Peter V. Legarth: Moseloven – Det magtesløse ord fra Gud (Kolon, 2016)
Forfattere: Nicolai Techow
Tidsskrift: dttk (19-04-2018)

## Moseloven - Det magtesløse ord fra Gud Peter V. Legarth Kolon, 2016 371 sider

## Anmeldt af Nicolai Techow

Spørgsmålet om, hvordan Det Nye Testamentes behandling af 3 Mos 18,5 (»I skal holde mine love og retsregler; det menneske,  der  følger  dem,  skal  leve  ved  dem«) skal forstås, er helt centralt for spørgsmålene  om  Det  Nye  Testamentes  lovforståelse, om hvordan den gamle og nye pagt forholder sig til hinanden, og om hvordan Bibelen hænger sammen - hvis den altså gør det. Peter V. Legarth, inden sin pension  professor  i  Ny  Testamente  ved  Menighedsfakultetet i Aarhus, giver i denne bog efter flere års arbejde sit bud på netop dette spørgsmål.

Efter forordet består bogen af et indledningskapitel, efterfulgt af seks hovedkapitler, der hver til god hjælp for læseren rummer indtil flere sammenfatninger. Et afsluttende  kapitel  består  af  en  endeligt sammenfattende konklusion med udblik. Bagerst i bogen findes litteraturliste og et indeks.

Det  relativt  korte  indledningskapitel redegør for de spørgsmål, der danner baggrund for og driver bogen.

Kapitel II undersøger først 3 Mos 18,5 i dets oprindelige kontekst i Pentateuken, dernæst  referencerne  til  verset  i  Ezekiel og Nehemias, og behandler på baggrund heraf forholdet mellem nåde og lydighed i  Sinajpagten. Ifølge Legarth lover 3 Mos 18,5 i sin oprindelige kontekst den lydige liv, ikke i eskatologisk forstand, men i betydningen velsignende pagtsfællesskab med  Gud.  Samtidig  er  Guds  nådige  og forudgående  pagtsslutning  med  sit  folk grundlag for omtalte lydighed. 3 Mos 18,5 udtrykker således et betinget nådesløfte. Denne  paradoksikalitet  svarer  til  Sinajpagtens ditto. Den er en »betinget nådepagt« i den forstand, at dens grundlag er Guds nåde, mens den samtidig er betinget af lydighed.

Kapitel III behandler fortolkning af 3 Mos 18,5 i  tekster  fra  den  antikke  jødedom,  først  apokryfer  og  pseudepigrafer, så  Filon  og  Pseudo-Filon,  dernæst  Qumran-teksterne  og  endelig  rabbinsk  materiale. I førstnævnte gruppe knyttes loven og livet  tæt  sammen. 3 Mos 18,5 forstås ifølge Legarth som løfte til den lydige om liv,  nu  sandsynligvis, men ikke sikkert, i eskatologisk  forstand,  men  stadig  samtidigt på grundlag af Guds nåde. Hos Filon forstås »liv« ikke som det velsignende pagtsfællesskab, men som det sande dydsfyldte liv, der kun nås af ganske få. Men i  Pseudo-Filon  giver  Gud  gennem  loven betingelsesløst  evigt  liv  til  Israel.  Qumranlitteraturen forstår »livet«  som  inkluderende evigt liv og budene som menighedens  åbenbarede  fortolkning  af  disse, men  fremstiller  samme  paradoksikalitet mellem Guds nåde og menneskets lydighed som i den oprindelige kontekst, dog med stor emfase på sidstnævnte. Det rabbinske materiale er vanskeligt at systematisere. Dog ser Legarth en vis eskatologisering af »livet«, og loven forstås som både frelsesgave og -middel.

Kapitel IV-VII udgør bogens kerne, en undersøgelse  af  fortolkningen  af  3  Mos 18,5 i Det Nye Testamente. Kapitel IV undersøger  allusionen  til  3  Mos  18,5  i  Luk 10,28. Ifølge Legarth får vi her Jesus' frelseshistorisk og etnisk betingede svar, givet på den lovkyndiges »egne præmisser« og i overensstemmelse med 3 Mos 18,5's oprindelige  betydning,  på  spørgsmålet om,  hvordan  pagtsmedlemskab  fastholdes til evigt liv. Svaret ville, siger Legarth, have været anderledes, hvis det var givet efter Jesu død og opstandelse.

Kapitel V behandler 3 Mos 18,5 i Gal 3,12. De i konteksten centrale »lovgerninger« er simpelthen »lydighed mod loven«

og  skal  forstås  neutralt,  ikke  pejorativt. Paulus  præsenterer  ikke  en  modsætning mellem tro og en misforståelse af loven, men mellem troen og loven selv. Legarth forstår relationen mellem Hab 2,4 i v. 11 og 3 Mos 18,5 i v. 12 som en antitese mellem det betingede, som er frelseshistorisk passé  (3  Mos  18,5),  og  det  ubetingede, som  gælder  nu  (Hab  2,4).  »Leve«  refererer  her  til  retfærdiggørelsen.  Paulus' modstanderes fejl er anakronistisk. Deres teologi  var  korrekt  før  Kristus,  men  forkert  efter.  Og  deres  sandsynlige  harmonisering  af  de  to  tekster  en  umulighed. Modsætningen  er  mellem  »Moses«  eller én af Moses' flere »stemmer«, herunder 3 Mos 18,5, som lærer retfærdiggørelse ved loven/lovgerninger, på den ene side og på den anden side Kristus, Hab 2,4 og Paulus  selv,  som  lærer  retfærdiggørelse  ved tro. »I en vis forstand« og »tilspidset« var Moses og Israel uden troens pagtsfællesskab med Gud, og Paulus afviser og modsiger  Moses,  når  han  taler  som  i  3  Mos 18,5. Paulus »problematiserer«  således Det  Gamle  Testamentes  enhed.  »Hvis  vi skal følge Paulus i hans forståelse af GT, er vi nødsaget til med ham i visse tilfælde at konkludere, at Moses giver en forfejlet beskrivelse  af  menneskets  gudsforhold« (245).

Kapitel VI undersøger Paulus' fortolkning  af  3  Mos  18,5  i  Rom  10,5.  I  denne kontekst har vi ifølge Legarth den grundlæggende samme modsætning som i Gal 3,  blot  med 5 Mos 30,10-14 på Hab 2,4's plads og Israel på de galatiske modstanderes.  Således  stiller  Paulus  her  »den troende  Moses«  antitetisk  op  over  for »lovgerningernes Moses«, som ikke er en misforståelse af loven, men en ret forståelse af loven selv. Kristus, både lovens mål og afslutning ( telos ),  har annulleret dens frelsesordning,  hvilket  Israel  anakronistisk fornægter. Det frelseshistoriske skifte  er  også  den  hermeneutiske  baggrund for, at Paulus her kan læse Deut 30,10-14 i  modsætning  til  stedets  oprindelige  betydning.  Ligeledes  gør  3  Mos  18,5  ikke Moses til vranglærer. Det er helligskrift, men dets betydning er frelseshistorisk begrænset.

Kapitel VII undersøger allusionen til 3 Mos 18,5 i Rom 7,10. »Jeg-et« i konteksten er ifølge Legarth »det frelseshistoriske Israel« indtil 7,22, hvor dette perspektiv, på samme måde, som Legarth ser det ske i løbet af Gal 3, afløses af et (måske allerede fra 7,18 tilstedeværende) individualhistorisk, og »jeg« er den troende, udspændt i en  allerede-endnu-ikke-dobbelthed.  Når buddet til liv blev til død for Israel, skyldtes  det  hverken legalistisk eller eksklusivistisk misforståelse af loven, men lovens egen  dødbringende  betingelseskarakter, og Israels problem er, at det ikke har grebet  det  frelseshistoriske  skifte  til  en  ny pagt.

I  det  afsluttende  kapitel  sammenfatter  Legarth  sin  tese  og  gør  sig  derefter overvejelser  om  forholdet  mellem  den og  en  traditionel  luthersk  skelnen  mellem lov og evangelium, hvor »ordene i 3 Mos  18,5  repræsenterer  Guds  lov,  mens for eksempel Hab 2,4 og 5 Mos 30,12-14 rummer evangeliet« (368). Til dette stiller Legarth sig meget kritisk. Mens Guds dom og vrede over synd skal forkyndes i den kristne menighed, vil forkyndelsen af 3 Mos 18,5 være udtryk for en gentagelse af samme fatale anakronisme, som Paulus argumenterer imod.

Legarth  har  begået  et  grundigt  studie, som forskere må forholde sig til, af et komplekst  problemfelt,  og  det  er  i  mine øjne med rette, at han afviser, at Paulus bruger 3 Mos 18,5 som udtryk for en misforståelse af loven i stedet for loven selv. Ansatserne til en kompleks hermeneutik, der  kongenialt  med  undersøgelsesobjektet lader Paulus høre flere »stemmer« i en tekst, er ligeledes rosværdige. Flere uddybende, eksplicitte hermeneutiske overvejelser havde dog løftet værket yderligere.

Om  man  lader  sig  overbevise  af  Legarths  tese  vil  naturligvis  ikke  mindst afhænge af ens vurdering af diverse  eksegetiske  afgørelser  og  argumenter.  En del,  men langt fra alle, forekommer mig stærke.

Én gennemgående svaghed er, at Legarth henter centrale taksonomiske kategorier fra den forskning, som sattes i gang af E.P Sanders' skelnen mellem »getting in« og »staying in«. Disse er imidlertid  blevet  alvorligt  problematiseret,  særligt hvad angår deres potentiale i forhold til  netop  nådesbegrebet.  Et  andet,  lidet overbevisende,  fænomen  er,  at  Legarth visse  steder  afviser  andres  fortolkninger med for letkøbte vink (har han altid helt forstået sin modparts argument eller dets styrke?) eller med henvisning til, at noget ikke er eksplicit i teksten. Det er der i sagens natur ikke meget fortolkning, der er, så sandt det er fortolkning.

Detaljer kunne der bruges megen plads på, men dette er ikke stedet. På det overordnede  plan  synes  Legarth  at  betale en høj pris for sin helhedsforståelse, nemlig opgivelse af diakron soteriologisk konsistens  i  kanon.  Jeg  skriver  »synes«. Bogen er blevet til over lang tid med visse betydelige  meningsskift  undervejs.  Det sidste indikerer en ærlig forsker, men det første er måske baggrund for visse uklar- heder og tilsyneladende selvmodsigelser. Under  alle  omstændigheder  findes  der alternative helhedsforståelser, som vil forekomme  mange  eksegetisk  stærkere, bibelteologisk mere tilfredsstillende og at have en mere betalingsværdig pris.