Introduktion til Bourdieus litteraturanalyse
Forfattere: Carsten Sestoft
Tidsskrift: kok (1995-11-27)

## Carsten Sestoft

## Introduktion til Bourdieus litteraturanalyse

n,f'uut  heaucoup d'artifice  pour produire une parcelle de vérité.

Robert Antelme:

L'Espkce  humaine

Som et supplement til min generelle introduktion til sociologen Pierre Bourdieu i K&amp;K 75 vil jeg her introducere til hans analyse af »kulturelle vzrkere, som han sommetider kalder det. »Kulturelle varker« skal forstås i en meget bred betydning, som omfatter hele spektret fra jura og religion over filosofi og videnskab til de forskellige kunstarter. Da Bourdieu imidlertid overvejende har udarbejdet sin metodc i forbindelse med analyser af litteratur og til dels maleri, vil jeg også indskranke mig til litteraturen.' Det interessante ved Bourdieu for litterater består dels i, at han muligg~r en såvel epistemologisk som historisk refleksion over litteraturvidenskabelig  metode og malsztning, dels i at han tilbyder nogle elementer til en litteraturanalyse, der forsager at forene eksterne og interne tilgange ved mcd begrebet om felt som mediering at analysere forbindelser mellem forfatternes sociale egenskaber og deres vzrker, mellem socialt formede tznkemåder og litterzre valg. I det f~lgende vil jeg redegore for disse to aspekter, idet jeg begynder med et forsog på at indsztte Bourdieus metode i dens intellektuelle sammenhzng.

## Genealogi og handlingsteori

Eftersom Bourdieu går noget på tvzrs af de szdvanlige litteraturvidenskabelige teoriklassifikationer, kan det vzre vzrd at starte med hans intellektuelle genealogi. Hans position er dannet i forhold til tre intellektuelle traditioner. For det f ~ r s t e ligger han i forlaengelse af en fransk tradition for filosofisk funderede humanvidenskabsfolk (etnologer, antropologer og sociologer), som startede med Emile Durkheim og fortsatte med dennes elev Marcel Mauss og senere Lévi-Strauss;  Bourdieu genoptager det sociologiske aspekt af denne tradition, som Mauss delvist og Lévi-Strauss  helt havde forladt. De havde alle den fornemste filosofiuddannelse i Frankrig, l'agrégation  de philosophie, flere af  dem fra ~ c o l e Normale Supérieure, hvilket  gav dem en slags startkapital i form af intellektuel legitimitet; man kan opfatte dem som filosoffer, der overforer filosofiske problemstillingcr til en empirisk forskningspraksis, til forskel fra de rent cmpiriske sociologer i efterkrigstidens Frankrig (Stoetzel, Friedmann). Max Webcr og Marx er andre sociologiske inspirationskilder, som Bourdieu fors~ger at viderefilre ved at revidere dem; det samme gØr han i Øvrigt også med Durkheim og Lévi-Strauss.

Den anden tradition er den franske videnskabshistoriske og -teoretiske tradition, som den dyrkedes af  Gaston Bachelard, Georges Canguilhem m.fl., der havde en relativt marginal eksistens inden for det filosofiske felt i det tyvende århundredes Frankrig. I en artikel om Canguilhem skriver Foucault, at man i den franske filosofi i det tyvende århundrede kan finde en fundamental skillelinie, som »adskiller en filosofi om erfaringen, meningen og subjektet fra en filosofi om vidcn, rationalitet og begreber«?  med Sartre og Merleau-Ponty som reprzsentaiiter for f~rstnrevnte filosofi og Cavaillks, Bachelard, Canguilhem og Koyré  for sidstnzvnte, som Bourdieu -og Foucault -tydeligvis er inspireret af. I f ~ l g e Foucault er det frelles for denne filosofi om viden, rationalitet og begreber en rationel undersegelse af rationalitetens historicitet, altså en fornuftskritik, men på fornuftens grundlag, soin han, mutatis mutandis, sammenligner med Frankfurterskolens. Man kan i denne historisering af fornuften finde en parallel til den filosofiske humanvidenskab, som også interesserer sig for problemet med tznkningens kategorier og begreber, specielt sp~rgsmålet om deres samfundsrnressige og historiske variation. Et fzllestrzk for de to traditioner er således interessen for diskontinuiteten i tznkningens (den videnskabelige eller »antropologiske«)  historie. En anden vigtig videnskabsteoretisk inspirationskilde for Bourdieu er neokantianeren Ernst Cassirer.

Den tredje tradition, som Bourdieu er dannet af (eller uddannet i), er den Øvrige filosofiskc, som han betragter som en overleveret samling konceptuelt vaerkt~j, der kan bruges til at 1Øse praktiske problemer. Wittgenstein er ham af den grund srerligt kzr, men man ser også hans praktiske omgang med filosofien deri, at han har brugt Heideggers tidsanalyser,' skØnt Heidegger naturligvis mere horer til på mening- og erfaringssiden af Foucaults skel. Bourdieu udtrykker imidlertid en generel afstandtagen til den cartesianske traditions intellektualisme og dens begrebsdualismer som subjekt og objekt, indre og ydre, materiel og åndelig, individuel og sociaL4  På det intellektuelle felt var han således i opposition til Sartres subjektfilosofiske eksistentialisme og til LéviStrauss' og Althussers objektivistiske stnikturalismer, som alle tre kunne siges at fortsztte den cartesianske tradition.

Det szregne ved Bourdieus forvaltning af denne trefoldige arv ligger for mig at se i det sidste punkt, hans afstandtagen til den cartesianske arvs dominans på det filosofiske felt. Man ser det i forsgget på at syntetisere dens modsztninger, specielt subjekttobjekt-skellet og individlsamfund-skellet, som hans teori om praksis som praksis udtrykker.'  Grundlaget for denne teori er hans opfattelse af, at den sociale virkelighed har dobbelt eksistens: på den ene side har den materiel eksistens, idet den er objektivt og statistisk beskrivelig som distribution af differentielle egenskaber; på den anden side har den også symbolsk eksistens, idet den eksisterer som kollektive forestillinger om den socialc virkelighed i agenterne, d.v.s. som handlingsorienterende reprzsentationer af vzrdien og arten af den sociale virkelighed. Disse reprzsentationer kan analyseres gennem de kategorier for tznkning, som anvendes af agenterne. Eftersom reprzsentationerne er Iorrnet af den sociale virkelighed via socialiseringen, kan man hverken analysere agenternes sociale praksis som det rene produkt af objektive strukturer eller som det rene produkt af subjektiv vilje. Bourdieus habitus-begreb er her beregnet til at mediere mellem de objektive strukturer og de kollektive forestillinger, idet habitus er internaliseringen eller inkorporeringen af de objektive strukturer  i  form af generative klassifikationsog tznkekategorier, der tillader praktisk handling uden fuldstzndig determination eller fulds~zndig bevidsthed.

For at forstå denne praktiske handlen i n : man bryde med den cartesianske traditions intcllektualisri-ie;  Bourdieus  ~eori om praksis so1 1 1  praksis har derfor to momenter. På den ene side må man rekonstruere den tvang, som de objektive strukturer udover på handlingsinulighederne, d.v.s. den logik som handlingen fØlger. Men for ikke at blive stående i  en sådan rnodelkonstruktion, der lader formode, at den sociale praksis udelukkende er bestemt af de objektive strukturer, således at den kan anses for afledt af den logiske model (som hvis man hzvder, at sprogbrugen afledes af sprogsystemet), må analytikeren på den anden side distancere sig fra den distance, der tillader ham at foretage rekonstruktionen. Kun derved kan man forstå, at den sociale handlen ikke er funderet i den logiske model, men i en praktisk sans, der til stadighed skaber og omformer den sociale verden inden for de bevzgelige grxnser, som de objektive strukturer og habituseiis internaliserede strukturer sztter. Muligheden for zndring kommer her af ikke-identiteten mellem de internaliserede og de objektive strukturer. Habitusen er ganske vist selv formet af  de objektive strukturer, men dels har den en stor inerti -agenten applicerer tznkemåder, der er dannet af tidligere strukturer, på zndrede strukturelle forhold -dels fungerer den kun i  sammenhzng med praktiske situationer, hvorfor den strukturerer på måder, der hverken er fuldstzndigt logisk sammenhzngende eller helt arbiti-aere.  Praksis-analysens andet moment består således ikke alene i en rekonstruktion  af den praktiske logik i agenternes aktivitet og i deres forestilling om denne aktivitet, men også i en distancering fra den distancerede betragterholdning, som det f~rste moment er funderet i. Dermed fordrer Bourdieu ikke alene en refleksion over betragterens samfundsmzssige position (som sociolog cksempelvis), men også en refleksion over selve den teoretiske, fortolkende betragtningsmådes  afstand til praksis.

## Refleksiorz over litteraturvidenskaben

Ud over den generelle interesse, som  denne handlingsteori  har som en af grundstenene i Bourdieus teoribygning, kan man anvende den til en refleksion over litterat~irvidenskaben.  Betragtet ud fra denne handlingsteori  synes litteraturvidenskaben at reprzsentere en bizar blanding af praksis og teori, idet den ophojer polemiske begreber, der tilh~rer praksis-logikken  (realisme, barok, modernisme, roman, poesi, showing versus telling, etc.), til teoretiske kategorier, der kan anvendes i en teoretisk, fortolkende betragtningsmåde. På den ene side intervenerer litteraturvidenskaben i sit objekt ved at tilskrive det mere eller mindre vzrdi og ved at tage parti i litterzre stridigheder; på den anden side foregiver den også at betragte det med universitzr distance. Denne blanding af fetichering og akademisk velanstarndighed, af projektion og objektivering, af dannelse og videnskab, har med fagets forhistorie at gere; betragtet historisk kunne det formentlig ikke vzre meget anderledes. Uden at hzvde, at Bourdieu har lpsninger på alt i denne sammenhamg, mener jeg,  at man kan bruge nogle af hans begreber og analyser til en indledende refleksion over nogle af  litteraturvidenskabens karakteristiske trzk, idet jeg her vil tage udgangspunkt i den danske litteraturvidenskab (i bred betydning: de fag, der beskzftiger sig med litteraturanalytiske problemer) i nyere tid. En sådan refleksion må vxre funderet i en vis operativ distance, et brud med den umiddelbare erfaring af litteraturvidenskaben, som oplzring og deltagelse i dens aktiviteter giver. Et af de mest egnede instrumenter til at foretage et sådant brud er ifelge Bourdieu at analysere »problemernes. emnernes og de begrebslige instrumenters socialhistorie, d.v.s. historien om dct arbejde, der forte til konstruktionen af de begrebslige konstrukti~risiristrurnenter«~, altså i korthed en begrebernes eller teorierries socialhistorie, som det felgende kun er en skitse til.

Som også denne tekst eksemplificerer det, kommer den danske litteraturvidenskabs begreber og teorier nzsten alle sammen fra diverse udenlandske traditioner; den hjemlige teoriproduktion er beskeden, men det gzlder jo imidlertid også en mzngde andre små og marginale lande: de dominerende teorinationer er paradoksalt nok dem, som kan vzre internationale ved at forblive nationale,  altså  Frankrig, England,  USA  og Tyskland. Uden  at  forklejne Frankfurter-skolen, hermeneu~ikken eller Nykritikken kan man vel sige, at den mest markante import i nyere lid har vzret den store familie af  semiologisksemiotisk-strukturalislisk ctc. teori fra Frankrig, fra Barthes og Greimas over Althusser til Lacan, Foucault og Dcrrida, alle mere eller mindre påvirket af Saussures strukturelle lingvistik og Lévi-Strauss'  anvendelse af denne i etnologien. Denne boer- og 70er-teori-avantgarde, som jeg her vil kalde den, var en vigtig del af, hvad man kunne kalde 70ernes videnskabelige revolution, idet den tilbgd opdatcrcde versioner af marxistisk samfundsteori, af tekstanalyse, litteraturteori og psykoanalyse, som man forsogte at syntetisere til en videnskab om litteralur. Det szlsomme ved modreaktionen i begyndelsen af 80erne var, at man nu  via USA reimporterede en slor del af den samme teori under navne som dekonstruktion. postmodernisme og poststmkturalisme. Retfzrdigvis må nian tilfgje, al dcnnc modreaktion understottedes af en del af de iniporteredes egne positionsskift, samt opdagelsen af mere eller mindre nye teoretikere som Baudrillard og Lyotard og, fra amerikansk sammenhzeng, Yaledekonstruktivisterne med de Man som den formentlig mest betydningsfulde, foruden Derrida, der i  mellemtiden var blevet en slags amerikaner og nu blev last på en helt anden 11iåde.

Det essentielle ved denne strid mellem 70erne og 80erne var ikke alene marxismen, som i 70erne havde en både videnskabelig og moralsk autoritet, men ogsa sp@rgsmålet  om litteraturvidenskabens videnskabelighed. Dette sporgsmål angik overvejende berettigelsen af at beskrive litteraturen i forhold til dens historiske sammenhreng. Hvor den videnskabelige position hzevder, at litteraturen kun kan beskrives videnskabeligt i forhold til dens historiske produktionssammenhzng, hcevder hvad man her generelt kunne kalde den hermeneutiske position, at litteraturen er irreduktibel til dens historiske sammenhceng, idet det drejer sig om at fortolke den, d.v.s. at reaktualisere dens transhistoriske essens.

Det er vigtigt her al Sorsta, a L   denne modscetning er vanskelig at forriiulere på en generaliserbar måde; nar  jeg  siger »hermeneutisk«,  mener jeg  ikke f.eks. Gadamers hermeneutik, der blot er en mulig eksplicitering af denne; det dre~er sig om i dette skift fra 70erne til 8Oerne at se et skift mellem to positioner, der definerer sig i modsretning til hinanden, og som genfindes med andre egenskaber på andre tidsp~inkter, f.eks. i forholdet iiiellein positivistisk biografisme (Scherer) og Gei.stesgc~.schichte (Dilthey) i  slutningen af det nittende århundrede. Sandsynligvis kommer striden historisk set fra striden om retten til at definere den lcgilime omgang ined den menneskelige aktivitets  produkter (kulturen) mellem p i   den ene side human- og socialvidenskaberne og på den anden side filosofien og den littcrzre Iradition; historieskrivningen indtager en mellemposition i denne relation. 80ernes kritik af 7Oernes videnskabelighed kan uden tvivl betegnes som nedvendig, eftersom mange af de videnskabelige teorier ikke var videre velfunderede; men kritikken var sjzldent konstruktiv og forte ofte til en opgivelse af enhver form for systematisk og historisk tznkning (selv om den selv var funderet i en form for hegeliansk historieopfattelse), i de mest radikale tilfzlde til en slags litterzr mysticisme i la Blanchot, der finder sin dybeste begrundelse deri, at den ikke kan give nogen. Kritikken af videnskabeligheden blev ikke et bidrag til en forbedret videnskab, men til en anti-videnskabelighed, soin af og til allierede sig med moralske imperativer. På s ~ l som vis går denne anti-videnskabelighed tilsyneladende lige godt med amerikansk politicul  correctness, som med sin interesse for minoriteter anser sig selv for magtkritisk, og med en mere konservativ restaurering af Kunsten (versus kulturen), subjektfilosofien og humanismen, som man bl.a. finder i Frankrig siden midten af 80erne.

Det drejer sig her ikke om at tage parti i denne strid; begge betragtningsmåder har deres historiske berettigelse og begrundelser. Det interessante ved dens nylige form er imidlertid, at den synes at have eksisteret som en fundamental ambivalens i  den franske teoriavantgarde fra dens begyndelse. I f ~ l g e Bourdieus analyse i Hoino ucocieinicu.~ var de »nye« discipliner, inspirerede af den strukturelle antropologi, i lighed med sociologien placeret i en dobbelt domineret position mellem den traditionelt dominerende humanistiske pol (specielt filosofi) og den naturvidenskabelige pols stigende dominans, d.v.s. som den laveste slags humaniora og den ringeste videnskab. For at vende denne dobbelte dominerethed til egen fordel fors~gte de derfor at »forene videnskabens fordele med filosofiens eller litteraturens  prestige^,^ nemlig ved på paradoksal vis at forcne videnskabelig »inodcrnisrile« og litterær elegance. Denne antiinstitutionelle krig antog forskellige former hos de forskellige implicerede: en historisk fornuftskritik rettet mod filosofien hos Foucault, en litterarisering af filosofien og en ansats til en videnskabeligg~relse af dette i grammatologien hos Derrida, en anvendelse af  antropologi, lingvistik og psykoanalyse mod den traditionelle litteraturanalyse i Barthes'  debat  med Picard, etc. Man bebever ikke som Bourdieu at hzvde, at den franske semiologi »ikke forsynder sig ved nogen overdreven  logik og sammenh~nga,~ for at finde denne blanding tvetydig, eftersom eksempelvis Barthes aldrig selv lagde skjul på det: »Og hvis jeg  i lang tid har villet indskrive mit arbejde i videnskabens felt -litter a t ,   leksikologisk eller sociologisk -så må jeg også indremme, at jeg kun har skrevet essays, en tvetydig genre i hvilken det litterzre [I'écriture] strides med analysen«.Wan kan bemzrke, at selv i denne saminenhzng -Barthes' tiltr~delsesforelzsning ved College de France, »llépreuve  dont il se faisait une montagnee ifelge Robbe-Grilletlo -hvor hans strategi i modet med den legi- time videnskab er mere defensiv end szdvanligt, forsoger han på karakteristisk tvetydig vis at profitere af denne dobbelthed af videnskab og subversion af videnskab, der er mere videnskabelig end videnskaben.

Det drejer sig som sagt ikke om at tage parti i denne strid mellem videnskab og hermeneutik, men om at afklare deres forskellighed hvad angår metode, intention og funktion, hvilket successen for teori-avantgardens tvetydighed i hoj grad forhindrer. En sådan afklarende refleksion kunne fore til en erkendelse af forskellen på kontekstualiserede og dekontekstualiserede analyser, forskellen på at analysere og at dyrke litterzr vzrdi, forskellen på logisk sammenhzngende rekonstruktion og littercer polemik, forskellen på tekstanalyse i en teoretisk sammenhzng og i en praktisk sammenhieng, hvor det drejer sig om intuitivt at begribe det litterzre v a k s   praktiske logik med henblik på at formidle den eller bruge den i livssammenhznge, samt forskellen på en intra-iiniversit z r ,  international funktion og en ekstra-universitzr, national funktion  for litteraturvidenskaben. Disse forskelle er selvsagt ikke absolutte, men eksistensen af mellemliggende fznomener zndrer ikke på, at der er afstand mellem de to poler (således som eksistensen af litteratursociologer ikke betyder, at litterater er sociologer og vice versa).  Med sådanne overvejelser kunne megen klarhed vindes, men de burde naturligvis vzre funderet i en mere grundig og gennemarbejdct analyse end overstående. Og dermed går jeg videre til Bourdieus udkast til cn historisk  analysemetode.

## Bourdieus værkvidenskab

Begreberne i Bourdicus litteraturanalyse er de samme, som han anvender i~vrigt, og de defineres i forhold til hinanden:  »Begreber som  habitus, felt og kapital kan kun defineres indcn for det teoretiske system, som de konstituerer, ikke isoleret.«''  Man kan derfor anlzgge forskellige strategier både for anvendelsen af dem og for fremstillingen af dem. Man kan således anvende metoden til  at konstruere og analysere forskellige objekter. Eksempelvis kan man rekonstruere et litterzrt felt eller tage udgangspunkt i et vzrk eller i en forfatter. Selv om man med disse objekt-valg indtager forskellige synspunkter på den litterzre virkelighed, vil man til dels vzre nodt til at foretage de samme analyser. Det ligger i den relationelle tznkning, som Bourdieu propagerer: »Det, som findes i den sociale verden, er relationer og ikke interaktioner eller intersubjektive bånd mellem agenter, -objektive relationer, som eksisterer »uafhzngigt af dc individuelle bevidstheder og viljer«, som Marx sagde.«I2  At analysere et vzrk eller et forfatterskab eller et felt vil da sige ud fra forskellige udgangspunkter at rekonstruere de objektive relationer, inden for hvilke disse objekter har deres betydning. Det vil også sige, at Bourdieus metode er beregnet til brug: mere end en teori er det en arbejdsmetode, hvis anvendelighed bØr demonstreres ved analysens sammenhzng og forklaring~kraft.'~

Bourdieu anvender forskellige fremstillingsstrategier i sine talrige przsentationer af litlerat~ranal~semetoden.~~ Snart fremhzver han det ene grundlaeggende trzk ved metoden, snart det andet, her dens positionering i forhold til andre analysemeloder, dér  et af analysens afggrende resultater. Det er således ikke så let at finde ud af, hvordan man bedst fremstiller metoden. Det klareste er måske at tage udgangspunkt i Bourdieus positionering i forhold til intern (immanent) og ekstern analyse. If~lge Bourdieus rekonstruktion af de overordnede muligheder inden for analysen af  litteratur,'".^.^.  i litteraturkritikkens historie, er modsztningen mellem den interne og den eksterne analyse (eller »intrinsic« og »extrinsic« tilgang) et af de fundamentale stridspunkter, som han forsoger at syntetisere ved både at fastholde en genetisk analyse og en intern analyse. Ved  ekstern analyse forstår Bourdieu  her overvejende den marxistiske teori om afspejling, f.eks. hos Lukjcs og Goldmann, som antager en direkte forbindelse mellem på den ene side forfatterens eller målgruppens socialklasse og på den anden side vzerkets egenskaber, medieret af den til klassen herende verdensanskuelse.'Den  interne analyse findes i to former, dels som alverdens litteraturunderviseres doxa (eksplicit formuleret i Nykritikken), dels i  strukturalismen, hvis mest stringente formulering Bourdieu finder hos Foucault og de russiske formalister. Foucaults analyse har i f ~ l g e Bourdieu den fordel, at den opfatter vxrkerne som interrelaterede, d.v.s. at de ikke eksisterer uden i deres relation til andre vzerker, men den forbliver intern, fordi han afviser at soge forklaringen på brandringerne i »feltet af strategiske muligheder« (epistemet)" inden for en given genre af kulturproduktion andre steder end i dette felt selv. Medmindre man hzvder en form for hegeliansk Selbstbewegung (som de russiske formalister med deres »ostranenie«-begreb), kan man derfor ikke gere rede for zndringerne i dette felt.

Striden mellem de to poler i litteraturanalysen  angår virkningsforholdet mellem vzerket og dets produktionssammenhzng, d.v.s. forfatteren og hele den historie eller socialhistorie, som denne indgår i. Hvor den interne analyse afviser dette virkningsforhold  i  en grad, s i   vzrket ofte kan og må anses for helt autonomt i forhold til den reelt eksisterende forfatter og dennes historie, hzevder den eksterne analyse en direkte kausal påvirkning fra opståelsessammenhzngen til vzrket, som derfor ikke er autonomt. Bourdieu forseger at syntetisere denne modsztning ved at indfere begreberne om felt og mulighedsrum. Metoden indebxrcr desuden en redegerelse for produktionen af producenterne og produktionen af vrerkernes vzrdi.

Feltet er i denne sainmenhzng det sociale mikrokosmos, hvori litteraturen produceres, og den litterme produktions udvikling kommer af interessekonflikterne mellem de impliceredc forfattere. Mere przcist: feltet er den logiske, sammenhængende rekonstruktion af de definerende relationer mellem det sociale mikrokosmos' forfattere, der oCtc er grupperet i positioner med fzlles interesser, eksempelvis som den psykologiske roman over for den naturalistiske roman i  1880ernes Frankrig.I8  Position er et af Bourdieus mest uklare begreber; den eneste definition synes at vzre, at relationerne mellem positionerne danner feltets struktur. Her skal man vzre opmzrksom på den ofte ekstremt flydende karakter af Bourdieus tznkning, szrligt når man fors~ger at fremstille den teoretisk, d.v.s. uden for dens praktiske anvendelse. Når Bourdieu f.eks. rekonstruerer positionerne i det sociale rum som relationer mellem mrengde og struktur af to kapitalformer (kulturel og @koriomisk  kapital),19 er der tale om en teoretisk konstruktion, der giver form til en amorf masse af egenskaber. Rekonstruktionen er altså for så vidt tilfzldig (Bourdieu selekterer to egenskaber blandt cn potcntiel uendelighed), men ikke helt tilfzldig, eftersom den kan gere rede for en del observerbare fznomener. Man rizrmer sig således ikke den sociale virkelighed uden teoretiske konstruktionsinstrumenter, og valget af konstruktionsinstrumenter  afhznger af interessen i analysen. Hvis man f.eks. er interesscret i at unders@ge,  hvordan sociologers vzrker afhænger af deres filosofiske kapital, vil positionerne vzre nogle poler inden for et kontinuum af mcengder af filosofisk kapital (f.eks. niil, lidt og megen filosofisk kapital. svarende til henholdsvis ingen, lav og h ~ j filosofisk uddannelse). Tilsvarende vil definitionen af positionerne i  et litterzrt felt afhznge af, hvilket niveau man analyserer; i forbindelse med forskellige sarnmenhznge kan positioner  således vcerc forlag, tidsskrifter, genrer, undergenrer, forfattergrupper, etc. Hvad der er vzsentligst kan  ikke afggres a priori, men må fremgå af dialektikken mellem efterforskning af de konkretc samrnenhcenge og rekonstruktionen af dissex'.

Pointen ved felt-begrebet er altså, at dets sociale konflikter fungerer som drivkraft for den littercere udvikling, der således ikke er direkte afhzngig af de samfundsmzssige interessekonflikter  som i den eksterne analyse; litteraturen produceres i en relativt autonom sfzre. Interessekonflikterne f@lger  også en specifikt litterzr logik: de angår ikke gkonomisk kapital. men feltets specifikke kapital, nemlig anerkendelse (reconrz~lis.sance),  idet det litter~re felt historisk har erobret sin autonomi gennem en omvending af den sarnfundsmzssige (kapitalistiske) @kononliske  logik. Bourdieu  placerer begyndelsen for en autonom pol i  det littcrzre felt ved Baudelaire og Flaubert, men det litterzre felts autonomi som socialt mikrokosi-iios går tilbage til det 17. årh~ndrede;~' autonomien er således resultatet af  en lang konstitutionsproces. Det er altså i nyere tid et af det autonome litterzre felts definerende trzk, at det muliggor interesse for uinteresserethed  (i kantiansk forstand) og dermed etablerer en slags anti-Økonomisk,  socialt mikrokosmos, der definerer sig ved forkastelsen af den samfundsmzssigt dominerende Økonomiske (kapitalistiske) logik.

Autonomien er iinidlcrtid ikke fuldstzndig, idet det litterzre felt ifolge Bourdieu er defineret ved en overordnet relation mellem to poler, nemlig den autonome pol, hvor konkurrenterne u d g ~ r det primzre marked, og den heteronome pol, hvor den Økonomiske logik i form af salgssucces trznger ind. På dansk ville man tale om modsztningen mellem det smalle og det brede marked (fin- og massekultur er en mere problematisk formulering). Det bor i så fald przciseres, at der dermed menes en kiasmisk struktur, hvor den autonome (»smalle«)  pol er defineret ved hØj  specifik kapital og lav Økonomisk kapital og den heteronome (»brede«)  pol ved lav specifik kapital og h ~ j Økonomisk kapital. Denne struktur er i Frankrig dannet i slutningen af det 19.århundrede, og den zndrer den struktur, som eksisterede på Flauberts tid, da positionerne stort set var givet ved genrer, szrligt oppositionen mellem poesi (l'art  pour l'art)  og teater (»borgerligt«):  romanen gik lidt på tvzrs af denne opdeling, men var hovedsageligt situeret som enten socialrealisme eller kommerciel feuilleton-roman. Etableringen af autonomil heteronomi som den overordnede opdeling ses således i, at alle genrer fra slutningen af det nittende århundrede tenderer mod at blive opdelt i en autonom og en heteronom

Det litterzre felt og szrligt den autonome pol er desuden struktureret af en anden overordnet relation, nemlig efter graden af anerkendelse (mzngden af specifik kapital), som i reglen hznger sammen med positionens eller agentens anciennitet i feltet. De to ekstremer i denne relation er de nytilkomnes pol, som ofte vil have tendens til at at udfordre de »gamle« og kanoniseredes dominerende pol, eksempelvis »Konfrontationslyrikkens« udfordring af Hereticakredsens sensymbolisme i Danmark omkring 1960 eller surrealisternes forkastelse af Proust. Den paradilnagtiske  form af denne relation -Bourdieu henviser her til Max Weber -er relationen mellem ortodokse og kzttere i der religiose felt.

Stridighederne er som sagt ikke kun sociale, men udkzmpes med litterzre midler, der ikke kan reduceres til disse sociale stridigheder, skØnt de har rod i dem. Det er her, det andet medierende begreb, mulighedsrummet, kommer ind. Feltet tilbyder den nytilkomne et univers af valgmuligheder  (espace des possibles): genrer, stilarter, zstetikker, -ismer, former, temaer, etc., som også indebzrer tilsvarende umuligheder: prosadigtet eksisterede ikke som mulighed for Hugo, det frie vers ikke for Baudelaire. Da de etablerede positioner har positioneret sig ved valg af visse af disse muligheder, må de nytilkomne positionere sig ved andre valg.?' Feltets udvikling kan således beskrives som en distinktionslogik, idet valgene betragtet uden valorisering er reduktible til differentielle forskelle; deraf også hangen til at tznke i generationer (»generationen der snublede i starten«, »70er-generationen«, etc.). Valoriseringen af  de differentielle forskelle er imidlertid af hfljeste vigtighed for de implicerede og dermed også en del af feltets virkelighed.

Det mest risikable og profitable projekt for den nytilkomne er at opfinde nye muligheder og dermed en ny position. En stor del af de forfattere, som litteraturhistorien befatter  sig med, horer til denne kategori. Man risikerer imidlertid at afskzre sig fra enhver forståelse af disse opfindelsers genese, hvis man helt ser bort fra deres relation til de samtidigt eksisterende muligheder; jeg kan her henvise til Bourdieus Flaubert-analyse, som peger på, at Flauberts zstetiske program, kondenseret i formlen »bien écrire  le médi~cre«,'~ blev dannet i opposition til de tre eksisterende positioner på det davzrende litterzre felt, nemlig /'art  pour  /'urt.  /'art  social og /'art  bourgeois. Flauberts originalitet består således i hans konsekvente modarbejdelse af de eksisterende positioner. De nyc muligheder, der dannes ved sådanne opfindelser, synes ofte at eksistere i latent form i det mulighedsrum, de går ud fra, idet de ofte (som i Flauberts tilfzlde) består i kombinationer af muligheder, der for ansås for inkompatible og utznkelige. Af  samme grund er disse innovative kombinationer også risikable, fordi dc i fflrste  omgang bliver perciperet ud  fra de klassifikationskategorier, som horte til feltets tidligere distribution af muligheder, d.v.s. perciperet som enten meningslflse eller tilh~rende en af de allerede eksisterende kategorier. Det er naturligvis heller ikke alle innovative kombinationer, der overhovedet bliver anerkendt, og andre bliver fflrst anerkendt efter lang tid (eksempelvis Raymond Roussels mcerkelige konstruktivisme); men for så vidt som de bliver anerkendt, d.v.s. senere kommer til at indgå i mulighedsrummet, kan disse innovative kombinationer danne afszt for nye innovative kombinationer. Det typiske forlob er, at en innovativ kombination fflrst bliver anerkendt af forfatterens kolleger og konkurrenter og derefter mere bredt (af universitetsfolk, kritikere, forlagsfolk) indtil den endegyldige kanonisering (optagelse på kunstmuseer for billedkunstnere, udgivelse af samlede vzrker i prestigiose serier, anvendelse i  skoleundervisning etc. for forfattere).

Produktionen af vzrkets vmrdi sker således også i feltet. Med mindre man går ind for en slags vcerdi-realisme, som antager, at litterzr vzrdi eksisterer uafhzngigt af, om der er nogcn, der vcerdsztter den, må man acceptere, at litterzr vzrdi er produktet af en social aktivitet. Bourdieu skriver imidlertid, at »transsubstantiationens mirakel«, der forvandler et stykke tekst til litteratur, ikke kan tilskrives dc enkeltc agenter, hverken forfatteren, kritikeren, forlzeggeren eller lzseren. Varkets vzrdi produceres i feltet, der forener alle disse agenter i et »univers for sig, i hvilket kunstvzrkets vzrdi uden ophor produceres og reproduceres i en veritabel fortlebende skabelsespr~ces«.~'

## Produktionen af y roducenterne

For at gore rede for varkernes produktion må man også gore rede for produktionen af producenterne, Seltets individuelle agenter. I f ~ l g e Bourdieu er agentens habitus bcstcmrnende for dennes valg af position i det litterzre felt, uden at der dog er talc om en fuldstzndig determination. Også habitus-begrebet fungerer derfor som en r-riediering  mellem  agentens samfundsnizssige determination og dennes effekt p i   vzrkerne. eftersom habitusen kun virker i medet med en given tilstand af feltet; den sociale herkomst og uddannelsesniveauet er de vigtigste objcktiverbare indikatorer for habit~styp~n. En borgerlig habitus medforer således ikke med nedvendighed, at agenten skriver borgerlig litteratur; dens effekt afhicnger af  feltets tilstand  og agentens ovrige kapital (f.eks. kulturel  og social kapital). I modet med dct litterzre felts struktur af positioner og mulighedsfelt vil habitusen generere et ikke nodvendigvis bevidst valg blandt positionerne og blandt mulighederne. Sidstnzvnte valg kalder Bourdieu for en j,ositi«i7rt-ing (prise cle position) på feltet, f.eks. i form af et vzrk, der soin et zstetisk valg er relateret til de andre v ~ r k e r ved forskel og lighed, afvisning og tilslutning; en positionering er således det enkelte, konkrete udtryk for det, der abstrakt kan rekonstrueres soni en position.  I forskellige historiske tilstande af det litterzre felt vil den samme habitus oftest generere forskellige valg eller positioneringer. Tilsvarende Endres den relative vzrdi eller status af en konstant positionering, når feltet rendres: eksenlpelvis var det på ingen nlådc det samme at vzre surrealist for og efter anden verdenskrig i Frankrig. Feltets xndringer medfercr ofte rendringer i agentens litterzre strategi; et eksempel er vendingen mod det selvbiografiske hos den Ny Romans reprresentanter omkring  1980, d.v.s. på det tidspunkt hvor den Ny Roman helt havde mistet sin avantgarde-status.

Strategi skal Porstas i overensstcmn~els~ med Bourdieus handlingsteori  sorn en form for praktisk sans for spillets udvikling, der ikke n~dveiidigvis indebzrer nogen klar og bevidst stillingtagen til udviklingen, men måskc snarere (set fra agentens synspunkt) en trrethed over det, man lznge har foretaget sig, en trang til forandring, soin forstarkcs af de vagt perciperede udviklinger omkring en. Agentens successive positioneringer  i forhold til de successive tilstande af feltet kan rekonstruercs som agentens sociale hane (tt-r~jectoire) i feltet. Udtrykket er hentet fra fysikken, jf. en partikelbane i et kraftfelt, idet der dog ikke som i fysikken er tale om fuldstzndig determination. Som en i fersk omgang kronologisk differenticring af et vzrks stilmaessige stadier kan baneanalysen minde om, hvor besvzrlig og lang vejen ofte er til den selvstzndige kunstneriske position, som kunstneren er kendt og anerkendt for (jf. f.eks. Beckett, Giacometti cller Mondrian), hvilket vidner om vanskeligheden ved frig~relsen fra det givne n~ulighedsrum (og ofte fuldstzndigt dementerer den traditionelle forestilling o 1 1 1  den »personlige stil«).  I anden omgang kan baneanalysen, relateret til bevzgelserne i det oingivende felt, dels fore til en forståelse af vzrkets anerkendelse, dels til en forståelse af,  hvad (om noget) der er konstant i de forskelligartede udtryk, idet man f.eks. kan observere en konstant opposition mod en anden positions vekslende positioneringer.

Forholdet mellem habitus og positionering eller, med andre ord, forholdet mellem agenternes sociale egenskaber og deres zstetiske valg, kan belyses med et eksempel. Man kan sanirilenligne to vagt definerede grupper, som var fzlles om at vzre i opposition til Sartres engagerede roman i 50ernes Frankrig. Den ene er de såkaldte »Husarer«,  den anden den Ny  Romans gruppe. Husarerne blev opkaldt efter Rogcr Nimiers roman Le  Hussard  bleu (1950) og grupperedes orilkring tidsskriftet La parisienne (1953-). Udover Nimier ansås Jacques Laurent, Michel Déon,  Francois Nourissier  og Antoine Blondin for medlemmer af gnippen; de var alle f#dt i Paris (mellem 1919 og 1927) og udgik fra familier, der var rigere p5 flkonoinisk kapital end på kulturel kapital, men de havde alle en lav iiniversitctsgrad og havde gået på de mest h~jborgerlige gymnasicr i Paris. To af dem er blevet medlemmer af Académie  fran~aise, og de lever alle af at vaere journalister.  Deres romaner kan beskrives med adjektiver soin »frivol«, degant«, »charmerende«,  »fornØjelig«, »let« og lignende egenskaber, der tydeligvis får deres mening i relation til den engagerede  roman:  Laurent  beskyldte  Sartre  for  at  vzre »kedsommelig«  og »tung«.  De mest litterære af dem reprzsenterer en eklektisk avantgarde lighr, som folgende beskrivelse af Maurice Nadeau lader formode: »Uden selv at tro videre på dem anvender Nimier alle de nymodens litterzre teknikker, fra indre monolog til ~langdiaIoger.«~%t en sådan gruppe tydeligt borgerlige forfattere overhovedet fik den litterzre anerkendelse, som en gruppe-betegnelse er, skyldes uden tvivl dens rolle som fornyere af  den zldre borgerlige roman, hvis flagskib Francois Mauriac (Nobel-pris 1952) Sartre allerede i 1939 havde tilintetgjort, og det så eftertrykkeligt, at Mauriac f ~ r s t efter tredive år igen udgav en roman;27  og denne fornyelse skete i en sammenhæng, hvor den umiddelbare efterkrigstids diskreditering af establishment p.g.a. samarbejdet med Vichyregimet var aftagende i lighed med Sartres litterzre dominans.

I forhold til denne socialt meget homogene gruppe er den Ny Romans reprzsentanter langt mere spredt, hvad sociale egenskaber angår, fra herkomstklasse over uddannelse til alder. Deres litterzre fzllestrzk synes hovedsage- ligt at vzre oppositionen til den borgerlige roman og til Sartres engagerede roman; de fleste af dem griber tilbage til den autonome romans forhistorie (Proust, Woolf, Kafka, etc.), hvilket til dels også var en reevaluering  af disse forfattere. At man overhovedet kan tale om en gruppe skyldes Robbe-Grillets aktive promotionsarbejde og centreringen om forlaget  diti ions de Minuit, foruden diverse kritikcrc og journalisters  (f.eks. Barthes) promotionsarbejde. Imidlertid synes de alle at have mindst ét atypisk  traek, oftest i form af en bmdt livshistorie: Butor er jernbanefunktionrerens sØn, der blev universitetsprofessor, Sarraute er f ~ d t i Rusland, Simon i Tananarive, Robbe-Grillet udgik fra en ekstremt hojreorienteret familie. Man kunne tilfØje Beckett (irer) og Duras ( f ~ d t i Indokina), der begge har varet opfattet som Ny Roman-forfattere. Ingen af dem er f ~ d t i  Paris, omend Sarraute og Butor er vokset op og de fleste af dem uddannct dkr. Man kan altså ikke deducere deres positioneringer (som relateret til de andre kunne beskrives med adjektiver som »streng«, ~eksperimenterende« og »formalistisk«) af deres sociale egenskaber, men forskellen til Husarerne forekommer alligevel instruktiv: ingen af  dem har egenskaber, der kunne have gjort dem til Husarer. Man kan konstatere, at ingen af dem er blevet medlem af Acade?~nie,frun~aise, og at ingen af dem er eller har vaeret journalister. Og som deres stillingtagen i Algierkrigen demonstrerede, adskilte de to grupper sig også politisk, idet Husarerne var til h ~ j r e og Ny Roman-forfatterne til vei~stre'~.

Man kan måske mene, at dette er et dirligt eksempel p i   forhold mellem habitus og positionering, illen det kan i al fald belyse, hvorledes forskellige positioner er associeret med andre systematiske forskelle i henseende til karriere og politisk holdning. I et så lidt institutionaliseret felt som det litterzre (til forskel fra et felt som det juridiske) kan man ikkc altid observere en klar overenssteinmelse mellem den sociale herkomst og valget af position: det er ofte f ~ r s t , når agenterne bestemmer sig, at de bliver bestemmelige. I andre tilizlde kan man rekonstruere habitus-dannelsen  (som den sociale herkomst er en meget grov indikator for) og dermed valget af position ved minutiese rekonstruktioner af biografiens afgorende punkter. Til gengzld kan man sandsynliggere, at Sarrautes og Butors forskellige litterzre valg er bestemt af deres henholdsvis borgerlige og professorale habitus (foruden k~nsforskellen):~~ Sarrautes eksperimentelle udforskning af den borgerlige psykologis krogveje på et mikroskopisk plan adskiller sig tydeligt fra Butors formelt eksperimenterende f o r s ~ g på at indfange virkelighedernes totalitet som indre adskiller sig fra ydre, psykologi fra realitet, detalje fra totaliserende syntese. SkØnt de altså f ~ r s t og fremmest forenes af deres forinelle eksperimenteren, kan man til en vis grad sige, at Sarraute i Øvrigt er beslaegtet med den borgerlige, psykologiske roman og Butor med diverse former for realisme, bl.a. Sartres; derved vi- derefgrer de så at sige den homologe relation mellem f.eks. Woolf og Joyce, som groft sagt er funderet i samme habitusforskel.

## Analyse af klassifikationskategorier

En anden måde at foretage koblingen mellem habitus og positionering bygger på en af  Bourdieus fundamentale hypoteser, som han mig bekendt ikke har gjort fyldestgflrende rede for nogen steder, nemlig at der findes en ~korrespondance mellcm den sociale struktur og den mentale struktur, mellem den sociale verdens objcktive inddelinger, saerligt mellem dominerende og dominerede i de forskellige felter, og de principper for perception og inddeling [vision et division], som agenterne anvender på den sociale verden.«1°  Denne hypotese, som blev bergrt i redegflrelsen for praksisteorien  ovenfor, går tilbage til Emile Durkheim og Marcel Mauss' lange artikel om ~Quelques formes primitives de classification«,"  i hvilken de ud fra etnologiske studier hzvder, at de fflrste logiske kategorier var sociale kategorier, og at de fgrste klassifikationer af ting var modelleret over klassifikationer af mennesker. I f ~ l g e Loïc  Wacquant udstrzkker Bourdieu denne relation mellem sociale strukturer og begrebsstrukturer til også at gzlde moderne samfund, idet han hzvder, at begrebsstrukturerne reproduceres  dels af skolesystemet, dels ved internaliseringen af de objektive eksistensbetingelser, d.v.s. som en slags kollektiv habitus. De fungerer derfor også som domineringsinstrumenter, idet den delvise overensstemmelse i agenternes begrcbsstrukturer eller habituser sikrer bevarelsen af de sociale struk~urer; men de er også genstand for strid, og zndrede begrebsstrukturer kan dcrfor under egnede betingelser fØre til zndringer i de sociale strukturer, som i den franske og den russiske revolution. De enkelte felter, szrligt de mest autonome, har imidlertid deres egne begrebsstrukturer, som if~lge hypotesen må vaere givet dels af feltets interne sociale struktur, dels af  dets relation til andre felter, specielt magtfeltet. Begrebsstrukturerne er således historisk og socialt konstituerede, men de har en betydelig autonomi i forhold til deres produktionsbetingelser  og kan overleve radikale zndringer i disse:  jo  stgrre autonomi deres eksplicitering (for så vidt som en sådan findes) har, desto stflrre er deres uafhzngighed  af historiske zndringer, som man ser det i filosofi og videnskab.

Begrebsstrukturer skal ikke her forstås som ekspliciterede, logiske systemer, men som de i praksis fungerende tanke- og klassifikationskategorier. Bourdieu bruger en mzngde synonymer for dem: kognitive eller mentale strukturer, klassifikationsskemaer eller -former, perceptions- og vurderingsskemaer eller -kategorier, »principes de vision et de division«, etc. Man kan betegne dem som principper for konstruktion af erfaringen af verden, der også fungerer som generative principper for valg eller positioneringer inden for vidt forskellige områder, således at man kan genfinde det samme vurderingsskenia i et individs (eller en gruppe af  individers) przferencer for musikstykker, malerier, litteratur, landskaber, vin, gulvtxpper og halst~rklxder. Man kan derfor inddrage disse tilsyneladende sekundzre valg i rekonstruktionen af den begrebsstruktur, sorn genererer en forfatters litteraere valg, eksempelvis den generaliserede xslelicisme hos Oscar Wilde, der angår såvel t ~ j og vin som digtning. Disse begrebsstrukturcr kan ofte rekonstrueres logisk sorn strukturerende modsztningspar (f.eks. kompleksitet som struktureret mangfoldighed, der modstilles dels enkelhed, dels kaos) der dog altid i praksis har en boj grad af indetermination og derfor har det med at glide sammen, hvis man tager dem for at vxre logiske storrelser.

Et eksempel på en litterzr anvendelse af dette analyseprincip: man kan i en stor del af den poetiske produktion siden romantikken genkende det samme tankeskema, nemlig forsoget på gennem digtningen eller digtet at ophxve en splittelse, der formuleres på talrige måder: splittelse mellem individ og samfund, mellem to rum eller tider (f.eks.  jord  og himmel, her og andetsteds hos Baudelaire, Rilkes »beide Reichenx, nutid og fremtid, etc.), i jeget, mellem sprog eller drom eller digt og virkelighed, mellem konstruktion og mening. Denne mangfoldighed af splittelser udspringer uden tvivl oprindeligt af digterens relativt afmzgtige position som den dominerede fraktion af de dominerende -de har ikke magt som de har agt -og fors~get pi at overvinde denne kulturens afmagt ved en forestilling om en syntese af kultur og samfundsmzssig praksis (som hos surrealisterne). Men gennem udviklingen i den digteriske autonomi er dette tankeskema i stigende grad blevet selvst~ndiggjort og abstrakt, idet det appliceres på problemer, som intet har med dets genese at gØre (f.eks. en sproglig eller formel problematik). Gennem denne l~srivelse fra dets oprindelse bliver det til et specifikt trxk ved én  mulig form for digtning, i hvilken det ikke lxngere kan siges at betegne denne sociale relation, selv om bevarelsen  af dette trxk muligvis er afhzngigt af digternes uzndrede position siden romantikken, idet en xndret position kunne have medfort nye tankeskemaer. Eksemplet kan illustrere, at tankeskemaer på den ene side kan relareres til sociale positioner og på den anden side har en betydelig uafhxngighed, således at man ikke kan foretage koblingen mellem social position og positionering med tankeskemaet som mediering uden også at medtznke den historiske konstitution af disse, samt de historiske betingelser for deres reproduktion.

Man kan også foretage rekonstruktioner af tankeskemaer som de principper, der strukturerer oppositionen mellem po~itioner'~. Et fiktivt eksempel: i romanuniverset i Musils Der Marzrz  ohrir Eigenschaften finder man en rzkke kondenserede klassifikationskalegorier, som Musil tydeligvis relaterer til de klassificerendes  sociale  positioner:  reprzsentanten  for  statsmagten,  grev Leinsdorf, taler om »Besitz und Bildung«, den kultiverede industrimagnat Arnheim om »Geschaft und Geisl«, kirken om »Fleisch und Geist« og den kultiverede matematiker Ulrich om »Genauigkeit und Seele«. Disse klassifikationskategorier, der har en vis praktisk lighed, udtrykker forskellige legitimationsinteresser: hvor staten forsgger at legitimere sin magt ved at stotte sig på både besiddelse og dannelse (skont det er klart i romanen, at besiddelsen vejer tungest), forsflger industrien at legitimere sin magt ved at tilfje ånden til forretningslogikkeii. mens kirken fors~ger at legitimere åndelighedens forrang for det materielle gennem modsztningspar som det timelige vs. det evige, det dennesidige vs. det det hinsidige, og Ulrich fors~ger at legitimere åndsprod~iktionen gennem dens forvandling til praksis, idet han sflger at syntetisere to åndsformer, nemlig viden og tro, der folges af mzngder af andre modstillinger, som strukturerer forskellige områder (daglnat, vågen/dr@m,  virkelighedllitteratur, entydig sandhedtlignelse).

Pointen ved en sådan beskrivelse (her brutalt forkortet til det essentielle) er, at disse forskellige konstruktionsprincipper indgår i en strid om retten til den legitime konstruktion af virkeligheden. Det er således sandheden om virkeligheden, der er genstand for strid. Derfor kan de rorskellige principper ikke reduceres til hinanden, eftersom de er funderet i forskellige perspektiver og angår forskellige områder, skØnt de i et vist omfang overlapper hinanden. Man må derfor indshzenke sig ti1 at relatere klassifikationskategorierne til den perspektiviske position, som de fungerer i, da selv en neutral og »videnskabelig« reformuleriiig af dem i ét  nyt system af klassifikationskategorier  ville vzre at tage stilling i striden om sandheden. Den sociologiske position, ud fra hvilken rekonstruktionen af relationer mellem perspektiv og klassifikationskategorier foretages, må da i det foreliggende tilfzelde medtznkes i rekonstruktionen som et perspektiv blandt de andre. Så  vidt jeg kan se, medferer det en performativ selvmodsigelse, idet konstruktionen af perspektivernes system foretages ud fra ét  af perspektivernes klassifikationskategorier, der således szttes som de klassifikationskategorier, der kan objektivere de andre som sådanne, hvorved det implicit hzvdes, at de har en hfljere grad af gyldighed. Men sp~rgsmålet er, om ikke denne performative selvmodsigelse er mere vidensproduktiv og giver en hØjere grad af transparens end nogen anden kendt metode, således at den alligevel ud fra et pragmatisk, videnskabeligt synspunkt er at foretrzkke for uvidenheden om dette problem.

## At anvende Bouvdieu

Bourdieu formulerer sin fordring på en overvindelse af skellet mellem intern og ekstern litteraturanalyse temmelig skarpt: »Alle modsztningerne mellem det interne og det eksterne, mellem hermeneutik og sociologi, mellem tekst og kontekst er fuldkominen fiktive; de er beregnet til at retfzrdigg~re sekteriske afvisninger, ubcvidste fordomme (specielt aristokratismen hos lectores, som ikke vil besmudse deres hznder ved at unders~ge producenterne sociologisk) eller ganske enkelt en sggen efter den mindst krzvende metode.«"  Man kan her spgrge om Bourdieu selv opfylder denne fordring. Svaret er et tgvende »njah«. På den ene side giver han fyldestg~rende beskrivelser af internt litterzre elementer som indsatser i det litterzre felts sociale stridigheder; de litterzre form- og indholdselementer er således også sociale, altså så  at sige bade interne og eksterne. På den anden side er disse elementer temmelig grove bestemmelser, der ikke synes at tillade en fyldestg~rende redeggrelse for et enkelt vzrks hele kompleksitet; nzrlzsning bliver der ikke tale om. Imidlertid er der på den ene side heller ikke noget i Bourdieus teori, som forhindrer, at man kan supplere den sociologiske, grove redeggrelse med en detaljeret nzrlzsning. Men på den anden side er det også for mig svzrt at se, hvordan man iriden for Bourdieus teoretiske horisont skulle kunne konstruere et objekt, i hvilket det ville vzre relevant at foretage en n~rlzsning -dog med undtagelse af f.eks. hans analyse af Flauberts L'Educution sentimentale, i  hvilken romanens sociale univers kan beskrives som en variant af det univers, som Flaubert selv forholdt sig til ved at skrive bogen.14  Sporgsiiiålet  er, om man kan generalisere denne model for en refleksiv analyse, altså en analyse i hvilken de indholdsog formmzssige elementer i teksten kan relateres til forfatterens positionering pi   det litterzre felt, således at feltets sociale struktur genfindes i en mere eller mindre sublimeret form i værket. Det tvivler jeg sandt at sige på, eftersom det ikke er alle tekster, der (bevidst eller ubevidst) er skrevet ud fra et sådant program. Imidlertid behover man ikke af den grund at fortvivle, hvis man ~nsker at anvende Bourdicu, idet man -lettere sagt end gjort -formentlig kunne udarbejde den strategi for en mere detal-jeret  vzrkanalyse, som Bourdieu mangler at ggre rede for.lS

Men bortset fra disse forbehold viser det sig også at vzre vanskeligt at anvende Bourdieus metode til praktiske analyser, dels fordi det ikke altid er umiddelbart indlysende, hvordan man anvender hans abstrakte begreber på konkrete forhold, dels fordi metoden fordrer et kolossalt arbejde. Selv det at give et eksempel på, hvad man kunne ggre i praksis, ville fore for vidt her. Hvad enten man analyserer felta,  grupper eller enkelte forfatterskaber er der imidlertid et par ting, inan kan holde sig for ~ j e . For det f~rste, at Bourdieus begre- ber ikke skal anvendes mekanisk (»hvor er feltetr?«),  men snarere tjener som måder at strukturere den overvzldende mzngde information, som metoden implicit fordrer, at inan g@ sig bekendt med. Et begreb som »felt« tjener således mest til at erindre om, at forfattere eller forfattergrupper ikke eksisterer i isolation, men eksplicit eller implicit forholder sig til deres litterzre omgivelser; il-ian vil  således kun sjxldent finde eksplicitte undsigelser af det brede markeds litteratur hos det sinalle inarkeds forfattere, men relationen er ikke desto mindrc vigtig, eftersom deii tvinger forfatterne ved det smalle markeds pol til systeinatisk at undgå visse litterzre muligheder (temaer, universer, former) og omvendt. For det andet, at metoden som sagt fordrer et overordentligt omfattende historisk kendskab til det objekt, man vil analysere, d.v.s. en viden om debatter, polemikker, omgangskredse, tznkemåder, vzrdien  af  stil-og formtrzk, strategier, karrierer,  institutioner.  tidsskrifter, forlag, relationer til andre felter, f.eks. intellektuelle, filosofiske, politiske, etc. -med storre eller mindre vzgt på det ene eller det andet alt efter objektets art. Man vil da ofte fare vild  i labyrinten af konkrete detaljer og de stadigt skiftende konstellationer af positioner og differentielle trxk; man vil opdage, at de mindste detaljer rejser principielle  spflrgsmål af teoretisk interesse, og man bliver gang på gang overrasket og må revidere sine hypoteser, fordi virkeligheden aldrig er »det man kunne tro, men altid det inaii burde have tznkt«, som Bachelard siger. Men det er også her, at sp@rgsmilene  horer op med at vzre abstrakte og begynder at blive przcise, d.v.s. til at hesvare, det er her, man har mulighed for at producere ny viden. dcr er funderet i andet end ren spekulation.

## Noter

1. At  rnetodcn  ogsi kan  bruges  p2 filosofiske emner demonstreres af  Bourdieu  i L'Ontologie politique  tle Murtin Heideggi~i-. Paris 1988, af Anna Boschetti i Surtre et les Teriips hloclerrzes, Paris  1985 og af  Louis Pinto i Les philosoplzes entre le lvcée  et l'uvar~t-gc~rde, Paris  1987.
2.  Michel Foucault: »La vie: I'expéi-ience et la science«, in Revue de nlL;tup/~~~siyue ei de rnoral~, nr.  I ,  januar-marts  1985, s. 4; alle oversiettelser fra fransk er mine egne. Om Bourdieus relation  til denne franske videnskabshistoriske  tradition kan man Izse i Donald Broady: Sociologi og epistenzologi. Om Pierre Bourdieus  forfutterskab och den 1zi.stori.tk~i  el&gt;istenzologier~ 1990, 2. udgave  199  1.
3.  Jf. interviewet  »Fieldwork in philosophy«  i  Pierre Bourdieu: Choses dites, Paris 1987, p. 15.
4.  Jf. Pierre Bousdieu &amp; Loïc  J.D. Wacquant: R6ponses, Paris  1992, p.98 og Wacquants »Introduction« i  sarnrne: »Sur la base d'une ontologie non cartésienne  qui se refuse 5 séparer  OLI i opposer objet et s~rjet, intention et cause, matérialité et représentation  symboliq~ie, Bourdieu s'efforce de transcender la réduction  mutilante dc la sociologic soit y unc physiquc objcctiviste des structures niriterielles d'une

- part, soit h Line phénoil~en«logic consti-~ictiviste des formes cognitives de I'autre, au moyeii d'un str~ict~iralisine génétiq~ie capable de les englober I'une et I'autre~, p. 15.
5. Se Pierrc Bo~irdieu: Le Se1l.s pr~irique, Paris  1980, srrrligt pp.43-244, artiklen »De tre former for teoretisk  viden« in  Pierre Bourdieu: Centrale tekster inden  for  sociologi og kulturteori, Kbh.  1994 og Staff Callewaert: Kriltur, pmdagogik  og vidrtrskah. 0111.  Pierre Bour-die1c.r  Ilrrhit~r.\.he~yreb o g   praktikteori, Kbh.  1992.
6.  Pierre Bourdieu &amp; Lo'ic J.D. Wncq~iant: Riponses, Paris  1992, p. 209.
7. Homo acaderlzicirs, Paris  1984, p. 155.
8.  Pierre Bourdieu: Les Regles de I'cir-t, Paris  1992, p.272. Bo~irdieu indrØmmer andetsteds en vis affinitet til denne anti-instit~itionelle strØmning: »Givet min IØbebane og min position kan jeg ikke bentegte at jeg har dcl i denne anti-instit~itionelle stemning« (Riponses, p.46) -rnen han forvalter denne institutionskritik p5 en anden iiiade: hans overgang til  sociologien kan saledes siges at vzre en anden måde at bryde med filosofien p i cnd Foucaults og Derridas, ligesom han mere entydigt har satset p i   en videnskabelig legitimation af  sit projekt. Og det med et vist held: i et interview i Le Moatle (7.  december  1993) i  anledning af tildelingen  af CNRS' guldmcdalje hzvder han, at hans arbejde altid har vzret ~inderstgttet af »les scientifiques~.
9.  Roland Barthes: Lecon, Paris  1978, p.7.
10. Alain Robbc-Grillet: Le  Der-tziet-.s,jour.s  du  Curinthe, Paris  1994, p.222.
- 1  l .   Pierre Bo~irdie~i &amp; L,o'ic J. D. Wacqunnt: Rgponses, op.cit., p.71.
12. Bp.cit., p.72.
13. Jf. Ghassari Hage, der I  e11  artikellang anmeldelse, »Pierre Bourdieu in  the Nineties. Between  the Church and  thc Atelier« ( in Theoty rrtirl Sociaty, vol. 23, 111.2,  juni 1994),  skriver, at Bourdieus vxrker »should invite a q~ialitatively different kind of appropriation  that privileges Lisage over conternplation«, p.433.
14. Se Pierre Bo~irdieu: Lc~s Regles de l'art.  GenPse et strlicture du champ littéraire, Paris  1992, artiklen  »Le chainp littéraire*  (in Actes de la recherche en sciencrs social e.^, nr.89,  1991) og den korte inlroduktion i forelzsningsform »Pour une science ties oeuvscs« i  Piesre  Bourdieu: Rrii.sons lirutigues, Paris  1994). P5 engelsk findcs endnu en  version  i  Pierre Bourdie~i: Tlze Field  uf Cultural Pruduction. Essays on Art and Litel-crturc. Cambridgc  1993. Man kan endvidere Izse Flaubertspecialisten Pierre-Marc de Biasis interview med Bourdieu, »Tout est social!«, in Le Magazine  littkraire nr. 303, noveinbcr  1992. Bourdieu har ogsa ytret sig mere normativt om kunst i  samtaler mcd den tysk-amerikanske kunstner Hans Haacke, gengivet i Lihre-6chungcc. Puris  1994.
15. Se Les RPgles de l 'art, op.cit., pp.27 1-288.
16. En anden variant af den eksterne analyse er den positivistiske biografiske (SainteBeuve, Taine, Scherer, etc.), som Bourdieu ligner derved, at han forbinder biografi og vzrk (til forskel fra dc interne analyser), og at han  inspireres af et videnskabeligt ideal  (til forskel fra diverse varianter af hermeneutik). Men biografi og vzrk er i  den positivistiske  biografismc og hos Bourdieu noget h-jst forskelligt, ligesom videnskabsidealerne er det. At sige at Bourdieu fortsztter denne tradition  svarer omtrent til at hzvde. at Niels  Bohr fortsatte Aristoteles' fysik, hvilket p5 sin vis ikke er forkert; det siger bare ikke s i   forfzrdelig meget.
17. Bourdieu henviser til Fouca~ilts artikel »Réponse  u11 cercle d'épiétmologie«, in Cuhiers de l'anulysc nr. 9, soinrner 1968.
18. Jf. Rémy Ponton:  ~Naissance du roman psychologique«, in Actes de la recherclie

en .sciences .sociciles nr. 4,  1975.

19. Jf. skemaet i  Boiirdieus Lri  cli.stinc:rio~l. Critique socicile du jugrrrlent, Paris  1979, p.  140 f.
20. Et ekscmpel p i   en felianalyse (af den billedkunsineriske  avantgardes felt i  Frankrig fra 60erne til  XOerne),  der forer til  konslruktionen  af positionerne med diverse metoder, er Annie Verger-s  artikcl »Le champ des avant-gardes« in Actes de In  recherche en scienccs socitr/c.s ni-. 88, juni  1991.
21. Jf. Denis Saint-Jacqiies &amp;L Alain Viala: »A propos du champ littéraire«,  in Annnles nr. 2, marts-april  1994. og Alairi Viala: Nc~issu~icc~ de l'Go-ivain.  Sociologie de la lirtkruture i1 l  'cigr  clo.s.sicl~ie, Paris  1985.
22. Man kan tilf,jc,  at den opltlsning af skellet inellem det smalle og det brede inarked, som bl.a. poslinodernistcr Iiai-  hxvdet for nuliden, ved nxrmere eftersyn mere ligner etableringen af en specifik  genre iiiellem det kulturelt esoteriske og populaere, en kominerciel  avantgarde. Perceptionen  af denne genre som noget nyt forudsretter imidlertid, at litteratiiiproduk~i«nen  fortsat er struktureret over modsxtning mellem autonomi og heteronomi, hvilket forekominer mig ubetvivleligt. Mulighedsbetingelserne for denrie nye gciire eller position er forinentlig andringer i forlagsfeltets struktur (stigende koncentration, specielt internationalt), en stigende magt til kulturjournalistikken  p5 bekostiiiiig af cn autonom litteraturkritik og zndringer i  sammensztningcii af publikuin  (f.eks. et stigeiide antal universitetsuddannede uden arvet  kult~rrel  kapital). Dette er dog kun en iniilig analyse, som krrever nzrmere efterforskning; at dragc cn gi-xnse inellem den »sande« avantgarde og den kommercielle (d.v.s.  »falske«)  avantgarde er at tage stilling til del, der strides oln i  feltet, hvilket  ikke er en  opgave for den bourdieuske vxrkvidenskab.
23. Hvis man finder dette banalt, kan  man sporge sig, hvorfor den ferste analyse af Baudelaires forhold til de poetiske positioneringer. som han videreferte og modarbejdede i  sit tidlige forfatterskab, fgrst har sct dagens lys for nylig (se Graham Robb: L e 1   lio6sie e l c .   Bcriitlrlc~ir~~ rt /cl  ~ 1 o 6 . s i , / u n u s 1838-1852, Paris  1993).
24. Se Les R2gle.s tlc l'trrt, op.cit., pp. 140-  147.
25. Les R2gIc.s  dc~ I'cri.t, op.cit.. p. 400 f. Boiirdieu foreslir andetsteds'i samme bog (p. 126), at et »ret iridiskutabeli kriteriiiin  for vxrdien af kunstvzerker«  kunne vaere »investeringen i  vxrket, soin kaii inales som arbejdsinimgde, som ofre af alle arter, ikke mindst tid, der derined ogsi hlenger sammen med uafhangigheden  i  forhold til  de krtirftcr og ivangsniekanisn~ci.. soin findcs uden for feltet, eller vzrre endnu inde i  feltet, ekseinpclvis soin inodens forf~relse eller den etiske eller logiske konformisme~ pression«.
26. Maurice Nadeaii: Le Ko1i1c111,Jj~c1lz~ai.s c/e/iuis  1 0   gil['rr~, Paris  1970, p..  135.
27. Jf. Anna Boschetti: Sc~~.rr-c, r / Les Ii,ii~l~s Morler-nes, op.cit.. p.64 f. Sartres artikel, oprindeligt piibliceret  i Lo No~lvc,llr  ~-c.i,ue fr~iriqt~ise, findes i Situurioils I.
28. Jf. Sarrautes. Siinoiis, Butors og Robbe-Grillets  underskrifter p i   »Le Manifeste des 121 « (1960),  der gik ind for retten til at nxgte deltagelse i  Algier-krigen. Husarerne befandt sig nxsten alle i  »le caiiip de I'Algérie  francnisex, jfr.  Michel Winock: Clrroniqr~e e1e. s oriri2c.s soil-tulre, Paris  1987, p.7 I .
29.  Sarraute er f@dt  i  1900 i  Rusland soin barn af en kemiker og fabrikant og en bornebogsfoi-fittcr;  de blev skilt og Sarraute flyttede til  Frankrig med faderen. Hun blev advokat (indtil Iiiin  i  1939 gik  over til  litteraturen) og gift med en velhavende advokat; de bor i  et af dc forneiilstc kvarterer  i  Paris. Butor er docteur &amp;s  lettres og har undcrvist ved  trilrige uiiivcrsiteter  i  Frankrig og andetsteds, sarligt Geneve (1975-1991).

30. Lo'ic J. D. Wacq~iant: »Introduction«, in Re'l&gt;ot~.ses, op.cit., p.20.
2. 3 1 . FØrst publiceret i 1'Ant~ée .sociologiqi~e. vol. VI, 1901  -2 Paris  1903, p : engelsk i bogform  ined titlen Pritnitiv~ Cla.ssifïccrriorl. London  1963. En nyere fransk udgave er det endnu ikke lykkedes inig al finde.
32. Et meget overbevisende eksempel er Lo~iis Pintos analyse ~L'émoi, le mot, le moi« (in Acres cle  la recl~erclie et1 scipt~ces socic11c.s nr. 88, juni  199  l), der behandler klassifikationskategoriernc i  billedkuiistbetragtning gennem en analyse af en artikelserie, »Le musée  ég(iistec&lt;: i Lc Noi~vel 0b.seri~citeur.
33. Pierre Bourdieu: Cho.se.s cliles Paris  1987, p.176. Man forstår måske ud  fra dette citat, hvorfor Bourdieu ikkc ligefrem er elsket blandt litterater.
34. Se Les Regles de l'orr. op.cit., pp. 19-62.
35. Toril Moi har givet en introduktion  til en feministisk  litteroturvidenskabelig anvendelse af Bourdieu i  artiklcn ~Appropriating Bourdieu. Feminist Theory and Pierre Bourdieu's Sociology of Culture« in New Lirer~,~r-. Hisror-y nr. 4, efterar 1991. Derudover kan  man findc det beklageligt,  at kritikken af  Bourdieu ikke er bedre end den er; se f.eks. Luc Fei-ry Kr Alain Renaut: La pense'e 68. Essai sur ['anri-hurnariisr~ie conreti1l7ot-c~it1 Paris  1985. Bruno Péquignot: Pour une sociologie esrhe'rique Paris  1993, specielt pp.  169-  183), Cahiers du LASA nr.  12-  13: ~ L e c t ~ i r e s de Pierre Bourdieu~, 1992, og Richard Jenkins: Pierre Bourdieu London  1992.