Martin Schwarz Lausten: Luther og ”de fremmede” (Eksistensen, 2017)
Forfattere: Mona Kjær Nielsen
Tidsskrift: dttk (15-06-2018)

Luther og »de fremmede« Martin Schwarz Lausten Eksistensen, 2017 160 sider

## Anmeldt af Mona Kjær Nielsen

Mange  har  skrevet  bøger  om  Luther,  og i  de  fleste  udgivelser står der også noget om Luthers forhold til de fremmede, men det har været meget fragmenteret og flettet  ind  i  en  samlet  fremstilling  om  ham. Derfor er denne lille bog om Luther og »de fremmede« fremragende, fordi den samler temaet.

I bogens tre kapitler beskriver Martin Schwarz Lausten Luthers syn på jøder og muslimer samt danske reformatorers syn på dem. Afslutningen opsummerer og forholder sig til, om der er en linje fra Luther til nazismen.

I kapitel 1 indleder Lausten med at beskrive  historiens  og  samtidens  negative syn  på  jøderne,  og  på  den  baggrund  er Luthers syn på jøderne positiv. Årsagen til hans positive syn er hans bibelforståelse, hvor han anser jøderne for at være Guds ejendomsfolk,  fra  hvem  Kristus  er  fremstået.  Luther  tolker  Det  Gamle  Testamente ud fra Kristus,  og  han  tror  på,  at jøderne  vil  blive  omvendt,  når  de  hører evangeliet. Kirken har været alt for hård mod jøderne,  men  med  samtaler  og  tålmodighed,  hvilket  er  hans  missionsstrategi, skal de nok komme til tro.

Da Luther erfarer,  at  jøderne  er  genstridige,  at  de  ikke  lader  sig  overbevise, ja, tværtimod forsøger at overtale kristne til  leve  efter jødiske regler, så bliver han vred. Han stopper dialogen med dem og siger gentagende gange, at han ikke længere vil beskæftige sig med jøderne, for de vil jo ikke omvende sig.

Luther  skriver  nu  flere  skrifter  imod jøderne, ikke for at komme i samtale med dem, for han har opgivet dem, men for at advare de kristne. Han fastholder dog, at hvis en jøde bliver kristen og døbt, så skal han tages imod som en bror. Men lige så snart  han  har  sagt  det,  tordner  han  atter imod dem og siger, at når de ikke vil omvende sig, er de selv skyld i dommen. Faktisk fik han fyrster til at udvise jøderne i 1543 efter hans forordninger. Lausten siger i afslutningskapitlet, at Luthers teologi er den samme over årene, det er kun hans metode  og  fremstillingsform  af  jøderne, der ændrer sig fra positivt til aggressivt.

Kapitel  2  handler  om  tyrken.  Det  er det ord,  Luther  bruger  om  muslimer. Ifølge  Lausten  er  Luthers  hovedtanke, at  tyrkerne  var  Guds  strafferedskab.  De kom  over  de  kristne,  fordi  paven  havde fordærvet  kristendommen,  og  fordi  de protestantiske ikke var alvorlige nok i deres gudsdyrkelse, de levede ikke i bod og bøn.  Luther  troede,  at  dommedagen  var nær. Derfor var han meget kategorisk og havde barske udtalelser  både  om  tyrken og jøden, men værst af alle var paven. Luther sagde: »Der er en magt som er værre end tyrken. Det er paven. Han ødelægger kristenheden indefra«.

I  begyndelsen  modsatte  Luther  sig krigen mod tyrkerne, fordi det ville være oprør mod Gud. Man kan ikke bekæmpe Gud. Den eneste måde man kan slippe for straf er igennem bod og bøn, sagde han. Derfor ville Luther ikke bede om sejr, han ville heller ikke bede Gud om at standse krigen. I stedet bad han: »at hvis straffen - tyrkerne/paven ikke kan undgås, så giv os pest i stedet for!«

Efter  en  tid  ændrede  Luther  syn  på krigen.  Ud  fra  hans  toregimentelære  argumenterede han for, at kristne måtte gå i  krig  på  kejserens  forordning,  ja,  at  de faktisk  havde  pligt  til  at  bekæmpe  Guds fjende.  Luther  skrev  derefter  om  tyrken, så tyskerne var forberedte, hvis de faldt i deres hænder.

Luther bruger ikke helt så grimme ord om tyrkerne som om jøderne. Faktisk anerkender han tyrkernes retskafne liv, men tilføjer  dog  straks,  »at  selvom  tyrkerne er  mere  ivrige  i  deres  gerninger  end  de katolske  kristne,  så  viser  de  begge,  hvor fejlslagne de er, da man ikke kan fortjene sig til Guds nåde.«

Kapitel  3  handler  om  danske  reformatorers syn på jøden og tyrken. Danske teologer siger det samme som Luther om jøderne. De betoner det selvfølgeligt lidt forskelligt. Hans Tausen fremfører erstatningsteorien. I forhold til tyrken, så er der ikke så meget på spil i Danmark, men det er  interessant,  at  katolikken  Poul  Helgesen  bruger  Luthers  argumentation,  men bare med modsat fortegn.

I  bogens afslutning resumeres det allerede  tidligere  sagte,  og  så  spørges  der til, om der er en linje fra Luther til nazismen? Det mener Lausten ikke, der er, for der  er  afgørende  kulturelle,  politiske  og samfundsmæssige  forskelle  mellem  reformationen  og  nazismen,  som  ikke  gør det  muligt.  Luther  gjorde  op  med  jødedommen som religion, det var en åndelig kamp og ikke et racistisk projekt. Dog leverede Luther religiøst baggrundsstof for antisemitismen.

Jeg synes, det er en meget fin og oplysende bog. Laustens beskrivelse af samtiden, jøden og Luther er en gedigen gennemgang. I Laustens gennemgang af tyrken, hans syn på krigen, og hvordan en kristen skulle forholde sig til det, er meget oplysende.  Det  er  dog  ærgerligt,  at  han gentager sin hovedtanke tre gange, hvilket gør kapitlet tungt. Kapitlet om danske reformatorers syn på de fremmede er udmærket.  Det  bringer  ikke  noget  overraskende nyt, men er en fin fremstilling og giver et godt overblik. Lausten konkluderer at Luther ikke var antisemit, fordi han ikke fordømmer jøderne som et folk. Det er jeg ikke enig med ham i. Luthers retorik er så barsk, at det ikke kan forsvares. Luthers slutreplik i »Jøderne og deres løgne« er: Væk  med  dem .  Og  det  fik  alvorlige konsekvenser for mange jøder, fordi fyrsterne tog Luther på ordet og uddrev dem. Luther forfulgte jøderne med sin pen, så det fik følger for dem, og det, mener jeg, er antisemitisme.