Finalt determineret dialektik
Forfattere: Ole Wugge Christiansen
Tidsskrift: kok (2003-04-29)

tilegne seg Bourdieu«  er  under alle omstændigheder en veloplagt introduktion til og anbefaling af Bourdieu.

Der  er  to  altoverskyggende  fordele ved Feministisk Litteraturteori som ikke  direkte  hidrører  fra  de  udvalgte tekster; dels Iversens lange og grundige introduktion  over  mere  end  50  sider, dels det faktum, at teksterne er oversat til  et skandinavisk sprog og derved når bredere  ud.  Det  er  en  klar  styrke,  at Iversen ikke har valgt at lave et udvalg af  de  mest  berømte  tekster  eller  teoretikere; i stedet afspejler samlingen meget  fint  spændvidden  i  den  akademiske  feminisme.  Beklageligt er  det dog, at der ikke er bidrag, som illustrerer den store indflydelse queer-teori har haft  på feministisk kritik og litteraturteori i 1990'erne; bidrag af fx  Eve Kosofsky Sedgwick, Judith Butler, Teresa de Lauretis eller Judith Halberstam ville have tilført Feministisk Litteraturteori en  endnu  større  troværdighed  og bredde.  Jeg  vil  dog  ikke  tøve  med  at anbefale bogen, men blot tilføje, at den og  svenske  Lisbeth  Larssons  antologi Feminismer (1996) fint supplerer hinanden som  introduktioner  til  nyere feministisk  teori.  Forhåbentlig  ser  vi snart noget tilsvarende på dansk.

Ole Wugge Christiansen

## Finalt determineret dialektik

Keld Zeruneith: Træhesten. Fra  Odysseus til  Sokrates. En bevidsthedshistorie, Kbh. 2002 (Gyldendal).

I Iliaden afgøres kampen mellem grækere og trojanere som bekendt med en krigslist,  hvis  bagmand  er  Odysseus. Keld Zeruneith hævder i sin bog Træhesten ,  at denne krigslist markerer et splitpunkt i den vestlige civilisations udvikling.  Den  strategiske  tankekraft, Odysseus udfolder, mener  Zeruneith udgør et brud med herotidens mandlige krigeridealer, der etablerede et umiddelbart  sammenfald  af  krigernes  æresbegreber og udfoldelsen af fysisk styrke. I stedet, viser Odysseus' snilde for første gang »at et menneske kan tænke diskursivt,  dvs.  adskille  handling  og  bevidsthedsverden,  ydre  og  indre,  som  indtil da har været en enhed« (p. 17).

Dette bevidsthedsskred har for Zeruneith  primært  betydning  ved  den menneskeforståelse, det etablerer, og de psykologiske konsekvenser, det indebærer. Odysseus' tankemæssige kapacitet  opfattes  ikke  (kun)  som  en  første litterær  repræsentation  af  en  intellektuel  figur,  men  især  som  en  »gryende dannelse af et subjekt i vores forståelse af begrebet«  (p.  29).  Odysseus-figuren opfattes  som  en  præfiguration  af  det bevidste  subjekt  Sokrates,  sådan  som han idealiserende fremstilles som tekstlig  figur  i  Platons  skrifter.  Odysseus' strategiske  tænkeevne  indebærer  ikke kun,  at  tænkning  etablerer  sig  som  en samfundsmæssig kraft, men også at der dannes en personlighedstype spaltet mellem  handling  og  intention.  Denne splittelse  bliver  et  civilisatorisk  vilkår. Odysseus  indfører  i  praksis  et  medierende led mellem de umiddelbare følelser  og  behovet  for  handlingsmæssigt at give efter for dem, nemlig i form af  det  ideal  om  mådehold  (sofrosyne), der begrebsmæssigt spiller en afgø- rende rolle  i  senere  græsk  tænkning  ikke mindst hos Platon og Sokrates.

Ud fra denne optik analyserer Zeruneith  en  række  af  den  antikke  litteraturs  hovedværker,  idet  en  omfattende viden  om  den  græske  klassik  -  historisk, litterært, religiøst etc. - inddrages. Bogen  er  en  tekstnær  gennemgang  af skønlitterære  og  filosofiske  tekster  af Hesoid, Archilochos,  Sapfo,  udvalgte førsokratiske  filosoffer  (Anaximander, Xenofanes,  Heraklit,  Pythagoras,  Parmenides  og  Empedokles)  samt  dramatikerne Aischylos, Sofokles og Euripides foruden Homer og Platon.

Bogen  er  forholdsvis  letlæst  (men lang - over 600 sider), og den henvender sig  til  en  læsergruppe,  der  er  bredere end universiteternes litterære kreds. Den  tekstnære  gennemgang  af  værkerne  betyder,  at  bogen  er  et  brugbart værktøj  til  overblik  og  repetition  af hovedværkerne -i det mindste de højlitterære;  når  Zeruneith  inddrager komedierne,  er  det  alene  som  baggrundstof. Den  omfattende viden  om (især) religiøs og mytisk tænkning, som Zeruneith  overbevisende  argumenterer for er indlejret i og omkring værkerne, er  utrolig  godt  afdækket,  ligesom  den filologiske  gennemgang  af  værkernes centralbegreber  er  oplysende  og  grundig.

I  denne  forstand  er Træhesten en god bog. Den er akademisk ukrukket og oplysende.  Den  lægger  sig  i  smuk  forlængelse  af  eksempelvis  Otto  Gelsteds tilsvarende  indsats  for  udbredelse  af forståelsen og relevansen af klassikkens litteratur  og  filosofi.  Zeruneiths  evne som  formidler  af  det  omfangsrige  stof er på niveau hermed og båret af samme begejstring og kærlighed til stoffet.

Problemet er bogens metodiske grundlag. Zeruneith arbejder  nemlig med en tekstforståelse,  der  er  ukritisk over  for  de  værker,  der  analyseres,  og analyserne opererer med en given, implicit facitliste, der appliceres stoffet. Zeruneiths forståelse af antikkens hovedtekster  -  de  være  sig  filosofiske eller litterære  -  er,  at  de  er  udtryk  for »konkret erfaringsbearbejdelse« (p. 15). Det betyder ikke blot, at teksterne stiller sig i en relation til den historiske kontekst, de er  skabt i,  men  at  de udtrykker sproglige  synteser af kulturperioden:  »I  disse  tekster  [dvs.  hovedværkerne i litteraturhistorien, i konteksten, som jeg her citerer fra, ikke kun (men også) klassikkens højlitterære hovedværker, OWC] opsummeres ... en hel  epokes viden ...« (p. 33). Værkerne læses i denne forstand som uproblematiske sandhedsudsagn.

Denne forståelse giver sig udslag på flere mærkværdige måder. Tekstforståelsen  nærmer  sig  determinisme, når  han  eksempelvis  skriver  at  »eposet [med Iliaden og Odyssen, OWC] har ... udtjent  sin  rolle  som  erkendelsesform« (p. 18) og som genre er nået »frem til sin kulmination  og  sit  endemål«  (p.  41). Denne teleologiske udviklingsforståelse gør  analyserne  ukritiske  over  for  teksterne  og  deres  sandhedsværdi.  Zeruneiths analyser elaborerer alene en betydning  ud  af  teksterne  på  de  værdipræmisser, de selv stiller op.

Eksempelvis reflekterer Zeruneith i sin  analyse  af  Aischylos'  trilogi, Orestien ,  ikke  over  modsætningen  mellem den religiøst betingede hævnlogik, hvor ubalancen mellem ret og uret principielt bliver en uendelig kæde af aktioner og reaktioner, og den intenderede vilje til at ophæve denne logik, som den nar- rative  udvikling  demonstrerer  ved  at lade hovedpersonen, Orestes, slippe ud af  hævnlogikken.  Denne  modsætning etablerer et betydningssammenstød mellem flere forskellige religiøse forståelser  i  trilogien,  men  Zeruneith vælger - sandsynligvis som konsekvens af synet på værket som sandhedsudsagn og erfaringsopsamling - at godtage dets 'intention'  om  at  vise  muligheden  for udsoning og ignorere de elementer, der underminerer  denne  moralske  ønsketænkning.

Synet  på  teksterne  som  sandhedsudsagn betyder  endvidere,  at  analysernes forståelse af fiktionsog virkelighedsniveauer flimrer.  Zeruneith forstår  eksempelvis  Odysseus'  eventyrlige  oplevelser med diverse monstre og overnaturlige fænomener som en kamp, hvis udfald ikke er givet på forhånd gennem fiktionaliteten;  han  opererer  med Odysseus' undergang som en mulighed (p.  228).  Tilsvarende  opfatter  han  den tankemæssige  krafts  sejr  over  den  rå fysiske  kraft  i  eposet  som  etableringen af  en  tilsvarende situation  i  virkeligheden.  Men  netop  tiltroen  til  Odysseus' snilde som sejrskraft i en mytisk, eventyrlig  og  fiktiv  ramme  peger  på  den konstruktion  af  undtagelse  fra  virkeligheden, som fiktionen etablerer. Odysseus må sejre, ikke på grund af 'virkeligheden',  men  på  grund  af  den narrative logik, som eventyret etablerer. Zeruneiths analyser får dermed det problem,  at  de  ikke  kan  skelne  mellem eposets  fiktive  kausallogik  og  epokens reelle  erfaring  -  hvis  en  sådan  skulle eksistere.

Det gør den måske, men i så fald er det  snarere  som  konflikt end  som syntese. Zeruneith opererer imidlertid med det sidste - og ikke kun som resultat af en  modsætningsbrydning, men snarere som  et  finalt  bestemt  og  determineret udfald  af  modsætninger.  Det  viser  sig på to områder i bogen, dels i dens civilisationsforståelse, dels i dens dybdepsykologiske forklaringsmønster.

Zeruneiths opererer i forlængelse af bl.a. Vilhelm Grønbech med en forståelse af den græske antik som vokset  ud  at  en  forhistorisk  chtonisk  kultur,  der  er  forbundet med dyrkelsen af en  kvindelig  religiøs  instans,  Urmoderen.  Det  forstås  som  en  matrilineær familie-  og  ejendomsstruktur,  som  var bundet til jorden og agerdyrkelsen. Denne kultur undertrykkes med aristokratiets etablering af en patrilineær kultur, hvis gudeorden er patriarkalsk, knyttet  til  luften  og  himlen  (gennem gudernes  bosættelse  på  Olympen)  og forbundet med de mandlige heroidealer, som  dyrkes  af  heltene  i  det  kvindefrie mandefællesskab i Iliaden.

I denne dikotomiske spaltning mellem  uforsonlige kulturer opfattes Odysseus  som  en  syntetiserende  figur. Odysseen er en civiliseringsproces, hvor Odysseus gennem en kamp og overvindelse af de undertrykte chtoniske kræfter  på  sin  hjemrejse  reintegrerer den  undertrykte  kvindelighed  som  en del  den  civilisatoriske kultur  -  i Odysseen metaforisk  gennem  tilbagevenden til ægte- og fællesskabet med sin kone, Penelope,  på  Ithaka.  De  litterære  tekster  bliver  syntetiske  sandhedsudsagn om den civilisatoriske proces, hvor modsætningerne  ikke  er  eliminerede, men  integrerede  i  syntesens  civilisatoriske tilstand. Værkerne forstås nok i en  succesiv  udvikling,  men  de  underlægges samtidig en deterministisk finalitet: »ganske som Odysseus var inde i  Træhesten,  finder  vi  Sokrates  inde  i Odysseus«, opsummerer Zeruneith i bogens  sidste sætning  (p.  600).  Det bemærkelsesværdige her er, at det ikke er  Odysseus,  der  er  inden  i  Sokrates som  en  forudsætning  i  forhold  til  en pluralitet af muligheder; det er omvendt  Sokrates,  der  er  foregrebet som determineret finalitet inde i Odysseus.

Den  samme  finalt  bestemte  syntesetænkning  gør  sig  gældende  i  Zeruneiths brug af dybdepsykologiske forklaringsmønstre,  idet  han  opererer med en tilsvarende dialektisk opbygget jungiansk  inspireret  dybdepsykologisk tolkning  af  de  klassiske  værker.  Zeruneith  undskylder  i  sit  forord  nærmest dette udgangspunkt (»Det er muligt, at disse  teorier  er  usikre  efter  moderne videnskabelig  målestok«,  p.  16),  men han  trækker  på  den  anden  side  denne forståelse ud i en polyontogenetisk determination, hvor »ethvert subjekt fra foster til voksen gennemløber hele artens og menneskeslægtens udvikling« (p. 606). Det enkelte menneskes udvikling bliver således  begrebet  som  en dialektisk  proces,  der  falder  sammen med  den  religiøst/kulturelt/historiske udvikling fra moderkulturernes omslag til  herokulturen  og  syntetisering  i  den civilisatoriske reintegrationen af det kvindelige.

Ligesom  civilisationsforståelsen  er finalt  foregrebet  af  de  modsætninger, den  ifølge  Zeruneith  er  udviklet  af,  er menneskeforståelsen det også. Det civiliserede menneske defineres gennem en arketypisk  udviklingsproces  af  moderbinding, pubertært frigørelsesforsøg og civiliseret reintegration af de forskudte og undertrykte sider. Denne menneskeforståelse  er  ikke  kun  problematisk  på grund  af dens abstrakte  og  almene

288

karakter, hvor mennesker defineres ud fra  en  simpel  udgave  af  et  normativt hegeliansk udviklingsskema, den er også  problematisk,  fordi  de  litterære værker  analyseres  frem  til  den  menneskeforståelse, der er bestemt af Zeruneiths dybdepsykologi. I samtlige værker lader Zeruneith protagonisterne gennemgå det samme udviklingsskema.

Skemaet  anlægges  også  på  de  tekster, der åbenlyst afviger fra den udviklingsmodel, Zeruneith analytisk har  lagt  ned  over  dem,  eksempelvis Sofokles'  værker  om  Ødipus.  Selv  om Ødipus inden for bogens analytiske forståelse vender  tilbage  til  jorden  i døden og dermed til de chtoniske kræfter,  må  Zeruneith  med  vold  og magt  omfortolke  det  åbenlyse,  så  det passer ind i hans eget udviklingsskema (pp. 476-477). De  chtoniske kræfter repræsenter  i  Zeruneiths  forståelse  et tetisk  udgangspunkt,  ikke  den  syntese han programmatisk ønsker leveret i alle teksterne;  når  Ødipus  vender  tilbage hertil, bryder det med Zeruneiths udviklingsskema, hvilket han kun søger at bortforklare.

Træhesten er på trods af disse metodologiske og analytiske problemer alligevel læseværdig. Det  skyldes, at Zeruneiths analyser  er så  tekstnære,  at man sagtens kan  få  udbytte  af  læsningen, uden at man nødvendigvis behøver at være enig i hans skabelon eller resultater. Først og fremmest er gennemgangen af mytiske og religiøse lag i teksterne,  som  allerede  nævnt,  utrolig god. Den viden, der her er samlet i systematisk  form,  vil  under  alle  omstændigheder  kunne  bruges  også  i  mindre skematiske og deterministiske analyser af stoffet.