National identitet?
Forfattere: Henrik Kaare Nielsen
Tidsskrift: kok (1992-02-18)

## Henrik Kanre Nielsen

## National identitet?

»Det nationale« er et af tidens varme temaer. Efter omvrelhiirigeme i 0steuropa og den hermed forbundne lettelse af det totalitxre pres, som i ilrtier med brutal effektivitet har lagt lag p A   enhver r~relse, som ikke harmonerede med SUKP's autoriserede  internatiorialisme, synes der pludselig  ikke at være nogen ende p A   den rxkke af  nationaliteter, som melder sig pil Østeuropas politiske scene og stiller krav om selvbestenlmelse. Og autonomibestræbelserne har vel at rnzrke ikke kun brodden vendt mod det gamle undertrykkelsesapparat, men tillige i hpj grad mod naboerne, de andre smilnationaliteter, hvis rettigheder man er parat til p2 militant vis at suspendere for at realisere sine egne.

Ogsil i Vesten er det nationale tema i valten: Tyskerne har faet deres »einig Vaterland«, og i de fleste vesteuropreiske  lande mobiliserer  selv-udnævnte forvaltere af  den »nationale egenart« mod indvandrere,  flygtninge, »den muslimske flodb@lge«  og hvad fjendebillederne ellers hedder-. Jo, det ser stzrkt ud til, at »national identitet« er en politisk faktor, som vi i stigende grad m2 regne med og forholde os til, nu  hvor ost-Vest-konflikten og dermed atomtruslen er p A   retur som overordilede detemlinanter i det politiske univers.

Eller passer det nu  ogsa? Er rlationalstaterrie  ikke tvzrtimod under afvikling? Hvad kan vi i dag overliovedet rimeligvis forstå ved »national identitet«? Og hviiken status kan denne storrelse nu  og i fremtiden piberabe sig i forhold til andre faktorer i den politiske proces? Disse sporgsmal skal diskuteres i det frólgende, idet der lzgges ud med nogle overordnede teoretiske overvejelser over begrebet identitet, hvorefter dette koncept skal relateres til det nationale og politikken.

## Idelztitetshegrehet og  den kulturelle nzodernitet

Den forstaelse af ide~ztitet, som ligger til grund for de folgende overvejelser, er strerkt inspireret af Oskar Negt og Alexander Kluges historisk-socialpsykologiske begrebslighed.' Identitet refererer her ikke til en invariabel, substantia- listisk »kerne«, men derimod  til en kompleks processammenh~ng -nemlig helheden a f   de processer, som til enhver tid regulerer forholdet mellcm individ og samfund. Identitet er altsi i denne forstand en altid historisk specifik og principielt foranderlig problematik.

S i   lznge »naturgroede«, overleverede kredsl~bsstrukturer (livssammenhznge, familie- og slzegtsrelationer,  stabile sociale strukturer og netværk, etc.) er intakte, regulerer disse forholdet mellem individ og samfund, og identitetsproblematikken har da blot status af en integreret dimension af disse fungerende sociale og kulturelle strukturer. Nar disse derimod forstyrres eller g i r  i opl~sning,Jris~ttes identitetsproblematikken som en selvstzndig, dynamisk kraft: Den manifesterer sig i form af et kompliceret, erfaringsorganiserende bulancearbejde, hvori individer og kollektiver -i historisk specifikke former -soger at afbalancere sig indadtil og udadtil for saledes at kompensere for de tabte selvregulerende kredslob.  Disse balancesogende processer er egensindige i den forstand, at dc ikkc f ~ l g e r lovmzessiglieder eller andre forudgivne strukturer. Alt efter deres historiske kontekst k m   de derimod antage en mangfoldighed af former: Protest og opror, aggression eller selvdestruktion, angstfuld tilpasning, hedonisme, vildtvoksende fantasiproduktion, sm3 individuelle szrheder, etc. Det er altsi p A   et abstrakt plan ganske ufonidsigeligt, i hvilken retning balancesegende identitetsmzssige processer udvikler sig, men generelt gzlder det, at jo mere omfattende oplosningen af overleverede kredslobsstrukturer er,  jo  mere energi lzegger balancearbejdet beslag pA.  Men jo storre frihed Abnes der samtidig for rcflekterede, selvbesternte udkast til en ny regulering af forholdet mellem individ og samfund.

Identitet er altsi kun interessant for en s~rskilt tematisering, nar reguleringen af forholdet mellem individ og s:imfund  er i krise. Sadanne kriser produceres til gengæld lobende og systematisk inden for rammerne af den moderne, kapitalistiske  samfundsformation: Livssarnmenhzenge, traditioner og normsystemer er i lobet af de sidste 200 i r   blevet omkalfatret i afgorende grad, og ikke mindst siden 1960'erne  er denne hovedtendens i de h~jtudviklede lande blevet radikaliseret fra orrzhrydning til egentlig ufvikling  af resterne af de overleverede, traditionelle  livssamnenhznge og kredsl~bsstrukturer. Klassemæssige, konsmzssige, familie- og slzegtsmzssige, regionale og geografiske relationer er -i et komplekst samspil af kapitalistiske moderniseringsintercsser, velfzrdsstatslige  fremst~d og de nye sociale og kulturelle bevzgelsers kampe -blevet foraridret dybtgaende eller ligefrem oplost. Og den helt centrale implikation i denne afviklingsproces er individets materielle og retlige frisættelse fra traditionelle sociale bindinger. Denile hovedteridens  i udviklingen i de moderne vestlige lande -som her ilaturligvis er s~iliseret, men efter min bedste overbevisning ikke forvr~enget -betyder, at balancearbejdet vokser stzerkt i omfang, og at iderititetsproblematikken dermed i stigende grad oplades som dynamisk kraft. Men de mulige socialstrukturelle orienteringspunkter, som balancearbejdet kunne relatere sig til eller profilere sig overfor, svinder samtidig ind eller hylles i diffusionens tager.

Denne proces befordrer en egentlig uddifferentiering af dimensionerne samfund (forstaet som den objektive, strukturelle, institutionelle, etc. dirnension af helheden) og kultur (den subjektivt betydningsbzerende, erfaringsorganiserende dimension). De overleverede, socialstrukturelt bundne livssamrnenhzenge og kredsl~bsstrukturer har historisk  udgjort sammenluiytningspunkterne for kultur og samfund, for subjektivt og objektivt. Med disse livssarnrnenhznges tendentielle opl~sning er den tzette og forpligtende sammenhæng mellem socialstrukturel placering og kulturel orientering, mellem samfundsmzessig objektivitet og subjektivt betydriingsunivers derfor ligeledes under hastig afvikling2  Uddifferentieringen  implicerer naturligvis  ikke, at der ikke lzengere eksisterer sammenh~nge og samspil mellem kultur og samfund, men samspillet foregar ikke lzengere »naturgroet« i regi af de traditionelle livssammenhzenge, og de to rationaliteter -den kulturelle og den samfundsmæssige -som disse integrerede, er nu  skilt ud  fra hinanden og sat fri.

Et vcesentligt  moment i denne proces har desuden vaeret den tendens i »samfundsdimensionen«, at klassekonflikten  og den materielle fordelingskamp i de moderne kapitalistiske lande i tiltagende grad er blevet »institutionaliseretd og underlagt en bureaukratisk, formel systemrationalitet. En tendens, som har fjernet disse forlob og strukturer fra livsverdenssammenhzengene og dern~ed tendentielt beravet dem subjektiv betydning for samfundsindividerne. Det omfattende identitetsmzssige balancearbejde, som individerne stilles overfor som konsekvens af oplasliingen af de traditionelle livssammenhzenge, tager under disse betingelser forni af en egendynamisk kulturalisering af livspraksis: Svindet i socialstrukturelle orienteringsmuligheder kompenseres gennem en forceret produktion af kulturelle betydningsfragmenter og -udkast og gennem en permaiient afs~gning af livsverdenen for mulige elementer til en ny identitetsmassig balance. Disse selvstrendiggjorte kulturelle sogeprocesser bevæger sig principielt altid i en ambivalens mellem et bagudrettet savn af de tabte identitetsm~ssige rammer og en fremadrettet oplevelse af frig~relse og Abning af nye livsmuligheder.

Uddifferentieringen af kultur og samfund og den hertil hgrende friszettelse af en kulturaliseringsproces  med en egen rationalitet komplicerer desuden forholdet mellem identitet og politik. Som bzerer af den frisatte kulturelle rationalitet star den identitetss~gende dynamik i et potentielt problematisk forhold til samfundspolitiske processer: Hvad der har relevans i et individuelt  identitetsmzssigt projekt, har det ikke nodvendigvis i et overordnet politisk per- spektiv. P A   samme made har vi at gore med en principiel uddifferentiering af -og et potentielt konfliktforhold imellem -kulturelle og politiske kollektiver: F~rstnævnte reprzsenterer her kollektive organiseringer p A   basis af den identitetss~gende kulturaliseringsproces, mens sidstnævnte i stadigt stigende grad konstitueres af  den formelle, ekspansive systemlogik, som dominerer den fnsatte samfundsrationalitet, og som tenderer til at reducere den politiske kollektivitet til en udvendig, teknokratisk  st~rrelse, blottet for subjektiv mening.

En frigorende politik p A   moderne betingelser vil ikke dreje sig om at »genforene« kultur og samfund, identitet og politik, i betydningen:  at o p h ~ v e uddifferentieringen  og igen at skabe faste, tvangsmzssige band herimellem. Derimod handler det om at bringe dem i samspil som særskilte rationaliteter pa et nyt, reflekteret niveau. Perspektivet heri er p A   den ene side, at de kulturelle, identitetsmzssige sogeprocesser kan udstyre de samfundspolitiske processer med værdimzssige pejlemxrker, som har subjektiv gyldighed i livsverdenen og dermed har afgorende interesse for en demokratisk politisk proces. P A   den anden side, at en vis orientering n-iod samfundspolitiske  spØrgsmA1  kan beskytte de kulturelle sflgeprocesser mod de vzrste asociale vildskud og i stedet gore dem produktive i  udviklingen af et ibent, pluralt demokrati p2 livsverdeneris præmisser. Anstit.ser -omend sprede og modsztningsfyldte -til et sidant reflekteret samspil s A   vi  i  de nye sociale bevzgelser i 60'erne og 70'eme.4

Endnu et centralt, nyt moment ved vilkarene for identitetsmæssige processer i de niodeme samfund nu og i fremtiden er den relativering af de overleverede traditionen, autoriteters og livsformers socialpsykologiske status, som Thomas Ziehe -i  analogi til Walter Benjamins teser om kunstværkets skæbne -har kaldt nedbrydningen af disses a ~ r c i . ~ De seneste Artiers socialstmkturelle omvzltninger og kulturelle og politiske kampe har sat sig spor i hverdagslivet i form af elimineringen af de bestc4ende forholds aprioriske autontet. Men dette auratab betyder samtidig, at de identitetssogende processer yderligere mister orientenngspunkter og profileringsbaggrund. Det ser desuden ud til, at denne udvikling er i fzrd med at relativere slibkulturen som kollektiv form for identitetsmzssigt balancearbejde: I og med nedbrydningen af det bestAendes aura bliver det i  tiltagende grad umuligt at foretage den skarpe, negative afgrænsning fra en profileret »normalitet«, som har vzret gmndmekanismen i subkulturemes udkast til ny regulering  af  forholdet mellem  individ og samfund. Subkulturen har vzret en produktiv form for kollektivt identitetsarbejde, mens der stadig var rester af autoritativ aura ved normaliteten  at spille op imod, men efter fuldbyrdelsen af auranedbrydningen har den mistet sin erfanngsorganiserende kraft.6

Til denne udviklingsteridens hflrer ogsi, at det kollektive identitetsmzssige balancearbejde fra og med SO'erne synes at indlade sig pa den kulturelle modemitet som vikar. 60'ernes og 70'emes identitetsarbejde havde hovedsagelig modernitetskritisk karakter og rummede som underliggende motivdannelse en restaurativ bestrrebelse p2 at genintegrere det frisatte -men fremrnedgjorte og lidende -individ i et overindividuelt, forpligtende fzllesskab (hvadenten det nu  var i form af en subkultur, et kollektiv, en bevzegelse eller et parti).  I-Ieroverfor har kombinationen af den postmoderne ideologiske offensiv i 80'eme, den reale erfaring med den kulturelle modemitets potentialer  og fremvzksteil af nye, posttraditionelle fnllesskaber på individbasis nu i h ~ j e r e grad drejet identitetsarbejdets diffuse sggeprocesser ind imod den uddifferentierede samfundsformation. En samfundsformation, hvor individet er frisat, hvor kulturelle opbrud har opnaet status af ny normalitet, og hvor fremtidsperspektivet byder pa fortsat international  integration og en fluktuerende pluralitet af livs- og kulturformer  uden principielle indbyrdes spzndinger?

Denne fremskrivning skal naturligvis differentieres: Der gØr sig saledes bade i internationalt perspektiv og internt i de h~jtudviklede kapitalistiske lande en tungtvejende social problematik gnldende, som sagtens kan vise sig at udelukke store befolkningsgrupper fra den kulturelle moderniserings velsignelser og dermed skabe, hhv. sknrpe, .sociule sprendinger, som ogsa via egensindige formidlinger kan give sig kultraelle udslag. Dette sp~rgsmal afhrenger helt af udfaldet af de kommende ars kampe om fordelingen af de materielle ressourcer og kan ikke besvares med udgangspunkt i identitetsproblematikken. Der kan dog allerede i dag konstateres en rzkke kulturelle tendenser, som peger i helt andre retninger end den ovenstilende profeti: opkomsten af forskellige fundamentalistiske bevagelser, regressive, antimoderne str~rnninger, racistiske  udskejelser og cl-iauvinistiske  nationalismer.

Uden at forklejne disse tendensen betydning og faremomenter vil jeg i det f ~ l g e n d e betragte  dem som defensive og i et stØrre perspektiv udsigtsl~se identitetsmzessige bearbejdninger af modemiseringsprocessen. Styrkeforholdet mellem disse tendenser og de krxfter, som bzrer den ovenfor skitserede udviklingstrend, synes i den grad at vnre i sidstnnvntes f a v ~ r , at der nzppe kan herske tvivl om, at social og kulturel modernisering ogsa fremover vil vzre det overgribende forl-iold  for udviklingen  globalt save1 som lokalt. Antimoderne fundamentalismer og de hertil herende forsØg p3 ideologisk resubstantialisering er derfor i et overordnet udviklings- og kampperspektiv d ~ d s mzrkede. Men det vil formentlig krzve bade en langstrakt kulturel integrationsproces og en omfattende og konfliktfyldt omfordeling af de ~konomiske og politiske ressourcer, fgr de bekvcnimer sig til at krybe i graven og blive der.

## Det nationales logik

Det nationale tema fojer sig ind i denne overordnede udviklingstendens med samme lethed og elegance som den ber~mte hund i keglespillet. Begrebslogisk implicerer »national identitet« en ophzvelse af rationalitetemes og sfzremes uddifferentiering:  Kultur og sanifund, identitet og politik, subjektiv erfaring og social interessekamp smelter i dette begreb sammen til en ubrydelig, »autentisk« enhed. »National identitet« byder  sig saledes til som en afdifferentierende skinsyntese p2 de modsatninger, splittelser og ambivalenser, som har vzeret en integral -og uomgangelig -bestanddel af moderniseringsprocessen. I forhold til den politiske proces er rationalet i den nationale identitets diskurs, at politikken -i betydningen: brydningen mellem de sociale interesser -imaginzrt ophceves under henvisning til en »h@jere«, samlende instans: nationen. Eller anderledes formuleret: den nationale identitetsdiskurs'  ultimative perspektiv i politisk sarnmenhzng er suspensionen af den demokratiske proces og individets rettigheder under henvisning til et transcendent »folkefzllesskabs« ophtrjede interesser.

Hertil kommer, at nation lige sil lidt som identitet kan gzelde som substanskategori. Historisk er den aktuelle nationstematik uloseligt forbundet med de moderne nationalstaters  opkomst. Forstatslige kulturelle/»nationale« f ~ l l e s skaber blev i denne proces o p l ~ s t eller transformeret  til en for nationalstatsdannelsen adzekvat skikkelse. Ogsil de undertrykte smanationaliteter er som sadanne fremgaet og formet af deiine proces. Denne oplosning af overleverede kredsl~bsstrukturer og den dynamiske identitetsproblematik, som historisk er blevet frisat som folge heraf, har i de moderne samfunds udvikling antaget en mangfoldighed  af former. Som én -niarkant og konsekvensrig -bevzgelsesform har identitetsarbejdet udgjort det socialpsykologiske fundament for nationalistiske bevzgelser og stiflnininger. Men karakteristisk  for disse faktiske historiske symbioser mellem iderititetsmzssige og »nationale« behov er, at den modsigelsesfyldte og i sig selv svagt konturerede identitetsproblematik her er blevet organiseret i regi af specifikke sociale interesser. Disse interesser har knyttet sig til nationalstaten (enten som herskende interessekonstellation eller som dennes antagonister), og de har fonnilet at kanalisere identitetsmzssige sØgeprocesser ind i et betydningsunivers, som er stiliseret udfra en nationalstatslig  synsvinkel og udfra en sl)ecifik interesses  fortolkning  heraf. Ikke mindst udviklingen afjjendcbillcder -udadtil eller indadtil -har udgjort et centralt, organiserende fomiidlingsled mellem de kontante, styrende Økonomiske eller magtpolitiske interesser og de amorfe, socialpsykologiske orienteringsbehov i befolkningen.

Nationen er med andre ord i  sit liistoriske vzsen ikke en »autentisk« stØr- relse, en substantiel »enhed« bag splittelserne, men derimod et konstrukt?  som forskellige sociale interesser til stadighed kzinper om retten til at definere, og som de hver iszr sØger at tage patent pa. Det er derfor ogsa p A   sin plads, hver gang der argumenteres med »nationen« eller den »nationale identitet«, at spØrge sig, hvilke kriterier der ligger bag den specifikke stilisering af verden, man her przesenteres for, og hvilke interesser denne tjener. Disse interesser og den synsvinkel, de formulerer sig udfra, er saledes ogsa afg~rende for, hvad »national identitet« i hvert enkelt tilfrelde kommer til at betyde: F.eks. vil der vzre betragtelig forskel pa de indlioldsudfyldniiiger af begrebet »dansk national identitete, som en NATO-h~g, en EF-modstander, en klassisk dannet, kulturkonservativ  humanist, en regionalistisk  ~kosocialist, en frihedskzemper fra beszttelsestiden  og en srnaracistisk, populistisk  indvandrerhader  ville lzegge navn til.

I denne forstand kan »national identitet« altsi siges at vzre en relativt indholdstom st~rrelse, som far storstedelen af sin betydning tilskrevet fra &amp;Ørerne og konflikterne i den sociale og kulturelle kontekst, hvori den bliver tematiseret.

Men nar disse principielle maskeringer  i forhold til kategorien »national identitet« og dennes teoretiske status er foretaget, skal det betones, at »natiorial identitet« på et andet niveau har historisk realitetsgehalt, nemlig som én dimension i den kollektive erjiari~zgsdunnelse i  nationalstatemes epoke. Erfaringen med krige og konflikter melleiii  nationalstater, de interne kampe mellem forskellige interessegrupper i den enkelte statsdannelse, statemes bestrzbelser p A   at skabe sproglig og kulturel Iiomogenitet  og integration i deres i udgangspunktet heterogene befolkiiiiigsgruiidlag,  etc. -alle disse processer skabte nye, statsligt iscenesatte erfriiingsrn~ssige og institutionelle kredslob mellem individ og samfund. Herrned opstod en nationalstatslig erfaringshorisont, som varierede fra stat til stat alt efter de indre og ydre styrkeforhold og interessekonstellationer og de heraf f~lgeiide konflikterfaringer, institutionsdannelser, etc.9  Denne nationalstatslige ei-faringshorisont har saledes historisk fungeret som én  rammebetingelse blaiidt flere for det identitetsmzessige balancearbejde. I hvilket omfang dette iiatioiialstatslige niveau har fungeret som et centralt balancepunkt for kollektive iderititetss~gende processer -f.eks. i form af omfattende nationalistiske massebev:egelser -, afhznger af den styrke, hvormed det statslige niveau har trziigt sig p2 som problemfelt i livsverdenen. Og dermed af de indre og ydre konflikter, soin den enkelte stat historisk har vzret del af.

Dette mØnster modificeres imidleitid  stsrkt af de seneste Artiers udviklingstendenser.  Den fremadskridende saiiiinenfletning  af nationernes Økonomier, Øst-Vest-konfliktelis oplior og (leri relative styrkelse af  det internationale diplomati har gjort faren for de n~ellemstatslige konflikters eskalation til krig -og dermed de statslige interessen behov for »national« mobilisering -langt mindre akut. Tilsvarende har efterkrigstidens ovenfor omtalte tendens til »institutionalisering« af klassekonflikterne internt i de h~jtudviklede kapitalistiske lande for langt st~rstedelen af befoikningens vedkommende i vzsentlig grad dxmpet den sociale fordelingskamps aktive appel til livsverdensbehov, hvorfor heller ikke den indre dimension af den »nationale«  tematik presser sig p A   som privilegeret ramme for det identitetsmzssige balancearbejde.

Med denne tendens til bade objektiv og subjektiv nedtoning af nationalstatens status f ~ l g e r tillige en svzkkelse af de kredslob mellem individ og samfund, som nationalstaten historisk indstiftede -henholdsvis disse kredsl~bsstrukturer (uddannelse, sprog, kultur- og livsformer, kommucikation, traditioner, myter, symboler, etc.) frigflres fra nutioriale bindinger. Den stzrke internationalisering pil kulturomrfidet  i bredeste forstand illustrerer og styrker denne tendens: Den »nationale tradition« vil i fremtiden blot vzre ét  s z t  af rekvisitter, én  egensindig form, som det identitetsmassige balancearbejde kan betjene sig af. Den nationale tradition er i de modeme samfund i fuld gang med at miste sin autoritative aura, og den kan  i  stadigt ringere grad referere tilbage til specifik kollektiv erfaring soin sit fundament.

»National identitet« er altsa ikke blot en principielt problematisk begrebslig konstruktion. Det realitetsindhold, so111 begrebet i en bestemt, sekulariseret betydning kan siges at have haft historisk, er den igangvxrende, overordnede sociale og kulturelle udvikling  i de toneangivende lande desuden i fzrd med at trcekke gulvtceppet v z k  under. Nationalstateme forsvinder formentlig ikke i denne proces, men medmindre styrkeforholdene forskubber sig drastisk, står det klart, at fremtiden i hvert fald heller ikke tegnes af restaurerede nationalstater og hertil horende veldefinerede  identiteter og kulturer. Barometeret står tvcertimod p A   fortsat international  integration i ~konomisk, politisk  og demografisk forstand -og kulturelt betyder dette fluktuerende, multikulturelle blandingsformer. Som Jurgen Haberinas har formuleret det, gAr den overordnede udvikling i retning af universalisme, ikke partik~larisme.'~

Man kan her indvende, at netop den ovenfor skildrede uddifferentiering af kultur og samfund og den hertil horende friszttelse af en szrskilt kulturel rationalitet principielt ville muliggflre, at identitetsmzssige sØgeprocesser helt uafhzngigt -og p i   tvzrs -af disse udviklingstendenser i san~furidsdin~ensionen kunne knytte sig til det nationale niveau og etablere sig som en egensindig modlogik til den herskende moderniserings- og internationaliseringstrend. Udelukkes kan det ikke, men i betragtning af den modeme identitetsproblematiks flygtige og diffuse karakter forekominer en sadan udvikling i dimensioner, som kan rokke afggrende ved btyrkeforholdene,  lidet sandsynlig. I stedet for at forestille sig egensindige organiseringer af »national identitet« som modstandsbaser mod kapitalistisk, uligl-iedsskabcnde  modernisering og intemationalisering gzlder det derfor om at tage moderniteten p2 sig som vilkar for kampen for en verden med en mere ligelig og retfaerdig fordeling af goderne.

IfØlge det ovenstaende rzsonnement skulle »national identitet« altsa bade som orienteringspunkt for balances~gende processer og som politisk faktor vzre ved at n3 sit historiske slutpiinkt. Det kan umiddelbart tage sig ud som et alvorligt problem for dette rzsonnement, at vi aktuelt -i det virkelige liv! -oplever en lang rzkke larmende eksempler p i   den stik modsatte tendens. Men man skal ikke uden videre tage empiriens egen seIvforstielse for gode varer. Ved narrmere eftersyn er f.eks. den proces, som i offentligheden med piber og trommer er blevet lanceret som Tysklands »nationale samling«, helt blottet for motiver, som har med en folkelig »national identitet« at gore. Nar vi ser bort fra de rent familinle relationer, drives de ~sttyske og vcsttyske befolkninger tydeligvis ikke af nogen stzrk, gensidig samh~righedsf~lelse. Tvzrtimod dominerer hos begge parter skepsis og frygt for at blive ~konomisk forfordelt som f ~ l g e af foreningen. De egentlige motiver for processen skal p i  Østsiden soges i flugten fra et repressivt s~in~fundssystem, som end ikke evnede at tilfredsstille befolkningens mest elementzre behov, og p i   vestsiden i strategiske statslige og partipolitiske interesser.

P i   samme made kan der lokaliseres andre og mere kontante logikker end den nationale identitets bag mange af tidens nationale rejsninger i 0steuropa og Sovjetunionen: Konflikterne er i deres kerne ofte udtryk for center-periferi-relationer og hermed forbundne klassekampe -altsi kampe niellem privilegerede og underprivilegerede om kontrollen med de ~konomiske ressourcer og den politiske magt. Dette er eksempelvis tilfaldet i  de baltiske lande, hvor kravet om national selvstzndighed ikke blot implicerer autonomi i forhold til Moskva, men tillige styrker det velstillede flertals Økonomiske og politiske stilling p i   den indvandrede russiske underklasses bekostning."  En lignende klassekampsdimension indgar f.eks. i konflikterne  i Georgien.I2 Som andre typer af sociale og politiske kerner i de nationale konflikter kan nzvnes kampen mellem demokratibestrzbelser og autoritart styre, som den kommer til udtryk i striden niellem Slovenien og Serbien, eller kampcn om dominansforhold mellem politiske kollektiver, soni den udfolder sig i konflikterne mellem Serbien og Kosovo.I3

Kontrahenterne i disse sociale og politiske kampe er s2 samtidig bzrere af hver sit etniske kulturm~nster, og det er da ogsi netop denne kombination af social og kulturel tematik, soin u d g ~ r det specifikke ved disse konflikter. Men for en overordnet, fremadrettet betragtning  er det afgorende at fastholde, at forskellen i kulturin~nster ingenlunde i sig selv betinger et konfliktforhold.

Disse sociale og politiske kampe kan hente kraft fra den nationale tematik: Dels fordi den kulturelle moderniserii~gsproces -og dermed uddifferentieringen af kultur og samfund -endnu ikke har sat sig igennem med fuld styrke i disse lande. Dels fordi konfliktemes historiske @cider er nationale:  de stammer fra den ene parts mere eller mindre krigeriske kolonisering af den anden, og den socialstruktur med etnisklnationalt organiserede interessegrupper, som hermed fremkom, er i vid udstrakning blevet viderefort under det sovjetiske hegemoni. Det betyder, at de osteuropziske smanationaliteter i denne forstand faktisk fortsat kan piberabe sig status af centrale, fungerende kredslob mellem individ og samfund i deres respektive lande. Men det drejer sig netop om kredslob, som er bundet til materielle, sociale og politiske strukturer, og som mobiliseres i regi af specifikke sociale kampe -ikke om en eller anden autentisk, national substans, som nu  »kommer til sin ret«. Det nationale tema vil saledes nok i overskuelig fremtid -indtil moderniseringen og intemationaliseringen ogsa har genneintrzngt de ~steuropziske samfund -forblive en fremtrzdende komponent i konflikterne i  0steuropa. Men reguleringsmodeller, som vil vise fremad, ma tage deres udgangspunkt i fordelingen af de Økonomiske og politiske ressourcer, ikke i de nationaleletniske  selvdefinitioner.

Endelig forekommer de nationalistiske tendenser, som stikker hovedet frem i de hojtudviklede vestlige lande omkring temaer som indvandrere og flygtninge, ligeledes at have en fordelingspolitisk keme: Det er de rige samfunds underprivilegerede og marginaliserede -eller de, som er skrarmt ved udsigten til maske at ende i  den situation -, som hzvner sig over fornedrelsen, men som i en klassisk projektion  lader havnen rette sig mod  sageslose, som er endnu ringere stillet. Denne sociale kainpdiinension -hvor det egentlige slag subjektivt allerede er tabt for disse grLipper, og der deifor kun er afmzegtig aggression tilbage -fungerer sa som den organiserende kraft, som giver deres identitetsmzssige balancearbejde  en regressiv og chauvinistisk profil.

Men denne piberibelse af den »nationale tradition« er i sig selv for lzngst en posttraditionel probleinatik, og den »nationale identitet«, disse tendenser besvzrger og h a d e r   at vceme om, er i realiteten en egensindig legitimationsdiskurs i deres interessekamp og saledes blottet for egen kraft, autenticitet eller substans. Det betyder ikke, at tendensen s i  ikke skal tages alvorligt, men losningsstrategier skal tage udgangspunkt andre steder end i den »nationale iden-

titet~« diskurs.

Og sa er det da for proportionemes  skyld ogsi vzrd at holde sig for oje, at denne identitetsmzssige bearbejdning af modemiserings- og intemationaliseringserfaringeme langtfra er eneraderide: Tvzrtimod kendetegnes udviklingen i vores del af verden p2 snart sagt alle oinrader af en omfattende åbtiing overfor andre kulturer.

## Uddzfferentieringens strategi

En udvikling frem imod et bedre -et mere frit, lighedsorienteret  og demokratisk -samfund skal vzre begrundet i en politisk vilje, som er resultatet af en kompromisorienteret  samordning af alle relevante sociale interesser og behov inden for rammerne af et politisk fzilesskab -ikke i f~rpolitiske st~rrelser som etnicitet, national identitet eller »skrebnefziiesskab«. Kulturelle/identitetsmzssige fzllesskaber p i modernitetcns betingelser adskiller sig fra sidanne forpolitiske enheder ved at basere sig p i   uddifferentieringen  af kultur og samfund. Denne uddifferentiering muliggØr skabelsen af et formaliseret, universalistisk politisk fzllesskab, som garanterer de inangfoldige, fluktuerende kulturelle fzllesskabers ligeberettigelse. Den afdifferentierende sammenblanding af politisk og kulturelt fzllesskab vil derimod altid sti i fare for at udarte til fundamentalisme og kvzle multikulturelle processer i en substantialistisk »helheds« navn -det vzre sig Nationen, Folket, Racen, Gud, Partiet, Traditionen eller Kulturen.

Men at tage uddifferentieringen soni udgangspunkt  og tale om de kulturelle fzllesskabers ligeberettigelse i den frisatte kulturelle  dimension betyder ikke, at alt s i   er tilladt, eller at kulturformer og kulturelle indhold ikke kan diskuteres eller problematiseres: Uddifferentieringens strategi har kun mening i kraft af, at moderniteten globalt har sat sig igennem som overgribende forhold, og at universalisering,  demokratisering, tolerance og respekt for individets umistelige rettigheder galder som en normativ forudsatning, som alle kulturformer skal kunne legitimere sig overfor. Hvis denne basale praemis ikke tilkendes gyldighed, vil tanken om kulturemes ligeberettigelse vzre dodf~dt, og det fremtidige, multikulturelle samfund vil ikke blive pluralistisk, men derimod przget af endelpse, fundamentalistiske fejder mellem selvabsoluterende delkulturer.

Dette er et synspunkt, som star i fare for at blive beskyldt for etnocentrisme eller kulturimperialisn~e, og det irnplicerer da ogsa, at ingen kulturform -den vzre sig s i   etnisk eller national, som den vzre vil -er hzvet over kritik p i basis af denne universalistiske  normativitet. »National identitet«, »traditionel levevis« eller andre syntetiske substantialismer kan hverken legitimere de iranske mullahers d~dsdom over Salinan Rushdie, opretholdelsen af przmodeme undertrykkelses- og afhangighedsforhold i den tredie verden, de sydafrikanske racisters apartheidkultur eller skinheads' overgreb mod indvandrere i Europas metropoler.

Det er indlysende, at en sidan udviklingsstrategi baseret p i   uddifferentiering og modemitetens normative principper vil s t ~ d e p i   bastarite problemer og modstand i store dele af verden. Men de @konorniske  og politiske styrkeforhold og de hastigt fremadskridende sociale og kulturelle modemiseringsprocesser vil g@re  deres vzsentlige del af arbejdet, idet de »bagom ryggen* st0t og roligt undergraver d e  przmoderne sociale og kulturelle strukturer, som stadig star i vejen for realiseringen af de universalistiske principper.  Med hensyn til disse normative konflikter skal man derfor heller ikke tznke kortsigtet og konfrontativt, men snarere operere med mere langsigtede, dialogiske pavirkningsprocesser mellem de forskellige kulturelle fzllesskaber og i forml e r  s o m  »modernisering p2 egne prremisser«.  Under alle omstzndigheder e r det ikke e n  styrkelse af det nationales logik, der e r   brug for i denne proces.

## Noter

1.  Oskar NegdAlexander Kluge: Gesclliclite und Eigensinn, Frankfurt arn Main 1981.
2. Kultur &amp; Klasse skal sfiledes snart til at overveje et nyt navn, hvis man vil forblive p i   h@jde med udviklingen!
3.  Se hertil Jiirgen  Habermas: Theorie des kommunikativen Handelns, 1-11, Frankfurt arn Main 1981.
4.  Se hertil Henrik Kaare Nielsen: Dcniohati i bevmgelse. Aarhus Universitetsforlag. 1991.
5. Thomas Ziehe: »Det modemes indhold af ii~itation«, i Jens Bjerg (red.): Padagogik og moderriiret, Kbh.  1987.
6.  Se hertil Thomas Ziehe: Vorn vorlaliigen Ende der Erregung, arbejdspapir nr. 24, Center for Kulturforskning, Arhus 1988.
7.  Se en mere udfoldet fremstilling af dette skred i  identitetsarbejdets orientering i min artikel »Identitet i  bevægelse« i  et temanummer om identitetsbegrebet  i skriftrzkken Kulturstudier frli Center for Kulturforskning i, Arhus 1991.
8.  For et overblik over den videnskabelige diskussion omkring nationsbegrebet henvises til Uffe GstergArd: Hvad er en nafiotisstat?, Arbejdspapir nr.  12, Center for Kulturforskning.  Arhus  1988. Se ogsfi samine: Wllaf  is National and Ethnical Identity?, Arbejdspapir nr. 72, Center for Kulturforskning, Arhus 1990.
9.  Disse abstrakte forniuleringer irnplicerer SS  ogsA, at de nationale erfaringshorisonter kan være af ganske forskellig beskaffenhed. F.eks. har »nationen« helt andre konnotationer i  lande som Danniark, Frankrig og England -hvor den historisk p i forskellig vis har udgjort rammen om succesrige demokratiseringsprocesser -end tilfældet er i en tysk kontekst, hvor »nationen(&lt;  snarere inkamerer de demokratiske kræfters nederlag og en kontinuitet i autositxre og totalitære styreformer.
10. Jurgen Habermas: Sanltalens forn~lji, Kbh. 1987.
11. Jvf. f.eks. Anne Knudsen: Identiteter  i Europa, Kbh. 1989, s. 23f.
12. Jvf. fremstillingen  hos Christian Mailand-Hansen: ~Georgiens besværlige vej til selvstændighed«, i GRUS nr.  31, Aalborg 1990.
13. Se hertil Steven Sampson: »De @steuropziske  »revolutioner«: Enden p i   sovjetologien?« i GRUS nr. 31, Aalborg 1990.