Litterær kortlægning i Michael Ondaatjes The English Patient
Forfattere: Mette Jørgensen
Tidsskrift: passage (1999-01-21)

I

.

:

I

I

,

·

!

I

,'

I

,I

,

,I

. .

1

,

1

,

,

f

l

::,: ,

I'

I'

,,,

## Litterær kortlægning i Michael Ondaatjes The English Patient

## METTE] ØRGENSEN

Den canadiske forfatter Michael Ondaatje modtog i 1992  Booker  prisen  for  sin  roman The  English  Pa­ tient, hvilket gjorde både ham og bogen internatio­ nalt  berømt,  ikke  mindst  da  Holl yw ood-fihnatise­ ringen kom nogle :fa år efter. The English Patient eller på dansk Den engelske patient er  Ondaatjes fjerde ro­ man,  hvis  vi ser  bort  fra hans memoirer Running in the Family fra  1982,  selvom bogen har meget til fæl­ les med hans andre prosatekster.

Michael Ondaatje begyndte  · sin skrivekarriere med at :fa optage �  et udvalg af sine digte i det cana­ diske tidsskrift New  vVczve i  1966,  og  året  efter  blev hans første digtsamling The Dainty Monsters udgivet. 196o'erne var en kulturel blomstringsperiode i Ca­ nada, eller som Margaret Atwood har kaldt det, en kulturel renæssance, der satte digtet øverst på dags­ ordenen, og som ud over Ondaatje og Atwood selv fødte  forfattere  som  George  Bowering,  Timothy Findley,  Robert  Kroetsch,  Alice  Munro,  og  bpNi­ chol.

mæssigt.  Men  det  ville  være  begrænsende  at  be­ tragte  forfatterskabets  alsidighed  som  blot  en  af­ prøvning af flere seperate genrer og deres indb yr des forhold; i stedet synes forfatterskabet at insistere  på at nedbryde genregrænser som sådan. Mere end no­ get andet er forfatterskabet kendetegnet ved en mo­ dernistisk  udspændthed  mellem  for�  og  indhold, eller  mere  præcist  mellem  det  poetiske  sprog  og sprogets  repræsentation  eller betydning,  hvilket ud­ foldes i genremæssig inkonsistens og fragment � iske strukturer.

Det var altså som digter, at Ondaatjes status som forfatter  blev  etableret,  og  siden  1967 er det  blevet til en halv snes digtsamlinger foruden The Cinnamon Peeler fra  1989,  som  er  en  samling  udvalgte  digte. Ikke  desto  mindre  var  det  Ondaatjes  prosa  som gjorde  ham  internationalt  kendt,  selvom  receptio­ nen af og kendskabet til forfatterskabet var begræn­ set uden for Canada og USA indtil publikationen af hans tredje roman In the Skin of  a Lion fra 1987. Hans baggrund som digter har· dog, uden tvivl været med­ virkende årsag  til,  at også  hans  prosa  er  blevet  ka­ rakteriseret som værende poetisk. Til forfatterskabet hører desuden tre dramatiseringer af egne værker og hans rolle som instruktør, producer eller forfatter til en  række  mindre  fihn.  Ondaatjes  forfatterskab  er altså  umiddelbart  vanskeligt  at  kategorisere  genre-

/

Generelt har  kritikere,  der  har  arbejdet med for­ fatterskabets udvikling,  været  enige  om  at  værker­ nes  poetik  har  bevæget  sig  fra  et  senmodernistisk hen imod et postmodernistisk udtryk. De senere år er  nogle  af  prosaværkerne  dog  også  blevet forbun­ det med postkolonialismen, til dels fordi temaerne i både In  'the  Skin  of a Lion og The English Patient til­ syneladende beskæftiger sig  med  denne  verdens undertrykte  og marginaliserede. I den første roman drejer det sig om 3o'ernes immigrantarbejdere i To­ ronto, i den anden om en sikhisk minør i britisk tje­ neste  i  efterkrigstidens  Italien.  Men  også  til  dels, som det er blevet argumenteret, fordi det postkolo­ niale  udtryk  nok  indeholder  de  samme  elementer som det postmodernistiske,  men også noget mere. I en  artikel,  der  diskuterer  forholdet  og  forskellen mellem postkolonialismen og postmodernismen, på­ peger  Linda  Hutcheon,  at  det  postkoloniale,  på samme måde som det feministiske, både er en afvik­ lende og en konstruktiv politisk tilgang, for så  vidt at det inddrager en teori om repræsentation og so­ cial  forandring,  hvilket  den  postmoderne  dekon­ struktion mangler  (Hutcheon, p.  171).

Både  den  tematiske  og  den  politiske  tilgang  er dog primært rettet mod kontekstualiseringen af On-

, ,

'

I

71

!

,1

daatjes litterære  værker  i  verden,  hvilket involverer en  repræsentationsproblematik,  som  tager  sit  ud­ gangspunkt i det ekstralitterære.  Denne  artikels fo­ kus vil i stedet blive rettet mod værket selv,  her The English  Patient, for  at  undersøge  om  romanstruktu­ ren i sig  selv  er bærer  af  en  form  for  refetentialitet, som ikke allerede på forhånd er afgjort ud fra et be­ stemt perspektiv i det dialektiske  paradi gm e.

Men  først  to  anekdoter  om  Michael  Ondaatje, forfatteren  selv,  for  at  demonstrere  den  fascination som  en  kontekstualisering  indeholder.  Pointen  er ikke om anekdoterne er sande, men at de bliver fortalt. ' �

Ved en konference i USA, som Ondaatje var ble­ vet inviteret til  for  at læse  fra  sine  værker,  blev  det bemærket at hver dag når forfatteren kom til konfe­ rencecentret,  havde  han  en  eksotisk  frugt  med· sig, som han holdt i sin hule hånd.  På et eller andet tids­ punkt i løbet dagen stoppede han op foran en af de andre deltagere, som han tilsyneladende ikke kendte,  og spurgte om  vedko=ende ville have en ananas? eller en mango?

Få mån � der efter premieren på filmatiseringen af The English Patient, blev Ondaatje inviteret til at læse fra sin roman på University of Iowa i USA,  hvor en af  de  førende forfatterskoler  har  til  huse.  Efter  op­ læsningen  blev  han  stillet  spørgsmål  fra  publikum. En ung mand havde hørt,  at  Ondaatje skrev  i hån­ den,  og  spurgte  om  det  var  for  at  være  tættere  på den  kreative  proces.  Hvortil  Ondaatje  svarede,  at han blot ikke kunne bruge en computer,  og faktisk var det ret besværligt, fordi kvinden han betalte for at  transskribere  sine  tekster  ikke  kunne  læse  hans håndskrift,  så  han  blev  nødt  til  at  indtale  dem  på bånd,  inklusive  te gn sætningen.  Efter  at  have  gjort det en hel dag, ville han ko=e hjem og sige til sin hustru:  hej skat udråbste gn jeg er hje=e punktum.

Michael Ondaatje forlod Ceylon som elleve-årig, blev uddannet i England og bosatte sig i 1962 i  Ca­ nada.  Femogtyve  år  efter  at  have  forladt  sit  barn­ domsland,  vendte  han  tilbage og  indsamlede  frag­ menter  af  sine  forældres  liv  gennem  interviews, samtaler,  sladder,  breve  og  inskriptioner  på  kirke­ gulvet,  og  præsenterede en fik:tionaliseret version af det hele i sine memoirer Running in the Family. Den første  anekdote  har  tydeligvis  at  gøre  med  denne eksotiske  fortid,  en  fortid  som  også  er  en  af  grun­ dene til hans delvise kategorisering som en postko­ lonial  forfatter.  Anekdoten er naturligvis  en simpli­ ficering  af  det  postkoloniale,  som  det  diskuteres  af Linda  Hutcheon, men  for at det postkoloniale spørgsmål om repræsentation kan have en betydning i  et  litterært  værk,  må det knytte  sig  til  den  omgi­ vende  verden,  i  dette tilfælde  til  forfatterens  natio­ nale eller  etniske tilknytning.  Dertil skal og\_så siges, at Ondaatje tilmed figurerer som en srilankansk for­ fatter i de årlige udgivelseslister,  der udgives i Com­ menwealth-tidsskrifter.

Modsat  hvad denne tilgang  indebærer  med  hen­ syn  til  forfatterens  tilhørsforhold  som  et  afgørende element  i  produktionen  af  en  litterær  tekst,  peger den  anden  anekdote  i  en  anden  mulig  retning:  På sprogets fysikalitet,  på ordene ikke blot so� betyd­ ningsgivende eller -bærende, men også som ren ma­ teriale,  hvilket overskrider læsningen af det poetiske sprog som blot et forhold til hvad det repræsenterer eller betyder.

Jeg skal i det følgende i en analyse af The English Patient argumentere for netop det; at sprogets struk­ turerende  funktion  i romanen  ikke  alene  er  ,et spørgsmål om repræsentation eller betydning. Sprogets  materielle  kvalitet  viser  sig  også  i  kraft  af en sammenstilling af ord,  so :ir  fonetisk eller morfo­ logisk ligner hinanden, og denne form for sa=en­ stilling  overføres  ligeledes til  romanens  strukturelle niveau.

En  af romanens  fire  hovedpersoner  er  en  sikh, som i den britiske hær er blevet uddannet til at des­ armere bomber.  Hans navn er Kirpal,  men han har :faet tilnavnet Kip:

Navnet var kommet til at hænge fast ved ham på en mærkelig måde.  I  hans  første  bomberydningsrapport  i England  havde noget smør sat mærker på papiret, og officeren havde· udbrudt "Hvad er det for noget? Kippersolie?" og latteren slog sammen over ham, der ikke havde nogen ide om, hvad kippers var. Den unge sikh var derved blevet lavet om til en salt, engelsk fisk. I løbet af en uge var Kirpal Singh, hans rigtige navn, glemt.  r Ligheden mellem  smørret  og  kippersolien ko=er altså til at  markere hans navneforandring fra Kirpal til  Kip,  navne,  der  i sig  selv  klinger af poetisk asso­ nans og allitteration.  Det er således et rimet lyd-bil­ lede,  der  forbinder  de  to  ord,  men  det  indebærer ikke i  sig  selv  en  repræsentativ  eller  betydningfun­ deret fortolkning.  Senere i romanen forbindes ordet Kip med Kipling  og  Kim,  hvilket  igen  blot  kunne være baseret på ren lighed og på en poetisk assonans og allitteration,  men hvilket en af  de  andre  hoved­ personer  også  be gyn der  at  fortolke:  ,,I  den  senere tid havde Hana set ham sidde ved siden af den eng­ elske patient,  og  på hende virkede det som en om­ vendt Kim" (p. 105/rn). Det vil sige hovedpersonen Kim i Kiplings roman af samme navn.

Forskydningen  fra  Kirpal  til  Kip  til  Kipling  til Kim  viser  med andre ord tre funktioner af sproget. Først  er  Kip  repræsentativt  for  Kirpal,  dernæst  bli­ ver tilnavnet  Kip bete gn ende  for det koloniale møde, som  beskrives  i Kiplings roman Kim, fortol­ ket af Hana,  men på sa=e tid er Kirpal/Kip/Kip­ ling/Kim også ord,  der  som  rene te gn eller  lyde  er forbundet ved at li gn e hinanden.

Og denne sidste form for forbundethed eller sam­ menstilling  finder  også  sted  på  romanens  struktu­ relle  niveau.  Romanens  kronologi  bliver  konstant afbrudt  eller  forskudt,  men  de  forskellige  tidslige spring  løber  ikke  frem  og  tilbage  langs  den  under­ liggende histories linie.

Det  narrative  fortælleniveau  finder  sin  energi  i spørgsmålet om navnet på den engelske patient. Pa­ tienten er forbrændt til ukendelighed, og hans eneste erindringer, der kan kaste lys på hans mulige identitet,  ligger  langt før det flystyrt i den nordafri­ kanske ørken,  som har  forkrøblet ham.  Men denne identitetssøgen bliver også genspejlet i de andre ho­ vedpersoner, der omgiver den engelske patient,  idet de i hans forbrændte krop leder efter projektioner af deres eget liv.

Den engelske  patient  plejes  af Hana,  en canadisk sygeplejerske, og de befinder sig i en udbombet villa i Toscana i Italien i slutningen af anden verdenskrig. På et tidspunkt, da Hana betragter denne "navnløse, nærmest ansigtsløse mand", går det op for hende at "der  var noget over ham,  som hun  gerne  ville  lære at kende,  vokse  sa=en  med  og  skjule  sig  i."  (p. 54/  52) Umiddelbart efter dette afsnit følger en scene,  hvor Hana i spejlet ser "det lille portræt af sig selv" i et forsøg på "at genkende sig selv." (Ibid.) En li gn ende  forestilling  har  Caravaggio,  en tyv som  i krigen  er  blevet  brugt  som  spion. Caravaggio  er ga=el ven af Hanas far og han opsøger Hana i vil­ laen for tilsyneladende at hjælpe:  ,,Han ser på man­ den i  sengen.  Han  bliver  nødt til  at  :fa  besked ·  om, hvem  denne  englænder  fra  ørkenen  er  og  afsløre ham for Hanas skyld.  Eller  måske  opfinde ham  [in­ vent a skin for him],  ligesom garvesyren camoufle­ rer en forbrændt mands blodige kød." (p. 110/r17)

Til de nu tre personer i villaen slutter sig til sidst minøren Kip, som systematisk renser villaen og det omliggende område for bomber og  miner efterladt af tyskerne.

Det er således villaen,  som bringer de fire perso­ ner sammen, og det er herfra, at fortællingen af for­ skellige  hændelser  tager  sit  udgangspunkt.  Det  vil sige,  at  det  er  ud fra  villaens  rum,  at de fire  perso­ ners  seperate  historier  tager  deres  begyndelse:  V il­ laen udgør kernen i "historiens kort" (p. 91/94) som det,  det forbinder de fire  personer.  Denne  struktur skal dog ikke betragtes som en ra=efortælling, for de  enkelte  historier  blandes  også  sa=en,  ikke alene  i  et  årsagssa=enhængende  mønster,  men også gennem den fortolkning,  som hver person læ­ ser i de andre:  ,,her skød de deres ha=e [they were shedding  skins]. De  kunne  ikke  efterli gn e  andet, ertd  det  de  var.  Den eneste  måde  at  forsvare  sig  på var at lede efter sandheden i de andre:'  (p. 111/r17) Et eksempel på denne læseproces finder helt bogsta­ veligt  sted,  idet Hana " ser  Kip  læne  hovedet op ad væggen og kender det neutrale udtryk i hans ansigt. Hun kan læse det." (p. 166/r78) Men denne sætning følges endvidere direkte af et nyt kapitel, som er hi­ storien om Kip fra før tiden i villaen.

På  denne  måde  fungerer  villaen  som  de  fire  ho­ vedpersoners strukturelle anledning og bosted, siden det er  i  forhold  til  villaen,  at  de  først introduceres, og  i  lige  så  høj  grad  som  deres  forskellige  historier udgår  fra  villaen,  vender  historierne  også  altid  til­ bage til villaen, hvilket til stadighed skaber en række strukturelle  spring  i  tid  og  mellem  synsvinkler  og

'

.

!

I

I

I

il

!1

CARAVAGGIO  (1571-16!0): David med Goliaths hoved. Kunsthistorisches Museum, Wien

handlingsrammer.  Samtidig  er  de  temporale  spring netop forårsaget af personernes forskellige perspek­ tiv  snarere  end  af  et  narrativt  hændelsesforløb,  og som sådan  afdækker  sammenstillingen af forskellige tempi en spatial temporalitet, hvilket understøttes af perspektivforholdet  mellem  de  fire  personer.  Dette indikeres  for  eksempel  i  den  engelske  patients  ek­ phrase  af  Caravaggios billede "David  med  Goliaths hoved":

'[  ...  ] Der holder den unge kriger i sin udstrakte arm Goliaths hoved, gammelt og hærget. Men det er ikke det virkeligt sør­ gelige i billedet. Man mener, at Davids ansigt er et portræt af den unge  Caravaggio,  og  at Goliaths  hoved  er  et  portræt  af ham som ældre, sådan som han så ud, da han malede billedet. Ungdommen, der for enden af sin udstrakte hånd fælder dom over  alderdommen.  Den forfærdelige domfældelse  over  ens egen dødelighed. Når jeg ser Kip for fodenden af min seng, synes  jeg, at han er min David.'

Anakronismen, som den engelske patient uddestille­ rer i billedet,  bliver beskrevet som det rum,  der lig­ ger  mellem  forskellige  perspektiver,  og  det  :far  en funktion,  der er lig den villaen har i romanens rum. Tilmed er dette spatiale moment flere steder syntak­ tisk  markeret,  for  eksempel  i  et  prospektivt  blik  på Hana i  romanens  slutning:  ,,Hvor  end  Hana  nu,  i fremtiden, befinder sig, husker hun altid den streg af. bevægelse,  som  Kip  fulgte  ud  af  hendes  li "." ." (p. 261/282)  Kommaerne  omkring 'i fremtiden' mimer det  anakronistiske  rum  mellem  'nu'  og  'fremtiden'; en rumlig  tidslomme  eller pause,  som den  engelske patient  allerede  i  Hanas  oplæsning  af  Kipling  har gjort opmærksom på: '"Læg nøje mærke til komma­ erne,  og  så  vil  du  opdage  de  naturlige  pauser.  Han var en forfatter,  der  brugte  pen og blæk.  Han så tit op fra  siden,  tror  jeg,  kiggede  ud  gennem  vinduet og lyttede til fuglene [  ...  ] "' (p.  91/94).

(p. no/n6)

Det  vil  sige,  at  villaen  udgør  det  omdrejnings­ punkt,  hvorfra  de  strukturelle  spring findyr  sted irnellem de fire hovedpersoners forskellige perspek­ tiver,  idet hovedpersonerne er nødsaget til konstant at fortolke verdenen omkring sig for overhovedet at kunne befæste den position, hvorfra deres eget per­ spektiv  udgår,  og  således  forstå  den.  Eiler  som  Kip tænker det en nat, da han tæller sekunderne mellem lyn og torden: "Måske villaen her også er et tableau, med dem alle fire på deres private veje, oplyst i for­ bifarten [ momentarily lit up] og sl yn get ironisk i ho­ vedet på  krigen."  (p.  257/278) I  struktureringen  af hele romanen bliver villaen således det rum, som læ­ seren  uundgåeligt  må placere  sig  selv  Inidt  i  for  at kunne :fa øje på de forbindelseslinier,  der er mellem de forskellige historier,  det vil sige,  i  en  proces  der er lig med den,  der er konstruerende for de fire ho­ vedpersoner.

Det, der finder sted i sprogets materialitet og i ro­ manstrukturens  spatialitet,  er en  form  for referenti­ alitet.  Denne referentialitet er dog hverken benævnt eller  aktualiseret,  men  snarere  potentialiseret  gen­ nem eksempler  på ligheder.

På  romanens  Inikro-niveau  præsenteres  ligheden for  eksempel  mellem  ordene  Kirpal-Kip-Kipling­ Kim,  hvor  de  skrevne  ords  fysikalitet  accentueres ved  siden  af  deres  repræsentative  og  signi:fikerende indhold,  uden  hvilket  de  naturligvis  ikke  ville  give mening;  de  ville  blot  være  rene  tegn  eller  lyde. Denne tredobbelte funktion i sproget svarer  til den tredobbelte  funktion, som  den  engelske  patients krop  har:  det  er  for  det  første  en  navnløs,  fysisk krop,  men for  det andet også den direkte �edning til den identitetssøgen, der giver romanen sin narra­ tive  energi.  Og  for  det  tredje  er  kroppen  det  kort som også helt  bogstaveligt aflæses af  de  andre per­ soner:

Caravaggio lister bogen ud af mandens hænder.

'Da du styrtede ned i ørkenen - hvor fløj du fra?'

'Jeg  var på  vej  fra  Gilf Kebir. Jeg  havde  været  der  for  at hente nogen. Sidst i august 1942.' [  ...  ]

'Hvor ligger det?'

'Giv mig Kiplingbogen  ... her.'

På titelbilledet på Kim. var der et kort med en stiplet linie der viste den vej, drengen og den hellige mand tog. Den viste kun en del af Indien - et mørkskraveret Afghanistan, og Kash­ mir begravet i bjergene.

Han tegner med sin sorte hånd langs Numi-floden, til den når havet ved 23  °30' østlig bredde. Hans finger glider syv tom­ mer videre mod vest ud over siden,  ud på b ry stet;  han  rører ved sit ribben.

'Her.  Gilf  Kebir,  lige  nord  for  Krebsens  vendekreds.  På grænsen mellem Egypten og Libyen.'

(p.  157  /r67)

På romanens makro-niveau forekommer lighederne mellem  det  :fiktionelle  univers'  spatialitet  og  den faktiske, omgivende verden.  Men spatialiteten er na­ turligvis imaginær,  for så vidt at den markeres gen­ nem de  fire  :fiktive  personers  perspektiver,  og  som sådan er der ikke tale om en repræsentation af ver­ dens virkelighed.  Der er snarere tale om en spatiali­ tet,  som i kraft af sin  form forbinder sig indeksikalt til verdenen.

Romanen præsenterer en fiktiv verden som afbil­ des  i  den  forstand,  at  romanens  komposition  sker gennem den måde, hvorpå forskellige elementer og hændelser  forbindes  med hinanden i associative  og metonyiniske mønstre,  der  tegnes  af  den  ene  per­ sons fortolkning  af den anden,  modsat en komposi­ torisk  sammenhæng,  der er baseret på en lineær og kausal  bevægelse. Dette  konstruerer,  hvad  jeg  vil kalde en litterær kortlægning, som er en akkumula­ tiv  deskriptiv  form,  snarere  end  det  er  en  narrativ form,  der  baserer  sig  på  en  predefineret  forestilling om signi:fikation.

Lignende  eksempler  på denne kompositionsform kan hentes fra Ondaatjes memoirer Running in the Fa­ mily, som starter  med,  at fortælleren aftenen før sin rejse tilbage til barndomslandet svedende vågner fra en drøm om junglen og langsomt bliver bevidst om sneen,  der  udenfor  vælter  ned  og  dækker  Torontos gader.  Senere, mens han rejser i Ceylon, kommer de to  steder,  Ceylon  og  Toronto,  til  at fungere  som to adskilte  verdener,  som  alligevel  samtidig  forbindes. Dette  sker  dog  hverken  gennem  rejsens  narrative bevægelse  imellem  dem  eller  gennem  den  mulige metaforiske værdi af 'sne', men gennem fortællerens beskrivelse af de rejsendes brusebad i monsoon-reg­ nen,  der  beskrives som "en hvid regnstorm":

En  støvregn  begynder  at  tromme  på  bliktaget  og  bliver  så pludselig et tordenskyl, som gør landskabet hvidt  [  ...  ]  denne mærkelige samling  af mennesker  [  ...  ]  som  nu  sæber  sig  ind

med et stykke sæbe, der kastes rundt som et skummende elek­ sir, så alle pludselig er hvide.

(Ondaarje (1994), p. 140, m.o.)

De  to  steder  sammenstilles  og  krydses  gennem  på og

den ene side hvidheden i Ceylons monsoon-re gn på den anden side drømmens sved en vinternat i To­ ronto.

Nu ville det selvfølgelig være oplagt at analysere ovenstående eksempel alene ud fra e�ifttematisk problematik, men hvad der er mere interessant er, at sproget er  tæt forbundet med kroppens faktiske fy­ sikalitet,  og  dermed  med  en  taktil  rumlighed.  På samme  måde  som  sprogets  funktioner  modsvarer den engelske patientkrops funktioner, opnår sproget her  en  materialitet  ved  den  formmæssige  forbin­ delse,  der  opstår  mellem  på  den  ene  side  den  sve­ dende krop og snevejret, og på den anden side den badende  krop  og  den  hvide  re gn storm.  Denne formmæssige lighed :far også et helt konkret udtryk i sammenstillingen af det sinhalesiske skriftssprog og kroppens knogler:

Jeg tror stadig,  at det smukkeste alfabet blev skabt af sinhale­ serne. Blækket bøjes i en form, der næsten er segl, ske, øjen-låg\_ [ ... ]

Da jeg var fem - den eneste gang i rnit liv, hvor rnin hånd­ skrift  var  pertentlig - sad jeg i  de  tropiske  klasseværelser  og lærte bogstaverne, S og �, gentog dem side op og side ned. Lærte at  skrive. Sprogets selv-portræt. �  [  ...  ]  Mange  år  se­ nere,  faldt jeg i en biologibog over en hel side,  der afbildede kroppens små  knogler,  og genopdagede,  henrykt,  de former og fi gu rer fra det første alfabet, jeg nogensinde skrev af  fra Ku­ marodayas første-klasse læsebog.

(Ondaarje (1984), p. 83, m.o.)

De sinhalesiske ord eller  bogstaver  kan naturligvis i deres  egen  sammenhæng  have  en  betydning,  men her, som rene te gn eller ikoner, li gn er de også i bog­ staveligste forstand den menneskelige krops knogler. Det vil sige, at i den forbindelse, der etableres mel­ lem sproget og den fysiske krop, :far selve sproget en sanselig  materialitet,  som  rækker  hinsides  den  fik­ tionelle  verdens  ramme.  Dette  hinsides  peger  dog ikke i retning af en evig tabt betydning, men på sin egen repræsentation i den  forstand, at  den ikke fo­ regiver  at  repræsentere  verden,  men  at  præsentere en verden, at frembringe .den.

Desuden  knytter  kortlægningens  deskriptive  ef­ fekt sig til den strukturerende form, for så vidt at ro­ manen er kortlagt for at kunne skabe en verden, der på  sin  vis  forbinder  den  til  verdenen  i  et  nærheds­ princip eller i associative sammenstillinger, der ikke er  baseret  på  repræsentationsmodeller  eller  på  ren analogi, men på  noget,  der  svarer  til et begreb  om lighed,  som  Michel  Foucault  i  sin  bog  om  de  hu­ mane videnskaber sporer  tilbage  til renæssancen.

Dette  begreb  om  lighed  har  at  gøre  med  den funktion og  rolle,  som  viden  havde  i  renæssancen, med slægtskabet mellem  sprog  og  verden,  og  med en  endeløs  fortolkning  af  ligheder  mellem  te gn . Foucault kalder dette 1500-tallets episteme, 1 .som for­ drede et tredje forhold mellem te gn og  indhold el­ ler  betydning,  der  byggede  på  lighed.  Dog,  siden lighed aldrig kan optræde alene, men altid kunJ for­ hold til det, det li gn er,  bliver  denne  vidensform en uendelig  akkumulation  af  ligheder,  der  verificerer hinanden, og som dermed er indb yr des afhængige. Det vil sige, som Foucault formulerer det,'  at denne vidensform havde fordømt sig  selv til aldrig at vide andet end den samme ting, og at vide dette som et uopnåeligt mål.  (Foucault,  p.  3  o)  Centralt for epis­ temet var det antikke begreb om mikrokosmos, som i  sin  telartterede  form  havde  to  funktioner.  Dels samspillet  mellem  dublette  ligheder  inden  for  alle områder af naturen, hvilket sikrede, at alting kunne finde sit spejlbillede på et makrokosmisk niveau. Og dels,  at  dette  netop.  bekræftede  eksistensen  af  en større verden, der derved blev grænsen for den uen­ delige  akkumulation  af  ligheder.  Verden  opfattedes således som dækket af te gn , der alle skulle tydes og fortolkes,  men  te gn enes  indikation  af  deres skjulte indhold lod sig kun ane i kraft af deres lighed med det skjulte.  Ifølge Foucault blev  sprog  derfor .heller ikke  opfattet  som  ren  repræsentation  eller  betyd­ ning. T værtimod var oplevelsen af sprog på samme niveau som den viden man havde om ting eller om naturen, og der var derfor heller ikke nogen forskel mellem  hvad man så,  hørte  eller  genfortalte,  fordi sproget i sig selv var materielt, en ting, der var ind­ skrevet i  verden.  (Foucault, p. 43)  Fortolkningen af ligheder  mellem  te gn var  den  samme, hvad  enten det drejede sig om naturens synlige former eller om sprogets  ekspressive form, og disse former var der­ for indflettede i hinanden. At fortolkningsprocessen var  uendelig  skyldtes,  at  enhver  lighed  måtte  have en si gn atur, der gjorde at den kunne skelnes fra det te gn ,  den li gn ede, og at denne si gn atur således i sig selv  blev  endnu  en  lighed.  Siden  sprog  oprindeligt var skabt af Gud, kunne det ikke være et vilkårligt system, men på grund af Babel kunne .sprogets sym­ bolske  værdi ikke søges i  ordene  selv, men  måtte  i stedet  findes  i  deres  materielle  relation  til  verden. De  uendelige  ligheder  mellem  naturens  former  og mellem  naturens former  og  sproget  både  forbandt og begrænsede dermed forholdet mellem mikrokos­ mos  og  makrokosmos,  således  at  det  uendelige  ar­ bejde med at kommentere disse ligheder også inde­ holdt håbet om en endelig tekst, som fortolkningen en dag ville afsløre i sin helhed.

Foucaults  afsluttende  pointe er naturligvis, at denne forestilling om sproget som en materiel form forsvinder  i  slutningen  af  renæssancen,  p.vorefter sproget  bliver  låst  fast  i  et  binært  system,  der  be­ grænser dets virke til organiseringen af repræsenta­ tion  eller  betydning,  og  sprogets  levende  væsen, som Foucault kalder det, dukker først op igen i mo­ derne litteratur.  (Ibid.)

I  sin  analyse af Jean  de Lerys Histoire  d'un  voyage faict  en  la  terre  du  Bresil (1578)  om  en  rejse  de Lery foretog til Rio i 1556-58, foreslår Michel de Certeau dog forsigtigt, at det skrevne sprog i sig selv allerede bærer kimen til dette binære system. At de Certeau fremsætter  sin  analyse  med  forsigtighed  skyldes,  at hans egen tekst selv  er en skreven tekst, der uund­ gåeligt er skabt af den diskurs, som er del af binari­ teten  mellem  det  skrevne  og  det  talte,  men  også fordi  artiklen  som  udgangspunkt  for  sin  undersø­ gelse af forhistorien for etnografi.en, der opstår som videnskabeligt  felt  i  det  18.  århundrede,  spørger, hvad det skrevne  forudsætter af det  talte? De  Cer­ teau hævder, at den etnografi.ske differentiering som Levi-Strauss  opstiller  mellem  det  skrevne  og  det ikke-skrevne og mellem det bevidste og det ubevid­ ste, allerede var blevet skitseret fire hundrede år tid­ ligere  i  rejseskildringerne,  og  hans eksempel  er  de Le ry s Histoire. I de Le ry s skildring er den mest mar­ kante forskel mellem europæerne og de indfødte tu­ pier  deres  brug  henholdsvis  af  det  skrevne  og  det talte sprog, men i den første del af Histoire, hvor de Lery  stadig  er  i  Brasilien,  :far  rejsens  forskydning ham til at forbinde de to diskursformer for så vidt, at han ikke skelner mellem de ting han ser og hand­ lingen at se.  Samtidig  er  det den faktiske rejse, der er rammen omkring hans ophold i Brasilien, som til­ vejbriiiger  den  strukturelle  forskel  mellem  derovre og herovre, mellem Europa og Brasilien. Der sættes et  skel  mellem de to,  for  at  den skrevne tekst i  sin helhed kan skelne  mellem det etnografiske subjekt og det etnografi.ske objekt, og dette fremstilles i for­ skellen mellem to litterære former: rejsens narration og beskrivelsen af det naturlige og det menneskelige landskab.  Eller  som  de  Certeau  formulerer  det,  så te gn er den handling i fortællingen, der krydser ver­ den,  en  ramme  omkring  billedet  af  tupi-verdenen (de Certeau, p. 225). Den narrative fortælling inkor­ porerer  dette  billede  og  oversætter  den  primitive virkelighed til sin egen diskurs.  I en af  skildringens afsnit  beskriver  de  Lery  henrykt,  hvordan  han  har været  vidne  til  en  indfødt  ceremoni,  men  for  at kunne forstå og oversætte hvad det er han ser,  bli­ ver beskrivelsen samtidig  en æstetisering af det pri­ mitive.  Tupiceremonien  bliver  beskrevet  som  ren exces, siden den ikke synes at have til formål at be­ vare eller sikre overskud, og som sådan bekrives den i  kraft  af  det,  den  ikke  er.  Siden  ceremonien  altså ikke  repræsenterer  en produktivitet,  kan den ifølge de  Certeau give det tilbage som produktionstanken havde været nødt til at undertrykke for overhovedet at blive  grundlagt,  nemlig  nydelse.  Samtidig  opstår der  dog  også  en  åbning  mellem  det  observerende blik og  nydelsen  ved at høre uden  at kunne  forstå, fordi stemmen, der høres, ikke længere er del af den primitive  krop  og endnu  ikke  omsat  til  skrevet sprog. Mens  den  primitive  krop lader  sig  beskrive, undviger stemmen oversættelse, fordi det der høres ikke er det der forventes hørt;  det har ingen lighed til  noget,  skriver  de  Lery.  Og  ifølge  de  Certeau  er det afkast,  som denne åbning angiver,  det som se­ nere gør etnografien mulig: Den vilde bliver en me­ ningsløs tale,  som  ikke  kan omsættes  til  ord,  fordi denne tales kraft ikke ligger i hvad den betyder, men hvad den gør eller er, og som derfor henrykker den vestlige diskurs,  og  netop derfor fremkalder en me­ ningsproducerende videnskab om objekter. Den an­ dens locus,  som denne meningsløse tale repræsente­ rer,  er på den ene side en fastholdelse af den anden som objekt for det observerende blik, men dermed også af den nydelse, der i forlængels � f dette blik er forbundet med at høre  uden  at forstå. ·Det vil sige, gt den konstruktive tænkning, der i rejseskildringens narrative  struktur  omsætter  den  primitive  virkelig­ hed til  sin  egen  diskurs,  har  den  andens  locus  som det biprodukt,  der  samtidig fremkalder  den skrevne tekst.

Æstetiseringen af den primitive krop, som tillader nydelse, er altså samtidig forbundet med det skrevne sprogs  konstruktion  af  genstand  og  mening.  I  for -' hold  til  Michael  Ondaatjes  prosatekster  drejer  det sig  naturligvis ikke om den primitive krop, men det biprodukt  eller  afkast,  som  de  Certeau  analyserer frem i sin  læsning  af  de Le ry s  skildring,  finder  alli­ gevel en figurering i den  moderne  teksts  perceptu­ elle  spatialitet.  Det  som  man  med  de  Certeau  kan kalde biproduktet i Ondaatjes roman fungerer aktivt i sproget ved siden af sprogets funktion som organi­ seringen  af  repræsentation  og  betydning,  og  siden denne  spi;oglige  aktivitet  hverken  betyder  eller  re­ præsenterer,  kommer den i højere grad til syne som en  tilstedeværelse;  som  noget  der  præsenterer  sig selv  i  kraft  af  sin  form.  Den sproglige aktivitet op­ når en perceptuel materialitet i den forbindelse,  der bliver etableret imellem sproget og den fysiske krop, og  den  åbner  således  for  en  perceptuel  rumlighed, der  rækker  ud  over  det  fiktive  univers'  ramme,  og ud over referencen til en positiv  referentialitet.  Ro­ manen er  kortlagt i forhold til denne rumlighed for at  skabe  eller  præsentere  en  verden,  der  forbinder sig med verdenen i en indeksikal kontiguitet, snarere end som en repræsentation.

Det vil sige, i stedet for at tage udgangspunkt i de postkoloniale  implikationer,  som  tilsyneladende  er til  stede i  en roman som The English  Patient, ved  at applikere  en  historiografisk  tilgang,  der  kan  stå  i modsætning til den europæiske historie,  viser analy­ sen af Ondaatjes roman, at værkets struktur og ind­ hold både fortæller og afbilder er(  verden i en form, der  i  sig  selv  bliver  relationen  til  verdenen.  Og denne form er ,  netop ikke noget andet, som i mod­ sætningen mellem en vestlig og en ikke-vestlig ver­ densopfattelse, som oplagt kunne være den fortolk­ ningsmæssige værdi af forholdet mellem Kip og den engelske  patient.  Tværtimod  fremstår  formen  som et forsøg på faktisk at fortælle en historie ved at af­ bilde en verden i en strukturering,  der er baseret på multiperspektiv  og  perceptuel  spatialitet.  Værkets betydningsdannelse  sker  ikke  i  en  observerende  af­ stand af  værket,  men ud fra hver  enkelt af  de  per­ spektiver, som de forskellige personer udgør, og den rumlighed,  der 'opstår  i  kraft  af  disse  perspektiver, tillader et blik inden for den verd�n, der kommer til syne i værkets form.

## Note

1. Ondaatje (1997), p. 85;  (1993), p. 87. Efterfølgende  vil sidehenvisningerne optræde parentetisk i teksten, således: (p.  xx/xx),  hvor første tal henviser til den danske udgave, og andet til den engelske.

## Litteratur

Michel de Certeau, ,,Ethno-Graphy:  Speech or the Space of  the  Other:  Jean  de  Lery"  in The  Writing  of History [1975], oversat af Tom Conley  (NY:  Columbia UP, 1988) Mi�h;i Fo;\_;cacl.t, The Order of Things, ov�sat fra Les Mots et les choses [1966] (London: Routledge, 1994)

Peter Hulme, Colonial Encounters. Europe and the Native Ca­ ribbean 1492-1797 [1986] (London: Routledge, 1992)

Linda  Hutcheon,  ,,'Circling  the  Downspout  of Empire': Post-Colonialism  and  Postmodernism",  in Arid, vol  20, nr. 4,  1989

Michael Ondaatje, Running in the Family [1982] (London: Picador, 1984)

Michael Ondaatje, The English Patient [1992] (New York: Alfred A. Knopf, 1993)

Michael Ondaatje, Den engelske patient (Kbh: Lindhardt og Ringhof, 1997)