Et fællesskab der favner og giver plads. Perspektiv på autisme, tro og kristne fællesskaber
Forfattere: Oline Bøndergaard Kobbersmed
Tidsskrift: dttk (18-11-2024)

## ET FÆLLESSKAB DER FAVNER OG GIVER PLADS

Perspektiv på autisme, tro og kristne fællesskaber

Kirke-og diakonimedarbejder samt undervisningslektor, cand.theol. Oline Bøndergaard Kobbersmed

## Det berører os alle

»Inklusion  er  teologisk  set  et  eskatologisk begreb. Det er en Gudsriges-realitet og  således  et  teologisk  aksiom,  vi  altid  i kirken må tænke og handle i forhold til, samtidig med at vi må erkende, at vi ikke selv formår at føre det til ende« (Heilesen 2023,3).

Inklusion  berører  menigheden  som  fællesskab. Er her plads i praksis - eller er det blot noget, vi prædiker? Det kan dreje sig om mange forskellige former for diagnoser, tilstande og handicap. I denne artikel skal jeg imidlertid rette fokus primært på børn og voksne med autisme. Dette sker i kølvandet på et samarbejde mellem Menighedsfakultetet og Kristelig Handicapforening  på  netop  dette  område.  Samarbejdet  er  vokset  ud  af  et  stigende  behov for  indsigt  i  autismeområdet i kirker, organisationer og institutioner.

Måske  er  du  fuldt  bevidst  om,  hvor du  møder  eller  har  mødt  personer  med autisme i dit virke. Mange præster møder autisme  blandt  konfirmander  eller  børnekonfirmander. Ligeledes vil mange ansatte og frivillige fra de kirkelige organisationer nikke genkendende til en vækst i diagnosticerede.

Antallet af autismediagnoser er i vækst. I 2022 var 3,2% af alle unge mellem 12 og 30 år diagnosticeret  med autisme, 1 dvs.  mere  end  45.000  unge  på landsplan. Disse tal dækker over en række vidt forskellige fortællinger. For nogle er autismediagnosen en klargørende faktor, der medfører, at man i højere grad får den hjælp, man har brug for. For andre er den blot  en  understregning  af  en  smertelig virkelighed  forbundet  med  udfordringer i mødet med omverdenen. Dertil kommer et antal personer i alle aldre med ADHDdiagnoser og andre kroniske tilstande og andre igen  med  mere  midlertidige  lidelser.  Alt  sammen  tilstande,  der  påvirker menneskers  interaktion  med  andre  og dermed også oplevelsen af kirke og kristne fællesskaber.

Møder  man aldrig mennesker  med autisme i en menighedssammenhæng, er der  særligt  to  forklaringer,  der  bør  overvejes:

1.    Enten er man ikke bevidst om, at man faktisk har mødt mennesker med autisme. Personer med autisme er lige så  forskellige  som  andre  mennesker. Hos nogen vil det være åbenlyst, at her er en mere divergerende personlighed, mens det for andre er en tilstand, der ikke nødvendigvis kommer tydeligt til udtryk i det store fællesskab. Autisme kommer til udtryk på ganske forskellige  måder;  nogle  med  autisme  er  for eksempel højt begavede, nogle har læringsudfordringer og så videre.
2.    En  anden  forklaring  kunne  være,  at man har  en  praksis  og  omgangsform i  sit  fællesskab, der holder mennesker med autisme væk, fordi de oplever udfordringen ved  at  være  med  så  meget stærkere end udbyttet ved at deltage i fx gudstjenester eller aktiviteter.

Ganske kort kan det siges, at autisme eller ASF (autisme spektrum forstyrrelser) er  en  samlet  betegnelse for »en medfødt anderledeshed  i  hjernens  udvikling,  der påvirker  opfattelsen  af  omgivelserne  og måden, man interagerer med andre på.« 2 ASF  omfatter  forskellige  diagnoser,  og personer med autisme kan være vidt forskellige i forhold til for eksempel funktionsniveau, intelligens med videre. Generelt er autisme en diagnose, der påvirker relationen  til  og  kommunikationen  med andre mennesker. Derudover påvirkes sanseapparatet  ofte,  så  man  for  eksem- pel enten vil være hypersensitiv (reagere stærkt  på  fx  lyde,  lugte  mv.)  eller  hyposensitiv  (svag  reaktion  på  sanseindtryk). Fælles er dog, at i trygge omgivelser med passende  udfordringer  vil  personer  med autisme kunne opleve ro og trivsel - som igen kan åbne for gode oplevelser af tro og kristen praksis.

Det  kristne  fællesskab  fremhæves  i Det nye Testamente, gennem kirkehistorien og i nutidig praksis. Men hvilke udtryk får det, når vi har at gøre med mennesker, for  hvem  netop  det  er  en  udfordring  at indgå i sociale sammenhænge?

## Fællesskabets udfordringer og muligheder

Jeg vil i denne artikel belyse nogle af de udfordringer,  mennesker  med  autisme kan opleve i mødet med kristne fællesskaber, og desuden pege på nogle af de elementer, som kan have positiv effekt - ikke bare for personer med autisme men også for det samlede fællesskab.

Min  artikel  baserer  sig  på  faglitteratur,  på  interviews 3 og  samtaler  med  familier og fagpersoner og endelig på egne erfaringer fra kirkeligt arbejde med børn, unge og voksne. Der er en lang række forhold,  som  kunne  belyses,  når  det  drejer sig om autisme og tro. Mit fokus i denne artikel  drejer  sig  primært  om  fællesskabers muligheder, udfordringer og farbare veje  når  det  gælder  det  at  favne  menneskers forskelligheder. Herunder altså også autisme.

## Menneskets bedste ven - Jesus eller hunden?

Først et lille eksempel fra konkret praksis. Teologisk bør der naturligvis ikke herske tvivl om forholdet mellem Jesus og hunden. Men i et praktisk teologisk regi, med fokus på børn og unge, der oplever uro i forbindelse med en autisme eller ADHDvirkelighed,  kan  den  anden  bedste  ven - den firbenede - være til stor hjælp. Det kan nedenstående belyse.

En dreng med autisme fortæller i et interview med sin mor om et positivt møde med et kristent fællesskab. Ved en bibelcamping  deltog  han  i  et  juniorprogram, hvor  lederne  mødte  ham  med  åbenhed og plads til at være sig selv. Adspurgt om, hvad  der  gjorde  denne  oplevelse  positiv for ham, responderer han: »Fordi jeg ikke behøvede  at  synge  med.  At  der  var  nogle voksne, som ville samarbejde med mig, så jeg måtte sidde ved en hund og ikke ved de andre børn. Jeg måtte også gå en tur, fordi jeg også har ADHD, så jeg var ikke i uro.«

Drengen  har  altså  en  oplevelse af at  være  med  -  og  at  måtte  være  sig  selv i  mere  end  én  forstand.  Han  får  lov  at sidde lidt på afstand af de andre, kun at deltage i dele af aktiviteterne (fx lytte til en bibelfortælling) og at være tæt på en hund. Men samtidig er dette netop med til at give en oplevelse af at kunne være sig selv, at få plads til at være, så han oplever ro og tryghed.

Set fra en umiddelbar betragtning kan det virke påfaldende, at et barn, der ikke deltager på lige fod med andre, fremhæver dette som noget positivt. Men de voksnes anerkendelse af behovet for at sidde med hunden gav drengen en oplevelse af, at det var o.k.. Drengen uddyber ikke selv episoden,  men  en  nærliggende  fortolkning af forløbet er, at han ved nærværet med  hunden  og  de  voksnes  imødekommenhed fik rum til  at  bearbejde  indtryk og bringe nervesystemet i ro. Og at netop dét gav ham mulighed for at deltage. Han blev ikke tvunget ind i en kontekst, der for ham var overstimulerende, og som kunne fremkalde uønskede reaktioner.

Det forlyder ikke, om lederne i denne sammenhæng  havde  en  teologisk  eller pædagogisk  uddannelse.  Men  de  havde blik for en dreng, der havde andre behov. De skabte et rum, hvor der var plads. På den måde blev autisme eller ADHD ikke oplevet  som  forstyrrelse,  men  som  tilstand,  der  blev  vist  hensyn  til.  Ligesom man for eksempel ikke kunne forvente, at et barn i kørestol eller med synshandicap skulle deltage i fysisk aktivitet på samme vilkår som alle andre.

Drengen blev mødt som et medmenneske af ledere, der hjalp ham til ikke at føle sig forkert. Dette burde ikke været »rocket science«;  anerkendelse  og  italesættelse af behov kan langt hen ad vejen udrydde mange misforståelser og bane vejen for et inkluderende fællesskab.

## Fem fund og en opfordring

Gennem blandt andet undersøgelsen hos de  berørte  familier  har  jeg  samlet  fem fund. Dette er ikke en færdig opskrift på, hvordan  alle  personer  med  autisme  kan finde  sig  til  rette  i  kristne  fællesskaber. Men  det  er  udtryk  for  nogle  tendenser, som gør sig gældende blandt flere, som er oplevet blandt familier og som bekræftes af fagfolk og faglitteratur.

Der findes personer med autisme i alle aldersgrupper, som har så vanskeligt ved at mødes i kristne fællesskaber, at de for en tid - kortere eller længere - ikke ser sig i stand til at deltage. For nogle er tilstanden  permanent,  for  andre  vil  et  nyt  (og bedre) tilbud kunne åbne døren til kristne fællesskaber.

De fem fund er af forskellige karakter, nogle er for eksempel mere overordnede, mens andre drejer sig om en mere snæver indsats. Der er tale om en bred erfaringsramme, det vil sige, at noget er mere relevant for gudstjenestearbejde, andet handler  om  kristne  fællesskaber  under  mere frie  former,  og  noget  er  særligt  relevant i  en  undervisningssammenhæng.  Fælles for fundene er:

1.    Der er tale om realistisk gennemførlige initiativer.
2.    Ikke kun mennesker med autisme men også  mange  andre  i  fællesskabet  kan have glæde af en praksis, der tilgodeser disse områder.

## De fem fund følger her:

## 1. Struktur

Blandt såvel berørte familier som praktikere i kirkeligt regi er der en erfaring af, at en god struktur kan være en hjælp. En klar  struktur  kan  komme  til  udtryk  på mange  måder.  En  gudstjeneste  foregår som regel med en struktur. Nogle steder er  liturgien  helt  fast  og  uden  store  overraskelser.  Andre  steder  varierer  gudstjenesten.  Flere  familier  gav  udtryk  for,  at det kan være godt at være forberedt, når programmet varierer. Dette kan fx gøres ved,  at  man  får  tilsendt  liturgien  på  forhånd og kan være forberedt på eventuelle variationer. Eller ved at børn er forberedt på,  hvor  længe  de  skal  vente,  før  for  eksempel  børneprogrammet  begynder.  En forælder udtrykker: » Det er ikke, fordi det altid kun må vare i kort tid; men mere for at kunne  økonomisere  med  energien,  herunder at være forberedt, hvis det varer i lang tid. Uvisheden er svær at håndtere.«

Andre fortæller,  hvordan  det  at  have en reserveret plads eller mulighed for at trække sig tilbage i løbet af en gudstjeneste kan være en stor hjælp for såvel barn som forældre.

I  undervisningssammenhæng  findes der  en  række  redskaber  og  tilgange  fra den pædagogiske verden, som man med fordel  kan  gøre  brug  af.  Nogle  steder  er der  et  nært  samarbejde  mellem skole og kirke  for  eksempel  ved  konfirmandundervisning af specialelever. Ofte vil man i  denne  sammenhæng  møde  en  praksis, som med fordel også kan anvendes i andre dele af kirkens arbejde. Co-teaching, hvor undervisning udføres (og evt. planlægge  og  evalueres)  i  fællesskab,  er  eksempel  på  en  pædagogisk  praksis,  som mange forskellige børn og unge kan have glæde af, ligesom en underviser kan have stor glæde af en kvalificeret støtteperson i undervisning. Det giver mulighed for et andet  blik  på  undervisningen,  og  for  at underviseren bevarer fokus på det fælles - hvis enkeltpersoner har brug for særlig støtte undervejs.

I en mere uformel sammenhæng med børn er det stadig godt at gøre programmet  kendt.  Dette  falder  ofte  nemmere  i en  sammenhæng  med  mindre  børn,  der er helt fortrolige med brug af piktogrammer eller håndtegnede illustrationer til at beskrive et program. I et ungdomsfællesskab præget af spontanitet kan det kræve andre overvejelser, hvordan man kan arbejde med ramme og struktur.

I  denne sammenhæng er det værd at have  i  tankerne,  at  mennesker  -  uanset diagnose og alder - ikke er på tålt ophold i kirken. Kirken og det kristne fællesskab er netop en sammenhæng, hvor vi gennem dåb og tro hører sammen, og hvor ingen er  mindre  værdige.  Sognepræst  Karina Juhl Kande har skrevet en interviewbaseret artikel om inklusion i en gudstjenestesammenhæng (Kande 2023) og tager især afsæt  i  Bonhoeffers  forståelse  af  kirken som kirke for andre, og at netop inkluderingen af mennesker med sindslidelser og handicap (og i vores tid: diagnoser) holder  os  fast  på  vores  identitet  som  kirke: »For Bonhoeffer vil en udelukkelse af de svage og uanselige fra det kristne fællesskab være ensbetydende med et forsøg på at udelukke Kristus selv fra menighedens liv«  (Kande  2023,  4).  Arbejdet  med  inkluderende struktur er altså ikke blot en perifer religionspædagogisk særinteresse men et arbejde med det, som er kirkens identitet.

## 2. Fokus på fortællingen

Flere  af  de  adspurgte  familier  i  min  undersøgelse, også med børn fra ti år og op, gav  udtryk  for,  at  bibelfortællingen  kan være et godt sted at mødes. Her er der fokus på et fælles tredje, bibelfortællingen er konkret (sammenlignet med fx fortolkning og forklaring, som opleves mere abstrakt), og alle er stillet lige.

Et  eksempel  på  dette  er  Godly  Play fortællinger, 4  der bruges både i bredt favnende fællesskaber og i specialundervisning, for eksempel for konfirmander med autisme.

Gennem  kvalitative  interviews  med praktikere, der arbejder med Godly Play fortællinger,  har  jeg  fået  indblik  i,  hvordan  denne  særligt  strukturerede,  rolige og fokuserede form kan være velgørende -  både  for  personer  med  autisme  og  for alle andre.

En  Godly  Play  fortælling  begynder med,  at  alle  bydes  velkommen,  enkeltvis, og man sidder rundt om den samme fortælling.  Når  fortællingen  går  i  gang, retter fortælleren ikke blikket mod tilhørerne men mod fortællingen - det vil sige konkrete figurer, billeder, ørkensæk med videre.

Der fortælles  med  en  stor  ro,  næsten meditativt.  Spørgsmål  og  kommentarer gemmes til forundringsfasen til sidst. Her stilles spørgsmål, hvor man ikke tester paratviden men for eksempel: »Er der noget i denne fortælling, du særligt godt kunne lide?«  Der  er  ikke  en  lang  udlægning  og fortolkning ud over dette - fortolkningen sker i fællesskabet og i den enkelte.

En  praktiker,  som  har  arbejdet  med blandede grupper, dels børnegrupper, dels  på  tværs  af  generationer,  giver  udtryk for: » Alt det, der kan genere autister, var pillet af.« Videre uddybes det: » Det, at rammerne er sat på forhånd, og man kan lave  særlige  aftaler  med  enkelte  børn,  og der  ikke  er  en  masse  unødige  ord  …  Det er ting, som både forældre og børn har responderet  særligt  på.  XXX  som  har  begge diagnoser,  har  også  meldt  tilbage,  at  det var  dejligt  med  roen.« Fortællingen  giver således en fælles basis for fællesskabet men ikke kun på et kognitivt plan. Også de  rolige  rammer  er  med  til  at  etablere et trygt rum, hvor børn oplever muligheden for at falde til ro. Netop denne gode begyndelse kan skabe mulighed for samtaler - også med perspektiver ud over det forventelige.

En præst, som bruger Godly Play ved konfirmander  med  autisme  understreger:  » Jeg  synes,  det  er  fascinerende,  hvad de  kommer med af betragtninger i  forundringsfasen - både helt konkrete men også mere 'abstrakte', selvom jeg hele tiden får at vide, de ikke kan tænke abstrakt. Det skal i øvrigt siges, at jeg både har en hjælper, der i mange år har arbejdet med børn med særlige  behov,  og  en  pædagog  fra  skolen  med hver gang. Det er en stor hjælp, at de altid kan spotte, hvis nogen har brug for en hånd på  skulderen  eller  andet,  mens  jeg  holder fokus  på  fortællingen .«  I  denne  sammenhæng  er  det  altså  samspillet  mellem  en veltilrettelagt  undervisningsstruktur  og den fokuserede fortælling, der giver konfirmanderne  med  autisme  et  værdifuldt indspil.  I  undervisningen  mødes  konfirmanderne  ikke  først  og  fremmest  som autister men som unge medmennesker af en præst, der har noget på hjerte.

Godly Play er blot et eksempel på en veltilrettelagt fortælleform. Andre arbejder  med  for  eksempel  sansefortællinger eller  dialogisk  genfortælling.  Godly  Play forholder  sig  til  et  fastlagt  manuskript med både ord og gestik, mens den dialogiske genfortælling i højere grad rummer en fleksibilitet.  Har  man  at  gøre  med  en gruppe, hvor dynamik og energiniveau er meget skiftende, rummer den dialogiske genfortælling netop mulighed for løbende tilpasning. 5

Ligeledes virker den dialogiske fortælling  relationsskabende,  idet  spørgsmål og inddragelse af hverdagserfaringer inkluderer tilhøreren i fortællingen. Deltagerne involveres løbende, og øjenkontakt er en del af kommunikationen. For nogle fremmer  det  indlevelse  og  læring,  mens det  for  andre  kan  være  krævende  eller forstyrrende.

Pointen  er  således  ikke:  »one  size  fits all«, men derimod: løbende evaluering og tilpasning.  Fremmer formen en oplevelse af  Bibelens fortællinger som nærværende og betydningsfulde? Hvordan kan jeg som underviser bedst række Bibelens fortællinger videre, så de hjælper til tro og tillid?

Generelt  har  jeg  observeret  og  erfaret,  at  fortællinger  i  sig  selv  kan  rumme megen  værdifuld  formidling.  På  mange måder  giver  det  god  mening  at  dvæle ved  netop  fortællingen  og  de  tanker  og spørgsmål, der knytter sig til denne. Ofte beskrives  mennesker  med  autisme  som »konkrettændende«, og netop fortællinger  har  en  meget  konkret  dimension -  som  samtidig  åbner  for  mere  eksistentielle perspektiver. »Gud« bliver ikke bare et abstrakt begreb men ham, som skaber verden, som udvælger Abraham, og som fører sit folk i frihed. Kan det betyde noget  for  mig?  Oplevelsen  både  hos  Godly Play fortællere, i dialogbaseret genfortælling og andre former for gennemarbejdet fortælling  er,  at  samtalen  med  udgangspunkt i den konkrete fortælling åbner for nye perspektiver.

3. Konkrete genstande, konkret aktivitet Det  tredje  fund  drejer  sig  om  konkrete genstande og konkret aktivitet. Flere familier  i  min  undersøgelse  gav  udtryk for,  at  det  at  have  en  konkret genstand i hænderne (fx tangles, håndkors o.l.) kan have  en  beroligende  effekt.  En  konkret genstand  i  hænderne  kan  virke  beroligende for den enkelte, som befinder sig i en fremmed setting, hvor nervesystemet er på overarbejde.

Ligeledes har flere en positiv erfaring med konkret aktivitet i et fællesskab. Det kan for eksempel være fælles arbejde for et projekt, kreativt arbejde eller en fælles leg  med  klare  rammer  og  retningslinjer. En  fælles  aktivitet  -  hvad  enten  det  er til  glæde  for  andre  (fx  pakke  julehjælp, forskellige  former  for  indsamling  o.l.),  i kreativ fordybelse eller i fælles glæde ved en leg - alt sammen kan give en oplevelse af at være sammen med andre om et fælles tredje,  som  den  enkelte  kan  forholde  sig til og bidrage til.

## 4. Sang og musik

I  forhold  til  sang  og  musik  var  reaktionerne i min undersøgelse ikke entydige. Nogle  gav  udtryk  for,  at  netop  sang  og musik havde en helt særlig positiv betydning. Andre gav udtryk for det modsatte - i særdeleshed i forhold til det at deltage i fællessang.

Netop  sang  og  musik  rummer  nogle særlige  sansestimuli,  som  har  betydning for  hjerne  og  nervesystem.  Ved  positive oplevelser med musik og fællessang, udskilles  oxytocin,  der  kan  beskrives  som et  tillidshormon  (Callesen  u.å.).  Dermed kan sang og musik altså bidrage til velbe- findende, til et nervesystem, der er i ro, og en modtagelighed i mødet med omverdenen. Set fra et teologisk perspektiv er netop sang og musik væsentlige elementer i vores fællesskab som menighed. Gennem sangen ærer vi Gud, vi minder os selv og hinanden om, hvem han er, og hvad det betyder at leve med ham. At deltage i sangen kan altså være en betydningsfuld aktivitet for det hele menneske - krop, psyke og ånd - i fællesskab med andre.

Samtidig  findes  der  også  mennesker med  autisme,  der  oplever  sang  og/eller musik  som  en  belastning.  Det  kan  dels handle  om  for  stor  en  sansemæssig  påvirkning, dels om ubehag i forhold til for eksempel sange, man ikke kender.

Sangen må derfor ses som en dobbelt størrelse:  Den  kan  skabe  en  helt  særlig form for tryghed, trivsel og glæde. Og den kan skabe et ubehag og en følelse af ikke at befinde sig godt. I mødet med personer med autisme kan der være en særlig opgave i opmærksomt at spørge ind til musikpræferencer og så vidt muligt være klar til også at imødekomme nogle af disse. En anden  mulighed  vil  være  at  italesætte, at  det  er  o.k.,  hvis  man  har  brug  for  at trække sig under sang og musik eller for eksempel sidde med ørepropper.

5. Trygge relationer, god kommunikation Det  femte  fund  i  min  undersøgelse  drejer sig om trygge relationer. Dette gælder såvel barn/ungt menneske som forældre. Begge parter kan have brug for den gode kommunikation og for at kende lederen/ underviseren  i det kristne fællesskab. Hvor neurotypiske børn og unge oftere vil have  en  mere  ukompliceret  oplevelse  af skift, vil et barn eller en ung med autisme hurtigere komme på overarbejde i mødet med en ny person i netværket.

For  mange med autisme betyder det, at mindre fællesskaber i højere grad er  tryghedsskabende.  Det  kan  for  eksempel  være  i  en  klub,  et  mindre  hold konfirmander/børnekonfirmander, en cellegruppe/bibelkreds. Det er også væsentligt  at  anerkende  familien  som kristent  fællesskab.  For  nogle  vil  netop familien være det bærende og blivende og til tider eneste fungerende, og her er det væsentligt  ikke  at  få  italesat  for  eksempel  ungdomsgruppen  som  »det  rigtige« fællesskab. Nogle familier rapporterer om  gode  oplevelser  med  for  eksempel børnelejre  (hvor  ledere  og  forældre  var i  god  kontakt)  eller  bibelcampings,  hvor forældre  til  tider  deltog  i  for  eksempel junioraktiviteter  i  fællesskab  med  deres barn.

## At arbejde for det fælles bedste

Hvad forventes af det kristne fællesskab? For  mange  vil  for  eksempel  gensidighed være en forventning til et velfungerende fællesskab. Et fællesskab, hvor kun få bidrager, vil være udfordret. Men den nytestamentlige legemsmetaforik kan være et væsentligt korrektiv til en forestilling om ensartethed  i  menighedssammenhæng. Her  er  værdien  netop  forskelligheden  i forsamlingen  og  ikke  det  at  kunne  det samme eller være ens (1. Kor 12). Dette billede  kan  være  velgørende  for  såvel neurotypiske som  neurodivergente: Vi er  forskellige  -  og  netop  sådan  hører  vi sammen. Ikke fordi vi tænker, føler eller agerer ens, men igennem samhørigheden med Kristus hører vi sammen med hinanden. Det giver frihed til, at vi ikke indgår på præcis samme måde, når vi er sammen i kirken og fællesskabet.

Dermed  er  forpligtelsen  til  at  ville hinanden og arbejde for det fælles bedste sat i højsædet. »Sådan som Gud har sammenføjet legemet, har han givet det, som mangler ære, desto større ære, for at der ikke skulle opstå splid i legemet, men lemmerne være enige og have omsorg for hinanden. Lider én legemsdel, så lider også alle de andre. Bliver én legemsdel hædret, så  glæder  også  alle  de  andre  sig«  (1  Kor 12,24-26). Dette giver ikke nogen færdig opskrift på, hvordan børn, unge og voksne med autisme bedst finder sig til rette i  det kristne fællesskab. Men det giver et væsentlig bidrag til forståelsen og prioriteringen. Ingen er her på tålt ophold.

Ved at prioritere omsorg og nysgerrighed over for hinanden tror jeg, det er muligt,  at  flere  mennesker  med  autisme  får oplevelsen af at høre til i fællesskabet. Et fællesskab, der både giver plads til at være sig selv, og som inviterer den enkelte til at bidrage.

## Noter

- 1 Tal fra Autismeforeningen.dk. https://www. autismeforeningen.dk/udgivelser/tal-ogundersoegelser/ (set den 12.8.2024).
- 2 Citat fra Autismeforeningen.dk. https:// www.autismeforeningen.dk/om-autisme/ (set den. 12.8.2024).
- 3 I forbindelse med temadagen »Autisme og fællesskabets muligheder og udfordringer« afholdt af Kristelig Handicapforening og Menighedsfakultetet indsamlede jeg interviewskemaer udfyldt af familier, hvor et eller flere børn var diagnosticeret med autisme. Både forældre og børn havde mulighed for

- at respondere i hver deres del af skemaet, og forældre stillede spørgsmål til deres egne børn. De børn, der responderede, var mellem 10 og 15 år.
- 4 For nærmere introduktion til Godly Play se fx godlyplay.dk samt undertegnedes artikel »Godly Play - et økumenisk, børnevenligt hjertesprog« på Kirkeforalle.dk

## Litteraturliste

Callesen, Kirsten. Uden årstalsangivelse. »Kroppens fantastiske kredsløb. Hjernen,  Hjertet  og  Det  sociale  nervesystem«. Psykologisk Ressourcecenter.

Heilesen,  Lars  Nymark.  2023.  »Hvor  er det lige, vi er? Inklusions-status i folkekirken«. Kritisk  forum  for  praktisk teologi 169. https://www.kfpt.dk/ pub/lpvelyd9

Kande,  Karina  Juhl.  2023.  »Spørg  dem selv  -  Om  at  skærpe  opmærksomheden på mennesker med særlige behov i menigheden«. Kritisk forum for praktisk teologi 169. https://www.kfpt.dk/ pub/usnvjsu3

Kobbersmed,  Oline.  2022.  »Godly  Play -  et  økumenisk,  børnevenligt  hjertesprog«. Kirkeforalle.dk. https://kirkeforalle.dk/godly-play-et-oekumeniskboernevenligt-hjertesprog/

Leiding,  Susanne  Norsk  Østrup.  2023: »Konfirmationsforberedelse med konkrettænkende«. Kritisk forum for praktisk teologi 169. https://www.kfpt.dk/ pub/abb84b5p

- 5 Se eksempelvis Susanne Norsk Østrup Leiding: »Konfirmationsforberedelse med konkrettænkende« (Østrup 2023).

## Forfatter

Oline Bøndergaard Kobbersmed Fjellhaug International University College - Aarhus Katrinebjergvej 75 8200 Aarhus N obk@teologi.dk