Jens Hougaard
Forfattere: Mette Hjort
Tidsskrift: kok (1995-04-27)

## Anmeldelser

## Mette Hjort

Jcns  Hougaard: Ludvig  Holberg.  Tke Playwright und Iiis Age up to 1730, 0dense 1993 (Odensc University Press).

Hensigten med Jens Hougaards studie af Holberg, Ludvig Holberg. Tlze Plnyivright anri Iiis Age  up  to 1730, er »at skabe stqlrre interesse for Ludvig Holberps arbejde uden for Daninark«. Dettc er et vzidigt mil, for selv «in iorskerc nu  i nogen tid  har  anerkendt  Holberg soin det skandinaviske dramas grundlzgger og fader, vzrdszttes hans skuespil og  inailge  andre vzrker i stor udstriekiiing ikkc af det internatioi~ale publikum, eller de er endda ukendte for dct. Holbcrg deler skzhne med inangc af sine lands~nznd, der ganske soin dramatikeren sclv p i  en eller ai~dcn inide opfattes  som  virkci-ide inden for en inindre betydningsfuld kultur. Nationale kulturcr  cr alt andet end lige borgere i den internationale sfzrc. Sadanne kiilturer rangeres ikke udelukkeildc p i  basis af velovervejede  bcstcminelser  af  dcres vxrdi, men tvzitiinod soin et resultat af vaner og uovervejede fordonlme. Holbergs arbejdc blev produccrct inden for d~bbcltmonarkiet~ der forenede Norge og Danmark, men hans vzerkcr er nu en del af  den lille nationalstat Danmarks kulturellc arv. At vzre rodfzstet i en lilIC  nation er h@ sandsynligt lig ined at blive klassilicerd soin eil inindre forlatter, og det er derfor ikke ovcrraskende, at  Holbergs bidrag  i  h@j  grad  er  giet ubemzrket hen udenlands.

Nationcr  kan  opfattes  som  s m i  af mange forskellige irsager. Et uszdvanligt interessant og indfiydelscsrigt  studie af  s i n i   nationer er Miroslav Hrochs Social Preconditions  of National Revival in Eiirope. A  Comparative Analysis  cif the  Sociul  Cornposition  of  Patriotic Groiips umong  the Smaller European Nutions,' der defiilercr  cn  nation  som lille, hvis den var underkastet »cn herskende nation  i en s2 lang periode,  at underkastelsens relation antog strukturel karakter« (p. 9). Ifyilge deilile definition kvalificerer Norge og Ukraine sig soin sin;  nationer, inens Danmark ikke gflr. Selv  oin Hroch  utvivlsoint har ret i at tillzgge fravzret al'  en indenlandsk herskcndc klasse szrlig betydning, s i   overser hans redegfli'else  afgflrcndc  aspekter, soin  har  at  gorc ined  st@rrelscn  ;ir  et lands territoriuin og befolkning. Antallet af  individer, dcr er i stand til at tale og I'orsta ct givent  sprog f@rer direkte til spflrgsinilet oin offentligheden, og det er fravzret eller den begrznsede karakter af en bcstcint offentlighcd, der bidrager til klassificeringen af mange kulturcllc produkter som mindrc betydningsfuldt og derined uvzrdige at studere.

Hougaard er helt klart stzrkt interesseret i  det problem  oin  ancrkendelse, som borgere  i  s m i  nationer  star over for, for hans fors@g p i   at skabc et internationalt publikum til Holbergs skuespil og  andre  arbejdcr  afslflrer  en  genuin strategisk indsigt. Mere specifikt vzlgcr Hougaard »at prxsentere skucspillene inden for en brcd dansk  og europicisk kontckste. Dennc strategi er specielt cffektiv, fordi den forbinder Holberg ined fori'attere,  ideer og bcvregelscr dcr allerede er acccpteret af et udcnlandsk pub- likum som bemzrkelsesvcerdige. Hougaard hjzlper ined til at lpfte Holbergs arbejde ind i den starre offentligheds-, , t i e ,   som  typisk  er reserveret  til  de stflrre kulturers karioniserede forfattere. Her er det ikke et spflrgsmil om at udfere en rituel saminei~ligniiig  af Holberg og Moliere for at kunne konkludere, at sk;indinaven ikke kun ligner, men ogsi overgir franskmanden. Hougaards studie er Ilorfriskeiide, netop fordi det beh;cndigt indskriver Holberg i en rig og multifacetteret kulturel kontekst, der p i sainine tid er euiopzisk og dansk.

Det b@r  her  bemzrkes, at offentlighedsproblematikken ikke kun fremtrzder i  Hougaards stiidie som en retorisk strategi. Hougaard  g@  tvzrtiinod dette problein  til  et  centralt  spflrgsinil. der krzver  oini'attende  diskussion.  Hoiigaards  analyse  af  nye  offentligheders freinkornst i lflbet af det attende arhiindiede og af Holbergs forestilliilger om det publikum, han sflgte at 115,  er fxilgslende og i h9j grad  original. I en detaljeret diskussioii af den franske iieo-klassicisrne og deiis indflydelse i  Dailinark dokuineiiterer Hougaard overbevisende Holbergs fundamentalt ambivalente holdning til mulige  Ixsere og teatergziigere, hvoraf nogle blev anset for bade at krieve  oplysning og vcere de ultimative smagsdoinmere. Hougaard arguinenterer  for, at den nzvnte ambivalens er et inere geilerelt trxk ved neo-klassicistisk txrikernkie, og ha11  peger omhyggeligt pi. at danske fortalere for de neo-klassicistiske doktriner, s%om Holberg, »ikke var afskiret fra bpnderne og sainfiiiidets middelklasse i  samme omfang« (p. 26) som i Frankrig.

I et konkluderende kapitel med titlen »Om Komedie og Hiiinor: EftriTiden og H»lbergs Skuespil&lt;&lt; udforsker Hougaard videre den problematiske forbindelsen mellem Holbergs vrcrker og forskellige offentligheder. Mere specifikt forspger Hougaard  at  forklare  det  smagsskift, Holberg  oplevede, da Teateret i  1747 genabnede efter et tyve irs forbud inod teaterforestilliriger.  Skdnt  det  er  velkendt,  at publikum  i anden halvdel  af det attende khiindrede viste en tydelig forkzrlighed for Detouches' sentirileiltale  komedier  frem  for  Holbergs  og Molieres. gpr Hoiigaard et specielt godt stykke arbejde i analysen af de forskellige former for huinor, der her  gGr  sig g:cldetide.  Han trzkker med fordel p i vigtige personers teoretiske  arbejder, s&amp;som Bergson og Lessing, fol- at kunne skille en ironisk form for humor tenderende imod forf~lgelse ud fra latter byggende p i   indlevelse  i det komiske individ  eller den  komiske  situation. Hougaard viser. at eftersom  Holbergs skuespil favoriserede fflrstnxvnte form for humor,  var  deres  appel  nfldvendigvis begrznset i et iniljp, der var  fjeiidtlig indstillet over far komiske karakterers objektivering.

Hougaards  arbejde  falder  i  to  dele. hvoraf  den forste fokuserer ligeligt p5 tIolbergs akademiske karriere og p i   universitetets plads i det attende irhuridredes Daninark. FØrste del indeholder ogsi deli oveililzviite indsigtsfulde analyse af neo-klassicismen, I aiiden del af Ludvicg  Holherg fortsztter  Hougaard ined specifikt at behandle Holbergs litterxre arbejder og den kontekst, de blev skrevet i. Holbergs italienske og franske inspirationskilder diskuteres ineget detaljeret og ligeledes hans gxld til og afvigelse  fra  det  feudale  drama.  Hougaards diskussioil er hele vejen igennem haiint1ringsvii:rcii~ 1;cid os klar.

Jeg finsker ikke al afslutte dennc anineldclse  uden  at nzvne Jean  og Toin Lundskzr-Nielsen, ovcrszttemc af Ludvig Holberg. Deres flydende op Ilesevzrdige overszttclse forflgcr i h@ grad Hougaards  chancer  for  at  n i  del  engelsk-talende publikum, som dennc bog henvender sig  til. Ludvig Holberg vil forst  og freinrnest vzre intcressailt for dramastuderende og studereilde inden I'or  komparativ litteratur. Samtidig er det vigtigt at bcinrerke,  at selv om vzerket ikke har en eksplicit teoretisk holdning, giver det fornuftige histoiiskc redegarclser for dannelsen af  offentliglieder og nationale kulturer. Sorn resultat hcrai'  er Hougaards vr~rk ogsi af stor poteilticl interesse  i'or  d c  inange  forskere,  der 1i;elder til teorier om i~atioiialisinc og ofi'cntlighed.

Nole

I . Cainbridge 1985

Oversatjru engelsk aj'Jaae  Ege Mflller.

Carsten Sestuft

## Realismen til revision

Frits Andersen: Realismeas Metode. Århus 1994 (Aarhus Ui~iversitetsforlag).

Anmelderen har det med denne markelige bog  som med dens indeks: intentionen cr god, men udfflrelsen lader nogct tilbage al onskc. Frits Andcrsen tager realismebcgrchet  op til revision, bl.a. Sor al koinrne Sri af dekonstruklioncn. Men halis tankegang er s% genneinsyret af dckonslriiktion, at han ikkc nar inange ineLai'oriskc  lzngdeenhcder vzk fra denne.

P.E." den  dekonslriiktive  hang  til  at iledbryde enhver konsisterit  skelnen g~bi. bogen en ikkc meget klogere pi, hvad der adskiller en realistisk tekst i'm c11  ikke-realistisk tekst. I det hele Laget cr det svmt at finde ud af hvad bogen vil incd siiic 325 irelskrevne sider.

Det ejendoinineligc og for s i   vidt interessante  ved bogen  es imidlertid, at dcris uoverskuelige og kaotiske karakter kali  ses  soin  et  konsistent  udtryk  Sor dens inetode. Dcnne metode synes at g i ud  p3 at forskyde realisme-analysen fra mere cller  mindre  iniincsis-relaterede inodpoler som sprog/ vcrdcii, litteratur/ historie, fiktion/  sandhed, lilieratur/ virkelighed til polaritctcr som raminel detage,  cnkclhed/  koinplcksitel,  enhed/ inangloldighed. Dcnne forskydning deinoilstserer en underliggende forudsictning for bogens projekt, nemlig cn forblive11  i cn intern eller immanent tekstanalyse, soin metoden deler incd dekonstruktionen. Og det cndskflnt rcalisinei~ til sidst kort  defineres  som nforsfig p i litterzrt  og  inctodisk  med  szrlig stor opinrerksoinhed at undersØgc strukturelI C   kohlingcr inellein tekstens cgcn verden  og  verden  uden  far  teksten«  (s. 324). Mcil det viser sig silai?, at verden uden for teksten ogsi cr tekst: ciicyklopadier, historieskrivning og riatuividcilskabelige tekster. Begrebet oin  iininaileris cr altsi blot udvidet:  »Vzrket er ikke Izngere vzrk men tekst, uendeligt og forgrenet, soin Baithes viser det. Og verden er ikke Izilgerc til at adskille fra fiktionen« (s.  21). Et sidant syri er tilsyneladende det uundgieligc rcsullat, soin deil  immanente tckstanalysc komincr frem til, n&amp; den forsfigci. at rckontckstualisere  teksterne  uden  at  opgive  siil grundlleggcnde dckoiitckstualiscring. Sart nok skriver Frits Andcrsen iletop