Klimaaktivisme som udenrigspolitik: Helt centralt, men hvorfor egentlig?
Forfattere: Anders Wivel
Tidsskrift: politik (2013-09-11)

## Klimaaktivisme som udenrigspolitik: Helt centralt, men hvorfor egentlig? 1

## Anders Wivel

Lektor, ph.d., Institut for Statskundskab, Københavns Universitet

Klimapolitikken spiller en væsentlig rolle i dansk udenrigspolitisk aktivisme, og den danske klimaaktivisme synes robust overfor både værdipolitiske  strømninger,  politisk  fi  asko  og  ændringer  i andre dele af udenrigspolitikken. Artiklen undersøger  på  den  baggrund,  hvornår,  hvordan  og hvorfor klimaaktivismen har fået så central en placering i dansk udenrigspolitik og diskuterer, om dette også vil være tilfældet i fremtiden.

## I. Introduktion

Dansk udenrigspolitik er under forandring. Ganske vist er målet fortsat, som det har været siden Den Kolde Krigs afslutning,  at  føre  en  aktivistisk  udenrigspolitik,  men mens målet tidligere blev defi  neret som en funktion af en international værdikamp, så handler det i dag i stigende grad om national interessevaretagelse: Danmark er nødt til  at  føre  en  aktivistisk  udenrigspolitik,  fordi  vi  under alle  omstændigheder  vil  blive  påvirket  af  begivenheder ude i verden, og uden en aktiv indsats fra små lande som Danmark overlades scenen til stormagterne (Regeringen 2011; Søvndal, Hækkerup og Bach 2012; Udenrigsministeriet 2010). Dette synes at være en tilbagevenden til en mere klassisk småstatsposition, hvor politikken i mindre grad legitimeres med henvisning til det rigtige i at bidrage til det internationale samfunds kollektive goder, fordi det skaber en bedre verden, og i højere grad legitimeres som en nødvendighedens politik.

Klimapolitikken synes imidlertid undtaget fra den ny realisme  i  dansk  udenrigspolitik.  Klimaproblematikken er  om  noget  et  eksempel  på  'tragedy  of  the  commons', hvor  alle  søger  at  tilfredsstille  deres  individuelle  behov på en måde, som undergraver det fælles ressourcegrundlag. Danmark er på grund af sin beskedne størrelse kun en  mindre bidragyder til  tragedien,  og  vi  vil  kun  blive ramt af dens konsekvenser i begrænset omfang. Samtidig  er  vi  på  grund  af  en  relativt  set  stærk  økonomi  og god infrastruktur blandt de lande, som bedst vil være i stand til at håndtere klimaforandringer på en måde, så de  samfundsmæssige konsekvenser er tålelige.  Alligevel er  klimapolitik  som  del  af  dansk  udenrigspolitisk  aktivisme karakteriseret ved en høj grad af kontinuitet. Klimapolitikken har vist sig bemærkelsesværdig robust, både når det gælder skift i værdipolitiske strømninger, og når det  gælder  skiftende  regeringers  udenrigspolitiske  prioriteringer. Den overlevede en miljøpolitisk værdikamp i Anders Fogh Rasmussens første regeringsperiode, og den er  tilsyneladende  uberørt  af  den  pragmatiske  realisme, som i stigende grad har karakteriseret udenrigspolitikken i Danmark og en række andre vestlige lande som følge af den økonomiske krise og erfaringerne med Irak-krigen. Samtidig rummer klimaudenrigspolitikken både succes og fi  asko, uden at fi  askoen har betydet et fravalg eller en afgørende nedtoning af klimapolitikken i udenrigspolitikken. 2 Klima, miljø og bæredygtig udvikling har således gennem mere end to årtier været en fast bestanddel af dansk udenrigspolitisk aktivisme, men hvorfor egentlig?

For at besvare dette spørgsmål er artiklen struktureret i tre hovedafsnit. 3 Det første afsnit giver et overblik over klimapolitikkens placering i den danske udenrigspolitiske aktivisme siden afslutningen af Den Kolde Krig. Afsnittet viser, at klimaproblematikken gennem mere end tyve år har spillet en konsistent og fremtrædende rolle i dansk udenrigspolitisk aktivisme. Artiklens andet afsnit søger på den baggrund at besvare spørgsmålet: Hvornår, hvordan og hvorfor indgår klimapolitikken som et centralt element i små landes udenrigspolitik? Afsnittet viser, hvordan globalisering, institutionalisering og europæisering har bidraget til at ændre de internationale rammebetingelser for de små europæiske lande og dermed efterladt dem et større handlerum i klimaudenrigspolitikken. Artiklens tredje afsnit vender blikket mod de indenrigspolitiske rammebetingelser for dansk klimaudenrigspolitik og viser,  hvordan de værdier, som også ligger til grund for den nordiske velfærdsmodel, udgør et væsentligt udgangspunkt  for  klimaaktivismen.  Til  slut  konkluderes artiklen, og det diskuteres, i hvilket omfang klimapolitikken også i fremtiden kan forventes af indgå som centralt element i dansk udenrigspolitisk aktivisme.

## II. Klimapolitik som udenrigspolitisk aktivisme

Ordene  var  hårde  i  både  den  internationale  og  danske presse  efter  COP15  klimatopmødet  i  København  i  december  2009.  Ord  som  'failure'  (f.eks.  Vidal,  Stratton and  Goldenberg  2009),  'fi  asco'  (f.eks.  Chris  2010)  og 'Brokenhagen' (f.eks. Meilstrup 2009) prægede især den europæiske presses dækning. Den amerikanske forfatter og debattør Gregg Easterbrook syntes at opsummere reaktionerne ganske præcis, da han i en klumme for Reuters op til COP16 i Cancun et års tid senere karakteriserede resultatet af mødet i København som 'vague, nonbinding comments about how other people should use less fossil fuel' (Easterbrook 2010). 'Hopenhagen' var blevet til 'Brokenhagen', og mens den kampagne for topmødet, som FN og en række internationale  reklamebureauer  havde lanceret  et  halvt  år  tidligere  for  at  skabe  opmærksomhed om klimatopmødet og engagere borgere rundt om i verden i dets tematikker, løb med de prestigefyldte SABRE Awards for bedste hjemmeside og bedste europæiske non-profi  t kampagne, så var der ingen priser til embedsmænd og politikere for hverken udførelsen eller resultatet af selve topmødet. For Danmark fremstod COP15 som en markant fi  asko i den aktivistiske udenrigspolitik, som siden den Kolde Krigs afslutning havde været karakteristisk for landets internationale positionering, og især for det forsøg på at placere Danmark som en central aktør i internationale diskussioner af en global, grøn dagsorden, som havde været  et  centralt  mål  i  udenrigspolitikken  i årene op til COP15 (Meilstrup 2010: 133).

Klimapolitik  har  siden  den  Kolde  Krigs  afslutning været  en  del  af  den  'aktivisme',  som  har  været  kendetegnende for dansk udenrigspolitik. 4 Allerede de tidligste formuleringer af aktivismen nævnte økologisk bæredygtig udvikling som et selvstændigt og ligestillet mål sammen med mulighederne for at fremme fælles sikkerhed, sikre demokrati og menneskerettigheder samt skabe global  økonomisk og social  udvikling  (Holm  1997;  2002; Udenrigsministeriet 1990, 1993). 5 Ganske vist blev netop det klimapolitiske element i udenrigspolitikken nedtonet i statsminister Anders Fogh-Rasmussens første regeringsperiode fra 2001, hvor opgøret med den tidligere regerings miljøpolitik blev et delelement af regeringens værdikamp og bl.a. medførte oprettelsen af et forskningscenter under ledelse af den højt profi  lerede kritiker af Danmarks aktivistiske linje i miljø- og klimapolitikken Bjørn Lomborg, men dette var primært en del af en dansk indenrigspolitisk debat og næppe mere end 'krusninger på overfl  aden', når  det  gjaldt  politikkens  substans  (Nedergaard  2009: 145). Allerede under det danske EU-formandskab i 2002 var bæredygtig udvikling en af de prioriterede målsætninger (Folketingets EU-Oplysning 2002), og fra 2005 var klima  sammen  med  ytringsfrihed  de  højst  prioriterede emner i regeringens udenrigspolitik (Wivel 2009a). Prioriteringen  af  klimapolitikken  var  således  tydelig  i  både konkrete  policy-initiativer  og  nye  institutionelle  tiltag og understregedes endvidere af både statsministerens og udenrigsministerens  aktive  engagement  i  og  profi  lering af  området  (se  f.eks.  Møller  2007;  Rasmussen  2008).  I begyndelsen af 2006 gav statsministeren således sin godkendelse af at arbejde målrettet for et dansk værtskab for COP15 i København i 2009, og fra slutningen af 2006 var det danske kandidatur offi cielt (Th omsen og Drachmann 2007). Oprettelsen af Klima- og Energiministeriet efter folketingsvalget  i  december  2007  betød  en  yderligere styrkelse af den danske klimaprofi  l og en opprioritering af de politiske og administrative ressourcer på området, og ministeriet fi  k fra begyndelsen den internationale klimaindsats som en afgørende målsætning (Wivel 2009a).

Trods  det  skuff  ende  resultat  ved  COP15  har  Danmark fortsat et stærkt engagement i den globale klimapolitik. Allerede umiddelbart inden COP15, i november 2009, blev det annonceret, at klima- og energiminister Connie Hedegaard ville blive EU's første kommissær på klimaområdet, mens hendes ministerressort blev overtaget  af  Lykke  Friis,  et  højtprofi  leret  nyt  medlem  af  det store regeringsparti Venstre, der videreførte den danske politik på området frem til regeringsskiftet i 2011. Herefter  blev  medstifter  af  og  arbejdende  formand  for  den grønne tænketank Concito, Martin Lidegaard, udnævnt til ny minister, et klart signal om områdets fortsatte vægt og politiske orientering, ligesom det fi  k en relativt prominent placering i den nye regerings udenrigspolitik. 'Klimaforandringer  og  energipolitik'  defi  neres  således  som en ud af otte prioriteter i udenrigspolitikken med særligt fokus på koblingen til udviklingspolitikken og samarbejdet i FN og EU, og ambitionen om 'at lægge sig i front i kampen mod klimaforandringer' betones i indledningen af 'En aktiv og ansvarlig udenrigspolitik', som beskriver regeringen udenrigspolitiske målsætninger (Socialdemokraterne, SF, Radikale 2011: 1, 10). Klimapolitikken er desuden indtænkt i andre dele af udenrigspolitikken, og regeringen har klimapolitiske delmål i forbindelse med europapolitikken,  handelspolitikken,  udviklingspolitikken og arktispolitikken (Socialdemokraterne, SF, Radikale 2011: 4, 5, 6, 7, 13).

Betoningen  af  klimapolitikken  som  et  centralt  element i udenrigspolitikken  er  således  tydelig  og  ligger  i forlængelse  af  tidligere  regeringers  prioritering  af  området. Det gælder ikke mindst i europapolitikken, hvor Danmark siden begyndelsen af 1990'erne sammen med bl.a. Holland og Tyskland, og siden midten af 1990'erne også Sverige, har spillet en ledende rolle i udviklingen af EU's klimapolitik (Skjærseth 1994). Dansk klimapolitik tilrettelægges indenfor rammerne af EU, og dansk indfl  ydelse på international klimapolitik foregår i vid udstrækning via EU, som i dag fremstår som en af de væsentligste klimapolitiske policy-entreprenører globalt (Nedergaard 2009: 168), selv om bl.a. slutspillet under COP15 illustrerede, at andre betydningsfulde aktører, herunder BASICalliancen (Brasilien, Sydafrika, Indien og Kina) og i en vis  grad  USA,  udfordrer  den  europæiske  tilgang  til  og position på området. Det er på den baggrund naturligt, at Danmark har søgt at få indfl  ydelse på EU's udvikling på klimaområdet, og at Danmark både arbejdede for og lykkedes med at få posten som EU's første klimakommissær. Også de to seneste EU-formandskaber har prioriteret bæredygtighed og klima. 'Bæredygtig udvikling' var en af prioriteterne for det danske EU-formandskab i 2002 (Folketingets  EU-oplysning 2002), og i 2012 var en af fi  re  hovedprioriteter  'Et  mere  grønt  Europa',  hvor  der  i formandskabsprogrammet redegøres for både de udviklinger på området, som Danmark søger at fremme internt i  EU,  og  den  rolle,  som  EU  ifølge  Danmark  bør  spille i  international  klimapolitik  (Danish  Presidency  of  the Council of the European Union 2012). Samtidig lagde regeringen vægt på, at der var tale om EU's første bæredygtige formandskab, et såkaldt 'tap water presidency', hvor der bl.a. var forbud mod fl  askevand og i stedet blev serveret postevand til møderne. 6 På baggrund af den årelange indsats  fremstår  Danmark  i  dag  som  en  central  aktør i  udviklingen af EU's klimapolitik. Det gælder internt, hvor Danmark ofte indtager rollen som repræsentant for den  mest  aktivistiske  gruppe  af  medlemslande  (typisk overfor  Polen  eller  et  andet  central-  eller  østeuropæisk land som repræsentant for en mere skeptisk position), når der skal fi  ndes kompromiser på området, og det gælder i  internationale  forhandlinger,  som  på  COP-møderne, hvor Danmark bidrager til EU's arbejde gennem sit netværk blandt udviklingslande og mindre lande samt USA, 7

selv  om  værdien  af  dette  netværk  som  illustreret  under COP15 har  sine  begrænsninger,  når  centrale  interesser står på spil.

Kontinuiteten  mellem  de  to  seneste  regeringer  understreges ligeledes af prioriteringen af grøn vækst. Gennem bl.a. Global Green Growth Forum, som Danmark etablerede i samarbejde med Sydkorea i 2011 som et globalt off  entlig-privat partnerskab for grøn vækst (og hvor Kina, Kenya, Mexico og Qatar ligeledes er partnere), og Global Green Growth Institute i Sydkorea, som blev lanceret under COP15, og hvor tidligere statsminister Lars Løkke Rasmussen med regeringens offi cielle opbakning er  bestyrelsesformand  siden  2012,  og  i  en  række  andre internationale fora, som både den foregående og nuværende regering har prioriteret i en grad, så Danmark i dag fremstår  som  en  ledende  normentreprenør  på  området (Blaxekjær 2013).

## III. Klimapolitik som småstatspolitik: Hvornår, hvordan og hvorfor?

Alle  landes  udenrigspolitik  formuleres  i  et  handlerum afgrænset af de internationale og indenrigspolitiske rammebetingelser (Mouritzen 2006: 115-116). For småstaten, hvis grundlæggende udenrigspolitiske problematik er, at 'they are not in command of power resources suffi cient to pursue dominant power politics' (Kelstrup 1993: 162), er de  internationale  rammebetingelser  særligt  betydningsfulde  for  de  udenrigspolitiske  ambitioner  og  mulighederne  for  at  realisere  disse. 8 Småstaten  er  ude  af  stand til at ændre ved de grundlæggende magtforhold eller de institutioner, som hviler på disse magtforhold (Mouritzen og Wivel 2005: 4). Det betyder dog ikke, at småstaten er uden udenrigspolitisk handlerum eller indfl  ydelse. 'Small states today enjoy more international prestige and visibility than at any other time in history', skriver Jeanne K. Hey i indledningen til et komparativt studie af en række småstaters  udenrigspolitik  med  udgangspunkt  i  så  forskellige regioner som Europa, Mellemøsten, Afrika, Sydøstasien, Mellemamerika, Sydamerika og Caribien (Hey 2003: 1). Andre studier har peget på, hvordan småstatens nye vilkår, særligt i Europa, har forbedret mulighederne for at agere som normentreprenører i international politik og dermed fremme egne dagsordener (se f.eks. Arter 2000; Björkdahl 2008; Ingebritsen 2002; Løvold 2004). Dette er en markant kontrast til perioden i sidste halvdel af det 19. århundrede og frem til Første Verdenskrig, hvor småstaterne blev betragtet som uddøende i lyset af Tysklands  og  Italiens  samling  samt  den  imperiedrevne globalisering af international politik og handel, som karakteriserede perioden. Selv under og umiddelbart efter Anden Verdenskrig  var  det  en  almindelig  antagelse,  at småstaternes tid var forbi, efter at krigen havde demon- streret deres manglende evne til at tage vare på egen sikkerhed (Fox 1959).

Tre udviklinger i de internationale rammebetingelser har siden Anden Verdenskrigs afslutning, og med særlig kraft  efter  Den  Kolde  Krigs  afslutning,  haft  afgørende betydning for de små europæiske landes muligheder for at agere som normentreprenører i klimapolitikken: globalisering, institutionalisering og europæisering.

Den  første  udvikling  er  globalisering  'forstået  som en  proces,  der  nedsætter  transaktionsomkostningerne og dermed øger mængden og tætheden af netværk med gensidigt  afhængige  aktører  på  tværs  af  kontinenter' (Wivel 2009b: 122). Udviklingen af kommunikations-, våben-  og  transportteknologi  gør,  at  de  udenrigspolitiske  udfordringer kan komme fra mange dele af verden og fra mange forskellige typer af aktører og have meget forskellig karakter (f.eks. militær, økonomisk, klimamæssig,  kulturel).  Det  danner  udgangspunkt  for  et  såkaldt 'hybriddiplomati,  hvor  mange  forskelligartede  aktører supplerer hinanden og spiller sammen på de forskellige diplomatiske arenaer' (Marcussen 2013: 9). Dette er en markant udvikling fra 1800-tallets europæiske koncert, hvor det internationale samfunds udfordringer blev diskuteret, og regler og normer blev fastlagt, af de daværende fem europæiske stormagter (Neumann og Gstöhl 2006: 5).  En  væsentlig  konsekvens  af  denne  udvikling  er,  at mens småstaten tidligere var konsument af det internationale samfunds goder, så er småstaten i dag medproducent. Særligt giver det de mindre lande gode muligheder for at agere nicheproducenter indenfor områder, hvor de besidder en særlig ekspertise.

Klima- og miljøpolitikken er netop eksempler på problematikker, som bliver særligt fremtrædende i en globaliseret orden, og hvor mange aktører på mange niveauer både bliver  påvirket  af  konsekvenserne  og  søger  indfl  ydelse på løsningerne (Barston 2013: 186-187). Samtidig er konsekvenserne per defi  nition grænseoverskridende, og for særligt de mindre lande giver det kun ringe mening at  søge  unilaterale  løsninger,  da  disse  sjældent  vil  have en eff  ekt af betydning. Det er derfor ikke overraskende, at  små  lande  fra  begyndelsen  har  spillet  en  aktiv  rolle i  global  klima-  og  miljøpolitik.  Sverige  var  i  1972  vært for  FN's  første  miljøkonference,  som  satte  fokus  på  de internationale aspekter af miljøproblemerne og etablerede de grundlæggende principper i international miljøpolitik. Norge markerede sig særligt i kraft af Gro Harlem Brundtlands arbejde, som bl.a. førte til FN-rapporten 'Vor Fælles Fremtid' ('Brundtlandrapporten') i 1987. Malta fremsatte i 1988 den resolution i FN's generalforsamling, som dannede udgangspunkt for, at generalforsamlingen erklærede klimaet for en fælles udfordring for hele menneskeheden og oprettede et internationalt klimapanel. Det er således med den øgede  opmærksomhed  på  miljøproblemerne  i 1970'erne og det efterfølgende fokus på klimapolitikken fra 1980'erne, at småstaterne begynder at arbejde aktivt for at påvirke svaret på udfordringerne.

Samtidig øger globalisering efterspørgslen efter institutionalisering, som er den anden væsentlige udvikling i småstaternes  internationale  rammebetingelser  med  klimapolitisk betydning. De mange forskelligartede aktører på  mange  niveauer,  der  byder  ind  med  løsningsforslag øger behovet for koordinering og for fora, som kan sikre mekanismer  for  konfl  iktløsning  og  transparens.  Institutionalisering  har  afgørende  betydning  for  småstatens diplomatiske  muligheder  (Neumann  og  Gstöhl  2006: 19-21). Bilaterale relationer er typisk mere omkostningstunge end multilaterale relationer i mandskab, udvikling af ekspertise og økonomisk, hvilket er til ulempe for lande med begrænset kapacitet (cf. East 1973: 492), og på en række politikområder, eksempelvis klimapolitikken, har det  stort  set  ingen  eff  ekt,  hvis  småstaten  agerer  alene. Ved at binde alle stater, inklusive stormagterne, til fælles regler, normer og diplomatiske praksisser opnår småstaterne to ting. For det første ekspliciteres regler, normer og praksisser, og de kommer dermed til at udgøre et kodeks for,  hvordan stater bør agere i internationalt diplomati. Det bliver tydeligt, hvad man kan forvente af en stat i international politik. For det andet, og som en følge heraf, tvinges de stater, som afviger fra de disse regler, normer og praksisser, til at begrunde deres afvigelser. Det internationale samfund styrkes dermed, og omkostninger ved at afvige fra det fælles kodeks for god opførsel forhøjes. Fælles regler og retningslinjer gør således stormagternes magtanvendelse mindre naturlig og mere synlig. Der må nu argumenteres, hvis reglerne skal afviges. Samtidig gives  de  mindre  lande  en  platform  til  at  udtrykke  deres ønsker og bekymringer internationalt. Stormagterne har typisk mindre brug for denne platform, da de under alle omstændigheder vil blive hørt på grund af deres betydning for opretholdelsen af international orden og eff  ektiv implementering af nye tiltag. Endvidere følger der med institutionalisering typisk et internationalt embedsværk, som særligt for de mindre lande betyder adgang til ekspertise og erfaring, som de ellers ikke ville have haft. Den voldsomme institutionalisering af international politik siden Anden Verdenskrig betyder således, at småstaterne får bedre adgang til ekspertise og erfaring, og at de får bedre mulighed for at bruge resultaterne af denne adgang i det internationale forhandlingsspil.

Som andre områder har også klimaområdet undergået  en  stigende  institutionalisering  med  stadig  fl  ere involverede  aktører  (Barston  2013;  Mortensen  2012).  I klimapolitikken har fl  ere faktorer hidtil givet småstaterne gode  muligheder  for  indfl  ydelse  gennem  internationale forhandlinger  og  institutioner.  Systemet  er  konsensusbaseret og har været domineret af tekniske argumenter, hvilket  typisk  betyder,  at  forhandlingskompetencer  og videnskabelig ekspertise får en mere fremtrædende rolle på bekostning af mere traditionel magtanvendelse. Dette styrkedes af, at de internationale forhandlinger om klimaproblematikken i FN de første mange år var præget af de fl  este staters opfattelse af klima som et 'low politics'område, der burde håndteres i regi af sektorministerier og emnespecifi  kke faglige netværk snarere end stats- og regeringsledere (se f.eks. Staur 2011: 262-263).

Den  tredje  udvikling  er  europæisering.  Europæisering  er  naturligvis  tæt  koblet  til  institutionalisering. Kombinationen af et decentralt europæisk forhandlingssystem og udviklingen af EU som udenrigspolitisk aktør har givet de mindre medlemslande mulighed for at øge både indfl  ydelsen på specifi  kke emneområder og rækkevidden af denne indfl  ydelse (se f.eks. Larsen 2005). Det gælder  ikke  mindst  i  klimapolitikken,  hvor  små  medlemslande  som  Danmark,  Finland,  Sverige  og  Holland typisk fremhæves blandt normentreprenørerne (sammen med det største medlemsland Tyskland). EU påtog sig relativt tidligt en aktiv rolle i klimapolitikken og har siden spillet en stor rolle i udformningen af den globale miljø politik  (Nedergaard  2009:  150).  Dette  skyldes  dels,  at EU på  grund  af  klimapolitikkens  grænseoverskridende natur og tætte kobling til handelspolitikken har haft både interesse  i  og  kompetencer  til  at  påtage  sig  rollen  som klimapolitisk aktør (Bretherton og Vogler 1999: 84-85), og  dels,  at  USA's  skeptiske  position  i  klimaforhandlingerne har givet EU muligheden for at tage lederskab og dermed demonstrere værdi som international aktør over for  både medlemsstaterne og deres borgere og resten af verden (Carter 2010: 59-60).

EU's strategi har i høj grad bygget på at lede via eksemplets magt og forhandlingstaktik (Mortensen 2012), hvilket har skabt et handlerum for de mindre medlemslande, som har kunnet bidrage gennem netværk og policy-initiativer.  Samtidig  er  europæiseringen  udtryk  for en  hidtil  uset  stabilitet  i  og  afmilitarisering  af  relationerne mellem de tidligere europæiske stormagter. Denne udvikling,  som  fra  den  spæde  begyndelse  efter  Anden Verdenskrigs afslutning har været understøttet af USA's militære og økonomiske interesser i regionen, har været en afgørende forudsætning for et skift i småstaternes fokus  fra  en  'overlevelsesproblematik',  hvor  udenrigspolitikkens primære mål var at undgå stormagternes invasion og dominans, til en 'indfl  ydelsesproblematik', hvor udenrigspolitikkens primære mål er at maksimere småstatens indfl  ydelse  på  international  politik  (Løvold  2004).  For Danmark har klimapolitikken med dette udgangspunkt givet mulighed for at føre en aktivistisk udenrigspolitik på

et område, hvor man kunne markere en afstand til USA, som generelt er mere skeptisk end de europæiske stater overfor  at  afgive  magt  til  internationale  organisationer, og specifi  kt har forholdt sig kritisk til europæiske ønsker om eff  ektiv  global  klimaregulering.  Denne  afstand  har været nyttig, da den over for både danske borgere og internationale samarbejdspartnere har kunnet understøtte et  billede  af  en  dansk  position  i  verden,  som  trods  den militære aktivisme i nært samarbejde med USA, fortsat var uafhængig og byggede på det fællesnordiske værdigrundlag, som historisk har været karakteristisk for dansk udenrigspolitik. 9

Hvornår,  hvordan  og  hvorfor  blev  klimapolitikken et  væsentligt  element  i  de  europæiske  småstaters  udenrigspolitik? Den sikkerhedspolitiske stabilitet efter Anden Verdenskrig ændrede grundvilkårene for de europæiske småstaters udenrigspolitik og tillod dem at fokusere på indfl  ydelse,  mens  overlevelsesproblematikken  trådte  i baggrunden. Klimapolitikken var fra 1980'erne og frem et  af  de  områder,  hvor  de  europæiske  småstater  havde særligt gode vilkår for indfl  ydelse. Det skyldtes den konsensusorienterede forhandlingsform og fokus på tekniske løsninger i FN-forhandlingerne samt ikke mindst EU's ledende rolle i disse. Disse forhold hjælper til at forklare de små EU-medlemslandes fremtrædende position i klimapolitikken,  men  ikke  variationen  mellem  dem  eller den særligt fremtrædende form i dansk udenrigspolitisk aktivisme, som klimapolitikken har haft gennem en årrække. Den næste sektion zoomer derfor ind på de indenrigspolitiske  rammebetingelser,  som  har  påvirket  Danmarks udenrigsklimapolitik.

## IV. Hvorfor lige Danmark?

Ideer om hvordan, hvornår og hvorfor en stat har ret eller måske endda pligt - til at handle internationalt, er tæt koblet til de værdier, som fungerer som den legitime basis for lovgivning og politisk aktivisme generelt i staten (Wivel 2013b; Østergaard 2000). Det er disse ideer, der danner grundlag for de politiske magtbalancer, administrative normer og regler samt ressourceallokeringer, som udgør de indenrigspolitiske rammebetingelser for udenrigspolitikken (Olesen og Wivel 2013: 12). Dansk statsidentitet bygger på en kombination af klassiske liberale værdier  og  lighedsprincipper  med  rod  i  organiseringen af 1800-tallets bondebevægelse og på samme tid inspireret af og tæt koblet til udviklingen i skandinavismen og dens tanker om transnationale bånd mellem mennesker (Breitenbauch og Wivel 2004; Parker 2002; Østergaard 2000). Samtidig betød nederlaget i 1864 en efterfølgende skepsis over for militær magtanvendelse som udenrigspolitisk  middel og et væsentligt pragmatisk element i den efterfølgende  udenrigspolitik:  Politikken  skulle  vise  sit værd gennem resultater for det danske samfund og folk (se f.eks. Knudsen 2006; Wivel 2013b).

Det er disse værdier, som udgjorde en væsentlig del af  grundlaget for opbygningen af de nordiske velfærdsstater fra 1930'erne, og som kom til at udgøre legitimitetsgrundlaget for efterfølgende samfundsudviklinger internt i landene og samtidig også for konstruktionen af et 'nordisk internationalt samfund', et normfællesskab mellem de nordiske lande baseret på fælles værdier (Schouenborg 2013a). Med det udgangspunkt synes de seneste 50 års danske diplomatiske praksis at understøtte valget af klimapolitik som en dansk prioritet. Danmark har, i lighed  med  andre  nordiske  lande  siden  1960'erne,  ført en  udenrigspolitik,  som  kan  karakteriseres  som  'fokuseret og fi  nansieret kontinuerlig værdibaseret aktivisme' (Wivel 2013c: 58), hvor de med udgangspunkt i værdier, som også har dannet udgangspunkt for opbygningen af de  nordiske  velfærdsstater,  aktivt  har  forfulgt  en  dagsorden med fokus på emner som udvikling i den tredje verden, fredsbevarelse og konfl  iktløsning samt klima og miljø  (Schouenborg  2013a,  2013b).  Et  økologisk  bæredygtigt samfund med 'miljømæssig velfærd' er således en helt central fælles værdi i det danske samfund (Mouritzen,  Wæver  og  Wiberg  1996:  309),  og  Danmark  udviste sammen med Norge og Sverige en tidlig aktivisme i miljøpolitikken forud for den klimapolitiske prioritering (Ingebritsen  2002).  På  den  baggrund  er  det  ikke  overraskende, at bæredygtighed ved Den Kolde Krigs afslutning blev identifi  ceret som et af hovedelementerne i den 'aktive internationalisme', som udgjorde udgangspunktet for  dansk  udenrigspolitik  i  de  følgende  år,  og  ej  heller overraskende, at klimapolitikken har vist sig som en fast del af dansk udenrigspolitisk aktivisme siden.

Ligesom  udviklingspolitikken  kan  klimapolitikken tolkes  som  udtryk  for  en  transnational  solidaritet,  som ligger  i  forlængelse  af  både  1800-tallets  nordisme  og 1900-tallets velfærdsstatsopbygning.  Udenrigsministeriet præsenterede i 2005 handlingsprogrammet 'Danish Climate  and  Development  Programme',  som  lancerede en række konkrete danske initiativer med henblik på at understøtte udviklingslandenes indsats på klimaområdet (Udenrigsministeriet 2005). Den direkte forbindelse mellem klimapolitik og udviklingspolitik betones også af den nuværende regering, som fi  nder, at industrilandene bærer et stort ansvar for at begrænse klimaforandringer og derfor  bør  medfi  nansiere  de  mindst  udviklede  og  fattigste udviklingslandes bidrag til global klimapolitik (Regeringen 2012). 'Bæredygtig økonomisk vækst' er da også et væsentligt prioritetsområde for regeringen i udviklingspolitikken,  hvor  det  handler  om  at  'fi  nde  nye  og  mere eff  ektive  produktionsformer, der sikrer, at væksten ikke sker på bekostning af naturressourcer, miljø eller klima'

(Bach  2012).  Danmark  har  desuden  bidraget  aktivt  til en række energiprojekter i Central- og Østeuropa, hvis formål det er at medvirke til en væsentlig reduktion i disse landes CO 2 -udslip (Nedergaard 2009: 153-154).

Samtidig  er  pragmatismen  et  afgørende  træk  i  den danske klimaudenrigspolitik. Det stærke fokus på grøn vækst  repræsenterer  i  sig  selv  et  markant  eksempel  på aktivistisk  klimapragmatisme,  når  ansvaret  for  klodens klima på lang sigt kobles til ønsket om økonomisk vækst på kort og mellemlang sigt: 'Grøn vækst handler ikke om begrænsninger, men om nye muligheder for vækst og arbejdspladser uden overforbrug af naturressourcer, vækst uden skadelig forurening - det skal skabe muligheder for varig vækst' (Bach 2012). Dette er også tydeligt i regeringens grønbog om EU's fremtidige klima- og energipolitik, som både lægger vægt på bindende klimamål, øget energieff  ektivitet og reduktion af afhængigheden af fossile brændstoff  er (Regeringen 2013). I overensstemmelse hermed betoner ministeren 'the sound and rational economics of changing our energy system' (Lidegaard 2013), ligesom  han  formidler  budskabet  om  '1.  How  curbing climate change is both morally right and sound economics, 2. How scarcity of resources and increasingly severe natural disasters restrict growth, 3. And what we can do about it' (Lidegaard 2012; se også Rasmussen 2008).

Det  er  en  klar  dansk  prioritet,  at  arbejdet  med  at fi  nde  løsninger  på  klimaforandringerne  handler  om  at engagere verdens lande i et eff  ektivt samarbejde om klimaudfordringen, og at det multilaterale samarbejde i EU og FN er helt afgørende, hvis dette skal lykkes (Møller 2007). Den danske klimapolitik er således som beskrevet ovenfor indlejret i en europæisk ramme (Nedergaard 2009), og Danmark arbejder med det udgangspunkt for sine  klimapolitiske  prioriteter  i  FN.  Endelig  tolkes  klimapolitikken, som det også er tilfældet for den danske udenrigspolitiske  aktivisme  i  almindelighed,  ind  i  den klassisk  liberale  ramme,  som  i  kombination  med  solidariteten er karakteristisk for dansk statsidentitet.  Som understreget af udviklingsministeren: 'Indsatsen for grøn vækst må ikke føre til nye handelsbarrierer eller urimelige hindringer' (Bach 2012).

## V. Konklusion

Den  danske  internationale  klimaaktivisme  har  vist  sig bemærkelsesværdig  robust  på  trods  af  skiftende  værdipolitiske  strømninger  og  uafhængigt  af  graden  af  politikkens succes. Det skyldes en kombination af globalisering, institutionalisering og europæisering af Danmarks eksterne rammebetingelser og en tæt kobling mellem de grundlæggende  værdier,  som  legitimerer  politisk  handling i det danske samfund, og klimapolitikken. Vil klimapolitikken på den baggrund også i fremtiden spille en lige så fremtrædende rolle i den danske udenrigspolitiske aktivisme, som den har gjort i de foregående år?

Når  det  gælder  de  indenrigspolitiske  rammebetingelser,  så  synes  de  robuste.  De  nordiske  velfærdsstater, inklusive Danmark, har gennemgået en række reformer, men grundlæggende anses værdierne fortsat for legitime, og de synes fortsat at understøtte det 'nordiske internationale  samfund',  inklusive  klima-  og  miljøpolitikken (Schouenborg  2013b).  Danmarks  internationale  klimaaktivisme har nok fået en lidt mere pragmatisk drejning, som stemmer godt overens med udviklingen i den øvrige udenrigspolitik, men det er samtidig i overensstemmelse med de grundlæggende værdier, som den hele tiden har baseret sig på.

Når det gælder de eksterne rammebetingelser er udfordringerne større. Særligt to udviklinger er problematiske for et lille land som Danmark, som ønsker at præge politikken i retning af øget regulering. For det første er klimapolitikken i stigende grad blevet 'high politics', et emne som de politiske beslutningstagere anser for at være af stor betydning for den nationale interesse. Det betyder, at klimapolitikken i dag i mindre grad end tidligere handler om i samarbejde at fi  nde tekniske løsninger på fælles udfordringer og i stedet i højere grad handler om mere grundlæggende politiske og samfundsmæssige udviklinger i landene og i relationerne mellem dem. Dette skaber nye konfl  ikter, giver en større rolle til stormagterne, og gør det mere kompliceret at nå aftaler, sådan som vi så det ved COP15 (Staur 2011: 262-270). For det andet betyder den økonomiske krise en reduceret villighed til at indgå vidtrækkende  aftaler  på  klimaområdet  blandt  en  lang række af verdens stats- og regeringschefer. I den situation er  det  danske fokus på grøn vækst en mulig strategi til fortsat indfl  ydelse på klimaområdet, eftersom det adresserer problemer med arbejdsløshed og manglende vækst i  en  klimakontekst.  Alt  i  alt  peger  udviklingen  på  den baggrund  i  retning  af,  at  den  danske  udenrigspolitiske klimaaktivisme er robust og tilpasningsdygtig, men at det kræver fortsat tilpasning, hvis den skal placere Danmark lige så centralt i de kommende år, som den har gjort i de foregående.

## Referencer

- Arter, David (2000) 'Small State Infl  uence within the EU: Th e  Case of  Finland's  Northern  Dimension  Initiative', Journal  of  Common Market Studies 38(5): 677-697.
- Bach, Christian Friis (2012) Udviklingsministerens præsentation af den nye  strategi  for  Danmarks  udviklingssamarbejde  'Retten  til  et  bedre liv' ,  Folketinget,  29.  maj  2012,  lokaliseret  den  17.  juli  2013  på http://um.dk/da/om-os/ministrene/udviklingsminister/taler/forespoergselsdebat-om-ny-udviklingsstrategi/
- Barston, R.P. (2013) Modern Diplomacy , Fourth Edition, Harlow: Pearson.
- Björkdahl, Annika (2008) 'Norm Advocacy: a small state strategy to infl  uence the EU', Journal of European Public Policy 15(1): 135-154.
- Blaxekjær, Lau Øfj  ord (2013) 'Th e  emergence, spreading, and beginning  consolidation  of  the  Green  Growth  policy  concept',  under udgivelse i Environmental Politics .
- Bretherton, Charlotte and John Vogler (1999) Th   e European Union as a Global Actor , London: Routledge.
- Breitenbauch,  Henrik  og  Anders  Wivel  (2004)  'Understanding  National  IR  Disciplines  outside  the  United  States:  Political  Culture and  the  Construction  of  International  Relations  in  Denmark', Journal of International Relations and Development 7(4): 414-443.
- Carter,  Neil  (2010)  'Climate  Change  and  the  Politics  of  the  Global Environment'.  I  Mark  Beeson  og  Nick  Bisley  (red.) Issues  in  21 st Century World Politics , Houndmills: Palgrave Macmillan: 52-65.
- Chris,  Robert  (2010)  'COP15:  When  is  an  agreement  not  an  agreement?', Diplomat ,  February  2010,  lokaliseret  11.  juli  2013  på http://www.diplomatmagazine.com/issues/2010/february/230cop15when-is-an-agreement-not-an-agreement-v15-230.html
- Danish Presidency of the Council of the European Union (2012) Europa i arbejde. Program for det danske formandskab for Rådet for den Europæiske Union 2012 , København: Udenrigsministeriet.
- East, Maurice A. (1973) 'Foreign Policy-Making in Small States: Some Th   eoretic Observations Based on a Study of the Uganda Ministry of Foreign Aff  airs', Policy Sciences 4(4): 491-508.
- Easterbrook,  Gregg  (2010)  'What  we  should  be  taxing:  Greenhouse gases', Reuters Opinion , December 1, 2010, lokaliseret 8. juli 2013 på    http://blogs.reuters.com/gregg-easterbrook/2010/12/01/whatwe-should-be-taxing-greenhouse-gases/
- Folketingets EU-oplysning (2002) 'Dansk EU-formandskab 2002', EU Fakta 8 (Juli 2002), lokaliseret den 12. juli 2013 på http://www.euo. dk/upload/application/pdf/a31e14af/fakta8.pdf
- Hey,  Jeanne  A.K.  (2003)  'Introducing  Small  State  Foreign  Policy'.  I Jeanne A.K. Hey (red.), Small States in World Politics: Explaining Foreign Policy Behaviour . Boulder: Lynne Rienner: 1-11.
- Holm, Hans-Henrik (1997) 'Denmark's Active Internationalism: Advocating International Norms with Domestic Constraints'. I Bertel Heurlin og Hans Mourtizen (red.) Danish Foreign Policy Yearbook 1997 , København: Dansk Udenrigspolitisk Institut: 52-80.
- Holm, Hans-Henrik (2002) 'Danish Foreign Policy Activism: Th e Rise and Decline'.  I  Bertel  Heurlin  og  Hans  Mouritzen  (red.) Danish Foreign Policy Yearbook 2002 ,  København: Dansk Institut for Internationale Studier: 19-45.
- Ingebritsen, Christine (2002) 'Norm Entrepreneurs: Scandinavia's Role in World Politics', Cooperation and Confl  ict , 37(1): 11-23.
- Kelstrup, Morten (1993) 'Small States and European Political Integration: Refl  ections on Th eory and Strategy'. I Ib Damgaard Petersen og Teija Tiilikainen (red.) Th   e Nordic Countries and the EC , Copenhagen: Copenhagen Political Studies Press: 136-162.
- Knudsen,  Tim  (2006) Fra  enevælde  til  folkestyre .  København:  Akademisk Forlag.
- Larsen, Henrik (2005) Analysing the Foreign Policy of Small States in the EU: Th e Case of Denmark , Houndmills: PalgraveMacmillan.
- Lidegaard, Martin (2012) Den grønne vej er den sikreste , Klima, energi og bygningsminister Martin Lidegaards tale til Global Energy Leaders Forum, London, September 24, 2012. lokaliseret 17. juli 2013 på http://www.kebmin.dk/minister/indhold/groenne-vej-sikreste
- Lidegaard,  Martin  (2013) A  Possible  and  Profi  table  Green  Transition , Address  by  Danish  Minister  for  Climate,  Energy  and  Building, Martin Lidegaard. Delivered at 'French National Council on Energy Transformation', Paris, France, May 15 2013, lokaliseret 17. Juli  2013  på  http://www.kebmin.dk/minister/indhold/a-possibleand-profi  table-green-transition

- Løvold, Andreas (2004) 'Småstatsproblematikken i internasjonal politikk', Internasjonal Politikk 62(1): 7-31.
- Marcussen,  Martin  (2013),  'Det  klassiske  diplomati  fragmenteres  og hybriddiplomatiet opstår', Samfundsøkonomen 2/2013 (Juni): 5-11.
- Meilstrup, Per (2009) 'Hopenhagen blev til Brokenhagen', blogindlæg, Mandag Morgen , lokaliseret 11. juli 2013 på https://www.mm.dk/ blog-cop15-dag-13-brokenhagen
- Meilstrup, Per (2010) 'Th e Runaway Summit: Th e Background Story of the Danish Presidency of COP15, the UN Climate Change Conference'. I Nanna Hvidt og Hans Mouritzen (red.) Danish Foreign Policy Yearbook 2010 , København: Dansk Institut for International Studier: 113-135.
- Mortensen,  Jens  Ladefoged  (2012)  'Eff  ektiv  klimaregulering  uden sanktioner?  Neoliberal  institutionalisme,  spilteori  og  klimaregimets  konstruktionsfejl'.  I  Liv  Andersson,  Ditte  Friese  og  Gorm Kjær Nielsen (red.) IP i praksis , København: DJØF Forlag: 89-105.
- Mouritzen, Hans (2006) 'A Hundred Years of Danish Action Space'. I Nanna Hvidt og Hans Mouritzen (red.) Danish Foreign Policy Yearbook 2006 , København: Dansk Institut for Internationale Studier: 114-151.
- Mouritzen, Hans og Anders Wivel (2005) 'Intriduction'. I Hans Mouritzen og Anders Wivel (red.) Th   e Geopolitics of Euro-Atlantic Integration , London: Routledge: 1-11.
- Mouritzen, Hans, Ole Wæver og Håkan Wiberg (1996) European Integration and National Adaptations: A Th eoretical Inquiry , New York: Nova Science Publishers.
- Møller, Per Stig (2007) 'Climate change, foreign and security policy', Keynote address by Dr. Per Stig Møller, Foreign Minister of Denmark http://www.um.dk/da/menu/OmOs/Udenrigsministeren/ Taler/Arkiv2007/UdenrigsministerensTaleOmKlimaforandringerOgUdenrigspolitikIChathamHouseDen26Juni2007.htm
- Nedergaard, Peter (2009) 'Nu taler også politikerne om vejret'. I Marcussen og Karsten Ronit (red) Globaliseringens udfordringer. Politiske og  administrative  processer  under  pres ,  København:  Hans  Reitzel: 144-169.
- Neumann, Iver B. og Sieglinde Gstöhl (2006) 'Introduction: Lilliputians  in  Gulliver's  World?'.  I  Christine  Ingebritsen,  Iver  B.  Neumann, Sieglinde Gstöhl og Jessica Beyer (red.) Small States in International Relations , Seattle: University of Washington Press: 3-36.
- Olesen,  Mikkel  Runge  og  Anders  Wivel  (2013)  'Mellem  stormagtsinteresser  og  småstatsidentitet:  Dansk  diplomati  gennem  150  år', Samfundsøkonomen 2/2013 (Juni): 12-17.
- Parker, Noel (2002) 'Diff  erentiating, Collaborating, Outdoing: Nordic Identity  and  Marginality  in  the  Contemporary  World', Identities 9(3): 355-381.
- Pedersen, Rasmus, Brun (2012) 'Fra aktiv internationalisme til international aktivisme: Udvikling og tendenser i dansk udenrigspolitisk aktivisme', Politica 44(1): 111-130.
- Rasmussen, Anders Fogh (2008) 'Address by Prime Minister Anders Fogh  Rasmussen,  at  the  UN  Climate  Change  Conference  in Poznan, Poland at December 1, 2008', http://www.stm.dk/Index/ dokumenter.asp?o=2&amp;n=0&amp;h=2&amp;t=14&amp;d=3116&amp;s=1
- Regeringen (2011) Et Danmark, der står sammen ,  Regeringsgrundlag, Oktober  2011,  København:  Statsministeriet,  lokaliseret  18.  juli 2013 på http://www.stm.dk/publikationer/Et\_Danmark\_der\_ staar\_sammen\_11/Regeringsgrundlag\_okt\_2011.pdf
- Regeringen  (2012) Danmarks  nationale  indlæg  på  COP18 ,  National Statement at COP18 from Martin Lidegaard, Danish Minister for Climate, Energy and Building, December 5, 2012. Lokaliseret 17. juli  2013  på  http://www.kebmin.dk/minister/indhold/danmarksnationale-indlaeg-paa-cop18
- Regeringen (2013) Green paper on a 2030 framework for climate and energy policies , June 28, 2013, lokaliseret 17. Juli 2013 på http://www. kebmin.dk/sites/kebmin.dk/fi  les/nyheder-presse/2030\_green\_pa-per\_danish\_response.pdf
- Schouenborg,  Laust  (2013a) Th   e  Scandinavian  International  Society: Primary institutions and binding forces ,  1815-2010. London: Routledge.
- Schouenborg, Laust (2013b) 'Nordisk diplomati: I det skandinaviske internationale samfunds tjeneste?', Samfundsøkonomen 2/2013 (Juni): 18-24.
- Skjærseth, Jon Birger (1994) 'Th e Climate Policy of the EC: Too Hot to Handle?', Journal of Common Market Studies 32(1): 25-45.
- Socialdemokraterne,  SF,  Radikale  (2011) En  aktiv  og  ansvarlig  udenrigspolitik ,  Lokaliseret  9.  juli  2013  på  http://www.sf.dk/uploads/ media\_items/en-aktiv-og-ansvarlig-udenrigspolitik.original.pdf
- Staur, Carsten (2011) Den globale udfordring: FN mellem relevans legitimitet og handlekraft , København: Djøf Forlag.

Søvndal, Villy, Nick Hækkerup og Christian Friis Bach (2012) 'En ny

sikkerhedspolitik', Jyllandsposten

, 20. januar 2012.

- Th   omsen,  Rasmus  Barud  og  Hans  Drachmann  (2007)  'Interview: Miljøtopmøde i København 2009: En af min generations største udfordringer', Politiken , 22. marts, 2007.
- Udenrigsministeriet (1990) Udenrigstjenesten mod år 2000 , København: Udenrigsministeriet.
- Udenrigsministeriet (1993) Principper og perspektiver i dansk udenrigspolitik , København: Udenrigsministeriet.
- Udenrigsministeriet (2003) En verden i forandring. Regeringens bud på nye  prioriteter  i  Danmarks  udenrigspolitik ,  København:  Udenrigsministeriet.
- Udenrigsministeriet (2004) En verden i forandring - nye trusler, nye svar. Redegørelse fra regeringen om indsatsen mod terrorisme , København: Udenrigsministeriet.
- Udenrigsministeriet  (2005) Danish  Climate  and  Development  Action Programme , København: Udenrigsministeriet.
- Udenrigsministeriet (2006) Den grænseløse verden - Udenrigsministeriet og globaliseringen , København: Udenrigsministeriet.
- Udenrigsministeriet (2010) Danmark i Afghanistan - hvorfor, hvordan og hvor længe? Maj 2010. København: Udenrigsministeriet.
- Vidal, John, Allegra Stratton og Suzanne Goldenberg (2009) 'Low targets,  goals  dropped:  Copenhagen  ends  in  failure', Th e  Guardian, December 19, 2009, lokaliseret 12. Juli 2013 på http://www.guardian.co.uk/environment/2009/dec/18/copenhagen-deal
- Wivel, Anders (2009a) 'Hvad har klimaet nogensinde gjort for Danmark? En midtvejsevaluering af dansk klimapolitik som udenrigspolitisk strategi' Politik 12(1): 27-35.
- Wivel, Anders (2009b) 'En småstat som stormagt? Globaliseringen af dansk  sikkerhedspolitik'.  I  Martin  Marcussen  og  Karsten  Ronit (red) Globaliseringens  udfordringer.  Politiske  og  administrative  processer under pres , København: Hans Reitzel: 122-143.
- Wivel, Anders (2013a) 'Danmarks militære aktivisme'. I Kristian Søby Kristensen (red.) Danmark i krig . København: DJØF Forlag: 27-51.
- Wivel, Anders (2013b) 'From peacemaker to warmonger? Explaining Denmark's great power politics', Swiss Political Science Review 19(3): 298-321.
- Wivel, Anders (2013c)  'Nordisk smart diplomati: et eksempel til efterfølgelse?', Økonomi og Politik 86(2): 55-66.
- Østergaard, Uff  e (2000) 'Danish National Identity: Between Multinational Heritage and Small State Nationalism'. I Hans Branner og Morten Kelstrup (red.) Denmark's Policy towards Europe after 1945: History, Th eory and Options . Odense: Odense University Press: 139184.

## Noter

1. Jeg vil gerne takke POLITIKs redaktion samt en anonym referee for kommentarer på et tidligere udkast.
2. Eksempelvis kan årene, som gik forud for COP15, betegnes som en succes (Wivel 2009a), mens selve topmødet blev en fi  asko (Meilstrup 2010).
3. Artiklen  forholder  sig  udelukkende  til  klimapolitisk  aktivisme som udenrigspolitik. Artiklen diskuterer derfor ikke den tekniske substans i klimadebatten, så som karakteren af, årsagerne til eller konsekvenserne af klimaforandringerne for menneske- og dyreliv, ligesom den heller ikke bidrager til en normativ diskussion af, hvilke politiske mål og midler som er retfærdige i klimapolitikken.
4. Mens der er bred enighed om, at udenrigspolitikken er 'aktivistisk', så er det mere uklart præcis hvilke karakteristika der defi  nerer den danske aktivisme, hvorfor og hvornår aktivismen opstod, og hvilke konsekvenser aktivismen har. Se Pedersen (2012) og Wivel (2013a) for diskussioner af disse tematikker.
5. Aktivismens målsætninger blev formuleret i betænkningen Udenrigstjenesten mod år 2000 i 1990, og yderligere ekspliciteret og ud-
6. dybet i udenrigsministeriets redegørelse Principper og perspektiver i dansk udenrigspolitik i 1993, hvorefter den under skiftende regeringer  blev  udviklet  i  efterfølgende  udenrigspolitiske  redegørelser (se eksempelvis Udenrigsministeriet 2003; 2004; 2006; 2010).
6. Regeringen  gik  således  målrettet  efter  og  opnåede  en  20121-certifi  cering for bæredygtig afholdelse af events. For en oversigt over bæredygtighedstiltagene i forbindelse med  formandskabet, se http://eu2012.dk/da/NewsList/Juni/Uge-26/~/media/Files/Nyheder/iso/SUSTAINABLE%20DANISH%20PRESIDENCY%20 FACT%20SHEET%20DK.pdf (lokaliseret 12. juli 2013).
7. Tak til Lau Øfj  ord Blaxekjær for denne pointe. Danmark er naturligvis ikke det eneste medlemsland, som bidrager med sit netværk i det globale arbejde for EU's klimapolitik. Blandt andre eksempler kan nævnes Storbritannien, Tyskland, Sverige og Holland.
8. En småstat kan således defi  neres som den svage part i et asymmetrisk magtforhold (Mouritzen og Wivel 2005: 4).
9. Om dette værdigrundlag og koblingen til dansk og nordisk udenrigspolitik,  se  Schouenborg  (2013a;  2013b)  og  Wivel  (2013b; 2013c).