Kevin J. Vanhoozer: Biblical Authority After Babel. Retrieving the Solas in the Spirit of Mere Protestant Christianity (Brazos, 2016)
Forfattere: Michael Agerbo Mørch
Tidsskrift: dttk (19-04-2018)

Biblical Authority After Babel. Retrieving the Solas in the Spirit of Mere Protestant Christianity Kevin J. Vanhoozer Brazos, 2016 269 sider

## Anmeldt af Michael Agerbo Mørch

Som optakt til reformationsjubilæet sendte Kevin Vanhoozer, professor i systematisk  teologi  ved  TEDS i Chicago, nærværende bog på gaden i 2016. Bogen er en opdatering  af  en  række  foredrag,  som Vanhoozer leverede ved Moore College i Sydney i 2015.

Bogens  struktur  er  enkel.  En  indledning efterfølges af fem kapitler, der hver er  dedikeret  til  et sola ,  og  en  afslutning opsummerer og giver udblik. Hvert kapitel  begynder  med  en  problematiserende introduktion.  Derefter  følger  et  overblik over, hvad reformatorerne mente om kapitlets emne, efterfulgt af kort udblik til, hvad andre traditioner (særligt den katolske)  lærer.  Derefter  afsluttes  der  med  et kreativt bud på en ny fortolkning i form af fire teser - tyve i alt.

Hovedfokus for Vanhoozer er det, som Alister McGrath har kaldt »Christianity's Dangerous  Idea«,  nemlig  at  enhver  kristen selv kan fortolke skriften, for det har medført  en  kataklysme  af  fortolknings- resultater  og  deraf  kirkefraktioner.  Det er jo et faktum, at selv folk, der er fælles om at hævde sola scriptura , ikke kan enes om  fundamentale fortolkninger. Kritikerne påpeger, at det skyldes, at der ikke er  nogen  fortolkningsautoritet,  for  hvis enhver  fortolkers  »interpretive  egoism« gives primat, så er sammenhængskraften uopnåelig. Vanhoozers projekt er at vise, at der på protestantisk grund kan skabes en fælles fortolkningsautoritet på tværs af kirkeskel.

Vanhoozers  projekt  er  hverken  apologetisk eller en syndsbekendelse på den reformatoriske kirkes vegne. I stedet handler det om »retrieving«: » To retrieve is  to  look back creatively in order to move forward faithfully « (s. 23). Vanhoozer forsøger således at virkeliggøre visionen om at være semper reformanda secundum verbum Dei , og det er det, der i mine øjne gør ham til en både væsentlig og inspirerende samtalepartner.

Målet  er  at  fastholde  både  det  materielle  og  formale  skriftprincip,  men  desuden tilføje et ekstra finalt princip, nemlig  om katolicitet ,  dvs.  et  differentieret, pluralistisk fortolkningsfællesskab, der med Helligånden som vejleder og Bibelen som norm skaber fællesskab på tværs af kristne. Det finale princip kaldes i bogen for  »mere  Protestant  Christianity«,  som henviser til en vision om, at protestantiske  -  på  trods  af  interne  forskelle  -  kan samles  om  grundlæggende  evangeliske sandheder.

Hvorfor  tage  udgangspunkt  i sola 'erne? Fordi de tilsammen udgør protestantisk teologis first  theology , evangeliets ontologi, epistemologi og teleologi (s. 2728). Det henviser til den samlede frelsesøkonomi, altså hvad Faderen gør i Sønnen ved Ånden for at skabe et helligt folk for sin  æres  skyld.  Derefter  bør  der  tilføjes et sjette sola , sola ecclesia , fordi kirken er Kristi  krop,  fællesskabet  af  hellige,  der er kaldet, udvalgt og retfærdiggjorte ved troen på Kristus. Det sjette sola viser den lektie, som vi har lært af de seneste fem århundreders  skismaer.  Kirken  er  Kristi brud  og  skal  derfor  elskes  og  plejes.  For det er i kirken, at Kristus er Herre, og det er  i  kirken,  Han  virker  nådegaverne  ved sin Ånd.

I kapitlet om »Nåden alene« (s. 35-69) er der er ingen slinger i valsen. Misforstår man nåden, går man galt overalt i sin teologi (s. 40). Nåden er et tilsagn af retfærdighed, en erklæring, som Gud skænker et menneske, der ikke formår at leve i overensstemmelse med Guds lov. Nåden er et effektivt ord ( verbum efficax ), der skaber, hvad det nævner (s. 45). Så langt er det kendt  stof.  Mere  overraskende  er  det,  at Vanhoozer ikke kun vil tildele nåden soteriologisk betydning, men også ontologisk betydning: »The immanent Trinity is thus the ontological presupposition of the gospel, and the gospel is the proclamation of the economic Trinity« (s. 58). Det skyldes, at  allerede  som  skaber,  opretholder  og pagtsformidler er Gud nådig. Han behøver  ikke  verden,  men  ønsker  den,  elsker den, binder sig til den og - til slut - forløser den.

Kapitel  to  om  »Troen  alene«  (s.  71107)  behandler  Vanhoozer sola  fide på den særegne måde, at han tager det som et epistemologisk princip:  at  troen  alene kan fortolke skriften. Spørgsmålet er så, om Helligånden virker denne evne i den enkelte, i kirken eller begge? Den treenige Gud er autoriteten bag skriften, så skriften  kommunikerer  både  klart,  sandt  og definitivt. Gud har bundet sig til skriften gennem  apostlenes  afledte  autoritet,  og vi har adgang til denne autoritet gennem troen. Vi må have tillid til, at Gud selv virker i os, og vi  må have tillid til, at andre kristne er skænket samme Ånd, så vi lytter til dem og deres fortolkninger. Derfor består »retrieving« her centralt i, at kirken rehabiliteres  som  det  sted,  hvor  kristne sammen  udlægger  forpligtende  fortolkninger,  og  hvor  den  enkelte  opgiver  sin selvtilstrækkelige eksegese (s. 102).

I  kapitel  tre  om  »Skriften  alene«  (s. 109-146)  lægger  Vanhoozer  ud  med  at afvise, at sola scriptura var årsagen til det dogmatiske  morads  i  post-reformationstiden.  Men han anerkender, at hvis man tager  skriften  som solo  scriptura -  den fundamentalistiske  fejlslutning  -  så  vil der blive kaos. Sola scriptura er ikke den eneste autoritet, men den er den primære og  finale:  »The  challenge  for  those  who wish to maintain sola scriptura is to locate it  rightly  in  the  broader  pattern  or  economy as the primal and fi nal , but not the sole, authority« (s. 111). Vanhoozer anerkender både traditionens og menighedens betydning  for  fortolkningen  af  Bibelen, for  det  er  i  dette  »Pattern  of  Authority«, at man lærer at forbinde punkterne i billedet, så man for eksempel kan se, at Det Gamle  Testamente  konstant  peger  frem på Kristus (s. 123-124).

»Kristus  alene« (s.  147-177)  behandles i kapitel fire. Solus Christus betyder, at der kun er én mellemmand mellem Gud og mennesker, nemlig Guds egen søn. Det betyder ikke ,  at  kirken  er  overflødig  (s. 147). Solus  Christus har  derfor  sin  rette dogmatiske  plads  i  forbindelse  med corpus Christi . Enhver troende bliver ét med Kristus af nåde alene, og netop derfor bor der  mange  i  Guds  hus.  Den  sande  kirke er  nok usynlig, men der er også altid en synlig  kirke,  som  skal  ordnes  og  ledes. Om  ordningerne  kan  der  være  megen strid blandt »mere Protestants«, men det er  ikke  det  afgørende.  Det  afgørende  er, at der er enighed om, at Jesus er Herre i huset, og at der er brug for en orden og et opsyn (s. 166).

Guds ære alene. (s. 179-213) Det sidste sola er måske mindre anvendt i lutherske kredse, men sola Deo gloria er afgørende og henviser til den »rigdom«, som kirken har: Alt ejer vi i troen på Gud. Kapitlet er dog særligt en opsang til dem, der splitter kirken for eksempel på grund af forskellige  nadversyn:  »It  is  tragic  that  Prote- stants broke fellowship over the very doctrine and practice intended to symbolize it«  (s.  183).  Desuden  vil  Vanhoozer  tilstræbe evangelisk enhed over økumenisk enhed  (s.  187),  hvor  den  første  stræber efter organisatorisk  samarbejde,  mens den  anden  fokuserer  på  evangeliet,  der uundgåeligt  både  samler  og  skiller.  Den evangeliske  enhed  skal  sikre,  at  vi  ikke »glemmer« evangeliet i vores bestræbelse på sammenhold (s. 197). Men kirkesamfund er jo adskilte blandt andet på grund af uenighed om vigtige lærepunkter. Her finder Vanhoozer det nyttigt at skille mellem tre niveauer af lærepunkter: Niveau 1 er »katolske« lærepunkter, som er uopgivelige, for eksempel treenighedslæren eller retfærdiggørelse ved tro alene. Niveau 2 rummer lærepunkter, som muligvis må adskille folk organisatorisk, men ikke fra Kristi  legeme,  for  eksempel  nadversyn eller  embedssyn.  Niveau  3  omhandler punkter, som folk internt i en menighed eller  i  en  bekendelsestradition  kan  være uenige  om,  for  eksempel  eskatologi.  Jeg har  før  set  lignende  triageringer  foretaget,  og  det  er  i  mine  øjne  meget  nyttigt. Kunne  vi  inkorporere  dem  i  vores  samtale i Danmark, vil det være et stort skridt fremad.

To mindre kritikpunkter. Bogen er meget snakkende, og der er en masse gentagelser,  som virker trættende på mig. Jeg værdsætter folk, der kan fatte sig i korthed, og det er ikke just Vanhoozers spidskompetence grundet de mange digressioner,  neologismer og essayistiske indfald. Det  andet  punkt  følger  af  det  første,  for selvom den floromvundne stil er med til at fastholde læseren i underholdende hyg- somhed, så  er  det  i  sidste  ende  ikke  befordrende for klarheden. Ofte ville færre sider,  der  var  strammere redigeret, have tjent  sagen bedre. Summa er  dog,  at  bo- gens vision  og  ambition  samlet  udgør  et af  de  mest  stimulerende  reformationsbidrag, jeg er stødt på.