Processioner: Indledning
Forfattere: Hans J. Lundager Jensen
Tidsskrift: rvt (2017-06-15)

## Processioner: Indledning

HANS J. LUNDAGER JENSEN

ENGLISH ABSTRACT: The  introduction  to  this  thematic  issue  of  Religionsvidenskabeligt  Tidsskrift  provides  an  overview  of  contemporary  lexical  discussions  of  and explications  of  processions,  a  discussion  of  reasons  for  a  certain  tendency  to  forget about  processions  and  a  consideration  of  processions  in  relation  to  basic  theories  of ritual.

DANSK RESUME: Indledningen  til  dette  temanummer  af  Religionsvidenskabeligt Tidsskrift giver en oversigt over nutidige leksikale redegørelser for og overvejelser over definitioner af fænomenet procession, drøfter årsager til religionsvidenskabens 'processionsglemsel' og placerer processioner i forhold til grundlæggende ritualteori.

KEYWORDS: processions; archaic religion; Ronald L. Grimes; Bernhard Lang; Annemarie Gronover; Emile Durkheim; Roy A. Rappaport; Rudolf Otto.

Den religionshistoriske  forskningsenhed ved Afdeling for Religionsvidenskab ved Aarhus Universitet  har  arbejdet  med  emnet  processioner  i  tre  omgange.  Først  afholdt vi i efteråret 2015 et forløb om processioner som religiøst fænomen. Forløbet bestod i fremlæggelser af erfaringer og tanker om emnet, primært ud fra deltagernes  kompetencer  inden  for  deres  forskellige  historiske  og  regionale  fagområder. Dernæst samlede vi bidrag sammen til mundtlige fremlæggelser og korte diskussioner på et ét-dages seminar i december 2016. Og endelig publiceres hermed et større antal af disse bidrag i form af artiklerne i dette temanummer.

Baggrunden for dette initiativ var en fornemmelse af et misforhold imellem på en ene side processioners reelle betydning i religionshistorien, herunder også i aktuelle religioner, og på den anden side den ringe plads de hidtil har indtaget i gængse religionsfænomenologiske  og  religionshistoriske  fremstillinger.  Processioner  forekommer på tværs af skel imellem religioner; og de forekommer i nutiden, som de har forekommet i flere tusind år - og så er fænomenet sandsynligvis meget ældre endnu. På den ene side har vi at gøre med undertiden stærkt spektakulære begivenheder der nærmest af sig selv tiltrækker opmærksomhed og interesse. Men på den  anden  side  har  de  ikke  i  den  religionsvidenskabelige  forskning  haft  en  opmærksomhed som svarer til det der kan være deres reelle betydning. Alle forbinder noget med offer, helligsteder, myter, tabu, shamaner og initiationsritualer - og det er nemt at komme på ikke kun empiriske og historiske eksempler, men også på sofistikeret  teoridannelse.  Men  måske  har  processioner  været  -  og  er  endnu  -  lige  så vigtige? Med dette temanummer har vi den ambition at etablere processioner som et proto-typisk religiøst fænomen, en obligatorisk del af enhver religionsfænomenologi (og gennemgange deraf!) - et fænomen som ikke hører til religionernes yderkanter, men til deres kerne.

Uden tvivl er den relative betydning af processioner i enkelte religioner eller disses historiske skikkelser ikke den samme. Og hvis det er rimeligt at tale om en slags 'processions-glemsel',  kan  denne  formentlig  delvis  forklares  med  en  'processionssvaghed' i de protestantiske kristendomsformer. Det er disse der direkte eller indirekte har været en baggrund og omverden for religionsvidenskaben som akademisk felt - positivt eller negativt - som erklæret positivt udgangspunkt for en interesse i religion i mange former (som fx Rudolf Otto) eller som erklæret negativt udgangspunkt  for  samme  interesse  (fx  James  George  Frazer).  Protestantiske  kristendomsformer har præget generelle forventninger til religion, eller til autentisk, 'rigtig' religion, både hos forskere og i en bredere vestlig offentlighed, i retning af at det centralt religiøse skulle findes i meddelelser, belæringer, principper, trosforestillinger, alt det der i en deskriptiv betydning af ordet kan kaldes 'teologi'. Sådanne forventninger til hvad religion var, indebar en samtidig marginalisering af 'praksis', altså handlinger. Ritualer og livsførelsesprincipper måtte afledes af trosforestillinger; de blev ikke af disse forskere anset som sideordnede med eller endda primære i forhold til forestillinger.

Modpolen til en sådan skævhed er velkendt og veletableret i religionsforskningens historie: Den praksis-orienterede, der udsprang af Robertson Smiths Lectures on the  Religion  of  the  Semites (1894),  og  som  fik  et  monument  i  Durkheims Les  formes élémentaires de la vie religieuse (1912). Her var det ikke i forestillinger, men i handlinger, man skulle søge de mest fundamentale religiøse fænomener. Men, måske fordi religionsforskningen generelt fortsat havde fokus på tekstligt formidlede informationer. blev det bestemte typer af praksis, der tiltrak sig opmærksomheden, i særdeleshed ofringer og, senere, initiationer.

Der kan være endnu en grund til at processioner er blevet overset som et (muligt!) centralt religiøst fænomen. Selv om processioner er prominent til stede i mange  nutidige  religionsformer  (og  i  sekulære  offentlige  skikkelser,  uden  relation  til etablerede  religionsformer  i  nutiden),  virker  de  ofte  fortidige,  som  'survivals'  fra tidligere religionsformer. Det er ikke svært i en romersk-katolsk procession med en lokal helgen-statue eller i en indisk procession med et lokalt gudebillede at genkende en tilsvarende procession fra oldtidens Egypten eller Grækenland. En artikel af Daniel Overmyer fra 1997 om processioner med hhv. lokale kinesiske guddomme og  kristne  helgener  i  Europa  giver  instruktive  og  inspirerende  eksempler.  Han nævner desuden at processioner af den type han beskriver, bør anses for eksempler på hvordan religioner, der ikke er historisk forbundne, udvikler former der relaterer sig til behov der gives i før-moderne agerbrugsbaserede samfund'. 1

Dette umiddelbare indtryk er uden tvivl rigtigt. En mere præcis bestemmelse af den type religion hvor man kan antage at processioner har fået en særlig prominent plads, vil være arkaiske religioner (if. Robert Bellahs historiske religionstypologi 2 ), dvs. den type religion som fungerede sammen med og som var med til at skabe de tidligste statslige samfund med deres byer, kongedømmer, udførlige offer-ritualer, monumentalbyggerier, præstelige funktionærer og himmelske guder i (nogenlunde) systematiserede panteon'er - i hvert fald er det den type processioner som Overmyer  tænkte  på,  hvor  hellige  genstande  præsenteres  for  en  større  skare  af  tilskuere. Arkaisk  religion  har  imidlertid  en  dobbelthed  i  religionsforskningen.  På  den  ene side er den på mange måder velbelyst. På den anden side er arkaiske religioner oftest blevet beskrevet som kulturelle isolater af specialister veludrustet med en stor (og for mere komparativt indstillede religionsforskere intimiderende) kompetence i de enkelte religioners arkæologiske, sproglige og historiske forhold, men uden større interesse for, endsige indsigt i, religionstyper og generelle religiøse forhold.

Endelig kan man som den tredje grund nævne at der har været en tilbøjelighed i religionsvidenskaben til at hente de basale religionsfænomenologiske temaer i antropologiske, snarere end i religionshistoriske sammenhænge, dvs. i religion i små samfund, snarere end i store samfund, hvor religionen skulle engagere tusindvis af mennesker samtidig. Ofringer kan selvfølgelig godt gennemføres på  vegne  af store mængder af mennesker. Men det er tvivlsomt hvor mange mennesker der faktisk kan have overværet et offerritual (for ikke at tale om hvor stor en rækkevidde en gennemført potlatch kan have haft - for nu at nævne et fænomen der formentlig vil få  langt  flere  hits  end  processioner  i  en  oversigt  over  hvad  religionsforskere  og  tænkere  har  betragtet  som  vigtigt  og  interessant).  Processioner  er  under  alle  omstændigheder en form for massekommunikation, og det er nok umiddelbart plausibelt at antage at den mest elementære form for kommunikation af hellige genstandes og store og mindre guders navne, udseende, identitet og betydning i større bysamfund har været netop igennem processioner.

Men hvad skal man forstå ved 'procession'? I drøftelserne af processioner er vi gået pragmatisk ud fra to lettilgængelige leksikon-definitioner. Den ene er af Ronald L. Grimes i Encyclopedia of Religion (fra  førsteudgaven 1985). Grimes definerer procession som 'en gruppes lineært ordnede, højtidelige bevægelser igennem et forudindrettet rum [der menes: i et by-rum eller ad forberedte ruter i et landskab, HJLJ] til en kendt destination for at bevidne, bære en værdifuld genstand, udføre et ritual, opfylde  et  løfte,  opnå  en  fortjeneste  eller  besøge  et  helligsted'. 3   Igennem  Grimes'

11 'My thesis is that the similarities manifested by these originally different cults indicate a convergence of beliefs and customs based on the needs of pre-modern agricultural village life' (Overmyer 1997, 216).

2 Jf. Bellah 1964, 364-365; 2011, 210-264.

3 'the linearly ordered, solemn movement of a group through chartered space to a known destination  to  give  witness,  bear  an  esteemed  object,  perform  a  rite,  fulfill  a  vow,  gain  merit,  or  visit  a shrine' (Grimes 2005, 7416).

beskrivelse får man et indtryk af vanskelighederne ved at forsøge sig med en mere præcis definition af hvad en procession er. På den ene side giver det umiddelbart god  mening  at  isolere  et  sæt  af  fænomener  såsom  (Grimes'  eksempler)  offentlig transport af guddomme under den babyloniske akitu-fest, romersk-katolsk frembæring af en hostie ved et Corpus Christi-optog, og fremvisning af erobrede skatte ved et  antik-romersk  triumfindtog,  og  sætte  dem  i  kontrast  til  beslægtede,  men  ikke identiske fænomener. På den anden side er overgangene i praksis flydende. Parader og militære marcher er if. Grimes 'ekspansive og celebrerende' hhv. 'martialske og aggressive', og typisk hurtige, mens processioner (vi bør nok forstå: som et særlig religiøst fænomen) er højtidelige eller meditative og typisk langsomme. Deltagelse i processioner er mere begrænset, parader mere åbne; men processioner kan i denne henseende have en tendens til at forvandle sig til parader. Kapløb, der også kan være ritualiserede lige som processioner, er agonistiske, dvs. beregnet på at etablere en forskel  imellem  deltagerne,  mens  processionernes  deltagere  ankommer  samtidigt eller  på  et  forhånd  aftalte  tidspunkt.  Processioners  ankomststed  er  kendt  på  forhånd, i modsætning til fx ritualiseret jagt. Processioner har et  ankomststed, i modsætning til ritualiseret dans. Det rum, processionen bevæger sig igennem, er forberedt i forvejen, i modsætning til pilgrimsvandring, der går igennem landskaber der ikke behøver at være kendt i forvejen af deltagerne. I modsætning til andre ritualiserede handlinger som initiationsritualer eller ofringer, som normalt har et erklæret formål, vil processioner antageligt finde sted uden at deltagerne har en præcis forestilling om noget bestemt formål. Men fremvisningen af en hellig genstand igennem en  procession  bekræfter  genstandens  'hellighed',  altså  dens  særlige  status  som  en tabu-omgivet magt- og energikilde, og det sæt af symbolske værdier, der måtte være associeret med den.

Grimes' beskrivelser, som her er gengivet i stærkt forkortet form, viser et generelt problem med religionsfænomenologske kategorier. Som med andre centrale begreber i religionsvidenskaben (begyndende med selve begrebet 'religion'!) ser man sig uundgåeligt placeret i et dilemma imellem en dagligsproglig og derfor uundgåelig løs eller flydende forståelse af et begreb og en foreslået fagspecifik terminologi. Erfaringsmæssigt kan det være noget nært umuligt at opnå konsensus om en fagterminologi, fordi dagligsproglige forståelser bevidst eller ubevidst ustandselig interfererer,  eller  fordi  en  dagligsproglig  nuance  passer  bedre  til  en  given religions  eller kulturs udgave af et fænomen end til en anden religions eller kulturs. Her vil det nok  være  mere  fremkommeligt  at  anlægge  en  'nominalistisk'  tilgang  og  gøre  det klart  at  definitionsdiskussioner  angår  den  mest  formålstjenlige  terminologi.  Det drejer sig altså ikke om hvad processioner er ,  men om hvad ordet procession med fordel  kan  foreslås at  betyde .  En  sådan  mindre  dogmatisk-insisterende  indstilling kan måske formidle imellem fagterminologiens indbyggede trang til digitale differentieringer og virkelighedens analogiske kontinuerlighed, altså mellem en urealistisk klarhed og en realistisk uklarhed.

Den anden leksikale forklaring, som har været udgangspunkt for diskussionerne, er Bernhard Langs artikel 'Processions' i Religions Past and Present fra 2015, 4  der er delt i en religionsvidenskabelig og en kristen-liturgisk del. I den liturgiske del defineres procession, af latinsk processio ,  'at  gå fremad', kortfattet som 'en rituel bevægelse i moderat hastighed'. 5  Vægten i den generelle del ligger ikke på en definition eller en afgrænsning fra beslægtede fænomener, men på at skelne fire grundtyper. Funktionelle processioner,  som  er  de  mest  almindelige,  er  ritualiserede  former  for ordinær, ikke-ritualiseret bevægelse (som når præster træder ind i en kirke). Teofore processioner indeholder fremvisninger af kultbilleder eller symboler. Ved mimetiske processioner genopfører deltagerne en mytisk eller legendarisk begivenhed. Demonstrative processioner involverer store befolkningsgrupper. Som eksempel på en hybrid form nævnes Corpus Christi-processioner, som både er teofore (og formentlig mimetiske ved at erindre om den første nadver) og demonstrative ved at fremvise katolsk pragt som kontrast til protestantisk processions-puritanisme.

Disse fire former er rimeligt velafgrænsede og repræsentative former. Man kan nok  med  fordel  erstatte  kategorien  'teofor'  ('bærende  en  guddom')  med  en  mere almen 'hierofor'  ('bærende  en  hellig  genstand')  der  kan  omfatte  både  ikoniske  og an-ikoniske genstande og som er neutral i forhold til antropomorft-personaliserede forestillinger.  Mens  det  måske  med  subtile  argumenter  kan  hævdes  at  en  Corpus Christi-procession  er  'teofor',  kan  det  ikke  forsvares  fx  ved  de  processioner  med arken, der berettes om i Det Gamle Testamente.

En tredje aktuel leksikal indføring i processioner er artiklen i Brill  Dictionary  of Religion fra 2006 af Annemarie Gronover. Her ligger vægten ikke på en formel definition  som hos Grimes eller en typologisk oversigt som hos Lang - begge dele er mere implicit og dermed mindre overskueligt vævet ind i hendes fremstilling - men på processioners sociale funktioner, navnlig i nutiden, som fx i kontrasten imellem en religiøs gruppes interesse i selvudtryk og en turist-orienteret interesse i et visuelt scenarie, eller som i lokale gruppers strid om retten til et domæne (således i Nordirland) eller som et middel til nedtrapning af forskelle imellem grupper og dannelse af  samhørighedsfølelse (som i kirkeligt-økumeniske processioner). Det bliver klart at religiøse processioner også er et nutidigt fænomen, at den enkelte procession typisk har flere funktioner eller opfylder flere behov samtidigt, og at samme funktion kan vurderes forskelligt, herunder også velvilligt eller fjendtligt, set fra hhv. deltagernes og tilskuernes side.

Disse tre indføringer i fænomenet (eller begrebet) procession angår processioners forskellige former og funktioner hver med sine vinkler. Samtidig går de ud fra at processioner under alle omstændigheder bør betragtes som en form for ritualer . Her kan man tilføje en slags strukturel-fænomenologisk overvejelse. Processioner hører formentlig til de mest basale ritualer der kan tænkes. Dette er også en grund til at processioner virker umiddelbart interessevækkende for de fleste. En processon vil i første omgang sige at en gruppe mennesker ensretter deres handlinger: De bevæger sig imod et fælles mål og med samme hastighed. Dvs. at en procession er en fundamental mimetisk begivenhed. Den indebærer at deltagerne afbryder deres normale, individuelt bestemte placering (i et rum, fx et byrum) og deres eventuelle bevægelser, der hver for sig har et mere eller mindre pragmatisk formål, for at underkaste sig en fælles vilje med et fælles projekt. Dette er kernen i al ritualitet, og det er, som fremhævet af Durkheim, dermed i sig selv den menneskeligt sociale handling par excellence  -  fordi  enhver  menneskelig  socialitet  forudsiger  evnen  til  en  temporær dispensation fra individuel autonomi (Durkheim 1994, 295. 497; 1995, 209. 352). For at  sige  det  med  Rappaport og i en abstrakt form der ser bort fra mulige konkrete forhindringer eller udvendigt pres: I princippet kan deltageren i en procession vælge at deltage hhv. overvære den eller ikke at deltage, hhv. overvære. Hvis han eller hun vælger ikke at deltage eller overvære, bevarer han eller hun sin autonomi og kan i princippet gå eller ikke gå hvor han eller hun måtte ville det. Men så bidrager han eller hun heller ikke til det fælles projekt, som processionen i sig selv er. Hvis der ikke er nogen som vil gå med, bliver der ingen procession. Afgørelsen om deltagelse er altså - igen: abstrakt og i princippet - for eller imod kollektivitet og fællesskab og altså for eller imod kultur (Rappaport 1999, 36f. 119).

4 Oversat fra den tyske udgave fra 1998-2007: Hans Dieter Betz et al., eds., Religion in Geschichte und Gegenwart: Handwörterbuch für Theologie und Religionswissenschaft , Tübingen: Mohr Siebeck.

5 'In the Christian cult, a procession (Lat. procession, 'moving forward') is a ritual movement at a moderate pace'.

Som ritual hører processionen til de simplest tænkelige. Der behøver ikke at være  særlige  genstande  involveret,  klædningsstykker, duftmidler, formularer, forklaringer. Den forudsætter en begyndelse og en afslutning - men ikke nogen bestemt type. Den kan have en markeret leder, men behøver det ikke. I princippet kræver en procession  ikke  andet  end  kroppenes  samling,  synkronisering  og  bevægelse  i  en række,  den  ene  efter  den  anden.  Vel  at  mærke  som  en  markering  af  noget,  som tegngivning. Jægere, krigere, flygtninge kan gå i række. Dyr kan gå i række. Men her er der et konkret mål: et bytte, en fjende, et tilflugtssted, et sted at flytte sig hen til.  Processionen  er  at  gå  i  række  med  det  primære  formål  at  give  betydning.  Alt efter hvordan man forholder sig til definitionen af religion, vil man eventuelt skulle skelne imellem religiøse og ikke-religiøse processioner. 6  Den religiøse procession vil i så  fald  være  en  procession  med  et  religiøst  formål.  Men  den  menneskelige  kultur begynder ikke med og er ikke funderet i den pragmatiske synkronisering af kroppene - den er funderet i og begynder med en ikke-pragmatisk tegngivning. Jf. Walter Burkert (1979, 37):

ritual  is  action  redirected  for  demonstration.  Characteristic  features  of  ritual  in  this perspective are: the stereotyped pattern of action, independent of the actual situation and emotion; repetition and exaggeration to make up a kind of theatrical effect; and the function of communication.

- 6 Personligt finder jeg det mest meningsfuldt med Durkheim at gå ud fra at religion oprindeligt i den menneskelige kulturhistorie har været sammenfaldende med kultur (Durkheim sagde 'samfund') overhovedet, dvs. at der først i løbet af menneskehedens kulturelle evolutionshistorie er kommet en gradvis større  forskel imellem religion og ikke-religion. En definition af religion der på forhånd sætter en kategorial forskel imellem religion og ikke-religion, vil være fundamentalt uhistorisk og uundgåeligt medføre en slet uendelighed af definitionsdiskussioner.

Med kommunikation skal her ikke forstås kommunikation af noget bestemt, af et bestemt indhold, men selve den handling at kommunikere - det som hos Rappaport (1979, 173-175) er 'the obvious aspect of ritual', ritualets 'overflade', ikke dets (eventuelle) semantiske 'dybde'. Det er i 'overfladen' at ritualer er ritualer; i deres 'dybder'  er  de  forskellige  mytologier,  teologier,  ideologier.  Pointen  i  processioner  og andre ritualer er at signalere at noget er vigtigt.

At en gruppe mennesker stiller sig op og bevæger sig i en række, er i sig selv opmærksomhedsvækkende. Det bryder med den daglige og rutineprægede bevægelighedsmangfoldighed  uden  fælles  og  bestemt  retning,  der  kun  kan  registreres uklart og (alt efter graden af intensitet) som mere eller mindre kaotisk, og som, hvis den skulle kaldes noget, ville være 'mylder', 'travlhed'. Man kan her henvise til Rudolf Ottos fænomenologiske analyse i hans Das Heilige (1927) af det elementært 'hellige' (præciseret som 'det numinøse'), hvis minimale kernefænomen var 'mirum' (og dets  psykologiske  modsvar 'stupor' ) 7   -  altså  præcis  det  opmærksomhedsfremkaldende og interessevækkende i sig selv, abstraheret fra alle emotionelle og semantiske nuancer. Som Otto gjorde klart, hæfter der sig næsten automatisk to sidefænomener på det der påkalder sig opmærksomhed: på den ene side noget intimiderende, og på den anden side noget forventningsfuldt Er de mennesker der bevæger sig i  række, potentielt voldelige, som ved en højre- eller venstre-fanatisk gadedemonstration? Eller er de underholdende, flotte, bringer de evt. gaver med sig? Processioner kan forsøge at holde sig på den neutrale midte: at signalere betydningsfuldhed uden hverken at true eller love. Men mange processioner vil naturligvis tendentielt betone den ene eller den anden af de to andre sider (eller dem begge, for dem der sympatiserer med truslen). Guddommen, hvis statue bæres i procession, kan velsigne, men også forbande.

Ved at udhæve sig selv ud af en ensartet-kaotisk normalitet foretager processionen den mest elementære semiotiske funktion: at etablere et tegn. Det mest elementære tegn er noget der adskiller sig fra en ikke-adskillelig omverden - der kan være mangfoldig-kaotisk (som mylderet i en myretue) eller homogent-kaotisk (som snemasser eller hav). Før det binære tegn, der får sin betydning fra en modsætning til et andet tegn, er der det ene tegn, der er noget, alene fordi det er udhævet og adskilt fra alt andet. 8

Dette fordobles i den hierofore procession og indlægges 'fraktalt': Den fremadskridende gruppe af mennesker, der adskiller sig fra en ubestemt omverden, transporterer  i  sin  midte  en  bestemt  ting,  hvis  betydningsfuldhed  får  alle  andre  tings mulige betydningsfuldhed til at blegne til betydningsløshed - i det mindste i situationen. Tingens - gudebilledets, de hellige genstandes - ydre fremtræden vil givet- vis  oftest  bekræfte  eller  understøtte  dens  principielle  betydningsfuldhed (kostbare materialer, klare farver og lignede), selv om det ikke kommunikeres klart på hvad måde den er betydningsfuld. Men denne betydningsfuldhed er på forhånd sikret af den betydningsfuldhed der ligger i at en tydeligvis betydningsfuld gruppe mennesker  tydeligvis  signalerer  at  den er betydningsfuld.  Og  mennesket  er  et  mimetisk dyr. Hvis andre mener at noget er betydningsfuldt, er det mest nærliggende på forhånd at antage at det er det nok. Det er ikke underligt at mange post-religiøse stater og civile samfund har taget processioner op igen, eller videreført og transformeret dem, fra militære fremvisninger af ellers skjult udstyr til karnevalsoptogs fremvisninger af attraktive kroppe og af imaginære og komiske modverdens-tableauer.

7 Otto 1979, 29-37. Latinsk mirum : det forunderlige, besynderlige, påfaldende; stupor : forbavselse.

8 Således 'emblemet' hos Durkheim, der ikke primært betegner en særlig kulturel form (fx en klan) over for andre kulturelle former (fx andre klaner), men eksistensen af en klan overhovedet over for fraværet af en klan (Durkheim 1994, 315; 1995, 221f.). Durkheims problematik var ikke hvordan en kultur  adskiller  sig  fra  andre  kulturer,  men  hvordan  menneskeligt  liv  adskiller  sig  fra  ikkemenneskeligt liv. Ganske tæt på Durkheim var René Girards fundamental-semiotik: Det første tegn opstår med den ene der er udstødt af et kollektiv (R. Girard 1978, 108-113; 1987, 99-104).

Interessant nok afslutter Lang den religionsvidenskabelige del af sin artikel med at  understrege  at  'processioner  er  fremragende  egnet  til  religionsvidenskabelige eller  historisk-antropologiske  analyser'. 9   Det  er  også  den  fornemmelse  som  ligger bag  den  interesse  for  processioner  som  resulterer  i  nærværende  nummer  af RvT . Men den tilsyneladende umiddelbare og indlysende relevans står op imod en lige så unægtelig tendens i hidtidig  religionsforskning  til  ikke  at  tilskrive  processionerne nogen særskilt opmærksomhed. Som et lidt vilkårligt valgt eksempel kan nævnes Gilhus og Thomassons Oldtidens religioner fra  2010, en norsk lærebog om egyptisk, mesopotamisk, iransk, græsk, romersk og hellenistisk religion. Her åbnes kapitlerne om egyptisk og græsk religion (synes jeg: godt) med bredt anlagte beskrivelser over flere sider af vigtige processioner, hhv. Opetfesten med procession af gudebilleder fra det store Karnak-tempel til Luxor-templet og Panathenæerfestens procession til Parthenon-templet på Athens akropolis; i tilknytning til den sidstnævnte tilføjes (s. 90)  at  denne  type  fester  utvivlsomt  var  den  vigtigste  form  for  religionsudøvelse  i antikkens Grækenland. Den vel egentlig lige så prominente mesopotamiske akitufest, der også indeholdt en stor procession af gudebilleder, nævnt meget kortere (s. 74) og uden at det antydes at den kunne have haft en tilsvarende rolle i det religiøse liv i Mesopotamien. Mere slående er dog at ordet 'procession' ikke optræder i bogens indeks, men skal findes under 'fester og høytider', mens fx 'offer' har 48 henvisninger, 'magi, trolldom' har 20 og 'mytologi' 19 henvisninger. Som det fremgår, er Oldtidens religioner faktisk særlig opmærksom på processioner. Alligevel regnes procession  åbenbart  ikke  som  et  selvstændigt  tema,  en  religionsfænomenologisk kategori in its own right .

En sådan undladelse, som nok er udtryk for en regulær 'processionsforglemmelse' (hhv. marginalisering eller måske endog fortrængning), gælder mange andre steder hvor man kunne forvente en selvstændig beskrivelse. Man kan blot orientere sig i indekserne i fremtrædende og meget brugte hånd- og lærebøger som: Malefijt, Religion  and  Culture (1968),  Widengrens Religionsphänomenologie (1969), Ringgrens Religionens form och funktion (1972), Ringgren &amp; Stöms Religionerna i histo- rie och nutid (1974), The Penguin Dictionary of Religions (1984), Waardenburgs Religionen und Religion (1986), Padens Religious Worlds (1988), Gads religionsleksikon (1999), Kippenberg &amp; von Stuckrads Einführung in die Religionswissenschaft (2003), Gyldendals  Religionshistorie (2.  udg.  2011).  Selvfølgelig  vil  det  være  uretfærdigt  -  ud  fra hvad man kan mene er en mangel i et indeks - at slutte at sagen selv så heller ikke forekommer eller nævnes. Det er meget muligt at processioner nævnes mere eller mindre en passant og formentlig gerne i forbindelse med omtale af en konkret religiøs  ytring.  'Processions-forglemmelse'  vil  ikke  sige  uvidenhed  om  at  processioner findes, men en undervurdering af deres betydning.

9 'Processions are admirably suited to analysis by religious studies or historical anthropology, since they not only reveal the social character of the religious cult but also bring religious offices and roles into plain view and reflect hierarchical structures in the organization of the procession. Religious content and functions are clearly apparent in them, such as the confident-inspiring function of the deity present in his or her symbol'.

Hertil  må  så  understreges  at  processioner  ikke  er  lige  centrale  i  alle  religioner. Tværtimod  er  der  givetvis,  som  indledningsvis  nævnt,  processions-fjendtlighed eller  -ubehag  i  bestemte  religionstyper,  som  fx  protestantiske  former  for  kristendom. Det muligt særligt arkaiske ved processioner kan i så fald tænkes at modsvares af en tilsvarende 'aksial' afstandstagen fra netop processioner. Her er der nok et temafelt der kan fortjene sin egen undersøgelse. Hvis det er rimeligt klart at protestantisk kristendom har en rodfæstet anti-processions-indstilling, gælder det så også for andre 'aksiale' religioner? At der under alle omstændigheder er plads til forskning, fremgår af en bemærkning i Grimes' artikel om at der ikke (i 1987) var skrevet en  omfattende  videnskabelig  undersøgelse  af  processioner  siden  den  store  artikel 'Processions  and  Dances'  i Encyclopedia  of  Religion  and  Ethics (ed.  James  Hasting; Vol. 10. 1918). 10   At  dømme efter Langs og Gronovers artikler så sagen ikke meget anderledes ud i det første årti af det nuværende århundrede.

Ambitionen med dette temanummer er altså at gøre opmærksom på procession som et selvstændigt og betydningsfuldt religiøst fænomen. Ambitionen strækker sig hverken  til  at  postulere  nogen  slags  fuldstændighed  eller  til  at  ville  knæsætte  en bestemt definition af eller doktrin om hvad der fra nu af bør forstås ved processioner. Af de tre leksikonartikler der her er henvist til, er det faktisk kun Grimes', der indleder med at forsøge en slags definition. De to andre underforstår fra begyndelsen at en dagligsproglig forståelse er tilstrækkelig til at beskrive former og funktioner. De enkelte artikler i dette nummer vil hver for sig forklare, mere eller mindre indgående, hvad de forstår ved en procession. Hensigten er at de tilsammen vil give et nuanceret indtryk af at processioner er et centralt religiøst fænomen, positivt eller negativt, noget der bør gøres og overværes eller noget der bør undlades og undgås.

Hver af artiklerne her er selvberoende. De er ikke forsøgt tilpasset til hinanden med hensyn til en ensartet terminologi eller redigeret som kapitler i en monografi, hvor der forudsættes kendskab til de foregående kapitler. Hver af dem har sin egen definition, eks- eller implicit. For den der måtte ønske at læse alle artikler, vil der uundgåeligt være en del redundans hvad angår de overordnede linjer. Til gengæld kan hver artikel tages ud af sammenhængen og læses og bruges uafhængigt af de andre  artikler.  Der  er  mange  eksempler  på  processioner  som  kunne  have  været medtaget her, og som ville have været lige så gode eksempler. En blot nogenlunde dækkende præsentation af religiøse processioner i denne verdens religioner i fortid og nutid vil være en umulighed. Men med artiklerne i dette nummer vises i hvert fald at procession faktisk er et centralt religiøst fænomen.

10 Grimes, 2005, 7418: 'In the 1910s A. E. Crawley wrote-in his article "Processions and Dances" in the Encyclopaedia of Religion and Ethics , edited by James Hastings, vol. 10 (Edinburgh, 1918)-that no comprehensive or scientific work on processions had yet been written. His observation is still largely true. (…) Rare is the book that includes a chapter, section, or even an index entry on processions. Presently, data on processions are still largely to be found in works on the religion and ritual of a particular area or tradition or, more specifically, their festivals and pilgrimages'.

## LITTERATUR

| Bellah, Robert N.                                              | Bellah, Robert N.                                                                                                                                                               |
|----------------------------------------------------------------|---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------|
| 1964                                                           | 'Religious Evolution', American Sociological Review 29 (3), 358-374. https://doi.org/10.2307/2091480                                                                            |
| 2011                                                           | Religion in Human Evolution. From the Paleolithic to the Axial Age, Cambridge, MA: The Belknap Press of Harvard University Press. https://doi.org/10.4159/harvard.9780674063099 |
| Burkert, Walter                                                | Burkert, Walter                                                                                                                                                                 |
| 1979                                                           | Structure and History in Greek Mythology and Ritual, Berkeley: University of California Press.                                                                                  |
| Durkheim, Emile                                                | Durkheim, Emile                                                                                                                                                                 |
| 1994                                                           | Les formes élémentaires de la vie religieuse. Le systemè totémique en Australie, Paris: Quadrige/PUF (1912).                                                                    |
| 1995                                                           | The Elementary Forms of Religious Life, transl. Karen E. Fields, New York: Free Press.                                                                                          |
| Gilhus, Ingvild Sælid & Einar Thomassen                        | Gilhus, Ingvild Sælid & Einar Thomassen                                                                                                                                         |
| 2010                                                           | Oldtidens religioner. Midtøstens og Middelhavsområdets religioner, Oslo: Pax.                                                                                                   |
| Girard, René                                                   | Girard, René                                                                                                                                                                    |
| 1978                                                           | Des choses cachées depuis la fondation du monde , Paris: Bernard Grasset.                                                                                                       |
| 1987                                                           | Things Hidden since the Foundation of the World , transl. Stephen Bann & Michael Metteer, London: The Athlon Press.                                                             |
| Grimes, Ronald L.                                              | Grimes, Ronald L.                                                                                                                                                               |
| 2005                                                           | 'Procession (1987)', in: Lindsay Jones, ed., Encyclopedia of Religion , 2. ed., Detroit: Macmillan Reference, 7416-7418.                                                        |
| Gronover, Annemarie                                            | Gronover, Annemarie                                                                                                                                                             |
| 2006                                                           | 'Procession', in: Kocku von Stuckrad , ed., The Brill Dictionary of Religion , trans. Robert R. Barr, Leiden: Brill, 1508-1510.                                                 |
| Jensen, Tim, Mikael Rothstein & Jørgen Podemann Sørensen, eds. | Jensen, Tim, Mikael Rothstein & Jørgen Podemann Sørensen, eds.                                                                                                                  |
|                                                                | Gyldendals Religionshistorie. Ritualer. Mytologi. Ikonografi, København: Gyldendal.                                                                                             |
| 2011 Lang, Bernhard                                            | 2011 Lang, Bernhard                                                                                                                                                             |
| 2015                                                           | 'Processions', in: Hans Dieter Betz et al., eds., Religions Past and Present, Leiden: Brill. http://doi.org/10.1163/1877-5888_rpp_COM_024492                                    |
| Malefijt, Annemarie de Waal                                    | Malefijt, Annemarie de Waal                                                                                                                                                     |
| 1968                                                           | Religion and Culture. An Introduction to Anthropology of Religion, Prospects Heights, Illinois: Waveland Press.                                                                 |
| Otto, Rudolf                                                   | Otto, Rudolf                                                                                                                                                                    |
| 1979                                                           | Das Heilige. Über das Irrationale in der Idee des Göttlichen und sein Verhältnis zum Rationale,                                                                                 |
|                                                                | München: C.H. Beck (1917).                                                                                                                                                      |
| Overmyer, Daniel L.                                            | Overmyer, Daniel L.                                                                                                                                                             |
| 1997                                                           | 'Convergence: Chinese Gods and Christian Saints', Ching Feng , 215-232.                                                                                                         |
| Paden, William                                                 | Paden, William                                                                                                                                                                  |
| 1994                                                           | Religious Worlds. The Comparative Study of Religion, Boston: Beacon Press.                                                                                                      |

## Rappaport, Roy A.

1979 'The Obvious Aspects of Ritual', in: Roy A. Rappaport, Ecology, Meaning, and Ritual , Berkeley, California: North Atlantic Books, 173-221.

1999 Ritual and Religion in the Making of Humanity, Cambridge: Cambridge University Press. https://doi.org/10.1017/CBO9780511814686

## Ringgren, Helmer

1972 Religionens form och funktion, Lund: CWK Gleerup.

Ringgren, Helmer, &amp; Åke V. Ström

1974 Religionerna i historia och nutid, Verbum.

## Smith, William Robertson

1894 Lectures on the Religion of the Semites , New Edition, London: Adam &amp; Charles Black.

## Waardenburg, Jacques

1986 Religionen und Religion , Berlin: Walter de Gruyter. https://doi.org/10.1515/9783110852196

## Widengren, Geo

1969 Religionsphänomenologie, Berlin: Walter de Gruyter.

Hans J. Lundager Jensen, professor, dr. theol., Afdeling for Religionsvidenskab, Aarhus Universitet hj@cas.au.dk