Aakjær mellem land og by
Forfattere: Dan Nissen
Tidsskrift: kok (1982-12-16)

## Dan Nissen

## Aakjaer mellem land  og by

Inger-Lise  Hjordt-Vetlesen:  Flugtens  fængsel.  Odense

Universitetsforlag, 1981, kr. 73,25

Da Jeppe Aakjær i midten af  1880'erne rejste til Knbenhavn  for at tage præliminæreksamen på Blaagaards seminarium, rejste han fra et bondesamfund, der i hans barndom var »saa primitivt  som for tusinde Aar siden«, og hvor »Jernalderen ikke alle Vegne var naaet  frem,  hverken  til  Vogne eller  andre Markredskaber.«  Det der  mndte ham i Knbenhavn var  noget  han havde snuset til  i sin lærers bibliotek, det var et samfund, hvor »Kræfterne brndes i Literaturen  og  på  andre Aandsfelter,  men  (hvor)  Brydningen  var endda stærkere på Politikens Omraade. Ja, naaede helt ned til de haandgribelige Ting, til Industri og Erhvervsliv.« Således formulerer  Aakjær det selv i fnrste bind  af  sine erindringer:  »Fra min Bitte-Tid«.

Det var et utroligt spring at tage, et spring fra et gammelt traditionsbundet, natur- og skæbnebårent univers til et nyt fornuftsbårent. Aakjær blev det nyes fortaler. Han havde et bevidst  tilhnrsforhold til socialdemokratiet og agiterede for oplysning og udvikling,  troede  på  fremskridtet  og den  menneskelige  fornuft.  Men samtidig stod han med fndderne solidt plantet i bondesamfundet, der  var  hans erindrings- og erfaringsverden,  og samtidig med  at han agiterer for fremskridtet, bliver utopibillederne af det fremtidige  samfund  hentet  fra  hans  egen  fortidige  erindringsverden, krydret  med  mere lighed  og frihed.

Den bevægelse Aakjær gennemlevede var  ikke hans alene. Industrialiseringen betnd  en  massiv  afvandring fra landet til  byen, og den voksende arbejderklasse der blev  socialdemokratiets basis havde i hnj grad erfaringer til fælles med Aakjær. I hans naturlyriske billeder og skildringer af  bondearbejdets  velsignelser,  kunne mange genfinde  sig  selv,  eller  rettere:  genfinde  drnmmen om et fremtidigt samfund organiseret i fortidens billede. Selv lnste Aakjær  sin  konflikt  mellem  bondearbejdet og den intellektuelle  tilværelse som skribent ved at slå sig ned på gården Jenle som bonde, samtidig med at han skrev sine romaner. Og arbejderklassen? J a  her  blev  man  overladt  til  den  passive  konsumtion  af  lyriske, harmoniserende idylbilleder som Aakjærs romaner også indeholder  og  som  i årtier  fremover  blev  kolporteret  videre i giro 413.

De to verdener  og Aakjærs pendlen  imellem  dem er  udgangspunktet for Inger-Lise Hjordt-Vetlesen i bogen Flugtens f ~ n g s e l , hvor hun analyserer 3 af hans romaner og viser, at de på »en gang rummer bade Aakjzers samfundsengagement og agitationsgrundlag og samtidig skrives på det  erindringslag,  som  udgjorde  den emotionelle dynamik bag hans kunst.« (p. 21-22). De tre romaner er Bondens ssn (1  899), Arbejdets gglede (19  14) og Jens Langkniv (1915), der analyseres modsat kronologien, fordi den sidste er den mest  vellykkede. Den flugt,  titlen taler  om, er  flugten  fra landet til byen, en flugt, som Aakjzer  fængsles til i en gentagende tekstlig bearbejdning.  Og  sammenst0det  mellem  de  to verdener  er  ikke smertefrit,  for i  hans romaner  kan man, mener  Hjordt-Vetlesen, konsekvent genfinde en interferens mellem den civilisatoriske fornuft, der markerer sig i  romanernes episke forlab og emotionelle naturlyriske  beskrivelser, og beskrivelser  af  almuetyper  der  konstant bryder det episke forlrab, fordi de hentes fra andre erfaringssammenhænge.

Da det perspektiv i mine njne er bogens vigtigste bidrag til forståelsen af  Aakjzer,  er det det, jeg  i det  folgende vil  koncentrere

mig 0m.d

Bondens ssn, som Aakjær selv karakteriserede som en selvbiografisk roman, placerer  Hjordt-Vetlesen  sammen med Arbejdets glade som udviklingsromaner  der  beskriver  hovedpersonens udvikling frem til det afklarede punkt, hvor han »har erobret sig selv og behersker  sine egne indre og ydre  kraftkilder.(&lt;  (p.  21).  Men hun påviser, at Aakjzer rent faktisk ikke kun skriver udviklingsromaner, for »lige s A   insisterende Aakjzer  gennemskriver individets dannelse,  lige så  troligt  skriver  der  sig  så at  sige andre  mnnstre igennem i hans romaner, der truer med at hæmme eller nedbryde udviklingsforIrabet.((  (p.  21).  Og  det  der  szetter  sig igennem  bag om ryggen p&amp;  Aakjærs bevidste intention er netop »erindringerne om barndommens naturkontakt  og de szere tiloversblevne skæbner i landsbymilj0et.. .N. (p. 21).  Det  skaber brud  i udviklingsromanernes forlrab, den episke struktur gennemhulles og brydes af billeder hentet andet steds fra. Det er derfor Aakjærs romaner set fra et traditionelt æstetisk-litterært  synspunkt ikke er vellykkede, men falder fra hinanden, og det er netop i disse brud  Hjordt-Vetlesen szetter ind  med sin analyse og finder de interessante storrelser der bruges i den nye lzsning af hvad der er på færde i teksterne.

»De scere tiloversblevne skcebner« er ofte almuetyper som Aakjcer kredser om med en skrcekblandet fascination af deres utcemmede vildskab,  stivsindede stcedighed og horrible egensind.  Jens Langkniv er p&amp;  mange måder en sådan type, og når romanen for Hjordt-Vetlesen  er  den mest  vellykkede,  hcenger  det  netop sammen  med,  at  i  denne  roman  skal  figuren  ikke  presses  ind  i  et dannelses- eller udviklingsforlab, men får lov til at stå  som det den er: en type med grundlceggende og simple karakteregenskaber som styrke, mod, udholdenhed m.m.  Også i de andre romaner  finder vi dem. I Arbejdets g l ~ d e fortcelles  historien om Visti og hans socialutopi,  der  er  en  forudgriben  af  husmandslovgivningen:  hver mand skal have jord  nok til at bradfade sig og sin familie.  Men denne historie afbrydes for at Aakjcer  kan skildre Jargen Tidselbjcerg,  hvis  historie  oprulles som en slags  slcegtssaga om stcerke naturer og stcedige gemytter.

Hjordt-Vetlesen  stopper  ikke  ved  påvisningen  af  disse  brud, men går videre og viser hvordan Aakjcer har svcert ved at gestalte den utopi som Visti skal vcere bcerer af. Den tcenkes gennem Visti og vi  prcesenteres for den gennem hans docerende tankercekke eller didaktiske foredrag. Fortcellerattituden  bliver en tilskuerposition og skildringen et genremaleri. Heroverfor står Jargen Tidselbjcerg-sagaen  som  prceget  af  sanselighed  og  kraft  og  gennemtrcengt  af  en  driftssymbolik  der  bliver  truende.  Her  skriver  Aakjcer, mener Hjordt-Vetlesen,  på sine erfaringer og ikke p&amp;  tillcerte romanstrukturers konventioner.

Andre steder som f.eks. i Bondens s0n, scetter interferensen  sig igennem helt ned i syntaksen. Udviklingshistorien ender med  hovedpersonens  Jens' overtagelse af den fcedrene gård, selvom han tidligere har vceret  stcerkt tiltrukket  af den store verdens liv. Den tilsyneladende,  ph  overfladen harmoniske lasning imadegås ubevidst  af  en  stigende tekstlig  desperation der  scetter sine spor i en oplasning af syntaksen: subjektet glider ud af teksten, bevcegelserne handler med Jens og i hans plejlen er der en understram af aggressivitet  og  destruktionslyst.

Der  er  nogle  vigtige  perspektiver  i den  form  for  tekstlcesning Hjordt-Vetlesen  her  gennemfarer.  Hun kommer  tcet  på teksterne og  bruger  metoden  til  at  påvise  nogle  uklarheder,  der  ellers har kunstnerisk  gestaltning«.  Det  er  det også, men det er uncegteligt mere interessant  at få at vide hvorfor Aakjcer skriver i disse brud, og at der ikke bare er tale om mangel p i   talent, men at det er den labile sociale position han befinder sig

vceret  forklaret  med  &gt;&gt;ringe i,  der  får  ham til  at skride mellem  forskellige oplevelsesformer.

Mere problematisk er bogens analyse af Aakjærs kvindebillede, der også er bundet til fortzllestemmens brudthed. Kvindeligheden er, mener Hjordt-Vetlesen, et symbolsk fortztningspunkt for det underliggende psykiske lag der bryder epikken. Mens mandefigurerne er bærere af  den udvikling  b~gerne vil  beskrive,  altså skal ses  som Aakjærs f o r s ~ g på restl~st at tilpasse  sig civilisationens fornuft, så er kvindefigurerne  ofte knyttet  til noget uklart og farligt:  sump, mose,  urenhed,  snavs og sale. Denne farlige og erotiske kvindelighed  truer med at o p l ~ s e det rationelle  mandsunivers. Hjordt-Vetlesen  mener,  at  romanernes  kvindebillede,  sammenholdt  med  erindringernes  beskrivelse  af  moderen viser, at  en »uudgrundelig og Eggende dimension omkring kvinden er en stabil  orienteringsramme  for  Aakjær.«  Og  hun  skriver  videre  om moderen, at der tillægges hende en udefinerbar længsel, der svarer til  de længsler, som Aakjær fors~ger at billedligg~re i sine romaner,  dvs.  socialutopien.

Ved således at g ~ r e Aakjzrs meget konstante kredsen om kvindebilleder  til  et  blot  og  bart  symbolsk  udtryk  for  hans  sociale Izngsel,  forkorter Hjordt-Vetlesen  en vigtig dimension i forståelsen af  forfatterskabet. Det vil nemlig  ikke vzre uoverkommeligt at eftevise, at der er en god del fortrzngt seksualitet i Aakjzrs romaner, og at også moderbinding optræder som vigtig element, enten direkte eller forskudt  og forklædt som naturbesyngelse,  hvor så naturen er  s t ~ r k t erotiseret  og ofte bundet  til  en moder- eller kvindefigur. Og hvis man læser Aakjzrs erindringer, er det slående og overraskende, at man faktisk forst, da han skal skilles, opdager, at han har været gift og har b ~ r n . Det er ikke mange linjer og ikke megen interesse han investerer i denne del af sit liv, i stedet vandrer  han  Jylland  tyndt  og  suger  natur  og mennesker  til sig, som senere omszttes i romaner og skriverier. Aakjær synes altså her  at  have et mudret punkt, som han g0r alt  for ikke at rode op i. Og Hjordt-Vetlesen g0r det altså heller ikke i tilstrækkelig grad. Derfor får hun ikke diskuteret  forholdet mellem det almene og det specifikke  i Aakjærs situation  og måden at  give den  udtryk  på.

Aakjzr og hans  romanpersoner  flygter:  fra landet,  men  også fra byen. Flugten bliver et  fængsel, der tvinger Aakjær til en gentagende tematisering, og netop denne kunstneriske skaben giver ham den identitet,  som  han ellers  fuler  at  hans  sociale situation unddrager ham. Det er Hjordt-Vetlesens  fortjeneste, at der er ble-

vet  kastet  nyt  lys over  Aakjzrs kunst.