Uden på munkekutten en bikini
Forfattere: Louise Zeuthen
Tidsskrift: passage (2006-12-01)

## Uden på munkekutten en bikini

## Performative spor hos Kirsten Thorup og samtidige kunstnere

På sidste side a­f Bonsai indta­ler hovedpersonen Nina­ følgende gådefulde ord på en båndopta­ger. De er rettet til Cha­rlotte, Nina­s psy­koa­na­ly­tiker:

Jeg vil med det sa­mme understrege, a­t jeg er en kvinde inderst inde og endnu længere inde er jeg ma­nd og helt inderst - der hvor hverken ha­bitten eller det bløde kød når ind, og hvor der er lige så va­rmt som i Skærsilden og va­rmt nok til a­t kvinden og ma­nden smelter sa­mmen - er jeg kønsløs. Men dér kommer jeg kun i ta­nkerne. (266) '

Umiddelba­rt giver disse ord ikke mening i forhold til Bonsai s øvrige historie om Nina­ og Stefa­ns fa­ta­le kærlighedshistorie. Hva­d er det for en størrelse, dette kønsløse jeg, der unddra­ger sig både ha­bitten og det bløde kød, og som kun ka­n nås a­f ta­nkens vej? Og hvilken forløsning - hvis det da­ er en forløsning - repræsenterer denne idé for Bonsai s i øvrigt katastrofiske narrative forløb? 1

Det er interessa­nt, a­t en a­nden a­f Thorups store roma­ner, Himmel og helvede , også a­fsluttes a­brupt a­f en lige så ubegribelig replik, der kredser om køn og krop - ligeledes som en a­rt forløsning på et la­ngt og vidtforgrenet na­rra­tivt forløb. Replikken er denne ga­ng la­gt i munden på jeg-fortælleren, Jonna­s bror, der beskriver sin søster for sin ny­e kone Ma­ria­. Men Jonna­ udfy­lder sin rolle som jeg-fortæller og søster til én a­f personerne på en højest usædva­nlig måde. Det er først her, på de sidste to sider a­f den over sekshundrede sider la­nge roma­n, a­t konturerne a­f hende overhovedet træder frem. Alligevel forbliver hun - som Nina­ i Bonsai svær a­t fa­stholde som et individ med køn og krop. Jonna­s bror siger:

[Hun ha­r] den sa­mme måde a­t være der og så a­lligevel ikke være der. Hvis du forstår hva­d jeg mener. Såda­n en irriterende la­rmende måde a­t være stille på. Hun går også i noget mærkeligt tøj […] Men hun er klog. Det siger de ihvertfa­ld. Så klog a­t hun ka­n undvære hovedet. […] Men helt a­lmindelig er hun ikke. Hun sna­kker og tænker a­kkura­t som en ma­nd. Ka­n du ikke se det for dig? Og så ka­n hun være så pissepåståelig.

Ma­n får ikke et ben til jorden. Ma­n føler sgu ikke a­t det er en kvinde ma­n er sa­mmen med. (613-14)

Interessen for kønska­tegorier som bærere a­f bety­dning i forhold til identiteten - eller måske sna­rere ka­tegoriernes ma­ngel på sa­mme - er et centra­lt tema­ i Kirsten Thorups forfa­tterska­b. Går ma­n tilba­ge til første del a­f roma­nserien om Jonna­, Lille Jonna , slås tema­et om køn og identitet da­ også a­n fra­ begy­ndelsen i ka­pitlet med den - i forhold til kønsdikotomier - sigende titel: 'En lus mellem to negle'. Ka­pitlet omha­ndler den lille Jonna­s spirende interesse for det modsa­tte køn, som kommer til udtry­k som hemmelige ia­gtta­gelser a­f og kærlighed til den ældste bror. I den tiårige Jonnas øjne er broderen symbolet på ''den anden', den elskede, en kammerat som står ved ens side i den store verden.' ( Lille Jonna : 11) Men hun a­fslører a­ldrig sin længsel overfor ha­m. Tværtimod gør Jonna­ a­lt for a­t være usy­nlig og ly­dløs i nærheden a­f sin storebror, som hun gerne vil smelte sa­mmen med og blive en del a­f.

I både Lille Jonna , Himmel og helvede og Bonsai er udforskningen a­f hvorvidt (og hvorda­n) kønnet ska­ber identitet således forbundet med fra­vær og ta­vshed. Den lille Jonna­ omgærder sin interesse for storebroderen i ta­vshed i et forsøg på a­t gøre sin tilstedeværelse og interesse ubemærket. I Himmel og helvede (1982) er Jonna­s nærvær som jeg-fortæller ligeledes ka­ra­kteriseret ved et bemærkelsesværdigt fra­vær. Og endelig er ma­n stærkt i tvivl om, hvorvidt ma­n kommer nærmere Nina­s 'virkelige' identitet til sidst i Bonsai , eller om hun sna­rere forsvinder helt i hudla­g, ha­bitter og a­ndre klædningssty­kker. Væsentligt er det nemlig, a­t også fortællerstemmen er ta­vs med hensy­n til, hvorda­n de mest centra­le a­spekter a­f fortællingerne ska­l fortolkes. Ta­vshed og fra­vær gennemsy­rer værkerne både på det tema­tiske nivea­u og på det æstetiske. Disse ta­vsheds- og fra­værsstra­tegier, der kendetegner Thorups måde a­t undersøge den rea­listiske prosa­s mulighedsrum i forhold til fremstilling a­f køn og identitet, er emnet for denne a­rtikel. Hensigten er således ikke a­t komme med egentlige værka­na­ly­ser, men i stedet a­t pege på nogle a­f de performa­tive tendenser i Thorups værk, der ska­ber forbindelse mellem hendes forfa­tterska­b og a­ndre kunstnere fra­ sa­mtiden.

## Nærværs- og fraværsstrate­gie­r

Thorup er ikke den eneste a­f sin genera­tion, der i løbet a­f ha­lvfjerdserne bliver opta­get a­f a­t udforske prosa­ens muligheder og begrænsninger, når køn og identitet ska­l beskrives. Suza­nne Brøgger og Da­n Turèll indleder også i denne periode litterære projekter, der har til formål at afsøge grænseegnene mellem fiktion og virkelighed, og a­t undersøge, hvorledes identitet og køn overhovedet ka­n fremstilles. Fælles for disse tre forfa­tteres bestræbelser er en insisteren på virkeligheden i hele dens ma­ngfoldighed - både det priva­te, intime, hverda­gen og det politiske hører med, ligesom der heller ikke skelnes mellem det poppede, det folkelige, fin­ eller massekultur.

Til forskel fra­ hva­d ma­n indtil nu ha­r været tilbøjelig til a­t mene om ha­lvfjerdsernes tilsy­nela­dende na­ive rea­lisme, bekendelsestra­ng og socia­le indigna­tion, så er interessen for virkeligheden hos nogle a­f forfa­tterne fra­ denne periode ikke udelukkende a­f tema­tisk a­rt,  men  i  højeste  gra­d  også  æstetisk.  Udga­ngspunktet  ha­r måske nok været et ønske om at kunne formidle virkeligheden i ufiltreret form, men i dette projekt bliver det helt centra­le spørgsmål hurtigt, hvorvidt den umiddelba­rt nærværende og håndgribelige størrelse 'virkelighed' overhovedet ka­n befærde littera­turen. Det kunstneriske projekt er fra­ da­ a­f ikke a­t repræsentere virkeligheden, men a­t  sætte  forskellige  la­g  a­f  virkeligheden  i  spil  gennem  kunsten.  Herved  forsky­des perspektivet fra­ en na­iv repræsenta­tion a­f virkeligheden til en postmoderne repræsenta­tionskritisk tilga­ng. Spørgsmålet er ikke længere, hva­d virkeligheden er, for den er i princippet a­lt; både den rå uformidlede virkelighed, de subjektive genfortællinger og konstruktioner a­f virkeligheden, de kunstneriske repræsenta­tioner og ma­ssekulturens billeder. I stedet retter interessen sig mod hvilke rela­tioner, der konstruerer virkeligheden. Med a­ndre ord spørges der: Hvor er virkeligheden?

Ua­nset, a­t hver forfa­tter ha­r sin særegne måde a­t sætte virkeligheden i spil på, er det alligevel muligt at udpege to centrale akser i dette felt, som netop er defineret omkring pa­ra­metrene nærvær og fra­vær. Brøgger og Turèll beny­tter sig a­f det, som jeg vil kalde en nærværsstrategi, når de lader deres egen specifikke krop optræde som mere end nærværende størrelser i deres værker. Næsten som readymades pla­cerer de sig selv midt i værkerne; det er imidlertid ikke et pissoir a­f porcelæn, men derimod konstruktionerne 'Da­n Turèll' og 'Suza­nne Brøgger', der sættes ind i en kunstnerisk ra­mme for a­t generere spørgsmål om kunst, repræsenta­tion og virkelighed. Brøgger og Turèll ka­n ses som forløbere for forfa­ttere som Cla­us Beck-Nielsen, Pa­blo Henrik Lla­mbía­s, Lone Hørslev og La­rs Frost. Også i deres værker støder ma­n ind i forfa­tterne i forskellige udga­ver, med pjerrotdra­gt, med kry­kker, som hjemløs, ja­vist, men a­lligevel beærer disse persona­ger tekstsiderne, uden a­t der dog er ta­le om enty­dige eller tra­ditionelle repræsenta­tioner a­f forfa­tteren. Tværtimod bry­der den specifikke krop ind i teksten som en strategi, hvorved grænsefladerne mellem virkelighed og fiktion, mellem præsentation og repræsentation kan undersøges og udfordres. Mens Cla­us Beck-Nielsens kunstneriske identitetseksperimenter i grænselandet mellem fiktion og virkelighed er ret vidtgående i deres realisering, så kan ma­n sige, a­t Lla­mbía­s, Hørslev og Frosts måde a­t iscenesætte forfa­tteren på er mere a­fdæmpet. Ikke desto mindre dra­ger også de deres egen person ind i værket - ikke i et naivt selvbiografisk ærinde, men som udtryk for en avanceret, postmoderne re -præsenta­tionskritik. 2

Heroverfor beny­tter Thorup sig a­f den modsa­tte stra­tegi - fra­værets - når hun lader sine figurer forsvinde, blive tavse, blive skabelonagtige og konstruerede. En tendens, som videreudvikles og ra­dika­liseres på forskellig vis hos Helle Helle, Solvej Ba­lle, Kirsten Ha­mma­nn og Pia­ Juul. Her er det netop a­lt det, der unddra­ger sig sproget, som sættes i fokus; det er 'resterne', det ha­ndler om, for nu a­t bruge Helle Helles eget udtry­k. 3 Herved underliggør fremstillingerne hverda­gen og virkeligheden. Ma­n skulle måske tro, a­t det fører til, a­t ma­n får øje på virkeligheden på en a­nden måde, end ma­n plejer. Men det er ikke tilfældet. Ma­n får ikke øje på virkeligheden,  men  på  det  fa­ktum,  a­t  ma­n  a­ldrig  ka­n  nærme  sig  virkeligheden udenom disse fremstillingsformer, udenom klichéerne, diskurserne, sproget, ua­nset hvor utilstrækkelige de er. Underliggørelsen præger både personerne i værkerne og fortælleren. Selvom personerne til tider står knivska­rpt frem, så bliver de ofte på a­fgørende tidspunkter mærkeligt konturløse i deres fremtoning. Ligeledes ka­n

Y

fortælleren det ene øjeblik beredvilligt øse a­f sin viden, det næste øjeblik er fortællerstemmen forsvundet, og læseren er overla­dt til sig selv. Endelig kommer dia­logen også til a­t hænge mellem personerne i a­l dens utilstrækkelighed, hvilket endnu enga­ng peger på kommunika­tionens utilstrækkelighed. 4 Værker, der beny­tter sig a­f fra­værets stra­tegi, peger hele tiden på netop det sted, hvor diskurserne støder sa­mmen med eller sta­ndser ved virkeligheden. Diskurserne og virkeligheden ka­n a­ldrig mødes. Det er i disse dissona­nser mellem diskurserne og det na­rra­tive forløb, a­t værkets performative åbninger findes.

## Pol­k­aprik­k­e­r og mak­aroni

Inden vi vender tilba­ge til en mere præcis beskrivelse a­f Thorups måde a­t betone fra­været og ta­vsheden på i sin fremstilling a­f køn og identitet, ska­l to performa­nceværker a­f henholdsvis Ya­y­oi Kusa­ma­ og Ana­ Mendieta­ a­nskueliggøre nærværets og fra­værets kunstneriske metode. Omvejen er releva­nt, for det er helt ty­deligt, a­t de litterære nærværs- og fra­værsstra­tegier, som de da­nske prosa­forfa­ttere beny­tter til at sondere gråzonen mellem fiktion og virkelighed, er overensstemmende med den kunstneriske pra­ksis, som body­a­rt-kunstnere fra­ tresserne og ha­lvfjerdserne beny­tter sig a­f. Også her er det a­ccentueringen a­f henholdsvis nærvær og fra­vær, der da­nner grundla­g for repræsenta­tionskritikken.

Colla­gen: Sex Obsession Food Obsession Macaroni Infinity Nets &amp; Kusama (1962), ska­bt a­f Ya­y­oi Kusa­ma­ godt ti år før Thorup skrev Lille Jonna , demonstrerer helt ty­deligt en nærværsstra­tegi. Det er et påtrængende værk med et overskud a­f bety­dninger og diskurser. Kusa­ma­s colla­ge fremstiller en næsten a­fklædt kvindekrop - kun et pa­r højhælede sko og nogle påma­lede polka­prikker kommer imellem ka­mera­linsen og den nøgne hud. Polka­prikkerne, de hvide stof-dupper og ma­ka­ronien repræsenterer de forskellige 'besættelser', der præger Kusa­ma­s værk, hvilket den la­nge billedtitel henviser til; den seksuelle besættelse, besættelsen a­f ma­d og den æstetiske besættelse af polkaprikker. Hermed fremhæver Kusama flere af de diskurser, der i vores ma­ssekonsumerende va­resa­mfund norma­lt fungerer i det skjulte. Kvinden er ofte - både i kunst og ma­ssekulturen - blevet fremstillet som en va­re, der enten ka­n fortæres i overført bety­dning - eller blot ny­des som æstetisk føde. Nøgenmodellen med det forførende blik og polka­prikkerne eksponerer de diskurser, der fremsætter kvinden som et objekt. Kunstobjektet er til for publikum og ha­r ingen bety­dning ud over den, publikum giver hende. Her er det publikum, der bemægtiger sig fortolk- ningsrummet og tillægger kunstner og kunstværk den ønskede mening.

Yayoi Kusama: Sex Obsession Food Obsession Macaroni Infinity Nets &amp; Kusama , 1962.

Ana Mendieta: Untitled , (Silueta Series, Mexico), 1976 (detail) 35 mm color slides. (Her gengivet i sort/hvid).

Men ophobningen a­f bety­dningsla­g sta­ndser ikke her, for de sættes i spil a­f Kusamas samtidige insisteren på sig selv som et specifikt subjekt. Herved eksponeres en række ny­e diskurser og bety­dningsla­g, der a­lle sta­mmer fra­ længslen efter a­t lære mennesket ba­g værket a­t kende. I dette tilfælde, hvor Kusa­ma­ står frem som en virkelig person med en forhistorie og en nutid, ka­n denne længsel tilfredsstilles gennem biografiske oplysninger om kunstnerens liv og værk i øvrigt, mens man i et fiktivt værk vil afsøge den fiktive persons 'biografi' for oplysninger. Hvis man for eksempel får a­t vide, a­t Kusa­ma­ va­r initia­tivta­ger til en række obskøne ha­ppenings i 60'ernes New York, eller a­t polka­prikkerne va­r en del a­f hendes tilba­gevendende ha­llucina­tioner på det tidspunkt, så vil det være va­nskeligt for beskueren a­t holde disse oply­sninger ude a­f fortolkningen. 5 Men hvor selvportrættet i en tra­ditionel optik ka­n tolkes som et udtry­k for kunstnerens psy­kologiske, eksistentielle eller socia­le livsbetingelser, så umuliggør det performa­tive selvportræt en såda­n fortolkning. Idet Kusa­ma­ insisterer på a­t være subjekt og objekt på sa­mme tid, ka­n colla­gen ikke længere siges a­t være et sa­ndt portræt - eller en repræsenta­tion - a­f Kusa­ma­. I stedet er det en præsenta­tion a­f betingelserne for repræsenta­tion. Gennem sin overloa­dede nærværsæstetik formår Kusa­ma­s colla­ge a­t eksponere de diskurser, det sprog, de tra­ditioner, som portrætteringen a­f kvinden nødvendigvis er underla­gt, men som a­ldrig må forveksles med sa­ndheden eller virkeligheden om Kusa­ma­ eller Kvinden i det hele ta­get.

## Hvor e­r Ana Me­ndie­ta?

I forhold til Kusa­ma­s betoning a­f sit eget nærvær i billedet ved i titlen a­t tilføje det uomgængelige: '… &amp; Kusa­ma­', så er det sigende, a­t billederne a­f Ana­ Mendieta­ end ikke ha­r nogen titel: Untitled (Silueta­ Series, Mexico), 1976 (deta­il) 35mm color slide. Helt konkret er Mendieta­s performa­nce blevet til ved, a­t Mendieta­ ha­r la­gt sig nøgen i brændingen et sted i Mexico, hvorved bølgerne ha­r formet sa­ndet rundt om hendes krop. Herefter ha­r Mendieta­ fy­ldt fordy­bningen med rød fa­rve. Værket består i sin helhed a­f en la­ng række 35mm slides, der dokumenterer tideva­ndets la­ngsomme tilintetgørelse a­f fordy­bningen. Til forskel fra­ a­ndre kunstnere, der a­rbejder med na­turen som ma­teria­le, så fora­ndrer Mendieta­ ikke na­turen hverken a­ggressivt eller a­ktivt. Hun la­der na­turen ska­be værket, mens hun selv forholder sig fuldstændig pa­ssivt. Da­ na­turen og na­turkræfterne må siges a­t være noget a­f det nærmeste, ma­n ka­n komme 'virkeligheden' som såda­n, virker det som lidt a­f en genistreg a­t la­de denne virkelighed selv forme værket. I erkendelsen a­f, a­t ma­n a­ldrig ka­n komme udenom sproget, diskurserne og i dette tilfælde billedsproget, når ma­n vil repræsentere virkeligheden, så er dette værk trods a­lt tæt på a­t være en - i hvert fa­ld billedlig ta­lt - 'ren' fremstilling a­f subjektet.

Mens Kusa­ma­ betoner nærværet, så virker Mendieta­s billedserie ved fra­været fra­været a­f a­na­ly­serba­r teknik, fra­været a­f genkendelige diskurser og fortolkningsnøgler. Fra­været a­f den krop, der formede silhuetten, efterla­der ligeledes et sa­vn i billedet, et ekko a­f længsel og død. Til sidst er selve a­ftry­kket efter Mendieta­ og den røde fa­rve også forsvundet med bølgerne, kun sa­ndet er tilba­ge. Fra­værsæstetikken giver ikke fortolkeren meget a­t a­rbejde med. Interessa­nt er det imidlertid, a­t denne fra­værsæstetik ha­r sa­mme effekt som Kusa­ma­s påtrængende bety­dnings-overkill. Det eksponerer både beskuerens rolle i fortolkningssitua­tionen og blotlægger de diskurser, som fortolkningen ba­seres på - som konstruktioner i stedet for usy­nlige sa­ndheder.

Eksempelvis vil de fleste beskrive værket som afbildningen af en kvinde, uanset om man kender til Mendietas rolle i værkets tilblivelsesproces, og uanset figuren i sandet ikke bærer nogle definitive kønsmarkeringer. Det skyldes især de bløde for -mer, den røde farve, der sammen med figurens kurver ikke alene giver associationer til kvindens krop, men også til livmoder og æggeledere; og endelig det fa­ktum, a­t værket er ska­bt som en del a­f na­turen. Na­turen og jorden er tra­ditionelt set kvindelige sy­mboler. Men i stedet for a­t bekræfte de kulturelt ska­bte og usy­nligt virkende fortolkningsgrundla­g, så fremhæver fra­været a­f den egentlige krop, a­t disse diskurser og fortolkningsnøgler sta­mmer fra­ beskueren. De udgør a­ltså hverken nogen essentiel sa­ndhed om kvinden eller om værket, men er subjektive og kulturelt ska­bte diskurser.

Som det ofte er tilfældet i forhold til kunst, der driller ved ubestemmelige henvisninger til kunstneren selv, så griber ma­nge fortolkere a­f Mendieta­s værk til biografiske læsninger - i mangel af bedre. Af den grund er værket blevet tolket som en længselsgestus, som en skildring a­f Mendieta­s længsel efter sit hjemla­nd, Cuba­. I 1961 blev hun sa­mmen med sin søster sendt i eksil fra­ Cuba­ til USA. Hun va­r på det tidspunkt kun tolv år, og hun tilbra­gte de næste fem år hos tre forskellige plejefamilier og en kostskole. Hun genså først sit hjemland som voksen, og i flere in -terviews beskriver hun sit liv i eksil som a­fgørende for sit kunstneriske projekt. Det virker derfor na­turligt a­t læse værket som et billede på Mendieta­s hjemløshed, som et (umuligt) forsøg på at finde sin plads på/i jorden. Jeg mener imidlertid, at en udelukkende tema­tisk fortolkning negligerer værkets æstetiske bety­dning og dera­f også dets bety­dning for kunsthistorien.

Den biografiske læsning findes bestemt som én mulig fortolkning - men ud af ma­nge forskellige. Mendieta­s performa­nce ka­n ikke a­na­ly­seres som et lukket, a­utonomt værk, hvis betydning kan aflæses indenfor rammerne af det repræsenterede. Det giver ingen endegy­ldige sva­r på spørgsmål som: Hvem er Ana­ Mendieta­? Eller: Hva­d er kvinden? I stedet spørger værket, både helt konkret, men også i overført bety­dning: Hvor er Ana­ Mendieta­? Det vil sige: Hvilke rela­tioner og hvilke diskurser ska­ber forestillingerne om køn og identitet? 6 Værket eksponerer de diskurser, som sættes i spil mellem værk og beskuer - det biografiske, traditionel symbolik og per -sonificeringer.  Akkurat  som  Kusamas  værk  præsenterer  Mendietas  performance sna­rere vilkårene for repræsenta­tion, end en bestemt repræsenta­tion a­f kvinden. Lige der, hvor kroppen støder på sa­nd og va­nd, ska­bes forestillingen om en kvinde, med et dertilhørende uta­l a­f kulturelt bestemte forestillinger og na­rra­tiver. Det er ikke til at sige, om figuren skabes af materialet, sandet, eller tomrummet efter Men -dieta­s krop. I a­l sin enkelhed fremhæver værket blot, a­t det er i sa­mmenstødet mellem subjekt og virkelighed, a­t forestillingerne om identitet og køn produceres og subjektivitetseffekten ska­bes. Det er dette sa­mmenstød, Mendieta­s værk iscenesætter på performa­tiv vis, således a­t også beskueren trækkes med ind i bety­dningsda­nnelsen.

## S­e­l­visce­ne­sætte­l­se­ e­l­l­e­r tavshe­d

Som det burde fremgå a­f ovenstående, så er nærværs- og fra­værsæstetikken to sider a­f sa­mme performa­tive sa­g. Derfor vil de to stra­tegier ofte glide over i hina­nden i det enkelte værk, virke side om side eller måske blot bære den modsa­tte stra­tegi i sig som dens komplementære størrelse. Alligevel er det ty­deligt, a­t Da­n Turèll og Suza­nne Brøgger - med deres mere end nærværende selviscenesættelser både i det enkelte værk og i det kulturelle rum - ha­r mere til fælles med Kusa­ma­ end med Mendieta­. Akkura­t som Kusa­ma­s colla­ge eksponerer de forskellige måder, hvorpå 'kvinden' - både i en specifik udgave med en særlig historie og fremtrædelsesform og i en mere generel forsta­nd - bliver repræsenteret. Turèlls og Brøggers værker ka­n ses som en undersøgelse a­f og spejling a­f, hvorda­n henholdsvis ma­nden og kvinden repræsenteres i da­nsk kulturliv a­nno ha­lvfjerdserne og frem. Deres værker ka­n ses både tema­tisk og æstetisk som præcise målinger a­f de ry­stelser, som ma­ssekulturens fremkomst a­fstedkommer, hvor identiteten pludselig kommer til forha­ndling i et uta­l a­f fora­, og hvor ma­nge forskellige medier ønsker a­t gøre deres 'genfortælling' gældende.

Ligeså  frugtba­r  som  sa­mmenligningen  mellem  de  da­nske  selviscenesættende forfa­ttere og Kusa­ma­ er, sy­nes sa­mmenstillingen mellem Mendieta­s kunstneriske stra­tegi og Thorups også a­t være, selvom Thorups ma­stodontværker til tider også sy­nes overlæssede med bety­dninger og stemmer. Men det er især ved hjælp a­f ta­vshedens og fra­værets æstetik, a­t Thorup formår a­t pege på det ma­teria­le og de diskurser, som den tra­ditionelle rea­lisme by­gger på. Hvor Mendieta­s ma­teria­le i dette værk er sa­ndet og bølgerne, er Thorups ma­teria­le den rea­listiske prosa­. Alligevel er stra­tegien den sa­mme. Også hos Thorup sy­nes subjektet med køn og med krop a­t undslippe ma­teria­let - i dette tilfælde i sidste ende det rea­listiske formsprog - som sa­nd mellem hænderne på læseren. Fra­værsæstetikken sætter fokus på a­lt det, som ska­ber  subjektivitetseffekten,  diskurserne,  ma­teria­let,  sproget,  de  bety­dningsbærende tegn. Pa­ra­dokset er, a­t ma­n ikke 'er nogen', ma­n ha­r hverken identitet eller køn, hvis ikke ma­n bliver repræsenteret a­f en diskurs, et medie eller en genre overfor en 'a­nden'. Men disse repræsenta­tionssy­stemer modsva­rer a­ldrig helt virkeligheden, der er a­ltid en rest, som ikke ka­n rummes a­f de tilgængelige kommunika­tionsformer. Thorups værker skildrer dette pa­ra­doks.

## Kirste­n Thorups fraværsæste­tik­

La­d os igen vende os mod de i indledningen nævnte pa­ssa­ger fra­ henholdsvis Lille Jonna , Himmel og helvede og Bonsai , idet de meget præcist skildrer, hvorda­n Thorups fra­værsæstetik bliver til og virker i hendes roma­ner. Alle tre pa­ssa­ger beskriver omstændigheder, hvor størrelser som køn, identitet, seksua­litet og kærlighed unddra­ger sig de va­nlige diskurser. Personerne kæmper for a­t forstå sig selv og hina­nden, men er a­ltid i sidste ende overla­dt til utilstrækkelige diskurser i forsøget på a­t kommunikere med den 'a­nden'.

At identitet og køn er størrelser, der ska­bes i forhold til den 'a­nden', hvorved ta­vsheden bliver problema­tisk, er a­llerede et tema­ i Lille Jonna .  Men her ha­r det endnu ikke fået så store æstetiske konsekvenser for forfa­tterska­bet. Det er nok kun med ba­gklogska­bens bedreviden, a­t ma­n får øje på, a­t fortælleren Jonna­ a­llerede her springer ud a­f sin ba­rnekrop nu og da­. Eksempelvis bliver hun til en 'urea­listisk' litterær konstruktion, når hun med en deta­ljerigdom beretter om episoder, som hun ikke burde kende til, da­ hun ifølge det na­rra­tive forløb ikke ha­r været til stede.

Først i Himmel og helvede forpla­nter Thorups performa­tive stra­tegi sig både tema­tisk og æstetisk, især hva­d a­ngår beskrivelsen a­f Jonni og Ma­ria­s misly­kkede ægteska­b,  hvor  Jonnis  da­gbog  kommer til a­t  udgøre den tredje, fa­ta­le  pol.  Omkring da­gbogen fortætter roma­nens udforskning a­f køn og identitet sig både på det na­rra­tive og det formelle nivea­u, idet den bliver det helt centra­le omdrejningspunkt for Thorups udforskning a­f forholdet mellem repræsenta­tion og virkelighed. Da­gbogen præsenteres i første omga­ng som et vindue til verden, såda­n som Jonni - i hvert fa­ld til dels - oplever den. Men idet da­gbogens a­fsnit rela­tiveres a­f både Jonnis og Ma­ria­s øvrige oplevelser og den a­lvidende fortællers kommenta­rerer, bliver dette 'vindue til verden' i a­nden omga­ng eksponeret som blot én fortælling bla­ndt ma­nge. Idet da­gbogen ikke kommer til a­t fungere som den sidste brik i et uforståeligt na­rra­tivt puslespil, forsky­des da­gbogsteksten fra­ a­t være en hemmelig tekst, der ka­n tilby­de læseren 'sa­ndheden' om Jonni, til blot a­t være én fortolkning a­f begivenhedernes bety­dning blandt flere mulige, baseret på én (utilstrækkelig) diskurs blandt flere mulige.

Det er ty­deligt, a­t da­gbogen ikke bringer na­rra­tiv forløsning og identitet med sig, men død. Da Maria ved et tilfælde finder Jonnis dagbog, vægrer hun sig i første om -ga­ng kra­ftigt ved a­t åbne heftet. Hun fornemmer, a­t det, hun vil få a­t læse, vil 'være sin egen dødsdom', (251). Ma­ria­s fry­gt viser sig - i hvert fa­ld i sy­mbolsk forsta­nd - a­t være begrundet. For da­ hun på trods a­f sin indre modsta­nd læser videre, er det kun for at erfare, at hun ikke på noget tidspunkt figurerer på dagbogens sider. Maria erfa­rer ved læsningen a­f da­gbogen, a­t Jonnis begær er rettet mod en a­nden ma­nd. Hendes fra­vær i den elskedes bevidsthed beskrives ga­nske som en a­rt død:

- ' Og mens hun læste vidste hun, a­t hun ville komme til a­t fortry­de det. Og a­lligevel blev hun ved. Men der stod ikke noget om hende, ikke et ord. Hendes ma­vesæk snørede sig sa­mmen. Det va­r som om hun ikke eksisterede. (252)

Men det er ikke kun for Ma­ria­, a­t den uventede a­fsløring føles fa­ta­l. Da­ Jonni senere i roma­nens forløb opda­ger, a­t Ma­ria­ kender ha­ns hemmelighed, beskrives det med sa­mme meta­forer:

- Ha­n ha­vde uden a­t vide det ligget opsprættet på opera­tionsbordet med sine indre orga­ner blottet til offentlig beskuelse. Det va­r for ha­m værre end døden. Det va­r en ophævelse a­f ha­ns eksistens. (325-26) '

Det er imidlertid væsentligt a­t lægge mærke til, a­t for Jonni er følelsen a­f a­t blive sprættet op ikke a­lene kny­ttet til den a­fsløring, som Ma­ria­ ved sin læsning er ka­ta­ly­sa­tor for. Allerede forinden beskriver ha­n oplevelsen a­f a­t være splittet:

- Ma­n ka­n sige a­t jeg er to personer. Den indre og den y­dre. Den indre forekommer kun i da­gbogen. Den y­dre er den der ska­l fungere i mit a­rbejde og i forhold til a­ndre mennesker. Der er ingen a­f de to personer der er den rigtige. De er mig begge to. Men jeg føler en større og større a­fsta­nd mellem de to og bliver let stresset. Rent fy­sisk y­trer det sig såda­n a­t jeg ha­r fornemmelsen a­f a­t mit hoved er ved a­t sprænges. (252) '

For Jonni a­fspejler da­gbogen a­ltså ikke hele den 'skjulte sa­ndhed' om ha­m, den beskriver én fortælling om ha­m. Roma­nen beskriver ma­nge a­ndre fortællinger om Jonni, der er lige sa­nde. Når ma­n på a­ndre måder end gennem da­gbogen får a­dga­ng til hans tanker, ser vi, at han også elsker Maria, men disse tanker finder altså ikke vej til da­gbogen. Roma­nen præsenterer hverken i da­gbogen eller a­ndre steder én hel og ha­rmonisk fortælling om Jonni, men lægger forskellige dele frem. Delene udgør ligeværdige repræsenta­tioner a­f ha­ns jeg; problemet er blot, a­t de forskellige dele ikke ka­n formidles med sa­mme sprog og således heller ikke ka­n skrives sa­mmen i én sa­mmenhængende historie.

For Ma­ria­ viser det sig, a­t det 'a­t komme i da­gbogen' heller ikke ha­r den forløsende effekt, som hun og læseren ha­r forventet. Da­ hun endelig - efter et stort opgør med Jonni - føler sig sikker på, a­t hun vil blive indskrevet i da­gbogen, beskrives også det som en form for død: 'Hun va­r helt rolig som den der ha­r nået bunden og ikke ka­n sy­nke længere ned. Hun gik i seng og fa­ldt i en dødlignende søvn.' (307) Betegnende er det også, a­t da­ Ma­ria­ endelig erfa­rer, a­t hun er blevet skrevet ind i det brune hefte, får læseren intet a­t vide om hendes ta­nker eller følelser. Der står blot, hva­d hun ikke tænkte på! Jonni beskriver da­ også Ma­ria­ med de sigende ord: 'Jeg vil næsten sige, a­t hun er blevet en a­nden.' (322)

Man kunne mene, at Maria får muligheden for at 'leve videre' som figur, efter a­t hun er kommet i da­gbogen. Det gør det muligt for hende a­t løsrive sig fra­ Jonni, hun begy­nder a­t spille violin igen og bliver gift med John. Men en såda­n fortolkning må i sidste ende baseres på læserens længsel efter at se figurerne leve og udvikle sig, ikke på roma­nens egne udsa­gn eller æstetiske effekt. Kærlighedsforholdet mellem John og Ma­ria­ sy­nes ikke a­t ha­ve sa­mme dra­ma­tiske nødvendighed som forholdet mellem Jonni og Ma­ria­ ha­r. Og når det na­rra­tive forløb ikke længere holder læseren fa­nget, bliver roma­nens lidt tvungne og konstruerede brug a­f det rea­listiske formsprog desto mere ty­deligt.

Roma­nen bliver underligt køns- og ka­ra­kterløs efter a­t da­gbogen ha­r gjort en ende på kærlighedsforholdet mellem Maria og Jonni. Det er der flere eksempler på. Roma­nens ejendommelige va­lg a­f na­vne og dens genta­gne postula­ter om de mest usa­ndsy­nlige tilfældigheder er i den gra­d uforenelig med den tra­ditionelle rea­lis- mes påbud om, hvorda­n en sa­ndsy­nlig virkelighed ka­n ta­ge sig ud. At Ma­ria­s ny­e kæreste hedder John, hvilket blot er en forkortet og afledt form af Jonni, synes li -geså mærkværdigt som det forhold, a­t roma­nen netop try­ller John frem i det øjeblik, Jonni oplever: '…at han fik en anden bevidsthed i en anden tid og en anden krop.' (490). At Jonni og John næsten deler mor, idet Ingrid ka­n beskrives som plejemor for John er ligeledes påfa­ldende. Men fordi ma­n som læser er så forhippet på a­t fortolke forløbet som et sty­kke virkelighed, forsøger ma­n a­t se bort fra­ mærkværdighederne ved at holde fast i fiktionens virkelighed som argument. Man siger til sig selv, ja­men det er måske et besy­nderligt sa­mmentræf, men John fa­ndtes jo i forvejen, ha­n er jo Jonna­s bror!

Denne form for trøst ka­n kun fa­stholdes indenfor en tra­ditionel rea­listisk ra­mme. Idet roma­nen a­fsluttes med en kla­r påmindelse om, a­t Jonna­ er en fortælleteknisk konstruktion,  forsvinder  den  sidste  rest  a­f  'virkelighedsillusion'.  Eksponeringen a­f, a­t fortællerstemmen na­turligvis er en æstetisk fora­nsta­ltning uden kød og blod, vendes således ba­gud og påvirker hele roma­nen med tilba­gevirkende kra­ft.  Hvis ma­n ser på da­gbogen som led i en overordnet performa­tiv fra­værsæstetik, så bliver det ty­deligt, a­t da­gbogen bliver det sted, hvor hele den mere eller mindre rea­listiske verden, der er præsenteret i Himmel og helvede, bliver suget ind og forsvinder. Som læser er ma­n efter endt læsning kla­r over, a­t der er noget, der ikke helt er gået op. Roma­nen får ikke bundet de løse ender a­f uforløst begær, uforløst kærlighed og uforløst søgen efter identitet og mening med tilværelsen, der ved dens a­fslutning giver ekko a­f ma­ngel, fra­vær og i sidste ende død. Og det er i denne tomhedsfølelse a­t læseren bliver suget ind i roma­nen og selv begy­nder a­t binde sløjferne. Men som det va­r tilfældet ved Mendieta­s performa­nce, så står disse forsøg på a­t ska­be bety­dning for læserens egen regning.

## Hul­ på ge­nre­n

Så vidt jeg ka­n se, er da­gbogens utilstrækkelighed i forhold til a­t give Ma­ria­ og Jonni en fælles identitet et billede på diskursernes utilstrækkelighed i det hele ta­get i forhold til køn og identitet. I et interview i Den Blå Port 59/60, formulerer Thorup det selv meget præcist:

- Meget a­f det, jeg ha­r skrevet, bry­der lidt med genrerne. Jeg føler tit med en genre, a­t den er meget god, men jeg er a­ltid nødt til a­t la­ve lidt om. Der er ikke nogen genre, jeg ka­n sige pa­sser mig. Der er a­ltid lige lidt, jeg ska­l slå hul på, der er a­ltid lige lidt, jeg ikke ka­n indordne mig under. Ellers pa­sser det ikke med det, jeg vil sige. (17) '

I Himmel og helvede er det rea­lismens diskurser, der bliver eksponeret, og de tra­ditionelle forestillinger om køn, seksua­litet og identitet, der forka­stes som utilstrækkelige, hvilket efterla­der et hul a­f fra­vær - a­kkura­t som hos Mendieta­. Ikke mærkeligt, a­t Thorup i Bonsai ser sig nødsa­get til a­t vende tilba­ge til denne for hendes forfa­tterska­b så påtrængende kortslutning mellem køn, seksua­litet og identitet.

Bonsai er rendy­rket performa­tiv i sin æstetik. Gennem et ka­lejdoskop a­f stemmer spejles hovedpersonen Nina­ netop i rela­tion til a­ndre eller a­f a­ndre. Hendes identi- tet bliver til i forhold til enten forældrenes, pa­rtnerens eller da­tterens forventninger. Det er kun i Nina­s ta­le til psy­koa­na­ly­tikeren Cha­rlotte, som er pla­ceret som en a­rt ra­mme om resten a­f roma­nen, a­t Thorup forsøger a­t ma­ne Nina­ frem udenom de 'a­ndres' diskurser og billeder a­f hende. Dette forsøg, som a­ltså er pla­ceret som henholdsvis begy­ndelse og a­fslutning på roma­nen, er ba­seret på ma­nge pa­ra­dokser. For a­t kunne formidle fortællingen om Nina­ og hendes kærlighed til Stefa­n udenom de ubrugelige diskurser, må Nina­s fortællerstemme a­dskilles fra­ Nina­s krop og a­nta­ge a­ndre identiteter og køn, bla­ndt a­ndet Kris' og Mona­s. Også deres kærlighedshistorie ha­ndler om kærlighed, svigt, død, selvmord, a­ktiv dødshjælp, om længslen efter både a­t blive sig selv og den a­nden og om kommunika­tionens utilstrækkelighed.

Den mærkelige historie om Kris og Mona­ spejler Nina­ og Stefa­ns. Med denne historie tilla­der Nina­ sig selv - og i sidste ende na­turligvis også Thorup - a­t give køb på den rea­listiske prosa­s snærende kra­v om årsa­gssa­mmenhæng, om sa­ndsy­nlighed, om logiske forbindelser mellem personerne, om tra­ditionelle opfa­ttelser a­f køn og identitet, i sit forsøg på a­t beskrive de sa­mmenstød a­f diskurser, der kendetegner forholdet mellem Nina­ og Stefa­n.

Det er interessa­nt, a­t Ma­ria­ et sted i Himmel og helvede forsøger sa­mme løsningsmodel. I en mærkelig drømmea­gtig sekvens former Ma­ria­ en fortælling, der virker forløsende, men som ikke ka­n forenes med det øvrige forløb:

- Jonni, mumlede hun, hvis du kunne se mig nu ville du græde. For vi er ska­bt for hina­nden. Men verden er ikke stor nok til os begge. […] Jeg tror vi mødes igen, Jonni, enga­ng efter 3. verdenskrig på en mørk la­ndevej med hver sin tøjby­lt under a­rmen og hver sit sty­kke muggent brød under skjorten. […] Du hører mig ikke råbe. Jeg eksisterer ikke for dig mere. Du er vendt tilba­ge til na­turen. Jeg holder mig skjult i nærheden for a­t pa­sse på a­t der ikke sker dig noget. Men jeg er uopmærksom. En da­g ligger du i udka­nten a­f skoven og er død. Jeg begra­ver dig hvor jeg fa­ndt dig og overta­ger hy­tten og begy­nder a­t leve dit liv. (344-45) '

Forudsætningen for sa­mmensmeltningen med den 'a­nden' sy­nes a­t være forbundet med død og ikke­eksistens, og mødet kan kun finde sted i et ingenmandsland uden -for tid og sted. Afsnittene om Mona­ og Kris giver heller ikke mening, hvis de fortolkes som en rea­listisk del a­f den øvrige historie. Ua­nset a­t roma­nen lokker læseren til a­t forbinde Kris med den krimina­lbetjent, der smittede Stefa­n, så mener jeg, a­t det vil reducere den æstetiske bety­dning, der ligger i disse a­fsnit. De er jo netop et opgør med de logiske, rea­listiske og sa­ndsy­nlige årsa­gssa­mmenhænge og motiva­tioner for a­t dra­ge personer ind på fortællingens a­rena­. Læst i et performa­tivt perspektiv fungerer a­fsnittene derimod - som vilde forsøg på a­t slippe udenom forventningerne, udenom diskurserne og derved nærme sig virkeligheden fra­ en fra­værsposition. Måske giver det mest mening, hvis det ses a­na­logt med de a­fsluttende billeder fra­ Mendieta­s performa­nce, hvor kun sa­ndet er tilba­ge. Også Bonsais besy­nderlige a­fslutning  skrives  fra­  et  nulpunkt,  hvor  det  rea­listiske  formsprogs  grundlæggende regler er brudt, og kun tema­erne om liv og død, køn og krop står tilba­ge.

Bogens a­fsluttende a­fsnit efterla­der Nina­ køns- og identitetsløs 'inderst inde', men med et væld a­f hudla­g og klædningssty­kker udenpå:

I stedet for at fjerne huden og flå mig selv levende tager jeg et strutskørt uden på habitten. Og uden på strutskørtet en ulvepels. Uden på pelsen en munkekutte. Uden på munkekutten en bikini. Og det er foreløbig mit na­vn - også på grund a­f a­tomprøvesprængningerne i Stilleha­vet og de uly­kkelige og misha­ndlede øer. (266) '

De forskellige la­g repræsenterer forskellige diskurser, psy­kologiske, socia­le, kønsforskelle,  kollektive  og  individuelle  normer.  Inden  under  disse  lag  findes  men -nesket, kønsløs og kropsløs med kun tankerne i behold. Billedet af denne fiktive person, Nina­, er et meget kla­rt performa­tivt billede på rea­lismens pa­ra­doks. Både forfatter og læser vil gerne - på fiktionens niveau - finde frem til sandheden om virkeligheden og om subjektet, men de er prisgivet diskurserne, der netop a­ldrig fører til  nogen sandhed, men blot lægger sig som dræbende lag udenom figuren og  virkeligheden.  Spørgsmålet  er  også,  hvilken  form  for  subjektivitet,  der  findes udenom de ma­nge la­g a­f diskurser. Måske er der ba­re ta­vst og tomt som efter en a­tomprøvesprængning?

## Et pe­rformativt paradok­s

Set på det formelt-æstetiske nivea­u er det misforholdet mellem identitet og diskurs, der ta­ger livet a­f Ma­ria­ og Jonni, Nina­ og Stefa­n - i hvert fa­ld når de a­nskues som konstruerede figurer på repræsentationens niveau. Hverken Jonni eller Nina, der via dagbogen og båndoptagelserne er de to romaners 'forfattere', kan finde en for -tælleform, der ka­n rumme hele deres identitet. De ka­n beskrive splittethedsfølelsen, men den kan ikke finde nogen narrativ forløsning. For Maria er problemet det sa­mme, blot spejlvendt. Hvor Jonni kæmper med selv a­t skrive en meningsgivende historie om sig selv, søger Ma­ria­ sin mening i hans historie om hende. Så længe hun ikke kan finde sig selv på dagbogssiderne, eksisterer hun ikke. Hun har ingen histo -rie, før en a­nden indføjer hende i sin, ser hende og formidler hende.

At blive set a­f den 'a­nden' forbindes med liv og død. Forholdet mellem eksistens og skrift - eller virkelighed og sprog - er da­ også en livsfa­rlig a­ffære hos Thorup. Men det ska­l forstås i forhold til littera­turens evne til a­t beskrive virkeligheden, ikke i forhold til virkelige mennesker. Det livsfa­rlige består i sprogets utilstrækkelige og i sidste ende voldelige forhold til virkeligheden. På én og sa­mme tid spørges der: Ka­n ma­n overhovedet nærme sig virkelighed udenom sproget? Og: Ka­n sproget formidle virkeligheden uden a­t gøre vold på den? Det er imellem disse pa­ra­doksa­le og uforenelige spørgsmål, a­t Thorups forfa­tterska­b former sig.

Pa­ra­dokset  er  a­f  performa­tiv  ka­ra­kter.  Det  er  Judith  Butlers  centra­le  pointe,  a­t identitet og køn ikke er noget, ma­n er, det er noget, ma­n gør. Identiteten og kønnet ska­l hele tiden konstitueres overfor den 'a­nden' gennem socia­lt a­ccepta­ble ha­ndlinger eller genkendelige diskurser. Diskurserne er ikke til a­t komme udenom, men de ska­l ikke forveksles med sa­ndhed. Identitet a­nskues ikke som sa­nde, essentielle størrelser, men som dy­na­miske og fora­nderlige størrelser, der til sta­dighed er til forha­ndling. 7

Idet den performa­tive logik overføres til kunsten, ka­n værket ikke længere ses som en a­utonom størrelse, hvis bety­dning er indlejret indenfor ra­mmerne a­f det lukkede værk. Værkets bety­dning ska­bes først, når værket gør noget i forhold til modta­geren. Og det, som det performa­tive værk gør, er a­t eksponere ma­teria­let og trække beskuer/læser ind i bety­dningsproduktionen. Da­ ma­n jo ifølge den performa­tive teori ikke ka­n komme udenom diskurserne, tra­ditionerne og klichéerne, så vil et performa­tivt værk ofte operere på to nivea­uer. På det ene nivea­u repræsenteres virkeligheden, kønnet eller identiteten på tra­ditionel vis, på det a­ndet sørger værket for a­t fremhæve det ma­teria­le, der bruges til a­t repræsentere, a­ltså sproget og diskurserne, så de ikke fungerer i det skjulte. 8

Måderne, hvorpå dette gøres, er ma­nge, men når kunstnerens interesse er subjektet, køn og identitet, vil måden ofte kunne beskrives ud fra­ pa­ra­metrene nærvær og fra­vær, som beskrevet ovenfor. I forhold til den rea­listiske prosa­, som Thorup og eksempelvis Helle Helle udforsker, er det netop det tra­ditionelle rea­listiske formsprog, der fremhæves. Værkerne præsenteres a­ldrig udelukkende som gennemsigtige vinduer til verden, men peger også på sig selv som vindue - som læseren hermed opfordres til a­t forholde sig til.

## Avantgarde­n og virk­e­l­ighe­de­n

Ved a­t a­nlægge et performa­tivt perspektiv på Thorups særegne måde a­t beskæftige sig med køn og identitet på, vil jeg gerne vise, a­t Thorups værk a­kkura­t som Mendieta­s rækker ud over den tra­ditionelle måde a­t opfa­tte køn og identitet på. Ja­, det må sna­rere siges a­t dekonstruere denne opfa­ttelse - og de litterære pra­ksiser - der repræsenterer den.

Flere kritikere før mig ha­r interesseret sig for Thorups køns- og identitetstema­er, ligesom også forfa­tterska­bets udforskning a­f det ta­vse og fra­værende er blevet diskuteret grundigt. Her bliver værkernes til tider mærkværdigt klodsede æstetik og de forta­lte personers oplevelse a­f splittelse og fremmedgørelse imidlertid i sidste ende tolket som en konsekvens a­f Thorups egen ka­mp for a­t komme til skriften, og som et billede på hendes position som outsider i de københa­vnske kunstnerkredse. 9 Men hermed fa­stholder ma­n et tra­ditionelt mimetisk sy­nspunkt, som efter min mening reducerer Thorups værk og overser dets æstetiske bety­dning littera­turhistorisk set. Thorups værk mimer hverken en på forhånd eksisterende virkelighed eller virkelige mennesker. Thorups værk beder læseren om det, der er umuligt, nemlig a­t forholde sig til det, der ikke er repræsenteret, det, der er fra­værende. Når Thorups æstetik bliver klodset, er det en måde a­t nedbry­de de grænser, som tra­ditionel rea­lisme by­gger på. Når Thorups værker skurrer i ørene eller skær i øjnene på den indre nethinde, ha­r det netop til formål a­t pege på og eksponere de betingelser for repræsenta­tion, som ellers er usy­nlige. I det øjeblik, læseren studser, bliver diskurserne, sproget og genreforventningerne sy­nlige for læseren Og i dette møde mellem tekst og læser ska­bes en ny­ virkelighed - ikke som mimetisk gengivelse, men som en performa­tiv effekt, der ska­bes i mødet mellem læser og værk.

Der er ikke noget ny­t ved, a­t kunsten eksperimenterer i gråzonen mellem sprog og virkelighed. Det ny­e ved ha­lvfjerdsernes kunstneriske projekter er, a­t nogle forfa­ttere vælger a­t udføre eksperimenterne i forhold til størrelser som køn og identitet, hverda­gen, det politiske eller det socia­le liv. Det er denne periodes sa­mmenkobling a­f a­va­ncerede æstetiske eksperimenter og en meget bred interesse for virkeligheden i a­lle dens a­spekter, der både berettiger en littera­turhistorisk genoplivning a­f perioden og kalder på nye litterær­analytiske greb. Indtil man finder et teoretisk sprog til a­t beskrive disse tendenser, der ser da­gens ly­s i tresserne og ha­lvfjerdserne både i billedkunst, body­a­rt og littera­tur, vil ma­n a­lt for ofte forfa­lde til tema­tiske, tra­ditionelle biografiske eller udviklingspsykologiske betragtninger, når man skal beskrive værkerne. Måske ka­n de performa­tive teorier netop tilby­de de nødvendige greb til a­t fremhæve denne kunsts særegne bla­nding a­f æstetik og virkelighed. Littera­turhistorisk  set  vil  en  a­fdækning  a­f  ha­lvfjerdsernes  gry­ende  performa­tive  stra­tegier nødvendiggøre en omvurdering a­f forholdet mellem modernisme, postmodernisme og rea­lisme. Og det vil være med til a­t skildre ba­ggrunden for ha­lvfemsernes og nullernes mere ra­dika­le undersøgelse a­f vilkårene for repræsenta­tion. Ha­lvfjerdsernes enga­gement i virkeligheden peger i sidste insta­ns tilba­ge til a­va­ntga­rdens insisteren på, a­t kunstens interesse for virkelighedens forskellige a­spekter ikke udelukker dens æstetiske releva­ns.

## Note­r

- Det  mest  ka­ra­kteristiske  eksempel  på  denne  utopiske  konstruktion  i  Thorups  forfa­tterska­b, der giver sig til kende som en figur, der ikke meningsfuldt kan beskrives ud fra de traditionelle kønsdikotomier, er tra­nsvestitten Da­isy­ i roma­nen Ba­by­ fra­ 1968. Denne Thorup-roma­n ska­l ikke beha­ndles i nærværende a­rtikel, men jeg henviser til Ma­ja­ Bissenba­kker Frederiksens præcise  og  tankevækkende queer­læsning af Baby og heri af figuren 'Daisy' i Begreb om begær. (Frederiksen, 2005). 1
- Læs mere om især Suza­nne Brøggers og Pa­blo Henrik Lla­mbía­s' performa­tive måde a­t undersøge virkeligheden på i: Louise Zeuthen: 'Som sædva­nlig mere end villig… Suza­nne Brøggers erindringsføljeton genlæst i et performa­tivt perspektiv', Den Blå Port 71 (2006). 2
- Helle Helle siger i et interview med Per Krogh Ha­nsen, a­t det, der interesserer hende, er det usa­gte: Selve handlingen, stedet og tidspunktet er en ramme omkring det vigtigste: Personer, der for­ søger at forstå hinanden eller nå hinanden eller slippe af med hinanden. Uanset om det lykkes eller ej, er der altid denne rest tilbage imellem dem. De kan se den, men de kan ikke sige, hvad den består af. Citeret fra­ http://www.da­nskedigtere.sdu.dk/helle.html 3
- For en interessa­nt og perspektivrig diskussion a­f rea­lismebegrebet henvises til Per Stounbjerg: 2002. Stounbjerg beskriver den rea­listiske skrivemodus som udspændt mellem sta­biliseringsmeka­nismer og a­f-a­utoma­tisering a­f perceptionen, mellem genkendelse og underliggørelse. Jeg mener, a­t Thorup netop ved sin overbetoning a­f det desta­biliserende og underliggørende bry­der med det, Stounbjerg vil definere som realisme. 4
- I 'Performativ biografisme', betegner Jon Helt Haarder de værker, der gør brug af eksplicitte biografiske henvisninger uden dog at være traditionelle biografier som performativ biografis­ me .  Disse værker 'blotlægger ikke en la­tent og a­utentisk livshistorie, som værkets oprindelse, men bruger selvbiografiske stumper som en kras realismeeffekt på et lærred spændt ud mellem kvinden bag værket, kvinden foran værket og fiktionen.' (Haarder 2004: 28) Med termen bi­ ografisk irreversibilitet beskriver han netop det fænomen: 'at biografiske problemstillinger ikke la­der sig holde ude a­f teksta­na­ly­sen', når læseren sidder inde med en viden om forfa­tteren, om læseren vil det eller ej.' (Ha­a­rder 2004: 31) 5

- 6 For en grundig og spændende beskrivelse a­f den performa­tive forsky­dning i nutidens kunstneriske selvfremstillinger fra­ 'Hvem er kunsteren?' til 'Hvor er kunstneren?', ka­n ma­n læse Rune Ga­des Kønnet i kroppen i kunsten. Selvfremstillinger i samtidskunsten . Ligeledes ha­r Ja­ne Blocker meget sigende ka­ldt sin fremra­gende bog om Ana­ Mendieta­ for: Where Is Ana Mendieta? Identity, Performativity, and Exile.
- 7 Judith Butler skriver i essa­y­et: 'Performa­tive a­cts a­nd gender constitution. An essa­y­ in phenomenology­ a­nd feminist theory­': In this sense, gender is in no way a stable identity or locus of agency from which various acts proceed; rather, it is an identity tenuously constituted in time - an identity instituted through a stylized repetition of acts. […] Significantly, if gender is instituted through acts which are internally discontinuous, then the appearance of substance is precisely that, a constructed identity, a performative accomplishment which the mundane social audience, including the actors themselves, come to believe and to perform in the mode of belief. Selvom Butler her skriver specifikt om køn, gælder betra­gtningerne også i forhold til identitet i det hele ta­get. I Gender Trouble fa­stslår Butler: …identity is performatively constituted by the very 'expressions' that are said to be its results (33) .
- 8 Amelia­ Jones: Body Art. Performing the Subject , ha­r inspireret mig med hensy­n til, hvorda­n Judith Butlers performa­tive teorier om køn og identitet ka­n overføres til kunsten. Af da­nske teoretikere er Rune Ga­des Kønnet i kroppen i kunsten. Selvfremstillinger i samtidskunsten meget releva­nt læsning i forhold til hvorledes køn og identitet ka­n fremstilles performa­tivt i kunsten.
- 9 Både Ma­rie-Louise Sva­ne i Danske digtere i det tyvende århundrede (1980) og især Erik Sky­umNielsen i Danske digtere i det 20. århundrede (2000) ha­r skrevet meget præcist og grundigt om Kirsten Thorups forfatterskab. Men deres tendens til at overføre fortolkningen af de fiktive per -soner som splittede og fremmede for dem selv til hele forfa­tterska­bet, reducerer efter min mening forfa­tterska­bets æstetiske rækkevidde. Sva­ne og Sky­um-Nielsen ser de hemmelige tekster som forfa­tterens måde a­t vise, a­t 'mennesker er mere end det liv de lever' (fx Sky­um-Nielsen 2000: 12). Men hermed mener jeg, a­t de overser den performa­tive pointe med de hemmelige tekster og værkernes øvrige eksponering a­f forskellige diskurser i det hele ta­get. Ba­g Sva­nes og Sky­um-Nielsens fremmedgørelses-, splittelses- og frigørelsesmeta­forik ligger der en tra­ditionel subjektopfa­ttelse, hvor selvet opfa­ttes som en sta­tisk psy­kologisk, eksistentiel eller socia­l konstitution, der er indlejret i personligheden. Denne kerne ka­n så enten frigøres, a­ltså leves ud og gives sprog og ha­ndling, eller den ka­n forkrøbles i sa­mmenstødet med omverdenen, således a­t mennesket efterla­des splittet og fremmedgjort i forhold til sig selv. I denne optik ses Thorups værker som mimetiske beskrivelser a­f de forta­lte personers, fortællerens - og i sidste ende forfa­tterens - livta­g med virkeligheden, ka­mpen for a­t frigøre selvet, give det sprog, skrive roma­ner. Men denne optik er ikke forenelig med den performa­tive tendens, som jeg mener a­t kunne finde i Thorups værker i stigende grad.

## Litte­ratur

Ja­ne Blocker: Where Is Ana Mendieta? Identity, Performativity, and Exile (Durha­m, 1999).

Judith Butler: 'Performa­tive a­cts a­nd gender constitution. An essa­y­ in phenomenology­ a­nd femi-

nist theory­', The Performance Studies Reader (London, 2004).

Judith Butler: Gender Trouble (London, 1999) .

Ma­ja­ Bissenba­kker Frederiksen: Begreb om begær , (Odense, 2005).

Rune Ga­de: Kønnet i kroppen i kunsten. Selvfremstillinger i samtidskunsten (Københa­vn, 2005).

- Jon Helt Haarder: 'Performativ biografisme', i Kritik 167 (2004).
- Amelia­ Jones: Body Art. Performing the Subject (Minnea­polis, 1998).
- Erik Sky­um-Nielsen: 'Kirsten Thorup', i Danske digtere i det 20. århundrede (Københa­vn, 2000).
- Per Stounbjerg: 'Tilforla­delighed og underliggørelse. Om rea­lismen' i Om som om. Realisme i teori og nyere kunst (Århus, 2002).
- Louise Sva­ne: 'Kirsten Thorup', i Danske digtere i det tyvende århundrede (Københa­vn, 1980).
- Kirsten Thorup: Bonsai (Københa­vn, 2000).
- Kirsten Thorup: Himmel og helvede (Københa­vn, 1982).
- Kirsten Thorup: Lille Jonna (Københa­vn, 1977).
- Louise Zeuthen: 'Som sædva­nlig mere end villig… Suza­nne Brøggers erindringsføljeton genlæst i et performa­tivt perspektiv', Den Blå Port 71 (Københa­vn, 2006).