Grænserne sløres
Forfattere: Ingemai Larsen
Tidsskrift: kok (2004-09-30)

## Grænserne sløres

## Om litteraturens sprog og identitetsskabende rolle i det lusofone Afrika

»The question is this: we as African writers have always complained about the neo-colonial economic and political relationship to Euro-America. Right. But by our continuing to write in foreign languages, paying homage to them, are we not on the cultural level continuing that neo-colonial slavish and cringing spirit? What is the difference between a politician who says Africa cannot do without imperialism and the writer who says Africa cannot do without European languages?«

Ngugi wa Thiong'o 1

Diskussionen om forholdet mellem sprog, kultur og identitet har på det afrikanske kontinent altid kunnet finde masser af næring. Siden afkoloniseringen tog  fart  efter  Anden  Verdenskrig, har  adskillige  afrikanske  forfattere, ofte  på  baggrund  af  smertelige,  personlige  erfaringer,  indtaget  samme kritiske  holdning som den  ovenfor  citerede  kenyaner, Ngugi wa Thiong'o. Det var ham, der satte tingene på spidsen, da han i sin sidste engelsksprogede udgivelse fra 1986 erklærede aldrig mere at ville udtrykke sig på dette sprog.  Desuden  tilkendegav  han,  at  brugen  af  engelsk  blandt  afrikanere måtte ses som såvel et udtryk for en billigelse af neo-koloniale tilstande som for  en  repressiv  indstilling  til  afrikansk  kultur  generelt.  Herved  dannede Thiong'o front med blandt andre Frantz Fanon, en anden skarp kritiker af europæernes angiveligt mentale kolonisering, der på relativistisk vis havde plæderet for en slags organisk overlapning mellem den afrikanske forfatters verdensanskuelse og hans sprogvalg. 2

1. Ngugi wa Thiong'o: Decolonising the mind; the politics of language in African literature , London 1986, p. 103.

Denne  holdning  stod  dog  ikke  uimodsagt.  Således  så  nigerianeren Chinua Achebe på mere pragmatisk vis et potentiale i at skrive engelsk, vel at mærke et engelsk, der villigt lod sig tilpasse den enkelte forfatters kreative skaberlyst: »The price a world language must be prepared to pay is submission to many different kinds of use« 3 , erklærede han i 1975.

Siden er sprogspørgsmålet ikke blevet lettere håndterbart, selv om den tilendebragte afkolonisering har banet vejen for de enkelte nationers sproglige og kulturelle selvbestemmelse. Visse skribenter har således valgt alene at udtrykke sig på deres afrikanske modersmål - forudsat de har et sådant. Men tendensen er stadig klart den, at langt hovedparten af den afrikanske litteratur skrives på et europæisk sprog. Og på den baggrund diskuteres det stadig, om dette forhold er en illustration af den kulturelle neo-kolonialismes floreren, og i så fald hvilke implikationer det har for opbygningen af en etnisk og national/kontinental selvforståelse.

Hvor debatten i to-tre årtier primært udgik fra afrikanerne selv - og lå i forlængelse af negritudebevægelsen og panafrikanismens oprør mod imperialisme, kolonialisme og kamp for anerkendelse - er den de seneste 10-15 år rykket over i de - vestligt dominerede - postkoloniale studiers verden. Her er den ikke blevet afsluttet, tværtimod, og det er  der  mange  gode grunde til, ikke mindst den, at kompleksiteten af spørgsmålet gange den postkoloniale verdens diversitet gange de forskellige ideologiske paradigmer, feltets bidragydere repræsenterer, til stadighed indbyder til meningsbrydninger. 4

En del af denne postkoloniale verden er dog stort set forblevet ukommenteret, nemlig det lusofone Afrika, det vil sige de portugisiske eks-kolonier i Afrika, som jeg i denne artikel vil fokusere på. Her har udviklingen på et tidligt tidspunkt taget en noget anden drejning end mange andre steder, og det,  mener  jeg,  gør  dem  til  et  relevant  og  privilegeret  sted  for  en  slags foreløbig vurdering af - aspekter af - sprogspørgsmålet. Jeg påtænker således her ikke at gennemføre en tour-de-force gennem de postkoloniale stu- dier,  men  at  præsentere  et  lille  udsnit  af  det  lusofone  Afrikas  historie  og litteratur og sætte det i forhold til den verserende diskussion.

2. I 1967 udtrykte Fanon sig således: »To speak means to be in a position to use a certain syntax, to grasp the morphology of this or that language, but it means above all to assume a culture, to support the weight of a civilization«, Frantz Fanon: Black Skin, White Masks , New York 1967, pp. 17-18 (org. Peau noire, masques blancs , Paris 1952). Bemærk i øvrigt, at den samme principielle diskussion også foregik inden for oversættelsesvidenskaben, hvor Fanons position fandt sin parallel hos tilhængerne af den såkaldt 'stærke version' af SapirWhorffs tese,  det  vil  sige  i  hævdelsen  af,  at  ethvert  sprog  repræsenterer  sin  helt  unikke sociale  realitet  og  følgelig  ikke  kan  oversættes.  Denne  stærkt  deterministiske  holdning afløstes i 1980´erne af en række 'svagere' udgaver af tesen, der på forskellig vis anerkender forbindelsen mellem sprog, kultur og kognition.

3. Chinua Achebe: »The African Writer and the English Language«, in Morning Yet on Creation Day , London, 1975, p. 61.

4. For en bestemt subjektiv, men sober gennemgang af samme, se Bill Ashcroft: Post-Colonial Transformation , London, 2002.

Artiklen  falder  i  fire  dele:  Indledningsvis  et  kort  kontekstualiserende afsnit, hvor jeg samtidig søger at pege på et par af de definitions- og afgrænsningsvanskeligheder  inden for  det postkoloniale felt, som  er særligt  relevante  i  forhold  til  mit  genstandsfelt.  Så  følger  min  vurdering  af  dén historiske kontekst, der på ret kontroversiel vis satte den videre dagsorden i denne  region.  Med  reference  til  to  for  regionen  repræsentative  værker, mozambikaneren  Mia  Coutos Søvngængerland og  angolaneren  José  Eduardo Agualusas Slørede Grænser, vil jeg endelig vise, hvordan identitets- og sprogspørgsmålet hos disse forfattere artikuleres, hvorefter jeg runder af.

De portugisiske eks-kolonier omfatter Mozambique, Angola, Guinea-Bissau, Kap Verde, den lille ø-stat São Tomé og Príncipe og endelig Østtimor - alle unge nationer, som på forskellig vis stadig har tæt forbindelse til den gamle kolonimagt. Med Brasilien, der løsrev sig fra Portugal i 1822, forholder det sig anderledes, både hvad angår omverdenens kendskab til nationen og relationen til den gamle metropol. Denne dominerende sydamerikanske nation har for længst skåret navlestrengen til Portugal over og kan uproblematisk fremvise  en  autonom  og  distinkt  kultur.  Det  gælder  også  den  sproglige dimension:  Brasilien  er  prototypen  på  en  settler-koloni;  brasilianerne  er altså vokset op med det portugisiske sprog og har med tiden tilført det en særegen og umiskendelig lokal prosodi, syntaks og terminologi.

Denne  nation  eksemplificerer  dermed  en  af  de  postkoloniale  studiers mest frekvente diskussioner.  Hvornår afsluttes det postkoloniale, for så vidt det indebærer en form for afhængighed af den gamle kolonimagt? - kan man med tanke på Brasilien  spørge, mens  de  afrikanske besiddelser  illustrerer spørgsmålet vedrørende koloniseringens indledning:

Kolonisering efter  ca. 1500,  det  vil  sige  efter,  at  portugiserne  indledte deres og dermed Europas maritime ekspansion, er traditionelt blevet defineret som  det  at  overtage  andres  territorium  og  ressourcer,  udnytte  deres arbejdskraft og intervenere i det eksisterende politiske og kulturelle system. 5 Set i et formelt perspektiv indledtes kolonitiden i Angola i 1482 og i Mozambique i 1498 med henholdsvis Diogo Cãos ankomst til Congoflodens munding og Vasco da Gamas indsejling ved øen Mozambique og den efterfølgende oprettelse  af  handelsstationer.  Og  den  endte  i  1975,  hvor  begge  nationer opnåede selvstændighed. Det er naturligvis i kraft af slavehandlen, at udnyt- telsen  af  arbejdskraften  og  den  for  stedse  uoprettelige  intervention  i  den eksisterende samfundsorden foregår.

5. Ania Loomba: Colonialism/Postcolonialism , London/New York 1998, p. 6.

Kræver vi af kolonialismetermen, at den også omfatter en eksplicit politik for og teori om kolonialisme, indledtes koloniseringen af omtalte nationer  først  i  slutningen  af  1800-tallet,  hvor  en  egentlig  politik  for  disse områder blev formuleret i Lissabon. Indtil Berlinerkonferencens (1884) krav om effektiv besættelse havde portugiserne nemlig kun befundet sig ved kysten og drevet handel og var kun i meget begrænset omfang trængt længere ind i landområderne.

Anskuet i et tredje, kulturelt og diskursivt defineret, perspektiv, er det først for alvor relevant at tale om kolonisering med implementeringen af premierminister og diktator António Salazars Acto Colonial i 1933. Det er med denne art forfatning for kolonierne, at et stærkt ideologisk fremstød i kulturel-symbolsk  henseende  indledes,  tydeligst  reflekteret  i  assimileringsbegrebets  indførelse  og  i  den  efterfølgende  omdøbelse  af  kolonierne  til 'oversøiske provinser.' 6

Den geografiske afgrænsning  udgør  et  andet  diskutabelt  punkt. I  takt med den diskursanalytiske tilgangs indpas i kulturstudierne og en gradvis konsensus om kulturens dynamiske karakter og transformationspotentiale, er genstandsfeltet, jf. Ania Loomba, kommet til at omfatte både kolonimagt og koloni:

»Postcolonial studies have shown that both the 'metropolis' and the 'colony'  were  deeply  altered  by  the  colonial  process. Both of  them  are, accordingly, also restructured by decolonisation. This of course does not mean that both are postcolonial in the same way « 7 .

Endelig fortolkes postkoloniale studier af en række forskere som studiet af de  globale  forhold  efter  kolonitidens  ophør.  Faren  ved  denne  betragtningsmåde er naturligvis, at studierne herved mister deres oprindelige 'kontra-hegemoniske' fokus. Men samtidig er det klart, at postkoloniale studier og teorier om globalisering i stigende grad perspektiverer hinanden, hvilket eksempelvis kommer frem i forbindelse med diskussionen om, hvilken status engelsk bør have i forhold til portugisisk i Mozambique.

Som Loomba anfører, foregår den kulturelle påvirkning mellem moderland og eks-koloni i en vekselvirkning, uden at det dog medfører, at de to er postkoloniale på samme vis. Den oprindelige socio-økonomiske magtbalance er, når vi taler eks-kolonier, der har opnået selvstændighed efter 2. verdenskrig,  i  det  store  og  hele  forblevet  uændret,  og  den  kulturelle  påvirkning, som er tilflydt moderlandet fra eks-kolonien, har ikke truet den gamle kolonimagts eksisterende kultur, om end der er sket betydelig udvikling i denne henseende. Det europæiske hegemoni regerer imidlertid ikke konsekvent i forhold til de ældre eks-kolonier - hvilket er et forhold som af og til overses. Dén kulturelle transformationsproces,  der som  tidligere nævnt har  fundet sted i Brasilien (og i andre settler-kolonier, naturligvis ikke mindst USA), og som har dannet grundlaget for opbygningen af en national selvforståelse, har været af så gennemgribende og 'succesrig' karakter, at man i tilfældet Portugal-Brasilien med en vis ret kunne hævde den brasilianske kulturs højere status  i  forhold til  moderlandets. 8 Benævnelsen af Brasilien som postkolonial nation kunne let tilsløre denne hierarkisk relaterede omstændighed.

6. Se nærmere Ingemai Larsen: »Det my(s)tiske fædreland, historien om historien om Portugal«, in Den Jyske Historiker , Århus 2001, pp. 155-161.

7. Ania Loomba: Colonialism/Postcolonialism , London/New York 1998, p. 19.

Andre indre forskelle kan ligeledes sløres. I kreolersamfund lever hvide og kreolere i stærkt klassedelte samfund og under forhold, som for underklassens vedkommende har karakter af koloniale forhold. Og i Latinamerika skabte  eliten  i  sin  tid  uafhængige  nationer,  der  hvilede  på  europæiske værdier, hvilket også skete i en række afrikanske nationer, hvor nye regimer ukritisk videreførte dele af kolonitidens strukturer. Dette var således tilfældet i Mozambique, hvor oprørsbevægelsernes sprogpolitik og bekæmpelse af traditionelle samfundsstrukturer lå i direkte forlængelse af kolonimagtens.

Som det fremgår af ovenstående eksempler, er de geografiske og epokale uklarheder vævet sammen med en epistemologisk defineret overvejelse, og på  lige  fod  med  andre  videnskabsgrene  har  også  de  postkoloniale  studier været  skueplads  for  en  diskussion  om  forholdet  til  poststrukturalismens historieteori.  I  deres referentialitet svinger  de  'post'-definerede ismer mellem at pege på det sociale/materielle og repræsentationerne/diskurserne, og kan på den måde siges begge at være børn af den sproglige vending. 9 Få vil i dag  være  grundlæggende  uenige  i  en  definition  af  det  postkoloniale,  der omfatter begge dimensioner, som her formuleret af Bill Ashcroft:

»[P]ostcolonial discourse is the discourse of the colonized, which begins with  colonization  and  doesn't  stop  when  the  colonizers  go  home.  The postcolonial is not a chronological period but a range of material conditions and a rhizomic pattern of discursive struggles, ways of contending with specific forms of colonial oppression«. 10

8. Jeg refererer her til,  hvordan brasiliansk kultur i lange perioder  har været  genstand for mere positiv opmærksomhed end portugisisk, uden at det siger noget om det berettigede heri.

9. Ato Quayson: »Postcolonialism and postmodernism«, in Henry Schwarz et al. (ed.): A Companion to Postcolonial Studies , Cambridge, Mass. 2000, p. 88.

Listen af forbehold over for de postkoloniale studier er længere end her skitseret, og skal i denne omgang rundes af med ét, der ikke er af primært akademisk, men etisk karakter: Endskønt Henry Schwarz (blandt mange andre) har understreget, at postkoloniale studier »is not a merely theory of knowledge but a 'theoretical practice', a transformation of knowledge from static disciplinary competence to activist intervention«, og at »postcolonial studies at its best changes the world providing interpretation that have practical consequenses« 11 - modsvares disse intentioner langt fra altid af taknemmelighed fra de mennesker, hvis levevilkår sættes under videnskabelig lup. Efter Jace Weavers  mening  er  det  et  overvældende  problem,  at  så  megen  forskning udføres af de gamle kolonimagters efterkommere - og ikke af de (post)koloniserede  selv.  For  derved  svækkes  det  politiske  projekt,  som  burde  være feltets  politisk-emancipatoriske  legitimering:  »Often  postcolonial  writing seems oddly detached when discussing indigenous peoples and their lives. It often displays (…) the same sense of patronizing care reflected by those in the  dominant  Western  culture« 12 .  Weavers  position  kan  sagtens  kritiseres, men hans bemærkning om den  patroniserende omsorg er afgjort  værd  at have in mente i forbindelse med en diskussion af sprogspørgsmålet.

## Sprogspørgsmålet i det lusofone Afrika

Da portugiserne i 1975, ovenpå 12 års kolonikrig og en revolution vendt mod 48 års diktatur,  endelig anerkendte deres  afrikanske  koloniers  ret til  selvstændighed,  havde  kun  en  diminutiv  del  af  befolkningen  i  de  førnævnte lande et kendskab til portugisisk, der rakte ud over det helt elementære. De, som faktisk mestrede sproget, var at finde blandt en storbyelite, hvorfra også langt hovedparten af forfatterne kom, forfattere som næsten alle var politisk aktive i  kolonikrigens  år, og som havde anvendt deres poesia de combate/ kamplyrik som et ideologisk og mobiliserende våben i kampen mod overmagten  -  uanset  at  denne  kamp  måtte  udkæmpes  på  fjendens  sprog.  At kampen måtte føres på fjendens sprog skyldtes, at hovedparten af de samme forfattere  og intellektuelle var uddannet i Lissabon eller havde portugisisk baggrund, 13 og at portugisisk derfor var deres 'lingua franca'.

Efter selvstændigheden måtte man forvente et opgør med al portugisisk indflydelse, herunder den sproglige, men et sådant indtraf ikke - og det er her  det  interessante  og  ret  kontroversielle  i  det  luso-afrikanske  tilfælde består. For nok havde det portugisiske sprog i årtier fungeret som et stratificerende og repressivt redskab, idet ret til statsborgerskab, social mobilitet etc. blandt andet afhang af sprogkundskaber, og nok havde selvstændigheden krævet 12 års rædselsfuld kolonikrig. At man desuden befandt sig midt i den kolde krig, der som bekendt i allerhøjeste grad også blev ført på det afrikanske kontinent, gjorde, at man udmærket var klar over det kontroversielle i  at  overtage  de  tidligere  magthaveres  sprog;  den  statslige  anerkendelse  af portugisisk som officielt sprog kunne meget let blive betragtet som en slags frivillig accept af neo-koloniale tilstande.

10. Bill Ashcroft: Post-colonial Transformation , London 2001, p. 12.

11. Henry Schwarz: »Introduction«, in Henry Schwarz et. al. (ed.): A Companion to Postcolonial Studies , Cambridge, Mass. 2000,  p. 4.

12. Jace Weaver: »Indigenousness and Indigeneity«, in Henry Schwarz et al. (ed.): A Companion to Postcolonial Studies , Cambridge, Mass. 2000, p. 224.

Men  i  hverken  Angola  eller  Mozambique  fulgte  ræsonnementet  denne logik. Fra den berømte oprørsleder Amílcar Cabral, for hvem ophøjelsen af den afrikanske kultur var af største betydning, lød det kort efter kolonikrigens ophør, at »portugisisk er noget af det bedste, portugiserne har efterladt os«,  og  den  meget  betydningsfulde forfatter,  angolaneren Luandino Vieira, udtalte at, »det portugisiske sprog er et krigstrofæ,« 14 og dette udsagn var i al sin tvetydighed meget rammende for vurderingen af situationen. I Angola og Mozambique med deres enorme sproglige diversitet  udgjorde det portugisiske sprog på én gang et vehikel for en mulig kommunikation mellem de etniske grupper og en barriere for en revalorisering af de lokale sprog. For så vidt angår Mozambique valgte oprørsbevægelsen, der snart blev omdannet til (regerings)parti, imidlertid uden forudgående diskussion at indføre portugisisk  som officielt  sprog  og  dermed  at  negligere  hensynet  til  lokalsprogenes kulturbærende og identitetsskabende egenskaber. Denne holdning gik i  spænd med partiets generelle modstand mod tribalisme og andre former for traditionelle, etnisk definerede samfundsstrukturer.

Med andre ord blev udfaldet, at man på et overordnet ideologisk niveau valgte marxisme-leninismen til, samtidig med at man valgte truslerne (ikke mindst fremsat af samme marxisme) om kulturel-sproglig neo-kolonialisme fra. Mozambiques  præsident  i  de  mest  dogmatiske  år,  Samora  Machel, udtrykte det således, at det eneste fælles sprog mozambikanerne havde haft i kolonitiden,  det,  som  havde  undertrykt  dem,  nu  skulle  til  at  spille  en  ny rolle. 15

13. At så mange forfattere har portugisisk baggrund, kan forklares med henvisning til den politiske  situation  i  Portugal  under  kolonikrigen.  Som  sønner af  en  hvid  emigrant/kolonistunderklasse  sluttede  de  socialistisk  indstillede  unge  sig  til  de  indfødte  intellektuelle  og kæmpede både for selvstændighed  og  imod  fascisme.  For  mange var  tilhørsforholdet  til kolonierne blevet så stærkt, at de valgte at blive efter 1975.

14. Luandino  Vieira,  søn  af  portugisiske  kolonister,  var  selv  en  fabelagtig  kreativ  forfatter. Hans hovedværk Luuanda fra 1964 er skrevet under et fængselsophold og bryder fuldstændig med det kontinentalportugisiske sprogs normer, hvorfor det også blev fordømt af Salazarregimet.  I Luuanda blomstrer  et  sprog,  der  udfordrede  det  sproglige  hegemoni, udtrykte  politisk  solidaritet  gennem  nedskrivningen  af  de  marginaleredes sprog  og  desuden holdt den æstetisk-litterære fane endog meget højt.

Machel formulerede også meget præcist alle de  pragmatisk  og  politisk definerede  fordele,  der  tilsyneladende  lå  i  at  gøre  portugisisk  til  officielt sprog:  det  skulle  nedbryde  sociale  barrierer,  sikre  den  nationale  enhed, udbrede  kendskabet  til  de  revolutionære  værdier  og  overhovedet  gøre mozambikanerne  i  stand  til  at  kommunikere  sammen  og  på  tværs  af grænserne. 16

Hvad enten denne målsætning var realistisk eller ej, og det var den på mange  måder  ikke,  lå  forskellen  mellem  de  portugisiske  eks-kolonier  og mange andre eks-kolonier hermed i, at man hos førstnævnte tog de gamle magthaveres  sprog til  sig  med en  positiv  attitude,  med  veldefinerede  hensigter, uden ønske om på sigt at ophæve et eget, regionalt sprog til officielt sprog og uden at bekymre sig om neo-koloniale tilstande i sproglig forstand.

Hvordan forholdt forfatterne og de intellektuelle sig så til denne politik? De fleste var af gode grunde enige, da de som nævnt selv var en del af den politiske elite. Om mindretallet, der var tvunget til at følge den politik, som regeringen  dikterede,  ved  man  endnu  ikke  ret  meget.  Igen  hvad  angår Mozambique, alfabetiserede man op igennem 70'erne og 80'erne med større eller mindre billigelse hundredetusinder af mennesker, og i dag er situationen den, at hovedparten af befolkningen forstår og taler portugisisk (med store variationer mellem by og land). 17

I  90'erne  blev  det  efterhånden  muligt  at  diskutere  kulturpolitik  og udover forsigtigt at kritisere 70'ernes politik for den pris, den havde - grov undertrykkelse af stammesprogene og -kulturerne - kom debatten først og fremmest til at dreje sig om, og gør det stadig, i hvilken grad den gamle kolo- nimagts sprog kan og bør naturaliseres samt om den rolle, den mundtligt overleverede fortælling kan spille i opbygningen af en skriftlig litteratur.

15. Samora Machel, 1979, cit. in Gregório Firmino: Nation-Statehood and Linguistic Diversity in the Post-Colony: The Case of Portuguese and Indigenous Languages in Mozambique «,  Maputo  2002,  p.  13.  Min  parafrase.  Bemærk  således,  at  der  aldrig  har  været tendenser til, som Léopold Senghor gjorde det i forhold til fransk, på idylliserende vis at hylde det  portugisiske sprog.  (jvf.  Lisbeth  V erstraete  Hansens  artikel  i  dette  nummer  af K&amp;K ). Holdningen har været helt igennem pragmatisk.

16. Se nærmere Ingemai Larsen: »O império português responde por escrito ou estamos numa nice -  sobre  a  situação  luso-africana  na  perspectiva  dos  estudos  de  pós-colonialismo,  in Folha de Linguística e Literatura , Maputo 2003, pp. 8-13.

17. Jeg omtaler kun Mozambique, fordi det primært er her muligheden for at skabe rum til en debat, der er nået ud over nationens grænser, har været til stede. I begyndelsen af 90´erne indgik Frelimo og Renamo en fredsaftale, herefter afholdtes de første frie valg, og den politiske stabilitet indfandt sig. Som et resultat af kritikken og debatten og som følge af det ændrede ideologiske klima er en ny sprogpolitik nu lanceret: Regeringen har åbent udtalt, at den tog fejl, da den antog, at brugen af kun ét sprog ville sikre den nationale enhed, og diverse initiativer er nu taget i retning af at fremme de mange regionale bantusprog, samtidig med at portugisisk vedbliver at være det officielle sprog. I Angola stod borgerkrigen på indtil 2002 og overskyggede stort set alt andet.

Men den drejer sig i stigende grad også om kunstnerisk og personlig selvforståelse - og det er netop her, vil jeg mene, i sammenstødet mellem disse tre  niveauer,  det  politisk-ideologiske,  det  bredere  kulturhistoriske  og  det individuelle, at diskussionen står i dag. Dette stemmer rimeligt overens med, hvad litteratur- og postkolonialismeforskeren Patrick Chabal, der specifikt refererer  til  det  lusofone  Afrika,  har  iagttaget.  Han  skitserer  forfatternes positioner således: 18

Én gruppe forfattere står som eksponenter for en 'oprindelig' skrivestil. Hermed  menes en stil,  der  søger  at  lade  det  portugisiske  sprogs  syntaks, grammatik og vokabular tilpasse sig og reflektere den oprindelige mundtlige (cirkulære) fortælletradition.

Andre forfattere stiler primært mod at skabe et moderne, dagligdags og identificerbart  angolansk/mozambikansk  portugisisk,  men  uden  at  bryde med den vestlige verdens konventionelle narrative princip. Begge disse grupper står hermed som fortalere for en slags lingvistisk hybridisme, men for sidstnævntes vedkommende er indoptagelsen af den traditionelle afrikanske litteraturs narrative princip af mindre betydning.

Endelig træder en tredje gruppe frem som repræsentanter for en mere universalistisk holdning. Frem for at se sig selv i forhold til en national eller afrikansk tradition definerer de sig i forhold til en universel litteraturhistorie. Tilsvarende udtrykker de sig i det store og hele på standardportugisisk og i overensstemmelse med ovennævnte vestlige (lineære) fortælleprincip.

Chabal understreger, at han kun har tegnet en råskitse, der dækker over en kompleks udviklingsproces, som afrikansk litteratur har gennemlevet, og som  stadig  foregår.  Således  kan  forfatteren  José  Eduardo  Agualusa  fra Angola efter min vurdering ses som en typisk eksponent for den universalistiske holdning, mens Mia Couto fra Mozambique synes at placere sig midt imellem de to førstnævnte strategier.

Skitsen må i øvrigt ikke forlede til at tro, at kontinentets litteratur kan analyseres  ud  fra  det  polære  begrebspar  tradition-modernitet.  En  sådan dikotomisering ville indebære, at tradition blev anset for at være modernitetens 'bagside' og ikke, at der i enhver kultur konstant foregår et samspil mellem de to, et samspil, der så at sige moderniserer traditionen.

18. Patrick Chabal: The Post-Colonial Literature of Lusophone Africa, Illinois 1996, pp. 1112.

## Sprog og identitet i Slørede Grænser og Søvngængerland

Det gælder både for Mia Couto og José Eduardo Agualusa, at de er i fyrrene, er af portugisisk (hvid) herkomst, og at de er født og opvokset i kolonierne. Hermed har de en radikalt anden sproglig og uddannelsesmæssig baggrund end langt hovedparten af deres landsmænd, men ikke grundlæggende forskellig fra mange andre forfatterkolleger.  Men netop den omstændighed at de har portugisisk baggrund, giver, ikke overraskende, anledning til spændinger  og  diskussioner  vedrørende  deres  værkers  værdi  som  bidrag  til  en national identitet.

José  Eduardo  Agualusa,  der  kommer  fra  Angolas  næststørste by, Huambo, men som under borgerkrigen forlod landet, er på få år slået igennem som en af de mest læste portugisisksprogede forfattere (dansk udgave 2001, desuden oversat til 7 sprog).

Agualusa skriver rigs-portugisisk . Kun på et leksikalsk niveau kan man finde eksempler på regionalismer, så som navne på planter og enkelte slangudtryk.  Novellerne  har  regulært  plot,  og  denne  omstændighed,  sammenholdt med  deres  sproglige transparens, er formentlig  en  god del af forklaringen på hans popularitet i Portugal. Det er dog også blevet hævdet, at den skyldes, at Agualusa er påfaldende ukritisk i sin holdning til kolonitiden og  tilsvarende  kritisk  over  for  sine  landsmænd,  og  denne  påstand  vil  de efterfølgende citater illustrere (men om kritikken er berettiget eller ej, skal her ikke diskuteres).

Agualusa har givet sin novellesamling undertitlen »Historier til at rejse med«,  og  har  herved  introduceret  en  genrebetegnelse,  som  ligger  midt imellem  novellen,  kronikken  og  rejseskildringen.  Det  understøttes  af  de korte prosastykkers indhold, der netop veksler mellem dagbogsagtige rejseberetninger, kommentarer og ultrakorte noveller, der i øvrigt i flere tilfælde har et skær af magisk realisme over sig.

Tematisk set følger forfatteren den linje, som i flere årtier har domineret angolansk  litteratur:  problematiseringen  af  den  nationale  identitet  -  såvel den der var, som den der langsomt er ved at spire frem - og af det angolanske samfund, der i al sin hybriditet illustrerer et generelt postkolonialt vilkår. Luanda (en  af  slavehandlens store udskibningshavne og følgelig  beboet af portugisere, afrikanere og brasilianere) var omkring 1900 en af Afrikas mest fremtrædende hovedstæder med en højtrespekteret kreolerlignende elite og et efter datidens forhold rigt kulturliv. Under det portugisiske salazarstyre stagnerede kulturlivet, ikke mindst på grund af censur og manglende uddannelsesmuligheder,  og  den  elite  af  intellektuelle  som  faktisk,  inspireret  af négritudebevægelsen og neorealismen, udfoldede sig som forfattere, var som tidligere nævnt ekstremt lille og i øvrigt ofte udsat for politisk forfølgelse.

Agualusa søger tydeligvis at fremskrive en angolansk identitet, der positivt kan rummes inden for disse rammer, og en identitet, der vel at mærke udmærket lader sig konstituere og udtrykke via det portugisiske sprog.

En sådan holdning kommer kun implicit til udtryk forstået således, at i den  blotte  anvendelse  af  et  standardportugisisk  ligger  selve  accepten  af samme, altså  af at dette sprog  i  dag  er  et  historisk  begrundet  vilkår,  som deles af alle angolanere.

Bevidstheden om, eller snarere følelsen af, at sproget er et dybtliggende, næsten  ubevidst  lag  af  identiteten,  kommer  eksempelvis  frem  i  novellen »Opholdssted«, der foregår tæt ved grænsen mellem Senegal og Guinea-Bissau. Her bemærker jeg-fortælleren:

»Radioen er tændt, en mandsstemme synger. Han synger ikke på portugisisk, men jeg forstår ham alligevel. Hvert af ordene har en svag eftersmag af et andet sprog. De minder om redskaber fra en fjern fortid, vraggods hentet op fra havbunden. Jeg føler, at jeg sanser dem med blodet, ikke med tanken.« 19

Og lidt senere reflekterer jeg'et over sprogets herkomst:

»Hen over [lyden af fugle og vand] hører jeg igen nogle velkendte ord og andre, som jeg havde glemt i en sådan grad, at jeg end ikke huskede dem i mit hjerte (...) Her har portugiserne været. De efterlod en byggestil, de spredte deres blod og deres uindfriede drømme mellem de høje palmer. Samt  dette  sprog,  der  minder  mig  om,  hvem  vi  engang  var  (...)  Jeg fortsætter mod grænsen ved São Domingos i Guinea-Bissau. Og så er det, jeg ser et skilt i vejkanten, delvist skjult af det høje græs, tæret af tidens tand, af den aggressive fugt, en gammel sorg: - Portugal - 30 km« ( SG , p. 45).

Agualusa  søger  her  at  løse  sproget  fra  den  politisk,  kulturelt  og  socialt undertrykkende samfundsorden, det har været en del af. I det portugisiske sprog indeholdes en kulturarv, der på den ene side vidner om 500 års dominans og undertrykkelse, på den anden om etableringen af en vidtstrakt og langvarig kommunikation mellem det afrikanske, europæiske,  asiatiske og sydamerikanske  kontinent,  en  kommunikation  og  et  bånd  som  er  blevet knyttet ved hjælp af sproget, og som fortsat hersker. Det forekommer således ikke  at  være  et  tilfælde,  at  novellerne  udspiller  sig  i  hele  det  lusofone område,  foruden  de  nationer  der  huser  mange  portugisiske  immigranter, såsom Sydafrika og Tyskland.

19. José Eduardo Agualusa: Slørede Grænser , København 2001 (org. 1998), p. 43 (herefter forkortet SG ).

Den indre splittelse, som i ovenstående citat kommer frem: hvem var vi engang, som vi ikke længere er?, det postkoloniale samfunds iboende karakteristikum, formuleres her ikke fra en sort angolaners synspunkt, men af én der repræsenterer den daværende kolonimagt. Efterkommeren af kolonitidens emigrant føler således i dobbelt forstand den splittelse, som hidrører fra, at to kulturer har været underlagt et perverteret politisk system; det portugisiske diktatur, der netop legitimerede sig med henvisning til sine kolonier. Hvor går grænsen mellem den ene nations og kulturs historie og den andens?, synes Agualusa her at udfordre sin læser til at overveje. Set i det lys, fungerer  novellesamlingens  titel, Slørede  Grænser ,  som  en  synekdoke,  der inkarnerer  det postkoloniale vilkårs  hybridisme og splittelse,  men set  i et dobbeltperspektiv.

Denne splittelse løfter Agualusa i andre noveller fra et individuelt til et kollektivt niveau. Til tider i et resigneret og bittert tonefald, som her hvor en indbrudstyv pludselig betror sig til den kvinde, han bestjæler, men uden at vide hvem han egentlig refererer til:

- »-  Det  her  land  er  heller  ikke  længere  vores  -  sagde  han  mens  han sænkede stemmen.
- Det er deres land. Gud har forladt os, og verden har glemt os« ( SG , p. 57).

Til  andre  tider  afskrives  den  vestlige  civilisation  på  højst  ironisk  vis.  Om Angola efter opnåelsen af selvstændigheden bemærkes det:

»Afrika - lad os kalde det sådan - begyndte at gøre sig til herre over, hvad der  tidligere  havde  tilhørt  det.  Man  anlagde  brønde  i  haverne.  Man tændte bål i parkerne. Græsset gennembrød asfalten, invaderede stierne, murene, gårdhaverne. Kvinder afskallede majs i salonerne. Køleskabene blev  brugt  til  at  opbevare  sko.  Klaverer  tjente  som  udmærkede  kaninbure.  Generationer  af  geder  voksede  op  ved  at  spise  sig  igennem  biblioteker, højtuddannede geder var de, nogle specialister i fransk litteratur, andre i økonomi eller arkitektur« ( SG , pp. 81-82).

Således foregår der sideløbende en tematisk og ideologisk dekonstruktion af den koloniale nation og identitet og en konstruktion af et selvstændigt og kulturelt særegent Angola, hvor de traditionelt uoverstigelige grænser efterhånden er ved at fortone sig og blive afløst af andre.

Slørede grænser er  oprindelig et nedsættende udtryk, der i kolonitiden blev brugt om de mennesker, der ikke kendte deres etniske baggrund. Den i de luso-afrikanske kolonier udbredte raceblandingspraksis har medført, at det  angolanske folk fremviser alle tænkelige nuancer fra sort over brun til hvid. Denne omstændighed har mange angolanere (haft) et meget uafklaret forhold til,  ikke  mindst  fordi  en del  af  den  raceblandede elite  levede af at sælge slaver.

Agualusa gør udtrykket positivt ved at løfte det ud af den hidtil negativt definerede sociale kontekst og lader det i stedet betegne en rigdom i form af en vældig indre styrke. I novellen med den sigende titel »Oprindelse er en saga blot« lytter fortæller-jeg'et til en ung piges beretning:

»- Da jeg var barn - fortalte hun mig - kaldte børnene i skolen mig for Slørede  Grænser,  for  på  nogle  dage  lignede  jeg  en  mulat,  og  på  andre vågnede  jeg  og  var  hvid.  Jeg  tror,  at  det  øgenavn  har  beseglet  min skæbne.

Jeg fortalte hende, at visse folkeslag i Afrika tror, at et navn beskytter den  enkeltes  inderste  kerne,  både  hans  fremtid  og  fortid.  Derfor  har disse folk både et kendt navn og et hemmeligt et, det virkelige navn, som kun anvendes ved særlige lejligheder. Jeg digtede historien samtidig med, at jeg fortalte den. Jeg sagde, at i de omtalte afrikanske nationer er det værste, der kan ske, at det hemmelige navn bliver kendt. Det er værre end at dø. Måske hed hun virkelig Slørede Grænser og ikke Raquel (hvad betyder egentlig Raquel?), men det var bedre, at det forblev en hemmelighed« ( SG , pp. 49-50).

Overhovedet er den klassiske racisme, de traditionelle forestillinger og fordomme  om  forholdet  mellem  sort  og  hvid,  under  behandling.  I  »Den stakkels  sorte  malerinde  som  var  en  hvid  rigmand« , berettes  om  en  hvid maler, der i desperation over altid at blive ignoreret af kritikerne lader sine billeder udstille under foregivende af, at de er malet af en sort, fattig tjenestepige.

»Samtlige  landets  anmeldere  roste  den  stakkels,  sorte  rengøringskones talent,  idet  de  i  hendes  arbejder  klart  kunne  se  umiskendelige  indikationer på race og levevilkår, men først og fremmest på den nye regnbuevej , som sydafrikansk kunst var slået ind på. Og feministerne var ved at dåne af glæde« ( SG , p. 30).

Ved novellens slutning er novellens jeg-fortæller ude at spise med en gruppe afrikanske bekendte. Da viser det sig, at ikke en eneste i selskabet er sort, og at  swahili  fungerer  som  lingua  franca,  endskønt  ingen  tanzanianere  er  til stede. Globalisering er ikke forbeholdt den 1. verden; »Afrika er i sandhed ikke, hvad det har været« ( SG , p. 32), konstaterer fortælleren nøgternt.

Samme konstatering kan også siges at være en slags motto for novellesamlingens anden del, »Nye Grænser«: I den afgjort politisk ukorrekte »Sorte ved ikke, hvordan man spiser hummer« er den sorte amerikaner Jimmy taget til Angola for at opspore sine rødder. Han ankommer til sine ligeledes sorte venners hjem, hvor vagten her melder hans ankomst:

- »I samme øjeblik bankede vagten på døren: - Udenfor stod der en sort, der talte udenlandsk og spurgte efter senhor Café.
- Det er dig, der er sort -, rettede Café ham. - Herren, du taler om, er amerikaner.«

[Senere ankommer en hvid ven af familien]:

- »Jimmy  kiggede  mistænkeligt  på  gæsten.  Hvad  bestilte  en  hvid  her  i dette hus? Aldemiro gættede vennens tanker:
- José Bento er hvid, men han er indfødt hvid. Han er angolaner.
- Nemlig - bekræftede José Bento, som om han undskyldte, hvad der var en kendsgerning, - jeg er angolaner« ( SG , p. 68).

Også her formår Agualusa effektivt at polemisere over vante forventninger om forholdet  mellem  race  og  nationalitet.  Ikke  når  han  lader  de  laveste  i hierarkiet  være  sorte,  men  derimod  når  retten  til angolanitet ikke  er  en selvfølge for hvide. Og i samme novelle sætter han racesammenholdet på en særdeles hård prøve, da han i en alt efter perspektivet ualmindelig morsom eller spydig passage lader den velhavende angolaner Café folde sig ud:

- »- Slaveriet splittede familierne - sagde Jimmy alvorligt - hvem ved, om vi ikke er fætre. Måske har vi samme oldefar.

Café begyndte at tabe tålmodigheden.

- Sådan en gang ævl. I min familie har vi gået i sko i over tohundrede år. Det var min onkel, der sendte ham fyrens oldefar til en sukkerplantage på den anden side af havet.

Aldemiro oversatte hurtigt, i frygt for at Café i sin irritation skulle bestemme sig til at forklare sig nærmere.

-  Carlinhos  siger,  at  du  i  dén  grad  ligner  en  luandenser.  Du  kunne sagtens være angolaner.

Nok brød Caf sig ikke om at tale engelsk, men han forstod næsten alt. - Angolaner, den spytslikker, hvad fanden siger du? Op i røven!«  ( SG , pp. 67-68).

De  etablerede  grænser  ændrer  sig,  de  nedbrydes  og  sløres  og  erstattes  af andre.  Afrika  og  afrikansk  selvforståelse  er  ikke  længere,  hvad  den  har været.

Mia Couto er fra Mozambiques næststørste by Beira. Han er uddannet biolog,  har  arbejdet  som  journalist  og  skrevet  digt-  og  novellesamlinger, inden han i 1992 fik sit gennembrud som romanforfatter med Søvngængerland (dansk oversættelse 2000, desuden oversat til 10 sprog). Denne udgivelse markerer efter mange kritikeres mening en milepæl i mozambikansk litteratur, både set i et æstetisk-litterært og i et sprogligt-ideologisk perspektiv. Med det sidste refererer jeg til, at i modsætning til Agualusa, hvis nationale  dagsorden  ikke  involverer  sprogtransformations-overvejelser,  er  Mia Couto en forfatter, der betragter sin litteratur som et bidrag til den nationale kulturarv i almindelighed og den sproglige arv i særdeleshed. Det har han givet udtryk for i interviews, og det reflekteres tydeligt i hans forfatterskab.

For Couto repræsenterer sproget en moralsk, etisk og  æstetisk værdi i form af et kollektivt depot af nedarvede erfaringer. Indtil den skriftlige litteraturs  ankomst  til  Afrika  (først  medbragt  af  araberne  og  dernæst  af europæerne)  fandt dette reservoir  af  erfaringer sin  kondenserede  udtryksform  i  myten  og  fortællingen,  der  fra  generation  til  generation  blev mundtligt overleveret. Sproget udgør således en mediator, der både fungerer synkront og diakront og hermed er en helt afgørende vehikel for opbygningen af enkeltindividets og kollektivets identitet.

Søvngængerland er  opbygget  som  en  række  små  sammenhængende historier, der hver for sig udgør et afsluttet forløb. Som rammefortælling har Couto valgt et aktuelt og genkendeligt scenarium, nemlig det krigshærgede Mozambique, hvor en dreng og en gammel mand mødes og knytter venskab. I en udbrændt bus finder de en stak breve skrevet af en afdød landsmand og via oplæsningen af dem, der som nævnt tilsammen tegner et kronologisk forløb, men også kan læses enkeltvis, bekræftes de værdier og den kultur, som krigen nok har hærget, men som via den blotte (sproglige) genkaldelse kan vækkes til live igen. Den afdødes breve fortæller om den rejse, han selv foretog  på  tværs  af  Mozambique,  en rejse  der  i  metaforisk  og  bogstavelig  forstand udgjorde en søgen efter egen identitet. Ved rejsens ophør - og det sted, hvor også drengen og den gamle starter deres søgen - når den rejsende sit mål/fuldbyrder  sin  identitet.  Han  dør  kort  efter,  men  overgiver  sin  arv, beretningen om sit eget liv, til efterkommerne, de to venner.

Mia Couto har fortalt, at den lokale matimami-stammes mundtlige overleveringer med deres cirkulære struktur har inspireret ham, og i Søvngængerland spiller  han,  som  det  tydeligt  fremgår,  dette  princip  op  mod  et kronologisk fremadskridende ditto. Rytmen fra matimami-folkets sprog kan desuden genfindes i den megen dialog, denne rytme er imidlertid vanskelig identificerbar for en ikke-indfødt læser.

Arven fra myten gennemsyrer bogens univers og udkrystalliserer en klar stillingtagen  i forhold til den didaktiske og moraliserende dimension, som traditionelt  har  præget  afrikansk  litteratur.  I  Coutos  roman  er  profetiers opfyldelse bundet til det talte sprog, og fortidens praksisser fungerer normgivende i etisk, moralsk og kulturel forstand. Personernes magiske kræfter udfoldes til stadighed, ofte netop i form af evnen til at fremsige profetier.

Kindzu,  dagbogsskribenten,  hvis  værk  tilfalder  rammefortællingens hovedpersoner, ønsker at blive naparama -kriger, hvilket er betegnelsen for de  krigere,  som  tidligere  kæmpede  mod  de  væbnede  portugisiske  styrker under en medicinmands beskyttelse.

I  et  indledende  kapitel  beretter  Kindzu,  hvordan  hans  far  i  en  drøm forudser en meget vigtig begivenhed. Det er moderen, der kalder børnene sammen:

## »- Kom, Far har haft en drøm!

Og så stimlede vi sammen, hver og én, for at lytte til de sandheder, der var blevet ham åbenbaret. Taímo modtog nyheder om fremtiden via forfædrene (...) Denne gang havde den gamle [faderen Taímo] taget slips på og  han  var  iført  jakkesæt  og  sko  med  såler.  Hans  stemme  løb  ikke  af sporet eller talte i vildelse. Den forudsagde en begivenhed: Landets Uafhængighed.« 20

Senere beskriver han i en makaber, men også meget morsom scene, hvordan faderen drømmer, at lillebroren skal dø i krigen for selvstændighed. Dog har han fundet en løsning, der kan redde hans liv. Juni, som drengen er opkaldt (efter den uafhængighedsdag, som endnu ikke er indtrådt), skal fremover bo i hønsehuset:

»Knægten skulle forvandle sig på sjæl og legeme så han lignede en høne. Når banditterne så kom, ville de ikke tage ham med. (...) Min far indrettede et sted til ham i hønsehuset. Om morgenen ved solopgang lærte han drengen at gale som en hane. Det tog ham et stykke tid at omstille stemmen. Men efter mange af disse tidlige morgener kunne min bror Junhito frembringe det perfekte kykelikyy, indhyllet i en sæk fjer, som min mor havde syet til ham« ( SL , pp. 17-18).

20. Mia Couto: Søvngængerland , København 2000 (org. 1992), p. 14 (herefter forkortet SL ).

Som en allegori  over  den  mozambikanske  nations  historie forsvinder  Juni dernæst sporløst, og alle regner med, at han er død, indtil han i den afsluttende del af bogen faktisk dukker op igen.

Søvngængerland - titlen refererer til omtalte matimami-stammes tro på søvnens og drømmens magiske kraft - indeholder en mængde bantuord og -udtryk. Nye verber og  substantiver er  dannet, et enkelt eksempel kunne være det symbolsk  ladede  kvindenavn Farida ,  der  er  skabt  af  det  portugisiske hankønsord ferido : 'sår', men sat i hunkøn. Og syntaksen sprænger den portugisiske norm, men lægger sig til gengæld op ad den langt mere fleksible brasilianske norm, der som tidligere nævnt har distanceret sig meget fra sit ophav.  Mia  Coutos  sprogtransformationer  giver  stemme  til  hverdagskulturen, afspejler den almindelige dagligdags dialog, og giver hermed et bud på en mozambikanisering af det portugisiske sprog. Denne ganske væsentlige dimension af romanens projekt er af gode grunde i vid udstrækning gået tabt i oversættelsen, men kompenseres dog derved, at forfatteren på det tematiske plan løbende ekspliciterer, hvilken altoverskyggende rolle sproget spiller for et folk.

I en samtale mellem Kindzu og hans (afdøde) far, spørger faderen til sønnens skriblerier:

- »- Hvad skal du bruge det der hefte til, hvad skriver du?
- Jeg ved det ikke, Far, jeg skriver bare ned hvad jeg drømmer.
- Er der nogen der skal læse det?
- Måske.
- Det er en god ting: at lære folk at drømme« ( SL , p. 215).

Overhovedet  fungerer  drømmen  som  en  gennemgående  metafor  for  den overlevelse og skaberkraft, der er bundet til sproget. Her er det den gamle Taimo som udbryder:

»Det er vel nok et held at du kan læse (…) Havde det ikke været for disse læseoplevelser, ville de være dømt til ensomhed. Nu rejser deres drømme på bogstaverne i disse skrifter« ( SL , p. 163).

Og med næsten bibelske undertoner beretter romanens allersidste ord, at: »Kindzus  hefter  spredes  i  vinden,  som  ikke  kommer  fra  luften,  men  fra jorden selv (…). Ét for ét bliver bogstaverne til sandskorn, og snart vil alt hvad jeg har skrevet, være forvandlet til sider af jord« ( SL , p. 240).

## Sløres grænserne?

At  vurdere  sprogspørgsmålet  i  det  lusofone  Afrika  ved  at  henvise  til  to værker,  der  er  skrevet  af  forfattere  med  portugisisksproglig  baggrund,  er, udover at være overilet, en tvetydig affære - men ikke desto mindre meget betegnende for de ganske mange paradokser, som problemfeltet indeholder. Det ville indlysende både være diskriminerende og udtryk for en essentialistisk tankegang ikke at anerkende Agualusa og Couto som henholdsvis angolansk  og  mozambikansk  forfatter.  Om  de  også  er  repræsentative,  som  jeg indledningsvist skrev, kan imidlertid diskuteres.

Deres  kulturpolitiske  dagsordener  og  valg  af  sproglige  strategier  er radikalt forskellige; den ene vælger en gennemført naturaliserings-strategi, den anden er aldeles uden en sådan. Og forskellen gælder også deres tematiske fokus. Agualusa retter sit blik mod den moderne, hybride postkoloniale nation, hvor identiteters rolle og adfærd ikke længere determineres af race, etnicitet  og  sprog.  Mia  Coutos  interesse  er  det  'oprindelige'  Mozambique, myterne og stammekulturerne, hvis sprog og mundtlige fortælletradition på organisk vis blandes med det portugisiske og skaber en ny syntese.

Men hvad der forener dem er, at de ikke binder en specifik ideologisk dagsorden til brugen af det portugisiske sprog, men lader det indgå i dannelsen af deres unge nationers selvforståelse - og det er disse træk tilsammen, der, efter min vurdering, gør, at de repræsenterer en række forfatterskaber i, men også uden for, de nævnte nationer.

Det lusofone Afrika taler portugisisk og har, groft sagt, aldrig overvejet andet. Havde eliten ikke været så kvantitativt begrænset og i så høj grad skolet uden for Afrika, som tilfældet var, er det tvivlsomt, om historien havde udviklet sig på denne måde. Retrospektivt set viser den i tilfældet Mozambique en regering, der visionært indså, at portugisisk ikke for stedse behøvede at virke undertrykkende, men som forblændet af ideologiske idealer lod målet bestemme midlerne, det vil sige forbød brugen af alle andre sprog. I dag er denne situation heldigvis ved så småt at ændres til fordel for et ideal om flersproglighed.

Og hvad angår det portugisiske sprogs status vurderer den mozambikanske sociolingvist Armando Jorge Lopes at:

»The alterations to the Portuguese language reveal a logic that goes well beyond the  linguistic  domain,  and  translate  a  different  worldview  and lifestyle. The Mozambicans are in the process of transcending their role as  simply  users  of  the  Portuguese  language  and  assuming  a  status  in which they are co-produceres of this means of expression.« 21

Den  luso-afrikanske  historie  illustrerer  hermed  flere  aspekter  af  sprogspørgsmålet:  For  det  første  viser  den,  at  advarslen  mod  en psykologisksproglig neo-kolonialisme  dækker  over  en  ideologisk  stillingtagen  og  en  i bedste  fald  ubegrundet  frygt,  i  værste  fald  patroniserende  holdning,  som eksempelvis historikeren David Birmingham gav udtryk for, her i en udgivelse fra 1992, hvor han noterede, »at the first and most important continuity  of  neo-colonialism  [in  Angola  and  Mozambique] is the continuation of language, with all the psychological consequences which that entails«. 22 Der må således skelnes mellem de traumer, det giver at blive frarøvet muligheden for at udtrykke sig på sit modersmål, og de psykologiske effekter, det har at anvende kolonimagtens sprog. Verdensanskuelse determineres ikke af sprog, men af måden sproget bruges på - hvorfor vi også har set en lang række forfattere  gøre,  hvad,  på  den  ene  side,  en  afrikansk  forfatter  som  Chinua Achebe opfordrede til og, på den anden side, de postkoloniale studier i stigende grad har konstateret foregår: de har approprieret den  gamle kolonimagts sprog.

»[W]hereas many theories of (…) imperial power tend to see the position of the 'powerless' colonial subject as one of almost passive victimage, it is clear that individuals are almost always able to operate within the framework of the dominant discourse to their own advantage. They do this by acquiring the cultural capital the colonizing power presents to them as dominant.« 23

Spørgsmålet er så, under hvilke betingelser og i hvilket omfang befolkningen opnår den af Ashcroft omtalte kulturelle kapital. Her er vi tilbage ved den bredere socio-politiske kontekst, som sprogspørgsmålet udfolder sig i, og dermed ved en række problemer, der især gør sig gældende i løbet af den proces,  under  hvilken  en  hel  befolkning  skal  lære  og/eller  appropriere  et sprog.

Set  i  det  store  flertal  af  de  sorte  luso-afrikaneres  perspektiv  udgør  det  en kilde  til  voldsom  frustration,  at  de  portugisiske  emigranters/kolonisters efterkommere alt andet lige har langt lettere adgang til uddannelse, job og indflydelse,  end  de  selv  har.  Mia  Couto  og  José  Eduardo  Agualusa  udgør ingen undtagelser fra denne regel og må jævnligt høre kraftige hentydninger til, at de er kommet for let til deres succes. Men problemet er synligt inden for alle sektorer og kan ikke undervurderes, da det i løbet af kort tid skaber dybe klasseskel og modsætningsforhold sorte og hvide indfødte imellem.

21. Armando Jorge Lopes: » The Language Situation in Mozambique«, in Journal of Multilingual and Multicultural Development , vol. 19, 5&amp;6 (1998), p. 475.

22. David  Birmingham: Frontline  Nationalism  in  Angola  &amp;  Mozambique ,  Trenton,  N.J, 1992, p. 109.

23. Bill Ashcroft: Post-colonial Transformation , London/New York 2001, p. 42.

Et andet aspekt af denne kontekst relaterer sig til den gamle kolonimagts holdning og deltagelse i processen. At valget af sprog i eks-kolonierne har betydelig geo-politisk interesse for Portugal har man på forskellig vis kunnet notere. Mest synligt i forbindelse med de anselige investeringer portugiserne for tiden foretager i Østtimor - hvor man for ganske nylig (efter 24 års indonesisk okkupation) har bestemt sig til at gøre portugisisk til officielt sprog. Et  andet  eksempel  gælder  Mozambique,  der  i  1998  (som  en  slags  tak  fra ANC) blev tilbudt  og  takkede  ja  til  medlemskab  af  Commonwealth.  Ville man nu svigte det portugisiske sprog, spurgte kontinentalportugiserne. Det ville man ikke. Portugisisk forblev officielt sprog, uanset påvirkningen fra de omkringliggende engelsktalende lande. Men under portugisernes bekymring lurede frygten for det engelske sprogs hegemoni i en stadig mere globaliseret verden og hermed frygten for tab af indflydelse i den gamle koloni. Endelig, som  et  sidste  eksempel  på,  hvor  vigtig  den  sproglige  indflydelse  er,  kan nævnes  anvendelsen  af  lusofonibegrebet,  der,  jævnfør  frankofonibegrebet, fra  portugisisk  side  benyttes  som  et  egalitært  og  pluralistisk  begreb,  men som af ikke-portugisere er blevet kritiseret for at være et postulat og for at dække over en normsættende og hierarkisk defineret praksis. 24

Grænser sløres,  men  spændinger  forbliver,  og  en tung  del  af arven fra kolonitiden udmønter sig blandt andet på et kollektivt niveau i de her skitserede problemstillinger og på et personligt niveau i en indre splittelse, der, som  det  bliver  tematiseret  i  både  Agualusas  og  Coutos  prosa,  opleves  af begge parter - om end på ganske forskellig vis.

Dét er utvivlsomt en medvirkende årsag til, at de to omtaler hinanden som nære forfatterkollegaer. En anden grund er formodentlig, at de gensidigt opfatter hinanden som grænsenedbrydende forfattere, der, selv om de bruger forskellige strategier, ønsker at bidrage til opbygningen af et pluralistisk, åbent og multiracialt lusofont Afrika. At den enes sprog er langt mere regionalt/etnisk markeret end den andens, ændrer ikke på dette forhold, og det kan formentlig ses som et signal om, at også modsætningen mellem at være regional og universel er under opløsning.

En konklusion på denne i sandhed mangefacetterede problematik kunne hermed være, at valg af sprog i stigende grad er knyttet til personlig, kunstnerisk selvforståelse 25 . Valg af sprog har imidlertid altid konsekvenser på det kulturpolitiske og magtpolitiske niveau, og det er her tilstrækkeligt at erindre om, i hvilken grad den europæiske litterære kanon dominerer - langt uden  for  Europas  grænser.  Citatet  af  Thiong´o  minder  os  derfor  om  et uomgængeligt faktum: at den skriftlige afrikanske litteraturhistorie uløseligt er knyttet sammen med den europæiske kolonihistorie og med alt, hvad den bragte med sig i kølvandet.

24. Jævnfør Lisbeth Verstraete Hansens artikel i dette nummer af K&amp;K .

25. Jvf. Mia Couto, der for nylig udtalte, at »han ønsker for sit modersmål, at det falder fra hinanden,  at  det  transformerer  sig  til  en  krop,  der  ikke  udsteder  ordrer  om  struktur  eller regler, at dets grammatik besvimer, og at det herved taber enhver mening«. Men samtidig understreger han, at hans »projekt er den kreative digters«, Mia Couto: Luso-Afonias - A Lusofonia entre Viagens e Crimes , Maputo 2002, p. 8 (min oversættelse).

86