Diversitet og enhed i kirken i dag
Forfattere: Bodil F. Skjøtt
Tidsskrift: dttk (03-11-2020)

## DIVERSITET OG ENHED I KIRKEN I DAG

Pensionist og seniorvolontør, cand.theol. Bodil F. Skjøtt

Med afsæt i tanker fra missionsteolog Lamin Sanneh, som døde sidste år, og min egen  erfaring  som  missionær  i  en  afrikansk, og ikke mindst jødisk kontekst, vil jeg på de næste sider sige noget om evangeliets ene tekst og mange kontekster, og hvad evangeliets oversættelighed betyder for kirkens forskellighed, men også enhed i  lyset af det håb og den fremtid, bibelen tegner for Guds folk.

## Flere bud på samme motiv

Sidste år fik jeg en ny plakat, som nu hænger på væggen i stuen. Det er ikke svært at se, hvad billedet forestiller; det er Jomfru Maria med Jesus-barnet. Men billedet er utydeligt og sløret i kanterne. Ser man nærmere efter, kan man se, at det faktisk er fem forskellige billeder, men med samme motiv,  kørt  ind  over  hinanden.  I  det samme billede  er  der  således  forskellige billeder,  hver  med  deres  detaljer  til  det samme motiv. Tilsammen viser de således noget, som er mere, end hvad de fem billeder hver for sig viser. Det uskarpe billede med de flydende kanter giver plads til flere detaljer fra den samme historie.

De fem billeder, der nu er blevet til ét, er  alle  fra  Bebudelseskirken  i  Nazareth, hvor kunstnere fra forskellige dele af verden har givet deres bud på motivet Jomfru Maria med Jesus-barnet. Enhver som har besøgt  kirken  har  set  de  mange  forskellige udtryk for det budskab, som hele den kunstneriske  udsmykning  i  Bebudelseskirken fokuserer på, nemlig inkarnation, at »Ordet blev kød og tog bolig iblandt os«. Det fortæller noget, som er teologisk vigtigt og missiologisk udfordrende, nemlig at inkarnationen, det at Gud flytter ind i verden og bliver menneske som en af os, får forskellige udtryk alt afhængig af om det  sker  i  Brasilien,  Japan  eller  et  sted  i Afrika. For der må opstå et samspil mellem teksten, evangeliet, og så konteksten, den kultur, som de gode nyheder forkyndes ind i, for at budskabet kan slå rod og som  en  surdej  eller  et  sennepsfrø  gennemtrænge  og  præge  den  kontekst,  det plantes i. Evangeliet er ikke begrænset af kultur eller kontekst. Det ligger i evangeliets egenart, at enhver kultur kan vindes for Kristus, som Charles Kraft siger det i en  artikel  i  bogen Mission  to  the  World

(Kraft 2008, 178-192). Når de forskellige nedslag af evangeliet får lov til at supplere hinanden, fortæller de noget andet og noget mere, end de kan hver for sig.

At evangeliet får forskellige kulturelle og  tidsbestemte  udtryk  ændrer  ikke  ved den historiske kendsgerning, at Jesus var jøde, blev født ind i en jødisk familie og voksede op i en mellemøstlig kultur på et ganske bestemt tidspunkt i verdenshistorien, nemlig da »tidens fylde« var kommet (Gal 4,4), og »Kvirinius var statholder i Syrien« (Luk 2,2). Det er afgørende for vores forståelse  af  inkarnationen  at  fastholde, at  det  skete  netop  da  og  der.  Det  kunne ikke  lige  så  godt  være  sket  i  en  anden religiøs  eller  kulturel  kontekst.  At  Jesus er jøde og af Abrahams slægt er en afgørende del af evangeliet, ligesom det er afgørende at fastholde både Jesu fødsel, inkarnationen, og hans død og opstandelse som historiske begivenheder i tid og rum. Jesus did not have blue eyes som en bogtitel lyder, hvis anliggende er at fremhæve kristendommens jødiske rødder, som undertitlen Reclaiming  our  Jewish  Messiah siger det (Leman 2004). Jesus havde brune øjne og et mellemøstlig udseende. Da Gud tog skikkelse som én af os, var det som jøde, med jødiske skikke og aramæisk  som modersmål. Det kunne ikke lige så godt have været et andet sted eller en anden kultur.

Alligevel  siger  den  japanske  og  afrikanske  Jomfru  Maria  med  Jesus-barnet noget  afgørende  sandt  om  evangeliets væsen,  nemlig  at  evangeliet  lader  sig oversætte. Derfor er der ikke noget teologisk forkert i en etiopisk og sort udseende Jesus.  Lige  som  der  heller  ikke  er  noget forkert  i  en  blond  og  blå-øjet  Jesus,  hvis hans  billede  udsmykker  kirker  i  den  del af verden, hvor folk i et sådant billede får forkyndt, at han blev som en af os. Men i  disse tider med Black Life Matters og  et selvransagende blik på vores vestlige historie er der også grund til se kritisk på de kulturelle former og udtryk, som evangeliet har fået rundt omkring i verden. I hvor høj grad afspejler de en kulturel indpakning, som tydeligt viser hvilken kulturel kontekst  evangeliet  blev  afsendt  fra,  og kommer  de  derved  til  at  stå  i  vejen  for evangeliets  budskab  og  egentlige  afsender?  Har  vi  ukritisk  fået  kommunikeret, at den »rigtige« Jesus har blå øjne og helst skal tilbedes med salmer afsunget på melodier  fremmed  for  konteksten  frem  for med afrikanske rytmer eller asiatisk dans med yndefulde kropsbevægelser? Det kan lyde som en kritik af, hvad andre har gjort før  os,  når  kirkens  glasmosaikker  i  Mellemøsten  eller  Afrika  viser  en  blond  og blå-øjet Jesus. Sådan er det ikke - først og fremmest -  ment.  I  stedet  skal  det  siges til selvransagelse og få os til at overveje, hvornår form og udtryk på vores kommunikation  mere  afspejler,  hvem  vi  er,  end hvem  Jesus  er.  Hvordan  høres  det  som er  evangeliets  budskab  bedst  i  Nairobis slum, blandt fattige romaer i Østeuropa, eller  af  stræbsomme  gymnasielever  i  en dansk kontekst?

## Inspiration fra Lamin Sanneh

For  evangeliet  kan  og  skal  oversættes, som missiologen Lamin Sanneh så tydeligt  understreger  med  titlen  på  sin  bog, Translating  the  Message , og  her  kalder kristendommen  for  en  oversættelsesbevægelse.

Lamin  Sanneh,  som  foruden  at  være missiolog  også  var  teolog  og  missionshistoriker, døde sidste år, januar 2019. Det kan  jo  være  grunden  til  at  trække  ham frem her. Helt indtil sin død var han tilknyttet Yale Divinity School som professor  i  Missiology  and  World  Christianity. Et udtryk som ikke rigtigt findes på dansk (og det i sig selv er jo en tanke værd), men som  i  mangel  af  bedre  kan  oversættes »verdenskristendom«. Foruden undervisning  og  foredragsvirksomhed  skrev  han en række bøger og endnu flere artikler.

Lamin  Sanneh  besøgte  Danmark  tilbage  i  00'erne,  som  hovedtaler  på  en missionskonference på Nyborg Strand arrangeret af Folkekirkens Mission i samarbejde  med  Dansk  Missionsråd.  I  anledningen  af  hans  død  bragte  Kristeligt Dagblad også en artikel om ham og hans betydning skrevet af professor Viggo Mortensen (Mortensen 2019). Her fremhæver Viggo Mortensen også bogen Translating the Message og dens budskab om at »kristendommen egentlig ikke er en religion, men en oversættelsesbevægelse. Evangeliet er ikke kommet til et givent folkeslag, før  Bibelen  er  oversat  til  vedkommende sprog.«

Lamin  Sanneh's  pludselige  død  var også anledningen til at Lausanne Global Analysis (LGA) bragte en artikel skrevet af en anden afrikansk missiolog, Wanjiru M. Gitau fra  Kenya  (Gitau  2020).  Det  er værd  at  bemærke,  at  artiklen  er  skrevet af  en  afrikansk  missiolog,  som  positivt fremhæver Sannehs opgør med den kritik  af  vestlig  mission  i  Afrika,  som  præ- gede 1960'erne og de næste årtier. Gitau's egen PhD handler netop om »World Christianity«, og her står han i gæld til Lamin Sanneh. Gitau fremhæver, at Sanneh ikke var blind for de fejl, som vestlig mission i Afrika begik, men netop det store arbejde med at oversætte evangeliet til lokale sprog  viser  deres  respekt  for  den  lokale kultur, et arbejde som i den grad har været med til at bevare sprog som kultur.

En anden, som også vedkender sig sin gæld til Lamin Sanneh, kommer også fra en  overraskende  kontekst.  I  en  artikel  i tidsskriftet Mishkan skriver  en  god  ven, Jesus-troende jøde og tidligere professor i History and Middle Eastern Studies ved Biola University, Californien, Judith Mendelsohn Rood om, hvad Sannehs tilgang til evangeliets historiske kontekst har betydet for hende personligt og for, at hun har  fundet  sin  plads  som  Jesus-troende. Artiklen har titlen »The Jews and the history of the World Christian Movement in the  World  of  Historian  Lamin  Sanneh« (Rood 2014, 23-32). Foruden Lamin Sannehs  selvbiografi, Summoned  from  the Margin: Homecoming of an African er det netop bogen Translating the Message. The Missionary  Impact  on  Culture, som  professor  Rood tager afsæt i, når hun argumenterer for, hvor meget hun som Jesustroende jøde genkender sin egen historie i  Lamin  Sannehs  og  hans  forståelse  af kristendommen som på den ene side  en oversættelsesbevægelse  og  samtidig  en bevægelse med jødiske rødder. Her finder Rood plads til sig selv som jøde og Jesustroende. Som Lamin Sanneh har hun heller aldrig fundet sig helt hjemme i kirken. Selv blev Lamin Sanneh døbt i Metodist- kirken i sit hjemland Gambia, men valgte senere at gå over til den katolske kirke.

## Jøder og grækere - forskellige og dog ét

I Translating  the  Message understreger Sanneh  vigtigheden  af  det  unikke  ved den kultur evangeliet først blev forkyndt og  slog  rod  i.  Hvordan  kunne  jøder  og grækere/hedninger blive en del af samme fællesskab uden hver især at miste deres særkende?  For  at  forstå  kristendommen som en tværkulturel og global bevægelse må vi forstå, hvor nyt og unikt det var at »Jew and Gentile stood together and separately under the radical affirmation of God's action in Jesus« (Sanneh 2009, 13). Jøder  forblev  jøder  og  hedninger  adopterede  ikke  jødiske  skikke.  Alligevel  var man ét fællesskab,  som  kunne  og  skulle rumme hinanden, sådan som det kom til udtryk  gennem bordfællesskabet. Det er afgørende  for,  at  den  kristne  tro  kunne gå på tværs af kulturelle grænser og blive global,  samtidig  med  at  den  voksede  og slog rod i en konkret kultur og blev formuleret på det sprog, som var modtagernes, og netop ikke var begrænset til budbringerens kultur eller sprog.

Fra  Apostlenes  Gerning  ved  vi,  at  så enkelt  var  det  heller  ikke.  Peter  skulle overbevises  om,  at  det  ikke  var  i  modstrid med Guds vilje at gå til Cæsarea og mødes med hedningen Kornelius. Paulus måtte  senere  tage  et  opgør  med  samme Peter, da denne senere i Antiokia trak sig fra bordfællesskabet med ikke-jøder (Gal 2,11-14). Hvor stort et skridt netop bordfællesskabet  mellem  jøder  og  ikke-jøder var i  den  første  tid,  kan  ikke  nok  under- streges. Det samme gælder forståelsen af, at også hedninger, ikke-jøder, kan kaldes Abrahams børn og hører med til den pagt, som Israels Gud har stiftet med Abraham og hans efterkommere.

Det tog tid - og overbevisning - at nå dertil.  Pinsedag  blev  budskabet  om  den opstandne Kristus ganske vist forkyndt på mange sprog, men dem, der hørte det, var alle  jøder  fra  den  jødiske  diaspora.  Der skulle  forfølgelse  til  for  at  få  apostlene væk fra Jerusalem, og selv derefter opsøgte de først og fremmest andre jøder. Først derefter blev vejen banet for, at ikke-jøder blev en del af den bevægelse, som proklamerede, at  Israels  Gud  har  oprejst  Jesus af Nazareth fra de døde og gjort ham til Herre og Gud - for alle folkeslag.

Sanneh fremhæver to omstændigheder, som er forudsætningen for, at det kunne ske, og her er det vigtigt at være opmærksom på den kultur og kontakt, som allerede  var  skabt  mellem  jøder  og  hedninger  i  diasporaen  uden  for  Jerusalem. Den ene er proklamationen af Jesus som Herre og Gud. Jesus var ikke blot en rabbi med en ny lære. Han var heller ikke bare endnu  en  blandt  andre  græsk-romerske guder. Han var en rabbi med en ny lære OG med tydelig forbindelse til Moses og Torahen, sådan som Stefanus formulerede det i sin bekendelse til Jesus i ApG 7. Stefanus taler her om Jesus som den opstandne, der sidder ved Guds højre hånd. Heri  er  netop  forudsætningen  for  et  nyt fællesskab mellem jøder og ikke-jøder. En bekendelse til Jesus er en bekendelse til troen på Abrahams, Isak og Jakobs Gud, som har  oprejst  Jesus.  Det  er  den  (jødiske) historie, som ikke-jøder bliver en del af. Men samtidig er det et fællesskab, som ikke konstitueres  af  jødiske  ritualer  og forskrifter,  men  af  fælles  tro  og  bekendelse  til  Jesus  -  OG  inkluderer  bordfællesskabet.

En sådan samtale var der grobund for i diasporaen, hvor der allerede var en fascination af jødisk monoteisme og jødisk etik på den ene side, og hvor jødiske teologer, som fx Philo af Alexandria på den anden side, var påvirket af græsk filosofi og  tankegang  og  allerede  brugte  den  til at udtrykke deres jødiske tro. Som Lamin Sanneh  udtrykker  det:  »Christian  opposition to idolatry, the commitment to the oneness of God, and the towering sovereignty to the moral and ethical code demonstrated the continuity of key elements on Jewish religious teaching. All three aspects of that commitment were raised on Jewish  foundation  and  they  marked  the inner safeguard of the new religion on its winding course through the mainland of the Pax Romana« (Sanneh 2009, 21).

Den  anden  omstændighed,  som  blev afgørende  for,  hvordan  det  kristne  budskab tog form, var, at det både kunne og skulle,  qua  sit  væsen,  oversættes.  Muligheden  for  den  sproglige  oversættelse  er ifølge Lamin Sanneh foregrebet af netop den jødiske diaspora, som allerede havde oversat den jødiske bibel til græsk, Septuaginta,  og  dermed  gjort  den  tilgængelig for ikke-jøder og banet vejen for ikke bare en  sproglig  oversættelse  af  evangeliet, men  også  den  kulturelle  oversættelse, som må finde sted, når en ny kultur skal udtrykke budskabet i egen kontekst. Også her har den jødiske diaspora banet vejen og vist, at oversættelse både er mulig og nødvendig.  Den  havde  demonstreret,  at budskabet om Israels Gud kan bæres videre »på græsk«. Det er ikke en bestemt kultur, der bærer budskabet, for mission sker ikke  gennem  »diffusion«  men  gennem »translation« i tillid til og tro på, at modtagerens kultur både er legitim og nødvendig som det sted, hvor budskabet skal slå rod  og  vokse.  Derfor  bemærker  Sanneh også, at vi netop ikke har historien om Jesus og de første kristne på det sprog, som var deres, men derimod på græsk, nemlig modtagernes sprog. Det var vigtigt, hvad Jesus  havde  sagt,  men  det  skulle  -  og skal - altid ses i forhold til forståelsen hos dem, budskabet rækkes til.

Her adskiller kristendom sig fra Islam, den religion, som Lamin Sanneh selv var vokset  op  med  som  rettroende  muslim i  Gambia  i  Vestafrika.  For  Islam  er  det ikke et mål at oversætte koranen, så dens budskab bliver  tilgængelig  på  det  sprog, som hører modtagerens kultur til. Så tabes dele af indholdet, hævdes det. For at kunne tilegne sig koranens budskab korrekt må man som konvertit til Islam lære sig arabisk. Der er således ikke brug for en muslimsk version af Wycliffe Bible translators.

Det  er  ikke  alene  sproget,  man  må lære. Man må også overtage de religiøse udtryk og normer, som følger med Islam. Muslimsk  mission  ifølge  Lamin  Sannah sker derfor ved diffusion , ikke ved translation . Det er i modsætning til, hvad kristen mission er eller burde være. Helt fra starten har kirken været en oversættelsesbevægelse.  Fortællingen  om  Jesus  og  hans jødiske  disciple  blev  formidlet  på  græsk, og  hurtigt  blev  Bibelen  oversat  til  andre sprog. For budskabet kan og må formidles på modtagernes præmisser og kan - fordi Gud ikke er begrænset af hverken sprog eller  kultur,  men  er  Gud  for  alle  jordens folk - slå rod og vokse i al slags jord i alle kulturer.

## Min egen historie

60'erne  og  70'erne  var  præget  af  en  beskyldning  mod  vestlig  mission  som  imperialisme. En kritik man måtte forholde sig  til,  når  man  som  jeg  læste  missionsteologi  i  70'erne  og  selv  har  været  missionær  i  80'erne  og  90'erne,  og  mødt både  orgler  i  Afrika  og  glasmosaikker med blonde Jesus'er i Mellemøsten. Men det er også en kritik som Lamin Sanneh tager  et  opgør  med.  Hans  påstand  er,  at denne kritik paralyserede missionsarbejdet i Afrika (selv måtte han overtale den amerikanske missionær til at døbe sig og forsikre missionæren om, at han ikke var i  færd med et kulturelt overgreb). Kritikken  afskriver  nemlig  det  store  arbejde, som mange missionærer har gjort for  at bevare  afrikansk  kultur  og  ikke  mindst sprog.  Og  de  to  ting  hænger  sammen. Sanneh vendte kritikken på hovedet. Han benægter ikke, at der er grund til kritik, men hævder, at der er langt mere positivt at  sige  om  missionærers  indsats.  Og  det skyldes i sidste ende ikke missionærerne, men evangeliet selv, som blev viderebragt på de respektive modersmål. Ved at oversætte Bibelen bekræftede missionærerne den lokale kultur som et redskab, der kan bære evangeliet længere ud eller længere ind i den konkrete kontekst og muld. Missionsarbejdet  bidrog  i  langt  højere  grad til  at  bevare  den  lokale  kultur  end  til  at ødelægge  den  -  netop  gennem  arbejdet med  sproget,  som  i  sagens  natur  måtte medføre  arbejdet  med  lokal  historie  og skikke. For kristendom afhænger ikke af bestemte kulturer og sprog og kender ikke geografiske grænser. Den kommer med et budskab om befrielse og frelse for enhver person og enhver kultur.

## Hvilken historie lever vi i?

På den måde er Lamin Sanneh med til at understrege  vigtigheden  af  det  spørgsmål,  som  ligger  som  et  underliggende tema i Chris Wright's bog The mission of God's people (på dansk Guds folk mission, Lohse 2013), nemlig spørgsmålet om hvilken historie vi som kristne lever i . Hvad er det for et verdensbillede, vi orienterer os ud fra, eller hvor ser vi os selv i forhold til den bibelske fortælling om Guds mission? Kristen tro har rødder og oprindelse i en mellemøstlig jødisk kontekst, men til forskel fra fx Islam har den ikke et fast centrum og ikke kun ét sprog, men mange.

Wanjiru  M.  Gitau  taler  om  »the  task of  theological  scholars  in  our  time«  og definer  det  i  artiklen  på  følgende  måde: »to  discern  how  the  animating  issues  in the  present  sociopolitical  realm  connect with the chain of memory - the expression of believing and belonging within a much larger  reality  than  immediately  discernable  in  current  context  and  experience and the memory of continuity within the expansive community of faith. In so doing theological  scholars  should  guide  Christian communities to discern the signs of time,  like  the  sons  of  Issachar  (1  Chron 12:32)« (Gitau 2020).

Det, som Gitau her slår til lyd for, finder genklang i den teologi og det arbejde, som har præget og fortsat præger Lausanne bevægelsen, når det her siges at »there should be no mission without theological rationale; no theology without missional relevance« - ingen mission uden teologisk refleksion og ikke teologi uden de missiologiske konsekvenser. Således blev det fx formuleret  i  det  forberedelsespapir,  som kom  fra  den  teologiske  arbejdsgruppe forud  for  Cape  Town  2010. 1   Eller  sagt på en lidt anden måde og som det nu er formuleret i Lausannes vision, nemlig at vores  missionsarbejde  skal  føre  til Kingdom impact in every spheres of society .

## En skare af folkeslag og stammer, folk og tungemål

Det som Johannes ser for sig, når han i Åb 7 taler om det håb, vi har som Guds folk og Jesu disciple, det vi er på vej mod, beskriver  han  således:  »Derefter  så  jeg,  og se, der var en stor skare som ingen kunne tælle,  af  alle  folkeslag  og  stammer,  folk og tungemål« (Åb 7,9). Johannes ser frem mod den dag, hvor Guds folk samles i lovprisning foran »Guds og lammets trone«. Når  Gud  samler  sit  folk  fra  alle  jordens slægter  og  ophæver  Babels  forbandelse for  at  opfylde  løftet  til  Abraham,  vil  der være en mangfoldighed af sprog og kulturer.

For Sanneh er det afgørende, at evangeliet kan udtrykkes på ethvert sprog og i enhver kultur. Evangeliets fortælling må oversættes for at få egne rødder og kunne vokse i den jord, som hører kulturen til. For  det  kommer  ikke  med  en  bestemt indpakning,  men  som  et  sennepsfrø,  og er  et  budskab  der  som  en  surdej  vokser og  gennemsyrer  alt,  hvad  det  kommer  i kontakt med. Sådan er evangeliet, proklamationen af Guds frelse ved Helligåndens kraft, kommet kloden rundt. Der findes i dag både en dansk, en japansk og en afrikansk version af det, sådan som de mange forskellige billeder i Bebudelseskirken udtrykker det.

## Kristendom og kristen nationalisme

Det  er  godt,  at  der  i  dag  findes  både  en afrikansk,  en  asiatisk  og  ikke  bare  en europæisk, men også en dansk, en polsk, og  en  ungarsk  version.  Alligevel  er  der ikke  mindst  i  dag  grund  til  at  standse op  og  se  de  blinkende  advarselslamper, når  der  tales  om  Danmark  -  eller  Polen og  Ungarn  eller  ethvert  andet  område  som  et  kristent  land.  Hvad  betyder  det, og  hvorfor  er  det  så  vigtigt  for  nogen? Det  er  afgørende,  at  en  sådan  påstand udfordres. Ikke kun når den kommer fra politiske værdikrigere, men endnu mere, når  den  finder  klangbund  i  kristne  sammenhænge. Så bliver kristendom og kristen tro til identitetspolitik, og hvad, der er ret kristendom, afgøres ud fra, om man har de rette holdninger og kan tjekke de rette  bokse  af,  snarere  end  ud  fra,  hvad det betyder at være en discipel af Jesus og tale og handle ud fra, hvad vores relation til ham må få af konsekvenser i en given situation.

Hvis historien lærer os, at enhver konflikt begynder med de begivenheder, som leder op til den, så må talen om nationer som kristne nationer lede tanken hen på den situation som var i Europa i tiden op til 2. verdenskrig, hvor nationalisme, populisme og kristendom blev koblet på en måde,  som  var  med  til  at  legitimere  de handlinger,  som  fandt  sted  under  nazismen. Kristendom blev brugt til at definere hvem,  der  er  »os«,  og  hvem,  der  er  »de andre«,  og  dermed  også  legitimere  den »othering«,  som  dehumaniserede dem , der ikke er os . Det er disse advarselslamper,  vi  skulle  se  blinke  i  dag,  så  vi  som kirke er med til at forhindre, at vores samfund går videre ad den vej. En vej, som i høj grad er styret af frygt, og som må mødes med evangeliets »frygt ikke«.

Evangeliet kan og vil slå rod og tage farve  af  den  konkrete  kontekst  -  også en dansk kontekst. Derfor er og skal der være mange versioner af »Jomfru Maria med  Jesus-barnet«.  Men  det  kan  aldrig bruges til sætte skel og bygge mure eller begrænse.

Hvis det, vi som Guds folk og Guds kirke er bestemt til og på vej mod, er det, som kommer  til  udtryk  i  Johannes'  Åbenbaring, en lovprisende skare af alle folkeslag og stammer, folk og tungemål, er der snarere brug for en ny Efesos-oplevelse, som den der rev muren mellem jøder og hedninger ned og gjorde dem til ét i Kristus. De udtryk, vi i dag finder af kristen nationalisme i Europa, men også andre steder i verden, bygger mure, sætter grænser og lukker andre ude alene med den begrundelse, at de ikke er »os«. I en artikel i onlinetidsskriftet Vista citerer Jim Memory den  tyske  teolog  Jürgen  Moltmann  for følgende: »The church of Christ is, in its ideal  state,  on  the  side  of  humanity  and incompatible with nationalism.  When God became human, he became just that, and  did  not  become  American  or  German…every human being,  regardless  of nationality, is to be respected as an image of God« (Memory 2020).

Vi er i en situation ikke bare i Europa, men også andre steder i verden, hvor der er grund til at minde om dette. Det kommer også til udtryk i et Åbent Brev (»Open letter«)  trykt  i  Commonweal  Magazine, udgivet Maj 2019 og underskrevet af bl.a. professor i teologi og leder af Yale Center for Faith and Culture, Miroslav Volf. Her drejer  det  sig  om  situationen  i  USA,  og brevet er bl.a. en reaktion på et manifesto underskrevet  af  en  række  andre  kristne konservative ledere og trykt i tidsskriftet First Things . I det åbne brev hedder det og med  en  henvisning  til  30'ernes  Europa: »Again  we  watch  as  fellow  Christians weigh  whether  to  fuse  their  faith  with nationalist and ethno-nationalist politics in order to strengthen their cultural footing. Again ethnic majorities confuse their political  bloc  with  Christianity  itself.  In this  chaotic  time Christian leaders of all stripes must help the church discern the boundaries  of  legitimate  political alliances. This is  especially  true  in  the  face of  rising  racism  in  America,  where  nonwhites are the targets of abominable acts of violence. …The church cannot be itself unless  filled  with  disciples  »from  all  nations«  ( panta  ta  ethné ,  Matthew  28:19). Cities,  states,  and  nations  have  borders; the church never does«. 2

Hvis  det  er  rigtigt,  at  enhver  konflikt  starter  med  de  begivenheder,  der leder  op  til  den,  er  der  netop  nu  i  vores vestlige  samfund  tendenser  til  at  definere,  hvad  kristendom  er,  som  burde  få

advarselslamperne  til  at  blinke  hos  os. Det  gælder  politiske  spørgsmål,  men  er ikke  begrænset  dertil.  Det  gælder  også etiske  og  kulturelle  spørgsmål  og  har  at gøre med vores forståelse af, hvad det er for en historie vi som kristne og kirke lever i:  Hvor kommer vi fra, og hvad vi er på vej til. Hvad er vores håb, og i hvor høj grad er vi styret af det?

## The Ephesian Moment

Bebudelseskirken  i  Nazareth  understreger  den  historiske  begivenhed,  at  Gud blev  menneske,  at  ordet  blev  kød,  på  et ganske  bestemt  tidspunkt,  »mens  Kvirinius var statholder«. Det skete i historien. Samtidig  understreger  kirkens  udsmykning  de  mange  udtryk  og  ansigter,  som evangeliet får, når budskabet og historien slår rødder i nye kulturer og teksten oversættes til nye kontekster.

Inkarnationen  skete!  På  et  bestemt sted og et bestemt tidspunkt. Men samtidig er den, i følge Hebræerbrevets forfatter, et led i og en del af den lange historie,  hvor  Gud  »mangfoldige gange og på mangfoldige måder … har talt og nu ved dagenes ende talt til os gennem sin søn«. Der  er  noget  endeligt  over  den  måde, hvorpå  Hebræerbrevets  forfatter  beskriver Jesu komme: »ved dagenes ende«. Alligevel lod Gud sin frelses-historie fortsætte - også selv om mange i de første årtier efter  Jesu  opstandelse havde en forventning om, at tiden mellem Jesu komme og hans genkomst, den store afslutning, ville være  kort.  For  som  Hebræerbrevets  forfatter siger senere i brevet i kapitel 11, så havde Gud noget bedre for øje med alle de trosvidner,  som  kapitlet  nævner,  nemlig

»at de ikke skulle nå målet uden os« (Heb 11,40). Og i dette »os« må vi inkludere os selv.  Vi  lever  i  en  historie,  som  ikke  har fundet sin afslutning. Den foregår stadigvæk.  Abraham  ventede  på  dem  Hebræerbrevet er  skrevet  til.  Hans  historie  var ufuldkommen  uden  dem.  Og  sådan  må andre efter os se på os, kirken i dag, som ufuldkommen og ikke færdig uden dem. For som Kristus/Ordet blev kød den gang, så  tager  evangeliet  fortsat  skikkelse  og kommer til udtryk i nye sammenhænge. Det sker med den samme kraft, som var virksom i Kristus. Sådan taler Paulus om det i Efeserbrevet, når han taler om kirken som Kristi legeme, der har mange lemmer med  forskellige  funktioner.  Det  gælder forskelligheden i sprog, kultur og sociale lag  på  et  bestemt  sted  -  en  menighed  af jøder og hedninger. Men det gælder også op gennem tiden: fra Abraham til Kristus og fra Kristus til os og indtil tidens ende. Sådan er evangeliet på tværs af kulturer, men  også  på  tværs  af  generationer.  På tværs af rum, men også på tværs af tid.

Den  forståelse  bruger  den  engelske missiolog og misssionshistoriker Andrew F. Wall i en artikel fra 2002 til at stille det spørgsmål, om vi i kirkens historie er der i dag, hvor vi har brug for en ny »Ephesian Moment«,  en  ny  Efesos-oplevelse  (Walls 2002,  72-81).  Med  udtrykket  henviser han til den revolution, som det var for de første kristne at komme til erkendelse af, at også mennesker med en helt anden kultur end deres egen, den jødiske med dens kalender, klædedragt og spisevaner osv., kunne være en del af det fællesskab, Gud havde udvalgt dem til - uden først at blive som dem. Som et udtryk for det fællesskab var bordfællesskabet helt afgørende i den første  menighed.  I  starten  var  det  ikke svært at undgå »kød ofret til afguder«, for den  slags  fandtes  ikke  i  Jerusalem.  Det var heller ikke svært at holde sabbat, for det gjorde resten af samfundet også. Men hvad gør man, når man sidder til bords, og det eneste kød, der serveres, kommer fra templet? Eller man lever i en kultur, hvor der ikke er rum for at holde sabbatten som en hviledag? For blot at nævne nogle af de dilemmaer som kom med »the Ephesian Moment«.

Det var, som vi har været inde på, ikke nyt, at jøder levede i diasporaen side om side med ikke-jøder. Det klarede man ved netop at leve side om side, adskilt. Hvorfor var det ikke en mulighed bare at fortsætte på den måde, sådan som man diskuterede det  i  Jerusalem-menigheden  ifølge  ApG 15: To Jesus-fællesskaber med hver deres kulturelle træk, hver deres bord og derfor adskilte: Et for jøder og et for hedninger eller ikke-jøder?

Andrew Walls påstand er, at det er det modsatte af, hvad Efeserbrevet advokerer for  med ordene »I ham [Kristus] bliver I sammen med os bygget op til en bolig for Gud i Ånden«. Der var kommet en større diversitet  i  kirken.  Evangeliet  var  blevet oversat til nye sprog og nye sammenhænge  og  i  sit  væsen  overskred  det  grænser og nedbrød mure. Men, siger Walls: »The very  diversity  was  part  of  the  church's unity.  The  church  must  be  diverse  because humanity is diverse; it must be one because Christ is one … the fulness of his humanity takes in all its diverse cultural form« (Walls 2002, 76).

De forskellige udtryk for troen på Jesus som både Messias og Herre skulle ikke konkurrere  med  hinanden:  hvilken  var den mest seriøse, den jødiske, eller hvilken var den mindst legalistiske, den græske. Det var heller ikke sådan, at de hver for sig og uden fællesskab var autentiske udtryk  for  evangeliet.  De  havde  netop brug  for  hinanden,  brug  for  at  komplementere og korrigere hinanden; hver især var de et udtryk for Kristus i en bestemt kontekst, men kun sammen »kan de rumme Kristi fylde« (Ef 4,13).

Desværre  for kirkens historie blev dette »Ephesian Moment« kun kortvarigt. Snart  blev  den  ikke-jødiske  kultur  den dominerende,  og  den  jødiske  blev  presset ud. I dag har kirken mange kulturelle udtryk - også selv om den vestlige del af kirken i  lang  tid  har  haft  monopol  på  at definere, hvad der var kristent. Selv i årtier, hvor kirken voksede i syd og i øst, fortsatte kirken i vest på mange måder med at  definere  kirkens  teologi  og  lære.  På teologiske uddannelsesinstitutioner i syd og øst blev der fortsat i stor udstrækning undervist ud fra den vestlige kirkes dogmatikbøger  og  kirkehistorie.  Det  var  på mange måder dens teologiske spørgsmål, som  blev  besvaret.  Men  teologi  handler om at give hjælp til at træffe beslutninger, der afspejler evangeliet og kirkens Herre, og disse beslutninger forholder sig ikke til abstrakte ideer eller emner, men har altid at gøre med den konkrete livssituation.

## Konklusion

Nu er det ikke længere kun den vestlige kulturs kontekst, der former kirkens teologi.  Andre  stiller  andre  spørgsmål  og finder  andre/deres  svar.  Det  rejser  det spørgsmål, som Andrew Walls stiller, om tiden er kommet til en ny Efesos-oplevelse for os som Guds folk, så vores forskellighed bliver en del af vores enhed. Og det vel at mærke uden at falde i hverken den ene  eller  den  anden  grøft:  En  som  siger »lad os forsvare vores version af, hvad der er ret, og holde andres på afstand«; eller en anden som hævder, »der er frihed for alle, og vi kan bare leve med vores version uden at lade os udfordre af de andres«.

Det  er  jo  netop  med  vores  forskellighed  -  de  forskellige  legemsdele  for  at bruge billedet fra Efeserbrevet - at vi kan blive det legeme, som rummer hele »Kristi fylde« - sådan som det kommer til udtryk op gennem tiden i alle generationer og ud i  verden  til  alle  kulturer  og  sprog.  Med Wall's  ord:  »We  need  each  other's  vision to  correct,  enlarge  and  focus  our  own; only together are we complete in Christ« (Walls 2002, 76).

I  dag  rejses  de  teologiske  og  dogmatiske spørgsmål om, hvad evangeliet, Kristus-begivenheden, er, også ud fra en afrikansk  og  en  asiatisk  kontekst.  Deres udfordringer og spørgsmål er andre end vores. De drejer sig om emner som skyld og  skam,  om  retfærdighed  og  retfærdiggørelse,  og  hvordan  håb  og  heling,  fred og forsoning ser ud for deres del af kirken. Muslimen  som  har  mødt  Jesus  på  vejen til Europa på flugt fra krig og forfølgelse kommer med andre spørgsmål - og svar. Hvordan lytter vi til dem?

Walls  gør  opmærksom  på  at  en  ny Efesos-oplevelse,  hvor  muren  er  brudt ned  og  en  ny  virkelighed  kan  komme frem, også vil betyde noget for kirken på

det økonomiske plan. For der, hvor kirken vokser  mest  i  verden  i  dag,  er  også  der, hvor fattigdommen er størst. Vi har været vant til, at kirken og den rige del af verden på mange måder var sammenfaldende størrelser. Sådan er det ikke længere. Vi har været vant til som kirke at tilbyde uddannelse, hospitaler og teknologi. Det som kirken kan tilbyde i de dele af verden, hvor  den  vokser  mest  er  først  og  fremmest evangeliet selv, et budskab om håb som skal leves ud i en situation med udfordringer, som de færreste af os i vesten kender. Vil vi i den rige del af verden, der hvor kristne nu er en minoritet, bruge vores  position  til  at  beskytte  os  fra  resten af  verden  og  ikke  gøre  de  andres  udfordringer til vores? Eller kan kirken i al sin kulturelle og sociale  forskellighed  demonstrere den enhed, som et legeme med de  forskellige  legemsdele  må  have,  hvis legemet overhovedet skal kunne fungere? Og hvordan bidrager vi til det, nu hvor vi ikke længere er ene om at stille de teologiske spørgsmål og pege på svar. Måske går det an at afskære sig fra de andres store sociale og økonomiske udfordringer. Men så  afskærer vi os også fra de gaver, Gud har givet dem, og fra den spiritualitet og visdom og indsigt i hvem Gud er, som Helligånden har givet dem, og som vi har så stor brug for, hvis vi ikke selv skal sygne hen. Og tror vi på, at en måde at bekæmpe fattigdom og ulighed i verden også er selv at udleve en bibelsk forståelse af Guds retfærdighed?  Kan  netop  den  fattige  del  af kirken her lære os noget?

Vi kan ikke afskære os fra »de andre« uden samtidig at gøre vores Gudsbillede mindre. Og så kan det godt være billedet står  mindre  skarpt  og  er  lidt  flydende  i kanterne som billedet på min væg.

Andrew  Walls  slutter  sin  artikel  om The  Ephesian  Moment  med  en  bemærkning, som vi kan lade stå som et spørgsmål til  os  selv  som  kristne  og  som  kirke ind i  vores  konkrete danske og europæiske  kontekst  i  dag:  »Perhaps  the  African and Asian and Hispanic diasporas in the West  have  a  special  significance  in  the posing of the Ephesian question … and be crucial for the answer that will be given to it« (Walls 2002).

Rummer det, vi i dag ser som vores udfordring, hvis ikke endda vores problem, måske netop vores redning?

## Noter

- 1 https://www.lausanne.org/content/lop/following-jesus-in-our-broken-world
- 2 https://www.commonwealmagazine.org/ open-letter-against-new-nationalism

## Litteratur

Gitau,  Wanjiru  M.  2020.  »The  Legacy  of Lamin  Sanneh.  Colonial  Missionary Impact,  World  Christianity  and  the Muslim-Christian Dialogue«. Lausanne Global Analysis, May  2020. https://www.lausanne.org/content/ lga/2020-05/the-legacy-of-laminsanneh (set 10 august 2020)

Kraft,  Charles.  2008.  »Are  we  to  Take  a Religion  or  a  Faith«.  I Mission  to  the World, redigeret  af  Tormod  Engelsviken,  Ernst  Harbakk,  Rolv  Olsen  og Thor  Strandenæs , 178-192. Oxford: Regum.

Leman,  Derek.  2004. Jesus  Didn't  Have Blue Eyes: Reclaiming our Jewish Messiah. Stone  Mountain,  GA:  Mt  Olive Press.

Memory,  Jim.  2020.  »Reconciliation  in the Conflicted Continent«. Vista issue 36,  May  2020. https://www.europeanmission.redcliffe.ac.uk/latestarticles/reconciliation-in-the-conflicted-continent?rq=The%20church%20 of%20Christ%20is%2C%20in%20 its%20ideal%20state

Mortensen, Viggo. 2019. »En af nutidens mest  indflydelsesrige  missionsteologer  er  død«.  Kristeligt  Dagblad,  den 21. Januar 2019.

Rood,  Judith  Mendelsohn.  2014.  »The Jews  and  the  history  of  the  World Christian  Movement  in  the  World  of Historian  Lamin  Sanneh«. Mishkan 72/2014. http://www.caspari.com/ wp-content/uploads/2017/01/Mishkan-72.pdf (set 10 August 2020).

Sanneh,  Lamin.  2009. Translating  the Message. 2nd edition. New York: Orbis Books.

Walls,  Andrew  F.  2002.  »The  Ephesian Moment«. I The cross-cultural Process in  Christian  History. Maryknoll,  New York: Orbis Books.

## Forfatter

Bodil F. Skjøtt Bodil.skjott@gmail.com