Grobund for nationalisme. En manual til beskæringen af  danskhedsgevæksten
Forfattere: Jens Tang Kristensen
Tidsskrift: periskop (2019-11-25)

## Grobund for nationalisme

## En manual til beskæringen af danskhedsgevæksten

Med artiklen vil jeg vise, at vækstbegrebet er flertydigt, som det også afspejles inden  for  erhvervslivet,  hvor  der  altid  sondres  mellem  akkvisitiv  og  organisk vækst.  I  den  offentlige  samtidsdebat  defineres  vækst  i  det  hele  taget  ofte  ud fra  forskellige  økonomiske  accelerationsmodeller  og  akkumulationsteorier  og dermed i termer hentet fra kapitalismens og neoliberalismens utopiske retorik (Harvey 2011, 26). I dagens Danmark tales der om, hvordan vi skaber samfundsforbedringer, og typisk bliver disse synonyme med vækstbegrebet i betydningen erhvervsmæssig produktionsstigning, velstandsforøgelse, finansiel ekspansion, merkantile  opsving,  opgange  og  eksport.  Hvis  det  går  dårligt  med  samfundsøkonomien,  iværksættes  der  endda  vækstpakker  som  en  løsning  herpå.  Et  af paradokserne ved vækstbegrebet i denne 'snævre' betydning er, at det beror på  et  uendelighedsprincip,  idet  der  teoretisk  aldrig  er  en  grænse  for  vækst. Hermed  bliver  der  grundlæggende  tale  om  en  metafysisk  idé,  ligesom  vækst heller ikke kan tænkes uafhængigt af utopiens fremtidige forestillingsbilleder. Af samme grund har vor tids makroøkonomiske lærebøger indholdsmæssigt det tilfælles, at de ud fra neoliberale modeller og doktriner fokuserer på, hvordan der kan skabes mest mulig økonomisk vækst, om end paradoksalt nok ofte ved en markant indskrænkning af ressourcer, såsom nedskæringer i antallet af flygtninge, eller reduktion af offentlige samfundsydelser (Jespersen 2016, 139). Med makroøkonomiske modeller og teoremer kalkuleres der endvidere med, at den økonomiske vækst objektivt kan kontrolleres, om end finansielle kriser konstant dementerer dette. Men dette er tilsyneladende kun én dimension ved vækstbegrebet. Derfor vil jeg som noget nyt analysere vækst som et langt mere komplekst og mangefacetteret begreb, idet vækst samtidig er nært knyttet til såvel biolo-

&lt;

Grenen ved Skagen. Foto: Finn Byrum/ Ritzau Scanpix.

giens og botanikkens som kultur- og nationsbegrebets sfære. Med andre ord vil jeg med denne artikel analysere vækstbegrebet og dets dissimilerede og 'forgrenede' natur, idet jeg undersøger dets tilknytning til primært nations- og kulturbegrebet.

## Nationens blomsterbørn

Kultur  er  uløseligt  forbundet  med  forædlingsteorien,  idet  kultur  etymologisk betyder opdyrkning. Kultur associeres således med både hverdagslige didaktiske og  metaforiske  betegnelser  som  dannelse,  modning,  forædling,  forplantning, familiær  opvækst,  fælles  stammetilhørsforhold  og  nationale  rødder.  I  min gymnasietid  blev  studenterne  omtalt  som  'blomsten  af  Danmarks  ungdom', og studenterne kunne 'springe ud' (som blomsterknopper) efter dimensionen, dvs. efter at eksamensbeviset var blevet udstedt af rektor på vegne af den danske statsnation.

Etnologen Tine Damsholt (2002) har vist, at bønderne og dyrkningskraften i begyndelsen af 1800-tallet spillede en særlig fremtrædende rolle for etableringen af danskhedskonstruktionen. I et gensidigt udvekslingsspil har vækstbegrebet sammen med natur- og kulturbegrebet medvirket til nationalidentitetskonstruktionen; et aspekt, der ifølge historikeren Oliver Zimmer (2001, 96) indtil for nylig er blevet marginaliseret inden for diverse kulturforskningsområder. Jeg abonnerer imidlertid på det synspunkt, at det bl.a. er landskabskunsten i kombination med naturfredningsloven, her forstået som en adfærdsregulerende diskurs, der fortsat påvirker den almene danskers opfattelse af, hvordan 'et ægte dansk landskab' ser ud, idet enhver nationalisering skyldes nogle stærke imaginære og symbolske naturaliseringsprocesser. For som sociologen Michael Billig meget overbevisende har vist i Banal Nationalism (2009), så bygger enhver nationalisering på kollektive overenskomster, herunder afbenyttelsen af konventionelle imaginære fællessymboler og allegorier.

## Af jord er du kommet, til træ skal du blive, fra nationen skal du genopstå

Historikeren Benedict Anderson påpeger i Forestillede fællesskaber (2001), at det var industrialiseringen - med dens distribution af nyheder via massemedier - som spillede den afgørende rolle for etableringen af den kollektive nationalidentitet. I den forbindelse er vækst som nævnt også forbundet med både kapitalismens, biologiens og kulturens symbolske rum.

Samtidig skal det understreges, at det nationale i sig selv bygger på de forandringsprocesser, som udgør forudsætningsgrundlaget for enhver afart af vækstbegrebet. Når vi taler om nationen, taler vi også om vækst, idet der på den ene side fortsat er tale om en akkumulation af antallet af nationer, som optages i FN, og på den anden side om den enkelte nations legitimation gennem forestillingsbilledet af en fælles kulturel afstamning og dermed en given befolknings opvækst, hvorfor nationen således også altid vil vise sig som værende foranderlig og flygtig. Men nationer kan af samme grund også mutere og dermed ligefrem blive nationalistisk stemte, noget, vi også ser i dagens Danmark, hvilket Anderson også påpeger:

Næsten hvert år optager FN nye medlemmer. Og mange 'gamle nationer' som  man  engang  troede  var  fuldt  ud  konsoliderede,  opdager  at  de  bliver udfordret  af  'sub'-nationalismer  inden  for  deres  grænser.  Nationalismer der  naturligvis  drømmer  om  at  kunne  droppe  denne  'sub'-hed  en  skønne dag. Realiteten er derfor ret entydig. Den længe spåede 'afslutning på nationalismens æra' er end ikke i syne. Faktisk er nation-hed den mest universelt legitimerende værdi i vor tids politiske liv. (Anderson 2001, 45)

Træmetaforikken,  og  dermed  idéen  om  kulturelle  og  fælleshistoriske  rødder, konnoteres, som vi skal se, stadig ofte med noget folkeligt og nationalt. Derimod skal  græsrødder  -  som  filosoffen  Gilles  Deleuze  og  psykoanalytikeren  Félix Guattari  benytter  til  beskrivelsen  af  deres  begreb  om  det  rhizomatiske  sammenknyttes med en lang række subversive, anarkistiske og libertære interventionsstrategier. Græsrodsbevægelserne opfattes af samme grund altid som kontemporære modorganiseringer til den hegemoniske orden og den herskende nationalstatslige magt. Enhver græsrodsorganisation er af samme grund kendetegnet ved, at den ikke benytter sig af de etablerede politiske apparater, hvorfor den  kan  sprede  sig  i  'magtelitens  underskov'.  Eller  som  Deleuze  og  Guattari understreger: 'Hos os har træet slået rod i kroppene, det har forhærdet og stratificeret selv kønnene. Vi har mistet rhizomet eller græsset' (2005, 26).

For Deleuze og Guattari hænger vækstbegrebet, her forstået som en undertrykkende magtfaktor, altså sammen med træernes rødder og kroner, frem for med græssets krydsforbundne, antistratificerede, dissimilerede og heterogene rodnetværk uden centrum og periferi. I den forbindelse er det ikke tilfældigt, at det enkelte individ både kan knyttes til en kultur gren og et specifikt og familiært stam træ . Hos etnografen og polarforskeren Kaj Birket-Smith bliver kulturerne ligeledes separeret ud fra den botaniske allegori og dikotomiske struktur, som når han påpeger, at: 'Kulturen er som et træ, hvor hver gren er formet forskelligt fra sin nabo, hver blomst har sin egen farve og duft, hver frugt sin særlige sødme…' (Smith citeret efter Søelund 2002, 31). Ud fra den deleuzianske rhizomatiske, immanente rodnetværksteori vil jeg abonnere på det synspunkt, at kunst også er en dissimileret flugtlinje, hvorfor den altid opstår i de antistratificerede strukturer, såsom de sprækker, som dannes på tværs af kulturer, geografiske og topologiske rum, territoriale demarkationslinjer eller andre skel. For som Deleuze og Guattari påpeger i teksten 'Rhizom', som indgår i Tusind plateauer - Kapitalisme og skizofreni, så har trævækstteorien altid det primærformål at fungere som diskursiv orden og magt:

Det er mærkværdigt hvordan træet har domineret den vestlige virkelighed og hele den vestlige tanke fra botanikken til biologien, anatomien, men også gnoseologien, teologien, ontologien, hele filosofien … : rod-grundlæggelsen, Grand, roots og foundations . (Deleuze og Guattari 2005, 25)

Ligesom rhizomet ikke udgår fra et bestemt fastlagt specifikt sted, gør kulturen det heller ikke. Eller som antropologen Kirsten Hastrup meget rammende har sagt:

Kulturbegrebet  både  ægger  til  spørgsmål  og  tilbyder  svar.  Det  gør  det vanskeligt  at  give  en  enstrenget  fremstilling  af  kultur;  begrebet  er  så rummeligt og problematisk, at man ikke kan belyse det lineært og ad den vej nå frem til en klar og operationel forståelse. (Hastrup 2007, 9)

Omvendt er det indlysende, at kunst- og kulturbegrebet udgør en stærk diskurs. Kulturerne er gradvist blevet politiseret og nationaliseret via vækstbegrebet med dets  forbindelse  til  biologi  og  botanik.  Dette  sætter  sig  også  tydeligt  igennem i  det  hverdagslige  sprog,  hvor  man  som  sagt  ofte  taler  om  såvel  nationale som  kulturelle  rødder  og  stammer,  hvilket  også  fremgår  af  H.C.  Andersens berømte tekstpassage fra 1850: 'I Danmark er jeg født, dér har jeg hjemme, der har jeg rod […]'.

I 1936 modtog Danmark en henvendelse fra Argentina, som ønskede at skabe en nationalpark med udvalgte træer fra hele verden. I den forbindelse valgte den daværende danske udenrigsminister Peter Ruchegune Munch at udnævne bøgen til det officielle danske nationaltræ. Siden 1800-tallet har bøgetræet præget den danske identitet, ikke mindst via billedkunst og litteratur. I den danske nationalsang - forfattet af Adam G. Oehlenschläger i 1819 eller 1820 - lyder den første strofe som bekendt også: 'Der er et yndigt land, det står med brede bøge', og indtil slutningen af 1800-tallet bestod mere end halvdelen af det danske skovareal  af  kulturplantet  bøgeskov.  I  dag  forbindes  bøgetræet  stadig  med  noget særligt  dansk,  hvilket  igen  afspejles  ved,  at  Danmark  så  sent  som  i  1980'erne sendte 20.000 nyklippede bøgegrene til Norge på deres nationaldag den 17. maj.

Efter  bombardementet  af  København  i  1807  havde  Danmark  behov  for  at styrke  flåden,  og  til  dette  arbejde  krævedes  der  enorme  mænger  træ.  At  de hurtigvoksende bøgeskove skulle erstatte egetræerne, medførte, at bøgetræet blev  et  af  de  mest  populære  nationalsymboler  i  1800-tallets  landskabsmaleri, som det fx afspejles i P.C. Skovgaards mange landskabsbilleder:

Bøgeskov i maj. Motiv fra Iselingen [udført af P.C. Skovgaard] skildrer skovene omkring hovedbygningen, der allerede mod midten af 1800-tallet havde ry for i forstmæssig henseende, at være mønsterskove. Ikke mange andre skove kunne brøste sig af så velvoksede bøgetræer, fremelsket efter de forskrifter, som Reventlow havde fremsat i Fredsskovsforordningen af 1805. … Skovens betydning  som  politisk  strategisk  ressource  var  indlysende,  og  det  var væsentligt  at  få  skovene  udbredt  igen,  så  landet  igen  kunne  rejse  sig  som militær og politisk magt. (Oelsner 2010, 90)

## Kultur, natur og vækst

Etymologisk  stammer  ordet  kultur  fra  det  latinske natura, som betyder  født. Natura og nascor er endvidere beslægtet med begreberne natio og populus, dvs. med det nationale  og  folket.  Kultur  opfattes  typisk  som  polært  til  natur,  idet sidstnævnte  associeres  med  alt  det,  som  er  uberørt  af  mennesker.  For  oplysningsfilosoffen  og  samfundsteoretikeren  Jean-Jacques  Rousseau  var  naturen kontrasteret af civilisationen. I daglig tale bliver natur stadig opfattet som noget essensbåret, autentisk og uberørt, som når man taler om en persons 'naturlige anlæg og færdigheder' eller  specifikke  kulturers  'naturlige  sæder  og  skikke'. Men hermed knyttes naturbegrebet på kompleks vis også sammen med kulturog vækstbegrebets dybere lag. I streng biologisk forstand findes naturen heller ikke længere i Danmark, selvom vi stadig taler om den:

Det danske landskab er et kulturlandskab. Der er næppe et hjørne, der ikke under en eller anden form har været eller er under påvirkning af menneskets udnyttelse. Natur, i betydningen uberørt af menneskehånd, er der ikke meget tilbage af. (Stephensen 1989, 87)

Dette harmonerer godt med antagelsen om, at vi i dag er gået fra den holocæne til antropocæne tidsalder, hvorved naturen for bestandigt er gået tabt. Med atmosfærekemikeren Paul J. Crutzens lancering af begrebet det antropocæne i 2000, der er blevet en samlebetegnelse for vores epokale episteme eller tidsalder, opstår der  samtidig  en  ny  kritik  af  den  neoliberale,  transnationale  og  globale  vækst, som er kendetegnet ved dens ekstremudnyttelse af verdens samlede ressourcer. Det  antropocæne  kan  således  karakteriseres  som  et  paradigmatisk  skift,  idet menneskets indflydelse på klimaet som noget nyt får en afgørende betydning for jordens videre geologiske udvikling. Historikerne Jean-Baptiste Fressoz og Fabien Locher understreger i deres lille skrift 'Modernitetens skrøbelige klima: En kort klimahistorie om miljømæssig reflektivitet', at:

Vi må huske på at afskovning gennemgående er blevet opfattet som et brud på  et  organisk  bånd  mellem  træer  og  menneskesamfund; vi må tage med i beregningen, at medicinske traktater i 1700- og 1800-tallet forbandt sociale og miljømæssige kendsgerninger i deres årsagslærer, og vi bør fremhæve den organicistiske tænkning, der anså Jorden for at være et levende væsen indtil midten  af  1800-tallet.  Til  sammen  viser  det  modernitetens  kosmologiske sammenvævning af miljø og civilsamfund uden en klar adskillelse mellem det politiske og naturen. (Fressoz og Locher 2015, 20)

## Fredningen af Frejas sal

I  Danmark  kan  vækst,  forstået  som  en  økonomisk  ideologi,  knyttes  sammen med de markante ændringer af kultur- og naturbegrebet, som fandt sted i takt med den stærkt stigende industrialisering, som indfandt sig relativt sent her, dvs. i anden halvdel af 1800- og begyndelsen af 1900-tallet. I 1872 bidrog industrien dog kun med 4 % af Danmarks bruttoindkomst. I begyndelsen af 1800tallet havde det for den generation af nationale landskabsmalere, som knyttes til kredsen omkring Johan L. Lund og C.W. Eckersberg og deres elever, således stadig handlet om at skildre et harmonisk Danmark med dybe rødder i fortiden. Dette ændres imidlertid i begyndelsen af 1900-tallet, hvor det 'nationale' landskab med de konstruerede forestillinger om dets særegenheder blev truet af den stigende industrielle og kapitalstyrede økonomiske vækst. Stiftelsen af Udvalget for Naturfredning i 1906, som udgør forløberen for Foreningen for Naturfredning i 1911, kan ses som et forsøg på at fastholde en nationalromantisk idé og dermed på subtil vis at skabe en lovforankret og kontraktlig nationalidentitet via 'naturlandskaberne'  og  de  forhistoriske  monumenter,  der  på  det  tidspunkt  stadig blev opfattet som forbundne. Denne tænkning havde bl.a. rødder i Rousseaus natur- og oplysningsfilosofi, som den blev lanceret i Afhandling om ulighedens oprindelse og grundlæggelse blandt mennesker fra 1754, hvori det forudsættes, at alle sociale uligheder vil opløses, i det øjeblik mennesket bringes tilbage til dets oprindelige naturtilstand. Men idealiseringen af fortiden genfindes også 20 år senere i filosoffen og teologen Johann Gottfried Herders Endnu en historiefilosofi til menneskehedens dannelse , hvori Herder (2002, 62) dog som noget nyt ekspliciterer  nationens  oprindelse  på  baggrund  af  klimatiske  særegenheder,  sprog og kultur. Tanken om, at kulturnationen har sine rødder i 'historiens muld' og territoriet, kan ses som en divergerende forståelse af vækst i forhold til de kapitalistiske vækstmodeller, der grundlæggende har fokus på teknologisk innovation, fremdrift,  ekspansion,  industriel  merproduktion  og  utopisk  fremtidssikring gennem økonomisk overskud målt i landets altid nutidige merværdivækst i form af  bruttonationalproduktet (Stephensen 1989, 87). Det er også denne kapitalistiske,  formålsrationaliserede og instrumentaliserede væksttankes indflydelse på kunsten, som bl.a. psykologen Svend Brinkmann anfægter i en artikel bragt i dagbladet Politiken den 28.1. 2019. Her spørger Brinkmann retorisk:

Kunst, kultur og dannelse bliver i konkurrencestaten til komponenter til at optimere nationaløkonomien, men hvad nu, hvis vi i stedet turde spørge, hvad økonomien gør for demokratiet, kunsten og dannelsen. (Brinkmann, 2019)

Historisk udspandt kampen i begyndelsen af 1900-tallet sig også mellem de to divergerende  opfattelser  af  vækst,  svarende  til  den  kapitalistiske  versus  den biologiske, organiske, botaniske, vitalistiske og vegetative forståelse af begrebet. Som nævnt kunne den biologiske, vegetative forståelse af vækstbegrebet uproblematisk kombineres med den grundlæggende nationalromantiske opfattelse af naturen som analog med kultur og fødeegn, og denne nationalisering af landskabet aftegner sig endvidere tydeligt med naturfredningsbevægelsernes senere etablering.

Det er et paradoks, at naturen reelt blev tæmmet og kulturliggjort allerede med Christian 7.s  Fredskovsforordning  af  1805.  Ikke  alle  områder  var  nemlig fredningsværdige,  og  visse  skovområder  skulle  endda  indhegnes,  således  at dyrene  ikke  kunne  spise  de  nyplantede  træer,  hvorfor  'den  vilde  natur'  på forunderlig  vis  blev  fredskovens  og  dermed  kulturlandskabets  værste  fjende. Den  natur,  som  guldalderkunstnerne  i  Danmark  skildrede  i  første  halvdel  af 1800-tallet, var derfor allerede forvandlet til kultur, hvilket i øvrigt svarer til den situation, som senere opstod i Skagen. Store dele af det landskab, som skagensmalerne skildrede i slutningen af 1800-tallet, skyldtes, at sandflugtskommissær og byfoged Ole Chr. Lund i 1810-20 anlagde den 10 hektar store Gamle Plantage i Skagen. Her plantede han blødtræ som pil, el og birk, idet disse træsorter skulle danne læ for andre, såsom poppel, ask og bøg (Svanholm 2004, 14). Senere blev fogedens  bedrift  endda  markeret  med  et  mindesmærke  udført  af  skagensmaleren P.S. Krøyer og forsynet med indskriften:

Cancelliraad Ole Christian Lund Byfoged paa Skagen 1803-1828 Man satte dette Minde fordi

HAN PLANTEDE. (Svanholm 2004, 15)

Havde  Ole  Chr.  Lund  ikke  taget  initiativet  til  plantageanlæggelsen,  er  det sandsynligt,  at  Grenen  var  sandet  helt  væk,  hvorved  der  kunne  være  opstået en vandreklit svarende til Raabjerg Mile. Store dele af det landskab, som også skagensmalerne  medvirkede  til  nationaliseringen  af,  var  således  allerede  på forhånd kulturskabt. Eller, med Deleuze og Guattaris iagttagelse in mente, er det bemærkelsesværdigt, at det er nomadens og ørkenens grænseløse rum, der søges standset  i  Skagen,  eftersom  træbevoksningen  fungerer  som  et  statsnationalt magtsymbol i Vesten.

Østen fremviser en hel anden figur [end den i Vesten]. Forholdet til steppen og haven (i andre tilfælde er det ørkenen og oasen), snarere end til skoven og marken; en rodfrugtkultur der har fragmenteringen af det enkelte individ som fremgangsmåde; husdyrholdet bliver ignoreret og sat i parentes i aflukkede rum eller rykket ud på sletten til nomaderne. (Deleuze og Guattari 2005, 25)

I  Danmark  er  pagten  mellem  natur-  og  kulturlandskabet  konstitueret  med vedtagelsen  af  fredningen  af  Borris  Hede  i  1902  og  stiftelsen  af  Udvalget  for Naturfredning i 1906. Hermed var vejen banet for det første officielt samlende politiske og lovforankrede fredningsbestemmelsesimperativ. De spæde lovforslag  om  et  samlende  stats-  og  nationsforankret  naturfredningsprogram  kan, om  end  lidt  forenklet,  ses  som  den  enhedslige  modvægt  til  den  industrielle, transnationale, globale ekspansionstrang og kapitalstyrede forståelse af vækstbegrebet  (Stephensen  1989,  87).  I  1917  blev  den  første  egentlige  naturfredningslov vedtaget, og tyve år senere blev den udvidet til også at omfatte et krav om vedligeholdelse og beskyttelse af fortiden i form af gravhøje og andre synlige fortidsminder i  landskabet.  Det  betød  indlysende  nok,  at  de  fredede  områder ikke kunne udstykkes til virksomheder eller omlægges til nye vejnet, hvorved naturfredningen med dens historiske afsæt i nationalromantikkens tankegods endeligt  blev  politisk  manifesteret.  I  1959  dannedes  fredningsplanlægningsudvalgene, og året  efter  førte  de  til  vedtagelsen  af  de  bebyggelsesregulerende instanser, som vi kender dem i dag (Stephensen 1989, 88).

Det er oplagt, at 1900-tallets fredningslovgivning var rundet af det nationalromantiske landskabssyn, som prægede 1800-tallets kunst i Danmark, og som det ses i bl.a. Jens Peter Møllers, Eckersbergs, Dankvart Dreyers, Vilhelm Kyhns, P.C.  Skovgaards  og  Johan  Th.  Lundbyes  mange  landskabsmotivvalg.  Det,  som kendetegner  de  nationalstemte  landskabsmalere  i  1800-tallet,  var  deres  interesse for at konstruere et idyllisk og pittoresk indtryk af det 'gamle landskab', hvorfor de ikke satte fokus på alt det nye, som opstod i tiden, herunder etableringen af nye vejsystemer og udflyttergårde, sløjfningen af gravhøjene i forbindelse  med  anlæggelsen  af  de  første  jernbanenet  eller  de  mange  købstæders indtog etc. Desuden var det langtfra hele landet, der i begyndelsen blev skildret i landskabsbillederne, idet Jylland stort set blev forbigået til fordel for udvalgte områder på Sjælland. Derimod blev Møns Klint et yndet motiv, idet man havde betragtet klinten som et vigtigt landskab til afdækning af danskernes særegne oprindelse.  Dette  skyldtes  ikke  mindst  kunstneren  Nicolai  Abildgaards  far, geologen Søren Abildgaard, som siden 1781 havde forsøgt at finde forsteninger af de første mennesker i klinten, som han mente stammede fra Bibelens fortælling om syndfloden (Hedin 2018, 43 ff.). Men den nationale vækkelse, som fandt sted i  begyndelsen af 1800-tallet, hang også sammen med et biotopisk og historisk vækstbegreb, idet 'naturen og konkrete landskabserfaringer blev afgørende for fædrelandskonstruktionen som politisk konstitutiv' (Oelsner 2010, 68). Denne tendens ses ikke blot i Danmark, men genfindes også i andre europæiske lande såsom  i  England,  hvor  kunstneren  Joseph  Malord  William  Turner  ligeledes skabte pittoreske landskaber som udtryk for en moderne og samtidig politisk situation (Daniels 1994, 114). For som filosoffen Ernest Gellner påpeger i Nations and  Nationalism (1993,  48) , er  nationalidentiteten  en  moderne  konstruktion, hvor det altid handler om at fremstille den nye (nation) som autentisk og gammel.

## Da den nationale kunsthistorie spirede

For at forstå danskhedsbegrebets relation til vækst er det vigtigt at understrege, at nationalidentiteten er et moderne fænomen. Nationen hænger sammen med en  stigende  sekularisering,  ligesom  den  er  afhængig  af  de  moderne  distributionskanaler og -midler, ikke mindst aviser. Det skyldes, som Anderson (2001, 48)  påpeger,  at  nationalidentiteten  bygger  på  forestillingsbilleder,  idet  det påkræves, at en befolkning kan føle sammenhørighed og slægtskab på tværs af socialklasser samt uden at kende hinanden personligt. Desuden er fædrelandsbegrebet patria vigtigt, idet patriotismen og fædrelandet er tæt knyttet til idéen om faderen og pateren som lov (Kristensen 2018, 30). Idéen om, at der findes en stamfader, hvorudfra alting vokser, herunder også nationen, er desuden et velkendt fænomen i kunsthistorien.

I  kunsthistorikerne Peter Michael Hornung og Kasper Monrads monografi C. W.  Eckersberg  -  Dansk  malerkunsts  fader fra  2005  udnævnes  Eckersberg allerede i undertitlen som ophavsmand til begrebet dansk kunst. Men titlen er tvetydig, fordi der indlysende nok ikke er tale om den første kunstner i Danmark, idet Eckersberg, som Hornung og Monrad (2005, 33) også gør opmærksom på, faktisk stod i gæld til kunstneren Jens Juel, ligesom der naturligvis findes andre kunstnere i Danmark før disse. Når Eckersberg kan udnævnes til malerkunstens fader,  hænger  det  vel  snarere  sammen  med,  at  den  danske  nationalidentitet først  blev  etableret  på  Eckersbergs  egen  tid,  ligesom  det  som  tidligere  nævnt var Eckersberg-elevernes fortjeneste, at de som de første fik konstrueret forestillingen om, at der findes en særegen dansk natur. Det betyder, at landskabsmaleriet som genre for første gang blev tillagt samme værdimæssige betydning som  historiemaleriet,  hvorved  naturens  vækst  automatisk  kunne  sidestilles med  prægnante  historiske  begivenheder  og  udviklingsforløb.  Som  de  første friluftsmalere i Danmark blev Eckersberg og hans elever med andre ord i stand til  kunstnerisk  at  kultivere  og  dermed  nationalisere  den  'vilde'  natur.  Dette skyldtes ikke mindst brugen af en række bevidste symbolvalg såsom gravhøje og andre historiske mindesmærker, der på strategisk vis blev inkorporeret i landskabsmotiverne.

Det er heller ikke tilfældigt, at kunsthistorien som akademisk disciplin blev etableret  sideløbende  med  arkæologien.  Allerede  i  1819  havde  arkæologiens 'fader'  Christian  Jürgensen  Thomsen  etableret  en  udstilling  af  forhistoriske oldsager på loftet af Trinitatis Kirken ved Rundetårn i København. Disse oldsager stammede  fra  Den  Kongelige  Oldsagskommission,  som  havde  fået  til  opgave at  indsamle  fortidens  levn  fra  alle  egne  af  landet.  Oldsagskommissionen  blev nedsat i 1807, altså samme år som bombardementet af København havde fundet sted.  Thomsens  indsats  er  meget  rammende  blevet  betegnet  som  udfyldende det  behov,  som opstod i tiden, hvorfor samlingen blev 'en slags læreplads for den kulturelle opdragelse' (Jensen 2005, 16). At grækerne i antikken opfattede begrebet paideia (opdragelsen) som en særlig dyrkningskraft af såvel jord som viden og ånd, genfindes hermed i romantikken (Kristensen 2018, 53). Ligesom fysikeren  H.C.  Ørsted  mente  Thomsen  også,  at  historiens  og  naturens  udvikling  hvilede  på  de  samme  grundlæggende  vækstprincipper  (Jensen  2005,  18). Hermed trak Ørsted og Thomsen veksler på den del af Herders vækstmetaforiske historiefilosofi, hvori Herder hævdede, at:

Så mange brodernationer og intet monarki på jorden! hver en gren herfra er så at sige en helhed som igen satte nye kviste! alle skød ved siden af hinanden, flettede  sig  ind  i  hinanden, skabte  et virvar, enhver  med  sin saft.  -  Denne mangfoldighed af kongeriger! og  alle  sammen forbrødrede  fællesskaber, der eksisterede side om side, alle som en af germansk æt, alle i overensstemmelse med et ideal om forfatningen, alle i troen på en religion, enhver kæmpede med sig  selv og sine  lemmer og drevet og begæret af en  hellig  vind, den pavelige anseelse, der  næsten  usynligt  trænger  igennem  alt.  Hvor  træet  ryster  og svajer! På korstog og folkeomvendelser, hvor har det ikke smidt sine grene, blomster og kviste! (Herder 2002, 76)

I 1825 foreslog den nationalstemte jurist Christian Paulsen i et foredrag afholdt i Oldskriftselskabet, at historien skulle betragtes som en natur given udviklingslære (Kristensen 2018, 52). Ofte blev kulturen i 1800-tallet således sammenlignet med en plante, som spirer, gror og dør, hvilket også kommer tydeligt til udtryk hos digteren Ludvig Heiberg, når han hævder, at nationen bør opfattes som det natur- og klimabetingede, som er hævet over staten, idet han opfatter staten som en udelukkende politisk institution. Heiberg deklamerede således:

Thi  der  er  i  Nationaliteten  et  Natur-Element,  betinget  allerede  ved  den geographiske Beliggenhed, og som følgelig, i hvor meget det end kan underordnes  den  almindelige  Cultur,  dog  aldrig  ganske  kan  eller  skal  forsvinde. (Heiberg citeret efter Kristensen 2018, 53)

Hos  den  kunsthistoriske  'fader'  Niels  Lauritz  Høyen  er  der  et  helt  tydeligt sammenfald mellem natur- og kulturbegrebet, når han beskriver kunstnere som plantevækster:

Vi kunne nævne ikke faa, tildels betydelige Talenter, men hvor ofte staa de ikke som Planter, der savne den rette Jordbund, trykkes af den berske luft! Vi se frodige Spirer, men de hensygne[r], og Blomsten udfolder sig ikke med den Friskhed og Duft, som Knoppen bebudede. (Høyen citeret efter Kristensen 2018, 53)

## Konklusion

Som jeg  har  vist  med  denne  artikel,  er  der  et  ideologisk  sammenfald  mellem begreberne vækst, nation, kultur og natur. Jeg har endvidere ud fra en kritisk diskursanalytisk tilgang dechifreret den stærkt hegemoniske kultur-naturpagt, der,  som  artiklen  viser,  kontinuerligt  er  blevet  'opdyrket'  og  vedligeholdt  i Danmark fra og med romantikken i 1800-tallet og frem til i dag. Desuden har jeg  illustreret,  at  nationalidentiteten  er  blevet  skabt  ud  fra  nogle  adfærdsregulerende,  imaginære  og  symbolske  billeddiskurser,  ligesom  jeg  har  undersøgt,  hvordan  de  i  et  gensidigt  udvekslingsspil  har  influeret  naturfredningsbestemmelserne og -lovene. I videre analyser ville det på baggrund af artiklens hovedpointer også være interessant at undersøge, hvordan reminiscenserne af den romantiske idyllisering og nationalisering af landskabet i Danmark tilsyneladende genfindes i nutidens symbolske og fysiske landskabsbilleder, herunder i etableringen af Margueritruten, der oprindeligt blev anlagt som bilrute i 1991, men som stadig eksisterer i dag (Kristensen 2017, 31). Med sin jævnt fordelte strækning på over 3.600 km binder Margueritruten vores nation sammen i det, som bedst kan betegnes som en kompleks politisk og symbolsk kultur-naturpagt.  Det  er  sandsynligt,  at  forestillingen  om  den  dansknationale  harmoniske sammenhængskraft,  i  forlængelse  af  Billigs  teori,  på  den  måde  kan  etableres symbolsk, idet margueritsymbolet som et moderne vækstsymbol fysisk guider befolkningen, herunder den rejsende turist, gennem det historisk konstruerede, forankrede og stærkt idealiserede danske kultur-naturlandskab.

## ABSTRACT

In this article, I demonstrate that usages of 'growth' generally indicate two, divergent understandings of the term. While the one, which has roots in the philosophy of natural history, attempts to consolidate a notion of growth meant to mobilise collective, national, and historical values, the other identifies the notion of growth with its industrial, capitalist, and transnational associations, whereby the term becomes analogous with global expansion  and  unlimited  freedom  of  movement.  It  is  important  to  acknowledge  that rhetorical usages of 'growth' are not exclusive to the discourse of neoliberal capitalism, particularly as my primary purpose is to marshal an analysis of political, art-historical, and  cultural-historical  discourses  in  order  to  expose  the  assumptions  that  underpin the national conception of growth and the persistence of such constructions. I find, in other words, that there is often something veiled in references to growth in Denmark: an implicative subtext that subtly attaches itself to biology, the soil, and the landscape, and results in forceful national allegories and symbols. Similarly, it is interesting to observe how the expansive emergence of industrialisation critically challenged and subsumed the Romantic conception of growth, such that the term eventually had little reference beyond business and economics. In contrast, this article considers the symbolic value of the forest and the physiology of trees for the construction of a collective, Danish, national identity; through this lens, the article focuses on the organic/biological aspect of growth and sheds new light on its implementation in art and cultural life in Denmark.

## Litteratur

- Anderson, Benedict. 2001. Forestillede fællesskaber - Refleksioner over nationalismens oprindelse og udbredelse. Roskilde: Roskilde Universitetsforlag.
- Billig, Michael. 2009. Banal Nationalism, London: Sage.
- Brinkmann, Svend. 2019. 'Spørg ikke, om dannelse og demokrati styrker økonomien. Spørg, om økonomisk tænkning styrker dannelse og demokrati.' Politiken , 28. januar. Tilgået den 28. januar 2019. https://politiken.dk/debat/profiler/svendbrinkmann/art7000345/ Sp%C3%B8rg-ikke-om-dannelse-og-demokrati-styrker-%C3%B8konomien.-Sp%C3%B8rgom-%C3%B8konomisk-t%C3%A6nkning-styrker-dannelse-og-demokrati
- Christiansen, Palle O. og Uffe Østergaard. 1992. 'Folket, landet og nationen.' I Dansk identitet?, redigeret af Uffe Østergaard, 13-57. Aarhus: Aarhus Universitetsforlag.
- Damsholt, Tine. 2002. 'Om begrebet 'folk'.' I Kulturens nationalisering - Et etnologisk perspektiv på det nationale , redigeret af Bjarne Stoklund, 17-48. København: Museum Tusculanums Forlag.
- Daniels, Stephen. 1994. Fields of Vision - Landscape Imagery and National Identity in England and The United States . Cambridge: Polity Press.
- Deleuze, Gilles og Félix Guattari. 2005. Tusind plateauer - Kapitalisme og skizofreni. København: Det Kongelige Danske Kunstakademi.
- Fressoz, Jean-Baptiste og Fabien Locher. 2015. 'Modernitetens skrøbelige klima: En kort klimahistorie om miljømæssig reflektivitet.' Ny jord - Tidsskrift for naturkritik, nr. 1, redigeret af Jeppe Carstensen et al. København: Forlaget Virkelig: 7-22.
- Gellner, Ernest. 1993. Nations and Nationalism. Oxford: Blackwell.
- Harvey, David. 2011. The Enigma of Capital - And the Crisis of Capitalism. London: Profile Books.
- Hastrup, Kirsten. 2007. Kultur - Det fleksible fællesskab. Aarhus: Aarhus Universitetsforlag.
- Hedin, Gry. 2018. 'Mennesket og landskabets dybder - Geologi og arkæologi i dansk landskabsmaleri.' I Jordforbindelser - Dansk maleri 1780-1920 og det antropocæne landskab, redigeret af Gertrud Hvidberg-Hansen, 42-76. Aarhus: Aarhus Universitetsforlag.
- Hornung, Peter Michael og Kasper Monrad. 2005 C. W. Eckersberg - dansk malerkunsts fader. København: Forlaget Palle Fogtdal.
- Jensen, Jørgen. 2005. 'Arkæologien - Da oldforskningen blev national.' I Veje til danskheden - Bidrag til den moderne nationale selvforståelse, redigeret af Palle Ove Christensen, 15-32. København: C.A. Reitzels Forlag.
- Jespersen, Jesper. 2016. 'Neoliberalisme som dominerende makroøkonomisk diskurs.' Slagmark 74 (efterår), redigeret af Jacob Jensen og Niklas Olsen. Aarhus: Aarhus Universitetsforlag: 139-159.
- Kristensen, Jens Tang. 2017. 'Der er et ynkeligt land - Peter Carlsens kunst som antinational strategi.' Spring - Tidsskrift for moderne litteratur 40, redigeret af Marianne Balyng: 22-23.
- Kristensen, Jens Tang. 2018. Nationale konstruktioner i dansk kunst og kunsthistorie. Aarhus: Antipyrine.
- Oelsner, Gertrud. 2010. 'Skovens demokratiske rum og andre nationale motiver hos P.C. Skovgaard.' I P.C. Skovgaard - Dansk guldalder revurderet, redigeret af Gertrud Oelsner og Karina Lykke Grand, SIDETAL. Aarhus: Aarhus Universitetsforlag.
- Stephensen, Lulu Salto. 1989. 'Danmark dejligst - Om den æstetiske opfattelse af naturen set ud fra et kunstnerisk og et administrativt synspunkt.' I Naturopfattelse og landskabsæstetik, redigeret af Lise Bek, 87-104. Aarhus: Aarhus Universitetsforlag.
- Svanholm, Lise. 2004. Malerne på Skagen, København: Gyldendal.
- Søelund, Lise. 2002. Kulturens vilkår i en globaliseringstid. København: Akademisk Forlag.
- Zimmer, Oliver. 2001. 'Forging the Authentic Nation: Alpine Landscape and Swiss National Identity.' I Modern Roots - Studies of National identity , redigeret af Alain Dieckhoff og Natividad Gutiérrez, 95-118. Aldershot: Ashgate.