Handel og klima: Samspil eller konflikt?
Forfattere: Birgitte Egelund Olsen
Tidsskrift: politica (2013-01-01)

## Birgitte Egelund Olsen

## Handel og klima: Samspil eller konflikt?

Med udgangspunkt i en retlig analyse af forholdet mellem W T O  og klimaregi­ met identificerer denne artikel en række af  de retlige konflikter, der potentielt kan opstå mellem W TO - og klimaretten.  Fokus er på WTO-systemets muligheder for at integrere klima som et lovligt hensyn,  når fx EU  gennemfører tiltag med henblik på at realisere sine forpligtelser i henhold til Klimakonventionen og de dertil knyttede aftaler, samt på de fremtidige muligheder for i regi af  W T O  at få gennemført multilaterale aftaler, der har til formål at bidrage til en realisering af de globale klimamålsætninger. Der præsenteres to modeller -  præcedensmodellen og lovmodellen -  der hver for sig og i samspil vil kunne bidrage til, at den inter­ nationale regulering af  handel supplerer og støtter den globale klimaregulering.

Med det formål at undgå carbon leakage indførte E U  i 2009  et såkaldt 'C 02 udligningssystem'  ved  im port  af varer  til  EU.  Kravet  betyder,  at  importører vil kunne blive mødt med samme strenge krav til udledning af C O 2 ,   som der stilles til anlæg i E U  (direktiv 2009/29/EF, artikel 10b). Problemet er, at denne foranstaltning  kan  komme  i  konflikt  med  W T O 's  handelsregler,  og  at  den dermed potentielt kan udløse en global handelskrig. Forandringer i det globale klima, og det deraf afledte behov for en global indsats, øger fokus på forholdet mellem handel og miljø, idet mange af de mest oplagte virkemidler i kampen mod klimaforandringerne er handelsrelaterede (Bhagwati og Mavroidis, 2007; Ismer og Neuhoff, 2007; Zhang, 2009).

Den  internationale  regulering  af såvel  handel  som  m iljø  har  i  de  seneste årtier  undergået  en  bemærkelsesværdig  udvikling  dels  med  W T O 's  stiftelse i  1995,  dels  med  det  stigende antal  internationale  miljøaftaler,  herunder den øgede  betydning  disse  tillægges.  Generelt  er  denne  udvikling  foregået  i  for­ skellige fora og med forskellige mål for øje.  Det m ultinationale handelsregime W T O  og de internationale m iljøaftaler har således i vidt omfang befundet sig i to separate verdener, der kun i ny og næ har krydset spor -  og i så fald har det været under omstændigheder, hvor m iljø som udgangspunkt er blevet vurderet ud fra et handelsperspektiv og omvendt.

Handel og miljø er områder, hvorimellem der traditionelt har været en stor afstand,  til trods  for at der i  årtier har været fokus på behovet for et samspil. Men med den øgede forståelse for klimaproblemets alvor og omfang -  et pro­ blem der i sin natur er globalt -  kan handel og m iljø ikke længere nøjes med at mødes sporadisk og på hinandens respektive territorier.  Klimaproblemet har i særlig grad fremhævet behovet for at bygge bro mellem de to områder med det formål at sikre et mere ligeværdigt møde mellem m iljø og handel -  et møde, der bør finde sted på klimaets præmisser. Det er derfor nødvendigt at vurdere de muligheder, der er eller kan etableres i regi af  W T O  for at supplere og støtte de globale klimamålsætninger, herunder i hvilket omfang det retligt set er mu­ lig t for en organisation som W T O  at varetage andre interesser end de direkte handelsrelaterede.

Samspillet mellem handel og klim a er blevet understreget under de seneste COP-møder.  Særligt  på  Bali-mødet  og  op  til  COP15-mødet  i  København  i 2009 var samspillet i fokus.1  M en også i tiden op til og under COP16 i Cancun har dette samspil spillet en væsentlig rolle i forhandlingerne.  Hvor klim akon­ ventionen og Kyoto-protokollen i højere grad afspejler en forståelse for, at han­ del og klim a hænger sammen, har W T O  generelt været meget tilbageholdende med at være andet end en handelsorganisation, der fastlægger de globale ram­ mer for  samhandel.  Klimaproblemets  alvor samt  den  åbenlyse  sammenhæng mellem handel og klim a er im idlertid også på dagsordenen i den multilaterale handelsorganisation.  Det understreges blandt andet af en række udtalelser fra W T O 's generalsekretær Pascal Lamy -  den tidligere EU-kommissær for han­ del -  der fx under Bali-topmødet i 2007 fastslog, at i forholdet mellem handel og miljø kommer ''climate first, and trade second' -  en udtalelse, der er blevet gentaget flere gange.2

Med udgangspunkt i  en  retlig  analyse  af forholdet  mellem  W T O   og  k li­ maregimet  identificerer  denne  artikel  en  række  af de  retlige  konflikter,  der potentielt  kan  opstå  mellem  W T O -  og  klimaretten.  Fokus  er  for  det  første på WTO-systemets muligheder for at integrere klim a som et lovligt hensyn, når  en  part,  som  fx  EU,  gennemfører  tiltag  med  henblik på  at  realisere  sine forpligtelser i henhold til Klim akonventionen og de dertil knyttede aftaler, og for det andet på de fremtidige muligheder for i regi af W T O  at få gennemført multilaterale aftaler, der har til formål at bidrage til en realisering af de globale klimamålsætninger. Andet afsnit vil tage afsæt i teorier om den internationale rets  fragmentering og betydningen heraf i samspillet mellem W TO-retten og den internationale klimaret.  I tredje afsnit er fokus rettet mod de særlige bar­ rierer, der er i det W TO -retlige system i forhold til at varetage klimahensyn, og i den forbindelse vil to løsningsmodeller blive skitseret, nemlig en præcedens­ model og en lovmodel. Præcedensmodellen vil blive behandlet nærmere i fjerde afsnit,  hvor der vil være fokus på,  hvilke klim aforanstaltninger der potentielt kan  komme  i  konflikt  med W T O 's  regler,  herunder  hvor  grænsen  for,  hvad man må henholdsvis ikke må efter W TO-retten, må forventes at komme til at gå.  I  femte afsnit ses der nærmere på lovmodellen,  idet det vurderes, hvorvidt en ny W TO -aftale kan bidrage til en realisering af klimamålsætningerne. Der vil være fokus på de forhandlinger, der finder sted om en ny aftale om liberali­ sering af miljøvenlige produkter og ydelser.  Sjette afsnit vil afslutte med nogle generelle konklusioner og perspektiver.

## Samspillet mellem W TO -retten og den internationale klim aret

Retten og de retlige systemer er ikke isolerede størrelser eller self-contained sy­ stemer, der fungerer uafhængigt af andre retssystemer, og som alene har virk­ ning  inden  for  et  afgrænset  område.  De  nationale  retssystemer  vil  indvirke på  de  regionale,  der  igen  vil  indvirke  på  de  globale  systemer  -   og  omvendt. Ligesom de forskellige internationale regimer vil indvirke på hinanden.  Dette forhold bør iagttages, uanset inden for hvilket retligt system man befinder sig.

En tolerance over for andre retssystemer og en accept af, at det er nødvendigt at  tilpasse  det  enkelte  system  med  de  om kringliggende  retlige  regimer,  er  en grundlæggende forudsætning for at få de retlige systemer til at fungere sam­ men  (Asselt  et al.,  2008).  M en  retlige  konflikter vil  potentielt være  til  stede. Retlig  regulering vedtages  og  gennemføres  med  forskellige  formål  for  øje  og til  varetagelse  af forskellige  interesser  og  inden  for  forskellige  institutionelle systemer (Koskenniemi, 2006).  Den retlige konflikt er im idlertid ikke blot et ' problem'.  Den kan også være udtryk for en nødvendig weighing and balancing af forskellige  ligestillede  hensyn  og  interesser.  Den  retlige  konflikt  er  derfor ikke nødvendigvis udtryk for en ubalanceret afvejning,  den kan også afspejle de retlige systemers indbyrdes kontrol. ''Lødigheden' af en sådan kontrolfunk­ tion er im idlertid afhængig af, at der overordnet set er sket en koordination af de forskellige internationale regelsæt -  eller at de i hvert fald er udviklet i en forståelse  for  samspil  og  synergier  i  forhold  til  de  om kringliggende  regelsæt. Optim alt  sker  en  sådan  koordination  i  forbindelse  med  reglernes  udvikling. Den kan dog også -  hvilket som oftest vil være tilfældet -  finde sted efterføl­ gende ved en fortolkning af reglerne i praksis.

Grundlæggende  set har  den  handelsrelaterede  miljøregulering  som  mål  at rette  op  på  markedsmekanismernes  utilstrækkelighed.  Hvis  markedet  ikke  i sig selv kan sikre tilfredsstillende løsninger, vil de enkelte stater være nødt til at gribe ind med blandt andet lovtiltag, der kan rette op på disse ''fejl'.  Hvor der ikke internationalt kan opnås enighed om kring fælles løsningsmodeller, vil lan­ dene agere unilateralt. Dette vil med stor sandsynlighed resultere i en fragmen­ teret tilgang til problemet, hvilket kan være potentielt konfliktskabende såvel retligt som politisk. Modsat har de multilaterale handelsregler ikke market  fa i­ lures for øje, men har i stedet til formål at imødegå failures of  governments^ fx i form af protektionisme og handelsbarrierer (Charnovitz, 2003). Formålet med W T O 's regulering af handel er således at sikre, at de m iljøtiltag, der iværksæt­ tes,  ikke  er  diskrim inerende  eller  udgør  barrierer  for  den  fri  handel.  Ethvert tiltag,  der  iværksættes  af stater  med  henblik  på  at  begrænse  udledningen  af drivhusgasser, og som vil kunne indvirke på handlen over grænser, må tilpasses de retlige rammer, som kommer til udtryk i W TO-retten, da de i sidste ende kan være bestemmende for, hvorvidt en kvoteregulering, en støtteordning eller et afgiftssystem kan opretholdes.

## Klima- og WTO-rettens grundelementer

Den internationale basis for klimaretten er F N 's klimakonvention.  Et grund­ princip i konventionen er ''fælles men differentieret ansvarlighed' (artikel 4(2) litra  a.).  Ved  at  skelne  mellem  industrilande  og  udviklingslande  fastslås  det, at de industrialiserede lande -  også kaldet Annex I-landene -  er ansvarlige for størstedelen af den nuværende opbygning af drivhusgasser i atmosfæren, og at de derfor skal tage det overordnede ansvar i kampen mod menneskeskabte k li­ maforandringer og deres påvirkninger. Klimakonventionen fastlægger de over­ ordnede rammer for den globale indsats på klimaområdet, mens de konkrete reduktionsforpligtelser er fastlagt ved Kyoto-protokollen. Det er kun de Annex I-lande, der har ratificeret protokollen -  og ikke blot konventionen -  der har en retlig forpligtelse til at reducere sine drivhusgasudledninger. De enkelte parters reduktionsforpligtelser fremgår af protokollens bilag B. Ikke-Annex I-landene, dvs.  udviklingslandene,  har  ingen  reduktionsforpligtelser.  Protokollen,  der fastlægger  de  retlige  forpligtelser  for  perioden  2008-2012,  foreslår  en  række midler til  at  nå  reduktionsmålene,  herunder  blandt  andet  øget  energieffekti­ vitet,  fremme af bæredygtige former for landbrug og udvikling af vedvarende energikilder, men pålægger ikke de enkelte parter at iværksætte bestemte tiltag.

På COP15 i København i 2009 var det overordnede mål at nå frem til en af­ løser for Kyoto-protokollen for perioden efter 2012 og helst af alt en slags ''uni­ versel'  Kyoto-aftale,  der  også juridisk ville  forpligte  lande  som  blandt  andet USA, Indien og Kina. Dette lykkedes som bekendt ikke. Slutresultatet var den såkaldte Københavner-erklæring (Copenhagen Accord) -  en erklæring, som par­ terne individuelt kunne tilslutte sig, samtidig med at de kunne oplyse de natio­ nale emissionsreduktionsmål, som de ville forpligte sig til at overholde (punkt 4). Derudover indeholder erklæringen blandt andet en kollektiv forpligtelse for de  industrialiserede  lande  til  økonomisk at  støtte  de  mest  sårbare  og  mindst udviklede  lande  med  deres  tilpasning  til  de  klim aforandringer,  der  allerede mærkes eller ikke kan  afværges  (fx Basse  og  Gaines,  2010; Andersen,  2010). Københavner-erklæringen blev bekræftet under COP16 i Cancun. Aftalen fra Cancun indeholder således  de fleste elementer fra Københavner-erklæringen, som  der  ikke  kunne  opnås  enstemmighed  om  under  COP15,  men  som  140 lande siden har tilsluttet sig.  Cancun-aftalen indeholder ingen reduktionsfor­ pligtelser  for  perioden  efter  2012,  og  diskussionerne  om  Kyoto-protokollens fremtid er således udskudt til COP17.

Modsat Københavner-erklæringen er Cancun-aftalen udtryk for en formel beslutning truffet af  konventionens og protokollens øverste myndigheder, C O P og COP/M OP. Med Cancun-aftalens henvisning til Københavner-erklæringen bliver denne im idlertid også officielt en del af FN-systemet.  Der er dog ingen af de to aftaler, som formelt set kan betegnes som juridisk bindende for de en­ kelte parter. Det er naturligvis ikke det samme, som at aftalerne er uden reelle virkninger. De vil have en politisk betydning samt vil blive anset for bindende for  partskonferencen  som  sådan  på  det  interne  niveau,  men  de vil  ikke  som juridisk bindende aftaler kunne håndhæves (Koester, 2010).

WTO-regelsættet bygger på krav om frihandel, gennemsigtighed i handels­ forhold og ikke-diskrim ination. De grundlæggende ikke-diskrim inationsprincipper i W TO -retten er principperne om National Treatment og Most-Favoured-Nation (M FN ). National Treatment -princippet fastslår,  at importerede og indenlandske produkter skal behandles ens. Grundtanken bag princippet er at hindre protektionisme.  Princippet er i udgangspunktet ikke til hinder for,  at der kan fastsættes særlige nationale afgifter på fx energiprodukter. Importerede produkter skal blot behandles på samme måde som -  eller i al fald ikke ringere end -  indenlandske produkter.  Grundtanken bag M FN-princippet er at hin­ dre diskrim ination mellem handelspartnere.  Princippet betyder, at såfremt en part giver en indrømmelse til en anden part -  i form af fx en lav toldsats -  skal fordelen udstrækkes til alle, der er parter til W TO-aftalesæ ttet.  Det er således som udgangspunkt ikke muligt efter W TO-retten at tildele særlige fordele til lande, der som parter til Kyoto-protokollen har påtaget sig særlige reduktions­ forpligtelser.

Diskriminationsbegrebet  forudsætter,  at  der  er  tale  om  sammenlignelige varer eller tjenesteydelser.  I  den W TO -retlige term inologi refereres der til be­ grebet like  products. To produkter, der er fysisk ens, har samme slutanvendelse, er klassificeret under samme toldklassifikation, og som af forbrugerne opfattes som ens, skal behandles ens -  uanset hvordan de er produceret eller bliver bort­ skaffet efter brug. Det betyder blandt andet, at man ikke kan behandle tropisk træ,  der  er  produceret  bæredygtigt,  anderledes  end  tropisk  træ,  der  ikke  er produceret bæredygtigt, da der ikke er forskel på træet, når det først er fældet.

## Klimarettens integration a f  handelshensyn og vise versa

Under  forhandlingerne  af  såvel  klimakonventionen  som  Kyoto-protokollen har  man  været  opmærksom  på  det  potentielle  sammenstød  med  W TO-reglerne.  Det kommer eksplicit til udtryk i klimakonventionens artikel 3(5),  der indeholder  en  direkte  reference  til  W TO -retten.  Formuleringen  ''should  not constitute  a means  of arbitrary or  unjustifiable  discrim ination  or a disguised restriction on international trade' gengiver således den indledende chapeau til ''m iljøgarantien'  i artikel X X  i  G ATT-aftalen,  som er W T O 's  ''grundlov'  for handel med varer.  Tilsvarende har Kyoto-protokollens parter tiltrådt,  at kon­ ventionens Annex I parter skal 'strive to implement policies and measures  [...] in  such  a way as  to  m inim ise  adverse  effects  including  the  adverse  effects  o f climate  change,  effects  on  international  trade,  and  social  environmental  and economic impacts on other Parties, especially developing country parties'  (se artikel 2(3)).

Der tages ikke i henvisningerne til det internationale handelsregime stilling til,  hvordan klimakonventionen henholdsvis Kyoto-protokollen mere konkret forholder sig til W TO-aftalesættet.  Det fremgår dog klart,  at klimaaftalerne forudsætter, at tiltag, der iværksættes, ikke må være i strid med W TO-retten. Klimaaftalernes parter er således forpligtede til -  ved gennemførelsen af kon­ krete klimaforanstaltninger til  realisering af klimamålsætningerne -  at agere inden for rammerne af W TO-retten.

WTO-retten fastlægger de generelle, internationale rammer for handel med varer  og  tjenesteydelser  og  vil  derfor  have  betydning  i  forhold  til  projekter, produkter,  afgifter, støtteordninger,  kvoter, energieffektiviseringstiltag  mv. omfattet af klimareglerne, hvor disse har en indvirkning på den internationale handel. W T O 's regulering af blandt andet told, afgifter og tekniske specifika­ tioner har således afgørende betydning for de muligheder, de enkelte lande har i forhold til at iværksætte initiativer, der bidrager til en opfyldelse af klim am ål­ sætningerne.

Der  findes  i  W TO -retten  særlige  undtagelsesbestemmelser  -   eller  ''m iljø­ garantier' -  der kan legitimere visse miljøbegrundede tiltag.  Der er dog ikke en reference til klimaproblemet i W TO-rettens 'miljøgarantier', ligesom rets­ grundlaget for W T O  mere generelt ikke nævner klima, og der er heller ikke i WTO-aftalesættet en henvisning til klimakonventionen.  I  det hele taget har W T O  været tilbageholdende i forhold til at tage stilling til klimaspørgsmålet. Der har heller ikke været foretaget en vurdering i den anvendte W TO -ret, idet W T O 's  tvistbilæggelsessystem  endnu  ikke har haft mulighed for at tage stil­ ling i en tvist om klimabegrundede foranstaltninger. En vurdering af forholdet til klim aretten må således i vidt omfang baseres på den metodik, der mere ge­ nerelt har været anlagt i forhold til miljørelaterede spørgsmål.

## Hvordan fremmes samspil frem for konflikt?

De seneste COP-møder har ikke haft de ønskede udfald.  Der er stadig ingen forpligtende  afløser  for  Kyoto-protokollen,  og  det  er  usandsynligt,  at  der vil foreligge en fælles global aftale med juridisk bindende reduktionsforpligtelser inden  2012.  Denne  mangel  på  en  operationel  afløser  for  Kyoto-protokollen kan medføre en øget retlig fragmentering -  dels horisontalt i samspillet mel­ lem de sidestillede internationale regimer, dels vertikalt i samspillet mellem de internationale og de nationale målsætninger og instrumenter. Dette kan inde­ bære en situation, hvor lande i højere grad vil handle på egen hånd og ud fra egeninteresser. Den fremtidige situation kan således blive præget af unilaterale og ikke-koordinerede tiltag.  Mange af disse tiltag vil med stor sandsynlighed samtidig være handelsrelaterede,  hvilket kan skabe problemer i forhold til de WTO-retlige forpligtelser.

Den usikkerhed, der er knyttet til, hvordan W TO -retten vil håndtere sam­ spillet  til  klim aretten,  udspringer  særligt  af to  uafklarede  spørgsmål,  nemlig hvordan W TO-retten vil vurdere netop klimarelaterede handelsbarrierer, samt hvilken betydning klimakonventionen og dens tilknyttede aftaler kan tillæg­ ges ved en fortolkning af W TO-retten.

Det er for det første et spørgsmål om, hvordan det, der i W TO -retten kaldes Processes and Production Methods eller PPM s, dvs.  retlige initiativer, der er ret­ tet mod den klimabelastning,  som produktionsprocessen eller anvendelsen af et produkt medfører,  skal håndteres i en W TO -retlig sammenhæng.  Der kan opstilles en sondring mellem produktrelaterede PPM s, fx en afgift udmålt efter et  produkts  energieffektivitet,  og  ikke-produktrelaterede  PPM s,  fx  krav  om anvendelse  af vedvarende  energikilder  eller  opfyldelse  af emissionskrav i  for­ bindelse med produktion (OECD,  1997). Hvor den produktrelaterede PPM  er rettet mod produktet eller er afhængig af, hvor meget et produkt forurener eller i  øvrigt belaster klimaet,  er den  ikke produktrelaterede  PPM   rettet mod den forudgående produktionsproces' klimapåvirkninger og ikke produktet som så­ dan. I W TO-retten udgør de ikke-produktrelaterede PPM-foranstaltninger et særligt  retligt problem,  da  en  adgang til  at  forskelsbehandle  klimavenlige  og mere konventionelle produkter netop afhænger af, om der er tale om forskellige produkter,  og det vil der ofte ikke være,  hvis  ''forskellen'  alene er relateret til den forudgående produktionsproces og ikke relaterer sig til særlige karakteri­ stika indbygget i produktet.

For det andet er det spørgsmålet om, hvilken betydning internationale m il­ jøaftaler {Multilateral Environmental Agreements eller M EAs)  har i forhold til en W TO -retlig vurdering af,  om et tiltag,  der er forudsat anvendt i henhold til en M E A , netop af den grund kan anses for at være i overensstemmelse med WTO-retten.  Det  uafklarede  forhold  mellem  W TO-reglerne  og  M EA s  har været på Komiteen for Handel og M iljøs dagsorden siden  1994,  men uden at WTO-parterne er kommet et svar nærmere.  Udmeldingerne har været mere klare i den juridiske litteratur. Joost Pauwelyn (2003) har været en af talsmændene for, at et land, der har ratificeret en M E A , der forudsætter iværksættelsen af bestemte retlige tiltag, kan legitimere disse tiltags eventuelle uoverensstem­ melse med W TO-retten med en henvisning til den pågældende M EA . Der er dog stor uenighed, idet blandt andre Gabrielle Marceau (2001) lige så klart har talt imod,  at det er tilfældet,  idet det vil stride mod W TO -retten,  hvis andre retskilder end W TO-rettens kilder lægges til grund, når tvistbilæggelsessyste­ met træffer afgørelse.

Der er overordnet set to måder, hvorpå klimahensyn kan integreres i W T O retten som legale hensyn. Det kan ske enten ved:

- -tilpasninger  via  tvistbilæggelsessystemets  fortolkning  af  regelgrundlaget (præcedensmodellen), dvs.  en model hvor klimahensyn integreres i W T O retten via en stillingtagen til konkrete afgørelser, eller ved
-  ændringer eller tilpasninger i regelgrundlaget (lovmodellen), dvs. en model hvor  der  tilføjes  nye  bestemmelser  i  aftalegrundlaget  eller  i  fortolknings­ grundlaget,  eller  hvor  der vedtages  helt  nye  aftalegrundlag,  som  fx  EGSaftalen skitseret nedenfor.

Modellerne er ikke indbyrdes ekskluderende, men understøtter hinanden. Der foreligger  im idlertid  flere  barrierer  for  en  realisering  af de  skitserede  model­ ler.  En  åbenlys  barriere i forhold til præcedensmodellen er,  at denne fuldt ud er  afhængig  af,  at  de  ' rigtige'  sager  indbringes  for  tvistbilæggelsessystemet, herunder at tribunalerne  'tør'  tage de afgørende skridt i deres fortolkning af de  gældende  bestemmelser.  I  forhold  til  lovmodellen  vil  det  fungerende  be­ slutningssystems krav om konsensus i høj  grad umuliggøre en ændring af det gældende regelsæt og tilsvarende en vedtagelse af nye aftaler.

## Klim aforanstaltningers konflikt med W TO -retten

En række klimaforanstaltninger vil potentielt kunne give anledning til inter­ nationale handelskonflikter. Særligt kontroversielle er direkte im portrestriktio­ ner i  form  af told,  forbud,  kvoter mv.,  men  også mere  indirekte  restriktioner som  mærkningsordninger,  afgifter  og  produktkrav  mv.  kan  være  problema­ tiske.  Formålet  med at introducere handelsrelaterede klim atiltag kan være et ønske  om  at  sikre  en  mere  effektiv  opfyldelse  af klimamålsætningerne  eller beskytte  den  hjemlige  industri  mod  'klim adum pning'  Bevæggrunden  kan im idlertid også være et ønske om at påvirke eller tvinge andre til at underka­ ste  sig tilsvarende  forpligtelser,  som  dem  man selv er pålagt,  eller ligefrem  at ''straffe' free-riders.

Hvor  produkter  behandles  forskelligt  med  henvisning  til  det  pågældende produkts klimapåvirkning, er det af helt afgørende betydning i en retlig sam­ menhæng,  hvorvidt  der  er  tale  om like products eller  produkter,  der  selv  om de ikke er ens, kan substituere hinanden {directly competitive or substitutable). Hvor der er  tale  om like products^ v il  fx  en  afgiftsdifferentiering,  der  særligt rammer importerede varer, per se være i strid med National Treatment-princippet (G A T T  artikel 111:2,  1 . punktum).3  Hvor produkter er directly competitive or substitutable^ vil en afgiftsdifferentiering kunne finde sted, så længe der ikke er tale om skjult protektionisme (G A T T  artikel 111:2, 2. punktum). Selv om en foranstaltning er i strid med National Treatmentprincippet, vil den i visse be­ grænsede tilfælde kunne legitimeres efter miljøgarantien i G A T T  artikel X X .

De handelsrelaterede  klim atiltag  kan  have  forskellig karakter.  Overordnet vil de kunne inddeles i tre kategorier:  Den første kategori omfatter de økono­ miske virkemidler som fx afgifter, støtteordninger samt de såkaldte Border Tax Adjustments (BTAs),  der  er  en  slags  im portafgift  eller  -foranstaltning,  der vil kunne  pålægges  'ikke-klimaregulerede'  udenlandske  produkter.  Den  anden kategori omfatter de normative virkemidler som fx bindende forskrifter for ud­ vikling, indførelse og prioritering af mere klimavenlige energikilder eller tekni­ ske forskrifter og standarder for energieffektivisering i relation til blandt andet produkter, byggeri af huse mv.  Den tredje kategori omfatter de markedsbase­ rede  virkemidler,  som  blandt  andet  kommer  til  udtryk  i  Kyoto-protokollens fleksible mekanismer.

I det følgende identificeres en række af de konflikter, der kan opstå i forhold til W TO -retten ved gennemførelsen af konkrete tiltag omtalt i Kyoto-proto­ kollens idékatalog over mulige foranstaltninger.  Der vil være fokus på, hvilke klimaforanstaltninger der potentielt kan komme i konflikt med W T O 's regler, herunder hvor grænsen må forventes at gå for,  hvad W T O 's  tvistbilæggelses­ system vil anse for at være i overensstemmelse med W TO-retten.

## Økonomiske virkemidler

I  Kyoto-protokollen anføres anvendelsen af afgifter og andre økonomiske vir­ kemidler som  relevant  i  forhold  til  at  reducere  udledningen  af drivhusgasser

(Kyoto-protokollens  artikel  2(l)a(v)).  Afgifterne  kan  have  mange  forskellige formål  og  udformninger,  som  er  afgørende  for  deres  overensstemmelse  med WTO-regelsættet.

Der  kan  overordnet  sondres  mellem  tre  typer  klimaafgifter:  produktrela­ terede,  energieffektivitetsrelaterede og produktionsrelaterede afgifter (Sindico, 2006).  Den  første kategori  omfatter afgifter på energiprodukter,  hvor der af­ giftsdifferentieres  mellem  forskellige  produkter  ud  fra  en  vurdering  af deres klimabelastning.  Et eksempel herpå er den  EU-baserede energiafgift på olie, kul  og  naturgas,  hvor  afgiften  på kul  og  olie  er  højere  end  på  naturgas,  idet naturgas  udleder  mindre  C 0 2   pr.  energimængde  end  de  øvrige  typer  fossile brændsler  (Direktiv  2003/96/EF).  Sådanne  produktrelaterede  afgifter  giver som  udgangspunkt ikke  anledning til  problemer  i  en  W TO -retlig  sammen­ hæng, da der er tale om forskellige produkter, hvilket gør en afgiftsdifferentie­ ring lovlig.

Den anden kategori er klimaafgifter, der knytter sig til et produkts energief­ fektivitet. En afgiftsordning med et energieffektiviseringsformål vil fx tilgodese sparepærer, A++-køleskabe,  el-(eller hybrid-)biler mv.  frem  for konventionelle elpærer, energitungere køleskabe samt almindelige benzin- eller dieselbiler. De energieffektivitetsrelaterede afgifter vil som udgangspunkt ikke give anledning til  problemer  i  en  W T O -retlig   sammenhæng,  selv om  det klimavenlige  pro­ dukt  anvendes  til  det  samme  som  det  mere  energiforbrugende  produkt,  idet der som udgangspunkt ikke vil være tale om like  products, da de fysiske karak­ teristika ved produkterne vil være forskellige.

Den sidste kategori af  klimarelaterede afgifter er langt mere problematisk, da de produktionsrelaterede afgifter er baseret på, hvordan et produkt er produce­ ret, dvs.  om produktionsprocessen har været mere eller mindre klimabelasten­ de.  I  W TO -retten  anvendes  begrebet  'ikke-produktrelaterede PPM -afgifter', idet klim aafgiften er rettet mod den klimabelastning, som produktionsproces­ sen medfører -  og ikke mod selve produktet. En sådan afgift kan være udmålt efter den udledning, der finder sted under produktionsprocessen, eller på bag­ grund  af den  energitype,  der  anvendes  i  produktionen.  Der  vil  alm indelig­ vis  ikke  være  forskel  på  produkternes  fysiske  udform ning  og  slutanvendelse. Hvorvidt produkterne  skal  betragtes  som like products afhænger  af,  om  for­ brugerne opfatter produkterne som forskellige, hvilket kan være vanskeligt at dokumentere.  Det  er  endvidere  tvivlsomt,  om  dette  kriterium   vil  kunne  stå alene, hvor alle andre forhold peger på, at der er tale om like products.

En foranstaltning, der har været genstand for stor diskussion, er indførelsen af såkaldte 'im portafgifter' eller Border Tax Adjustments (BTAs). Et eksempel kunne være en B TA  på import af varer fra stålsektoren i lande,  som ikke har påtaget sig eller er omfattet af reduktionsforpligtelser i henhold til Kyoto-pro­ tokollen.  M ålet med en  BTA-foranstaltning er således  at beskytte den hjem­ lige industri mod ''klim adum pning'  og imødegå frygten for karbonlækage.  I WTO-retten vil alene produktrelaterede afgifter kunne ''suppleres' af en BTA. En BTA, der er relateret til et produkts energiforbrug eller -  endnu mere pro­ blematisk  -   dets  klim apåvirkning  i  produktionsprocessen,  vil  sandsynligvis ikke være i overensstemmelse med W TO-retten.

Anvendelsen af BTA-foranstaltninger er dog generelt problematisk, idet der er en ikke uvæsentlig risiko for, at de de  facto v il kunne fungere som en ekstratold,  hvilket vil være i  strid med M FN-princippet.  Endelig kan en indførelse af unilaterale BTA-foranstaltninger yderligere komplicere forhandlingerne om nye  reduktionsmål,  da udviklingslandene  med stor sandsynlighed vil  opfatte sådanne foranstaltninger som protektionisme under dække af klimahensyn.

## Normative virkemidler

Energieffektivisering er en central målsætning i den globale klim apolitik. Tek­ niske specifikationer og standarder er afgørende virkemidler,  når energieffek­ tiviseringstiltag  skal  gennemføres  i  relation  til  blandt  andet  bygninger  eller produkter,  eller  når  man  vil  måle  og vurdere  et  produkts  eller  en  produkti­ onsproces' carbon footprint. Standardbaserede  virkemidler  kan  fremme  såvel konkurrence som miljøbevidst adfærd. De har som udgangspunkt til formål at fjerne tekniske handelshindringer, men de vil også kunne virke modsat -  og de vil i så fald potentielt kunne udgøre en handelsbarriere i W TO -retlig forstand. Det gælder fx, hvor sådanne tiltag indebærer særlige importrestriktioner, fordi et produkt ikke opfylder nationale krav til den tekniske udform ning eller bærer netop det i im portlandet krævede energimærke.

Problemet med energieffektiviseringsforskrifter er,  at de -  til  trods  for de­ res  udbredelse -  ikke er harmoniseret globalt.  Der er store variationer,  både i relation  til  de  tekniske  specifikationer,  testprocedurer samt kontrol  og hånd­ hævelse af de pågældende forskrifter. Disse problemer var velkendte ved klim a­ konventionens udarbejdelse.  Der er således i konventionens præambel anført, at:  'standards applied by some countries may be inappropriate and of unwar­ ranted economic and social  cost to  other  countries,  in  particular  developing countries.'

A f W TO -aftalen om tekniske handelshindringer (TBT-aftalen) fremgår en række  forudsætninger  for  brugen  af tekniske  forskrifter  og  standarder.  Det følger af aftalen, at parterne løbende over for W T O 's TBT-kom ité skal foretage en anmeldelse af tekniske forskrifter, standarder og procedurer, som det enkel­ te land påtænker at iværksætte. I udgangspunktet skal anvendte standarder og tekniske krav baseres på internationalt udarbejdede standarder og specifikatio­ ner -  i det omfang sådanne eksisterer.  Der er im idlertid ikke i dag udarbejdet internationale energistandarder, der kan øge energieffektiviteten og bidrage til mindskelse af udslippet af C 0 2.   Indførelsen af nationale eller regionale tekni­ ske forskrifter,  der hindrer indførelse af energitunge produkter, vil derfor po­ tentielt kunne være i uoverensstemmelse med de grundlæggende W TO -retlige principper om M F N  og National Treatment (TBT-aftalens artikel 2 og artikel 5), særligt hvis de pågældende produkter må anses for like  products, jf.  ovenfor.

## Markedsbaserede virkemidler

Kyoto-protokollen giver de forpligtede lande mulighed for at anvende tre flek­ sible mekanismer:  handel med emissioner, Joint Implementation (JI)  og Clean Development Mechanism (C D M ).4  I E U  handles kvoterne inden for et cap and trade-system, der sikrer,  at udnyttelsen af ressourcer holdes inden for en sam­ let mængde (en bubble), der fordeles i kvoter til de regulerede.  Kvoterne -  der er omsættelige -  kan fordeles gratis {grandfathering) eller  mod vederlag {auc­ tioning). JI  og  C D M   er  projektbaserede  aftaler  om  reduktion  af drivhusgas­ udledning,  som  udløser  kreditter  på  basis  af en  sammenligning  mellem  den situation, som ville foreligge uden projektet, henholdsvis den udledte mængde af drivhusgasser efter projektets  gennemførelse. JI-aftaler kan indgås  mellem Annex I-parter, mens CDM -aftaler kan indgåes mellem Annex I-parter og ud­ viklingslande, hvilket også indbefatter blandt andet Kina, Indien og Brasilien. De  fleksible  mekanismer  må  kun  anvendes  som  supplerende  virkem idler  til parternes øvrige tiltag til reduktion af deres egen drivhusgasudledning.

Det er en vision  i  EU,  at  der  bør  etableres  et  emissionshandelssystem,  der omfatter alle OECD-lande, og som senest i 2020 bør udvides til at omfatte de mere avancerede udviklingslande  (EU Kommissionen,  2009;  Cendra de Larragån,  2010).  Hvis  E U  s  kvotemarked  åbnes  op  for  tredjelande,  og der  i  den forbindelse  sker  en  udelukkelse  af visse W TO-m edlem m er  fra  deltagelse,  vil systemets  overensstemmelse  med  W TO-retten  kunne  betvivles.  En  udeluk­ kelse af W TO -lande  (og deres virksomheder)  begrundet i fx manglende rati­ fikation af Kyoto-protokollen, eller at de ikke lever op til deres reduktionsfor­ pligtelser, v il potentielt være i konflikt med W TO -retten (Voigt, 2008; Peeters og  Dekatelaere,  2006).  En  tilsvarende  situation  kan  opstå  ved  handel  med CDM-kreditter.  En  CDM-projektaftale  skal  indgås  mellem  et Annex  I-land og et land, der ikke er et Annex I-land. Det vil kun være udviklingslande, der kan accepteres som værtslande, ligesom det kun er Annex I-lande, som har ra­ tificeret Kyoto, og som lever op til protokollens krav, som kan anvende C D M kreditterne. Det indebærer en række begrænsninger i forhold til at handle med og ''anvende' CDM-kreditterne, som i sig selv kan være uforenelig med W T O rettens Most Favoured Nation-princip. Langt  mere  kontroversielt vil  det  dog være i  forhold til  både  F N 's  klim aregim e  og W TO -retten,  hvis  E U  gør alvor af et forbud mod anvendelsen af CDM -kreditter fra kinesiske projekter, hvor HFC-gasser og lattergasser destrueres, uanset at disse projekttyper er godkendt under FN-systemet.5

Også ved selve kvotetildelingen vil  der kunne  finde en  forskelsbehandling sted,  som potentielt vil være i konflikt med W TO-reglerne.  Det vil dels være tilfældet, hvis kvotetildelingen indebærer en forskelsbehandling af indenland­ ske  og  udenlandske  virksomheder,  der  ønsker  at  indtræde  på  et  marked,  og hvor kun de udenlandske virksomheder skal købe sig adgang,  idet de inden­ landske får gratis kvoter tildelt fra en  national reserve.  Der vil endvidere po­ tentielt kunne være tale om statsstøtte, hvis en kvotetildeling er for generøs og medfører en påvirkning af konkurrencesituationen (Voigt, 2006).

Et  meget omdiskuteret emne er anvendelsen af BTAs knyttet til  et kvote­ handelssystem, hvor importører skal aflevere kvoter eller kreditter svarende til den  drivhusgasudledning,  der  har  fundet  sted  i  løbet  af produktionsproces­ sen.  Foruden  potentielt  at være  i  uoverensstemmelse  med  de  grundlæggende ikke-diskrim inationsprincipper i W TO-retten, rejser en sådan ordning tillige spørgsmålet om,  hvorvidt PPM s kan begrunde en  forskellig behandling,  her­ under  særligt  hvor  der  er  tale  om  ikke-produktrelaterede  PPM s  (Pauwelyn, 2007).

## WTO-rettens  "miljøgarantier'

En  foranstaltning,  der  strider  mod  W TO-retten,  kan  i  visse  situationer  op­ retholdes,  hvis  den  kan  begrundes  i  særlige  hensyn,  herunder  et  hensyn  til miljøet. Den oprindelige miljøgaranti findes i GATT-aftalens artikel X X . Det følger af  artikel X X  litra b og g, at parterne har lov til at træffe foranstaltninger, der er nødvendige for at beskytte menneskers, dyrs og planters liv og sundhed, samt  foranstaltninger,  der  er  relateret  til  bevarelse  af udtømmelige  ressour­ cer.  Bestemmelsen henviser ikke eksplicit til klimaproblematikken.  Det er en forudsætning,  at  foranstaltningen  ikke  indebærer  ''arbitrary  or  unjustifiable discrim ination'  eller  udgør  en  ''disguised  restriction  on  international  trade'. Dette krav er -  som tidligere nævnt -  også forudsat i klimakonventionen. Efter WTO-retten  indebærer  dette  krav,  at  foranstaltningen  skal  udspringe  af en international aftale eller i det mindste være forhandlet med andre lande.  For­ anstaltningen  skal  være  proportionel  og  tillade  foranstaltninger  med  samme virkning.  Miljøgarantierne er undtagelser fra hovedreglerne om fri handel og skal  derfor fortolkes  indskrænkende.  Den praksis,  der foreligger efter G A T T

artikel X X ,  viser med al tydelighed,  at bestemmelsen fortolkes  restriktivt,  og at den forudsætter, at der også reelt lægges restriktioner på hjemmemarkedets forbrug og produktion.

I  praksis  har  W T O 's  tvistbilæggelsesorgan  alene  taget  stilling  til  unilate­ rale m iljøtiltag -  ikke til virkem idler eller tiltag forudsat i M E   As,  herunder i de multilaterale klimaaftaler.  Hvorvidt et handelsbegrænsende tiltag vil være legitim t  i  W T O -retlig   sammenhæng,  fordi  dets  anvendelse  er  foreskrevet  i FN  s klimaregler, er således endnu ikke prøvet og vil afhænge af, hvor langt en ' retlig tolerance'  i forhold til andre sidestillede regimer rækker i W TO -retten (Pauwelyn, 2001  og 2006). Det kan måske i relation hertil være af betydning, at begge regimer til trods for deres forskellighed har et fælles udgangspunkt i målet om at fremme en bæredygtig udvikling, selv om den konkrete afvejning af hensyn og interesser i forhold til realiseringen af denne målsætning givetvis er meget forskellig.6

## Kan en ny W TO -aftale bidrage til opnåelsen af  klim amålsætningerne?

Hvor præcedensmodellen kan have meget lange udsigter, da den vil blive ud­ viklet  i  takt  med,  at  de  ' rigtige'  sager  indbringes  for  W T O s '  tvistbilæggel­ sessystem  og en  retspraksis  etableres,  vil  politiske  forhandlinger,  der  munder ud i  en  bindende aftale  (lovmodellen),  meget hurtigere kunne sikre et aktivt bidrag  til  realiseringen  af de  globale  klimamålsætninger.  Konsensuskravet  i WTO-systemet er dog i sig selv en barriere for lovmodellens realisering.  Det indgår ikke i W T O 's mål for fremtiden, at klimahensyn skal indarbejdes i det gældende WTO-aftalesæt. Det synes heller ikke at være en farbar vej. Derim od synes det langt mere realiserbart, at der vil kunne vedtages en ny supplerende aftale, særligt hvis denne er begrænset til bestemte sektorer.

Med henvisning til Doha-deklarationens paragraf 31(iii) har der siden 2001 været iværksat en  række  forhandlingsforløb  relateret  til  m iljøvenlige  produk­ ter  og ydelser  (EGS).  Bestemmelsen  fastslår,  at  der  skal  arbejdes  for,  at  told, afgifter og øvrige restriktioner på handel med særlige miljøvenlige produkter og ydelser bør fjernes eller i hvert fald reduceres.7  Intensionen bag mandatet i Doha-deklarationen er at mindske de eksisterende barrierer for en øget handel. Det gælder særligt de såkaldte non-tarijf-bzttitmr, som kan opstå som følge af fx  nationale  tekniske  standarder,  støtteordninger,  godkendelsesordninger  og køb nationalt-politikker.  M en i de forhandlinger,  der indtil videre har fundet sted,  har fokus alene været rettet mod en reduktion -  eller ophævelse -  af de toldmæssige barrierer (fx Aguilar et al., 2009).

Told  er  en  direkte,  men  langt  mere  gennemsigtig  barriere  for  handel  end non-tariffbarriererne.  I  relation til handel med VE-produkter er toldniveauet så lavt blandt de lande, hvor handel finder sted, at det ikke i sig selv kan siges at udgøre en barriere. Der er im idlertid stor forskel på toldsatserne i de industria­ liserede  lande/de  store  udviklingsøkonomier  og  de  svageste  udviklingslande (Vossenaar,  2010).  Det  kan  endvidere  ikke  afvises,  at  toldsatserne  kan  have betydning på sigt.  Det illustreres  af en nyere sag,  hvor Brasilien  i forbindelse med planlægningen  af et større vindmølleprojekt i  første omgang forsøgte at forbyde im port af den type møller, der skulle anvendes i projektet, men i stedet valgte -  antageligt for ikke at komme i konflikt med sine W TO -retlige forplig­ telser -  at hæve toldsatsen fra 0 pct. til  14 pct., da projektet blev sendt i udbud (Vossenaar, 2010). Foruden at beskytte den hjemlige industri kan sådanne til­ tag tillige have til formål at tiltrække vindmølleproducerende virksomheder til landet.

En  række  forskellige  forslag  til  en  aftale  om  liberalisering  af m iljøvenlige produkter og ydelser -  Environmental Goods and Services Agreement, EGSA - har været fremlagt (Claro et all.,  2007).  Fokus har primært været på m iljø­ venlige  produkter,  de  såkaldte  EGs.  Overordnet  kan  der  sondres  mellem  en 'listetilgang' og en ''projekttilgang'.   ''Listetilgangen' støttes primært af de in ­ dustrialiserede lande og indebærer en permanent liberalisering af de identifice­ rede EGs, dvs. med bundne toldsatser og baseret på M FN-princippet. Der har blandt andet været stillet forslag om en aftale med udgangspunkt i eksisterende OECD- og APEC-lister over EGs. Denne liste, der i første omgang indeholdt 480 forskellige produkter, var i forslaget reduceret til en liste med  153  m iljø­ venlige varer.8  En  endnu kortere liste med kun 43  produkter særligt relateret til drivhusgasreducerende tiltag blev fremlagt af E U  og U SA i forbindelse med klimatopmødet  på  Bali  i  2007.9   Den  alternative  tilgang,  'projekttilgangen', støttes af de fleste udviklingslande og indebærer en liberalisering af en bredere kreds af EGs, men alene i det omfang disse er bestemt til konkrete godkendte miljøprojekter.  Der  vil  være  tale  om  en  ''m idlertidig'  liberalisering  relateret til de konkrete projekter, men ligesom ''listetilgangen' vil den være baseret på MFN-princippet.

Det er for tidligt at spå om, hvordan en EG SA vil kunne komme til at se ud. Parterne står i øjeblikket langt fra hinanden, og alle de nuværende aftaleudspil står  hver  især  med  en  række  uløste  problemer.  Overordnet  set vil  det  retlige spørgsmål, der skal afklares, førend der kan indgås en aftale, først og fremmest være,  hvordan  EGs-begrebet  skal  afgrænses,  herunder hvordan  der  opnås  en fælles forståelse for, hvad der er hhv. ikke er en EG , samt hvilke produktgrup- per  aftalen  skal  dække.  Hvor  en  projektbaseret  tilgang vælges,  vil  der  opstå tilsvarende afgrænsningsspørgsmål.

Et andet spørgsmål, der vil være af afgørende juridisk betydning, er, om der i  en  kommende EGSA også skal indgå produkter,  der ikke nødvendigvis har til formål at udbedre et bestemt miljøproblem, men som ved produktion, brug eller bortskaffelse efter brug belaster m iljøet mindre end andre produkter, så­ kaldte Environmentally Preferable Products (EPPs). Det er et emne, der er knyt­ tet til det i W TO -retten meget omdiskuterede spørgsmål om PPM s, herunder særligt de såkaldte 'non-product-related PPM s', hvor miljøfordelen ikke afspej­ les  i  produktet  som  sådan,  men  alene  i  den  forudgående  produktionsproces. Det er -  som anført -  et yderst kontroversielt emne, og en inddragelse af PPM o  ver  vej  eiser i EGSA-arbejdet v il kunne få vidtrækkende betydning for W T O retten generelt, jf. ovenfor. Andre produkter, der giver anledning til uenighed, er produkter med såkaldt dual uses ,   hvor alle måderne at bruge det pågældende produkt på ikke nødvendigvis er miljøvenlige. Kun de færreste produkter, som fx vindmøller, har ikke dual uses ,   så håndteringen af denne problem stilling vil få afgørende betydning.

Det  afgørende  er,  om  en  kommende  EG SA  også  i  realiteten  bliver  et  in­ strument, der sikrer et bedre m iljø og dermed en udvikling på et bæredygtigt grundlag. Det bør ligeledes have høj prioritet, at der etableres et direkte lin k  til klimaregimet,  således at en EG SA vil integrere og understøtte de globale k li­ mamålsætninger og dermed også sikre et konkret samspil mellem W TO-retten og FJNPs klimaregime.  Den  'projektbaserede tilgang'  kunne fx knyttes op på Kyoto-protokollens Clean  Development Mechanismen (CDM),  idet  projekter, der  er  egnede  til  at  blive  iværksat  under  C D M ,  ligeledes  må  antages  at være oplagte projekter i en EGSA-sammenhæng (Cottier et al., 2009).

I øjeblikket er der im idlertid ikke nogle af de foreliggende EGSA-udspil, der kan samle de forhandlende parter.  Lovmodellen er således  blokeret af uenig­ hed mellem parterne.  Hvorvidt der er opbakning til,  at forhandlingerne skal forblive en del af W T O 's Doha Round-forhandlinger er ligeledes uklart. E U 's kommissær for handel har fx udtalt, at han vil arbejde for, at EGSA-forhandlingerne  flyttes  til  et  andet  forum   end W T O .1 0   En  række  EU-medlemsstater har dog givet udtryk for det modsatte, så selv internt i E U  er spørgsmålet uaf­ klaret (Bhagwati og Sutherland, 2011).

## Konklusion

Et øget samspil mellem klima- og handelsregimet har længe været efterspurgt. Idet der ikke foreligger en post-2012 klimaaftale, der fastlægger den fremtidige fælles indsats, og som peger på fælles globale strategier og konkrete virkemid- ler, desto vigtigere er det, at handelsregimet er med til at vise vejen. Det gælder ikke bare i forhold til at opnå en klarhed om kring de konkrete uoverensstem­ melser,  der kan  opstå,  hvor en  unilateral klim aforanstaltning kommer i kon­ flik t  med  W TO -retten.  W TO-system et  bør  også  selv vise,  at  det  formår  at udvikle sig.

Et  samspil  mellem  W TO -retten  og  den  internationale  klim aret  forudsæt­ ter,  at  systemerne  formår  at  fungere  i  et  samspil,  og  at  der  udvises judicial tolerance med  udgangspunkt i  systemernes  fælles  mål  om  en  bæredygtig  ud­ vikling.  H elt  konkret vil  et  samspil  forudsætte,  at W TO -retten  får  besvaret det grundlæggende spørgsmål om, hvordan PPM - og MEA-problematikkerne skal  håndteres,  og  helst  på  en  måde,  hvorpå  det  står  klart,  at  klimahensyn kan integreres i den multilaterale regulering af handel.  Det vil im idlertid for­ udsætte, at konflikterne indbringes for WTO-tvistbilæggelsessystemet, når de opstår, og at W TO -tribunalerne formår at fortolke reglerne ud fra en weighing and balancings hvor W TO-reglerne ikke kommer til at udgøre en barriere for klimaindsatsen, men hvor de alene vil være udtryk for en kontrol af, at de uni­ laterale tiltag, som parterne iværksætter.

Hvis WTO-systemet yderligere formår at vise,  at det er i  stand til at ved­ tage nye regler eller regelsæt, der etablerer direkte links til klimaretten, vil det endvidere kunne bidrage til at understrege, at klimahensyn ikke blot er lovlige hensyn i den konkrete aftale, men også at der er tale om lovlige hensyn mere generelt  i  W TO -retten.  Det  er  ikke  um uligt,  at  en  EGSA-aftale  kunne  vise vejen for en global klimaaftale. Det ville være en oplagt mulighed for de indu­ strialiserede lande til at udvise forhandlingsvillighed, lade ' paraderne' falde og give lid t i døren,  uden at det ville have alt for vidtrækkende konsekvenser,  og på den måde kunne de måske være med til at sikre, at den langt vigtigere aftale om klimaet kommer i hus.

## Noter

1. Informal Trade Ministers Dialogue in Bali (2007) Chairs Summery, Trade M in i­ sters Dialogue on Climate Change issues, WT/L/717, se http://docsonline.wto.org.
2. Tale  af 2.  november  2009,  se  http://  wto.org/english/news\_e/sppl\_e/sppll40\_e. htm.
3. Se også WT/DS8, 10, 11/AB/R, Japan -  Alcoholic Beverage II, s. 23.
4. Kyoto-protokollens  artikel  17  fastlægger  det  retlige  grundlag  for  kvotehandel, mens  artiklerne  6  og  12  fastlægger  grundlaget  for  indgåelse  af JI-  hhv.  C D M aftaler.
5. Et forbud kan vedtages med hjemmel artikel lla(9) i det reviderede kvotedirektiv.

6. Klimakonventionens artikel 3(4), Kyoto-protokollens artikel 2(1) samt præamblen til W TO-aftalen.
7. Doha W TO  Ministerial 2001: Ministerial Declaration, WT/MIN(01)/DEC/1.
8. Summary report on the eighteenth meeting of the Committee on Trade and Env­ ironment in special session (2007) W T/TN/TE/R/18.
9. ICTSD (2007) EU, US Call for Eliminating Trade Barriers to Climate-Friendly Goods and Services, Bridges Weekly Trade News Digest, Yol.  11(42).
10. ENDS Europe DAILY, 13. januar 2010.

## Litteratur

- Aguilar, Soleda, Melanie Ashton, Aaron Cosbey og Stefano Ponte (2009). 'Environ­ mental Goods and Services Negotiations at the W TO : Lessons from Multilateral Environmental Agreements and Ecolabels for Breaking the Impasse', USD.
- Andersen, Mikael Skou (2010). 'Brokenhagen: Elementer til en forståelse af  COP-15', Økonomi &amp;  Politik, 83. årg., nr. 3, pp. 3-10.-
- Asselt, Harro van, Francesco Sindico, og Michael A. Mehling (2008). 'Global Climate Change and the Fragmentation of International Law', Law &amp;  Policy, 30.  årg., nr. 4, pp. 423-449.
- Basse,  Ellen Margrethe og Sanford E.  Gaines  (2010).  ''Common but Differentiated Responsibilities and Respective Capabilities as Part of the Post-2012 Climate Re­ gime', Nordic Environmental Law  Journal, nr. 2, pp.  189-203.
- Bhagwati, Jagdish og Petros C. Mavroidis (2007). 'Is Action against US Exports for Failure to Sign Kyoto Protocol WTO-lagal?', World Trade Review, 6.  årg.,  nr.  2, pp. 299-310.
- Bhagwati, Jagdish og Peter Sutherland (2011). 'The Doha Round: setting a deadline, defining a  final  deal,  High  Level  Trade  Experts  Group',   Interim  report,  http:// www.voxeu.org/reports/doha-round.pdf.
- Cendra de Larragån, Javier de (2010). 'From EU  ETS to a Global Market: An Analysis and Suggestions for the Way Forward', European Energy and Environmental Law Review, 1 9 .  årg., nr.  1 ,  pp. 2-17.
- Charnovitz,  Steve  (2003).  'Trade  and  Climate:  Potential  Conflicts  and  Synergies', Pew  Center  on  Global  Climate  Change, http://www.pewclimate.org/docUploads/ B  eyond\_Kyoto\_Trade  .pdf.
- Claro,  Edmundo,  Nicolas  Lucas,  Mahesh  Sugathan,  Mario  Marconini  og Enrique L. Fuentes (2007). 'Trade in Environmental Goods and Services and Sustainable Development:  Domestic  Considerations  and  Strategies  for W T O   Negotiations'. LCTSD Policy Discussion Paper, Geneva: ICTSD.

- Cottier, Thomas, Olga Nartova og Sadeq Z. Bigdeli (2009). International Trade Reg­ ulation and the Mitigation of Climate Change ,   Cambridge:  Cambridge University Press.
- EU  Kommissionen  (2009).  'Mod  en  global  klimaændringsaftale  i  København', KOM(2009) 39 endelig, 28. januar.
- Ismer, Roland og Karsten Neuhoff (2007). ''Border Tax Adjustment: A  Feasible Way to Support Stringent Emission Trading', European Journal of  Law and Economics , 24. årg., nr. 2, pp.  137-164.
- [GATT-aftalen. http://www.wto.org/english/docs\_e/legaLe/legal\_e.htm.](http://www.wto.org/english/docs_e/legaLe/legal_e.htm)
- Klimakonventionen.http://unfccc.int/essential\_background/convention/background/ items/2853.php.
- Koester, Veit (2010).  'The Copenhagen Accord -  en overvejende juridisk analyse af aftalen som led i en international miljøpolitisk og -retlig proces', Juristen, nr. 3, pp. 81-88.
- Koskenniemi, Martti (2006). Fragmentation of  International Law: Difficulties Arising from  the Diversification and Expansion of  International Law, Report of the Study Group of the International Law Commission, FN.

[Kyoto-protokollon. http://unfccc.int/kyoto\_protocol/items/2830.php.](http://unfccc.int/kyoto_protocol/items/2830.php)

- [Københavner-erklæringen, http://unfccc.int/documentation/items/2643.php.](http://unfccc.int/documentation/items/2643.php)
- Marceau, Gabrielle (2001).  'Conflicts of Norms and Conflicts of  Jurisdictions: The Relationship between W T O  Agreement and M EAs and Other Treaties', Journal of World Trade ,   35. årg., nr. 6, pp.  1081-1131.
- OECD (1997). PPMs:  Conceptual Framework and Considerations of Use of PPMbased Trade Measures, OECD/GD(97)137, Paris: OECD.
- Pauwelyn, Joost (2001). 'The Role of  Public International Law in the W TO : How Far Can We Go?', American Journal of  International  Law, 95. årg., pp. 535-578.
- Pauwelyn, Joost (2003). Conflict  of  Norms in Public International  Law: How W TO Law Relates  to  Other Norms of  International Law ,   Cambridge:  Cambridge University Press.
- Pauwelyn, Joost (2006). 'Adding Sweeteners to Softwood Lumber: The W TO -N AFTA 'Spaghetti Bowl' Is Cooking', Journal of  International Economic Law ,   9 .   årg., nr.  1 ,  pp.  197-206.
- Pauwelyn, Joost (2007). 'US Federal Climate Policy and Competitiveness Concerns: the Limits and Options of  International Trade Law', NL WP 07' 02, Nicholas Insti­ tute for Environmental Policy Solutions, Duke University.
- Peeters, Marjan og Kurt Dekatelaere (2006). E U  Climate Change Policy -The Chal­ lenge of  New Regulatory Initiatives ,   Cheltenham: Edward Elgar.

- Sindico, Francesco (2006). 'Climate Taxes and the W TO: Is the Multilateral Trade Regime  a  Further  Obstacle  for  Efficient  Domestic  Climate  Policies?', EcoLomic Policy and  Law ,   3 .   årg., nr.  8, pp.  116-139.
- [TBT-aftalen. http://www.wto.org/english/docs\_e/legal\_e/legaLe.htm.](http://www.wto.org/english/docs_e/legal_e/legaLe.htm)
- Voigt, Christina (2006). Sustainable Development as a Principle of Integration in In­ ternational Law, Leiden: Brill.
- Voigt,  Christina (2008).  'W T O  Law and International Emissions Trading:  Is there Potential for Conflict?', Carbon and Climate Law Review, 1 .  årg., nr. 2, pp. 54-66.
- Vossenaar, Rene (2010).  'Technology Mapping of the Renewable Energy, Buildings and Transport Sectors: Policy Drivers and International Trade Aspects', ICTSD Is­ sue Paper No.  12, Geneva: ICTSD.
- Zhang,  ZhongXiang  (2009).  'Climate  Change  Meets  Trade  in  Promoting  Green Growth: Potential Conflicts and Synergies', East-West Center Working Papers, No. 105 ,  Honolulu: East-West Center.