Avantgardens omskiftelser
Forfattere: William H. Gass
Tidsskrift: passage (2001-07-01)

## Avantgardens omskiftelser

## WILLIAM H. GASS

Udtrykket  "avantgarde"  har  haft  en  besynderlig  og ironisk  historie.  Fra  en  hærs  hovedstyrke  blev  der  i middelalderen  sendt  to  mindre  enheder  foran:  Den ene beskyttede bagtroppen under tilb ag erykning eller ved overraskelsesangreb og sendte efternølere og de­ sertører tilbage; den  anden  var  sammensat  af  en række  spejdere,  der  blev  sendt  i  forvejen  for  at  op­ spore,  prøve og  vurdere fjenden. I det sekstende år­ hundrede, da udtrykket første gang blev anvendt om en litterær bevægelse knyttet til Pierre de Ronsard og Joachim  du  Bellay,  var  avantgarden  blevet  oprørsk, fordi dens fjende viste sig at  være selve den militære enhed, som den skulle tjene. Således blev det rumlige billede  af en marcherende  hær  modificeret til  at be­ skrive  en  række  oprørske  begivenheder,  der  i  stedet for  havde  en  tidslig  form:  den  indledende  gnist,  en pusten  til  ilden,  den  fulde  opflammen,  den  afslut­ tende udbrænding, den sidste aske og slaggeresterne.

når de ofte blot ønsker at komme til at sidde i de æl­ dres behagelige stole. Tiden og karrieren mildner de­ res pens ubøjelige holdning, og på samme måde ud­ glatter århundredernes gang det engang revolutionære oprør i det, de skrev. Tredive år efter at Ronsards Oder udkom, anslår han  de  samme toner, som  de  fleste  digtere  har  brugt siden  kunstens  be­ gyndelse. Støv har  lukket Helens øjne. Lys  er faldet ned fra himlen. Ak, stakkels Yorick, hvor er sneen fra i  fjor? Ved sine  bedsteforældres grav ser man ander­ ledes på døden, end man gør, når man selv står med den ene fod i graven.

Ronsards store oder brød unægtelig alle etablerede regler. De var affattet i et chokerende og besynderligt sprog inklusive bondeudtryk og nydannede ord, som Ronsard  selv  havde  udtænkt.  Med  dem  lancerede Ronsard en ny  ortografi og  gik  bort fra  de traditio­ nelle :franske strofeformer  til fordel for  klassiske. Frem for alt valgte Ronsard - hvad der gik imod fo­ restillingen om digteren som en dygtig håndværker at  undlade  at  se  ironien  i Platons Ion for  i  stedet  at hævde,  at digteren  var inspireret af guderne.

Ronsard var ung, og det samme var hans værk, da begge således  blev  beskrevet  som  kamplystne.  Fore­ stillingen om en avantgarde bestående af vilde, beån­ dede gråskæggede mænd er unægtelig grund­ læggende komisk. Gentagne gange finder de unge på mange områder vejen blokeret af midaldrende mænd og  fastslåede  succeser,  hvorfor  de forsøger at udma­ nøvrere  deres modstandere; de  råber  på forandring, We owe death a debt: our bodies and the body of our work; We die to begin with, and then the waves of many ages Roll up to wash away our words; This is the :6.xed intent ofFate and Nature. God alone lasts; of man's poor parts There remains in the end neither heart nor husk. What's worse, man feels, man thinks, no moreA fleshless roomer in a tomb of dust.

Det er  herligt  ironisk,  at  Gud nu  er  død,  hvorimod Ronsards  ord  stadig  læses.  Langt  dernede,  hvor  de ligger, må de fleste digtere more sig over dette resul­ tat. Hvorfor er det ellers,  at deres kranier griner?

I  det  nittende  århundrede  antog  avai;itgarden  en tone, der var fundamentalt negativ og i opposition, og dens  hovedfjender  tilhørte  den  voksende  middel­ klasse, det såkaldte bourgeoisi. Denne mere og mere indflydelsesrige del af samfundet var stadig præget af en  slags  religiøs  patriotisme,  som  mange  intellektu­ elle mente  var blevet fuldstændig vanæret. Bourgeo­ isiet  d yr kede  desuden  en principløs utilitarisme,  en begærlig  kærlighed  til  penge  og  penges  magt,  som gjorde, at det var udsat for ankl ag er for hykleri.

Avantgarder  er  skrøbelige  sager.  I  det  øjeblik,  de bliver etablerede, holder de op med at eksistere - suc­ ces såvel som fiasko tager livet af dem. Deres harmoni afhænger af et fælles "nej", ikke et eller andet fælles '1a",  der  er  elsket  af  alle.  Og  for  så  vidt  som  be­ vægelsen overhovedet bevæger sig, kræver den mange andres skuldre ved sine hjul, en støtte som de fleste kunstnere har mistanke om faktisk er en udnyt­ telse  af  dem.  Digte  skal  skrives,  billeder  skal males, men  almindelig  cafesnak  er  ikke  uvæsentlig  for  sa­ gens succes,  det er  breve,  plakater,  føljetoner, essays, anmeldelser,  kataloger,  skænderierne på cafeerne og bagtalelserne  på  salonerne  heller  ikke,  og  det  er  tu­ mult i parkettet, krænkelser af den offentlige anstæn­ dighed,  arrestationer  eller  andre  former  for offensiv og ballade heller ikke.

Enhver anstrengelse for at forlænge en avantgarde ud  over  et  bestemt  punkt  bliver  af  tvivlsom  værdi, fordi  en  avantgarde  kun  kan  have  en  døgnflues  liv: Kunstnerne har kun deres afvisninger at udbasunere, for såvel deres holdninger som deres kunst vil foran­ dre sig,  efterhånden som de bliver ældre; samfundets metoder, såsom selvsupplering og afvæbning, vil i al­ mindelighed være effektive; deres  vrede  vil  blive mildnet af succes, deres mål vil blive spredt, og deres opmærksomhed vil blive afledt;  de  institutioner,  der etableres af  de  fleste  samfundssystemer,  vil,  selv  om de  bliver  angrebet,  være  længere  om  at  dø,  end  de fleste  avantgarder  kan  forvente  at  leve;  samtidig  er styrken hos de støttegrupper, der er så nødvendige for enhver  bevægelses  energi,  endnu  mere  skrøbelig  og flygtig, afhængig som den er af en forlæggers loyali­ tet,  en  mæcens  generøsitet,  længden  af  et  kærlig­ hedsliv,  en cafes køkken.

Kunstnere,  der ikke  bliver  gamle med ynde,  men raser  og  ændrer  sig  gennem  hele  livet,  opdager  til sidst,  at de står alene med deres fornyelser og ikke er en del af en bevægelse, der er blevet :frisket op. På den måde  er  Gayas,  Verdis,  Menets  eller  Yeats'  senere værker udtryk for en ensom indre udvikling, hvis dy­ beste virkninger bliver udskudt i generationer, og til­ svarende gælder for Turners  sidste  oliemalerier  eller Beethovens sidste kvartetter.

Ronsard bliver træt af verden. Han trækker sig til­ bage fra hoffet  og  d yr ker  kun det mest nødvendige:

sin kunst. Men han lever længe nok til at se behovet for en ny avantgarde, fordi poesiens traditionelle fjen­ der er vendt tilbage; Ronsards reformer er blevet for­ rådt  eller  forladt.  Intet  har  forandret  sig  (heller  ikke rusten på gamle save). Ronsard skriver nogle vers om tidernes  forfald til  sin gamle  ven Simon Nicolar,  og de starter således:

All is lost, Nick, the bad grows worse; The empire ofFrance is empty as a beggar's curse. Vice is king and virtue's fled, The nobles have taken novel whores to bed: Sl y; coutiers, clowns, a vile race, Do park their asses in the muses' place, Gamblers, crooks and chatterboxes, Lickspittles, fops, and bobbysoxers  ....

Dette grumme Pope-agtige digt antyder - når vi sæt­ ter det ved siden af alle de andre digte, der udtrykker de samme følelser i andre tider og på andre steder at når avantgarden vender sig imod den hær, som den er spejder for, gør den det, fordi den mener, at hæren har forrådt den politik, den har svoret at støtte, og at dette  forræderi  såvel  som  det  oprør,  der  er  svar herpå,  er kronisk  og  konstant tilbagevendende,  hvis

ikke evigt.

Der synes at eksistere mindst tre avantgarder. En af dem, som for eksempel modernismen i arkitekturen: Bauhaus,  Gropius,  Le  Corbusier  og  Neutra,  stræber mod at  forbedre mennesket og  menneskets  liv;  den allierer  sig  naturligvis med andre :fremsynede  foran­ dringsagenter (for eksempel maskinen), og den prædiker  :fremskridt  med  den  samme  rosenkindede optimisme, som er karakteristisk for metafysiske rot­ arianere.  Den har en  tendens  til  at  være  utålmodig over  for  fortiden  og  hævder,  at  der  ikke  kan  læres meget andet af historien end dens fejl, og den :frygter nostalgi mere  end  alle  andre  passive følelser.  Skønt medlemmerne af denne avantgarde for en stor del er intellektuelle  med et  beskedent lag kunstnerisk fer­ nis, eksisterer der en bevidsthed om fælles sag med de forarmede og de undertrykte - en fælles magtesløs­ hed. Denne avantgardebevægelse kalder jeg den libe­ rale  avantgarde.  Dens  indflydelse  er  stærkest  blandt

de kunstarter, der har en offentlig facade (arkitektur, teater, film). Når den liberale avantgarde vil være do­ gmatisk,  bliver  den  til  venstrefløjsfascisme.  Picasso, Le Corbusier og Brecht er karakteristiske eksempler.

Gauti.ers, Degas' og  Flauberts avantgarde har imid­ lertid  ikke  andet  end  foragt  til  overs  for  disse  frem­ skridtets  alfonser.  Lykkeordet  er  her  "original",  og gruppens  fokus  er  mest  rettet  mod  individuel  og kunstnerisk  frihed,  mod  uafhængighed  og  tilbage­ trækning. Kunstnerne i denne anden gruppe er parate til at  tage fra  traditionen  og  opponerer  ofte mod nu­ tiden ved at se tilbage på forti.den. De har et naturligt slægtskab med aristokrati.et,  og sædvanligvis er deres færden præget af en ekstrem afsky for masserne. De­ res forestilling om kunstneren er det isolerede individ. Dette  er  den  konservative  avantgarde,  Rimbauds, Lawrences,  Eliots,  Pounds,  Yeats'  og  Celines  avant­ garde, og den er mest udbredt blandt digtere. Når den vil  være  dogmatisk,  bliver  den  til  højrefløjsfascisme og viser desværre ofte et racistisk ansigt.

Begge  disse  avantgarder  indtog  betydningsfulde positioner i den bevægelse, der kaldes modernismen. Begge var i stærk  opposition til de omgivelser, de le­ vede  i,  begge  følte  sig  undertrykt  af  det  etablerede samfund,  begge  søgte at frembringe  noget  "nyt" og noget,  der skulle  være revolutionært. Hvad  enten de var  formalistiske  eller  ekspressionistiske,  så havde  de den samme afsky for alt,  hvad  der  var  væsentligt for småborgerlig  smag  (  det  vil  sige  filisteri):  gengivelse og struktur. Historien  var imidlertid stadig lineær for den liberale  fløj;  for  dem  var det ikke  enhver  utopi, der  var  totalt  anløbet;  et  samfund af  en  eller  anden art  var  stadig  værd  at  bevare,  og  som  i  gamle  dage kunne  kunst  klare  det  stykke  arbejde.  De  konserva­ tive  anså  denne  slags  avantgardebevægelser  for  at være ulyksaligt forpestede af borgerlige værdier;  for dem var samfundet ikke  værd at redde,  det var  kun kunsten. Til trods for den renhed og frihed,  som de slog til lyd for,  var deres værker imidlertid umådeligt kritiske  og  ringeagtende,  og  følgelig  fordømmende hvad angår værdier. Ingen steder var der længere no­ get håb at finde, som kunne formilde deres synspunkt eller dæmpe deres had.

Den  konservative  avantgarde  ødel ag de  sig selv. Dens antipati. mod  samfundet kunne ikke  begrænses til siderne,  parti.turet eller  lærredet,  men sivede ind i kunstnernes  sjæl.  Sådan  var  det i  Flauberts  tilfælde, hvor opkastning blev et konstant vilkår. Den liberale avantgarde  brød sammen,  da  dens samfundsprogram brød  sammen,  da  venstrefløjen tog  over,  da  moder­ nismen i  stedet for blev den nye fremherskende op­ fattelse  og  den  ægte  kilde  til  retfærdighed.  De  hy­ reformer,  som  mange  arkitekter  arbejdede  for,  var skånselsløse, arrogante og tyranniske. Ikke desto min­ dre:  da  denne  avantgardes  politi.ske  kraft svækkedes (som den i høj grad blev  det, da den udvandrede til Amerika), blev dens radikale arbejder stående, klar til en  genfortolkning,  som  måske  kunne  sende Brechts skuespil  og  Mies'  bygninger  tilbage  til  deres  oprin­ delse i kunsten.

Et  interessant  kapitel  i  selvsuppleringens  historie kunne omhandle den iver og ubesværethed, hvormed virksomheder over hele verden gjorde modernismen til  deres  forretningsimage, skyskraberen til pengeka­ tedral og stålhuset til en demonstration af kommerci­ elt  overmod,  mens  de  samme  arkitekters  byggeri  af enfamiliehuse i  stor  udstrækning  blev  mødt  med modstand. Avantgardistiske lejlighedskomplekser havde  stort set ingen succes, og rækkehuse blev har­ ske så let som syrnet fløde. Arkitekter plejer selvføl­ gelig  oftest  at  starte  deres  karriere  med mindre  pro­ jekter  og  derefter  fortsætte  videre  fra  fabrikker  og forretninger til  banker  og  kontorbygninger;  ikke  de­ sto mindre er procentdelen af boligbyggeri i  (for  ek­ sempel)  Mies',  Aaltos,  Saarinens,  Le  Corbusiers  og Gropius'  værker  chokerende  lille.  Weissenhof-pro­ jektet  i  Stuttgart  (der  bestilte  Le  Corbusier,  Oud, Mies  og  andre  til  at  designe  lejligheder,  villaer  og rækkehuse)  er  enestående  i  Europa  og  måtte  i  en årrække  fin.de  sig  i  ligegyldighed  og  forsømmelse. Wright  lavede  næsten  udelukkende  enfamiliehuse, men selv ikke hans huse, der dog til sidst blev beun­ drede og fik stor indflydelse, kunne klare sig på mar­ kedet.  Ingen  Levittown'  er  (parcelhusbyer) blev  byg­ get  med  hans  billige  og  fremragende  udformede Usonia-huse.

Det var også naturligt for malere at antage farve ef­ ter deres mæcener, og for kunstnerne i almindelighed at  udnytte  det  system,  der  udnyttede  dem,  at  blive pressens yndlingsemner og de indflydelsesriges kæle­ dægger.  Mange  var usikre på sig .selv i et stykke  tid, var  ude  af  stand  til  at  beslutte,  til  hvem  de  skulle sælge deres  sjæl,  mens andre - især digtere og kom­ ponister,  der  ville  have  prostitueret  sig  selv  for  en skinnende mønt - kiggede misundeligt på, mens be­ rømmelse og rigdom gik til farvestrålende kunstnere, tyranniske  maestroer,  højtsyngende  operasangere  og sleske smørere,  der skrev  om voldtægt og romantik. John Dos Passos og Norman Mailer, der i starten var forvirrede  over  det  liberale  image,  som  kritikerne havde forsynet dem med, kom til sidst på ret køl.

At tale om,  at der skulle eksistere en tredje avant­ garde, er mere problematisk. En sådan "gruppes" ak­ tiviteter, hvad enten de nu er kunstnerisk orienterede eller samfundsmæssigt fokuserede,  er i den  grad be­ stemt af tiden,  at det synes at være en selvmodsigelse at  kalde  nogle  af dem  permanente. Alligevel  mener jeg, at der er nogle arbejder,  som vi aldrig vil kunne vænne os til og :finde behagelige, det er arbejder, som vil  blive  ved  med  at  stritte  imod  kritikernes  beroli­ gende  lovprisninger,  og  som  vil  rejse  sig  fra  deres grav  fyldt  med  accept  for  at  overraske  os  igen  og igen. Disse arbejder betaler måske nok en høj pris for den rolle, de  har  valgt at spille, men hvis de skal ud­ gøre  en  permanent  del  af  avantgarden  (  den  avant­ garde, der er fælles for alle),  må de forblive vilde og aldrig forsømme en eneste lejlighed til at angribe de­ res dressører; først og fremmest er det den hånd, som giver  dem  mad,  der  hele  tiden  skal  bides.  De  skal fortsætte med at gøre det, som avantgarden formodes at  gøre:  ødelægge  stereotyper, ry ste  op i  tingene og holde  tingene i  bevægelse,  tilbyde  en fortærsket op­ fattelse nye  muligheder,  opmuntre til en  ny bevidst­ hed,  genoplive  mediets  skabende  ånd  og  først  og fremmest udfordre enhver udøvende kunstners evner og ambitioner. En sådan ren avantgarde skal ikke blot lægge vægt på de formmæssige elementer af sin kunst (og  dermed  erkende,  at  disse  elementer  er  dens kunst), dens interesse udadtil skal derimod ligge i me­ get langsigtede - hvis ikke permanente - problemer. Den kan blive nødt til at sige nej til rigdom, til flaget, til mennesket, til Gud, til selve  eksistensen. Den kan ikke stilles tilfreds ved blot at beklage sig over over­ fladiskheden ved kongens hof eller ved at fortælle om kapitalismens forb ry delser  eller straffe  middelklassen for  dens  evindelige  vulgaritet. Avantgardens ultima- tive formål er at vende tilbage til selve kunsten,  ikke for  at  afspærre  kunsten  fra  verden  og  holde  den ubesmittet, det er nemlig umuligt, men for at minde den om dens natur (skaber af form i dens dybeste be­ tydning) - en natur,  der  ikke  burde fa lov  til at op­ løses  i  det,  der  blot  er  nogle  værdiløse  øjeblikke  i samfundet.

For at kunne definere den permanente avantgarde, eller for blot at foreslå den som mulighed, må jeg spe­ cielt vende mig mod værker som Bachs 3 sonater og 3  partitaer for  violin solo,  Beethovens  Opus III, Li­ szts  Transcendentale Etuder,  Bartoks  I926  Klaverso­ nate, Schonbergs Suite for klaver opus 25, Henry Ja­ mes' Den gyldne  vase, Rilk:.es Malte  Laurids  Brigges optegnelser, Kafkas novelle "En landlæge", Joyces Fin­ negans Wake, Steins The Making of  Americans samt Ten­ der  Buttons, Becketts  trilogi,  den  senere  Turner  og Rothko,  noget af Duchamp, Holderlins  sene  digt  "I vidunderligt blåt ...  ", Mallarmes og Paul Celans digte, Malcolm Lowrys Under vulkanen, Italo  Calvinos De usynlige byer, den smukkeste og mest foruroligende af alle dagbøger, Fernando Pessoas Rastløshedens bog.

De kritiske teorier, der ledsager disse tre avantgar­ der - til  at  forsvare,  forklare  og  slå  på  tromme  for dem - har ud over den slags almindelige funktioner endnu en, der  er lige så vigtig, skønt den ikke er så opreklameret.  Denne funktion er at skjule,  både for sig  selv  og  for  andre,  hvor  bagudskuende  denne fremadskuende gruppe af revolutionære er. Avantgar­ den kigger sig selvfølgelig tilbage over skulderen mod hovedstyrken, og når den gør dette blik kritisk,  ven­ der den sig også mod sig selv, for den var engang selv en del af hovedstyrken,  den blev født  deri,  og skønt den  fornægter  enhver  lighed,  skønt  den  ønsker  at glemme  sine  forældre  og  for  evigt  ønsker  at ry ste støvet fra sin kulturelle landsby af sine fødder, så kan den ikke frigøre sig fra sit genetiske ophav, sin barn­ domshistorie og al sin tidlige troskab.

Når man ser tilbage,  var hverken impressionismen eller  postimpressionismen så meget  avantgarde,  som man  engang  hævdede,  at de  var.  (Den  eneste  ægte gøg  i  deres  mere  og  mere  behagelige  rede var Cezanne.) Fordi  plastiske kunstnere lavede  handels­ varer,  kom  kommercialismen  først  til  dem  og  bad dem blandt andet om en fortsat produktion af det nye og af det interessant aparte; og der var masser af  jour­ nalister,  som  var  parate  til  at  levere  de  nødvendige påskud,  byde  enhver  ny  :fremtidsbølge  velkommen med påtaget forundring og købt bifald og tjene til det daglige  brød  med  en  daglig  opreklamering.  Hertil kommer,  at  kommercialismen  fandt  det  ønskeligt, hvis  kunstværket kunne tilbyde publikum "et hånd­ tag" eller to for at lette genstandens salg og selvsup­ plering,  hvis ikke  i  form af  yndige  scener  og  harm­ løst materiale (for eksempel Utrillos Paris i modsætning  til  Ol ym pia,  der  stirrer  intenst  ud  fra lærredet  for  at  forurolige  det  stirrende  blik,  som  vi betragter hende med) så i form af personlig skandale og komiske klovnerier (såsom selvlemlæstelse og gal­ skab, der altid er ganske fortræffeligt, syfilis erhvervet fra indfødte piger, der også er helt fint, druk og nar­ kotika, der  er udmærket,  men ren rutine,  ophidsede diskussioner i fjernsynet) eller den virkelig  regressive litterære  fortolkning,  som  de  surrealistiske  malerier bad om, eller de smilfremkaldende gåder, som var in­ deholdt i Magrittes visuelle ordspil. Den slags hånd­ tag kan på forunderlig  vis dukke op uden ret megen hjælp fra nogen. Hvis Proust nu er en af historiens so­ ciale  sider,  så er Finnegans  Tili'åke et ådsel,  som kandi­ dater til  en doktorgrad lever af.

Så selv  de mest pålidelige medlemmer af avantgar­ den var ikke uberørte af denne spænding mellem det gamle  og  det  ny,  mellem  succes  og  sult.  Mellem Joyces mange indskud kan vi høre en sentimental irsk tenor  med en vinmørk stemme,  mens Leopold Blo­ oms  Dublin  bygges  af  realistens  tunge  mursten.  Vi bør heller ikke se bort fra den kendsgerning, at det at dekorere  nuet  med  en  tænkt  fremtids  overfladiske glamour (som japanske arkitekter har for vane) er ak­ kurat lige så reaktionært  som de postmodernes kosmetiske aktiviteter, dem der iklæder deres facader velkendte og farverige fragmenter fra en forbigangen tid.  Kunst,  den ærlige  vare,  lever  (sammen  med an­ dre  realiteter) kun i et aktivt nu.

Hvis  der  under  ensartethedens  evigt  omskiftelige bølger fandtes  en  undersøisk  og  utrættelig  avant­ garde, akkurat som rev, hvorpå nydelsens fartøjer in-· dimellem kunne forlise, så måtte der også - da avant­ garden  definerer  sig  selv  ved at  være i  opposition være  en permanent klasse af :filistere  . . .  en påstand, det  er  ganske  let  at  tro  på.  I  halvtredserne  forsøgte forfattere  som  Nathalie  Sarraute  og  Alain  Robbe­ Grillet at afvise borgerlige begreber om fiktion ved at beskrive dem (personer, atmosfære, historie, budskab, indhold og så videre) som "forældede begreber", dog har disse forældede begreber holdt sig lige så levende i  deres forældelse,  som  de  var i deres  velmagtsdage: De danser minuet med mumierne, hvis det ikke er en dødedans. Selv Marx er ikke immun. Prøv bare at be­ tragte  de  personer,  der  går  over  scenen  i  hans  eget drama:  handel,  kapital,  industrialisering,  teknologi, klassesammenstød,  social  opstigning,  glat  videnska­ belighed,  en  pinefuld  determinisme  med  dens  løfte om den lykkelige slutning. Den politiske avantgardes rækker er fyldt med :filistre.  Hvem ellers vil lade  sig indrullere? Som Robbe-Grillet siger: "Der er en ting, som må bekymre  den  socialistiske  realismes  partisa­ ner, og det er den præcise lighed mellem dem og de­ res mest forhærdede kritikere i argumenter, ordforråd og værdier." Både højre.., og  venstrefløjen vil have, at deres  kunst  skal  være  efterli gn ende,  og  begge  deler en naiv tro på fortællekunstens oplysende magt.

I det moderne Europas historie har der etableret sig tre store kulturelt  dominerende  instanser, og da avantgarderne jo siger nej, har det for dem været tre modstandere: kirken, staten og forretningslivet  (selv om vi i dag ville sige virksomheder).  Det vil sige re­ ligion,  politik og  handel.  Selv  om modernismen  var sammensat af mange avantgarder (nogle, såsom sym­ bolismen eller kubismen, dybe, andre, såsom imagis­ men og futurismen, overfladiske) så var de alle fore­ net i deres oppos1t1.on til middelklassen, til pengeværdiers styre og en principløs pragmatisme. På det tidspunkt havde det "moderne" endnu magt til at skabe opstandelse: Malerne chokerede deres kunder, komponisterne lavede  en :frygtelig larm til  deres  til­ høreres bestyrtelse, romanforfatterne sønderlemmede deres læsere. Men på  grund af  dollaren er der i dag intet,  der  bringer  disse  forbrugere  ud af  fatning,  for der er gået pop i kulturen, og hvor der er pop, er der altid fusentaster.

På denne måde opponerede modernismens avant­ garder  såvel  liberale  som konservative mod,  at bundlinien blev  den  vigtigste faktor,  og  ved at gøre dette optrådte de mere som bagtropper.  Selv i Schon- bergs tid var paradokset indlysende klart.  I 1918 dan­ nede Schonberg Foreningen til Private Musik.opførel­ ser.  Alban  Berg  skrev  programmet.  Hensigten  med foreningen  var  at  trække  såvel  musikken  som  dens opførelse  tilbage  fra det  herskende  system,  der  alle­ rede var kompromitteret af kommercialismen, således at de, der kom til opførelserne, ikke  vidste,  hvad der skulle opføres. Der skulle ingen anmeldere være. De opførte værker skulle indstuderes på passende vis, og de  optrædende  skulle  være  partiturets  tjenere.  Det varede ikke længe, inden man måtte afholde en aften med Strauss-valse for at skaffe penge til støtte for for­ eningen.  Navnene på arrangørerne af aftenens  valse (Schonberg, Berg og Webern) havde måske nok pry­ det en strygetrio, men ikke desto mindre var alt, hvad disse  store  komponister  havde  at  sælge,  en  anden mands musik.

Markedet  har  altid  haft  stor  betydning  (man  gik derhen for at købe grøntsager og geder), men det har tiggerbrevet også, det charmerende smil, legat­ ansøgningen,  den  smigrende dedikation, det at fedte for  indflydelsesrige  kritikere  og  mæcener,  at  lokke vennetjenester fra folk og så videre, da disse underti­ den puttede penge i den pung, man gerne ville lukke op på markedet; men en spandfuld kartofler,  en sæk med mel, en balje fisk,  en rulle klæde,  banken, pen­ gemarkedet, investeringer i olie eller tungt vand, sel­ skaber og korporationer - hvad disse forretninger og varer står for - har ikke altid været de afgørende fak­ torer for  kulturens  værdi.

Den religiøse  tradition har måske nok været base­ ret på bedrageri og hykleri, men i det mindste påstod den at  tjene  overjordiske  værdier.  Staten  har  måske nok været blot endnu en befrier, der blev tyran, men alligevel pegede den også sit gevær mod himlen, hvor flaget vajede. Ydermere var der i hvert tilfælde dok­ triner,  der  skulle  overholdes,  idealer,  der  skulle  føl­ ges, praksisser, der lovede en berigelse af ånden. Nu er  alt  ren  Vie  Tanny-fitness.  Og  idealer varer så længe,  som  deres  symboler  fortsat  kan  sælges  med fortjeneste. Vi er endelig nået til pengenes demokrati. Det kors, der hænger om halsen,  og den  t-shirt,  der fremviser et produkts logo, har som vi jo ved alt sam­ men at gøre  med  illusioner,  men nu er alle illusioner ligestillede, og mit klistermærke er lige så meget værd som din rosenkrans.

Desværre er der ikke længere nogen, der går til an­ greb  på  kunstneren,  kun  på  dennes  finansieringsa­ genter.  Raseriudbrud fra en utopisk socialist som P.­ J. Proudhon, tilhører trist  nok  et andet århundrede, da et ord som "form" kunne fylde en forretningsin­ dehavers sind med en bølge af vrede.

Kunst for kunstens skyld, som man har sagt om det, der ikke har en legitimitet i sig selv og ikke er baseret på noget, er ingenting. Det er hjertets fordærv og sjælens nedb ry dning. Adskilt fra ret og  pligt,  d yr ket og  stræbt  efter  som sjælens højeste  tanke  og menneskehedens mest enestående manifestation er  kunst eller idealet, når den er frataget den største del af  sig selv og reduce­ ret til blot fantasiens og sansernes spænding, kilden til synd, op­ rindelsen til al trældom, den forgiftede kilde hvorfra, ifølge Bi­ belen,  al jordens utugt og vederstyggeligheder flyder ... Kunst for  kunstens  skyld, ja,  poesi for  poesiens  skyld,  stil for  stilens skyld, form for formens skyld, fantasi for fantasiens skyld, alle de lidelser, der som en luseplage gnaver løs på vores epoke, er synd i alle dens raffinementer, det onde i rend yr ket form.

Ah, at være sådan en lus  (hvis vi dog bare var det), der gnaver løs  (hvis vi dog bare gjorde det) i civili­ sationens hovedbund og hårsække! Kunstnerne øn­ skede skam at forkaste mammon og samtidig at er­ hverve  deres egen mammon,  men engang herskede der den romantiske opfattelse både blandt publikum og forfattere, at digterens eller malerens motiver var fundamentalt hævet over det almindelige,  var loyale og rene,  og at avantgarde-kunstnernes mål var højt hævet over alle andres.

Teologien opfandt et besjælet jeg,  således at sjæ­ len  kunne  fordømmes,  frelses  og  kæmpes  om;  og staten  gjorde  det  samme  med  den  skattebetalende soldat-borger, der  var englænder eller tysker, inden han blev undfanget, og patriot, inden han blev kon­ firmeret. Nu har kapitalismen og kommunismen gi­ vet os det økonomiske jeg. Det er enten arbejderen, der defineres af, hvad han producerer,  eller forbru­ geren,  der  defineres  af,  hvad  han  køber.  Vi  har måske  ikke  et  klasseløst  samfund,  og  vi  stræber måske heller ikke mod et sådant, men vi er alle lige tykhovedede; finkultur hviler på det samme småpenge-grundlag  som  lavkultur,  favorisering  er magt,  og  - som Bentham  formulerede  det - bar­ neleg er lige så godt som poesi.

Når  avantgarden  angreb  sine  fjender,  erklærede den,  at  disse  fjender  var  deres  ligemænd - hoved­ styrken.  Kan  vi  nu  om  dage  forestille  os  nogen kunstnerisk  bevægelse med  respekt  for  sig selv vende sig mod tegneseriehæfter, den bloddr yp pende film,  den  sentimentale  kærlighedsroman,  småsnak eller  ligegyldig  musik,  malede  fotografier  så  store som mindre  bygninger,  sensationslyst på  scenen  og tåbelige vokalgrupper, tv's endeløse banaliteter, som om alle disse havde forrådt en ædel sag eller havde lokket  os væk  fra  kunstens  hovedvej  og  ud  på kærlighedens og andre sanges sidevej? Enhver avant­ garde,  der mener at være med på det nyeste,  burde have  de  højmoderne  som  sin  fjende, men  disse kunstnere  hører  faktisk  til  blandt  avantgardens  :fa venner, og  er  dens  eneste  ligemænd, skønt  der endog  for  øjeblikket  hersker  tvivl  om  det, fordi avantgarden selv - af navn hvis ikke af indhold - nu er varemærke for det moderne. Avantgarde-præser­ vativer klarer sig åbenbart godt,  akkurat som de der ikke-undertrykte avantgarde-underbukser. Selv hvis der  lød  en  ægte  tone,  kunne  den  ikke  høres,  for kommercialismen har fyldt hele det  kulturelle  rum op med rockbands,  retssager med berømtheder og andet postyr,  der har meget lidt med kultur at gøre.

Hvis  numismatikerbladet  kan  tjene  penge  på  et stort og forskelligartet marked,  kan ethvert kætteri det også. Konfronteret med  en sådan medusahove­ det  fjende  er  der  ingen  mening  i  at  kalde  sig  selv avantgarde. Gør oprør imod det etablerede samfund, røvpul alt og  alle,  og der ankommer en check med posten. Konfronteret med en sådan fjende er der in­ tet,  man kan vende sin vrede mod,  er der intet ægte mål,  man kan rette sin foragt mod,  fordi handelen, vil man :fa at vide,  forhandler om at give indholdet bort: til museer,  så de kan fremvise "Den største van Gogh på jorden",  til orkestre,  så de kan spille klas­ sikerne igen og igen,  til det offentlige tv,  så man der kan kastrere  mestrene,  til  skriveprogramsforfattere, så de kan :fa succes med det overfladiske, hvor andre overfladiske  forfattere  har  haft fiasko.  Og  fra selve producenterne af handelsvarerne, ja ... hvad vil der ikke  være i  vente i  stort mål:  opgaver for banklob­ byer og direktionskontorer, kæmpekoncerners inve­ steringsobjekter,  kunstlette trofæer købt af den dri­ stige  financier,  hvis  kulturelle  begærlighed  en  dag vil  blive  æret  med  et  museum  til  at  værne  om  de mange erhvervelser.

Når der ikke  er  nogen  vindmølle at kæmpe  mod

- så lad være med at kæmpe. Lige nu kan man blot praktisere  tavshed,  eksil  og  snuhed,  bortset  fra  at "tavshed,  eksil  og  snuhed"  er  et  hurraråb  for  ba­ sketballholdet  repræsenterende  De  Fattiges  Søstre. Hvorfor  være tavs? Fordi hvis man åbner munden, vil ens spyt blive solgt som medicin mod et eller an­ det.  Hvorfor  tale  om  eksil,  når  man  lever særdeles behageligt  som  en  gargoil  med  udsigt  til  et  roligt fængsel?  Og  ens  snu.hed  kan  ikke  konkurrere  med dem,  der  lugter  nye  penge  på  samme  måde,  som Napoleon lugtede nederlag* - som det hedder i den gamle vittighed.

Avantgardens omskiftelser er mange og forskellig­ artede,  og det er rigtigt,  at der lige nu intet er læn­ gere,  som en gruppe af denne art kan gøre, som en sådan gruppe engang gjorde ærligt; og dog er der en ting - et  tema,  en  teori  som til  trods  for  al  den stiltiende forståelse stadig holder hovedet højt, skønt de gamle romantiske myter om kunstneren er blevet solgt til nedsat pris og hvert af hans motiver betviv­ let.  "At leve er at forsvare en form," sagde Holder­ lin.  Det  kunne  måske  stadig  forsvares,  hvis  malere nægtede at fremvise, komponister og digtere at pub­ licere,  og  hver  eneste  dans  blev udtænkt med hen­ blik  på  at  blive  danset  i  mørke. Non  serviam. Det ville  være et værdigt nej.

Men det vil aldrig blive udtalt.

Hvor skal  vi finde  luft nok til at sige et så langt, så langt ord?

* "de-feet", o.a.

På dansk ved Kirsten Nielsen

Copyright © William H. Gass

Nervepøbel