Andrew Brown og Linda Woodhead: That Was the Church that Was: How the Church of England Lost the English People (Bloomsbury, 2016)
Forfattere: Nikolaj Christensen
Tidsskrift: dttk (19-04-2018)

That Was the Church that Was: How the Church of England Lost the English People Andrew Brown og Linda Woodhead Bloomsbury, 2016 255 sider

## Anmeldt af Nikolaj Christensen

Afdøde  biskop  Jan  Lindhardt  sagde  at »når man modsiger sig selv, kan man sige dobbelt  så  meget«.  Dette  synes  at  være parolen bag en besynderlig debatbog om den anglikanske kirkes udvikling over de seneste  tre  årtier.  Bogen  angiver  at  forklare »Hvordan den engelske kirke tabte det engelske folk«, hvilket jo også kunne være interessant at få svar på i en dansk sammenhæng med tanke på folkekirkens dalende medlemstal.

Når  det  alligevel  ikke  rigtig  lykkes, kan  det  til  dels  skyldes  at  bogen  har  to ret forskellige forfattere: på den ene side journalisten  Andrew  Brown,  og  på  den anden side religionssociologen Linda Woodhead.  Forfatterne  forsøger  at  tale med én stemme, selvom det forekommer at bogens 11 kapitler er skrevet nogenlunde på skift af de to forfattere. Man fornemmer at resultatet måske havde været mere sammenhængende hvis forfatterne havde udgivet  hver  sin  bog  eller  i  det  mindste lagt navn til deres respektive bidrag.

Bogen  emmer  i  øvrigt  ikke  af  netop Lindhardts naive idé om at det sekulariserede folk egentlig blot er skrabelodskristne. Forfatterne ved udmærket at man ikke vinder  noget  ved  at  skrabe  i  overfladen. Måske  netop  derfor  forbliver  de  for  det meste på det overfladiske plan - og anbefaler kirken at gøre det samme.

Bogen  indeholder  en  masse  ureflekterede  anekdoter  og  personfnidder  som næppe kan interessere nogen udenfor en snæver  engelsk  sammenhæng.  Det  bør blot nævnes at der er rejst tvivl om utallige af forfatternes forbløffende påstande og beskyldninger, i en sådan grad at første udgave  af  bogen  måtte  tilbagekaldes  på grund  af  trusler  om  injuriesager.  Men hvad med teorierne bag?

Det  første  kapitel  (af  Brown,  underforstået) præsenterer nostalgisk hvordan der i 1980'ernes England endnu var en tæt sammenhæng mellem kirke  og  stat  som minder  om  den  vi  kender  fra  Danmark. Det  indrømmes  at  denne  sammenhæng egentlig allerede var anakronistisk på det tidspunkt, men det afskrækker åbenbart ikke  forfatterne  fra  at  opretholde  deres præmis om at kirken selv er skyld i sin tilbagegang.

Andet  kapitel  (af  Woodhead,  underforstået)  udpeger  stridens  kerner:  sex, kvinder og klassesamfundet. I det mindste  de  første  to  emner  er  velkendte  også fra danske kirkelige debatter, og det første fylder mest - i en sådan grad at der i bogens indeks under »Sex« blot angives: »throughout the book«. Set i det lys er det dog påfaldende at fokus stort set kun er på (mandlig) homoseksualitet, frem for seksualitet i bred forstand.

Det  begynder  med  det  tredje  kapitel hvor der for alvor bliver sat fokus på forfatternes vigtigste prygelknabe: kirkens lavkirkelig-konservative fløj. Bogens påstand indkapsles i en nøddeskal: »the social and sexual conservatism of the [evangelical] movement cut it off more and more from the  society  around.  This  exclusion  fed the  conviction  that  society  needed  their example more than ever, and that in turn, strengthened society's determination that it did not« (s. 37).

Det er denne vekselvirkning som (ifølge forfatterne) driver den ulykkelige overgang fra en samfundsorienteret til en menighedsorienteret  kirke.  Det  uddybes i  det korte fjerde kapitel hvor Woodhead (må man formode) tager de sociologiske briller på og opstiller den tese at kirken altid har fulgt med tiden og kulturen, men pludselig  holdt  op  med  det  i  1980'erne og  derfor  tabte  sin  folkelige  opbakning på gulvet. Problemet man som læser sidder  tilbage  med,  er  naturligvis  hvorfor det samme er sket for folkekirker der har fulgt en helt anden vej, med den svenske kirke som det mest markante eksempel noget som forfatterne forbigår i tavshed. Ifølge dem er de skandinaviske kirker en uforbeholden succeshistorie.

En del af grunden til denne beskrivelse er selvfølgelig at navnlig Woodhead har et kirkesyn der er ganske åbent om at det helst var fri for involverede medlemmer. Dette syn kommer dog i problemer i bogens femte kapitel. Her får vi en - i øvrigt glimrende  -  skitse  af  det  aktive  kvindelige lægfolks historiske betydning for kirkens folkelige forankring, samt af de problemer kirken har haft med at tilpasse sig kvindernes indgang på arbejdsmarkedet. At  den  øgede  arbejdstid  betyder  færre kræfter til kristen oplæring af egne og andres børn er en oplagt, om end kun delvis forklaring  på  sekulariseringen,  som  bogen desværre ikke dvæler længe nok ved.

Det  sjette  kapitel  er  måske  bogens mest indsigtsfulde, med en insisteren på kirkens  egenart  og  en  kraftig  advarsel mod  New  Public  Management-metoder, der  allerede  var  forældede  i  1990'erne da man forsøgte at indføre dem i den engelske  kirke.  Alligevel  er  kapitlet  noget blandet; for eksempel  kan  forfatterne påstå  at  de  aktive  kirkegængere,  som  i stigende grad har måttet punge ud for at holde kirken kørende, ikke har fået tilsvarende indflydelse - mens det få sider tidligere hævdedes at være det passive flertal af  kulturkristne  der  blev  holdt  uden  for indflydelse. Det sidste er nok mere sandt. Men  om  det  er  godt  eller  skidt  at  den engelske  kirke  er  mere  præget  af  aktivt praktiserende kristne, afhænger jo af øjnene der ser.

Det  syvende  kapitel  handler  om  den karismatiske  fornyelse,  som  har  præget den engelske kirke meget siden 1980'erne, og indeholder en enkelt skarp, kritisk observation,  som  også  er  relevant  for  danske  forhold,  nemlig  at  fornyelsens  folk, som typisk var fra den øvre middelklasse, åbenbart foretrak at modtage inspiration fra USA (og i det danske tilfælde, fra England),  frem  for  fra  arbejderklassens  pinsekirker,  hvor  de  samme  åndelige  manifestationer allerede fandtes. Eller i hvert fald er historien blevet fortalt sådan, hvilket også er sigende.

En  af  den  anglikanske  kirkes  største succeser i nyere tid - Alpha-kurset og dets moderkirkes  mange  menighedsplantninger i London - beskrives her som en pyrrhussejr. To kapitler senere er det dog en succes igen, men kun fordi det kan kaste lidt glans over Londons nu forhenværende biskop, som forfatterne (måske) mener kunne  have  været  en  bedre  ærkebiskop end  Rowan  Williams.  Faktum  er  at  den anglikanske kirkes medlemstal i London er vokset ca.  70  %  siden  1990.  Det  kan man jo oplagt sammenligne med Københavns Stift. Forfatterne lægger ellers ikke skjult på at London er de foragtede traditionalisters højborg.

Bogens  ottende  kapitel  handler  om den  globale  anglikanske  kirke  og  indrømmer langt  om  længe  at  »The  idea  of a national church is an odd one. It is not a simple or natural development of Christianity. […] The Church of England made sense so long as England was defined by wars  against  its Catholic or Calvinist neighbours«  (141f).  Man  må  undre  sig over hvorfor dette så ikke er bogens overordnede  forklaringsmodel.  I  stedet  vender forfatterne tilbage til spørgsmålet om homoseksualitet. Afrikanske anglikanere skildres  som  hadfyldte,  og  deres  fremgang bortforklares, mens den amerikanske kirkegrens liberalisering beskrives som gnidningsfri - ganske uærligt da den har mistet medlemmer i omtrent samme tempo som den engelske kirke, og under langt voldsommere brydninger. At nævne det  kunne  da  også  bringe  forfatternes præmis i alvorlige problemer.

Den  voksende  spiritualitet  uden  om statskirken beskrives i det næstsidste kapitel  som  en  konsekvens  af  at  man  har vendt  det  blinde  øje  til  verden  udenfor, selvom forfatterne allerede har nævnt (og kritiseret) kirkens mange forsøg på netop at  engagere  folket.  Mon  ikke  for  eksempel  Rowan Williams' oprigtige forsøg på at fremme en kristen spiritualitet i stedet mislykkedes  på  grund  af  kræfter  langt uden for  kirkens  kontrol?  Det  er  sært  at forfatterne på den ene side kan anerkende at der (både i England og Skandinavien) har været et kraftigt fald i kirkegangen og at det England som statskirken var baseret på, ikke findes længere - mens de på den  anden  side  skriver  »sekularisering« med anførselstegn og hævder at englænderne  egentlig  aldrig  har  været  særlig religiøse (192f).

Bogen slutter med nogle skråsikre spådomme om konsekvenserne af forskellige vagt gennemtænkte fremtidsscenarier. Selvmodsigelserne  står  i  kø,  når  det  aktivistiske  lægfolk  for  eksempel  både  er kirkens største problem og to sider senere den oplagte løsning på dens kvaler.

I det hele taget er rygterne om den engelske  kirkes  forvitring  stærkt  overdrevne.  Det  er  bogens  enøjede  fokus  på  sex der fører til den overdrevne opfattelse at kirke og folk står langt fra hinanden (C.D. Field: »Has the Church of England lost the English people?: Some quantitative tests«, Theology 120 (2), 2017: 83-92). Man har konstant fornemmelsen af at bogens anliggende ved en lille justering kunne vendes 180° om. Allerede fra starten er den for eksempel ikke uden kant til tidligere tiders mere liberale biskopper.

Forfatterne har helt ret i at kirken kunne have en vis succes med blot at lade som om sekulariseringen ikke er sket - det er den  danske  folkekirke  et  klart  bevis  på. Men er det virkelig et holdbart og værdigt endemål for kirken at reducere sig selv til en tom skal, en offentlig ceremonianstalt uden  selvstændigt  budskab,  sådan  som forfatterne foreslår? Det er det afgørende spørgsmål.  Skulle  man  nære  forbehold ved at  se  denne  fremtid  i  møde,  var  der nok i stedet noget at lære fra England.

Bogens bagside har en anbefaling fra den nyligt afdøde religionssociolog Peter Berger, hvilket er overraskende da bogen står  i  klar  spænding  med  den  sene  Bergers  eget  synspunkt:  »the  capacity  of  a religious institution to adapt successfully to  a  pluralist  environment  will  be  closely  linked  to  its  capacity  to  take  on  the social form of the voluntary association« (»Pluralism,  Protestantization,  and  the Voluntary Principle«, 24. I Democracy and the new religious pluralism, red. T.F. Banchoff, 19-29. New York: Oxford University Press, 2007). Man kan finde langt bedre forklaringer med mere internationalt udsyn på det vigtige emne som bogen tager op, hos sociologer som David Martin, José Casanova,  Grace  Davie,  Christian  Smith og  Berger  selv.  Trods  enkelte  lyspunkter er de mange dårlige anmeldelser, som bogen har fået med på vejen, helt fortjent.