Det synlige og det usynlige
Forfattere: Torben Kragh Grodal
Tidsskrift: kok (1988-09-05)

Torben Kragh Grodal

## Det synlige og det usynlige

Fortrzngning, konstruktion og Keiserens nye Klgder

Et stadigt tilbagevendende  problem  i fiktionsanalyse  er bestemmelsen  af  forholdet  mellem  det  'bevidste' og det  'ubevidste' eller  'fortrxngte'. F.eks. problemer omkring bestemmelsen af, hvorvidt givne betydninger  er  'bevidste' fra  forfatterens  side,  eller  er  'ubevidste' betydninger som synliggaires i analysen, og om hvorvidt de er blevet 'ubevidste'  ved  'fortrxngning',  eller blot fordi de ikke har vzret geristand for  forfatterens  opmzrksomhed.  Den  efterfailgende  artikel vil behandle  aspekter af spairgsmålet om, hvad  man skal forstå ved bevidsthed og betydning i fiktion. Som hypotese argumenterer artiklen for  at erstatte den  freudianske  forestilling om  fortrzngning  med  et generaliseret begreb om bevidstheds-og-opmzrksomhedsforskydning.

Aspekter  af denne  problematik  er  behandles  i en  af den  franske psykoanalytiker  Jacques  Lacans suggestive, men samtidig også -som Lacans produktion overhovedet -meget  uklare  artikler, Le  séminaire SUT  »La Lettre voléecc.' For tekstanalysen har artiklen den sxrlige interesse, at den tager udgangspunkt i en litterzr tekst, E. A. Poes kriminalnovelle  &gt;&gt;The Purloined  Letter«. Et  centralt  emne for artiklen  er sp~rgsmålet om forholdet mellem det usynlige og det synlige, i sammerihzng  med  individets  forestilling  om  den Andens forestillinger, individets  evne  til  indlevelse  i den andens synsvinkel.  Den  efterf~lgende artikel  vil  behandle disse  to  problemstillinger  med  analytisk udgangspunkt  i  en  litterzr  tekst,  H. C. Andersens  &gt;&gt;Keiserens  nye Klzder~. Eventyret har en markant tematisering af ekshibitionisme, d.v.s.  bearbejder  problemet  om  synlighed og indlevelse i jeg'ets forestilling om andres forestilling om  jeg'ets kropslige fremtrzden. Dette problemfelt  er centralt for forståelsen  af forholdet mellem  det bevidste og det ubevidste, og mellem fortrxngning og sublimering.

Fortrengning og sublimering

Jeg  vil  tage udgangspunkt  i  begrebsmzssige problemer ved  Freuds forestillinger  om  dct  ubevidste,  dct furbcvidstc  og  dct  bcvidstc.  DC

sanseindtryk og erindringer, der på et givet  tidspunkt ikke er bevidste, kan enten  befinde sig i det 'farbevidste', et lager hvorfra  de kan hentes  op, eller de kan  eksistere i det ubevidste, et  lager  hvorfra de normalt ikke kan hentes op i bevidstheden.  Freud  ser det ubevidste som et sted, hvor en instans,  censuren, overjeg'et, aktivt stader, fortrcnger, nogle  elementer ned, hvorved  de bliver  utilgzngelige  for bevidstheden.  Fortrzngningen  består  således hos  Freud  af  en  aktiv instans,  der fjerner noget  og blokerer  adgangen  til  det fjernede,  en modbesztning. Fortrzngning kan imidlertid anskues som et element i et mere alment og gradueret problem omkring, hvad der kan g ~ r e s til  genstand  for opmcrksomhed. På  et  givet  tidspunkt  vil  under  alle omstzndigheder kun  en minimal del  af et individs  'bevidsthedselementer' vzre 'bevidste', 'synlige' i den szrlige position,  hvor vi  har 'bevidsthed' om disse. Man kan skamme sig over et bestemt forhold og skjule det for nogle personer i sin omverden, eller skamme sig mere over forholdet og skjule det for alle, eller man kan endda skjule det for sig  selv.  Den  instans  der  frembringer  fortrzngningen  er  den  ydre verden,  eller dens reprzsentatnter  i den indre verden, forestillingen om den andens reaktion eller den andens forkortede version, 'samvittighed', selvkritik  etc.  Fortrzngning syries  ikke  at vzre et  alt  eller intet, og det forekommer, som om der er to sammenhzngende problemer:  1) at g ~ r e t  bestemt  fznomen  til  genstand for  egen  opmzrksomhed/bevidsthed,  2)  at  lade  et  bestemt  fznomen  blive  gjort  til genstand for andres opmzrksomhed.

-Hvis  man  vil  skjule  noget  for  andres  blikke  har  man  samtidig begrznset den måde, hvorpå det kan blive gjort til genstand for ens egen  opmzrksomhed.  For  at man  t0r  lade  et  givet  fznomen blive genstand for andres opmzrksomhed, skal det måske underkastes en omformning,  der  gar  det  acceptabelt  for  omverdenen.  Da  psyken arbejder efter lystprincippet2, vil  den flygte fra pinlige oplevelser, og hvis  lystfyldte  oplevelser  er  koblede  til  ulystfyldte  vil  der  vzre  en motivering for at lade opmzrksomheden blive forskudt til  elementer, hvor ulystfyldte oplevelser -f.eks. omverdenens  misbilligelse -forekommer i en svagere grad.

I Freuds forestilling om sublimering ligger der et andet begreb om 'fortriengning' end  i  hans  forestilling om 'det ubevidste'. Ved  sublimering undergår  et givet fznomen en  formforvandling, sublimeringen er en  beviegelse  fremad  (opad), opmzrksornheden forskydes fra et formkompleks til et andet, nykonstrueret formkompleks.  Sublimeringen  kan f.eks. have karakter af en  aktiv  tilnzrmelse til  og  tilpasning  til  omverdenens krav  og  forestillinger  ved  konstruktion  af forestillinger  og  adfzrdsformer.

Lad  mig  indledningsvis illustrere  sublimeringsproblemet med H. C.  Andersens nKeiserens nye Klzder&lt;&lt;. Set fra en bestemt synsvinkel  ligner  hele historien  en ekshibitionsdrnm: En mandsperson van--drer nergen  rundt i gaderne for njnene af enhver. Fnrst  er ekshibitionen  tilsyneladende  upåagtet, hvorefter  situationen  zndrer sig på en måde, jeg  skal komme  tilbage  til.  Samtidig er  teksten  imidlertid  et litterzrt  vzrk,  og  dermed  foregår  den  som  social  handling  i  fuld social offentlighed. Hvis teksten har rod i en ekshibitionsdram, er den i ethvert tilfzlde  blevet  bearbejdet  på en sådan måde, at ekshibitionen fremtrzder 'skjult' for den umiddelbare lzser, omend ekshibitionen samtidig er fuldt synlig. I forhold til hvad der ville vzre tilfzldet i en egentlig ekshibitionsdrnm, er der sket en bearbejdning, bl.a. ved at der i eventyret  er  tale om en verbalisering. Mens dramme hyppigst eksisterer  som kzder af visuelle  fznomener, er eventyret en kzde af verbale udsagn. Når  jeg i referatet af eventyret bemzrker, at kejseren går n~gen rundt i gaderne, så er det min  beskrivelse,  for ordet nngen forekommer intetsteds i teksten, og der er intetsteds omtale af kejserens krop. Nagenheden  er et visuelt fznomen, og Andersens  eventyr er  en  sprogligt  formidlet  historie,  hvor  visuelle  fznomener  kun  kan angives via  sproglige udtryk, verbale betydere.

Sproglige udtryk kan vise  hen  til  visuelle  fznomener, men  de har samtidig deres egen  positive  eksistens  som fysiske  udtryk.3 Omend indholdet af udtrykket 'intet'  ikke eksisterer som et positivt fznomen, så eksisterer  udtrykket  i allerhnjeste grad  som  et  positivt  fznomen, det står fysisk på bogsiden med sine fem  bogstaver.  Udtrykselementer er altid positivt nzrvzrende som sanseelementer for en lzser. På samme måde er Andersens kejsers nye klxder både positivt markede, som ydtryk,  og  ikke-eksisterende,  som  indhold.  Der  kommer  nogle bedragere og laver ham nogle nye kbder. Vi får ganske vist at vide, at ingen kan  se dem, selv om samtidig alle er  bange  for at indramme det, fordi de derved ville indrcrmme, at de var dumme eller  uegnede til deres embede. Men omend klzederne 'ikke  eksisterer' , så eksisterer de som  sprogligt  verbalt  fznomen. Der  er faktisk ni  bogstaver,  der positivt  markerer dem på siden. Vi kan derfor let beskzftige os med disse klzder,  selv  om  deres  indholds-billed-side både  er usynlig  og imaginzr.  H.  C.  Andersen  kan  derfor  på  et  givet  sted  i  eventyret beskrive,  hvorledes  kejseren  spejler  sig og forsager  at lade,  som om han kigger på sine klzder. Men det er klart betydet, at han ikke kan se dem. I spejlet er de markeret  som et fravzer, hvor  meget  han end ville se dem, bliver de ikke synlige. Senere går han også rundt i byen, og alle mennesker stirrer og stirrer for at se de nye klzder, de forserger at fzste et visuelt  billede  til,  hvad  de sprogligt har Get fortalt.

Havde der nu vzret tale om en filmatisering af historien, ville der hurtigt vzre opstået svare problemer. Hvad seerne ville se, ville ikke vzre f r a v ~ r e t   a f   nye  klader, men  derimod det positive  nttlnirer  a f  en  riggen mandskrop. Andersens eventyr er imidlertid en sproglig iscneneszttelse, og her er fravzret af nye klzder synligt, fordi det står der med sine udtrykssteirrelser.(Af  anstzndighedsgrunde  har  illustratorer  tit  forplumret historien ved  at lade kejseren vzre ifsrt natteij.) Lidt senere tilspidses  historien  ganske  vist:  »Men  han  har jo  ikke  Noget  paa! sagde et lille  Barn.  »Herre Gud, heir  den  Uskyldiges  Rsst!« sagde Faderen«. Alle har vzret enige om at hzevde, at kejseren havde noget teij  på, for ikke at synes dumme, men  nu  siger alle og enhver: »Han har jo  ikke Noget  paa!« Der er nu  tydeligvis en pinlig stemning, alle erkender manglen, fravzret af et reelt  indhold i 'kejserens  nye klzder'.  Men det farrer  på ingen  måde til  at kejseren  derved i  historien umiddelbart er blevet neigen; ligesom kejseren intet kunne se i spejlet, således ser lzseren og det lille barn og hele folket en kejser, der er ifeirt »ikke  Noget  paaa.  Focus  er  stadig på  den  sociale facade,  teijet,  og neigenheden er kun indirekte markeret som fravdr af teij, kejseren er så at sige stadig sprogligt ifeirt positiviteten ikke noget t0j. Sproget muliggsr at man enten positivt kan henlede opmzrksomheden på neigenheden -og  derved  indirekte  på  fravxret  af  tarj -eller  positivt  kan henlede opmzrksomheden på fravzret af tarj -og  derved  indirekte henlede opmzrksomheden på ncagenheden. Disse  to  måder hznger sammen med  et komplekst sxt af sociale praksisformer, og samtidig er de forskellige udtryksformer udtryk for aktiv social konstruktion af betydning. -

Man kunne nu  beskrive historien ved  at sige, at Andersen og teksten 'fortrznger'  nsgenheden,  begraver  den i tekstens ubevidste, for at  vi så efterfarlgende kan grave den op og finde den. Denne beskrivelse ville  de fleste nok  finde urimelig.  Det er ganske vist  helt klart, at nsgenheden, herunder dennes seksuelle implikationer på en eller anden måde fungerer i teksten som en emotionel kilde. Det er nok ikke tilfzldigt, at bedragerne om klzder bl.a. siger: »man skulde troe man havde ingen  Ting paa Kroppen, men  det er just  Dyden  ved  det!«, eller at det er den nuskyldiges Fbst«, der problematiserer klzderne. Usynliggarrelsen  af ncagenheden sker imidlertid  ikke ved en aktiv fortrzngning, men derimod ved en aktiv forskydning af opmzrksomheden hen mod et andet sted, en anden fremtrxdelsesform. Denne aktive forskydning  er dermed  en sublimering. En  anden forfatter kunne have givet en detaljeret, frontal beskrivelse af neigenheden, hvorimod Andersen 'sublimerer'  ved kun  at antyde kropsligheden ved sin konstruktioii  al'  'de nye  klzder', ikke-trcj,  og  ved  tematiseringen  af  en skamvzkkende mangel knyttet  til udsagnet »ikke Noget  paacc.  'Fortrzrigningen' har derfor  karakter  af en  opmzrksomheds-og-interesseforskydning frem i nogle sproglige konstruktioner, der reprzsente- rer  mediationer  mellem individ  og samfund.

Der er således ikke tale om en fortrzngning af n~genheden, den er 'synlig', hvis  man kigger  efter den -hvilket  dog krzver  en  bestemt synsvinkel på fremstillingen.  Fortzllingen  har karakter af en sublimering, en kompromisdannelse mellem jeg og omverden, hvor der konstrueres  en fysisk  udtryksfigur,  der på  den ene side har forbindelse med  et  emotionelt  felt  (indirekte  signaleret  ved  ord  som  Dyd  og Uskyld), og som på den anden side kan lzgges frem for omverdenens ajne.  Selv  efter  at  al  folket  råber,  at  kejseren  ikke  har  noget  på, fortsztter han med  stolt  holdning,  holder  fast  ved  forestillingen om -det nye t ~ j . Han benytter bevidsthedsforskydning, opmzrksomhedsforskydning  og  de  symbolske  systemers  konstruktive  muligheder, f.eks. deres mulighed for at fremstille ét  »nzrvzr« (nagenhed) med et andet nzrvzr ('imaginzre klzder'  eller 'ingen klzder'). Al folket har derimod  konstrueret  en  ny  synsvinkel,  der  er  mindre  sublimeret, og som g0r det muligt  at se og konstatere, at han ikke har noget t ~ j på, og  de  E r  derfor  en  lyst  ved  denne  besparelse.  Lzseren  kan  dels deltage i denne lystfyldte besparelse, dels identificere  sig med  kejseren og dermed opleve den forl-isijede, men negative selvoplevelse som består i skam og pinlighed, selv om kejseren -modsat lzseren -ikke selv registrerer  skammen og pinligheden.

Umiddelbart  er  den  instans,  der  i  eventyrfiktionens  virkelighed fremtvinger forskydningen af opmzrksomheden til nzrvzr/fravzr af klzder et ikke-erotiseret socialt forhold. Bedragerne I-izvder nemlig, at klzderne har den egenskab, at »de blev usynlige for ethvert enneske, som ikke duede i sit Embede, eller ogsaa var utilladelig dum.&lt;&lt; M.a.o. forskydes forestillingen om social sanktion fra et seksuelt artikuleret  område  (at vise  utilbnrlig  nyfigenhed  over  for  den  n0gne krop), til  forestillingen om et samfundsmzssigt  område (at mangle intellektuelle evner og evner til passende embedsfsirelse). Denne konstruerede  forskydning  peger  frem  mod,  at der  er  indlagt  et  ekstra symbolsk  konstruktioiiselement  i eventyret.  Der foretages nogle  bestemte  formninger  af  lzseforventning  og  Izseposition  i  og  med  at teksten  signalerer,  at  den  tilharer  genren  symbolsk  eventyr.  Ligesom f.eks. i eventyret »Nattergalen« er der tekstlige trzk, der markerer en bestemt,  socialt institueret lzsel-iermeneutik: eventyret skal illustrere den kunstige og falske sociale forfzngelighed over for naturlighed og zgte indsigt. Klzderne er 'ikke blot' klzder, de kan Izses som udtryk for en mere almen og generel mening, feks. at det er social ambition og angst for andres dom, der driver mennesker til at se ting, der ikke er.  Bedragerne er samtidig en slags  digtere, der med  ord  foregngler noget, som ikke er virkeligt.  En sådan symbolsk konstruktion -genre med tilh~ende l~seforskrzft -vil  skabe en forskydning fra ét  betydningsfelt til  et andet. Den 'simple' lzsning (:ekshibition) er blevet vanskeliggjort, fordi der er skabt en bestemt  lzseposition  og lzseretning.

## Betydning og bevidsthed som vektorisering

Som mange  metaforiske  fremstillinger kan  en  genre-lzseforskrift  af den kontrzre lzser lzses 'mod hårene',  således at man siger, at metaforen  er  en  forskydning,  hvor  måske  det  emotionelt  ladede  betydningsfelt er metaforens bzre-billede  (dens  vehicle) og ikke dén  betydning som metaforen er bzrer af (dens t e n ~ r ) . ~ Generelt er et aspekt af betydning dennes rettethed; konteksten til et givet betydningsudtryk skaber  en  bestemt  lzse-retning, der bestemmer,  hvad  der er  udtryk  og hvad  der  er  indhold.  Dette  er  let  eksemplificerbart  ved  Saussure's fremstilling af udtryk og indhold i »Lingvistikkens objekt«.?  Her vises nogle bogstaver, TRE, som fremstilles som udtryk, og et billede af et t r z ,   der  fremstilles  som  reprzsentant  for  udtrykkets  indhold.  Men ved  en  let  zndring  af  Izsekonteksten  kan  vi  zndre lzseretningen. F.eks. ved en indlzringssituation i l .klasse: lzreren peger på et billede af  et  t r z   og  sp~rger, hvad  billedet  forestiller,  og  b ~ r n e n e skal nedskrive TRE. Man kunne måske hzvde, at bnrnene så indholdet og derfor blot skulle navngive det, finde et udtryk for indholdet. Men billedets  lighed  med den fysiske virkelighed  er i denne situation kun interessant som stntte for en etablering af en henvisning til det sproglige fznomen. Indhold vil således forstået vzre en vektor: Udtryk + Indhold, der udtrykker  den givne lzse-tekst-situations henvisningsretning.6  En allegorisk eller symbolsk lzsning vil således instituere en bestemt vektor, en bestemt henvisningsretning  og derved konstruere nye  projektionsrum.  Den  allegorisk-symbolske  lzsning  er  ikke  en simpel  'tilslnring' af den skjultc  'sandhed', dens  betydninger er  helt åbenlyst tilstede i  teksten som dennes betydninger. Den anden, mere 'usynlige' betydning  er  kun  oprindeligere  m.h.t.  beskrivelse  af  tekstens affektive r ~ d d e r (hos såvel forfatter som lzser) og deres formforvandling.  Vi  kan  gnre de udtryk,  der  er  blevet  gjort  'usynlige' ved forskydningsprocessen 'synlige' ved  at vende om  på udtryk  og indhold og derved lade vektoren pege den anden vej, lzse 'mod hårenc'. At opfatte betydning som en vektorisering, en rettethed, der udgår fra et bestemt sted og peger på et andet sted, gsr  det evident, at man for fuldt at forstå og 'lzse' en  bestemt  betydning må placere  sig et  bestemt sted. Dette er szrlig nadvendigt i forbindelse med 'forståelsen' af betydningens affektive aspekter. Betydningernes rettethed er szrlig injnespringende i narrative tekster, der selvf0lgelig helt skifter betydning,  hvis  man  f.eks.  lzser  baglzns  eller  afspiller  en  film  eller  et lydbånd b a g l ~ n s . ~ - Der konstrueres ved genre-lzse-forskriften en projektions-sublimeringskzde,  der  muliggar  en  formforvandling  og  inddzmning af  et givet ladet felt. Denne konstruktion  er i det givne vark et faktum. der ikke kan annulleres i analysen. Sublimeringsstrukturen reprzsenterer en artikulation af verden, i  hvilken  begge ender af sublimeringskonstruktion gensidigt definerer hinanden og specificeres af betydningsretningen. Selv om f.eks. ordet 'nagen'  giver en mere frontal markering af kroppen  en  'ikke noget på', må ordet stadig forstås i en sarnmenhang, hvor det implicit er defineret i forhold til 'påklzdt'.  Det er ikke muligt at sige, at den opmzrksomhedsforskydning  der ligger i at fzstne opmzrksomheden  på ordet 'nagen', er mere  oprindelig  end den der ligger i at fzstne den ved 'uden t0j på7.  Der er ikke en 'skjult' eller  'fortrzngt'  merling i eventyret, idet  der ikke eksisterer en krop slet  og  ret.  Fznomener  vil  altid  allerede  vzre  definerede  i  sociale systemer.  Når  vi  derfor  beskriver  en  bevzgelse  fra  krop  via  t0j  til symbolsk betydning, er det en beskrivelse af ladning-bevzgelsen.  Det formfelt der strzkker sig mellem individ og samfund er altid allerede -under konstruktion  i  socialiseringsprocessen.  Naturalismens nagenhed  er  lige  så meget  en  konstruktion  som  romantikkens  ideelle  n5genhed.

Det er imidlertid  ikke tilfzldigt, at det er et lille,  'uskyldigt' barn, der gar opmzrksom på, at kejseren ikke har noget  taj på. Eventyret peger derved på, at det er fordi barnet ikke er integreret i dén  sociale 'forskydning'  og 'sublimering',  der er forårsaget af angsten for omverdenens dom, at det kan 'se'  det socialt 'usynlige'.  Og dog er klarsynet forbundet  med  en  mangel  på  indsigt.  Barnets  uskyldighed  består netop i, at det ikke har tilstrzkkelig indsigt i de sociale og seksuelle normer  og derfor  ikke  tvinges  til  at forskyde  bevidstheden  vzk  fra bedrageriets og tajlashedens skam og skandale. Derved bliver barnet et 'blindt'  redskab  for en social dom over kejseren, der har sublimeret sig ind  i  'forfzngelighed',  hvorved grundlaget  for  hans  forfzngelighed, hans kropslighed,  nzsten  kommer til syne.

Af det foregående kunne man måske tro, at 'sublimerende' opmzrksomhedsforskydning  var  et  fznomen,  der  iszr hang  sammen  med sproget, hvad der selvfalgelig ingenlunde er tilfildet (selv orn sproget umiddelbart  er mere socialiseret end  f.eks.  en visuel  verden).%an tznke  sig  f.eks.  en  teaterforestilling,  hvor  en  kvindelig  skuespiller spiller  Salomé og  danser de syv  slars dans. Der vil  på et  givet  tidspunkt vzre en n ~ g e n kvinde på scenen, spargsmålet er så: hvad  ser publikum? Publikum  er  indlejret  i  en  institution,  en  kontekst,  der hedder teater, og de skuespillere der optrzder på scenen optrzder i roller,  hvorfor  effekten  er  anderledes  end hvis  man  så skuespilleren med  samme påklzdning på Rådhuspladsen.  Den kontrzre tilskuer kunne  ganske  vist  forsage  at  se  'mod  institutionen',  forsage  at  se privatmennesket -på  samme måde som  man  kan  visualisere  den nagne kejser -men for de fleste vil hun til en vis grad vzre et udtryk, en  signifiant  for  rollen.  Samtidig vil  episoden  indgå i  en  handling, hvori der opbygges sammenhznge og forventninger, f.eks. symbolske fortolkningsrammer:  scenen  'fremstiller'  sanselighedens  grumhed. Hvis  privatpersonen  ikke  er  'synlig', er  det  ikke  fordi  hun  er  fortrzngt, men fordi hun indgår i en social konstruktion, der har centreret opmzrksomheden omkring et andet focus, og derfor kan tillade og inddzmme den offentlige  nagenhed  i  en  henvisnings-forskydningsfunktion. Der er ikke  tale  om en tryllekunstner-'misdirection',  men derimod om social 'direction'. Der er tale om en social isceneszttelse -f.eks. af seksualiteten og driften -og der foretages derfor en faktisk mediation.  Der  er ikke  tale om  'fiktion'  og 'illusion', for  dette ville forudsztte en fast og uforanderlig norm for realisme og virkelighed. Der er således ikke  'frihed' til  at se hvad  som helst, fordi spandingen mellem jeg  o g   omz~erden  regulerer  konstruktionen  a f   fokuseringspunkter,  f.eks. konstruktionen  af de 'tilskuerroller', der  på det  givne  tidspunkt  er passende udgangspunkt for meningsvektoren.

Hvad er den beskrivelsesmzssige  fordel ved  at lzgge vzgt på den 'positive'  sublimerende og formforvandlende forskydning af opmzrksomhed fremfor den 'negative': fortrzngning af bevidsthedselementer?  Farst  og  fremmest  at skabe  mulighed  for  at forstå,  hvorledes 'ubevidste' elementer  kan  indgå i  en  funktionel sammenhzng med 'bevidste'  elementer. Ifalge  Lacan er det ubevidste artikuleret som et sprog, og det ubevidste er en mzngde af udtryk, af signifianter. Sagt på en anden måde vil 'det ubevidste'  således  vzre starrelser, der viser hen  til  nogle  andre  st~rrelser og  afgiver  dele  af deres  ladninger  til disse.  Denne  henvisen,  denne  betyden,  er  den  aktivitet  der  flytter opmzrksomheden fra ét  udtryk  til et andet udtryk.  Teatrets  sociale kontekstualisering  vil  således fordoble  skuespilleren  i  en  empirisk krop  (U), der  henviser  til  et  rolleudtryk  (U1),  der  henviser  til  et indhold  (I): Lzser/tilskuerrolle -+ ( U -+ U' -+ I ) .

Deil upåklzedte aktrice vil vzre 'usyiilig' som privatpersoil, så lzil- ge hun opfattes som et fysisk udtryk, der viser hen til et andet udtryk, rollen, der bestemmer udgangspunktet for og retningen af henvisningen.  De  sanselige  r~relser der  er  knyttet  til  det  empiriske  udtryk, personen, flytttes til  'indholds'-'udtrykket',  rollen.  Kun ved  at flytte vektorens retning,  således at man  g0r  hendes  krop  til  udtryk  for  et privatmenneskeligt 'indhold' bliver hun synlig som privatmenneske. Alle perceptoriske fznomener er altid allerede kontekstualisrede, sat ind i betydningssammenhznge, der definerer opmzrksomhedsretninger, lzserpositioner, og der eksisterer  således ikke oplevelser  og perceptioner som essens og absolut sandhed.

Set ud  fra den ovenstående synsvinkel kan draimmesituationen opfattes som et temporzrt  sammenbrud for konstruktion  af de socialt formede udtryks-strukturer,  betydningsforskydninger. Bestemte sansekomplekser,  'erindringer', 'bevidstheds'indhold" vil  i  den  vågne tilstand vzre indlejret i tvangsmzssige projektions-og-henvinsingsstrukturer,  således at de altid  kun  kan  eksistere  som  usynlige udgangspunkter,  udtryk  for  andre  udtryk  der,  i  modsztning  til  de ubevidste,  kan  g ~ r e s til  genstand  for  forskellige  grader af opmzrksomhed  (og g ~ r e s til  genstand for  handlinger).

Under  suvnen  kommer  betydninger  til  syne,  der  er  baseret  på udtryk  som i den vågne tilstand  ville  blive  projiceret  et andet sted hen. De besidder derfor samtidig en emotionel mzttethed på grund af den manglende  projektion  ud  i et  ydre rum. Og omvendt bzres de vågne aktiviteter af en rzkke 'usynlige', 'ubevidste' udtryk,  der har afgivet deres emotive ladning til bevidste elementer. Forskydningerne vil  hyppigt  vzre energikrzvende.g I  tekstanalysen  vil  man  ofte  stå over for det forhold, at man enten konstruerer  en mængde af fravzrende  udtryk  (fznomener i  forfatterens  bevidsthed  eller  ubevidste) eller en mzngde af manifesterede  udtryk, som man tildeler  en betydende  rolle,  der  afviger  fra,  hvad  den  umiddelbare  lzsning  giver anledning  til.  Derved  peger  analysen  dog ikke  på den egentlige  mening, eller den  fortrangte  betydning, men giver derimod en forklaring på det betydningsarbejde, der har fundet sted i teksten og peger på dens emotivt-kvalitative funderinger og gennemgangsled. ' O Og da emotive stnrrelser er egenskaber ved  menneskelige bevidstheder/kroppe,  kan det ikke undre, hvis kroppen danner emotiv bund under betydningernes  affektive aspekter,  hvad  der ikke  betyder,  at alt 'i sidste  ende er seksualitet', men kun at kroppen er den kvantitative kilde til begzret og affekterne, ligesom  omverdenen og den  anden er de kvalitative kilder. På samme måder er de infantile oplevelser ikke de egentlige, men de  er  det  livshistoriske  udgangspunkt  for  senere  forskydninger  og oiilformiiii~ger.

Det ubevidste er  således forstået ikke  et  selvstzndigt  'rum',  man kan ikke lave en immanent beskrivelse  af egenskaberne ved det ubevidste. Det ubevidste er et s z t   af positioner i forhold til bevidsthed og kan  derfor  kun  beskrives  som  led  i  en  strukturel  totalitet.  Der  er således problemer ved at opfatte drammesituationen som det ubevids t e ~ tilsynekomst,  idet elementerne skifter karakter ved  ikke mere at vzre i udtryksposition i forhold  til en bevidsthedstranscendent virkelighed.  Det  ubevidste er historisk  opbygget som et  s z t  af kvaliteter, ladede  sanseudtryk,  der  kan  fungere  som  gennemgangsled  og  som emotivt  ladede  udtrykssystemer,  der  'bzrer', fungerer  som  emotivt udtrykssystem  for  senere,  'sublimerede'  betydningssystemer.  Frembringelse af betydning består i et betydningsarbejde,  hvor nogle fysiske starrelser  'med vold' gares 'betydningslase'  i  sig selv og gares til mere eller mindre arbitrzre udtryk for noget andet, og for den voksne kan det vzre vanskeligt overhovedet at gare udtryksstarrelserne  synlige,  hvad  f.eks. en  del  zstetiske  aktiviteter netop har som en del af deres projekt.  Der er i zstetiske vzrker ofte investeret kraftig energi i synligg~relsen af vektoriseringer, af de handlinger der g0r nogle fznomener til 'arbitrzre'  udtryk for andre fznomener, der står i indholdsposition.

Fordelen ved at beskrive hvad Freud kalder 'fortrzngning' som en szrlig kraftig projektion og sublimering består endvidere i, at to ellers forskellige  aktiviter,  den  'negative'  fortrzngning  og  den  'positive' sublimering, kan beskrives under ét  og uden at man behaver forestillinger om antropomorfe darvogtere (censurmekanismer), der 'holder oje' med det fortrzngte. Censuren vil således forstået vzre bestemte projektionsmekanismer,  udtryksomszttere,  der  er  defineret  på  bestemte  udtryksstarrelser  og  regulerer  disses  henvisning  til  det  bevidsthed liv: ubevidst  udtryk -+ censur-forskydningsfunktion -+ udtryk  i bevidstheden" -+ bevidst indhold. Denne omdannelse og forskydning kan foregå  med  starre  eller  mindre  grad  af  effektivitet,  og  hyppigt  vil starre eller mindre dele af de ubevidste udtryk forblive uomdannede, affektivt  ladede udtryksrester  som bevidstheden  flygter fra.

Opmzrksomhedsforskyd~iingen  ud  i  det sociale  rum  kan  ses  fra forskellige synsvinkler,  enten  kan  den ses som 'drevet ' vzk fra subjektet  ud mod objektverdenen, eller den kan ses som halet-suget derud  af  objekt-verdenen,  eller  den  kan  ses  som  en  kombineret  pullpush.  I  psykonalytisk  litteratur  beskrives  de sociale moral-og-overjegsfunktioner  hyppigt  'negativt'  som  sanktionssystemer,  hvorimod de belsnningssystemer, der giver  positive gevinster og anerkendelse, når man falger dem, spiller en mindre fremtrzdende rolle. Men når Anna Freud i Jeg-et  ogforsvarsmekanismerne skal beskrive unge menne- skers forsvar mod  et voldsomt  driftspres, opstiller  hun  'idealisering' som en vigtig forsvarsmekanisme. Idealisering kan således ses som en mekanisme, hvorved  én  stzrkt driftsladet forestilling, et ambivalent udtryk, forskydes til andre mindre driftsladede forestillinger. Denne forskydningsproces  er  ikke  blot  en  'omkostning',  de  idealiserede handlinger vil hyppigt medfore forskellige former for social anerkendelse  og  er  derfor  en  reel  mediation.  Eksempelvis  opretholdes  påklzdningstvangen ikke alene ved påbud, men også ved den forfzngelige  lyst,  der  kan  opnås  ved  beklzdning.  Et  fiktionsvzrk  der  ved sublimerende omformning skaber socialt acceptable fremstillingsformer  ved  at  formidle  mellem  forskelligartede,  f.eks.  modsatrettede -holdninger,  producerer  lyst  for  de  implicerede.  Sublimeringskonstruktionerne bliver, således forstået, socialt 'jirhandlede' mediationer. En  psykoanalytisk  fortolkning  af  et  fiktionsvzrk,  der  f.eks.  lzgger vzgt på erotiske komponenter i og kilder til vzrket, nedbryder måske det  mojsommeligt  opnåede 'forhandlingsresultat' og kan derfor ofte fremkalde voldsomme protester. Dels med god grund, for vzrket erjo det forhandlede  og  medierede produkt  og  ikke blot dets socialpsykologiske  betingelser, og  dels  er  modstanden  en  forsvarshandling,  fordi  en  sådan fortolkning nedbryder de m~jsommeligt erhvervede sociale mediationer mellem lyst og norm.

H. C.  Andersens  velbekendte  forfzngelighed  var  netop  en  sådan kompromisdannelse,  fordi  kropslighed  var  så  sammenvzvet  med ubehagelige og pinlige oplevelser, at opmzrksomheden blev forskudt til  tcajforfzngelighedens intersubjektive rum. I den forstand er historien  samtidig et vidnesbyrd om, hvilke krzfter der fokuserer sanseligheden omkring t0j. Kejserens mgenhed, eller negativt udtrykt: hans ikke-haven  t0j  på, er  forbundet  med  pinlighed,  kropsekshibitionen mades med hån og spot. Fremvisningen af den n ~ g n e krop producerer  ikke den  andens  beger. Samtidig er det  uskyldige lille  barn  blevet 'helten' i historien,  og  moralen  anklager  'forstillelse',  forfzngelig mental påklzdning, og derved medieres konflikten mellem iingeiihed og påklzdthed.

## Ekshibitionisme og synlighed

Vi  vil  nu  se  nzrmere  på  ekshibitionsfznomeiiet  som  sådant.  Det centrale  problem  i dette drejer  sig  om subjektets muligheder  for at blive synlig for sig selv via den anden, modsat spejlstadiets narcissistiske forfzngelighed, hvor subjektet forelsker sig i sig selv som en anden. I det 'normale'  aktive  begzr er den anden en signifiant, et udtryk for individets  egen  lyst,  der  er  projiceret  over  i  den  andens  krop  og derved blevet 'usynligt'  i  egenkroppen. Men ekshibitionister begzrer ikke den andens krop, men begzrer derimod den andens emotionelle reaktion på den egne blottede kropslighed. Ekshibitionisten  begzrer måske den  andens beg~r, men far ofte den andens afsky el.lign. I begge tilfzlde omvendes 'det normale' begzrs betydningsretning, idet ekshibitionisten  forsnger  at etablere sin krop eller sine genitalier  både i positionen  som  udtryk og som indhold. I blottelseshandlingen  vises kropsdelene  frem  til  beskuelse  og  grares  til  udtryk  i  forhold  til  den anden. Men formålet er samtidig at fremkalde en emotiv reaktion hos den anden, der kan etablere et udtryk der peger tilbage på de blottede legemsdele  som indhold. Den anden fungerer som  et spejl i kraft  af sine emotive reaktioner, der kan muliggrare, at subjektet både aktivt i blottelseshandlingen  og passivt  som genstand  for den  andens begzr kan opleve sig selv, blive synlig. At opnå synlighed krzver således en objekt-gnrelse og en passiv position, en projektion af den aktive subjektivitet  til den  anden.

Frembringelse af objekt-grarelse har sin rod i en rzkke sociale oplevelser  og  praksisformer,  der  hyppigt  er  centreret  omkring  påklzdningspåbud  og  'blufzrdighed': fra  barnsben  konfronteres  individet med en rzkke forskellige situationer, hvor det indlzres i  påbudet om beklzdning uafhzngigt af primzrfunktionen som kuldebeskytter. Påbudet og de tilhnrende sanktioner er alle forbundne med indlevelsen i den socialt andens blik, den andens synsvinkel og bseposition. Kroppen er ikke min, dens betydning er ikke primzrt hos mig, dens betydning er  forskudt  til  den  anden.  Fra  den  andens position  kan  den fnrstes nngne krop lzses på et spektrum  med  to poler: den  'negative' -den anden tager anstsd af og har vzmmelse ved synet af den nragne krop -og den 'positive' -den nragne krop vzkker den andens begzr og gnr egenkroppen  til  objekt, til  genstand  for  begzr. Nragenhedsforbudene kan derfor delvis omforme jeg'ets selvoplevelse, således at en umiddelbar selvoplevelse eller  identifikationen med  spejlbilledet af jeg'et som en anden omformes til en oplevelse, der tager sit udgangspunkt i den andens oplevelse, og jeg'et  mister en aktiv kropslig selvoplevelse, som det forsrager  at t å igen  via  den  andens reaktioner.  Den  andens reaktioner, begzr eller vzmmelse,  bliver det fundamentale udtryk for egen-kroppen. Egenkroppen bliver i frarste omgang usynlig for jeg'et, den bliver et udtryk der forskydes mod den anden hvis objektrettede begzr bliver det nye udtryk for egenkroppen. Ekshibitionismen fremstår således som en mellemform  mellem en narcissistisk objektstruktur,  hvor  individet  tager  sin  egen  krop  som  objekt,  og  en  struktur hvor det tager et andet individ som objekt. Ekshibitionisten  tager sin egen  krop som  objekt,  men  via  den  andens  blik.  Ekshibitionismen kan opfattes som en 'tegnmzssig kortslutning', idet udtryk (egenkrop) via  den andens begzr også bliver indhold. Kun ved  den fulde forskydning af oplevelsen af egenkroppen til den  anden etableres en ikke-narcissistisk objekt- og begzrs-struktur.  Men samtidig er ekshibitionismen  en modstand  mod  en  'fortrzngnng', d.v.s. en projektion af oplevelsen af egenkroppen til den anden. Mens ekshibitionismen instrumentaliserer den anden, der blot mentalt skal spejle subjektet, instrumentaliserer den objektrettede drift subjektet og dets krop, der blot  henviser  til  den  anden.  (Megen  moderne  kunst  har  fortvivlet f o r s ~ g t at  l0se  subjektets  og  betydningens  kvadratur  ved  både  at fors~ge at vise og betyde  omverdenen og at vise  og betyde det sted hvorfra  betydningen  produceres. F.eks. ved  både at vise  det sete og @jet  der ser, hvad  der imidlertid  kun  kan lade sig g0re ved  at se på @jet  og derved skabe et nyt  usynligt  0je der ser).

'Fortrzngning' bliver  således et  relativt  begreb,  én vektorisering 'fortrznger' et  fznomenkompleks,  en anden  vektorisering  'fortrznger' et andet fznomenkompleks.  Hvilken  mental konstruktion  man skal tilstrzbe, og f.eks. hvad  man vil kalde 'fortrzngning', 'normalitet', 'perversion'  etc.  bliver derfor ikke et sp~rgsmål om 'sandhed' og 'naturlighed' men  om  social  og  individuel  fungibilitet  i  forhold  til givne målsztninger. Som szrlig Lacan og ~ o u c a u l t ' ~ har understreget  er  'fortrzngning' og  'sublimering'  elementer i produktionen og formningen af driften og ikke blot -som i vulgzrreichianismen -en hzmning af en  biologisk  opfattet  drift.  Når Freud  på den  ene side proklamerer,  at  W o Es  war  soll Zch werden,  og  på  den  anden  side argumenterer for n~dvendigheden  af en overjegsdannelse  er disse to synspunkter ikke uden indre brudflader.  F.eks. er kejserens  problem ikke et simpelt fortrzngningsproblem, hans voldsomme forfzngelighed og interesse i sin egen person fors~ger at fastholde synligheden af den egne person  men  usynligg~r samtidig objektet; en zndring ville krzve en 'fortrzngning'  og forskydning af denne h0je grad af bevidsthed omkring den egne person, altså på et delpunkt et  W o Zch war soll Es  Werden,  en  produktion  af usynlige  betydere for jeg'et.

En del af problemet  omkring forståelsen af forholdet  mellem  det bevidste og det ubevidste kommer af, at det ubevidstes vzsentligste strukturelle egenskab netop er dets position som ubevidst, som betyder. Psykoanalysens  (eller fiktionens) 'italeszttelse', sprogliggarrelse, af  'ubevidste' fznomener er ikke en simpel 'bevidstg~relse' af noget ubevidst,  men  en strukturel  omformning, en  'forskydning'  og  i flere henseender  en  sublimering,  der  erstatter  nogle  udtryk  og  indhold med nogle andre. Psykoanalysens sprogligg~relse, 'italeszttelse',  re- przsenterer derfor ikke nadvendigvis en afsublimering men derimod en nykonstruktion af psykens symbolske apparat. Psykoanalytikerens samtale konstruerer nye og (måske) mere funktionelle sublimeringsformer, f.eks. at tale om kastration, adipuskompleser  o.s.v.  (selv om patienten f.eks. også kunne integrere den psykoanalytiske diskurs i et ekshibitonistisk kompleks, f.eks. 'Se  jeg  har et kastrationskompleks'). Selve objektivismen  i  diskussionen  og verbaliseringen af erindringer og  'traumer' forsager  at  producere  en  distance,  en  objektiverende forskydning,  der  ikke  'bevidstgar' traumerne,  men  konstruerer  udtryk  i  bevidstheden  for  disse i objektiverede reprzsentationsformer. F.eks.  ved  at  oplase  erindringernes  og  'traumernes' tztte sammenhzng med  intense  krops-  og  sanseoplevelser  og  ved  at  konstruere vektoriseringer  der peger vzk fra den 'private'  krop  og ud i et socialt rum med objektive reprzsentationsformer. Psykoanalysen som terapi er derfor ikke et middel til at genskabe en tabt uskyldighed og umiddelbarhed,  men  et  led  i  et  kulturelt  og individuelt  omdannelsesarbejde.

Afslutningsvis vil jeg knytte nogle enkelte bemzrkninger til forholdet mellem farbevidst og ubevidst. På et givet tidspunkt vil bevidstheden -eller en given passage i et fiktionsvzrk opfattet som en siniulering af en bevidsthedstilstand --kun kunne focusere på en brakdel af de huridredtusindvis  af  betydere  og  strukturer den  forudsztter.  De millioner  af  erfaringer  og  sanseindtryk,  sotri  har  darinet  en  given forfatter eller  Izser, vil  fungre som en  myretue af p.t.  ubevidste udtryk og vektoriseringer, der vil determinere bevidsthedsfznomenerne -deri  smalle  lyskegle  der  belyser  et  lille  antal fznomener  og  lader resten ubelyste.  Det skarpe skel mellem  farbevidst og ubevidst, som opstilles af Freud, forekomnier ikke helt overbevisende. Også bevidsthedens adgang til de fnrbevidste fznomener er underkastet et vzv af uigennemskuelige reguleringer, der danner et spektrum af gradueringer mellem 'glemme'  og 'fortrznge'  og dariner et spektrum af emotivt ladede udtryk  og heterogene  vektoriseringer  der kan gare et  skarpt skel  mellem  farbevidst  og  ubevidst  vanskeligt.  Hverken  farbevidst eller ubevidst  er et sted, men  en  strukturel position  i forhold  til  bevidstheden.

## Noter

- I .   Genoptrykt i &amp;nt.r, Paris  1966.
2. Jfr.  dog d e  problemer  som beherskelsen  a i   trauiiiatiske  oplevelser ved  gentagelse  rejser.
3. Sproget rr samtidig et stzrkt socialiseret  semiotisk  system; selv om fremkomstrn af billedkunst, fotografi, film og ijrrnsyn har medvirket  til eii eksplosiv social forming af det visuelle,  har det  alligevel  stadig en  'naturlig'-ikonisk sammeiihzng  med  en  ikke-social  virkelighed, der giver visualitetrii  siii  'positivr'  karakter,  modsat  sprogets differentielle
4.  Det  er således eii  kriidt  saz, at  H. C.  Andersen  var cn  scksuclt lizninirt  person, der  i hcij grad  fik  aflcib  geririein  en  kraftig  forfzngelighed,  herunder  en  voldsom  iritrrcsse  for  tnj. Individualpsykologisk-gemtisk  er  der  således  fcirst  konstrueret et forskydningsfelt fra kropslige driiter til tcii/forfzngelighed  og dcrrfter konstrueret  en forskydriirig  fra tnjlforfzngelighed  til  et  bredere  socialt  bctydningsfelt.  Men  samtidig hzngcr denne konstruktionsmulighed  ulciseligt saiiiriieri  med  at samme krop  altid  allerede  ind&amp; i  sociale relationer, der ved sine strukturer defiiierïr  skam/lyst ved deri ncignr  krop og derved  koiistruerer den. Aridcrsens konstruktion er derfor en 'rekonstruktion',  en omstriikturering, ikke en bevzgels r  fra  en  fortrzrigt oprindelighed,  forbi  en  omformendr  crnsur frem  til  en  uegeritlighcd.
5. I  Slmkturalisme,  en  anlologi, red. P. Madsen, Kbh. 1970.
6. CT.  C.  S. Peirce's betydningslzre som irenistillet f.eks. i  Umberto Eco: The Role oJthe  Reader, 1979. Cf. også Kaja Silverman: The Subjecl ?f Semzotic.r, Oxford  1983.
7. Jfr.  Grodal: »Emotion, narration,  illusion  og distance&lt;&lt;, Kultur t 3 KKlse nr.  60,  1988.
8.  Jfr.  Seymour Chatmann: S t o y  and  Discuurre, 1978.
9. Freud arbejder med  forestillingen  om 'niodbesztning', energi benyttet  til at 'bekzmpe' de fortrzngte elementers indtrzngen  i  brvidsthedrii.  I  clenne fremstilling må energiforbruget forestillcs  benyttet  til forskydnings-og-projektionsarbejclct.
10. De fundereride sterrelser og vektoriseringen  kan vzre mere eller mindre bevidste for iorfatteren, jfr.  Sciren  Srliou: &gt;)Tekst  og intention« i dette nr.  af Kultvr G? Klnsse.
- 1  I.  Når  jeg  bruger formuleringen 'udtryk i  bevidstheden' i stedet fim 'bevidst udtryk' er det h r at understrege,  at udtrykket  trnderer mod at usynliggares ved  at vapre  gennemgangsled  til indholdet.
12. E.g. Foucault: La uolotité de  sauoir, 1976.