Temaintroduktion: Alt der glimter
Forfattere: Anne Vestergaard Jørgensen, Lise Margrethe Jørgensen, Janna Lund, Lejla Mrgan
Tidsskrift: periskop (2022-11-07)

Anna Vestergaard Jørgensen, Lise Margrethe Jørgensen, Janna Lund og Lejla Mrgan

## TEMAINTRODUKTION

## Alt der glimter

Glimmer er gammelt. Glimmer er moderne. Glimmer er finkultur og popkultur. Glimmer er pop: Det er piget, og det er drag. Det er kitschet, og det er camp. Glimmer er udsmykning, dekoration, overfladisk og kunstigt. Glimmer er teori. Glimmer er følelser. Glimmer er renhed, evighed, det himmelske og guddommelige: Det er guldet i Byzans' og middelalderens religiøse malerier. Glimmer er klassisk: Det er marmoret - som bogstaveligt talt betyder 'funklende sten' - i  antikken, renæssancen og nyklassicismen. Glimmer er plastik. Glimmer er mode: Det er syntetiske tekstiler, stil og udtryk. Glimmer er kosmetisk. Glimmer er skinnende overflader på forbrugerkulturens varer, og det er en vare i sig selv, der flyver ned fra hylderne og fylder atmosfæren op - det vil tage tusind år at nedbryde. Glimmer er affald, der forurener miljøet. Glimmer klistrer: Det sætter sig  steder,  hvor  det  (ikke)  er  meningen.  Med  sin  brydning  af  lys  associerer glimmer astronomi og astrologi; konstellationer, mønstre af lys og refleksion. Glimmer er en praksis,  og  det  er  performance,  det  spreder  sig  og  kaster  lys  i retning af noget, men samtidig væk fra andet.

Med disse ord inviterede Periskop skribenter til at reflektere over glimmeret og dets glimtende søstre - det skinnende, glitrende, funklende, tindrende, glansfulde,  reflekterende,  iriserende,  gnistrende  og  strålende  -  i  kunst,  litteratur, visuel kultur og popkultur. Som det fremgår af ovenstående, betegner 'glimmer' i dette temanummer forskellige materialer og effekter. 1  Dette åbner selvsagt for en mangfoldighed af tilgange til emnet, hvilket nummerets bidrag også vidner om. Nogle af disse tilgange vil vi berøre i nærværende introduktion til Alt der glimter , der dels kan læses som en præsentation af nummeret og dets bidrag, dels som et slags kalejdoskopisk arkiv over glimmer i kunsthistorie og visuel kultur.

## Glimmer før glimmer

Lysreflekterende overflader var en helt central del af både den græske, romerske og senere byzantinske skønhedsopfattelse. I Byzans udvikledes dette til en avanceret skønhedsmetafysik, hvor materialers glitren var afgørende for værdsættelsen af dem. Mosaikker, relikvieskrin, bøger, ikoner m.m. blev udsmykket med guld, sølv, emalje og sten i forskellige farver. Disse materialer blev i deres samtid oplyst af levende lyskilder som fx et stearinlys i hænderne på en troende, der fik lyset til at blafre og bevæge sig i takt med dennes egen krop. Kunsthistorikeren Bissera Pentcheva (2009) har udført forsøg med forskellig belysning af bl.a. cloisonné-ikoner lavet af emalje og guld eller sølv og udsmykket med ædelsten, som fx ikonet af ærkeenglen Michael i San Marco-basilikaen i Venedig. Hendes forsøg demonstrerer, hvordan lysets bevægelse over ikonets overflade giver indtryk af, at figuren er i bevægelse, animeret og næsten levende [1] . Materialerne og deres evne til  at  reflektere  lys  kunne  altså  skabe  en  oplevelse  af  et  helligt  nærvær  i ikonerne. Her er det essentielt, at man laver forsøg udi belysning af fx guldgenstande, for herved at fange deres glimmer. Almindeligvis ville man i forbindelse med fotografering eller udstilling belyse et ikon med guldgrund indirekte, hvilket fremhæver  figurationen,  men  nedtoner  guldets  blændende  virkning.  I  stedet fremstår guldet som blot en gul nuance, en gul baggrund for figurerne (Franses 2003). Det glitrende er vanskeligt at fotografere, men har været helt centralt for virkningen af et ikon med guldgrund.

[1] Stillfotos fra Bissera Pentchevas eksperimenter udi at belyse ærkeenglen Michael, San Marco, 2009.

I antikken var det, man værdsatte ved en bestemt farve, ikke dens nuance, men dens klarhed,  intensitet,  glans  og  evne  til  at  reflektere  lys  (James  1995; Pentcheva  2006,  641;  Pentcheva  2010).  Man  kan  faktisk  udtrykke  det  sådan, at  den ideelle byzantinske farve var selve lyset (Pentcheva 2010, 111). Når vi i dag taler om farver, taler vi primært om nuancer, fordi vores farveforståelse er abstrakt og præget af fx farvers mediering på skærme, mens antikkens farveforståelse altid er koblet op på specifikke materialer. Eksempelvis kan det være vanskeligt  at  forstå  den  græsk-romerske  farve porphyreos / purpura (græsk/ latin), fordi den ikke henviste så meget til en nuance som til måden, farven kom til udtryk på, i fx porfyrstenen eller purpurindfarvet stof. Antikkens farveforståelse var altså langt mere stoflig og metamorf end i dag, mere bundet op på specifikke materialer og genstande, og porphyreos kunne således henvise til og associeres med så forskellige ting som ild og vand - på den ene side lysende flammer og på den anden et brusende havs stormen (Pentcheva 2010, 110-111; James 1995; Bradley 2009; Skovmøller og Brøns 2017). Purpur var både lyserødt, rødt, blåt, grønt, lilla, sort - og alt det changerende disse farver imellem.

Dorthe Bendtsens essay i dette nummer argumenterer i tråd med en sådan tankegang  for,  at  senromerske  og  byzantinske  ekfraser  eller  beskrivelser  kan inspirere arkitekter i dag til bedre bygningsbevaring. Ekfraserne fremhæver det funklende, lysende, skinnende, glitrende og strålende, og der associeres frit fra rummet og dets materialer til sødt duftende rosenhaver eller havets brusende bølger. Hermed indfanger de rummets sanselighed og atmosfære i højere grad end  arkitekternes  traditionelle  dokumentationsformer,  der  mere  nøgternt registrerer og opmåler. Pieterjan Deckers '  essay peger på en anden historisk kulturtradition, hvor glimmer også har spillet en signifikant rolle. Med udgangspunkt i fund fra arkæologiske udgravninger ved Ribe beskæftiger Deckers' essay sig med vikingetidens glimmer i form af en bestemt slags keramikkander, der er dekoreret med mønstre af tinfolie. I stedet for arkæologiens traditionelle objektivistiske  vinkel  undersøger  Deckers  de  glimtende  fremtrædelsers  komplekse betydninger og funktioner i sociale sammenhænge, hvor kanderne blev taget i brug, på baggrund af en sanselig tilgang. Amalie Skovmøller og Lejla Mrgan er  i  deres  artikel  på  sporet  af  det  glitrende  i  en  bestemt  type  hvid  marmor, nemlig den græske lychnites-sten. Lychnites betyder 'lampesten' og henviser til  stenens  lysreflekterende  egenskaber,  der  opstår  pga.  sammensætningen af store og små krystaller. Bertel Thorvaldsen brugte på usædvanlig vis denne marmortype til sit relief Amor og Anakreon , der var tiltænkt den engelske kunstsamler,  bankmand  og  forfatter  Thomas  Hope.  Artiklen  undersøger,  hvordan denne specifikke stens glimmer knytter sig til symbolske betydninger i forhold til  motivets  fortælling  såvel  som  relieffets  historiske  referencer  til  antikken, ligesom den peger på, hvordan glimmerrelieffets velhavende ejermand brugte det til at demonstrere egen rigdom og smag.

## Skinnende overflader og kapitalisme

Der er et intrikat forhold mellem glimmer og rigdom, overflod, luksus og forbrug. Det er, som om økonomisk overflod sætter sig på skinnende overflader. Et historisk  eksempel  herpå  er  1600-tallets  hollandske  pragtstilleben,  der  fremviste genstande og produkter, der var handlet som varer fra kolonier, gennem handelsruter, fra fine fabrikanter osv. Objekterne på et stilleben fortæller, med Norman Brysons (1990) ord, om 'oceaniske afstande og handel' (128). Men de gør mere end det: Malerierne gør, som Bryson skriver, eksklusive genstande endnu mere kostbare ved at få objekterne til at skinne (126). Dette er fx tilfældet med Willem Kalfs  pragtstilleben,  hvor  genstande  fremhæves  gennem  lysets  refleksioner  i dyre materialer som guld, perlemor, bjergkrystal og porcelæn [2] . Genstandene bliver ikke blot gjort mere eksklusive gennem kunstnerens evner ud i præcisi-

onsarbejde;  genstandenes  overflader  som changerende og tillokkende i den helt rigtige lyssætning  er  også  med  til  at  understrege, måske endda tilføre, den følelse af rigdom, pragt,  luksus  og  overflod,  som  stillebenet (re)præsenterer.

I  modernitetens  og  senmodernitetens forbrugskultur  er  der  også  et  tæt  forhold mellem  glimmer,  værdisætning  og  kapitalisme.  Dette  forhold  har  ikke  mindst  Karl Marx  berørt  med  begrebet  varefetichisme. Siden  Marx  er  forbrug  i  vid  udstrækning blevet  forstået  som  en  sekulær  kulturel praksis, der ikke desto mindre har en udtalt magisk karakter:  Varer  fortrylles  og fortryller  (Marx  2013  [1867],  46ff;  se  også: Böhme  2006,  244ff).  Med  Nigel  Thrifts (2010) ord må kapitalismen 'generere eller  opsamle affekter og derefter samle og forstærke  dem  for  at  skabe  værdi,  hvilket indebærer  skabelsen  af  forskellige  fascinationsmekanismer' (290). Thrift peger på  glamour  som  en  sådan  fascinationsmekanisme  (297ff).  Glamour  er  -  eller kan  være  -  en  funktion  af  glimmer,  idet  glimmer  gør  nogen/noget  glamourøst:  Glimmer  skaber  glamour,  og  man  kan  sige,  at  det  på  denne  måde  bliver en  affektiv  anordning,  som  glamour  som  fascinationsmekanisme  virker  og påvirker igennem. Varernes glimmer har en tiltrækningskraft, der distraherer os  og  re-fokuserer  vores  opmærksomhed  på  dem:  Hvad  enten  det  er  produkternes  egne  og/eller  deres  indpakninger,  emballagernes,  skinnende  blanke og glatte overflader, trækker disse vores blik til sig og knytter det begærligt an herpå. Varernes glimmer virker inciterende: Det vækker vores begær, gør dem til attråede, eftertragtede genstande og skaber således bytteværdi i det, at det gør os (købe)lystne.

[2] Willem Kalf: Pragtstilleben med Holbeinskål, Nautilus- og glaspokal og frugtskål , 1678. Olie på lærred, 68x56 cm. Statens Museum for Kunst.

[3] Stillfoto fra Euphoria sæson 1, HBO Max, 2019.

## Populærkultur og queerfeminisme

På  grund  af  den  tætte  forbindelse  mellem  det  glimtende  og  kapitalismen  er der  også  en  alliance  mellem  glimmer  og  populærkultur  (Coleman  2020).  Det ligger ud over grænserne for denne introduktion at opridse disse forbindelser historisk,  men  det  er  svært  at  komme  udenom  den  tilsyneladende  allestedsnærværelse  af  glimmer  i  populærkulturen  i  disse  år.  I  HBO-serien Euphoria er hovedrollerne - en gruppe high school-studerende - for eksempel ofte iført glitrende,  glimtende og ekstravagant makeup, imens de eksperimenterer med stoffer,  sex  og  vold.  Således  står  glimmeret  i  stærk  kontrast  til  de  ofte  misantrope livsskildringer i dunkle toner, der ellers kendetegner serien. I en scene er seriens hovedperson, Rue (Zendaya), eksempelvis iført glimmertårer, der løber ned langs hendes nederste vippekant [3] ,  og  afspejler instruktøren Sam Levinsons ønske om at lade makeuppen være 'følelsesmæssigt stemningsskabende og udtryk for teenagernes rejse i serien' (Handler 2019). Den eksperimenterende makeup (og eklektiske tøjstil) i Euphoria har skabt mode, og eksempelvis deler seriens  hovedmakeupartist  Donielle  Davy  ud  af  sine  glimmertips  (Abelman 2019), ligesom internettet i øvrigt flyder over med diverse guides til, hvordan man selv kan skabe looket derhjemme. Brugen af glimmer i Euphoria fremstår som alt  andet  end  tilfældig,  ukritisk  masseforbrug af populærkulturen. Glimmeret vil noget, der udtrykker sig og har kant. Samme indtryk får man af glimmeret i DR-programmet Dronningerne af neglekunst (2020). 'Vi skal vise Danmark, vi ikke bare er negleteknikere. Vi er kunstnere - neglekunstnere,' siger programmets hovedperson Nadia, mens forskellige billeder af negle besat med similisten, glimmer og skinnende lakker vises på tv-skærmen. Spørgsmålet om, hvad kunst er,  og  hvem  der  bestemmer  dét,  er  omdrejningspunktet  for  programmets  fire afsnit, hvori de kunstige negle bliver en slags kritisk omdrejningspunkt for, hvad der kan og ikke kan blive en del af kunstens eller finkulturens institutioner.

Centralt for det glimtende i populærkulturen er således også fremkomsten og udbredelsen af glimmer som et produkt i sig selv. Det blev opfundet af Henry Ruschmann i 1934 og består af små plastikstykker eller -strimler, der er overfladebehandlet - metalliseret - på en sådan måde, at deres overflade bryder og reflekterer lys, og dermed glimter. Glimmer kan købes i bøtter, store og små, til fx at pynte sig og/eller dekorere andre/andet med, men tilsættes også til andre ting, både fx makeup, tekstiler og andre typer plastik, som igen bruges til fremstilling af andre ting (Weaver 2018; Coleman 2020, 39-41).

I  queer/crib/feministiske  kritiske  projekter  er  glimmeret  mere  end  pynt eller  en  overfladiskhed,  der  skal  tages  afstand  til.  I  stedet  for  at  modsætte  sig glimmeret  som  et  symbol  på  kapitalismens  dårskab,  så  bruges  det  subversivt i  performative  praksisser,  hvilket  to  af  nummerets  bidrag  sætter  fokus  på. Veronika Ahrensbøll Schultz diskuterer i sit essay værker af Maja Malou Lyse, hvor et glitrende lys samt glimtende genstande indgår. Lyse skjuler intet i sine værker, tværtimod kæmper hun imod den skam, kvindelig lyst og drifter ofte er forbundet med. Schultz argumenterer for, at Lyse forsøger at erobre et utopisk rum uden restriktive normer - og at glimmeret er et redskab i denne 'kamp'. Ifølge  Schultz  mødes  en  piget  og  uskyldig  æstetik  pornografiens  æstetik  hos Lyse, og glimmer spiller en central rolle i hendes genforhandling af femininitet her, idet det radikaliserer denne ved at femme-ificere den. Julia Havard skriver i sin artikel om glimmerets dobbelthed, hvor det på den ene side er miljøskadeligt og allergifremkaldende og på den anden et centralt udtryksmiddel i queermiljøer. Her bruges glimmer som en strategi til at forstyrre og omdirigere det normative blik,  som  samfundet  kaster  på  queer-personer,  især  dem,  der  også

lever med et handicap eller er racialiserede. Men pga. de miljø- og kropsskadelige effekter ved glimmerprodukter og de uetiske og voldelige forhold forbundet med udvindingen af de mineraler, der bruges i glimmer, opfordrer Havard til, at man skaber glimtende effekter uden brug af glimmer. Hun foreslår en række virkemidler, som fx lysrefleksioner på svedig hud, bevægelsesrepetition og lyd. Virkemidler, der bibeholder glimmeret i vores hjerter, men holder det væk fra vores natur, for at parafrasere Havard.

## Undersøgelser af lys

En anden undersøgelse af lys og skinnende effekter, som er tæt forbundet med det  industrielle  og  udnyttelsen  af  nye  (kunstige  og  giftige)  materialer,  er  den amerikanske Light &amp; Space-kunstnerbevægelse. Den opstod i det sydlige Californien i slipstrømmen af et økonomisk boom og en massiv ekspansion i både rumfarts-  og  ingeniørvirksomheder  i  1960'erne,  der  begyndte  at  arbejde  med lys som materiale. De primært unge californiske kunstnere eksperimenterede med de tekniske materialer og fremstillingsprocesser, der var udviklet af disse fremadstormende industrier. En af disse kunstnere er Mary Corse, der i 1966 begyndte at lave malerier med fluorescerende lys bag plexiglas. Hun betragtede værkerne som en form for monokromt maleri, hvor hun med de nye tekniske materialer kunne udvide dets grænser ud over billedrammen med det flimrende lys. I løbet af årene eksperimenterede hun videre, for hun ønskede ikke, at oplevelsen af malerierne skulle 'ødelægges' af ledninger og stikkontakter - værkerne skulle have deres egen energikilde. I dag indeholder hendes elektriske lysmalerier skjulte højfrekvente generatorer, der dog stadig får lyset til at fremstå med en flimrende lysende effekt. Corse er også kendt for sine malerier med mikroperler af glas, der traditionelt bliver brugt i de reflekterende striber på vejnettet. Hun ønskede, at malerierne med de reflekterende sfærer skulle fremkalde en lyseffekt,  der  minder  om  den,  der  genereres  af  hendes  elektriske  lysmalerier. De  mikroskopiske  elementer  har  grundet  deres  refleksion  stor  betydning  for beskuerens bevægelse i oplevelsen af værket, der hele tiden vil forandre sig med bevægelsen foran maleriets glimtende overflade, hvilket også er tilfældet med det byzantinske performativt funklende (Gollnick 2022, 58ff).

Bevægelse gennem byrum vil også altid været forbundet med skift i lysforhold. I dette nummer er der to artikler, der begge fokuserer på forholdet mellem arkitektur og lys, og især på storbyens lys. Anders Troelsen laver i 'Byens lys. Om film- og forlystelsesarkitektur mellem lys og mørke' forskellige historiske nedslag i biografens arkitektoniske udvikling. Troelsen påpeger, at biograferne gennem årene har været opfattet som en 'natarkitektur', der først åbnede op, når mørket faldt på - og derfor også har kunnet bruge lyssætninger på bygningernes ydre arkitektur til at understrege  eller  forvandle  bygningernes  dimensioner. Artiklen berører også, hvordan filmens glans og  lys  har  påvirket  arkitektur  og  byudvikling;  byen Las  Vegas  vågner  -  som  biografens  mørke  rum  om natten med det funklende lys i alverdens farver og neonoplyste bygninger, der mimer ikoniske bygningsmonumenter andre steder i verden. Storbyen  er  også  omdrejningspunkt  for Kerstina Mortensens undersøgelser  i  artiklen  'Glittering Lights.  Nocturnal  Atmospheres  and  the  Modern Metropolis'.  Med  udgangspunkt i  værker  af  kunstnere fra omkring år 1900 ser Mortensen på, hvordan den oplyste nat skaber en særlig 'natlig atmosfære' i storbyen, hvor nattelivet finder sted. Artiklen reflekterer over forskellige typer (by)lys, fx det svage, diffuse  lys  over  for  det  stærke  og  blændende,  og hvordan lys i sin relation til mørket skaber forskellige rumligheder, byrum og opfattelser af relationen mellem det offentlige og det private, det synlige og det  usynlige.  Lys  og  mørke  er  hinandens  antiteser, men samtidig indbyrdes afhængige.

## Glitters kritiske potentiale

Billedkunstneren Otobong Nkanga har i en stor del af sit arbejde afsøgt forholdet mellem  det  skinnende  og  det  lukrative  og  mellem  det  belyste  og  det,  som  er henlagt  i  mørke [4] .  I  sine  værker  fremhæver  hun  forskellige  typer  mineraler,  især  mica,  en  af  de  mest  brugte  ingredienser  i  kosmetikindustrien,  hvis udvindingsforhold er meget problematiske. Nkanga peger på Tsuneb-minen i Namibia, som er et af de steder, hvor den tyske kolonimagt i slutningen af 1800tallet og starten af 1900-tallet påbegyndte storstilet minedrift, og som nu er helt tømt for mineralske skatte. Hendes værk er ikke blot en simpel kritik af rovdrift på natur og menneske, men en konstant undersøgelse af de ambivalenser, der findes  mellem  det  fascinerende  og  tiltrækkende  ved  det  glitrende  på  den  ene side og på den anden de problematiske aspekter ved denne tiltrækning. Ved at bruge det skinnende og glimtende - med hendes egne ord: bling - som æstetisk strategi formår Nkanga at pege på dets modsætning, nemlig de underjordiske og udhulede steder, hvorfra mineraler, der bruges til fremstillingen af glimtende ting, udvindes. Otobong Nkanga kalder minerne for 'obskure steder' (da Silva 2017a og 2017b), obskure her forstået som de steder, der ikke er belyst og ikke får opmærksomhed. Glimmeret både henleder på og fjerner opmærksomhed fra, gør noget synligt og andet usynligt.

[4] Otobong Nkanga: In Pursuit of Bling - Coalition , 2014. Fotografi, lambda print, 60x40 cm. Gengivet med kunstnerens tilladelse.

Krista Thompsons arbejde med sorthed og det skinnende kan ses i forlængelse af Nkangas undersøgelse af forholdet mellem glimtende lys og (racialiseret) mørke. Thompson undersøger eksempelvis i bogen Shine: The Visual Economy of Light in African Diasporic Aesthetic Practice ,  hvordan det skinnende ( shine ) og  bling  er  kendetegnende  for  forskellige  visuelle  og  performative  praksisser forskellige steder i den afrikanske diaspora. For at undersøge dette følger Krista Thompson især  fotografiske  praksisser  i  Caribien  og  USA.  I Nina  Cramers og Emil Elgs interview med Thompson udfoldes det, hvordan Thompson har udviklet sit begreb om 'shine' og arbejdet med fotografi som metode.

I  dette  nummer  af Periskop teoretiserer Macon  Holt ligeledes  over  det glitrendes  evne  til  at  splintre  og  prismatisk  bryde  og  omforme.  Holt  tager udgangspunkt i filmen Annihilation (2018),  som er en sci-fi-film, hvori verden langsomt overtages af et glitrende kraftfelt, der indoptager og forvandler alt på sin  vej.  Mennesker bliver til planter, planter bliver menneskelignende, og dyr får menneskelige egenskaber i en proces, hvor alt - ikke kun lys - brydes: DNAspor og identiteter brydes i det store prisme, som det glitrende kraftfelt udgør. I sin artikel bruger Holt 'the shimmer' som udgangspunkt for en refleksion over, hvordan popmusik ligeledes er et sted, hvor magt, æstetik, historie, seksualitet, penge, race og intention brydes. På samme måde som den flimrende popmusik, Holt  skriver  om,  kan  være  svær  at  gribe  og  holde  fast,  så  eksperimenterer teksten også i sig selv med at være flimrende og glitrende, idet den præsenterer brydninger  mellem  forskellige  forståelsesrammer,  teorier  og  tilgange  til  popmusikken som et 'sonisk glitter'.

Til Alt der glimter har vi også inviteret to kunstnere til hver at bidrage med et værk samt udvalgt digte af to  forfattere,  der  på  anden  vis  åbner  emnet  op  og lægger sig i forlængelse af, men også peger i andre retninger end, nummerets essays  og  fagfællebedømte  artikler. Ruth  Campau bidrager  således  med  en tekst og et udsnit af værket Mountain Climber fra 2017, der er en collage udført i forskellige glimtende materialer, såsom spejlfolie, mesh, diamond dust -glimmer og forskellige rester og fraklip fra rodekassen, og som hylder forskellige kvindelige  billedkunstnere,  der  har  skinnet  på  hendes  inspirationshimmel  igennem årene. Jørgen Callesen bidrager  med  sin  performancefigur miss fish i  form af en tekst og collage, som består af fotodokumentationer af et udvalg af deres performances mellem 2006 og 2019. Som performer, post-punksanger og aktivist artikulerer miss Fish forskellige spørgsmål om køn, magt/afmagt og skønhedsidealer og benytter sig i den forbindelse bl.a. af glimmeret som kritisk materiale og pynt. Vi bringer endvidere Ursula Andkjær Olsens digt 'Jeg maler strålekrans' om  hverdagsmagi  fra  hendes  feministiske  og  kapitalismekritiske  digtsamling Mit smykkeskrin fra 2020 og Mette Moestrups digt 'Det sitrer i systemet' om afmagt i mødet med det danske asylsystems umenneskelighed, udgivet i 2021.

I  sin  bog  om  glimmerverdener  skriver  Rebecca  Coleman  (2020,  4),  at glimmer ikke bare bevæger sig gennem forskellige verdener - det skaber også verdener. Hvor Colemans (2020, 6) projekt er at følge glimmer og dets verdensskabende egenskaber gennem populærkulturen, så er dette nummer af Periskop på mange måder endnu bredere: Her følger vi ikke kun det moderne glimmerprodukt, men alt, der glimter. Og ikke kun i populærkulturen, men også - eller snarere  -  i  kunst-  og  arkitekturhistorien,  i  film,  teori  og  performances.  Dette temanummer omfatter ikke alle de mange facetter af det glimtende og glitrendes betydninger  historisk  og  i  nutiden,  men  det  viser  forhåbentlig,  hvor  mange forskellige retninger det glimtende kan tænkes i. Det viser ikke alt, der glimter, men præsenterer et udvalg af glimmertanker, som man kalejdoskopisk kan kigge på verden med.

Sidst, men ikke mindst, vil vi gerne takke Sherilyn Nicolette Hellberg for i første omgang at foreslå temaet 'Alt der glimter' til Periskop -redaktionen og for den store indsats i forhold til det indledende redaktionelle arbejde med størstedelen af de her publicerede bidrag.

## NOTE

- 1 I deres introduktion til antologien Materials, Practices, and Politics of Shine in Modern Art and Popular Culture skelner redaktørerne mellem forskellige kvaliteter af alt, der skinner (redaktørernes eget paraplybegreb) (Krause-Wahl et al. 2021, 1-2). I denne introduktion bruger vi ligeledes forskellige ord for det skinnende og glitrende mere eller mindre synonymt, ligesom vi har ladet forfatterne selv afklare og bruge forskellige ord, som de selv ønsker og finder brugbart (se også Diepeveen og van Laar 2021).

## LITTERATUR

- Abelman, Devon. 2019. ' Euphoria's Head Makeup Artist Shares Her Tips for Making Glitter Last'. Allure . https://www.allure.com/story/euphoria-makeup-artist-glitter-makeup-tips (tilgået 22.4. 2022).

Bradley, Mark. 2009. Colour and Meaning in Ancient Rome . Cambridge: Cambridge University Press.

- Bryson, Norman. 1990. Looking at the Overlooked: Four Essays on Still Life Painting . London: Reaktion Books.

- Böhme, Hartmut. 2006. Fetishism and Culture: A different Theory of Modernity . Berlin og Bosten: De Gruyter.
- Coleman, Rebecca. 2020. Glitterworlds: The Future Politics of a Ubiquitous Thing . London: Goldsmiths Press.
- Diepeveen, Leonard og Timothy van Laar. 2021. Shiny Things: Reflective Surfaces and Their Mixed Meanings . Bristol og Chicago: Intellect.
- Franses, Rico. 2003. 'When all that is gold does not glitter. On the strange history of looking at Byzantine art'. I Icon &amp; Word: The Power of Images in Byzantium , redigeret af Antony Eastmond og Liz James, 13-23. Aldershot: Ashgate.
- Gollnick, Elizabeth. 2022. 'Making Space: Women within and without the Light and Space Movement'. I Light + Space , redigeret af Marie Nipper, Janna Lund, Ruth Kißling og Franz Hempel. København og Berlin: Copenhagen Contemporary og Light Art Space.
- Handler, Rachel. 2019. 'A Glittery Guide to Euphoria's Over-the-Top Eye Makeup'. Vulture. https://www.vulture.com/2019/07/how-to-do-the-eye-makeup-from-euphoria.html (tilgået 22.4. 2022).
- James, Liz.1995. Light and Colour in Byzantine Art . New York, NY: Clarendon Press.
- Krause-Wahl, Antje, Petra Löffler og Änne Söll, red. 2021. Materials, Practices, and Politics of Shine in Modern Art and Popular Culture . London: Bloomsbury Publishing.
- Marx, Karl. (1867) 2013. Capital. A Critical Analysis of Capitalist Production . Hertfordshire: Wordsworth.
- Pentcheva, Bissera. 2006. 'The Performative Icon'. The Art Bulletin 88, nr. 4 (december): 631-55.
- Pentcheva, Bissera. 2009. 'The Icon of the Archangel Michael, San Marco, Venice, Seen in Candle Light'. Tilgået 22.4. 2022. https://vimeo.com/482358875.
- Pentcheva, Bissera. 2010. The Sensual Icon: space, ritual, and the senses in Byzantium . University Park, PA: Pennsylvania State University Press.
- Skovmøller, Amalie og Cecilie Brøns. 2017. 'Colour coding the Roman toga: The Materiality of Textiles represented in Ancient Sculpture'. Antike Kunst 60: 53-79.
- Thompson, Krista. 2015. Shine: The Visual Economy of Light in African Diasporic Aesthetic Practice . Durham, NC: Duke University Press.
- Thrift, Nigel. 2010. 'Understanding the Material Practices of Glamour'. I The Affect Theory Reader , redigeret af Melissa Gregg og Gregory J. Seigworth, 289-308. Durham, NC: Duke University Press.
- Da Silva, Denise Ferreira. 2017a. 'Blacklight'. I Otobong Nkanga: Luster and Lucre , redigeret af Clare Molloy, Philippe Pirotte og Fabian Schöneich, 244-252. Frankfurt am Main: Portikus.
- Da Silva, Denise Ferreira. 2017b. '1 (life) ÷ 0 (blackness) = ∞ -∞ or ∞ / ∞ : On Matter Beyond the Equation of Value'. e-flux journal 79 (februar).  https://www.e-flux.com/journal/79/94686/1life-0-blackness-or-on-matter-beyond-the-equation-of-value/ (tilgået 22.4. 2022).
- Weaver, Caity. 2018. 'What is glitter? A strange journey to the glitter factory'. New York Times , 21. december. https://www.nytimes.com/2018/12/21/style/glitter-factory.html (tilgået 2.5. 2022).