Er akademikere angste for affekter?
Forfattere: Kjersti Bale
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

oner

¡8ps

n, ne

rutal

Julla

, neto

er

st ma

r, So:

tich

## Er akademikere angste for affekter?

Hanne Ørstavik, Uke 43

## KJERSTI BALE

Nu ved vi ikke bare, at vi er dødelige,  men også, at vi er i stand til at tage livet  af hinanden,  skrev  Paul Vale ry efter at første verdenskrig var et faktum.  Vis­ heden blev ikke mindre efter den anden. Den frem­ kaldte en almen krise,  som fandt sit radikale udtryk i en  betydningens eller repræsentationens krise, hvis brutalitet ingen  dæmning,  hverken ideologisk  eller etisk, kunne stå imod. Ifølge Julia Kristeva blev en af litteraturens og kunstens mest magtpåliggende opga­ . ver  fra  nu  af  at :fa  en  vision  af  forestillingen  om  en usynlig,  unævnelig  og  ikke-repræsenterbar  uh yr lighed i stand. Den blev knyttet til en æstetik, som in­ debærer  afvisning  af  enhver  form  for  retorisk  ud­ smykning og i stedet nærmer sig tavsheden.

Kristevas årsagsforklaring er selvsagt groft gene­ raliserende.  Når  hun  fremhæver  psykisk  smerty  og konvergering  mod  tavshed,  peger  hun  ikke  desto mindre  på  en  tematik  og  fremstillingsmodus,  som ikke  alene  passer  på  fransk  efterkrigslitteratur.  En påfaldende stor  andel af de sidste ti års norske prosa må kunne føjes ind her. Den er gerne virkeligheds­ orienteret og realistisk, nøgtern og  næsten minima­ listisk i formen, kredsende om erfaringer knyttet til tab eller  savn, om ikke med udgangspunkt i krigen, så i  en  forvitring  af  nære  menneskelige  relationer. Tendensen er så dominerende,  at det er  naturligt at spørge,  om ikke denne æstetik nu  snart er  udtømt, om ikke  alle  muligheder,  den  havde  at  byde  på  er udspildte,  og  om den ikke er stivnet til rutine,  ma­ ner, konvention. Med udgangspunkt i en sådan for­ modning,  er det nærliggende at se sig  om  efter  re­ orienteringer inden for norsk prosa nu.

Ifølge kunsthistorikeren Hal Foster er kombinati­ onen virkelighedstilknytning/institutionskritik en tydelig  tendens  inden  for  de  sidste  ti  års  visuelle kunst. Benytter  vi Fosters påstand som en kompas­ nål i retning af, hvad vi vil :fa mere at se af fremover, :far  vi øje på konturerne af en drejning mod den lit­ terære  institution, eller  institutionen  kunst,  som tema og undersøgelsesfelt og  mod  en  retorik,  som præges  af  stærke  affekter snarere  end  stilhed  og tavshed,  hos  nogle  af  vore  yngre  forfattere.  Blandt disse finder vi Mathias Faldbakken (Abo Rasul), Jon Øystein Flink, Thure Erik Lund og Hanne Ørstavik  . Når jeg  har  valgt  Hanne  Ørstaviks  roman Uke  43 (2002) som  et  eksempel  på  dette,  er  det  fordi  hun fremstiller  en  repræsentationens  krise,  som  har  sin årsag i, at de udtryksformer, som samtidens litterære institution,  nærmere bestemt det akademiske miljø, interesserer sig for,  er begrænsede og  eksklusive.

Dermed  er Uke  43 en  invitation  til  at  reflektere nærmere over, hvad det akademiske miljø måske har en tendens til ikke at ville tage fat i.

Uke 43 handler om Solveig, som efter at have ta­ get en glimrende ph.d.-grad i litteraturvidenskab til­ træder  en stilling  ved  en  distrikthøjskole.  Grunden til, at hun netop har søgt ind her, er beundringen for Hilde,  som  Solveig  deler  litteratursyn  med.  Dette litteratursyn findes nedfældet i fire  punkter i en ar­ tikel, Hilde har skrevet: "Hvad er blevet sagt? Hvor­ dan er det sagt? Er det ægte? Hvad indebærer det?" (  146) Det  er  for  de  to  sidste  punkters  skyld, at Solveig  har fastholdt sin interesse  for  faget. Allige­ vel sker det så godt som aldrig, at litteraturen bliver talt  i  eller  skrevet  med  sådanne  ord,  hævder  hun. Det ægte er noget bagvedliggende, noget andet end litteratur,  og  det er enestående, ikke udskifteligt og peger på det endelige, døden, tabet. Gennem roma­ nen knyttes dette  fravær  til Solveigs mor,  som hun forgæves  venter  på  telefon  eller  brev  fra.  Efter- hånden bliver Hilde også forbundet  med dette bag­ vedliggende,  egentlige.  Hendes  person  bliver  lige­ som  inkarnationen  af  det  ægthedens  arkimediske punkt,  som Solveig søger efter.

Det ægte og enestående, som Solveig vil have,  at litteraturen skal udtrykke,  fremstilles  som  noget, den  litterære  institution  forstået  som  højskolen med sine studerende og ansatte - ikke giver rum for. For  Solveig,  som  selv  er  del  af  denne  institution, skaber det et  udtryksproblem,  nærmest en form for selvcensur.  Dette sættes allerede indledningsvis,  før Solveig faktisk har  truffet Hilde,  i forbindelse med, at  Solveig  ikke  bare  fremstår  som  kunstmodtager, men -udøver.  Hun er  nemlig  også en god  fotograf med et særligt talent for billedkomposition. Ikke de­ sto  mindre  oplever  hun  ikke  at  lykkes  med  at  ud­ trykke det,  hun ønsker.

Som om billederne skulle fortælle, hvilken slags menneske, det var,  som arbejdede inde på dette lille  værelse.  Hvem hun var. Troede hun det? Troede hun virkelig det? Nej, sagde hun lavt. Jeg  tror  det  ikke.  [  ...  ]  Solveig  tænkte,  at  uanset,  hvad  hun hængte op, så blev det ikke rigtigt, det var ikke fyldestgørende, det blev skævt, overtydeligt fra en vinkel, og alt for meget an­ det faldt bort. (13)

Solveigs  drøm  er  at  være  et  menneske,  som  det løber  over  for,  og  at  det,  som  løber  over,  bliver  til konkrete  genstande,  udvalgte  objekter,  ting,  som .alle kan se.  Imidlertid lykkes hun ikke med at over­ føre overfloden til kunst - hun oplever sine billeder som tomme.  Og  hun føler  det  samme  i forhold  til talen. "Mine ord passer ikke", tænker hun, de er for grove,  de  fordrejer  og  er  upræcise.  For  hende  per­ sonligt resulterer det i en manglende evne til at være til stede i kommunikationen med andre. Hun drøm­ mer sig bort, glider  væk,  hører ikke efter. Stadig fo­ restiller  hun  sig,  at  der  foregår  en  direkte  ordløs .  kommunikation mellem hendes sjæl og andres blik. Den ukommunikerede  affekt  viser  sig  også  ved,  at Solveig  hele  tiden  forelsker  sig  på  afstand.  Bare  der dukker et  mandeben  op i hendes  tilfældige omgivel­ ser, er hun fortabt. Den mest omtalte er en af hendes studerende,  Jan.  Det  freinkommer  aldrig,  hvorvidt forelskelsen  er  gensidig.  Mest  interessant  i  denne sammenhæng er  imidlertid,  at  Solveig er hård  til at bande. Læs bare:

Hun kunne ikke se ham  0-an]  noget  sted.  Hun gik hen  mod trappen for at gå op på kontoret. Der kom to piger ud fra trap­ perummet, da hun var på vej ind, den ene strejfede hende, skub­ bede  hende  bort.  Skubber  sig  frem  med  sine  store  b ry ster, tænkte Solveig. For fanden, tænkte hun. Hun brølede det inde i  sig selv.  For fanden,  tal til mig! Du kunne i det mindste have sagt undskyld! Møgkusse, tænkte hun. Hun begyndte at gå op af trapperne. Ved afsatsen blev hun stående og så ud i luften. Skulle hun bare underkaste sig. Helvedes. Fandens forpulede lort. Der kom nogen ned af  trappen, hun blæste på det, havde hun måske ikke lov at stå her, så længe hun ville, det var, som om hun skulle begynde at græde. (91-92)

Bandeord er stærkt emotionelle, affektive udtryk,  og - nota  bene - uden  sproglig  mening  i  konventionel forstand.  Det  affektive  udtryk  udsiger  derimod  en privat betydning hinsides den sproglige mening, man kan finde frem  til  ved  hjælp af  en ordbog.  Solveigs "problem" er,  at  hendes  affekter  - og  dermed  me­ ning,  sandhed og  ægthed - forbliver  uden  for  spro­ get,  som opleves  koldt  og tomt.  For  hende  befinder affekt  og  sprog  sig  på hver  sin  side  af  en  afgrund.  I litteratur og kunst finder hun imidlertid, at der åbnes op for en forbindelse mellem dem. Det problem, som artikuleres  i  romanen,  er,  at  den  litterære  institution negligerer dette.  Splittelsen i Solveig, der både frem­ står som en slags kunstner og akademiker, mellem af­ fekt  og  sprog  bliver  dermed  en  litterær  repræsenta­ tion  af  den  akademiske  ekskluderende  interesse  for det  analytiske  og  begrebsmæssige.  Jeg  vil  skitsere nogle områder, hvor denne splittelse fremkommer:

Hilde og Solveig ser en teaterforestilling sammen, og  Solveig  oplever,  at  ordene  i  forestillingen  ikke hænger sammen med, hvad kroppene siger. Efter fo­ restillingen opstår der en diskussion om samtidslitte­ ratur  mellem flere,  og  en  kvinde  hævder,  at  der er for  lidt  politisk  bevidsthed  i  samtidskunsten,  som ifølge  hende  i  stedet  er  optaget  af  familierelationer og følelser.  Solveig er  åbenlyst  uenig,  og  skåler  for det,  hun  kalder  det  upolitiske  følelsesliv,  men  den vigtigste måde, hendes uenighed formidles på, er, at hendes  opmærksomhed  er  vendt  mod  en  tilfældig

, Ior

le ba

r aff

danne :

tteræ

indal

ens o

Se:

f

for er

og bliv

til at

hend

e.

ærtimo

et

er vel t mand i lokalet,  som  hun  begynder at drømme om. Andetsteds diskuteres succesromanen Tenessee. Hvor andre ser den som afdækning af menneskets grund­ vilkår,  et  dokument  fra  de .  udstødte  og  magtesløse, en skildring af de mørke sider i menneskesindet, der oplever  Solveig  dette  som  ren  konvention,  kliche, kort  sagt uægte.

Et  helt  kapitel  er  viet  et  opgør  med Jan.  Solveig spørger de studerende om, hvad litteratur er, og for­ søger at spore dem ind på de fire punkter, som mun­ der ud i,  om det sagte er ægte. Hun føler, at de luk­ ker  sig.  Findes  der  belæg  for  ordet  ægte  i  vor  tid, spørger Jan,  og  beder  i  stedet  om  præcise  analyse­ redskaber,  diskuterbare  størrelser,  og  ikke  følelses­ mæssig synsning,  som han kalder det rene pjat. Hun oplever, at hun står med hele sit liv foran dem, og at de bare trækker på skuldrene  .

.  Hvad er så den positive,  for ikke at sige utopiske, bestemmelse  af  litteraturens  opgave  i Uke  43? Den . består  netop  i  at  overkomme  den  tomhed,  Solveig klager  over  i  sine  billeder.  Den  litterære  form  skal være  en  port  ind  til  noget,  den  skal  have  noget  at sige, holde linjerne åbne. Bogstaverne og ordene skal være  en  bro  til  det  eneste  sted  i  hende,  hun  kan snakke fra. Dette sted har med moderen at gøre, og er det, som giver  mening til det,  hun siger. Mening har med andre ord et helt privat element. I en sam­ tale om dans  siger  Solveig:

Det  er  som  med  sproget,  sagde  hun.  Hvordan  akkurat  de samme  ord kan være  fyldte  eller tomme,  have  mening  eller ligge uden for sproget, meningen er ikke sprog, men alligevel er det, som om sproget åbner en forbindelse til mening. (204)

Denne mening er  et åbent  sår,  som litteraturen vi­ ser frem som levende, virkende, hævder Solveig.

Jeg mener,  Ørstaviks implicitte påstand i og gen­ nem romanen Uke 4  3 er,  at med den måde, hvorpå den  litterære  institution fungerer  nu,  er  den  ude  af stand til at håndtere dette aspekt af litteraturen. Ro­ manen ender med, at Solveig laver en skandale til et selskab hos Hilde,  da  hun  konfronterer  hende med uforeneligheden mellem hendes tidligere fire punk­ ter og det, at hun værdsætter Tenessee, og Hilde gan- ske  enkelt  konstaterer,  at  de  er  uenige,  og  at  livet ikke  bare  er  sort  og  hvidt.  Imidlertid  er  det  netop denne kompromisløshed, det handler om for Solveig.  Hun  rejser  sig,  så  glassene  ramler  i  gulvet og forlader selskabet og byen. For Solveig ligger der en  moralsk  forpligtelse  over  for  det  sted  i  hende, som  er  det  eneste,  der  kan  fylde  tomme  ord  med mening.  Solveigs ulykk�, sådan som  Ørstavik frem­ stiller  den,  ligger altså i,  at  den  litterære institution, som hun vel at mærke selv er en del af, foretrækker det  tomme  og  falske  frem  for  det  fyldte  og  ægte. Det tomme er knyttet til begrebsmæssig analyse, det ægte til følelser.  Således kommer Ørstavik indirekte til at kritisere det akademiske miljø for at hænge fast i dekonstruktionens og (store dele af) poststruktura­ lismens  teoridannelser,  som  i  sin  holdning  til  for­ holdet  tegn/virkelighed  på mange måder svarer  til og  dermed  favoriserer  højmodernismen.  Etik  og moral,  men  også  virkelighedsreference,  som indbe­ fatter  affekter  og  følelser,  havner i  parentes,  til  for­ del for en eksklusiv interesse for sproget som sådan.

Solveigs ensomhed og isolation og hendes opbrud på  romanens sidste sider  kan  betragtes som  en  in­ drømmelse  fra  Ørstavik af det solipsistiske  ved Solveigs  insisteren  på,  at  mening  og  ægthed befin­ der  sig uden  for  sproget.  Solveigs  position  må  føl­ gelig ikke slås i hartkorn med Ørstaviks egen. For på finurlig vis  er Uke  43 en  tekst, der  iværksætter Solveigs syn på kunst og litteratur som en bro mel­ lem  sproget  og  mening  hinsides  sproget.  Solveigs bandeord kan nemlig netop betragtes som en affek­ tiv  opfyldning  af  den  tomhed  og  "gennemblæst­ hed",  sproget  bringer  til  skue,  når  der  er  opstået et brud mellem  sprog  og  affekt.  Ørstaviks  tekst  inte­ grerer  sådanne affekter og sprog,  meningsløshed og mening,  og bliver en brobygger; mens Solveig-skik­ kelsen tværtimod isoleres mere og mere. Ikke desto mindre  er  vel tilbagemeldingen  til  det  akademiske miljø fra både Ørstavik og Solveig,  at affekt er no­ get,  man helst ikke forholder sig til?

På dansk ved  Jacob Holm  Øe