Om dansk kunstkritik – nye formater, inhabile kritikere, på net og på papir
Forfattere: Pernille Albrethsen
Tidsskrift: periskop (2019-05-22)

## Om dansk kunstkritik - nye formater, inhabile kritikere, på net og på papir

Jeg  hører  ikke  til  dem,  der  køber  kunstkritikkens  død, ej  heller  maleriets  ditto.  Begge  dele  har  været  besunget inderligt i al den tid, jeg har taget del i samtalen omkring kunst  og  kunstkritik,  og  jeg  har  endnu  ikke  været  til begravelsen.

Muligvis  finder  man,  målt  i  spalteplads  i  de  danske dagblades  papirudgaver,  mindre  regulær  kritik,  færre klassiske anmeldelser, i forhold til tidligere. Til gengæld fremstår dansk kunstkritik i mine øjne kvalitativt stærkere  end  længe.  Der  er  op  til  flere  danske  kritikere  fra flere forskellige publikationer, dagblade såvel som onlinemagasiner,  som  jeg  følger  med  interesse.  Sådan  mindes jeg ikke, det var for bare 10-15 år tilbage, hvor der i lange perioder var få eller slet ingen hjemlige anmeldere, hvis meninger jeg for alvor var nysgerrig på.

Jeg  abonnerer  heller  ikke  på  tesen  om,  at  der  er  en sammenhæng mellem fremkomsten af kritik på internettet og en eventuel decimering af dagbladenes kunstkritik. På  samme måde som jeg ikke køber brancheforeningen Danske Mediers påstand om, at Danmarks Radios gratis onlinejournalistik  (særligt  den  dybdeborende  og  lange) skulle udgøre  en trussel mod  dagbladenes  læsertal. Tværtimod  er  jeg  overbevist  om,  at  fremkomsten  af  de digitale kunstmagasiner - lige fra den dybdegående kritik til mere affirmerende billedblogs - kun har befrugtet kunstkritikken kvalitativt.

Både  som  redaktør  på  et  onlinetidsskrift,  som  kritiker ved en ugeavis på papir og som interesseret læser af kunstkritik helt generelt synes jeg tydeligt at kunne spore det underliggende samtalerodnet, der gror og snor sig på tværs af kritikerstandpunkter og på tværs af udgivelsesorganer (digitale  såvel  som  papirbaserede).  Det  skinner igennem, når et interessant perspektiv på en aktuel udstilling eller det helt rette begreb for en ny tendens bliver sat på ord af en kritiker i en kontekst og enten arves videre gennem systemet eller opponeres mod et andet sted. Den slags reaktioner, hvor små de end kan være, er for mig at se beviset på, at der finder en samtale sted, og det varmer helt ind i mit idealistiske kritikerhjerte, som faktisk tror på, at den gode kunstkritik rummer en helt egen sammenhængskraft,  der  i  videre  forstand  også  bidrager  til  den store og samfundsbærende.

Over årene er det til gengæld gået op for mig, at det faktisk kun er en mindre skare af de udøvende aktører på scenen, der faktisk følger denne samtale. Det har altid undret mig, når jeg taler med kunstnere eller kuratorer og fornemmer, at de i grunden ikke forholder sig til andet end deres eget projekt og receptionen af denne. Jeg ved det selvfølgelig ikke, men jeg tvivler egentlig på, det har været anderledes tidligere. Flertallet interesserer sig i virkeligheden ikke rigtig for den store samtale, og jeg er langsomt begyndt at acceptere, at det er sådan, også selvom jeg stadig kan blive skuffet over det, især hvis der er tale om folk, som jeg egentlig synes bidrager interessant. Det tager lige et par procenter af min interesse for dem. Det er dog ikke noget,  der  overordnet  set  diskvalificerer  den  igangværende samtale eller gør kunstkritikken som genre mindre relevant.

Hvad  angår  kritikkens  formater,  så  oplever  jeg  klart en ændring i behandlingen af kunststoffet. Den klassiske anmeldelse er under pres, og dens berettigelse skal forsvares  mere  og  mere,  især  på  dagsbladsredaktionerne, hvor der synes at være et ønske om at erstatte de regulære anmeldelser  med  mere  'levende  formater':  reportage, interview eller kommentar. Det er, som om man er bange for at kede læseren, selvom man kan argumentere for, at det måske i virkeligheden er nu, hvor alle og enhver leverer deres egen hjemmekritik på diverse sociale medier, at man i grunden har brug for den fagkvalificerede anmeldelse.

Særligt i et kulturpolitisk lys er der dog noget positivt i, at billedkunsten som stofområde har fået lov til at boltre sig i flere forskellige formater, og derved måske kan træde en anelse ud af det reservat, som også truer dets overlevelse. Dertil kommer, at jeg heller ikke anser den klassiske anmeldelse for at være den eneste sande form for kunstkritik. Mange relevante observationer angående samtidskunstens udtryk, væsen og tendenser kommer ofte lige så godt til udtryk i skarpe kommentarer.

Hvad angår kritikeren som figur, så er det tydeligt, at de skribenter, som får et langt kritikerliv, er dem, der forstår at værne om deres integritet og passer på med ikke at sætte sig selv i for mange inhabile situationer. Man skriver ikke om sin ekskæreste, nogle, man havde til middag i fredags, eller ens tidligere professor. Den slags giver sig selv. Men jeg hører ikke til dem, der mener, at kritikeren skal  opretholde  et  særligt  distanceret  forhold  til  kunstnerne eller kunstscenen. Tværtimod er jeg som redaktør gang på gang blevet bekræftet i, at dem, jeg kalder embedded critics ,  også  er  de  bedste  kritikere.  Det  er  dem,  som måske har prøvet at være med til at sætte en udstilling op, som måske lever med en kunstner, som har prøvet at skrive en pressemeddelelse, som forstår, hvad det vil sige at fundraise til en udstilling, og som i det hele taget forstår økonomien og socialiteten omkring udstillinger, kunstinstitutioner, kunstscene og kunstnerskab.

Det gør det naturligvis ikke lettere at afgøre, hvornår man er inhabil, at man generelt har fingrene dybt nede i dejen  eller  mange  forskellige  hatte  på,  men  det  ændrer ikke ved, at den kritik, der forstår at balancere på denne følsomme knivsæg og samtidig beholder de skarpe briller på, for mig at se er den kritik, der risikerer og vedkommer mest.