Bobler og skrattende kar
Forfattere: Per Stounbjerg
Tidsskrift: passage (2004-09-01)

...-

## Bobler og skrattende kar

Om Livet i ·  badeværelset

## PER STOUNBJERG

## Optakt for at få tingene til ikke at  skride

"Jeg er ikke for fastholdere" lyder en af de mest ci­ terede  linjer  fra  det 20. århundredes  danske  digt­ ning.  En  netsøgning  giver  snesevis  af forekomster alene fra de sidste år. Kierkegaard, Nietzsche, Bran­ des, Drachmann, Heidegger, Henrik Stangerup, Jeppe  Brixvold,  Hans  Hauge,  Carl  Barks,  Torben Ulrich,  Dylan,  Bjørk  og  Eminem har i det mindste det til fælles,  at de ikke er for fastholdere,  hvad der vel  at  mærke  opfattes  som  et  positivt  kendemærke ved dem som musikere,  forfattere,  tegnere  og  tæn­ kere.  Når  et  tidsskrift,  der  i  sin  titel  betoner  over­ gangen snarere end det varige opholdssted, udbeder sig  et  essay  om et  stykke  moderne litteratur,  er  det svært at se bor �  fra,  at  også  denne  genres  populari­ tet  kan have  at  gøre  med,  at  den  nødig  vil  holdes fast på alt for meget.  Essayet  undsiger den soliditet, videnskaben gerne  vil  låne  af  ejendomsforholdene, forklarede Adorno i 1958,  kætteriet  er dets inderste formlov. En nyere dansk artikel hedder lidet overra­ skende "Essayet er ikke for  fastholdere".

Da der næppe længere er noget kættersk i at rose kunstens evne til at smutte mellem kritikerens kær­ tegnende  hænder,  skal  vi  her  gå  mere  håndfast  til værks.  De  følgende  betragtninger  forsvarer  littera­ turhistoriens forsøg på at fastholde tekster,  der selv undsiger tradition  og  kategoriseringer,  i  en  kon­ tekst.  Udgangspunktet er et digt fra samme år som Adornos  essay  om  essayet,  nemlig  Klaus  Rifbjergs Livet  i  badeværelset, optrykt  som  indledningsdigt  i Konfrontation (1960). Det er her, han lader et stykke sæbe proklamere, at det nok "vil bruges", men ikke fanges, krystes og tages hårdt.

Brugt  er  digtet  blevet.  Alle  danske  gymnasieele­ ver har formentlig faet chancen for at synge med på

omkvædet og identificere  sig  med  den  postulerede farlighed  bag dets forføreriske rollespil.  Femme  fa­ tale som :finlitterær soap; De pædagogiske kvaliteter er til at  tage og føle på. Metaforerne er ikke alt for forskruede,  og den citerede ane-liner er til at huske. Derfor bliver Rifbjerg,  hans digt og måske digtnin­ gen  overhovedet  holdt  fast  på  det  budskab,  at  de ikke er for fastholdere.

## Poetik.  Kunst og kontekst

Afkodningen er ikke helt  skæv.  I Livet  i  badeværelset taler digtet selv til de læsere, der anagrammatisk har gemt sig i titlen. Det vil bruges, og når det sker rig­ tigt,  "formerer" det sig og  "bliver til bobler  i skin­ nende schatteringer". Men  søges det fastholdt, "smutter" og "forsvinder" d ,e t. Bag den glatte over­ flade  lurer  imidlertid  en  "fortættet  inaktiv"  "farlig­ hed". Allegorisk gestalter sæben en modernistisk po­ etik, hvor digte er promiskuøse, flertydige og farlige, ikke pæne og forudsigelige. Den er jeg med på - til en  vis  grænse.  Grænsen går  ved h yp ostaseringen af værkets  singularitet.  Digtet er  ikke  enestående,  det er  i  dialog  med  andre tekster, litterære  strømninger og kulturelle formationer. Dets autonomi er kun re­ lativ,  og  den må  selv  forstås historisk,  også selv  om noget af dets sex appeal derved skulle gå tabt. Et for­ svar for  litteraturhistorien  er også et  forsvar  for  en upoetisk læsning.

Forkærligheden for det ustadige og undvigende er et moderne fænomen. Den fører til en revurdering af  klassiske  forgængelighedsbilleder.  Evigheden  var hos  Kingo  det positive alternativ til jordelivets "Bobler og skrattende Kar" (hvis pendant hos Rif­ bjerg  er  den tørre lyd,  når  kraniet slår  mod karrets kant).  "Hold  fastere  omkring  mig"  indleder  Aare- væven‹

e proc

ære den I

olde

· virl

ikke at

le Konfron

inde i

t som l

grans

Platons

+ lever strup  det  digt,  der  slutter  med  angsten  for  at  for­ svinde "Som Boblerne i Bækken". Siden er det nye og  efemere selv  blevet norm;  tradition og konstans derimod et tegn på stilstand.  Og på den død,  der i Rifbjergs digt sætter ind, når nogen suspenderer den åbne  proces.  Derfor  kan alverdens  kunstnere  roses for ikke at være for fastholdere. Vitalistiske ideer om livet som boblende intensitet snarere end fast iden­ titet  lever  videre  i  litteraturkritikkens  dyrkelse  af flertydighed, uafgørlighed og forskydning som posi­ tive  værdier.  Dynamiseringen  af  historien  lader  sig imidlertid  selv  historisere.  Historien  er nemlig ikke kun  .en  bølgende  bæk,  hvor  alt  med  Kingos  ord "voxer,  aftager  og  vexlis  omkring".  Den  danner også relativt stabile formationer, som lader sig sætte på begreb. Litteraturhistorikerens opgave er at kort­ lægge sådanne formationer.

En  af dem  kunne  være  den  modernisme,  der  er tradition for at henregne Konfrontation til. Den tradi­ tion vil jeg fo r, svare. Det vil jeg, fordi den er blevet anfægtet - dels af  en generel mistanke om,  at litte­ raturhistoriske  begreber  om  strømninger  og  perio­ der  blot fastholder værkerne i kunstfremmede kas­ ser  og  aldrig formår at indfange cteres særegenhed, dels  af  aktuelle  udlægninger  af  den  danske  tresser­ modernisme som en ideologisk konstruktion.  Ideen er her, at Brostrøm ved at lancere en gruppe forfat­ tere  som  'modernister'  reelt  blot  ville  sikre  sig  og sine 'nyradikale  kumpaner,  herunder  Rifbjerg,  et kulturelt hegemoni. Tidstypiske nyradikale holdnin­ ger spiller bestemt en rolle i Livet i  badeværelset. Ka­ rakteristisk er både det seksuelle frisind og angrebet på  publikum.  Kunsten  skal  ikke  stille  dets  begær, ikke glide glat ned som lækkert kulturkonsum, men derimod være noget, man f'ar galt i halsen, fx i form af slutlinjernes usentimentale ubehag. Derfor er dig­ tene ude efter læserens akilleshæl. Her  skvatter  han i dem, hos  Ørnsbo er de den åbne kniv, han træder på. Digtets modernisme kan imidlertid ikke reduce­ res til et nyradikalt program eller for den sags skyld en lokal klikes selvpromoverende provokationslyst.

Det  deler  også  den  internationale  modernismes kendemærker:  repræsentationskrisen,  mortifikatio­ nen  af  traditionen,  forsøget  på  at  udvikle  nye  for­ ståelsesog  udtryksformer.  Digtet  lader  sig  derfor beskrive med begreber, der er udviklet uden speci­ fik  reference til  vores nationale andedam.  I en lille bog  om Literary  History,  Modernism,  and  Postmoder­ nism ser  Douwe W.  Fokkema den europæiske mo­ dernismes kendemærke som præferencen for det hy­ potetiske,  uvisse  og foreløbige.  Den er præget af en "epistemologisk  tvivl",  som  angår  muligheden  for at gengive og forklare virkeligheden. Derfor har den ligesom  den  filosofiske  fænomenologi  et  fokus  på perception,  bevidsthed  og  sprog. Livet  i  badeværelset gør netop det provisoriske til program.  Valoriserin­ gerne er tvetydige. Badeværelseslivet er dødsensfar­ ligt; udgangen er næppe utopisk. Det er i Konfronta­ tion ofte uvist, om  digtene ender i frieller fremmedgørelse,  katastrofe  eller  forløsning.  Men uvisheden  er  ikke  hele  historien.  Delagtigheden  i den  internationale  modernismes  bestræbelser  viser sig  for  alvor  i  de  dele  af  digtet,  vi  ikke  har  kom­ menteret. De går ikke uden videre op i den poeto­ logiske allegorese. Det er til at forstå,  at digte ikke er for fastholdere.  Men  ser  de  også  verden  fra  for­ dybninger i væggen omgivet af snoede afløb og for­ niklede rør?

Sæbens synsfelt

Digtet lægger ud med en lokaliseret stemme:

Mit univers ser  jeg/ fra en fordybning i væggen/ Forniklede rør der rejser sig/ bøjede, snoede afløb,/ hvide hospitalsagtige fliser/  og  bruserens  flueøje/  hvorfra  den  milde  forårsregn/

trods alt falder.

Til en begyndelse kan det noteres, at det undvigende selv  fastholdes  et  bestemt  sted.  Digtets  stemme  er ikke  fritsvævende,  men inkarneret og  situeret.  Den er snøret inde i et univers af frembragte ting. Udsy­ net  er  begrænset,  fordybningen  i  væggen  rummer rester af Platons gamle hulehistorie. Men den er li­ gesom rørene, elpæren og karret tillige del af stedets konkretion. Det slående ved en sammenligning med Otto Gelsteds fem år ældre Døden i Badekarret, hvor bemeldte  badekar  er  det  eneste  menneskeskabte produkt, er netop tingsligheden. Gelsteds forår drukner i regn, hos Rifbjerg falder den milde forårs­ regn fra en bruser omgivet af et sterilt miljøs funk- tionalistiske flader. Ste=en  er dehumaniseret, mennesket reduceret til begær  og  kropsfragmenter. Den saglige, fysiologiske orientering understreges af senere digtes medicinske vokabular. Hos Rifbjerg er der  ingen  trægt  silende  forbløden,  men  en  tør  lyd fremko=et  ved  knoglernes  sa=enstød  med  en urokkelig  anorganisk  materialitet.  "Sæt  tænderne  i og  undgå/ blødhed, hud, l ym fe, sener", hedder det andetsteds i Konfrontation. I øvrigt er elementerne li­ det  påfaldende;  badeværelset  kunne  være  hvilket som helst. Afgørende er selve det, at stemmen er lo­ kaliseret.

Digtets første linjer angiver en s yn svinkel. Verden bliver  ikke  bare  set,  den  bliver  set  fra  et  bestemt sted. Blikket er formidlet og filtreret, det møder for­ hindringer og ser kun  stykkevis,  skævt  og  delt: rørene, hænderne, de enkelte legemsdele. Digtsam­ lingen  sætter  bl.a.  med en  metaforik  fra  kameraer­ nes  og  filmens  verden  selvstændigt  fokus  på  s yn et. "Røntgen" hedder det just citerede digt,  "Lukker" et andet.  "Middelaldermorgen" nævner "vanskelig­ hederne ved at se gennem/ ruderne". Det sansende og  erkendende  subjekt  er  i Konfrontation forviklet  i rør og andre ting, ligesom det er sovset ind i private fortrængninger  og  falske forestillinger  fra  en  tvivl­ som tradition. "Drø=eophobningen/ blokerer ud­ s yn et/  imaginationen,  billedd yn gen/  reducerer  på forhånd  oplevelsen"  ("Kontakt").  Det  savner  di­ rekte adgang til verden. Reklamens og popkulturens klicheer klæber som uegentlighed til de mest intime relationer.  Bag  det  kulturkritiske  opgør  med  frem­ medgørelse  og  konformisme  ligger  imidlertid  en bredere epistemologisk problematik: modernismens mistillid til erkendelsens redskaber.

Som  samlingens  titel  antyder,  drømmer  digtene om  at  bryde  gennem  formidlingerne  i  et  direkte møde med verden, tingene og ikke mindst det andet køn. Dens andet digt, "Terminologi" forbinder men­ talhygiejnisk  sprogrenselse  med ønsket  om  "Opvåg­ nen  fra  nedfrosset/  dybtanæsticeret  koma/  rykvis". Modernismens svar på repræsentationskrisen er et nyt sprog  og  nye  øjne  at  se  med.  Fx  i  skikkelse  af  det fre=ede sæbeblik, hvormed digtet kigger tilbage på læseren og  gør ham utryg. En desautomatiseret per­ ception bryder tilforladeligheden.  Dertil tjener per- spektivforskydningerne,  hvor  s yn et  som  i  "Frihav­ nen" pludselig "transplanteres" fra et sted til et an­ det,  montagen  af  billedplaner,  provokationerne  og chokeffekterne.  Gennembruddet til en ren sansning må om nødvendigt tilvejebringes med vold. Digtets slutlinjer  lader  sig  dårligt  domesticere  i  den  pæne kunstallegori. Her hører den forfinede forførekunst op, og  terroren, som ofte  var en  fristelse for  avant­ garden, tager over.  Adorno talte om kunstens over­ faldskarakter og dens likvidation af betragterens jeg. Rifbjergs iscenesættelse af processen lyder:

Jeg  ligger stille,/ fortættet  in�tiv bag din hæl./ Træd et skridt tilbage/ og mærk mig det sidste sekund,/ før du som en brø­ lende bue/ slynges bagover mod den tørre lyd/ der fremkom­ mer/ når kraniet møder karrets kant.

Idiosynkrasi erstatter  s ym bolistisk heling.  Der  hug­ ges  af  med  skarpe,  knasende  lukkelyde.  Gelsteds bløde  d'er  ("forbløde,  forbløde")  er  som  i  Kingos 'skrattende kar' erstattet af k'er  og t'er.

## Konfrontation: kunsten at fastholde det forsvindende

Sex og  vold - sammenstødets ikke s yn derligt trans­ cendentale  smertevibrationer,  de  tøvende  erotiske kontakter, forplantningens  grandiost reelle  legems­ funktioner - er blandt de foretrukne veje til at sanse det nærvær, der i Konfrontation kun eksisterer i nogle få forløste stunder. Erkendelsens privilegerede 'kon­ kretøj\_eblik',  "hvor  s yn et/  det  smagbare,  spiselige/ udhug af virkelighed/ i sandhed/ er" ("Lukker"), er nemlig  lige  så  flygtigt  som  den  fysiske  fryd  eller smerte.  Det  er  ikke  kun  sæben,  der  "forsvinder  i vandet,/ smutter, flygter som fisken,/ slår op i glin­ sende  blink".  Nærværet  nås  også  selv  i  en  art  af­ sakraliserede  epifanier.  Dyrkelsen  af  det  intense  nu bringer igen Konfrontation i  berøring med en generel tendens i det æstetisk moderne. Karl-Heinz Bohrer har  i  bogen Plotzlichkeit vist, hvordan øjeblikket f'ar lov  at  erstatte  de  store  sociale  og  religiøse  utopier. Noget af det numismatiske lever imidlertid videre fx i  den  ærefrygtind gy dende  oplevelse  af  en  fødende muddermaskine i "Jern".

Det gør ikke konfrontation til det sa=e som sen­ s ym bolismens  sakrale  provisorier.  Der  er  ikke  tale om passivt at afvente fiskens apparition. Holdningen er aktiv, gennembruddet kan opsøges og :fremprovo­ keres. Kan konkretøjeblikket ikke  besiddes,  kan  der i  det  mindste gøres tilnærmelser til det.  Projektet  er at formidle intensiteten i digterisk form. Til det for­ mål må teksterne selv nolens volens forsøge at fast­ holde det flygtige og forsvindende,  give det udtryk og  varighed. Bogens  sidste talende  ting  er  sigende nok  lukkeren  på  et  kamera.  Trods alle  undvigema­ nøvrer sidder Konfrontation fast i de paradokser, hvormed Paul de Man i Literary History  and Literary Modernity karakteriserede  den  litterære  modernitet. I den så han en drøm om at sløjfe traditionen for at nå  et  sandt  nærvær  i  nuet,  et  nulpunkt,  der  kunne, skabe en ny begyndelse. Det var, hvad Rifbjerg insi­ sterede på, når han i "Terminologi" sendte poesien til (ned)tælling:  "Lyrik:  5-4-3-2-1-0". Poesiens blomst, hvad, enten  den  er  blå,  en  fiks orkide  eller  en  kom­ pliceret  nellike  er  erstattet  af  en  brugsting  i  dens "funktionalistiske" saglighed. Litteraturens moderni­ tet  beskrev  de  Man  netop  som  dens  begær  efter  at b ry de ud af litteraturen og hengive sig til øjeblikkets virkelighed. Drømmen tjener ironisk nok til at holde litteraturen i live: :frafaldet fra historie og  litteratur er det,  der  giver  litteraturen dens historicitet. Livet  i  ba­ deværelset er for længst blevet fastholdt som litteratur­ historisk pensum, og dette essay gør bare ondt værre.

## Slutnin g, hvor det hele alligevel glider

Måske er digte ikke for fastholdere. Men de lader sig derne at giv� sæbe dens eget hul i væggen. Men det

lokalisere,  også  historisk.  Det  er  ikke  længere  mo­ har  været  det.  Sæbens  syn  på  verden  er  ikke  ene- stående,  det  deler  den  med  store  dele  af  den  litte­ rære mode(nisme. I Konfrontation optræder  repræs­ entationsproblematikken blot i en usædvanlig ren og konsekvent  form.  Så konsekvent,  at  bogen  -ria for­ dybelsen  i  den  skruer  sig  ind  i  et  hjørne,  den  har svært ved atter at grave sig ud af. Terroren mod til­ forladeligheden udspringer af problemer med  at fastholde  nærværets  nu.  Som  absolut  fordring  er konfrontationen  et  umuligt  projekt.  Men  mindre kan  heldigvis  gøre  det. Digtsamlingen  handler  ikke kun om at bryde ud af traditionen for at nå en ægte, ubesmittet virkelighed.  Dens projekt er også at ud­ vide l yr ikkens vokabular,  stof og  verdensbillede,  og det lykkes. Ikke i kraft af det absolutte, rene nærvær i  et mystisk  nu,  men af den urene, sanselige stoflig­ hed.  Armhulerne,  syresekretionen  i  mavesækken, triptællere, u-rør, små  hysteriske  anordninger  til :fremkaldelse  af  afstand  mellem tænder,  punkterede skibe  og  svulstbesatte  ubåde  åbner  et  udsyn,  der overskrider de fordybninger, der udgjorde den dan­ ske  efterkrigsl yr iks  univers.  Bruddet  med  den  l yr i­ ske diktion iværksættes bl.a. ved nogle af realismens gængse greb:  videnskabelige  fagtermer,  præcist  be.,­ nævnende substantiver, inddragelse af livets lave zo­ ner.  Til  det  formål  viderefører  Rifbjerg  strategier kendt  fra Jensens  konfrontation  med  hele historien fra  vaskefadet til  fadøllen.  Kvaliteten  beror  på  den påberåbte  konkretion snarere end  det  berømte  ud­ sagn,  hvor  virkningsfuldt det end har  været. Det er ikke boblerne, men de skrattende kar, der lokker læ­ seren  på afveje  og  giver  digtsamlingen  en  interesse, der rækker ud over historikerens ol ym piske overblik.