Anmeldelse
Forfattere: Martin Søberg
Tidsskrift: periskop (2017-12-05)

Den  tekniske  del  af  den  treleddede  analyse  forudskikker  et  indgående  kendskab  til  husets  materialer  og håndværksmæssige udformning, og disse emner optager bogens  fjerde  hovedafsnit,  som  jeg  personligt  vil  vende tilbage til mange gange. Her er omtaler af alverdens byggematerialer,  her  er  lidt  om  bygningsteknologi,  lidt  om murværk, bindingsværk og træ inklusive diverse samlinger, foruden statiske og konstruktive forhold; ja, selv curtain walls og deres udvikling er nøje beskrevet. Det hele er sobert og faktuelt præsenteret og står som et vidnesbyrd om, at vurderingsmodellen med den treleddede analyse er taget alvorligt, og med god grund: Netop når det gælder transformation,  er  der  ingen  entydige  løsninger.  Hvert eneste hus og husgruppe afviger fra alle de andre og skal behandles  derefter  i  form  af  en  omhyggelig,  individuel gennemgang foretaget af fagfolk med forstand på alle de discipliner,  som  omtales  i  den  aktuelle  bog.  Det  er  ikke så mærkeligt, at restaurering ofte er blevet betegnet som arkitekturens mest krævende fag, og det er virkelig, som Pallasmaa skriver, glædeligt, at den danske arkitektskole gør en indsats for at klæde sine studerende på til at kunne honorere de høje krav.

Bogen  er  sammensat  af  bidrag  fra  flere  forfattere, typisk lærerkræfterne på arkitektskolen. Det giver enhver lejlighed til at skrive om det, som han (alle er mænd) kender bedst, og det øger naturligvis den faglige dybde. Men det medfører også nogle gentagelser, og dette i forening med den stedvise brug af mere poetiske overskrifter som de  ovenfor  nævnte  under  hovedafsnittet  'Strategier' efterlader læseren med et uopfyldt behov for et register. Under det afsluttende afsnit 'Indeks' findes således kun forfatternes  biografier  samt  en  liste  over,  hvem  der  har skrevet hvilke artikler. Men der er ingen mulighed for at slå bestemte emner eller omtalte personer op. Det er en ærgerlig mangel i en bog, der er så indlysende som både grund- og håndbog i en bred restaureringssammenhæng. For det er virkelig en bog, der både er beregnet og egnet til at blive læst. Til at blive brugt.

Ulla Kjær

## Spyros Papapetros og Julian Rose (red.)

Retracing the Expanded Field. Encounters between Art and Architecture

MIT Press 2014, 288 sider.

At  et  enkelt  kunsthistorisk essay  gøres  til  genstand  for en  hel  kontekstualiserende, diskuterende  og  perspektiverende 'monografi', er vist noget usædvanligt. Men den amerikanske kunsthistoriker Rosalind Krauss' 'Sculpture in the Expanded Field'

er også bemærkelsesværdigt, hvad angår dets reception og naturligvis også dets indhold og metodiske tilgang. Essayet blev skrevet i 1978, publiceret i tidsskriftet October i 1979 og genoptrykt allerede i 1983 i antologien The Anti-Aesthetic: Essays on Postmodern Culture , redigeret af Hal Foster, og i 1985 i Krauss' egen bog The Originality of the Avant-Garde and Other Modernist Myths .

For  så  vidt  er  titlen  på  Krauss'  essay  en  anelse  vildledende.  Omdrejningspunktet  er  skulpturen,  der  ikke mindst  med  1960'ernes  minimalisme,  videreført  ind  i 1970'erne  i  post-minimalismen,  har  undergået  væsentlige forandringer - også ontologisk og epistemologisk set, kan man hævde: Påvirket af dels fænomenologiske, dels strukturalistiske strømninger undersøgte skulpturen nu bl.a. sin egen afhængighed af beskueren og den specifikke  beskuelsessituation,  ligesom  kunstnere  arbejdede med intentionalitets- og institutionskritiske aspekter af systematisering og proces. Men netop disse forandringer betød også, at grænserne til andre kunstarter kunne synes slørede, særligt imellem skulptur, arkitektur og land art. 'Sculpture in the Expanded Field' handler derfor lige så vel  om  grænserne  for  de  to  sidstnævnte  kunstarter  og er alt i alt et strukturalistisk forsøg (og i en vis forstand formalistisk;  Krauss  var  uddannet  ved  Clement  Greenberg) på at genetablere sådanne grænser og kategorier i det hele taget, på et tidpunkt hvor forestillinger om det mediespecifikke  var  under  kraftig  beskydning  i  og  med en postmoderne kunstdiskurs, der så hybriditet og tvetydighed som adelsmærker for en samtidskunst. Dertil er essayet et modsvar til den fænomenologi, som minimalismen, og for så vidt Krauss selv, havde været under intens indflydelse af.

At  vi  i  dag  oplever  en  lignende  situation,  hvor  kunst og  arkitektur  ses  som  krydsbefrugtende,  ofte  dog  blot ud  fra  rent  visuelle  sammenbindinger  uden  bevidsthed om  eksempelvis  institutionelle  og  kulturelle  forskelle, gør ifølge redaktørerne af Retracing the Expanded Field. Encounters between Art and Architecture , Spyros Papapetros og Julian Rose, essayet særligt relevant i en nutidig sammenhæng: '[R]ecent approaches often overlook the fundamental potential of the interactions mapped by the expanded field, which address a profound structural and topological  transformation  and  not  merely  a  visual  and iconographic convergence.'

Retracing  the  Expanded  Field dokumenterer  en  konference  med  essayet  som  genstand  afholdt  i  2007  på Princeton  Universitys  arkitektskole  i  samarbejde  med afdelingen for kunst og arkæologi. I sig selv er bogen en sammensat  størrelse  bestående  af  redaktørernes  introduktion efterfulgt af en transskriberet rundbordssamtale - under overskriften The Expanded Field Then -imellem Rosalind  Krauss,  Yve-Alain  Bois,  Bejamin  Buchloh  og Hal Foster, der alle før eller siden har været redaktører af October. Derefter fem 'papers' præsenteret på konferencen,  så  endnu  en  rundbordssamtale  -  med  overskriften The  Expanded  Field Now -modereret  af  Stan  Allen  og med deltagelse  af  George  Baker,  Branden  W.  Joseph  og Miwon  Kwon.  Bogens  fjerde  del  består  af  genoptryk  af forskellige kildetekster, herunder naturligvis 'Sculpture in the Expanded Field', mens femte og sidste del rummer kortere svar  ( Responses )  fra  19  kunsthistorikere,  kunstnere og arkitekter.

At Krauss i sit essay så rigorøst formår at argumentere for  forskellene  imellem  kunstarter,  er  vel  én  af  forklaringerne  på  essayets  succes.  Trumfkortet  er  endvidere, at Krauss ikke blot fremsætter sine synspunkter verbalt, men netop synliggør sin tænkning med det nu berømte diamantformede diagram. Ifølge Krauss en 'logisk struktur',  i  hvilket  relationerne  imellem site  construction/ landscape/ architecture/ marked sites/ axiomatic structures/ not-landscape/ not-architecture og sculpture kortlægges. Krauss begynder ellers bogstaveligt talt sin fortælling i felten/t, nærmere bestemt ved en anden diamantformet konstruktion, et hul i jorden etableret af den amerikanske kunstner Mary Miss i værket Perimeters/ Pavilions/ Decoys fra  1978.  Og  netop  i  koblingen  imellem  Krauss' forsøg på etableringen af en generel model for samtidens rumligt  orienterede  æstetiske  praksisser  i  og  med  diagrammet og hendes analyser af samtidige værker bibringer essayet dets retoriske såvel som metodiske styrke.

At læse Retracing the Expanded Field er i sig selv som at blive kastet ind i Krauss' diagram, en centripetal bevægelse forbi varierende positioner. Vi møder ikke en samlet fortælling, et samlet argument, men derimod 29 forskellige  stemmer,  som  blander  sig,  er  uenige,  sågar  morer sig  sammen,  koket  markeret  i  rundbordssamtalernes udskrifter: [ Laughter ]. Stemmerne har dog det til fælles, at hovedparten har forbindelse til bestemte amerikanske kunst-  og  universitetsmiljøer,  særligt  omkring Ivy  Leagueuniversiteter  som  Princeton  og  Columbia,  foruden naturligvis miljøet omkring October.

Gengivelser af samtaler kræver ganske meget af læseren. Her refereres i flæng til et væld af kunstnere og teorier, uden at disse bliver introduceret, ligesom deltagerne løbende og kortfattet positionerer sig i relation til væsentlige strømninger i de seneste fyrre års kunst- og arkitekturteori. Det kan virke overvældende, endda forvirrende, men også forfriskende, fordi samtalens vitalitet også på skrift fastholdes, så det for læseren næsten føles, som om man selv er til stede. Og heldigvis har redaktørerne valgt at illustrere bogen med fotografier af nogle af de værker af fx Mary Miss, Robert Morris og Angela Bulloch, som stemmerne refererer til.

Når denne anmeldelse bringes i et særnummer af Periskop med arkitektur som tema, er det værd at overveje, hvad bogen bibringer til vores forståelse af arkitekturen. Som  det  gentagende  påpeges  af  forskellige  af  bogens bidragsydere,  handler  Krauss'  essay  kun  i  begrænset omfang om arkitektur og da snarere i kraft af negationen, nemlig om skulptur som not-architecture. At konferencen foregik  på  en  arkitektskole  og  bar  Krauss'  titel  i  lettere forandret form fra Sculpture… til Retracing …, understreger imidlertid en intention om at række videre end skulpturen og ud i et Expanded Field.

Krauss skriver i essayet: ' Sculpture is  rather only one term on the periphery of a field in which there are other, differently  structured  possibilities.  And  one  has  thereby gained the 'permission' to think these other forms.' Denne tilgang til forskellige kunstkategorier (snarere end en skelnen  imellem  kunstarter  distingveret  i  kraft  af  medium) som betegnet ved forskellige struktureringer kan i sig selv forekomme at være arkitektonisk - diagrammet besidder en  egen  tektonik.  Essayets  arkitektoniske  elementer  er imidlertid  ikke  så  overraskende  endda,  Krauss'  institutionelle  og  intellektuelle  relation  til  arkitekturen  taget  i betragtning:  Krauss  var  ansat  ved  arkitekturafdelingen på  MIT  1967-1972,  og October delte  i  1970'erne  kontor med det af arkitekten Peter Eisenman ledede Institute for Architecture and Urban Studies i New York.

Skønt  essayets  omdrejningspunkt  er  skulpturen,  har det således vist sig relevant og betydningsfuldt også inden for arkitekturen (undertegnede har selv brugt det i undervisningen  af  studerende  på  Kunstakademiets  Arkitektskole). Nok i mindre grad på grund af den mulige brugbarhed  af  Krauss'  diagram  (omend  diagrammer  påskønnes særligt af arkitekter), og snarere fordi teksten artikulerer et  ønske om kategorial klarhed, mange arkitekter deler, såvel som en mulighed for granskning af overgange imellem æstetiske udtryk og former, i sig selv udtrykt rumligt som periferier  og  passager.  Arkitektur  forstået  som  felt åbnes ganske enkelt op, også selvom arkitekturen, ifølge Julian Rose, 'may have always already encompassed the possibilities traced by the expanded field'.

Spørgsmålet  er  således,  hvorvidt  disse  muligheder udnyttes.  Som  arkitekten  Stan  Allen  fastslår:  'we  need to situate sculpture's relation to architecture not necessarily  in  the  object  or  in  buildings,  but  in  architecture's 'procedures',  and  again  that  is  where  one  could  open up  more  productive  affiliations,  through  questions  of notation,  representation,  and  so  on.'  Og  dermed  byder arkitekturen - som del af det udvidede felt - sig netop til for  en  granskning,  en  genoptegnelse  eller  gennemgang ( retracing ), der, såvel hvad angår det ekspressive som epistemiske, kan vise sig produktiv.

## Martin Søberg