Anmeldelse af Lars Albinus, Surplus of Meaning. A Study of Symbols and Ideas of Symbolism
Forfattere: Jeppe Sinding Jensen
Tidsskrift: rvt (2026-04-13 — Opdateret d. 2026-04-15)

## Anmeldelse

Lars  Albinus, Surplus  of  Meaning.  A  Study  of  Symbols  and  Ideas  of  Symbolism ,  Aarhus University Press 2025, 535 s., kr. 449,95.

Kort og godt: Dette er en meget lærd bog af en meget lærd forfatter, som er lektor og dr.teol.  ved  Afdeling  for  Religionsvidenskab  på  Aarhus  Univesitet.  Det  er  også  en meget vægtig bog, for forlaget Unipress.dk oplyser på deres hjemmeside at den er på 535 sider. Hvad de ikke oplyser, er at den vejer 1481(!) gram og indeholder præcis 699 vigtige, forklarende og diskuterende fornoter. Samt 101 slutnoter på tysk (det giver 800 noter i alt). Albinus' filologiske opvækst fornægter sig ikke: 'Til kilderne'

Symboler og symbolik er fundamentale menneskelige udtryksmåder, til at gøre indtryk på andre, til at forstå sig selv, til at (formodentlig) udtrykke hidtidige, måske hemmeligheder,  dybe  sandheder  og  vidtløftige  forestillinger.  Sådan  har  det  været meget længe og nok overalt i historien, også i 'den dybe', nemlig det, som vi plejer at kalde forhistorisk, når der ikke er skriftlige kilder. Studier af symboler, symbolik og symbolicitet (dvs. de grundlæggende aspekter af symbolisme) bør have en fremtrædende plads i ethvert studium af menneskets åndsliv, fordi symboler osv. både er objektive udtryk for det subjektive, individuelt eller kollektivt ligesåvel som de er objektive  medier  til  prægning  af  subjekter  -  det  er  os  allesammen.  Kort  sagt, menneskeheden er vævet ind i symboler og symbolik.

Når  medierne  og  politikere  ofte  karikerer  humaniora  og  humanister  som verdensfjerne  og  ubrugelige,  bortset  fra  måske  en  smule  mere  lødig  aftenskole underholdning,  så  er  det  på  sin  plads  at  fremvise  Albnus'  bog:  Det  her  er  altså humanoria fra 'højeste hylde'. Hvis man skulle være i tvivl om humanioras rolle, så er samfundets kritiske bevidsthed om sig selv ikke noget dårligt bud. Og her er symboler, symbolik, og symbolicitet medier hvormed individer, grupper og hele samfund har forstået  sig  selv  og  andre.  Derfor  er  denne  bog  så  meget  vigtigere,  netop  fordi videnskabelig litteratur om symbol-relaterede emner har været påfaldende sparsom. Der  har  til gengæld  været  rigeligt  med  'religio-ide',  esoteriske, sekteriske  og selvhjælpsrelaterede spirituelle emner der har udbredt opbyggelige budskaber. Hos Albinus handler det i stedet om op lysning og indsigt .

Et første kig i bogen viser at emnet er kolossalt og det kan faktisk kræve en del forudsætninger, nogle opslag på Lex, Google og IA (eller måske i håndbøger…) at komme  på  omdrejningshøjde  med  forfatteren.  Det  er  oplagt  at  vise  bogen  til førsteårsstuderende (måske som adgangsbegrænsning): Der er noget at tage fat på. Noget andet er at enhver humanist af navn vil have gavn af de indsigter, som Albinus disker op med. Og hvad er så det?

En oversigt over bogens 18 kapitler ligger på forlagets hjemmeside unipress.dk, så den behøver ikke at tage megen plads her. I stedet fortjener den overordnede inddeling i afsnit en bemærkning: Efter Prologue og Introduction ser man at Albinus tænker i både historiske linjer og i teoretiske a-historiske cirkler. I Part One :  Fra  en  indledning til begrebet symbol  til  en  eksemplarisk  idéhistorisk  fremstilling  om  symbol(er)  og 'symbolism,' på dansk vel bedst oversat som symbolbrug . Albinus tilbyder en særdeles kompetent  perspektivering,  fra  Antikken  over  Kristendom  og  Romantikken  til Modernitetens verden - fremragende til oplysning og undervisningsbrug (nok mest velegnet på kandidatniveau) . Det er en symbolicitetens idéhistorie om hvordan man har tænkt over symbolers ontologi og funktion på meget forskellig vis. Et overraskende historisk indspil handler om alkymi og alkymistisk symbolbrug (s. 149217);  det  er  så  komplekst,  som  det  er  kyndigt  med  'Alchemical  Symbolism  (a  case study)' og den efterfølgende 'On Signatures and Correspondences' (s. 217-232) - især om  de  'skjulte'  årsager.  Her  findes  de  (for  denne  anmelder)  mest  fabulerende  og esoteriske,  til  dels  også  hysteriske,  menings-  og  betydningsfrembringelser  i  den vestlige verdens tænknings historie. Kunne de udøvende ikke lave guld, så kunne de til  gengæld  med  symboler  konstruere  universer  af  de  mest  komplekse  analogier, korrespondencer og korrelationer i deres ontologiske og metallurgiske fabulationer om  transmutationer  af  alle  slags.  Senere  førte  alt  dét  på  sin  vis  til  det  senere naturvidenskabelige verdenssyn (og en del videreføres til nutiden som esoterisk og spitituel magisk tænkning og tradition).

Genreskift: Part  Two udgøres  af  indføringer  i  og  diskussioner  af  symboler  i antropologiske, filosofiske og psykologiske tilgange hvor en lang række kendte navne optræder,  fra  Herder,  Goethe  og  Schiller  til  senere  teoretikere  inden  for  kunst  og æstetik  som  Walter  Benjamin,  Ernst  Cassirer,  Aby  Warburg  og  Suzanne  Langer, antropologer  som  E.E.  Evans-Pritchard,  Clifford  Geertz,  Philippe  Descola  og  Tim Ingold.  Dertil  kommer  kognitionspsykologiske  ansatser  som  hos  Dan  Sperber  og Terrence Deacon. Især kapitel 16, 'Dark Symbolism' (s. 425-458) om 'The Underworld' og  'The  Thing'  forekommer  denne  anmelder  at  være  fascinerede  læsning  for  de indviede, eller måske bliver man det ved at sætte sig helt ind i dets materie, der rækker fra ktoniske græske initiationsriter til Heidegger og Lacan. Denne anmelder lader sig ikke let forføre; men fascineret bliver han.

Bogen er både historisk og systematisk, men ikke dermed ahistorisk. Der er flere tråde, som væves ind i hinanden og emner som reaktualiseres: 'Hence there will be temporal leaps in the account which follows a trail of motifs rather than a principle of historical continuity' (s. 22). Forfatteren selv er her til stede med hjælp (og udfordring) når han virtuost 'flakser' omkring, frem og tilbage i tid, hist og her i rum. På sin vis minder Albinus' projekt om en beskrivelse af en have og dens liv, en kognitiv syntese, et samlet billede der dannes mod slutningen - hvor pointen udgøres af mangfoldigheden i menneskets symbolske livsudfoldelse.

Forfatteren udarbejder og indfører en ny, original (en skeptiker ville måske sige 'idosynkratisk')  4-foldig  klassifikation  af  symboler  og  deres  mening  og  betydning. Som Albinus forklarer  (s.  21):  'Looking  back  on  my  study,  it  was  as  if  a  fourfold division of symbolism suggested itself along the way. Thus, I am now confident that there is analytical as well as philosophical value in distinguishing between 1) the referential meaning of a symbol (noted as Sr), 2) the self-participatory meaning of a symbol (noted as Sp), 3) the immediate, experiential sources of symbolism (noted as Si), and 4) the conventional and culturally embedded manifestation of symbolism (Sc ). The four dimensions overlap, while 1 and 2 belong to a different level from 3 and 4. What I think of as the experiential source of symbolism (Si), characteristic only of the human mind as far as I can tell, is not something that can be laid bare.'

Albinus bemærker  at det overstiger han dømmekraft  at afgøre  om  den umiddelbare erfarings-kilde 3) (Si) stammer fra vores ubevidste, fra tingene selv eller fra en interaktion mellem dem. Han vælger det sidste, så 'I find the focus on humanenviroment-interrelation  important  as  constituting  a  permanent  tension  in  cultural forms of symbolism' - for symbolisering er også universel: 'Still, all human beings experience  the  same  physical  conditions,  and  all  human  beings  are  imaginative creatures.'  Menneskets  omverden  er  det,  som  mennesket  har  haft  at  tænke  med, inklusive dets egen krop, gøren og laden.

Når Albinus taler om symbolers 'afkodning', følger han Gottlob Freges (1848-1925) autoritative skelnen mellem tysk Sinn , der oversættes til engelsk linguistic meaning, og Bedeutung som referential meaning (se evt.: Lex.dk). På dansk er betydning nu kommet til at 'betyde' meget andet end reference (men her følges den oprindelige intention og skelnen). Ved oversættelse til dansk skal man lige betænke at ' meaning ' har en særdeles flydende betydning på engelsk og at betydning på dansk lige så vel kan betyde (ja, undskyld) konsekvens, virkning og vigtighed. På almindeligt tysk betyder Bedeutung vigtighed;  men  i  Freges  sammenhæng  'menes'  der reference (på  både  dansk  og engelsk).

Symboler  viser hen til noget, er 'om  noget'. Symboler  bruger  noget fra erfaringsverdenen til at sige noget om forestillingsverdenen, og her er vi for det meste på  konventionens  område.  Derimod  er  Si:  den  umiddelbare,  intuitive  symbolisme, denne  anmelder  en  noget  forundringsværdig  sag:  Albinus  udtrykker  sig  om distinktionerne Sp og Sr og den yderligere distinktion mellem den umiddelbare kilde symbolism-kilde  Si  og  sekundær  eller  konventionel  symbolik  Sc.  Det  udfolder  han som: 'As I am now ready to specify it further, originary symbolism has to do with revelation, intution, perception and imagination, whereas secondary symbolims has to do with convention, decoding, interpretation, and visualization' (s. 336). Albinus taler for en analystisk skelnen mellem den umiddelbare symboliseringskilde som er 'common to human imagination as such' og den konventinelle form som er 'the cultural imprint' (s. 305). Denne originale eller umiddelbare form for symbolisme (Si) kan ikke være noget referentielt symbol (Sr), 'since it opens a possibility of meaning from within itself.' Det er dog ikke så enkelt, for 'It may feed into the self-participatory symbol (Sp), which however, may also belong to a cultural inscription and thus being a part of the secondary or conventional form (Sc)' (s. 305-6). Her er noget at tænke over og meget at tænke med . De tre andre symbol-typer er mere tilgængelige:

Sc  -  er  konventionel  symbolik,  'the  conventional  and  culturally  embedded manifestation of symbolism', som det danske rigsvåben med blå løver og meget andet viser hen til typisk dansk beskedenhed…

Sp - participatorisk symbolik, 'the self-participatory meaning of a symbol' hvor symbolet er en del af det som det symboliserer.

og Sr - den referentielle symbolik, 'the referential meaning of a symbol' der blot viser hen til sin refererence.

Albinus'  klassifikation  og  typologi  er  analytisk  og  ideal-typisk,  snarere  end  en præcis beskrivelse af ting , der entydigt kan lægges i deres respektive kasser. På nogle få sider viser Albinus i en meget oplysende komparativ analyse af symbolik i katolsk og  protestantisk  nadverliturgi  hvordan  de  forskellige  symbolformer  adskiller  sig  i funktion (s. 328-330). Som analyse-model kunne Albinus' fir-foldige typologi fortjene at blive udfoldet i en særskilt artikel i et relevant videnskabeligt tidsskrift - når den først er indset, så ses det tydeligt at den er til gavn for forskningen såvel som for andre mere kreative typer af indsigt.

Mennesket er formentlig den eneste dyreart, som har trang til at formode at der er noget 'bagved', noget usynligt, som kan være endog mere virkningsfuldt end det, der kan sanses direkte, sådan som for eksempel religiøse betydninger ofte er. Det vigtige, men  usynlige,  kan  og  skal  derfor  gøres  synligt  og  virkningsfuldt.  Menneskets kognitive fleksibilitet og evner medfører at stort set hvad som helst kan betyde stort set alt muligt andet . På side 20 indleder Albinus således med, at mennesket lever i et uendeligt meningspotentiale: 'My thesis, if it can be called a thesis at all, is that a human reality in the middle of interactions between our minds an our surroundings in  perception,  reponse,  language  and  creativity  -  is  permeated  by  inexhaustible meaning-potentials. The question that concerns me is if there is a clue to this ultimate ineffability'. Anmelderen kommer her i tanke om en forgænger i spørgsmålet om en 'ultimativ uudsigelighed', den tyske teolog Rudolf Otto, der skrev 300 sider om Das Heilige (fra 1917) som 'det der ikke kan siges noget om' (!)

Antropologen Dan Sperber (elev af Claude Lévi-Strauss) udgav i 1977 en kognitionspsykologisk symbol-teori i Rethinking Symbolism . Albinus kalder Sperber 'cognitive philosopher', hvilket nok er i overkanten. Snarere er han forkæmper for en noget besynderlig eliminativistisk teori om mening, nemlig at mening slet ikke findes - hvordan han kan mene det og forvente at blive forstået er et mysterium. Alligevel noterer Albinus,  at  'Sperber  indeed  has  intriguing  things  to  say  about  symbolism'.  Det lykkedes for  Sperber  at  flytte  symboler  og  symbolik ind  'i  hovedet'  som  kognitive fænomener: fra humaniora til kognitionspsykologi og neurovidenskab (i løbet af min tid på universitetet skiftede bogkataloger i lingvistik typisk forside-illustrationer fra kollager af lydskrift til hjernesynapser, pace Chomsky. Nu findes de slet ikke længere). Selvfølgelig  er  kognitionsvidenskab  relevant  i  studiet  af  symboler  og  symbolik. Sperber står tilbage nærmest som en karikatur på en trend, 'naturalizing', hvor studiet af  symboler og symbolik skulle erstattes af hjerneforsking i kognitive mekanismer. Mere  udbytterig  er  Albinus  inddragelse  af  neuroantropologen  Terrence  Deacons evolutionære teori om mennesket i The Symbolic Species (1997) i kapitel 15, s. 411-423.

Men som så ofte i spørgsmål om evolution henligger de kausale mekanismers retning i  uklarhed.  Der  er  dog  ingen  tvivl  om  at  evolution  af  sproglighed  og  en  samlet symboliseringsevne ('symbolicitet') hænger sammen. Som så mange andre dyr kan mennesker se ting; men som noget særligt (formodentlig) kan mennesker også se ting som noget . Med symbolicitet kan mennesker tilmed få mulighed for at 'se' usynlige og abstrakte ting og tanker. Og det kan de så fortælle hinaden. Det er (vist nok) ganske særligt.

Albinus' meget omfattende arbejde er et spejlkabinet af meninger og betydninger. I  sandhed  en  overflod  af  mening  og  betydning.  for  symboler  står  ikke  alene,  de forbindes  i  symbol-semiotik  i  symbols-'sprog'.  Antropologen  Sir  Edmund  Leach nævnes ikke i bibliografien ('Literature'), men hans Culture and Communication: The Logic  by  Which  Symbols  Are  Connected kunne  have  bidraget  positivt  til  Albinus' analyser, for generelt er der mening og logik i symbolske sammenhænge og ikke kaos. Symboliseringer må gerne både være kollektive og forudsigelige. 'Symbolism gone mad' er patologisk - eller måske et kunstnerisk virkelmiddel.

Bogens titel er venligt lånt fra Paul Ricoeurs Interpretation Theory: Discourse and the Surplus of Meaning (1976), som demonstrerede hvordan mangt og meget af mening og betydning kan tillægges . Semantisk attributions-teori synes ikke at være vigtig blandt Albinus'  mange  kompetencer  (eller  referencer).  En  sådan  teori  siger  at  det  er mennesker, som tillægger mening og betydning til kognitive objekter af alle slags. Mening og betydning er menneskelige foreteelser, så hvis der ingen mennesker er, så er der ingen mening eller betydning (så vidt vi ved).

Symboler er ganske enkelt 'vehikler', bærere af tillagt mening og betydning. Hvis man  siger  at  'symbolet  x  viser  y'  så  handler  det  om  at  mennesker  tillægger  'x' meningen 'y'; om aftenenen siges planeten Venus at være 'aftenstjernen', men det ved planeten ikke selv. Symbolers mening og betydning afhænger derfor både af ophav og fortolker: Tegnet '€' er nok tænkt som symbol på en valuta og det kan så for nogle referere  til  velstand  og  for  andre  til  kapitalistisk  europæisk  undertrykkelse.  Sådan fører symbolers polysemi til 'surplus of meaning'.

Bogens sidste sætning (dette er ikke nogen 'spoiler') er: 'The surplus of meaning implies that neither the mind, with all its neurological witings, nor all the objects of the life-conditioning environment will have a final say. We will have to manage being in the middle' (s.485). Og så kan man passende begynde forfra (!). Da dette ikke er nogen krimi, kan læseren med fordel lægge ud med at læse Conclusion først (s. 483485). Så har man en idé om hvor man er på vej hen.

I Stanford Encyclopedia of Philosophy er der intet opslag for 'Symbolism', i grunden en ganske besynderlig mangel i et gigantisk og konstant opdateret online filosofisk leksikon.  Til  gengæld  er  opslaget  på  den  danske lex.dk ganske  kyndigt  og  da  det dækker en stor del af Albinus' emner og perspektiver, kan man med fordel læse dette opslag, inden man for alvor dykker ned i Albinus' tekst.

Hvad  mangler  der?  Eller,  hvad  kunne  der  også  have  været  med,  når  der  nu alligevel  er  over  500  sider(!).  For  eksempel:  klassiske  værker  som  Edmund  Leach' strukturalistiske symbol'-ologi', Mary Douglas' kropssymbolikker, de er hver nævnt én gang, og på samme side. Den evolutions- og kognitionsorienterede læser kan savne inddragelse af Merlin Donald's The Mind So Rare (2002) med tænksomme bud på og om symbolicitet, og Michael Tomasellos The Cultural Origins of Human Cognition (1999) med en veritabel palet af ideer om opslaget 'symbol'*' på alle måder. Men, Albinus' bog er ikke skåret som en lærebog, så han kan formulere sit ærinde som han vil. Bogen er nu så tankevækkende at tanken nok bliver vakt; men efter nogen tid kan den også blive noget træt. Man skal helst tænke som LA for at hænge på. På den anden side er der så mange indbyrdes (indvortes?) gensidige referencer at læseren nærmest lærer at tænke som ham. Det er minder lidt om en … flipper-maskine hvor kuglen rammer en hel masse stationer undervejs, men hvor man så også er fastholdt og fascineret, mens det  står  på.  Et  eksempel  er  side  223,  hvor  læseren  mødes  med  Goethe,  Schiller, Wittgenstein,  Rothhaupt,  Jung,  Eliade,  Deacon  og  Benjamin;  som  alle  spejler  og reflekterer hinanden(s tanker). Forfatteren er her både historisk og a-historisk og, nej, det er ikke rodet, det er faktisk virtuost. Albinus evner at tænke i flere takt- og tonearter simultant. Den følgende side 224 handler om Walter Benjamins 'idea of religion as the only kind of discourse in which a totality of meaning is being preserved', og hvor Benjamin  vælger  ' the  montage as  a  post-religious,  aesthetic  way  of  revitalizing meanings lost in the course of 'empirical history''. Er det er ideal for Albinus? Er det i øvrigt rigtigt at sige om religion? Er udsagnet teologisk? Filosofisk eller er det et udslag af  en  elitær  nostalgi?  Af  og  til  står  noget  uklart,  og  Albinus  synes  sine  steder  at præsentere en form for 'tabshistorie'. Måske var verden mere fortryllet og semantisk rigere in illo tempore , og det er selvfølgeligt et legitimt synspunkt, men hvordan ved vi dét som læsere? Måske skal vi være helt tilfredse med 'being in the middle'.

Albinus' filosofiske univers er udpræget kontinental-europæisk, med idealisme, romantik, og livsfilosofi, men også med respekt for 'det moderne gennembrud'. En optælling  af  referencer  i  'Index  of  Names'  giver  en  indikation  af  de  forestillede fælleskaber. Til at se hvem der bliver 'inviteret med?', kan vi tælle referencer i index. Albinus' 'Top 10' er Goethe 48, Benjamin 42, Eliade 38, Jung 35, Cassirer 33, Kant 32, Wittgenstein 31,  Heidegger  25,  Schiller  24,  og  Aristoteles  med  18  referencer,  heraf mange på adskillige sider.

Har  man  den  mindste  interesse  i  emnet  'ctrl+f  symbol*'  eller  nogen  af  dets forgreninger, er bogen det hele værd, både indsatsen såvel som prisen. Hvis køberen af den trykte udgave synes at den er for tung til håndbagagen, får hun en gratis e-bog med i købet. Og dermed gratis ctrl+f funktion til fx studiebrug. Sandsynligvis vil kun få  læse  denne  bog  fra  ende  til  anden  som  var  det  underholdning;  de  enkelte  dele, kapitler  og afsnit  lader  sig  derimod  udmærket læse som opslag, en øvelse som får hjælp af fyldige indekser. Bogen er lineær af natur; men det er dens emner ikke og så behøver læsningen heller ikke at være det. Se den snarer som en opulent buffet med alskens akademiske, intellektuelle, litterære, og æstetiske retter. Go' læse appetit.

Jeppe Sinding Jensen, dr. phil., lektor emer. Afdeling for Religionsvidenskab, Aarhus Universitet