Babysalmesang – en aktivitet i kirken eller en kirkelig aktivitet?
Forfattere: Christine Toft Kristensen, Mette Christoffersen Gautier
Tidsskrift: dttk (03-11-2020)

## BABYSALMESANG - EN AKTIVITET I KIRKEN ELLER EN KIRKELIG AKTIVITET?

Organist, cand.musicae Christine Toft Kristensen, sognepræst, cand.theol. Mette Christoffersen Gautier

Efter i flere år at have arbejdet med babysalmesang ønskede vi at nytænke aktiviteten ud fra refleksioner over den bestående praksis. For os at se har aktiviteten gennemløbet en udvikling, som har resulteret i to overordnede modeller: en, der ønsker at  gøre  børn  og  forældre  fortrolige  med kirken og en anden, der ønsker at styrke aktivitetens  religiøse  indhold.  Vi  mener, at  det  er  disse  forskellige  bevæggrunde for at tilbyde babysalmesang, som har givet aktiviteten to overordnede forskellige udtryk. Noget karikeret kan man sige, at den ene model foregår i sognegården eller kirken, primært med verdslige børnesange/sanglege  og  med  en  musikpædagog som  den  ansvarlige.  Den  anden  model foregår i kirkerummet med blandt andet bønner,  salmer  og  lystænding,  forestået af en eller flere af kirkens medarbejdere. Begge aktiviteter betegnes og annonceres som babysalmesang. Vi har valgt at kalde vores koncept for Babysalmesang  med mere for at understrege, at overvejelserne omkring og opbygningen af forløbet tager udgangspunkt  i  bestående  praksis,  men har  resulteret  i  en  justeret  og  decideret nytænkt udgave af aktiviteten.

## Babysalmesang som dåbsoplæring

I dåbsritualets vejledende faddertiltale lyder det, at forældre og faddere skal lade barnet oplære »i den kristne tro«. Ofte udfoldes det, hvordan det kan foregå: ved at læse bibelhistorier for barnet, synge salmer sammen med det, bede fadervor med det, tage det med i kirke og lignende. Vi ser det som en naturlig følge af faddertiltalen, at kirken påtager sig et medansvar for dåbsoplæringen. Derfor har det været konstituerende  for  vores  nytænkning  af babysalmesangsaktiviteten,  at  den  skal være en hjælp til oplæring af barnet i den kristne  tro  og  indøvning  i  kirkens  (tros) praksis. En ny anordning om dåb i folkekirken fra 2008, som blev fulgt op af den praksisorienterede Dåbsmanualen samme år, slog fast, at folkekirken er lige så forpligtet  på  at  skabe  rammer  for  dåbsoplæring som på at døbe: »Det nye regelsæt udtrykker nu en bred enighed om, at det påhviler præsten at døbe, men ligeså fuldt om, at det påhviler sognemenigheden, at den har nogle gode tilbud, der kan støtte forældrene  i  dåbsoplæringen«  (Demant, Thyssen og Iversen 2005, 33).

Manualen  nævner flere tilbud  om dåbsoplæring  med  børnene  i  centrum, som  kirken  med  fordel  kan  forestå.  Babysalmesang er et af de oplagte bud, for »dels at gøre de små fortrolige med kirkerummet og lyden af salmesang og dels at gøre  deres  mødre/fædre  fortrolige  med samme«  (Demant,  Thyssen  og  Iversen 2005,  33).  Vores  overbevisning  er,  at  et sådant samvær inden for kirkens ramme mellem  forældre  og  børn  kan  mere  end blot  skabe  fortrolighed;  det  kan  bidrage mere  grundlæggende  til  den  dåbsoplæring af såvel voksne som børn, der påhviler kirken.

## En kirkelig aktivitet eller en aktivitet i kirken?

Vi har i vores arbejde valgt at skelne mellem, hvornår noget er en kirkelig aktivitet, og hvornår noget er en aktivitet i kirken. Det er ikke en kvalitativ skelnen, men et forsøg på at udsondre den handling, der konstitueres  af  kirkerummet  som  samlende og så den, der kunne foregå et andet sted, men som i et givent tilfælde foregår i - og muligvis påvirkes af - et kirkerum. En gudstjeneste og en kirkelig handling er eksempler på en kirkelig aktivitet, mens mange vil opfatte eksempelvis koncerter, teateropsætninger  og  lignende  i  kirkerummet som en aktivitet i kirken.

Den skelnen, vi her opstiller, er naturligvis  polemisk.  Men  er  det  mere  end  et ordspil og en overskrift, som fremkalder opmærksomhed? Og kan man overhove- det trække en skarp grænse mellem de aktiviteter, der er kirkelige, og dem, der ikke er,  men  blot  finder  sted  i  kirkens  rum? Man kunne spørge, om det ikke netop er en pointe, at kirkerummene åbnes for så mange som muligt og bliver brugt som en fysisk ramme om aktiviteter, der allerede eksisterer  i  det  lokalsamfund,  kirken  er en del af.

Der kan være mange gode grunde til, at en aktivitet skal foregå i kirkens rum. Vores  ærinde  er  imidlertid  at  pege  på kirkens mulighed for at kvalificere et allerede  eksisterende  møde  mellem  kirke og folk. Babysalmesang er en oplagt mulighed for at give den voksne deltager et helle i dagligdagen, hvor folkekirken som kristendomsbærer tilbyder dens sprog og praksis som livstolkning.

## Babysalmesang med mere fra forskellige vinkler

## Som ritual

Med barnets fødsel har den voksne skiftet  status  og  fået  en  ny  måde at referere til sig selv på: som forælder. Ritualteoretikere påpeger, hvordan gennemgribende ændringer i menneskers livssituation får dem til at opsøge ritualer eller til at udføre rituelle handlinger, blandt andet fordi det opfattes  som  stabilitetsbærende  og  tryghedsgivende, at nogen har gjort det før én selv.

Ritualer kan være med til at give en ny og særlig livssituation en meningsfuld retning. De kan hjælpe os med at orientere os på ny og understøtte den forandrede selvreference i en situation, hvor en gennemgribende ændring har sat kendte handlemønstre ud af spil. Her kan man således støtte sig til eller give sig hen til ritualets faste form, der kan møde mennesket med stabilitet,  når  livet  synes  ustabilt.  For  at virke på den måde kræver det imidlertid, at  ritualet  har  netop  det,  som  ritualteoretikere kalder 'en stærk causa' (Modeus 2010, 48f) - altså at den rammefortælling eller  tilværelsestolkning,  ritualet  bygger på, står tydeligt frem i tekster, symboler og handlinger.

Hvis ritualet skal være virkningsfuldt, må det ikke alene bekræfte deltagerne i deres interne fællesskab (at de er forældre og  mødes  om  en  hyggelig  aktivitet  med barnet)  -  ritualet  virker  kun  fornyende, livgivende  og  forsikrende,  hvis  det  også lader deltagerne blive del af en fortælling, der er større end dem selv.

Med Babysalmesang med mere har  vi erfaret,  at  en  ritualiseret  form  gav  aktiviteten en meningsfuld struktur, der var genkendelig  fra  gang  til  gang  samtidig med, at det var naturligt at lade strukturen inspirere af højmessens liturgi og menighedens ageren i kirkerummet. Aktivitetens  tidslige  struktur  (liturgien)  lader gruppen af personer foretage en fælles bevægelse under eller mellem dens forskellige led. Liturgien er således også i sig selv et 'rum', idet den på en anden måde end det fysiske rum skaber en ramme omkring aktiviteten som helhed og deltagerne som gruppe. Dette rum skabes af tiden som en afgrænset periode, et 'tidsrum': »liturgien [er] et 'rum', der skaber faste rammer og plads for enhver, så den enkelte kan 'være i  fred'  og  samtidig  deltage  i  den  fælles handling. Gudstjenestens form i liturgien danner forudsætningen for, at gudstjenestens rum kan være et fælles rum og ikke et individuelt, privat rum« (Brinth, Christiansen,  Christiansen  og  Christiansen 2005, 23).

## Som liturgi

Således  er  vi  af  den  opfattelse,  at  mennesket har brug for ritualernes åbning af det, vi normalt ikke kan erfare på anden måde. Og selv om det kun er den ene halvdel  af  deltagerne  til  babysalmesang,  der agerer aktivt i liturgien - de voksne - er der i tiden en voksende anerkendelse af, at også børn kan have udbytte af at indgå i en liturgisk praksis.

Ph.d. i teologi Sanne Busk Thøisen taler for børns ret til liturgi (Thøisen 2016) og fremhæver - i tråd med de tanker, der ligger  bag Babysalmesang med mere -  at liturgisk  adfærd  må  basere  sig  på  erfaring;  altså  være  noget,  man  tilegner  sig og  bliver  fortrolig  med  gennem  praksis. Thøisen peger på, at børn i kirkelige undervisningsforløb »ikke indøves i liturgiske eller rituelle måder at forholde sig på« (Thøisen 2016), og at kirkerummet oftest anvendes som ethvert andet rum. En rituel kommunikationsform - som en folkekirkelig liturgi må anses for at være - kan således ses som netop forudsætningen for det møde mellem Gud og mennesker, som en gudstjeneste basalt set udgør.

## Som kasualie

I  vores  refleksion  over  babysalmesang  i praksis fandt vi et inspirerende perspektiv  i  begrebet  kasualie,  der  dækker  det felt, som i kirkelig terminologi kaldes 'kirkelige  handlinger'.  Hvor  begrebet  gudstjeneste  ofte  fremkalder  billedet  af  en handlende præst, ligger kasualiets fokus på deltagerne og ikke mindst på den fælles anledning til at være samlet. Det ligger i begrebet kasualie - af det latinske casus (fald,  tilfælde,  lejlighed)  -  at  det  er  en markering  af  en  særlig  hændelse  i  menneskelivet:  »biografiske  begivenheder  i de(n) enkeltes liv« (Bidstrup 2012, 8). En af  grundene  til,  at  deltagerne  i  babysalmesang dukker op, er, at de nu - for første gang eller igen - har været ude for noget i deres liv, som gør det muligt at identificere sig med et fællesskab i en aktivitet, der involverer en baby. Den særlige biografiske begivenhed, der er hændt dem, er, at de har fået et barn.

At forstå babysalmesang som et kasualie giver kirken en enestående mulighed for at tale ind i særlige livsovergange. Ikke fordi  højmessen  ikke  gør  det,  men  fordi en gruppe mennesker opsøger kirken for at  deltage  i  en  aktivitet,  som  de  kunne finde i en lignende (men ikke tilsvarende) udgave uden for kirkens rum. Når forældrene ved den store livsbegivenhed - som det at få et barn er - har brug for at re-orientere sig selv og deres ståsted i forhold til  en  sammenhæng,  der  omfatter  andet og mere end sig selv, (gen)etablerer de et forhold til den folkekirke, som flertallet af dem er medlem af.

Kasualierne  gør  brug  af  de  samme elementer som søndagsgudstjenesten -teksterne, bønnerne, salmerne og ritualerne  -  og  præsenterer  dermed  en orienteringsmulighed for deltagerne med en  tydelig  afsender.  Det  er  den  kristne tradition  og  det  kristne  trosstof,  man med børnene synges ind i, bevæger sig til, udtrykker med tegn og dans samt lytter til i tekster og bønner.

## Som menighed

Med  vores  forståelse  af  babysalmesang som  et  kasualie  -  som  en  række  korte, gentagne lejlighedsgudstjenester - følger naturligt en overvejelse om, hvorvidt deltagerne i den aktivitet kan betegnes som en (kasual)menighed (Bidstrup 2012, 95ff). Det kan synes unødvendigt at give deltagere en betegnelse, men ved at undersøge begrebet menighed i relation til denne gruppe, dukker der nogle interessante perspektiver op - både på selve aktiviteten,  på  gruppen  af  deltagere  og  på kirkens selvforståelse.

Hvornår  kan  en  gruppe  mennesker imidlertid siges at udgøre en menighed? En bred definition gives i en gudstjenestehåndbog med denne formulering: »alene ved  sin  tilstedeværelse  i  [kirke]rummet tilkendegiver  [man]  et  tilhørsforhold  til det, der foregår i rummet. Man udsætter sig for klangen og bidrager til den - man danner menighed« (Brinth, Christiansen, Christiansen og Christiansen 2005, 17).

Babysalmesangsdeltagerne  kan  siges at  være  en  menighed  bestående  af  dem, der  i  kraft  af  deres  livssituation  er  målgruppen  for  kirkens  tilbud  om  babysalmesang.

I  indledningen  til En  gudstjeneste  mange  perspektiver skriver  Kirstine  Helboe  Johansen  og  Jette  Bendixen  Rønkilde: »med tekstlæsninger, prædiken og salmesang bliver de forsamlede individer til kristen menighed og et levende vidnesbyrd om, at det kristne univers fortsat er et levende og gyldigt trosfællesskab« (Johansen og Rønkilde 2013, 10). Dr. theol. Anna Marie Aagaard har en lignende passus i bogen Ånd har krop ,  hvor  hun skri- ver, at menigheden konstitueres af deres bøn - både som tak og som anråbelse. Når vi i fællesskab henvender os i bøn til Gud, tilskrives ordene mening: gruppen bliver til  menighed  i  den  kontekst,  hvor  troen udtrykkes, og hvor bønnens ord kommer til  at  gælde  for  den  enkelte  i  det  pågældende øjeblik.

Aagaard  anvender  begrebet  'funktionsmenighed'  som  udtryk  for,  at  kirken manifesterer sig i forskellige socialformer (Aagaard 1991). Funktionsmenighederne bør ifølge hende ikke opfattes som 'aktivitetscentre',  men  som  kirkens  legitime fremtrædelsesformer og komplementære udmøntninger  af  budskabet:  det  er  ikke kun om søndagen, der prædikes omsorg, fællesskab  og  kærlighed  -  begreberne italesættes  og  praktiseres  også  i  kirkens øvrige  aktiviteter  fra  mandag  til  lørdag. Funktionsmenighedernes grupperinger kan imødekomme et behov og en søgen, som højmessen ikke nødvendigvis kan, og for nogle deltagere udgør gruppen derfor selve  tilknytningen  til  kirken.  Vi  forstår Babysalmesang med mere i  lyset af denne menighedstænkning - som et udtryk for, at  kirken  dækker  et  behov  og  efterkommer  et  ønske  om  et  særligt  (menigheds) fællesskab.

## Eksempel på en liturgi til babysalmesang

I skemaet er de salmer og læsninger, som udskiftes i takt med kirkeårets gang, markeret med *.

|    | Højmessens liturgi           | Babysalmesang med mere -liturgi   | Placering i kirkerummet   |
|----|------------------------------|-----------------------------------|---------------------------|
|  1 | Bedesla g                    | Bedeslag (på finger- bækkener)    | Siddende i kreds på gulv  |
|  2 | Præludium                    | Salme med stimuli*                | Siddende i kreds på gulv  |
|  3 | Indgangsbøn                  | Bøn ledsaget af kalimba           | Siddende i kreds på gulv  |
|  4 | Indgangssalme                | Salme med tegn*                   | Siddende i kreds på gulv  |
|  5 | Hilsen                       | Navn og salme med klokkespil      | Siddende i kreds på gulv  |
|  6 | Indledningskollekt           |                                   |                           |
|  7 | Læsning (GT)                 |                                   |                           |
|  8 | Salme                        | Salme med dansetrin               | Stående omkring døbefont  |
|  9 | Læsning (NT)                 | Læsning (Mark 10,13-16)           | Stående omkring døbefont  |
| 10 | Trosbekendelse               | Trinitarisk salme med dansetrin   | Stående omkring døbefont  |
| 11 | Salme før prædiken           | Salme med rekvisit*               | Siddende i kreds på stole |
| 12 | Evangelielæsning og prædiken | Læsning eller lignende*           | Siddende i kreds på stole |
| 13 | Kirkebøn                     | Salme med bønsmotiv og rekvisit   | Siddende i kreds på stole |

|   14 | Salme                                                          | Salme med dansetrin*                                   | Stående i kreds ved alter   |
|------|----------------------------------------------------------------|--------------------------------------------------------|-----------------------------|
|   15 | Nadverbøn                                                      | Nadversalme med dans                                   | Stående i kreds ved alter   |
|   16 | Fadervor, indstiftelses- ord, nadvermåltid og slutningskollekt | Fadervor med taktile tegn                              | Siddende i kreds på gulv    |
|   17 | Velsignelse                                                    | Salme med velsignelses- motiv og taktile tegn          | Siddende i kreds på gulv    |
|   18 | Udgangssalme                                                   | Aftensalme med spil på fingerbækkener foran hvert barn | Siddende i kreds på gulv    |
|   19 | Udgangsbøn                                                     | Bøn ledsaget af kalimba                                | Siddende i kreds på gulv    |
|   20 | Postludium                                                     | Musik (CD)*                                            | Siddende i kreds på gulv    |

## Litteraturliste

Aagaard,  Anna  Marie.  1991. Identifikation af kirken . Frederiksberg: Anis.

Bidstrup,  Ulla  Morre.  2012. I  anledning af… Kasualierne mellem liv og forkyndelse . Frederiksberg: Aros.

Brinth,  Ole;  Helle  Christiansen;  Henrik Christiansen  og  Marianne  Christiansen.  2005. Højmessen  i  Den  Danske Folkekirke. Liturgisk håndbog I . Frederiksberg: Anis.

Demant, Jørgen; Birgitte Thyssen og Hans Raun  Iversen  (red.).  2005.  »Dåbsmanual. Opskrifter til arbejdet med dåb og dåbsoplæring i folkekirken«. I Folkekirkens  Dåbshilsen .  Løgumkloster: Teologisk Pædagogisk Center.

Johansen,  Kirstine  Helboe  og  Jette  Bendixen Rønkilde (red.). 2013. En gudstjeneste  -  mange  perspektiver .  Frederiksberg: Anis.

Modeus, Martin. 2010. Menneskelig gudstjeneste.  Om  gudstjenesten  som  relation og ritual . Oversat af Anita Hansen Engdahl. Frederiksberg: Alfa.

Thøisen,  Sanne  Busk.  2016.  »Det  sidste ord. Børns ret til liturgi«. I Dansk Kirketidende 3.

## Forfattere

Christine Toft Kristensen

Jagtvej 13

7100 Vejle

organist@grenesogn.dk

Mette Christoffersen Gautier Eskjærvej 5 7870 Roslev

mega@km.dk