Fra fritidsfornøjelse til markedsføring - Esbjerg Kommune og idrætten
Forfattere: Verner Bruhn
Tidsskrift: forumforidraet (2004-08-17)

## Fra fritidsfornøjelse til markedsføring - Esbjerg Kommune og idrætten

Af Verner Bruhn

I januar 1901 sendte bestyrelsen for Esbjerg Boldklub af 1898 et andragende til Esbjerg Kommune om et tilskud på 100 kr. Der var kun to indlæg under byrådets behandling af sagen. Det ene gik kort og godt på, at voksne mennesker selv måtte skaffe penge til deres fritidsfornøjelser; det andet, at man gik over til næste punkt på dagsordenen. Nogen debat var der ikke tale om, og byrådet vedtog enstemmigt at afvise ansøgningen. 1

For så vidt er det ikke svært at forstå afvisningen,  for  byens  råd  havde  vigtigere spørgsmål at forholde sig til. Esbjerg Havn blev anlagt 1869-73 for at skaffe landet en eksporthavn mod vest til det industrialiserede England, der var dansk landbrugs kommende  marked. At  der  i  forbindelse  med havnebyggeriet ville opstå en by var ikke forudset, og der var følgelig ikke taget højde for den nærmest eksplosive vækst i befolkningstallet i det nye bysamfund. Fra et indbyggertal på 460 i 1870 voksede tallet til 6.400, da Esbjerg i 1894 blev selvstændigt sogn. I 1899 blev byen købstad, og ved folketællingen 1901 var indbyggertallet steget til 13.300. 2 Alene fordoblingen af indbyggertallet fra 1894 til 1901 siger alt om behovet for boligbyggeri, anlæg af gader, kloakering og etablering af offentlige institutioner som vandværk, gasværk, sygehus, politistation, brandvæsen og ikke mindst skoler, eftersom  tilflytterne  fortrinsvis  bestod  af unge familier med børn. Boldspillerne måtte altså foreløbig klare sig selv.

Havn og by var en følge af industrialismen og faldt således tidsmæssigt sammen med  den  moderne  sports  gennembrud  i Danmark. Esbjerg havde derfor ikke tidligere  traditioner  som  ringridning,  fugleskydning eller andre ældre idrætslige foreteelser.  De  ældste  sportsaktiviteter  i  byen var  dem,  der  i  andre  byer  almindeligvis kaldtes »de nye«. Måske var kontakten til England for Esbjergs vedkommende mere direkte,  da  andelsbevægelsen  i  1880´erne ændrede havnens profil  fra  eksport  af  levende kreaturer til eksport af smør og bacon og import af kul og kunstgødning. Engelske firmaer fik datterselskaber og agenturer  i  Esbjerg,  og  DFDS  og  fremsynede iværksættere  etablerede  hurtigt  kontakter til England. De nære forbindelser viser sig tydeligt  i  de  første  foreningsdannelser  på sportens  område.  Den  ældste  idrætsforening i byen, Esbjerg Skyttekreds fra 1873, falder ganske vist lidt udenfor, for selv om der fandtes skytteforeninger i England, udviklede  skyttebevægelsen  i  Danmark  sig anderledes - et emne, der ikke skal uddybes her. De »nye« foreninger var f.eks. Esbjerg  Tennisklub  fra  1888  og  den  første kricketklub fra 1896. Den før omtalte Esbjerg  Boldklub  spillede  også  kricket  og langbold,  og  først  efter  århundredskiftet slog fodboldspil igennem. Desuden var også  cykelløb  og  svømning  populære,  det sidste  dels  i  overensstemmelse  med  borgerskabets  nyskabte  interesse  for  frilufts- badning, dels inspireret af at Fanø omkring 1890 blev opdaget af især tyske kurgæster, der flokkedes på Fanø Nordsøbad og Hotel Kongen af Danmark. Den første cykelklub i Esbjerg blev stiftet i 1890, og her arrangerede man både baneløb og væddeløb på Fanø Strand. Sammen med Tennisklubben sørgede klubben for at omdanne cykelbanen  til  isbane  om  vinteren,  så  der  kunne løbes  på  skøjter.  Alle  disse  sportsgrenes opdukken  i  Esbjerg  og  deres  udbredelse svarer ganske til udviklingen i det øvrige Danmark .

Med idrætsforeningernes vækst voksede naturligvis ønsket om egnede faciliteter, og dem måtte idrætsfolket selv finde og i øvrigt nøjes med moralsk støtte fra den lokale presse, der i et referat udtrykker glæde over, at  »der  begynder  at  vise  sig  interesse  for sport-idræt [sic] i Esbjerg. Sagen fortjener støtte fra sportsvenners side«. 3 Da kommunen som nævnt havde afvist at hjælpe Esbjerg  Boldklub,  henvendte foreningen sig til  et  lokalt  firma og lejede en mark »bag margarinefabrikken« for 75 kr. Da kommunen ikke havde en egnet sportsplads til brug for  skoleelevernes  idrætsudøvelser,  lejede den ironisk nok senere boldklubbens bane for 45 kr. årligt. Så viseligt kan offentligt og privat initiativ forenes. 4

Rent  bortset  fra  at  Esbjerg  Kommune havde brug for alle økonomiske ressourcer for at få etableret en nogenlunde rimelig offentlig standard på andre områder, var der ikke noget usædvanligt i, at det offentlige var tilbageholdende med tilskud til idrætsformål.  Bortset  fra  en  beskeden  støtte  til skyttebevægelsen  og  senere  til  Dansk  Idræts-Forbund (nu Danmarks Idrætsforbund) var statslig økonomisk støtte yderst sparsom før Anden Verdenskrig. Fra kommunal side blev støtte almindeligvis givet som hjælp til idrætsanlæg og ved udlån af skolernes  gymnastiksale  og  boldbaner.  I 1930´ernes kriseår med stor arbejdsløshed voksede den kommunale indsats med an- læggelse  af  idrætsanlæg,  fordi  en  del  anlægsarbejder blev betragtet som beskæftigelsesforanstaltninger  og  dermed  udløste statsrefusion. En omfattende offentlig statslig støtte kom som bekendt først med tipslovens ikrafttræden 1949 og med fritidslovene efter 1954.

Det første kommunale idrætsanlæg var Søbadeanstalten fra 1899. På grund af tidevandet var omklædningskabinerne - her dameafdelingen - anbragt på høje stolper, og hele anlægget blev taget ned hvert efterår, så det ikke skulle blive ødelagt af vinterstorme og isskruninger. Foto fra 1920-21. Esbjerg Byhistoriske Arkiv, scan. 53471-070.

Esbjerg Kommune ændrede holdning til idrætten i løbet af byens 125-årige historie, sådan som andre kommuner. Men inden en gennemgang af den skiftende idrætspolitiske  holdning  en  kort  præsentation  af  det ældste idrætsanlæg i byen.

## Søbadeanstalten

Søbadeanstalten var det første kommunale anlæg, dog i skarp konkurrence med kommercielle foretagender som Østre Badeanstalt fra 1894 og forlystelsesetablissement Tivoli fra1896, hvor der i sommertiden var opstillet  »bevægelige  badehuse«.  Der  var vand  og  strand  nok  ved  Esbjerg,  så  det mest enkle var naturligvis bare at gå i vandet.  Det  gjorde  mange,  men  den  pænere del  af  befolkningen  ville  imidlertid  gerne have  et  rigtigt  badeanlæg.  Dertil  kom,  at skolevæsenet  tidligt  indførte  svømmeundervisning,  og  kommunen  anlagde  derfor friluftsbadet i juli 1899, primært beregnet til undervisning i svømning. Det bestod af badehuse til omklædning for mænd og for kvinder, anbragt på høje pæle, så de »ved lavvande  var  ganske  tørlagt,  og  ved  højvande gik vandet op mellem gulvbrædderne« . 5 På  grund  af  havneudvidelser  blev Søbadeanstalten før Første Verdenskrig flyttet  til  Fourfeldt  Bæk  på  grænsen  til Guldager  Sogn . Den var åben fra  juni  til begyndelsen  af  september,  dog  med  den begrænsning  naturen  satte,  og  det  betød » fem timer omkring højvande «. Ved usædvanlig høj vandstand og i stormvejr kunne badet endog lukkes delvis eller helt. Noget godt badested var det dog ikke med en placering ved udløb fra tre kloakker, og i 1932 var der en usædvanlig hård kritik af badeanstalten i den lokale presse, foranlediget bl.a.  af  Esbjerg  Svømmeklub.  Der  er  et » ubeskriveligt  svineri «  så  » svømmeklubbens  medlemmer  væmmes «,  skrev  avisen Sydvestjylland. 6 Da  afstanden  til  badeanstalten  var  for  stor  til,  at  skoleeleverne kunne nå at få blot en rimelig undervisning i  den  begrænsede  højvandetid,  ønskede kommunen allerede i 1922 at flytte den ind til havnen. Havnen var imidlertid dengang statshavn, og Havnerådet sagde nej. Først i 1934  blev  friluftsbadet  flyttet  til  Fiskerihavnen, omtrent hvor Containerhavnen ligger i dag. Det var udstyret med bassiner, vipper og omklædningsrum og var særdeles populært. Udover svømningen var der ofte  koncert  om  søndagen,  og  i  nogle  år også sankthansbål ved midsommer. Badet gennemgik en større renovering i 1942 og fungerede frem til 1957, hvor det måtte vige pladsen for mere erhvervsrettede havneaktiviteter,  og  et  nyt  blev  ikke  anlagt.  Da var de første svømmebade ved kommuneskoler  taget  i  brug,  og  mange  mennesker havde i øvrigt fået bil, så de kunne tage til de  »rigtige«  badesteder  ved  Vestkysten længere nordpå.

Lad os efter disse præsentationer af de første  idrætsanlæg  vende  tilbage  til  kommunen og de øvrige sportsforeninger.

Lidt forenklet kan Esbjerg Kommunes interesse  for  og  støtte  til  idrætten  periodisk opstilles i fire faser:

- Den første frem til tiden efter Første Verdenskrigs afslutning karakteriseredes ved en tøvende holdning, hvor kommunens indsats stort set drejede sig om lade foreningerne  benytte  skolernes  gymnastiksale og boldbaner.
- Den anden periode fra omkring 1920 til

1950´erne var en udbyggende fase,  karakteriseret  ved  et  samarbejde  mellem Esbjerg  Idrætsforbund  og  kommunen med  foreningerne  som  den  udfarende kraft og indsatsen især rettet mod baner til udendørs idrætter.

- Tredje periode til begyndelsen af 1970´ erne var en aktiv og ekspanderende fase med  en  større  kommunal  indsats  med anlæg  af  vidt  forskellige  faciliteter  boldbaner,  svømmehaller,  idrætshaller. Som et nyt element udvikledes desuden et  samarbejde  med  Esbjerg  Idrætsforbund om administration af fritidslovene.
- Den fjerde fase tager sit udgangspunkt i begyndelsen  af  1980´erne,  hvor  eliteidræt begynder at påvirke idrætspolitikken, mens 1990´erne præges af en mere selvstændig kommunal aktivitet ud fra en betragtning af idræt som prestigeobjekt og en del af markedsføringen af Esbjerg By.

Der er ikke skarpe skel mellem disse periodiske afgrænsninger. I virkelighedens verden flød de over i hinanden, men de rummer inden for perioderne hver for sig nogle karakteristiske træk.

## Første fase

I  klubbernes  barndomsår  måtte  de  udendørs aktiviteter nøjes med mere tilfældige steder  at  udfolde  sig  på,  ofte  hos  private, der kunne udlåne en grund eller en mark. Esbjerg Skyttekreds holdt f.eks. til først i Østerbyen, senere ved Fourfeldt Strand og tilbage til et teglværksområde i Østerbyen. Esbjerg Tennisklub  fra  1888  havde  baner flere steder - to på havneområdet, tre »bag epidemisygehuset« på Bavnehøj 7 og baner, hvor  Valsemøllen  ligger  i  dag.  Esbjerg Kricketklub trænede og spillede på »pladsen  Bag  Tivoli«,  hvad  der  blot  betød  en ubebygget grund i Vesterbyen. På samme måde  måtte  Esbjerg  Golfklub  klare  sig med en lejet græsmark i Gammelby. Banen blev stort set » holdt af kreaturer, som ganske frivilligt afgræssede den«, og baneforholdene  nødvendiggjorde  en  lokal  regel om, at bolden måtte droppes uden straffeslag, når den havnede i en kokasse. 8

Byens vist nok ældste boldklub, Esbjerg Boldklub af 1898 9 og Esbjerg Amatørklub fra  1911  klarede  sig  med  baner,  hvor  de kunne låne sig frem eller for et beskedent beløb  leje  en  mark.  Den  første  fodboldkamp, der findes belæg for, blev spillet i efteråret 1900 og udkæmpet mod Fanø Boldklub i 1901 »bag margarinefabrikken«. 10

Gymnastik havde i Danmark en speciel placering, dels fordi den i hvert fald i princippet havde været skolefag siden 1814 og obligatorisk fra 1828, dels gennem den hurtige  udbredelse  gennem  skytte-  og  gymnastikforeningerne.  Gymnastik  blev  anset for at være af sundhedsmæssig betydning og  fik  efter  den  lingske  gymnastiks  gennembrud  tillagt  en  særlig  kulturel  værdi. Esbjergs første læge, Oscar Bruun, var en af mange læger, der pegede på gymnastikkens sundhedsmæssige værdi og rettede i Esbjerg Avis 1892 en appel til myndighederne om at indrette gymnastiksale. 11 Den ældst kendte - og stadig aktive - forening er Esbjerg Gymnastikforening fra 1897.

I  kraft af denne særstilling havde gymnastikken bedre vilkår at arbejde under, idet kommuneskolernes og den private realskoles gymnastiksale blev stillet til rådighed, og desuden udlejede Højskolehjemmet sin store  sal  inklusive  »gymnastikapparater« til foreningerne. 12

Skolevæsenet fik  sin  første  gymnastiksal i 1894 i forbindelse med et nyt skolebyggeri, i 1903 yderligere en ved den nye Stormgades Skole, og i 1910 opførtes fire nye gymnastiksale, så kommunen rådede i alt over seks sale. Der er ingen grund til at tvivle  på  skolemyndighedernes  interesse for  at  bygge  gymnastiksale,  men  det  har sikkert  også  haft  betydning,  at  der  blev ydet statstilskud til skolebyggeri og især til faglokaler. Esbjerg fik således 428 kr. årligt  i  28  år  for  opførelsen  af  gymnastikhuset ved Danmarksgades Skole. 13 Var der således  ikke  nogen  større  kommunal  indsats  at  spore  for  idrætsforeningerne,  var skolekommission og byråd varme tilhængere af gymnastik i skolen.

Udlån af gymnastiksalene foregik efter en lidt omstændelig procedure, idet ansøgninger  blev  sendt  til  byrådet,  der  videresendte  dem  til  skoleudvalg  og  skolekommission, hvorefter de vendte tilbage til byrådet. Ansøgningerne gav sjældent anledning til diskussion, og almindeligvis fulgte byrådet skolemyndighedernes indstillinger. Gymnastikforeningerne  var  næsten  selvskrevne, og andre sportsklubber som f.eks. Esbjerg Boldklub fik ligeledes tilladelse til at benytte salene om vinteren. Også privatpersoners lån godkendtes; i 1899 f.eks. en ansøgning fra en lærerinde, der ønskede at benytte en gymnastiksal til » gymnastik for de af hovedskolens pigebørn der måtte ønske at deltage«, 14 i første omgang to aftener, senere fire aftener på grund af stor tilslutning.  Tilsvarende  fik  cand.pharm.  Viggo Jensen lov til » på flere borgeres vegne « at benytte  salen  til  gymnastik,  men  der  var dog afslag ind imellem. En ansøgning blev afvist, fordi der var tale om et kursus, som deltagerne skulle betale for - altså en slags forretning  for  kursuslederen, 15 og Esbjerg Skyttekreds fik afslag på en ansøgning om at benytte en sal til salonskydning. 16

Mens gymnastikken således havde rimelige muligheder, blev behovet for baner til fodbold og kricket mere og mere påtrængende. Kun to af byens skoler havde boldbaner som kunne benyttes af eleverne, og følgelig  måtte  flere  og  flere  ansøgninger fra klubber afslås. I kommunens undervisningsplan fulgtes »gymnastikinspektionens anbefalinger«, og fra 1896 blev fodbold  anbefalet  i  et  cirkulære  om  leg  og boldspil, dog således at boldspil kun blev øvet om sommeren og kun i begrænset omfang. 17 De få kommunale baner fik idrætsforeningerne lov til at benytte efter skoletid, og det gik så ud over andre foreninger, der  dyrkede  boldspil.  KFUM  ansøgte  i 1908  om  tilladelse  til  » at  benytte  sportspladsen  ved  Stormgades  Skole  to  gange ugentlig  til  fodbold  og  cricketspil «,  men fik  afslag  fordi  pladsen  i  forvejen  var stærkt  optaget,  i  dagtimerne  af  skolebørn og  siden  hen  af  boldklubberne. 18 Samme besked  fik  f.eks.  Ungdomslogen  under IOGT,  hvilket  i  øvrigt  viser,  hvor  mange foreninger, især for unge, der i disse år tog boldspil op.

## Strandskoven

Det var da også gennem skolen, at vejen gik til  et  større  kommunalt  engagement  i  et egentligt idrætsanlæg. Det var skoleudvalget, der i oktober 1910 anmodede byrådet om » at tage skridt til at anlægge … en passende sportsplads til brug for byens ungdom i lighed med, hvad der er sket i andre større  byer« 19 .  Udvalget  foreslog,  at  et idrætsanlæg kunne placeres på de kommunale grunde i den nordvestlige del af byen, hvor  Treenighedskirken  ligger  i  dag,  og anslog, at der var behov for ca. fire tdr. land. Efter  en  tur  over  udvalget  for  markjorder vedtog byrådet forslaget, men der gik endnu et år, før arbejdet med anlægget i Strandskoven blev sat i gang. I 1911 bevilgede byrådet » 700 kr. til forskellige arbejder ved at indrette en sportsplads « 20 og senere yderligere 1152 kr., og det rakte til anlæg af fire boldbaner. I 1912 brugte byrådsprotokollen for første gang udtrykket » den nye sports- plads «. Samme år blev der hensat penge til anlæg af » to nye tennisbaner «, og året efter et beløb til » to net «, og det betyder vel, at tennisklubben  selv  har  betalt  nettene  det første år. Endvidere opsattes efterfølgende et hegn om sportsplads og tennisbaner, og efterhånden som fodboldkampe blev mere populære  og  tiltrak  tilskuere,  blev  der  på kampdage spærret af med ophængt sækkelærred.

Foreningerne  var  naturligvis  glade  for Strandskoven, men efterhånden som antallet af klubber steg, blev fordelingen af de få baner ofte og stærkt kritiseret. De blev heller ikke stillet gratis til rådighed, så klubberne skulle betale en årlig leje afhængig af, hvilke baner de ønskede at disponere over, og hvor ofte de skulle benyttes. Da banerne ikke var lige store, var taksterne forskellige, og det kunne altsammen skabe utilfredshed, og det hændte at en regning blev sendt retur til kommunen,« fordi man fandt den alt for ublu«. 21

Med  Strandskovens  anlæg  fra  1912  gled denne første periode i den kommunale indsats mod sin afslutning. Det var heldigt, at idrætten  nåede  så  vidt  før  udbruddet  af Første Verdenskrig. Selv om krigen ikke i sig selv berørte idrætten, bortset fra at en del unge blev indkaldt til sikringsstyrkerne, ramte krigen Esbjergs økonomi hårdt. Fiskeriet tjente periodisk mange penge, mens eksport- og importvirksomhedernes aktivitet næsten gik i stå, samtidig med at dyrtid og arbejdsløshed satte ind. Byens udgifter til  dyrtidsforanstaltninger  og  understøttelser steg f.eks. til det firdobbelte under krigen, og byens gæld voksede fra ca. 4 mio. kr. til næsten 14 mio., og de trange tider varede til begyndelsen af 1920´erne. 22

Idrætsanlægget  ved  Strandskoven  blev gradvis nedlagt i slutningen af 1920´erne, hvor kommunen opførte boliger på en del af området, og i 1939 fik Arbejdernes Boligforening overladt resten ligeledes til boligbyggeri. 23 Hermed  var  det  første  stadions tid forbi, og kommunen bad Esbjerg Idrætsforbund  om  snarest  at  flytte  »skuret«, som omklædningsrummet blev kaldt, selv i kommunens terminologi.

Det  må  nok  konstateres,  at  kommunens indsats i denne første periode var begrænset, men der var næppe tale om en negativ holdning over for idrætsudøvelse eller sportsklubberne.  Der  var  snarere  tale  om en  hård  og  nødvendig  prioritering.  Som nævnt  indledningsvis  havde  byen  behov for store investeringer til vejanlæg og boligbyggeri, og der var i særlig grad behov for en indsats på skoleområdet. Esbjerg var en ung og børnerig by. I 1901 var antallet af  undervisningspligtige  børn  det  højeste overhovedet  i  byens  historie,  og  sammen med de 15-19 årige der typisk stod i lære, udgjorde gruppen under 19 år ca. halvdelen af indbyggertallet. Over for det store og voksende antal elever i kommuneskolerne anså bystyret det ganske enkelt for hovedopgaven at skaffe skolelokaler nok samtidig med, at skolen blev pålagt en række sociale forpligtelser som  skolebespisning, skolebadning og skolelægeordning allerede fra 1903, og desuden havde skolevæsenet også pædagogiske ambitioner.

Selvfølgelig var de boglige færdigheder i grundfagene de vigtigste elementer i undervisningsplanerne, men  praktiske fag som  skolehaver,  sløjd  og  gymnastik  blev prioriteret højt i skoleudvalg og skolekommission. Da Stormgades Skole blev opført i  1903,  blev  bevillingerne  til  hvert  enkelt fag nøje vurderet. Lokaler og materialer til naturhistoriske  samlinger,  fysiske  samlinger,  husgerningslokaler  og  bogsamling  til skolebiblioteket blev alle vedtaget efter afstemning  -  11  stemmer  for  og  8  imod  - hvorimod udgifterne til sløjd og gymnastik »vedtoges enstemmigt«. 24

Det er på den baggrund, man må forstå byrådets noget begrænsede (eller tøvende) stilling  til  større  investeringer  i  idrætsanlæg - som et udtryk for en bevidst prioritering, hvor skolevæsenet måtte gå forud for, hvad der på byrådsmødet i 1901 blev kaldt for voksnes »fritidsfornøjelser«.

## Anden fase

Der skete en betydelig udvikling inden for idrætten  i  årene  efter  Første  Verdenskrig, ikke specielt i Esbjerg, men her som andre steder. Indtil dette tidspunkt var foreningerne ikke synderligt specialiserede. Deres aktiviteter spændte vidt, og det sociale og selskabelige formål var lige så vigtigt som det sportslige.  Boldklubberne  spillede  kricket og  fodbold  foruden  at  øve  gymnastik  og løbe på skøjter, og da EB 98 holdt sin 10-års fødselsdag var både kast og løb på festprogrammet. Atletklubberne bød på boksning og brydning og desuden hockey og terrænløb,  Esbjerg  Gymnastikforening  dyrkede også boksning, og i 1915 nedsatte bestyrelsen  et  udvalg  for  »fri  idræt«,  som  atletik blev kaldt. I disse år begyndte specialiseringen imidlertid  at  vise  sig  ved,  at  grupper brød  ud  af  de  gamle  klubber  og  dannede nye. Gymnastikforeningens udvalg for fri idræt endte med oprettelsen af Esbjerg  Atletikforening i 1919, og samme år dannedes kricketklubben Vestjyden. Atletklubben beholdt bokserne og bryderne, mens hockeyspillerne i 1921 dannede deres egen klub. Desuden opstod der mellem 1917 og 1921 en hel stribe boldklubber - det er i tiåret efter  Første  Verdenskrig  fodbold  for  alvor blev udbredt.

## Esbjerg Idrætsforbund

En af de vigtigste nyskabelser i Esbjergs idrætsliv fandt ligeledes sted i 1919 med dannelsen af en paraplyorganisation for byens foreninger. Initiativet kom fra Esbjerg Boldklubs  formand  der  ønskede  at  etablere  et bedre samarbejde mellem idrætsforeningerne i byen - » eventuelt en sammenslutning af alle « for i fællesskab at få forbedret forholdene, fordi » betingelserne for udøvelse af sport er meget dårlige, så længe sportsfolkene står så splittede, som de gør…«

Deltagerne i det stiftende møde var enige om det nyttige i et fællesorgan, der på idrættens vegne kunne forhandle med byrådet, hvorimod de ikke fandt, at » en sammenslutning var heldig i øjeblikket«. Den nye fællesforening blev stiftet med det formål » at være bindeled mellem sportsforeningerne i Esbjerg og at samle dem til fælles arbejde for god og sund sport«.

Det hed i vedtægterne, at » som medlem kan  optages  enhver  sportsforening  i  Esbjerg og som står under Dansk Idræts-Forbund«. Det hed i § 2, at alle henvendelser i sportslig  henseende  til  » byråd  og  andre autoriteter« skulle  gå  gennem  EIF,  og  at ingen foreninger måtte arrangere eller deltage  » i  stævner  og  festligheder  i  Esbjerg uden  efter  forudgående  forhandling  med bestyrelsen «.

To  uger  efter  stiftelsen  sendte  EIF  et brev til byrådet for at orientere om oprettelsen,  hvori  det  hed,  at  der  var  sket  en » sammenslutning  af  samtlige  sportsforeninger i  byen «. 25 I  betragtning  af  at  sammenslutningen  netop  ikke  var  blevet  accepteret, og at der var foreninger, der stod uden for det nye forbund, var formuleringen nok lidt dristig, men meningen var primært  at  gøre  byrådet  opmærksomt  på,  at der  nu  fandtes  et  fællesorgan  for  byens sportsklubber.  Det  hed  videre  i  brevet,  at sporten i Esbjerg havde ringere vilkår end i » andre større og mindre byer«, og at man derfor  bad  byrådet  om  at  » skænke  vores ønsker opmærksomhed«. Konkret bad man om, at byrådet ville nedsætte et sportsudvalg, som EIF kunne forhandle med, bl. a. om at få anlagt en større idrætsplads, at få opført en pavillon til omklædning og opbevaring af rekvisitter, at få ansat en opsynsmand til at holde banerne i orden og endelig at få overladt fordelingen af boldbaner, tennisbaner og gymnastiksale.

I  flere  år  havde  klubber  som  IOGT´s Hockeyklub, Motionsklubben Gamle Drenge,  FDF,  KFUM  og  Metodisternes  Ungdomssamfund lånt gymnastiksale hos kommunen, og den praksis ville kommunen ikke forlade. Det skabte et vedtægtsmæssigt problem for EIF, både fordi de nævnte foreninger ikke  var  medlemmer af Dansk Idrætsforbund, og fordi de havde et ideologisk formål indbygget i deres vedtægter og alene indmeldte sig i EIF for at få tildelt tid i en af skolernes  gymnastiksale  eller  boldbaner.  EIF måtte  som  en  nødvendig  indrømmelse  til skoleudvalget acceptere, at disse foreninger kunne indtræde i forbundet på lige vilkår med idrætsforeningerne, hvis forbundet ønskede at  overtage  fordelingen  af  kommunens sale og baner. EIFs repræsentantskab vedtog derefter en tilføjelse til vedtægterne, som gav sådanne foreninger status som ekstraordinære medlemmer.

Også over for offentligheden markerede EIF sig ugen efter med en fælles sportsfest med  aktiviteter  fra  alle  klubber  -  »den største idrætsopvisning, der nogensinde er blevet  afholdt  i  Esbjerg«  -  der  sluttede med vedtagelse af en resolution til byrådet om  at forbedre forholdene  »hvorunder sporten udøves, så Esbjerg ikke står tilbage for andre byer, hvor der gøres et stort arbejde … for den opvoksende ungdom«. 26

Henvendelsen fra EIF indeholdt også en anmodning  om  »fri  afbenyttelse«  af  skolernes  gymnastiksale  og  sportspladser  for alle medlemmer af EIF. 27 Ønsket fremkaldte en lang diskussion i byrådet, hvor der ikke  var  enighed  om  spørgsmålet.  Skolekommissionen  anbefalede,  at  kommunen betalte for lys, varme og rengøring, mens skoleudvalget sagde nej, og resulatet blev et  kompromis,  hvor  kommunen  betalte rengøringen og klubberne lys og varme. 28

Esbjerg Gymnastikforening fandt det urimeligt at skulle betale 1,25 kr. pr. aften, når kommuneskolens  elever  »sled  på  redskaberne«, som EGF havde købt. Gymnasterne var også utilfredse med, at kommunen havde givet andre foreninger billigere vilkår og derved »påført gymnasterne konkurrence« fra  foreninger  som  KFUM, FDF og »grundtvigiansk ungdom«. 29 Mens gymnastikforeningerne altså var ude efter de mere ideologisk  prægede  ungdomsforeninger,  var  de andre klubber misundelige på gymnastikforeningerne, der altid stod øverst på listen ved fordeling af salene. I en ansøgning fra Atletklubben af 1917 om et lokale til vægtløftning, hed det, at klubben »håber på at der vil blive taget lige så meget hensyn til denne sport  som  til  gymnastik«. 30 Det  ligner  et samlet angreb på gymnasternes fortrinsret, at ansøgningen ikke blot blev anbefalet af EIF, men også af Dansk Amatør Bokseforbund, der i sin anbefaling ligeledes nævnte gymnasternes fordele. Ansøgningen blev i øvrigt godkendt af kommunen »på betingelse  af  at  øvelser  med  vægte  ikke  finder sted«. 31

Kommunen var godt tilfreds med at få et fællesorgan at forhandle med i stedet for de enkelte  foreningers  ansøgninger,  så  byrådet  ikke  skulle  behandle  alle  disse  sager. Esbjerg havde i 1920 fået sin første skoledirektør, J.C. Hartelius, og han udarbejdede  sammen  med  skolemyndighederne  og EIF en forenklet procedure og et regelsæt for  benyttelse  af  sale  og  baner.  Med  små ændringer  blev  disse  bestemmelser  godkendt af byrådet, og uenighed og irettesættelser for misbrug var herefter et anliggende for EIF og skoledirektøren. Hermed var proceduren  væsentligt  forenklet,  og  det hændte kun sjældent, at en sag dukkede op på et byrådsmøde.

Mens EIF således fik sit ønske opfyldt om  at fordele sportsfaciliteter  sammen med skoledirektøren, ville kommunen ikke nedsætte det ønskede sportsudvalg. Skoleudvalget  var  gennem  Hartelius  ansvarlig for skolernes sale og baner, mens Strandskoven  og  andre  offentlige  anlæg  fortsat hørte  under  byrådets  markudvalg  og  forskønnelsesudvalg.

## Stadion

Selv om Strandskoven havde været et stort fremskridt, var byens idrætsforeninger ikke  tilfredse.  Der  taltes  ikke  længere  om forbedringer og udvidelser, men nu om en idrætspark eller et stadion.

Allerede  før  oprettelsen  af  Esbjerg  Idrætsforbund havde Esbjerg Gymnastikforening anmodet byrådet om at få anlagt et stadion på Dyrskuepladsen, og denne sag fulgte EIF op. I maj 1920 havde forbundet det første møde med byrådets forskønnelsesudvalg,  hvor  man  bl.a.  beså  Dyrskuepladsen  og  » pladsen  bag  traktørstedet  i Strandskoven «. 32

Efter  mødet  nedsatte  EIF  et  stadionudvalg,  som  arbejdede  videre  med  planerne om et nyt og større anlæg. I september 1921 skrev EIF til byrådet: » Esbjerg Idræts-Forbund ansøger hermed det ærede byråd om at  få  overladt  en  grund  til  anlæg  af  en idrætspark«, 33 og det blev fulgt op af et nyt brev bilagt nøje udarbejdede planer og et budget for et stadion, som ville koste omkring 80.000 kr. Den største post på budget- tet  var  selve  udgravningen  -  » 18.000  m 3 jord at udgrave og flytte med tipvogne,« og den mindste var » 20 læs slagger« til tennisbanen til 380 kr. - i alt 79.702 kr. 34

Sagen kom til behandling sidst på året, og efter en langvarig diskussion besluttede byrådet  at  udføre  hele  jordarbejdet  til  et nyt stadion, » når midlerne hertil haves til rådighed «,  og  til  sin  tid  bevilge  et  lån  til Idrætsforbundet. 35 Så  langt,  så  godt,  men EIF  havde  i  et  anfald  af  overdrevet  optimisme haft betydelige udgifter til en arkitekt  og  bundet  sig  til  de  tegninger,  denne havde  udarbejdet.  Man  havde  derimod ikke taget højde for, at byrådet kun havde taget en principbeslutning. Det viste sig, at der skulle gå endnu nogle år, før projektet blev realiseret.

Med hensyn til placeringen af et kommende stadion var kommunen ikke indstillet på at afstå Dyrskuepladsen, der lå nord for den nuværende  Strandbyplads  mellem  Varde Landevej og Hjertingvejen, og som udover dyrskuer også blev brugt til udstillinger og cirkus. En af grundene var byens interesse i at  knytte  oplandets  landboere  til  Esbjerg, og dertil var dyrskuer en god anledning. De store  dyrskuer  blev  almindeligvis  holdt  i Varde som fra gammel tid var landboernes oplandsby,  og  Esbjerg  havde  i  mange  år kæmpet for at få større indflydelse i oplandet.  Netop  i  1922  søgte  byen  De  Jydske Landboforeninger om at placere ungskuet 1924 i Esbjerg. Dertil kom, at byens stadsingeniør netop havde udarbejdet en ny byplan som i hovedtræk blev vedtaget i 1922. Denne byplan indeholdt en række forbedringer af byens indfaldsveje og udvidelser af boligområder, og der var også taget højde  for  en  placering  af  et  nyt  idrætsanlæg længere ude ad Vardevej. Planen  om Dyrskuepladsen blev derfor afvist, og i stedet blev der i august 1922 afholdt et fælles- møde mellem EIF og markudvalget, som indstillede til byrådet, at der » vederlagsfrit overlades Esbjerg Idrætsforbund … matr. nr. 3 a Vognsbøl …«, dvs. den grund, der var angivet i byplanen . 36 Sagen blev imidlertid atter udskudt bl.a. på grund af kommunens engagement i en række vejarbejder og drøftelser om boligbyggeri i det påtænkte område, så indstillingen blev først behandlet og vedtaget i januar 1923. 37 Dermed var der fra byrådets side endelig givet tilsagn om, at der skulle anlægges et stadion, og hvor det skulle placeres. Fra nu af handlede det om penge. Efter yderligere et møde vedtog byrådet, at kommunen ville udføre hele jordarbejdet og kloakering samt indlægge lys, varme og gas for en samlet sum på indtil 50.000  kr.  mod,  at  forbundet  selv  kunne skaffe garanti for 40.000 kr. Efter en langvarig diskussion i EIF - og alvorlige samtaler  med Varde Bank - vedtog bestyrelsen kort efter nytår 1924 at modtage tilbuddet.

Det kan synes som om, det gik langsomt med at finde en løsning på stadionspørgsmålet. Det var dog næppe anderledes end i andre byer, og i Esbjerg skyldtes det især, at  byrådet  dels  var  i  gang  med  en  række store  anlægsarbejder, dels og ikke mindst at  1920´erne var en økonomisk vanskelig tid. Det skyldtes også, at EIF i 1923-24 løb ind i en række interne stridigheder, delvis udsprunget af, at forbundet i bestræbelserne på at samordne idrætspolitikken havde taget for mange opgaver på sig. De enkelte foreningers  bestyrelser  skulle  pleje  deres egne foreningers ve og vel, og det var stort set de samme personer, der sad i EIF's bestyrelse eller i nogle af dets mange arbejdsudvalg. Dertil kom striden med den arkitekt, forbundet i sin tid havde antaget til at tegne  det  planlagte  anlæg,  og  som  nu krævede sit honorar udbetalt. EIF måtte for at  undgå  en  retssag  indgå  et  forlig,  som kom til at koste næsten 4.500 kr. De blev skaffet  ved  at  afholde  et  »kæmpe-karneval«, men det betød, at det blev sværere at skrabe penge sammen ved de sportsdage, man holdt netop for at skaffe penge til det kommende stadion.

I april 1925 dannede det siddende forretningsudvalg for EIF i forståelse med kommunen Aktieselskabet  Esbjerg  Idrætspark med det formål at » stifte og drive en idrætspark … på en af Esbjerg Kommunes grunde«. 38 Aktiekapitalen blev fastsat til 50.000 kr., og selskabet trådte i funktion, når der var indbetalt 15.000 kr. Det skete allerede en  uge  efter,  for  stadionudvalget  havde samlet  11.000  kr.  sammen,  og  EIF  skød 1.000  ind.  Resten  skulle  skaffes  gennem aktietegning. For det gode eksempels skyld købte de seks stiftere hver en aktie lydende på 25 kr.

Den  nye  bestyrelse  inviterede  formanden  for  Københavns  Idrætspark,  Moritz Rasmussen, til Esbjerg for at få gode råd, og  han  aflagde  besøg  i  byen  i  december samme år. Noget overraskende for bestyrelsen  forkastede  han  placeringen  på  den tilbudte grund ved Vardevej og foreslog i stedet  en  udvidelse  og  modernisering  af Strandskoven - projekt Nørvang blev det kaldt i den skitse, som EIF på Rasmussens anbefaling  sendte  byrådet.  Projektet  omfattede en fordobling af antallet af tennisbaner, fra fire til otte, og anlæg af en helt ny forboldbane, større end de eksisterende - efter datidens mål 70x104 m - desuden nye  springgrave  og  en  bane  til  kuglestød og hammerkast. Det med kastegården var vigtigt, for kricketklubben havde gentagne gange klaget over atletikforeningens kastere, og EIF henstillede til atleterne om ikke » at  støde  kugle  eller  kaste  hammer  på kricketbanen «. 39

Byrådet  ville  imidlertid  ikke  ændre  på den  vedtagne  byplan  og  fastholdt,  at  den tilbudte  grund  var  på  Vardevej.  Efter  en række forberedelser lå et projekt klar i februar  året  efter,  og  kommunen  bevilgede » halvdelen af anlægsudgifterne, dog højest 33.000 kr.«, senere ændret til at kommunalt tilskud  på  30.000  til  anlæggelsen,  under forudsætning af at aktieselskabet selv kunne skaffe 40.000 kr. 40 Allerede i slutningen af november var halvdelen nået, og i 1927 nærmede man sig 35.000 kr., og arbejdet blev omsider sat i gang.

## Et stadion vi kan være bekendt

Indvielsen af det nye stadion fandt sted den 22. september 1929 og blev naturligvis markeret officielt med indbudte gæster - formændene for Dansk Idrætsforbund og Jysk Boldspil-Union  samt  naturligvis  byrådsmedlemmer og embedsmænd. Arrangørerne havde lagt vægt på også at gøre dagen til » hele byens sportsfest « med et overflødig- hedshorn af opvisninger og kampe, så både voksne og børn kunne få en udflugtsdag ud af det. 41

Stadionanlægget  domineredes  af  fodboldbanen - opvisningsbanen - der » trods uheld med hård vinter og angreb af muldvarpe og markmus præsenterede sig smukt og godt 42 « med spring- og kastebaner bag de  to  mål  og  med  løbebane  hele  vejen rundt.  Ved  opløbsbanen  var  der  en  overdækket tribune med plads til ca. 450 mennesker, og bag denne lå klubhuset med omklædningsrum,  baderum  og  køkken.  Der var desuden blevet plads til to træningsbaner og en lille kastegård samt en » fiks, lille kiosk « ved parkeringspladsen. Det nye anlæg havde kostet 31.000 kr., men dertil kom en række andre udgifter, bl.a. til tribune og portal mod Vardevej, så prisen i alt kom op på 64.500 kr., og det var faktisk mindre end budgetteret. 43 Det  var  i  høj  grad  Esbjerg Idrætsforbunds fortjeneste, at man  var kommet så vidt, og meget passende fandt indvielsen sted i tiåret for EIFs oprettelse. Vestjyllands  Socialdemokrat  sluttede  sin særdeles  blomstrende  artikel  om  » esbjergensisk ungdoms nye tumleplads « i typisk »havfrisk«  stil:  » Lang  og  besværlig  har sejladsen været, og storme har ofte været ved at slå skuden ud af kurs og sætte den på grund«.

Esbjerg Idrætspark fra 1929 fik en markant hovedindgang, tegnet af C.H. Clausen, en af Esbjergs kendte arkitekter. På portalens top var der anbragt to »olympiske« skåle - ikke til ild , men udelukkende som symbolsk pynt. Foto fra 1930-35. Esbjerg Byhistoriske Arkiv, neg. 3813

Der var ikke blevet plads eller råd til alt. I  forbindelse  med  stadionbyggeriet  1929 forsøgte cykelsportskredse at få anlagt en ny cykelbane i stedet for den gamle i Jerne, men det lykkedes ikke, og sagen blev foreløbig henlagt.

Ligesom  det  første  anlæg  i  Strandskoven heldigt var blevet færdigt før udbruddet af Første Verdenskrig, blev det nye anlagt, før tredivernes  kriseår  satte  ind.  Anden  Verdenskrigs udbrud og den tyske besættelse i 1940 betød især indskrænkninger for de indendørs idrætter, efterhånden som flere og flere lokaler blev taget i brug til »andet formål«. Byens boldklubber fandt det dog urimeligt, at stadion blev benyttet af værnemagten til øvelser og eksercits og derved lagde  » yderligere  hindringer  i  vejen  for sporten«. Det er måske begrænset hvor meget det betød, for værnemagtens brug fandt sted i dagtimerne, hvor idrætsudøverne var på arbejde, så selv om det naturligvis » sled på græsset «, har det nok mere været et irritationsmoment.  Formanden  for  EIF  henvendte sig til borgmesteren og fremførte, at værnemagten burde betale mindst samme leje som foreningerne. Det ønske ses ikke at være opfyldt, hverken i EIF's eller kommunens arkiv. Formodentlig har det været en af samarbejdspolitikkens omkostninger.

Arbejdet med at anlægge flere træningsbaner fortsatte i øvrigt i krigsårene til glæde især for de mindre klubber, der følte sig forfordelt af stadionudvalget, der gav EfB førsteret  til  banen.  Også  de  to  nystiftede håndboldklubber, begge fra 1942, følte sig dårligt behandlet, og håndbolden var måske heller ikke helt accepteret endnu. I hvert  fald  forekommer  det  lidt  besynderligt, at de på et spørgsmål om, hvorfor de ikke måtte spille håndbold på opvisningsbanen fik svaret: » Det slider for meget på græsset«. 44

Kommunen var dog enig med foreningerne i, at baneforholdene var for ringe, og at man, når tiden var inde, måtte løse problemet med endnu en udvidelse.

## Tredje fase

Kun få måneder efter befrielsen 1945 blev der taget fat på de nødvendige, store jordarbejder til atletikstadion, til nye træningsbaner,  cykelbane  og  tennisbaner.  Atletikstadion med plads til 12.000 tilskuere, heraf 1.000 på tribuneplads, blev taget i brug i 1948, otte tennisbaner og en moderne opvisningsbane samt kricketbane i sommeren 1948, og en ny cykelbane i maj 1949. Arbejdet med cykelbanen havde den ekstragevinst, at den opgravede jord blev brugt til  en  flot  kælkebakke  i  V ognsbølparken. Cykelbanen blev om vinteren brugt til isbane, så vintersporten fik sit. Isbanen eksisterede til skøjtesporten rykkede indendørs i  1974, hvor en skøjtebane blev overdækket med en såkaldt boblehal . Den holdt dog ikke til det vestjyske klima, og i slutningen af 1975 blæste hele herligheden ned, men igen var heldet med de sportsinteresserede. DDGU´s og DDSGI´s landsstævne skulle afholdes i Esbjerg i 1976, og da kommunen  af  prestigemæssige  grunde  ikke  ville have en ruin liggende, blev der i hast opført en rigtig skøjtehal.

I 1951 tog man fat på opførelsen af den nye opvisningsbane, som stadig er centrum i  det  nuværende  idrætsanlæg.  Det  hurtige tempo  skyldtes  først  og  fremmest,  at  Esbjergs  dominerende  fodboldhold  EfB  var avanceret til 1. division i Danmarksturneringen  og  derfor  havde  hårdt  brug  for  et tidssvarende anlæg. Mens kommunen tog sig af opvisningsbanen, satte EIF alle kræfter ind på at skaffe penge til tribunen bl.a. ved at oprette en særlig tribunefond, og den årlige sportsfest blev i 1951 kaldt Tribunefesten og strakte sig over tre dage. Den blev i øvrigt en fiasko, og kun fordi det meste arbejde var udført gratis, undgik forbundet et underskud.  Tribunen  med  2.000  pladser blev dog opført, og det nye stadion kunne i alt tage imod 18.000 tilskuere. Derudover blev der anlagt yderligere seks fodboldbaner, faciliteter som kastegårde og solgårde, så det samlede anlæg var først helt færdigt i 1955.  Opførelsen  havde  kostet  over  2,5 mio.  kr.,  hvoraf  næsten  en  kvart  million blev  refunderet  af  staten  som  udført  beskæftigelsesarbejde.

Model af det nye stadion der blev anlagt 1948-55. Det indtegnede friluftsbad bag tribune og klubhus blev ikke bygget, og den planlagte cykelbane øverst th. blev først anlagt senere  på  den  modsatte side af Vardevej. Modellen blev første gang vist i programmet for »Sportsdagene i Esbjerg 1944«. Esbjerg Byhistoriske Arkiv, neg.33638.

Faktisk  havde  Esbjerg  fået  et  stadion mere, om end meget mindre, da Jerne Kommune i 1945 blev indlemmet i Esbjerg, og dette anlæg blev også renoveret i begyndelsen af 1950´erne.

Samtidig med færdiggørelsen af stadion begyndte arbejdet med at rydde et område i Nørreskoven for krat og lyng som forberedelse  til  en  ni-hullers  golfbane.  Den  blev tegnet af en indkaldt engelsk arkitekt, og i 1952 kunne Esbjerg Golfklub forlade den gamle bane med kokasserne syd for byen. Golfbanen lå uden for den bebyggede del af byen, men med 1960´ernes og 70´ernes byggeboom  blev  den  snart  omkranset  af nyt villabyggeri. I 1975 blev en ny 70 ha stor bane i stedet for anlagt uden for byen i Marbæk Plantage, hvor der i 1993 yderligere blev anlagt en ni-hullers bane.

Sideløbende med disse idrætsanlæg begyndte kommunen at bygge svømmebade. Søbadeanstalten var som nævnt blevet nedlagt i 1957, men det første friluftsbad var allerede åbnet i 1952 ved Boldesager Skole, og i 1960 åbnedes det næste ved Grådybskolen. De første indendørs svømmehaller eller  svømmesale,  som  man  mere  beskedent kaldte dem, fulgte i 1961 og 1966, og i 1970´erne  kom  yderligere  fem  til,  de  tre ved kommuneskoler, den fjerde var Esbjerg Seminariums  svømmehal  samt  Guldager Friluftsbad.

Umiddelbart kan det måske undre, at man så forholdsvis kort efter krigen inden for ti år kunne gennemføre den store stadionudvidelse,  anlægge  cykelbane,  golfbane  og svømmebade foruden renovering af Jerne Stadion. Det skyldtes naturligvis det stigende behov og en dygtig lobbyvirksomhed fra idrætsforeningernes side, men idrætten nød her  godt  af,  at  Esbjerg  Kommune  havde lært af Første Verdenskrigs erfaringer, hvor overgangen til fredstid blev præget af store økonmiske  og  arbejdsmæssige  vanskeligheder. Under Anden Verdenskrig havde bystyret  derfor  udarbejdet  en  såkaldt  beredskabsplan - en liste over større og mindre arbejder,  som  kunne  sættes  i  værk,  efterhånden  som  materialesituationen  og  beskæftigelsen gjorde det muligt.  Bered- skabsplanen  indeholdt  en  række  opgaver, f.eks.  boligbyggeri,  vejanlæg,  udbygning af rekreative områder og idrætsanlæg . Det ville kræve penge, men kommunen gik på trods af nedslidning af produktionsmidlerne ud af krigen med en gunstig økonomi. Kommunen havde »henlagt betydelige midler« under krigens højkonjunktur, som det  hed  i  planens  bemærkninger, 45 og besættelsesmagten havde faktisk betalt leje af de mange beslaglæggelser af kommunens skoler og andre institutioner. Det var ganske vist penge, som den danske stat i sidste ende betalte, men de tilflød altså kommunen. Endelig var mange projekter tilpasset arbejder, som staten ville give beskæftigelsesmidler til for at få gang i hjulene igen, når tiden var inde. Et led i planlægningen var, at der i 1944 blev nedsat et stadionudvalg bestående af repræsentanter fra EIF og byrådet, som skulle have detaljerede planer klar ved krigens slutning.

De store anlægsudgifter til de nye idrætspladser blev i højere grad end før overtaget af kommunen, ikke mindst på grund af de gunstige refusionsordninger fra statens side. Ved stadionbyggeriet stillede kommunen  således  undtagelsesvis  ikke  bestemte krav om, at idrætslivet selv skulle skaffe et bestemt  beløb,  men  » forventede  dog  god vilje «.  EIF  indskød 100.000 kr. i stadionbyggeriet,  og  det  var  i  betragtning  af  det samlede beløb trods alt kun lidt.

Ellers  var  praksis,  at  anlæg  og  udbygning skete ved, at foreningerne selv skaffede halvdelen af anlægsprisen, mens kommunen  tilbød  en  grund  og  indskød  restsummen  enten  som  tilskud  eller  rentefrit lån. Kommunen havde derimod ikke med idrætsanlæggenes drift at gøre, den måtte foreningerne selv klare, og administration og drift af de kommunale anlæg var - og er fortsat  -  overladt  Aktieselskabet  Esbjerg Idrætspark,  hvis  bestyrelse  består  af  re- præsentanter for EIF, brugerne og byrådet. Der var naturligvis stor glæde over de nye faciliteter, men ikke alt lykkedes. Der havde været stillet  store  forventninger  til  cykelbanen,  men  allerede  i  1959  blev  den nedlagt af økonomiske grunde til trods for, at både Dansk Cykle-Union og Ordrupbanen  tilbød  økonomisk  og  praktisk  hjælp. Til  gengæld  fik  Esbjerg  på  den  nedlagte bane samme år anlagt landets første kunstfrosne skøjtebane.

## Haller

I 1960´erne fortsatte udbygningen af faciliteter, nu med stærke ønsker om haller. Det var  de  indendørs  idrætter,  først  og  fremmest håndbold, der pressede på, men også nye boldspil og den voksende interesse for badminton og senere indendørs fodbold.

Faktisk havde Esbjerg fået sin første hal før krigen, nemlig Badmintonhallen i Havnegade. Esbjerg Badmintonklub havde samlet et pænt beløb sammen, og da Esbjerg Kommune i slutningen af 1930´erne havde planer om at opføre en Esbjerghal, der under ét skulle være kongrescenter, koncertsal og idrætshal, håbede Badmintonklubben at finde  plads  der.  Projektet  blev  imidlertid ikke gennemført, og klubben opførte derfor Badmintonhallen, der blev indviet i januar 1940. Den rummede fem baner, hvor op til » 20 spillere kan spille på én gang «, 46 men hallen blev under krigen beslaglagt af tyske besættelsesstyrker, og efter krigen blev den brugt til flygtninge. Men der fandtes altså én hal  i  byen,  som  dog  naturligvis  slet  ikke kunne dække behovet.

EIF og Esbjerg Kommune drøftede allerede i foråret 1960 opførelsen af Stadionhallen.  Her  forlangte  kommunen, at foreningerne selv skulle være med, og kravet var et  bidrag  på  200.000  kr.  Bestyrelsen  for EIF foreslog, at alle klubber skulle bidrage med et beløb pr. medlem, størst for seniorer  og  mindre  for  juniorer.  Så  langt  rakte solidariteten dog ikke blandt de store klubber, der følgelig skulle betale mest. EfB´s repræsentant  i  EIF  erklærede,  at  EfB  var » nærmest  ligeglade  med  en  hal «,  som klubben  ikke  ville  få  » megen  glæde  af «, for  dens  medlemmer  dyrkede  ikke  indendørs idræt. Den holdning blev kritiseret højlydt  både  internt  og  i  aviserne  de  følgende  dage.  Mange  mente,  at  EfB  burde vise sig solidarisk med de øvrige foreninger og » ikke sætte sig på den høje hest .« 47 Pengene blev dog skaffet, og EfB fik også hurtigt glæde af hallen, da indendørs fodbold kom på mode - vel en følge af halbyggeriet. I 1968 fejrede byen ved en række storstilede arrangementer Esbjerg Havns 100-års jubilæum, og selv om Stadionhallen kom til at koste mere, end kommunen havde regnet med, blev den bygget, så den kunne indvies i jubilæumsåret.

Stadionhallen var byens første store idrætshal med et samlet etageareal på 4.600 m 2 , heraf et frit gulvareal på 22 x 48 m.

Med hensyn til haller var kommunen og EIF i mellemtiden blevet overhalet af Esbjerg  firmaidræt,  der  var  blevet  stiftet  i 1951 og havde udviklet sig fra en organisation for ca. 30 klubber til over 100. EFI's mange  aktiviteter  led  under  manglen  på halplads, og firmaidrætten ønskede derfor selv at opføre en hal. I Esbjergs østlige del, hvor  kommunen havde erhvervet et areal på ca. 30 ha til et kommende idrætsanlæg, stillede  kommunen  en  grund  til  rådighed for Firmaidrætten og gav tilsagn om et rentefrit lån på 200.000 kr., hvis EFI selv kunne skaffe andre 200.000 - vist ud fra en forestilling  om,  at  det  næppe  ville  lykkes. Det  gjorde  det  imidlertid,  og  EFI-Hallen med 3000 m 2 etageareal blev taget i brug i 1967.

Kommunen anlagde selv seks fodboldbaner i området, og det er siden blevet udvidet til 14 baner foruden håndbold-og tennisbaner  samt  to  kommunale  haller.  Anlægget, der oprindelig kaldtes Stadion Øst, hedder  i  dag  Veldtofte  Idrætspark  og  er først  og  fremmest  hjemsted  for  mindre klubber og træningsanlæg og ikke tænkt til opvisningsbrug.

Den  kraftige  byudvikling  i  1960´erne  og 70´erne betød, at bebyggelsen voksede længere  og  længere  ud  i  forstadskvartererne. Der var et stigende behov for egnede fritidsfaciliteter i de nye bydele. Selv om kommunen i forbindelse med nyt skolebyggeri sørgede for større og flere gymnastiksale og boldbaner, var der stadige ønsker om haller og andre anlæg til de nye klubber. Det skabte uundgåeligt en konflikt mellem udbygningen af de store, centrale anlæg og kravet om  udfoldelsesmuligheder  i  nærområdet. Selv om Veldtofteanlægget hjalp på Østerbyens  problemer,  var  det  ikke  tilstrækkeligt,  og  aktive  kredse tog fat på at skrabe penge sammen og sikre sig bistand fra beboerne om frivillig arbejdskraft. Et godt eksempel på en sådan lokal indsats ses bl.a. i Kvaglund, en af de hurtigst udviklede forstadsområder i 1970´erne, som i 1988 kunne indvie deres egen Kvaglundhal.

## Samarbejdsrelationer

Forarbejdet  til  kommunalreformen  1970 indeholdt  også  en  ændret  byrdefordeling mellem stat  og  kommuner,  og  dette  førte bl.a.  til  den  fritidslov,  der  trådte  i  kraft 1969 - den første egentlige tilskudslov for idræt. Den udmøntede sig i en række byordninger,  der  var  tilpasset  de  lokale  forhold  og  ofte  afhængig  af  forholdet  mellem idrætsforbund og kommuner. Esbjerg Idrætsforbund  udarbejdede  en  »Esbjerg- ordning«, som blev godkendt af byrådet i 1971,  og  den  er  i  hovedtrækkene  stadig gældende, selv om loven siden er ændret adskillige gange. De mange nye initiativer og den voksende administration af fritidslovgivningen  medførte,  at  Esbjerg  i  1973 oprettede  en  stilling  som  fritidskonsulent og  få  år  senere  en  kommunal  fritidsafdeling.

Lovens ikrafttrædelse betød det første år en stigning i kommunens tilskud til idrætsog  ungdomsforeninger  fra  80.000  kr.  til 260.000 plus et ledertilskud på 37.500 kr. Idrætsforbundet  foreslog  i  den  anledning en  anden  fordeling  af  disse  midler,  som byggede på en analyse af Esbjerg-Ungdommens Fællesråds og Idrætsforbundets forenings- og medlemstal, der viste at idrætten fik  langt  færre  midler  pr.  medlem  end  de ikke-sportslige foreninger. EIFs forslag ville  ændre  fordelingen,  så  idrætten  fik  en større procentdel, dog sådan at EUF trods alt  fik  et  større  tilskud  pr.  medlem  end idrætsforeningerne. 48 Dermed mente EIF at forbundet på rimelig vis havde erkendt, at idrætten  fik  en  særlig  støtte  gennem  de kostbare  idrætsanlæg,  som  først  og  fremmest var bekostet af kommunen. Godt nok blev gymnastiksale og baner stillet gratis til rådighed, men både på stadion og senere i Veldtofte blev der betalt leje for træning og naturligvis for kampe.

Esbjergordningen byggede - og bygger stadig - på en fordeling af de offentlige tilskud i et grundbeløb pr. forening, et medlemsbeløb (max. 200) og et aktivitetsbeløb afhængigt af klubbens udgifter til aktiviteter.  Dertil  kommer  et  lokaletilskud  til  de klubber, der ikke får stillet lokaler vederlagsfrit til rådighed. Senere ændringer i fritidsloven - nu folkeoplysningsloven - har bevaret princippet om, at det er aktiviteter og oplysning for unge, der skal støttes.

Administrationsarbejdet i forbindelse med  disse  love  blev  overdraget  EsbjergUngdommens Fællesråd  for  de  kulturelle foreninger og Esbjerg Idrætsforbund for de idrætslige.  I  praksis  fungerer  ordningen  i dag ved, at EIF indhenter de relevante oplysninger fra foreningerne vedrørende antal medlemmer, unge under 25 år og nu også ældre over 60. De enkelte foreninger tildeles point efter et aftalt system, hvorefter EIF indstiller fordelingen til kultur-og frititidsafdelingen. Folkeoplysningsudvalget har naturligvis det politiske ansvar for fordelingen, men der er yderst sjældent problemer  i  forbindelse  med  behandlingen. EUF og EIF får et administrationshonorar for  dette  arbejde,  der  fritager  kommunen for et omfattende detailarbejde.

Samarbejdet  mellem  kommunen  og  EFI gav sig andre udslag end adminstration af fritidslovene  og  den  fælles  interesse  for nye idrætsanlæg. I  forbindelse  med  kommunesammenlægningerne i 1967-70 holdt EIF  efter  aftale  med  Esbjerg  Kommune møder  med  idrætsforeningerne  i  de  omegnskommuner, der blev indlemmet i den nye storkommune. Sammenlægningerne betød nemlig, at boldbaner og gymnastiksale  skulle  indgå  i  Esbjergs  fordeling  af træningstider, og det krævede både orientering  og  overtalelse  at  få  de  »nye«  foreninger ind under byordningen.

I  EIF  var  man  udmærket  klar  over,  at  disse omegnskommuner havde en anden idrætskultur end sportsforeningerne i byen. De var i højere grad integreret i nærsamfundet og var vant til at ordne deres indbyrdes forhold på en mere uformel måde end »storbyen«, så de skulle vænnes til byordningen. I begyndelsen af 1969 indbød forbundet til et første møde, dels for at orientere om EIF, dels for at få et overblik over situationen i de tidligere sogne. Der mødte 17 foreninger op til drøftelsen, og de følgende år indgik de fleste i EIF, hvor de blev optaget som ekstraordinære medlemmer. Det blev de bl.a., fordi flere af dem ikke var medlem af DIF - en del var knyttet til  DDGU (nu DGI), andre til JBU, og andre stod helt udenfor.

Overgangen foregik rimelig smertefrit, selv om  mange  procedurer  forekom  omegnskommunerne omstændelige. De havde været  vant  til  at  tale  med  skolens  leder  om, hvornår klubben ønskede at benytte skolens gymnastiksal  eller  boldbane,  og  var  der sammenfald, ordnede de sagerne indbyrdes ved at snakke med hinanden. Det var nyt for Vester Nebel eller Bryndum at skulle henvende sig skriftligt til EIF for at få en tid i deres »egen skole«, og de to kulturer afspejles i  selve arkivmaterialet. Fra de store klubber  i  Esbjerg  foreligger  ansøgninger  maskinskrevet  på  klubbens  brevpapir  med logo eller stempel, fra de nye, mindre klubber ligger der et håndskrevet brev på et almindeligt stykke brevpapir, hvor man uden videre anmoder om, eller nærmest meddeler, at man ønsker at lave gymnastik eller spille håndbold på skolen den aften, » som vi plejer «.

## Fjerde fase

Samarbejdet mellem EIF og Esbjerg Kommune havde efterhånden udviklet sig til at give EIF en om ikke monopolstilling, så i hvert fald en særstilling inden for idrætslivet, og på flere områder fungerede EIF reelt som en del af den kommunale administration.  Det  betød  ikke,  at  opgaven  med  at være bindeled mellem byens foreninger og koordinator  for  fælles  anliggender  blev svigtet, men vægten blev forskudt i forhold til tidligere.

Der  skete  meget  omkring  1970  udover Esbjergordningens  gennemførelse.  Kommunalreformen  havde  tilført  Esbjerg  en række nye baner og idrætsanlæg, Stadionhallen var taget i brug i 1968, og nye halplaner og idrætsanlæg var i gang i Veldtofte, men herefter varslede kommunen en vis opbremsning. Den nye storkommune krævede  kommunal  indsats  på  mange  andre områder. Det betød ikke, at en fortsat udbygning ophørte, men et signal til idrætten om tilbageholdenhed blev givet af borgmester  Henning Rasmussen i en festtale ved EIFs  50-års  jubilæum  1969:  » Man  skal næppe  foretage nyinvesteringer ud fra grundsynspunktet,  at  der  holdes  jubilæum«. Han fortsatte med at sige, at idrætten nogle år måtte udvise tålmodighed over for opgaver  som  lufthavn,  rådhus  og  sygehus. 49

De små klubber, der ikke har de store sponsorers interesse, har altid måttet hente penge ved basarer, loppemarkeder, bankospil eller underholdning af en eller anden kendt person. I 1983 fik B47 daværende statsminister Poul Schlüter til at besøge klubbens idrætsdag og lege målmand med klubbens drenge. Esbjerg Byhistoriske Arkiv, scan. 53476-032.

De  planlagte  anlæg  blev  gennemført, men ellers blev det idrætslige sat på vågeblus i 1970´erne og 80´erne, mens andre investeringer fandt sted - først og fremmest inden  for  uddannelsessektoren,  med  nye plejehjem og på dele af kulturområdet, bl.a. med et nyt hovedbibliotek i 1984.

Kommunens  opbremsning  i  forhold  til idrætten var ikke kun en prioritering i forhold til andre opgaver; det skyldtes også udviklingen inden for idrætten selv, hvor professionalismen så småt begyndte at indfinde sig. I slutningen af 1970´erne og begyndelsen af 80´erne blev det professionelle islæt stærkere, og på et møde i Esbjerg i 1981 diskuterede en gruppe fodboldspillere fremtiden  med  bl.a.  borgmester A.  K.  Nielsen. Udgangspunktet  var  myten  om,  at  » uden

(fodbold)elite får man heller ingen bredde …«. 50 Den daværende sekretær i Divisionsforeningen, Helge Sander, klagede over, at der blev givet alt for få penge til professionel fodbold: » Det er ikke nok bare at give dem [spillerne] 500 kr. i baglommen …«. Tilsvarende udtalte andre, at hvis spillerne skulle kunne træne i dagtimerne, måtte der ydes langt større tilskud. » Folk vil have ordentlig fodbold at se, ellers gider de ikke komme«, sagde den tidligere storspiller Jens Jørgen Hansen. Borgmester A. K. Nielsen mente, at lige » for tiden [1981] betyder EfB ingenting for Esbjerg«. Han var glad for, at professionel fodbold var indført i Danmark og mente, at hvis Esbjerg kom i superligaen ville » busser fra hele amtet strømme til Esbjerg« for at se fodbold. Harald Nielsen, tidligere professionel i Italien, mente, at danske firmaer var for små til at finansiere fodbold på samme måde som i udlandet. Firmaer i Esbjerg burde slutte sig sammen om at være sponsorer.

## Idrætspolitik

De  følgende  års  udvikling  af  elitesporten og den hastige kommercialisering af denne gren  af  idrætten  førte  til  den  første  eliteidrætslov i 1984. Både fra DIF´s og Team Danmarks  side  blev  der  de  følgende  år målbevidst arbejdet på at få erhvervslivet til at være  sponsorer  for eliteidrætten . Sponsorerne  havde  naturligvis  ønske  om og et rimeligt krav på til gengæld at blive markedsført,  det  vil  i  praksis  sige  blive omtalt og kendt i medierne. Det medførte en ændret idrætspolitik i kommunen, hvor den uden at forlade samarbejde med foreningerne i højere grad selv ønsker at bruge eliten til at »sætte Esbjerg på landkortet«, eller som det nu hedder, branding . Derfor gik  kommunen  mere  aktivt  ind  på  egen hånd og tog initiativer. Som eksempel kan nævnes opførelsen af Svømmestadion Danmark i 1996, som udelukkende blev finansieret  ved  kommunal  låntagning  og events,  store  begivenheder,  der  tiltrak  sig mediernes opmæksomhed. I 1993 med opløb af Cutty Sark Tall Ships' Race, gentaget i 2001, og afholdelse af Ungdoms OL i 1999.

De tre store professionelle klubber i Esbjerg, der også har store amatørafdelinger, er EfB Elite, Esbjerg Ishockeyklub EIK og West  Swim,  som  er  byens  største  idrætsforening. EfB er med sin placering i Superligaen  den  mest  synlige  klub  inden  for elitesporten, men også placeringen af nogle  af  Team  Danmarks  talentcentre  under EIK og West Swim styrker disse klubbers handlemuligheder. De agerer selvstændigt og  dygtigt  direkte  sammen  med  kommunen uden om EIF.

I 1993 vedtog Esbjerg Byråd for første gang en  helhedsorienteret  fritids-og  kulturpolitik, hvor idrætspolitikken var en selvstændig del. Den blev revideret i 2000 og igen i 2003 og skal fremover drøftes i hver byrådsperiode. I den seneste udgave hedder det om idrætten, at den » overordnede politiske målsætning er at give alle borgere mulighed  for  alsidige  og  kvalitative  idrætstilbud«. Det  understreges,  at  børneidræt  i lokalområderne skal prioriteres højt, ligesom ældre skal have mulighed for at dyrke idræt i dagtimerne. For begge grupper understreges det sociale samvær, og at der skal tages  » særligt  hensyn  til  aktiviteter  der samler og styrker familien«. Der tales ikke længere om, at elite styrker bredde, men om at  » idrætsanlæg  og  idrætsaktiviteter  skal være et aktiv i Esbjerg Kommunes erhvervsog turistpolitik«.

I 2003 bestod et eliteidrætsråd af 12 repræsentanter,  heraf  to  fra  Esbjerg  Idrætsforbund, to fra fra Esbjerg Erhvervsråd og tre » repræsenterende eliteidrætsklubber der modtager støtte fra Team Danmark …« Rådets opgave er at styrke eliteidrætten i samarbejde med Team Danmark. Samtidig ansattes en idrætskoordinator, der sammen med rådet skal » fremme mulighederne for at dyrke eliteidræt på højest muligt niveau i Esbjerg«, synliggøre den og anvende den aktivt i byens markedsføring«. 51

Denne markedsføring af Esbjerg som et regionalt elitecenter har ændret EIF's rolle inden for den esbjergensiske idrætsverden. Ikke  i  den  forstand  at  forbundets  rolle  er reduceret, for det er fortsat EIF, der er det samlende organ for de mange, store og små ikke-eliteklubber  i  byen  samtidig  med,  at foreningen  er  kommunens  administrator inden for tilskudspolitikken. Sammen med A/S Esbjerg Idrætspark varetager EIF også administrationen af de mange idrætsanlæg udendørs som indendørs, og det er virkelig mange.  Den  ændrede  rolle  hænger  sammen med, at det  nye  organ,  Elieidrætsrådet, med sin egen idrætskoordinator, agerer sammen med kommunen inden for den elitære idrætsverden.

For at samarbejdet i øvrigt kan fungere uden komplikationer, mødes EIF's formand og næstformand med to medlemmer af kultur-  og  fritidsafdelingen  tre  til  fire  gange årligt  til  et  »forvaltningsmøde«.  Møderne er uden formuleret dagsorden og uden referat. De er først og fremmest af orienterende art, hvor EIF's repræsentanter oplyses om kommende kommunale initiativer, og hvor EIF kan lægge ideer og planer frem for at få en første vurdering af, om ideerne kan forvente  politisk  accept.  For  at  undgå  »fodfejl«, som formanden kalder det. 52

Kommunens formulerede idrætspolitik lægger op til en balancegang ved både at ville  fastholde  den  brede  idræt,  især  for børn og unge, som fundament og samtidig satse  på  elitesportens  udbygning,  ved  at ville styrke lokalområdernes aktiviteter og samtidig  arbejde  for  flere  talent-  og  træningscentre, og på én gang at ville fastholde, at » grundlaget for idrætten er foreningen og selve idrætsaktiviteten« og samtidig » samle og udvikle eliteidrætten på tværs af lokale klubinteresser«. 53 Det er hidtil lykkedes, selv om der f.eks. var mange lokale frustrationer over, at to haller i lokalområderne  Sønderris  og  Rørkjær,  hvor  der  lokalt  var  lagt  en  stor  arbejdsindsats,  i  den fælles kommunale fordeling væsentligt blev benyttet så meget af andre foreninger, at de lokale følte sig sat udenfor. Der kan også  blive  kamp  om  kommunekronerne med den nye eliteidrætslovs  accept  af,  at kommunerne får friere tøjler med hensyn til støtte af eliteidræt. Den debat blev strejfet,  da  Esbjerg  i  2003  begyndte  en  netop afsluttet  modernisering af fodboldstadion, først med faciliteter for sponsorer og spillere,  dernæst  med  nye  tribuner,  lysanlæg og  varmelegemer  under  græsbanen  for  at få spillemuligheder til internationale kampe - alt i alt en udbygning til over 20 mio. kr. Det skal dog understreges, at der intet gik fra det øvrige foreningsliv, idet finansieringen skete gennem en enkelt storsponsor  og  et  kommunalt  salg  af  ejendomme. Umiddelbart  efter  indvielsen  af  det  nyrenoverede fodboldstadion udtalte EfB Elites formand  ønske  om  en  yderligere  udbygning for andre 20 mio. kr. Til den udmelding svarede kulturudvalgets formand tørt, at det ikke blev for kommunens penge. 54

EfB's formand erklærede efter stadionmoderniseringen, at nu havde byen et stadion,  » vi  kunne  være  bekendt«. Det  var præcis  samme  formulering,  Vestjyllands Socialdemokrat brugte, da stadion i  1929 blev taget i brug, og næsten ordret det samme  som  Dagbladet  Vestkysten  skrev  ved stadionfesten i 1951.

## Afsluttende bemærkninger

Af  det  foregående  er  det  formodentlig fremgået, at Esbjerg ikke har været nogen udpræget foregangsby med hensyn til idrætsfaciliteter,  før  de  ekspansive  år  fra omkring 1950 til 1970, men heller ikke adskiller  sig  væsentligt  fra  andre  byer.  En samlet  oversigt  over  et  større  antal  kommuners  anlægspolitik  findes  mig  bekendt ikke, og en egentlig sammenligning vil formodentlig være vanskelig at gennemføre, for alt for mange faktorer spiller ind. Nogle  steder  ydede  en  kommune rente-og afdragsfrie  lån,  andre  steder  blev  en  grund stillet  vederlagsfrit  til  rådighed,  og  kommunalt byggeri blev somme tider finansieret  ved  kommunal  optagelse  af  lån,  hvor renterne ikke anførtes under det pågældende anlæg, men under kommunens samlede udgifter til lån. Et par nyere bøger, der behandler  idrætsfaciliteter,  tyder  ikke  på  at Esbjerg Kommune adskiller sig meget fra andre  byer.  En  oversigt  over  sports-og idrætspladser i bogen Odense i bevægelse tyder  f.eks.  ikke  på  den  store  forskel. 55 Morten Mortensen skriver i sin afhandling Idræt som kommunal velfærd, at forholdene for fodboldspillerne i Ballerup var i en elendig forfatning, men »adskilte sig ikke fra  flertallet  af  landets  idrætsforeninger«, og samme billede tegner forfatteren af forholdene i Skive. 56

For Esbjergs vedkommende blev skolevæsenet som påpeget prioriteret højere end idrætten  som  helhed.  Fra  lærerside  var holdningen  til  idrætsudøvelsen  dobbelttydig. På den ene side deltog mange lærere aktivt i foreningsarbejdet, på den anden side anså man konkurrencemotivet for mindre heldigt. Det fremgår f. eks. af en kommentar i forbindelse med de årlige skoleidrætsstævner, der blev afholdt fra midten af 1930´erne. Lærerne var ikke særlig begejstrede  for  de  pokaler,  som  byens  dagplade  og  enkelte  sponsorer  udlovede.  De havde hellere set diplomer til alle deltagere for  at  undgå  det  »alt  for  konkurrencekrævende«, men tog stiltiende imod sølvtøjet,  fordi  man  mente,  det  var  »bedre  at bruge konkurrencen forsigtigt og kritisk i stedet  for  at  afstå  fra  den«. 57 Også  ungdomsarbejde efter det 14. år havde gammel tradition i Esbjerg, vel nok mere af social karakter  end  sportslig  karakter,  men  dog også  med  undervisning  i  gymnastik  og boldspil. Esbjergs skole for ufaglært ungdom  begyndte  i  1939  med  46  elever  og havde  fem  år  senere  næsten  250,  både drenge og piger. I begyndelsen gik det lidt trægt med gymnastikken, » indtil man indførte håndbold som fast led i timen«, skrev skolens leder i sin beretning. 58 Der er næppe tvivl om, at denne prioritering af skole før idræt i høj grad skyldtes, at Socialdemokratiet  tidligt  stod  så  stærkt  i  Esbjerg. Fra 1901 til 1937 var to dygtige socialdemokrater  formænd  for  byens  skolekommission  -  først  redaktør  og  senere  folketingsmand J. P. Sundbo, derefter den senere  minister  Julius  Bomholt,  hvis  politiske karriere begyndte i Esbjerg Byråd. Det er også tankevækkende, at arbejderidræt stod så svagt i den »røde by«, selv om Esbjerg Arbejder  Idræt  fik  sine  første  klubber  i 1927-28, men aldrig virkelig fik slagkraft.

I  1994  mistede  Socialdemokratiet  flertallet  i  byrådet.  Det  er  dog  tvivlsomt,  om det er det borgerlige flertal, der siden har stået for de omtalte store investeringer og bestræbelser for at hævde byens  som »Danmarks  idrætsby  nr.  1«.  Det  skyldes snarere ønsket om at bruge idrætten, specielt eliteidrætten, som markedsføring af byen. I den henseende adskiller Esbjergs ambitioner sig heller ikke fra andre byer.

## Noter

- 1 Byrådets forhandlinger 27/1 1901.
- 2 Stat. Undersøgelser nr. 10: Folketal, areal og klima 1901-60.
- 3 Vestjyllans Socialdemokrat 13/5 1899.
- 4  Esbjerg Boldklub 1898-1923, side 5.
- 5  Tage Sørensen: Esbjerg før 1940, bd. 2, side 223.
- 6  Sydvestjylland 28/7 1932.
- 7  Oplysningsskema til Søren Alkærsigs bog om Esbjerg - BA sag: Sportsforeninger.
- 8  Jubilæumsskrift på Esbjerg Idrætsarkiv.
- 9  En enkelt kilde antyder, at der en kortvarig periode eksisterede en boldklub 1895.
- 10  Esbjerg Boldklub 1898-1923, side.4f.
- 11  Esbjerg Avis 28/5 1892.
- 12  Højskolehjemmets protokol - BA.
- 13  Byrådets protokol 13/10 1910.
- 14  Byrådets protokol 10/1 1899.
- 15  Byrådets protokol 24/11 1904.
- 16  Byrådets protokol 30/10 og 27/11 1902.
- 17  Undervisningsmin. Cirkulære af 17/4 1917.
- 18  Byrådets protokol 16/9 1908.
- 19 Byrådssag nr. 240-1910.
- 20 Vetskystens referat 13/1 1911.
- 21  Amatørklubben af 1911, protokol 22/3 1915.
- 22  Esbjergs Historie bd. 3, s.10.
- 23  Byrådets protoko 23/5 1928.
- 24  Byrådets protokol 26/3 1903.
- 25  Alle  citater  fra  Esbjerg  Idrætsforbunds  forhandslingsprotokoller - BA arkivfond M 736.
- 26  Vestkysten 19/6 1919.
- 27 Brev af  1/12  1919  EIFs  arkiv  -  byrådssag  3201919.
- 28  Byrådssag V 20-1920.
- 29  Byrådssag V 48, 1920).

## Litteratur

Mindre betydende litteratur, der kun er benyttet til enkelte opslag, er kun nævnt i noterne. Det samme gælder årgang og datoer for aviser.

## Esbjerg generelt:

Verner Bruhn: Esbjergs historie, bd. 2 - En by bliver til. (Esbjerg 1994)

Verner Bruhn og Poul Holm: Esbjergs historie, bd. 3 Havneby og storkommune (Esbjerg 1998)

Sigurd  Rambusch:  Esbjerg  Havn  1868-1968  Danmarks port mod vest (Esbjerg 1869)

- 30  Brev af14/4 1920 - EIFs arkiv.
- 31  Byrådssag K 2-1920.
- 32  EIFs arkiv 22/5 1920.
- 33  EIFs arkiv, 2/9 1921.
- 34  Byrådssag K1 - 1921.
- 35  Byrådssag K 1, 1921, brev af 4/1 1922.
- 36  Byrådssag K 1- 1921.
- 37  Byrådet 10/1 1923.
- 38  EIFs forhandslingsprot. 28/4 1926).
- 39  EIFs protokol. 23/3 1925.
- 40  Byrådet 14/2 27 og 23/1 1928.
- 41  Se lokalpressen 18.-22.9. 1929.
- 42  Vestjyllands Socialdemokrat 21/9 1929.
- 43  Om byggeriet, se By- og Erhvervsmæssige Oversigter 1950, nr. 2.
- 44  EIFs protokol 26/4 1944.
- 45  Esbjergs historie bd. 3, s.162.
- 46  Vestk. 4/1 1940.
- 47  Citater fra Vestkysten 5.-8. april 1960.
- 48  EIFs arkiv - Brev af 27/2 1969.
- 49  Vestkysten 23. maj 1969.
- 50  Citaterne i dette afsnit er fra rapporten Fritid - aktiv sport og fritid i Ribe Amt, juli 1981.
- 51  Alle citater i afsnittet fra Kultur-og fritidspolitik for Esbjerg Kommune 2003.
- 52  Samtale med EIFs formand 21/ 2004.
- 53  Som note 60.
- 54  JyskeVestkysten 8/4 2004.
- 55 Johnny Wøllekær: Odense i bevægelse, 2001, side 62f.
- 56 Morten  Mortensen:  Idræt  som  kommunal  velfærd, Institut for idræt 2004, side 299 og 401.
- 57 Magne Astrup: Skolevæsenet i 100 år, side 36.
- 58 Skolevæsenets beretninger pågældende år.

By- og Erhvervsøkonomiske Oversigter 1950, nr. 2 1973 nr. 1. Udgivet af Esbjerg Kommune

Kultur- og fritidspolitik for Esbjerg Kommune 2003. Udgivet af Esbjerg Kommune 2004

## Jubilæumsskrifter:

- L. Høyer-Nielsen: Esbjerg Boldklub 1898-1923 (Esbjerg 1923)

Johs. Christiansen: EGF 1898-1923 - jubilæumsskrift for Esbjerg Gymnastikforening (Esbjerg 1923)

Arne Riber og Rudolf Jensen: EfB 1924-1949 - jubi-

- læumsskrift for Esbjerg forenede Boldklubber (Esbjerg 1949)
- Esbjerg  Idrætsforbund  1919-1969  -  jubilæumsavis for EIF (Esbjerg 1969)
- Ib  Nielsen,  red.:  Jubilæumsskrift  for  Kvaglund  Idrætsforening 1974-1999 (Esbjerg 1999)

## Aviser:

Vestjyllands Socialdemokrat

Esbjerg Avis

Vestkysten - fra 1992 JydskeVestkysten

## Arkivmateriale:

Esbjerg Byråds forhandlingsprotokoller og byrådssa-

- ger befinder sig på Esbjerg Byhistoriske Arkiv, der fungerer som Rådhusarkiv
- Esbjerg Idrætsforbund arkiv på Esbjerg Byhistoriske Arkiv  -  i  noterne  anført  med  BA.  De  omtalte idrætsforeningers arkiv findes ligeledes på BA

## Samtaler med

- Formanden for Esbjerg Idrætsforbund, Aksel R. Henriksen
- Sekretariatsleder Per K. Petersen, Esbjerg Idrætsforbund
- Fuldmægtig Conny Hornstrup, Kultur- og Fritidsafdelingen - Esbjerg Rådhus