Ét med avantgarden
Forfattere: Nikolaj Frydensbjerg Elf
Tidsskrift: passage (2001-07-01)

## , Et med avantgarden

## Bo hr.  Hansens fortsatte leg med et overstået fænomen

## NIKOLAJ fRYDENSBJERG ELF

I Bo hr. Hansens seneste udspil, den på mange måder forfatterskabsarnmenfattende prisme knæk.  idiot.  eik (2000),  bekender  forfatteren,  eller  rettere  hans  ly­ riske alter ego,  at have følt sig "et med avantgarden" dengang han endnu var ung og uudgivet i starten af 8oerne  (s.  24).  Selvom  man  altid  skal  være  varsom med at  tage  bekendelser  for  pålydende,  er  det fris­ tende at bruge denne udtalelse ikke bare som et pas­ sende udsagn  om  tiden  før  hr.  Hansen  skrev,  men også om  det  han så siden  har  skrevet.  En  tilsnegen påstand kunne med andre ord lyde at uanset  om  vi taler  om  hr.  Hansens  første  digtsamlinger, Hjerte­ form og Bo  nr. 2 (1987),  manuskriptet  til gymnasie­ kultfilmklassikeren De  skrigende  halse (1992),  &lt;ligt­ og-historier-hybriden Hr.  Jørgen leger (1992), et drama som En verdensomsejling under bordet (1998) el­ ler  nu  senest  den  omtalte  serni-7oer-knækprosabe­ kendelsesdigtning knæk. idiot. eik, så  praktiseres  hvad man må forstå som avantgarde.

I det  vi kunne kalde Den Store ])anske Avantgar­ dedebat, der  verserer for tiden,  rumsterer imidlertid en række divergerende udlægninger af hvad avant­ garde er og  bør  opfattes som, som gør det nærmest uomgængeligt  først  at  besinde  sig  på  begrebet  før man  eventuelt  ville  karakterisere  og  læse  et  værk som netop det.  Udgangspunktet her,  vil jeg derfor skynde mig at pointere,  er at sondre mellem en tra­ ditionel avantgardeopfattelse som hr. Hansen ikke og heldigvis for det - kan indskrives i, og så det der er blevet kendt som en særligt amerikansk neoavant­ gardebevægelse og -teori, som han på mange måder minder om. Sondringen mellem avantgarde og neo­ avantgarde skyldes især Hal Foster og  hans overbe­ visende reformulering af avantgarden i Return of the Real.  The  Avant-Garde  at  the  End  of  the  Century fra 1996, men også to andre centrale forudsætninger for forståelsen af både Foster og hr. Hansen, nemlig Su­ san  Sontag  og Jacques  Derrida.

Camp,  spil, traume.  Om  amerikansk neoavantgarde Den tidlige, underholdende Sontag er  kendt for en række  noter  om  'Camp',  skrevet  i  1964.  Camp  er hendes herlige udtryk  for en veludviklet sensibilitet for det  kunstlede  og  overdrevne. En  campen.de kunstner må - som hun udtrykker det i paradoksale vendinger - nødvendigvis, men helst uforceret,  for­ holde  sig  legende,  kærligt hudflettende  til  den  så­ kaldt høje eller alvorlige kunst.  Sontags note 41  ly­ der eksempelvis:

Hele pointen med Camp er at detronisere det alvorlige. Camp er kåd og ikke-alvorlig. Mere præcist: Camp indebærer en ny og mere kompleks holdning til "det alvorlige". Man kan for­ holde sig alvorligt til det frivole og frivolt til det alvorlige. 1

Camp er altså en forholden-sig, en kunstnerattitude, men kan også forstås som et værktræk. Sontag skel­ ner  mellem  uafvidende naiv Camp  modsat bevidst Camp, som man kunne sige er naiv Camp udsat for en  bevidst  skævvridning.  Pointen  med  at  introdu­ cere til Sontag er som sagt at hendes Camp-begreb trods dets finurlighed synes at være en meget præcis indfaldsvinkel til Bo hr. Hansens værk og virke,  der kan  karakteriseres  som  et spil  mellem  naiv  og  be­ vidst  Camp. Kast blot et blik på foifatterpseudonymet, kunne man sige, eller bogtitlerne jeg listede op oven­ for.  Her  bliver  der  tydeligvis  pillet  ved  "det alvor­ lige" . Ved et nærmere eftersyn af værkerne vil man endvidere se at hr. Hansen i den grad camper og le­ ger  med  avantgardetraditionen  og  den  alvor  som den er tynget af; uanset om så vi taler den store, eu­ ropæiske eller mindre, danske avantgardetradition.

Det fine og raffinerede  ved  hr.  Hansen er at han langt hen ad vejen kritiserer denne avantgardeklods uden  at  forestille  sig  at  kunne  eller  ville  stille  sig udenfor eller hinsides dens systemer og mange,  ind­ arbejdede dikotomier. Han kritiserer med andre ord avantgarden vel vidende at han selv er berørt af den, er »et med den«. Herved nærmer han sig en litterær praksis som minder om den Derrida fordrer med sin dekonstruktionstænkning, der rummer  adskillige paralleller  til  Sontags  Camp-begreb,  og  som  især med sit begreb om "spil" kan trække nogle af per­ spektiverne i hr. Hansens "legende" projekt op. 2 I forlængelse afDerrida kunne man således sige at hr. Hansen  fra  debuten  til  det  foreløbige  endepunkt knæk.idiot.eik hele  tiden  driver  et  sindrigt,  dekon­ struktivt avantgardespil hvor han fx med sin fiktive ti­ telperson Hr.  Jørgen og  sit  i  øvrigt  gennemgående pseudonym for hele forfatterskabet åbent vedkender sig at stå i et tiltræknings- og frastødelsesforhold til avantgarden. Han gør altså nar ad avantgarden sam­ tidig med at han er udmærket bevidst om at han selv er en del af den; han kritiserer avantgarden inklusive sig  selv,  men  med  det  uudtalte  ønske  at  korrigere den,  gøre  den  tidssvarende,  finde  åbninger  i  den. Heri  ligger,  udtrykt  abstrakt,  hr.  Hansens  forfris­ kende avantgardestrategi. Og heri ligger også grundtrækkene  til  Hal  Fosters  skelnen  mellem  en avantgarde og en neoavantgarde.

Foster gør i Return of  the Real meget ud af at poin­ tere hvem hans teoretiske modstander er. Modstan­ deren er naturligvis Peter Burger og dennes berømte afhandling Theorie  der  Avant-Garde fra  1974,  der  i mange  år  har  været  anset  som  den  toneangivende analyse af den såkaldt historiske avantgarde. Proble­ met med Burger er at de færreste kritikere har gjort sig  hans  analyse  bevidst  og  taget  konsekvensen  af den.  I Burgers  blanding  af  marxistisk-dialektisk  og evolutionistisk  1800-tals-tankegang  betyder  'histo­ risk'  jo  noget passe, dvs.  en  bevægelse der  (i datid) fandt sted i begyndelsen af 1900-tallet, men ikke kan gentages. En bevægelse der som program ønskede at b ry de totalt (tabula rasa) med borgerskabets autono­ misering af  kunsten,  men  mislykkedes  i  dette.  Og for hvilken en neoavantgardistisk gentagelse blot vil bekræfte markedskræfternes evne til  at  gøre  kunst til  en  vare og  trække  tænderne  endeligt  ud  af  den oprindelige avantgardes chokæstetik.  I denne optik er  hr.  Hansens  værk  uinteressant  at  beskæftige  sig videre med, ja, faktisk burde man helt holde op med at snakke om en avantgarde, også i 6oerne.

Foster opererer imidlertid med en helt anden his­ toriefilosofi og dertilhørende avantgardeteori, inspi­ reret som han er af bl.a. Sontag, dekonstruktionen, Lacan  samt  den amerikanske kritiker Rosalind Krauss,  der  ligesom  Foster  er  tilknyttet  tidsskriftet October. Foster insisterer først og fremmest  på nød­ vendigheden  af  nye avantgarde-genealogier der,  som han  udtrykker  det, kan  komplicere  avantgardens fortid  og  støtte  dens  fremtid.  Avantgarde  handler grundlæggende  om  overskridelse,  som  Foster  ser det, men avantgarden er i sine bedste øjeblikke helt anderledes strategisk i  sit  overskridelsesprojekt  end Burger  fremstiller  det.  Det er netop nytænkningen af  overskridelsen der betegner forskellen  på  en tra­ ditionel  avantgardeoptik  og  en  neoavantgardistisk. Som Foster formulerer  det,  er pointen i  neoavant­ garden helt præcist:

to  rethink  transgression  not  as  ru p\_ ture produced  by  a  heroic  avant­ garde outside the symbolic arder but as a  fracture traced by a strategic avant-garde within the arder. In this  view the goal of the avant­ garde is not to break with this order absolutely (this old drearn is dispelled), but to expose it in crisis, to register its points not only of breakdown but of breakthrough, the new possibilities that such a crisis rnight open up. 3

Foster  forskyder  altså  tænkningen af  overskridelsen fra at handle om 'rupture' til at handle om 'fracture'. Ordskiftet skal indikere to ting. For det første at der med overskridelse ikke kan være tale om en egent­ lig sætt(':n sig uden for den givne symbolske orden, uanset om  vi  så taler  om  'virkelighedens',  'subjek­ tets',  'kunstens'  eller  for  den  sags  skyld  'avantgar­ dens' orden.  Overskridelsen,  neoavantgardens  pro­ jekt,  ligger  udelukkende  i  det  fortsatte  spil  med denne orden. I og med spillet kan grænsen påpeges og  forrykkes,  om  end  der  hermed  konstant  sættes nye  grænser  - hvilket  er  en  pointe  der  trækker  på dekonstruktionens grænsetænkning.

Men det andet Fosters ordskifte fra  'rupture'  til 'fracture' sigter  på,  er hans Lacan-interesse og  ori­ ginale  sammentænkning  af  Laca..,  med  neoava..,t­ gardistisk  kunst i  slutningen  af det 20. århundrede. Sagt  kortfattet,  og  også for kortfattet  i  forhold  til Fosters  meget  velovervejede  brug  af Lacan,  er  der tale om en såkaldt traumekunst, en kunst hvor sub­ jektet konfronteres med det reelle forstået som det ufremstillelige  døds-,  katastrofeog  chokerfa­ ringer - og  gennemgående fremvises som en usta­ bil  entitet,  i  spil  mellem  det  symbolske  og  det  re­ elle. To af Fosters overbevisende eksempler er Andy Warhol  og  dennes Ambulance Disaster samt  Cindy Sherman,  hvis  talrige  serier  af  ofte  selviscenesæt­ tende fotografier tydeligvis spiller på, ja bevidst per­ verterer,  stereotype  kvindefigurer  og  på  den  måde udviser en "impulse to erode the subject and to tear at  the screen", som  Foster  udtrykker  det.  Hans pointe  i  forhold  til  en  avantgardediskussion  er  at både  Warhol  og  Shermans  billeder  netop  :fungerer som  'fractures',  dvs.  strategiske  brud  i  forhold  til givne  symbolske,  typisk  medieskabte  fremstillinger af  subjektet  og  virkeligheden.  Når  Foster  således  i forlængelse af titlen The Return of the Real hævder at virkeligheden atter er rykket tilbage i kunsten, refe­ rerer  han ikke nostalgisk tilbage til en historisk avantgarde. Det er ikke længere 'virkeligheden' for­ stået  som opgøret med  en  borgerlig  æsteticerings­ og  autonomiseringstrang,  ej  heller  en  virkelighed forstået  surrealistisk-vulgært  som  underbevidsthe­ den der gengives i en 'stream of consciousness', men derimod en teori- og  mediebevidst  (selv)iscenesæt­ telse  af  det  moderne  individs  psyke,  dets  kriser  og traumer  der som noget nyt  er  rykket ind i  kunsten og  har  givet avantgarden ny næring.

Spørgsmålet  er  nu  i  hvor  vid  udstrækning  man kan drage paralleller mellem en dansk 'avantgardist' som drilske Bo  hr. Hansen og så Fosters neoavant­ gardetænkning? Mit bud er at Foster og hr. Hansen helt  oplagt  har  forestillingen  om  en  meget  selvbe­ vidst  strategisk  avantgarde  til  fælles. Det  man  kan diskutere,  er om hr. Hansen også skriver på en psy- kisk, traumatisk subjektproblematik og -æstetik? Mit forsigtige  svar  vil  være  ja,  fordi  man  i  hr.  Hansens forfatterskab rent faktisk møder et  større  spejlkabi­ net af  halvneurotiske  personager. Jeg  tænker  på  en grænsende  til  det neurotiske ukontrolleret kagespi­ ser  i Bo nr. 2, en  sygeligt  autoritetsafhængig  rock­ gruppe og fascistoid manager i De skrigende halse, en identitetsflippende  titelfi gur i Hr. Jørgen leger, en  fe­ tichist der åbner op for sine inderste hemmeligheder i En  verdensomsejling under bordet samt en selvudleve­ rende digter i knæk. idiot.  eik som  afslører visse aggressive-ironiske  attituder  over  for  den  litterære institution i Danmark og,  ikke mindst,  sig selv som digter.

## Når Hr. Jørgen leger avantgarde

Ved det første møde med Hr. Jørgen leger vil de fleste nok tænke at bogen bare er dybt underlig og uhånd­ terlig og for meget. På den anden side er det et klas­ sisk  avantgardistisk  fif: "Det  underlige  forlænger perceptionsprocessen",  som  formalisten  Sjklovskij engang udtrykte det.  Og Hr. Jørgen leger er netop på grund af  sin  underlighed og  tilsyneladende overfla­ diske banalitet og enorme avantgardebevidsthed ude i  et  subtilt  strategisk  avantgardeærinde,  hvor  vel­ kendte avantgardetematikker, -teknikker og  -identi­ teter, inklusive hr. Hansens egne, far et alvorligt hip samtidig med at selvsamme ideer forsøges revitalise­ ret.

Formelt set er bogen en i sig selv  uensartet blan­ ding af digte og små narrationer i forskellige under­ genrer;  dagbogsfragment,  brev  til  en  læge o.a.  Ho­ vedpersonen er som  antydet  Hr.  Jørgen, nogle gange  fortalt  i  første  person,  andre  gange  i  tredje person. Herudover optræder en på ingen måde dis­ tanceret eksplicit  fortæller  der  på  et  tidspunkt  træ­ der frem omtalende sig selv, temmelig besynderligt, som:  "Jørgens  vikar,  bogens  første  jeg,  hans  dob­ beltgænger  og  skaber.  Mit  hoved  på  bordet  skal snart skrues på"  (35).

Denne sidste  bemærkning,  at fortællerens  hoved 'snart  skal  skrues  på',  har  direkte  reference  til  bo­ gens  forsideillustration,  som  er  tegnet  i  naiv  stil  af Jes Brinch (der bl.a. er kendt for at have lavet instal­ lationen Burn Out med Henrik Plenge Jakobsen) og viser  en  hovedløs  mand  der  ubesværet  sidder  og skriver mens hans hoved smilende iagttager ham.

Forsideillustrationer kan jo som oftest ikke bruges til  noget  som  helst,  påklistrede  som  de  er,  men denne betyder rent faktisk noget udover det vulgært illustrerende. I Hr.  Jørgen leger er det nemlig sådan at der  er  en  vis  uklarhed  omkring  hvem  der  er  'ska­ ber',  og hvem der bliver 'skabt'; eller sagt fortælle­ teknisk: udsigelsesforholdet :fremstår som et uafgør­ ligt, men underholdende magtspil mellem  dels forfatteren  Bo  hr.  Hansen,  allerede  en  slags  fiktiv person qua pseudonymet,  dels  fortælleren,  dels  de fortalte  personer,  i  særlig  grad  hovedpersonen  Hr. Jørgen  (med oplagt,  cirkelsluttende  affinitet til for­ fatteren hr. Hansen). Diskussionen mellem disse går netop på hvem der har hovedet på, so  to  speak: om det  er  Hr. Jørgen  der fører pennen for fortælleren og forfatteren - eller, som man skulle tro, om det er omvendt. Hvilket er ganske latterfremkaldende (sagt i fuld alvor), men også en subtil fortælling om poststrukturalistisk teksttænkning, hvor det som be­ kendt handler om at forfatterautoriteten er opløst til fordel for et diskursivt spil hvor ingen har fuldstæn­ dig råderet over teksten, og hvor forfatteren må be­ tragtes  som  gæst  i sit  eget  værk  (som  Roland Barthes  har  udtrykt  det).  Denne  poststrukturalis­ tiske tekstopfattelse har vide konsekvenser ikke bare for vores syn på forfatteren,  men også for opfattel­ sen  af  subjektet,  der  betragtes  som  en  diskursivt konstrueret  størrelse.  Pointen  er  at Bo  hr.  Hansen synes at overtage disse perspektiver i  skildringen af (sig selv som) Hr. Jørgen.

Bogen skildrer Jørgen  i  fire  kapitler: I. Jørgens ungdom, 2. Hr. Jørgen leger,  3. Jørgen  forsvinder, 4. Jørgen  vender  tilbage.  Set  udefra  dækker  skil­ dringen af ham et helt livsløb fra han bliver født til han dør, men i :fremstillingens egen udviklingslogik er  der  ikke  tale  om  noget  'helt'  livsforløb.  T vært­ imod profaneres og korrigeres i den grad den bor­ gerlige dannelsesfortællings tretrinsraket for subjek­ tet, hjemme-ude-hjem, idet der ikke på nogen måde indikeres  en stabil  udvikling  og  modning af  jeget  i individuatorisk forstand. Hr. Jørgen er mildt sagt en anden - et motiv  vi også skal se i knæk.idiot.eik - et subjekt der skabes,  ruineres,  dør og genfødes på ny i  et  maskespil  af  provisoriske,  attituderelativistiske roller. Jørgens univers som det :fremstår i første ka­ pitel,  er  således  karakteriseret  ved  konstante selv­ overskridelser - hvor han går fra at være "blevet næs­ ten  en/  person",  som  det  (syntaks)drillende  lyder, over at  være  en cowboy i  diverse kitchede og pop­ pede udklædninger (en fortsættelse af et motiv i de­ buten Hjerteform) til  at  være  både  muse-inspireret ung digterspire og sygeligt jaloux dreng der ser 'far' begære  'mor',  der  herefter,  som  i  et  grelt  ødipalt drama i dansk kernefamilieramme, må dræbe far.

På denne  måde kan man  vistnok sige om Jørgen at han har en uhørt  "impuls  til at erodere subjektet og  nedb ry de  typificerede  objektiveringer  af  det", som  Hal  Foster  ville  udtrykke  det.  Tonen  hos  hr. Jørgen  er blot  usædvanlig let, som om disse spring mellem  identiteter  og  fortællinger  er  en  lykkelig indfrielse  af  en  postmoderne  utopi.  Og denne  let­ hed hvormed Hr. Jørgen skifter identitet og kunst­ nerisk stil, gør det samtidig svært at afgøre om man skal læse hans Qæs evt.:  Bo  hr.  Hansens)  selvfrem­ stillinger  bogstaveligt  eller  ironisk;  med alvor  eller humor. Teksterne virker - med tanke på Camp-be­ grebet  og,  inden  for  Bo  hr.  Hansens  eget  tidlige værk,  især Bo nr. 2 -på en og samme tid :frivolt al­ vorlige og alvorligt :frivole i deres omgang med dette suspekte subjekt der ikke synes  at gå i retning af en dannelse, snarere en konstant tilblivelse i alle mulige retninger.  Manden  burde  jo  være splittet, for at minde om et velkendt modernistisk tema, men vir­ ker  ikke  sådan.  Og  hvis  første  kapitel  på  denne måde  i  sit  hybride  formsprog  og  sin  finurlige  sub­ jekt-orienterede  tematik  implicit  camper  med  og strategisk overskrider en række grænser for hvordan man kan tænke  selvet,  også  i  en  litterær  sammen­ hæng,  så  fortsætter  projektet  i  bogens  tre  følgende kapitler samtidig med at avantgardediskussionen bli­ ver om muligt endnu mere eksplicit.

Andet  kapitel,  som  består  af  en  lang  prosatekst, starter  i  nærmest  bogstavelig  lacaniansk  opstilling med ordene:  "Mens han en morgen står foran spej­ let:' 4 Jørgen står her med en faretruende barberkniv i hånden og leger han  skal barbere sig samtidig med at han leger at han er en helt masse identiteter. Der er  tale  om en  "alvorlig" leg,  hvor leg nærmest bli- ver  til  virkelighed.  Som  et  barn  lever  han  sig  ind i at  være både filosof,  kontorarbejder  og  især,  det er det mest attraktive, kunstner i  diverse afskygninger: van Gogh der river sit øre af; eksilkunstner; misfor­ stået kunstner;  genikunstner; forfatter; maler; kom­ ponist; skuespiller og for at  det ikke skal være løgn også  lam  kunstner  i  kørestol,  hvilket  alt  sammen flettes ind i en lille flirteri- og senere kriminalhisto­ rie  omkring  hans  kontordames  tilnærmelser.  På  et tidspunkt  bliver  det  imidlertid for  meget for  Jørgen. Han  kan  ikke  længere  håndtere  sine  sammenkob­ linger  af  seksuelle fantasier  med alskens identiteter, det brænder sammen  for  ham,  og  prosateksten  en­ der  med  at  han  river  sit  øre  af  med  barberkniven. Jørgen iagttager det  med en  vis  distance,  og  allige­ vel kommer det som noget af et chok,  både for ham selv og læseren: dette er ikke nogen leg,  det er no­ get som rent faktisk sker.

Der  er  tale  om en  vending  i Hr. Jørgen leger. Jør­ gen mister  ikke  kun  kontrollen  med  sig  selv,  men også med fortællingen - således at "Jørgens vikar", dvs.  fortælleren,  eller  måske  endog  forfatteren,  Bo hr.  Hansen,  et  kort  øjeblik  har  kommandoen:  Jør­ gen bliver  afstraffet,  f'ar  en  reprimande,  f'ar  lagt  en forfatterkommentar  ned  over  sig,  og  den går  ud på (formuleret lidt naivt, som det yndes i dette univers) at  sige  at  "det  kan  godt  være  du  er  en  multiavant­ gardekunstner i ånden,  Jørgen,  men du skaber i vir­ keligheden blot et infantilt,  narcissistisk  og  fortær­

sket univers der er farligt for dig selv".

Spørgsmålet  er  hvem denne reprimande  er  hen­ vendt  til? Det  ligger  lige  for  at  tænke  at det  er  Bo hr.  Hansen der hermed henvender sig til og kritise­ rer  den  forfatterog  værktype  han  selv  i  vid  ud­ strækning d yr ker og frembringer i og med Hr. Jørgen leger og  sit  øvrige  forfatterskab.  Der  er  med  andre ord tale om en forfatter der, i hvert fald et kort øje­ blik,  træder  i  karakter  som  gæst  i  fiktionen  og  slås med sine egne kunstneriske dæmoner; som på para­ doksal  vis  både  praktiserer  og  ser  skævt til sit  eget attituderelativistiske, avantgardistiske maske- og ska­ berspil,  sine egne tillærte kunstnerstrategier. Bo hr. Hansen er således den første og største kritiker af  sig selv som person og avantgarde, sygeligt mistænksom som han er  over  for  avantgarde der stivner  og går i selvsving  hvilket  i  øvrigt  er  et  tema  vi  allerede møder i De skrigende halse, skrevet kort inden Hr. Jør­ gen  leger, der  er  en  parodi på  en  selvhøjtidelig,  kal­ kulerende, medieselviscenesættende københavnsk Soer-avantgarde der i hvert fald ikke længere holder, og som Bo hr. Hansen og medmanuskriptforfatteren Søren Pauli (!) for  alt  i  verden  ønsker  at  distancere sig fra.

Over for De skrigende halse kunne man måske ind­ vende at parodien og  (selv)kritikken er lovlig tyk. I de pinlige  fordringer  pseudokunstneren  Jørgen stil­ ler  til sig  selv  som han  står  der  foran spejlet,  vil jeg tværtimod  hævde  at  selvkritikken  og  -parodien  er suveræn,  lige på  grænsen  af  den naive og  bevidste Camp. Det lyder jo fx meget godt når Jørgen siger: "ved  at  finde  barnet  og  poesien  i  dig  selv,  kan  du lege dig gennem smerten". Og så alligevel  lyder  det lidt for letgenkendeligt,  a  la  en  kvalmende  beken­ delse til en blanding af surrealistisk og kulturradikalt credo. På samme måde når han bekender sig  til van Gogh,  tænker  man  uvilkårligt:  problematisk  geni­ og galskabsmyte. Og når han hævder at ville afsløre "sygdom  og  bedrag",  tænker  man:  utidssvarende 3oer-socialrealisme  og  politisk  kunst.  Og  når  han som  forfatter  proklamerer  at  ville  skrive  "choke­ rende  sandheder  om  vore  vilkår  som  mennesker", tænker man: åh nej, navlebeskuende, modernistisk­ eksistentialistisk heretica-digtning. Og når han lover at ville  male  med  "blod":  ekspressionisme,  som  de gamle  tyskere. Og  når  han  proklamerer  at  ville komponere musik der  når op til Gud, så indser man at  han  nu  åbenbart  også  vil  gå  den  før-moderne, klassiske musik i bedene - hvilket alt sammen må si­ ges at  være noget af en  bedrift.

Samlet kommer disse kunstnerpoetikker i Jørgens udvendige, dansklæreragtige fremstilling til at frem­ stå  postulerede  og  arkaiske.  Men  Bo  hr.  Hansens ikke  ue:fue  modstrategi er  på  den  ene  side  at  tage disse kunstklicheer  på  sig,  udstille dem,  gøre nar af dem - helt ud i den naivt skærende sprogtone - for på  den  anden  side  at  åbne  op  til  en  anden  avant­ garde,  en ny,  overrumplende  type  tekst  der  set lidt på distancen rent faktisk  formår at chokere og fun­ gere som avantgarde, man kunne sige på ruinerne af Hr.  Jørgens alt  for  simple, ungdommelige fremstil- ling afkunsten. Det er motoren i Hr.Jørgen leger når den spinder  bedst - og  motoren  som den lyder i to af  bogens senere sammenhængende tekster.

Udgangssituationen  i  den  første  tekst  er  spørgs­ målet: "Skriver en morder digte?", afsenderen er til­ syneladende Jørgen,  og  dennes bekymringer hand­ ler  om  at  skulle  udgive  på  enten  Borgen  eller Gyldendal. Teksten slutter,  selvtematiserende:

Læser  morderen  andre  digteres  digte?  Holder  han  af ordet blod,  som  optræder  i  de  fleste  danske  digtsamlinger,  også denne? Digter morderen, så det bløder og gør ondt, også i vir­ keligheden.  (49)

Jørgen er, som man ser, inderligt optaget af  et af  de mest  velkendte  og sejlivede  avantgardespørgsmål der findes,  nemlig:  hvordan f'ar man brudt grænsen mellem kunst og virkelighed op? Når man har svært ved at tage Jørgen alvorligt, skyldes det selvfølgelig at  han  er  fuldstændig  opslugt  af  medie- og institu­ tionsinteresser,  af  om det nu  vil tage sig mest mor­ deragtigt ud at udgive på et avantgarde- eller ikke­ avantgardeforlag; hvorved vi endnu engang hører et ekko af  den kalkulerende avantgarde, og i særdeles­ hed  rockmanageren  Djarnis,  fra De  skrigende  halse. Alligevel må man gi' Jørgen at han f'ar peget på det problem at avantgardekunsten måske principielt ikke kan række ud over sig selv  og ind i virkelighe­ den for  bare  referencer  til  anden  litteratur. Dette  er  en velkendt  sandhed  som  især  blev  gjort  til  religion  i 8oerne under samlebegrebet intertekstualitet og gennem  postmoderne teoris accentuering  af at  det eneste  der  var  tilbage  for  kunstneren,  var  at  citere traditionen.  Blod  er  med andre  ord ikke blod i vir­ keligheden,  uden  for  sproget,  men  citat-blod;  her­ under  henvisning  til  Broby-Johansens  gamle,  eks­ pressionistiske avantgardeklassiker Blod.

Men  i  9oerne  er  denne  sandhed  måske  allerede ved at  blive  lidt  tyndslidt.  I  hvert  fald  kan Jørgens vikar - fortælleren, forfatteren - ikke helt acceptere den.  Teksten  der  følger  efter  "Skriver  en  morder digte?", er således et  modsvar til denne glatte inter­ tekstualisme, idet vi konfronteres med en ualminde­ lig  frastødende,  kynisk  mordhistorie  med  Jørgen selv i hovedrollen som seriemorder, men fortalt med distance  i  tredje  person  af  Jørgens  vikar.  Se,  hvis man er inkarneret 8oer-ironiker, kunne man selvføl­ gelig  bare afvise historien som en sjov splattertekst. Men teksten  "gør  ondt", for nu at citere den første tekst,  også i virkeligheden. Den har en vis æstetisk, chokagtig effekt  der  strækker  sig  ud over tekstlæs­ ningen og giver et nyt perspektiv til følelsen af  blod - fordi den præsenterer dette blod på en deautoma­ tiserende  måde,  både  i  forhold  til  bogens  og  i  det hele taget  litteraturens  kontekst. Så  samlet  giver disse to tekster - og Hr.  Jørgen leger i det hele taget alligevel  næring  til at overveje det klassiske  spørgs­ mål: er det stadig muligt at gøre kunst til liv og vice versa  (  at  hungre  efter  realisme,  som  et  igangvæ­ rende  forskningsprojekt  har  formuleret  det);  og  er avantgarden så alligevel helt død, på trods af  Jørgen og andres klamme omfavnelse af  den?

Det  er  i  høj  grad  aparte,  nærmest  neurotiske vrangforestillinger, det man kunne kalde indre insti­ tutioner fra barndom  og danskundervisningens (kunst)lærdom, som hr. Hansen 'leger' med gennem sit  sindrige  maskespil  af  identiteter.  Og  hvis  det  er rimeligt at sige  at Hr. Jørgen er metafor for  den ar­ kaiske,  perverse,  overståede  avantgarde,  er  den  le­ gende fortælling om ham i modsætning hertil  et ek­ sempel  på  ypperlig  neoavantgarde  der  påviser  og forskyder  diverse  institutionaliserede  og  marginali­ serede tekst- og subjektopfattelser, herunder forfat­ teropfattelser, cirkulerende i tidens normer for litte­ ratur. Hr.  Jørgen leger er således det værk  i  hr. Hansens forfatterskab der på bedste  og mest forun­ derlige vis formår at iværksætte Hal Fosters forestil­ ling  om  en  strategisk  avantgarde:  en  genealogisk, værdikritisk  tilgang  til tidligere  avantgarder kombi­ neret med en overrumplende skriftpraksis der åbner op  for  en  ny  opfattelse  af subjektet  og virkelighe­ den.

## Borgerskabets  folde ud-scener

Efter Hr. Jørgen  leger videreudvikler  hr.  Hansen  i 9oerne sin interesse for dramagenren både på teater og i :fihn, bl.a. i forbindelse med manuskriptet til De største  helte skrevet  sammen  med  T homas  Vinter­ berg.  Undersøgelsen af  avantgardens potentialer er for  så  vidt  den  samme:  I De største  helte er  det un- S.

godt

.....

! '

Ældre forskere fyret

derdog-temaet. Og i En verdensomsejling under bordet -som fortjener en lille kommentar her - er det avant­ gardeyndlingstemaet grænsebrydning der får en kritisk overhaling.

Stykket blev først opført på Cafe Teatret og har si­ den opnået status af  nyklassiker på tv omkring nytår. Hr. Hansen fremhæver selv i det korte forord til bo­ gen  at  hans  egentlige  hensigt  med  historien  er  at skabe en følelse af noget PINLIGT. For så vidt neo­ avantgardens  programerklæring:  det  pinlige  er  det psykisk  utilstedelige,  normens  grænse,  der  altid  vil være  der.  Mere  konkret  handler  historien  om  det moderne,  overfladiske  parforhold;  og  det  der  især står for skud, er vores indbildte tro på at være blevet så grænseløst åbne over for alt og alle at avantgarden i  en vis forstand har overlevet sig selv. Anything goes, · som det postmoderne credo lød. Men hr. Hansen har let  ved  at  smække  grænserne  op i  hovedet  på  sine personer, os tilhørere og sin egen tidligere selvforstå­ else,  som den  bl.a.  kommer  til  udtryk  hos Hr. Jør­ gen,  når  han  lader  en  ellers tjekket,  ung  filmmand (endnu en kunstner, fra hr. Hansens eget miljø) lave et lille stripshow til en nytårsfest. Filmmanden folder sig  bogstaveligt talt  ud og  f'ar  afsløret  at han  inden­ under er iklædt - sexet dameundertøj. Han tror fejl­ agtigt at selskabet har aftalt at d yr ke  gruppesex;  det er han helt vildt med på  (hvorved han drømmer sig tilbage til (myten om) 7oemes sociale avantgarde par excellence), deifor folde-ud-scenen. Et optrin der imid­ lertid  udløser  både  forlegenhed  og  tavshed  hos  de andre  gæster.  Og  hurtigt  også  hos  fetichisten  selv, der fortrækker.

Bo hr. Hansen fortæller ikke dette for at latterlig­ gøre fetichistens frisind og de andres bornerthed, det ville  være  at  indtage  en  banal  avantgardeposition, men for at påpege at grænserne for det tilladte og det forbudte måske i virkeligheden (sic!) ikke har rykket sig så meget som vi tror, og at forestillingen om den grænseløse frihed i alle tilfælde ikke findes. I stedet peger han på at aparte fantasier - og fortrængninger af samme - fortsat findes lige midt i  vores falsk fri­ sindede borgerlighed; hvilket et lille stykke som En verdensomsi;;1ing  under bordet måske allermest har lyst til  at  fortælle  med  sin  veloplagte,  sveddryppende pinlige, neoavantgardistiske chokæstetik.

Dekonstruktivt  bekendende knækprosa

På denne måde når  vi  nu op til knæk.idiot.eik, hvor hr. Hansen prøver kræfter med en ellers udgrænset, nærmest forbudt undergenre inden for l yr ik  de sid­ ste 20 år,  den  bekendende knækprosa. Bestyrtelsen og  betagelsen  blandt  anmelderne  var  til  at  tage  at føle  på,  bogen  fungerer  i  den  forstand  ganske  ud­ mærket som en lille litterær chokbehandling af den danske l yr ikscene  fra  7oerne  og  frem,  hvor  Bo hr. Hansen med navns nævnelse går i rette med og for­ søger at forstyrre den automatik der måske er ved at gå  i  toneangivende  kritikere  og  digteres  æstetiske værdidomme.

Det  er  eksempelvis  bemærkelsesværdigt  at  hr. Hansen umiddelbart gør knæfald for sin yndlingsan­ melder  Bukdahl  ("Jeg  kan  lide  ham",  s.  9),  men samtidig proklamerer at han altså også godt kan lide Vita Andersen og Strunge, Thomsen, socialrealisme, køkkenvaskrealisme samt et enkelt digt af  Piet Hein! Disse bekendelser til en litterær kanon der vist ikke roo¾  deles  af Bukdahl,  afholdt  ikke  selv  samme Bukdahl fra i sin anmeldelse af knæk.idiot.eik at ud- trykke stor sympati for projektet. Derimod kan man indskyde  at  Erik  Skyum-Nielsen  i  sin  anmeldelse mente  at  det  ikke  gjorde  bogen  bedre  at  den  på denne måde  "leflede" for det danske kritikerlaug  ... Skyum-Nielsens kritik skyder dog langt over målet, vil  jeg  mene.  Sagen  er  snarere  den  at  hr.  Hansen gennemfører  et  kærligt, underspillet  opgør  med netop avantgardepromoteren Bukdahl  og  hans,  som hr.  Hansen  ser  det,  lidt  for  ensidige  afvisning  af 7oer- og  8oer-digtningen. Man kunne også sige det på den måde  at Bo  hr. Hansen  gør  op med aktuel litteraturhistorisk  hierarkisering  ved  at  gentage  en velafj:,røvet  avantgardestrategi  (tænk  på  Majakov­ skij)  hvor  man  eksplicit  inddrager  og  kommenterer sine  forbilleder  og  hadeobjekter  og  derved,  som Burger  senere  har  forklaret  det,  gør  "Institutionen kunst"  til  genstand  for  kritik i og med kunsten.  At Skyum-Nielsen reagerer så skarpt imod Bo hr. Han­ sen,  kan  vel ikke komme bag  på  nogen.  Med  hans velkendte  omfavnelse  af  æstetisk  modernisme,  er der ikke plads til denne avantgardistiske impuls til at ville  af-autonomisere kunsten og punktere dens af­ sondrethed  fra  grim  kritisk offentlighed.  Bo  hr. Hansen derimod vil denne kritik; eller vi skal måske bare kalde det  drilleri, for som  han siger en passant om en af  Skyums  helte:  "og Søren  Ulrik  Thomsen har faet sin mave" (8). Men som hr. Hansen senere tilføjer:  Det  har  alle  8oer-digterne,  alle  er  blevet satte  'borgere',  sagt med endnu et fy-ord fra avant­ gardens traditionelle grundbog, som ligesom :far det hele ned på jorden igen.

Der er  således ingen tvivl om  at hr. Hansen øn­ sker  at campe og lege med (for nu at vende tilbage til  mine  grundmetaforer)  den  danske  l yr ikscene  i knæk.idiot.eik, man skal bare være opmærksom på at dette i høj grad også omfatter ham selv. Der nye og interessante ved bogen er netop at han genintrodu­ cerer  den  bekendende  knækprosaæstetik  i  en  ny, mere selvironisk form hvor forestillingen om det au­ tentisk bekendende subjekt, 7oer-knækprosaens måske mest problematiske side,  bearbejdes og  sæt­ tes på spil. Det sker bl.a.  ved  at sætte fokus på Bo hr.  Hansens  eget  bemærkelsesværdige  digterdæk­ navn,  hans  signatur  siden den  første  udgivelse. Mange har  sikkert spurgt sig  selv:  hvorfor  hedder han  egentlig  det,  altså hr.? Der  er  nok  ingen  tvivl om at navnet er valgt med omhu, ligesom det bor­ gerligt klingende  Jørgen  eller det  kultskabende "Ronni-drengen" fra De skrigende halse. Spørgsmå­ let er  bare hvad der ligger i navnet? Måske har  for­ fatteren  tænkt  at  "Bo  Hansen",  det  lyder  simpelt hen  for  ordinært,  det  kommer  der  ingen  berømt kunstner ud af. Men Bo hr. Hansen,  det er både at tage  kunstnernavnet  meget  alvorligt,  som  at  høre navnet på en respekteret, faderlig autoritet, og så at tage  det  meget  ualvorligt,  uprætentiøst.  Det  er  et rigtigt Camp-navn.

Med knæk.idiot.eik går  hr.  Hansen nu  endelig  til bekendelse og  indrømmer over  for  sine  mange  læ­ sere at ovenstående spekulationer faktisk lå til grund for  hans  valg  af  si gn atur.  Bogens  allerførste  tekst indleder således  med  at hævde at grunden egentlig bare  var  at  han  'ville  vække  opsigt',  han  hedder  i virkeligheden Bo Erhard Hansen,  men det ville jo ikke vække  opsigt,  og det er det det hele går ud på i  vores  tid.  Naturligvis  og  heldigvis  holder  denne klicheagtige, postmoderne  forklaring  ikke  særlig længe  hos  hr.  Hansen;  den  parodierer  sig  selv  i samme øjeblik den udtales, og kolporteres af senere forklaringer. Efterhånden som man læser sig ind på si gn aturens mange forklaringer  og fremstillinger af sig  selv,  :far  disse således et  dekonstruktivt skær af uendelig ironi og maskespil, som i øvrigt alle andre bekendelser der indledningsvis lyder så oprigtige og sande. s På et  tidspunkt  udtrykkes  denne  opfattelse af bekenderens tvivlsomme karakter meget eksplicit, hør blot hvad hr. Hansen siger om tilblivelsen af sin si gn atur:

Bohr Hansen hr med lille h Det er ikke mig

Det er en anden

## Og det fortsætter,  på langdigtets næste side:

En elendig forfatter der bør glemmes Men han er der Hurra for ham Jeg kender ham ikke Ved ikke hvem han er Sådan er det stadig6

Bo br. Hansen er, må vi altså forstå afknæk.idiot.eik, altid allerede en opfunden person. Og selv om "bo­ gens første jeg", for nu at citere Hr. Jørgen leger (som disse  bekendelser i høj  grad  skriver  videre på i de­ res subjektopfattelse),  har en vilje  til at finde ud af hvem  'Bo br.  Hansen'  er,  når  bekendelserne  lige­ som  ikke  ind  til  kernen  af ham  hvilket  er  en pointe  man  allerede  finder  i  det  glade  syng  med­ digt  "Se  mit  ansigt"  fra Hjerteform, der  på  samme skæve måde spekulerer over forholdet mellem identitet  og  selviscenesættelse.  Det  der  hele  tiden driver  br.  Hansens  identitetsprojekt,  synes  således at være en paradoksal overbevisning om at han kun kan finde ud af hvem  han ikke er  ved at skrive  vi­ dere som ham om ham  ... Og måske især til traditio­ nelt biografisk interesserede læsere der måtte tro at høre  den  rigtige  Hansen  tale,  lyder  påmindelsen: den der taler,  er  "den  anden  Bo hr.  Hansen",  ikke en  virkelig  person,  men  en  fi gur der  en  gang  for alle har  kastet sig  ud i  (  at forstå sig selv  i)  sproget og  kunsten  og  ikke  mindst  kunstens  medieskabte virkelighed.

I dette diskursive spil, hvor værket og signaturen cirkulerer,  vurderes og konstant tilskrives ny betyd­ ning  (bl.a.  ved denne læsning),  og hvor forfatteren forstået som empirisk jeg lige så stille afgår ved dø­ den, er si gn aturen 'Bo hr. Hansen' og dennes frem-· bringelser  dybest  set  at  betragte  som  et  bundløst hul,  en  fiktion  der  konstant forr ykker  sig,  og  hvor subjektet forstået som "sidste instans", som det flot hedder i dekonstruktionen,  glider ud af syne; selv i disse  tilsyneladende  så  enkle  knækprosadigte.  At det empiriske subjekt er  et andet end det fi ktive, at subjektet er spaltet i forhold til sproget der skal be­ skrive det, er naturligvis en opfattelse man også fin­ der  i  anden,  mere  traditionel  modernistisk  l yr ik, men der er,  som tidligere antydet, attituden til for­ skel. Den er ikke-mismodig, og hurra for det! Man kunne endda gå så langt  som at hævde at br. Han­ sen  leger  med  og  videreudvikler  (  avantgardisten?) Rimbauds berømte  diktum  "je est un autre". 7 Her hedder  det tværtimod friskfyragtigt,  men  slet  ikke dumt, at 'br. Hansen er en anden', hvorved den au­ toritative  jeg-udsigelse  forskydes  til  en  tredjeper­ sonsudsigelse,  en  altid  allerede  erkendt  fortalt  og fiktiv  fi gu r  - som virker  forløsende  og  frigørende for forfatterskabet.

## Den ny neoavantgarde

I  det  jeg  indledningsvist  refererede  til  som  Den Store Danske Avantgardedebat, som ikke mindst har pågået det  sidste  år,  er  det vist ikke for  meget sagt at den almindelige  reaktion på nyheden  om  avant­ gardens revival har  været  temmelig  lunken,  i  hvert fald i diverse danske aviser og  tidsskrifter. Når man ikke har kunnet se nogen grund til at indlede en dis­ kussion af  en ny avantgarde, skyldes det måske, som den nogenlunde avantgardeinteresserede Jørn Erslev Andersen påpegede for  snart  et  år  siden,  at  vi  har savnet eksempler på og  kritiske læsninger af "selve debattens genstand:  digtene" - hvor Erslev Ander­ sen  blandt  andre  fremhæver  "Bo br.  Hansens  stil­ sikre  bekendelser" - der  kunne sætte  trumf på  be­ grebet og ruske lidt op i den nonchalante rygmarvsafvisning af enhver  snak om avantgarde. 8

Min læsning afbr. Hansen er i den forstand et op­ følgende, udvidende svar til Erslev Andersen; og na­ turligvis et modsvar til den generelle afvisning af  en aktuel dansk avantgarde. Om br. Hansens avantgar­ deværk  vil  jeg  således  hævde,  uden  at  det længere virker  som  en  tilsnigelse,  at  det  både  består  i  det eksplicitte  opgør  med  et  traditionelt avantgardebe­ greb og de fortærskede kunstnerstrategier det inklu­ derer, og i praktiseringen af en tekst- og subjektop­ fattelse  som  rummer  et  implicit  opgør  med andre, mere  konventionelle tekstog subjektopfattelser som vi stadig betragter som selvfølgelige. Resultatet er en avangarde i ny, campet,  postmoderne, traume­ orienteret  retning,  unægtelig  en  neoavantgarde  i danske gevandter. Hvorvidt der  så  er  andre  værker og forfattere af nyere  dato  der  vil kunne karakteri­ seres  på  tilsvarende  måde - måske  en Morti Vizki eller Pablo Henrik Llambias,  eller  tværæstetisk  ar­ bejdende  digter-malere  som  Claus  Carstensen  og Kasper Kaum Bonnen,  hvis jeg selv skulle pege på nogen - er et åbent spørgsmål.

Det man kan håbe, og som dette nummer af Pas­ sage og et aktuelt initiativ på tværs af universiteterne i Danmark forhåbentlig bidrager til, er at der nu en­ delig  vil  komme gang i avantgardeforskningen her­ hjemme. I en dansk litteraturvidenskabelig og måske især litteraturhistorisk kontekst  har  det ellers længe været sådan at man ikke ønsker at snakke om avantgarde,  helst  heller  ikke  postmodernisme,  nej man foretrækker at tale om modernisme i forskellige faser  eller  slet  ingen  isme.  Sådan  har  det  været  de sidste 40 år, og det gælder også i udbredt grad litte­ raturkritikkens  behandling  af  8oernes  og  9oemes danske  litteratur.  Det  er  dog  værd  at  bemærke  at den  amerikanske  neoavantgardeteori  som  jeg  har forsøgt at inddrage her,  på en række punkter li gn er den tilgang til nyere litteratur som vi finder hos Kol­ ding-litteraterne Anne-Marie  Mai og  Anne Borup, som senest begge har  bidraget væsentligt til Danske digtere  i  det 20. århundrede. Anne-Marie Mai er gan­ ske  vist  tilbageholdende med at  bruge  selve  avant­ gardebete gn elsen,  og  hendes  kollega  Anne  Borup har  i  sin  nyligt  afsluttede  ph.d.-afhandling  og  ved andre lejligheder lagt direkte afstand til begrebet. Et af Mai og Borups nøgleord er imidlertid at betragte litteraturhistorien som et  'transformationsfelt',  som de udtrykker  det i forordet til Historier om nyere nor­ disk litteratur og kunst (1999), i stedet for en lineær fa­ seudvikling  hvor  den  ene  modernisme  afløser  den anden - hvilket  i høj grad  rummer en efterklang af Fosters opfordring til at :fremskrive nye avantgarde­ genealogier.

Hvis man vil undgå avantgardebete gn elsen, kunne man bete gn e hr. Hansens virke som del af det større 'opbrud fra  modernismen'  som  Mai  og Borup har skitseret  feltet  for,  et  opbrud  der  skriver  videre  på tendenser hos de for tiden så omtalte, men generelt i gn orede danske 6oer-eksperimenterende forfattere. Der synes i hvert fald at  være  en  del sammenfald i mål og midler hos hr. Hansen, sådan som jeg har be­ skrevet  ham,  og så Anne-Marie Mais  beskrivelse af en  række forfattere fra 6oerne og frem:

Peter Laugesens, Dan Turells, Jørgen Leths, Kirsten Thorups, Jytte  Rex'  og Klaus Høecks  produktion lader sig  kun  med stort hiv og sving forbinde med et modernistisk mismod over virkeligheden,  med  forestillingen  om  det  splittede jeg  (  ...  ). Det splittede  og  opløste  subjekt  viger  for  et  aperspektivisk, sitioner eller farefuldt spiller sit spil med sine fiktioner, syste­

forsøgende subjekt, der fortæller sig frem til sine skiftende po­ mer og sætstykker. 9

Mai og Borups forbehold over for avantgarde(beteg­ nelse  )n  skyldes  utvivlsomt  dens  på  mange  måder problematiske  historietænkning  og  virkningshisto­ rie,  og  deres  alternative  begreber  virker  tiltræk­ kende. Alligevel vil :fravalget af avantgardebegrebet i tilfældet Bo hr. Hansen og mange andre være util­ fredsstillende. Man kunne sige at hr. Hansens forfat­ terskab  netop  er  et  incitament  til  at  genoverveje dansk litteratur og litteraturhistorie i et avantgarde­ perspektiv fordi det ud fra sit halvironiske motto "et med avantgarden" insisterer på (at :fa os til) at gen­ overveje  avantgardens  fortid  og  genindstifte  dens :fremtid.  Den  regerende  l yr iksmag  er  ikke  ændret synderligt med hr. Hansen. Men kunstscenen i Dan­ mark,  rammerne for hvad man kan gøre og skrive i og  om den,  de andre aktørers status,  er så sandelig blevet forrykket med ham. Vi håber det fortsætter.

## Noter

1. Sontag,  Susan:  "Af Noter  om  'Camp"'.  I:  Frans  Gre­ gersen  og  Simo  Købbe  (red.): Idehistorie.  Ideer  og  strøm­ ninger i det 20. århundrede Bd. 2. Amanda 1994, s. 273.
2. Hvis jeg skulle  slå  ned  et enkelt sted hos  Derrida,  fra Om grammatologi: "Indenfor  lnkningen må  vi  ved  en  in­ direkte og altid risikofyldt bevægelse, som stadig vil være i overhængende fare for at falde tilbage, ind i det den de­ konstJ;uerer, omgive vore kritiske begreber med en forsig­ tig  og  omhyggelig  diskurs,  som  mærker  sig  betingelser, miljø  og  grænser  for  deres effektivitet,  og  med stringens påpeger deres tilhørsforhold til den maskine, som de gør det muligt  at  demontere;  og  samtidig  må  den  vise  den brist eller forskydning, hvorigennem det der er på den an­ den  side  lukningen,  skønt  endnu  unævneligt,  lader  sig skimte."  (Arena 1970, s.  58).
3. Foster, Hal: The Return of the Real. MIT Press 1996, s. 157.
4. Jeg  hentyder  her til Lacans  berømte forelæsning  "The Mirror  Stage  as Formative of the Function of the I as re-

----

65

- vealed  in  Psychoanalytic  Experience"  I: Modern  Literary Theory. Edward Arnold 1991.
5. Siden Paul de Mans dekonstruktion af  selvbiografi-gen­ ren  i  "Autobiography  As De-Facement" i The Rhetoric  of Romanticism (New York: Columbia University Press 1984) har der som bekendt været sået alvorlig tvivl om beken­ delsers formål og autenticitet.
6. Bo hr. Hansen: knæk.idiot.eik. Borgen 2000, s. 46f.
7. Rimbauds  diktum  stammer  fra  et  såkaldt  seer-brev, 1871. Formuleringen "Je est un autre" er uoversættelig til dansk. På fransk  skal det  personlige  pronomen Je  gram­ matisk  følges  af et  verbum  i  1.  person  singularis,  men

Tan'

- Rimbaud valgte at bruge verbeformen i 3. person singu­ laris,  est.  Denne  sprog-splittelse  kan  ikke  oversættes  til dansk, hvor vi i begge tilfælde siger 'er', men diskrepan­ sen kan eventuelt antydes ved brug af citationstegn:  "jeg" er en anden.
8. Se  Erslev  Andersen, Jørn:  "Værkelighed  et  par  u­ avantgardistiske bemærkninger om en blottet nerve" i Den blå port, nr. 51,  2000, s. 40 og 45.
9. Mai, Anne Marie: "Papirmånens stråler - om at se på nyere dansk litteratur". I:  Mai, Anne-Marie og Anne Bo­ rup (red.): Historier om nyere nordisk litteratur og kunst. Kbh. 1999,  s. 24.

,,,

:

'

Det  er sl  let  at  lukke  si1  inde  i  sin  e1en  verden. .  men  der·findq 01d hermøtlsl:,  læsere,  som  ikke  har  fundet  nø,;Jen, .der lukker  op.  Den  lilrer Jo  indeni,  or  derfor  berriber  de  ikke  meninren  ·  01  kan  ikke  finde  Ind  til kærnen.  Jo mere mennesker  selv bar opleve't  Ol 1enneni1Aet, Jo bedre kån de forstå  boren  or leve med· i  den.

Den pødantlskø  læser  er  den,  som sætter  kommaer 01 Jæacr  korrektur, ret�er i  hørerne,  eller  han  kan  rå vi(!cre "endnu  01  være  den dlsiøk11111d1 læser.  Til  den  kat�ori  hører  manre  daµsklærere 01  fortolkere 11  moders­ mållitteraturen  i  skolerne.  De  mener,  at�nlr  man  piller  det  hele  fra  hin­ anden,  så  forstås  ·det  bedre.Dirterne  anbrlnres  i  bise  med  etikette  pl.

Der  er orså  den  lyriske  læser.  som  selv  .di,;ter  med,  or  den  se1,.; spellende  læser.  som  kun  interesserer  sil  for  det,  der  bar ·  direkte  forbin­ delse  med  dem  selv.  »Tænk,  Carl, i  den  bor  kan de  heller  ikke  fl  no1en husJomfru.c  Det  er  ienkendelses1læden  bos  den  naive  læser,  som  bliver lielt  or  heltinde  med  de  personer,  der  beskrives:  Or  således  læses  der  :af .  manre,  uhyre  manre  mennesker.

�en hvis vi  ikke læser ri1ti1, �vad  er sl\ie  c�de læsere?