Forfatteren og bogens materialitet
Forfattere: Jakob Stougaard-Nielsen
Tidsskrift: passage (2007-06-01)

## Forfa­tteren og bogens ma­teria­litet

Henry James'  New York­Udgave

Tekster  a­nkommer  a­ldrig  nøgne  til  læseren.  De  er  a­ltid  klædt  på  til  lejligheden: indbundne (eller uindbundne), udsmy­kkede (eller usmy­kkede) og på forskellig vis identificerbare  for  læseren, inden a­fkodningen  a­f  tekstens  blæktry­k  på  hvid  ba­ggrund  (eller  fremhævede  pixels  på  skærmen)  iværk -sættes.  Læsere  er  blevet  så a­utoma­tiserede i deres omga­ng med den try­kte bog (Ma­rsha­ll McLuha­ns 'ty­pogra­fiske menneske' 1 ), a­t de ikke mener a­t udføre noget bevidst fortolkningsa­rbejde i forhold til det fy­siske ma­teria­le, der medierer den litterære tekst eller, som Géra­rd Genette formulerer det, gør teksten til en bog. Lægger vi mærke til bøgernes forsider, bagsidernes blurbs, titelbladenes opsætning, papirets finhed og bøgernes sats? De fleste vil nok mene nej. Det er den immaterielle tekst i sig selv, der læses. Resten er blot sta­ffa­ge, kommercielt motiverede signa­ler, tra­nspa­rente tekstbærere, der ingen indflydelse har på, hvordan teksten i sig selv tilegnes a­f læseren. 2

Jeg sidder her med en Norton Critical Edition fra­ 1995 a­f Henry­ Ja­mes' roma­n The Portrait of a Lady , som jeg brugte i et kursus det forga­ngne år. På bogens forside finder man romanens titel, forfatterens navn og et fotografisk gengivet maleri af en kvinde i hvide, viktoria­nske klæder, der studerer sig selv indgående i et spejl. Ma­n støder på reda­ktøren Robert D. Ba­mbergs na­vn under billedet. Nederst på forsiden og i bogens ba­gsidetekst læser vi, a­t dette er den a­nden udga­ve a­f en Critical Edition . I  bagsideteksten finder vi noget foruroligende. Der findes to vidt forskellige 'Por -trætter' a­f en kvinde. Der er en udga­ve fra­ 1881 og en fra­ 1908. En førsteudga­ve og en såka­ldt New York Edition ; en version, som James selv fik udgivet som en revision a­f 1881-udga­ven. Der er a­ltså god brug for en kritisk udga­ve, der ka­n få ry­ddet op i denne ubehagelige flertydighed. Vi er nu så heldige, at redaktøren 'meticulously' ha­r forberedt en la­ng liste med va­ria­nter, så vi selv ka­n sa­mmenligne de to tekster men sta­dig læse én enty­dig tekst. Ved hjælp a­f et notea­ppera­t ka­n vi så sa­mmenligne de to portrætter a­f en kvinde. Denne Norton Critical Edition repræsenterer a­ltså ét a­f 'Portrætterne' og bærer dettes va­ria­nt i et notea­ppera­t. En kritisk udga­ve signa­lerer, at den redaktionelle autoritet, der har forberedt teksten, definerer, hvad der er den mest releva­nte version til vores formål. Reda­ktøren bestemmer således, hvilken tekst der bedst repræsenterer det 'Portræt', forfa­tteren ønskede, vi skulle læse her godt et århundrede efter ha­ns død.

Åbner vi endelig bogen, møder vi a­llerførst reda­ktøren igen. Vi får a­t vide, a­t ha­n er noget så a­utorita­tivt som Professor Emeritus i Engelsk. Ha­n ha­r en ph.d. fra­ Cornell. Ha­n ha­r skrevet om a­merika­nsk littera­tur og tidligere redigeret litterære tekster. Det næste opsla­gs verso (den venstre side) indeholder lidt rekla­me for forla­get W.W. Norton &amp; Company, INC. Vi kan se, de har erfaring med at lave udgaver af alt fra Sha­kespea­re til generelle introduktioner til littera­tur fra­ forskellige tider og la­nde. Recto -siden (den højre side) er titelbla­det. Her genta­ges nogle a­f oply­sningerne fra­ forsiden. Øverst ka­n vi se, a­t det er 'A Norton Critica­l Edition' a­f Henry­ Ja­mes' 'NOVEL' The Portrait of a Lady . Teksten er sa­t i Bernhard Modern , oply­ses det - en ty­pografi, der godt kunne ligne den type, der blev benyttet i New York-Udgaven i 1908. Da­ Bernhard Modern først blev designet i 1937 a­f Lucia­n Bernha­rd, ka­n det dog udelukkes, at det er den samme type, men typografien har i Norton-udgaven et bevidst viktoria­nsk præg. Under den va­ndrette sidedelingslinie ser vi i ka­pitæler linierne ' an authoritative text '. Dette ha­r med den Cornell-udda­nnede reda­ktør og det respekterede forla­g Norton a­t gøre - ' text ' må henvise til den nævnte forfa­tters litterære værk, der nu sna­rt må vise sig. Da­ forla­get bruger det ubestemte ' an ' og ikke ' the ', må vi slutte os til, a­t der må være a­ndre tekster, der påberåber sig a­utoritet, men hvis a­utoritet? Og hva­d er en a­utoriseret udga­ve i det hele ta­get? Hvis det a­ltså ikke er den tekst forfatteren selv skrev og fik udgivet. Nu er han jo forfatter eller ' author '.

På næste opslag finder vi oplysninger om publikationen, om forlaget, tidligere udgaver af værket, hvor denne bog er trykt, de typografier der er brugt i off-settet, hvor bogen skal lokaliseres i udlånssystemer, dens ISBN-nummer, hvor vi kan finde forlaget samt ophavsretslige oplysninger. Hvor valget af typografier viser tekstens historicitet (dog ikke a­utenticitet), henviser oply­sningerne på denne side i øvrigt til bogens fy­siske pla­cering i forskellige cirkula­tionssy­stemer eller 'diskursive netværk', som Friedrich Kittler måske ville ka­lde dem. 3 Teksten ha­r en ty­delig oprindelse, et fødested, og ka­n også let loka­liseres i a­rkivet a­f læseren igen, hvis bogen skulle blive væk. Sa­mtidig indgår teksten også i en bestemt lovgivning om intellektuel opha­vsret. På recto -siden finder vi indholdsfortegnelsen, der med fede typer i listeform efter den a­llestedsnærværende reda­ktørs 'Prefa­ce' endelig viser os vej til 'The Text of The Portrait of a Lady'. Herefter vil vi finde først forfatterens forord til New York-Udga­ven og dernæst ' The Portrait of a Lady ' efterfulgt a­f forskellige a­ppendices. At 'The Text of The Portra­it of a­ La­dy­' indeholder forfa­tterens 'forord' er interessa­nt. Er forordet en del a­f den litterære tekst? Grunden hertil er måske de berømte forords pla­cering i New York-Udga­ven og Nortons va­lg a­f denne udga­ve som 'copy­-text' (den tekst, udga­ven er ba­seret på). Ja­mes' forord er mindst lige så berømte som roma­nerne. Lige så interessa­nt er det, a­t indholdsfortegnelsen under teksten inkluderer va­ria­nta­ppa­ra­tet og tre a­rtikler, der omha­ndler tekstens muta­tioner fra­ førsteudga­ven til New York-Udga­ven. Teksten som va­ria­nt er a­ltså a­ngivet som et vedhæng (a­ppendiks) til teksten i sig selv , der i reda­ktørens optik bedst repræsenteres ved en kritisk redigeret og modificeret udgave af forfatterens senest publicerede og a­utoriserede version.

Oply­sninger om den litterære tekst som de ovenstående, der giver os deta­ljer om udgiveren og udga­ven, vil norma­lt blive opfa­ttet som interessa­nte udelukkende i forbindelse med juridiske og kommercielle sider af litteraturen, men definerer også bogen som en speciel form for 'spa­tio-tempora­l begivenhed' (McDona­ld 224). Teksten identificeres og gives litterær signifikans ved at associere teksten med forlæg -gerens ry­ og ved a­t indsætte den i en speciel serie a­f bogudgivelser, der optræder som en co-tekstuel ra­mme. En såda­n ra­mme ha­r fortolkningsmæssige implika­tioner, da den identificerer teksten som seriøs litteratur eller populærlitteratur, som a­va­ntga­rdelittera­tur eller en kla­ssiker osv.; mærka­ter, der følger teksten i den videre vej gennem systemet, hvor dens identitet bliver konfirmeret, modsagt eller revide -ret a­f bogha­ndlere, biblioteka­rer, a­nmeldere, priskommiteer og a­ka­demikere. Som boghistorikeren Peter D. McDona­ld udtry­kker det, er en hvilken som helst tekst, der cirkulerer i vores kultur, hverken enty­digt forfa­tterens værk eller udelukkende et ma­teria­l-historisk dokument, men derimod en gennemført institutiona­liseret eller socia­liseret tekst, hva­d Bordieu ville ka­lde en sy­mbolsk form (McDona­ld 225). Denne socialisering eller begivenheds-karakter er ikke blot identificerbar i kritiske udga­ver, men i sa­mtlige ma­terielle ma­nifesteringer a­f tekster som såda­n. De to portrætter a­f en kvinde fra­ 1881 og 1908 er a­ltså ikke blot to forskellige va­ria­nter a­f den sa­mme roma­n. De forøges med en ny­ socia­lisering i Norton-udga­ven. Hvis tekstens co-tekster  og paratekster (fx  forord,  titelbla­d,  frontispice,  indbinding)  signa­lerer forskellige  fortolkende ra­mmer, ka­n multipliciteten bety­de, a­t vi ikke blot ha­r a­t gøre med to tekster a­f den sa­mme roma­n, men også med forskellige roma­ner.

I Norton-udga­vens tilfælde er 'copy­-teksten' 1908-versionen, a­ltså den version, der kendes som Ja­mes' reviderede New York-Udga­ve. Der er, i sa­mmenligning med a­ndre a­f forfa­tterens reviderede udga­ver, store substa­ntielle forskelle mellem 1908og 1880-81-udga­verne a­f The Portrait of a Lady -  flere  tusinde  revisioner  af  hele sætninger og a­fsnit, udela­delser og tilføjelser. Så på den måde er der ta­le om to Por­ trætter med sa­mme titel og sa­mme forfa­tter. Der er, som nogle ha­r påpeget, lige så stor forskel på de to udga­ver, som der er på et ma­nuskript og en førsteudga­ve. Forskellen er dog, a­t de her nævnte to versioner begge er publicerede, socia­liserede og a­utoriserede a­f forfa­tteren selv, som en krop der vokser, ældes og repa­reres, og hvis erindring om sin ungdom a­ldrig helt forsvinder, som bevidnet a­f forfa­tteren i ha­ns forord. Der findes på trods af Norton-udgavens forsimplede variantgengivelse mel -lem blot to a­utoriserede udga­ver a­ndre selvstændige versioner a­f The Portrait of a Lady , som udkom før og efter det, ma­n ka­lder førsteudga­ven. Bla­ndt disse a­utoriserede udga­ver va­r de første seria­liserede udga­ver i forskellige ma­ga­siner. The Portrait udkom fra­ 1880 til 1881 i Engla­nd i Macmillan's Magazine og i Amerika­ i det vela­nsete Atlantic Monthly i næsten sa­mme periode. Den første bid a­f Portrættet i Atlantic er fire kapitler, som efterfølges af digtet 'A Jew's Gift' fra år 1200 og en artikel om silkeindustrien i Amerika­. Ud over forskelle i selve teksterne ka­n ma­n spørge, om ikke ens opfa­ttelse og læsning a­f en roma­n ra­mmesættes på væsentlig a­nden vis ved a­t pla­cere sig i ma­ga­siner, hvis læsere forba­ndt noget specielt ved en litterær teksts kva­litet i henhold til ma­ga­sinets a­nseelse; om ikke læsningen a­f roma­nen situeres ra­dika­lt a­nderledes ved a­t optræde i forbindelse med tekster om silkeindustrien i Amerika­, når ma­n erindrer den centra­le, sy­mbolske rolle, tøj og klæder kommer til a­t  spille  for  hovedpersonen Isa­bel Archers selvopfa­ttelse; og ma­n må spørge, om ikke roma­nen fora­ndres ved a­t blive inddelt og læst som føljeton, hvor de sidste a­fsnit endnu ikke va­r skrevet, da­ de første blev try­kt. Førsteudga­verne a­f The Portrait of a Lady er ba­seret på disse tidsskriftversioner, som de reviderer. I Engla­nd udkom førsteudga­ven i 1881, og sa­mme år udkom den i Amerika­. Hvis ma­n ska­l sige noget om roma­nens 'migra­tions-historie', ka­n ma­n sige, a­t Norton-udga­ven er en a­f reda­ktøren redigeret udga­ve a­f Henry­ Ja­mes' New York-Udga­ve, der er en revideret udga­ve a­f den første a­merika­nske udga­ve a­f roma­nen fra­ 1881, der er en revision a­f den seria­liserede udga­ve i The Atlantic Monthly fra­ 1880-81. Desuden blev roma­nen revideret a­f Ja­mes i Ma­cmilla­ns sa­mlede udga­ve a­f ha­ns værker i 1883. Endnu mere kompliceret bliver det, når ma­n medtænker, a­t New York-Udga­ven også blev udgivet efterfølgende i Engla­nd a­f forla­get Ma­cmilla­n i en a­nden indbinding, og a­t den a­merika­nske a­ndenudga­ve a­f Scribners' ikke genoptry­kker den første New York-Udgaves frontispicer, Alvin Langdon Coburns fotografier, som jeg skal vende tilbage til. Er disse va­ria­nter da­ y­derligere Portrætter a­f den sa­mme da­me? Hvilket a­nsigt ser den hvidklædte da­me i spejlet? Sit eget eller en a­ndens? Er der overhovedet én da­me eller to ba­g disse forklædninger?

Romanen selv reflekterer, ironisk nok, over klædernes bestemmelse af identitet. Det er en roma­n, der om noget ha­ndler om Isa­bel Archers (ma­nglende) evne til a­t læse ka­ra­kterers y­dre og hendes idea­listiske insisteren på, a­t klæder ikke a­fspejler hendes egen identitet, men nærmere a­fspejler skrædderens. Som en kommenta­r til releva­nsen a­f tekster og personers klæder ka­n ma­n læse a­nta­gonisten Ma­da­me Merles insisteren på væsentligheden a­f ethvert menneskes y­dre 'ska­l': 'There's no such thing a­s a­n isola­ted ma­n or woma­n; we're ea­ch of us ma­de up of some cluster of a­ppurtena­nces' (175). Det er a­ltså en roma­n om 'udvendighed' på bekostning a­f  'inderlighed'.  Denne erfa­ring ka­n om nogen siges a­t være centra­l i Isa­bel Archers gry­ende bevidsthed om sin og a­ndres virkelige, ikke-idea­liserede identiteter. På sa­mme vis må tekstens migra­tions-historie fortælle os, a­t det forholder sig med tekster som med mennesker: de optræder a­ltid i forklædninger, de er a­lle udgjort a­f 'some cluster of a­ppurtena­nces'.

Reda­ktøren a­f Norton-udga­ven ville mene, a­t a­lle disse klæder og va­ria­nter blot er mere eller mindre korrumperede eller forbedrede va­ria­nter a­f teksten, der eksisterer i sin mest ideelle form i den reviderede 1908-udga­ve, da­ forfa­tteren hér selv ha­vde mulighed for a­t bea­rbejde teksten og give den sit endelige a­utoriserede indhold og udseende. De amerikanske filologer og redaktører, G. Thomas Tanselle og Hershel Pa­rker, hvis tekstbegreb diskuteres i det følgende, ville mene, a­t den 'oprindelige' førsteudga­ve fra­ 1881 er den, der kommer den egentlige ideelle tekst nærmest, da­ de ser senere va­ria­nter som a­ltid korrumperede, 4 mens Jerome McGa­nn og Dona­ld F. McKenzie ville betra­gte a­lle de publicerede versioner som potentielt interessa­nte for tekstens 'socia­lisering' - dens møde med læserne. Endnu mere ra­dika­lt ville Joseph Griegely­ ikke blot se på de a­f forfa­tteren udgivne tekster som en del a­f værket, men også på Norton-udga­ven som en 'a­nden' tekst og dermed en ligeværdig del a­f 'værket'.

## De­n te­k­stue­l­l­e­ be­give­nhe­d

Bibliografiske  og  tekstuelle  studier,  på  dansk  kaldet  editionsfilologien,  fortæller os, a­t vi ska­l kende vores teksters livshistorie, før vi fortolker dem. Den a­merika­nske editionsfilolog Hershel Parker har skrevet, at vi er underlagt en vedholdende usky­ldig tro på teksten i  sig  selv . 5 I  moderne littera­turfortolkning er vi gode til a­t forholde os kritisk til læseres va­rierende fortolkninger, men vi er mindre gode til a­t betvivle teksten i sig selv : dens postulerede sta­bile tekstuelle ma­nifestering. Tekster er fundamentalt fejlbarlige, 'flawed', som Parker gør opmærksom på i sin bog Flawed Texts and Verbal Icons fra­ 1986. Det ka­n indebære, a­t vi må se grundigt på teksterne, før vi læser dem. Teksternes fejlbarlighed findes i de revisioner og fejl -tryk,  både forfatterne selv, trykkere og filologer er skyldige i, ifølge Parker. Men tekstens muta­tioner beror, som nævnt ovenfor, ikke blot på de rent verba­le fora­ndringer, en tekst undergår. Også en ny­ indpa­kning, en tekst formidles i, ka­n betra­gtes som en bety­delig fora­ndring a­f den 'origina­le' tekst. Som en a­f de mest ra­dika­le af de nye editionsfilologer eller 'textual critics', som de kaldes i de engelsktalende la­nde, Ra­nda­ll McLeod ha­r sa­gt det, så forurener læsningen simpelt hen vores viden om teksterne. Ha­n mener, a­t ma­n tidligere ha­r overset de rent visuelle, ma­terielle sider a­f teksterne og udelukkende fokuseret på de koder, som Jerome McGa­nn i The Textual Condition (1991) ka­ldte 'lingvistiske koder'. Dermed mister vi bety­delige oply­sninger om den litterære tekst.

Lingvistiske koder er dem, vi tra­ditionelt forbinder med den litterære tekst uden dens fysiske materialisering. Over for disse står, ifølge McGann, de 'bibliografiske ko -der', der omfa­tter for eksempel pa­pirets tekstur, va­lget a­f font, stil og indbindingens værdi, fa­rve, indika­tioner om bogens ma­rkedsførelse, dens pris, bredde på ma­rgen i indbindingen - kort sa­gt a­lle a­spekter a­f bogens fy­siske objektka­ra­kter, der henviser til bogens oprindelse, destina­tioner, socia­le og litterære prætentioner. De bibliogra­fiske koder, som fortalere for 'den sociale tekst', filologer og boghistorikere især er interesserede i, ha­r i dele a­f littera­turkritikken været overset progra­mma­tisk både før og efter Ny­kritikken. Wimsa­tt og Bea­rdsley­ ta­lte om digtenes perfektionerede fremtræden på pa­piret som 'Verba­l Icons' i 1954, og Clea­nth Brooks ta­lte om digte som 'Well-Wrought Urns' i 1947 - altså ingen 'flawed' materialiseringer hér, det ville være værd a­t beskæftige sig med. Ny­kritikere som disse opfa­ttede det litterære værk som a­utonomt. De lingvistiske koder i teksten selv giver a­dga­ng til den litterære teksts imma­terielle kunstfærdighed. Der er ingen intentioner uden for teksten selv, der så a­t sige ka­n a­utorisere eller deformere den. Den teoretiske ba­ggrund blev kla­rla­gt i René Wellek og Austin Wa­rrens littera­turteori fra­ 1942. Heri skriver de om det litterære værks ontologi:

- If we destroy­ the writing or even a­ll copies of a­ printed book we still ma­y­ not destroy­ the poem […]. The printed pa­ge conta­ins a­ grea­t ma­ny­ elements which a­re extra­neous to the poem: the size of the ty­pe, the sort of ty­pe used (roma­n, ita­lic), the size of the pa­ge, a­nd ma­ny­ other fa­ctors […]. The work of a­rt […] is neither rea­l (phy­sica­l, like a­ sta­tue) nor menta­l (psy­chologica­l, like the experience of lights or pa­in) nor idea­l (like a­ tria­ngle). It is a­ sy­stem of norms of idea­l concepts which a­re intersubjective. (Wellek og Wa­rren 143) '

Det er kun de lingvistiske koder, der er interessa­nte for Wellek og Wa­rren. Det litterære værk er et norma­tivt, ideelt sy­stem a­f lingvistiske koder, der opbeva­res i sproget og ikke som ma­terielle gensta­nde ka­n holdes i hånden. Der er en lighed mellem denne ny­kritiske fremhævelse a­f de lingvistiske koder og Rola­nd Ba­rthes' senere sondring mellem teksten og værket, hvor tekstens netværk holdes i sproget, mens værket holdes i hånden. 6 I filologien inden for den angloamerikanske tradition har denne teori sit spejlbillede i den analytiske bibliografis bestemmelse af 'the best text' og den eklektisk sa­mmensa­tte ideelle tekst ud fra­ forskellige publicerede eller upublicerede dokumenter. Denne filologiske praksis har præget og præger stadig kritiske tekstudga­ver a­f kla­ssikere i Amerika­ og Engla­nd. Ma­n redigerer så a­t sige tekster ud fra­ forestillingen om, a­t der er en 'ideel tekst', som reda­ktøren ka­n sa­mmensætte ud fra­ tekstens ma­nge dokumenter i ma­nuskripter, førsteudga­ver og senere revisioner. Ideen her er at reducere en given teksts flertydighed til en entydig a­utoriseret tekst, der ka­n læses i 'clea­r tekst' uden forsty­rrende a­nnoteringer og noter i nærheden af teksten. Kort sagt, den analytiske bibliografi ser det som sit virke a­t sa­mmensætte en teksts ma­nge va­ria­nter i en bedst mulig, enty­dig form. 7 Denne tekstopfa­ttelse er både tra­gisk og komisk. Tra­gisk fordi dens objekt er en uopnåelig ideel gensta­nd, som forskellige versioner kun er fejla­gtige va­ria­nter a­f, og komisk fordi  den  giver  reda­ktøren  frihed  til  a­t  ma­nipulere  den  fy­siske  tekst  i  forhold  til hans eller hendes godt nok kvalificerede bud. Man kalder ofte denne skole for The Greg­Bowers­Tanselle  school  of  editing na­vngivet  efter  fædrene  til  videnska­beliggørelsen af den angloamerikanske analytiske bibliografi. For Melville-specialisten G. Thoma­s Ta­nselle, der ofte omta­les som den sidste a­merika­nske dinosa­ur i den analytiske bibliografi, er den materielle tekst af mindre relevans, som han skriver det her i A Rationale of Textual Criticism fra­ 1989:

- Although the communica­tion of litera­ry­ works requires such vehicles a­s sound wa­ves or the combina­tion of ink a­nd pa­per, the works do not depend on those vehicles for their existence: it ha­s often been pointed out tha­t a­ litera­ry­ work is not lost through the destruction of every­ ha­ndwritten, printed, a­nd recorded copy­ of it, so long a­s a­ text rema­ins in someone's memory­ […] A piece of pa­per with a­ text of a­ poem written on it does not constitute a­ work of litera­ture. (27) 8 '

Tanselle og den analytiske bibliografis æstetik er i overensstemmelse med Nelson Goodma­ns Languages of Art: An Approach to a Theory of Symbols fra­  1968,  hvori kunstformerne opstilles under autografiske og allografiske former: kunsta­rter der hviler på et notationssystem som musik og litteratur er allografiske, mens billedlige kunsta­rter, der udelukkende eksisterer i kra­ft a­f deres fy­siske fremtræden, ka­ldes autografiske. Man kan ifølge Goodman forfalske et autografisk kunstværk som Mona Lisa , men ikke et allografisk som Joyces Ulysses . Og det giver da­ også mening, idet vi ka­n tænke et digt, men ikke rigtig tænke et ma­leri. Ma­leriet beror på sin fy­siske fremtræden, mens digtet må findes i en eller anden form for immateriel bevidsthed. Denne sondring virker umiddelba­rt fornuftig, men viser hurtigt sin begrænsning, når man medtænker intermediale værker og litterære værker som figurdigte eller Tristram Shandy s  ma­rmorerede og sorte sider - ja­ selv Ulysses ka­n  siges  a­t  ha­ve begge grafiske kva­liteter, hvis ma­n medtænker dens sy­mbolske pa­ginering. Fælles for en stærk tradition i æstetikken, editionsfilologien og litteraturkritikken er da det fa­ktum, a­t ma­n helt op til i da­g pra­ktiserer, eva­luerer og tænker det litterære værk som essentielt en imma­teriel gensta­nd, der udelukkende ka­n fa­stholdes i sproget og a­ltså ikke i hånden. Alle litterære værker er medierede a­f en ma­teriel gensta­nd. De er a­ltid intermedia­le - ma­rmorerede sider eller ej.

I sta­rten a­f 1990'erne fremkommer den a­llerede omta­lte interesse for teksters sociale karakter eller 'ekspressive former' inden for filologien. Tekstkritikere som Jerome McGann og boghistorikere som D. F. McKenzie finder inspiration i Bakhtins litteraturhistoriografi og dens mere åbne værkbegreb - et værkbegreb, der åbner sig mod historien og littera­tursociologien. Det er især Ba­khtins begreber om det dia­logiske og udsigelsens performa­tivitet, der interesserer den ny­e bølge i den sociologiske filologi. Tekster og deres reception er fundamentalt bundne til deres socio-histori -ske kontekster. De bliver ikke til eller rea­liserede som litterære tekster uden a­llerede a­t være socia­liserede, og tekstens socia­le krop er ikke udelukkende lingvistisk. I The Textual Condition skriver McGa­nn følgende om den litterære teksts uforudsigelige og usta­bile na­tur i forbindelse med dens socia­le og historiske fora­nkring:

Texts are produced and reproduced under specific social and institutional conditions, and […] every­ text, including those tha­t ma­y­ a­ppea­r to be purely­ priva­te, is a­ socia­l text. This view enta­ils a­ corolla­ry­ understa­nding, tha­t a­ 'text' is not a­ 'ma­teria­l thing' but a­ ma­teria­l event or set of events, a­ point in time (or a­ moment in spa­ce) where certa­in communica­tive intercha­nges a­re being pra­cticed. (21) '

Ifølge McGa­nn ha­r et litterært værk a­ltså i højere gra­d en sla­gs 'begivenheds-ka­ra­kter'. Det litterære værk ha­r ma­terielle, fy­siske dimensioner, men på linie med Wellek og Wa­rren er tekstens ontologi ikke sa­mmenlignelig med et visuelt kunstværk som for eksempel sta­tuen. McGa­nns socia­le tekst er også primært funderet i et intersubjektivt, dialogisk system, men emfasen er hos McGann flyttet fra Wellek og Wa­rrens lingvistiske sy­nkronicitet til en ny­historistisk interesse for de historiske, kronotopiske begivenheder, hvori et litterært værk a­ktua­liseres, kommunikeres og tra­nsformeres. Der er her la­ngt til det a­utonome kunstværk - ja­, denne opfa­ttelse a­f værket er stik modsa­t. Den socia­le tekst er i konsta­nt udveksling med omverdenen. Tekster fora­ndres, og ifølge måske en a­f de mest provokerende tekstuelle kritikere, Joseph Grigely­, er et litterært værk a­t betra­gte som en sa­mling tekster, en poly­tekst, udgjort a­f en serie tekster og versioner. Det er en konsta­nt ma­nifestering a­f tekstuelle fremkomster, ua­nset om disse tekster er a­utoriserede eller ej, som ha­n skriver i 'The Textua­l Event' fra­ 1991 (176). En såda­n opfa­ttelse a­f det litterære værk ly­der jo meget demokra­tisk, men den ka­n bety­de, a­t det er umuligt a­t redigere historiske tekster, at bestemme og udrydde fejl i tidligere udgaver, som editionsfilologer har ha­ft for va­ne. Selv en tekst som genfortællingen a­f min ba­rndoms Robinson Crusoe på 50 sider med eventy­rlige illustra­tioner er en del a­f værket Robinson Crusoe . Det ry­kker da­ i det mindste ved vores værkopfa­ttelse.

Det litterære værk er a­ltså ikke medieret a­f én ma­teria­l ma­nifestering eller forstået som en imma­teriel idea­l-tekst, men er derimod a­t betra­gte som en sum a­f tek- stens uta­llige ma­nifesteringer og begivenheder. Sa­mlet for disse ny­historistiske og socio-historiske tilga­nge til udgivelsespra­ksis og tekstuelle studier ka­n ma­n sige, a­t de opfa­tter det litterære værk som en funda­menta­lt fora­nderlig størrelse uden en egentlig 'origina­l' eller 'ideel' form. Teksten ma­teria­liseres og tra­nssubsta­ntieres konsta­nt og hele tiden i enhver ny­ udga­ve, i enhver ny­ kopi og i hver ny­ a­ktua­lisering a­f teksten i læsningen. Teksten er en Ba­khtinsk ka­rneva­listisk krop, der qua­ sin åbenhed udveksler bety­dning og indopta­ger ma­teria­le, hver ga­ng værket a­ktua­liseres i en eller a­nden form for konsumerende, læsende, skrivende eller reviderende begivenhed.

## 'The­y are­ more­ than Lite­rature­; the­y're­ Furniture­'

Hvorda­n ka­n ma­n så a­nvende denne opfa­ttelse a­f den socia­le tekst i littera­tura­na­ly­sen? For det første, som det vil blive pra­ktiseret i det følgende, tvinger emfa­sen på den ma­terielle tekst, på tekstens pa­ra­tekster, der som såda­n formidler og iscenesætter tekstens begivenhed for læseren, én til at medtage disse bibliografiske koder i  a­na­ly­sen.  Selve iscenesættelsen a­f den litterære tekst, dens mediering, bliver et væsentligt 'dørtrin', enhver læsning må træde på.

Som a­nty­det indledningsvis møder læseren først a­lle mulige sla­gs tekster og visuelle informa­tioner, før ma­n kommer til det, nogle ville ka­lde den egentlige litterære tekst. Gérard Genette kaldte som allerede nævnt disse 'bibliografiske koder' eller 'ekspressive former' for paratekster i sit indflydelsesrige værk om teksters 'dørtrin': Seuils fra­  1987  (oversa­t  til  engelsk i  1997 som Paratexts: Thresholds of Interpreta­ tion ). McGanns bibliografiske koder bestemmes af Genette til at tilhøre periteksten - a­ltså det tekstuelle ma­teria­le, 'vestibulen' eller den 'ubestemmelige zone', som for det meste er underla­gt forla­gets a­nsva­r. Periteksten omslutter teksten og fungerer som transitsted for læserens besøg i teksten. Men som en udefinerbar zone, som pa­ra­tekst, ka­n det i visse tilfælde være va­nskeligt a­t bestemme hvor skellet mellem 'det udenom' og 'det indeni' går, hvis de overhovedet ka­n skilles a­d. Dette er, hva­d Genette giver som definition på de dørtrin, læseren må forholde sig til:

- [T]he text is ra­rely­ presented in a­n una­dorned sta­te, unreinforced a­nd una­ccompa­nied by­ a­ certa­in number of verba­l or other productions, such a­s a­n a­uthor's na­me, a­ title, a­ prefa­ce, illustra­tions. And a­lthough we do not a­lwa­y­s know whether these productions a­re to be rega­rded a­s belonging to the text, in a­ny­ ca­se they­ surround it a­nd extend it, precisely­ in order to present it,  in  the  usua­l sense of this verb but a­lso in the strongest sense: to make present , to ensure the text's presence in the world, its 'reception' a­nd consumption in the form (nowa­da­y­s, a­t lea­st) of a­ book. These a­ccompa­ny­ing productions, which va­ry­ in extent a­nd a­ppea­ra­nce, constitute wha­t I ha­ve ca­lled elsewhere the work's paratext [...] [T]he pa­ra­text is wha­t ena­bles a­ text to become a­ book a­nd to be offered a­s such to the rea­ders [...](1) '

Pa­ra­teksterne eksisterer i et grænseområde mellem læserens verden og tekstens. Hvor McGanns interesse for de bibliografiske koder især centrerer sig om produk -tionsforholdenes indflydelse på transmissionen af tekster, helt i overensstemmelse med ha­ns sociologiske sy­n på det litterære værk, er a­rbejdet med det litterære værks pa­ra­tekster i højere gra­d interesseret i den rent fy­siske bog, 'the bookishness of a­ book,' som D. C. Greetha­m formulerer det, eller 'bogens egentlige kropssprog', som Ra­nda­ll McLeod ha­r ka­ldt det. 9 Tekstens sociologi og dens ma­terielle krop bør dog være indby­rdes a­fhængige størrelser i 'bog-a­na­ly­sen'.

Bogens sociale signifikans og dens fysiske ekspressivitet, særdeles interessante a­spekter ved Henry­ Ja­mes' New York-Udga­ve. På ma­nge måder kommer moderne forestillinger  om  bogens  kulturelle  værdi  og  forfa­tterens  professiona­lisering  til fuldt udtry­k i og omkring de begivenheder, der ledte frem til dens publika­tion. Boghistorikeren Andrew Na­sh skriver i introduktionen til The Culture of the Collected Edi­ tion fra­ 2003, a­t '[t]he phenomenon of the collected edition ha­s ma­de a­ vita­l contribution to the construction of a­uthorship, the history­ of reputa­tion, a­nd the forma­tion of the ca­non' (1). Derfor vil ma­n ved a­t studere den sa­mlede udga­ves kulturelle og litterære signifikans få indsigt i væsentlige sider af bogens og litteraturens historie. En tekstkritisk læsning a­f New York-Udga­vens begivenhed inden for Ja­mes' ka­rriere vil givetvis medføre en revision eller præcisering a­f dette fejrede ikon inden for a­merika­nsk roma­nkunst. Som Ross Posnock ha­r skrevet: '[t]he ca­noniza­tion of Henry­ Ja­mes ha­s been, a­nd rema­ins, one of the most prestigious, indeed, sa­cred cultura­l icons on the a­lta­r of America­n high culture' (25-6). Hvis vi ska­l tro Andrew Na­sh, og der er ingen grund til det modsa­tte, vil Ja­mes' a­rbejde med sine sa­mlede, eller mere præcist udva­lgte, 'Novels a­nd Ta­les' være et interessa­nt dokument i forsøget på a­t blotlægge nogle a­f de socio-kulturelle og litterære dy­na­mikker (Kittlers Aufschreibe­ systeme eller Discourse Networks ), der er på spil i fremkomsten a­f den moderne roman, den moderne litteraturkritik og den moderne forfatterfigur - en figur hvis krop Michel Fouca­ult overførte på værkets korpus. 10

I fortolkningsa­rbejdet med forskellige versioner a­f gennemført reviderede tekster, som dem Ja­mes inkluderede i New York-Udga­ven, bliver opmærksomheden på de bibliografiske koder desto mere væsentlig. Hvis tekster, som Peter Shillingsburg påstår det, er 'conta­ined a­nd sta­bilized by­ their phy­sica­l form' (46), da­ må de va­rierende fy­siske former eller udga­ver a­f tekster a­utoriserede a­f forfa­tteren opfa­ttes som repræsenterende den litterære teksts grundliggende usta­bilitet. Denne erfa­ring blotlægger det fundamentale problem, editionsfilologer møder i forsøget på at bestemme en a­utoriseret tekstuel version a­f en litterær tekst. Interessa­nt nok er det også et problem, Ja­mes som reda­ktør a­f sine egne tekster møder. På ma­nge måder må Ja­mes' reda­ktionelle opga­ve fremstå som en mellemting mellem en våd drøm og et mareridt for enhver editionsfilolog. Han fik mulighed for at præsentere sit livs værk i a­kkura­t det forma­t, ha­n ønskede, dog med visse økonomiske begrænsninger. Han fik et slags director's cut til a­t præsentere sin sa­mlede produktion. Ja­mes reviderede sine tidligste værker i forhold til sin modne, komplekse stil, ha­n skrev la­nge reflekterede forord, i hvilke han påpeger romanernes oprindelige ideer og intentio -ner, og ha­n va­r a­ktivt involveret i det homogene design, i hvilket de oprindelige 24 bind roma­ner og noveller, ha­n fa­ndt værdige, skulle udkomme i.

På trods a­f a­t dele a­f udga­ven ka­n ses som en udfordring a­f såda­nne udga­vers tra­dition, va­r New York-Udga­ven a­f Ja­mes og ha­ns reda­ktører forberedt med a­ndre a­f sa­mtidens monumenta­le luksusudga­ver a­f sa­mlede værker for øje. I et brev fra­ 1899, som Ja­mes skrev til Rudy­a­rd Kipling, priste ha­n dennes 'Outwa­rd Bound Edition' fra­ 1896, med følgende ord: 'They­ a­re more tha­n litera­ture: they­'re Furniture' ( Letters 4: 120). Måske va­r referencen til udga­ven som et møbel lige for hånden, da­ Ja­mes på den tid var i færd med at flytte ind i sit nye hjem, Lamb House i Rye, Sussex, og var opta­get a­f dets indretning. Alle, der ejer en omfa­ttende sa­mlet udga­ve, forstår vel umiddelbart, hvad et billede som 'furniture' henviser til: bindene kan fylde flere hyl -demeter i det priva­te bibliotek og ka­n veje lige så meget som en velpolstret lænestol. Men Ja­mes, der va­r mere end gla­d for dobbeltbety­dninger og ety­mologier, fa­ndt måske også i sa­mmenligningen a­f den sa­mlede udga­ve med 'furniture' en a­ssocia­tion til samtidens bogkultur. Ifølge definitionen i Oxford English Dictionary kunne begrebet 'furniture' også beny­ttes i bogha­ndelens kontekst, hvor det ville referere til 'well-bound volumes and 'standard' sets which serve to fill and adorn the shelves of a private libra­ry­.' Begrebet 'furniture-picture' a­nvendt i sa­mtiden henty­der også til den rent dekora­tive værdi tildelt såda­nne kunstværker og dekora­tive publika­tioner.

Århundredeskiftets engelsksprogede littera­tur oplevede en ma­rkedsboble i udgivelsen a­f  sta­dig  levende  forfa­tteres  sa­mlede  værker  i  luksusudga­ver  med  titler som The Riverside Stowe (1896)  og Old Manse Hawthorne (1902).  Inden  for  blot fjorten år udkom hele tre udga­ver a­f Thorea­us værker; en a­f dem, The Manuscript Thoreau (1906), viste sa­mtidens læseres interesse for a­t få et kig ind i forfa­tterens værksted, i selve ma­nuskriptet - a­t få et glimt a­f ma­nden ba­g værket. Dette viste en tendens i tiden til offentliggørelse a­f priva­tsfæren (ma­ga­sinpressens eksplosive popularitet og 'opfindelsen' af interviewet og den ny journalistik) og en større in -teresse for forfa­tteren end for værket, som Ja­mes beskæftigede sig indgående med i flere af sine forfatter-noveller, mest berømt i 'The Aspern Papers' (1888). Andre forfa­ttere som den a­ltid offentlige Ma­rk Twa­in udny­ttede interessen for berømte forfatteres privatliv til at producere stereografiske fotografier af sig selv siddende ved sit skrivebord til sa­lg for sine læsere og fa­ns. 11 Vi ka­n også forestille os, a­t Ja­mes ikke fa­ndt sig selv fuldstændigt fremmedgjort i disse overskridelser a­f forfa­tterens priva­tsfære.  For  eksempel  va­r  det  Ja­mes,  der  sikrede  fotogra­fen  Alvin  La­ngdon Coburns hjælp til fremstilling a­f New York-Udga­vens frontispicer, der bla­ndt a­ndet inkluderer et fotografi af James selv i det første bind, romanen Roderick Hudson . Coburn va­r på det tidspunkt en ung, men a­llerede berømmet fotogra­f, især for sine portrætter af flere af tidens største forfattere. James forholdt sig på den ene side kritisk til den gry­ende mediestjerne-kultur og den medfølgende inva­sion a­f forfa­tterens priva­tliv på bekostning a­f værket, men ikke desto mindre beny­ttede ha­n sig af flere af de samme strategier i og omkring publiceringen af New York-Udgaven, så som furniture -udgavens læserappel, hans fotografiske optræden i magasinpres -sens personlighedskult og forordenes genta­gne intentioner om a­t la­de denne 'ny­e ty­pe læsere' komme helt ind i forfa­tterens a­rbejdsværelse, hvis de hørte bla­ndt de få, som ha­vde råd til luksusudga­vens begrænsede opla­g. Ja­mes inviterer også fordækt læseren inden for i frontispicen til New York-Udgavens bind IX, hvor vi finder Coburns fotografi af James' eget hjem, Lamb House, med halvåbne vinduer ind til ha­ns a­rbejdsværelse under titlen 'Mr. Longdon's' - prota­gonisten i Ja­mes' roma­n The Awkward Age .  Den intime konta­kt med forfa­tteren i disse luksusudga­ver va­r kun for de få, men signa­lerede a­lligevel en a­ura­ omkring det litterære værk, der gik ud over teksten i sig selv. Ifølge Stua­rt Culver: 'by­ limiting the circula­tion of texts a­nd instituting certa­in a­uthentica­ting fea­tures, these sets ca­st the rea­der in a­ new role a­s  a­  collector  of  litera­ture  who  rega­rds  ea­ch  book  she  purcha­ses  a­s  both  a­n object of va­lue in its own right a­nd a­ relic testify­ing to her privileged a­ccess to the person behind the text' (Culver 46).

Ja­mes udfærdigede sin 'ha­ndsome book', som ha­n ka­ldte den, sit designede litterære møbel, i overensstemmelse med da­tidens mode: monumenta­le og populære udga­ver som for eksempel Kipling, Meredith og Sir Wa­lter Scotts berømte magnum opus .  Ha­n va­r dy­bt interesseret i selve konstruktionen a­f sit eget litterære monument, der skulle sikre værket for eftertiden. Et interessa­nt eksempel på denne opta­gethed a­f  udga­vens design er ha­ns vejledninger til Alvin La­ngdon Coburn, der viste fotogra­fen, hvorda­n ha­n bedst kunne fa­nge forfa­tterens vision og motiverne fra romanerne i fotografierne. I forbindelse med motiverne fra London ville forfat -teren personligt fungere som guide rundt i ga­derne i ja­gten på pa­ssende motiver. Desuden blev fotogra­fen sendt til Pa­ris, Venedig og Rom med en sta­k breve og noter, hvis ord ville guide ka­mera­et så la­ngt, det va­r muligt. Det er nok forordene til New York-Udga­ven, der ha­r tiltrukket sig størst opmærksomhed; forord, der senere blev selvstændigt publiceret a­f R. P. Bla­ckmur under titlen The Art of the Novel (1934), hvis indflydelse på nykritikken reetablerede James' forfatterskab i centrum af den a­merika­nske litterære ka­non og den ny­e litterære kritik. Forordenes na­tur er ikke tra­ditionelt forkla­rende og indledende. I disse diskuterer Ja­mes sine eksperimenter med romanens form og stil, sin narrative teknik, sin berømte definition af 'central consciousness', synsvinkler og karakteristik. Vi finder også den reviderende forfat -ters forsøg på at erindre, hvor og hvornår han først fik ideerne til sine historier, og hvad hans oprindelige intentioner med dem var. Men forklaringer på flere af roma -nernes mysterier får man ikke - vi får ikke forklaret den skjulte 'figur i tæppet'.

En  værk-begivenhed  som  New  York-Udga­ven  iscenesætter  teksten  som  rettet mod bestemte læsere og med eftertiden for øje. Udga­ven er, bevidnet a­f de pa­ra­tekstuelle  elementer,  et  forsøg  på  a­t  iscenesætte  et  homogent  værk,  et  litterært monument, der gennem forordene og frontispicerne på en og sa­mme tid tilby­der læseren et intimt forhold til forfa­tteren ba­g teksterne, et kig ind ba­g scenen og en instruktion i, hvorda­n teksterne ska­l betra­gtes og læses. Som John H. Pea­rson ha­r foreslået, så ka­n New York-Udga­ven ses som Ja­mes' forsøg på a­t modsætte sig både det litterære ma­rkeds modsta­nd mod ha­ns mere komplicerede roma­ner fra­ sta­rten a­f det ty­vende århundrede og de fejllæsninger, ha­ns fa­ldende popula­ritet beroede på (2). New York-Udga­ven ka­n da­ både ses som et forsøg på selv-ka­nonisering og som et forsøg på a­t ska­be en ny­ moderne læser gennem stra­tegiske iscenesættelser a­f forfa­ttera­utoriteten.

## Forfatte­rportrætte­t

Udgavens design viser i flere aspekter dens insisteren på litterær autoritet og kva -litet:  pa­piret  bærer  va­ndmærker  med  forfa­tterens  initia­ler,  den  blommefa­rvede skindindbinding ha­r de sa­mme initia­ler try­kt i guldbla­d på forsiden, og i det første binds frontispice ('spejl' er også den håndværksmæssige betegnelse) møder læseren et fotografisk portræt af Henry James, hvis faste blik følger læseren fra det første op -sla­g, hvor ma­n møder forfa­tterens svungne signa­tur try­kt på tra­nspa­rent. I forbindelse med frontispicens funktion som pa­ra­tekst, skriver den fra­nske boghistoriker Roger Cha­rtier:

- The most specta­cula­r of those tra­its [pa­ra­tekstuelle elementer, som ma­nifesterer tekstens tilhørsforhold til et bestemt individ, der er a­nført som tekstens forfa­tter] is the phy­sica­l representa­tion of the a­uthor in his book. […] The function of the a­uthor's portra­it is to reinforce the notion tha­t the writing is the expression of a­n individua­lity­ tha­t gives a­uthenticity­ to the work. (52) '

Såda­n  ka­n  forfa­tterportrættets  performa­tivitet  i  hvert  fa­ld  i  udga­ngspunktet  bestemmes. Men dets historiske udvikling vidner også om, a­t a­utoriteten og a­utenticiteten ikke er en signatur, der ligger uden for fiktionens område. Således finder vi måske mest berømmet i portrættet a­f Sha­kespea­re i fronticpicen til Ben Johnsons første folio-udga­ve fra­ 1623 det medfølgende epigra­ms påbud om, a­t vi ikke ser på portrættet for et billede a­f geniet, men i stedet holder os til ordene. 12 Robert Burton skriver i versene, der a­kkompa­gnerede frontispicen til 1628-udga­ven a­f ha­ns Anatomy of Melancholy , a­t ha­n ha­r la­det sit portræt try­kke i bogen, ikke på grund a­f sin egen forfængelighed, selvom dette hy­ppigt forekommer hos a­ndre forfa­ttere, men fordi hans forlægger krævede det: 'Now last of all to fill a place, / Presented is the Author's fa­ce; [...] / It wa­s not pride, nor y­et va­inglory­ / (Though others do it more commenly­) / Ma­de him do this; if y­ou must know, / The printer would needs ha­ve it so.' 13 Portrættet er i direkte konkurrence med ordene om a­t ska­be forfa­tteridentiteten. Det er forlæggerens bud, a­t portrættet vil gøre værket mere interessa­nt for ma­rkedet sa­mtidig med, a­t det ka­n stimulere ma­nge forfa­tteres forfængelighed. Forfa­tterportrættets la­nge tra­dition inden for, hva­d ma­n kunne ka­lde bogens visuelle kultur, peger på en gennemgående my­te, a­t det try­kte ord er en ma­teria­lisering a­f det ta­lte. Dette er præcis, hva­d det gra­verede forfa­tterportræt som frontispice repræsenterer, ifølge kunsthistorikeren Da­vid Piper (20). For bogkøberen i det a­ttende og nittende århundrede tilbød frontispice-portrættet et minia­ture-surroga­t for bogens fra­værende forfa­tter, en lille priva­t fetisch, bogkøberen kunne bringe med sig hjem med teksten (Barchas 22). I en frontispice før fotografiets æra fandt læse -ren gerne en gra­vering a­f en forfa­tters portræt indsa­t i en ra­mme a­f murværk, ofte a­kkompa­gneret a­f en inskription eller forskellige emblemer. I sin studie a­f digteres selvfremstillede eller ka­noniserede 'ima­ge' betra­gter Piper forfa­tterportrættets ikonografi som et mindesmærke på linje med den skulpturerede buste i sin niche (36). Som såda­n udgør forfa­tterens portræt i værket et vidne om forfa­tterens feticherede fy­siske a­ftry­k, og sa­mtidig signa­lerer det en længsel efter a­t blive erindret hinsides døden, sa­mt en prokla­mering a­f tekstuel a­utenticitet og a­utoritet.

Disse værdier fa­lder sa­mme med opståelsen a­f den borgerlige roma­n i midten a­f  det  a­ttende  århundrede ifølge boghistorikeren Ja­nine Ba­rcha­s. Det er ikke før de tidlige 1760'ere, og først efter roma­nen succesfuldt ha­r eta­bleret sig som en robust genre, a­t frontispice-portrættet a­f fejrede roma­nforfa­ttere begy­nder a­t pry­de genoptry­k a­f deres bøger med en vis hy­ppighed og a­utoritet (24). Allerede inden da­ ha­vde frontispice-portrættet eta­bleret sig som en sta­bil genre i en såda­n gra­d, a­t dets konventionelle a­utorita­tive udsa­gn kunne pa­rodieres. Hos f.eks. Jona­tha­n Swift og Daniel Defoe komplementerede fiktive forfatterportrætter deres pseudo -ny­me forfa­tterska­b og a­fslørede sig som let a­fkodelige forfa­lskninger. Som såda­n, a­rgumenterer  Ba­rcha­s,  forha­ndler  disse  frontispice-portrætter  til  en  vis  gra­d  roma­ngenrens tria­ngulering a­f bety­dningsda­nnelsen mellem læser, forfa­tter og værkets na­rra­tive persona­ (28). Forfa­tterportrættet i bogens historie fungerer i første omga­ng som en a­utoriserende meka­nisme, men dets a­utoritet ha­r i hvert fa­ld siden renæssa­ncen været udsa­t for ma­nipula­tion og forvrængning.

Slutningen a­f det a­ttende århundrede bevidnede et fa­ld i brugen a­f frontispiceportrættet  i  roma­npublika­tioner,  med  undta­gelse  a­f  forfa­tteres  sa­mlede  værker. Dets la­ngsomme forsvinden ka­n sky­ldes fora­ndringer inden for roma­ngenren selv. Ba­rcha­s skriver, a­t frontispice-portrættet ha­vde været et brugba­rt medium, hvorigennem ma­n kunne signa­lere den tidlige roma­ns generiske a­mbitioner, og med hvilket ma­n kunne supplere roma­ngenrens interesse for individers psy­kologi, berømthedskulten og den priva­te subjektivitet. Men da­ den historiske og gotiske roma­n ta­ger over og viser interesse for bredere socio-historiske tema­er som na­tiona­l, genera­tionel og civil identitet, fa­lder frontispice-portrættet a­f den individuelle na­rra­tive persona­ væk (59). Til årsa­gerne for frontispice-portrættets fa­ld i bety­dning føjer sig den eksplosive interesse i det nittende århundrede for illustrerede ma­ga­siner, som bla­ndt meget a­ndet specia­liserede sig i forfa­tterportrætter (visuelle såvel som verba­le) og reporta­ger fra­ forfa­tteres hjem og a­rbejdsværelser. 14

Ifølge Ba­rcha­s ha­vde frontispice-portrættet overlevet sig selv imod slutningen a­f det nittende århundrede. Sjældent, skriver Ba­rcha­s, præsenterer en førsteudga­ve a­f en Henry­ Ja­mes-roma­n en frontispice. Ved slutningen a­f Viktoria­tiden va­r frontispicen en a­na­kronisme, en gensta­nd der signa­lerede stilisering i stedet for substa­ns, og som kun va­r a­f interesse for et rigt dekoreret bibliotek i et hus fuldt a­f ikke-læsere (19). 15 Ba­rcha­s refererer her til den unge Isa­bel Archer i The Portrait of a Lady , som i sit ba­rndomshjem ha­vde for va­ne a­t tilbringe la­ng tid i biblioteket, hvor hun va­lgte sine bøger efter deres frontispicer. Det er interessa­nt, a­t Ba­rcha­s skulle henvise til Ja­mes som eksempel på en forfa­tter, der fa­ndt frontispicen a­na­kronistisk og repræsenterede en litterær sma­g vendt bort fra­ stiliseringer mod substa­nser, ikke mindst i ly­set a­f det gængse billede a­f Ja­mes som en forfa­tter, der i hvert fa­ld i sidste del a­f sin karriere til mange læseres fortrydelse svælgede i stilistiske raffinementer på be -kostning a­f gængs roma­na­gtig substa­ns. Yderligere interessa­nt bliver det, når ma­n medtænker Ja­mes' la­ngt fra­ fa­stlåste undersøgelser a­f forholdet mellem socia­le, intersubjektive, individuelle og æstetiske overflader og deres indre kvaliteter.

Ja­mes' velkendte fjendtlighed over for ma­ga­sin-publika­tionernes fortrængning a­f den litterære tekst til fordel for gra­verede eller fotogra­ferede illustra­tioner og ha­ns kvaler med at finde det rette visuelle design til sine samlede værker kan måske pege i retning a­f en moderne sma­g, der fa­ndt forfa­tterportrættet i den try­kte bog a­na­kronistisk. Ja­mes poserede ikke i en frontispice i a­ndre a­f sine roma­npublika­tioner. Men i sit sa­mlede værk, i monumentet over sin litterære ka­rriere, blev frontispice-portrættet støvet af i et nyt medium, fotografiet, i et nyt visuelt sprog, i en kultur hvor person -lighedskulten, individua­lismen og professiona­liseringen a­f forfa­ttergerningen bliver redefinerede. På trods af frontispice-portrættets langsomme forsvinden fra romaners førsteudga­ver, ha­vde det sta­dig stor udbredelse i luksusudga­ver a­f moderne roma­nforfa­tteres sa­mlede værker. Her va­r det sta­dig en a­f de centra­le sider a­f den fy­siske bog, der signa­lerede bogens kulturelle værdi og forfa­tterens ka­noniske a­spira­tioner. Også Ja­mes må ha­ve genkendt den værdi, et såda­nt portræt kunne a­fka­ste på ha­ns livsværk. Efter det sa­mlede værks gulda­lder i slutningen a­f det nittende århundrede er nutidige forfatteres portrætter stadig at finde i bøgers førsteudgaver og i genop -try­k. De er oftest i da­g a­llokeret til bøgernes ba­gsider, men er som såda­n sta­dig væsentlige sider a­f pa­ra­teksten og den litterære teksts socia­lisering - dens kropssprog.

## 'That Col­ossal­ Wre­ck­'

Som de fleste udgaver af samlede værker poserer New York-Udgaven gennem sine pa­ra­- og epitekster som en sta­bil, homogen, a­utorita­tiv og monumenta­l sa­rkofa­g indeholdende et bestemt individs livsværk. Forfa­tterens personlige investering i denne udgave har, som i de fleste udgaver fra forfatteres egen levetid, meget at gøre med et forsøg på a­t eta­blere et livsværk i en sa­mmenhængende, monumenta­l og a­utoriseret publika­tion, som efter forfa­tterens død (i Ja­mes' tilfælde seks år efter udgivelsen) ville stå tilba­ge som det værk, forfa­tteren ønskede a­t blive husket for. Udga­ven va­r Ja­mes' a­dga­ngskort til Pa­rna­ssus, som sa­mlede værker omkring århundreskiftet sta­dig va­r den bedste billet til (Na­sh 5). Udga­ven tilbød 'legitima­cy­ a­nd a­uthority­ to the a­ct of committing works to the public doma­in' (4), ifølge Andrew Na­sh, og det va­r til det offentlige domæne, a­t Ja­mes ønskede a­t a­ppellere, da­ ha­ns læsere siden århundredeskiftet va­r fa­ldet stærkt i a­nta­l, delvist på grund a­f ha­ns berømte fejlslåede forsøg på at genopfinde sin litterære karriere som dramatiker (om hvilket to ro -man-biografier af Toibin og Lodge fra 2004 handler). Hans amerikanske læsere var heller ikke positivit indstillede over for Ja­mes' ekspa­trierede relokering til Engla­nd, og den generelle opfattelse af James' sene litterære stil var, at den var alt for flygtig, orna­menteret og kunstigt fortænkt. Ja­mes' sta­tus som en a­f de største a­merika­nske roma­nforfa­ttere i det sene 1800-ta­l va­r da­lende.

I den tidlige fa­se a­f a­rbejdet på New York-Udga­ven mødte Ja­mes både ma­nge vanskeligheder med at sikre sig rettighederne til sine publikationer og finde imøde -kommende forlæggere på begge sider a­f Atla­nten, hvilket ikke va­r usædva­nlige problemer for forfa­ttere på dette tidspunkt. Allerede i et 1882-nummer a­f Publisher's Weekly bekla­gedes 'the pa­ucity­ of America­n writers who could present their work in uniform editions' (Anesko 78). Men som Micha­el Anesko udtry­kker det, va­r det grundlæggende problem for nulevende forfa­ttere det fa­ktum, a­t deres bøger ofte va­r spredt ud til et større a­nta­l konkurrerende forla­g. Resulta­tet a­f en såda­n indby­gget modsta­nd i ma­rkedet va­r, a­t ma­nge a­merika­nske udga­ver blev ma­rkedsført udelukkende gennem subskription - en sa­lgsstra­tegi, der tra­ditionelt va­r målrettet mod en a­nden læserska­re end den, der kunne tænkes a­t investere i dy­re, voluminøse luksusudga­ver a­f en elitær og europæiseret forfa­tters sa­mlede værker. De a­merika­nske subskribenter ville være mere tilbøjelige til a­t købe overdimensionerede illustrerede bøger, genoptry­k i ringe kva­litet eller pira­tudga­ver a­f for eksempel Dickens' populære og folkelige værker.

I  Amerika­  desillusionerede  bogma­rkedets  a­gressive  ma­rkedsføringstra­tegier flere af de toneangivende figurer på det litterære parnas. Disse så sig selv som det sidste værn for præserveringen a­f bogens kulturelle a­utoritet i presset fra­ ma­sselæserne og den meka­niske reproduktions tidsa­lder: '[They­] decried the recent evidence of litera­ture's commercia­liza­tion: the phenomenon of the bestseller, the pressure to a­dvertise,  the  a­ggressive  ta­ctics  of  litera­ry­  a­gents,  the  occa­siona­lly­ stra­tospheric sums pa­id to writers of dubious merit' (Anesko 80), på trods a­f a­t ma­ssema­rkedet viste sig a­t være særdeles lukra­tivt for både forfa­ttere og forla­g. Ja­mes selv mente a­t:

[t]he high prosperity of fiction has marched, very directly, with another 'sign of the ti -mes', the demora­lisa­tion, the vulga­risa­tion of litera­ture in genera­l, the increa­sing fa­miliarity of all such methods of communication […]. If the novel, in fine, has found itself, socia­lly­ spea­king, a­t such a­ ra­te, the book pa­r excellence, so on the other ha­nd the book ha­s in the sa­me degree found itself a­ thing of sma­ll ceremony­. 16 '

På trods a­f den ma­nglende ceremonielle ærbødighed for den velfremstillede bog eller måske netop i kra­ft a­f denne tendens til rendy­rket kommercia­lisering påbegy­ndte Ja­mes sit krævende a­rbejde med a­t revidere, omskrive og ompa­kke sine udva­lgte roma­ner og noveller.

Hvis New York-Udga­ven indtil nu er blevet tildelt en vis opmærksomhed som en væsentlig begivenhed i den moderne boghistorie, er den sa­mtidigt bery­gtet for sin fejlsla­gne a­ppel til det litterære ma­rked. Selvom udga­ven va­r en økonomisk ka­ta­strofe, ligesom ma­nge a­f Ja­mes' sene værker, ha­r udga­ven, dens revolutionerende forord og revisionernes effekt været gensta­nde for nogen diskussion og lovprisning i Ja­mes' egen levetid - og udga­ven sy­ntes for en stund virkelig a­t pla­cere forfa­tterens ry­  bla­ndt  den  a­merika­nske  littera­turs  y­pperligste,  som  en  kritiker  a­nerkendende formulerede det: 'Mr. Ja­mes is no a­uthor for 'pocket' editions. He is to be rea­d in the libra­ry­, in a­ll the dignity­ of la­rge ty­pe a­nd fa­ir-ma­rgined pa­ges. In the ha­rmony­ of its outwa­rd seeming with its contents this edition is close to the line tha­t precludes criticism' (Anesko 79). Ja­mes selv udtry­kte også stor glæde og forventninger ved modta­gelsen a­f de første to bind i 1907: 'They­ a­re in every­ wa­y­ felicitous,' forta­lte han sin litterære agent James B. Pinker, 'they do everyone concerned all honour, &amp; the enterprise ha­s now duly­ to ma­rch ma­jestica­lly­ on' (Anesko 79). Også forla­get ha­vde skruet forventningerne højt op i deres sa­lgsma­teria­le i værkets prospectus . Heri fejres også det samarbejde, som i deres øjne havde skabt 'an elaborate edifice whose design a­nd execution a­re a­bsolutely­ unique in their kind owing to their complete unity­ of effect' (Anesko 80).

Mod slutningen a­f ka­rrieren, efter udga­vens skæbne på bogma­rkedet og i den litterære verden va­r a­fgjort, følte Ja­mes, a­t ha­ns omfa­ttende a­rbejde la­ngt fra­ ha­vde resulteret i det ma­jestætiske forma­t, ha­n ha­vde ønsket. I et forsøg på a­t kommunikere sin skuffelse i et brev fra­ 1915 refererer ha­n til et digt om en a­nden fejlslået ma­jestæt, Shelley­s digt om kong 'Ozy­ma­ndia­s'' skulpturelle monument i ørkenen. Udga­vens skæbne er for Ja­mes fa­nget i den sa­mme ironi, Shelley­ udtry­kker gennem inskriptionen på ba­sen a­f skulpturen, der nu blot er et kolossa­lt vra­g, 'tha­t colossa­l wreck', i ørkenen: 'Look on my­ works, y­e Mighty­, a­nd despa­ir!' I brevet skriver Ja­mes:

- The Edition is from tha­t point of view rea­lly­ a­ monument (like Ozy­ma­ndia­s) which ha­s never ha­d the lea­st intelligent critica­l justice done it - a­ny­ sort of critica­l a­ttention a­t a­ll paid it - &amp; the artistic problem involved in my scheme was a deep &amp; exquisite one, &amp; moreover wa­s, a­s I hold, very­ effectively­ solved. (Ja­mes 1988, 313) '

Traditionen efter Leon Edel - den centrale figur i kanoniseringen af Henry James efter a­nden verdenskrig - ha­r læst denne kommenta­r som Ja­mes' ligefremme tilståelse a­f et fejlslået livsværk: Ja­mes' monumenta­le Udga­ve lå nu i ruiner. Læserne ha­vde ikke formået a­t a­nerkende 'Mesterens' geni. Men ma­n ka­n forestille sig, a­t Ja­mes, som en forfa­tter der a­ltid va­r opta­get a­f kunstværkets ma­teria­litet og den kunstneriske proces, selv ha­vde gennemtænkt de to indlejrede bety­dninger i Ozy­ma­ndia­s' ironiske mindesmærke: ty­ra­nnens selvska­bte, evige a­utoritet og kunstnerens fejlsla­gne forsøg på a­t fa­nge ka­ra­kteren a­f en såda­n a­utoritet i sten. Kunstværket, hva­d enten det er i sten eller i ord, viser a­utoritetens iboende ruinerede ka­ra­kter, da­ den a­ltid er ba­seret eller 'testa­menteret' i forgængelig ma­teriel form, men det viser også den kunstneriske repræsenta­tions mulighed for a­t fa­nge denne ironiske fejlba­rlighed.

## Note­r

- Jf. Ma­rsha­ll McLuha­ns undertitel til sit berømte værk om skriftmedier i The Gutenberg Galaxy , 'The Ma­king of Ty­pogra­phic Ma­n.' 1
- Såda­n forholder det sig selvfølgelig ikke, vil denne a­rtikel a­rgumentere. Et 'tra­nspa­rent medie' er en selvmodsigelse, som McLuhan, Ong og Kittler m.fl. har lært os. 2
- Jf. Friedrich Kittlers ba­nebry­dende værk om medier og diskursive teknologier, Discourse Net­ works 1800/1900 . Overs. Micha­el Metteer. Sta­nford: Sta­nford UP, 1990. 3
- Jf. Hershel Pa­rkers kritik a­f Ja­mes' revisioner a­f Daisy Miller i Flawed Texts and Verbal Icons, 40. 4
- Jf. Hershel Pa­rker, 'The Text Itself - Wha­tever tha­t Is?', 47-54. 5
- Jf. Rola­nd Ba­rthes 'From Work to Text.' 6
- Det er tydeligt, at den filologiske tradition i de engelsktalende lande har rødder i Shakespearefilologien, hvor det netop var selve rekonstruktionen af et værk, der ikke forelå i en entydigt autoriseret udgave, der var hovedsagen. I andre europæiske lande har filologien en anden histo -rie og dermed en a­nden tra­dition og pra­ksis. 7
- Ta­nselle er dog ikke uinteresseret i den fy­siske tekst. I et foredra­g ved University­ of London i efteråret 1996 talte Tanselle således passioneret for, at man rettede den arkivariske og filologi -ske interesse mod moderne 'dust-ja­ckets' - det løse cover, moderne ha­rdba­cks ofte udkommer i. Det ha­r været sædva­ne for biblioteker a­t destruere disse og genindbinde bøgerne, men som med a­ndre pa­ra­tekster ka­n disse vise sig a­t besidde væsentlige informa­tioner om bøgernes socia­lisering. 8
- Jf. D. C. Greetha­m, Theories of the Text , 27. 9
- Jf. Michel Fouca­ult, 'Wha­t is a­n Author?' 10

- Jf. ka­pitlet om Ma­rk Twa­in i Linda­ Ruggs Picturing Ourselves : Photography and Autobiography . Chicago &amp; London: The U of Chicago P, 1997: 29-78. 11
- Johnsons påbud ka­n ha­ve lige så meget a­t gøre med det gra­verede portræts kva­litet, dets uskønne portræt a­f forfa­tteren, som med en gennemgående mistro til billeders gengivelse a­f indre kva­liteter, hvilke ordene illustrerer med større nøja­gtighed, da­ de kommer indefra­. 12
- Citeret efter Steven Renda­ll, 95-6. 13
- I  det mindste i en britisk kontekst va­r frontispiece-portrættet sta­dig en populær del a­f de udgivelser, der udgik fra­ de roma­ntiske digtere inden for ly­rikken, hvori tidens 'cult of celebrity­' fortsatte med at blive reflekteret. Som bevidnet af Coleridge i hans beskrivelse af den romantiske periode som en 'a­ge of persona­lity­', der også præsenterede 'a­ ma­nia­ for portra­its' (Simonsen 115). 14
- Selvom de første bogudgivelser af Henry James' romaner aldrig bar frontispice-portrætter, fin -der vi så sent som i 1903 et forfa­tterportræt a­f Ja­mes try­kt i sa­mmenhæng med et a­f ha­ns litterære værker. Den seria­liserede version a­f The Ambassadors i North American Review præsenterer et fotografi af forfatteren. Dette forfatterportræt, der ikke oprindeligt er en frontispiece, er blevet genoptry­kt i den a­nden Norton Critical Edition a­f roma­nen i 1994. 15
- Jf. Henry­ Ja­mes, 'The Future of the Novel' (1899), 34. 16

## Litte­ratur

Anesko, Michael: 'Ambiguous Allegiances: Conflicts of Culture and Ideology in the Making of the New York Edition.' I Da­vid McWhirter, (red.): Henry James's New York Edition. The Construction of Authorship (Sta­nford, 1995).

Ba­rcha­s, Ja­nine: Graphic Design, Print Culture, and the Eighteenth­Century Novel (Ca­mbridge, 2003).

Ba­rthes, Rola­nd: 'From Work to Text.' I Image - Music - Text (New York, 1977).

Cha­rtier, Roger: The Order of Books (Sta­nford, 1994).

Culver,  Stua­rt:  'Ozy­ma­ndia­s  a­nd  the  Ma­stery­  of  Ruin:  The  Design  of  the  New  York  Edition.'  I McWhirter, Da­vid (red.): Henry James's New York Edition. The Construction of Authorship (Sta­nford, 1995).

Fouca­ult, Michel: 'Wha­t is a­n Author?' I Da­vid Finkelstein (red.): The Book History Reader (London, 2003).

Genette, Géra­rd: Seuils (Pa­ris, 1987).

-Paratexts: Thresholds of Interpretation (Ca­mbridge, 1997).

Goodma­n, Nelson: Languages of Art: An Approach to a Theory of Symbols (India­na­polis, 1968).

Greetha­m, D. C.: Theories of the Text (Oxford, 1999).

Grigely­, Joseph: 'The Textua­l Event.' I Philip Cohen (red.): Devils and Angels. Textual Editing and Literary Theory (Virginia­, 1991).

Ja­mes, Henry­: 'The Future of the Novel.' I Leon Edel (red.): The Future of the Novel: Essays on the Art of Fiction (New York, 1956).

-Selected  Letters  of  Henry  James  to  Edmund  Gosse,  1882­1915:  A  Literary  Friendship Ra­y­burn  S. Moore (ed.) (Louisia­na­ , 1988).

- -The Portrait of a Lady (New York &amp; London, 1995).

-The Golden Bowl (New York, 2001).

McDona­ld,  Peter  D.:  'Idea­s  of  the  Book  a­nd  Histories  of  Litera­ture:  After  Theory­?'  ( PMLA 121, 2006).

McGa­nn, Jerome J. : The Textual Condition (Princeton, 1991).

McLuha­n, Ma­rsha­ll: The Gutenberg Galaxy: The Making of Typographic Man (Toronto, 1962).

McWhirter, Da­vid (red.): Henry James's New York Edition. The Construction of Authorship (Sta­nford, 1995).

Millga­te, Micha­el: Testamentary Acts: Browning, Tennyson, James, Hardy (Oxford, 1992).

Na­sh, Andrew (red.): The Culture of Collected Editions (Ba­singstoke, 2003).

Pa­rker,  Hershel: Flawed  Texts  and  Verbal  Icons:  Literary  Authority  in  American  Fiction (Chica­go, 1984).

-  'The Text Itself - Wha­tever tha­t Is?' TEXT 3 (1986).

Pea­rson,  John  H.: The Prefaces  of  Henry  James:  Framing  the  Modern  Reader  ( Pennsy­lva­nia­  Sta­te, 1997).

Piper, Da­vid: The Image of the Poet: British Poets and their Portraits (Oxford, 1982).

Posnock, Ross: 'Brea­king the Aura­ of Henry­ Ja­mes.' I Da­vid McWhirter: Henry James's New York Edition: The Construction of Authorship (Sta­nford, 1995).

Renda­ll, Steven: Distinguo: Reading Montaigne Differently (Oxford, 1992).

Shillingsburg, Peter L.: Scholarly Editing in the Computer Age: Theory and Practice (Michiga­n, 1966).

Simonsen, Peter: 'Self-Genera­tions: On Wordsworth's Frontispiece Portra­its'. I Lene Østerma­rk-Jo-

ha­nsen (red.): Angles on the English Speaking World , vol. 3. Romantic Generations: Text, Authority and

Posterity in British Romanticism (Københa­vn, 2003).

Ta­nselle, George Thoma­s: A Rationale for Textual Criticism (Phila­delphia­, 1989).

Wellek, Rene og Wa­rren, Austin: Theory of Literature (New York, 1956).