Fald, rum
Forfattere: Mara Lee
Tidsskrift: passage (2001-12-01)

## MARA LEE

Fald, rum

I

Det skred ned over øjet.  En stund,  bortvendt og præcist.  Sig noget om stunden og den var bortvendt

og præcis.  Det gik at tale.  Koldt,  uvedkommende.  Talen sank mod nul.  Noget  hengiver sig i ned­ tællingen,  et ængstet blik,  rasende ryg. Det begynder (at blive) koldt.  Det ses ikke.

Der var en verden udenfor. Trist, uforanderlig, kulisse. Det nytter ikke at skabe sig; fortjener  ingen beskrivelse. Det gør ondt,  det gør virkelig ondt,  sagde jeg til ham. Gardinerne flagrede svagt ligesom på ordre af en forfængelig vind,  som uagtet min irritation havde fundet ind i rummet. Jeg lukkede vinduet, Tingene genfandt deres stive, lige  linjer.  Mit eget urolige, lidt flakkende nærvær udgjorde den eneste afvi­ gelse.  Han pegede på en tom plads i sengen. Jeg nægtede. Jeg sagde. Du må tænke på politimændene.  Forestil dig, hvordan det føles at stå der i stenregnen.  Han sva­ rede noget. Alt han sagde gik forbi mig. Rummet kunne ikke ses,  heller ikke gar­ dinerne, interiøret. Der fandtes ligesom ikke noget rum for mig. Det blev aldrig syn­ ligt. Og jeg tænkte så, at jeg ikke befandt mig nogen steder. Jeg blev panisk. Tanken om en regn af sperm slog mig. Dråberne faldt omkring halsen som et perlehalsbånd. En mand er forvredet i grimasser. Triceps, nedre mavemuskler og skuldre spændtes. Det faldt i .kaskader  over  ansigtet.  Han  dækkede  sig  med  armen,  trak  visiret ned. Ufrivilligt lukkedes øjnene.  Følte hvordan det slog mod øjenlågene,  læberne.  Det løb i mundvigen. Der voksede en blodsmag fra halsen. Han skreg af smerte. Jeg skal slå dig ihjel. Jeg skal smadre skallen på dig. Det fandtes intet rum mere. Jeg befandt mig ikke nogen steder. Sten fandtes. Sperm. Det går at elske sperm. Det går  at ka­ ste  sten,  sådan at tindinger flækker. At dø går, det går,  går over hele det forpulede billede.

Han havde talt færdigt.  Ventede  på et svar. Jeg  mærkede  det.  På k ravet  som  vok­

sede uden for hans mund. Den tomme plads ved siden af ham.  Opfordring i luften. Jeg vidste, at det gik at tale forbi ham.  Han krævede aldrig nogen enkel linearitet, dialog. Tværtimod værdsatte han, når jeg placerede mig lidt skråt ved siden af. Han kiggede skråt,  markerede den plads,  hvor mine ord burde begynde. Jeg rystede på hovedet. Nej. Der findes intet rum her. Ikke som det går at være i,  svarede jeg. Det løb tvetydigt fra hans mund. For mig, i denne stund, var det umuligt at afgøre, hvad væsken bestod af.  Munden formede sig omkring det flydende,  og  jeg formodede, at det var spyt,  savl.  Han formulerede urolige  sætninger.  Hvordan  går det? Er dine væsker  sunde?  Rynken  i  panden  var  der,  den  bekymrede pandehåret.  Det  kunne ikke  være spyt,  det  var  ligesom kønnere.  Så  ligefrem naturligt ud.  Det  var  en  at­ traktiv  mand.  Sexet på  en  kølig måde.  Hans  bevægelser  var altid lige velafvejede. Det som flød var mere hvidligt end savl. Man kunne ane hans lysker under det vel­ siddende bukselærred. En hud som var så spændt over hoftebenet,  en sprød hinde af mand som når som helst kunne revne. Jeg så for mig, hvordan huden krakelerede. En ynkelig brist som mindede om hjerneskade, det flød. Ikke meget, men tydeligt, hvidt. Sperm, øjensynligt. Jeg sagde det. Han nikkede, svarede. Sætningen dryppede fra hans mund:  sperm. Jeg satte mig i sengen og  ventede.  Pillede  ved det noprede sengetæppe. Mit hoved var i hans hoftehøjde. Jeg lod som ingenting, gabte. Det hele kedede mig. Hvordan han bare tømte  sig, sjusket,  skødesløst,  over hele  rummet. Måske ville han gøre mig opmærksom. På loftet,  væggene, alt som begrænsede vo­ res  samvær.  For mig  var der  end ikke  en plads. Vi  var holdt op med at tale.  Ikke fordi tavsheden på nogen måde  var talende, ikke af  respekt for hans tømning som endelig var  afbrudt,  men bare fordi vi ikke havde noget at sige. Han tændte fjern­ synet og lagde sig udstrakt på sengen. Åndede tungt. Udtømt. Jeg bøjede mig over ham og undersøgte hans hofter. Der var ingen tragik i luften. Ingen sorg over vo­ res ordløshed. Og vi kommunikerede heller ikke på nogen andre måder. Hans hof­ ter  var  virkelig  exceptionelle. Jeg rørte  ved  venstre  lyske.  Forsigtigt,  hviskede han og strøg mig over håret.  En  gestus  som førte  tankene direkte til  fellatio,  men  det man har i tanken kan man ikke samtidigt have i sin mund. Han pressede mit hoved nedad. Jeg gjorde modstand. Jeg sagde, jeg tænker.  Han gav efter. Han knappede sine bukser op og trak underbukserne et stykke ned. Tænk ikke, sagde han, og førte mit hoved mod sit køn. Hvordan skulle man modsige en sådan befaling, tænkte jeg. "Jo,  det gør jeg"? eller: "Jo, vist tænker jeg"? Han  var fuldt bevidst om,  at en  og samme ting ikke kunne være to steder samtidigt. At jeg lige nu tænkte på hans pik og på at den  var i  min mund,  og  at den derfor  ikke  var  det.  Hans køn rørte  ved mine læber. Vist tænker jeg, sagde jeg, og åbner munden, mens han langsomt sky­ der sine hofter frem og lader sit køn glide ind mellem mine læber.

Et fokus på hans hofter. Og hans ansigt, udvisket af en så almen nydelse, at han ville kunne være hvem som helst. Hænderne griber om hovedet, håret, presser det ned, giver efter,  og ned igen, i en forsinket rytme.

Jeg spyttede sætningen ud på hans b ry stkasse.  Tørrede mig om læberne med lage­ net.  Han kyssede min pande,  sagde at jeg tænkte sexet. Jeg svarede,  at mine sæt­ ninger var længere, kønnere, mere sexede end hans. At jeg ikke behøvede ham. Jeg tænkte hellere selv. Jeg strakte mig ud ved siden af ham. Vi var smerteligt parallelle. Lige lange.  Mit køn fandtes ikke,  kun  hans.  Hans køn havde et rum i tanken. Jeg kunne ikke engang  opfatte  rum.  Ser  du,  spurgte han.  Hvad,  spurgte  jeg.  Loftet, sagde  han,  der  er  et  loft  her. Jeg  overhørte  hans  kommentar. Jeg troede  ikke  på kommunikation.  Jeg  foretrak  at  kontemplere  sætningen  som  svalede  af  på  hans bryst, den transformeredes fra  mælkeagtigt hvid til klar og gennemsigtig tanke  og fordampede siden som en forvildet indskydelse. Det som irriterede mig mest i hele forehavendet var, at jeg måske fremstod som fikseret på den mandlige udløsning. Jeg var faktisk ligeglad med den også. Hans brystkasse hævedes og sænkedes, det var en nåde at fornemme hans ånde i denne død. Jeg fornægtede helt og holdent spermen når det kom til stykket. Vi lå i sengen i lang tid. Vi var frem for alt parallelle. Selvom min opmærksomhed kun var rettet mod et ret bredt bælte midt på hans krop; b ry st­ kasse, hofter,  køn.  Han  var  i  dele.  Og dette  kom  sig  af, at  han  lå  der,  stirrede  op mod,ja,  loftet. Han var sådan en som kunne opfatte loft. Vægge. Dør. Han så rum­ met i dets tarvelige begrænsning. Han var i dele. Jeg vendte mig om på siden. Det buldrede tæt ved mit øre. Det rasede. Katastrofe over øjet. Jeg spurgte,  hvad det var, som lød.  Han  sagde, at  det kom fra  fjernsynet.  Hvad  sker  der  i fjernsynet,  spurgte jeg.  Det raser,  sagde han. Ja.  Sagde jeg.  Det raser i fjernsynet ind i mit øre. Det ly­ der  som en katastrofe  i mit ansigt.  Det må komme fra et andet  sted, sagde jeg. Mit ansigt er kun skønhed,  havblik. Det kommer fra kønnet.  Det er katastrofalt. Det ra­ ser fra  kønnet i fjernsynet i mit ansigt. Han rystede ved siden af rnig.  Som spasmer, naturkatastrofe,  hjerneskade. HVAD ER DET? skreg jeg. Mit skrig var bedøvende. Han holdt ikke op med at ryste. Vi går under,  sagde han,  og jeg opfangede noget sælsomt i  hans  røst,  som måske  var angst. Jeg strøg ham blødt over hoftebenet. Beroligede ham,  pylrede,  forsikrede ham  om at  alt  var  fint.  At vi lå her,  parallelle,  alene  sam­ men. Det var smukt. Han satte sig op,  pegede mod fjernsynet,  og sagde: vi går un-, der. Jeg fulgte skulderens overgang til overarm og underarm og håndled og hånd og pegefinger.  Derefter  et langt.mellemrum og  videre til fjernsynsskærmens ufattelige fladhed. Han gentog dette. Vi går under,  med blik og pegefinger rettede mod fjern­ synet.  Jeg vidste ikke,  hvorjeg skulle fæstne blikket. På hans øjne,  på hans pegefin­ ger  eller  på  fjernsynet.  Hans  oprørthed  skuffede  mig, men  også  hans  uopmærk­ somhed.  Han virkede ukoncentreret, eller  splittet i det mindste. Jeg bad ham  tage sig  sammen. Tag  dig  sammen\_, sagde jeg, du  er  splittet. Du  går  i. stykker.  Resten tænkte jeg for mig selv: du går fra hinanden i øjne,  pegefinger,  fjernsyn og blik. Han var  uattraktiv.  Hans  sønderfald interesserede  mig  ikke. Jeg. vendte mig  om på ma­ ven igen og forsøgte at sove.  Det rasede over mit ansigt.

2

Stunden  var bortvendt og præcis. Det gik ikke at se.

3

Han sank ind i hendes tarme.  Stjernen sprækkede i  en  glad cirkel.  Han  rørte  ved hendes in­ derste.  Han spurgte,  hvordan den  føltes.  Intet svar.  Skrævede bare.  Skreg. \_I  sammenkrummet smerte,  skræv.

Hendes  hoved  hang  som  en  blomsterkalk, imbecil.  Han  måtte  blive  ved.  Måtte komme over ry ggen. Måtte sprøjte over de rigtige sager.  Hun åd ham sådan. Fodre hendes smerte.  Give hende et glinsende foder, opsvulmet.  Noget at tænke på.  Gør det igen.  Det  er  bare  at bestige  hendes ry g.  At  betræde  en  cirkel.  Den  vil  sprede ringe  til  resten, aftagende,  påmindende  om  et  rum.  Fald.  Dybt, han  stødte  hårdt.

Hun kunne lide det. Hårdere.  Skreg,  at hun kunne lide det. Indvoldene sprængte mod hvert åndedrag. Sådan, netop sådan. Han pressede sig indad.  Cirklen sluttede sig symmetrisk omkring hans pik.

Afgangen  var lige så hvid som leden. Virkede i en vis forstand forsinket,  en over­ bleven rest.  Ikke sådan at dette forsinkede dannede nogen som helst genklang,  re­ sonans.  Det var bare efterladt.

4

## Stunden var bortvendt og præcis. (de hænger sig i uafgjortlied) en ryg

En unaturlig  pose.  Tankerne  var runde.  Flække  hendes  tindinger. Brække  hendes kæbe.  Der  var  en krop tilbage at tale  om.  Insisterende i  sine knuder. Muskelfor­ tøjning, ligament. Han må banke hullet frem af kroppen. Alting var glemt, udvisket. Hun var bleg som et ar. Han besteg hende på ny. Bevægede sig ud og ind i fravendt indifferens.  Ved  en tilfældighed kørte  han fast  i  indløbet,  standsede der.  Fornem­ mede hvordan rin gm usklen spændtes og straktes rundt om pikhovedet. Der var no­ get i  den finmekaniske bevægelse som forstyrrede ham groft. Han sad fast, fæstnet i  en minimal glidning.  En  stagnering,  ligesom manisk,  frøkenagtig.  Han  ville  be­ væge sig videre,  variere sig.  Men  han  sad fast  ved pikhovedet,  ude  af  stand til  at trænge dybere ind. Også synet af hvordan det boblede rundt om hullet, dets fanta­ stiske  elasticitet.  Han  hengav  sig  autistisk  til  denne  ensformighed,  insisterende og vedholdende som tics.

Hun skreg af lede,  når  han ikke trak sig ud,  ikke trængte ind. Han skreg tilbage i glasagtig hæmning, overfladisk hensynkning.  Han så noget med urørligt blik.  Hun vred hovedet, bagud, ville fange hans fiksering. Hendes blik standsede ved lænden. Og der, et sted mellem korsryg og anus, ramlede deres blikke sammen i en død vin­ kel.  Et skred. Der  var intet at se. Et utaknemmeligt mellemrum. En plads mærket med overflødighed.

På dansk ved Camilla Skovbjerg Paldam og  Jan Backlund