og stadig  ikke  have inddraget enhver relevant  forbindelse mellem  en tekst og det, der ligger  omkring  den.

For  enden  af  denne tanke venter det videnskabsteoretiske og  filosofiske sp~rgsmal  om  frihed  og  nodvendighed,  om  determination  og forudsige-

## K&amp;K DEBAT

lighed,  med et  andet  ord kontingensproblemet.  Det  er  ct  interessant  videnskabsteoretisk problem, som, hyppigere  end det sker,  sikkert  med  fordel kunne tages frontalt op inden for dc humanvidenskabclige fag, ikke mindst  i  relation  til  de  problemer, som diskuteres i dissc ar. I mine egne tanker og skrifter p3 det littcrzre felt simrcr det under overfladen i cn rzkke forbindclscr. Blandt  andet har selve bcstrzl)elsen  p3 at  udvide  indsigten i ct nctvxrk af s:imrncnvzvcdc sociale og psykologiske  dctcrrninationcr vxrct  central; og mcgct  naturligt har den s0gt stotte i cn antagelse om, at en  tilstrxkkclig  kompleks  analysetilgang vil kunne vise en h@j  dctcrmi-

nationsgrad.  3

Siden harvzgtforholdct mcllcm determination og  kontingens  forskudt sig  til fordel  for  sidstnsvntc  i  min opfattclsc af  sagerne, ligesom spflrgsmilet om  viljcns betydning i den tekstlige s3vcl som sociale interaktion piny og pilny  stiller  sig  som  ct  ovcrmilde interessant  problem. Men hver af dissc  positioner, som  jeg stadig forctrzkkcr at bevacgc mig rundt i p i en  ikke-definitiv  made,  ligger  inden for et  kontinuum; der har ikke vxrct tale  om  ckstrcmitctcr af den  type, CB@ harcellerer  ovcr.

P3 dette  punkt  er  det  naturligt  at kontrastere, hvordan  dckonstruktioncn  tacklcr det netop  nrcviitc  problem. S i   vidt jeg  kan se, g8r man det soni regel p3 den skizofrene facon: p3 den cnc side er analytikcrcn »altid og uundgileligt, ~~~~~~nilly« (CBB) fange af rcfcrentialitetcn, af de uovcrskridclige,  sclvlukkcnde  tekstlige  mckanikker;  altsri  en  absolut  delermination.

P3  den  anden  side  er verden  totalt uforudsigelig, uudgmndelig, ikkelovmacssig, bl.a. fordi den er utilgxngelig,  lukket  ude  for  os  af  sprogets selvreferentialitet m.v. S3 langt f0lger CB@ den almindcligc dckonstruktive position  i  al  dens  ambiguitet.  Dertil rojer han s3 -gmndct ubehaget  deri? -cn  ovcrskridende  bevzgclsc,  som skrives  med  en  interessant  Wilhelm Tell-metaforik: at »sigte ... efter cn analytisk praksis, der rammer punktct mcllcm  sprogets dctermincrcthcd  og dets uforudsigclighed.«

Man kan kun  onskc  foretagendet held  og lykke.  For  at  sigte  efter den slags punkter -for slet ikke tale om at h3be p3 at  ramme dem -forekommer mig at vzre ct mcget vanskeligt  og ct mcgct  metafysisk  projekt;  alcnc den formulcrcde  tanke  om,  at  sadan  ct punkt -ét? -skullc  cksistcrc,  burde forilrsagc  cn  szrdclcs  kraftig  udlpsning  af  sprogets selvrcflcksive  kritikpotentiale  lige  op i  hovedet  p3  den, der sidder med den.

Sammenfattende mener jeg, at CB0-kritikkens  punkt  2  om,  at  jeg tror at kunne finde »sandheden«  ude i  virkclighcdcn  eller  i  samfundet, og at jeg  forestiller mig enkle arsag-virkningsforhold,  ikke  er  rigtig.  Jeg  har tidligere -for  15-20 ar  siden -forcstillet  mig, at mangeartcthedcn i relationerne var mere overskuelig og indsigtcrne lzngercvarende, udcn dog at vzre  endcgyldige; men det cr gradsforskclle. Som jeg  overalt  i den angrebne artikel giver udtryk for, forestiller  jeg mig  mangeartede  og komplekse relationer udcn nogen endegyldig sandhcdsvxrdi. For s i   vidt er  mit projekt  derfor  mcget mcre

## K M   DEBAT

beskedent  end  CB0's Wilhelm  Tellforsag p3 at ramme punktet.

Kritikkens  punkt  1, der  beskylder mig  og  andre for  i  det  hele  taget  at nzre forestillingen  om,  at  man  kan g8 uden  for sproget, vil jeg  derimod gerne  erkende  mig  skyldig  i.  Ja, jeg mener at der eksisterer en virkelighed uden for sproget, og jeg har ikke spor imod  at  gore  mig  forestillinger  om den, heller  ikke  i  relation  til  litteraturen. Biskop Berkeley's gamle solipsismcproblem  fra  1700-tallet har faet en  sofisliskeret  littercer  renaissance  i dekonstruktionens  pastand  om, at  all er  tekster  eller  nodvendigvis  foreligger  i  tekstlig  form;  tekster  henviser kun til tekster: »Tekster er inter-lekster  og  etablerer  sig gennem ... at  udveksle  symbolske tegn  med  hinanden.« Intet kan  derfor  gribes  undtagen i tekstlig skikkelse, virkeligheden som handgribelig kendsgerning findes ikke,  der findes kun fiktionen  nvirkeligheden«.  Sadan  omtrent  kan  man formulere en dekonsiruktiv  »mmmonplacc.« Filosofisk  er del visi  ikke nogen  original  [anke, og den  har  da ogsa meget  rigtigt  i sig. Den  har det rigtige  i  sig,  at  den  emfatisk  understreger,  at  et  subjekt  ikke  bloi  taler om  et  objekt,  transparent og  suvercent,  men  at  der arbejder allehsnde interessante  mekanismer  i  selve  den sproglighed eller tekstlighed, del foregar  i. Skurril derimod  bliver  tanken,  nar  denne pointe .-p2 grund af kornpleksiteterne  i  forholdet  sprogvirkelighed'! -overskrues  til en  p3stand om, at sproget kun  refererer til sig  selv  (CB0:  »et  system  af  selvrefercncer«); en  virkelighed  eksisterer i u c ,  s3  vidt inan  kan  for?,ifi,  ingen ved  i hvert  fald  noget  om  den, lader det  til.

Jeg vil ikke argumentere omfattende  for  virkelighedens  eksistens,  den behover  ikke  min  hjxlp.  Hvis  nogen har behag ved at benxgte den, s8 for min private skyld heller  ingen  alarm: jeg  kan  trods alt  godt  blive  ved  med at  fodre mine karusser ud fra den antagelse, at deres tegn p2 sult henviser til  en virkelig  sult,  og at  de,  hvis jeg ikkc g@r  det, vil vende bugen demonstrativt  og  anklagende  i  vejret  som tegn p2 en dod, som ogsa er en virkelig  dad.  Men  nar  benzgtelsen  forer sig  offensivt  frem  p2  et  fagligt  felt, kunne det  dog vzre fristende  i  hvert fald  at  pege  p% nogle  modsigelser  i

benzgternes praksis.

Jeg vil vove den pastand, at selv de h5rdcste benxgtere, trods deres selvrefleksive ord, manovrerer rundt med en lige s3 sikker tro pa virkelighedens eksistens  og  en  lige  s3 handgribelig opfaltelse af dens indretning som alle os andre.

Nar  vi  bevxger  os  ud  i  trafikken og f.eks.  som  fodgzngere trzder  ud p3 en  gade,  er  der  ingen  af  os,  der bilder  os  ind,  at  f.eks.  en  firehjulet tingest,  der  nzrmer  sig  fra  venstre, kun  er  billedet  af  en  bil  eller  bilen som tekst.  Vi  antager, at  det  er  en  i fysisk forstand ganske virkelig bil. Og jeg  er forholdsvis sikker p8, at enhver snart  ville  f8 en  klar  melding  fra  sin  molesterede kropslighed, hvis han/hun  fik den idé al  afprove  en  teori  om,  at  det  for-

-ogsa  dekonslrukt@r -holdt  sig spor anderledes.

Nu kunne man maske pasta, at dekonstruktic~nens teori om leksters eksklusivt selvreferentialitet kun

## K&amp;K DEBAT

gzldcr  fiktive  tekster  eller  litterzre tekster.  At  virkeligheden  med  andre ord eksisterer, blot  ikke som fiktionslitterzr referentialitet. Men det synes der  ikke  at  vcere  tale  om.  C B 0  og dekonstruktionen skriver kun om tekiter -i  al almindelighed -ikke om en  bestemt  slags  tekster.  Og de benzgter  altid  »virkeligheden«  og  refcrentialiteten, ikkebestemtesildanne. Hvis  k k e   sprogbrugeren er  meget usikker, m8 generaliseringerne i disse udsagn  antages  at  stil  ved  magt,  at vzrc forholdsvis klare og nogenlunde intenderede.

hvert  fald  irrelevant,  at  den  dekonstruktive  Litteraturteoretiker  Paul  de Man  i  en  eller  anden  forstand  formentlig er den samme som den  Paul de Man,  der  skrev  antisemitiske  og pangermanske litteraturbetragtninger i krigstidens besatte Belgien. For som Barbara  Johnson  med  CB@s tilslutning  skriver:  det var  i hvert  fald ikke dekonstruktion, han lavede den gang!

Som jeg var  inde pil  i  dcn p3gzl4 dende artikel, er der i  litteraturkritikken intet til hinder for uforpligtende inkonsistenser bade  mellem  praksisformer p i   forskellige omrilder og i den  analytiske  praksis.  Man  vil  sagtens ude i virkelighedens verden kunne  kare  bil  med  venstre  h5nd  og samtidig  analysere  litteratur  som  en brzkkct arm under stadig benaegtelse af  virkelighedens  eksistens.  Og man vil  sagtens  kunne  laese  Baudclaires »Spleen de Paris« eller Herman Bangs Stuk som  led  i  systemer  af  rent intertekstuelle selvreferencer, der intct  har  at  gore  med  det  tilfzldige forhold,  at  de  .synes  at  tale  om  og dialogisere med en faktisk eksisterende storbymzssighed i det ajcblik, den historisk sl3r  igennem  i  det  19.  arhundrede.  For  en  lzsning  i  dekonstruktiv  and  kunne  vi lige  s3  godt have at gØre med »Spleen de Ninive« og stuk  i Magnitogorsk  anno 1947.

Eller  for  at  g2  fra  det  illustrative eksempel til noget af det  konkret diskuterede:  det  er fra  CBØ-positionen  tilsyneladende  tilfxldigt eller  i Argumentet blceser i vinden og demonstrerer en pointe, som ogsil C B 0 gpr en del ud af: kulturanalysen soger efter  kausaliteter, sammenhzng,  mens dekonstruktionen  gØr  det  modsatte. Det er lidt uklart om CB0's  kritik gar pil, at kulturanalytikeren spger simple envejskausaliteter eller p3 det, at han overhovedet sager efter kausalitet. Det  kunne  i  CR@'s  formuleringer lyde  som  det  forste,  men  det  sidste ville v z r e   mere konsekvent og rigtigt, og jeg  tror, at det er det, han mener. Hans egen skrivepraksis  demonstrerer det for s3 vidt  og profilerer  den forskel,  som  er  en vigtig konsekvens  af dc:  forskellige  teorier  om  nvirkeligheden« og om teksten: dekonstruktionen  er  i  hele  sin  sprogfgring  metafororienteret,  den  sbger  og  ser  ligheder i et atemporalt rum  og benzgtcr eksistensen  af de  metonymiske relationer -herunder  historicitet og kausalitet -, som  kulturanalytiske o.lign. tilgange  finder  interessante.

Det ville  derfor v z r e  mere konsekvent og  rigtigt,  hvis  CB@  frontalt angreb  mig  for  i  det  hele  taget  at sage  forklaringer  og  mulige  kausalsammenhzng. I de  Man sagen tog jeg udtrykkeligt  alle  forbehold,  idet  jeg understregede,  at  der  frenisccttes  en hypotese, en teori til nzrmere afprav-

## K&amp;K DEBAT

ning, ikke nogen sikker 8rsagsforklaring. Men det, som  Barbara  Johnson  og  C B 0   (og  p8  det  andet  sted 5 Hans Hauge mere skingert ) vender sig  imod, er konsekvent  og reelt  nok selve det overhovedet at ville forklare noget, overhovedet  se sammenhxng, eventuelt  opstille  en kausalitetshypotese.

Denne  skillclinie  er  helt central. Relationer  mellem teksten og  det, som ikke kun er tekst (historie, »Samfund« etc.),  er komplicerede  forhold, fulde  af facts o? allehande  fortoikningsproblemer.' Dekonstruktionens r i d  er: opgiv hele dette ufremkommelige morads af problemer; vi siger, at virkeligheden k k e eksisterer; der findes kun tekst p8 tekst, og det videste, litteraten  kan  drive det,  er at  g2 ind  i  det  iiitertekstuclle  og  retoriske spil og i sin kommentar/analyse 'skrive en  ny  tekst  frem', som det  tit  hedder i dckonslruktionens retork. 7

Jeg kan  sagtens  leve  med,  at  dekonstruktionen  elsker  tekstualitet  og retoricitet og koncentrerer sig herom. Jeg er nogle af dens forfattere megen tak  skyldig for gode indsigter hen og i  det  hele  for  at  have  udvidet  dagsordenen  i  forhold  til  70'ernes. Men jeg  forundres over,  at  dekonstruktionens danske talsmznd -som de relativistiske,  tolerante og moderne mennesker de ligner -har s8 svxrt ved at leve  med,  at  ikke  alle  nu er  blevet dekonstruktflrer. At der er andre, soni synes,  at tekstualitet  og retoncitet  er en  herlig  ting,  men  derfor  ikke  den eneste  interessante at  beskæftige  sig med. Hvorfor kan  der ikke  eksistere flere retninger og meninger ved siden af  hinanden,  og hvorfor kan der ikke foreg3 »kulturanalyse« i K&amp;K, uden at det  skal  gores (il  en suspekt  »undercover«-aktivitet i  det hele  taget at ville  analysere historisk-kritisk'?

Min  position  heroverfor  er,  at  de ovennxvnte rclationcr  er komplekse og vanskelige, nien derfor ikke uniulige at  opstille  underbyggede  og argumenterede  hypoteser  om.  Skulle  en analyse eller hypotese vise sig uholdbar, m3 den udbygges,  forbedres, evt. helt udskiftes. Og stiller der sig under nye historiske forhold en ny type sp@rgsm31  og  problemstillinger  som niere  relevante  eller  presserende,  s8 er  det  heller  ingen  markvzrdighed eller katastrofe; ikke mindst p8 socialog humanvidenskabelige felter er bade subjekt og objekt underlagt 8 forandring. Alt  dette  er  ikke  andet end  det  sclvffilgelige  vilkar  i  enhver videnskabelig eller blot serifis  intellektuel  arbejdsproccs.

Der ligger  erkendelsesmuligheder i at  stikke hovedet ind i dcn intertekstuelle  spillemaskine. Men  det  er forkert  al ville  bekrige  og  afsvarge  det intellektuelle engagement,  der  kan udg8  fra  fascinationen  af -med  en god gammel  rummetafor -'at  g3 bagom' spillemaskinen og kigge ind i dens  mekanik  og  oprindelse.  Selve den stimulation, som driver videnskab og intellektuelt arbejde fremad, ligger langthen i den (historisk begrundede!) viden  om,  at  der  altid  vil  være  nye niveauer, nye  sammmenhzng,  nye perspektiver at  formulere  mcningsgivende hypoteser  om. Disse hypoteser  er  naturligvis  ikke  endegyldige, kan ikke vaere det. Men alt andet lige vil  de soni  regel v z r e  mere spendende  end  den  n-IC gcnragclse  af  den

## K&amp;K DEBAT

defaitistiske pointc om, at  dcr kun er tekst-p3-tckst,  uendelige  selvrcferencer, og at vi -wiily-nilly -ligger klaustrofobisk  slavcbundne i tunge signifiantkxdcr. Dct cr, som om frihedcn til og muligheden  af  at  konstrucrc  nye tanker partout skal benzgtes af grundc, hvorom  man kun  kan gisne; men dc forekommer  ingenlunde  at  have teoretisk  npdvendighcd  i sig.

Hvis jcg  afsluttende  skal  sammcnfatte  lidt  polcrnisk,  s3 lydcr  dct  for mig,  som  om  CB@ i sit  indlzg  afsynger  ct  snart  »udt@mt«  litani  om subjekt-objekt-kategoriens,spejlmetaforens, dialektikkens og den omnipolente kritikcrs  slcthed. Men  hvad  er cgcntlig gchalten  hcri, nar kritikeren Mie fder  sig  omnipotent,  dialektikken ikkc blivcr  inddraget,  spejlmctaforcn  ikkc  brugt  og  subjckt-objckttxnkiiingen Ibcvidst blivcr  relativcrct?

## Noter

1. Lad  mig starte  med  fodiiotcvis  at udrede cn  misforst3else hos  C B 0 omkring forholdet mellem dct redaktionelle forord  i KcCK 64 og min  omtale  af  Jarncson  i  »Historie i  amerikansk litteraturforskning« i  samme nummer.  C B 0   syncs,  at  dcr  er  cn modsigelsc. Men min  kriiik (K&amp;K 64, p.9)  rcttcr  sig  faktisk  mod  Janicson, ikkc mod  dckonstruktionen  »dckonstruktioncns  pavirkning  [cr]  mzrkbar« i Jarncson's fremhxvclse af »tekstligheden«. Derimod er Jarneson genuint sig  sclv,  i  og  med  at han totalisercr  ogsi den, s5 vcl  som  han totaliscrcr dc  pvrige ccntralkatcgorier,

han  arbejdcr  med  (historicn  m.m.). Spidsen  er  alts3  vendt mod  totaliseringstendensen og  her Jamcson. Bortset  herfra findes totaliseringstendcnsen for den sags skyld ogs3 indc i dekonstruktionen,  f.eks.  i  dens  'ultimative' erkendelse af,  at alt er tekst, samt  i lignende  universelle udsagn, som dcns skribcnter  hyppigt  foler sig tiltrukket  af.  Taget  i  sit  indhold  og ikkc i sin retorik cr dckonstruktionen derimod  udmxrket  li1  »at  modvirkc totalitarisme&lt;&lt;, som CB@  skriver. Indviklet? Ikke spor mcrc end ethvcrt udslag  af  dcn mekanik,  som  Barbara Johnson -i C B 0 s   citat -vil lokalisere: »that without which  no subject  could ever be constiluted.«

2.  Pierre Macheray: Pour une th4on.e de la prociuction  littérait-e, Paris  1971, pp.142-157.
3. Se i ovrigt  omkring dcttc bcgrcb -ogs3  mcd direktc henblik p3  dcn foreliggcndc problematik -Rodolphc Gasché's  interessante artikel »Of aesthetical  and  historical  determination«  in  Derek  Attndge  et  al.  (ed.): Post-stmcturalirm and the question of history, Cambridge 1987.
4. Bl.a. K&amp;K 65-66, s.147 ff.
5. 1 artiklen  »Dekonstruktion i  D m mark« i f i i t i k 91/92  (1990). Artiklen cr iovrigt  skrevet  sadan,  at  den  ikke gor  krav  p3 kommmentar.  Den  m3 narrmest sigcs at vzre dc(kon)struktivt  sclvkommcnterende.
6. Se  for et illustrativt  cksempel iiiterviewet med Stephen Grccnblatt i

dette  nummer  af K&amp;K, i s z r   hans fremragende diskussion af Scott's k c t Discourse.

7. Til fort~rnelse for C B 0  (og andre) ventilerer  jeg  i  artiklen (K&amp;K 65-66, p.138 ff.)  den teori, at  dekonstruktionens erkendelsesdefaitisme, dens oplevclse af at »virkeligheden«  er ikke-lovmxssig og kontingent og historien ophØrt,  har  at  gore  med nogle historisk-samfundsnixssige skift i vore sanifund i disse ar. Og at noget kulturhistorisk  tilsvarende er foregaet tidligere  under  modernitetens  fremmarch (p.149). I den siden da udkomne  David  Harvey: 7%e Condition of Posttnodemity, Oxford 1989 argumenteres  der  i  omfattende  regi  for  en beslzgtet  teori om, at  de postmoderne oplevelsesformer  nu  og i tidligere perioder  kan ses som led i samfundshistorisk og teknologisk betingede zndringer af  tid-  og  rumopfattelsen. Bogen imponerer med sin stofrigdom og  argumentatoriske  sammenhzngskraft, selv oni  opfattelsen af dcterminationsforholdene  forekommer mig gjort  nogcl  for enkle.

8. Se herom -ogs5 i relation til CB@'s  reaktion  p5  min  opfattelse  af,  at pointer  kan  blive  »udt@mte« -KcCK 65-66  p.148 f.

## Torben Krugh  Grodal

## Allegori eller software?

I  indlzgget  ~ k s n i n g e n s allegorier« nedskriver Bratt gstergaard  nogle kritiske  bemzrkninger  om Kuliur &amp; Klase generelt, der i hoj grad eksemplificere~ ved  en kritik  af  min  »Fiktion som moderne mentalt  software«. Kritikken  rummer  mange  rnisforst5elser  af  mine  positioner,  men  den giver mig en kzrkommen lejlighed  til at  eksplicitere  disse,  bl.a.  i en  forskningsbiografisk  samnienhaxg.

Indledningsvis  skal jeg  bemzrke, at  jeg  i  min  egen  forskning  oplever sammenhamg med den ideologikritiske  og strukturalistiske  fortid,  og at  jeg  med  glzde  og  stolthed  vedkender  mig mine teoretiske  og tekstanalytiske skrifter fra 1970'erne.  Nogle kapitallogikere og  &amp;kaldte  'ideologikritikere' har i 1980'erne  felt et stzrkt behov  for  selvkritik  og  'bewaltigung der vergangenheit',  men da jeg  hverken  da  eller  nu deler  en  rxkke  af deres  teoretiske  positioner,  har  jeg ikke behov  for  at  dele deres selvkritik.  En rackke af 60'ernes og 70'ernes kritiske  tendenser  er  hyppigt  blevet behandlet som  forskellige  sider af samme sag, til trods for at disse kritiske bcvzgelscr udgjordes af personer og grupperinger, der i en rzkke henseender  havde modstillede opfattelser. En meget vigtig skillelinje er modsatningen  mellem  en  evolutionzr-rationalistisk og fremskridtsoptimistisk kritik  over  for  en  revolution~r-idealistisk og fremskridtspessimistisk