Forord
Forfattere: Redaktionen Kultur & Klasse
Tidsskrift: kok (1987-04-28)

## Forord

Den humoristiske sans blev opdaget omkring år 1900. Samtidsiagttagere begyndte  at tale  om  »den ny  humor«. Engelske music  hall-artister  maerkede  på amerikanske  turnéer, at store dele af deres  komik faldt til jorden.  O g  skribenter  i  omegnen af amerikansk show-business karakteriserede sig selv som missionzrer, der skulle bringe humorens evangelium  til  det  dystre Europa.  I  de  nye,  traditionslose  storbyer var humoren kontant og ligefrem, men  samtidig fuld  af indbyggede parader.  Humoren var blevet  omgangsform  mellem  mennesker i  et uoverskueligt samfund, hvor det anonyme og flygtige mode var regelen.  Blandingen  af  distance  og  direkthed  sikrede  mulighed  for  en civiliseret udformning af det sociale samspil.

Deri  przcise  fornemmelse  af humorens  tidsbundethed  gjorde det muligt at reflektere over dens tidlose mekanismer.  Et eksempel, der i ovrigt  ikke  vil  blive  behandlet  nzrmere i denne sammenhzng, kan hentes fra Albert F.  McLeans American  Vaudeville as Ritual ( 1965). Her nzvnes  det,  at  to  af  hovedskikkelserne  inden  for  århundredskiftets amerikanske show-biz, George M. Cohan og George Jean  Nathan,  i 1913 skrev en  artikel om The Mechanics  o f  laughter. Her skelnede de mellem »tear-getterse, nlaugh-getters~ og »thrills«, altså tre grundlaeggende former for f~lelsesmzssig respons.  Men påvisningen af,  a t   den  folelsesmzssige  respons  over  for  f.eks.  en  varieté-sketch kunne reduceres til disse fundamentale holdninger,  tjente som argument for en komik i pagt med de nye livsformer  i Amerika: en komik uden  moralsk  sigte,  en  skarp,  nerve-betonet  komik  bundet  til  ojeblikket.

Dette forhold  mellem historisk forankring og almen »mekanik« er også emnet for artiklerne i dette nummer af Kultur €Y Klasse.

Fmrst bringes Torben Grodals artikel fiktionsteori  og  underholdningens genrer, hvor  komik,  melodrama  mv.  beskrives  som  mekanismer,  der regulerer forholdet mellem Med st0tte i Winnicotts teori om overgangsobjektet  (suttekluden ...) og Lacans teori om spejlstadiet redeg~res der for, hvordan fiktion  opstår i og med disse symboler  for  subjektet  og  objektet.  Underholdningens  genrer  lader  sig herefter  inddele på en  skala fra lyrikken, der hzvder en  total enhed mellem subjekt og objekt, til komikken, der hzvder den totale afstand mellem de leende subjekter og det lattervzkkende objekt.

Derpå folger Nils Gunder Hansens artikel om Cervantes' Don Quixote. Inspiratiorien til denne artikel er Nietzsches udsagn om, at vi nu laeser Don  Quixote med  en bitter  smag i  munden, mens Cervantes'

samtidige nzsten grinede sig ihjel. Nietzsches  egen komik-opfattelse ville  uden  tvivl kunne ses i lyset af den nye interesse for humor, som omkring århundredskiftet jo  ikke  bare udmsntede sig i amerikanske show-bit-kanoners overvejelser, men også i vzrker af Freud, Bergson, Harald Hsffding m.fl. Nils Gunder Hansen interesserer sig imidlertid fsrst og fremmest for Cervantes' tid,  det spanske nundergangssamfund« omkring 1600. Don  Quixote tolkes som en roman, der i en fase, hvor  alle  gamle vzrdier  er blevet  anakronistiske  og  ingen  nye  er  i sigte, kvzrner alt i komikkens mslle, -både Sancho Panza, der med sin  tilknytning  til folkelig karnevalskultur  nzrmest reprzsenterer  et civilisationstrin  fra  det  10.  århundrede,  Don  Quixote,  der  med  sin hsviske kultur fsrer sig frem som en ridder fra det 12. århundrede, og hertugparret, der  har  det 17. århundredes  ciuilité som  referenceramme.

Civilisationsteori  spiller også en vigtig rolle i Michael Bruun Andersens Munter sociologi, der handler om TVs situationskomedier, sitcoms.  Det sociale pokerspil  med  dets stressende krav om  selvkontrol og civiliseret  konfliktlssning  er baggrund  for  den muntre sociologi i serier som Huset på Christianshaun, Hallqj på badehotellet og Cosby &amp; Co. Komedien  er  tidsbundet,  men samtidig organiserer  den sit civiliseringsprojekt efter faste skemaer: på den ene side et kollektiv,  på den anden side en fredsforstyrrer, der bringer kollektivets regler og ritualer op til overfladen.

Skam og udskamning hsrer til rekvisitterne i dette spil. I Torben Grodals analyse af screwball-komikken  i artiklen Skam, latter o g   kmskamp vises det, at når  drifterne nzgtes erotisk tilfredsstillelse,  kan de i stedet f å   udlasning  gennem komik  og  skam. Den  amerikanske zuisecrack-komik, som  netop hsrte  til  den nye humors nydannelser,  fik  i 1930erne rig lejlighed til udfoldelse,  hvor modernisering af omgangsformerne blev modarbejdet af bl.a. den stzrke selvcensur inden for den amerikanske filmbranche. De kvikke  bemzrkninger flyver frem og tilbage som skruede tennisbolde mellem Cary Grant og Katherine Hepburn i Howard Hawks' Bringing up Baby,  og den verbale komiks nålestik sikrer begge spillets deltagere et sanseligt samvzr uden at de behsver at give ksb på deres autonomi.

Lidt  uden  for  nummer er nummerets sidste artikel, Peter Kirkegaards og Carsten  Thaus artikel om den nye kultfilm  Blade Runner. Her analyseres  filmens  svimlende  billeder  af  Los  Angeles  år 2019, citaterne  fra  filmtraditionen,  henvisningerne  til  futurister, jilm  noir, mv.,  altsammen i  et forssg på at lodde filmens  tvetydige  placering mellem  »det  modernes~ frigsrelsesprojekt  og  »det  post-modernes~ katastrofe-oplevelse.