Relativitetens etik
Forfattere: Knud Bjarne Gjesing
Tidsskrift: kok (2004-03-30)

## Relativitetens etik

## Om Peter Seeberg som moralsk forfatter

## Ingenting bestemt

Begrebet 'intet'  eller  'intethed'  indtager  en  helt  central  plads  i  Peter  Seebergs kunstneriske og filosofiske forestillingsverden. Grammatisk kan denne betydningsfuldhed komme til udtryk i markante formuleringer, hvor 'intet' får  en  privilegeret  funktion  som  f.eks.  subjekt  eller  direkte  objekt  i  sætningerne. Begrebet er ikke uden videre ladet med de negative associationer, det  sædvanligvis  er  behæftet  med.  Skønt  Boole  i  »Eftersøgningen«  må erkende, at den kvinde, han leder efter, aldrig har eksisteret, erklærer han sig helt tilfreds med at gå »ingens ærinde«. 1 Når kulissearbejderne i Bipersonerne i enkelte selvforglemmende øjeblikke opgiver de illusoriske gøremål, som ellers fylder deres bevidsthed, hedder det ligeledes opstemt, at »Intet fandt sted.« 2 Ofte kædes forestillingen om intetheden sammen med tilintetgørelsens  ellers  dødens  endnu  mere  radikale  selvglemsel.  »Intet  lugtede,« siges  det i Hyrder ,  efter  at  hovedpersonen  Leo nær er blevet dræbt ved en bilulykke. »Det var næsten intetheden.« 3 Da fiskehandler Bertelsen i »Tilintetgørelsen« falder død om i al ubemærkethed, forlyder det tilsvarende om ham, at »Han ulejligede ingen.« 4

Den aktive og substantielle status, der således bliver tildelt 'intet', kan ligefrem antage karakter af en personifikation. »Ingen havde afløst hende«, hedder det i »Nød« om den unge sygeplejerske, der har våget over en ung mand, som ligger døende efter en trafikulykke. 5 Oplysningen gælder dels det rent konkrete, at hun ikke er blevet afløst på sin vagt af en kollega, men desuden  skal  vendingen  også  udtrykke,  at  »ingen«  netop  har  afløst  hende  trafikofferet er nemlig i mellemtiden afgået ved døden. Læseren fornemmer »ingenheden«  skride  ind  i  dødsværelset  omgivet  af  et  dunkelt  clairobskur som på et maleri af Correggio eller Rembrandt. Dette møde med intetheden er  allerede  tidligere  foregrebet  i  novellen,  da  sygeplejersken  tildeler  den døende et navn og begynder at tale til ham, selv om han henligger i en dyb bevidstløshed:  »»Robert,«  sagde  hun,  »du  er  gennemskuet,  det  nytter  ikke noget. Der er intet at skjule. Vær som du er, den lille tid, du har tilbage. Selv om du ingenting siger, det betyder ikke noget mere.«« 6 I  sin  anmeldelse af novellesamlingen  fandt  kritikeren Henrik  Neiiendam  denne  scene  så  deprimerende og oprørende, at pennen flød over med, hvad hans gode hjerte var fuldt af: »Vi tror, Robert hørte hende!« 7 Marianne Juhls tolkning i monografien Peter Seeberg bevæger sig ad en lignende bane. Hun mener, at det er »svært at forstå« sygeplejerskens ord til det bevidstløse og døende trafikoffer, men konkluderer, at scenen skal anskueliggøre, »at ømhed og accept af et andet menneske måske kan få det til at overleve, uanset hvordan det er. Eller på trods af det.« 8 Men Seebergs novelle er sandelig ingen illustration af en sådan alternativ sygdomsbehandling gennem samtale- eller rettere tiltaleterapi. Det virkelige perspektiv i sygeplejerskens ord træder derimod tydeligt frem i novellens slutning, hvor hun trøster den lastbilschauffør, der har kørt den unge mand ned:

1. Peter Seeberg: Eftersøgningen og andre noveller , Kbh. 1970 (org. 1962), p. 111.

2. Peter Seeberg: Bipersonerne , 2. udg.,  Kbh.  1967 (org. 1956), p. 85.

3. Peter Seeberg: Hyrder , Kbh. 1975 (org. 1970), pp. 27, 28.

4. Peter Seeberg: Om fjorten dage , Viborg 1981, p.164 (herefter forkortet OFD ).

5. Seeberg: Eftersøgningen , p. 65.

»»Åh,« sagde hun, da han brast i gråd, og hun måtte vende sig mod ham, »han nåede alt, hvad der er at nå.«

Den anden spurgte, hvad det var.

Ingenting bestemt.« 9

Ingenting bestemt! Tidligere i teksten tænker sygeplejersken med et slående udtryk om den døende, at hun »ville ønske nåde for ham […] det barske og det blide.« 10 Det barske er naturligvis, at hans liv nu lakker mod enden - men det blide består i, at hermed går han heller ikke glip af noget særligt, for der er nemlig ingenting at nå. I hvert fald ingenting bestemt. Det besynderlige og forjættende, der sker i en fortælling som denne, er således, at en ekstrem nihilistisk følelse af intethed og absurditet vendes fra en livsødelæggende til en frigørende kraft. Netop indsigten i tilværelsens intethed sætter livet frit, idet mennesket fritages fra dets fortvivlende anstrengelser efter at blotlægge en dybere mening i det meningsløse.

6. Op.cit., p. 65.

7. Berlingske Aftenavis d. 8.11.1962.

8. Marianne Juhl: Peter Seeberg , Kbh. 1999, pp. 105-06.

9. Seeberg: Eftersøgningen , p. 66.

10. Op.cit., p. 65.

## Nihilisme og moralisme

Denne bevægelse eller omvending svarer smukt til gangen i hele Seebergs forfatterskab, der med Marianne Juhls udmærkede udtryk bevæger sig »fra mismods  vår  til  munterheds  vinter.« 11 Hævdelsen  af  intethedsfølelsens frigørende  magt  må  imidlertid  på  ingen  måde  forveksles  med  en  letkøbt, intellektualistisk »glad nihilisme« som den, der siden har ført sig frem i postmodernismen. 12 For  Peter  Seeberg  skete  omfortolkningen  af  absurditeten gennem en langvarig og smertefuld proces, hvor han - med hans egne ord kunne »være  kreperet. Jeg vil ikke  sige  rent åndeligt,  men  rent fysisk  - i udmattethed.« 13 I  et  utrykt  essay  fra  1957,  som  Marianne  Juhl  har  draget frem, advarer han netop mod at forveksle en moderigtig, intellektuel blaserthed  med  den  egentligt  nihilistiske  tilstand  af  eksistentiel  og  sjælelig  lammelse:

»Den sande nihilistiske situation er ikke den arrogante,  beskrevet med værdinihilismen, men den sindets status, hvor verden er blevet farveløs og konturløs og interesseløs og hvor selve den spejlende bevidsthed i dyb afmagt -  og  mistillid  til  indre  impulser,  der  tager  mere  og  mere  af  slappes og tilsidst  bliver værdiløs  som et  slapt, blafrende  lærred for  en films projektion.« 14

Seeberg deler afgørende forudsætninger med en nihilistisk absurdisme, men selv er han ikke værdinihilist. Tværtimod er han en dybt moralsk - ja, endog moraliserende  forfatter.  Som  regel  holder  fortælleren  i  hans  tekster  sig anonymt og refererende i baggrunden, men i ganske enkelte, afgørende situationer bryder en alvorlig og sorgfuld stemme igennem for at bedømme eller ligefrem fordømme de personer, der optræder i beretningen. Således i Bipersonerne , hvor fortælleren irettesætter hovedpersonen Sim, da han anlægger en æstetisk nydende betragtning på en bys sønderbombede huse: »Det var forfærdeligt at tænke på, at det var sådan. Det burde han have ment, men han mente det ikke . Sim syntes, at det var helt, som det skulle være, at det aldrig havde været anderledes«. 15 Skildringen af Sim er tænkt som et selvportræt, 16 men i modsætning til den oplevende Sim véd den skrivende Seeberg, hvad  man  'burde  mene'.  Hans  synsvinkel  er  ikke  kun  æstetisk  sansende, men også etisk vurderende.

11. Marianne Juhl: Peter Seeberg , p. 12.

12. Helmut Friis: »Den glade nihilisme - om postmodernismen«, in Kritik 70 (1985) pp. 7-33.

13. Interview fra 1977 med Sigurd Enggaard Poulsen i: Sigurd Enggaard Poulsen og Kr. FriisJensen: Dagen letter i sindet , Herning 1979, pp. 58-59.

14. Juhl, p.92.

15. Seeberg: Bipersonerne , p.125 - m.u.

## Blikket

Til forklaring af, hvorledes der i et principielt absurd og meningsløst univers kan danne sig normer, som gør det muligt for et individ også at laste sig selv og  føle  skam,  henviste  Sartre  i L'être  et  le  nêant ,  hans  fænomenologiske hovedværk fra 1943, til det fordømmende eller anerkendende blik, som den Anden - »l'Autre« - retter mod individet. I lighed hermed har megen nyere moralfilosofi søgt at beskrive etikken og moralen som en rask omgang kommunikativ ping-pong inden for det sociale rums rammer. Således Ole Thyssen  i  hans  morallære  fra  1995  med  den  sigende  titel I  hinandens  øjne. Bidrag  til  en  kynisk  etik. Det  »kyniske«  i  Thyssens  etik  består  i,  at  han benægter muligheden for at udlede de moralske normer af nogen grundlæggende og alment forpligtende instans. Etikken opfattes derimod som en art udveksling  af  tegn,  hvor  de  moralske  normer  er  udtryk  for  de  vekslende spilleregler, som mennesker løbende indgår i deres indbyrdes konkurrence om at opnå agtelse og social prestige. Den etiske normdannelse er så at sige underlagt  de  frie  markedskræfters  spil.  Uanset  begrundelse,  sindelag  og formål er en handling 'god', hvis den kan finde 'købere' - dvs. vinde accept og få succes. Og ikke kun normdannelsen, men hele eksistensen udspringer efter Thyssens mening af en sådan voyeuristisk interaktion: »Vi må sige, at jeg iagttages, derfor eksisterer jeg .« 17

Seeberg  brød  sig  ikke  stort  om  Sartre  som  filosof, 18 og  diskrepansen imellem dem træder tydeligt frem i forhold til den franske tænkers analyse af blikket, »le regard«. Hos Thyssen vulgariseres dette begreb til en regulær moralskfilosofisk  ekshibitionisme.  Ifølge  Thyssen  er  de  moralske  motiver egentlig udtryk for et begær efter social accept og prestige, og det må derfor undre, hvorfor det almindeligvis går så dårligt for de personer, der af traditionen holdes frem som moralske forbilleder. I social henseende kan f. eks. hverken Sokrates eller Jesus betragtes som udprægede succeser, eftersom de begge  endte med  at blive henrettet. Man kunne få en mistrøstig  mistanke om, at forholdet nærmest er det omvendte af det, Thyssen hævder - at det sociale liv sørgeligt nok ofte belønner netop de egenskaber og handlemåder, som man i etisk og moralsk henseende må fordømme. 19 I Seebergs forfatterskab  er  det  da  også  karakteristisk,  at  den  største  etiske  og  menneskelige værdi som regel just tilskrives den oversete gestus og den beskedent tilbagetrukne, anonyme person. Endnu tydeligere træder forskellen frem, når Ole Thyssen  begrænser  etikkens  spilleregler  til  udelukkende  at  gælde  menneskers sociale omgang med deres  artsfæller og derfor -  konsekvent nok, skønt netop moralsk afstumpet - må hævde, at medfølelse og andre etiske impulser er afhængige af, at modparten har en menneskelig mimik: »Sensibiliteten svækkes over for dyr, som nok har øjne og mund, men intet ansigt. Den nærmer sig nulpunktet over for insekter, fordi deres øjne og mund ikke kan tydes, så vi ikke kan konstruere deres oplevelse. Og den er meningsløs over  for  planter  og  ting.« 20 Det  er  en  ganske  anden  følelse  for  den  ikkehumane verden, der gør sig gældende, når Seeberg undfanger planen om at finde sine litterære motiver i »græs, skyer, vejr og vind, ja, hvad som helst«, 21 eller  når  han  med  forkærlighed  anskueliggør den største livsfylde gennem væsner som mus, snegle og firben. Hele forfatterskabet kan betragtes som forskellige udtryk for bekendelsen i »Firbenets lille glædessang«: »Mindre er altid bedre.« 22

16. »Den person, der er mig selv i bogen, nemlig Sim, […]«, »Sympati med analfabeter. Værksteds-samtale  med  Peter  Seeberg«  ved  Hanne  Marie  Svendsen, Politiken 's  kronik  d. 6.9.1965. Optrykt i Hanne Marie Svendsen: Romanens veje. Værkstedssamtaler med danske forfattere , Kbh. 1966.

17. Ole Thyssen: I hinandens øjne. Bidrag til en kynisk etik , Kbh. 1995, p. 272.

18. Poul Behrendt: Djævlepagten bd. 1, Kbh. 1995, p. 260.

Alligevel udspringer adskillige af Seebergs tekster tydeligvis af en inspiration beslægtet  med den, der  ligger bag Sartres analyse af blikket.  I Ved havet - hans radikalt eksperimenterende kollektivroman uden kollektiv fra 1978 - krydser personerne ud og ind af hinandens synsfelter og skifter valør, alt efter hvilken vinkel de betragtes fra. Tredje bind i Seebergs såkaldte triade 23 , Om fjorten dage fra 1981 , har ligefrem 'blikket' og 'billedet' som gennemgående  temaer,  og  i  den  kreds  af  fortællinger,  der  er  trykt  som tekstsamlingens tredje afdeling, anvendes en lignende synsvinkelteknik som i Ved havet.

19. Jfr. John Steinbecks trohjertede ord i Connery Row (1945): »Jeg har altid syntes, det var mærkeligt, at det, vi beundrer hos menneskene, godhed og ædelhed, åbenhed, ærlighed, forståelse og følsomhed er de egenskaber, der altid følger med fiaskoerne i vort samfundssystem.  Og  de  træk,  vi  foragter,  hårdhed,  grådighed,  gerrighed,  gemenhed,  egoisme  og selvoptagethed er dem, der fører til succes. Og mens mennesket beundrer de første egenskaber, elsker det resultatet af de andre«. In Et mægtigt gilde (overs.  af Ellen  Siersted), Kbh. 1965, p. 127.

20. Ole Thyssen: I hinandens øjne , p. 189.

21. Poulsen og Friis-Jensen, p. 53.

22. Peter Seeberg: Dinosaurusens sene eftermiddag , Viborg 1974, p. 191.

23. I et interview med Birgitte Hesselaa i Sommerens litteraturradio , Danmarks Radio P1 d. 28.7.1982, gør Seeberg opmærksom på, at han foretrækker denne betegnelse frem for det mere forpligtende »trilogi«.

## »Vojensstykkerne«

Tilsyneladende  inspireret  af  systemdigtningen  planlagde  Seeberg,  at  han ville skrive en skildring for hvert syttende år inden for syv gange sytten år, i alt  119  år,  idet  omdrejningspunktet  for  denne  kronologiske  systematik skulle være den 18. maj 1893, hvor hans far blev født, mens bedstefaren var ulan  i  Metz. 24 Byggesten  til  dette  kabbalistiske  Babelstårn  ligger  spredt omkring  i  det  senere  forfatterskab,  herunder  i  fortællingskredsen Om fjorten dage . 25 Teksterne i kredsen bindes sammen af en del gennemgående elementer  -  enkefru  Toftlunds  85-års  fødselsdag,  et  par  brunstige  hunde, gymnastikforeningens bal - og tilsammen skal de danne en collage over tilstanden i et bestemt miljø og på et bestemt tidspunkt, nemlig en sønderjysk stationsby »lørdag den 19. november 1927« ( OFD , pp. 167, 182). »Vojensstykkerne«, kaldte forfatteren dem selv, da det ikke er fødebyen Skrydstrup, men dens større naboby, der har fungeret som model.

Detaljerne i denne collage er karakteristiske for den omhu og respekt for det dokumentariske tidsbillede, som Seeberg vel ikke mindst tilegnede sig gennem  sit  museumsarbejde.  Det  er  korrekt,  når  det  angives,  at  den  19. november 1927 faldt på en lørdag. Ligeledes, at den 2. maj samme år var en mandag ( OFD , p. 86), og at kongen, nemlig Christian X, kunne fejre sin fødselsdag den 26. november ( OFD , p. 90). Gummivarefabrikken Schønning &amp; Arve producerede ganske rigtigt kondomer ( OFD ,  p.114), og ét af mellemkrigstidens populæreste cigaretmærker hed faktisk Flag ( OFD ,  p.12).  Kun undtagelsesvis falder man over en anakronisme. Revyvisen »Dit hjerte er i fare, Andresen« nævnes to gange, men visen blev først præsenteret af Osvald Helmuth i Cirkusrevyen 1936 ( OFD , pp. 118, 148). 26

Samtidigt med denne hyperrealistiske dokumentarisme præges teksterne imidlertid  også  af  en  modernistisk  eksperimenteren  med  synsvinkler,  der modsat synes at gøre enhver definitiv fastlæggelse af fakticiteten tvivlsom. Miljøet og de figurer og hændelser, der passerer igennem det, skildres ud fra en række personers forskellige synsvinkler, og deres udsagn stemmer ikke uden videre overens. Om defektricen Ulla Jacobsen hører man således fra én side:  »Hun er det grimmeste menneske, jeg har kendt. Der er intet, intet, ikke et sødt smil, ikke et par varme øjne« ( OFD , p.170) - men i en tidligere beretning  har  en  anden  person  modsat  heftet  sig  ved,  at  »Hun  smilte  så meget«  ( OFD ,  p.138).  Ligeledes  er  udsagnene  om  fiskehandler  Bertelsen modstridende.  Læseren  har  svært  ved  at  finde  forsonende  træk  ved  den mutte og indelukkede mand, og man forstår umiddelbart cykelhandleren, da han efter Bertelsens pludselige død prøver »at finde nogle gode ord at sige om Frederik  Bertelsen«,  men  resigneret  må  erkende,  at  »det  var  umuligt« ( OFD , p.165). Snart efter lyder der imidlertid et ganske andet vidnesbyrd fra Hermansen, der på kroen er ved af tage afsked med en heroisk druktur. » Er der intet godt menneske i denne by, vi kan ringe efter, Hulda,« spørger han sig selv og servitricen, da hans dalende rus har nået det lavpunkt, hvor selvbebrejdelser  og  selvmedlidenhed  vælder  op  i  hans  tågede  bevidsthed, men han besinder sig og besvarer selv sit spørgsmål: » - Der er een, Hulda, men han har ikke telefon, det er fiskehandler Bertelsen« ( OFD , p.187).

24. Peter Seeberg: »En takketale« in Günther Hintze (red.): Sprogforeningens almanak , Kbh. 1983, p.119.

25. OFD , pp. 83-191.

26. Tak til Martin Reng for denne oplysning og anden inspiration til artiklen.

Omslaget til førsteudgaven af Om fjorten dage er af Caspar Koch illustreret med en vignet af et lokomotiv, og bogen gennemkrydses i det hele taget af et  tæt  jernbanenet.  I  »Præsentation  af  Henry  Gabrielsen«  giver  novellens titelperson, der selv arbejder ved banevæsnet, en udlægning af jernbanens symbolik, idet han forklarer, at det var » jernbanevæsenet og ikke automobilismen, der havde givet billede til relativitetsteorien og dermed havde givet århundredet en model, der ikke så snart ville findes mage til« ( OFD , p. 201). De  skiftende  synsvinkler  og  modstridende  udsagn  i  »Vojensstykkerne«  er ligeledes et modernistisk udtryk for tilværelsens relativitet - sandheden om en  foreteelse  afhænger  af  det  subjektive  perspektiv,  hvorunder  den  bliver anskuet. Men på trods heraf er fortællingskredsens personer alligevel ikke i Sartres  eller  Thyssens  forstand  udleveret  til  »hinandens  øjne«.  De  er  ikke restløst afhængige af de billeder, andre danner af dem, men kan også selv danne  modbilleder.  Drengen  i  »Odyssé  for  en  niårig«  tænker  tilbage  på, hvorledes han er blevet fotograferet, og mener, at »det var ikke blevet et godt billede. Han syntes bedre om sigselv indefra. Han havde aldrig lignet sigselv på de fotografier forældrene havde kostet på ham« ( OFD , p.133). Den unge pige, der i »Flugt tilbage« bliver trængt fra flere sider, nægter tilsvarende at lade sig definere af andre og trækker sig tilbage til et indre eksil: »Men ingen kunne høre hende tænke. Hun kunde tænke, hvad hun ville« ( OFD , p.154).

Skønt alt måske må erkendes som relativt, betyder det således på ingen måde, at alting derfor også er relativiseret og udjævnet til en forskelsløs ligegyldighed. De trækninger, der løber over verdens ansigt, er ikke kun intethedens  grimasser, 27 men  et  betydningsfuldt  minespil,  der  udtrykker  sorg, glæde, lidenskab, indignation og vrede.

27. Jfr. titlen på Per Højholts essaysamling: Intethedens grimasser , Kbh.

1972.

## En lysende harme

Fortællingskredsens indledende historie »Forsøg med vrede« er netop henlagt  til  en  jernbanestation, relativitetens symbolske  lokalitet.  Imidlertid er der  ingen  indsigt  i  verdens  intethed  og  relativitet,  som  kan  hindre  dens hovedperson, rengøringskonen Bothilde, i at fælde særdeles definitive værdidomme og skelne  skarpt  mellem  op  og  ned  i  den  menneskelige  anatomi: »Ingen  skulle  nogensinde  få  hende  fra,  at  trafikkontrollør  Jensen  var  et nederdrægtigt  svin,  en  gemen  svinepels,  et  lortesvin,  en  lort,  en  skid,  et røvhul« ( OFD , p. 85). Alene af hendes navn, der er en sønderjysk udgave af Bodil, fremgår det, at Bothilde orienterer sig efter klare værdimæssige forskelle  og  kriterier.  »Bot«  kommer  af  »bedring«,  og  det  oldnordiske  »hildr« betyder »kamp«.

I denne kamp for det bedre er Bothildes modstander trafikkontrolløren på den jernbanestation, hvor hun står for rengøringen. Hver morgen tilkendegiver han sin magt over territoriet ved selvbevidst at lægge sine fækalier og afsætte sine duftspor på kontorpersonalets toilet, umiddelbart før Bothilde skal  gøre  rent  derinde.  Også  andetsteds  i  fortællingskredsen  tilkendegiver personer deres overhøjhed ved på denne måde at foretage en demonstrativ forrettelse af deres nødtørft. Restaurantens mandlige gæster stiller sig nonchalant op og pisser ud fra korridoren, der fører ind til den forhutlede frisørs beskedne salon ( OFD , p. 109), og ligeledes benytter den koleriske bagermester  Poul  Schmidt  sig  af  langvarige  toiletbesøg  for  at  terrorisere  familiens husassistent ( OFD , p. 120). Det er naturligvis en nødvendig forudsætning for disse magtdemonstrationer, at der hersker en streng hierarkisk orden, og en sådan  orden  forefindes  just  på  jernbanestationen,  hvor  alle  aktiviteter  er systematiseret gennem  køreplaner, rutiner, billetter  og  ankomster  og afgange. Personalet på stationen er langt fra klar over, at deres arbejdsplads er at betragte som et symbol på relativitet, men anser snarere banens regulativer og rangforordning for en hellig indstiftelse og en absolut norm. Over det hele svæver stationsforstanderen som en fjern gud, der atter er underlagt en endnu højere myndighed: »Han gjorde ingenting,  han sagde  ingenting, han tog ikke stilling til noget, men alt var vel også ordnet og udsendt af Generaldirektoratet« ( OFD , p. 86). Men det er just på bagsiden af en sådan stram systematik, at den ekskrementale magtdemonstration kan komme til udfoldelse  i  al  sin  obskøne  formløshed.  Som  en  strunk  soldat,  der  på  én  gang vrænger  ad  og  vogter  over  den  hierarkiske  orden,  rejser  trafikkontrollør Jensens  martialske  ekskrement  sig  fra  lokumsspanden  mod  rengøringskonen:

»Der stod den, skildvagten, midt i lokumsspanden, dekorativ og stinkende. Han havde ikke lagt låg på, han havde dryppet på brættet, og han havde brugt de sidste stykker avispapir, som hun skulle sørge for. Det var hån, det var skam, hun var ved at briste i gråd« ( OFD , p. 88).

Trafikkontrollør Jensen er omgivet med et skær af sakralitet. Selvvelbehageligt fører han sig frem »som en præst, skønt han nærmest var det modsatte«, og med en værdighed, som var han den jødiske ypperstepræst på vej ind i Tabernaklets Allerhelligste, skrider han ind på lokummet, der er hans »privilegerede helligdom« ( OFD , p. 85). Det særlige symbol på hans overordnede status er nøglen; ligesom paven efter sigende ligger inde med nøglemagten til Himmeriget 28 ,  råder  trafikkontrolløren  over  nøglen  til  stationens  lokum: »Hun havde raset i ventetiden, den lange, men endnu mere over, at Jensen nu ville overrække hende nøglen på en måde, som hun ikke kunne afvise, men som var hende afsindigt imod« ( OFD, p.  87). Dog er det en forvrænget og dæmoniseret  sakralitet, der kommer  til  udtryk  i  hans  skikkelse.  De prædikater, der knyttes til ham, er isolation, indelukkethed, mørke og stank: »Der  sad  han,  alene  i  mørket,  og  hørmede  og  kvalmede« (OFD, p.  85). Bothilde derimod står imens udenfor »i solen« ( OFD, p. 87). Og den samme lyskraft gør sig gældende, da hun beslutter sig til, at »Hun ville skærpe harmen, så hun måtte tro den lyste. Hun ville løfte blikket og vove at se folk over hovedet« ( OFD, p. 92). Y derligere knyttes der endnu et bekræftende prædikat til Bothilde - nemlig vandet, som næsten altid i Seebergs forfatterskab forbindes  med  forestillingen  om  det  strømmende  liv,  der  bryder  gennem fastlåste og stivnede positioner. Da trafikkontrolløren trækker sig ind i sin mørke helligdom, står hun netop og pumper vand, ligesom hun under sit forsøg på at gøre definitivt op med hans tyranni stiller sig afventende »ved pumpen« ( OFD, pp. 85, 90) .

Denne forbindelse  til  det  åbne,  lyse  og  strømmende  får  hun  også  god brug for under sit oprør mod trafikkontrolløren. Af sin mand kan hun ikke vente hjælp. I modsætning til den kampberedte Bothilde foretrækker han at underordne sig, således som det allerede antydes af hans navn Alfred: »Han var god nok, han var bare et skvat.« Årsagen til denne skvattethed angives at være dobbelt. Hans far har været banearbejder, således som Alfred også selv er  blevet det, og desuden var familien missionsk: »Han var som født til at fortryde i guds navn.« Både faren og han selv har således deres sted inden for jernbanevæsnets  velregulerede  tryghed:  »Selv  om  man  ingenting  var,  var man dog statsansat.« Efterhånden som spændingen mellem Bothilde og trafikkontrolløren stiger, afslører Alfred sig endog som »en hellig modstander«, der salvelsesfuldt overbringer hende direktivet fra de højere instanser i magtens  hierarki:  »[…]  at  kontorlokummet  skulle  bringes  i  net  stand.  Alfred støttede  henstillingen.«  Ophavet  til  den  mere  storladne  og  dramatiske Bothilde  er  derimod  »fisker  i  Esbjerg,  engang  med  egen  båd  og  nu  med anpart«, og som en Esbjergfiskers datter er hun også fuldt ud beredt til at tage sagen i sin egen, handlekraftige hånd ( OFD , pp. 88-89). Mens de øvrige ansatte på stationen kun skildres inden for institutionens snævre rammer om stationsforstanderen siges det ligefrem, at »enhver vidste at han aldrig satte  sine  ben  udenfor  stationsområdet«  ( OFD ,  p.  87)  -  opsøger  Bothilde netop et sted hinsides loven og jernbanelivets regulativer, når hun skal styrke sig efter sine forsmædelser:

28. Iflg.  romersk-katolsk dogmatik har  paveembedet  gennem  den  apostolske succession fået overdraget den myndighed, 'nøglemagten', der af Jesus bliver givet til Simon Peter: »Og jeg vil give dig Himmerigets nøgler, og hvad du binder på jorden, det skal være bundet i Himlene, og hvad du løser på jorden, det skal være løst i Himlene« (Matt. 16,19).

»Hun  gik  om  bag  lokumsbygningen,  hvor  nælderne  voksede  op  til hækken ind til  stationsforstanderens grøntsagshave,  som hendes mand holdt.  Det  store  gråpæretræ i  midten  var  ved  at  springe  ud.  Lærkerne hang over markerne nordfor svineslagteriets røde længer. En maler fløjtede, mens han var ved at male vinduerne i den nye sal til hotellet. Langt henne  på  stationspladsen  parrede  et  par  hunde  sig,  det  var  tidligt  på dagen, men altså ikke for tidligt for dem. De fik jo også føden blot for at være til« ( OFD , p. 88).

Bothildes sind er beslægtet med dette kaotisk-frugtbare sted, hvor hundene parrer sig med en sådan ubekymrethed for morgendagen, at man skulle tro, at en eller anden havde tilhvisket dem Jesu lignelser om himlens fugle og liljerne på marken (Matt. 6,25-34). Fra dette ukontrollable sted i sindet er det også, at hun iværksætter sit oprør mod trafikkontrolløren. Til en begyndelse nøjes hun med »at markere sig« ved at hælde tørvestrøelse i lokumsspanden, men det er langt fra nok til at dæmpe den vrede, der vedvarende bølger igennem hende: »Harmen skummede videre i sindet« ( OFD , p. 89). Bothilde er i  modsætning til den forsagte unge pige i »Flugt tilbage« - »ikke bange for lort«,  og  derfor  betænker  hun  sig  heller  ikke  for  selv  at  gribe  til  helt  elementære midler ( OFD , pp. 87, 147). Resolut beslutter hun at sprænge trafikkontrolløren  i  luften.  En  ladning  karbid, 29 der  er  anbragt  rigtigt  under lokumsbrættet, vil blive gennemvædet af kontrollørens eget strinteri, og når han derefter vanemæssigt tænder sin pibe og smider den glødende tændstik ned i spanden, vil ladningen eksplodere: »[…] det allerbedste ville være, hvis han bankede piben på brættet inden han satte sig, han veg jo ikke tilbage for noget, så fik han hele salven op i hovedet, hvis det da ikke blev revet af.«

Bothilde  forudser  en  dødelig  udgang på  sit kemiske  eksperiment,  og  hun anerkender fuldt ud lovens  ret, men  er netop derfor parat til at  tage konsekvenserne  af  sin  overtrædelse:  »Straffen  ville  vente  hende,  men  hun  var fuldstændig indstillet på det. Hun ville ikke finde sig i, at trafikkontrollør Jensen behandlede hende på den måde« ( OFD, p. 90) .

For  at  sikre,  at  hendes  hævn  kan  blive  omgivet  med  en  vis  festivitas, vælger Bothilde at iværksætte attentatet mod trafikkontrolløren på kongens fødselsdag,  hvor  DSB's  splitflag  vejer  fra  stationens  flagstang.  I  første omgang  mislykkes  aktionen  dog.  Trafikkontrolløren  træder  uskadt  ud  af lokummets skumle tempel, og da Bothilde derefter slynger karbidbomben ned  i  kompostbunken  bag  jernbanestationen,  eksploderer  den,  og  Alfred finder hende målløs af skræk og stående »med hænderne foldet over hovedet« ( OFD , p. 91). Hendes konfliktsky mand forklarer eksplosionen som en selvantændelse  af gasser udviklet i kompostbunken. I næste omgang viser det sig imidlertid, at hendes forsøg med vredens eksplosive kemikalier alligevel har sat gang i en art sjælelig kædereaktion, der til sidst vil føre til det ønskede resultat. Gennem Alfred begynder trafikkontrolløren at rose hendes rengøring, og når de passerer hinanden, viger hans blik for hendes. Bothilde forklarer forandringen som udslag af en angst, der med tiden vil knægte trafikkontrolløren, selv om hun ikke vil forvente det helt utrolige:

»Jensen var blevet bange for hende. Det var vanvittigt, men det var ikke umuligt. Han følte sig frem. Han prøvede at gøre hende god.

Hun  ville  ikke  give  sig.  Hun  havde  et  klart  mål.  Hun  ønskede  fuld oprettelse. Jensen skulle vente med sit hørmeri, til hun havde gjort rent.

[…] Inden jul havde hun banet sig vej eller senest til påske. Det ville tage sin tid, men det var ikke uoverkommeligt.

Jensen ville tage hensyn til hende til sidst.

Han kom ikke til at slippe.

Et pænt menneske ville han aldrig blive, men det ville hun heller ikke ønske i sin vildeste fantasi« ( OFD , p. 92).

29. I forbindelse med vand udvikler karbid eller kalciumkarbid den eksplosive gas acetylen, der ved forbrænding afgiver et skarpt hvidt lys. Stoffet var derfor almindeligt anvendt, bl.a. til  påfyldning  af  cykellygter.  I  Hans  Anton  Koefoeds  barndomserindringer  gives  denne charmerende beskrivelse af den sindrige karbidlygte: »Den bestod af en todelt beholder, en del med karbid, en anden ovenover med vand. Når man ved at løsne en hane eller skrue kom vand til karbidet, udvikledes der en ildelugtende gasart, der antændtes i en brænder og gav et meget kraftigt lys. Man kunne både se og blive set, hvis den ellers virkede, men hvis gassen kom på afveje, brændte det hvor  det ikke skulle, eller lygten eksploderede«. Hans Anton Koefoed: Erindringsbilleder fra en barndom , Rønne 1988, p. 30.

## Relativitetens etik

Den angst, der ændrer trafikkontrollørens adfærd til det bedre, udspringer af, at han er blevet bragt til at erkende sin egen dødelighed: »Manden måtte vel frygte for at dø, siden han pludseligt begyndte at lægge mærke til andre på den måde« ( OFD , p. 91). Udsagnet skal ikke forstås således, at han i nogen konkret forstand er blevet bange for Bothilde, eller at han skulle frygte for at pådrage sig en eventuelt dødelig gengældelse - han kender jo slet ikke til det anslag,  hun  har  søgt  at  rette  mod  hans  liv.  Meningen  er  derimod,  at  med bevidstheden  om,  hvorledes  livet  er  indlejret  i  dødens  intethed,  bliver  et menneske også bevidst om den grænse, der sætter det selv på plads som et tilfældigt  og  begrænset  væsen.  Netop  stillet  over  for  dødens  absolutte intethed  må mennesket  erkende sin  eksistens som  tilfældig, begrænset og relativ.

Med denne hævdelse af det skarpe kvalitative skel mellem det absolutte og det relative gentager Seeberg en tankefigur, der er karakteristisk for især reformert  og  luthersk  teologi  efter  Første  verdenskrig,  f.eks.  Karl  Barths dialektiske  teologi  og  vor  hjemlige  Tidehvervs-bevægelse.  I  sin  absolutte ophøjethed er Gud en »deus absconditus« - en skjult gud, der ikke lader sig omfatte eller indfange af den menneskelige bevidstheds relative former. Med »das  ganz  andere«  mener  teologer  ganske  vist  Guds  helt  anderledes  virkelighed, mens Seeberg hellere omtaler det absolutte som »intet«, eller i hvert fald  »ingenting  bestemt«.  I  begge  tilfælde  er  konsekvensen  imidlertid  den samme - nemlig at den begrænsede og relative eksistens fastholdes som den virkelighed, mennesket er forpligtet på. »Vær Jorden tro,« citerer fortolkere af  Seeberg  ofte  fra  Nietzsches Also  sprach  Zarathustra  og  er  tilsyneladende ikke klar over, at de hermed også citerer ét af de mest yndede slagord i datidens ophedede teologiske debat. Det er utvivlsomt denne reformatoriske ny-ortodoksi, Seeberg har i tankerne, når han i et ungdomsbrev fremsætter opfordringen: »[…] lad os være Protestanter« og videre anfører, at der - til forskel fra den indremissionske pietisme, hvori han var opvokset - »findes en Protestantisme der er Barn af den bedste Realisme. Jeg ønsker intet andet end en ærlig Reformation, en Konstatering af hvad er. Det er Protestantisme naar man siger Tak til.« 30

I denne relativisering af den menneskelige eksistens ligger der både en befrielse  og  et  etisk  krav.  Det  befriende  består  i,  at  mennesket  kender  og anerkender sin grænse. I Seebergs tidlige folkeeventyr-pastiche »Den stærke Smed« - en forsoren variation over den gammeltestamentlige fortælling om Jakobs brydekamp med det guddommelige (1. Mos. 32,24-32) - berettes der om en mand, som plages af, at han er den stærkeste af alle. Først da han er blevet besejret af en anden, kan han få ro i sindet: »Der er jo ikke til at faa en Ende paa Slagsmaalene, naar man er den stærkeste, men har man først fundet sin Overmand, saa faar man Fred, saa har man ingen Pligt til at hævde sig.« 31 En lemfældig og fjantet omgang med nihilismens udsagn om verdens absurditet og intethed kan rigtignok modsat få en person til at svulme op som en flødebolle under en glasklokke, der suges tom for luft. Anmassende og selvsmagende søger subjektiviteten at udtømme sig over hele det vide verdensfelt. Denne egocentriske oppustethed er imidlertid kun symptom på en intellektuel overfladiskhed uden selvrefleksion. En konsekvent tænkning vil indse,  at  en  nihilistisk  erkendelse  af  altings  relativitet  først  og  sidst  tager sigte mod den erkendende selv, og at der i denne erkendelse også er indeholdt en bestemt etisk indstilling til omverdenen. Mennesket er kastet ind i en aldeles uigennemskuelig, tåget og for så vidt absurd eksistens, men netop i  bevidsthed om sin egen begrænsede relativitet må det forholde sig afventende,  tilbageholdende  og  respektfuldt  over  for  den  anderledeshed,  som træder det i møde i såvel den ikke-humane verden som i andre mennesker. Stillet op mod intethedens absoluthed fortoner alt andet sig ganske rigtigt i relativitet,  men  netop  denne  relativisering  indeholder  i  sig  selv  en  etisk fordring  -  nemlig  fordringen  om,  at  det  relative  just  bliver  fastholdt  som relativt, så man hverken gør sig selv eller de pragmatiske ordninger, der provisorisk oprettes i den foreløbige eksistens, til noget helligt og absolut. Gottfried Benns grundlæggende æstetiske begreb om »die formfordende Gewalt des Nichts« kan derfor udvides. 32 Det er ikke kun i æstetisk, men også i etisk og moralsk henseende, at man kan tale om en 'intethedens formkrævende magt.'

30. Brev d. 7. december 1944 til Carl-Göran Ekerwald; cit. efter Marianne Juhl: Peter Seeberg p. 37.

Et  andet  tydeligt  eksempel  på  denne  tanke  om  den  etiske  impuls  i intethedsforestillingen er den centrale scene i Ved havet , hvor den utåleligt selvoptagne Biggie er ved at blive dræbt under et faldskærmsudspring. Biggie hvirvler mod jorden, mens han fortvivlet famler efter den snor, der skal udløse  faldskærmen,  og  som  i  den  tidligere  omtalte  scene  i Bipersonerne hæver fortællerens stemme sig også hér for pludseligt at tale i en myndig, indtrængende og belærende tone:

»Du nærmer dig vist det uhåndgribelige, Biggie, måske poesien.

Livet har en slags virkelighed, det mærkes nu.

31. Peter Seeberg: Tre tidlige fortællinger

(udg. v. Knud Bjarne Gjesing), Odense 2000, p. 46.

32. Gottfried Benn: »Akademierede« (1932), in Dieter Wellershoff (udg.): Gesammelte W erke , bd. 1, Berlin 1958, p.438.

Til at komme af med ganske vist. Ser det endnu ud til.

Men skønheden kan ikke tilintetgøres.

Måske det alligevel er denne snor.

Hvis ikke, så sig det bare højt:

Så dejlig en dag ved havet. Så mange dejlige ting.

Vist kan det siges med få ord.

Sekshundrede meter er lidt lidt, men det skulle kunne klares.

Men sindet har kastet sig fremad i tilintetgørelsen.

Er det så galt femhundrede meter?

Kravl  op  på  skuldrene  af  hverandre,  ræk  en  hånd  ud  venner,  og brems mig.

Husk dog det er søndag og jeg kommer helt alene.

Se mig dog. Jeg har ingen vinger.« 33

Biggie kommer frelst fra sit udspring,  og han forandrer sig faktisk til det mere tålelige og omgængelige efter dette møde med sit livs grænse. Den indsigt, der punkterer hans oppustede og brovtende personlighed, henter han ikke  ved  at  fare  til  himmels  som  profeten  Elias,  men  tværtimod  ved  at hvirvle mod jorden som en faldende Ikaros. I lighed med trafikkontrollør Jensen  virker  han  derefter  ikke  længere  så  selvsikker,  men  til  gengæld  er hans opmærksomhed nu på en anderledes måde blevet rettet udad: »[…] han ser også noget genert ud ved sigselv, men ikke ved verden.« Fra nu af véd Biggie bedre - betror han til en kvinde, som han tidligere har pustet sig op overfor - »hvad det er at komme ned til jorden.« 34 Idet et menneske tvinges til at indse det begrænsede i sin egen eksistens, drives det samtidigt til erkendelse af  de  grænser  i  forholdet  til omverdenen, der i  etisk henseende ikke lader  sig  overskride.  Eller  overskide  -  sådan  som  trafikkontrollør  Jensen forsøgte det.

33. Peter Seeberg: Ved havet , Viborg 1978, pp. 164-65.

34. Op.cit. pp. 175, 176.