Din tjener hører
Forfattere: Karsten Sand Iversen
Tidsskrift: passage (2000-12-01)

ULLI

aDu

ens

riale.

ge

er, et

: ikk

sere,

DA

Isthe

‹an i

r en

ert

g le

en af nens cl Skriftf Skrifte Din tjener hører

## Din tjener hører

## KARSTEN SAND IVERSEN

Skriften  afliver  ste=en.  En  tekst  er  betinget  af ste=ens  tien.  Tekstens  ste=e  er  derfor  en  for­ stummet  ste=e,  som  må  genoplives  af  læseren, udfj:ies af sin størknede tilstand som textus, vævning.

Sådan lyder, i meget kort begreb,  en udbredt an­ tik opfattelse, som med en følsomhed, det i dag kan være  vanskeligt at forstå,  registrerer  skriftrevolutio­ nens chok og beklager tabet af den levende ste=e. Skriftfæsteisen  ses  som  afsjæling  og  gravfæstelse. Skriften  er  her  sekundær,  et ste=efre=ed,  ud­ yendigt materiale. Men  de 'antikke metaforer  røber også  en  bevidsthed  om,  at  intet  medie  er  neutralt. Skrift  er  ikke  bare  en  praktisk  opbevaringstekno­ løgi,  men  tillige  et  radikalt  forandrende  budskab. Skriftlig tekst kan nå nye  grader af kompleksitet, og ikke  mindst  kan  den  reproduceres  og  fjerner  sig i mangfoldiggørelsen  fra  digterens  ste=e  og  do­ mæne til  et  offentligt,  ukontrollabelt  rum  befolket, ejet af fremmede læsere. Den genoplivende læsei lå­ ner  teksten  sin  ste=e,  men  dermed  bliver  denne også en anden/  en andens.

egen  læser  og  lægger  levende  ste=e  til  sin  døde tekst.  Midlertidigt,  næsten  på  skrømt,  forenes  da ophav og produkt,  men det er en brudt enhed:  dig­ teren låner blot sin egen fast vævede tekst, som han i  offentliggørelsens  øjeblik  mistede  magten  over. Han har privilegeret adgang til den og  kan i bedste fald  fa  den  til  at  lyde,  som  han  selv  engang  hørte den  eller  nu  synes,  den  bør  lyde,  men  optræder i grunden  anakronistisk:  denne  levende  ste=e  er definitivt sekundær. Den kan befordre andres forstå­ else, men også virke som et dogme, der berøver læ­ serne den frihed til selv  at finde en  ste=e,  de fø­ ler  sig  berettigede til. Teksten er partitur, en noteret ste=e, som enhver læser kan opføre efter vilje og evne.

Årtusinder  inde  i  skriftkulturen  oplever  vi  ikke længere teksten som fossilering  eller  grav,  men som skriftlig,  det  vil  egentlig  sige  metaforisk,  ste=e. Vores metaforiske  brug  af  "ste=e"  indblæser  liv i det,  vi  godt  ved er  døde te gn på papir,  for  vi 1 synes at  høre  tekstens  tale,  når  vi  læser.  Teksten  er  skabt som  skrift  og  lever  som  skrift,  men  bete gn er  ikke længere  en  oprindelig  mundtligheds  død.  Fraværet af digterens fysiske røst (  og med den talens åbenhed for autoriseret forandring)  forstås  ikke  som  mangel ved teksten.

.  At  der  ikke  desto  mindre naturligvis  er  en  orga­ nisk sammenhæng mellem digterens sind, krop, ån­ dedræt  og  det  skrevne  bliver  senest  hørligt  og  på­ trængende, når en digter træder ind i rollen som sin Hvad  er  en  tekststemme? Blot  en  luftig  metafor for  su=en  af  de retoriske  greb,  vi mekanisk  kan benævne?  Fornemmelsen  siger,  at  den  er  andet  og mere: sjæl, liv - begreber, som heller ikke biologien kan  beste=e  med  sikkerhed.  Robert  Frost  hæv­ dede,  at poesi er det, der går tabt i oversættelse,  og måske er stemmen netop en variant eller bestanddel af  denne flygtige substans? At ste=en findes,  eifa­ rer man, og man kan tale opfindsomt metaforisk om den:  tekstens  vandmærke,  tekstens  merværdi,  men giver dermed bare Sorteper videre. Det, man husker og genkender af et værk,  når både ord og figurer er glemt, er  ikke  sjældent  en  ste=e, og denne ste=e er kompleks, ne=ere at efterli gn e,  f.eks. i parodiens hyldest,  end at  definere  og  analysere,  for den er  både  klangfarve  og  rytme,  semantik og syn­ taks.

Ingen læser har nærere kontakt med ste=en i et værk end den litterære oversætter, for i modsætning til  den  læge læser  kan oversætteren ikke nøjes med at  lade  ste=en  lyde  i  et  uantasteligt  indre  rum,

Ordlyd

'

,,

;,i'

I' '

I

hvor idiosynkrasier kan herske upåtalt.  Hans velsig­ nede  pligt  er  for  fyrstelig  belønning  (i  himlen)  at imitere stemmen  offentligt  i sit modersmål  og uden idiosynkrasier. Oversætteren skal så vidt muligt undlade at synge med eget næb  (men synge skal han for alt i verden!), han skal underkaste sig stemmen i lydhørhed og ydmyghed,  hans sprog skal smyge sig om  originalen  og gengive  alle dens  knaster  og ujævnheder. Trods hans selvudslettende stræben ef­ ter  at  lade originalen  tale uhindret i  oversættelsen, bliver  hans  stemme  uvægerligt  hørlig,  fordi  al  for­ midling er forandring. Men oversætterens opgave er at  gøre forandringen optimal og trofast, "objektiv". Han medierer,  han  præger,  han  tilføjer  eller fradra­ ger,  han forvrænger i enkeltheder  (han kan ikke an­ det,  for  hans modersmål kan ikke andet,  og det har det  sidste  ord),  men  han  forsøger  at  ramme  stem­ men,  så  tekstens  totalitet  er  en  trofast  repræsenta­ tion.  Om  identitet  mellem  original og  oversættelse kan  der  af  indlysende  grunde  ikke  blive  tale,  men ækvivalens er opnåelig.

(Der  er  et  ikke  uvæsentligt  element  af  blænd­ værk,  dvs.  fiktion,  i  den  oversatte  stemme.  Anek­ dote:  Peter  Kitter  gav .en  arie  til  bedste,  og  en  be­ gejstret  dame i selskabet  udbrød:  ''Jamen  Peter,  jeg anede ikke, du kunne synge så vidunderligt!" Kitter: "Det kan jeg heller ikke. Jeg imiterede bare Gigli!")

Jeg har i tre omgange (Jernkronen,-Livsens rod,  Uskyl­ dens minut) fordansket  Sara Lidman,  hvis  det er  det rette  ord,  og  af  de  forfattere,  jeg  er  beæret  med,  er hun ·  den,  der  tydeligst  suger  næring  af  talt  sprog. Hendes romaner fra hjemegnen i Våsterbotten er en polyfoni  af  levende  stemmer,  hørte  replikker,  ord stjålet  ud  af  munden  på uskyldige  gamle  koner,  to­ nefald og  udtalemåder,  lydskrift,  brøl - inkorpore­ ret i en skrevet stemme. Her sættes et rigt moduleret og meget  udtryksfuldt  sprog,  næret  af Bibelen,  dy­ rene  og  arbejdet  i  en  karrig  natur,  op  mod  et  for­ skere,  imperialistisk  rigssvensk  dannelsessprog - of­ test kun nærværende ved sit fravær, men undertiden citeret.  Det  kunne  ikke  være  mere  eksemplarisk: Som altid når  man oversætter,  og  det  vil  i et og  alt sige:  søger at yde tekstens stemme retfærdighed (for skønt stemmen er sammensat af detaljer, er den vig- tigere  end  enkelte  detaljer),  er  normalsproget  den bortskrabede  undertekst  i  palimpsesten.  Man  læ­ ser/lytter altså for at lokalisere alle afvigelser og sær­ prægninger  med  normalsprogsfiktionen  som  filter, for  at  veje  dem  og  afprøve  dem  i  oversat  stand:  er de ækvivalente,  må de forstærkes,  dæmpes eller helt udviskes, k �  der kompenseres for et tab her med en gevinst  der.

Vist har selv  normalsproget  en stemme,  men den er  anonym og derfor  hverken  særlig interessant eller særlig  vanskelig  at  gengive.  Neutralt  sprog  er  ab­ strakt,  historiefattigt  i  betydningen :fjernet fra  loka­ liteter  og  sansninger,  og  det  slæber  derfor  ikke  på den  komethale  af  konnotationer,  der  kendetegner ethvert personligt  sprog, jævne  menneskers  eller digteres.

Den lidmanske stemme er  mangefacetteret,  sam­ ler  mange understemmer i sit orgelbrus. Lokalspro­ genes  spids:findigh�der  kan  i  grunden  kun  til  fulde forstås  (høres)  af  en  uddøende  befolkning  i  nogle landsbyer  vest  for Jorn.  Vi  andre  må  operere  med nedsat hørelse. Hvad gør den arme oversætter? Han sukker og tænker på en fortid, da realismen ikke var drevet så vidt som i vore dage, da 1itteratur var skre­ vet  i  et uniformt,  dannet sprog og alle  figurer talte ens. Derefter glæder han sig straks over rigdommen og de  nødvendige  forestående fund af danefæ i den litterære muld, griber sagen praktisk an og genopta­ ger den intense korrespondance med forfatterinden, som beredvilligt oversætter til rigssvensk og redegør for konkrete omstændigheder, men undertiden også udbryder: det er en privat vits,  glem den! eller:  der er  ordspil,  som ikke fortjener at blive  oversat.

Sara  Lidmans  norrlandske  bønder "bor  kvar", men i min stemmegivning er  de blevet  jysktalende. Kunne man oversætte  disse  mennesker  til fynsk  el­ ler sjællandsk? Jeg tvivler.  Øerne har i dansk littera­ tur  ganske anderledes konnotationer end det stoute, :famælte,  lapidariske,  som  især  udmærker  ødemar­ kens  folk.  Kun  jysk  natur  og  sprog  har  den  barske vælde, der kan nærme sig stemmerne fra det kolde, fattige,  magre  nord.  Og  for  så  vidt  havde  jeg  slet ikke noget valg,  for som jyde har jeg kun rodforbin­ delse  til  jyske  dialekter.  Det er  hverken mystik eller metafysik: I sjældne tilfælde har jeg kunnet gætte el- TTOTT

ДІ, grynt,

nøI Ug Iauel

ke

. teks

n en

er af tr

om

ngivelse

pe u

pel:

papi

størr

nen 1

En

portioner og

e er

J°

nen

altek

tis F

ra L

ert D

man aaci mo

steds:

som n

nen st

- -

'f

39

Ordlyd

ler  drø=e  eller  huske  (?)  eksistensen  af  ord,  jeg ikke  kendte.  I  sådanne  salige  øjeblikke,  hvor  man snubler  over  et  guldhorn  i  marken,  kan  det  synes, som  om  man  hører  ste=er.  Sproget  taler  ubedt gennem en.

Til  alt  held,  og  som  en  bekræftelse  af  mine  for­ modninger om egnsmålenes karakter, er der i dansk hjemstavnslitteratur en  klar  og  tung  overvægt  af jyske  digtere. Det kan  siges  kort:  Uden Johannes V. Jensen,  Albert  Dam  og  Hans  Kirk  ville  mine  Lid­ man-imitationer være blevet væsentligt spagere ste=er,  end  de  uvægerligt  er. Jeg  har  plyndret disse sprogstærke digtere,  som  sig  hør  og  bør,  ikke kun  for gloser, men  for tonefald, ordstillinger, grynt,  udbrud,  rytmer.

En  fre=ed rest  bliver  uvægerligt  tilbage.  Intet­ sted,s  i  Danmark  findes  der  et  sprog  med  registre, som nøjagtigt  dækker  de  krav,  Sara Lidmans roma­ ner  stiller.  Selv  Kirks  indremissionske  Limfjordsfis­ ,kere  taler  ikke  som  norrlandske  kartoffeld yr kere, skønt  også  de  er  dybt  præget  af  fromhedsbevægel­ ser,  fattigdom,  seksualforskrækkelse. Jo  mere  lokal og konkret en tekst er, og hos Lidman støder nabo­ dialekter sa=en som vidt forskellige sprog  (  da må oversætteren  for  alvor  blive  fiktiv  for  at  kunne  dif­ ferentiere),  desto  vanskeligere  er  det at følge  stem­ men/  ste=erne  med  troskab.  Den  historiske  ægt­ hed,  originalen har,  i sin  forening  af  sted  og  tid  og sprog,  udviskes  nødvendigvis  i  enhver  gengivelse, for  ægtheden er  enestående, uigentagelig.

Parallelt  med  Lidmans  seneste  roman, Uskyldens minut, fordanskede jeg Robert  Musils kortprosa Nachlass zu Lebzeiten. Søren Kierkegaard var i sin tid så  ubetænksom  at lægge  beslag på  den eneste  due­ lige danske formulering af den titel,  men nu indlej­ res  Musil  så  i  dansk  litteratur  med En levende�  efter­ ladte papirer. Det er også en slags ste=egivning.

Sara Lidman er en stor beundrer af Musil,  og jeg fodrede  hende  med  smagsprøver  undervejs,  men kontrasten  mellem  disse  to  ekspressionister  kunne næppe være større. Det var instruktivt. Musils ste=e  er  distinkt,  præget  af  ironi  og  underspillet humor, sleben, krystalklar. Hans begrebspar "præci­ sion og sjæl" betegner oversætterens mål og opgave. Men fordi denne intellektuelle habsburgske ste=e renoncerer  på  folkesprog,  dialekt,  fonetiske  stave­ måder og stort set holder sig til det høje dannelses­ sprog,  er  det langt mindre problematisk  at overføre den til moderne dansk. Ste=en gør sig ikke så be­ mærket som Lidmans dialekter, men den er ligefuldt ste=e.  En  let  patinering  med  respekt  for  udtryk, som enten er specifikt østrigske eller var arkaiske al­ lerede  i  samtiden,  er  tilstrækkelig  til  at  skaffe  ham indpas  i  dansk.  Lidt  stilig  og  s yr lig  skal  han  lyde, milevidt fra Dan Turell,  om  jeg  så  må  sige.  (Musil hadede  "sprogopløsningen"  i Joyces  efterfølgelse af et  godt  hjerte.)  Man kan  næsten  aflæse  Musils ste=e  i  hans  ansigt:  stramt,  bestemt,  ordentligt, med et antydet diabolsk  smil.

At finde tekstens ste=e og gengive den adækvat er i sidste ende et spørgsmål om gehør og mådehold. Gehør er ikke mindst sans for proportioner og rela­ tioner mellem tekstens elementer, men også mellem teksten  og  den  omgivende historie,  alt  det  der  kal­ des intertekstualitet. En ste=e træder kun i karak­ ter på baggrund af koret af andre ste=er. Et gehør kan altså optrænes og informeres, men et element af intuition  i  omsætningen fra sprog  til sprog  ko=er man næppe uden om.

Originalteksten er herre, oversættelsen tjener. Men selv en ydmyg tjener har mæle, hvad enten han vil  det  eller  ej.  Det  fører  mig  til  spørgsmålet,  om man  kan  oversætte  noget,  der  ikke  står  i  teksten. (Det  videre,  filosofiske  spørgsmål:  hvad  der  står  i teksten,  hvordan  vi  erkender  og  afgrænser  betyd­ ninger, skal jeg nådigst lade ligge.) Svaret er ja, fordi stemmen netop  er  noget  mere  end  summen  af  bog­ staverne.  Ligesom et  digt  kan  bestå  af  det,  de �  står mellem  linjerne,  kan  ste=en ru=e eller  diktere det uudtalte.

Et  eksempel:  Den  rædsomme,  slibrige  Therese  i Elias  Canettis Forblindelsen, Peter  Kiens  beregnende husbestyrerinde,  taler  fortrinsvis  i  svadaer  af  trivi­ elle, mavesure fordo=e:

Børnene er så frække,  at det halve kunne være nok. I skolen bestiller de ikke andet end at lege og gå tur med læreren. Med forlov, i vores tid  havde piben en anden  lyd! Hvis en hvalp ikke ville lære noget, tog forældrene ham ud af  skolen og satte ham i lære. Hos en streng mester, så han fik noget lært  ..  Det møder

' , I

man ikke i vore dage. Har folk måske lyst til at arbejde? Der er ingen beskedenhed til mere. Når skidt kommer til ære. Se bare på de unge, der går tur om søndagen. Ny bluse til hver eneste arbejderpige. Jeg spørger bare, hvad skal de med de d yr e ting? De går jo alligevel ud og bader og tager hele herligheden af.

Canetti havde en levende model til denne talestrøm, men hun sagde  ikke  "Når  skidt  kommer  til  ære". Måske eksisterer der en li gn ende tysk talemåde, jeg håber  det ikke,  jeg er  aldrig  stødt  på  den. Jeg hus­ ker  imidlertid,  hvordan  den blev  uomgængelig un- der arbejdet med passagen. Thereses stemme dikte­ rede den, i sin egen forblindelse forstår hun ikke, at den  vender  brodden  mod  hende  selv.  Skønt  jeg endnu var relativt ny i faget for tyve år siden, tøvede jeg ikke et øjeblik med at indføje den halve frase. Jeg skal ikke anbefale tilføjelser til teksten som god, al­ men praksis. I sjældne tilfælde bliver stemmen imid­ lertid så insisterende, at den overskrider sin manifes­ tation som te gn på papir. Dens ydmyge tjener hører - og adlyder.

UND kamen ALL die  Huhnerchen  an und  forchten  nicht  den  Stock  und  hackten

K

haec