Tingenes ironi
Forfattere: Hugo von Hofmannsthal
Tidsskrift: passage (2000-09-01)

?

## Tingenes  ironi

## HUGO VON HOFMANNSTHAL

Lang  tid før  krigen  fandt  jeg  i  Novalis' Fragmenter denne bemærkning: "Efter en ulykkelig krig er man nødt  til  at  skrive  komedier."  Optegnelsen  var  i  sin mærkelig  lakoniske  form temmelig  underlig  for mig. I dag forstår jeg den bedre. Komediens element er  ironien,  og  faktisk  er  intet  mere  egnet  end  en krig,  med uheldig udgang,  til  at gøre  ironien,  som hersker over alle ting på denne jord,  tydelig for  os. Tragedien giver sin helt, individet, den kunstneriske værdighed: den gør ham til halvgud og hæver ham op over de borgerlige forhold. Hvis den blot fjerner sig et halvt skridt fra denne ubevidste eller nødven­ dige  tradition,  kommer  den  ind  i  komediens  om­ råde:  hvor  tæt kommer egentlig ikke et stykke som Hamlet herpå - men Hamlet selv er stadig en konge og  en  helt,  om  end  en  hvis  substans  forholdenes ironi og selvironi allerede tærer på, som solens strå­ ler på snemanden; og et borgerligt sørgespil er fuld­ stændig  en uting,  for  den  borgerlige  verden  er  det socialt betingedes verden og tragedien udfolder sig i forbindelse  med  det  socialt  ubetingede.  Men  den virkelige  komedie  sætter  sine  individer  i  et  tusind­ fold forviklet forhold til verden, den sætter alt i for­ hold til alt og  dermed alt i et ironiens forhold. Kri­ gen, der er kommet over os alle,  og som vi indtil  i dag ikke er undsluppet,  ja måske ikke vil undslippe de næste tyve år,  bærer sig ad på samme måde. Den sætter alt i forhold til alt, det tilsyneladende store til det  tilsyneladende  små,  det  tils�eladende  betin­ gende til noget nyt over den, som den igen betinges af,  det  heroiske  til  det  mekaniske,  det  patetiske  til det finansielle, og så videre uden ende. Allerførst, da krigen begyndte,  blev  helten ironiseret af skansear­ bejderen, han som ville blive stående oprejst o �  an­ gribe,  af  ham,  som  havde  en  skovl  og  gravede  sig ned; samtidig blev individet ironiseret af massen ind- til  dets  selvfølelse  blev  ødelagt,  ja ikke kun  indivi­ det,  også den organiserede masse, bataljonen,  regi­ mentet, korpset, af den stadig større og  mere formløse  masse;  men  så  imidlertid  også  hele  den kæmpende masse, denne frygtind gy dende og ynke­ lige kæmpe, af et Noget,  som den følte sig regeret, puffet videre af,  og for hvilket det er svært at finde et navn:  lad os kalde det  nationernes ånd. Men det øjeblik kom, hvor disse selv, de uh yr lige masser der symboliserede enhed, blev ironiseret af enkelte indi­ viders  øjeblikkelige  almagt,  som  på  en  eller  anden måde  havde  hånden  på  grebene  og  skruerne,  som det  plumpe  hele  i  det  øjeblik  kunne  regeres  ved hjælp af.  I samme øjeblik  stod disse imidlertid også allerede under hinanden krydsende strømme, af den stærkeste, mest opløsende ironi: Ironien af store ide­ elle sammenfatningers kontraster, som de benyttede igen og igen,  over for  virvaret af  egensindige reali­ teter,  som  de  måtte  brydes  med;  værktøjets  ironi over for hånden, som tror at føre værktøjet, ironien af detaljen, der tusindfoldigt er begrundet i virkelig­ heden,  over  for  den  forhastede  og  bevidst  usande syntese. Samtidig kom dog det øjeblik, hvor  natio­ nens  begreb  inden  for  disse  kæmpe  helheder  blev ironiseret  i  kraft af begrebet om  den  sociale klasse. Øjeblikket  for  kullet  og  kularbejderen  kom:  hele denne  struktur af  det  tilsyneladende  åndelige,  bag hvilket  materien  skjuler  sig,  og  det  tilsyneladende materielle,  som ånden er  spærret inde i,  og som  vi kalder  europæisk  civilisation,  blev  ironiseret  af  en eneste  materie, det i mineralsk  form  oplagrede sol 7 lys,  og  alle  sociale  klasser  og  sågar  arbejderklassen igen  ironiseret af en bestemt  afdeling  af  denne klasse:  kularbejderne,  der står i et forhold til denne materie,  som alt afhænger  af,  og  som  igen  er  ibo­ ende  en  uh yr lig  ironi:  for  de  bliver  holdt  i  et  for- hold, der ikke er ulig et slaveri,  til netop den mate­ rie,  som  de  umiddelbart  råder  over.  Men  i  kampen om  kularbejderens  sjæl, der pludselig var  blevet herre  over  situationen,  blev de sociale og  de  natio­ nale  slagord  radikalt  ironiseret,  ja  da  han  mere end nogen  anden  arbejder  er  bundet  til  et landskab,  så blev  de  største overmagter,  hvis  vekslende ironi  til tider  lyser  gennem  alle  disse  begivenheder,  i  kam­ pen om ham ironiseret: geografien og historien. En­ delig  blev  den  omstændighed,  at  pengene  i  de  be­ sejrede  lande,  hvilket  nærmest  vil  sige  det  halve Europa, havde mistet deres værdi i forhold til varen, selv den mest beskedne vare, et stykke brød eller en meter lærred,  til  en uudtømmelig kilde for  ironien: at  man  for  den  dæmoniske  substans,  som  man  var vant til blindt at præstere alt for, da man kunne købe alt  for  den,  og  nu  slet  ingenting  kan  købe;  at  man for  udstrakte  områders  vedkommende  er  vendt  til­ bage til byttehandel, og at det åndelige arbejdes pri­ vilegium i sammenhæng med disse forandringer helt er forsvundet og en gymnasierektor :far udbetalt om­ trent så meget som en markedsmedhjælper, en stats­ sekretær noget mindre end en chauffør.

Med alt det befinder  vi os helt og aldeles i kome­ diens element - eller snarere i et element med ironi fra så mange sider som ingen komedie i  verden kan opvise,  det  skulle  da  lige  være  Aristophanes';  og også  denne  er  blevet  til  under  en  højst  ulykkelig krig, der beseglede skæbnen for digterens fødeby. At det  imidlertid  er  de  underlegne,  der  rar  øjnene  op for  begivenhedernes  ironiske  magt,  er  jo  helt klart. For den som er nået til den bitre ende på en sag, fal­ der det som skæl for øjnene,  han opnår en klar ånd og kommer bag ved tingene,  næsten som en afdød.

Digterne var følsomme over for alt dette,  der  var der for hundred år siden, og helt naturligt, de havde måttet gennemleve den franske omvæltning og den" riapoleonske tid, sådan som vi må gennemleve disse nuværende  kriser.  Derfor  gjorde  de  ironien  til  et grundelement  i  deres  livsog  kunstopfattelse  og kaldte den for den "romantiske ironi". For dem var det  forkert, hvis  man  fordybede  sig  for  meget  i  1 smerten,  og  de  mente,  at  man  for  helt  at  elske  en genstand også måtte vide at se det latterlige ved den. De forlangte,  at  man skulle betragte hele livet som en  "smuk  genialsk  indbildning",  som  et  "herligt skuespil",  og den som bar sig ad på en anden måde, manglede  sansen  for  verdensaltet.  De  hævede  sig, ud over  en  epoke,  hvor  det bitre  som  i  vores  blan­ dedes med det fade, da den store storm  var forbi, til en så stor  indre frihed,  at den for  os næsten må fo­ rekomme som rus. I dag er denne tilstand mere be­ gribelig for os, end den ville være for en af de mel­ lemliggende  generationer, og  med  eftertænksom forbavselse læser vi de ord, som de med et glødende pennestrøg  har  skrevet  på  den  mørke  stjerneløse himmelhvælving:  Thi  herren  er  ånden.  Men  hvor ånden er  herren,  der er friheden.

På dansk ved Peter Nielsen

Essayet "Die Ironie der Dinge" indgik første gang som en af "Drei kleine Betrachtungen", trykt i Neue Freie Presse, Wien,  27.3.1921. Essayet  er  oversat  fra  Hugo  von  Hof­ mannsthal, Gesammelte  Wei�e.  Reden und Aufsiitze  II 19141924, hrsg.  von Bernd Schoeller, Frankfurt/M 1979.