Tiden går og vi går med
Forfattere: Jørgen Bonde Jensen
Tidsskrift: kok (1989-11-13)

J0rgen Bonde  Jensen

## Tiden går

## og vi går med

Et svar på spargsmålet 'hvor  går

litteraturvidenskaben hen'

Tidens ordsprog: tiden går og vi går med.  Hvad betyder nu  'vi går med'? Betyder det 'vi fialger med' -så godt vi kan? Eller betyder det

'vi forsvinder'  med  med tiden?

Ordbogens eksempel: engang var der en kejser der med tiden blev munk, afklarer ikke  spargsmålet for mig. Det g0r de eksempler jeg selv kan finde på heller ikke: universitetslaereren der i 68 var 68er og som i 89 f ~ l e r befrielsen er kommet, befrielsen for 68; forfatteren der var marxist og nu en gl~dende fortaler for den frie markedsakonomi, forfatteren der var leninist og som nu beundrer paven, forfatteren der var DKP'er og nu er grundtvigianer,  chefredaktaren der var maoist og nu lovpriser konged~mmet, avisen der var til venstre og i knibe og bad chefredaktaren fra hajrepressen der havde fremgang om en vurdering af det journalistiske  produkt.

Jeg  må vist  hellere  n ~ j e s med  forelablig  at konkludere  at tiden synes at labe af med os. Det er også nok. For den der har forestillet sig at gribe ind i tidernes gang, er det en skandale.

Jeg  har for nylig lzst en bog om sjaelevandring!  Og  i den forbindelse spurgt mig hvad  en litteraturforsker  kan have vaeret i sin forrige tilvaerelse. Jeg forstår på bogen at det enten må have vaeret ådselgrib,

spyflue, myre eller sjakal, måske måge.

Hovedpersonen i bogen, en litteraturforsker, bliver skaeldt ud for at vzre 'ådselzder'.  Det er metaforisk ment men beh~ver jo ikke derfor at vaere grebet ud af luften. Måske hentyder det til en tidligere tilvaerelse, som der stadig klzber noget ved ham af, og som måske bl.a. har haft betydning ved hans valg af gerning? Den der skzlder ham ud er Pythagoras,  der  er  biperson  i  bogen  men  ifalge  mit  leksikon  selv mente at han i sit forrige liv havde vaeret digterguden Apollon selv, og i dette liv var Apollons menneskelige legemligg~relse. Uden at vi vist derfor idag anerkender ham som selve inkarnationen af en digter -  ? Meget af det han har skrevet og sagt er vist gået tabt med  tiden.

Pythagoras er så at sige grundl~ggeren af den vestlige tro på sjaelevandring.  I  bogen  er  en  senere  udgave  af ham  (det må  det vzre)

tjener for den romerske digter Publius Ovidius Naso,  som vi  plejer bare at kalde Ovid, og som i bogen går under sit efter- eller tilnavn Naso, 'ham med nzsen.' Naso kan gå på så meget udover nzsen selv, men det går i hvert fald her på hans lugtesans, hans 'nzse' for sammenhzngen mellem alt mellem himmel og jord, og så måske også på en tidligere tilvzrelse som nzsehorn? Hans hovedvzrk er Metamorfoserne og det betyder Forvandlingerne, hvilket allerede antyder afhzngighedsforholdet han står i til Pythagoras. Man kan godt sparge sig selv  om  hovedvzrket  ikke  fra  begyndelsen  er  tznkt  som  én lang naturhistorie der rzkker fra stenene til skyerne. Det  g0r litteraturforskeren i  bogen  i et  brev,  der aldrig  når frem,  til  Ovids  eller Nasos kone. Metamorfoserne er  jo ellers den store genfortzlling om guderne og heltenes liv, men det vil ikke mindst sige om deres forvandlinger, deres omskabelser, ja  deres sjzlevandringer fra den ene skikkelse til den anden, fra den ene materie til den anden. OvidINaso troede på sjzlevandring. Måske havde han også vzret Pythagoras i en tidligere tilvzrelse?

Naso  skrev helt i overensstemmelse  med  Pythagoras: »Ingenting bevarer den skikkelse, det har.» Litteraturforskeren lzser det og pr0ver  at tyde  det.  Han var  Nasos ven,  hans  beundrer,  hans  lzser og tilharer, han kom i huset hos ham i Rom. Bogen om litteraturforskeren er bogen om hans efterstagning af digteren, der er vzk sammen med  hovedvzrket  Metamorfoserne.  På  en  måde er  det  Ovid  eller Naso der er hovedpersonen selvom han ikke forekommer i bogen men kun er tilstede som skygge for vennen, litteraturforskeren. På en måde er bogen man lzser en anden, en senere, nyere udgave af Metamorfoserne. Det  er  den  og  det  er  ikke  den.  Det  er  Metamorfoserne  alt handler om, men det vil sige at det konstant handler om noget andet.

Bogen jeg lzser er skrevet af Christoph Ransmayr. Den hedder Die letzte  Welt og det må tydes ikke bare som Den Sidste Verden men som Den Yderste. Betydningen sidst peger muligvis på bekymringen for at

Jørgen Bonde Jensen er lektor i nordisk litteratur ved Københavns Universitet.

sjzlevandringen  på jorden  kan  lide  et  afbrzk,  betydningen yderst peger -for så vidt  opmuntrende -på at sjzlevandringen begynder hvor alt h ~ r e r op, ved verdens ende, hvor kragerne vender. Dér  har du  din  tekst,  litteraturforsker.  Dér er  omdrejningspunktet,  stedet hvor du forgzves holder på formerne og antager nye, hvor din krop bryder  sammen i  en  anden,  og  du  forsvinder  o g   fortsztter  i  noget andet,  en  fugl,  måske  en  sten,  uden  dermed  at finde  hvile.  Sådan holdt litteraturforskeren af digteren Naso at han opdagede selv stenenes forgzngelighed da Naso forsvandt. Men det vil sige deres omszttelighed,  til  Eeks.  luftballoner som  en  lang nzse af en  fallos spiller bold med ved et fastelavnsoptog. Den der så det forvandlede menneskes blik i koens åbne 0je eller i grisens ivrige blik, den der så rovdyrets lurende blik i Bjnene på manden der var fuld, var på pletten, på forvandhingens sted, dvs. kunstens åsted.

Bogen jeg har lzst om sjzlevandring er en roman. Det er den, men det ville ikke vzre en moderne roman hvis den ikke fastholdt romanen som den åbne genre og derfor overskred romankonventionen i en eller anden retning. Die letzte  W e l t   overskrider den i to retninger.  Fremefter,  mod videnskaben  og bagud  mod epos'et. På den ene side stiller den sig uden for sin genstand og anskuer Naso og hans metamorfoser, herunder dem han selv undergår, i historisk sammenhzng. Kritisk, dissekerende,  revolterende  mod  historiens  gang. På den anden side går den ind og op i sin genstand, men det vil sige ind i en forvandlingsprocces,  hvor  alt  bliver  muligt -som  uvis  skzbne. Romanen stemmer sig op mod tidens gang, og den hengiver sig til den i en tone, der er  hymnisk.  Hvad  der  kunne  synes  at  vzre en  svaghed  og  et umoderne trzk ved romanen, at den ikke redegar for sin skrifts fiktivitet, dvs. for dens tilblivelse på det fortaltes plan, finder sin begrundelse  her,  i  tilbagefaldet  til  epos'et  og  myten.  Die  letzte  W e l t er  et forsag på at skrive en mytisk roman. Men myten er den fortzlling der intet ophav  (ingen autor) har.

Romanens hovedperson  er en historisk person,  der hedder Cotta. Han rejser til verdens ende for at bedrive sin litteraturforskning. Eller skulle vi  istedet  tale om  litteraturs~gning? Verdens ende ligger ved Sortehavet. Sådan tager det sig ud, set fra metropolen  Rom. Rigets grznser strzkker sig til Sortehavsegnene. Byen Tomi, alias Constanta  i  det  nuvzrende  Rumznien,  h ~ r e r under  riget,  men  heller  ikke mer. Byen lever så at sige på kanten af loven , kaldet romerretten  (og på kanten af menneskerettighederne,  ville vi  tilf~je i dag). For 9 år siden blev Ovid med nzsen forvist fra Rom til Tomi. Nu er rygtet om hans d0d nået frem fra exilet til metropolen.  Cotta går i Nasos fodspor for at fastslå eller afkrzfte rygtet og redde vzrket, Metamorfoserne.

Naso brzndte det i bitterhed  inden han rejste.  Måske har han genskabt det i sit exil? Selvom han ikke har, vil  Cotta bemggtige  sig det »og lzgge det tilbage i hznderne på Rom.« Hvordan det så skal ske. Ligesom man taler om opsagende journalistik,  må  man nok  sige at det  her  drejer  sig  om  ops0gende  litteraturforskning.  Hvis  man  kan forestille sig sådan  noget. Betegnelsen litteraturforskning om det Cotta foretager sig er i avrigt min, må  jeg nok understrege. Jeg kan ikke finde på noget  bedre  at kalde  det,  men  kan  godt se at man  kunne kalde det noget andet. Bogen selv siger ikke at Cotta er litteraturforsker men blot at han er 'en af mange'. Han er en af dem, hedder det, der under kejser Augustus sager bort fra det stzrkt regulerede  liv i Rom, fra overvågningen,  hele magtapparatet, faneskovene, parolerne, rekrutteringen til hzren, den åndelige mobilisering, altså sager et liv uden opsyn, i starre frihed, ved imperiets grznser. Han har med andre ord flere grunde til at rejse, også det der i et moderne asyllands afvzrgesprog kaldes bekvemmelighedsgrunde. Motiverne er ikke specielt  zdle.  Han  rejser  indrammet  for  at haste  anerkendelse  for  at genopdage en stor poesi. Et andet, tredje eller fjerde motiv er at han simpelthen keder sig i Rom. Hvormed vi turde vzret kommet langt bort fra litteraturvidenskaben og dens dyrkere og deres motiver. Ikke

også? -

Cotta er også e n   a f de   mange,  erfarer vi, for så vidt han et sted i sig selv stader på sin egen romerske kropskulturs grznser. I selskab med en ung kvinde han interviewer i Tomi om Naso, blir han rå. Kvinden -har kendt Naso, og Cotta vinder den fåmzlte piges fortrolighed og får hende til at fortzlle. Han lytter opmzrksomt til hende. Og opmzrksomheden, det at holde fangen og blive holdt fangen, viser sig at vzre atmosfzren, det erotiske begzr vokser frem af. I stilheden efter det hun siger om Naso, i nattens frembrud, hvor ansigter blir til skygger, og kroppene til omrids, og enhver blir sig sin ensomhed  bevidst, vil han bemzgtige sig hendes  krop,  fyldes af den og fylde den ud. Og hengiver sig i troen  på at hun lige så beredvilligt åbner sin favn for ham som sin mund. Han trzkker hende ind til sig for at trzkke hende -ind under sig, og viser sig 'som en af mange.' En af de mange 'litteraturforskere', der forveksler pigens granne kåbe med pigen selv, skinnet med virkeligheden, skyen med Juno,  og ikke ved, endnu ikke har lzrt, at i litteraturen favner  man  skyen eller begår voldtzgt. Cotta sager  Naso.  Pigen han  taler  med  hedder  Ekko.  Hun er  et ekko  af Naso. Hans tilnzrmelse til pigen og hendes afvisning af ham, er hans tilnzrmelse  til Naso som mand og hans tilnzrmelse til litteraturen, der i Nasos fravzr vil have ham til at se ikke bare betingelsen for sin egen eksistens men for altings fortszttelse. Hvad tåler tiden, forstået som din tid, som vores tid, til hver en tid dårligere end frav&amp;ret, og det der zkvivalerer fravzret: stilheden, tavsheden, det  tomme  rum,  de blege farver? Det blir vzrre og vzrre.

Efter voldtzgten  rarer han hende ikke igen. Selvom de fortsztter med at ses og tale sammen. Det eneste der er mellem dem på deres ture gennem den stenede egn om Tomi er Naso, Nasos beretninger og beretningerne om Naso.

Hvorfor  blev  Naso  og  Metamorfoserne forstadt  til  den  fjerneste krog af riget? Svaret ligger i hovedvzrkets titel når man sammenholder den  med  samfundstilstanden  i Rom,  dvs.  med  det augustziske diktatur  og  dets  iboende  angst  for  forandringer.  Det  fortzlles  at Augustus havde et nzsehorn i sit våben.  I en scene kort far Nasos landsforvisning  mader vi  kejseren  tankefuld  ved  vinduet,  hvor  han kigger ned på et nzsehorn i sin have. Dyret befinder sig i en pal, der er indhegnet af et palisadevzrk. Dyret gar forsag på at komme fri og har i sine forgzves forsag afbarket trzvzrket. Dyret er plaget af fluer og stikfluer. Det  kaster et par gange om  dagen mudder over sig og vzlter sig i salet for at blive fri for sine plageånder og varmen. Når kagerne af mudder tarrer ind på kroppen og går af i flager, overfaldes dyret i 'sårene'  af sine  plageånder med fornyet ekstra styrke, som om de siger: nu skal du fa.  Irriteret  afgar kejseren kort  efter i en hindeuendning hvad han mener der skal ske med  Naso. Han drejer faktisk bare hånden som når man ryster en flue af sig. Embedsmznd udlzgger  tegnet  sådan at det  må vzre meningen  at Naso,  bymennesket, skal ud af Rom i landflygtighed,  m.a.o.  ud  af sin beskyttelsesskal af civiliseret mudder. Flås. Som Marsyas, som den satyr han var. Som den hvis rå flajtespil generede den instituerede (apollinske)  opfattelse af ordentlig kunst.  Naso  er  en  irriterende  flue i en  starre sammenhzng, der når man fjerner den bare viser sig at vzre huden selv på samfundets egen nzse.  Man lemlzster  Naso ved  at fjerne ham fra Rom.  Men  man  lemlzster  samtidig  Rom.  Nzsehornet  er  kraftens billede, den er det lave som den ophajedes navn, Augustus, suger sin legitimitet af. I  billedet af det plagede indespzrrede dyr er nzsehornet  kraften,  som  diktaturet  ikke  tur  slippe  fri.  I  skikkelse  af  Naso, digteren, er den det, der helt lukkes ude fra Rom, og efterlader nzsehornet  som  en  tykhud,  et  insignie,  et  billede  uden  hold  i  virkeligheden.

Ransmayr forestiller sig at det der gir s t ~ d e t til landsforvisningen er et optrin på det nye kzmpestadion i Rom som Augustus lod bygge. En af de officielle indvielsestalere skal erstattes af Naso, og i nzrvzrelse at Augustus holder Naso så en tale om sport og cirkus som en gryde hvori de forsamlede titusinder  af mennesker  skal koges  til en grad af myrer der for altid skal vzre til at styre. Det var anledningen der pegede på årsagen: Nasos appel til folkets frihedstrang. Den der gennemsyrer  hans  egen  digtning.  Var  det  ikke,  sparges  der,  Naso, »der med  sine fortzllinger og dramer havde rart ved det glemte og erindret Rom, der var stivnet til stat, om arkaiske, ubzndige liden- skaber?&lt;«

Et fastelavnsoptog i Tomi ved Sortehavet blir til tegn på at Naso i det fremmede fandt en ny hud at krybe i. Cotta indser at indbyggerne i byen er kommet til at stå Naso nzrmere end man skulle tro når man spar dem  ud  om  ham  og bare stader  på deres  tavshed.  Beboernes optog blir til bevis (blandt andre) på at Naso har taget skikkelserne i sin poesi med sig i landflygtigheden og arbejdet videre med dem, med forestillingen om dem, dvs. med forestillingen om forvandlingen,  in casu  deres  omplantning til de fjerne ugzstmilde egne i bjergene ved havet.  Han havde vzvet videre på sine fortzllinger. Hvordan ellers forklare den kendsgerning at slagteren i det hul Tomi er kommet på den idé  til fastelavn at manifestere de skjulte sider af sig selv i skikkel-

se af solguden Apollon?

Slagteren, jf.  hans  håndvzrk, drammer åbenbart om  at råde frit over liv og dad, om almagt. Han har som husherre i sit virkelige liv voldtaget sin kones saster og skåret tungen ud på hende så hun ikke har kunnet anklage ham for noget. Han har skubbet hende ud af sit --hus, ud over afgrunden i bjergene, hvor han forbrad sig mod hende. Hans navn er Tereus, hans svigerindes navn Philomela. De lever op til deres navne, kan man sige, til hvad der i forvejen er sagt om dem i myten, og sagt om hvad der videre skal ske. Slagterens kone lever, da sandheden, dvs. Philomela, kommer for en dag, op til sin del af myten og slår sin og slagterens s0n ihjel. Slagteren vil i sin tur hzvne drabet på sannen og slå konen og Philomela ihjel. Og de to sastre der har gemt sig i Cottas hus  (som han kun  har lejet sig ind i og farst lidt senere overtager som sit eget) undslipper ligeledes (som i myten) den rasende zgtemand og voldtzgtsmand ved at forvandle sig til en nattergal og en svale og flyve ud gennem den knuste, åbne rude i Cottas hus. Som i myten, -der ikke bare binder, men befrir.

Det der i Rom stivner og forstener til mindemzrker, rytterstatuer, relieffer og tempelfriser, som mosset kryber henover, er i Tomi, viser det sig, »vildt  og  levende«  som »urtidsnzsehornet«  i imperatorens

have.

Der var et selvbesindelsens ajeblik, en chance for at vende om, gå i sig  selv  igen,  dvs.  forandre  sig,  og  kalde  Naso  hjem.  Det  var  da Augustus dade og Naso havde vzret 7 år i Tomi. Håbet sluktes da Augustus' efterfalger Nero også lod sig ophaje og dyrke som gud, dvs.

som den, der som tiden går, ikke går med, men er evig og uforanderlig den  samme.  Naso  havde  forudset  katastrofen  og  dermed  sin  egen uafvendelige skzbne. I alt hvad han havde gjort og sagt havde han forudsagt magtens uundgåelige  forvandling til afmagt, styrkens forstening,  stenens  forvitring.  Det  var  derfor  han  var  forvist  og  ikke måtte komme igen.

Ekko fortzller om katastrofen, at Naso spåede at en stormflod ville overskylle  jorden  i hundrede år og skylle ilt liv vzk som hud fra en krop, som jord fra en sten. Hendes beretning er som et ekko af noget der  er  sket,  så  virkeligt,  så  nzrvzrende,  vil jeg  som  lzser  tilfaje, forekommer det at vzre.

Naso  spåede at de nye  mennesker  der ville opstå af stormfloden ville vzre af sten, med ajne af sten som statuerne i Rom, uden sprog for  kzrlighed, -eller for  had,  uden  falelser,  uden  medfulelse, med hjerter af basalt.

Hvorfor skulle det dog gå sådan?  Fordi man i Rom, i metropolen, hvor verden regeres fra, ikke vil se forsteningen i ajnene som vilkåret for  sit  eget  liv,  som  indledningen  til  den  dad der er forvandlingens nåleaje, og som man skal igennem i levende live for ikke bare at lukke for livet men åbne for det -idet man går. Det er det svzre, som selv litteraturforskeren på betryggende  afstand  af det hele og sig selv har svzrt ved at forstå. Er det nu også rigtigt, og hvad vil det nzrmere sige?  Hvad skulle vi vzre bange for? For rzdslen ved enhver mindelse om forvandlingen, om grznserne altså vi har overskredet bagude og skal  overskride  fremefter. Cotta,  litteraturforskeren,  opdager  under samlejet  med  Ekko  en  skjold  på  hendes  ryg.  Den  fylder ham  med vzmmelse. Det er et hudlast sted, et sted hvorfra hun i et vzk kaster ham. Det er herfra hendes lase hud og mange skzl kommer. Det er en plamage der som et dyr flytter sig over hendes krop. Det er en fortidsagle, der viser indad i hende, og bagud i hendes tilvzrelse (tilvzrelser) mod fjerne tider, hvor den tiltrzkkende kvindekrop var ét  med det skzllede, slimede uhyre.  Det er det hun er et ekko af.

Hvad  var  det  der  drog  selv  Naso  mod  masserne,  successen  og populariteten.  Var det ikke svage ajeblikkes dram om et evigt liv i dette?  Var  rehabiliteringens  'farste  marmor-tegn'  efter  hans  dad, hvormed  styret  tog  ham  til indtzgt for  sig, ikke tegn  på noget  der allerede var på fzrde i hans eget liv? Selvfalgelig. Litteraturforskeren er ikke  desto  mindre  overtydet  om  at Naso  i Tomi  fik  fortalt  sine historier til ende, set enden på sine personers liv, og på den måde befriet sine historier for dem og deres orden. Naso har i tide set sig selv som kiselsten, som skarv, og som skurv på  den sidste forsvindende murrest af en by. Vidst at virkeligheden var til uden hans hjzlp, at hans optegnelsers opgave ikke var at opfinde virkeligheden, og at de  for  så vidt  var overfladige.

For litteraturforskeren er der endnu en optegnelse tilbage at tolke. Det er hans eget navn, hans plads i sammenhzngen. Navnet er fremmed  og hjemligt,  en  hud  og en frakke,  navnet Cotta er  tilfzldigvis både et romersk mandsnavn og et tysk stednavn. Hvad betyder det? Kogt i den sorte gryde i Rom? Brzndt i Nasos ild -til  sten? Cotta slynger i de sidste linjer af Ransmayrs bog sit navn mod klippesiderne uden for Tomi. Idet navnets genlyd når hans arer svarer han HER! Det der slår tilbage i dette ekko er hans eget navn. Smukt: når hun  i hans erindring siger hans navn er han indfajet i den dybere mening med sig selv. Her ligger forståelsen  af meningen med og accepten af vilkåret for al litteratursagning -og opraret mod vilkåret. Det minder om  en  filmforevisning  i  Tomi  i  begyndelsen  af  litteraturforskerens ophold i byen.  På film var der én  der ville forlade sin elskede for at drage til  Delphi og sparge guden, Apollon,  til råds om noget.  Han druknede i stormen. Men i stormen, til sidst, vidste han at svaret på hans spargsmål lå i hans elskedes arme.

Det er  alt  sammen  sagt f ~ r . Blot  samlet her  påny.  Som man ser også i den forstand  at tiderne falder sammen, og landene og landskaberne. Der er ingen bjerge, ingen stenmassiver ved Tomi. Olympen ligger i Grzkenland og ikke ved Tomi. Men i Den sidste Verden ligger den her. Som Bahmen ligger ved havet i Shakespeare's Vintereventyr,  i  Ingeborg  Bachmanns  digt  ~Bohmen am Meer«, og Hans Magnus Enzensbergers Europa-bog. Det kunne bogen havde heddet: B0hmen  v e d   havet.  Eller 0strig v e d   havet.  Kun en bjergbo kunne indfare os som Ransmayr gar i stenenes liv. Stenenes bog  var  en tredje mulig titel for bogen. Sådan skulle Metamorfoserne have heddet, ifalge Den sidste Verden.

Hvor bliver  Historien  af?  Som pointe  udebliver den, og skal den udeblive.  Men  udebliver den ikke dermed overhovedet i alle  tiders mytologiske bog? Blir alt ikke til skzbne og blind gentagelse. Er der andet at gare end at faje os -efter den sidste verden? Hvad siger ikke Pythagoras? Engang dramte han om tidens kraft,  der skulle undergrave menneskets  magt over mennesker  og forvandle magten  til  et muntert fzllesskab. »Men brevene, aviserne, der nåede ham i årenes lab, dementerede ham.« Det er situationen, vi  befinder os i lige nu. Men er det også situationen vi skal acceptere som den endelige?

Nej, Pythagoras husker, hos Ransmayr, om sig selv også at han i sit tidligere liv har vzret ogle o g  o f J Z c e r .   Ingen snak om Apollon og gudens legemliggarelse.  0gle og  officer  peger  på  en  beraring  med  fornzrmende former for liv og dad, med livet som skzl og med daden som livsber~velse. Pythagoras drammer ikke mere om at herske over liv og d0d. Han har, hos Ransmayr, lod og del i dem. Heri kan man se et fremskridt i erkendelse, for litteraturen, og det liv den evt. handler om.

Rom er pn~dvendighedens rige.« Friheden findes ikke, heller ikke i denne bog, adskilt fra det. Kun idet Pythagoras, Naso og hans fortolker  erkender det og ser deres egen undergang som filosof, digter og litteraturfortolker åbent i ajnene, kan de håbe og tro på -genopstandelsen, i en eller anden form.

Hvad litteraturforskeren er i et kommende liv har jeg ikke haft mod til  at  sparge  mig om endnu. Svaret findes givetvis allerede, og skal blot forskes frem. Hvad  enten vi  f~lger med  eller forsvinder, så forsvinder vi -og falger med, dvs. under alle omstaendigheder så fortsztter vi da -med noget andet- selvom vi måske ikke er rigtig klare over det. Hvis vi  skal tro Ransmayr og hans bog.

Februar 89

Kilde: Christoph Ransmayr: Die letzte Welt.  Roman. Med et sammenlignende »Ovid-repertoire« på 28 sider over skikkelser hos  Ovid og hos Ransmayr. Og med ciffertegninger af Anita Albus. Udkommet i Die undere Bibliothek, udg. af Hans Magnus Enzensberger. Greno Verlag, Nordligen  1988. 323 sider.

Der  henvises som f~lger til  Ransmayr:  s.32: til  s.17; s.33:  198,  15; s.34:  11  1; s.35:  172, 125, 150, 147; s.37: 93, 94; s.38:  146, 287; s.39: 251; s.40: 287.