A.O. Barnabooth
Forfattere: Jan Bäcklund
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

## A.O. Barnabooth

## JAN BACKLUND

"Det er  muligt",  skrev  Bengt  Soderbergh  i  sit  for­ ord til sin svenske oversættelse af Farmina Marquez, "at Larbaud aldrig har  været  helt så  velhavende  og excentrisk  som  den  omkringflakkende mangemilli­ onær  A.O.  Barnabooth,  hvis  dagbog  han har  skre­ .  vet, men som arvtager til en kurstedsformue fra V i­ chy har han i hvert fald kunnet tillade sig at leve som en mand, der gør, hvad der falder ham ind - hvilket for Larbauds del betyder altid at rejse, altid at læse, og sommetider også skrive".

hvor  det  blandt  andet  hedder  om  en  vis  Roberto Bazlen, at "han var ondskabsfuld. Hele tiden var han beskæftiget med andres liv, med andres forhold: kort sagt,  han  var  en  renoncør,  som  levede  gennem  an­ dres liv". Litteraturen baserer sig her på et såvel ne­ krofilt  som  et  obskønt  moment.  Det  nekrofile  mo­ ment  består  i, " �t  forfatterens  liv  er  levet  gennem andres; det obskøne i, at en bog er samme renoncørs bud på livet, rettet til dem, som lever det.

Helt  til  slut  i Journal  Intime, som  sammen  med Le pauvre chemisier og Poesies, blev publiceret i 1913  un­ der  titelen A. 0. Barnabooth.  Ses  æuvres  Completes, skriver  den  uforskammet  rige  hovedperson:  "Men hvad de end måtte synes ... det rager mig ikke  .. Når jeg  publicerer  denne  bog,  lægger  jeg  mig  selv  til side. Den dag den udkommer, vil være den dag, jeg ophører  med at være forfatter."

Archibald  Olson  Barnabooth,  den  amerikanske industrimagnat,  som . i  starten  af sin  dagbog  havde solgt alle sine ejendomme og bundne værdier for at leve af  en rente på 10.450.000 livres sterling, og med denne drager ud på sin "rejse som en fri person", af­ slutter  denne  rejse  som  en  forfatter  "defroque", ganske  som  Marcel  Duchamp  betegnede  sig  selv som "defroque", som en kunstner, der havde hængt sig  selv  til  side;  A.O.  Barnabooth,  tekstens sujet, rydder sig selv  af vejen i form af den bog vi sidder med  i  hånden.  Formuleringen  er  kuriøs,  hvordan kan et emne, subjekt, ophøre med at være forfatter, auctor?

Enrique Vila-Matas behandlede temaet, forfatterjeg­ ets h�ngen sig selv til side og ophøret af skrift, i lit­ terær  form  for  nogle  år  siden  i Bartle/Jy y compaiiia, Ad omveje blev  dette moment tydeligt for os,  da vi  i  1993  læste  om  sølvsmeden Jakob  Vedde  Hulls død i en indenrigsnotits i Politiken. Det fremgik her, at  Jakob  Vedde  Hulls  værksted  en  augustnat  be­ gyndte at brænde. Det lykkedes dog Hull og en ven­ inde i sidste øjeblik at redde sig ud af det brændende værksted. En lokal krovært,  som var kommet til ste­ det,  fandt  Hull  så  oprørt,  at  det  var  nødvendigt  at holde ham fast. Trods dette formåede Hull at rive sig fri  af kroværtens  greb  og  styrte  tilbage  til  det  blus­ sende værksted, hvor han også omkom i flammerne. Ifølge  den  lokale  krovært  var  hans  sidste  ord:  "jeg skal lige  ...  ".

Poesien,  om  vi  må  udtrykke  os  sådan,  i  denne hændelse  ligger  naturligvis  i  dette  sidste  ord,  dette "jeg skal lige ...  ";  et meningsfragment som fortjener at  pryde  hvilken  som  helst  gravsten.  Og videre: denne synkoperede frase synes os at  være  den mest præcise, med hvilken man kan karakterisere det  le­ vede liv,  den mest præcise sproglige formel fo� sub­ jektets parader mod en påtrængende omverden.

Den  længsel,  som  denne  formel  udtrykker,  er overgangen fra futurum til præsens, en overgang som naturligvis  altid  forpasser  målet,  og  i  stedet  for  at lande på "jeg er", altid har en usvigelig tendens til at lande på "jeg har været", et perfektum af to årstal på en gravsten og i form af en fortælling om et liv.

(  -

,

�

J

:

]

]

i

l

�

i

1

I

�

I

s

I

I

I

'·

'·

I

i

I

I'

!

I

i

!!j Jeg  tror,  det  var  den  finlandssvenske  digter  Bo Carpelan,  som om sin musikalsk begavede morbror, Axel  Carpelan (1858-1919), skrev  noget  i  følgende stil: Axel var en musikalsk højt begavet drivert, som levede i  et gensidigt mistillidsforhold til den omgi­ vende  verden.  I 1887 opofrede  nogle  personer  sig, som var klar  over  hans musikalske  øre  og  kunnen, og  tilbød  ham  et  arbejde  som  musikanmelder  på Åbo Tidning,  hvilket Axel  dog  venligt afviste  med henvisning til sin "åndelige invaliditet, som umulig­ gør  snart  sagt  enhver  form  for  arbejde". Altså  til­ bragte han .  sit  liv  med  dårligt helbred,  i  ensomhed og fattigdom.

Giorgio Agamben skriver i sin bog om vidnet og ar­ kivet, at  forfatteren, auctor, oprindeligt  bete gn ede den,  som  repræsenterede  et  mindreårigt  eller  et  på anden vis umyndigt eller ikke-juridisk subjekt ved en retsh .;µi dling for  at  give  juridisk status til dette. Der­ fra kommer også formelen "auctor fio", med hvilken talsmanden  udtaler  sin auctoritas. Eftersom livet altid forpasser  sin  præsens  for  at  lande  på  fortællingens perfektum  (i  arkivet,  eller,  rettere  sagt:  i  det levedes uartikulerede  ophobede  masse)  kan  s11bjektet  ikke udsige sit liv; subjektet har i livet ingen sproglig evne (de tre punkter i '1eg skal lige  ...  " elle� Axels  "ånde­ lige invaliditet"). Forfatteren er subjektets vidne  � ller værge for det infantile liv,  for  det uudsigelige liv.

.  I  relation  til  subjekter  som Jakob  Vedde Hull el­ ler  Axel  Carpelan  har  forfatteren,  som  værge,  en evne  til  at  repræsentere  denne  impotens,  denne "åndelige  invaliditet";  en  evne  til  i  litteraturen  at virkeliggøre  subjektets  sproglige  impotens.  Forfat­ teren  tager  subjektets  manglende  mulighed  for  at udsige  sig  selv  på  sig  for  gennem  muligheden  for litteratur  at  virkeliggøre  det  stumme  subjekt  som sujet, som emne, som "fi gu r". Dette betyder at sub­ jekterne  ikke  kan  adskilles  fra  den  værge  som  re­ præsenterer dem,  som vidner om dem. Forfatteren kan ikke skilles fra sit infantile subjekt. De er intimt forbundne med hinanden i teksten,  i  vidnesb yr det: � som et sammenfald af en stum impotens og littera­ turens mulighed. Deri ligger  naturligvis også litte­ raturens kontingens, som et potest non  fieri, en evne til at lade være (med at være litteratur).

Vi ser hurtigt,  at  denne  evne  til  at  lade  være,  er fuldstændig  modsat Jakob Vedde Hulls,  som  netop ikke kunne lade være; og at selve evnen, potensen, er fuldstændig modsat Axel Carpelans impotens.

Litteraturen, i den grad den forstår sig selv som re­ præsentant for et infantilt subjekt (fiktivt eller ej er her underordnet), forholder sig potent til impotensen; frit og  suverænt  til  underkastelsen  og  tvangsmæssighe­ derne. Men  netop  deri  ligger  også  litteraturens  ob­ skønitet. Litteraturen er, som A.  0. Barnabooth, ufor­ skammet  rig; dens libertinage er, som  de  Sades, samtidig en frækhed mod livet. Vi vil aldrig savne en tekst, som kunne være, men som valgte at lade være. Ingen bog er nødvendig, som  Julius Deutschbauers in­ stallation Bibliothek ungelesener Biicher viste med befri­ ende elegance i Kunsthalle Wien 2001.

Disse  to  momenter,  at  litteraturen  bygger  på  en subjektal afasi,  som i  en vis  henseende  kan siges at være sublim i sin afinagt, og at litteraturens mulighed for at repræsentere denne storsla gn e eller løjerlige in­ fantilitet  ikke  vil  blive  savnet,  hvis  den  lader  være med at  virkeliggøre denne mulighed,  det udgør  for­ fatterens fundamentale paradoks.

For den fattige poet Arthur Rimbaud var dette pa­ radoks så uudholdeligt, at han valgte at lade være for i  stedet  at  leve  livet  som en  uskreven  roman. I Rim­ bauds tilfælde er  det forhold,  at han  vendte  sig  bort fra  forfatterens autoritet og obskønitet for  i stedet at hengive sig til subjektets infantilitet og intimitet,  nær­ mest  overtydeligt  manifesteret.  Li gn ende  vending�r under  modernismen,  om end tagende forskellige lit­ terære  former,  kan  man  også  iagttage  hos  forfatter­ skaber som Walsers, Kafkas, Joyces eller Becketts. For selv .om skabelsen af  en litterær tekst er mulig og kon­ tingent,  så  synes  litteraturen,  som  sådan,  ikke  desto mindre at være nødvendig. Litteraturen kan ikke und­ slippe sit iboende fundamentale  paradoks,  lige så lidt som den kan underspille sin obskønitet;  hvor "mino­ ritær" litteraturen end forsøger at skabe sig,  så bliver den alligevel altid " gr andiøs" i denne sin hævdelse.

I  begyndelsen  af sine  dagbøger  giver  A.0.  Barna­ booth en udmærket beskrivelse af en litterær formel, Jen en tyve liv.

cert

n hal

a pata

ælde

nere

ue værë h

mha

1 ho

nne

den si

rara 1

.... -.-

iggøre

- -

... \_\_

!

..... ·

som interessant nok er den spejlvendte af Hulls "jeg skal lige ...  ",  nemlig potest  non  fieri, når han efter  sin "Første rejse som en fri mand" skriver:

... eftersom  jeg er blevet fri af mine sociale forpligtelser; und­ sluppet.den kaste i hvilken skæbnen ville lukke mig inde; efter­ som  jeg ikke længere er slave af min væddeløbsstald og mit  jagt­ selskab; eftersom jeg ikke længere, ved mine rejsers ende, møder den faste ejendoms dæmon.

Efter dette litterære "jeg foretrækker at lade være ...  " så  følger  en  længere  monolog  mod  "den  fattige poet",  hvis forb ry delse naturligvis er,  at denne,  i  sin "'modstilling af ånd og krop, stræber efter at skrive en svævende poesi, en langt over den haltende tekst op­ højet  poesi.  For Barnabooth  forholder  det  sig  langt mere kompliceret, ja haltende, som når han i en læn­ gere betragtning over r en tyve livres  sterling-seddel som altså lige såvel kUlllle være hans litterære værk ,  kommer til de:µ indsigt, at han med lethed ser alt det onde,  som han skulle kUlllle  uddrage af dette  papir, denne sin trebuchet:

Denne vision var så herlig og så smertelig, at jeg straks blev hid­ set op i en feberli gn ende tilstand. Derimod kunne  jeg ikke se det gode, som jeg kunne have udrettet; og allerede da den fristede mig lidt, iblandede sig et element af grusomhed eller i  1 et mind­ ste af nysgerrighed.  - Det er indlysende:  jeg er af naturen nedrig.

For A.O. Barnabooth, dvs. for teksten, er paradokset tydeligt.  Den  ekspliciterer  sig  her  i  form  af  djævel­ skab, en fælde. Det er dette djævelskab, som teksten overgiver  sig  til,  dvs.  en  tvivl;  Barnabooth  giver  sig hen til tvivlen på samme måde, som han giver sig hen til  rejsen,  fra  by  til  by,  fra  hotel  til  hotel,  fra  restau­ rant til restaurant,  fra shopping til shopping. Diableriet er denne haltende kuriositet og ubeslutsomhed; dette overmål  af  frihed  og  tvangsmæssig  underkasten  sig tilfældet. Litteratur skrevet med bukkefod.

Dette  paradoks og  denne  halten indebærer  en  vis grad af  intellektuel indifferens. Teksten og  de  tildra­ gelser,  som  hører  dertil,  er  for Barnabooth  ikke  no­ get,  som  indskriver sig  i  kausaliteternes  kæde,  men, som Lyotard formulerede det en  gang,  "en  dissocia­ tion, en afgang"; et "Givet  ...  ", som tilhører den nar- rative  orden og,  for så vidt det  angår  litteraturen,  er uden grund og uden finalitet.  "Der  var  en gang ...  " er  en  ren  meddelelse,  og  lige  så  lidt  en  proposition om virkeligheden som en moralsk dom. "Der var en gang  ...  " er en tankegang, og den litterære hændelse angår først og fremmest vandringen. Det er en rejse, ligesom dagdrømmernes frie og associative vandring. Litteraturen, modsat livet, er denne apatiske rejsende.

Det kuriøse ved Journal intime er,  at samtidig  med at Barnabooth  stolt  indleder  sin  rejse  som  fri  "littera­ tur",  er  det  som  om Larbaud,  som en slags stumtje­ ner for den uforskammet rige tekst, overtager infan­ tiliteten  og  en "åndelig  invaliditet" i form  af et stilistisk  maskespil  ikke  ulig  Pessoas  heteronymer. Forfatteren potest  non  fieri ved at lade en anden hånd føre pennen og virkeliggør på den måde en uformåen til  skrift,  som  teksten tager  på  sig  som  selve  forud­ sætningen for litteratur.

" Invaliditeten er i det mindste det, som gør teksten haltende, som led Larbaud af en fundamental tekstlig usikkerhed  med hensyn  til dens  referent,  dens trebu­ chet. Som om han stadig var tvunget til at spørge sig selv, om hvad han  egentlig  skriver  og i  hvis  navn; og det er sikkert heller ikke tilfældigt, at man lige så vel skulle  k=e  kalde Bernardo  Soares  text for Journal intime som A.O. Barnabooths  for Livro  do  Desassos­ sego, "Uroens bog".

Uroen  ligger  i  dette,  at  Larbauds  fiktive  selvbio­ grafi, som A.O. Barnabooth, er lige så apatisk i tonen - en serie af lapidariske dissociationer - som subjek­ tet er stort,  og dermed synes at  vende om på littera­ turens iboende paradoks. Her er det som om forfat­ teren, Vale ry Larbaud, forstummer, hængt til side på et fremmed påtaget sprog, som et infantilt subjekt, for på den anden side at lade det omhandlede fortæller­ jeg  virkeliggøre  litteraturens  modalitet:  fri,  rig,  ky­ nisk og obskønt pladrende,  og samtidig med en rast­ løs  og  urolig  fremtræden.  Titlen, A. 0. Barnabooth, fremtræder  som  forfatter  til den  infantile Valery Lar­ baud (forfatter til Enfantines), difroque, hængt til side på subjektets fælde.

På dansk ved Camilla Skovbjerg Paldam