Portræt af kunstneren som gammel sømand
Forfattere: Steen Klitgård Povlsen
Tidsskrift: passage (1999-12-01)

den

om

ve af

ir's b

Tan c

')

the

of

......

suser-gros intelein

.........

## Portræt af kunstneren som gammel sømand

## STEEN KLITGÅRD POVLSEN

Blandt Joyces  efterladte  digte  (samlet  i Poems  and Shorter  Writings under  titlen  "Occational  Poems") befinder  der  sig  et  med  overskriften  "A  Portrait  of the Artist as an  Ancient  Mariner". Det  er  skrevet  i løbet af 1932 og er på overfladen Joyces bittert-selv­ ironiske kommentar til den skæbne, som hans Ulys­ ses indtil  dette  tidspunkt  havde  været  ude for.  Som i  Coleridges romantiske  klassiker  "The Rime of the Ancient Mariner" som  Joyces naturligvis inter­ tekstuelt spiller rundt med, møder en neutral fortæl­ ler  (  der  hos  Coleridge ikke er  så neutral igen,  men er  bærer  af  den  symbolske  funktion:  bryllupsgæst) en  gammel  sømand  - hos Joyce  også  "an  ancient scribelleer", dvs.  en  forfatter  der  ser  tingene  en smule  forvredent  ('leer')  der  vender  hjem  efter frygtelige  oplevelser  på  de  syv  have.  "The  bann  of Bull, the si gn of  Sam/ Burned  crimson  on  his brow", for Ulysses er  blevet  forbudt i  både England og  Amerika,  og han kommer med "K.O. 11 on his prow", for der er nu gået �lleve år siden Ulysses ud­ kom, og han er helt knocked out.I  "He has lost the Luft/ That  made  his  U.boat  go",  og  selv  om  han "dreamed of the goldest sands uprolled/ By the sil­ viest  Beach ofBeaches", og Sylvia  Beaches boghan­ del i Paris "Shakefears &amp; Coy danced poor old joy", så er han nu helt til rotterne:  "His tongue stuck out with  a  dragon's  drouth/ For  a  sluice  of  schweppes and brandy". Men ingen hjælper ham, for amerika­ nerne og japanerne har løbet med rettighederne til hans  bog,  "so,  that  stripped  to die  stern  he  clung/ While,  increase  of  a  cross,  an  albatross/  Abaft his nape  was  hung". Joyce  må  naturligvis udnytte den kendsgerning, at Sylvia  Beach efter forhandlinger til forskellig  side  nu  har  overdraget  rettighederne  til Ulysses til  det  Hamburg-baserede  forlag  Albatross Press. Som en parallel til Coleridges sømand, der f'ar den nedskudte albatros om halsen, kan Joyce kun se det,  som  om  hans  fortids  synder  bliver  hængt  om halsen på ham. Hvor han før havde svinget med sit flags  blå-hvide  farver  (  der  var  de  græske  farver  og dem, 1. udgaven  af Ulysses var  svøbt  i),  er  han  nu helt  slap:  "His  sails  were  alullt  at  nougt  comma null/  Not raise the wind could he". Stakkels Jimmy, der da også beskriver sig selv på vej ud af historien, klædt  i græske  farver:  "Jemmyrend's  white  and partir's blue".

Men samtidigt med at "Portrait of the Artist as an Ancient Mariner" er en upretentiøs parodi på Cole­ ridges  digt  (  der  i  øvrigt  også  indeholder  de  blå  og hvide farver:  "The  water,  like  a  witch's  oils/Burnt green,  and  blue  and  white"),  er  det  en  selvironisk omvending  af  Joyces  egen  selvbiografiske  roman Portrait  of the Artist  as  a  Young Man, der  kulminerer med hovedpersonens selvbevidste deklamation "Non serviam", jeg vil ikke være tjener. Man kunne måske  passende  se  den  afdankede  sømand  i  digtet som en ældre udgave af Stephen Dedalus, der i ro­ manen stævnede ud fra Irland for at erobre verden, og  fra  dækket  udsl yn gede  den  katolske  Lucifers slagord. Nu vender han slagen tilbage  med den al­ batros, han skød i overmod, slaskende om halsen.

Portrait  of the Artist er  som bekendt ikke  en selv­ biografi  i  egentligste  forstand,  fordi  den  mangler den jeg-form, som ifølge Phillipe Lejeunes klassiske definition er et sine qua non for selvbiografien. Men ellers skal man jo ikke have læst ret meget i Joyce­ biografi.er for at se de store overensstemmelser mel­ lem Stephen og den forfatter,  der  da  også med tit­ len  på  bogen  antyder,  at  her  er  der  tale  om  hans egen skæbne. Men Portrait li gn er først og fremmest selvbiografiens prototype ved at udgøre en sammen,  hængende  tolkning  af  forfatterens  liv  fra  barndom rmat ke.

pot-

spunkt

gerel

· er

· ral

.. a.

tore b

kapi

unk

llux.

---.

til  et  punkt  i  livet,  hvor  en  livskurs  synes  lagt  fast. Skrevet fra et punkt i denne persons liv, hvor det har væ\_ret nødvendigt kritisk  at overveje og tolke denne livsbane.  Kritikken i Portrait  of the Artist opstår  bl.a. i  spændingen  mellem  den  æstetiske  teori,  Stephen udvikler  i  løbet  af  sin  skoletid  på  Glongowes  jesui­ tercollege, og som nok bygger på Thomas af Aqui­ nas  begreber,  men  i  udpræget  grad  er  påvirket  af Oscar Wildes l'art pour l'art-æstetik- og så det rea­ listiske  blik  for  den  unge  mands  traurige  livsom- . stændigheder,  som · fortælleren  hele  tiden  holder fast. 2 Stephens  udvikling  fra  skoledreng  til  selvbe­ vidst forfatterspire er fastholdt i et dobbeltblik mel­ lem beundring for den unge mands skønhedsvilje og viden om det farefulde i den sejlads, han begiver sig ud  på.  En  viden,  der  er  uddybet  selvironisk-spot­ tende i det  16 år ældre digt "Portrait of the Artist as an Ancient Mariner".

Der  samtidigt også  er  et vidnesb yr d om, at Joyce på  dette tidspunkt er i fuld gang med at færdiggøre sin  sidste  store  bog Finnegans  VVåke. Den  intense brug af  'puns'  hen over flere sprog og arbejdet med at  få flere,  ofte  diametralt modsatte meninger ud af et  ord,  bærer  præg  af  det  kæmpearbejde  med  at presse sproget til det yderste, som  Joyce her var midt i. Men først og fremmest er digtet et eksempel på en teknik, der i Finnegans VVåke udnyttes med uoversku­ elig monstrøsitet: indføringen af selvbiografiske op­ lysninger uden at give læseren blot den mindste mu­ lighed  for  inden  for  værkets  struktur  at  dechifrere dem. Ulysses er naturligvis også fra  Joyces side spæk­ ket rhed autobiografiske  spor,  som det  kræver  bio­ grafisk research at  finde  frem, men  alle oplys­ ningerne  i  romanen  er  bundet  til  dens  manifeste karakterer, hvoraf Stephen igen har træk af den 'vir­ kelige' bio-Joyce, om end ikke i nær samme omfang som i Portrait of the Artist. Finnegans VVåke er derimod til  det yderste proppet med informationer fra Joyces private liv på nedskrivningstidspunktet og med erin­ dringer fra hans liv, og er det i et omfang der måske berettiger  til  i  lige  så  høj  grad  at  kalde Finnegans VVåke et  selvbiografisk projekt som Portrait of  the Ar­ tist. Og de fleste af disse informationer lader sig ikke fastlægge inden for en værkimmanent kontekst. For samtidigt med at  Joyce i Finnegans Ulåke samler sit liv op i  en stor endelig tolkning  - en tolkning der  som i  den  klassiske  selvbiografi  er  præget  af  krisen  på nedskrivningstidspunktet  gør  han  jo  alt  for at slette  sporene  af  sig  selv  i  værket og lægge  det  mi­ nutiøse  rekonstruktionsarbejde  af  hans  levned  og meninger  ud  til  den  sværm  af  sporhunde,  der  her ved  årtusindskiftet  endnu  knap  nok  er  kommet igang. Kun ved et møjsommeligt udredningsarbejde og  ved  nøjagtige  sammenligninger  af  læsemulighe­ derne  i  Joyces  tekst  med  andre  biografiske  kilder kan man rekonstruere  de  selvbiografiske  elementer i Finnegans  VVåke. På  samme  måde  som Finnegans Wake i  en lang  række henseender  sprænger  og  for­ nyer den klassiske roman, udgør den således et radi­ kalt nyt bud på det privates tilstedeværelse i det fik­ tive værk. Jeg skal her nøjes med at antyde nogle af vanskelighederne i dette  (re)konstruktionsarbejde.

Problemet med at finde portrættet af kunstneren i Finnegans  VVåke er, at Joyce har gemt det "as a pain­ ter  of  old Italy  set  his face  in  the  dark  corner  of  his canvas. What's in a name?", som Clive Hart gør op­ mærksom på i indledningen til  sin konkordans  over de  vigtigste  ord i Finnegans  VVåke. 3 Her er det ikke så meget  sit  efternavn, som Joyce  putter  ind  i  teksten, som  forskellige  udgaver  af James,  Jim,  Jimmy  og hvad han ellers blev kaldt af familie og venner. Først og fremmest er navnet Shem (  der på hebraisk slet og ret betyder 'navn')  den  gæliske  udgave  af James, og det  er  alment accepteret,  at  der  i figuren Shem the Penman indgår en lang række autobiografiske træk af .  værkets forfatter. Ikke mindst i forholdet til tvilling­ ebroderen,  den  hæderlige  og  retskafne  Shaun  the Postman, værkets udgave af Stanislaus Joyce.

Men på samme  måde  som  Shaun  i  store  dele  af værket fungerer som stand-in for sin far HCE - bl.a. i  det  store  kapitel III,3 med lovtalen til  den univer­ selle  'city-builder'  har  han  også  part  i  sin  tvil­ lingebroder og kan i perioder ikke skelnes fra denne. De  er  'gemini'  som  de  romerske  brødre  Castor  og Pollux, der i The Gracehopers forsoningstale til The Ondt bl.a. er prototypen på uadskillelige  størrelser: "Can castwhores pulladeftkiss if oldpollocks forsake 'em/Or Culex feel etchy if Pulex don't  wake him" (418.22-23). 4 Men samtidigt  er  de  også  forfatterens egne børn, "Jiminies" eller "Jimminies", der til slut

-г

ind

· pas

ller i

el-

·nor

end

.......

--.

jo også blev udsat for hob

og vel på sit kors må siges

PORTRÆT AF KUNSTNEREN SOM GAMMEL SØMAND

dybt. "Joysis crisis" er båd

krise (395.32), for udtrykk

renon endda foda

i Mamalujo-kapitlet, hvor

ender med at gøre oprør mod deres fader - ligesom de  kvindelige  pendanter  "the Jinnies"  eller  "jen­ nies"  ender  med  at  gøre  det,  bl.a.  i  den  såkaldte "Musey Room"  -episode, hvor de  underløber Wel­ lingtons falliske magt i slaget ved Waterloo Gfr; pp. 8-rn).  I  begge  tilfælde  si gn alerer Joyce  at  de  unge oprørere  er  hans  børn,  og  han  indsætter  sig  på denne  måde  på faderautoritetens  plads,  i  sidste  in -: . stans som figuren HCE.

Ifølge Adeline Glasheen, hvis Third Census of  Fin­ negans  T¼ikes er et af de nødvendige hjælpemidler til sporarbejdet på  værket,  er  en af  de  gennemgående måder, Joyce  anbringer  sin  si gn atur  i  teksten  på,  i sammensætninger,  der  associerer  til  ordet  "giant", gigant.  "The  Joynts"  (15.7),  "the  doublejoynted" (27.2),  "Templetombmont  joyntstone"  (192.35)  og "hubuljoynted"  (3rn.31)  er  nogle  af  eksemplern�, hun giver. I ALPs - må man vel kalde det - kærlig­ hedserklæring  til  sin  mand  i  "Shaun"  -kapitlet  III,3 starter  hun  med at sige,  at  "The  giant  sun  is in  his emanence  ...  "  (494.28),  og  hvor  "He  cawls  to  me Granny-stream-Auborne  when  I  am  hiding  under my hair from him", så "cool  [I]  him my Finnyking he's so joyant a bounder" (495.21) - hvorved Joyce elegant  rar anbragt  sit  navn  sammen  med  Finn McCool, der som bekendt er den døde konge, bo­ gen  er  en  mindesten  over. Den  vejrudsigt,  der  må formodes at lyde fra radioen i pub'en Chapelizod og som afslutter sekvensen om den norske sømand  (se nedenfor),  annoncerer  dog  "for  tomarry"  "Giant crash in Aden" og forudser en anden stor begravelse Gfr.  324.36-325.01).  Så  storhed  står  som  overalt  i denne bog for fald, også for giganter, selv når de er pakket op med forfatterens egen si gn atur. Forfatte­ rens navn er med i den store myte om faldet og dets eventuelle  frugtbare  virkninger  i Finnegans T¼ike. Det er selve forestillingen om den suveræne, identi­ tetssikre forfatter, der  trækkes med i faldet.

Det er  naturligvis  oplagt  for Joyce i  denne falds­ mytologi at udnytte sit navns lighed med Jesus, der jo  også  blev  udsat  for  hobens  foragt  og  forfølgelse og  vel  på  sit  kors  må siges  at  være faldet  temmelig dybt.  "Joysis crisis"  er både Jesus Kristus og Joyce i krise  (395.32), for udtrykket dukker op på det sted i  Mamalujo-kapitlet,  hvor  Tristam  endelig  forfører

7

Isolde og reducerer de fire beskuende mænd som re­ præsentanter for den besvegne Kong Mark til de ru­ dimenter af en gammel tid, som de jo er. Også dette er  en  historie  om  det  gamles  nødvendige  fald  og ungdommens sejr. Men Joyce er ikke kun med i de faldne giganter og de til hanrej  reducerede  oldinge, han  er  også  den  "nowedding  captain"  (husk  på,  at han og Nora først blev gift i en sen alder!), der er et af  bogens mest stabile symboler på en, der nok fal­ der, men vinder umådeligt derved. 'The Norwegian Captain'  henvender  sig i  anekdoten  (som  Joyce havde fra sin far) til den irske skrædder Kersse og rar et  nyt  sæt  tøj.  Da  det viser  sig,  at  det  ikke  passer, vender han tilbage for at fa et nyt. Da det heller ikke passer,  kommer  han  igen,  etc.  I  alt  syv  gange.  Til sidst bliver han så sur på skrædder:en, at han render med  hans  datter,  gifter  sig  med  hende  (endelig!), slår  sig  ned i Dublin og  bliver assimileret skandinav på den grønne ø. Sådan som det i det hele taget er bogens billede  af  den  skandinaviske  erobring  af  Ir­ land, der i  modsætning  til den  engelske  endte  med forsoning  og  fredelig sameksistens.  I en  af sine mange  inkarnationer  er  HCE  den  danske  vikinge­ høvding, der  i  slaget  ved  Clontarf  rn14 ganske  vist bliver slået af irerne (falder), men slår sig ned i bug­ ten og  bliver  en del af  den irske  nation  (genopstår).

I  den  sammenhæng  genopstår  Coleridges  'old. mariner' igen i Finnegans  T¼ike, men nu i en lidt an­ den udgave end i  digtet fra 1932.  I ALPs  hyldest  til sin mand så vi, at hun nævnte, at HCE kaldte hende "Granny-stream-Auborn": den gamle kone med det strømmende,  kastaniebrune  hår.  I  alle  de  omtaler, der findes af Nora fremgår det, at hendes mest kara­ teristiske træk  var hendes bølgende hårpragt. Måske lidt  mørkere  end  'auburn',  nøddebrun,  men  det  er svært at se  på  gamle,  sort-hvide fotografier. Vi  mø­ der i  hvert fald  denne  farvebete gn else for ALP flere gange i  værket  (måske  også  med  nuancen  "født på engen" (tysk:  Aue):  dvs. i det vestlige Irland), og  et sted, hvor HCE entydigt bliver koblet med den nor­ ske sømand forekommer det markant. Det er i kapi­ tel  I,6s  lange  liste  over  HCEs  egenskaber  og  ger­ ninger, hvor det bl.a. hedder:  "by stealth of a kersse her  aulburntress  abaft his  nape  she  hung"  (137.23). Her er det  ikke  længere  et obskurt tysk  forlag, men gsa I

gere

-trea

abels

dre.

alwa

in al

8

Noras mørke fletning (tysk: Tresse), der, efter at hun er blevet stjålet fra Kersse, bliver hængt om halsen på HCE. "Instead of a cross", som der  står  hos  Cole­ ridge,  men  Noras  hår  er  vel  også  meget  bedre. Skrædderen Kersse glider i øvrigt ofte i bogen over i  "curse" o.l. - han er jo ret  vred på denne invade­ rende norske sømand - men også disse forbandelser beskytter ALPs nøddebrune hår HCE mod.

Også i l,5, der omhandler det famøse forsvundne brev,  og  som  almindelig  betragtes  som  det  kapitel, der mest direkte meta:fiktionelt spejler hele Finnegans JiVake, dukker "the old mariner" op. I det "paddygo­ easy  partnership"  mellem  en  "vaulting  feminine  li­ bido" og "the uniform matteroffactness of a meande­ ring male  fist",  som  bogen udgør, indgår "the littleknown periplic bestteller popular associated with the  names  of  the  wretched mariner" i  kombination med andre skipperkrønikker til en "dodecanesian ba­ edeker of the every-tale-a.:.treat-in-itself" (123.29): en hverdagsafhandling,  "everyday-treatise",  hvor  hver del dog står for  sig, og  hvor  man ikke skal forvente de  store  synteser. Finnegans  JiVake er  en  rejsefører  i hverdagslivet og den private sfære, en stor rørsammen "unconnected, principial, medial  or  final", som  der står  lidt  tidligere  om  formen for  dette  brev.  Der  er ganske vist "always jims in the jam" (121.18), dvs.Jim er med overalt, men han tegner ikke sit fulde portræt. Forfatteren  som  gammel  sømand  er  nok  til  stede  i værket "all in,·all", som Stephen konkluderede i sin store  tale  om  Shakespeare  i  "Scylla  and  Carybdis"; men splintret, uigenkendelig.

Så læseren  (her  kaldet  'sporhunden')  er  overladt til selv at tegne det portræt, han eller hun ser. I det meningsmørke, som  Joyces "Book of the Dark" ud­ gør, må læseren på  egen  hånd  (  og med de  hjælpe­ midler han eller hun råder over) selv manøvrere sig igennem.  I  den  henseende  er  han/hun  symbolsk  i samme  situation  som  den  sømand,  der  forvildet flakker  om på havet og søger efter  det lys, der  skal lede ham i havn. Vi tangerer her et af de mest om­ fattende  symbolkomplekser  i Finnegans  JiVake og  i Joyces  øvrige  værk,  og  pladsen her tillader  kun  en flygtig omtale. Men karakteristisk nok putter Joyce også her en kompakt masse af helt private hints ind i  sit  symbolske  fletværk,  hints  man  skal  uden  for teksten  selv  for  at  finde  den  fulde  forståelse  for. Først og fremmest fordiJoyce tolkede sin datter Lu­ cias skæbne ind i komplekset, og placerede hentyd­ ninger til hende på centrale steder i sin tekst. Lucia var opkaldt efter den Santa Lucia, som vi her i Nor­ den fejrer d. 13. december ved at unge piger bærer lys  gennem  vintermørket.  I  legenden  var  disse  lys hendes  øjne,  som  hun  bar foran  sig for  at  lede  de blinde  syndere.  I  den  sammenhæng  associeres  hun også  med  en  lampebærer  og  med  den  Venus­ stjerne, der som aftenstjerne leder sømanden i havn: "Luca-lamplight" betegnes det (438.30) og i hendes egenskab  af redning  .for  sømanden:  "eslucylamp aswhen  the  surge  seas  sombren,  that  he  daughts upon of anny  livving plusquebelle" (327.5), hvoraf det jo også fremgår, at Lucia også er med i Anna Li­ via Plurabels og HCEs datter Issy, der også optræder som  "Eyesoldt"  og  derved  knyttes  til  øje-temaet. Joyce havde givetvis forestillet sig, at datteren skulle være  hans  alderdoms  lys,  og  da  hans  syn  aftog  op gennem 3o'erne blev dette ønske naturligvis endnu stærkere.  Men  Lucia  var  som  heltinden  i  operaen Lucia di Lammermoor, som der ustandseligt henty­ des til i Finnegans  JiVake, sindssyg, og forsøgte endda ved en lejlighed at sætte ild til sit værelse.

Det har noget at gøre med den anden side af dette tema: at denne lys-pige er forstødt af de kolde, uføl­ somme mænd og derved med sit lys  hævner  sig på dem.  Her  bringer Joyce  sin  datters  navn  ind  om­ kring  den  Lucifer,  som  han  som  sagt  lod  sit  alter ego, Stephen Dedalus, solidarisere sig med i Portrait ofthe Artist as a Young Man. Og som i en apokryf he­ braisk tradition er den gud, der er smidt ud af him­ len og nu rumsterer blandt menneskene som Satan. Hele denne "lucysphere" (239.34) handler om skyld, hævn -'- og et sluthåb om frelse og genopstan­ delse.  "Wenn the lausa:6.re has lost and the hook of depth is. Closed." (621.3) kan HCE måske igen rejse sig, og modtage den datter, der skulle have ledt ham som  aftenstjernen,  men  som  nu  søger  "my  cold father" (628.1). Håbet er lige  så  åbent  som  bogens slutning. Men at Lucias  (Lucy) navn  og skæbne  er lige  så  flettet  ind  i  datteren  Issys  som Joyces  eget navn i  giganten  HCE, kan  sikkert  iagttages  værket igennem. Da de tre søskende  ved kapitel Il,2s be-

: er la

1. Wa

D. I1

vhop

........

...............

...-

.4.........

gyndelse ankommer til pubben, hvor de skal lave de lektier,  der  er  kapitlets tema, bliver de også ledt af søsterens stjerne: "And let luck's puresplutterall lucy at ease" (262.17). Bag sætningen ligger hymnen "Et lux perpetua luceat ei" fra den katolske dødsmesse, hvor  netop  St. Lucia  leder  sjælene  til  dødsriget.  Et sådant kan man jo i mange henseender (  dog ikke så udpræget i dette kapitel) kalde kroen i Chapelizod, hvor Issy kapitlet igennem fører en indelukket eksi -:­ stens med syarbejde og  hjemlige  sysler.  Sådan som Lucia af  sin sygdom, men til  Joyces store fortrydelse, blev  tvunget til det i det Joyteske hjem. Fra denne position  anbringer  hun  dog  som  fodnoter  nogle frække og skælmske kommentarer, sådan som Lucia også  kunne  gøre  det,  før  mørket  helt  sænkede  sig over  hende.  Da  skoledrengene  til slut  indsætter nogle mærkelige tegninger i deres essay,  har Issy to fodnoter:  i  den  ene  viser  hun,  at  hun  godt  ved,  at Joyce er læreren:  "and gags for skool and crossbuns and whopes he'll enjoyimsolff  over our drawings on the line". Den anden er til en tegning, der viser en næse og en hånd i en vrængende gestus: "Kish is for anticheirst, and  the free of  my hand  to  him" (308.32). Der ligger meget  i denne note, for  "anti­ cheirst"  er  ikke  alene  den  slemme  antikrist,  men også 'contra-hand', bagsiden af hånden,  som datte­ ren repræsenterer og  viser frem i foragt.

Næsen er imidlertid et vigtigt autobiografisk spor i Finnegans  vflåke. Flere  gange  bliver  HCE  udstyret med en rød næse,  sådan  som  man  påstod,  at Joyce var det i sine sidste år. Det samme bliver Shem i 'sit' kapitel I,  7;  og  når  han  skriver  løs  med  denne  næse nede i siden,  så  er  Lucia også med:  "... but for  that light phantastic of his gnose's glow as it is slid luci­ fericiously  within an inch of its page"  (182.5),  men skriveprocessen  farer  alligevel  frem  uden  mål  og med: "By that rosy lampoon's effluvious burning and with help of the simulchronic fl.ush of his pann ..... he scrabbled and scratched and scriobbled and' skre­ vened nameless shamelessness about everybody ever he  met"  (182.u).  Mange  vil  sikkert  opfatte  dette som en glimrende beskrivelse af Finnegans vflåkes hul­ tertilbulter  af hints  til folk,  dens forfatter  mødte  på sin  vej.  Men  det  er  også  en parodi  på en forfatters skriveproces,  når han ikke ledes af sin datters kolde stjernelys,  men blot af sin røde næse. I den efterføl­ gende  passage fortælles  om  Shem,  at han  "used  to stipple endlessly inartistic portraits ofhimself", mens han læser  i Machiavelli og andre klassikere,  og  med "anna loavely  long  pair  of inky Italian  moostarshes g�stering with boric vaseline and frangipani" (182.28).  Her  bliver Joyces  eget lille, fedtede over­ skæg  parret  med  ALP  som  en  lysende  stjerne  (  og med en del af  stakkels Issy, der tit associeres med må­ nen,  the  moon?)  i  en  parodi  på Joyces  uendelige men jo ikke ganske 'inartistic' - livslange bestræbelse på at tegne et portræt af kunstneren selv!

Men Lucias øjne, Noras bølgende hår og andre af de utallige spor af sit private liv, som Joyce sammen med sit eget navn har lagt ind i Finnegans vflåke, kan jo  også  være  et  strukturerende mønster i  den fare­ fulde sejlads, som en læsning af dette værk er.  Alle der  har  prøvet  at  læse  i Finnegans  vflåke ved,  hvor svært det er  at finde vej,  hvis man kun styres af sin næse  begravet  i  papirerne,  og  ikke  af en  lysende ledestjerne.  En  sådan  kunne  være , portrættet  af kunstneren selv, der i alle bogens "meandertales" er flettet ind i alle de - 1001? - historier, sådan som jeg har forsøgt at antyde det i det ovenstående. Og her ,er det vigtigt at understrege, at de få eksempler, der her er blevet plads til, ikke i sig selv har kunnet give et mønster. Kun antyde en metode til at læse Finne­ gans  vflåke. En metode, der består i at "Portrættet af kunstneren som gammel sømand" kunne være en af de  ledestjerner,  der  bragte  den  omflakkende  læser ind  i  en  bare  tilnærmelsesvis  sikker  og  menings­ givende havn.

## Noter

I. James Joyce: Poems  and  Shorter  Writings, ed.:  Richard Ellmann, A. Walton Litz &amp;John Whittier-Ferguson, Lon­ don  1991,  p.  143.

2.  Se  hertil Margot Norris:Joyce'.s Web,

1992,  p.  52, f.

3.  Clive Hart: A Concordance to polis  1963.

Finnegans Wake, Minnea­

4. Den  intense  erotiske  stemning  i  disse  linier  skal  ikke analyseres  her; jeg  gør  blot  opmærksom  på,  at  det  synes som om det kræver en aktiv indsats fra "the whores" side for  at få gang i  de gamle nosser,  'old pollocks'.

5. Første  udgave  1956. Her citeret fra  3.  udgave Berkeley 1977.