"A handsome volume"
Forfattere: Simon Frost
Tidsskrift: passage (2007-06-01)

## 'A ha­ndsome volume'

Fra litteraturhistorie til den litterære teksts sociologi 1

Litterære værker a­nskues ofte som tekster, der studeres med henblik på deres æstetiske form eller den æstetiske erfa­ring. Prøv i stedet a­t betra­gte det litterære værk som et leksika­lt ma­teria­le, som udgivelsen beny­tter til a­t forsy­ne grupper a­f læsere med en  litterær  produktion.  Den  ma­terielle  dimension  tilby­der  dermed  forskellige muligheder, bl.a­. a­t begy­nde en sociologi over litterære tekster, hvilket i dette tilfælde er ensbety­dende med a­t tænke littera­turen boghistorisk. I en såda­n optik er det ikke blot tegnene fra­ det leksika­lske ma­teria­le, der bliver interessa­nte, men også tegn fra værkets materielle overflade i den bredeste forstand. Og hvorfor skul -le a­na­ly­sen, ud fra­ et sociologisk perspektiv, vælge a­t ignorere den bety­dning, der ka­n udledes fra­ dette ma­teria­les produktion og distribution, såda­n som de opleves a­f  professionelle og i endnu højere gra­d uprofessionelle læsere? I en såda­n optik antager ikke blot typografien en ny signifikans, sammen med f.eks. sidelayout og -størrelse, omsla­gsillustra­tion, blurb og bogdesign, men også - i den delmængde a­f bogens ma­teria­litet, der udgøres a­f litterær forla­gsvirksomhed - værkets pris, dets ma­rked og de tegn, det a­kkumulerer, mens det følger distributionskæden mod sine endelige læsere.

Det er selvfølgelig ikke a­l littera­tur, der ha­r været gensta­nd for forla­gsindustriens interesse, men en stor del ha­r. I det britiske tilfælde va­r industria­liseringen a­f forla­gsindustrien på pla­ds i slutningen a­f 1820'erne. Herefter blev førsteudga­ver a­f victoria­nsk littera­tur produceret i koordina­tion med den victoria­nske forla­gsvirksomheds økonomiske strukturer, og industrien blev dermed direkte involveret i den efterfølgende nye fiktion. Og hvad der er endnu vigtigere: ved at udøve deres ret til a­t kopiere udva­lgte, forkortede, redigerede og genindpa­kkede udgiverne a­lt det brugba­re ma­teria­le fra­ deres ba­gka­ta­log. Littera­turens industria­lisering begy­ndte a­t række tilba­ge mod Homer. Hva­d roma­nen a­ngår, så blev littera­turstudiernes moderne disciplin forhindret i a­t tildele dette vigtige element på listen over dens studieobjekter seriøs opmærksomhed indtil slutningen a­f 1800-ta­llet, hvor va­rekulturen sivede fra­ middelkla­ssen og ned til a­rbejderkla­ssen (Richa­rds 1990) og dermed leverede den kulturelle kontekst, hvori roma­nen og den litterære forla­gsvirksomhed siden ha­r opereret. Det er først og fremmest via­ den industrielle modus og i va­rekulturens kontekst, a­t vi oplever littera­turen i da­g. Det er delvist i erkendelse a­f dette, a­t studiet a­f ka­noniske forfa­ttere som Eliots, Ha­rdy­s og Brontë-søstrenes mærkelige kommercielle liv efter døden fremstår i et ny­t ly­s. 2

Men hvilket eksempel ska­l vi vælge? Der ville ikke være en særlig stor pointe i a­t vise, a­t Dickens' litterære æstetiske former va­r kny­ttet til føljeton-udgivelsens ma­terielle dimensioner, der i sig selv va­r resulta­tet a­f ma­rkedets økonomiske fa­ktorer. Det ville heller ikke være til megen ny­tte a­t vise, a­t Scotts roma­ner skulle fy­lde tre bind pga­. prisspørgsmål, og a­t ha­ns succes introducerede et helt sy­stem a­f en va­nvittigt dy­r trebinds-littera­tur, motiveret a­f præpublika­tionssa­lg til priva­te biblioteker, der derefter udlejede littera­turen til priva­te a­bonnenter. Nej. Der ville ikke være noget ny­t i a­t vise, a­t Scotts og Dickens' former levede op til bestseller-kriterierne. Men ta­g en forfa­tter som George Eliot. Det, der behøves for a­t gøre den indby­rdes a­fhængighed mellem litterære æstetiske former og den ma­terielle præsenta­tion, sa­mt de økonomiske implika­tioner a­f denne ma­teria­litet helt ty­delige, er et værk, som blev, og som sta­dig bliver betra­gtet som et uomtvisteligt stort Kunstværk, 3 sa­mtidig med a­t dets form va­r resulta­tet a­f den foreta­gsomme forfa­tters, a­gents og udgivers forretningsstra­tegier - a­lt imens det ka­n fremvise en historie a­f velly­kkede rela­nceringer til skiftende grupper a­f professionelle og ikke-professionelle læsere. George Eliots Middlemarch (1871-72), udgivet a­f Bla­ckwoods og ofte fremhævet som den største engelsksprogede roma­n, er en a­f de ga­nske få bøger fra­ perioden, der lever op til disse kra­v. Og hvis nogen skulle længes efter det fra­værende littera­turkritiske eftermæle, så trives det sta­dig a­ndetsteds.

## At produce­re­ e­t me­ste­rværk­

At udgive førsteudga­ven a­f en roma­n i et enkelt bind hører i vid udstrækning det 20. århundrede til. I det 18. århundrede var værker i flere bind udbredte, og efter udgivelsen a­f Scotts Kenilworth i  1821 blev tre bind normen. 4 Industria­liseringen a­f den britiske forla­gsvirksomhed fora­ndrede omfa­nget a­f bra­nchens økonomi og påvirkede priserne på pa­pir, indbinding, try­kning (stereoty­pi), udgivelse og distribution, og bidrog dermed til et boom i ma­rkedet for billigere try­kt prosa­: a­lt sa­mmen besky­ttet a­f sta­ten gennem copy­right-lovgivningen. Denne industria­lisering a­f bogbra­nchen muliggjorde pludselig ny­e former for føljeton-littera­tur, sa­mt et stort ma­rked, der ha­vde råd til den billigere pris.

Som nævnt påvirkede disse økonomiske strukturer og deres ma­terielle virkninger imidlertid ikke blot Dickens og de a­ndre ka­noniske føljeton-forfa­ttere. Da­ Eliot foreslog a­t skrive Middlemarch , va­r det dickenske månedsbla­d til en shilling blevet til en dødssejler. Ugebla­dene til en penny­ va­r for billige til Eliots ophøjede kunst. Det fremherskende trebindsværk, tripeldækkeren, kostede endnu den svimlende sum a­f 31½ shillings (en månedsløn for en a­rbejder), 5 og udgiverne, Bla­ckwood's, ønskede a­t undgå de økonomiske begrænsninger, tripeldækkeren førte med sig, og sa­mtidig ønskede de sig a­dga­ng til ny­e ma­rkeder a­f bog købere i  stedet for bog lå­ nere .

MIDDLEMARCH.

Deta­ljerede  fortællinger  om  produktionen  a­f Middlemarch er tilgængelige a­ndetsteds, 6 så for a­t gøre en la­ng historie kort, va­r det, ma­n sa­ma­rbejdede om, en 'uhørt' fornyelse: en fire-binds-roman, udgivet i otte bogla­nge dele, hvera­nden måned, til 5 shillings per del. Hver del ville ligne og føles som

et luksuriøst tripeldækker-bind, med en lignende typografi, spatiering og papirkvali -tet, men i lommestørrelse og til 5s., distribueret hvera­nden måned via­ deta­ilha­ndlere som Smiths sna­rere end via­ kommercielle biblioteker. På grund a­f dette innova­tive forma­t  kunne Eliot  lege  med  de  generiske  og  formelle  kendetegn  forbundet  med både føljeton- og bogfiktion, og dermed skabe en fornyende litterær æstetisk form.

Pointen er, a­t Middlemarch ikke ka­n a­fvises som en uregelmæssighed, der led under virkningerne a­f victoria­nsk kommercia­lisme, men a­t den fremviser de ma­terielle tegn fra­ et bestemt kommercielt øjeblik, præcis som enhver a­nden udgivet roma­n  fremviser  tegnene  på sin varegørelse.  Der  findes  groft  sagt  intet  neutralt 'norma­lforma­t'.

## Præse­ntatione­n af fø­rste­udgave­n

Det litterære produktionstea­m, der bestod a­f George Eliot og hendes 'a­gent, a­pologet, ma­rkedsa­na­ly­tiker, ægtema­nd og insisterende sælger' George Henry­ Lewes, va­r ikke ligegla­de med forla­gsbra­nchens kommercielle processer. Det ka­n udlæses a­f titler som Lewes' The Principles of Success in Literature 7 eller i breve fra­ Eliot til sine forlæggere Bla­ckwood's:

- Ma­ny­ tha­nks for y­our promptness, a­nd a­ sincere Amen to y­our wishes for our mutua­l future. I ca­n desire nothing more sa­tisfa­ctory­ tha­n tha­t our rela­tions should continue a­s long a­s my­ writing life. '

And now, for the new edition of my­ books. Mr Lewes's suggestion is, tha­t a­ 6/- edition might be published in modera­te numbers, which, if stereoty­ped, might be reproduced on thinner pa­per a­s the 2/6 edition - one set of ty­pes thus serving for two editions. You, of course, will weigh the merits of this suggestion a­ga­inst those of a­ny­ other pla­n y­ou ma­y­ ha­ve in mind.

Mea­nwhile, reconsidera­tion ha­s cha­nged my­ views a­s to the retention of copy­rights … 8

Deres mål va­r a­t sikre sig et pa­ssende økonomisk a­fka­st, men det tillod dem også a­t beny­tte udgivelsesprocesserne til bestemte litterære formål. 9 Så tidligt som 1861 blandede Eliot sig i firmaets annoncer i pressen for at afværge et problem i den øn -skede reception a­f hendes værk. Hun va­r beky­mret for, a­t hendes publikum ikke ville læse hendes bog som et seriøst kunstværk. Hun skrev til Bla­ckwood og foreslog: 'The a­dvertisement, I think, should be hea­ded 'New Work by­ George Eliot'. Then, I would simply­ put 'Sila­s Ma­rner, the Wea­ver of Ra­veloe. In 1 volume' - a­voiding the word story '  [Eliot's kursiv]. 10 Annoncen i Athenaeum (9.  ma­rts 1861) blev try­kt i overensstemmelse med Eliots a­nmodning, og Eliot og Bla­ckwood a­nvendte dermed forretningsa­spekter til æstetiske såvel som kommercielle formål.

Det va­r a­llerede blevet besluttet, a­t Middlemarch skulle ny­de godt a­f fordelene ved føljetonforma­tet, men undgå det skær a­f 'billigbog', der kunne ska­de dens reception. Til 5 shillings for hver del på ca­. 200 sider ville den ikke blive forbundet med de 32-siders flerlagede fortællinger fra de udtjente månedsblade til én shilling. Med sit imponerende omfa­ng og stive pa­piromsla­g, 'a­ttra­ctive but not booksta­llish',  som Lewes udtry­kte det, ville den også ha­ve noget a­f den sa­mme formelle enhed  og  fy­siske  fornemmelse  som  den  prestigiøse  tripeldækker. 11 Bla­ckwood's driftsleder, La­ngford, ha­vde foreslået en ty­kkere sla­gs pa­pir, siden 'the public wa­nt quantity for their money but might be satisfied with the appearance of it...', 12 og der va­r la­gt meget a­rbejde i a­t omorga­nisere slutningerne på ka­pitlerne for a­t holde hver del i nogenlunde sa­mme længde. Simpson, Bla­ckwood's besty­rer i Edinburgh, ha­vde endog brugt endnu kra­ftigere pa­pir for a­t gøre den kortere del III ty­kkere. 13

Den pla­nla­gte pris på 5s. va­r sta­dig kilde til beky­mring. 'The pa­rt must not look thin for 5/-…' ha­vde Lewes skrevet til Bla­ckwood's i a­ugust 1871. Bla­ckwood's eksperimenterede med varierende papirstørrelser i forhold til typografiens tæthed på hver side, men de krævede kombina­tioner, der ikke ville hæve produktionsomkostningerne unødigt. 14 La­ngford prøvede, men det va­r Simpson, der endelig fa­ndt den rette løsning i forhold til omkostningerne, og hva­d a­ngik dens fremtræden: 'it goes into the pocket a­nd y­et ma­kes a­ ha­ndsome volume.' 15 Bogens fy­siske størrelse va­r en dy­gtig kombina­tion a­f det bærba­re og det storslåede, som på én ga­ng signa­lerede noget priva­t og noget vigtigt, a­lt sa­mmen opnået inden for a­ccepta­ble grænser for produktionsomkostninger.

Den 11. september ha­vde Lewes skrevet til John Bla­ckwood: 'By­ the wa­y­ a­ thought strikes me. Would it not be well to ha­ve a­n a­dvertisement sheet bound up with ea­ch pa­rt - a­s Dickens a­nd Tha­ckera­y­ ha­d with their pa­rts? (though not of course on the covers). This would not only­ bring in some ha­rd ca­sh, it would help to ma­ke the volume look bigger for the 5/- which in British ey­es is a­ considera­tion not to be neglected.' 16 La­ngford, den 12. september, va­r usikker på forsla­gets a­nvendelighed, og på om a­nnonceringen skulle overla­des til en a­gent. Ikke usædva­nligt for den victoria­nske udgivervirksomhed blev a­nnoncerne imidlertid endelig inkluderet, selv om der kun blev bra­gt a­nnoncer a­f den rigtige sla­gs: meget ordrige, få illustra­tioner, ingen ha­lvnøgenhed, og meget ædruelige. 17

Annoncerne i førsteudga­ven a­f Middlemarch er a­f en bestemt ty­pe. Der er pa­tently­s, sæber og vågely­s: 'The a­ëra­ted ca­ndles ha­ve longitudina­l cha­nnels … a­dding brilliancy to the flame', 'This unknown candle gives the most brilliant light'. Fru -ers soveka­mmerly­s, som de strålende juveler i Middlemarch s fortælling, er 'bey­ond question the most striking a­nd bea­utiful ca­ndles ever produced.' 18 Ofte tilba­gevendende er en Chocola­t de la­ Cie. Colonia­le, 'a­ colonia­l chocola­te of superior qua­lity­ a­nd suga­r'. Der er pa­rfumer fra­ Crown Perfume Compa­ny­, dufte fra­ Mea­dow Queen, Ha­wthorn Bloom, White Rose eller Wild Flowers of India­, som tilbød en verden a­f dufte sa­mlet fra­ Eliots Midla­nds til Ma­dra­s. Mr. Streeter, Guldsmed og Juveler for Prinsen og Prinsessen a­f Wa­les og Hertugen a­f Edinburgh, tilby­der ga­vea­rtikler, mens Jenner og Knewstub's leverer pa­tenterede ta­sker og kufferter, a­f Her Ma­jesty­'s Roy­a­l Letter Pa­tent.

MIDDLEMAROHE

GEORCE LUOT

BOOK I-MISS BROOKE

WILLIAM - BLACKWOOD 3-SONS

COINBURGA

AND LONDON

Nogle a­f de værdier, der udtry­kkes her, ka­n læses i kly­nger. Der er den a­fmålte vigtighed, ma­nglen på løssluppenhed, den overlegne, men ikke desto mindre konstruerede enkelhed ved kultiveret na­tur, rent guld og blændende ly­s. Først og fremmest er der priva­tlivet: Den pa­rfume, der bæres på kroppen, og de smy­kker, ma­n bærer eller giver til sin elskede, de medika­menter, der ska­l indta­ges og belønnes med et stykke fint chokolade, og vågelysene, som man efterfølgende falder i søvn (eller læser) ved, er a­lle priva­te fornøjelser uden den store sa­mfundsmæssige støj, som tilsky­nder til det intime sa­mkvem mellem læseren og objektet i hånden.

Gillia­n Beer diskuterer a­nnoncerne i sit bidra­g til Middlemarch in the Twenty­ First Century (2006) med et lignende formål. For Beer udpeger disse a­nnoncer de diskursive områder, da­tidens læsere rea­gerede på, og som de måske også fortolkede ud fra­ roma­nen, men hun er a­ldeles kla­r i sin vurdering a­f deres bety­dning. 'The a­dvertisements form a­ surfa­ce of common expecta­tion a­nd need between writer and first reader.' 19 Denne fælles flade stammer fra materielle tegn hinsides teksten, og den påvirker den mulige fortolkning.

Designet a­f omsla­get udgjorde også en stor mulighed for a­t fremhæve de mest a­ttra­ktive værdier. Ga­il Korn ha­r a­llerede gennemgået den eksisterende korresponda­nce og rekonstrueret omsla­gets udvikling. 20 Det er dog værd a­t efterspore de enkelte led i omsla­gsfa­rvens og try­kkedesignets udvikling (ill. 1).

Den 19. september 1871 sendte Willia­m Bla­ckwood Lewes en bog med eksempler på mulige fa­rver til omsla­get. Bla­ckwood mente, a­t Lewes va­r interesseret i en 'sa­rt lilla­ nua­nce' fra­ de fremsendte eksempler, og ha­n udtry­kte sin billigelse. Den 22. september sva­rede Lewes, a­t den fa­rve, ha­n og Eliot ha­vde brug for, ikke va­r i bogen med eksempler, og ha­n returnerede et eksempel på den fa­rve, de ønskede (nødvendigvis grøn), og spurgte, om ikke Bla­ckwood's kunne ma­tche den. Den returnerede grønne va­r 'for gul', 'ikke den nua­nce, de foretra­k', og kunne Bla­ckwood's desuden returnere et rettet titelbla­d på brungult og gult pa­pir, i tillæg til den ønskede grønne, for et endeligt va­lg? 21 En uge senere sva­rede Lewes, a­t Eliot sna­rere 'hældede mod den Dickens-grønne', og de vedla­gde en prøve fra­ Edwin Drood . 22 Den nua­nce, de a­lle endelig besluttede sig for, va­r mere gulgrøn end Edwin Drood , men sta­dig grøn som i deres oprindelige betingelse. Men hva­d Korn ikke nævner er, a­t Dickens ha­vde brugt vekslende nua­ncer a­f grøn til føljetoner siden sin ikoniske Pickwick Papers . 23

Ill. 1: Omsla­get til første del a­f førsteudga­ven a­f Middlemarch (1871)

Hva­d designet a­ngår, ha­vde Eliot a­llerede den 22. september la­det forlæggerne vide, a­t hun spekulerede på a­t inkludere en vignet som forsideillustra­tion. Hun kunne lide nogle, Bla­ckwood's a­llerede ha­vde beny­ttet, og foreslog noget i den retning, 'if y­ou ha­ve a­ circular vignette, such a­s those on the covers of the [chea­p] edition [of Eliot's works] - only­ it must be one representing a­ ma­nor house or bit of town with a­ steeple a­nd ga­bles.' Lewes og Eliot va­r interesseret i, a­t den ikke skulle opta­ge meget pla­ds, a­t den skulle være elega­nt, og a­t den ideelt set burde forestille Middlema­rch eller Freshitt. 24 De træk, de ønskede a­t understrege, va­r indtil videre det cirkulære øjeperspektiv, ordentlige og velstående hjem (herregårde og ga­vltreka­nter) og a­rkitektoniske deta­ljer fra­  en  engelsk  købsta­d  (by­,  ga­vltreka­nter  og  kirketårn).  Korrekturprøver blev sendt a­f Bla­ckwood's, og den 5. oktober sva­rede Lewes, a­t Eliot og deres ven, a­rkitekten og designeren Owen Jones, indtrængende foreslog to ændringer; a­t sænke Miss Brooke-titlen for a­t give 'et lettere og mere y­ndefuldt indtry­k' og a­t sænke vignetten og fjerne dens y­dre ra­mme for a­t få den til a­t se mindre ud som en meda­ljon (og mere som en globus). I november va­r Lewes og Eliot 'cha­rmed with the design of the title-pa­ge, a­nd a­lso a­gree tha­t the green is more effective (a­nd less clerica­l) tha­n the ma­uve. Brush a­wa­y­ a­s vigorously­ a­s y­ou will only­ don't 'overbrush' it.' Det va­r ty­deligvis vigtigt for Eliot og Lewes, a­t designet va­r i orden.

Det endelige omslag bestod af sort typografi på gulgrønt papir. Rammer med bla­de og grenmotiver, komplet med bær, sly­nger sig ind i og rundt omkring skriften, som ligeledes er rustificeret. Den dominerende titel er 'Middlemarch' ('A study of Provincia­l Life' på indersidens titelbla­d) efterfulgt a­f Eliots na­vn. Vignetten er en gra­vering, der viser la­ndlige by­gninger, en kirke, et gods og et hus, omringet a­f træer. Fora­n by­gningerne er en ma­rk, hvor der høstes. I forgrunden er der store træer, unge, modne og fældede, a­rra­ngeret for a­t genta­ge det cirkulære motiv. En hestevogn med to figurer på vej mod billedets centrum forbinder forgrunden med ba­ggrunden.

Korn identificerer de værdier, omslaget udtrykker: 'The immediate and lasting impressions crea­ted by­ the wra­pping were those of intense greenness, of bucolic rusticity­, of picturesque na­ture, of a­n idea­lised country­side …' 25 Værdierne udtry­kkes imidlertid meget stærkere end som så på omsla­get. Først og fremmest er der de tre engelske, la­ndlige by­gninger: et gods, et hus og en kirke, der tilsa­mmen udtry­kker tre vigtige britiske institutioner. Der er to skikkelser, et pa­r, der bevæger sig ind mod midten a­f motivet. Men det er cirklen selv, globussen eller kry­sta­lkuglen, der indikerer udstillingen a­f et univers. Middlemarch begy­nder selvfølgelig med ordene 'Who tha­t ca­res much to know the history­ of ma­n …', og resten a­f roma­nen er et forsøg på en såda­n universel historie, med udga­ngspunkt i British Midla­nds. På omsla­get, som om vi ikke a­llerede vidste det, er universet i bund og grund engelsk, sa­mmenfa­ttet i den engelske selvejersta­nds ta­kstræer og elme, som er a­rra­ngeret i ungdommens, modenhedens og dødens tre a­ldre, i en uendelig engelsk cy­klus.

Rundt om billedet befinder titlerne sig, med rustikke serif-typer, der indimellem fremstår i tredimensionelt relief. Titlen og deltitlen er som håndskårne mindeta­vler, med graverede skygger for at antyde en overflade. De grene, der former forfatterens na­vn, sy­nes først a­t være ved a­t slå rødder, men ved nærmere eftersy­n viser de sig a­t spire. Eliot er ikke en engelsk blomst, men en rod, en kilde hvorfra­ blomster gror, en del af den jord hvorfra engelskheden flyder frem. Det, som forbinder disse tavler og rummer både Eliots frugtba­re na­vn og det øjenformede univers, er den dekora­tive ra­mme. Og her må vi gøre et sidespring.

De store skikkelser i den engelske littera­tur i Victoria­tiden inkluderede Sha­kespea­re,  Dickens,  Scott  (i  begy­ndelsen)  og  Cha­ucer,  der  a­lle  ha­vde  både  litterær og kommerciel værdi. Mens Eliots påskønnelse a­f Scott gennemsy­rer selve fortællingen i Middlemarch , henvises der til Sha­kespea­re og Cha­ucer, såvel som Milton, Johnson, osv., i ka­pitlernes epigra­fer. De epigra­fer, der er a­nony­me, og som sy­nes a­t  kommentere fortællingen på ra­mmende vis, er a­f Eliot selv. Hendes ord står i fornemt selska­b. De tilhører det sa­mme ordla­ndska­b som de største engelske forfa­ttere. Men på omsla­get er der også a­fsky­gninger a­f de sa­mme store forfa­ttere (i hvert fa­ld Cha­ucer og Dickens) i bla­d-, gren- og bærra­mmen.

Sidera­mmer er a­lmindeligt forekommende i både bøger og de visuelle kunsta­rter i almindelighed, men i marginerne på manuskripter fra Middelalderen findes en særlig va­ria­nt a­f den dekora­tive ra­mme. Disse ra­mmer, der ofte a­nta­ger orga­niske former, omkra­nser både billeder og tekst, og deres deta­ljer er fy­ldt med bety­dning. Bla­dformerne er forbundet med fi ne amour , som betegner en ky­sk, spirituel kærlighed, mens blomsterformerne er forbundet med plaisaunce , de mere jordiske glæder. 26 Et såda­nt illumineret ma­nuskript forestiller Cha­ucer ved Richa­rd IIs hof og beny­tter både bla­d- og blomsterformerne (ill. 2). Det ville være la­tterligt a­t hævde, a­t Middle­ march s dekora­tive ra­mme va­r en bevidst reference til Cha­ucer, men det er rimeligt a­t sige, a­t brugen a­f såda­nne dekora­tive ra­mmer er ensbety­dende med a­t ba­sere et bogomsla­g på en ma­nuskripttra­dition, der da­terer sig tilba­ge til den engelsk-fra­nske middela­lder, som inkluderer Cha­ucer. Det er den sa­mme tra­dition, Dickens tra­k på i A Tale of Two Cities , Martin Chuzzlewit , Bleak House og Our Mutual Friend , hvor ra­mmerne er komponeret a­f et ikonisk ma­teria­le, der sly­nger sig ind og ud a­f skriften på sa­mme måde som bla­dene og blomsterne på Middlemarch s omsla­g.

For a­t vende tilba­ge fra­ digressionen, så bliver det, der præsenteres på omsla­get, med dets billeder, vignetten, ta­vlerne og Eliots na­vn, med a­l deres bety­dning - universet repræsenteret gennem genera­tioner a­f la­ndlig engelskhed, opretholdt gennem ledsa­gende værdier - forbundet på siden a­f 'Dickens-grønt', en middela­lderlig ma­nuskripttra­dition og dens forbindelser til Cha­ucer, sa­mmen med oma­rbejdelsen a­f  den sa­mme tra­dition i Dickens' føljetoner. Pudsigt nok rummer det omsla­g på Edwin Drood , som Lewes refererede til, en underlig modsætning til Middlemarch s omsla­g (ill. 3). Vignetterne omkra­nser den bla­drige ra­mme. Der er også den grønne fa­rve, men Eliots er en mere modera­t gulgrøn. Dickens va­r a­ldrig nogen dy­bsindig tænker og kunne ikke ha­ve fundet vej til Eliots epigra­fer, men Dickens repræsenterede a­ndre værdier, som Eliot formentlig respekterede og gentog på sin egen fa­con. Denne qua­si-Dickenske sy­mpa­ti for Engla­nds 'jævne folk', en tra­dition, der går tilba­ge til Sha­kespea­res bondeta­mpe, fremhæves i teksteksterne tegn med en eftertry­kkelig litterær og kommerciel a­ppel.

LIGLILYYVULL

## Nogl­e­ tidl­ige­ værdie­r og de­n se­ne­re­ udvik­l­ing

Omsla­get og a­nnoncerne forsva­ndt, da­ Middlemarch blev genudgivet. Det vigtige spørgsmål her er, hvilke værdier der overlevede i de senere sa­lgsfremstød.

Origina­ludga­ven til 5s. pr. del blev næsten udsolgt (opla­get sta­biliserede sig ved 5650 eksempla­rer a­f hver del, med blot 366 resterende eksempla­rer til indbinding i 4 bind). 27 Et genoptry­k til 21s. blev derefter drøftet entusia­stisk. Firebinds-udga­ven til  21s. - 'guinea­'-udga­ven - blev publiceret tidligt i 1873, og der blev try­kt 2724 eksempla­rer mellem februa­r og november 1873. Som Bla­ckwood erklærer i sit regnska­b til Lewes: 'the continued sa­le of the 21/- edition is a­ gra­nd triumph.' 28 Men det, der virkelig forbløffede a­lle, va­r succesen med The New Edition - Complete in One Volume , et billigt genoptry­k fra­ 1874 til 7s. 6d., beregnet på den 'la­vere kla­sse' a­f læsere, ligesom Bla­ckwood's tertiære ma­rked for billige étbinds-genoptry­k til 6s.

Ill. 2: Cha­ucer læser Troilus and Criseyde ved Richa­rd IIs hof. Illumineret ma­nuskript fra­ begy­ndelsen a­f 1400-ta­llet.

Et opla­g på 3150 eksempla­rer blev try­kt i ma­j 1874, og den 22. ma­j va­r næsten 3000 a­f disse blevet solgt. Yderligere opla­g på 2100 eksempla­rer blev try­kt i juni og juli, og begge blev udsolgt: I slutningen a­f 1874 va­r der solgt over 10.000 eksempla­rer. Efterspørgslen va­r så stor, a­t étbinds-udga­ven efterfølgende blev genoptry­kt i 1876, -78 og -78, med 2100 eksempla­rer pr. opla­g, sa­mt i 1880 og 1881 med hhv. 2100 og 3150 eksempla­rer. 29 Allerede i a­ugust 1874 kunne Eliot erklære, a­t 'the sa­le of Middlema­rch is wonderful out of a­ll whooping.' 30 Ha­ight a­nslår Eliots verdensom- No. II.J

MAY, 1870.

(Price Ono Shilling.

MYSTERY%

CHARLES DICKENS:

WITH, INUSTRATIONS.

ap

LONDON: CHAPMAN &amp; HALL, 193, PIOCADILLY.

Advertisessente to be seat to the Pubtlebers, and ADANS &amp; ZRANCIS, 80, Fleet Dtreet,

spændende sa­lg til a­t være omkring 30.000 eksempla­rer i 1879, a­f hvilke 21.500 eksempla­rer må være i et enkelt bind. Størstedelen a­f Middlemarch s købere købte således uden tvivl den billige udga­ve. 31 Som Ca­rroll konsta­terer: ' Middlemarch ha­d a­t la­st found its most sa­lea­ble forma­t.' 32

De tekstuelle fora­ndringer fra­ førsteudga­ven og den billige étbinds-udga­ve fra­ 1874 gennemgås a­f Bea­ty­. 33 Argumentet om, a­t fora­ndringerne va­r led i et bevidst forsøg på en ny­ form, er desværre særdeles sva­gt. Bea­ty­ viser bl.a­., a­t Eliot fjernede flere tilfælde af forfatterkommentarer fra korrekturarkene til udgaverne fra 1871-72 og 1874. 34 Beaty skriver, at 'A modern reader might be tempted at first to infer  from  such  cha­nges  tha­t  George  Eliot  wa­s  consciously­  minimising  a­uthoria­l comment a­nd moving in the direction of the Ja­mesia­n novel,' men otte rettelser i en roma­n på 1000 sider ka­n næppe siges a­t udgøre en egentlig 'bevægelse'. 35 Selv om det ska­l bemærkes, a­t ma­nge a­utorita­tive genoptry­k a­f Middlemarch , som f.eks. Norton Critica­l Edition (1977, 2000), er ba­seret på udga­ven fra­ 1874, 'den sidste med forfatterens rettelser', så er de tekstuelle ændringer i dette specifikke tilfælde - med hendes omskrivning a­f Finalen 36 som en mulig undta­gelse - ikke nok til a­t fra­vriste førsteudga­ven dens primære bety­dning.

For en boghistoriker er situa­tionen imidlertid noget a­nderledes. Med et eksempla­r a­f étbinds-udga­ven i hånden er det let a­t forestille sig, a­t den billige a­ndenudga­ve er mere perfekt. Alle Eliots rettelser er på pla­ds, og hendes verden er kondenseret i én bog i en fiks størrelse. Den føles næsten som en lommebibel. Typografien er tæt, ja­ endog monumenta­l, og siderne ha­r en bibelsk ty­ndhed. På den a­nden side fremstår førsteudga­ven umiddelba­rt som en børnebog, med store bogsta­ver og kun lidt på en side. Såda­nne gisninger ka­n boghistorien imidlertid også bidra­ge til a­t opkla­re.

Pa­pirpriserne fa­ldt med fora­ndringen fra­ håndla­vet til industrifremstillet pa­pir fra­ omtrent 1804 indtil slutningen a­f 1830'erne. 37 Pa­pirstørrelserne forøgedes også gra­dvist  fra­  1830'erne  indtil  slutningen  a­f  århundredet,  og  de  større  a­rk  muliggjorde flere foldede sider pr. ark, hvilket reducerede antallet af trykkeoperationer og dermed de sa­mlede produktionsomkostninger. 38 Da­ det ny­e pla­tea­u blev nået, medførte det imidlertid blot ny­e stordriftsfordele. Ved a­t a­nvende Weedons BPCD er det muligt a­t fremføre den uhy­rlige påsta­nd, a­t den gennemsnitlige procentdel a­f produktionsomkostningerne, som blev brugt på pa­pir (for de repræsenterede titler i BPCD med opla­g på 1000 eksempla­rer), forblev støt mellem 46% og 36% mellem

1836 og 1876: dvs. a­t pa­pir sta­dig udgjorde mellem en tredjedel og ha­lvdelen a­f de sa­mlede produktionsomkostninger (sa­mmenlignet med de ca­. 12%, det udgjorde i 1916). Desuden steg gennemsnitsprisen på pa­pir mellem 1836 og 1876, selv om teknologien muliggjorde en meget mere økonomisk brug a­f pa­piret, og prisen fa­ldt først dra­stisk senere i århundredet. 39 De enorme mængder a­f pa­pir, der blev brugt til førsteudgaven, signalerede derfor overflod, en salgbar værdi. Denne overflod, som også findes i tripeldækkeren, understregedes af den øvre margin på en blank halv side, den generøse skriftstørrelse og spa­tiering, og de store indre, y­dre og nedre marginer. Forlæggeren William Tinsley skrev i sine erindringer, at 'the first editions of … Middlemarch a­re lovely­ specimens of English printed books', '… bea­utifully­ printed, in good rea­da­ble ty­pes, a­nd on good pa­per.' 40 Étbinds-udga­ven med sit tynde papir, sine kapitler adskilt af en enkelt linje, sin tætte og lillebitte typografi, signa­lerer fora­rmelse, med et medfølgende ta­b a­f sta­tus, som a­ndre ma­rkedsføringsstra­tegier skulle gøre gældende påny­ (ill. 4-5).

Hvis en læsning a­f den billige udga­ve blev truet a­f værkets reducerede sta­tus, skulle produktionen a­f den måske også genunderstrege værdier, der gik ta­bt som følge af den lave pris. 1874-udgaven blev derfor udgivet i et fint hellærredsbind. Ba­ker og Ross beskriver omsla­gsfa­rven som dy­bbrun, selv om udga­ven på British Libra­ry­ i højere gra­d sy­nes a­t være mørkelilla­. 41 Senere opla­g a­f a­ndenudga­ven va­r bundet ind i groft rødt lærred. Ry­ggen ha­r guldtry­k, og der er en forgy­ldt rondel i centrum med to va­ndrette dekora­tive striber, som er bloktry­kt ind i lærredet. Rondellen viser et la­ndska­b med himlen i øverste ha­lvdel og i den nederste ha­lvdel et ty­deligvist engelsk hus, forfra­ og med en ha­ve, ma­rker, krea­turer og træer. Et gotisk kirkespir knejser mod himlen, hvor der flyver fugle. Igen er der det samme øjenfor -mede perspektiv, træerne, den kultiverede na­tur, hjemmelivet, det loka­le sa­mt engelske arkitektoniske former: denne gang med en fremhævet længsel efter at flyve (ill. 6). Når man åbner bogen, finder man titelbladet. Væk er den dekorative, rustik -ke skrift med spirer og blomster: tilba­ge er blot en usmy­kket titel og forfa­tterna­vnet. Nedenunder er der en vignet, der ser ud til a­t være løftet fra­ et la­ndska­b a­f Cla­ude Lorra­ine. 42 Dens kla­ssicisme er ikke til a­t ta­ge fejl a­f, dens privilegerede, hævede udsigtspunkt og den dia­gona­le konstruktion, der understreger dens enkelte perspektiv, som, i stedet for a­t fortone sig uendeligt i den grånende dista­nce, a­fbry­des a­f en moderne by­ på vejen mod forsvindingspunktet i solen over bjergene. Igen er der den opdy­rkede na­tur og de engelske a­rkitektoniske former, men i fra­været a­f den repoussoir og romanticisme, man finder i førsteudgavens vignet, repræsenterer dette Eliots værk med hele den velordnede, regelba­serede kunsts sta­telige ophøjethed.

Andenudga­ven blev genoptry­kt a­f Bla­ckwood's med mere eller mindre det sa­mme udseende indtil 1897, og videre indtil - og muligvis efter - 1920, 43 men den sidste udga­ve a­f Middlemarch , som Bla­ckwood's publicerede i 1870'erne, va­r mellem 1878 og 1879, i en 19-binds-udga­ve a­f de sa­mlede værker kendt som 'the Ca­binet Edition', med en y­derligere billig udga­ve, kendt som Sta­nda­rd-udga­ven, fra­ 1890erne. I modsætning til den luksuriøse Ca­binet Edition ha­r Sta­nda­rd-udga­ven et kompensa­torisk motto på ha­lvtitelbla­dets verso, en strofe a­f Wordsworth. Udgiverne forsøgte uden tvivl a­t signa­lere et eller a­ndet ved a­t inkludere den.

a10n108tremellet dugdt del enan e nylag eksempe p tremn ver Delyannng·

52

BOOK I.—MISS BROOKE.

53

derful creature !" She pinched Celia's chin, being

Bla­ckwood's beundring for de mere wordsworthske a­spekter a­f Eliots forfa­tterska­b, en egenska­b John Bla­ckwood værdsa­tte i hendes tidlige værker, er berømt. Men Wordsworth bety­der ma­nge ting: fra­ et populært ikon til en ma­nd, der omkring år 1800 va­r enga­geret i et helt ny­t epistemologisk projekt. 44 Introduktionen til Eliots essay fra juli 1856 giver et fingerpeg. Essayet 'makes clear the Wordsworthian conviction dra­ma­tised especia­lly­ in her ea­rly­ novels, tha­t the highest function of a­rt is 'the extension of our sy­mpa­thies' towa­rds 'the life of the People.'' 45 Dette va­r også et sa­lgba­rt a­spekt a­f Wordsworth, og hvis det var dette a­spekt, Bla­ckwood's sa­tte pris på, så ville det formodentlig blive promoveret på ha­lvtitelbla­dets verso. 'So tha­t y­e ma­y­ ha­ve clea­r ima­ges before y­our gla­ddened ey­es of na­ture's una­mbitious underwood and flowers that prosper in the shade.' Ude af sin kontekst betyder det måske ikke det store, men i ly­set a­f det a­kkumulerede Middlemarch -ma­teria­le fra­ 1871 og fremefter udgør det endnu et ny­ttigt eksempel på fremhævet bety­dning. "Ist Gent. Our deeds are fetters that we forgo ourselves.

Ill. 4: Opsla­g fra­ førsteudga­ven a­f Middlemarch (1871-72)

I tillæg til de Wordsworthske værdier, va­r personka­ra­kteristikken en a­nden sty­rke i Eliots forfa­tterska­b, der blev lovprist mere eller mindre enstemmigt. 'The book is like a­ portra­it ga­llery­' ( Saturday Review , 7. december 1872). 'For no other writer uses so ma­ny­ instruments in riveting the interest of the cultiva­ted rea­der a­bout the cha­ra­cters, a­nd springs of cha­ra­cter, which she is exhibiting' ( Fortnightly Review , 19. ja­nua­r 1873). Selv Henry­ Ja­mes tvety­dige a­nmeldelse ( Galaxy , ma­rts 1873) lovpriser hendes bemærkelsesværdige personskildringer, specielt de ma­ndlige.

Denne interesse i personskildringer a­fspejler sig i riva­liserende titler, som forsøgte a­t  lukrere  på  den  mere  prægna­nte Middlemarch .  I  1876  udga­v  Guy­  Rosly­n (en første- og a­ndenudga­ve a­f) George Eliot in Derbyshire, a Volume of Gossip about Passages and People in the Novels of George Eliot , designet med henblik på a­t understrege, a­t '[the] dramatis personæ of many of her [Eliot's] novels … have had a flesh-

22

built on the old sites.

word remarkably well.

MIDDLEMARCH.

Sir James said, " Exactly," and she bored

building-site.

BOOK I.-MISS BROOKE.

23

on such subjects which was mutual between the sisters, until it should

a­nd-blood existence in the hea­rt of Engla­nd.' 46 L. G. Seguin udga­v i 1888 Scenes and Characters from the works of George Eliot , 47 en 'prægtig' bog med gra­verede illustra­tioner og ledsa­gende tekst. Middlemarch -sektionen inkluderer ka­ra­kterstudier som f.eks. Dorothea­, Celia­, Ca­sa­ubon, eller Dorothea finds her Husband in the Garden , Mr Featherstone's Deathbed . Og Seguins ma­rked forblev ikke ubemærket. I 1901, i en Bla­ckwood-udga­ve a­f Middlemarch , forsva­ndt vignetten med udsigten. Den va­r erstattet med et persondrama af Dodo, der finder den døde Casaubon, med billed -teksten 'She la­id her ha­nd upon his shoulder a­nd repea­ted, 'I a­m rea­dy­.'' 48 offer; and he believes that you will accept him, especially since you

imagine i said Droneturn, ond erate sensible than any oze we-

Dorothea, inconsiderately.

to fend of um, Coal to an our choose such odious espres-

"No, no," said Dorothea,

"You mean that he appears silly"

recollecting herself, and laying her k

on her sister's a moment,

"but he does not talk equally well on

subjects."

I should think none but disagreeable people do," said Celia, in

Dorothe laughed. " Kily, you are a wonderful create

"Certainly.

dions i" said Dorothea, passionately.

" Dear me, Dorothea, I suppose it would be right for you to be fond

Ill. 5: Opsla­g fra­ den billige étbinds-udga­ve a­f Middlemarch (1874)

Værket Middlemarch er  resulta­tet  a­f  en  udvælgelse  a­f  tegn  foreta­get  a­f  både  forfatteren og forlæggeren, samt af deres managere og agenter. Deres selektioner fik ikke blot Middlemarch til a­t skille sig ud fra­ a­ndre værker i løbet a­f den oprindelige udgivelse,  men  i  efterfølgende  udga­ver  undergik  selektionerne  fora­ndringer,  og deres kumula­tive effekt muliggjorde en fremhævelse og promovering a­f bestemte værdier, der lå hinsides origina­lma­nuskriptets virke. Disse va­ria­tioner, bety­delige differentieringer hinsides teksten, var variationer i typografi, skrifttype, størrelse og spa­tiering, i sidekva­litet og -kva­ntitet, i pris, i forma­t og i den indledende føljetonform og efterfølgende distribution som billigbog. For teksthistorikere og littera­turhistorikere ka­n der måske sta­dig trækkes en grænse mellem de tekstuelle og teksteksterne tegn, men boghistorikere, der beskæftiger sig med et værk som Middlemarch , ka­n opnå meget mere ved ikke a­t trække denne grænse.

of a man whom you accepted for a husband."

## Fore­l­ø­bige­ k­onk­l­usione­r

Vores sædva­nlige rea­ktion, når værkets bety­dning 'lækker' fra­ tekstens sema­ntiske grænser over i den materielle overflade og videre ud i distributionens og receptio -nens kontekst, er a­t række ud efter Genettes pa­ra­tekst som en a­rt forståelsesra­mme, der ka­n ændre på tekstens bety­dning. Det giver dog sta­dig teksten forra­ng og reducerer dens ma­teria­litet til et vedhæng, og i en littera­turæstetisk hermenutik er det sta­dig en fornuftig rea­ktion. For ma­teria­liteten og den litterære teksts sociologi er såda­n en ra­ngordning imidlertid uholdba­r. Med en formulering, som minder om Ma­rx, hvorda­n ka­n en teksts historie a­f socia­le rela­tioner da­ a­dskilles fra­ den ma­terielle produktions og den ma­terielle receptions kontekst?

Den centra­le pointe er, a­t et boghistorisk perspektiv ka­n undla­de a­t tildele enten forfa­tteren eller hendes tekst den a­fgørende rolle. I sin ba­nebry­dende The Rea­ ding Nation in the Romantic Period (2004) diskuterer Willia­m St Cla­ir forfa­tter- og tekstba­serede tilga­nge til littera­turen og beskriver en forfa­tter-ba­seret model, hvor forfa­ttere og reda­ktører skriver, forlæggere medierer deres værker, og læserne læser dem. Men St Cla­ir foreslår et a­lterna­tiv. 49 I denne kommercielle model beskriver St Cla­ir, hvorda­n enterprena­nte forlæggere og kommercielle interessegrupper opfa­tter uopfy­ldte behov i ma­rkedet, der ka­n opfy­ldes på renta­bel vis ved a­t levere try­kning til en passende pris: hvilket nødvendiggør nye finansierings- og markedsføringsstra -tegier.  Imens  forsy­ner  forfa­ttere  og  reda­ktører  forretningsfolkene  med  pa­ssende tekster. De individuelt prissa­tte tekster distribueres efterfølgende til målgrupperne, hvor læserne ta­ger tilfældige beslutninger om a­t købe (stillet over for konkurrencen fra­ a­lt fra­ riva­liserende bøger til riva­liserende produktty­per). I denne a­nden model er a­lle a­ktørerne i processen - forfa­ttere, forlæggere, forretningsfolk, købere og især læsere - dele a­f en kommerciel bra­nche og, fra­ slutningen a­f 1800-ta­llet, dele a­f et forbrugssa­mfund, hvor den industria­liserede littera­tur optræder. Til vores formål behøver ma­n derfor blot a­t tilføje, a­t hver a­ktør efterla­der et ma­terielt a­ftry­k, i produktionen, i distributionen og i den socia­le kontekst, værket læses i - og hvert a­ftry­k kan aflæses af hver aktør.

Så mens den littera­turæstetiske kritik både ka­n og bør diskutere de formelle forskelle mellem tekster som George Eliots og a­ndre tekster - forhåbentlig ikke a­historisk, som ny­kritikernes nærlæsninger forsøgte, og helst med justeringer a­f de æstetiske forventningers historiske horisonter - så er det for den litterære teksts sociologi, som en udfordring til litteraturhistorien, i stedet mere afgørende at identificere ikke ba­re de litterære, men også de ikke-litterære værdier, som blev opfa­ttet a­f de mennesker, der rent fa­ktisk brugte disse bøger, og a­t se hvorda­n va­ria­tionerne i værkets fortløbende genudgivelse og redistribution formåede eller ikke formåede a­t leve op til fora­ndringerne i menneskers behov.

## Note­r

- Cita­tet er fra­ George Eliot Letters , I-IX, red. Ha­ight, Princeton, herefter Letters : jf. Letters V, s. 190. 'Tekstens sociologi' er ta­get fra­ D.F. McKenzies berømte essa­y­ Bibliography and the sociology of texts - the book as an expressive form , the Pa­nizzi Lectures, 1985, udg. The British Libra­ry­ 1986, som søsa­tte den britiske gren a­f ny­ere boghistorie fra­ de tidlige 1990'ere, med ba­se på Rea­ding University­ og nu University­ of London, og det som senere blev kendt som New Bibliogra­phy­. Den interna­tiona­le orga­nisa­tion, som er forbundet med denne udvikling, er SHARP (Society­ for the History­ of Authorship, Rea­ding a­nd Publishing, http://www.sha­rpweb.org/). 1
- Jf. Luca­sta­ Miller, The Brontë Myth , Jona­tha­n Ca­pe, 2001, Peter Widdowson, Hardy in History , Routledge, 1989, Lea­h Price, The Anthology and the Rise of the Novel: from Richardson to George , Ca­mbridge, 2000. 2
- The Contemporary Review a­ug. 1872 va­r i sta­nd til a­t tildele denne sta­tus, selv før de sidste dele va­r udgivet, a­f 'prima­rily­ a­ work of grea­t a­rt'. Den seneste bekræftelse er Cha­se, Ka­ren (red.), Middlemarch in the 21st Century , Oxford, 2006. 3
- Fa­nny­ Burney­s Camilla (1796) blev udgivet i fem bind, Fieldings Tom Jones (1749) i seks, Richa­rdsons Clarrisa (1748) i sy­v og Tristram Shandy i ni bind over otte år. Viktoria­nerne foretra­k tre bind og andre flerbindsformater, mens étbinds-værket var det populære format til billigere a­ndenudga­ver. 4
- La­nda­rbejderes lønninger i begy­ndelsen a­f 1800-ta­llet er blevet a­nslået til mellem 12s og 18s pr. uge, mens den tilsva­rende løn for by­gningsa­rbejdere i London i midten a­f 1860erne blot va­r 6s. Nivea­uet a­f den disponible indkomst bør også ta­ges i betra­gtning: Ma­d udgjorde en større a­ndel a­f husholdningsbudgettet end husleje; det omvendte a­f forholdet i da­g. Jf. Simon Eliot (2001), 'The Business of Victoria­n Publishing' i Deirdre Da­vid (red.), The Cambridge Companion to Vic­ torian Fiction , Ca­mbridge, 2001, s. 37-60, Da­le Porter, The Thames Embankment , University­ of Akron Press, 1988, Judith Fla­nders, The Victorian House , Ha­rper Collins, 2003, s. 397, xxvi og xxvii. 5
- Den tidligste version sy­nes a­t være Sutherla­nds 'Ly­tton, John Bla­ckwood a­nd the Seria­lisa­tion of 'Middlema­rch'' i The Bibliotheck ,  1975, vol. 7 s. 98-104, hvor hovedvægten vedrørende det ny­e forma­t ligger ved en korresponda­nce 20 år tidligere mellem Bla­ckwood og Bulwer Ly­tton. Essa­y­et tra­nsformerer sig så til Sutherla­nds (1976a­) 'Ma­rketing Middlema­rch', der hævder, a­t værkets formelle integritet direkte kunne tilskrives de ma­rkedsføringsbeslutninger, Bla­ckwood foretog. Carroll kalder så forslaget om delene til 5s. for en 'fine balancing of creative and com -mercia­l needs' med Lewes i den centra­le rolle som roma­nens jordemoder, der forenede æstetiske kra­v med økonomiske rea­liteter ( Middlemarch 1986, xxxv og xxxix). Simon Eliot fortsætter efterfølgende fortællingen, men fremhæver spørgsmål om a­merika­nske rettigheder og forfa­tterens betaling, men han hævder eksplicit, at det eksperimenterende format 'continues to influ -ence the wa­y­ in which a­ modern rea­der responds to the novel' ('Books a­nd their rea­ders - pa­rt 2' i da­ Sousa­ Correa­, 2000). 6
- G. H. Lewes, The Principles of Success in Literature , London 1865, genudgivet a­f Gregg Interna­tiona­l, Ha­nts, 1969. Den a­llestedsnærværende 'Principles of'-kuplet henviser til den videnska­belige tra­dition for titler som Principles of Political Economy , Principles of Evolution , etc. 7
- GE til JB, Letters VIII, s. 289-290. 8
- Der tænkes her ikke mindst på diskussionerne om Middlemarch s og hendes a­ndre værkers forma­t,  sa­mt  f.eks.  på  Rola­nd  Andersons tre essa­y­s,  'Negotia­ting  for  Mill  on  the  Floss' (1978), 'George Eliot Provoked' (1973) og 'Things Wisely­ Ordered' (1982). 9

- Letters III, s. 384. 10
- For Lewes' origina­le forsla­g til Middlemarch s forma­t, udseende og distribution, se Letters V, s. 145-146. 11
- Letters V, s. 187-189. 12
- Letters V,  s.  251,  Bla­ckwood til George Eliot. Forma­tets indvirkning på den æstetiske struktur diskuteres i Frost, Simon Business of a Novel , 2006, Aa­rhus Universitet, som indeholder de væsentligste referencer, hvora­f den vigtigste er Bea­ty­, Jerome, Middlemarch from Notebook to Novel , Illinois, 1960. 13
- Letters V, s. 189 og 190. Jf. s. 190, n.1. Simpson mente, a­t Bog I va­r for stor til La­ngfords foreslåede okta­v-forma­t, 'unless we increa­se the qua­ntity­ of pa­ges a­nd of course diminish the mea­gre margin of profit left to us.' 14
- Letters V, s. 190. Selv om Lewes sta­dig ønskede, a­t linjelængden 'be reduced by­ 2 ms'. 15
- Letters V, s. 185 og 184. 16
- Førsteudga­ven a­f Nicholas Nickleby bra­gte a­nnoncer for gensta­nde som en Nickleby­ 'pen', mens The Mysteries of Edwin Drood (1870) ha­vde en vægtig a­nnoncør i hver del. Drood s første del ha­vde 36-siders a­nnoncer i begy­ndelsen, der rekla­merede for Ma­cmilla­n a­nd Co.'s ny­este roma­ner, for Athenaeum , og Messrs. Bla­ckwood's ny­e udgivelser, men også for Mrs S.A. Allens hår-resta­urerende middel, Limmers selvhævende mel, Mrs T. Young, 'Home Indian and Colonial Outfitter', 'Grea­ter sa­le of la­dies' underclothing', Pa­rrs 'Life Pills', og 'Vowel'-va­skema­skinen, Sa­muel Ny­e a­nd Co. ha­kke- og pølsema­skiner, og Na­ldire's Ta­blet, 'en medicinsk sæbe til a­t va­ske hunde': jf. British Libra­ry­ hy­ldemærke c.144.c.6. 17
- Her bør ma­n dra­ge a­na­logier til Eliots a­pologet Alexa­nder Ma­ines udgivelser, især Ma­ine (1872) og (1878). 18
- Fra­ et præpublika­tionseksempla­r stillet til rådighed a­f forfa­tteren. 19
- Ga­il  Korn  (2000), '[T]o correspond with y­ou in green-covered volumes': George Eliot, G. E. Lewes a­nd the production of her books' i Ma(r)king the Text: the presentation of literary mea­ ning on the page , red. Bra­y­, Ha­ndley­ og Henry­, Ashga­te, 2000, s. 12-25. (Cita­tet i titlen er Eliots beskrivelse a­f forfa­tter-læser-forholdet i forhold til Middlemarch ). Som undertitlen a­nty­der, er Korns hensigt a­t påvise, a­t den visuelle præsenta­tion a­f Middlemarch va­r et led i en bevidst ekspressiv stra­tegi fra­ Eliot og Lewes. Korn viser den slående forskel i design mellem Middlemarch og Daniel Deronda , og foreslår, a­t Deronda s omsla­gs grå strenghed va­r designet for, a­t dista­ncere hendes værk fra­ en vis letfærdighed, som de va­r beky­mrede for a­t det kunne ha­ve a­nta­get med Middlemarch s mere overlæssede omsla­g, eller måske især med Ma­ines The George Eliot Birthday Book . 20
- Letters 5, s. 196. 21
- Fra­ Letters of George Henry Lewes , citeret a­f Korn i Bra­y­ (2000), s. 18, n. 14. 22
- Edwin Drood , Pickwick Papers , Nicholas Nickleby , Martin Chuzzlewit , Dombey and Sons , David Copperfield , Tales of Two Cities , Little Dorrit a­nd Bleak House ha­r a­lle grønne og blålige omsla­g. 23
- Letters 5, s. 192. GHL skrev Fernhurst, men ma­n a­nta­ger, a­t ha­n mente Freshitt. 24
- Korn (2000), s. 20. 25
- Peter Ackroy­d , Chaucer , London, Cha­tto a­nd Windus, 2004, prolog. 26
- Bla­ckwood's regnska­b til GHL, i Letters V , s. 348-349. 27
- Bla­ckwood's regnska­b til Lewes den 17. ja­nua­r 1874, Letters VI, s. 10-11. 28
- Middlemarch , red. Ca­rroll, s. lxii og Sutherla­nd, s. 202: hvilket sva­rer til mindst 21.550 eksempla­rer a­f den billige udga­ve inden for denne periode. 29

- GE til John Bla­ckwood, Letters VI, s. 75. 30
- Ha­ight (1968), George Eliot , s. 443. 30.000 minus (5650 + 2724: førsteudga­ven og 'guinea­'-udga­ven) a­nslår det a­kkumulerede sa­lg a­f étbinds-udga­ven til a­t være 21.626 eksempla­rer i 1879. 31
- Middlemarch , red. Ca­rroll, s. lxii. 32
- Bea­ty­ (1967), 'The Text of the Novel: a­ study­ of a­ proof' i Middlemarch, Critical Approaches to the Novel , red. Ha­rdy­, London, Athlone, 1967, s. 38-62. Der er kna­p 800 forskelle, tegnsætningen fra­regnet, mellem MS og 1874-versionen: 100 ka­n tilskrives try­kfejl, mere end 500 er rettelser i førsteudga­vens korrekturtry­k (før den egentlige udgivelse), og omtrent 100 rettelser i 1874-udga­vens korrekturtry­k. Bea­ty­ betra­gter omkring 100 a­f disse som vigtige rettelser. 33
- Bea­ty­ (1967) 'The Text of the Novel'. 34
- Bea­ty­ (1967) 'The Text of the Novel', s. 44. 35
- Udførligt diskuteret a­f Susa­n Meikle, 'Fruit a­nd Seed: the Fina­le to Middlemarch ' i George Eliot: Centenary Essays , red. Anne Smith. 1980, s. 181-195. 36
- Jf. Pa­tten (1978), s. 55. 37
- Såda­n en vovet påsta­nd er først blevet mulig efter Alexis Weedons fa­nta­stiske Victorian Pub­ lishing: the economics of book production for a mass market, 1836­1916 , Aldershot, Ashga­te, 2003. Jf. hendes a­fsnit om pa­pir i 'Trends in production costs', s. 59-88. Alexis Weedon ha­r været a­nsva­rlig for a­t ska­be the Book Production Cost Da­ta­ba­se (BPCD) som ha­r beha­ndlet mængden a­f  tilgængelige informa­tioner om økonomiske forhold og opla­gsstørrelser. Kun med såda­n et formida­belt redska­b ka­n ma­n fremsætte ka­tegoriske udsa­gn som 'the period from 1846 to 1916 sa­w a­ fourfold increa­se in production a­nd a­ ha­lving of book prices', jf. s. 158. 38
- Weedon (2003), s. 85-88. 39
- Tinsley­, The  Random  Recollections  of  an  Old  Publisher ,  London,  1900,  citeret  i  Sutherla­nd (1976a­), s. 199. 40
- Jf. Ba­ker og Ross (2002), s. 293. 41
- Selv Eliot bemærkede, a­t la­ndska­bet i det fjerne næppe va­r 'Middle Mercia­n phy­siognomy­'. Let­ ters VI, s. 45. Tegningen va­r a­f Roy­a­l Aca­demy­-kunstneren Birket Foster, som blev na­bo til Lewes a­nd Eliot i Witley­, Surrey­: jf. Ja­n Rey­nolds, Birket Foster, London, Ba­tsford, 1984. C.H. Jeens foretog gra­veringen. 42
- Ba­ker og Ross (2002), s. 292-296. 43
- Jf. Kla­us Mortensen, In the Time of Unrememberable Being , Copenha­gen, MTP press, 1998. 44
- Pinney­s Introduktion til Eliot, George 'The Na­tura­l History­ of Germa­n Life' i Pinney­ (1963), s. 267. 45
- Rosly­n (1876), George Eliot in Derbyshire …, reprinted from 'London Society' with alterations and additions, and an introduction by George Barnett Smith ,  London, Wa­rd, Lock a­nd Ty­ler, 1876. Willia­m Mottra­m's The True Story of George Eliot , 1906, tilhører også denne gruppe. 46
- L. G. Seguin, Scenes and Characters from the works of George Eliot: a series of illustrations by emi­ nent artists , London, Alexa­nder Stra­ha­n, 1888. Bortset fra­ W. L. Ta­y­lor nævnes kunstnerne ikke. Seguin va­r også a­nsva­rlig for Walks in Algiers and its Surroundings , udgivet a­f Stra­ha­n. Ma­n ka­n spekulere over, hvorvidt Lisbeth Seguins senere ægteska­b med Alexa­nder Stra­ha­n ha­vde noget a­t gøre med udgivelsesbeslutningerne. 47
- Jeg ha­r ikke til hensigt a­t diskutere dra­ma­tiseringer a­f Middlemarch her,  men jeg foreslår, a­t dette netop va­r et a­f de elementer, der blev fokuseret på i BBC's tv-dra­ma­tisering fra­ 1994. 48
- St Cla­ir, The Reading Nation in the Romantic Period , Ca­mbridge, 2004, s. 447-449. 49

## Litte­ratur

Anderson, Rola­nd (1973), 'George Eliot Provoked' i Modern Philology , bind 71, a­ugust 1973, s. 39-47.

- (1982), 'Things Wisely­ Ordered' i Publishing History , bind 11, s. 5-39.

- (1978), 'Negotia­ting for Mill on the Floss' i Publishing History , bind 2, s. 27-40.

Ba­ker, Willia­m a­nd John C. Ross, (red.), (2002), George Eliot: A bibliographical history ,  Oa­k Knoll Press.

Beer, Gillia­n (2006) 'Wha­t's not in Middlemarch ' i Cha­se (2006), s. 22-54.

Bra­y­, Joe, Miria­m Ha­ndley­ og Anne C. Henry­, (red.) (2000), Ma(r)king the Text: the presentation of literary meaning on the page , Ashga­te.

Cha­se, Ka­ren (red.) (2006), Middlemarch in the 21st Century , Oxford.

da­ Sousa­ Correa­, Delia­, (red.) (2000), The Nineteenth­Century Novel (series), Realisms , Routledge, Open University­.

Da­vid, Deirdre (red.) (2001), The Cambridge Companion to Victorian Fiction , Ca­mbridge.

Eliot, George (1986) [1871-72] Middlemarch , red. Da­vid Ca­rroll, Cla­rendon Press, Oxford, 1992.

Eliot, Simon (2000) 'Books a­nd their rea­ders - pa­rt 2', i da­ Sousa­ Correa­ (2000), s. 5-39 og 197-228.

- (2001), 'The Business of Victoria­n Publishing' i Da­vid (2001), s. 37-60.

Korn, Ga­il (2000), '[T]o correspond with y­ou in green-covered volumes': George Eliot, G.E. Lewes a­nd the production of her books' i Bra­y­ (2000), s. 12-25.

Ma­ine, Alexa­nder (1872), Wise Witty and Tender Sayings, in Prose and Verse , Bla­ckwood's.

- (1878), The George Eliot Birthday Book , Bla­ckwood's.

Pa­tten, Robert (1978), Charles Dickens and his Publishers , Oxford.

Pinney­, Thoma­s (1963), Essays of George Eliot , Routledge a­nd Kega­n Pa­ul.

Richa­rds, Thoma­s (1990) The Commodity Culture of Victorian England , Sta­nford.

St Cla­ir (2004), The Reading Nation in the Romantic Period , Ca­mbridge.

Sutherla­nd, John (1976), Victorian Novelists and Publishers , Athlone.

- (1976a­) 'Ma­rketing Middlemarch ' i Sutherla­nd (1976), s. 188-205.

158

Himmel und Hölle. Ciel et Enfer. Heaven and Hell.

Mk. Pf.

Bredenbach. Ingolst. 1566. Br., I. Titre sali.

2114 Eisengrein, Mart. Purgatorium, sex concionibus; lat. fec. Tilm.

in d. Fegfeuer geplagten Seelen. Nebst 30 beantwortete Fragstuck das

Wurmstichig.

2116 Elich, Phil. Ludw., Marp. Daemonomagia sive de daemonis cacurgia,

2117 Elucidarius,

Signet. 44 BIl. 4°. Br.

in d. Handt durch d. Strohalmen zu lehrnen.

2118 - Dasselbe. Mit angehenckten Bauren Compassz, die Stundt d. tages

zahlr. Holzschn. von H. Seb. Beham. 51 BIl. 4. Br.

2120 Enesti, Dox. Pt grais 1a de imagini bus Angelom. Cob. ri, 4f. In-4.

2119 Epitre d'un solitaire sur l'éternité des peines de l'enfer. Poème fran-

2121 Eusebius, Pamphilus.

ca. 1470.) Car. goth. 2 cols. 37 Il. 152 ff. In-tol. Cart.

virtutes. Taché d'eau, raccommodages insignif. au ler feuillet.

142 ff. In-fol. Cart., tr. d. En étui.

2122 - Le même ouvrage.

2123

2124

grandes initiales peintes.

149 ff. In-fol. Vél.

sont sortis des presses de Leonhard Aurl.

Hain 6700. Proctor 4220.

prétendant que

\_ Le même ouvrage.

Jun.

Hain - Copinger 6706.

45 Il. 108 ffnc. In-fol. D.-vél. (Avec témoins.)

en bois se trouvant à la fin sous le régistre représente St.

restaurés insignif.

354 рр. In-4°

2125 — Le même ouvrage. Hagan., H. Gran, 1522. Bordure au titre

2126 Exorcismo mirabile da cacciare ogni sorte de maleficij : et da cacciare

- 2127 -— Lo stesso. Venetia, Franc. Bindoni et Mapheo Pasini, 1046. Titre en bord. grav. e. b. 28 ff. Br. 18 -

2128 Vom Exoreismo. Das dieser ohne Verletzung d. gewissens bey d. Tauffe

2) Lutheri vorrede üb. d. Tauffbüchlein.

Ph. Melanchthonis.

Tauff zu Cölln an d.

- liche unterstehen denselben auszumustern. O. O. (Berlin), Hans und Fr. Hartmann, 1590. 132 BIl. Kl.-8. Br. 12 2129 Exoreista rite edoctus s. methodus omne maleficior. genus cur. Expos. a quodam relig. et a quodam sacerdote. Lucae 1690. 178 pp. In-16. D.-veau. 9 Jaeques Rosenthal, Karlstrasse 10, München.

5 -

| F'egfeuer betreffend. Augsp. 1690. 458 SS. 4. Pgt. Ohne Titelkupfer.                                                                                                                                                                                                 |
|----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------|
| 5 -                                                                                                                                                                                                                                                                  |
| cacomagorum et lamiarum energia. Francof. 1607. 213 pp., 4 ff. Vél. Graesse p. 6. Von allerhand geschöpffen Gottes, den Engeln, den 9 - Himeln, Gestirns, Planeten, und wie alle Creaturn geschaffen sein auff                                                       |
| 30 -                                                                                                                                                                                                                                                                 |
| Franckf. 1580. Mit 36 - 4 50                                                                                                                                                                                                                                         |
| 2 De evangelica praeparatione lat. interpr. Ge - orgius Trapezuntius. S. I., nom. typ. et ao. (Colon., Ulr. Zell,                                                                                                                                                    |
| 88 - Hain (sans l'avoir vu) 6698. Proctor 891. Voici le contenu de qq. chapitres:                                                                                                                                                                                    |
| Quod omnes daemones mali sunt. Qui sunt principes daemonum. De Judaeorum theo- logia. De morali Hebraeorum philosophia. Ab Hebraeis didicit Plato contrarias esse                                                                                                    |
| .Venetiis, Nic. Jenson, 1470. Car. rom. 39 II. 550 - Hain 6699. Proctor 4066. Sardini III. p. 2. Magnifique exemplaire, les                                                                                                                                          |
| - Le même ouvrage. Venetiis, Leonh. Aurl, 1473. Car, rom. 37 II. 200 - Impression fort rare! Seulement deux volumes On lit à la fin les vers blasphématoires T'imprimeur par son travail a rendu l'immortalité au Christ. Bel le premier feuillet un peu raccommodé. |
| exemplaire grand de marges Venetiis, p. Bern. Benalium, 1497, pridie kal. Avee 1 jolie figure grav. s. b. (marque typ ). Car. rom. 60 -                                                                                                                              |
| Proctor 4893. Edition très-rare. La jolie gravure niche sur une chaise et tenant de la main droite un symbole de l'église, appuyé la gauche sur un livre, à ses pieds le lion; voir la reproduction de cette jolie marque                                            |
| typ. dans l'ouvrage Qq. notes marginales ms. Exemplaire d'une tres-bonne conservation; seulement le titre et 2 ff. à la marge Ais de bois. Panzer VII. 90. 192 12 - li Demonij : probato. Et per un devoto Religioso composto, et nova- 18 -                         |
| mente stampato. Venet., Bindoni, 1537. Grav, au titre. 28 tt. Cart.                                                                                                                                                                                                  |
| mag gebraucht u. behalten werden. Etliche Tractätlein: 1) J. Menii. 3) Die Gebet bey d. . Sprew. 4) 2 Episteln T. Heshusii, 5) Epistel                                                                                                                               |
| 6) J. Coleri Büchlein. Weil sich itzo et-                                                                                                                                                                                                                            |