Hvor skal de foreningsløse børn gå hen og dyrke idræt efter skoletid?
Forfattere: Charlotte Østergaard
Tidsskrift: forumforidraet (2011-03-01)

AAAAn

*Ji*wi*

Jesper Hansen fra Munkevængets Skole i Kolding blev som den første udnævnt til Årets Ildsjæl af Dansk Skolesport i 2006. Med stort engagement og lidenskab havde han kæmpet for, at skolens børn skal dyrke mere idræt. I Skolesport udnyttede han sit store netværk i Koldings foreningsliv, så de idrætsusikre børn ikke kun dyrker idræt til skolesport, men også får kendskab til foreningslivet. (Foto udlånt af Dansk Skolesport)

## Hvor skal de foreningsløse børn gå hen og dyrke idræt efter skoletid?

»Hvis du i forvejen dagligt ryger ind i nederlag i skolen, så har du ikke overskud, når du kommer hjem til også at gå et andet sted hen, hvor man måske  risikerer  at  blive  ydmyget« (Interview med idrætslærer).

Ovenstående citat stammer fra et interview med en idrætslærer, der er ansat på en folkeskole i Næstved. Interviewet er foretaget i forbindelse med min ph.d.-afhandling (Østergaard, 2011b) . Citatet er et eksempel på en af de fortællinger, jeg har mødt hos idrætslærere i forbindelse med afhandlingen  og  i  forbindelse  med  en  evaluering  af  Projekt  Skolesport  (Østergaard,  2008). Fortællingen handler om, at der findes en gruppe børn, som af varierende årsager ikke har noget sted at gå hen og dyrke idræt efter skoletid. Det  er  børn,  der  typisk  ikke  er  tiltalt  af  eller fungerer  i  foreningsidrætten,  eller  børn,  som har forældre, der ikke har tillid til den danske foreningsmodel.  Ifølge  idrætslærernes  udsagn er  det  børn,  som  har  behov  for  et  alternativt idrætstilbud. Et tilbud, der fungerer efter nogle andre  regler  og  logikker  end  dem,  foreningsidrætten kan tilbyde. De børn, der her er tale om, er børn, der både i politiske og forskningsmæssige sammenhænge igennem de seneste år er blevet sat i kategorier  som idrætssvage, idrætsuvante og idrætsinaktive .

I det følgende vil jeg ud fra to perspektiver, et politisk og et praksisnært, se på de fortællinger, der  er  skabt  om  denne  børnegruppe.  Med  udgangspunkt  i  de  to  perspektiver  stiller jeg spørgsmål til måden, gruppen italesættes, samt til måden tiltag målrettet gruppen er udformet på.

Mine analyser og overvejelser bygger på dataindsamling foretaget i forbindelse med evaluering  og  afhandling.  Min  metodiske  tilgang  til indsamling af data har primært været kvalitativ.

Jeg har foretaget observationer af idrætsaktiviteter  for  børn  på  skoler  og  i  idrætsforeninger samt foretaget interviews med  skolelærere, kommunalt ansatte og frivillige foreningsledere. I forbindelse med evalueringen af skolesport er der også anvendt spørgeskema samt fokusgruppeinterview med børn.

De idrætslærere, jeg har interviewet, er ildsjæle  og  koordinatorer  i  to  projekter.  I  afhandlingen  indgår  ud  over  Projekt  Skolesport også ISA (Idræt og Samvær). ISA er et tiltag under Københavns Kommune, som er oprettet på skoler  med  mange  tosprogede  elever,  hvor  foreningsdeltagelsen er lav. Skolesport og ISA har mange ligheder. Formålet med begge tiltag er at etablere idrætsaktiviteter på skolen efter skoletid, målrettet den målgruppe, jeg i mangel af et bedre begreb i det følgende vælger at kalde de foreningsløse  børn .  Desuden  er  hensigten  med begge tiltag, at de er brobyggende og pædagogisk dannende, så der opnås kompetencer med henblik på deltagelse i foreningsidrætten. I begge tiltag er det en idrætslærer, der i forvejen arbejder på skolen, som fungerer som ildsjæl og koordinator. Idrætslæreren står for rekruttering og fastholdelse af elever og for den overordnede planlægning  af  aktiviteterne.  Også  udadtil  er det idrætslæreren, der danner projektets ansigt. Det er idrætslæreren, der står for kontakt til forældre,  kontakt  til  eventuelle  lokale  idrætsforeninger om samarbejde og kontakt til kommunen.

Af  de  interviews  og  observationer,  jeg  har foretaget, viser det sig, at idrætslærernes interesse og engagementet i projekterne er drevet af  glæden ved idræt og fysisk udfoldelse, men også af et stort socialt engagement. Deres engagement er rodfæstet i en interesse for at give de foreningsløse børn nogle rammer at udfolde deres fritid i. Idrætslærernes fokus ligger på bør- nenes  udsathed.  De  børn,  som  idrætslærerne har et ønske om at rekruttere og fastholde, er socialt udsatte børn, som ud over en social udsathed også kan have andre problemer at kæmpe med, eksempelvis overvægt eller motoriske vanskeligheder. Set fra idrætslærernes praksisnære  perspektiv  bliver  den  væsentligste  målsætning med idrætsaktiviteterne i ISA og Skolesport derfor, at de tilrettelægges med udgangspunkt i børnene og deres særlige behov.

I  et  velfærdsperspektiv  vil  man  politisk  set mange ting med idrætten. Man vil skabe mere sundhed, mere integration, forebygge kriminalitet og arbejdsløshed og opbygge social kapital. Medlemskab  af  foreningsidrætten  bliver  desuden opfattet som styrkende for demokrati og medborgerskab. I det politiske perspektiv ligger der  derfor  en  anden  og  langt  bredere  målsætning bag tiltagene. Det politiske mål med Skolesport og ISA er, at børnene gennem deltagelse i det skoleorganiserede tilbud skal udvikle fysiske og sociale kompetencer, så de kan deltage i foreningslivet. ISA og Skolesport er derfor i lighed med lignende projekter udformet med det mål at gøre børnene til foreningsmedlemmer. Deltagelse i aktiviteterne under Skolesport og ISA er et stadie eller en sluse på vejen mod foreningernes organiserede tilbud (Dansk Skoleidræt og Dansk Idræts-Forbund,  2003, Theilgaard,  2008) . Ved  at udforske tiltagene fra henholdsvis et praksisnært og  et  politisk  perspektiv,  ses  en  uoverensstemmelse mellem det overordnede projektmål og det praksisnære arbejde.

Anskuer man de to projekters succes ud fra et fysiologisk  og  sundhedsfremmende  perspektiv, er både Skolesport og ISA en succes. Begge projekter formår at tilrettelægge idrætsaktiviteter, der virker tiltrækkende og fastholdende på målgruppen. Ligeledes må projekter, der formår at involvere de foreningsløse børn i idrætsaktivite- ter  efter  skoletid,  også  i  et  socialpolitisk  perspektiv betragtes som en succes. De erfaringer og den viden, som idrætslærerne besidder, gør det muligt at tilrettelægge aktiviteterne, så de matcher  målgruppen.  Fra  et  praksisnært  perspektiv er tiltagene ikke kun en succes - de er en praktisk nødvendighed, hvis de foreningsløse børn skal have et sted at gå hen og dyrke idræt i fritiden. Det er de, fordi der ifølge idrætslærerne eksisterer forskellige former for barrierer for disse  børns  foreningsdeltagelse;  barrierer,  som ikke nødvendigvis nedbrydes gennem deltagelse i projekter som ISA og Skolesport.

AF CHARLOTTE ØSTERGAARD

Jeg vil i det følgende se på, hvorfor der fra et politisk perspektiv er så stort fokus på, at de foreningsløse  børn  skal  opnå  foreningsmedlemskab. For at få svar på det vil jeg spørge til, hvad det  er  for  nogle  egenskaber  og  værdier,  foreningsidrætten  tillægges, som  indebærer,  at medlemskab  af  en  idrætsforening  børn  anses som en afgørende faktor for børn og unges liv, men som jeg vil påstå samtidig betyder, at nogle børn bliver sat i sociale kategorier, hvor de er udsatte i dobbelt forstand.

## DE FRIVILLIGE IDRÆTSFORENINGERS BETYDNING I ET POLITISK PERSPEKTIV

Kulturelt  set  er  de  frivillige  foreninger  i  Danmark blevet tillagt en høj samfundsmæssig værdi, og her er foreningsidrætten ingen undtagel- se.  Det  positive  syn  på  foreningsidrætten  har rødder i en historisk udvikling, som er tæt vævet  sammen  med  udviklingen  af  det  moderne danske velfærdssamfund, og dermed også med udviklingen af demokratiet og det aktive medborgerskab. Fra politisk side er der stor velvilje og tillid til idrættens organisationer og foreninger. I de seneste år er der kommet øget politisk fokus på idrætsforeningers potentiale i forhold til  løsning  af  velfærdsopgaver  inden  for  områder som sundhedsfremme og integration. Der er en forventning om, at idrætsforeninger både er i stand til at varetage opgaverne, men også at foreningerne er det rette sted for varetagelsen af den slags velfærdsarbejde. Derudover indgår et økonomisk aspekt, da idræt gennem foreningsdeltagelse  er  en  billig  løsning.  Målsætningen med de mange projekter, der etableres i  kommunalt regi, er derfor, at børn og unge, der ikke dyrker  foreningsidræt,  gennem  interventionerne skal gøres foreningsaktive.

Tilliden til foreningsidrætten og dens kvaliteter i forhold til at udfylde en positiv funktion i børn og unges fritidsliv har fra politisk hold altid været stor. Ifølge historiker Morten Mortensen har de værdier, som idrætsforeningerne står for  -  værdier  som  frivillighed,  nærhed  og  venskab - i den politiske filosofiske tankegang været positivt ladet (Mortensen, 2004). I den politiske  tænkning  er  den  foreningsbaserede  idræt tilknyttet en stærk symbolværdi, eller med sociologen Bourdieus kapitalbegreb kan man sige, at foreningsidrætten har opnået en høj grad af symbolsk  kapital  (Østergaard,  2011a,  Østergaard, 2011b). Den positive værdi, som idrætsforeningerne historisk set er blevet tillagt fra politisk side, er de seneste år blevet forstærket af den  gennemslagskraft,  som  sociologen  Robert D. Putnams udlægning af begrebet social kapital (Putnam,  2000)  har  haft  i  den  politiske  tænk- ning. Putnam er hverken den første og/eller eneste sociolog, der anvender begrebet social kapital,  men  det  er  først  med  hans  udlægning  af begrebet, at det har bevæget sig fra den akademiske verden til den politiske. Det er Putnams udlægning af begrebet social kapital, der for alvor har gjort, at social kapital i dag indgår som en del af den politiske strategi. Putnams begreb om  social  kapital  indbefatter  de  sociale  netværk, der i et samfund etableres mellem mennesker. I Putnams udlægning rummer begrebet social  kapital  både  en  strukturel  komponent  i form  af  netværk  og  en  kulturel  komponent  i form af normer, men det er især den strukturelle  komponent,  Putnam  vægter  i  sine  studier. Putnams  udlægning  af  begrebet  social  kapital har givetvis opnået sin popularitet i den politiske  verden,  fordi  Putnam  operationaliserer  social kapital til kvantificerbare mål. Det åbner op for en forestilling om, at det er muligt at måle graden af eksempelvis tillid i et samfund, lige så vel som det gør det muligt gennem politiske interventioner  at  øge  den  samfundsmæssige  effektivitet ved at skabe rammer, som øger et samfunds  sociale  kapital  (Putnam,  2000).  Ifølge Putnam  er  frivilligt  arbejde  og  foreningsmedlemskab netop to af de centrale parametre, der øger  et  samfunds  sammenhængskraft.  At  Putnams  teori  har  vundet  politisk  indpas,  kan blandt andet ses i regeringsgrundlaget fra 2010 Danmark 2020 - viden, vækst, velstand, velfærd, hvor et af konkurrenceparamenterne er en målsætning om at opnå øget tillid. Et af de ti punkter  på  listen  opstillet  i  regeringsgrundlaget lyder:  »Danskerne skal være et af verdens mest tillidsfulde folk«. Putnams begreb om social kapital er i dag en del af policy inden for områder som folkesundhed, men også inden for økonomi. På den måde indgår social kapital, eksemplificeret i regeringens tipunktsprogram som et måle- og konkurrenceparameter i de nationale staters globale konkurrence (Pedersen, 2011). Den vægt, foreningsdeltagelse tillægges, skal ses på baggrund  heraf.  Foreningsdeltagelse  bliver  fra politisk side ikke kun tillagt værdi i forhold til den  enkeltes  liv  og  kompetenceudvikling  og  i forhold  til  sammenhængskraften  i  det  lokale samfundsliv. En  høj foreningsdeltagelse har også politisk værdi i det globale spil, hvor stater konkurrerer indbyrdes.

## FORENINGSDELTAGELSE BLANDT BØRN

Foreningsdeltagelsen  i  det  organiserede  foreningsliv er høj i Danmark. Næsten alle børn i 7-15 års alderen går i en kortere eller længere periode  til  foreningsidræt.  Ifølge  Maja  Pilgaards  undersøgelse  af  danskernes  idrætsvaner (Pilgaard,  2009)  svarede  kun  11  %  af  børn  og unge i aldersgruppen, at de ikke har deltaget i foreningsidræt inden for det seneste år. Vi har en kultur i Danmark, hvor det snarere er reglen end undtagelsen, at børn dyrker foreningsidræt i deres fritid. At børn er medlem af en idrætsforening, bliver med et af Bourdieus begreber dermed  en  del  af  den doxa, det  danske  samfund bygger  på.  Det  vil  med  andre  ord  sige,  at  foreningsdeltagelse bliver noget, som tages for givet. Derfor stilles der ikke spørgsmål til rigtigheden af, at  alle  samfundsgrupper skal  underlægges idrætsdeltagelse i foreningsregi. Når det gælder  styring  og  problemidentifikation  i  det politiske spil, skabes magtudøvelsens genstand ifølge professor Signild Vallgårda på baggrund af kategoriseringer af problemer og mennesker. Kategoriseringerne hjælper til at reducere kompleksiteten,  så  der  kan  skabes »et  afgrænset felt  som regulerer, hvad der kan siges og hvad der ikke kan siges« (Valgårda, 2003, s. 12). Anvender  jeg  anskuelsesmåden  i  forhold  til  problemstillingen vedrørende forsøget på gennem utallige  interventioner  at  gøre  foreningsløse børn foreningsaktive, må jeg udlede af mine empiriske  data,  at  forståelseskategorier  og  interventioner ikke nødvendigvis er skabt ud fra målgruppens behov. Tværtimod ser det ud, som om problemidentifikation og problemløsning er produceret ud fra et reguleringssystem, der tager udgangspunkt i doxa, det vil sige majoritetens normer, og som derfor er bygget op efter en logik,  der  er  genkendelig  på  de  forskellige  niveauer i det administrative og udøvende system. At man gennem denne form for kategoriseringsdannelse af problemer og mennesker lukker af for alternative vinkler og løsningsforslag, bliver med Pilgaards  undersøgelse  tydeliggjort  af,  at der er en social ulighed i forhold til foreningsmedlemskab. Hendes undersøgelse viser, at de børn, der ikke dyrker foreningsidræt, oftest er at finde blandt den gruppe af børn, man betegner som socialt udsatte. I gruppen af socialt udsatte befinder sig børn af forældre med anden etnisk herkomst, børn i familier med lav økonomisk indkomst og børn, der kun bor hos enten mor  eller  far.  Men  hendes  undersøgelse  viser samtidig, at gruppen af foreningsløse børn dyr- ker  mere  idræt  i  SFO/fritidsklub  end  andre børn. Om dette fænomen skriver Pilgaard:

Fotografiet er udlånt af Dansk Skolesport.

»Det er interessant, da disse børn generelt ikke  dyrker  så  meget  sport  og  motion  og  i øvrigt er mindre tilbøjelige til at indgå i foreningsidrætten. Men noget tyder altså på, at de gerne vil være med til idrætsaktiviteter, når det foregår i SFO/fritidsklubben«. (Pilgaard, 2009, s. 113)

Både  Pilgaards  undersøgelse  og  mine  studier peger på, at de børn, jeg her har kaldt de foreningsløse  børn,  ikke  udebliver  fra  idrætsforeningernes tilbud,  fordi  de  ikke  kan  lide  eller ikke ønsker at dyrke idræt. De peger derimod på, at de er idrætsaktive, hvis de bliver tilbudt idræt  under  andre  organiseringsformer.  Både politisk og forskningsmæssigt har man kategoriseret børn, der ikke er medlem af en idrætsforening, som fysisk inaktive eller idrætsinaktive. Med andre ord er kategorier som idrætsinaktive børn brugt om børn, der ikke går til foreningsidræt. Fra et kvantitativt studie, hvor man med accelerometre har målt på børns fysiske aktivitetsniveau (Nielsen et al., 2009), har man i dag forskningsmæssigt belæg for at sige, at danske børn i indskolingsalderen (6-10 år), der ikke dyrker foreningsidræt, er lige så fysisk aktive som børn, der dyrker foreningsidræt. Disse børn er bare fysisk aktive på en anden måde, eksempelvis ved at dyrke uorganiseret idræt. Jeg vil derfor hævde, at man kan tale om, at der eksisterer en børnegruppe, som typisk findes i lavindkomstfamilier og i gruppen af børn med anden etnisk baggrund end dansk, som bliver udsat for symbolsk vold i dobbelt forstand. Både på grund af de kategorier, der bliver produceret om børnene, men i lige så høj grad fordi de forskellige interventioner går ud på at få dem tilpasset, så de kan fungere i den danske foreningskultur. Det forhold, at børn i Danmark, der ikke er medlem af  foreningsidrætten,  automastik  bliver  koblet til  en  forestilling  om  inaktiv  idrætsdeltagelse, bemærker  den  amerikansk  fødte  antropolog Sally  Anderson  i  sit  feltarbejde  om  danske børns  idrætsdeltagelse  (Anderson,  2008).  Om konstruktionerne i forhold til en bestemt børnegruppe skriver hun:

»During fieldwork, it was impossible to ignore  the  category  associationless  children and efforts to channel this category of children into association sport. With reference to their lack of participation in organized sports,  urban  children,  particularly  'immigrant  children',  were  categorized  as  'sportweak,'  'sport  passive'  or  »sport-  foreign.« (Anderson, 2008, s. 102)

## HVOR PRODUCERES DEN SOCIALE KAPITAL?

En høj grad af social tillid bliver i dag betragtet som  en  komparativ  fordel.  Derfor  indgår  det som nævnt som et produktions- og konkurrenceparameter  i  det  politiske  spil.  Når  regeringen derfor gennem økonomisk støtte til interventioner ønsker, at flere af samfundets borgere, og i særligt grad børn og unge, skal gå til idræt i en idrætsforening, handler det ikke kun om, at man ud fra et sundhedsmæssigt synspunkt ønsker, at de skal være fysisk aktive. Ønsket er i lige så høj grad,  at  en  gruppe  børn  og  unge  indgår  i  foreningslivet  for  at  tilegne  sig  bestemte  former for  social  og  kulturel  kapital.  Kapitalformer, som senere kan konverteres og anvendes i andre sammenhænge,  eksempelvis  på  arbejdsmarkedet. Derfor bliver det nærliggende at spørge, om der ud fra en kulturel og social vinkel er forskel på, om aktiviteterne foregår på skolen eller i en forening.  Her  vægtes  dog  kun  spørgsmålet  om den sociale kapital.

Mine data fra de to undersøgelser tyder på, at børnene i høj grad opbygger social kapital ved at gå til skolesport og ISA. Den sociale kapital, der  oparbejdes  i  forbindelse  med  deltagelse  i idrætsaktiviteter  organiseret  under  Skolesport og ISA, er en social kapital, som en del af børnene på grund af deres udsathed ikke har mulighed for at opnå i det traditionelle foreningsliv. Ifølge  interviews  med  de  tilknyttede  lærere  i projekterne  Skolesport  og  ISA  er  foreningsidrætten ikke altid den bedste og mest oplagte fritidsaktivitet for udsatte børn. En af lærerne forklarer det med, at nogle børn har behov for et andet  tilbud  end  det,  idrætsforeningerne  kan tilbyde. Tilbuddene  til  udsatte  børn  skal  efter lærerens  erfaring  være  tilbud,  hvor  det  »ikke drejer sig, om at man skal være den bedste, og man skal til opvisning eller have pænt tøj på og skrues ned i en trikot, der ser ud af helvedes til, hvis man har lidt deller« (Interview med skolelærer). Det skal med andre ord være tilbud, hvor der eksisterer en anden logik end præstationsog  rangordenslogikken.  Det  skal  være  tilbud, som har fokus på leg frem for konkurrence. Både skolesport og ISA har blandt andet succes med at  indfange  og  fastholde  målgruppen,  fordi  de har en anden målsætning og en anden logik indbygget, som er langt mere socialt orienteret og langt  mindre  konkurrencepræget.  Idrætslærerne kan på grund af deres faglighed og kendskab til eleverne afstemme aktiviteterne efter børnenes  formåen  og  kompetencer  og  dermed  gøre idrætsdeltagelsen til en succesoplevelse.

Det  må  her  stå  som  et  åbent  spørgsmål,  om den sociale kapital, der bliver produceret gennem børns og unges deltagelse i idrætsforeningen, har en større tillidsskabende og netværksdannende karakter end den, der bliver produceret gennem ISA og Skolesport. Det kunne være interessant at undersøge, om der bliver produceret  mere  social  kapital  i  foreningerne end gennem de idrætsaktiviteter, der eksempelvis bliver arrangeret i skolregi. Umiddelbart er det  vanskeligt  at  undersøge  og  finde  svar  på, fordi  en  del  af  årsagen  til,  at  nogle  børn  ikke dyrker foreningsidræt, ligger i forældrenes manglende  opbakning.  Den  sociale  kapital,  et barn opnår ved at være foreningsaktiv, handler om mere og andet end barnet selv. Det handler også om den anerkendelse og den støtte til netværksdannelse, barnet opnår gennem forældrenes engagement. Barnets selvværd bliver støttet af  forældrenes  engagement,  men  også  barnets netværk støttes gennem de kontakter, forældrene skaber indbyrdes, gennem de uformelle samtaler  på  sidelinjen  ved  træning  og  kampe  og gennem samarbejde om kørselsordninger og lignende.  Netværksdannelse  gennem  forældreopbakning ser ikke ud til at være muligt på samme måde  at  skabe  i  skoleprojekterne,  fordi  disse børns sociale udsathed også handler om forældrenes  manglende  overskud  til  engagement  i barnets (fritids)liv. Til gengæld oparbejdes der gennem de idrætsaktiviteter, der foregår på skolen, andre former for social kapital. Både ISA og Skolesport  er  årsag  til  udvidede  kontaktflader og netværk eleverne imellem. I begge projekter indgår elever fra skolens ældste klasse som trænere/hjælpetrænere. Det fremhæves som en stor gevinst for det sociale miljø på skolerne, at der på grund af idrætsaktiviteterne opstår nye relationsdannelser på tværs af årgange. Idrætsaktiviteter  på  skolen  efter  skoletid  ser  ud  til  at mindske hærværk og mobning og akkumulerer dermed efter idrætslærernes udsagn øget tryghed  og  tillid  på  og  omkring  skolen.  Således handler  det  at  gå  til  ISA  eller  Skolesport  om mange af de samme ting, som foreningsidrætten handler om, det vil sige at skabe positive sociale relationer,  øge  sit  netværk  og  øge  tilliden  i  lokalsamfundet.

## SKOLEN SOM TILLIDSSKABENDE INSTITUTION

Putnam bygger sin analyse af social kapital og tillid på forskelle, han observerer i lande, der er kulturelt  forskellige,  men  Putnams  glemmer dog ifølge professor Lars Henrik Skov, at tillid ikke  er  ligeligt  socialt  fordelt.  Man  ved  ifølge Skov fra undersøgelser, at tillid til andre personer og institutioner varierer i forhold til individernes sociale  position,  og  at  det  er  lettere  at udvise tillid, hvis man befinder sig i en privilegeret  samfundsposition.  Man  ved  med  andre ord, at mængden af tillid er socialt differentieret  i  forhold  til  mængden  af  et  individs  kulturelle  og  økonomisk  kapital.  Lars  Henrik  Skov kritiserer Putnams teori for, at »den i sin kerne hviler på en 'partikularistisk' forståelse af tillid baseret på tilhørsforholdet til et historisk skabt kulturelt  fællesskab«  (Henriksen,  2011,  s.  60), hvor  normer  og  værdier  er  definerede  på  forhånd, hvilket, som Henriksen skriver, privilegerer en bestemt moralsk diskurs.

I de samtaler, jeg har haft med idrætslærere, hvoraf nogle af dem samtidig er frivillige trænere  i  idrætsforeninger,  kommer  det  frem,  at der, når det gælder familier med anden etnisk herkomst, er forskel på den tillid, de viser over for deres børns idrætsdeltagelse i skoleregi, og den,  de  udviser  i  forhold  til  deres  deltagelse  i foreningsidræt. Generelt er der stor skepsis over for foreningslivet, hvorimod der udvises tillid til skolen som institution og lærerne som fagpersoner. En samtale med en idrætslærer, der samtidig er træner i en fodboldklub, som ligger tæt på skolen, illustrerer den forskel, idrætslærerne oplever  i  forhold  til  familiernes  tillid.  Skolens særlige rolle som tillidsskabende institution bliver tydeliggjort, da vi kommer ind på børnenes mulighed for at deltage i stævner, turneringer og  lignende  arrangementer.  Idrætslæreren  for- tæller, at når det gælder arrangementer i forbindelse  med  ISA,  er  der  aldrig  nogle  problemer med børnenes deltagelse. Den symbolske værdi, skolen har som institution, ser ud til at sikre, at børnene får lov at tage med ud til stævner. Samme velvillighed er ifølge idrætslæreren ikke tilstede, når det handle om stævner og kampe på udebane  i  boldklubben.  Idrætslæreren  har  i samarbejde med en anden af skolens lærere oprettet  pigehold  i  boldklubben,  hvor  de  træner nogle piger af anden etnisk baggrund, som tidligere deltog i ISA. Gennem sin autoritet som lærer har han opnået forældrenes samtykke til, at pigerne spiller fodbold i foreningsregi. Han fortæller,  at  det  ikke  har  været  uproblematisk. Skal pigeholdene eksempelvis spille kampe på udebane,  opstår  der  mistillid  fra  forældrenes side. Idrætslæreren fortæller, at forældrene ringer til ham midt under kampene og blandt andet kan finde på at spørge:

»Er  I  færdige  med  kampen?  Så  siger  jeg 'nej, hende 8'eren kan jeg ikke lige nå, vi er ikke færdig med kampen og vi er hjemme sådan og sådan..' Der bliver tjekket, og når jeg har parkeret bilen herude, så er der nogen som bor her, der kan se, det er (ham læreren) ovre i bilen,  den  er  god  nok,  det  er ham, og hvis det ikke er mig, så skal de vide, hvem det er« (Interview med skolelærer).

Min undersøgelse viser, at skolen som institution og dens ansatte i kraft af deres faglighed er med til  at  legitimere  de  idrætsaktiviteter,  der foregår  på  skolen.  Gennem  lige  adgang  til  uddannelse  er  skolen  som  velfærdsinstitution  en væsentlig  tillidsskabende  institution.  Det  kan være en forklaring på, at det er lettere for forældrene at give deres børn lov til at dyrke idræt på skolen.

## OM KONKURRENCELOGIKKEN OG DE ANDRE LOGIKKER I IDRÆTTEN

I et praksisnært perspektiv udfylder Skolesport og ISA et hul i udbuddet af idrætsaktiviteter til børn og unge. ISA og Skolesport danner i kraft af forankringen på skolen en ramme om idrætsdeltagelse, som forældre til socialt udsatte børn har tillid til. Derudover er de opbygget efter en anden logik end foreningsidrættens.

Idrætten udvikler sig ligesom alt andet i samfundet, foreningsidrætten er ikke som tidligere det eneste sted at gå hen. Fitnesskulturen har i de seneste år været i vækst, dog i mindre grad hos børn end voksne, men også selvorganiserede miljøer  med  aktiviteter  som  skateboard,  rulleskøjteløb og parkour etablerer sig og føjer sig til udbuddet af idrætsaktiviteter. Aktiviteterne opstår i nye miljøer og subkulturer, hvorfor de som udgangspunkt har en anden organisering, logik og regelsæt indbygget. Men selvom der er kommet nye idrætsaktiviteter og nye foreningstyper, ændrer det ikke ved, at de idrætsaktiviteter, de fleste  børn  i  dagens  Danmark  kommer  i  berøring med, er aktiviteter, der foregår i idrætsforeningerne (Pilgaard, 2009), der stadig langt de fleste steder er præget af en logik, som bygger på præstation, og dermed i sig har indbygget en konkurrence-  og  rangordningslogik  (Engström, 2010). Den præstationsprægede tilgang til idræt er stærk i foreningskulturen, og tendensen bliver forstærket af, at der som oftest sker det med de nye aktivitetsformer som eksempelvis skateboard,  rulleskøjteløb  og  parkour,  at  de  for  at opnå adgang til faciliteter i form af lokaler og baner organiserer sig i foreninger. De nye aktivitetsformer gennemgår med andre ord det, som den  amerikanske  historiker  og  sociolog  Allen Guttmann  i  sin  karakteristik  af  den  moderne idræt har kaldt sportificering (Guttmann, 1978). Selv inden for fitnesskulturen er logikken præ- get af en præstationslogik; her er kampen ikke ydre men indre, her skal præsteres en smukkere, sundere og mere fuldendt krop. Der er med andre ord ikke mange steder at gå hen, hvis man som barn ikke føler sig tiltrukket af den præstationsprægede tilgang til at bevæge kroppen.

## IDRÆT PÅ SKOLEN EFTER SKOLETID, BEHOVET FOR EN ALTERNATIV INSTITUTIONALISERING OG ORGANISERINGSFORM

Der er meget, der taler for, at tyngden i interventioner målrettet foreningsløse børn bør ligge i det tilbud om idræt, der finder sted på skolen efter skoletid. Det har længe været en myte, at har man dyrket foreningsidræt i barndommen, så er sandsynligheden for, at man dyrker idræt som voksen, større. Den svenske sociolog LarsMagnus Engström har i et longitudinelt studie om den svenske befolknings smag for og dyrkning af idræt og motion (Engström, 2010) påvist, at foreningsdeltagelse som barn ikke har betydning for, om man er fysisk aktiv som voksen. Forklaringen er, at den logik, der ligger bag voksnes motions- og idrætsdeltagelse, er en anden end logikken  i  foreningsidrætten.  Engströms  resultater viser, at nogle af de væsentligste faktorer, som har betydning for, om man som voksen er fysisk aktiv, er den karakter, man fik i idrætstimerne  i  folkeskolen  samt  det  forhold,  at  man har været udsat for alsidig idræt. Vil man derfor fra politisk side skabe borgere, som også i voksenlivet er fysisk aktive, bør man i højere grad satse på at udvikle tiltag i skolen, som fremmer bevægelsesglæde  og  idrætslig  alsidighed.  Min undersøgelse af ISA og Skolesport viser, at der godt  kan  dannes  vellykkede  netværk  mellem skole  og  foreningsliv,  og  at  foreningerne  kan bruge netværket til at spotte og indfange interesserede og talentfulde børn og unge. Men undersøgelsen  viser  også,  at  foreningsidrætten  i kraft af dens indbyggede logik om præstation og konkurrence og i kraft af dens særlige kulturelle organisering ikke altid er den mest optimale model for idrætsdeltagelse i forhold til særlige målgrupper.

## LITTERATURLISTE

Anderson,  S.  (2008). Civil  Sociality  -  Children, Sport,  and  Cultural  Policy  in  Denmark. United States of America: Information Age Publishing, Inc.

Dansk  Skoleidræt  og  Dansk  Idræts-Forbund (2003). Dansk  Skoleidræt  og  Dansk  Idræts-Forbunds ansøgning om tilskud til Projekt Skolesport. Nyborg d. 29 oktober 2003 (Upubliceret tekst).

Engström, L.-M. (2010). Smak för motion - Fysisk aktivitet  som  livsstil  och  social  markör. Stockholm: Stockholms universitets förlag.

Guttman, A. (1978). From Ritual to Record: The Nature  of  Modern  Sport. New  York:  Columbia University Press.

Henriksen, L. S. (2011). »Tillid - et spørgsmål om moral?« Dansk sociologi, nr. 2/22. årg . København.

Mortensen, M. (2004). Idræt som kommunal velfærd. Mentalitet, velfærd og idrætspolitik i København,  Ballerup  og  Skive  1870-1970 .  Institut  for Idræt, Københavns Universitet.

Nielsen, G., Grønfelt, V., Toftegaard-Støckel, J. &amp; Andersen, L. B. (2009). »Predisposed to participate?  The  influence  of  family  socio-economic background  on  children's  sports  participation and daily amount of physical activity«. Sport in Society (in press).

Pedersen, O. K. (2011). Konkurrencestaten. København: Hans Reitzels Forlag.

Putnam,  R.  (2000). Bowling  Alone: The  Collapse and Revival of American Community. New York: Simon and Schuster.

Theilgaard, L. (2008). Projektbeskrivelse Idræt og Samvær (ISA). Børne- og Ungdomsforvaltningen, Københavns Kommune (Upubliceret tekst).

Vallgårda,  S.  (2003): Folkesundhed  som  politik. Danmark og Sverige fra 1930 til i dag. Magtudredningen. Århus: Aarhus Universitetsforlag.

Østergaard, C. (2008). Projekt Skolesport - Mere idræt og bevægelse i krydsfeltet mellem skole, elev, forening og kommune. Institut for Idræt, Københavns Universitet.

Østergaard, C. &amp; Pedersen, L. W. (2011a). »Bourdieu - smag, distinktion og idrætten som et socialt  felt«.  I:  L.  F .  Thing  &amp;  U.  Wagner  (red.), Grundbog  i  idrætssociologi. København:  Munksgaard.

Østergaard, C. (2011b). Fysisk aktivitet som forebyggende og sundhedsfremmende strategi - en undersøgelse  af  fysisk  aktivitet  og  idræt  brugt  som forebyggelse og sundhedsfremme i to udvalgte kommuner. Institut for Idræt, Københavns Universitet. Ph.d. afhandling.