Metafiktion
Forfattere: Anne Borup
Tidsskrift: kok (2002-02-10)

historiske  og  -analytiske  problemstillinger, er der ikke meget at komme efter.

Det nærmeste, man kommer en tese om Strunges digtning i Muncks bog, er den  gammelkendte  pointering  af  en udbrændthed  i  slutningen  af  forfatterskabet.  Desværre  synes  noget  af  det samme  at  gælde  for  dette  biografiske projekt. Den  imponerende research, hvad angår indsamling  af  materiale  og undersøgelse af den kontekst, Strunges forfatterskab kan placeres i, giver store løfter. Men disse er ikke blevet indfriet i den  resterende del  af  arbejdet  med bogen.

## Anne Borup

## Metafiktion

Anker Gemzøe, Britta Timm Knudsen og  Gorm  Larsen  (red.): Metafiktion  selvrefleksionens retorik . Kbh. 2001 (Medusa).

Metafiktion er en litterær term, der ofte bruges  i  flæng  -  især  når  talen  er  om romanlitteratur fra det 20. århundrede. Den enkleste og bredeste måde at sige det på kunne lyde: metafiktion er litteratur,  der  peger  på  sig  selv.  Det  er  der rigtig megen  litteratur der gør.  Og andre  kunstarter.  Det  afgørende  kriterium må derfor være, hvordan der peges og hvad der peges på. Den russiske formalist  Roman  Jakobson  gjorde  f.eks. 'den poetiske funktion', dvs. lyriske teksters  pegen  på  sig  selv  som  sprogligt materiale  og  formelle gentagelsesstrukturer,  til  et  konstituerende træk  ved al poesi.  Viktor  Shlovsky  definerede  det specifikt  litterære ved  litteraturen som en  underliggørelse  af  normalt  sprog;

man  kunne  sige,  at  'litterariteten'  her forstås som en effekt af forskellen mellem konventionel sprogbrug og brud med konventionerne. Hvad peger metafiktion da på?

Nu er  der  hjælp  at  hente  i  antologien Metafiktion  -  selvrefleksionens retorik ,  første  bogudgivelse  i  en  serie modernismestudier med udspring i forskningsprojektet Betydende Former. Modernismens Retorik . Her giver ti forskere deres bud på metafiktion »i moderne litteratur, teater, film og sprog«. En vigtig  motiverende  faktor  i  udredningsarbejdet er et opgør med den udbredte forestilling  i  megen  litteraturteori  om metafiktion som et fænomen begrænset til den postmoderne roman. I stedet vil man, fremgår det af indledningen, forstå  metafiktion  som  et  sammensat fænomen, både epokalt og formelt.

Artiklerne  inddrager  flere  genrer: kortprosa, romanprosa, lyrik, drama og film;  nogle  tilgange  er  rent  teoretiske, andre analytiske  og  nogle  forener teori og  analyse.  Også  selve  emnet  skifter: nogle  skriver  faktisk  om  metafiktion, mens andre beskæftiger sig med metalitteratur,  metalingvistik  eller  litterær selvrefleksion. Antologien deler på godt og  ondt  vilkår med  andre  eksemplarer inden for sin genre. Den charmerer med sin diversitet. Og irriterer med sin mangel  på  enhed.  En  måde  at  skaffe  sig overblik i mangfoldigheden kunne være at  se  på,  hvordan  metafiktions-termen defineres. Her viser der sig to veje, groft sagt.  Enten  lægges  vægten  på  metaaspektet, hvilket fører til brede og inklusive definitioner. Eller fokus ligger på fiktionsbegrebet,  hvilket  giver  anledning  til  smalle  og  eksklusive  bestemmelser.  I  førstnævnte  tilfælde  opfattes meta -fiktion som en bred vifte af

(fremmedgørelses)effekter, der kan rettes  mod  forskellige  funktioner  og aspekter i  et givet værk. Resultatet ses som  selvtematisering  eller  selvrefleksivitet på forskellige niveauer og i forskellige  grader.  I  sidstnævnte  er  der  stort set enighed om at beskrive meta fiktion som tekstens »overvejelse over fiktionen  i  det  tekstlige,  fiktive  univers«, også når »teksten« er en film.

Anker  Gemzøes  indledende  artikel »Metafiktionens  mangfoldighed«  har  et bredt sigte. Der indledes med en teorihistorisk  gennemgang;  derpå  udvikles en  typologi  for  metafiktion,  som  fører til  en  superkort  rundvisning  i  metalitteraturens  historie.  Etableringen  af  en typologi  gør  det  mulig  at  udpege  den metalitterære funktion i forhold til isolerede  kommunikative  træk  i  et  givet værk.  Disse  træk  eller  former  angår autor, adressat, superadressat, værk, intertekstualitet,  sprog  og  objekt,  som på forskellig vis tematiseres, for eksempel  ved  at  underkastes  en  fremmedgørelse.  Ud  over  denne  formtypologi indfører  Gemzøe  en  skelnen  mellem forskellige  retninger  eller  indstillinger, så metafiktionen kan forholde sig konvergerende, divergerende, spillende eller dialogisk til fiktionen. Ud  fra denne  brede  definition  og  taksonomi bliver  det  muligt  at  påvise  metafiktive træk i alle tiders litteratur og i alle genrer. Ligeledes bliver det muligt at udpege en forskydning i dominans. Ældre metafiktion tematiserer fortrinsvis  de  første  instanser  (autor,  adressat og  superadressat),  mens  (post)modernistisk metafiktion problematiserer værk, sprog og reference. Også de metafiktive retninger, som principielt er transhistoriske,  kan  grovinddeles  efter dominans: » modernisme kendetegnes af modmeta , postmodernisme af spilmeta , mens dialogmeta « findes før, ved siden af og efter de nævnte strømninger.

Typologien rejser nogle interessante spørgsmål.  En  af  fordelene  er,  at  den gør det muligt at se historiske forskydninger i litteraturen. Et af problemerne er, at  metafiktion, forstået som forskellige former for underliggørelse af sprog, næsten  ikke  kan  skelnes  fra  ideen  om det specifikt litterære, litterariteten, for nu at  tale  med  de  russiske  formalister, som im- og eksplicit udgør en vigtig teoretisk reference i flere af artiklerne. Det fremgår da  også  direkte  af  Peter  Stein Larsens  artikel  »O  nitroglycerin!«  om apostrofiske  former  i  ny  dansk  lyrik. Stein  Larsen  indordner  fire  af  Roman Jakobsons  seks  kommunikationsfunktioner under fællesbetegnelsen metafiktion  -  en  betegnelse som  ikke  indgår i Jakobsons  arbejde  med  lingvistik  og poetik.  Disse  fire  svarer  til  Gemzøes kategorier:  autor-,  adressat-,  sprog-  og intermeta. Endvidere mener Stein Larsen, at apostrofen fungerer i kraft af disse »metafiktive funktioner« og derfor kan påvisningen af apostrofer i en periodes  litteratur  -  her  dansk  lyrik  fra 1982-1999 - fortælle os noget om »dyrkelsen af det metafiktive«. Artiklen består  dels  af  en  grundig  gennemgang af  teorier  om  apostrofen,  dels  af  en identifikation af  brugen af apostrofer i knap  30 digtsamlinger. Så langt, så godt.  Det  springende  punkt  er  definitionen  af  apostrofen som metafiktion. Stein  Larsen  skriver,  »at  apostrofen  er udtryk  for  en  forskydning  fra  digtets referentielle til dets performative funktion«, hvilket ingen vel kan være uenig i.  Men  er  poetisk  performativitet  identisk med meta fiktion ?  Betegnende nok glider metafiktionstermen ud af artiklen allerede på side 2, hvor det hedder, at apostrofen vitterligt er en metapoetisk indikator og der tales  om »poetisk selvrefleksion« og »metapoetisk profil«. Det bliver med andre ord uklart om  termerne  er  hierarkisk  ordnet  metafiktion over eller under metapoesi -  eller  om  de  bruges  synonymt.  Den begrebslige  usikkerhed  understreges  i konklusionen,  hvor  Stein  Larsen  genindfører  metafiktionsbegrebet  i  tilslutning  til  et  citat  af  Bo  G.  Jansson,  der hævder, at »det er muligt at finde metapoetiske  aspekter  ved  tekster  fra  alle tider,  men  at  det  metafiktive  er  mere udpræget inden for visse litterære perioder end inden for andre«. Således kan Stein Larsen konkludere, at der med de mange komplekse former for apostrofe, er »tale om en dyrkelse af  det metafiktive i en grad, der ikke er set magen til før i den danske litteraturhistorie«. Man kunne - igen med hjælp fra Jakobson indvende, at apostrofen og dens performative  funktion  er  et  konstituerende træk ved poesi som sådan, og at apostrofen - formodentlig - findes overalt i den vestlige  poetiske  tradition.  Her  er  tre danske  eksempler  fra  50'erne,  60'erne og 70'erne fundet ved et hurtigt opslag i en antologi. Først en ironisk form: »Og hovedpinen/ Som plager mig/ O engang er den forvandlet/ Til en glorie af  uforgængelig metal« (Erik Knudsen, 1953); så en talesprogets hverdagsæstetik:  »Ja,  ja.  Hør  så  her./  Skrænten  er stejl./ Havet som strækker sig/ så langt mine øjne kan se/ er blåt. […]« (Jørgen Leth, 1967); og til sidst et kybernetisk, meta-poetisk  science-fiction  digt,  der indgår i en lang fortællende sekvens fra digtkredsen Projekt  Perseus :  »Formørkelsesvariablen er tydelig nu./ Åh, binære stjerne, nye sol i vort univers:/

Will  we  learn  to  conquer  you,  or  will you/  petrify  us,  Algol,  desperate  star, head/  of  that  horrible  double  Medusa or  machine:/  both  hardware  and  software?« (Klaus Høeck, 1977).

Også  Claus  Falkenstrøm  arbejder med  lyriske  tekster  -  Broby-Johansen og  Momberg;  men  han  undgår  den definitoriske forveksling ved ikke at tale om  metafiktion,  men  om  metalitteraritet, metabevidsthed og litterær selvrefleksion,  som  varierer  fra  digt  til digt.  Falkenstrøms  begrebsbrug  peger indirekte  på,  at  fiktionstermen,  hvis ikke begrebet skal tømmes for mening, må knyttes eksplicit til fortællende former.

I  modsætning  til  de  førstnævnte lægger  Gorm  Larsen,  Per  Krogh  Hansen, John Thobo-Carlsen og Ove Christensen netop vægt på fiktions-aspektet i dobbelttermen. I sin artikel »Lille metafiktionsstudie. Om  udsigelse  og subjekt  i  metafiktion«  forklarer  Gorm Larsen,  hvorfor  og  hvordan  der  er  forskel på hhv. modernistiske, skrift-tematiske og metafiktive tekster. Metafiktionens fiktionens ide kan ikke sættes lig med modernismens fremmedgørelseseffekter  så  lidt  som  omvendt: »Modernismens selvhenvisende fremstillingsform repræsenterer alment kun det metafiktive indirekte som en showing ,  mens  metafiktionens  mest indlysende og markante karaktertræk er, at dens showing  er  knyttet  til  en telling : Dette  er  fiktion.«  Og  ganske  vist  er skrift-tematiske tekster selvhenvisende,  men  det  de  henviser  til  er  ikke sig  selv  som  fiktion,  men sig  selv  som sprog.  Skrifttematisk  litteratur  problematiserer sprog og repræsentation, men er ikke interesseret i at opbygge fiktive universer, den er stort set ikke fiktion, iflg.  Larsen.  Metafiktive  tekster  defineres derimod som tekster, der »opbygger diskursive rum og forsøger fabulerende at bygge bro mellem fiktion og  virkelighed«.    Metafiktion  sammenlignes med et Möbiusbånd, på en gang lukket om  sig selv og samtidig  en udfoldelse  af  et  utal  af  verdener  og fortællere.  Eller  som  det  hedder  i  en oplysende note:  »Hvor læsningen af en tekst med en traditionel hierarkisk udsigelse  for  en  stor  del  orienterer  sig mod den implicitte forfatterperson bagom tekstens udsagn, der fremlægger metafiktionen  et  diskussionsfelt,  som teksten selv er part i « (min kursivering).

Også  Per  Krogh  Hansen  ser  på metafiktion som en særlig form for fiktion.  Hans  artikel  »Prinsesser,  prinser og  prostituerede«  er  bygget  op  efter  et velafprøvet  pædagogisk  og  metodologisk  greb:  Kontrastering  af  forskellige typer af fiktive fortællinger -en metafiktiv børnebog, tegnefilm, eventyr af  H.C.  Andersen  og  Jens  Chr.  Grøndahl  -  hvilket  fører  til  en  definitorisk skelnen mellem tekster, der bruger metafiktive virkemidler og på den anden  side  tekster,  som  er  decideret metafiktion. De første, f.eks. »Fyrtøjet«, er karakteriseret ved at etablere et metafiktionelt  niveau,  som  fremhæver tekstens fiktionalitet/nedbryder fiktionens virkelighedsillusion. Metafiktion i rendyrket form, f.eks. Grøndahls »Stilheden i glas«, er ikke interesseret i spillet  mellem  fiktion  og  virkelighed, men udspilles  i  et  univers  konstrueret efter  tekstuelle principper,  fiktion som fiktion. Pointen er imidlertid ikke, som man  måske  kunne  forvente,  at  denne form for metafiktion fjerner sig fra virkeligheden, men den omvendte: litteraturens sprog -f.eks. narrativ strukturering og rollediskussion - leverer  metaforik  til  vores  daglige  omgang med  epistemologiske  og  eksistentielle fænomener  så  som  virkelighedsforståelse og identitetsdannelse. Gennem kunsteventyret føres visse epistemer, f.eks.  individets  og  De  store  fortællingers død, tilbage til den form de udsprang af og hentede deres metaforiske  potentiale  i,  samtidig  med at  denne  urform  -  eventyret  -  dør  og transformeres til kunst(ighed).

Ove  Christensen  afslutter  antologien med en flot og perspektivrig analyse  af  Lars  von  Triers Breaking  the Waves , der læses som realistisk metafiktion.  Christensen  bryder  dermed  den gængse opfattelse af metafiktionens principielt illusionsnedbrydende karakter.  Det  særlige  og  banebrydende  ved filmen  er  arbejdet  med  en  udsigelsesstruktur, som gør det muligt samtidigt at fastholde illusionens nærvær - vi tror på  fortællingen  og refleksionens  distance  -  vi  kan  forholde  os  til  filmens æstetik og særlige brug af ironi uden at afvise fiktionen.

I  en  interessant,  men  lidt  for  kort artikel  diskuterer  Britta  Timm  Knudsen metaperspektiver i teatret før og nu med særligt henblik på 1990'ernes tilbagevenden til det teatralske, forstået som fremmedgørende  effekter  i  traditionen fra  barokkens  sørgespil  til  modernistiske former som Brechts episke teater, Artauds  grusomhedens  teater  og  det franske  absurde  drama.  Nina  Møller Andersen  ser  på  Bachtins  metalingvistik  og  dens  anvendelsesmuligheder  i analysen af fiktion  og Claus  Krogholm Kristiansen undersøger forholdet til modernisme i Jens Christian Grøndahls forfatterskab.

Hvis man skal drage en konklusion ud  fra  antologiens  forskellige  tilgange og  fokuseringer,  står  det  klart,  at  ikke alle former  for selvreferentialitet pr. definition er lig med metafiktion og at f.eks.  genrespecifikke  træk  må  medreflekteres i udarbejdelsen af definitioner. Med  Claus  Falkenstrøms  formulering: »Tager vi de enkelte selvrefleksive formers formelle og kritikhistoriske horisont i  betragtning  kan man  uden at  tømme meta-begreberne fuldstændigt forhåbentlig  skabe  et  andet  og  forhåbentlig bedre udgangspunkt i bestræbelsen på at formidle den 'selvoptagne' teksts litterære  egenart.«  Hvad  antologien  reelt beskæftiger sig med, analyserer og diskuterer er selvrefleksive former i deres mangfoldighed - herunder metafiktion. Og, som det fremgår af flere bidrag, det er i arbejdet med kunstens og litteraturens selvrefleksive former, vi kan afprøve og udforske betydningens grænser,  og  på  en  gang  være  bevidste om fortæller- og læserroller og samtidig lade  os  forføre  af  fortællende  fiktioner og poetisk retorik.

## Jørgen Holmgaard

## Læk

Dan  Ringgaard: Den  poetiske  lækage. Sophus  Claussens  lyrik,  rejsebøger  og essayistik ,  Kbh. 2000 (Museum Tusculanums forlag). Disputats.

Titlen på denne bog, som er en Århusdisputats,  må  siges  at  forbløffe.  Intet associerer vel mindre poetisk end en lækage: et oprindeligt plattysk ord for en teknisk  fejl  af  en  altid  ubehagelig  art.

Hvad enten det er noget skidt, der siver ind,  eller  noget  værdifuldt,  der  fosser ud,  så  er  en  lækage  en  skade,  en  kalamitet.  Indledningen  gør  et  behjertet forsøg  på  at  trække  metaforen  i  land: Claussens digte er 'beholdere', der ønsker  at  være  'tætte'  -  forstået  som sprogligt  autonome.  Men  det  referentielle sprog  'siver'  alligevel  ind.  Det ideelle og det ideale digt, der skal være autonomt  og  lukket,  »hvis  realiteten skal  gennemskinnes  af  idealitet«(p.  7), er  således  en  umulighed.  Men  det  gør ikke noget: »En lækage er en brist; men bristen  er  i  dette  tilfælde  en  dyd.  Et godt  digt  brister«  (ibid.).  Hvis  imidlertid  det digteriske  sprogs  forbindelse med sproget generelt  og  med  det  referentielle  anses  for  en  dyd,  hvorfor  så omskrive dette forhold med en metafor, der gør det til en teknisk fejl?

Her er noget, der halter. Med mindre  da,  at  denne  bogs  titel  demonstrativt går ud på at gennemhulle en illusionær  forestilling  om  autonomi  i digtets eller digterens opfattelse af forholdet.  Herom hedder det dog mindre præcist blot, at Claussens digte er »rundet af en autonom æstetik« (ibid.). Men bogens gestus  i  forhold  til  sit  emne  er generelt  ikke afsløringen .  Og  da  slet ikke en afsløring af de konkrete kompleksiteter  i  forestillingen  om  en tekstens autonomi. Kort og godt, det er meget krøllet. Så krøllet som en metafor,  der  skal  udlægges,  fordi  den ikke  i  sig  selv  rammer  med  billedets anskuelighed, hvilket ellers skulle være metaforens  funktion.  Og  så  er  det  en metafor,  som  selv  ikke  den  omstændelige udlægning redder eller udreder. Vi står over for  en  sproglig  lækage  på titelniveau. Det er ingen dyd.