Litteraturkritikken og dens tilbagevenden til >>historien<<
Forfattere: David Simpson
Tidsskrift: kok (1989-03-16)

David Simpson

## Litteraturkritikken og dens tilbagevenden til  historien*

Ingen rimeligt opmzrksom lzser af de vigtigste tidsskrifter inden for litteraturkritik og teori vil have overset den aktuelle interesse i noget, som kaldes  »historie«, enten  under  den  przcise  betegnelse  en  »ny historisme« eller som del af et engagement i at udvikle polemiske  og politiske anvendelser i nutiden af forskning i fortiden. Litteraturkritiske bager, som har politik eller historie i titlen er begyndt at brede sigjeg  er selv skyldig i begge dele -, som om også forlagene anerkendte de skiftende vinde. Et velkendt universitetsforlag, som ikke hidtil har vzret kendt for sit engagement i det nye, har for nylig hzvdet -i de fedeste typer -at »litteraturhistorie vender tilbage« og at tre af forlagets bager  »driver genoplivelsen frem.«

Den ny  entusiasme for  en referentialitets-  og relevansretorik  kan vanskeligt  tilskrives  noget  generelt  skifte i den sociale eller politiske kultur som helhed. Den kan måske forklares mere lokalt som resultat af en  venstredrejning  inden  for  den  liberale  akademiske  subkultur som reaktion mod det politiske systems nzrmest vilde flugt til hajre i begyndelsen  af  1980'erne. Regnbuekoalitionens vzkst,  de  stort  set uomtalte  men  vigtige  initiativer  hos  forskellige  indianerbevzgelser (navajo, hopi, lakota, ashnishinabe blandt mange andre) og de lokale organisationer  oprettet  til  forsvar  for  f.eks.  centralamerikanere  og miljnorganisationernc tyder alle på en sådan reaktion. På engelskinstitutterne er det kvindebevzgelsen, som mest åbenlyst har forstyrret vores sjzlefred. Det kan således vzre, at en tilbagevenden til »historien« hos nogle  lzrere  (og mange zldre studerende) er udtryk  for  en almindelig foragelse  i modkulturel  aktivitet  henover  et  bredt  nationalt spektrum.

Dette kunne i det mindste vzre én version  af en rational forklaring på en historisk  bevidstheds  appel, en forklaring,  som antager en  vis reaktiv forbindelse mellem vores generelle kulturtilstand og den mere

David Simpson er professor i engelsk og komparativ litteratur ved University of Colorado, Boulder og hans seneste bog er  Wordsworth's Historical  Zmagination:  The Poetry o  f  Displacement, 1987.  Artiklen er oversat fra  Critical Znquiry,  Vol. 14:4, Summer 1988.

lokale  adfaerd inden  for den  akademiske  profession.  En anden  teori om kulturel produktion kunne imidlertid finde på at understrege den diskontinuerte,  selvstzndige autonomi  i den  akademiske  subkultur, -nu set ikke som en der reagerer på historiens  stnrre bevzgelser  (hvis selve eksistens  oveniknbet  ville  kunne  anfzgtes), men  på  det blotte behov for  forandring. Efter en periode på tyve  år eller så, i Inbet  af hvilken det har vzret fashionabelt at benaegte eller undgå den trovzrdige brug af'  noget kaldet historie, kan det vzre, at dekonstruktion  og relativisme er blevet tyranner snarere end rebeller, sådan at en  profession, som af sig selv krzver et ritual af radikal forandring, nu må -snge  efter  en  ny  energikilde.  Pludselig  er  det  sexet  at  plzdere  for referentialitet, og endog fashionabelt at blive kaldt marxist,  sålznge man ikke insisterer på en for tzt relation  mellem  teori og praksis og udviser  nupassende adfzrd« på universitets område.

Mellem disse to forklaringer på, at man vender tilbage til historien -hvor  den ene integrerer  den  intellektuelle  klasse  i  en  eller  anden fremadskridende, hegelsk  totalitet,  og  den anden  kun  understreger, hvadenten det er med glzde eller sorg, forbrugerkulturens amoralske opportunisme -er  der givetvis  en  mzngde komplekse  mediationer, som kan  gnre rede for  specifikke  tekster,  individer  eller  bevzgelser. Eftersom  vi  nxppe  kan  tale  om  en  ensartet  klasse  af  akademiske intellektuelle inden for en enkelt såkaldt disciplin -bemzrk i hvilken grad dekonstruktion  f.eks. endnu skal til  at dukke op på nogle institutter,  mens den allerede er blevet  en gammel  stnvle på andre -så kan vi vanskeligt hzvde, at der er en generel konsensus om at vende tilbage til  historien, eller  at ordet vil  betyde det samme for alle dets brugere.  Ligesom  mange  bannere  kan  historien  måske virke  bedst som symbol på et vagt fzllesskab blandt dem, som betragter  sig selv som undertrykte eller  udelukkede;  så snart de får parlamentsstatus, er stridighederne om, hvorvidt én  mands historie er en anden kvindes fiktion, destineret til at begynde.  De, der opstiller for  historiepartiet, m5 skzrpe deres opfattelsesevne og skznke deres reklamekampagne nogen opmzrksomhed.

Imidlertid  synes  det  klart,  at  oppositionen  til  historiepartiet  på ingen måde er under oplnsning eller blot  i en tilstand  af intellektuelt ubehag.  En af mine studerende gav fornylig udtryk  for  oprigtigt  at vzre stimuleret af den idé, tilskrevet  .Jacques Derrida, at »historien i --realiteten  er  fiktion.«  Eftersom  avant-garden  krzver,  at der  går et stykke tid, fnr den dukker op igen som plathed, således vil den ncommon  sense«, som derved  skabes,  tendere  til  at begrznse  enhver  ny avantgardes totaliserende  ambition, iszr en, som ikke er  komfortabelt  i overensstemmelse med  subkulturens praksisser  og antagelser.

Engelskinstitutterne er ikke på nogen måde blevet overtaget af marxister, feminister eller »nye historikere«, og i hvert fald ikke af rninoriteter; de stridigheder, som  de har vzret anledning til,  er  oftest  blevet pisket op af dem, som var ivrige efter at tilegne sig yderligere fordele på andres bekostning eller privilegier i det hele taget. Og mens nogle af vore kolleger stadig er sikre i  den opfattelse, at der ikke eksisterer sådan  noget  som  historie,  er  andre  uvillige  til  i  det  hele  taget  at anerkende  nogle  problemer  ved  at  praktisere  en  historisk  metode, idet  de  nzgter  at  indtage  det  mindste  mål  af  den  dekonstruktive terapi.  Mellem en  de Man'sk skepticismes Skylla og en positivistisk selvsikkerheds Charybdis  (som stadig er almindelig nok til at gnre én til ~litteraturhistorien« på den måde, som bliver brugt i de ovenfor beskrevne annoncer) er der  et  enormt rum, der kalder på at blive  omhyggeligt beskrevet

rnistznksom over for den blotte &gt;&gt;tilbagevenden« igen.

Hvis denne ny beskrivelse virkelig er begyndt,  er den i  hvert fald ikke  afsluttet.  Denne  proces  er  forbundet  med  risici,  der  både  er intellektuelle og institutionelle. Den bliver  f.eks. både fremhjulpet og hzmmet af den fremherskende pluralismeetik inden for faget. Pluralisme  tillader,  at  der  altid  er  plads  til  flere,  og  denne  fuldstzridig hzderlige  respekt  for  individuelle  rettigheder  vil  hnjst  sandsynligt betyde,  at  historiepartiet  vil  blive  budt  velkommen  i  folden.  Men denne velkomst kan meget vel medfnre visse begramsninger af, hvad historiepartiet  kan gnre krav på. En hyppig praktisk  antagelse i den pluralistiske etik er,  at intet enkelt perspektiv eller ingen enkel fremgangsmåde kan eller b0r  gnre stnrre krav gzldende end andre. Det går for at vzre god  opfnrsel  og god  kollegial  politik,  men  deii  styrer ikke nndvendigvis en analytisk metodes krav,  hvori  nogle perspektiver kan begrundes som vzrende mere betydningsfulde end andre, og andre som knap nok betydniiigsfulde,  eller betydende det modsatte. En borgerretspolitik for kritikere behsver ikke indlysende resultere i en beskrivelse  af skriftlig og kulturel  produktion, sksnt den muligvis kan levere materialer  til  en sådan beskrivelse.  For der er ingen  klar konsensus  om,  at  den  litterzre  kritiks  opgave  er  at undervise  i  en -  -analyse af skriftens historiske produktion. Engelskinstitutter indeholder en forskelligartethed  af praksisser og er stadig meget  centrerede om at undervise i skriftlig udtryksfzrdighed og nzrlzsning. En historisk  bevidsthed  er  ikke  nndvendigvis  hverken  en  intention  eller  et

resultat  af nogen  af disse aktiviteter.

Derudover, som jeg allerede har antydet, eksisterer der måske ikke sådan noget som et historieparti og ingen klart opfattet folkelig fiont, bagved  hvilken det kan enes om at vzre uenig.' Der er metodologisk alvorlige problemer ved at forssge at levere en teori for en ny historisme, givet  at den ud  fra  sine egne forudsztninger må tendere  til  at forblive en periodecentreret praksis, udviklet ikke for litteraturen som helhed  (teoriens traditionelle  område), men  for  szrlige perioder  og szrlige  samfund.  Den  må  også,  igen  ifdge  sin  egen  logik,  nzgte ethvert skismatisk brud med traditionen, af den art som gsr det nemt at udkaste teorier. Deri må nemlig i sidste ende forssge at forklare og fzlde dom over de resultater, som forskellige redskaber og fremgangsmåder fsrer frem til, ved at indsztte dem i indbyrdes sammehzngende strukturer. Vi skal ikke forvente, at nogen  vil gsre det samme for gjorde for  mytekritikken,  eller  forudgribe  en Jonathan  Culler-figur  til  at

--den nye  historisme som Northrop  Frye's Anatomy o f Criticism fremlzgge eller  skabe grznserne omkring et ensartet foretagende.

Hvis en frembrydende historisk kritik efter sit eget valg vil tendere mod  inklusivitet  og  eklekticisme,  vil  den  sandsynligvis  også  blive begrznset af mere subtile former for medskyldighed  i den teoretiske subkultur, inden for hvilken den ssger sit publikum. Det er i princippet ikke  umuligt,  at vi måske vzlger at sztte et initiativ igang, som virkelig  er meget forskelligt  fra de metoder og fremgangsmåder, som alerede er  til  stede.  Det  er  ikke  desto  mindre  klart,  at vi  må vzre opmzrksomme, på en vis propzdeutisk  måde, på de anlzg for eller imod  en  sådan forandring,  som  er latent  i feltets  horisonter,  sådan som  de  for  tiden  opfattes  og  overleveres.  En  redegnrelse  for  disse anlzg vil  optage  st~rstedelen af  det fslgende  essay.  Om de szrlige tekster, som  jeg vil diskutere, konstituterer  noget så fast som et nestablishmenta i absolut betydning, spiller ingen stsrre rolle: de sammenfatter hverken deres szrskilte forfatteres stedfindende karrierer, i diakronisk  betydning,  eller  reprzsenterer  nogen  simpel  helhed  i  den kritiske kultur i slutningen af 1960'erne. Hvad vi her har brug for, er den  svagere  antagelse:  at  disse  skrifter  af  Derrida,  Paul  de  Man, Michel Foucault og Pierre Macheray (med  Jameson som senere tilfaelde) faktisk tilbyder, i kraft af selve deres bersmmelse, vidnesbyrd om de prioriteter inden for faget, som i fsrste omgang har givet dem deres ry.  Mens de i sig selv således ikke forhindrer opkomsten af alternativer,  så giver de os antydninger af det tilbagevzrende pres,  som kan begrznse disse alternativer, og de signalerer de spsrgsmål, som historiepartiet må svare på, hvis det skal anerkendes som givende et vigtigt  bidrag til  en debat. Mit argument vil vzre, at de inflydelsesrige kritikere i slutningen af 1960'erne i hsj har gjort det svzrt at finde en plads til historien, i en sådan  grad at det erklzret marxistiske alternativ fremsat af  Jameson  kan se sig selv gsre invaliderende indrsmmelser til  selve disse  indflydelser. .Jeg g0r  ikke krav  på at beskrive  hele skalaen af muligheder og alternativer og giver virkelig ingen diskussion af det mest dramatisk omstridte felt af alle, det som reprzsenteres af moderne feminisme.  Jeg  har i stedet til hensigt at demonstrere, gennem en Izsning af disse metodologier, som er blevet  autoritative, at den historiske  unders~gelses status er blevet  så eroderet, at dens reaktive genf~delse, i hvilken  som  helst  form, truer  med  at forblive bfot gestusagtig og generel. »Historien« lover således at fungere som legitimation af enhver reference til kontekst udenfor litteraturen eksklusivt omfattet, hvadenten konteksten drejer sig om diskurs, biografi,  politisk  eller  materiel  baggrund.  Givet  diskursanalysens  aktuelle popularitet forekommer det i szrdeleshed sandsynligt, at den historiske metode for mange praktikere vil forblive funderet i skjult idealistiske rekonstruktioner.

Jeg  begynder med en kort placering af indflydelsen fra Paul de Man, som måske er mere ansvarlig end Derrida selv for den opfattelse, at historien  faktisk  er  fiktion  i  forklzdning.  For  så vidt  som  den  kan skilles fra personlige  og institutionelle faktorer, har de Man's berygtethed  hovedsageligt  afhzngt  af hans  påstand  om, at al  analyse  af kulturelle og historiske former er begrxnset af de samme tekstualitetens  blindgyder som dem, der kendetegner litteraturens formelle dimensioner. Hans lidenskabelige krav om, at vi bringer vores eget hus i orden, rettede sig imod, hvad han så som den ukritiske eklekticisme hos dem, som fors~gte at forklare tekster  ved  hjzlp af andre former for viden. Sådan  viden er, hzvdede han, selv tekstlig. Den mere vage version af denne advarsel er naturligvis nyttig, skmt ingenlunde original for de Man: den består i, at vi ikke skal betragte konklusionerne i sådanne fag som »antropologi, lingvistik« eller »psykoanalyse« som faktuelle uden  at underkaste  deres  egen  szrlige  retorik  en skeptisk analyse.'  Men  de  Man ville  ikke  have  skaffet  sig  en  anseelse  ved simpelt hen  at lave  en  mildere  version  af,  hvad  Roland  Barthes og Walter Benjamin og mange andre havde gjort så meget bedre. Hans initiativ var ganske anderledes,  idet han forsrrrgte a t  afskzre trovaerdigheden i en lang europzisk tradition for til-venstre-for-midten-kulturkritik  ved  at hzvde at »litteratur  er overalt« (B, p.18),  med  det resultat at ingen forskelle  bliver  stående efter den skeptiske analyse: der er intet som kan modstå den dekonstruktive inspektion og levere en platform.

Når historien om  1970'ernes kritik  skal skrives  med  endnu mere bedreviden,  end vi  nu  kan  gnre krav  på, vil  dens forfattere givetvis undre sig over, hvorfor de Man fandt et så beredvilligt publikum for sin  kampagne  mod  dem,  som  gik  efter  »den  referentielle  menings friske luft«,  mod  dem, som  blev  anklaget  for  et nnske  om  at »sky« tekstualitetens  blindgyder.  Hvad  de  Man kaldte »lukket  1zsninga3, blev  faktisk  angrebet  i slutningen af  1960'erne, da han skruede sin litteraturmodel sammen. Men appellen i hans teorier ind i 1980'erne må forklares  med  reference  til  de ideologiske  behov  i en  akademisk avantgarde, der tilsyneladende forsngte at forsvare integritetens inerti og professionel skepsis. I september 1969, efter Prag og Paris og på Vietnambevzgelsens hnjdepunkt, sagde de Man (og offentliggjorde), at »grundlagene for historisk viden er ikke empiriske kendsgerninger, men  skrevne  tekster,  selv  når disse  tekster  forklzder  sig som krige elller revolutioner«  (B, p.165). Det er ikke kontroversielt at insistere på, at meget  af,  hvad  vi  ved  om  fortiden,  vides  i  tekstlig  form,  og således krzver tekstanalyse; men det er simpelt hen absurd at hzvde eller lade det vzre implicit, at krige og revolutioner ikke kan tznkes på undtagen  som tekster,  iszr når kommentaren er indrammet af den antagelse, at alle tekster begrznser viden på nsljagtig de samme måder. Man kunne her forestille sig en  menneskelig ironi beregnet lige så meget på at opfordre til  modstand  mod vzrnepligtslovene som til at tage  modet fra studenter og antikrigsbevzgelserne. Men de, som mellem denne nfnrste verdens« hermeneutiske  skepticisme og skzb- går ind for en sådan  forklaring, må gnre sig tanker også om relationen nen hos dem udenfor  professorgruppen,  både nzrt og fjernt.

De, som fejrer de Man som den strenge modstander af et humanistisk  establishment -og det  var  han virkelig -, ville  ligeledes  gnre klogt i at huske på en århundredegammel tradition for antihumanistisk kritik  fra venstre, en tradition som omfattede og faktisk afhang af historiske metoder.  De Man's udpegede plads som antagonist forsknd således denne tradition fra selv at spille rollen som eksemplarisk alternativ  til  den humanistiske tradition. I  et interview, publiceret  i 1986, forklarede de Man selv sit valg af Amerika frem for Europa ved at henvise til »den mangel på tro«, der ligger i -i Europa -at vzre »meget tzttere på ideologiske og politiske spnrgsmål.« På universitetet i USA, som »ikke har nogen funktion overhovedet«, fnlte han sig friere til  at koncentrere sig om »faget«, hvor han mente, at han kunne vzre »virkeligt og effektiGt Hvad kan det betyde at vzre »subversiv« i en subkultur, som »ikke har nogen kulturel funktion«? Vi får overladt udsigten hos en mandarinklasse, som har genskabt et syn på historien  som en kronik  over dens egne zndrede sprogbrug. Det pseudofilosofiske forsag på at borttznke begivenhederrie  i  1968-

74 er i de Man's arbejde beslzgtet med den metodiske konklusion, at det ikke er muligt, hvis man undersager det strikt, at opretholde troen på nogen forbindelse mellem tekstualitet og en verden, i hvilken diffe-

rens og valg frembringer forandring i kritikken.

Den  definitive analog og måske kilden  til  de Man's  argument er Derridas beramte erklzring i  O f Grammatology: »I1 n'y a pas d'horst e x t e . ~ ~ Som  del  af hans  lzsning  af  Rousseau  og  »supplementet« benzgter Derrida, at der er adgang til »en realitet som er metafysisk, historisk, psykobiografisk etc.«, til nogetsomhelst som ikke er skrift og således del  af  munsteret  af  substitutive  betydninger,  som  kun  kan fremkomme  gennem  en  kzde  af  differentielle  referencere  (G,  pp. 158,159). Således, som han formulerer det andetsteds, må alle historier skrives inden  for de skemaer,  som de foregiver at udfordre:  »vi kan ikke fremfere et eneste destruktivt udsagn, som ikke allerede har måttet glide  ind  i  den  form, den  logik  og d e  implicite  postulater  i netop  det,  som  den  seger  at  anfzgte.e6 I  denne  ånd  er  Foucault jublende overbevist om at have forestillet sig, at han kunne undslippe »historisk skyld« ved at fare proces mod den »rationelle eller politiske orden,  som holder  galskaben  fangen« uden  selv  at vzre nadt  til  at »gentage forbrydelsen« (WD, p.35).

I denne vedholdende insisteren på, at der ikke findes noget sted at stå, ingen position, hvorfra en autentisk objektiv forståelse af fortiden kan udledes, samt med hans åbenlyse anske at miskreditere en referentielt baseret kulturkritik, er Derridas tidlige arbejde meget t z t  på de Man's. Men Derrida afviger fra de Man på i hvert fald én  måde, som er  relevant  for  dette  essays  emne. Jeg  vil  her  introducere  en skelnen, som vil  blive  brugt  igen  og igen  i det fulgende: en  skelnen mellem en »analytisk« og en »przskriptiv« historie. Ved farstnzvnte mener jeg  en  rekonstruktion  af  fortiden  (enten  tekst  eller  begivenhed), som sager efter objelrtivitetsstatus; ved sidstnzvnte betegnerjeg en  holdning  til  nutiden  og fremtiden, en anvisning på, hvorledes vi opfarer os eller burde o p f ~ r e os her i verden. Disse to kategorier gares normalt ikke til genstand for en absolut skelnen. Råd om nutiden kan vzre baseret på en analyse af fortiden, og megen ortodoks marxisme antager en videnskabelig kontinuitet mellem de to. Omvendt antager forskellige  reduktive  versioner  af hermeneutisk  teori  en  fortid,  som kun kan erkendes som en  projektion  af nutiden. Den grad i hvilken disse begreber skelnes og ikke skelnes vil indtage en vigtig plads i min argumentation, som vil hzvde, at antagelser om identitet eller differens mellem det analytiske og det przskriptive har forhindret opkomsten af en omfattende historisk  metode.

Hvis vi vender tilbage til Derrida og de Man: det ser ud, som om de Man ikke tilbyder nogen  udsigt hverken til  en analytisk historie, for hvilken én  eller anden anerkendelse af differens er en basal forudsztning, eller en przskriptiv historie, i forbindelse med hvilken hans råd er,  at vi  skal  hyppe  vores  egne  kartofler,  kartoffelbede,  som  er meget mindre og mindre produktive, end mange af os bryder os om at tro.  Berrida  har  nzsten  samme  syn  på  en  analytisk  historie,  med visse forbehold, som vil  blive opregnet om et rajeblik, men en meget mere eksalteret holdning over for en przskriptiv historie. O f Grammat oloyy, i hvert  fald, indeholder en apokalyptisk retorik, som forudser »afslutningen på linezr skrift« og på det »vulgzre og jordiske  tidsbegreb«, som er dets modstykke i den gammelkendte historieforståelse  (G, p.86). Idet  han ser sig selv som levende i et  nspzndingsmoment  mellem  to  skriftperiodera  (G, p.87), finder  Derrida  sig  selv sragende efter sporene til en fremtid, som han ikke efter sin egen logik -deri logik som han tillaegger Foucault -kan opfatte som tilgzngelig for  rationel forudsigelse. Således argumenter han ikke for en fremtidig konfiguration, der kan beskrives, men for tegn på eller glimt af et sammenbrud i den nuvzrende »linexre skriftsa kultur. Han isolerer i Rousseaus tekster »en vis udvendighed i forhold til den logocentristiske tidsalders totalitet« (G, p.  161) og ser i visse aspekter affreudiansk psykoanalyse  ting, »som kun vanskeligt kan indeholdes inden for en logocentristisk lukning«, og som vil samarbejde med »en grafematik, som endnu hrarer  fremtiden  til« ( WD, pp.  198, 220). Med en apokalyptisk  ophidselse finder  Derrida, at der er udvikliriger  undervejs  »i filosofi, i videnskab, i litteratur«, som vil få »al den rationalitet,  som er underlagt den liniezre model, til at fremtrzde som en anden mytografisk form og tidsalder« og »efterlade mennesket, vzdenskaben og linien bag sig« (G, p.87).

Dette  var naturligvis  Paris  1967, og  når man  lzser  disse  ord  nu, bliver man mindet om, hvorfor en virkeligt indgribende, modkultilre1 entusiasme for  Derrida  og  for  E l  Quel  var  mulig  i  Europa  på det tidspunkt. For enhver, der var interesseret i film, TV, rockmusik etc. var dette kampråb. Men Derrida er ikke i stand til at give fremtiden en  kognitiv  identitet,  og  hvis  han  er fanget  i  sin  egen  logik,  er det alligevel  en  logik,  som  han  er  villig  til  at  reproducere, ja  faktisk tydeligt har til  hensigt at reproducere som en en udfordring  til visse tendenser  inden  for  det  franske  politiske  liv.  Således kan  hari  kun »skimte lukningen« af skriftens tidsalder ved  at presse  den til  at »udvikle  sin  positivitet  så langt  som  muligtv,  til  det  punkt,  hvor  deri antager den eksisterende »form af en  absolut fare« (G, pp.4-5). Der var noget glidende på vej mod Paris for at blive fadt, noget som villr overvinde alt, som »i mindst to tusinde år« (G, p.6) var blevet heskre- vet  som sprog. Men hvad det ville vzre, vidste han ikke.

Den  przskriptive  historiemodel  kunne på denne måde kun  vzre tilgzngelig for beskrivelse i et anarkistisk eller negativt sprog: tingene vil ikke blive, som de er og har vzret, og på nuvzrende tidspunkt kan vi  kun  berede  grunden, skaffe plads og give  tid.  Men der er her en energi, som kontrastivt viser,  hvorledes de Man på det amerikanske marked gik efter en mere konsekvent trzghed. Derrida havde én  fod inde i  fremtiden, skunt han ikke kunne lzgge meget vzgt på den og ikke kunne forudsige, at han ville blive ved med at stå på den samme fod; men de Man, som i stigende grad skulle blive vigtig for amerikaniseringen  af Derrida -og det må siges at Derrida overhovedet ikke har distanceret sig fra denne proces -, så ingen glimt af en ny morgenrude, kun et lys, der brzndte sent i studerekammeret. I et af sine mest fascinerende  essays  satte  de  Man  sig  faktisk  for  at  Izse  Rousseau tzttere end Derrida selv for at argumentere for, at det sammenbrud eller den exterioritet, som Derrida hzvdede at have opdaget, allerede befandt sig inden for skriftens spil, allerede var indeholdt i  en struktur, som vi må forstå som ironisk og paradoksal, snarere end historisk spaltet og profeterende om f~randring.~ På denne måde gik de Man i gang med at lukke alle de dure, som kunne have furt ud i referentialitetens verden, til en historisk krise eller til en fremtidig verden. Som en effektiv storinkvisitor forsugte han at blokere den åbning i  Derridas lzsning, som fnrte til  tid  og forandring som kategorier, som det var muligt at vie opmzrksomhed og således til et sandsynligt behov for sådan et begreb som »historie.«* -

Det potentiale for en przskriptiv historie, som 1% i  O f Grammatology, forblev  i  det  vzsentlige uudviklet  af  Derrida  selv og af de fleste  af hans amerikanske f~rtolkere.~ Det samme kan siges om et andet motiv i bogen, et som kunne vzre gjort til basis for både en analytisk og przskriptiv  historie.  O f Grammatology  indeholder  en  frembrydende kritik af etnocentrismen. Derrida bemzrker, at »logocentrismen er en etnocentrisk metafysik«, som er specifikt »knyttet til vestens historie« (G, p.79). En  stor del af styrken i  hans redegurelse for  Saussure og Lévi-Strauss afhznger af denne opfattelse. Men analysen af etnocentrismen standses af en tankegang, som foreskriver, at metafysik på én eller anden måde udelukkende er konstituerede for verdensopfattelser-i-sproget,  og at inden  for  metafysikkens sprog nafhznger phonés privilegium ikke af et valg, som kunne have vzret undgået« (G, p.7). Hvad betyder det ikke at have noget valg, at have vzret (indtil 1967' aktuelle krise) inden for et tankesystem, som bestemte, at alle bevzgelser i retning af afvigelse måtte forblive implicit konforme? Hvorfor tillzgges  metafysikkens  sprog kausal  prioritet  snarere end en mate- riel, teknologisk  og politisk  verdens ekstralingvistiske  strukturer, hvis energier optrzder i sproget  hovedsageligt  som  falsk  bevidsthed? Er det  ikke  en  påtvunget  form  for  vestlig  melankoli  at  kzmpe  for  et princip om fangethed, som har gjort det umuligt fuldt ud at anerkende en ikke-vestlig  menneskelig  naturs integritet? Kolonialismens historie, enten inden for eller uden for en nationalstat, er ikke en historie  om en kohzrent enhedsmetafysiks uanfzgtede overvindelse af en modstand, der  n~dvendigvis  må opfattes  som  uartikuleret.  Det  ser blot sådan ud, tiår sejrherrerne har tid  til at slappe af og skrive deres historier. Derrida har tydeligvis  til  hensigt at åbne den dominerende mytologi for kritisk  negation, men han przseriterer denne mytologi i en  usandsynligt  totaliseret form.  I  &gt;iThe  Ends  of Man«, en forelzsning  holdt  i  1968,  udtaler  han  sig  tydeligt  mod  den  amerikanske tilstedevzrelse  i Vietnam og udstiller  effektfuldt  den  underst~ttende funktion i retorikken om internationalisme, som måske er en reaktion på en forestående og truende »lukning af vestlig samstemmighed.«" Men  han  gentager  også  den  formelt  konstruerede  blindgyde  i  O f Grammatology, at n~dvendigheden for  et  &gt;&gt;'terrainskifte7« bliver  kompromitteret af negationens delagtighed i det, som den negerer, af en gentagelse af »det indre, man erklzrer, man har forladt.« Der foreslås en losning: at »tale adskillige sprog og producere adskillige tekster på én  gang.&lt;&lt;11 Men selv ikke  Glas kaster sig selv ud  over »den  vestlige metafysiks  domzne&lt;&lt; i  en  sådan  grad,  at  den  registrerer  et  ikkevestligt sprogs mzrkelige tegn, et som vi måske er vidne til  uden  at kunne forstå det eller oversztte det.  l2

Derridas  argument  i  O f Grammatology  og meget  af dens  appel  til dem,  som  har  taget  den  op,  er  betinget  af,  at  den  sztter  del  for helhed, af dens identifikation af en szrlig tendens i filosofiens historie med det hele af, hvad han tenderer til at kalde »vesten&lt;&lt; eller »vestlig kultur.« At  hzvde, at filosoffer siden Aristoteles  har  tenderet  til  at forestille sig, at »stemmen ... har en umiddelbar og essentiel nzrhedsrelation  til  sjzleri«  (G, p.  l l )  er  diskutabelt  nok;  men  det  hzvdes videre, at dette syndrom også er »den st~rste totalitet ... indenfor hvilken frembringes ... alle de vestlige metoder,hvormed  man analyserer, forklarer, lzser, fortolker&lt;&lt; (G. p.46). Totalitet var på det tidspunkt en af Derridas yndlingsbegreber, som om han scagte i metafysikken at genopdage  en  kontinuitet,  som  de  fleste  vestlige  marxister  (undtagen Georg Lukács)  i stigende grad var kommet til at undsige.13 Han taler f.eks.  om linearitet som &gt;&gt;iboende i totaliteten af vestens historie&lt;&lt;, og som den, der »forener dens metafysik og dens teknika (G, p.72). Hans synspunkt er i haj grad en outsiders, en som ser det »vesten&lt;&lt; som er1 helhed, som insidere ofte oplever som en kamp mellem dele. Totalite- ten  forbliver  kun  intakt  som  den tomme  skal om  et sprog, der ikke lznger bebos af Geist, men den forbliver ikke desto mindre intakt. På denne  måde  fraråder  O f Grammatolog, metodologisk  en  analyse  af differens, hvadenten det drejer sig om klasse- eller interesserelationer inden  for  en  kultur,  eller  af  relationer  mellem  én kultur  og  andre. Ideologiens rolle som den, der styrer perception og beskrivelse, overtages af en negativt afbildet metafysik, »vestlig metafysik«, sådan at den normative totalitet bliver bekrzftet, i det samme den bliver  angrebet.

Blandt de eksemplariske kritikere i slutningen af  19607erne  er det sandsynligvis  Foucault  snarere  end  Derrida  eller  de  Man,  som  er fremstået som den vigtigste forlober for en genoplivet historisk metode. Når man lzser, hvad  Foucault har at sige om sit eget projekt, ser man meget, som han synes at have til fzlles med Derrida. I Archaeology o f Knowledge,  som jeg  her  tager  som  eksempel,  skmt  den  ikke sammenfatter  hele  Foucaults  vzrk,  forsager  han  også  at  imodegå enhver stolen på »den levende tales fylde, ordets rigdom, Logos' dybe enhed«, og  at rense  vores  syn  for  reminiscenser  af »transcendental narcissisme.«14  Han sztter sig også for  ikke at efterlade »noget privilegium til noget center« (A, p.205) og at angribe den linezre historiemodel  som en ufortjent form for metafysisk  selvforsikring, og som »det uundvzrlige  korrelativ  til  subjektets grundkggende  funktion« (A,  p.12).  Han  onsker  at  afstå  fra  »at  referere  sig  til  et  cogitoa (A, p.122), fra  »oprindelsens, kontinuitetens,  totaliseringens&lt;&lt; sprog (A, p.  138), fra både den nlinezre talemodel« og nstream-of-consciousness-modellen«  (A, p.169). Der er ingen enhed i den bevidste sub--jektitivet  og ingen  forklaririgsmzssig adgang til  det ubevidste. Ligesom Derrida insisterer på, at dekonstruktion  ikke er en afmystifikation  på samme måde som den institutionaliserede  psykoanalyse,  en afiloring af sammenhzng riedenunder en overflade af uorden, således insisterer Foucault på, at den arkzologiske praksis forbliver fokuseret på  overfladen, på  ~diskontinuiteterne,  bruddene, hullerne« (A, p.169),  som  hverken  krzver  eller  muliggar  referencer  til,  hvad  der

måtte virre indeni  eller nedenunder.

Men her holdcr lighederne i det store og hele op. Hvor Derrida er interesseret i en immanent modsigelse, som gentager sig selv gennem ca. to tusinde år, ser Foucault en »mangfoldighed af modsigelser« (A, p. 1  7 1  )  . I  The Archaeolog o  f  Knowkcdge beklager  Foucault ethvert indtryk af &gt;)kulturel  totalitet«  (A, p.16), som en laesning af  The  Order o f Thiqs, publiceret tre år tidligere,  måtte have givet.Ikke blot  bryder han  Derridas  to  tusinde  år ned  i  radikalt  forskellige  perioder,  hver styret  af  sit  eget  episterne; men  han  benaigter  også  enhver  historisk lokal totalitet inden for episternet:

»Intet ville vzre mere falsk end i analysen af diskursive formationer at se et forsag på en  totalitetsperiodisering, efter hvilken  enhver på et vist  tidspunkt og  i  en  vis  periode skulle tznke på samme måde, trods overfladeforskelle, sige den samme ting, gennem et polymorft vokabularium, og frembringe en slags stor diskurs, som man kunne

rejse hen over i enhver retning.&lt;&lt; (A, p.148)

Tvzrtimod  insisterer  han på, at der  altid  er  et antal af diskurser  i gang  på  samme  tid -f.eks.  medicinske,  mkonomiske,  biologiske (A,p.  108)  -og  de har deres egne karakteristika og varighed. At analysere den klassiske periode er derfor ikke at konstruere »en mentalitet, sorn  var  generel  i det syttende og attende århundrede« (A, p.158). Der er ingen Weltnnschauung (A, p.  159);  enhver  analyse er &gt;&gt;afgrznset og regional,&lt;&lt; og &gt;&gt;kun gyldig inden for  det  specifikke  område«  (A, pp. 157,  158). Synkron  totalitet  bliver  således benzgtet og ligeledes diakron totalitet.  Den »fragmenterede figur&lt;&lt; (A, p.125) i et moment udfolder  sig ikke inden for  en &gt;)totalitet  i udvikling«  (A, p. 119);  det ))virvar  af sammenfletninger&lt;&lt; (A, p.  159),  som er nutiden, forudgriber ikke en simplifikation og koordinering i fremtiden. Når generelle zndringer optrzder, frembringer de ikke »en hel  verden  af absolut nye genstande, nye ytringer, begreber og teoretiske valg« i en eller anden &gt;&gt;homogen  proces« (A, pp.  173, 175). The Order o f  Things har således måske vzret en uheldig engelsk  overszttelse af Les  Mots et  les  choses, som faktisk sammensztter et hajst uordriet paradigme. Episternet har ikke  en  &gt;&gt;suverzn  etihed«,  men  er  kun  et  »szt af  relationer«  (A, p.191); det er en akkumulation, ikke en helhed. Arkzologisk analyse har således en  »adskillende« snarere end en foreneride virkning  (A, p.160) og skulle gare det vanskeligere at frembringe generelle analytiske skemaer,  »vanskeligere  at passere  fra en  ting  til  én anderi«  (A, p.170).

Lad os her beskrive to letvzgtsteorier, som ofte i deri aktuelle debat forbindes med Foucaults navn. Den farste antyder przcis den synkrone totalitet, som Foucault selv så insisterende benzgter, skant metoden i The Order ofThings har syntes for mange Izsere at bekrzfte den. Denne letvzgtsteori  er  udtryk  for  den  mest  reduktive  form  for  diskursanalyse, i hvilken alt er ligesom alt andet: sex er ligesom akonomi er ligesom  taxonomi er ligesom  klassisk  Izrdom. Den argumenterer ikke for de sxrlige ubestemtheder,  som kan foregå mellem diskurser som  et  resultat  af  empiriske  og  ideologiske  magtfordelinger,  i  den ånd, som Frank Lentricchia har beskrvvet som Foucaults egen sans for  »den voldelige  hierarkisering  af  sociale realiteter,«15 men  for  en -nndvendig homologi mellem dem, et resultat af et momentant universelt menneskeligt subjekt, der på mystisk vis er blevet sat i stand til at se verden på denne og ikke på nogen anden måde. Denne version af teorien  dukker  op i den  populzre forståelse af hvad  »historisk«  bevidsthed  kan  vzre, sknnt den klart  nok  ikke  adlyder de regler,  som Foucault selv Izgger ned. Det er den simpleste form for diskursanalyse og er blevet  ganske almindelig. -- Den  anden  letvzgtsteoretiske  argumentation  er  mere  interessant og i snzvrere forstand en forlzngelse af tvetydighederne i Foucaults egen position. Denne argumentation forbinder med Foucault den idé, at det enkelte subjekt i  historien  uundgåeligt er bundet  til  begrzensningerne i det udsyri, som er pålagt ham af hans egen lokale diskursive  orden,  hvortil  han  er  overgivet  i  kraft  af  at  leve  inden  for  en arbejdsdelt  verden.  Sknnt  der  ikke  er  nogen  historisk  helhed  i  et samfund, som kun  er  en  akkumulation  af  asymmetrisk  sidestillede mikropraksisser,  Izgger  subjektets  mikropraksis  sig  totalt  på  ham. Når man anlzgger denne argumentation på elfenbentårnenes verden, hvor den Izgger op til, at »professionen« er et autonomt, selvudviklende fzllesskab, er den fornuftigt nok blevet  tilskrevet Stanley Fish. Der er noget i Foucaults argumentation, som kunne synes at lede til et sådant synspunkt, fordi  Foucault  er  emfatisk  i  sin uvilje  mod  at diskutere  eller  implicere  subjektiv handlen  inden  for  sin  analyse  af historien.  Det  spnrgsmål,  som  ikke  stilles,  er,  hvorledes  subjektet (eller et subjekt) skulle kunne operere eller identificere sig selv inden for en verden, der udgnres  af gensidigt  uafhzngige  (og også indbyrdes afhzngige) diskurser. Men hvis vi  forssger at lokalisere en plads for subjektiv handlen inden for en model af historien, sådan som jeg tror vi må, så bliver vi nndt til at stille nogle spnrgsmål om grznserne for  dets  adlyderi  og  dets  mulige  afvigelse  fra  diskursparametrene. Dette spnrgsmål bliver  kritisk, hvis  man benzgter begrebet om diskursiv fangethed og tillader den mulighed, at et individ kan  reagere på mere end én diskurs  af gangen;  ja, faktisk kan se og tznke ud over de  paradigmer,  der  styrer  en  szrlig  siibkultur  (en  bevzgelse,  som Derrida kun tillader i form af negation eller afbrydelse, der profeterer om et &gt;&gt;udenfor«, som ikke kan defineres).

Dette  problem  om  subjektiv  handlen  er  på ingen  måde ulnseligt inden for  Foucaults  analyseramme. Vi  kunne f.eks. forklare  en  stor del af subjektiv adfzrd ved  at referere til et szrligt individs selektion og genkombination af forskellige  elementer fra generelt tilgzngelige diskurser.  Men Foucault, som med nzsteri alle af de toneangiveride tzenkere fra slutningen  af  1960'erne deler en konsekvent  undgåen af det traditionelle subjektivitetssprog, udforsker ikke selv denne formunoget af et problem for en fintmzrkende analytisk historie og tenderer til at fare os til et paradigme sammensat af uforbundne autonome strukturer, hvis forbindelser under over- lering. Det forbliver f~lgelig fladen  man aldrig så meget som anstiller hypoteser om.

Et endnu bredere accepteret problem for den arkxologiske metode drejer  sig  om  transformation  i  almindelighed  og  uopnåeligeheden (efter Foucaults begreber) af kausalforklaringer. Foucault indrammede, at The Order o f   Things blot  havde »lokaliseret« begreber  uden  at kunne gare rede for deres »formation« (A, p.65). Den »senere studie«, i hvilken  han lovede at gare dette, fremkom så vidt jeg ved  aldrig.I6 De »koncentriske cirkler« (A, p. 114),  som skematiserer hans analyse -metaforen dukker senere på signifikant vis op hos Jameson -, bliver aldrig sat ind i noget komplekst tranformationsperspektiv. De forskellige  detaillerede  redegarelser  for  galskabens,  medicinens  historie O.S.V. opregner  perioderne  i deres  specifikke  transformationer,  men Foucault  påtager  sig  aldrig  den  opgave  at  konstruere  en  model  af disse diskursen interaktion med hinanden gennem tiden. Arkzologien indrammer, at tilkendegivelser kan udvikle sig »i korrelation« med ydre begivenheder; at de kan »bevzge sig til begivenhedernes rytme« (A, p. 168). Men ordenligt kan den kun beskrive overfladexndringerne, »de temporale  afledningsvektorer« (A, p. 169). Med foragt for enhver reference til enten social eller politisk historie -de to discipliner som Foucault  synes  at have  betragtet  som forurenet  på  den ene side  af marxismen og på den anden af idealismen -kan den arkzologiske metode kun beskrive de formelle aspekter af en transformation. Ifalge sin egen  logik kan den ikke opstille  hypoteser  om  nogen  empiriske, determinerende krxfter. Hvis den havde gjort noget sådant, ville det faktisk have impliceret en opgivelse af det, som fik den til stzrkest at appellere til 19  70'ernes akademiske lxsere, dens undgåelse af de klassiske problemer  om kausalitet  og subjektivitet.

Foucault er imidlertid  gået et godt stykke videre  end de  Man og Derrida i den forstand, at han klart antager et ståsted,  et sted hvorfra én  eller anden objektivt analytisk historie kan begynde. Hvis ikke vi kan finde årsagerne til fortiden og heller ikke spekulere over, hvorledes den kunne have vxret anderledes, kan vi i det mindste vzre sikre på dens fortidighed. Dette er således en helt forskellig version af den hermeneutiske selvisolering, der er så populaer blandt dekonstruktivister. Mens de for det meste foreslår en analytisk blokerende kontinuitet  mellem  fortid  og  nutid,  antager  Foucault  en  absolut  differens. Hvad  der afzkkes igen, er kun  en  overflade,  som  gar arkzologi  til »blot en genskrivning*,  en  »overleveret  udvendig  form« og ikke  en

&gt;&gt;venden tilbage  til  oprindelsens  inderste hemmelighed&lt;&lt; ( A , p.  140). Men den er absolut anderledes. Dens anderledeshed er den nadvendige  betingelse  for,  at den  kan  beskrives.  Vi  har  ingen  objektiv  forestilling om reglerne for  vores  egne ytringer,  eftersom  »det er  inde fra  disse regler,  vi  taler«  (A,  p.130); Foucault  er endnu  mindre end den  tidlige  Derrida  villig  til  »på forhånd  at  tegne  en  skitse  af  den fremtrzden, vi vil have i fremtiden« (A, p.  13  1).  Det smalle rum, der er åbent for analytisk  historie -et rum som faktisk kan åbnes ved at l z s e   Foucault mod ham selv -, bliver således kobt med den komplette benzgelse af przskriptiv  historie  som  pris.  (Dette vil  sandsynligvis garantere  hans fortsatte appel  for  akademikere,  som  traditionelt  er modstandere af forbindelser mellem de to.) Foucault har gjort meget for en fremtidig historiemodel ved at benzgte den modeagtige agnosticisme,  som  benzgter,  at der  kan  beskrives  noget  i  fortiden, som virkeligt er »fortid.« At have gjort det, er at have gjort en hel del i det nuvzrende intellektulle klima.  Den distancerede formelle  identitet i Foucaults historie lzgger aldrig op til at blive fortolket som genskrivning af fortiden ud fra ens eget billede, et syndrom som sandsynligvis kun  bliver  fremfart  som uundgåeligt  af dem, som ~ n s k e r det anskeligt.  Men  det  forbliver  en  nzrmest  krystallinsk  mekanisme,  hvori umoralske, men altvidende hzre stader sammen ved nattetide, uden rigtigt  at vide hvorfor; faktisk uden i det hele taget »at vide«, i nogen konventionelt  bevidst eller ubevidst  betydning.

For  at  komme  ud  over  en  abstrakt  objektivisme,  hvis  renhed  i sidste ende kun bliver garanteret af det antal spargsmål,  som den ikke stiller eller g0r plads til, kunne vi muligvis forvente at måtte vende os til  den  marxistiske  tradition.  Foucault  selv har meget  til  fzlles med -Louis Althusser, hans lzrer og kollega og måske den mest indflydelsesrige  marxistiske  teoretiker  fra  slutningen  af  1960'erne. Althusser begramsede også subjektets plads som bevidst agerende og understregede kraften  i strukturelt selvst~ndige sociale insitutioner,  som  kun antydningsvis og l~seligt forbindes med  de traditionelle marxistiske basisser  i akonomien  eller  klassekampen. Althusser  skrev  ikke  selv litteraturkritik, sknnt han faktisk publicerede  et meget udbredt essay om  emnet."  Her  henviser  han  os  til  Macherey's  arbejde som  den udpegede  eksponent  for  hans  synspunkter  på  kunstens  relation  til ideologi. Af alle hovedpersoner i dette essay er Macherey den, som er mindst kendt i USA. Hans ene bog, A Theory ofliterary  Production, blev ikke  oversat  farr 1978,  tolv  år efter  dens  oprindelige  udgivelse  på fransk  (og karakteristisk nok uden den franske titels sagende modifikation, Pour une théorie  d e   la production  littéraire).  Dens manglende indflydelse på den amerikanske litteraturkritiks mainstream i  1970'erne kan delvis tilskrives de negative associationer forbundet med hammer og segl: Althusser og hans kolleger  opretholdt tztte relationer til det &gt;)officielle&lt;&lt; franske kommunistparti. Men enkelthederne i Macherey's synspunkt var også ude af trit med disse tiders dominerende skepticisme. Der er karakteristiske  kontinuiteter mellem  Macherey og de hidtil diskuterede skribenter:  også han er bundet til  modelleri  af en diskontinuert  historie,  til  en  decentreret  eller  spredt  subjektivitet, inderi  for  hvilken  individuel  handlen  bliver  usandsynlig  eller irrelevant, og til at undgå simple formuleringer om årsag og virkning. Men der er mere f~indamentale forskelle. For det f ~ r s t e undgår Macherey -at anerkende nogen hermeneutisk  situation. Han fremfnrer ikke, som de Man og Derrida, at fortiden er taxonomisk uadskillelig fra nutiden; han  argumenterer  heller  ikke  for  verificerbarheden  af  fortiden  som fortid ved  at erklzre den absolut diskontinuert i forhold  til  nutiden, sådan som Foucault g0r. Han tager ganske enkelt ikke problemet op. Ved ikke at nzvne, endsige diskutere dette spnrgsmål, kunne Macherey ikke undgå at have forekommet håblast naiv for en kritisk generation, for  hvem  hermeneutisk  angst var  en grundlzggende betingelse for selvbevidsthed. På denne måde reprzsenterer hans bog et alternativ,  men  ikke  et  svar  på  hovedemnet  i  den  amerikanske  kritik  i 1970'erne  -et  alternativ, der nu såvel som dengang ville vzre vanskeligt at tilslutte sig uden frygt for at springe ud i  naiv positivisme. Den videnskabelige  selvsikkerhed  i  Macherey's metode  er sådan, at den argumenterer for afdzkningen af en tekstproduktionsproces, som kan »bestemmes przcist i ethvert moment og på ethvert niveau.«'*  Hvis en genoplivet  historisk  analyse faktisk  må gaire fordring på en  slags objektivitet om fortiden -hvilket jeg tror den må -, kan den klart nok ikke gaire sig håb om at gnre dette ved  fuldstzndigt  at ignorere det hermeneutiske  spmrgsmål.

Der er et andet problem ved hovedvzgten i Macherey's  analyse: at den principielt relaterer litteratur til ideologi og ikke til nogen andre formende krzfter, som kunne tznkes at eksistere ved siden af ideologien. Litteratur bliver på denne måde fremstillet som determineret af diskursive  konfigurationer på bekostning af materielle konfigurationer.  Sådan lyder i det mindste den gennemgående tone i hans bog. Man  erklzrer faktisk  som en  slags huskeseddel,  at litteraturen  »må -studeres i et dobbelt perspektiv: i relation til historien, og i relation til en  ideologisk  version  af  den  historie.«lg Dette  forekommer  mig  at vzre det mest  positive  budskab,  som  Macherey efterlader  til  en  ny historisk metode -for vi må opgive enhver apriorisk forpligtelse over for den forestilling, at al kunst er ekspressiv modsigelse,  selv om  en sådan model beskriver meget af, hvad der blev skrevet i den kapitali- stiske  blomstringsperiode.  Ved  at  bemzrke  sp~rgsmålet om  både litteraturens og ideologiens relation  til noget, som måske er uafhzngigt af begge  (for eksempel  trykke- og distributionsteknologien), har Macherey åbnet analysen ud til et s t ~ r r e felt af determinationer end dem, der bliver draget frem af Foucault. Han har antydet, hvordan vi måske kan udvide vores udsyn ud over diskursen og således ud over, hvad  der  ofte  har  tenderet  til  at  forblive  en  finpoleret  udgave  af idéhi~torien.'~ At  erstatte skabelsesbegrebet  med  produktionsbegrebet er et vigtigt skridt. Men produktionen selv beh~ver at blive analyseret som en proces,  som omfatter de teknologiske, de biografiske  og selv de tilfzeldige såvel som de diskursivt ideologiske determinanter. F ~ r s t når disse skelnener bliver acceptable, kan sp~rgsmålet om deres ultimative integration i en synkron totalitet formuleres på den rigtige måde.

## Ill

Med  Macherey vil jeg  afslutte min  opregning af de reprzesentative tekster fra slutningen af  1960'erne. Ingen af dem synes i stand til  at tilbyde en tilfredsstillende l~sning på hverken den analytiske eller den przskriptive  histories  problemer.  For  de  Man  er  der  overhovedet ingen  historie,  af  nogen  art; man  kan  kun  stå udenfor,  når andre diskuterer om deres på forskellig vis illusoriske referencer til autoriteter,  som  ikke  vil  bestå  lzesepr~ven.  Derrida  tilbyder  en  totaliseret fortid og en uforudsigelig nutid-fremtid; Foucault en fortid indefrosset i lokale symmetrier uden sans for, hvordan individer kunne have forestillet sig kampene mellem dem, og således om, hvordan forskelle i interesser eller determinationer kan have gået sammen i begivenhedernes opståen. Kun Macherey antyder en verden  uden for ideologi eller diskurs, en verden, som naturligvis aldrig er fuldstzndig adskilt fra  disse  krzfter,  men  ikke  desto  mindre  interagerer  med  dem  på måder, som ikke kan antages at vcere refleksivt symmetriske. Mellem idéhistorier, i deres  forskellige  udgaver, og simpel vulgzrmaterialisme findes  en  mzngde  af  muligheder,  der hidtil  har  vzeret  stort  set uudforskede.

Med dette sp~rgsmål i  baghovedet  kan  vi  gå til  en diskussion  af Jameson's Political Unconscious, fnrst udgivet i 1981, og måske det mest inspicerede og respekterede eksempel på amerikansk marxistisk  litteraturkritik. Hvis der virkelig skal til at vxre en ny interesse for historien, er det sandsynligt, at  Jameson's arbejde  vil bevcege sig tzettere ind mod opmzerksomhedens centrum og blive genstand for mainstream- ens  snarere end  minoritetens  bevågenhed. Jeg  vil  her  fremfore,  at Jameson's  bog,  enten det er i reaktion mod eller ved  at deltage i de nedarvede prioriteringer,  som ovenfor er blevet identificeret i tekster fra  1960'erne, hzmmer såvel  som fremmer opkomsten  af en omfat- tende historisk  metode.

Sammen med  Mikhail  Bakhtin's  arbejde yder Jameson's  bog  et vzsentligt bidrag til en forfinet forståelse af de asymmetriske kronologier, hvorved  specifikt litterzre syndromer -genre, stil, form o.s.v. -varer ved gennem de historier, som de også bliver modificeret af. Det er vzsentligt  for  en sofistikeret litteraturhistorie, at den anerkender og  forklarer,  hvorledes  disse  metamorfoser  fremtrzder  med  en  begrznset autonomi. I denne samrnenhzng passer Jameson's model af »evig kulturrevolution« meget godt til et snzvert litterært fokus."  O g ingen  tilbyder  et  mere effektivt  alternativ  til  en ny  historisme,  som truer med  at forblive  anekdotisk og episodisk, og som kun forestiller sig materielle determinationer som instanser, der ikke er integreret i storre historiske  m~nstre.

I  den  specifikke  sammenhzng med  de problemer,  som er blevet lokaliseret i dette essay som de, der til  stadighed volder en  historisk metode problemer -hovedsageligt  problemer  vedrorende analysens hermeneutiske  dimension  og  vedrorende  beskrivelsesparadigmers helhed eller mangel på helhed -, forekommer Jameson's  bog imidlertid  mindre overbevisende som en model for en fremtidig udvikling.  I stedet  for  at åbne for  en  uforudsigelig  flerhed  af  forskelle  tilbyder Jameson  »tre koncentriske rammer« (PU, p.75), hver af dem bedre i stand til  at begribe litteraturhistorien end denldem, som den omfatter."  Den f~rste er »den punktuelle  begivenhed«  eller enkelte  tekst; den anden nspzndingen og kampen« mellem klasserne (hvis litterzre manifestation er noget, som kaldes  »ideologemet«); og den tredie er historien  »som en  helhed« og »i sin videste betydning« (PU, pp.7576). Denne opstilling synes helt ude af trit med, hvad vi kunne udlede af Foucault eller  Macherey  (som kun får én kort  omtale i Jameson's bog); ikke tre koncentriske cirkler, men et uforudsigeligt  ( s k ~ n t altid bestemt og beskriveligt) antal af irregulaert dannede geometriske former, hvoraf ingen kan antages at dele et centrum med  nogen anden, selv om analysen eventuelt skulle afdzkke som sit resultat, at nogle af dem g0r det. Sammenlignet hermed  er Jameson's  skema i ubekvem grad afhzngigt af en forudgivet numerologi og en a priori tiltro til den deskriptive tilstrzkkelighed i begreber som ))klasse«  og »produktionsmåder.&lt;&lt; Disse er netop de begreber, som induktivt må samles påny og modificeres gennem erkendelsen af den lokale detalje.

Dette er imidlertid ikke det stnrste problem ved .Jameson's model.

Vi  har  set,  at  de  Man,  Derrida  og  Foucault  alle  rejser  radikale spsrgsmål  om  fortidens  hermeneutiske  relation  til  nutiden.  Dette --sparrgsmål har måske vzret det mest  presserende  af alle de, som  er blevet  stillet af post-strukturalismen om muligheden for en analytisk historie, og det er et, hvortil enhver historie, der aspirerer hertil, må have et svar.  Macherey  svarer med  tavshed:  der er ingen  fokusering -på  relationen  mellem,  hvor  han  står, og hvad  han  ser,  når han  ser tilbage. Jameson  tager faktisk spsrgsmålet op, men ikke på en måde, som klart oplarser brzndpunktet i en analytisk metode. Han begynder sin  bog  med  at give  udtryk  for  et engagement ikke i studiet af eller  i »de 'objektive' strukturer i en given kulturel tekst&lt;&lt;, men i en fremhz--velse af »fortolkningskategorier eller koder, gennem hvilke vi Izser og modtager  den  pågzldende  tekst«  (PU, p.9). Jameson  er  åbenlyst overbevisende i  sin påstand om, at »vore lzsninger af fortiden afkarrende afhzilger af vores erfaring af nutiden&lt;&lt; (PU,  p. 1  1 ). Hvis vi tager dette alvorligt, må vi enten give afkald på alle fordringer på analytisk objektivitet (som Fish siger han gar); eller komme frem med en måde at skelne mellem,  hvad  der er objektivt, og hvad  der er  projektion; eller  alternativt  forklare,  hvorledes vi  måske kunne  fortsztte med  at placere os i et sy11  på verden, som er kontinuert med en fortid, som vi stadig kan opfatte objektivt (som Foucault eksempelvis var klar over, at vi  ikke kan), sådan at der ikke bliver  nogen skelnen mellem tinge--ne, som de var, og som de nu  tager sig ud.

Jameson's  lasning på dette spargsmål er meget  uklart. Stillet over for valget mellem »et positivistisk  begreb om filologisk przcisiona  og modellen af fortolkiiingen som en &gt;&gt;homerisk slagmark&lt;&lt;, på hvilken vi kun kan tilslutte os  en  przference  for  »stzrke fejll~sninger frem for svage«  (PU, p. 13), foretrzkker  han  den  sidstnzvnte.  For Jameson »kan ingen  fortolkning endegyldigt  diskvalificeres  ud  fra  sine  egne begreber  ved  en  simpel opregning af unajagtigheder  eller  udeladelser.« Hvis denne verifikationsmåde bliver diskrediteret, falger det så, -at den  stzrke fortolkning,  som  kan  »vende op og ned  på« alt, som »allerede er på plads« (PU, p. 13), selv blot er endnu en fejllzsning? Jameson  ansker klart  nok  ikke at implicere en sådan konklusioii, og han  må derfor  tilbyde  en  redegsrelse  for,  hvorfor  nogle  specifikke facts ikke er relevante for en historielogik,  hvis essens er dynamisk og tranformationel, som altid  er ved  at skabe en diakronisk orden, som selv vil  bevise overfl~digheden af disse )&gt;uii~ijagtigheder og undladelser.« For at undgå at blive  anklaget for en blot  polemisk  marxisme, en som er  tilfreds  med  at rekonstruere  fortiden  simpelt  hen  som  en funktion af nuvzrende behov, må han anvise en model, som forklarer den dialektiske  enhed  af teori  og  historie.  Derfor  bekrzfter  han,  at

»det menneskelige eventyr&lt;&lt; er ét,  med det resultat, at fortidens ~afgnrende  fordringer«  til  nutiden  fortsztter  inden  for  )&gt;enheden  af  en enkelt stor kollektiv fortzlling« (PU, p.  19); de er &gt;)afgnrende episoder i et  enkelt uhyre,  uafsluttet plot&lt;&lt; (PU, p.20).  På hegelsk  maner må det, sorn  vi  ser i fortiden, således vzre del  af os  selv, i objektiveret skikkelse;  vores  evne  til  at  projicere  odelzgger  ikke  fortiden,  men bringer den, og os, ind  i et objektivt brzndpunkt. Spzndingerne og kampene, som fortiden opregrier, er, i det mindste formelt og strukturelt,  de samme,  som vi  erfarer  nu  og ser påny  gennem analysen  af historien.

Jeg  ved  ikke om Jarneson  ville  bekrzfte denne fortolkning  af hans egen logik  eller  tilbyde  én  eller  anden alternativ forklaring. Men vi kan nu  se, hvorledes  han muligvis har tznkt, at han effektivt havde indregnet »selve metoden i sig selv, sammen med analytikeren« i &gt;&gt;det fznomen,  som  skal  forklares«  (PU, p.47),  uden  at  blive  offer  for relativismeanklager og uden at måtte indrnmme, at han kun appellerer til  nuvzrende konsensus og ikke til sandhed. Denne Iasning, hvis den er en  sådan, synes at befri ham fra det, som altid  er den stnrste angstkilde for enhver marxistisk  kritiker,  som  arbejder i en  periode med  tilsyneladende  sammenbrud  eller  i  det  mindste  midlertidig standsning  i  den  proletariske  revolution:  svzlget  mellem  fortid  og nutid,  analyse  og  praksis  (eller  i  det  mindste  mellem  analytisk  og przskriptiv historie). Jameson synes her at fale, at han har tilbudt en måde at gare begge dele på samme tid ved at finde en ob.jektiv form for  sub-jektiv  praksis.  Men  denne  lnsnings  sårbarhed,  hvis  den  er t z n kt som en losning, bliver tydelig, når den sammenlignes med den

eksemplariske forgznger i Lukács'  skrifter.

Med en overbevisning,  som  nu  åbenlys:  var bundet  til  1920'rnes historiske  begivenheder,  argumenterede  Lukács,  at med  proletariatets magtovertagelse ville er1 klasses szrlige interesser trzde frem som den objektive sandhed i historien som helhed (som kunne ses som en dynamisk udvikling  frem  til  dette punkt). Således ville  det opkommende proletariat  ))se samfundet fra centrum, som en sammenhzngende helhed,« og det ville vzre korrekt m.h.t. hvad det så: »Proletariatets  selvforståelse er  derfor  samtidig  den  objektive  forståelse  af samfundets karakter.«'" Jameson  kan af åbenlyse grunde ikke tilbyde dette argument, men er stadig engageret i at opdage noget, hvorved, som Lukács  formulerede det, »historiens totalitet selv er en  virkelig historisk  kraft.«'4 Lukács'  formel var gennernfnrt hegelsk,  men  den bundede  i  hans opfattelse  af en  reel  bevzgelse  i  den  sociale historie såvel som  i bevidstheden. James»ti's  historie  er virkelig en  litterzr historie, skant han konstant antyder noget, som indfatter den  (»det menneskelige  eventyr«), således at han ender med  et  tekstligt  syndrom, narrativitetens,  som garant for en objektiv kontinuitet  mellem fortid og nutid. Narrativitet som den ))centrale  funktion eller instans i den menneskelige bevidsthed«  (PU, p.13) gar for Jameson,  hvad det opkommende proletariat gjorde for  Lukács. Mens  specifikke fortzllinger således kan komme og gå, forbliver narrativisering den strukturerende energi i den historie, som han beskriver  som »begivenhedernes  uopl~selige form,«  som  »nadvendighed«  (PU, p.  102). Mens man reelt  kun  kan  nzrme  sig  historien  »ved  hjzlp af forudgående (re)tekstualisering« (PU, p.82), så er en sådan retekstualiserings former latent tilstede i os alle.

Hvis Lukács  faktisk er  Jameson's eksemplariske forgznger på dette punkt -og  jeg er på ingen måde den f ~ r s t e til  a t  foreslå, at han er2", så rejser der sig forskellige vanskeligheder ved at oversztte den sociopolitiske  drivkraft  i  History  and  Class  Consciousness  til  litteraturkritikkens formelt mere afgrznsede sfzre. Hvorfor skulle specifikke fortzllinger  principielt  afhznge  af  en  master-fortzlling  snarere  end  af umiddelbare tilfzldigheder? Hvad beviser  eller  bestemmer subsummeringen af disse specifikke fortzllinger inden for narrativiseringens generelle  ramme? De  hegelske  spagelser,  der  kaldes  frem  i  denne model, hvis jeg har forstået den korrekt, må givet vzre sårbare for de udfordringer, der udgår fra såvel poststrukturalismen  som  en ikketotaliserende  marxistisk  eller  materialistisk  analyse.  De antagelser, hvoraf den afhznger, antagelser om en historisk vedvarende strukturerende bevidsthed  indlejret i en immanent eller stadigt evolutionzr serie af kulturelle spzndinger, synes ikke at vzre uden videre i overensstemmelse med de modeller, som Foucault og Macherey har overleveret.  Lukács,  ligesom  Marx  og  Engels  f ~ r ham, havde l ~ s t det hermeneutiske problem ikke ved at referere sig til en autonom analytisk  logik, men ved  at påkalde den erklzrede eksistens af en radikalt -foranderlig verden -en verden i hvilke selve spargsmålene om objektivitet og subjektivitet, analytisk og przskriptiv, ville blive overfl~dige, ikke på grund af en idémzssig  revolution, men på grund af en fuldstzndig omformning af de sociale infrastrukturer, hvoraf idéer i  farste omgang afhznger.  På denne måde var de i stand til  at undgå både utopianisme og nostalgi ved at angive en videnskabelig drivkraft virksom  i  verden  som  sådan. Jameson  har  derimod  kun  den litterzre kritiks mere afgrznsede verden (og i den henseende deler vi alle hans skzbne),  hvis forbindelse med en mere omfattende bevzgelse i historien  m~jsornmeligt  må  bevises  i  stedet  for  blot  totalistisk  at  blive antaget.  Selv  hvis  vi  var  i  stand  til  at rekonstruere  den  historiske fortids  dynamik ved  at afkode det formidlede vidnesbyrd, der ligger latent  i dens forskellige fortzllinger, er der ikke lzngere nogen  klart argumenterbar garanti for en radikalt opkommende ny verden, der vil kunne legitimere przcisionen i disse rekonstruktioner. Derfor griber  man  tilbage  til  narrativiteten,  til  et  princip,  der  befinder  sig  i litteraturen og peger ud på en totalitet, som i bedste fald er litterzr, og som sådan sandsynligvis vil rejse netop de hermeneutiske  sp~rgsmål, som den var bestemt til at udelukke.  Dette indicerer naturligvis ikke nogen utrovzrdighed for  Jameson's vedkommende; det antyder i stedet,  at f o r s ~ ~ e t på  at indbefatte  det  analytiske  og  przskriptive inden for  en enkelt metodologisk  bevzgelse kan vzre at fors~ge for meget, eller at fors~ge det på en usandsynlig  måde.

Hvad der på slående vis  bliver  negeret  i Jameson's  paradigme  er enhver  plads  til  empirisme,  der  generelt  afvises  som  »en  extremt ateoretisk praksis'  illusion« (PU,  p.58). I hans prisvzrdige uvilje mod at give nogen som helst indr~mmelser til,  hvad  han kalder  »vulgzrmaterialisme«  (PU, p.82), er han måske gået for vidt i den modsatte retning,  til  det punkt, hvor ingen empiriske begrznsninger får lov til at forstyrre den teoretiske models autonome klarhed? Må en genuint »ny(&lt; historisme ikke igen se på, hvad der kan menes med materialisme, ikke ved at lade en ekstrem empirisme genopstå, men ved at s ~ g e en metode  ti1 at skelne  (»teoretisk« om  man vil)  mellem  forskellige arter  af  materielle  bestemmeler,  afhzngige  af  typer  og  af,  hvilken kvalitet de tilgzngelige former for vidnesbyrd  har? Er der en l~sning på, hvad  der synes at vzre den altovervzldende overbevisning hos autoriteter  som  de Man og  Derrida, at  der ikke  er nogen  form  for erkendelse affortiden, som ikke er en projektion af nutiden?  Findes der nogen former for vidnesbyrd, som ikke påfmrer os analytisk handlingslammende hermeneutiske zngstelser?  Jameson's svar, så vidt jeg har forstået det, insisterer  på den objektive  kontinuitet  mellem  fortiden og nutiden, idet den pågående klassekamp bliver sat i scene gennem genkendeligt fortrolige  narrativiseringsmodeller.  Denne antagelse af en linezr historie virker bedst,  når den forbliver fjernt fra  nærmere eftersyn af de specifikke forhold i et enkelt ojeblik eller en enkel tekst. Ifslge sine egne begreber genererer den eller redeg~r den ikke for de typer  af enkeltheder,  som litteraturforskere  er  trznet i at respektere og finde frem til. Dens institutionelle virkning risikerer således at blive begrznset  til  noget,  som  kaldes  »den  marxistiske  tilgang«,  et  problem,  som Jameson  selv viste sig at vzre meget  opmzrksom på, da han beklagede sin bogs vzgtning af »den store kollektive historie« på bekostning af den »konkrete historiske  situation.&lt;&lt;'"

Hvordan vil vi endelig bzre os ad med at konfrontere den konkrete historiske  situations  udfordringer  uden at opgive jagten  på de omgi- vende  strukturer, som  interagerer med  eller  bestemmer sådanne situationer? Som jeg  har lovet, vil  mine afsluttende bemzrkninger synes  ret  åbenlyst  undvigende:  at  udarbejde  noget  enkelt  eksempel ligger  et  godt  stykke  ud  over dette essays grznser.  Her tilbyder jeg kun nogle retningsvisere hen mod en historisk metode, som kan blive mere end  blot  en idéhistorie,  mod  en  selvbevidst skeptisk  analytisk praksis, som gar rede for en materialistisk verden, som ikke antages at vzre identisk med eller uadskillelig fra almen ideologi eller diskurs, skrant  dens  data  altid  rnå  placeres-op  imod  eller  inden  for  sådan hypotetisk  generelle  paradigmer. Vi  behraver  ikke  mere vzre bange for at falde tilbage i vulgarmaterialisme, eller empirisme eller humanisme, som -forekommer det mig -er blevet  så grundigt forskudt af de  sidste  tyve  års skrifter,  at  de  ikke  Izngere  er  en  trussel.  Dette betyder  naturligvis  ikke,  at de er forsvundet  fra verden: tvzrtimod, for de kulturelle betingelser, som barer dem, er ikke så radikalt forandret.  Men  inden  for  den  litterzre teoris  begrznsede  sfzre og  så lznge vi  forbliver modtagelige for disse skrifters advarende budskaber,  kan deres absolutistiske retorik anfzgtes uden tab af intellektuel beherskelse. For vi  står nu ansigt  til ansigt med  en  anden ortodoksi, diskursortodoksien, over for hvilken Jameson's komplekst  totaliserede model forbliver et noget  overgeneraliseret alternativ.

Nogle  nyttige  begyndelser  findes  måske  i  de  små og  uafviselige detaljer, som mindst er påvirkelige af hermeneutisk  instabilitet: hogomkostninger og bogforniater, trykoplag, og relationerne mellem forfattere,  udgivere  og  bogtrykkere.  Disse  er  informationskilder,  som traditionelt er blevet overladt til tekstudgivelses- og bibliografispecialiseringerne, rnen  de kan ofte fortzlle os przcist, hvorledes  ideologiske  og  materielle  former  for  pres  kondenseres  i  produktionsmåder. Blandt andre er  Jerome  McGann's arbejder eksemplariske her."  Selv historisk  orienterede  kritikere  fortsztter for  eksempel  med  at skrive om ~Shakespearea  uden  at indoptage  en  fornem  tekstkritisk  traditions vidnesbyrd, som radikalt problematiserer muligheden  af at rekonstruere identiteten af en sådan skikkelse ud fra de trykte kilder. Vi kan heller ikke omgå problemet ved at erklzre den subjektive handlen for irrelevant, eftersom det er åbenlyst, at nogle rneget specifikke handlende havde  deres  fingre  med  i  fremstillingen  af  kvarterne  og folierne  (tilsyneladende  rettet  mod  forskellige  publikumsgrupper). Oprnzrksomhed over for sådanne detaljer skulle grare det umuligt -for  at  tage  et  andet  eksempel -at  tale  om  en  Blake-tekst  og  en Wordsworth-tekst  som  i  nogen  apriorisk  betydning  den  samme  og skulle tjene  til  at indskrznke  trovzrdigheden  af studier, som går til dem ganske enkelt gennem de moderne udsavers falsk  symmetriske

## formater.

Den samme opmzrksomhed  over for  detaljen kan  udstrzkkes til historisk  semantik -hvad  betod  f.eks. ord  som  swine,  tyger,  glory og relieffor 17907ernes  l ~ s e r e ? ~ ~ -og til de usagte ting i teksterne, til de allusioner, som de ikke kommer med, men som man med rimelighed kunne have forventet. Kun detaljeret forskning i kompositionens og publikationsformens -snarere end kontekstens -historiske grundbestanddele kan gengive fortielsen og fortrzngningen deres magt2'. En sådan forskning udgor et alternativ til det, Hans Robert  Jauss kaldte den fremherskende  &gt;&gt;forventningshorisont« hos  et  vzrks Izserskare, idet den tilvejebringer en mere fuldstzendig materialistisk dimension i det skema, som hos Jauss  selv hovedsagelig forbliver fokuseret på de autonome sekvenser i litterzre genrer og rettet imod det, han kalder &gt;&gt;den  historiske  objektivismes  f ~ r d o m m e . « ~ " Alle  disse  og  lignende spnrgsmål krzver et fortolkriingsmzssigt samspil med andre sporgsmål, der kollektivt  producerer et bestemt billede af produktionens og receptionens  felt.  Vi  kommer  ikke  til  at  stå tilbage  med  en  skarpt afgrznset forpligtelse over for det absolut unikke ved  hvad som helst -det er måske mareridtet for enhver nyhistorisme, der i for hOj  grad .  -prnver  at  fjerne  sig  fra  de  uplausibelt  totaliserende  tendenser  i  d e eksisterende teoretiske  traditioner.  Nej, vi  kommer  til  at stå tilbage med  en masse oplysninger, der må vurderes ved  at anticipere (uden dermed  at forudsztte)  opkomsten  af  en  dialektisk  relation  mellem specifikke emner og stnrre strukturer. Fakta om omkostningerne ved bogproduktion og om arten og storrelsen af udgivelser kan ikke tolkes uden  sporgsmål om  lzsepublikummet. Hvordan var  f.eks.  dets forhold til den herskende klasse eller andre klasser? Hvor mange mennesker kan have lzst hver enkelt eksemplar? Hvem kunne overhovedet l z s e  dengang? M z n d  og kvinder? På hvilket  niveau, socialt  og uddannelsesmzssigt? Hvilke andre omstzndigheder formidlede adgangen til  de enkelte tekster? Var der censur? Reklame?

Svarene p5 sådanne sporgsmål vil selvfolgelig variere med den sag, der undersoges, og de vil ofte selv vzre ubestemte. Kilder til lzsefzrdighed, for nu blot at tage et kendt eksempel, er heftigt omstridte og politisk  ladede.  Men  der  er  ikke  noget  i  vejen  for,  at formodninger dannes på grundlag af vor viden om den materielle kontekst, når blot disse formodninger sarnvittighedsfuldt erkender grzenserne for denne viden og ikke holder sig hzvet over berigtigelse eller forkastelse. Det er en vzsentlig  betingelse for analysen, at brugerne af den historiske metode zrligt vedstår, hvad de  ikke ved og hvilken type oplysninger, der kunne modificere grundlaget for deres viden. O m  mange af litteraturens perioder og genrer er der nieget, vi ikke ved, og meget vi måske aldrig  kan  finde  ud  af.  Disse  lakuner  bur  trzde frem  i  analysen,  i stedet for at erstattes af falske totaliteter eller ignoreres af idealistiske rekonstruktioner.

Denne forsigtige begyndelse på en historisk  metode ville ikke vzre ensbetydende  med,  at  de  starre  begivenheder  og  bevzgelser,  som kritikere som Fredric  Jameson  tilbyder, ville blive ignoreret. Effekten ville snarere vzre, at disse kunne verificeres og revideres i forhold til lokalt objektive  oplysninger -fakta om jeg  så må sige.  Muligheden for identifikation  af generelle strukturer skal ikke afvises, men vi skal -teste  disse  strukturer på  en måde,  der fnrst  og fremmest, i  Michel Foucaults ånd, formerer differenser, men med en stlarre forskellighed af kildetyper end Foucault selv plejede at stade på. Det mest positive vi  kan  gare  er  at lande  ved  en  model  af  fortiden,  der  ikke  er  en moriolitisk  problematik, enten som et hjernespind, der er en projektion  af  nutiden,  eller  som  en  analytisk  reificeret  totalitet.  Betragt f.eks. blot, hvad der sker, når man erstatter ordet kultur med subkultur.  Straks forsvinder  den  megalit,  som dannes af det normative og altdominerende historiske  paradigme; vi  ser  i stedet en  verden, der består af en kompleks  samling af interesser og partier,  der hver  iszr kzmper for  at gare  sig gzldende  som  kulturen  (eller  ej,  måske).31 Differenser genindfixes dér,  hvor den Iitterzre kritik  alt for ofte har stillet sig tilfreds med  at forestille sig identiteter. Dette betyder  ikke, at  der  dermed  ikke  eksisterer  dominerende  strukturer:  tvxrtimod. Men det kan hjxlpe os med at fastholde en model af en fortid, hvor bestemte valg kom til syne, prxgede af bestemte konflikter og alliancer. Dette er  ikke  en dyrkelse  af pluralismen  og forskelligheden som trosanliggende,  men en erkendelse af den rolle, materielle uligheder spiller for dannelsen af social bevidsthed og Iasningen af social konflikt. Kulturer bliver  til som et resultat af konkurrerende eller koopererende  subkulturer; sådan ser det  i hvert  fald  ud  i  de fleste  af de samfund i den vestlige verden, hvis litteraturer  vi  mest studerer.

Den samme forpligtelse på partikularitet og differens, der har styret  det, jeg  indtil  nu  har  sagt om tekster  og  tilharere,  må også udstrzkkes til subjektivitens jo  så omstridte kategori, en starrelse, som de sene 1960'eres kritikere, hvad enten de kom fra venstre, hajre eller midten, med foreriede krzfter udsatte for en udholdende bestormning og efter  manges opfattelse også fuldstxndig  tilintetgarelse. Det, der skal genoptages i den historiske analyse, er naturligvis ikke den traditionelle humanistiske idé  om en subjektivitet funderet i den fri vilje og i  samvittigheden  og meget  lidt  andet.  I  stedet kan  subjektivitet nu tznkes som bestående af både idiosynkrasi og intersubjektivitet. Idiosynkrasien  er noget  szrligt  for  hver  enkelt  individ  og rummer  ikke blot  viljen  og valget,  men også en genetisk  unik  konstitution af den slags,  som  vi  endnu  nzppe  er  begyndt  at  forstå, men  som vi  ikke desto mindre må regne med. Således betragtet må idiosynkrasi forstas  som  delvis  dannet  af  bevidste  beslutningstagende  evner,  der hverken må ignoreres eller beskrives  som metafysisk primzre. Intersubjektivitet  betegner  det, som ikke  er szrligt  for  hver  enkelt -de generelle determinationer i den subjektive adfzrd. Distinktionen kan vzre et spiargsmål om grad eller kronologi snarere end art, men den er  ikke  desto  mindre  nyttig,  og  alt  efter  tid  og  sted  kan  forskellige mennesker  anvende den på forskellige måder. F.eks.  gjorde Derrida og Foucault massive krav gzldende på intersubjektivitetens  primat, hvadenten det nu var inden for sproget eller diskursen; og Althusser .  -gjorde tilsvarende krav gxldende for ideologiens magt. i isse ekstreme synspunkter var uden tvivl terapeutiske alternativer til en humanistisk tradition, men de forekommer mig ikke at tilfredsstille kravene til  en  omhyggelig  analytisk  metode.  Subjektivitet  må man  snarere forestille  sig  som  madestedet  for  bestemte  (om  ikke  altid  synlige) krzfter, der tvinger os til at trzffe beslutninger  på en akse,  hvis ene pol er relativt fri, mens den anden er stzrkt bunden. Hverken den frie vilje  eller  historisk  automatik,  taget  for  sig, fungerer  som adzkvate forklaringer på specifikke handlinger  (herunder iszr sproghandlinger). Detaljeret opmzrksomhed på det przcise szt af krzfter, der er aktive i det ojeblik, hvor skrivehandlingen finder sted, vil nxsten altid producere  komplekse  forklaringer.  Når vi  bryder  »historien«  ned  i dens lokalt  konstituerende  momenter, sådan som vi  giar, når vi  ikke bare taler om »den franske revolution« som kontekst for en bestemt zngstelse hos Wordsworth, men taler om det umiddelbare billede af engelsk-franske relationer i f.eks. 1798 (og videre ned til den bestemte -måned, den bestemte dag), så er vi også niadt til at udforske momentet fra subjektets synsvinkel, sådan som det oplevede bestemte steder på bestemte tidspunkter. F.eks. skrev forfatteren til »Simon Lee« ikke kun i et  åndeligt klima przget  af generel f~lsomhed over for relationerne mellem  herre og tjener, arbejde og fritid, velgiarenhed  og underst~ttelse; han levede også på et bestemt  sted med  bestemte  forpagtningsbetingelser  og oplevede  her visse  kendte skikkelser blandt naboer og gzster.32 De partikulzre detaljer udelukker ikke starre mianstre,  sådan som  det  ville  vzre  tilfzldet  i  en  rigid  empirisme,  men erkendes i et  samspil med  disse  stiarre  mianstre.  Og tilfzldige  sammentrzf kan akiaje, fortrznge eller omdanne selv det stxrkeste ideologiske pres.

Hvis  vi  lader  os  lede  af  en  historisk  metode,  der  bygger  på  de beskrevne procedurer, tror jeg,  at vi kan begynde at tage afsked med den subkulturelle konsensus, der styrer spektret af kritikere fra Derrida til Jameson;  en konsensus, der fastholder fortidens hermeneutiske ustabilitet  som objekt for  analytisk opmzrksomhed, enten i form af direkte skepticisme  (Derrida og de Man) eller i form af en benzgtelse af muligheden  for at komme om  bagved  diskursens overflade  (Foucault) eller i form  af forslag om uplausible  total-forklaringer på den objektive kontinuitet  (Jameson). Fzlles for alle disse modeller er, at vor viden om fortiden her optrzder, som om den var et hele, som om der ikke var noget  alternativ  til  enten  fuldstzndig selvsikkerhed  (al information  er objektiv) eller fuldstzndig agnosticisme  (al information er projiceret  eller udifferentieret). Den fremgangsmåde, som her er foreslået, og  som af en  eller  anden  grund er langt mere populzr blandt faghistorikere end blandt litterater, der bruger termen )&gt;historie«, rummer en påstand og et forslag. Den haevder, at nogle kildetyper er mere verificerbart objektive end andre, og den foreslår et skema, der sikrer opmzrksomhed på forskellene mellem kildetyper. Det historiske  moment  ved  enhver  tekst  vil  sandsynligvis  aldrig  blive fuldstzndig kendt (men forblive åbent for udvidelse og kvalificering), da visse afgurende detaljer vil vzre usikre  eller utilgzngelige:  nogle fortolkningsniveauer vil sandsynligvis (og måske uundgieligt) forblive ikke-objektive. Men kun en metode baseret på materialistiske forsrag kan danne grundlag for rekonstruktionen af en mulig helhed; kun en materialistisk procedure  (der, som vi har set, har et meget  bredt potentiale  og  styrer  forskellige  slags  enkelttrzk)  kan  producere  det kildemateriale,  der  er  uomgzngeligt  for  et  hvert  seriust  akademisk projekt. Den truisme, at kildemateriale af denne art er blevet ignoreret  og  igen  vil  blive  det,  beviser  ikke,  at  relativismen  er  teoretisk uundgåelig, men demonstrerer snarere den subkulturelle overtalelses eller  modes  magt." Hvis jeg  ikke teoretisk  kan  argumentere  for  en gyldig  hermeneutisk  uskyld,  kan jeg  i  hvert  fald  opstille  praktiske procedurer  for  en  skelnen  mellem  arter  og grader  af  ubestemthed. Dermed kan historisk kritik inden for åbenbare grzenser vzre kumulativ  og  progressiv.  Den  kan  også  undgå  de  ekstreme  krav  fra  en diskurs-analyse, der enten antager, at der overhovedet ikke eksisterer nogen beskrivelig relation mellem diskursive systemer og en materiel basis, eller antager en lige så uplausibel simpel spejlrelation inden fcr en  enkelt  totalitet.  Leon  Trotsky  skelnede  mellem  materialisme  og idealisme ud fra deres respektive vzgtning af helhed og del. Materialisten  srager  altid  helheden,  men  må ved  virkningen  af  hqjst  komplekse formidlinger; idealisten ser kun en &gt;&gt;krydsning eller en kombination og et samspil mellem visse uafhzngige principper -religirase, politiske, juridiske,  zstetiske  og  etiske  substanser,  der finder  deres Taget for pålyderide vil Foucaults metode tendere til at fare os over i denne form for idealisme. Samtidig med at vi undgår denne vej, må vi imidlertid modstå et ligeså magt- oprindelse og forklaring i sig selv.«34 fuldt pres hen imod den simple totalitet.

## IV

Dette essay har focuseret bredt analytisk snarere end przskriptiv historie.  Men  genåbningen for objektivitet  som  en  afgarende, basal og indledende del af den analytiske histories projekt virker også fornyende ind på vores opfattelse af przskriptiv historie, vort syn på den nutidige og fremtidige verden. Vort billede af nutiden vil også fornyes,  hvis  det  er  muligt  at  tznke  ud  over  os  selv  og  opdage  mere  i fortiden  end  et  monolitisk  begreb  om anderledeshed eller  en lige  så udifferentieret  projektion  af identitet; hvis  det  er  muligt  at  udforske de valgmuligheder,  som Derrida skimtede men ikke kunne gå videre med. Så er det hverken en organisk vzkst inden for en pseudo-hegeliansk  totalitet  eller  en  usammenhzngende  montage  af postmoderne stumper og stykker. Hvis vi afviser  begge yderligheder  som fostre af teori  og  retorik  snarere  end  af  historiske  studier,  vil  vi  i stedet  for enten et altomfattende menneskeligt eventyr eller en akkumulation af -periodernes  ustyrlige  dzmoner  se  et  komplekst  system  dannet  af spzndinger mellem frembrydende og residuale subkulturer -for  nu igen  at  bruge  Raymond  Williams'  begreber -hvor  partikulzre  og verificerbare  uligheder  på magtens og reproduktionens område indgår i kombinatio~ier med kontingenser og redundanser, både på individets og omgivelsernes plan. En konsekvens af denne vzgtning kunne f.eks. vzre en mere selvbevidst  brug af den »kulturelle« deterniiliations vokabular. Hvis vi onsker at undskylde vores forskellige synder med påstanden om, at vi uundgåeligt opererer inden for en racistisk, sexistisk eller imperialistisk (vzlg  selv) »kultur«, giver vi så ikke efter  for  den  uanalyserede  totalitets  retorik? Er  det  så ikke  snarere konveniensen  end den historiske  uundgåelighed, vi bajer os for, i og med  at  vi  miskender  eksistensen  af  antagonistiske  subkulturer  og deres krav til os? En specifikation af disse subkulturer ligger uden for dette essays rammer, og derfor er der (som  jeg allerede har vzret inde på) ikke skrevet noget om feminismen, uden tvivl den mest umiddelbare  udfordriiig  til  de akademiske  traditioner.  Denne  specifikation kan imidlertid kun fremmes af en analytisk historie, der tzller kannet blandt sine forskningsobjekter. Der er for mig at se intet, der a priori skulle hindre praktiseringen  af en sådan historie; stringent skepticis- me  m.h.t.  arten  af de historiske  prztentioner  kan  sagtens eksistere side om side med  en absolut forpligtelse på historiske  metoder. Men alt  dette  har  nogle  skrzmmende  konsekvenser  for  »professionen«, bl.a. den ikke ubetydelige konsekvens, at vi må forske mere og publicere mindre, hvis vi vil forsage at blive historikere. Presset og påvirkningen  fra arbejdsstedet er szrdeles stort. Men skal vi give efter, så lad  os  gare  det  selvbevidst  uden  at  foregive,  at  indfarelsen  af  en historisk metode som den her skitserede er umulig af filosofiske eller metodologiske grunde. Og lad os farst og fremmest afvise den trast, der ligger i en »tilbagevenden« til historien, og i stedet spekulere over alle årsagerne til,  at vi  endnu ikke er nået derhen.

## Noter

1. Vi bliver af Hayden White (»Historical Pluralism«, Critical Iriquiy 12, Spring 1986, pp.48093), med rette advaret mod vores tendens til i »historien« at se et veletableret alternativ til litteraturkritikkens  usikkerheder.  [Den engelske teksts  'literary criticism' oversnttes her og fremover til 'litteraturkritik',  idet  det er  vanskeligt  at udmante det engelske fzllesbegreb i den på dansk mulige skelnen  mellem  'litterzr kritik',  'litteraturforskning' og- 'litteraturvidenskab'. O.a.]
2. Paul de Man: Blindnesr  and Imight:  Essays in the Rhetoric of Contemporav Criticism, 2. reviderede udgave, Minneapolis  1983, p. 1 8; herefter forkortet B. For en fin redegsrelse for sammenhzngene og ambitionerne i de Man's bestrabelse på streng afgrznsning se Frank Lentricchia: After  the New  Criticism, Chicago  1980, pp.282-317.
3. De Man: Allegories  of Reading:  Figural Language  in Rousseau, Nietzsche, and Prourt, New Haven, Conn.  1979, pp.4, 79.
4. Stephano  Rosso,  »An  Interview  with  Paul  de  Man«, Critical  hquiry 12,  Summer  1986: pp.789,  789,  790.
5.  Jacques  Derrida: Of  Grammatolopy, oversat  af  Gayatri  Chakravorty  Spivak,  Baltimore, 1976, p.158; herefter  forkortet  G.  [I dette og de falgende franske og senere  tyske  vzrker henvises  til  og  overszttes  fra  de nnvnte engelske  udgaver.  Tiden  har ikke  tilladt lokalisering  af  de  pågzldende  citater  og henvisning  til  d e  franske,  tyske  og  danske  udgaver  af teksterne.  O.a.]
6. Derrida: Writirtg  and  Difference, oversat  af  Alari  Bass,  Chicago  1978, pp.280-81;  herefter forkortet WD.
7. Se  de  Man:  »The  Rhetoric  of  Blindness:  Jacques  Derrida's Reading  of  Rousseau,~ B, pp. 102-41.
8. I Memoires: for  Paul  de  Man (oversat af Cecile Lindsay, Jonathan  Culler,  Eduardo Cadava, New York  1986, pp.  125-32) diskuterer  Derrida meningsforskellen omkring Rousseau uden at  tage  stilling.  Han  accepterer  også  de  Man's  politik  som  skeptisk  hinsides  »hnjres  og venstres  akadernismer«,  hinsides  »den  konservatisme,  som  apolitiske  traditionalister  og aktivister har til fzlles« (Memoires, p.142). Derrida har ikke den idé,  at aktivister, som ikke er bundet  til  en  tro på er] umiddelbar refereiitialitet,  kunne finde de Man irrelevant.
9. At der fandtes et sådant potentiale i  fransk poststrukturalistisk  tanke indiceres af hvad der måske er den mest  glimrende af »mindst  kendte«  bciger fra  1970'erne, Anthony Wilden's System  and Stnrcture:  Essays  in  Communication and  Exchange. London  1972.

10. Derrida: Margim ofPhilusophy, ovei-sat af Alan  Bass, Cliicago  1982, p. 113.
11. Ibid., p.135.
12. Se Dei-rida: Gla.r, oversat  afJohn  P.  Lealry, Jr.  and  Richard  Rand, Liricoln,  Nebr.  1986.
13. Se  Martin Jay: Marxisrn  and  Tofalitv:  The  Aduentures  o f a   Concept -from  L u k á o   to  Habermas, Berkeley  and  Los Aiigeles  1984.
14. Michel Foucault: The Arrhaeolog of Knouiledge, oversat af A.M. Sheridan Smith, 1969, New York  1972, pp.108, 203; herefter forkortet il. For en kritisk  redegmelse  for kontinuitetex-ne mellem  Derrida og Foucault sc Edward  Said: nCriticism  Between Culture and Systcrn,~ The Iliirld,  the  Text,  and  the  Crilic, Cambridge, htass.  1983, pp.1781225.
15. Lentriccliia: Aj k r   the New  Critici~m, p.197.
16. Lentriccliia  (ibid., pp.199/210)  argumenterer for en udvikling i Foucault's  tanker «m dette emne, hvorved  »geneaologi«-modellen komnier  til  at give  et mere  fleksibelt  og  analytisk paradigme  til at beskrive  forandring. Se også, mere  skeptisk, Nancy Fraser: nFoucault on Modern Power: Empirical  Insights and Normative Confusions,&lt;&lt; Praxis Inlernational 1, 1981, pp.272-87.
17. Louis Althusser:  »A  Letter  ori Art in Reply  tci André  D a s p r e , ~ Lenin and Philosophy and  Other Essays, oversat  af  Ben  Brewster,  New York  1971, pp.221-27.
18. Pierre  Macherey: A Theov oflzferary Prodi~clion, oversat  af  Geoffrey  Wall,  London  1978, p.39.
19. Ibid., p.115.
20. Terry  Eagletori  argumrnterer for,  at kritikkeris  opgave nikke  er at studere  de  ideologiske formationcrs lovmzssigheder, nirn  lovmassighederrie  i produktionen af ideologiske diskurser  som  litteratur« (Criticism and  Ideolociy:  A  Stildy  In  Marxtrt  Literacy  Theory, 1976, Londori 1978, p.97.) J e g   er skeptisk såvel over for den implikation, at drr ikke kan sigcs noget  oni en ikke-ideologisk materiel  basis, som over tor  deri idé,  at det er et s z t  af lovmzssighcder, der vil  fremkomme gcnnem ct sådant studium.
21. Fredric Jamcson: 7%.r  Polilical  (Jncontcious:  Narraliue  as  a  Soczallv  Sjmbolic Arl, Ithaca. N.Y., 1981, p.97; herefter forkortet PU. Se også Mikhail Bakhtin: Rabelais and His  World, ovcrsat af Helerir  Iswolsky,  1968, Blooniingtoii, Ind.  1984.
22. Dettc minder om ikke blot  Foucault ( A , p.114), men ogsi om Fernand  Braudel: On Histocy, oversat  af Sarah Matthews, Chicago  1980, p.3.
23. Georg 1,ukacs: History and  Class Consciou.rness:  Studies  in ,ifarxist  Dialrrtirs, oversat af Kodnry Livingstone, Canihridge,  Mass.  197  1, pp.69, 149.
24.  Ibid., p.152.
25. Se f.eks. Eaglcton: Agailzst  the  Grairi:  Ersays 197.F-1985, London  1986, p.58.
26. Janiesoii:  »Interview,« Diacriltr', Fall  1982, p.79.
27. Se f.eks.  Jerome  McGann: »Keats and thc Historical  Method i11 1,iterary Criticism,« M L N 94,  Dec.  1979,  pp.988-1032,  og  nThc  Text,  the  P«t:ni, and  the  Problem  of  Historical Meth»d.« Neu,  Liter(iry  History 12,  Wintrr 1981,  pp.269-88  blandt  mange  andrt: essays. McGaiins  arbejde er iszr betydningsfiildt ved  at forsta bchovrt  for  at afdzkke en &gt;&gt;historie«, som forklarer  både przcise enkeltheder og generelle strukturer, s i   vel  som de former, hvorigennem  de ovcrleveres  til os.  Ekscniplrr på andrr paradigmer  og forliiberc omfattrr Ian P.watt: The Rise  ofthe Nooel:  Sludies  in D G e ,  Richardson  and fieldin,g, London  1957, iszr kap. 2; Williani Charvat: Literarv  Publishing  in America, 1790-1850, Philadelphia  1959, og The Profession  ofAuthorrhip  in Anterica, 1800-1870: The Pupers  of M'illtarn Charual. udgivet af Matthew J. Bruccoli,  Columbus,  Ohio  1968. Nyere  cksemplcr  omfattcr  Lee  Ericksun:  »The Poet's Corner: T h r  Impact of Technological Changes in  Printin: on English Poetry, 18001850,« E L H 52  (\Vinter  1985), pp.893-911, og  N.N.Feltrs: Mudes  of Produclion  uf  Vielorian Nouels, Chirago  1986.
28. .Yi2~int. blev ;~fEdmund Burke Wort berilmt som epitet tor det brede folk. Om ty~Fer, sr Ronald Paulsoii: re pres er il at ion.^  ofRei~(i1ulion 178!)-1820, Ncw  flaven,  Conn.  1983, pp.  88-1  10; om glov, se  Marjoric  1,evinson: Word.\ipiorth 'J Greal Period  Porms:  Four  Es.rays, Camhridge  1986, pp.  80-100;  om relirJ se  David  Simpson: WordswofhS Historical  Imaginafiun:  The  Poetry (?f Displacement, London  1987, PI).  175-82.

## Elektronisk version af artikel i KK 64. Forlaget Medusa 1989.

29. Se  f.eks.  den  vigtiae  model  i .J»hri  E. Jordan: Why the  'Lyrit.al Rallacis?: The Back,ground, Writing and  Clrarat-ler o f  Wordswort/r'.r 1798 Lyrical  Ballads,  Berkeley  and I,os  Angeles  1976, der beskriver  de koriventionellc poetiske  emner i  1798, soni Wordsworth og Coleridge ikke anråbte.
30. Haris  Robert  Jauss:  »Literar)  History  as  a  Ch~illeri~e to  Literary  Theoi-y&lt;&lt;, Toti!ard  an ilesthrlic. o f   Reception, oversat  af' Timothy  Bahti, 'Tlieory and  History  of Literature, vol.  2, Miiineapolis 1982, pp. 3-+5.,Jauss  er primaert  interesseret i lzsningens og arialysens histori--  -citet snarere end i sp~rgsm5let om, hvordan der-  sikres et rimeligt ohjcktivitetsniveau m.h.t. de omstamdigheder, hvorunder teksterne er produccret.
31.  Jeg  trxkkei- her  på den vigtige  arguiiieritatiori  hos  Raymond  Williams i hans Marxism arid Literature, Oxford  1977, pp.  121-27. Williams' bidrag til denne debat er ganske overordentlig  betydnirigsfuldt,  iiien  dets  forpligtelse  p i  et  enkelt  sprog og  teoretisk  sclvudviskende argumenter- har uden  tvivl skygget  for denne betydiiing.
32. Se Simpson: Wordsi~orth's Hirtorical  Imagination, pp.  1.19-59.
33. Siledes  forekommer  Stanley  1:isli mig  at  ignorei-e de  mest  (~verbevisende  Ixsningci.  af Blake's &gt;&gt;The Tyger«, nciiilig  Paulsons og Kathlreii  Raine's, for  at han  desto lettere  kaii ai-gumentere for sili sag om, at  digtet  kan udsaettes  for en  uafqrunset geriskrivni~ig af dets lasere. Se Fish: Is  There a  Tex/ in  This  Class?  Tht. Authorzty  o f  Intprpr~tioe  Commimzties, Cambridge,  Mass.,  1980, p.340.
34. Leon Trotsky: Litpralurt,  and  Reuoli~tion, oversat  af  Rose Strunsky, Ann Arbor, Mich.,  1960, p.182.