Begrebet det hellige hos Søren Kierkegaard
Forfattere: G. Malantschuk
Tidsskrift: kierkegaardiana (1977-06-08)

## Begrebet  det  hellige  hos  Søren  Kierkegaard

af G.  MALANTSCHUK

Søren Kierkegaard bruger meget ofte Begrebet hellig i sit Forfatterskab, og det er karakteristisk for ham, at han ikke anstiller abstrakte Overvejelser over dette Begreb, men indoptager det ganske konkret i sin  Fremstilling af Menneskets aandelige  Udvikling  gennem  de  tre  Stadier,  det  æstetiske,  det  etiske  og  det religiøse.  Denne  Kierkegaards  originale  Lære  om  Stadierne  i  Menneskelivet bygger paa to Forudsætninger:  for  det  første,  at  der  findes  en  evig  og  hellig Magt bag det hele, og for det andet, at Mennesket er en Syntese af det timelige og det evige.1  Den første Forudsætning stillet Maalet og Opgaven for Menne­ sket, idet Mennekets væsentlige Stræben maa have Retning mod Gud som det hellige.2  Den anden Forudsætning betyder, at Mennesket ene af alle Skabninger har Mulighed for denne Bevægelse, fordi det ene Led af Syntesen,  nemlig det evige, peger mod Gud.

Kierkegaard skildrer nu, baade i sine pseudonyme Skrifter og i sin opbygge­ lige Litteratur, meget konkret og udførligt, hvordan det hellige, som paa Grund af det eviges Komponent i Mennesket er til som Mulighed, stadig mere bliver Virkelighed for det og griber ind i dets eksistentielle  Forhold  eller  afvises og fornægtes.  Det  interessante  bliver  nu,  at  Kierkegaard  og  hans  Pseudonymer anvender Udtrykket »hellig«  saavel inden for det æstetiske og etiske Stadium som inden  for  det  religiøse,  saaledes  at  Udtrykket  det  hellige  ses  under  for­ skellige Aspekter, idet det dog i alle Tilfælde angiver Retningen mod det evige. Disse forskellige Aspekter af det hellige fremkommer ved,  at Mennesket kun Skridt  for  Skridt  gennem  de tre  Eksistenssfærer  naar til  et  stadig  klarere  og mere konkret Syn paa det hellige. Naar man taler om Betydningen og Position nen af det hellige inden for den menneskelige Eksistens, maa man derfor altid, naar det drejer sig om Kierkegaard, være opmærksom paa, inden for hvilken Eksistenssfære  man  befinder  sig.  Ved  at  gennemgaa,  hvordan  Begrebet  det hellige optræder inden for de forskellige Stadier, kan vi faa disse Forhold nær­ mere belyst.

1 SV  III,  68  om  en  »evig  Bevidsthed«  i  Mennesket,  og  98.  Smig.  SV  VIII,  122,  Citat  fra Prædik. 3,  11.

2  Her er Kierkegaard enig med Augustin, naar han siger:  »...  fecisti  nos ad te et inquietum est cor nostrum, donec requiescat in te«  (Confessiones  I,  1).

Æstetikeren A i Enten-Eller tillader sig at kalde det »en hellig Glæde at see det forenet, som hører sammen«,3  hvorved han tænker paa den Harmoni, der opstaar, naar det rette Stof finder sin rette Kunstner. Udtrykket »hellig Glæde« peger her ud over Endelighedens Verden, for saa vidt som en Digter eller en Kunstner  netop  søger  at  skabe  noget  ideelt,  som  minder Mennesker  om  det evige.  Det er betegnende,  at det æstetisk indstillede Menneske altid  søger det hellige uden for sig selv. Dette gælder særlig for Mennesket paa de primitive Trin.  Climacus  siger  herom: »Æsthetisk  er  Opbyggelsens  hellige  Hvilested udenfor Individet, det søger Stedet;  .. .«.4  I en af sine opbyggelige Taler, hvor Emnet er »Hvad det  er at søge  Gud«, har Kierkegaard i meget koncentreret Form beskrevet det primitive Menneskes Søgen efter det hellige. Han siger, at det altid vil søge det hellige blandt de Fænomener i Naturen, som kalder For­ undringen frem hos det. Blandt andet siger han herom, at f. E.  naar »Hednin­ gen pludseligt seer et Lysvirkningens Under, som griber ham, da seer han det Ubekjendte, og Tilbedelsen er Forundringens Udtryk;  .. .«.5  Paa denne Maade skaber Mennesket Mytologiens Elementer, idet det ser det evige i det timelige; dette sker ved Fantasiens Hjælp paa Grundlag af det evige i Mennesket. Den senere kritiske Tænkning vil  selvfølgelig opdage,  at  disse  mytologiske  Frem­ bringelser,  der  paa  et  tidligere  Trin  havde  Realitet  for  Mennesket,  kun  var Digtning,6  og Mennesket vil derfor ikke mere søge efter det evige, det hellige, i den ydre Verden, men inde i sig selv.

Som den første Repræsentant for denne Søgen i det indre Menneske nævner Kierkegaard Sokrates,  som  efter  Platons  Opfattelse  har  »vundet  Idealiteten«, saaledes at ethvert Hensyn til et endeligt Maal for Sokrates bliver »en Forkleinelse, en Profanation af det Hellige«.7  Idealiteten eller »Uendeligheden«, som Sokrates finder, er ogsaa det første Trin paa Vejen til det etiske.

Kirkegaards Pseudonym Assessor Wilhelm søger det samme som  Sokrates, blot paa et højere Niveau. Ogsaa han forlader de endelige Bestemmelser for at finde  Uendeligheden.  Saaledes  siger  han  f. E.  i  II  Del  af Enten-Eller: »Jeg kan ikke leve under æsthetiske Bestemmelser,  jeg føler,  at mit Livs Helligste gaaer under, jeg fordrer et høiere Udtryk, og dette giver det Ethiske mig.«8   9 Her ser man klart, at nu vil det evige Moment gøre sig gældende inde i Mennesket. Det »Helligste«  her betyder netop det eviges Mulighed, som nu naar frem til Menneskets Bevidsthed.

3  SV I,  32.

4  SV VII, 489.

5  SV V,  185.

6  SV V, 186.

7  SV XIII, 212.

Det evige og hellige i Mennesket bliver nu det, som konstituerer Personlig­ heden, og Assessor Wilhelm kalder da ogsaa »Personlighedens bindende Magt« for »det Inderste, Helligste i et Menneske«.  Først denne Koncentration om sit inderste, dybere Selv frigør Mennesket fra at splitte sig op  »i en Mangfoldig­ hed«.0  Personlighedens hellige Kærne, det evige i Mennesket, kan dog kun naas ved  den  Bevægelse,  Kierkegaards  Pseudonymer  kalder  »Uendelighedens  Be­ vægelse«,1 0  hvorved Mennesket neutraliserer og relativerer alle Endelighedens Formaal for at finde det uendelige, det hellige. Der gives tre Former for denne Bevægelse,  den  første  er  Ironien,  dernæst  kommer  Resignationen,  medens Angeren er den mest dybtgaaende. Sokrates naaede Uendeligheden ved Ironien, Assessor Wilhelm derimod ved Angeren. Ved Uendelighedens Bevægelse nær­ mer Mennesket sig Gud, idet det absolut akcentuerer det evige i sit Indre og lader  det  timelige  synke  ned  til  at  være  noget  sekundært.  Men  Menneskets stadige Opgave er at gennemføre Uendelighedens Bevægelse for derefter igen at vende tilbage til Jordelivets konkrete Pligter.  Assessor Wilhelm mener  om sig  selv,  at  han  har  gennemført  denne  dobbelte  Bevægelse,  først  hen  imod Uendeligheden  og  derefter  i  Retning  af  Livets  konkrete  Opgaver.  Uden  en Tilbagevenden  hertil  vilde  Mennesket  leve  abstrakt.  Denne  abstrakte  Maade at  leve  Livet  paa  finder  Assessor  Wilhelm  særlig  repræsenteret  hos  »Mysti­ keren«. Denne foretager nemlig med største Konsekvens Bevægelsen mod Gud og  Evigheden,  men  han vender  ikke  tilbage  til  Endeligheden  for  at  søge  at gennemføre de evige Krav i det timelige daglige Liv.  Mystikeren  er  forelsket i Gud og det hellige, det højeste for ham er at smelte sammen med Gud (unio mystica).  Selv  om  Assessor Wilhelm  godt  forstaar  Mystikerens  Bevæggrund, maa han dog anklage Mystikeren for at springe det etiske Stadium over. Asses­ sor Wilhelm udtaler sin Kritik af Mystikeren bl. a. i følgende Sætninger:  »My­ stikerens Feil  er,  at  han  i Valget ikke bliver  concret  for  sig  selv  og  heller  ei for Gud; han vælger sig selv abstrakt og mangler derfor Gjennemsigtighed ... Hans Forelskelse i  Gud  har  derfor  sit  høieste  Udtryk  i  en  Følelse,  en  Stem­ ning;  .. .«.1 1   Fremdeles  siger  Assessor  Wilhelm:  »Mystikeren vælger  sig  selv abstrakt, og derfor maa han ogsaa angre sig selv abstrakt. Dette kan man bedst see af Mystikerens Dom om Tilværelsen,  den endelige Virkelighed,  i hvilken han dog lever. Mystikeren lærer nemlig, at denne er Forfængelighed, Skuffelse, Synd;  men  enhver  saadan  Dom  er  en metaphysisk Dom,  og  bestemmer  ikke mit Forhold ethisk til den.«1 2

8  SV II, 213.

9  SV II,  146, se ogsaa V, 95.

10  SV III, 93, Fodnoten.

Kierkegaard selv har i sine andre Skrifter ikke samme ensidige  Begejstring for »det borgerlige Liv«1 3  som Assessor Wilhelm. Men han er enig med denne Pseudonym  i,  at  Mennesket,  naar  det  har  udført  og  udfører  Uendelighedens Bevægelse,  som  frigør  Mennesket  fra  den  absolute  Afhængighed  af  Verden, stadig maa vende tilbage til sin konkrete Livsopgave.  Det var nemlig Kierkegaards  Opfattelse,  at  hvert  Menneske  af  Gud  har  faaet  sin  ganske  bestemte Opgave i Verden. Han siger derom:  »... men dette troer jeg (og jeg vil villig høre enhver Indvending, men jeg vil ikke troe den),  at der med ethvert Men­ neskes  Fødsel  bliver  en  evig  Bestemmelse  til  for  ham,  for  ham  særligen.«1 4 Kierkegaard søger nu i sine Skrifter at vise, at det evige i Mennesket ikke blot skal  være  en  Higen efter  unio mystica med  Gud,  hvor  der  er den  store  Fare for, at Forskellen mellem Menneske og Gud udviskes, men at dette evige, d. v. s. i  sidste  Instans  Gud,  stiller  Mennesket  den  etiske  Opgave  at  underordne  det timelige helt under  det evige.  Denne Fremhævelse af det etiske,  som hænger sammen med det eviges Mulighed i Mennesket, finder vi særlig i Opbyggelige Taler i forskjellig Aand, hvor Kierkegaard taler over Emnet »Hjertets Reenhed er at ville Eet«.1 5  Han viser, at naar Mennesket kun vil eet,  »da maa han ville det Gode i Sandhed«.1 6  »Det Gode« er det etiske, er altsaa det, som Mennesket skal virkeliggøre i sit Liv, samtidig med at det holder sig til Gud. Netop dette giver en Dobbeltbevægelse, en Bevægelse mod Uendeligheden, mod Gud,  og en anden tilbage til Endeligheden, hvor Opgaven bliver at virkeliggøre dette at ville det gode. At ville det gode er det samme som at ville være hellig. Kierke­ gaard udtaler derom:  »... da Gud er Aand og er Sandhed, kan man kun i Sandhed holde  sig  nær  til  ham,  ved  at  ville  være  hellig,  som  han  er  hellig,  ved Hjertets Reenhed.«1 7

il SV II, 222.

12  SV II, 223.

13  SV II, 236.

14  SV VIII,  191.

15  SV VIII,  133.

16  SV VIII,  134.

Kierkegaard  uddyber  fremdeles  de  kristne  etiske  Synspunkter  i  sine  efter­ følgende opbyggelige Skrifter som Kjerlighedens Gjerninger, Christelige Taler, Sygdommen til Døden og Indøvelse i  Christendom. Han  opstiller  her  stadig mere skærpede Krav om,  hvordan  Mennesker  skal  virkeliggøre  Kristendom­ mens Etik;  men derved kommer ogsaa stadig tydeligere det paradoxe Forhold frem,  som allerede Climacus var  inde paa i Afsluttende  uvidenskabelig Efter­ skrift ,1 8  nemlig at jo mere et Menneske sætter ind paa at virkeliggøre de etiske Krav,  jo mere opdager det  sin  Afstand  fra  Gud  og  det  hellige.1 9   Mennesket erfarer nemlig, at det slet ikke formaar ved egen Kraft at opfylde disse Krav, og det indser sin Skyld og Synd overfor  Gud.  Kierkegaard  følger  her  Paulus, som siger:  »Thi  Gud  har indesluttet  alle  under Ulydighed,  for  at  han  kunde forbarme sig over alle«  (Rom.  11,30). Dette betyder ikke, at Kierkegaard ikke gør Forskel paa dem, som vil forblive i Synden, og dem, som vil  adlyde Guds Lov og kæmpe mod Synden. Tværtimod har Kierkegaard betonet denne Forskel med yderste Prægnans, ja, han har endog i Sygdommen til Døden skildret det Menneske,  som  er paa  stadig  Flugt  fra  Gud  og  stadig  kommer  dybere  ind  i Synden,  medens han  omtrent  samtidig  i Indøvelse  i  Christendom tegner  den positive Bevægelse mod Gud og Kristendommen.

Men naar Kierkegaard  dog fastholder,  at  ogsaa  den,  som  bevæger  sig  paa Troens Vej, stadig mere opdager sin Afstand fra Gud, hænger det netop  sam­ men med hans ubetingede Fremhævelse af, at kun Gud og hans Aabenbaring i Kristus i evig og absolut Betydning er det hellige, og at et Menneske ved sit Møde med Gud altid staar som Synder over for det hellige. Derfor kan Kierke­ gaard ogsaa sige, at ingen kan »tage Kjende paa Gud uden at blive en Synder «.2 0 Med ved Guds Tilgivelse begynder Menneskets Helliggørelse. Mennesket kan dog aldrig blive Guds Ligemand, og Kierkegaard fremhæver meget stærkt,  at det først og fremmest er ved sin Hellighed, at Gud adskiller sig fra Verden og Mennesket.  I  Sygdommen til  Døden  skriver  Anti-Climacus  saaledes:  »I  Intet er  et  Menneske  saa  forskjellig  fra  Gud,  som  deri,  at  han,  og  det  er  ethvert Menneske, er en Synder,  og er det  »for Gud«,  hvorved  jo Modsætningerne  i dobbelt Forstand holdes sammen, de holdes sammen (continentur), de faae ikke Lov at gaae ud fra hinanden,  men ved saaledes at  holdes  sammen  viser  For­ skelligheden  sig  desto  stærkere,  som  naar  man  taler  om  at  holde  to  Farver sammen, opposita juxta se posita magis Ulucescunt. Synd er det Eneste af hvad der ellers prædiceres om et Menneske, som paa ingen Maade, hverken via nega­ tionis eller via emmentue, kan udsiges om Gud.  At udsige om Gud  (i  samme Forstand som at han ikke er endelig, altsaa via negationis, at han er uendelig) at han ikke er en Synder, er Gudsbespottelse.

17  SV VIII, 215.

18  SV VII, 483  f.  og 488  f.:  »Skyld-Bevidsthedens  Totalitet er det meest Opbyggelige  i  Reli-

gieusiteten A.«  Smig.  ogsaa S.  498.

19  Heroverfor maa det fremhæves, at det ikke er paradoksalt, at et Menneske ved at ville for­ blive i Synden fjerner sig fra Gud.

20  SV V,  193.

Som Synder er Mennesket adskilt fra Gud ved Qvalitetens meest svælgende Dyb. Og selvfølgeligt er Gud atter adskilt fra Mennesket ved det samme Qva­ litetens  svælgende  Dyb,  naar  han  forlader  Synder.«2 1   Endvidere  potenserer Kierkegaard  yderligere  Forskellen  mellem  Mennesket  og  Gud  ved  at  sætte Mennesket i Forhold til Kristus som Guds Aabenbaring i Tiden, idet han siger: »Er Forskjellen uendelig mellem Gud, som er i  Himlen, og Dig,  som er paa Jorden:  Forskjellen  er  uendelig  større  mellem  den  Hellige  og  Synderen.«2 2 Naar  Anti-Climacus  bruger  det  potenserede  Udtryk  »det  meest  svælgende Dyb«,  viser  dette,  at  han  netop  vil  fremhæve,  at  der  er  Grader  i  Afstanden mellem Gud og Mennesket, og at den største Afstand fremkommer, naar Men­ nesket som Synder bringes i Forhold til Guds Hellighed.

Angaaende denne Betoning af Forskellen i Afstand mellem Gud og Menne­ ske kan der endvidere fremføres følgende:  For Kierkegaard gives der altid en uendelig  Forskel  mellem  det  skabte,  altsaa  ogsaa  Mennesket,  og  Gud;  men denne Forskel kommer mere og mere til Syne, jo mere Mennesket kommer i et personligt Forhold til Gud. Naar man f. E.  siger, at Mennesket som Skabning falder ind under Endeligheden, og Gud er det uendelige, saa bevæger man sig endnu paa et abstrakt Plan, Forskellen mellem de to Kvaliteter træder endnu ikke konkret frem.  Men  jo mere Mennesket opfatter  Gud  som  et  personligt, bevidst Væsen, som har skabt og opretholder alt,  jo mere konkret bliver  For­ skellen, fordi Mennesket i et saadant Tilfælde klarere kan indse sin Relativitet og Intethed over  for Guds Majestæt.  Kierkegaards stærkeste Udtryk  for Gud som et personligt Væsen er hans Fremhævelse af Gud som »den rene Subjekti­ vitet«.2 3  Men som sagt, ingen af de Prædikater, som fremhæver Guds Suverænitet og fuldkomne Væsen,  fremhæver hans Forskellighed  fra Mennesket saa stærkt som det, at han er hellig, og at Mennesket er en Synder.

21  SV XI, 231.

22  SV XI, 258, smig. dertil XI, 223 om Forholdet mellem Gud og Kristus.

23  Pap, XI2 A 54, S. 63.

Denne  Paastand,  at  »ethvert  Menneske«  er  en  Synder  »og  er  det  »for Gud««,2 4   kunde  synes  anstødelig,  naar  man  tænker  sig  Muligheden  af,  at  et Menneske ved at sætte alt ind derpaa kunde føre  et  helligt Liv.  Dertil  er to Ting at bemærke.  For det  første maa selv  det Menneske,  som  synes  at  have undgaaet Besmittelse med Verden, identificere sig med andres Synd, fordi det, hvis det skal være oprigtigt,  maa indrømme,  at det under andre vanskeligere Forhold  maaske  ikke  vilde  have  kunnet  staa  fast.  Om  denne  Identifikation siger  Pseudonymen  Vigilius  Haufniensis  i Begrebet  Angest: »Tilsidst  er  det som om hele Verdens Skyld forenede sig om at gjøre ham skyldig, og hvad der er  det  samme,  som  om  han  ved  at  blive  skyldig  blev  skyldig  i  hele Verdens Skyld.«2 5  Endvidere taler Kierkegaard om, at Mennesket ogsaa maa kunne naa til at indse, at der kan tænkes en »saa forfærdelig« Fristelse, at det med sig selv ved, at det ikke vilde kunne magte den. Herom siger Kierkegaard:  »Seirer han i Fristelsen, som Omgivelsen lægger den for ham, da beviser dette ikke, at han vilde  seire,  naar  Fristelsen  kom  saa  forfærdelig  som  han  kan  tænke  sig den;  .. ,«.2 6  Kierkegaard vil  hermed sige, at et Menneske ikke kan indlade sig med Gud uden den uendelige Ydmygelse.2 7

For det andet, naar Kierkegaard saa stærkt betoner dette, at Mennesket, selv naar det sætter alle sine Kræfter ind for at naa det fuldkomne, maa staa som Synder over for den hellige, er det ogsaa for at fremhæve Guds Barmhjertighed, som vil tilgive Mennesket og hjælpe det til Helliggørelse. Hvor vigtigt det i det hele taget var for Kierkegaard at fremhæve Forskellen mellem Gud og Menne­ ske, ser man ogsaa deraf, at han mente, at denne Forskel fremdeles vil vedblive i Evigheden, og at det vilde være Blasfemi at tænke sig det anderledes. Kierke­ gaard udtaler herom: »Men mellem Gud og Mennesket er der en evig væsent­ lig qvalitativ Forskjel, hvilken ingen uden en formastelig Tænkning kan lade forsvinde i den Blasphemie, at Gud og Menneske vel i Endelighedens transitoriske Moment differentiere  sig,  saa  det  bør  sig  Mennesket  her  i  dette  Liv  at lyde og tilbede Gud, men i Evigheden skulde Forskjellen forsvinde i den væsentlige Lighed, saa Gud og Mennesket blev Ligemænd i Evigheden, ligesom Kon­ gen og Kammertjeneren.«2 8

24  SV XI, 231.

25  SV IV, 378.

26  SV V, 100.

27  I  en  kort  Formel  bestemmer  Kierkegaard  ogsaa  Kristendommen  saaledes: »Nei,  den uendelige  Ydmygelse  og  Naaden  og  saa  en  Taknemlighedens  Stræben  det  er  Christendommen«  (Pap. X3 A 734).

Af denne Redegørelse  for Kierkegaards  Syn  paa  det  hellige  fremgaar  det klart,  at  efter  Kierkegaards  Opfattelse  hænger  Menneskets  Interesse  for  det hellige og dets Higen derefter nøje sammen med det eviges Mulighed hos Men­ nesket.  Paa  alle  Trin  af  Menneskets  aandelige  Udvikling  er  dette  evige  Be­ tingelsen for og Grunden til, at Mennesket søger efter noget, der er større end det selv, og som det kan forundres over og tilbede som det hellige. Paa de lave­ ste Trin  søges  dette som  nævnt i  det  udvortes;  senere  opdager Mennesket  de hellige Love i sit Indre;2 9  paa et kvalitativt højere Trin har Gud som hos Jøde­ folket manifesteret sig selv som en transcendent og hellig Magt. Endelig aabenbarer Gud sig i Kristus i Verdenshistorien som »den Hellige«.3 0  Gennem disse stigende Trin i  Menneskets  Forhold  til  det  evige  og  det  hellige  lutres  ogsaa Menneskets Gudsdyrkelse,  og Kierkegaard  skriver  om  Menneskets Tilbedelse af det hellige paa et højere Niveau saaledes:  »Selv den meest luttrede og for­ nuftige  Gudsdyrkelse  har  Forundringens  Skrøbelighed,  og  ikke  Kraftens  og ikke Viisdommens og ikke Gjerningens ligefremme Størrelse bestemmer GudsForholdets Størrelse, den Mægtigste er i dybeste Afmagt, den Frommeste sukker fra dybeste Nød,  den Vældigste er den,  der  retteligen folder  sine Hænder.«3 1

Kierkegaards  originale  Behandling  af  det  hellige  beror  altsaa  paa,  at  han stadig  forbinder  det  hellige  med  Menneskets  subjektive Virkelighed  og  kon­ krete Eksistens og denne Eksistens  mangfoldige Ytringer. Derom vidner ogsaa de mange  subjektive Udtryk  for  det  hellige,  som  vi  finder  hos  Kierkegaard, saaledes f. E.  »hellig Stemning«,  »rige Stemningers  skjønne  og  hellige  Bevæ­ gelse«,3 2   »hellige  Tanker«,3 3   »Beslutningens  hellige  Skjønhed«,3 4   »en  hellig Handling«3 5  m. v.

Derimod giver Kierkegaard ikke  noget  nyt  eller  originalt,  naar  det  drejer sig om Udtryk for det objektivt hellige,  som  er placeret uden  for Mennesket i Tid og Rum. Her følger Kierkegaard det traditionelle Mønster.  Saaledes omtaler  han  Kirken  som  »Dit  hellige  Huus«,3 6   Ægteskabet  som  »den  hellige Skik«,3 7   og  Nadveren  betegnes  som  »den  hellige  Handling«.3 8   Det  vigtigste af  det  objektivt  hellige  uden  for  Mennesket  er  for  Kierkegaard  »den  hellige Historie«, der »staaer ene for sig udenfor Historien«.3 9  Denne Historie er givet i  »den hellige Skrift«.4 0   For Kierkegaard var Biblen  det vigtigste Vidnesbyrd om det helliges  Frembrud  i Verdenshistorien.  Den  hellige  Beretning  var  for Kierkegaard saa fundamental, at han lod sin Pseudonym Climacus vise, at Kristi hellige Historie ogsaa fra et rent historisk-kritisk Synspunkt indeholder en saadan  Kærne  af  objektiv  historisk  Fakticitet,  at  den  ikke  kan  betvivles.  Dette gør Climacus ved at anføre det, han kalder »dette verdenshistoriske NB.«, som lyder:  »»vi have troet at Guden Anno det og det har viist sig i en Tjeners ringe Skikkelse,  har levet og lært iblandt os,  og er derpaa død.««4 1   Den Kendsger­ ning, at der har levet en Menighed, der har troet dette, kan aldrig betvivles af nogen, den er en historisk Realitet, og ingen Afmytologiseringsforsøg, hverken paa Kierkegaards Tid med Strauss, Feuerbach og andre, eller i en senere Tid, kan rokke ved dette Faktum.

28  Pap VII2 B 235, S.  145, se ogsaa SV XI,  102.

29  Se f. E.  SV VI, 444, men særlig II,  140.

30  Se f. E. SV XI, 254, 274, SV XII, 284.

31  SV V,  185,  smig.  dertil Rudolf Otto: Das Hellige, hvor  Forundringen og Frygt og Bæven i  Forhold til Gud fremhæves.

32  SV V, 204.

33  SV III, 41.

34  SV VI,  157.

35  SV VIII,  132.

Netop fordi Kierkegaard lagde den væsentlige Vægt paa den subjektive Til­ egnelse af Sandheden, altsaa Inderliggørelsen, prøvede han at værne mod Mis­ brug af det hellige ved at øve en skarp Kritik derimod. Han kaldte sig selv »en Spion i høiere, i Ideens, Tjeneste«,  og han mente,  at Gud netop  kunde bruge ham, fordi han havde et »vita ante acta«, en Skyld, og at »Styrelsen ...  just af Kjerlighed bruger et saadant Menneske, frelser og opdrager ham, medens den bruger al hans Kløgt, der saaledes helliges og indvies.«4 2

Allerede  Kierkegaards  Pseudonym  Climacus  kritiserer  saaledes  Misbrugen af  Daabens  hellige  Sakramente.  Efter  hans  Opfattelse  betragtede  man  ofte Daaben som en Slags Garanti for, at man var en Kristen, og mente ikke, at man havde videre Forpligtelser,  eller at  der  krævedes yderligere Anstrengelser  for at blive Kristen. I saa Tilfælde blev Daabsattesten kun at sammenligne med en »Vaccinations-Attest«,4 3  idet Mennesker ved Daaben  ligefrem blev vaccineret mod den sande Kristendom.

36  SV X, 303.

37  SV V, 207.

38  SV X, 286.

39  SV XII, 61.

40  SV VII,  13.

41  SV IV, 266.

42  SV XIII, 571 og III, 176.

43  SV VII, 251.

I  en af sine  »Taler ved  Altergangen  om Fredagen«  taler Kierkegaard selv om, hvor forfærdeligt det vilde være, »dersom det var muligt, at Nogen af Vane, eller fordi det var Skik og Brug, eller maaskee dreven af ganske tilfældige Om­ stændigheder,  kort,  dersom  Nogen  gik  til  Nadverens  hellige  Maaltid  uden hjertelig Længsel!«4 4  Særlig under Kirkekampen gik Kierkegaard stærkt imod Misbrug af  »den  hellige  Handling«,  som  han  altid  havde  anset  Daabens  og Nadverens  Sakramente  for  at  være.4 5   Ogsaa  Misbrug  af  Konfirmation  og Vielse paatales.4 6

Man kan i det hele taget sige, at den dybeste Aarsag til Kirkekampen netop var Kierkegaards Overbevisning om, at man i Kristenheden, men »især i Prote­ stantismen og især i Danmark«4 7  har leget med det hellige i Stedet for at tage det alvorligt. Det er derfor ogsaa betegnende, at Kirkekampen begyndte, efter at Professor Martensen havde misbrugt Ordet det hellige i en Prædiken holdt lige efter Biskop Mynsters Død. Kierkegaard paataler i den Anledning, at »den afdøde  Biskop  indføres  af  Pr  of.  Martensen  i  (p.  6)  »den  hellige  Kjæde  af Sandhedsvidner,  som  strækker  sig  gjennem  Tiderne  fra  Apostlernes  Dage« o. s. v.«.4 8

Saaledes har Søren Kierkegaard ogsaa gennem Kirkekampen bekræftet, hvor stor Vægt han lagde paa det hellige og paa dets afgørende Betydning i et kri­ stent Menneskes konkrete Liv.

## Forkortelser:

SV  =   Søren  Kierkegaards  samlede  Værker,  udg.  af  A.  B.  Drachmann,  J.  L.  Heiberg  og H.  O.  Lange.  1.  Udg.  1901-06.  København.

Pap.  =   Søren  Kierkegaards  Papirer,  Anden  forøgede  Udg.  ved  Niels  Thulstrup,  København 1968-72.

- 44  SV X, 256.

45  SV XIV, 245 ff.

46  SV XIV, 256 ff.

47  SV XIV,  176, se ogsaa XIV, 48 og 217.

48  SV XIV, 5. Professor Martensens Prædiken blev holdt i Christiansborg Slotskirke i Februar 1854  og  udkom  paa  Tryk  i  en  Pjece;  som  Kierkegaard  angiver  findes  Udtrykket  »den hellige Kjæde«  i Pjecen paa Side 6.