Anmeldelser
Forfattere: Forskellige Forfattere
Tidsskrift: kierkegaardiana (1984-06-08)

## ANMELDELSER

Jørgen K. Bukdahl: Om Søren Kierkegaard

Artikler i udvalg ved Jan Lindhardt.  C. A. Reitzel, København 1981. 216 pp.

Udvalget består af 22  artikler skrevet af Jørgen  K.  Bukdahl (1936-1979) i tidsrummet 1959-78, dvs. lige fra Bukdahls studentertid frem til hans sidste år som lektor i etik og religionsfilosofi ved Aarhus Universitet. Halvdelen af bidragene  har karakter af anmeldelser af Kierkegaard-litteratur.  Dertil kommer en række større artikler fra forskellige tidsskrifter samt en række uddrag  af Bukdahls  prisopgave  fra  1960  om  Päscals  Provincialbreve  og Kierkegaards artikler fra Kirkekampen. Det er klart den eksistentielle side af Kierkegaards værk, der har interesseret Bukdahl mest, med hovedvægten på de senere faser fra Efterskriften og frem.  Teologisk set er »paradokset« og »indrømmelsen« to gennemgående temaer;  filosofisk kredser Bukdahl navnlig  omkring  spørgsmålet  om  »den  indirekte  meddelelse«. Dertil kommer i artiklerne fra de sidste 10 år en stadig stærkere betoning af den politiske side af Kierkegaards forfatterskab.

Det er ikke så meget som bidrag til en samlet Kierkegaard-fortolkning, at artiklerne  har  deres  værdi,  omend  udvalget  indeholder  mange  gode  og solide  enkeltanalyser.  Her  som  i  anden  sammenhæng  består  Bukdahls styrke ikke i at være den store, originale systematiker, men derimod i hans evne til at gribe og formidle tendenser i de sidste tyve års litteratur. Det er da  også  som  bidrag  til  Kierkegaards receptionshistorie i  1960' eme  og 70' eme,  at  denne  artikelsamling  har  sin  største  betydning.  Bukdahl  har simpelthen været på pletten hver gang, at der var noget nyt i gære lige fra Tidehverv  og  eksistensfilosofi  frem  til  den  mere  eller  mindre  marxistisk prægede  Kierkegaard-udlægning.  Samtidig er det  forbløffende,  hvorledes selv  artikler  fra  de  senere  år  virker  tidsbundne  i  deres  holdning.  Heks. indledningen til -  den iøvrigt fremragende artikel -  »Kierkegaard mellem ideologi og utopi I-II« fra 1977:

»I sin bog om Kierkegaards samtidskritik... omtaler Kresten Norden  toft ved afslutningen af  sin analyse... den »»Kierkegaard-renæssance«, som nu -  endelig -  synes at være på retur«. Den fornemmelse kan nok siges at være korrekt. ...  Marx  [har]  i  tiåret  siden  ungdomsoprøret  i  slutningen  af 1960' eme arvet den plads, som Kierkegaard havde i 1940' eme og 1950'eme som den mest autentiske kritik af en herskende borgerlig mentalitet. Den, der  i  dag  søger  på  samme  tid  illusionsløshed  i  selverkendelsen  og  en meningsfuld  livspraksis,  et  absolut  mål,  går  snarere  til  Marx  end  til Kierkegaard«.

I  dag,  hvor »Marx-renæssancen« nu -  endelig -  synes at være på retur, virker en sådan overvejelse lige så »forældet« som Tidehverv og eksistens­ filosofi  virkede  på  generationen  fra  68.  Sagen  er blot,  at  det  ikke  er  en dækkende indvending mod Bukdahl.  Dels er hans artikler aldrig blot en refleks af det »der er oppe i tiden«, og dels er det næsten givet, at han med sin samtidsfomemmelse ville have været den første til at registrere et sådant omsving. Vi  mangler  en  kritiker  og  anmelder  af  hans  format  til  at sammenfatte resultaterne, når dette omsving for alvor begynder at sætte sig spor i den akademiske produktivitet -  bl.a. inden for Kierkegaard-forskningen.  Men  vi  kan  i  det  mindste  glæde  os  over,  at  dette  udvalg  med  den beskedne titel Om Søren Kierkegaard i det mindste fører os ajour frem til slutningen af 1970'eme.

Poul Liibcke

## Filosofien efter Hegel

Med bidrag a f  Jørgen K. Bukdahl, Johs. Sløk, Jørgen Hass, Justus Hartnack, H.  C.  Wind og Vagn Andersen. Gyldendal, København 1979. 313 pp.

Et udmærket initiativ at behandle hele den efteridealistiske filosofi i ét bind. Hvor store forskelle, der end er mellem de forskellige retninger i de sidste 150 år, de er alle, også de, der forsøger at genoplive idealismen, udsprunget af denne tænkemådes sammenbrud.  Da stoffet  er så stort,  har man  valgt specialister til at behandle de enkelte »skoler«, og det har naturligvis sine indlysende fordele. Ulempen er imidlertid, at bidragene er højst forskellige, samt ikke mindst, at det, man samler, atter rives fra hinanden. Kontinuite­ ten  går tabt,  konfrontationerne  udebliver.  Det  er typisk,  at  Kierkegaard, bortset  fra  forordet  (af  hvem?)  og  kapitlet  om  eksistensfilosofien,  kun nævnes tre gange (den på side 151 er ikke engang kommet med i registret). Er det en umulighed at finde en, der kan skrive om det hele -  fra thomisme over marxisme til neopositivisme?

Under alle omstændigheder giver bogen  mange gode  informationer og inspirationer. Johannes Sløk står for kapitlet om eksistensfilosofien, og det giver i  kendt  Sløk-stil  en  stram  fortolkning af de  immanente  elementer i Kierkegaards  tænkning  samt  et  noget  summarisk  overblik  over  senere eksistensfilosoffer (Jaspers nævnes kun i litteraturlisten). Hvad Kierkegaard angår, så har Sløk, som Søe i sin tid sagde, en tilbøjelighed til at gøre ham for akceptabel. Betegnelsen »humanist« bruges ikke, men Sløk er ivrig for at betone, at Kierkegaard ikke er »indvorteshedens« apostel, en påstand, han -   som  altid  -   har  svært  ved  at  argumentere  for.  Ikke  utypisk  for  hans tænkemåde er følgende citat (p. 59): »Skønt man ikke sikkert kan vide det, er det Kierkegaards overbevisning, at -  -«. Sløk har en forbløffende evne til  meget  hurtigt  at  overvinde  enhver  usikkerhed;  man  kan  blive  helt stakåndet,  når  man  f.eks.  kan  læse,  at  Kierkegaard  ikke  blev  træt  af at hævde, at mennesket ikke har noget andet liv end livet i verden (p. 67). Sløks fremstillinger af Kierkegaard kan minde lidt om »moderne« iscenesættelser af  klassiske skuespil: de provokerer til nytænkning, men de er ikke trofaste, endsige ydmyge, over for værkernes intention.

Helge Hultberg

## Wladimir Herman:

Kierkegaards sidste dage. Et skuespil.

Tilrettelagt og udgivet afN. J. Cappelørn. C. A. Reitzels Forlag, København 1982. 84 pp.

Et  af  de  grundlæggende  træk  i  Kierkegaards  erkendelse  er,  at  der  er diskrepans mellem det indvortes og det udvortes. At bringe en sådan mand på scenen, at gøre ham udvortes, er en næsten håbløs opgave. Den indirekte meddelelse bliver for entydig,  den  hemmelige  note forsvinder,  på scenen sidder en gammel døende vismand, der mindes sin ungdom og lufter sine meninger over for omgivelserne.  Han minder ikke så lidt om Galilei hos Brecht,  paradokset,  lidenskaben er forduftet.  Det meste af,  hvad  Kierke­ gaard siger i stykket, er ægte citater fra værker og journaler, men der er det fremsat  eksperimentelt,  fra  scenen  får  det  den  myndighed,  Kierkegaard aldrig ville  anmasse sig.  Når han  f.eks.  diskuterer naturvidenskab contra ånd med sin læge, bliver hans argumenter til studentikos påståelighed, og meget bedre går det ham ikke, når han diskuterer med biskoppen.

Alligevel er stykket ikke så slemt, som man kunne have frygtet.  Det er blevet moderne at »afsløre« fortidens genier: Mozart, H. C. Andersen, men det forskånes vi for her. Der er praktisk talt heller ingen billige socialkritiske eller revolutionære fanfarer, og ikke så lidt af Kierkegaards poesi er reddet. Bortset fra den puerile Mozart-skikkelse er de personlige erindringsscener det bedste, også fordi Kierkegaards skønne tekster her far lov at virke i sig selv, får drømmens distance over sig. Den patetiske slutning med Mozarts Requiem  er  til  gengæld  ikke  meget  i  Kierkegaards  ånd,  og  man  sidder tilbage  med  spørgsmålet  om,  hvad  stykket  egentlig  vil  med  os.  Nogen dybere forståelse af Kierkegaard har det i hvert fald ikke givet, men måske har det vakt en og anden til at give sig i kast med teksterne.

Helge Hultberg

## Karstein  Hopland:

Virkelighet og Bevissthet. En studie i Søren  Kierkegaards Antropologi

Bergen: Religionsvitenskapelig Institutt,  Universitetet i Bergen. Disputats trykt som manuskript,1981.  VI + 334 pp.

I  sin disputats (skrevet 1973-77, trykt 1981) stiller Hopland sig en ambitiøs opgave: »... det er ikke så mye nye og mer eller mindre perifere »sider« ved Kierkegaard  det  siktes  mot  å  klarlegge,  som  det  å  kaste  nytt  lys  over Kierkegaards  tenkning  som  helhet« (p.  I).  Resultatet  er blevet  en  spæn­ dende og til tider kontroversiel afhandling,  der dog -  ikke  mindst på det terminologiske  plan  -   er  noget  tynget  af  forfatterens  afhængighed  af ' germansk' filosofi og teologi. Dette sidste betyder, at såvel problemformu­ lering  som  fortolkning  og  problemløsning  i  visse  passager  bliver  noget dunkel og upræcis. Når dette er sagt, står imidlertid tilbage, at afhandlingen er et af 1970' emes bedste filosofihistoriske bidrag til Kierkegaard-litteraturen.

Receptionshistorisk  betragtet  indskriver  Hoplands  arbejde  sig  klart  i rækken af  nyere monografier, der betoner Kierkegaards nære sammenhæng med traditionen fra Kant, Fichte, Schelling og Hegel. Medens hovedtenden­ sen  i  den  ældre  af eksistensfilosofi  og  Tidehverv  påvirkede  Kierkegaardlitteratur gik i retning af at distancere Kierkegaard fra den tyske idealisme -   ja,  fra  ethvert  diskuterbart  filosofisk  standpunkt  -   søger  Hoplands disputats  i  lighed  med  f.eks.  Holls Kierkegaards  Konzeption  des  Selbst (1972),  Taylors Kierkegaard' s Pseudonymous Authorship (1975)  og Journeys  to  Seljhood:  Hegel  &amp;  Kierkegaard (1980)  eller  Schmidingers Das Problem des Interesses und die Philosophie Soren Kierkegaards (1983) at betragte Kierkegaards forfatterskab som en spændingsfuld videreudvikling af bestemte  sider af den tyske idealisme.  Ifølge  Hopland er Kierkegaards forfatterskab  præget af en  antropologi,  der er »...  avgjørende bestemt av prinsippet om selvobjektivering, og at denne struktur igjen er et uttrykk for kroppslighetens betydning som konstitutiv faktor« (p.  9).  Opgaven består ifølge Hopland  i  at  vise, hvorledes  syntesen  af  »krop  og sjel resp. naturbestemmelse og intensjonalitet... faktum og imperativ utformer seg i en suksessiv prosess av selvbestemmelsesformer og tilsvarende former for personlig virkelighet« (ibid.). Efter i afhandlingens første del (pp. 53-143) at have skitseret dette problems afhængighed af  den tyske idealisme, gennem­ går Hopland problemet systematisk i de efterfølgende fire dele: »Kroppslighet« (pp. 144-180), »Bevissthet« (pp. 181-217), »Selvbevissthet« (pp. 218-275) og »Virkelighet og bevissthet« (pp. 276-329).  Hopland mener, at betegnelsen »antropologi« er den mest dækkende for dette projekt, idet han distancerer sig fra bl.a. Nordentofts anvendelse af  betegnelsen »psykologi« i denne sammenhæng (pp. 31ff).

Hoplands  kritik af  Nordentoft  o.a. forekommer  plausibel, hvilket imidlertid ikke hindrer, at også hans egen bestemmelse af  »antropologiens« nærmere karakter er noget uafklaret.  Visse  steder (f.eks.  p.  35,  pp.  197ff) synes antropologien at være en form for ontologi, hvilket svarer meget godt til talen om »... antropologiens nødvendige  »prioritet« i kristendomstolk­ ningen«  (p.  15).  Ordet  »antropologi«  synes  da  nærmest  at  betegne  en eksistentielt neutral struktur  af  a priori (?)  tilgængelige  nødvendige (muligheds)betingelser for den konkrete eksistens.  I andre sammenhænge tales imidlertid om, at Kierkegaards antropologi har »... skapelsesteologiske ...« forudsætninger (p.  104,112,115), hvilket udelukker, at der kan være tale om en ontologisk -  og derved eksistentielt neutral -  struktur. Dette far igen  betydning for forståelsen af,  hvad Hopland nærmere mener med,  at antropologien skal gøre rede foren »... suksessiv prosess av selvbestemmel­ sesformer og tilsvarende former for personlig virkelighet« (p. 9). Der synes på  den  ene  side  at  være  tale  om,  at  antropologien  skal  angive  de  blot strukturelle rammer for en mulig selvudvikling, og på den anden side synes det allerede at ligge i antropologien, at denne selvudvikling har en bestemt eksistentiel retning. Spørgsmålet  bliver  yderligere  komplekst  ved, at Hopland i flere sammenhænge taler om, at dette eller hint er »konstitue­ rende« for noget andet, men aldrig definerer, hvad der nærmere skal forstås ved  »konstitution«.  Det  er  derfor  uklart,  om  der  i  de  konkrete  tilfælde tænkes på en ontologisk konstitution (dvs. en række nødvendige betingelser, der skal være opfyldte for at et givet værende kan eksistere), logisk-semantisk  konstitution (dvs. dette, at  begrebet  »A«  er  konstitueret  ud  fra begreberne »B« og »C«, hvis og kun hvis der findes en konstitutionsregel, der angiver, hvorledes ethvert udsagn, der indeholder »A«, kan omformes til et udsagn med samme sandhedsværdi, hvor »B« og »C« optræder, men ikke »A«), transcendental-fcenomenologisk konstitution (dette at en bevidst­ hedsakt A er konstituerende for en bevidsthedsakt B, hvis og kun hvis A er en  nødvendig  betingelse  for  B), kantiansk  konstitution (dette  at  visse  a priori principper udgør en række nødvendige betingelser for vor erfaring af virkeligheden) eller et helt  fem te begreb om konstitution. Dertil kommer, at Hopland mener at kunne finde et historicitetsbegreb hos Kierkegaard ifølge hvilket, at såvel selvet som  selvets indsigt i sin  egen  selvudvikling forudsætter en antropologisk meningshorisont, der er historisk konstitue­ ret.  Der er næppe tvivl om, at Hopland her er på sporet af meget centrale filosofiske  pointer både hos  Kierkegaard og i en fortolkning af ham, men desværre bliver det ikke altid helt klart, hvori disse pointer består.

Afhandlingen er rigt forsynet med kritiske analyser af den eksisterende Kierkegaard-litteratur. Flere af disse »debat-indlæg« forekommer særdeles plausible og er med til at præcisere Hoplands egen fortolkning. Eeks. vender han  sig -  med  rette -  mod Anz'   og  Løgstrups forskellige  varianter af en subjektiverende Kierkegaard-læsning (pp. 6ff, 113ff). I anden sammenhæng giver  han en fin metodisk  kritik  af  Nordentofts  indvendinger  mod Kierkegaards såkaldte »abstraktioner« (p. 157). I det hele taget er Hoplands -  ofte skarpe -  kommentarer til den ældre og nyere Kierkegaard-litteratur i sig selv med til at gøre afhandlingen særdeles læseværdig. Men dens største værdi består i,  at  den  søger at  se  Kierkegaards  værk  som et systematisk­ antropologisk anliggende, der fordrer en tilsvarende holdning fra fortolke­ rens side. Som bidrag til at løse denne opgave er Hoplands arbejde -  på trods af de  vanskeligheder,  der  er  antydet  i  det  forrige  -   uomgængeligt  for  en videregående filosofisk beskæftigelse med det kierkegaardske forfatterskab, og man må derfor håbe, at disputatsen -  eventuelt i en omarbejdet form vil blive tilgængelig for et større publikum.

Poul Liibcke

## Søren Kierkegaard:

»Skyldig?«  -   »Ikke-Skyldig?«.  En  lidelseshistorie.  Psykologisk Experiment af Frater Taciturnus.

Forord a f  Peter Thielst.  Gyldendal, København 1980. 300 pp.

Der er et hav af  spekulationer, som denne ellers lidet forklarlige publikation indbyder til.

Hvornår er  et  værk  selvstændigt?  Hvad  er  det,  der bestemmer  denne selvstændighed? Er det størrelsen (et Heraklit-fragment kunne modbevise dette)? Er selvstændigheden udtryk for en indre sammenhæng og proportio­ nalitet  -   som  tit  kan  stå  i  kontrast  til  udseendet?  Er  det  forfatterens intentioner, der tæller? Er det traditionen (med samtlige tilfældigheder, som denne kan føre med sig)?

Forfatterens intentioner må nødvendigvis forsvinde før eller senere (jfr. Johannes Climacus' fundamentale udtalelser derom i Afsluttende uviden­ skabelige  efterskrift, SV  VII,212ff.,  et  manifest  i  forfatteretik).  En  i  bi­ bliografisk henseende absolut selvstændig bog som Gjentagelsen viser sig at trænge til hele forfatterskabet, hvis en minimal forståelse skal erhverves; mens  et værk, som kun er intenderet som uselvstændigt (som et led i en større  enhed,  udelukkende  komponeret  for  at  illustrere  et  livssyn  med henblik på senere forkastelse), modsat forfatterens retrospektivt erklærede intentioner (i Efterskriften, sammesteds) kan alligevel opnå en blændende selvafsluttethed, sådan som tilfældet er blevet med Forførerens Dagbog.

Til hvilken kategori hører nu »Skyldig?« -  »Ikke-Skyldig«? Nærværende udgaves ophavsmand synes stiltiende  at give  Aage  Henriksen  medhold  i selvstændighedsbetragtningen  (om  værket  også  kan  kaldes  en  roman, forbliver et åbent spørgsmål).

Men sæt det nu var et selvstændigt litterært værk. Så var det måske på sin plads  at  opholde  sig  lidt  ved  proportionerne  i  det. »Skyldig?«  -  »IkkeSkyldig?« er  det  definitivt  udarbejdede  monument  over  Forlovelsen, skrevet i to parallele modsatrettede bevægelser: man skriver om morgenen for erindrende at viske det skrevne ud ved midnats tid, dog således at det udviskede  bliver  det  skrevne  i  anden  potens  (et  litterært  modstykke  til Penelope-håndværket), med lyrik, i form af 6  indskudte fortællinger, som det forbindende og samtidig distancerende element.

Nej og atter nej.  Bogen bliver præsenteret kort og godt som mønster til efterfølgelse  for  bekendelsesskribenter.  Kierkegaard  har  åbenbart  været profetisk også i at anticipere vor tids litterære aktiviteter, de medievenlige livsberetninger  og  lidelseshistorier  med  psykiatrisk  tække,  som  i  tidens fylde kollektivt skal emancipere hele befolkningen.

Indtil  denne  frigørelse  stunder  til,  gør  læseren  klogt  i  at  øve  sig  i  den kardinale stoiske dyd der består i, aldrig at forlange det, som en given bog umulig kan rumme.

Sophia Scopetea

## Kierkegaard: Resources and Results

Edited and with an introduction by Alastair McKinnon.  Waterloo, Ontario: Wilfred Laurier University Press 1982. xvi +174 pp.

Here in print we have the papers presented at the conference titled the same as  this  volume,  held  June  6-8,  1980  at  McGill  University,  upon  the acquisition and opening of  the Kierkegaard-Malantschuk Collection there. Several of  the papers (J.C. McLelland, H.R Rohde, H. Moller) deal with the contents  and  availability  of this  collection  as  resources  in  Kierkegaard scholarship. The rest of the presentations and responses to them provide a rich, varied range of results in  Kierkegaard studies.  There are two papers based on computer study of Kierkegaard's works: A.H.  Khan' s interesting examination of  the concept of  »passion«  in the Postscript and  A. McKinnon's  comprehensive  analysis  of  the  shape  of  the  authorship. McKinnon's insightful study yields some most startling finds regarding the relationships  among  the  individual  works  in  the  authorship.  Of similar high  quality  is  H.V.  Hong' s masterful journey through the  subtleties  and problems involved in translating Kierkegaard.  Perhaps the most provoca­ tive  of the  papers  is  N.J.  Cappeløm' s  study  of the Papirer as  key  to  the authorship  and  of the  paradigm  of »retrospective  understanding«  as  a model  for  interpreting  Kierkegaard's  overall  productivity.  More  focused papers  fill out  the  volume: J. Walker  on  the relationship  between communication and community for Kierkegaard, M. Carignan's inspection of  the eternal as a synthesizing concept for Kierkegaard' s anthropology and theology and finally H.  A. Nielsen' s challenging look at two kinds of  indirect communication in the sixth chapter of Mark's Gospel. Responses to these papers  by  D.  Goicoechea,  R.H.  Johnson,  R.L.  Perkins,  R.  Archer,  P Carpenter and D. Lochhead complete the volume.  In sum, the intriguing diversity and consistent high quality of  these essays make this volume one of the most valuable collections of Kierkegaard scholarship to be published in the past few years.

Michael Plekon

## Søren Kierkegaard. Thinking and Usage of the Language in Denmark

Memorial  volume  on  the  occasion  o f Professor  Dr. Masaru  Otani' s seventieth birthday.

Summaries in Danish, English, French or German.  Toho-Shuppan, Japan, 1982. 438 pp.

This  volume  contains  eighteen  essays beautifully  printed  in  Japanese  to celebrate  the birthday of a  leading name  in  world  Kierkegaard  research: Professor Masaru Otani. The essays, by well-known scholars in Japan and Denmark,  cover  a  wide  range  of Kierkegaardian  topics,  from  the  aim, structure  and  impact  of  the  authorship  to  problems  of  the  self  and subjectivity, historical and literary background, and Kierkegaard' s person.

On  this occasion however, instead  of  mentioning each author  and discussing the excellence of the essays, a few words must be said about the excellence of  the scholar for whom this volume has been written.

Professor  Otani  first  came  to  Denmark  in  1955  to  the  Kierkegaard centenary celebrations and he has devoted his life to Kierkegaard research and its promotion. Not only is he responsible for innumerable Kierkegaard books, articles and translations of  considerable merit, but he established the Danish Department at Osaka University of Foreign Studies, is President of the flourishing Kierkegaard Society founded in Osaka in 1949 and editor of its Journal Kierkegaard-Studiet. In  1974 he received the Danish Order of the  Dannebrog  for  his  important  work,  and,  not  surprisingly,  last  year became the first  recipient  of an  award  from  the  Malantschuk  Memorial Fund  in  recognition  of  his  outstanding  contribution to  Kierkegaard research.

It  would  be  mistaken  though,  to  think  that  having  done  so  much Professor Otani is now enjoying a retirement from the field in which he has been active for so long. On the contrary, among other things, he has recently been extremely busy finishing the Japanese translation of Gregor Malantschuk's Dialektik og Eksistens hos Søren Kierkegaard, has himself a piece in  the  above  volume (»Ånder,  som  kæmper rundt om  Kierkegaard -  En privat Erindring«), and will undoubtedly and unflaggingly continue to lead the way for many years to come.

Julia  Watkin

## Grethe Kjær:

Søren Kierkegaards seks optegnelser om den store jordrystelse C. A. Reitzels Forlag, København 1983.  92 pp.

Som mål forundersøgelsen af Kierkegaards optegnelser -  Pap. IIA 802-807 -  har Grethe Kjær, hvad angår tidspunktet for  jordrystelsen og dennes årsag, sat  sig,  at  nå  frem  til  »en  hypotese,  der  ikke  kan rejses  væsentlige indvendinger imod«.

Grethe  Kjær  tilslutter  sig  den  almindelige  antagelse,  at  årsagen  til jordrystelsen er faderens bekendelse af, at han som 12-årig vogterdreng på den jyske  hede  forbandede  Gud.  Hendes  hypotese  er,  at bekendelsen  og dermed jordrystelsen fandt sted ved Elise Marie Kierkegaards død  juli 1837. Elise Marie var Sørens svigerinde, og hun døde efter knapt et års ægteskab med Peter Christian Kierkegaard.

Dette  dødsfald  bragte  efter  Grethe  Kjærs  mening  Sørens  fader  i  en choklignende tilstand, at han skiftede med sine to sønner og betroede dem den triste bamdomshændelse på den jyske hede.

Om  der  kan  rejses  væsentlige  indvendinger  mod  denne  hypotese,  er afhængig af,  hvordan  man  forstår de seks optegnelser og  læser dem  ind i S.K.s hele situation i årene 1835-1838.

Da man imidlertid ved, at fader og søn har haft en alvorlig samtale, der lignede  et  skriftemål,  omkring  Sørens  25års  fødselsdag den  5.  maj  1838, forekommer det mig særdeles sandsynligt, at det er under denne samtale, faderen er fremkommet med den bekendelse, der på Søren har virket som en jordrystelse.

At bekendelsens indhold skulle være forbandelsen af Gud, har professor Eduard Geismar allerede i  1927  i  sin bog Søren Kierkegaard I  pp.  70-71 klart  taget afstand  fra -  og  med  rette  forekommer det mig.  Den  12-årige drengs  forbandelse  af  Gud  kan  næppe  bære  de  meget  stærke  ord  og konsekvenser,  som  S.K.  anfører i  Pap.  II  A  805.  Faderens  evt.  seksuelle vanskeligheder kan det heller ikke, lige så lidt som det omtalte dødsfald kan det.

Søren må have faet en ny viden, og den kan meget vel have været den viden,  som  Aarhus-præsten  Niels  Møgelvang  videregiver  i  sin  bog Min sidste Prædikestol, København 1981, og som Grethe Kjær omtaler i note 20 side 74. Denne viden, som oprindelig stammer fra den tyske Kierkegaardforsker Emanuel Hirsch, går kort fortalt ud på, at Sørens fader, da det trak op til den danske statsbankerot 1813, hos to slesvig-holstenske vekselerere skaffede sig værdifaste sølvpenge mod at give danske statsværdipapirer, som han  ikke kunne være uvidende om var af særdeles usikker værdi og ville blive værdiløse ved statsbankerotten. Denne transaktion reddede faderens formue,  da  bankerotten  indtraf,  men  betød  økonomisk  ruin  for  de  to vekselerere. Den ene begik selvmord, og den anden forlod alt og bosatte sig i Sydamerika.

Den økonomiske ruin for de to vekselerere indtraf ikke, som Grethe Kjær fejlagtigt anfører  i note  20,  »mange  år  senere«,  men  samtidig  med statsbankerotten 1813.

At vi i Michael Kierkegaards pengetransaktioner, der ganske vist ikke i juridisk forstand er kriminelle, men i høj grad moralsk angribelige, har en plausibel  årsag  til  »den  store jordrystelse«  og  en  årsag,  der kan  bære  de stærke  ord  i  Pap. II  A  805,  har  jeg  gjort  rede  for  i  min  artikel Den kierkegaardske »jordrystelse« i ny belysning i det norske tidsskrift Kirke og Kultur, hefte 9,1982, som interesserede henvises til.

Emanuel Skjoldager

## Lennart Koskinen:

## Tid och evighet hos Sören Kierkegaard

En studie i Kierkegaards livsåskådning. Forlaget Doxa, Lund 1980.185pp.

Koskinen giver i sin bog en oversigt over nogle af  de vigtigste passager, hvor Kierkegaard udtaler  sig  om begreberne  »tid«  og  »evighed«,  idet  Kierke­ gaard  sammenlignes med  en række andre filosoffer fra traditionen: Aristoteles, Augustin, Hegel, Heidegger og Platon. I bogens første del (pp. 23-60) præsenteres vi for en generel skitse af forholdet mellem »virkelig­ hed«,  »tid«  og  »evighed«  hos  Kierkegaard  og  i  den  filosofiske  tradition, medens anden del (pp. 61-122) søger at anvende resultaterne fra første del i forbindelse med Kierkegaards stadielære. I den sidste tredjedel af  bogen (pp. 123-158) gennemgås specielt Kierkegaards historiesyn.  Hver af de tre dele afsluttes med en række -  skematiske -  opsummeringer, som har til opgave at gøre  det  nemmere  for  læseren  at  orientere  sig  i  bogen  og  det  temmelig omfattende emneområde, som Koskinen har sat sig for at belyse.

Bogens  styrke  består  i, at  den søger  at  skelne mellem  forskellige definitioner  på  »tid«  og  »evighed«  samt  at  skitsere  det  idéhistoriske  og etymologiske grundlag for disse. Det er imidlertid sjældent, at de forskellige definitioner  sættes  i  forhold  til  en  større,  diskuterbar  problemsammen­ hæng. Der savnes således en grundig analyse af de forskellige definitioners forhold til hinanden -  eller mangel på samme. I kraft af  denne mangel bliver de idéhistoriske henvisninger også noget diffuse. Der er mange henvisninger til og antydninger af spændende begrebslige og idéhistoriske forbindelses­ linjer, men det bliver gerne ved hentydningen og antydningen. Bogen lever derfor kun delvis op til sin intention om at undersøge begreberne »tid« og »evighed«  hos  Kierkegaard  ved  hjælp  af en  begrebsramme,  der  »  ...  år håmtad  från  livsåskadningsforskningen  med  dess  rotter  i  den  analytiska filosofin, men  också  från  de senasta  decenniemas, fråmst nordiska, Kierkegaardforskning«  (p. 12). Specielt er  henvisningen til »... den analytiske  filosofin  ...«  ejendommelig,  for så  vidt  som  Kierkegaard  intet sted sættes i forhold til den omfattende diskussion af tidsbegrebet, der har været ført inden  for analytisk filosofi  siden  Russells  klassiske  opgør med McTaggart.  Gængse oversigtsværker af f.eks.  Bieri,  Gale eller Griinbaum optræder da heller ikke i litteraturlisten. Det far imidlertid være, hvad det er.  Den  egentlige  mangel  ved bogen  består  i,  at  den  generelt  mangler et samlende interpretationssprog, som kan »oversætte« Kierkegaards forskel­ lige  formuleringer  til  et  moderne  problemkompleks.  Det  bliver  navnlig tydeligt  i  omtalen  af  »Evigheden«. Det  konstateres korrekt nok, at »Evigheten år  inte  den  oåndligt  forlångda  tiden,  utan  betecknar  en  helt annan kvalitet« (p. 59 -  »Sammanfatning av del I«), men når der derpå skal siges  noget  nærmere om begrebet, begynder det at knibe:  »Evigheten er i negative termer icke-tiden, i positiva termer Himmelriket.  Iblånd betecknas Gud sjålv »Evighet«, så nåra år kopplingen mellem de twå« (ibid.). Det er vel ikke forkert -  tilsvarende formuleringer kan findes hos Kierkegaard selv -  men som interpretation betragtet nærmer det sig verbal tomgang, da udtryk som »icke-tiden«, »Himmelriket« eller »Gud« i bedste fald kan siges at  være  pladsholdere  for  uinterpreterede  begrebssammenhænge.  Bogen tager således kun de første skridt i retning af en analyse af sit emne, men som en sådan første orientering i emnet, kan den siges at give læseren en række forudsætninger for en videre fordybelse.

Poul Liibcke

## Lieber Academiæ Kierkegaardiensis

Tom. Il-IV. Edidit Alessandro Cortese et Niels  Thulstrup.  C. A. Reitzel / Vita e pensiero, Milano 1982.120 pp.

Der er åbenbart noget, der hedder Kierkegaardakademiet. Det har kun 17 medlemmer.  Eksklusiv forsamling!  De  danske  medlemmer er ægteparret Thulstrup  og  H.  P  Rohde.  De  samles  én  gang  årligt  og  forelæser  for hinanden,  hvorefter  forelæsningerne  udgives  med  en  masse latin på forsiden.

Så burde almindelige dødelige også kunne  læse med, men en forudsæt­ ning  er  det  rigtignok,  at  man  foruden  hovedsprogene  også  behersker italiensk.  For  på  dette  sprog  er  nogle  af artiklerne  skrevet,  bl.a.  Valter Lindströms, og jeg har svært ved at tro, at den elskelige svenske domprovst har talt italiensk. Så det er noget kruk -  og dertil ærgerligt.

Jeg ville  godt  have  lært  hans  synspunkter på »Korrektivets« plads  hos Søren Kierkegaard at kende. Nu far man nøjes med M.  M.  Thulstrups og Per Lønnings artikler om det samme. Navnlig den sidste er god at fa forstand af,  når han under overvejelse af Kierkegaards betydning i dag bestemmer Kierkegaard  til  bestandig  at  være  korrektiv,  som  Luther  var  det  til  sin samtid, og som Kierkegaard mente han var det til sin.

Spørgsmålet er blot, om et korrektiv kan vedblive med at være korrektiv, når der ikke mere er noget at være korrektiv til.

Viggo Mortensen

Tidligere trykt som anmeldelse i Information 21.1.1983.

## Materialien zur Philosophie Søren  Kierkegaards.

Herausgegeben und eingeleitet von Michael Theunissen und Wilfried Greve. Suhrkamp  Taschenbuch.  Wissenschaft, Frankfurt am Main 1979. 624 pp.

Im Jahre 1971 erschien im Verlag der Wissenschaftlichen Buchgesellschaft, Darmstadt, in der Reihe »Wege der Forschung« ein Band über Kierkegaard. Hier  wurden  in  chronologischer  Reihenfolge  verstreute  und  teilweise schwer  zugängliche  deutsche  (und  dänische)  Abhandlungen  zusammen­ gebracht. Dadurch wurden Züge des Kierkegaard-Bildes von Emil Brunner bis  zu  Løgstrup  ersichtlich,  die  Sammlung  dient  als  unentbehrliches Handbuch der Forschung.

Das neue Kompendium kann auch für die Forschung von Nutzen sein, aber die  Intention  ist  in  erster  Reihe,  einen  Überblick  über  den  ganzen Kierkegaard zu geben, das Buch will als Einführung dienen. Die Einleitung (etwa  100  Seiten)  gibt  einen  mit  vielen  Literaturhinweisen  versehenen nüchternen Bericht über Leben, Werk und Wirkung, und nach einem etwas überflüssigen  historischen  Teil  mit  zeitgenössischen  Besprechungen  von Werken  Kierkegaards folgen  drei  Kapitel mit Aufsätzen  zu  den Perioden Kierkegaards,  der  ästhetischen  Schriftstellerei,  der  Nachschrift  und  der religiösen  Schriftstellerei.  Für sich  allein  zuletzt als  »Ausblick« steht  der Aufsatz »Philosophieren nach Kierkegaard« von Paul Ricoeur.

Nur einer der Beiträge (über das ästhetische Stadium von Wilfried Greve) ist  eigens  für diesen  Band geschrieben, die anderen sind früher gedruckte deutsche, angelsächsische, französische  und  dänische  Abhandlungen, insgesamt 18,  wovon drei in Kierkegaardiana erschienen sind.  Nicht alle sind  gleich  wertvoll,  die  Probleme  der  indirekten  Mitteilung  und  des Paradoxes  scheinen  somit  etwas  stiefmütterlich  behandelt,  aber  viele anregende Gesichtspunkte sind vertreten. Die Aufsätze von Slok, Malantschuk,  Fahrenbach,  Theunissen,  Ricoeur und  nicht  zuletzt  Karl  Löwith machen das Kompendium empfehlenswert.

Helge Hultberg

## Paul Müller:

Meddelelsesdialektikken  i  Søren  Kierkegaards  Philosophiske Smuler

Skrifter udgivet a f  Københavns Universitets Institut  for Religionshistorie, 4. C. A. Reitzels Boghandel, København 1979. 84 pp.

This analysis,  accompanied by a summary in English by Julia Watkin,  is the  second  contribution  of the  author  published  by  the  University  of Copenhagen's Institute for the History of Religions. Together with the first ( Kristendom,  Etik, og  Majeutik  i  Søren  Kierkegaard' s  »Kjerlighedens Gjerninger«, 1976), this book establishes a pattern of focusing on a single work by  Kierkegaard and  pursues  an  interest in  the  element of Socratic »maieutic« in his thought, this time as it appears in the indirect method of communication concerning the Absolute Paradox of the God in time.

In  an  introductory  section  and  six  concise  chapters,  Professor  Müller elucidates the following aspects of the method of indirect communication in Philosophical Fragments: why the indirect, rather than a direct, form of communication is chosen for the work; how this method constitutes, in a poetic fashion, the form of  communication in it; how the communication of the God in time is passed on by the believer to others and received by them; how  the  communication  of untruth  and  truth  in  the  Socratic  form  of maieutic  compares  with  the  dialectic  of communication  in  Christianity; and, finally, returning to the theme of  love, how the God' s self-communication  of love  in  the  Incarnation  is  aimed  maieutically  to  protect  human freedom  and  openness  for  the  sake  of a  full  understanding  of love.  He concludes that  the whole  range  of problems surrounding the  dialectic of communication in Philosophical Fragments is determined by the necessity of the  possibility  of  offense,  a  factor  which  is  not  present  in  Socratic communication,  although  that  form  is  taken  up  into  the  Christian  and combined  with  the  God's  direct  revelation  as  the  means  by  which  the Absolute Paradox communicates itself.

On the whole,  Professor Müller gives a solid exposition  of the matters under discussion, but he does not present any strikingly new perspective in his  analysis,  nor  does  he  engage  the  work  critically.  Among  the  more interesting points brought out in the analysis is found in a  reference to a passage  from  the  Papers (Pap. V  B  41)  relating  to  the Fragments. In  it Kierkegaard  indicates  a  need  for  a  process  of abstraction  that  precedes concretion of an idea, in contrast to the Hegelian method of taking up all

of the  concrete  into  thought.  This  holds  true  for  Kierkegaard,  Müller suggests, even in regard to that which has to do with the historical; a strict thinking  through  of  problems  in  hypothetical  form  is  needed  before depicting them in their »historical costume«. A basis is thus established for Climacus'  use  of the  hypothetical  form  of a  »Project«  in Philosophical Fragments. Furthermore, when a subject is presented hypothetically, it is set forth as a possibility, opening a way for the learner to form a subjective relation to it.  A  more  controversial  point  made by the author is that for Kierkegaard  the  fact  of  the Incarnation  is  a  logical  and  ontological contradiction. That  is  a  question  which  has  been  much  debated  in Kierkegaard  studies,  and  Müller' s  interpretation  reflects  a  point  of view often  taken  on  the  matter.  But given  the  strict distinction  which  Kierke­ gaard maintains throughout his writings between actuality and thought or logic  and  in  light  of a discussion  in Training in  Christianity in  which  he refers to the God-Man as a »qualitative contradiction« (S.  V, 3rd ed.,  16: 123), not a logical one, the author' s claim of a logical contradiction stands in need of firmer establishment.

Sylvia  Walsh

Paul  Müller:

Kristendom, etik og majeutik i Søren  Kierkegaards »Kjerlighedens Gjerninger«

C. A. Reitzel, København. 87pp.

Paul  Müller  er  en  følsom  og  begavet  læser  af Søren  Kierkegaard.  Han redegør uhyre textnært for tankegangene hos Kierkegaard og er samtidig en meget dygtig pædagog, som gør tilegnelsen lettere for læseren.

»Kristendom,  etik  og  majeutik  i  Søren  Kierkegaards  Kjerlighedens Gjerninger«  er  en  læsning  som  letter  tilegnelsen  i  én  forstand  -   den sproglige, men ikke i eksistentiel forstand, det ville være en forfalskning af Kierkegaards intention.

»Kjerlighedens  Gjerninger«  fra  1847  blev  som  bekendt  udgivet  i  Søren Kierkegaards eget navn. (Sløk har ganske vist fremsat den teori, at når der på titelbladet kun står S. Kierkegaard kan forkortelsen af fornavnet røbe en halv pseudonymitet -  jeg tror ikke det er rigtigt).

Det er en pointe i skriftets forord at læseren må overveje med sig selv om han  vil  indlade  sig med bogen eller ej,  »vælger han  at  læse«,  da må  han kærligt overveje med sig selv, »om dog ikke vanskeligheden og letheden, når de  bringes  betænksomt  sammen  på  vægtskålen,  forholde  sig  rigtigt  til

hinanden, så kristelige overvejelser ikke udgives efter falsk vægt.«

Det er derfor jeg understreger, at Müller ikke gør den egentlige tilegnelse af disse kristelige overvejelser i »talers form« lettere. -  Hans præstation er at gøre skriftet mere overskueligt for en moderne læser.

Müller har nogle  tanker om forholdet mellem  første  og anden  følge  af »Kjerlighedens Gjerninger«. Kierkegaard bruger ordret samme forord til de to  dele  af bogen -  alligevel  mener Müller,  at  den  afgørende  forskel er,  at første  følge  hovedsageligt  beskæftiger  sig  med  det  menneske,  der  ved  at indlade sig med kærlighedsbuddet opdager, i hvilken position han må være stillet for at opfylde det, og ser sin eneste mulighed herfor i bønnen om, at Gud  til  skænke  ham  kærlighedens  virkelighed  -   mens anden  følge væsentligt som sit emne har den kærlige, der ser sin eksistens opfyldt ved at leve i nåden.

»I  modsætning  til  første  følge  tales  der  så  godt  som heller  aldrig imperativisk i anden følge.« Det er jeg ikke enig med Müller i -  jeg synes nok  bogens  slutning  med  det  stærke  »lige  for  lige«  er  så  at  sige  mere imperativisk end første følge.  Men det kan man  strides om -  det  er ikke afgørende. Müllers titel holder, hvad den lover. Han gør netop rede for, hvad kristendom ifølge S. Kierkegaard er -  med en god accentuering af  forholdet mellem  loven  og kærligheden -  af den  særligt  kristne etik,  den  egentlige etiske  fordring,  og  den  form  for  majeutik,  som  i  én  forstand  ligner  den sokratiske  og  i  en  anden  er  totalt  forskellig  fra  den, jvf.  »Philosophiske Smuler«.

Har  man læst afsnittet om  »Kjerlighedens Gjeninger« i Kresten Nordentofts »Kierkegaards psykologi«, er der meget at hente under Müllers gennemgang af grundtemaet i Kierkegaards bog om kærlighedens gernin­ ger:  »Hvor dybt  er dog kærlighedens trang grundet  i  menneskets væsen«

eller henvises man til Nordentofts bog.

»Hin evige kjerligheds-historie er begyndt langt tidligere, den begyndte med din begyndelse -  da du blev til af intet, og så sandt som du ikke bliver til intet -  sådan ender den ikke ved en grav.«

Både  Müller  og  Nordentoft  understreger  den  kierkegaardske  vækst­ metafor »at kærligheden er tilstede som spiren i komet« -  og at den som skjult kræver tro, »man må tro på kærligheden«, og at den derfor bliver til ved at forudsættes -  af  den kærlige, som dog ikke er skaberen af  den, og hvis funktion bliver majeutisk -  ikke som Sokrates, der trak sig tilbage med et smil velvidende at han havde gjort det afgørende og alligevel ingenting gjort, en  form  for  løn  for  arbejdet  lå  i  hans  smil  og  i  hans  viden  om  ironiens funktion -  men den kristne majeutiker har ingen fortjeneste -  han er ikke ironisk  distanceret  fra  sit  medmenneske,  men  i  bekymringens  forstand bundet til ham: »Det er ethvert menneskes bestemmelse at blive sig selv i frihed og uafhængighed, og har den kærlige i denne henseende været Guds medarbejder  er  dog  alt  bare  blevet,  som  det  var  efter  bestemmelsen.« Hjælpen forsvinder i Gudsforholdet -  for at den ene ikke skal blive falsk afhængig af den anden.

Meget præcis gennemgår Müller fra første del -  kærlighedens trang -  den menneskelige bestemmelse af kærligheden -  pligten til at elske næsten og lovens fylde.  (Det lykkkes ham i en enkelt bemærkning at komme med en replik til  K.  E.  Løgstrup,  hvis  stærke  angreb  på  Kærlighedens gerninger altid har forekommt mig uforståelige. Müller lader det endda være Løgstrup

selv.)

Fra  anden  del  er  det  særlig  det  majeutiske,  der  optager  Müller,  og redegørelsen er klar og enkel.  Man kunne måske ønske en inddragelse af

overvejelser over kærlighedsbegrebet fra vor tid (Freud, især problemet om ambivalens -  og narcissismen -  jeg synes Kierkegaard har nogle klare svar på disse fænomener,  men det ligger udenfor,  hvad Müller har sat sig som opgave).

Man  far  ikke  en  mere  tro  gengivelse  af  Kierkegaards  tankegange. Fremstillingen er på én gang lærd og enfoldig, men jeg ser stadig frem til den dag, Paul Müller gør sig friere af de Kierkegaardske tankebaner og åndeligt talt slipper gelænderet. Han har afgjort format til at gøre det.

Johannes Møllehave

## Johannes Møllehave:

Til  trøst

Lindhardt og Ringhof, København 1983. 222 pp.

Når mange på én gang og bastant vælter deres uforbeholdne begejstring ud over en film,  de har set,  eller en  bog,  de  har  læst,  bliver jeg  næsten  altid skeptisk og taber lysten til at se og læse. Vel for at beskytte mig selv mod den skuffelse, jeg så bliver alene om.

Sådan  er  det  også  gået  med  Møllehaves  nye  bog.  Mange  er  blevet begejstret. Jeg blev skeptisk. Men læste den dog -  og blev skuffet. Ikke fordi jeg var hildet i min egen skepsis, men fordi bogen er dårlig.

Den  »er  en  række  overvejelser  over  den  trøst,  Kierkegaards  brev  til Henriette  rummer.« Henriette  er Kierkegaards svigerinde,  gift med Peter Christian, præst og senere biskop i Ålborg. Brevet er skrevet i 1847 mellem jul og nytår for at trøste Henriette, som netop havde fået at vide, at hendes

lammelse sikkert ville binde hende til sengen resten aflivet.

Første del af  bogen  er  nærmest  disponeret  som  en  kierkegaardsk andagtsbog, bygget over en lang række tekstudsnit fra brevet til Henriette. I hvert kapitel drejes kalejdoskopet lidt, så de samme dele mønstrer sig på en  ny  måde  og  danner  et  nyt  andagtsstykke.  Og  som  en  andagtforfatter jævnligt fletter bibelcitater ind i de opbyggelige betragninger, således væver Møllehave  et  væld  af Kierkegaard-citater  sammen  med  udlægninger  og hverdags-iagttagelser, alt efter som associationen melder sig.

Anden del er hverken en analyse eller en fortolkning af »Kærlighedens gerninger« (som er Møllehaves hovedkilde),  men en fabulerende medita­ tion over et par hovedbegreber  fra denne  bog, isprængt allehånde svinkeærinder.  Begrebsbestemmelserne  minder oftest  om  funklende  sne­ fnug, der bliver tydeligere jo nærmere de kommer -  for så at smelte, når de

rammer gadens vandspejl.

Tredje del  er brudstykker af en sjælesorgers erfaringsbog,  hvor Kierkegaard er blevet til en marginalfigur.

Møllehave må have en hukommelse som en dragkiste, for bogen vrimler med citater fra: Shakespeare, Brorson, Pascal, Dostojevskij, Seeberg, Oscar Wilde,  Bibelen,  Karen  Blixen,  Grundtvig,  van  Gogh  osv.  Han  formelig beruser sig i citater og bliver ganske indfaldsrig, vittig og snakkesalig af det,

men også omtåget. Så omtåget, at tanken bliver upræcis og sigtet flimrende.

Bogens to første dele er trøstesløst lange. Dens tredje og sidste del er ikke blot kort, men også trøsterig. Fuld af: »Glæden ved mange farver, der skal til, før farven bliver sort« (som en kunstmaler engang sagde til Møllehave). Niels Jørgen Cappelørn Tidligere trykt som anmeldelse i Weekendavisen 16.12.1983.

## A. Egelund Møller:

Søren Kierkegaard om sin kjære hoved- og residensstad, Kjøbenhavn

Forfatterforlaget Attika, København 1983.120pp.

Bogen søger gennem en lang række -  ofte velvalgte -  citater at give et samlet indtryk af Kierkegaards oplevelse af og forhold til sin hjemby. Forfatteren har et godt kendskab til de for hans emne relevante passager i Kierkegaards værker og papirer, men hans ledsagende tekst, der forbinder de benyttede citater, hæver sig aldrig ud over det causerende plan. Der gøres således ikke noget forsøg på at vise, om Kierkegaards tilknytning til København har haft nogen afgørende indflydelse på hans værk,  eller om han ikke  lige  så godt kunne have boet i en hvilken som helst anden mellemstor købstad.  Læst som bidrag til en  Kierkegaard-fortolkning siger bogen  således  ikke noget nyt. Derimod fungerer den meget godt som citat-samling for den biografisk og  kulturhistorisk  interesserede  læser,  der  søger et  hurtigt  overblik  over, hvad  Kierkegaard  har  skrevet  om  København.  Til  gengæld  er  det  som citatsamling betragtet en stor mangel, at det ikke oplyses, hvor de enkelte citater stammer fra.

Redaktionen

## Karin  Pulmer: Die dementierte Alternative

Gesellschaft und Geschichte in der ästhetischen Konstruktion von Kierkegaards ' Entweder-Oder' . Peter Lang, Frankfurt am Main -  Bonn 1982. 241 pp.

Karin  Pulmer  nimmt  die  komplizierte  Mitteilungsstruktur  von  »Ent­ Texte und zieht die methodischen Konsequenzen daraus, daß die künstle­

weder-Oder« ernst, identifiziert sie mit der Struktur ästhetisch-fiktionaler rische Form dieser Schrift Kierkegaards nichts Akzidentielles ist.

Pulmer arbeitet drei Fiktionsebenen in «Enten-Eller» heraus:  die Her­ ausgeber-Fiktion  um  Victor  Eremita;  den  fiktiven  Dialog  zwischen  dem Ästhetiker und dem Ethiker; und schließlich das Tagebuch des Verführers und die Predigt, die der Ethiker seinen Briefen nachreicht. Die Inhalte und die formalen Charakteristiken dieser Textteile werden vorerst als konstitu­ tive Merkmale fiktiver Figuren analysiert. Die vielen Motiv- und Struktur­ spiegelungen lassen zum Schluß kommen, daß Victor Eremita als »Dich­ ter« gedacht werden muß, der sämtliche  Textteile geschrieben und in die mystifizierende  Rahmenkonstruktion  gesetzt  hat. Dieses  komplizierte Arrangement  treibt  wechselseitig  die  innere  Widersprüchlichkeit  beider Positionen,  der  ästhetischen  wie  der  enthischen,  hervor,  die  Eremita scheinbar  dem  Leser  zur  Entweder-oder-Wahl  anbietet.  Der  Ästhetiker desavouiert seine Existenzform vor allem in der letzten Konsequenz, die im Tagebuch des Verführers dargestellt wird selbst.  Leben als (romantisches!) Kunstwerk erweist sich als identitäts- und  realitätszersetzend.  Und es  ist inhuman in seiner Verfügung über die Mitmenschen. Aber seine radikale Kompromißlosigkeit imponiert gerade im Kontrast zur Figur des Ethikers. Assessor Vilhelms Argumente scheinen plausibel, sympathisch, sie sind im Gegensatz  zu  denjeigen  A.s.  in  einer  geradlinigen,  direkten  Form  vor­ geführt. Er bietet sich als Sprachrohr des Autors an, für seine Alternative entscheidet sich der Leser am leichtesten. Aber was soll man mit den leicht komischen, spießigen Zügen anfangen, die er -  für heutige Leser deutlicher als für die Zeitgenossen Kierkegaards -  aufweist? Sein Denken läuft doch eher auf  ein Sowohl-Als-Auch denn auf  ein Entweder-Oder hinaus, auf  eine billige Vermittlung also.  Darin erscheint er banal, banal im Verhältnis zu A.s Hegel-Kritik, aber auch im Verhältnis zu der aufwendigen komplexen Struktur des Textganzen!  Der scheinbar treuherzige Majeutiker B nimmt schließlich »das Gewicht der institutionalisierten Form der Verkündigung und die Autorität des Amtes für seine Sache in Anspruch« (S.  134), wenn er eine Pastoren-Predigt als Pointierung seiner Ausführungen nachreicht. Anders als  Pulmer bin  ich  der Ansicht,  daß  hier nicht  im  Kontrast  zur monologischen Tagebuchform des Johannes eine dialogische Form prakti­ ziert wird. Die Predigt als rhetorische  Gattung ist eine autoritäre Einweg-Kommunikation. Aber auch so ist der Schluß offen, sein »Ultima­ tum«  zielt  gar  nicht  auf die  im  Text  bisher  expliziten  Alternativen  des Ästhetischen bzw. des Ethischen.  In Wirklichkeit wird hier die bisher gar nicht  zur Diskussion  gestellte  »religiöse  Existenzweise  A« unterschoben. Die Frage wäre: werverantwortet diesen Taschenspielertrick? Kierkegaard? Assessor Wilhelm? Was mit Victor Eremita? Signalisiert er eine Dementie­ rung beider Alternativen,  die  sich  quasi  hinter  dem  Rücken  des  Autors Kierkegaard durchgesetzt hätte?

Die  Mitteilungsabsicht des  Victor Eremita  läßt  sich  laut  Pulmer nicht eindeutig  aus  dem  Text  rekonstruieren.  Kierkegaards  Autorintention  ist nun  aber  ebensowenig  klar.  Er  hat  später  B.  als  den  »unbedingt  Sieg­ reichen« bezeichnet. Er hat aber auch geschrieben, er sei zum Zeitpunkt der Niederschrift von »Entweder -  Oder« bereits weit über den Standpunkt des Ethischen hinaus gewesen, nämlich, »das Dasein beruhigend auf die Ehe zurückholen  zu  wollen«.  Da  es  methodisch  nicht  gerechtfertigt  ist,  die autorintentionalen  und  textintemen  Widersprüche  von  späteren  Texten her  zu  vereindeutigen,  zieht  die  Autorin  (erst!)  hier  die  außertextuellen Bezüge der Fiktion in die Analyse ein. Wo Victor Eremita und Kierkegaard den Leser im Stich lassen, muß er selber weiterdenken. Er (oder sie: Pulmer) kommt dabei weiter und ganz woanders hin als diese!

Um es kurz zusammenzufassen:  In der Konfrontation der Fiktion und deren  direkten  und  (im  Falle  A.s)  indirekten  Bezügen  zur  konkreten historisch-gesellschaftlichen Realität in Kopenhagen/Dänemark zeigt sich für  Pulmer,  daß  B.  als  Sprachrohr  der  Kritik  Kierkegaards  nicht  zu überzeugen vermag. Assessor Vilhelms protestantisch-bürgerliches Berufs­ ethos, seine bildungsbürgerliche Perspektive, seine halbfeudale Identifika­ tion  erweisen  sich  vor  dem  gesellschaftlichen  Umbruch,  der  sich  in Kierkegaards Zeit abspielte, als dysfunktional. Sein Konzept der ethischen Existenz ist ein Trugbild erfüllten Lebens. Z.B. gibt es bei der zunehmenden Vergesellschaftlichung den Nächsten im Sinne des Neuen Testaments nicht mehr. Wer im Kapitalismus unter die Räuber gefallen ist, dem ist durch das unmittelbare Handeln eines barmherzigen Samariters nicht mehr wirklich zu helfen (vgl. S. 209). Indem B. sowohl dursh die harmonisierenden Inhalte als durch die geschlossene Form seiner Briefe solches und mehr suggeriert, verkörpert er letztlich das unmittelbare Einverständnis mit dem Bestehen­ den  im  gehobenen  Bürgertum.  Der  enthische  Mensch  kann ja  laut  ihm »fröhlich in den Verhältnissen bleiben, die ihm zugewiesen sind, eben weil er weiß, daß dieses Bleiben der sicherste Ausdruck ist für seine Liebe, für seine Demut« (zit. bei Pulmer S. 169).

Mehr Wahrheit kommt ironischerweise der ästhetizistischen  Reaktion A.s auf den faktischen gesellschaftlichen Zustand zu. A. stellt sich radikal einer authentischen Erfahrung -  es ist die der Entfremdung. Als »Dichter« verwandelt er sie sich an, doch ist sie in der dichterischen Objektivation, greifbar  vor  allem  in  der  gesprengten  Form,  auf  eine  Weise  doppelt vermittel, daß diese Anverwandlung den Gestus der Distanz, des Protestes trägt.  A.  verweigert  die  scheinhafte  und  billige  Versöhnung,  er  leidet demonstrativ. Und es bleibt sichtbar, wovon er sich abstößt. Damit liegt er näher  als B. bei den eigenen Erfahrungen Kierkegaards. Nun  hat Kierkegaard die von ihm erlittene Entfremdung selbst als ein individuelles Schicksal,  als  ontologisches  und  schließlich  religiöses  Problem  gesehen. »Diese Grenzen des Selbstverständnisses werden im Werk jedoch transzen­ diert durch die Spuren der unmittelbaren Erfahrung, welche der Selbstdeu­ tung widersprechen« (S.  217).  Mit dem Ästhetiker in «Enten-Eller» schuf Kierkegaard ein »ungepanzertes  Bewußtsein«,  durch  das mehr Wahrheit zum Ausdruck kommt als durch  B.,  den er als  sein  Sprachrohr angelegt hatte!

Pulmer gibt sowohl für die Dysfunktionalität der Haltung B.s als auch für den  Entfremdungsbefund  bei  A.  konkrete  sozialgeschichtliche  Belege. Dadurch erhält ihre Anwendung der zentralen Denkfigur der Frankfurter Schule  erst  ihr Gewicht.  Kierkegaard  konnte  tatsächlich  in  der »Haupt­ stadt  des  Spießertums«  beginnende  Entfremdung  registriert  und  erlitten haben.  Der  Rückbezug  seiner  Fiktion  auf diese  ist  nicht  aus  der  Luft gegriffen (vgl. S. 219fif.).

»Entweder-Oder« ist so also modern (was hier auch wahr heißt) in der »Mimesis ans Negative« (Adorno). Es verweigert ein glückliches Bewußt­ sein in einem objektiv schlechten Zustand. Das Entweder-Oder erweist sich als Weder-Noch in der Lesart Pulmers, die gegen Assessor Vilhelm, gegen Kierkegaard (auch gerade gegen den späteren Kierkegaard des credo quia absurdum) und gegen die philosophisch-theologische Kierkegaard-Rezep­ tion dem Ästhetiker bedingt recht gibt.

Karin Pulmers  Analyse-Ergebnis  überzeugt. Ihre  hermeneutischen Überlegungen kompensieren weitgehend die Begrenzung, die allenfalls in der Bindung an Adornos, gewiss dialektischen, Mimesis-Begriff liegt.

In der Ironie und Unbestimmtheit jeder literatischen Mitteilung liegt ein Risiko  und  eine  Chance.  Kierkegaard  hat  später  das  Risiko  vermeiden wollen,  indem  er  die  Unbestimmtheitsgrade  seiner  Texte  verringerte. Damit  war  aber  auch  ihre  Chance  vertan.  »Enten-Eller«  ist  wohl  sein offenstes  Werk.  Die  Rezeptionstradition,  die  es  reduktiv auf die  RegineOlsen-Bezüge  oder  pragmatisch  als  positive  Lebenshilfe  im  Sinne  des Assessor Vilhelm liest, veranschaulicht das Risiko.  Karin Pulmer hat ihre Chance wahrgenommen.  Sie versagte sich einer Majeutik, die  sie  in »die Wahrheit hineinbetrügen« will (Kierkegaards Ausdruck!). In ihrer Realisie­ rung der indirekten Mitteilungsweise als spezifisch literatische zeigt sich der manifeste  Inhalt  von  »Entweder-Oder«  gerade  nicht  als die Wahrheit. Kunstwerke lassen sprechen, was Ideologie verbirgt.

Walter Baumgartner

## Emanuel Skjoldager: Den egentlige Kierkegaard

Søren Kierkegaards syn på kirke og de kirkelige handlinger. C. A. Reitzels Forlag, København 1982.157pp.

Emanuel Skjoldager har gennem årene udgivet en række mindre bøger om S.K.s tankeverden. Hvad han giver er i ordets bedste forstand læsefrugter, vidnesbyrd om en livslang optagethed af S.K.  Den nye bog danner ingen undtagelse. Det  er  et  ganske lille  hjørne  af  S.K.s  forfatterskab,  som Skjoldager har sat sig for at undersøge.  Han vil gennemgå de udsagn, som findes  spredt  rundt  om  i  forfatterskabet  og  papirerne  om  de  kirkelige ritualer, for således at give et billede af  S.K.s forhold til den etablerede kirke. Det  gør  han  også. Gennem  velvalgte  citater,  som  der  er  mange  af, dokumenteres S.K.s kirkeopfattelse -  dog på en sådan måde, at der sjældent er tale om en egentlig tolkning.

I forordet præciserer Skjoldager sit udgangspunkt: at »hans forhold til den danske kirke var positivt,  præget som  han  var allerede  fra barneårene af faderens stærke og nære tilknytning til kirken og især til biskop Mynster.« Derfor er det også  Skjoldager om  at gøre at  slå fast,  at enhver reform  af kirken var S.K. inderligt imod. Med baggrund i optegnelsen Pap X,1 A537 gøres gældende, at det er »Begrebet: Christenhed«, der skal reformeres ikke kirken.

Over afsnittet »Lære og eksistens«, hvor inderligheden og subjektiviteten i forhold til lærens »hvorledes« slås fast ved rigelige citater, når vi til »S.K.s syn på kirken«. Væsentligst i den sammenhæng er Skjoldagers understreg­ ning af menighedens betydning for  S.K.  De bekendte  ord fra Smulerne : »Selv om den samtidige Generation ikke havde efterladt Andet end disse Ord:  »vi  have  troet,  at  Guden  Anno  det og  det  har vist  sig  i  en  Tjeners Skikkelse, har levet og lært iblandt os, og er derpaa død« -  det er mere end nok,« udlægges netop om menighedens betydning.  Men denne menighed består af enkelte. Skjoldager finder, at S.K. i grunden hævder det paulinske kirkesyn, og han viser, hvorledes S.K. i konsekvens heraf vender sig imod enhver  tanke  om  den sejrende kirke og endda  kritiserer  Confessio Augustana for at mangle en betoning af den enkelte i talen om kirken.

Dermed  er  vejen  banet  for  en  gennemgang  af  de  enkelte  kirkelige handlinger,  hvor der lægges ud med dåben.  Det  er Skjoldagers hensigt at dokumentere, at S.K.  på den ene side ikke forkaster barnedåben, men på den anden side vender sig imod dåben som en afsluttet handling. Dåben er indgangen til at blive kristen. Skjoldager citerer blandt andet Efterskriften : »Hvad er Daaben uden Tilegnelsen? Ja, den er Muligheden af, at det døbte barn kan blive Christen, hverken mere eller mindre.« Nu er der jo ikke tale om en dogmatisk eller teologisk studie,  så  i stedet for at analysere  S.K.s forhold til dåben nærmere, redegør Skjoldager for Mynsters og Martensens opfattelse af  barnedåben og finder en overraskende lighed i tankegangen.

Et kort afsnit om konfirmationen godtgør med tydelighed, at S.K. i denne ikke finder ret meget andet end »Comedie-Spil«.  Større vægt har afsnittet om skriftemål og nadver.  Her vises det,  hvorledes skriftemålet,  som S.K. gerne havde set fastholdt som enkeltskriftemål,  modsvarer hans interesse for  den  enkelte  og  den  enkeltes  syndserkendelse, ligesom  nadverens karakter  af møde  med  Kristus  fremhæves  ved  S.K.s  understregning  af fredagsaltergangen, hvortil den enkelte kommer af  egen trang og ikke for at blive  set som ved søndagsgudstjenesten.  I dette afsnit kommer Skjoldager ikke  blot  godt  ind  i  S.K.s  opbyggelige  taler  og  altergangstaler,  men  det lykkes ham også her at føre  læseren  vidt omkring  i  forfatterskabet for at præcisere det centrale i S.K.s kristendomsopfattelse.

Ægteskabet og den kirkelige vielse bereder Skjoldager vanskeligheder af samme art som afsnittet om barnedåben. På den ene side vil han fastholde en positiv vurdering hos S.K. af ægteskabet, og hertil tjener især Assessor Vilhelms redegørelser,  hvor Skjoldager dog ikke overvejer pseudonymitetens  betydning.  På  den  anden  side  redegør  han  omhyggeligt  for  S.K.s lovprisning af den enlige stand og de udpræget misogyne udsagn,  som  er S.Ks egen.  Som noget væsentligt nævner Skjoldager S.K.s understregning af det  eskatologiske  aspekt  i  kristendommen,  som  netop  fremhæver  det enlige. Men han understreger det netop ikke, og denne tanke kommer så at sige til at stå uformidlet over for S.K.s åbenbare kvindeangst, hvor han blot

ser kvinden som egoisme og sanselighed.

Det  sidste  store  afsnit  handler  om  S.K.s  forhold  til  begravelsen,  hvor udødelighedstanken kædes sammen med dommen, således at det afgørende spørgsmål bliver, »om jeg lever saaledes, som min Udødelighed fordrer det af  mig.«  Og  der  sluttes  med  et  afsnit,  der  bærer  præg  af  at  være  en selvstændig  populær  artikel  fra  Kirke  og  Kultur,  hvor  der  derfor  ikke egentlig samles op og konkluderes, men hvor endnu engang udblikket over forfatterskabet træder i stedet for analysen.

Skjoldagers  bog  er  et  læseværdigt  forsøg  på  at  give  et  billede  af S.K.s kirkesyn gennem en ny indfaldsvinkel.  Bogen præges af sine mange gode citater og af manglen på egentlige analyser.

Lars  Tjalve

## Johannes Sløk: Kierkegaards univers

En guide til geniet. Forlaget Centrum, Århus 1983.128 pp.

Det er en vældig god bog, Sløk har skrevet. Med udgangspunkt i en række antropologiske  betragtninger  over  eksistensens  grundvilkår  udfoldes  på overskuelig  og  konsekvent  måde  en  helhedsforståelse  af  Kierkegaards forfatterskab.  Stilen  er klar,  elegant  og  afslappet.  Til  tider måske  lidt  vel afslappet,  næsten  friskfyragtig  og  med  en  snert  af nedladenhed  over  for læseren.  Men  hovedindtrykket  er en  bog  skrevet  på  et godt  dansk uden unødig  brug  af  de  fremmedord  og  fagtermer,  som  ellers  ofte  belaster Kierkegaard-Litteraturen og mere tjener til at tildække end til at befordre en  forståelse.  Sløk  betoner  selv  (p.  11),  at  bogen  ikke  henvender  sig  til specialister, og det ligger også i undertitlen, »en ny guide til geniet«. Der er dog snarere tale om et essay henvendt til den oplyste almenhed end om en »guide«, for så vidt som ordet »guide« leder tanken hen på en håndbog med introduktioner,  oversigter,  leksikalske  stikord,  bibliografiske  oplysninger osv. At  alt  dette  mangler,  er  imidlertid  i  orden,  når  man  tager  den essayistiske stil i betragtning. At Sløk også har valgt at udelade enhver form for noteapparat med tekstreferencer, er derimod en skam -  i særdeleshed fordi bogen i lighed med andre gode »populære« værker kan anbefales til både nye og mere trænede Kierkegaard-læsere.

Nyt  i  bogen  er  det,  at  det  afsløres,  at Da  Kierkegaard tav (1980)  kan henregnes til Sløks Pseudonyme forfatterskab, for så vidt som Sløk nu tager afstand fra den deri fremsatte teori, »at Kierkegaard faktisk skiftede mening og i  kirkestormsartikleme var en anden end i det egentlige forfatterskab« (p. 127).  Bortset  herfra  er Kierkegaards  univers en  sammenfatning  af synspunkter, som er velkendte fra Sløks tidligere værker om Kierkegaard. At disse synspunkter på mange måder er kontroversielle, ændrer ikke på ja,  følger  måske  lige  frem  af -   at  de  i  denne  bog  indgår  i  en  helstøbt Kierkegaard-interpretation.

Poul Liibcke

## Axel Steensberg:

Herningsholm og hosebinderne

Fra herregård til Blichermuseum. Poul Kristensen, Herning 1982. 230 pp.

I  kapitlet  »Herningsholm  og  hosekræmmerne«  (p. 137-45)  beskriver professor  Axel Steensberg tæt og detaljeret slægtskabsforbindelseme mellem de store hosekræmmerdynastier i København og deres baggrund i egnen omkring Herning. Som et led i denne beskrivelse omtales også Søren Aabye Kierkegaards far Michael Pedersen, hans personlige data samt hans nære slægts- og forretningsforbindelser til familierne Røyen, Agerskou og Aabye.

Axel Steensberg giver følgende præcise karakteristik af  det københavnske hosekræmmermiljø: »Disse hosekræmmere levede efter den gamle opskrift: Nøjsomhed og gudsfrygt er en stor vinding, og disse egenskaber forenedes med forretningssans og trang til oplysning ved at læse lødig litteratur« (p. 140).

Redaktionen

Mark C. Taylor:

Journeys to Selfhood: Hegel and Kierkegaard

Berkeley/London: University o f  California Press, 1980. 298 pp.

Mark  C.  Taylor  is  a  professor  at  Williams  College  in  Williamstown, Massachusetts,  USA.  In  June  1981  he  defended  his  thesis, Journeys  to Selfhood: Hegel &amp; Kierkegaard, submitted for the doctorate of philosophy at the University of Copenhagen. This book is the hitherto best compara­ tive  analysis  of the  philosophical  and theological  perspectives in  Hegel' s and  Kierkegaard' s thought  relating  to  the  dialectics  in  the  realization  of selfhood.

To start with, the author establishes a common frame of reference for the differences distinguishing the two thinkers.  Both regard the crisis of their age as a »spiritlessness« man has to struggle out of by means of a spiritual »pilgrimage«. The telos of  this journey is man as new creation, and this end is achieved by way of  an imitatio Christi. This journey to salvation is at the same time an educational story on the lines of Schiller, the object of which is  to  liberate  man  from  his  unhappy  situation.  In  their authorship  both Hegel and Kierkegaard create the personalities capable of  acting as guiding

stars for the pilgrim wandering on the parth to true selfhood.

Even though Taylor sees both Hegel and Kierkegaard as pilgrims in this manner,  he  nevertheless  regards  the  features  they  have  in  common  as chiefly methodological: the two travellers are not in agreement concerning the itinerary of  the journey. In his Phenomenology of  Spirit Hegel starts off from  the  opposition  between  self and  the  other  in  order  to  arrive  at  a reconciliation between them, whereas Kierkegaard sets out in his pseudo­ nymous works from a lack of  opposition between self  and the other in order to arrive at the difference  between  them. In this the author sees Kierkegaard' s true contrast with Hegel: what Hegel regards as self-realiza­ tion, Kierkegaard regards as self-estrangement or alienation, and vice versa.

A further difference lies in their conception of  the nature of  spiritlessness. For Hegel it consistss of  the inability to integrate the oppositions of the age, whereas for Kierkegaard it consists of  an identification of  these oppositions in  a  purely  abstract  »philosophy  of reflection«  wherein  the  individual vanishes.

But Taylor finds that the most essential difference lies in their conception of the nature of man as spirit and in the notion of how spirit is realized as selfhood.  According  to  Hegelian logic, affirmation  and  negation  are inseparable,  and  thus  the  spirit  becomes  a  »sublation«  of the  difference between the  self and the other;  this  is  defined as  a  relation.  Kierkegaard appears to say the same in Sickness  Unto Death, but he cannot accept this relation  as  something  negative;  spirit  must  be  a  »positive  third«.  And whereas, for Hegel, spirit is only for itself when it is for another, in Attack upon »Christendom« (no. 10) Kierkegaard insists that »spirit is exactly this: not to be  like  others«;  the  Kierkegaardian  spirit  is  asocial  and  sets  itself apart from the world.

Even though Hegel in his Phenomenology of Spirit and Kierkegaard in his pseudonymous works describe what the former calls »the stations of  the way«  and  the  latter,  »stages  on  life' s  way«,  they  have  nevertheless  a completely  different  idea of how the  spirit  realizes itself thereby.  Taylor declares  that  Hegel  begins  his  journey  where  he  thinks  a  man like Kierkegaard ends, and Kierkegaard begins his pilgrimage where he believes Hegel ends. By this Taylor implies that Hegel begins in immediacy -  where consciousness is not yet »for another« but isolated -  in order to arrive at absolute knowledge  -   where consciousness has  become  selfhood  in fellowships  with  others.  He  contrasts  this  with  the  Kierkegaard  which thinking  emanates  from  the  society  where  the  individual  has  not  yet become different from the others in order to arrive at that concrete existence where  the  individual  lives  in  accordance  with  a  free  decision.  Hegel, accordingly,  regards  the  isolated  individual  as  »an  unhappy  conscious­ ness«, whereas Kierkegaard describes the man who has become dissipated in objectivity as »the unhappiest man«.

The  final  chapter  is  constructed  as  an  elegant  setting  for  a  dialogue between Hegel and  Kierkegaard,  each of whom  reproaches  the other for understanding only  one  side  of the  other.  Each  accuses  the  other of not reaching the journey's end: Kierkegaard sees Hegel wandering like a pagan Odysseus,  never  confronting  the  decisive  either-or;  Hegel  sees  Kierke­ gaard's traveller as an Abraham who never returns from Mount Moriah to human fellowship with others. Thus, to Kierkegaard, Hegel becomes »the unhappiest man« whereas, to Hegel,  Kierkegaard becomes »the unhappy consciousness«.

Taylor' s conclusion is very surprising.  Although he refuses to side with one  philosopher  in  preference  to  the  other,  he  nevertheless  wishes  to overcome  Kierkegaardian  tension  with  a  Hegelian dialectic.  He  declares that  the  consequence  of  Kierkegaard' s  defining  spirit  in  terms  of  its distinction from others is that spirit becomes impossible without the other. Therefore, according to the author, Hegel remains »a trustworthy guide«.

However, it is difficult to believe in Hegel' s total victory after the author has gone to such pains to stress the importance of decision and passion for Kierkegaard.  To say that Hegel' s end is Kierkegaard' s beginning and vice versa might in fact appear to be to the advantage of Hegel.  However, this could be expressed otherwise, and to the advantage of Kierkegaard, if one were  to  say  that  whereas  Hegel  seeks  to  incorporate  Kierkegaard  in  his system,  Kierkegaard wishes  to extricate  Hegel  from  this system.  Kierke­ gaard does this by rediscovering the beginning that Hegel has forgotten: his decision to become a philosopher, to write a logic, etc.

But  Taylor is surely  correct in  stressing  that  Hegel  provides  us with at better understanding of social reality than Kierkegaard does.

Peter Kemp

Translated by Paula Hostrup-Jessen.

## Henri-Bernard Vergote: Sens et repetition

Essai sur l ' ironie Kierkegaardienne. I-II. Paris: Cerf/Orante 1982.385+ 586 PP-

Vergote's thesis covers every aspect of  Kierkegaard' s thought and its cultural background.  With  its  fascinating  insight  and  a  commitment  implying  a Kierkegaardian  criticism  of contemporary  philosophy  and  culture,  the subject of the thesis,  Kierkegaard as ironist,  has clearly been  inspired by Gregor Malantschuk. Kierkegaard's violent attack on the Church and »the Establishment« during the latter years of  his life has often been passed offby theologians, psychiatrists and others as evidence of  pychological unbalance or insanity.  But this Malantschuk regarded to be a concrete manifestation of irony, upon whose nature and methods Kierkegaard dwelt in his thesis, The  Concept  o f Irony  with  Constant Reference  to  Socrates. Vergote  has re-examined this interpretation in more detail and come to the conclusion that  Kierkegaard's  authorship  should  be  read  from  beginning  to  end (including the Edifying Discourses ) as different manifestations of irony.

Irony is a form of speech that indicates what is intended either by saying something other than what is intended or by saying the opposite of what is intended.  It may become a basic human attitude, which consists of never saying  completely  and  precisely  what  one  intends  to  say,  but  always expressing oneself indirectly.

Vergote  examines  all  the  works  Kierkegaard  published under his own name or under a pseudonym in order to show how they are ironic or how they consist in one way or another of »indirect communication«.  At the same time he raises the question as to what lay behind Kierkegaard's use of irony.

Kierkegaard  is  criticized  for  being  interested  solely  in  the  subjective, individual, and isolated human being.  But this criticism is inapt, declares Vergote, because it overlooks entirely the fact that it was indeed a cultural and societal problem that occupied Kierkegaard:  how man as member of society can vouch for his actions.

Kierkegaard  rounds  on  all  forms  of spiritual  (and  possibly  political) terrorism by means of which some authorities try to inflict a way or system of thought upon people in order to predetermine and control their way of life even down to the most personal matters.

Advantage is taken here of the fact that people like to believe what they are told. They like to be guided by experience, science and philosophy. But the guidance that is available to them merely indicates what other people have done, not how the individual himself is to act in future. As if, for the individual, the meaning of life has always been written down somewhere in  a  scientific  or  metaphysical  treatise,  in  a  political  program,  or  in  a religious tract, etc.  As  if a human being has only to submit to a world of words (writings, programs) -  to Language with a capital L -  in order to be conducted safely through life!

But what if the most important guide to life can only be said ironically by saying something different from what is intended or, in certain situations, by saying the opposite of what  is  intended? In that case  language cannot immediately be trusted.

According to Vergote, untrustworthiness as regards language is precisely what Kierkegaard wishes to draw attention to in his ironic authorship. His polemic writings are aimed at a culture and a society that is imprisoned in its own naive trust in language.

Kierkegaard's  criticism  applies  not  only  to  philosophy  and  theology, however. It also applies to the society whose politics »parodies philosophy« either by establishing a law and order which the individual simply accepts uncritically,  or by  seekings  reforms  whose  complete  realtization  no  one would seriously vouch for.

Therefore Kierkegaard did not suffice with a criticism of philosophy.  In the end he felt obliged to round on the concrete parodies of philosophy to be found in the church and in social life. But in contrast to other critics of society he did not propose any concrete reforms. He did not wish to be just another mouthpiece for a  system or a program.  He  ridiculed the  church and marriage, etc. in order to provoke people thereby into reconsidering if they were truly Christian, truly loving, etc.  He wanted people themselves to  determine  how  they  should  lead  their  lives,  so  that  they  could  truly become  what  they  already  thought  they  were  simply  because  they  had previously spent so much time taking it, openly, for granted.

Kierkegaard's  attack  on  the  Church  was  in  the  form  of  satire  on institutional society.  This satire was biting in its satire and spared nothing and nobody; to most people it seemed intolerable because the ironist never proposed anything that might be capable of replacing »the Establishment«. Kierkegaard himself was nowhere; his criticism seemed purely destructive.

Vergote maintains that Kierkegaard's irony is something truly Danish, and that  it  is  no  mere  chance  that  Christendom' s  ironist  should  make  his appearance in Denmark.  His ridicule of the Germanic-type private tutor and his satire on the  learned men of Danish  society carries on  a  Danish tradition  from  Holberg's Erasmus  Montanus to  Poul  Martin  Møller's Licentiate.

Of  this »Danishness« it is especially the ridicule of  the abstract religious, philosophical or political system we find in Kierkegaard. It has nothing to do with nationalism, but has become a symbol of  the revolt of  the individual against  the  tyranny  of language.  As  such  it  has  been  universalized  and become a factor to reckon with on an international level.

However,  there  is  still  far  to  go,  for  example  in  France,  says  Vergote, before Kierkegaard is appreciated as other and more than just »the Father of  Existentialism«. It  was  not Kierkegaard's  intention  to  set  human individuality above all else. He was no advocate of religious individualism, to which his thesis on Socratic irony already bears witness. Herein he states that irony must  finally be conquered  by  humour. And  humour  is anti-individualist.

In humour man's irony is not only turned towards others but also towards himself,  whereupon  he  raises  himself  up  above  himself  in  order  to contemplate his own nothingness. Thus humour is not egoistic but entirely concerned  with  action  in  relation  to  others.  Whereas  the  ironist  rejects marriage, for example, because it has no meaning in itself  without love, the humorist says: »One can always give it a try«.

Irony isolates the individual and must necessarily end with silence.  But humour has a language.  Humour expresses  itself lyrically  in  order to be »edifying« without being mere speech.  Poetry is just poetry -  it does  not impose itself.  But it makes it possible for man to avoid perishing in irony. In  religious  terms  humour  is  faith,  and  just  as  Socrates  represents  the historical model for irony, Christ is the historical model for humour.

This faith, Vergote maintains, makes »life easy to live, though difficult to talk about« (II,  359-360).  It  makes  a  concrete  commitment  to  the world possible,  even  though  language falls short of the means of expressing the ultimative meaning of  this commitment. This meaning cannot be expressed until »the end« -  it always lies »ahead«.

Kierkegaard in his entirety is not just a »religious author«, as Heidegger has called him. He is simply a different author than most others. As a master of irony he delivers no metaphysical,  political or religious »doctrine«.  In this sense his authorship today is nothing but an empty grave. It is up to us, as individuals, to rediscover Kierkegaard's irony and humour and to apply it to the lives we lead today.

Vergote has primarily been interested in providing a faithful representation of  everything the Danish philosopher has written. The strenght of  the thesis lies in the insight he displays.

Its  especial  weakness  is  that  the  author  identifies  himself  with  his philosopher  to  such  an  extent  that  he  seems  to  take  up  the  fight  on Kierkegaard's behalf, criticizing everything that appears to him to resemble the objects of Kierkegaard's attack.

According to Vergote, it can only do man harm if he attaches himself to language in the sense that he lives in order to realize a theory, a philosophy or  a  program.  He  fails  to  see  that  precisely  through  his  attachment  to language, this »life in language«, man is capable of liberating himself from an  oppressive  system.  Precisely  language  may  consitute  the  weapon  for combatting corruption and injustice.

However,  as  a  philosphical  interpretation  of  irony  in  Kierkegaard's authorship as a whole, Vergote's treatise is an outstanding and extremely important work.

Peter Kemp

Translated by Paula Hostrup-Jessen.

## Keld Zeruneith:

Den frigjorte.  Emil Aarestrup i digtning og samtid

En biografi.  Gyldendal, København 1981. 453 pp.

Søren  Kierkegaard  omtaler  aldrig  Aarestrup,  og  kataloget  over  hans efterladte bibliotek  rummer ikke  »Digte«  1838.  Alligevel  har man  længe vidst,  at  de  kendte  hinanden,  men  ingen  har hidtil  prøvet  at bruge  dette bekendtskab til noget, ja, Fenger har endog bidraget til mytologiseringen af

Kierkegaard ved at hævde, at Kierkegaard ikke brød sig om Aarestrup.

Nu  har Zeruneith  forsøgt  at  udrede  trådene.  I  sin  store  disputats  om Aarestrup bruger han, som han siger, en række af  de samtidige personer som historiske markører, som spejlfigurer for sin helt, og den væsentligste af  dem er netop Kierkegaard. Selv om hovedpersonen er Aarestrup, er bogen nær ved at blive et dobbeltportræt af  »det mest interessante, mest perspektivrige makkerpar i denne del af vor åndshistorie, for hvem peger mere end disse to  ind i vores nutid?« Aarestrup er simpelthen den lyslevende æstetiker i Kierkegaards forstand, omkring 1820 besluttede han sig til at gøre sit liv til poesi,  og  netop  den  konsekvens,  hvormed  han  søgte  at  fastholde  sin beslutning,  gør  hans  slægtskab  med  Kierkegaard  så  iøjefaldende.  Deres kompromisløshed og overudviklede jegfølelse er fælles.  Kierkegaard stod som ung over for valget mellem sanselighed og religiøsitet, og han valgte eller søgte  i  hvert  fald  fortvivlet  at vælge -  det  religiøse,  men  Aarestrups mod til at gøre det modsatte må have  imponeret ham.  At han  ikke ville vedkende  sig  sin  interesse  for  Aarestrup,  er  ikke  så  sært,  da  samtiden betragtede ham som et svin, og da jo Kierkegaard opbyggede sig sit image som  religiøs  forfatter,  men  faktum  er,  at  de  to -  Zeruneith  skønner efter Aarestrups breve: fra midten af  fyrrerne -  har mødtes, hver gang Aarestrup besøgte København.

Det  er  nok  Aarestrup,  der  har  søgt  tilnærmelsen,  han  må  selv  have kunnet se sin egen lighed med Kierkegaards forførertyper og homologien mellem »Erotiske Situationer« og »Forførerens Dagbog«, og i begyndelsen af fyrrerne  alluderer  han  da  også  flittigt  til  Kierkegaard:  kedsomhedens dæmon, symparanekromenoi osv. For æstetikeren Aarestrup blev Kierke­ gaard  til  et  interessant  moment  i  tilværelsen,  i  et brev  fra  1848  kan  han således berette om en udsøgt eksaltation, der skyldes kys fra to fruer samt en lang spadseretur med Søren Kierkegaard, og i et brev så sent som fra 1852 hedder det: »Træffer  jeg i Kjøbenhavn -  den sidste Dag som  jeg plejer- Søren Kierkegaard, skal jeg hilse ham fra en ubekendt eller bekendt Aandspaarørende  i  Lolland«.  Det  er tydeligt,  at  den  pøniterende  skal  være  festens clou for den effektnydende æstetiker, og Zeruneith udmaler billedet af  de to måske mest fremtidige danskere arm i arm på Østergade og Vestergade. »De var ikke alene fysiognomiske forformer for Gøg og Gokke, men synliggjorde tillige hinandens og tidsrummets komplementære og ekstreme lidenskabs­ former:  den subjektive æstetik og den ikke mindre subjektive og inderlig­ gjorte religiøsitet«.

Selv om »åndfuldheden« måske løber lidt af med Zeruneith her, så er det givet, at hans bog vækker til eftertanke. Kierkegaard vil gerne have os til at tro, at hans æstetiske forfatterskab kun var en nødvendig udtømmelse, men hvis man har haft mistanke om, at han aldrig virkelig kunne bryde med det æstetiske stadium, så far ens mistanke rig næring fra Zeruneiths bog.

Helge Hultberg