Læsningens allegorier
Forfattere: Claus Bratt Østergaard
Tidsskrift: kok (1990-11-16)

## Debat

Claus Bmtt  Østergaard

## Læsningens allegorier

sFar front elir7tirzaiir1g binary  opposi1iorl.r f r - o i ? i   Ilte  critical  vocab~rlary, olle cart  orzly  sltou) ihar  binary  differettce does 1101 fir~tciiort CL&lt; olte iliir7Fu.  it does artcl  thai  certairt subvcrsiorts ihat seent to befal1 ir  ir1  the cn'(icai  nanntive ar-e Iogical!~ prior  t o  it arid  necessary in i/s very cortsrructiort. Differertce  is u fon71 of  u)ork to ille  wterzt  tJ?nt it plays  beyortd  ilte control of any sul~ject: it is, in fact, tliat nitltn~rt  u~liiclt n o   subject c o ~ ~ l d ever-  l&gt;c  consrituted«. 1

Tidsskriftet  hedder  stadig Kr~lrur C G Klase. Men, sigcr redaktionen i sidste nr. (65-66), ICceK  kan  ogs5 Ireses som ffiilik CG Kullrrrar~alyse -og  clen  ny bcntevnelse er allerede  blevet  indoptaget  i tidsskriflcts  titelhoved. I  modsetning til  »kultur,&lt;  er »klasse« altsa ikke  blevet  gentaget  i  den  ny  bctoning. Ordet er abenbart blevet  uhcnsigtsmzssigt -og signalerer ikke lzngere sagen.

Men faktisk  findes og53 den ganile benavnelse  tilbage  i det  udvidede litclhoved. Der er alts5 ikke  tale om en eskamotering, Snarere om en forshydning i betoningen -en p5begyndt udslettelse, en censur der endnu ikke (?) er  f8rt  helt  igennem.  Maske  cn manovre  beskcgtet  med  den erasure, som  dckonslrukiivisleriie  Laler oni.

Skulle det halwejs  udskiftede  ord vzre en metafor for det onenteringsskift,  som »modebevxgelsernes bolgebevzgelser« (som redaktionen af K&amp;K no. 65-66 taler  om)  er et  andet udtryk  for?

Ellers  har  »klasse«  som bekendt vxret  universalsignatur  i  tidsskriftet. Nu  er  ordet  blevet  metafor  for  den losagtige  mode -omend ganske bagvendt, da det er dets (delvise) fravzr, der  giver  det  en  udtryksfuldhed,  det ikke har haft  lznge.

Og  dog.  Tiderne  er  ganske  vist abenbart ikke, hvad  de har vzret, og »klasse«  m3  ud.  Men  det  betyder maske ikke, ikke nodvendigvis, at den gamlc analysemade smides bort? Eller at  det,  der  gennem  snart  mange  ar har  vzret K&amp;Ks  problem -det  litter z r e  ubehag -er blevet  anderledes?

Tiden vil  vise,  om  man  i  det  litteraturvidenskabelige tidsskrift vil begynde  at  lzse litteratur,  eller  om man vil  fortsxttc nied  at udove idcologikritik.  Erstatningsdannelsen kult u r a n a b e lover  ikke  godt.  Hvorfor den  ikke  gor  det,  vil  jeg illustrere gennem en diskussion af Torben Kragh Grodals »Fiktion som moderne mentall  software« (K&amp;K no. 64). Jeg ser Grodals artikel som eksemplarisk for tidsskriftets dominerende, kulturanalytiske Izscmade.  Og  at denne made at lzse p8 er paradigmatisk for K&amp;K og dcrmed ogsa for tidsskriftets litteraturteoretiske approach, som »kritik af kritikken«, kan man maske 2 se udtrykt i Jprgen Holmgaards »Pandora's Box Revisited« (i K&amp;K no. 6566).

»Klasse« er  forsvundet.  Mcn  blot for  at  dukke frem  som  nkulturanalyse«. Hvorved  alt  er ved  det gamlc. I artiklen »Historie  i  amerikansk  lit- teraturforskning* ( K m no. 64)  taler JGrgcn Holmgaard ganske vist om »de ideologikritiske  pointer«  som  »t@mt ud  i  begyndelsen  af  70'erne« og  erstattet  af  en  historisk  eller  socialhistorisk  orientering.  Og  nu altsa, i endnu et skift, kulturanalyse. Men det er ren  etikettering, vil jeg  pasta.  Nye navne, samme grundlxgbende orientering. Hvilkct vil sige: meningen med litteraluren er udenfor litteraturen. P3 bagsideomslaget  af K&amp;K no.  64  hedder  det eksempelvis  lapidarisk-programmalisk: »tekstanalysen er en del af kulturanalysen...«. Altsa  »tekst« er en  delmxngde  af  »kultur« -og  at analysere  det  fprste  betyder  at  indramme i  det  andet.

Men hermed har man, som kulturanalytiker, placeret sig i en  meget velkendt  figur -tvxrs gennem modebevxgelsernc og deres bplgedannelse -nemlig  den  liriliske  position,  som defineres  af  metaforen spejl: For  at forsta »tekst« skal over.wttes  til »kultur«. Eller  i  endnu  en  ovcr.wttelse: for at forsta  »kultur« skal  oversattes t i l »historie«.  Eller oversat endnu engang:  for  at  forsta  »fiktion«  skal over.wttcs til  »virkelighed«.

Og hermed er man i kulturanalysen anbragt  midt  i  spejlbilledets centralfelt.  Det  sted,  nemlig,  hvor  spejlets billede  opfordrer  kulturanalytikeren til at  sfige »cl andet sted« -i virkeligheden.  Dvs.  g&amp; udenlor  det  sprog, som det  fktive udtryk  er gjort  af, for at  finde  sandheden  om det i  en verden,  der  bestar  af  substaniiel  social og historisk  realilel.  Dct  fiktive er ét sted, og  det  extra-fiktive  er et  andet sted -og  nian  m3 bevsge  sig sidste sted  hen,  hvis  man  vil  forsta  forste sted. Altsa  finde  det  objekt,  der kaster  spejlets billede,  samtidig med  at det  skjuler sig i  det. Samfundet  som arsag,  litteraturen som virkning.

Men at g3 udenfor det spejlede p8 denne  made, er  netop  at forblive indenfor dets billede. Hermed bringer man sig, som marxistisk kulturanalytiker,  i  et  bizart  forhold  til  den  tradition, man kritiserer. Eksempelvis kritiseres  nykritikken  for  at  v z r e  en rent vzrk-immanent analysemade. Pastanden er ikke uden sandhed. Men for  nu  at  komme  ud  af  det  vzrkimmanente gar man inlaginart tilbage til dét  extrapolerede  billede, man kalder virkelighed. Altså til det andet, det ex-manente, som frembringes som en del af det samme, det immanente.

Spejlet  har  abenbart  sin egen dialektik og dets skin er ikke uden videre til at kaste af sig. Hvorfor ikke? Fordi det gzzldcr omgangen med sproget og det virkelige -og fordi det sprog, der tales, er traditionens meiafysiske sprog.  For  kritiserede  savel  som  for kulturanalytiske kritikere.

Det gzelder  givetvis ethvert  sprog, at  det  bliver  en fange af  den referentialitet, det  altid  indfprer.  Altid  og uundgaeligt -willy-nilly. Intet  subjekt bevaïger  sig afklaret gennem det sprog,  der  organiserer  dels  diskurs. Der er altid inden for diskursen noget andet end subjeklet, der strukturerer, hvad  det er der siges. Man kan,  som i strukturalismen, benzegle denne teksllige andethed.  Eller  man  kan, som  i  de post-strukturelle  lasninger, spge at udvikle en analysepraktik, der reflekterer andethedens tilstedevarrelse -jvf.  ovenstacnde lapidariske  bemarkning  af Barbara Jolinson. I

## KcGK DEBAT

fgrstc  tilfzldc  haevder  man -dirckte cllcr  indirekte -et  bcstcmt  gcnnemskueligt forhold mcllem sprog og virkclighcd.  I  andct  tilfxldc -og  dct hØrcr til dckonstruktioncnsfortjcncstc at indrfirc  denne  diriicnsion  i  tcks7 tanalyscn--sigter nian dtcr en analytisk praksis, der rarnnlcr punktet mellcm  sprogets  dctcrmincrthcd  og dets uiorudsigclighed.  Et  punkt, som tillige  cr  punktet  mcllcm  spc.illc  og dets  billcde.  Dct  cr  ydcrmcrc  dcttc punkt, dcr  gpr hclc forskellen  p% poststrukturcllc og strukturcllc analyser (hcrunder dcn kiilt~iran~lyscrcndc marxisme, som  rcpraescntcrcs  af  og i K&amp;Q. Dct  cr derfor  ogsa  dct punkt, som kulturanalyscn  ikkc vil vide af -ellcr  forctr:ckkcr  at  lase udenom.

Derfor  den  principielle  konfrontation  nied  dckonstruktioncn  i KcCK -en Izsningsbcstrzbclsc som man med cn  flot  gcstus  har  reduceret til en modcbcvagclse. Dekonstruktionen benzgter kkc, at ogs3 den m2 arbejde i skyggen af  spejlcts  billede  og p3 bctingclsc  af cn  nietafysik, der  opdclcr  mellem  ct  tekstligt  indrc og  et virkeligt  ydre.  Men  man  gPr  tillige nogct andct -dckonstrucrcr  dcnnc relation vcd  at  Ixsc dcn p3 kanten  cif det  sprog, de11  er formulcrci  i.

At  cn  sadan  1:rsning  altid  allcrcdc (som det nu  hcdrler sig) er dfimt til at vzrc riiarigclfuld, cr  nogct andct. Men dci cr i  ahalanccringcn af  dcnnc  mangel  vcd  analysen  i  forhold  til dens nederlag i spcjlct, at det kritiske udsagn niaske kan n8 frerii til at blivc forbeholdent ogsA  om sit eget udsagn -og  dcriried  Icvcrc  endnu  ct  spqjlbillcdc, nemlig af  dct sprog, det  kritiske udsagn er frcmsat i. Barbara Johnson skrivcr: &gt;)For literature  stages the  modcs  of its own  misreading, making  visible the  litcrarity of the hcart of thcory  and  rcndering  the effects of its projcct of understanding unprcdictable. The  rhctorical subversion of  thcory by its own discourse docs  not,  howevcr,  prcvcnt  it  from gcncrating effccts; iiidced, it  is prcciscly  the way  thcory  misscs  its  target that  produccs  incalculable  and  intercsting cffccts clscwhcre.« (ibid., p. xii)

## Skrift(e)stolen

En mand  sidder spaendt fast  i  en  stol p3 et  udviskct  billcdc i Grodals »Fiktion  som  moderne mentalt  software« (K&amp;K no.  64,  p.  65).  Stolen  er  cn ~ia/~q~rilizer. Det  ligner  tortur.  Mcn, siger  Grodal,  der  er  tale  om  terapi. Meningen  nicd  det  hele  er  at  sidde stillc.  Hovcdct  er  indrammet  af cn irzblok, dcr tilladcr ct  begrznsct synsfelt.  Ikkc  nogct  med  at  bevzgc sig.  Kun blikket,  som  hviler  p2  ct udgrznset og indrammet  objekt.

Grodal  anlyrer, at stolcn blev opriinciet  af  den  amcrikanskc  Izgc Benjamin  Rush  omkring  1810.  Selv ser  han  stolen  som  et  billede p5 cn abstraktionsproccs  og  manden som billcde  p3  dcn  lxscnde (intellcktuclle). Det hele cr saintidig ct billcdc p5 den civilisatoriske proces, og dct menneske,  der  er  blcvet  p3fyrt dct beroligende  ophold  i  stolen,  er  »det moderne menneske«.

Meningen med opholdet i stolen er en alskzrmning  fra virkclighedcri. Udelukkelsen  fra  et  iysisk  runi af handling og berflring -»konkret mcnneskelig  interaktion,  baseret  p&amp; mo-

## K&amp;K DEBAT

toriskc  handlinger«,  som  Grodal  citcrcr Walter Ong for at  sigc.

Hvorfor  cr billcdct  af  stolen fascinercnde for Grodal? Fordi det tilligc er ct  billede p3  nogct  andet -bevægelscn  fra  tidligere fylde  til  nutidig mangel. Der er noget, dcr cr forsvundet. Et  Parvel til  cn  konkret  og fysisk tid,  hvorved  mennesket ber@vcs ct egentligt  handlc-  og  sanscrum. Overgangen til det modcrne  liv  cr  for Grodal bcstcmt  gcnncm  tabct  af  ))et objekt«.

Som i avrigt  er hclt  traditionel.  Dvs. allcrede kodificeret -Grodals lamentation  er en allcgon.

Og samtidig  med  at  dctte  fysiskc n x w x r  forsvinder  fra  livct,  ser  Grodal virkclighcden  blivc gjort  uvirkelig igcnncm  dcn  forfigcdc  mzrngdc af fiktion: »Sandheden og virkclighcden bcstod  ikkc  mere  af  de  fanomcncr som  man  selv  havdc  rØrt  ved  eller bart  om,  nicn  af  hvad  der kunne  scs p3 de industriclt  producerede  bogsider,  hvorpA  sandlicden  om  virkeligheden  var  fikscrct« (ibid.,  p.  67-68). Man bcmzrkcr sig dettc »bestod k k c mcre ...x Der er tale om  ct  tab. Tabt sandhcd. Tabt virkclighcd.  Ikkc nierc h@rc,  ikke  mcre  rore ... Mcn  opkomsten  af det  uvirkclige  rum  p3  dcn l z s t c   side,  formidlet af det  abstrahcrcndc blik. Sandlied og virkclighcd omdannet  til  det  fiktive  runis  »sandhed og  virkclighed(c.  Det er  dclte »ikke mere«, der cr kalapult for Grodals  allegori  over  skriftens  transformation af'virkelighcd til uvirkelighed.

Den  store divide mcllcm  egentlig forlid  og  uegentlig  nutid  knytter  sig til: sprog, ord, bogstaver, lxsning, fiktion, TV-scricr. Sipnifianter i fremn~cdg~rclscns priradigiiie. Fortiden bliver  tabt, mcniieskct  dcrfor forlabt. Dcttc  cr  (irotlals  modcriic  nostalgi.

Det  store  super-tab  finder  sted  i slutningen af dct 18.  arhundrede: »Selvom dcnnc aktivitet [ie. omgangen  med  bogstaver/cb@] har  eksisterct  i  adskilligc  tusind  ar var  det kun i  det  attende og nittendc arhundrcdc  at  larsning  blev  en  masseaktivitet.« (ibid., p.  66). Mcn samtidig med al  der egenllig Labcs én  gang for alle, blivcr  al  ting  alligcvcl ogsa  varrre  og vxrrc. Der er altsa tale om  serier af gcntagne tab af  det  sammc.

I  forhold til dct moderne virkclighcdstab, cr tranquilizer-stolen fra forrigc  Arhundrede  helt  uskyldig:  »I det tyvcndc Srhundrcdc har lzsningen f3ct konkurrenter med hensyn til hvilke aktiviteter  man  kan udf@re, mcns man siddcr i beroligende stolc. Fremkomsten af film, radio, fjernsyn, plader, band og computerskaxme har medffirt en voldsom foragelse af mulighederne for ensomme stoleaktiviteter ... n (ibid.,  p.  66).  Fjernsyn cr virkclig blevct  fjern-syn.

Dvs. dct  cr dct  konkrete,  der forsvinder.  Til  gcngxld  forfigcs  mzngden af tid, der kan forbruges abstrakt -og  abstrakt  tidsforbrug  er:  det  at lxse.  k s n i n g c n   er  i  sin  tur  knyttet til den synssans, »dcr er karakteriseret ved  at v z r c  cn  fjernsans,  der  skaber distance  og  ol&gt;jjcktivering« (ibid.,  p. 68).  Kroppen siddcr her stille og forbruger -som Etsatz -ord  i  stedct for dcn  virkelighed, den  er  blevet udelukket fra gennem opholdct i stolen.

Stolen  billcdliggfir  dermed  if@lgc (irodal tilligc pjcts  dominans  over

## Kc C K DEBAT

andre kropsfunktioner: »Den  lzsende bruger  dele  af  synet,  men  ikke  folesans, smagssans, lugtesans eller horesans« @. 65-66). Men  ikke  nok  med det.  Ogsa  litteraturen,  som  fØr  har vxret domineret af det talte ord, bliver  nu  hegemoniseret  under  skriften.  Det  dode bogstav -et  bogstav, der paforer  dod. Det, der dor, er den virkelighed,  det  moderne  menneske lever  i  stigende  afstand  fra.  Grodal mindcr om (ibid., p. 68-69), at Roman Jakobson i Ling~listics ur~d  Poerics pointerer det trykte ords relative fattigdom  i forhold  til  det  talte.

signifieret  begreb, i et element af idealitet  og  universalitet.  Det  er  den ujordiske karakter  af  denne udtrykssubstans, der konstituerer dens idealitet.  Og denne oplevelse  af  signifiantens  udslettelse  i  stemmen  er  ikke blot  én illusion  blandt  andre -men udgor  betin  elsen  for selve ideen om sandhedx! Og  er  det  ikke  netop konjunktionen af stemme og sarldhed, som Grodal her gentager? Et autentisk far-skriftligt eller  extra-skriftligt rum, der f5r omgangen med bogstaver til  at  blive  s3 tragisk ...

Denne forestilling om det talte som autentisk  og  det  skrevne  som  afledt og  kunstigt star  Grodal  ikke  som opfinder af -den  er  velkendt fra Rousseau over Saussure til Jakobson. Blot  for  at  ntevne  nogle  af  de  mere eksplicitte forfattere. Derrida har, som bekendt,  haft  meget  at  sige  om forestillingen -og har set den som en afgorende  del  af den  vesterlandske metafysik.  Den  samme forestilling, siger  Derrida, udtrykkes i  den  topos, hvor hprclse og tale ideelt falder sammen  (nemlig nar  nian  horer  sin egen  stemme):  »Stemmen lader  sig h@re -det  er  utvivlsomt  dette  man kalder  for bevidsthed -tzttest muligt p?i  sig  selv  i  form af  absolut  udviskning  af  signifianten,  i  en  ren  selvpavirkning, ... som  ikke  15ner  nogen hjrclpc-sigriifiant udenfor sig, det vxre sig i verden  eller  i  nvirkeligheden«, ikkc nogen udtrykssubstans, som  er  fremmcd  overfor  dcns  egen umiddelbarhed. Deraf dcn enestaende oplevelse af, at signifiéen  frembringer sig sclv spontant, inde fra sig selv, og dog ikkc  dcsto rnindrc, da  det  er  ct Overgangen  fra  for-modernitet  til modernitet ses dermed af Grodal som gentaget  i  bevzegelsen  fra  niund  og Øre  til  det  tyranniske  oje.  Tyrannisk fordi  det  adskiller  mennesket  fra  sig selv,  samtidig  med  at  den  moderne virkelighed  i  stigende  grad  oploses  i det  modcrnc mediebillede.  Som psykoanalysen taler om  genitalitetens primat over partialdrifterne, taler Grodal om Øjets primat  over de Øvrige  »konkretere« sanser.  Ogsa  andre end Grodal har  haft  blik  for  det  dominerende eje  i  den  vesterlandske tradition. Og synspunktet har givetvis noget for sig. Men for Grodal er Øjet ikke  blot  dominant,  men  tyrannisk -og  er det,  fordi  det  er kilde  til  fremmedgorelsen og organ for menneskets forbindelse  med  den  kriminelle litteratur. @jet er i Grodals i optik  den del af den menneskelige krop, der gor menneskets  kropclost  og  anbringer det  i Ixsestolen.

For at vise det autentiske  ved kroppen,  niil  Grodal  imidlertid  selv udtrykke sig i den  alienerede og alienerende  skrift.  Kroppen  er  Grodals skrivctavle som s3 mange andres -og

## K&amp;K DEBAT

han  illustrerer  det  modernes  kropsl ~ s c abstraktion gennem at oversztte kroppens  organer  @re,  mund,  pje  til skriftens  »fire«, »mund«, »Øje«. Og demonstrerer dermcd, hvad han samtidig  bcnxgter: at der  ikke findes nogen  mesterskrift  udenfor  ordcncs gaseojnc, og at der ikke findes nogen jomfruelig krop, dcr ikkc  altid er bedxkket af  sprog.

Nogcn  har bundet  mennesket  ned i  denne  stol.  Man  m2  tro,  at  dcr  cr tale  om tvang. Men  den,  dcr udover tvangen, er  ikke  med  p&amp; billedet. Volden er anonym -terapeutisk, som Grodal  anfprer.  I  dct  civilisatoriske perspektiv, som interesserer ham, bliver mennesket modcrne  ved at anbringe sig sclv i stolen for at laese.

nes  forbandelse er,  at  de gennem  at repræsentere  objekterne,  tillige  forlader  dem.  Dog,  da  alt  endnu  var godt, var  ordene ikke reprzsentationer,  men  inkorporeret  i  handlinger -som Grodal citerer Walter Ong for at pasta:  »Ord var  rcdskaber  (og mpnstre af muskelinnervationer), ikke rcpraesentationer. Men det er przcist det, som ord ikke kan vzre, nar nian laeser  litterature  (ibid., p. 70).  Dct er altsa ikke mindst litteraturen, der gpr, at  ordene  tabes  for  kroppen  og  den konkret-nostalgiske  utopi.

Hcrmed tabes  altsa bade selvet og virkeligheden. Og for at gcnskabe det tabtc konsumeres  dct  dade  bogstav, hvorp?~  virkeligheden omdannes  til fiktion. Samtidig er mennesket blevet den  atlden i  sit  eget  liv.  Og  denne anden er  dets  fingcrcde,  fremmedglortc  selv.  At l z s e   er uegentligt. Ganske  vist,  m&amp; man  formode,  ved den  lzsende  ikke  af  dette.  Han  cr netop i  fuld gang  mcd  at  fortxre dc abstrakte  bogstaver -i  en  kunstig genskabclse  af  den tabte  virkelighed for  dct  indre  pje.  I  Grodals  laesning forarsager  aktiviteten at  Izsc en uvidcnhed hos dcn lxsende  om lxsningens  fremmedg~rcnde  virkning.  At vide noget  gennem at lzsc om det er ikke-at-vide. Og  denne ikke-viden skyldes,  at  noget er  blevet »installeret«. Hvad? Det  mentale  sofin~are, siger Grodal.

I Grodals fantasi om tabtc objekter er sproget skyldigt og kriminelt. Orde- Grodals analytiske grundmodel er da  sat  sammen  af  spejlets  to  dele -objektct,  dcr definerer en sand ontologi,  og litteraturen, der  definerer en fiktiv.  Altsa:  litteratur  er  fiktion,  og fiktion har  med  det uegentlige  at gore. Romantisk  litteratur, eksempclvis, betragtes i overensstemmelse med denne  to-deling af  Grodal  som  en bearbejdning  af det tabte objekt, som samtidig -analytisk -bliver reference. Da man ikke kan vzre i virkeligheden, kan  man  genskabe  den  p2  papiret.  Men  fiktivt,  siddende  i  tranquilizeren i et virkeligt uvirkeligt rum.

Fiktion  bliver  dermed  for  Grodal det  samme  som  fortrzngning.  Den virkelighed, der lzses, er  identisk med drabet  p&amp; den virkelighed, der  Iaeses om.  Skrrekromantikeren  Ann  Radcliffe, eksempelvis, forskyder det reelle objekt gennem at omdanne det til  et  fktivt.  Det  reelle  objekt  eksisterer imidlertid stadig for Grodal, s3 han  kan pege p3 det som et sted, der skal kritiseres fra. Forskydningen mellem  det  fiktive  og  det  reelle  objekt  kan til og med forskydes i endnu et  led,  i  folge  Grodal.  Saledes  nar

## K&amp;K DEBAT

litteraturen optrxder  p i   det  sted  i den  referentielle  orden,  som ellers indtages af objektet.  Om Blistede Illusiot~er og Madame  Uovary (der, som  Grodal bemærker,  har  »romantik« som tema -altd som reference), siges  saledes  at »...sadanne  vxrker [er]  mediationer,  der  raffincrer  affektiscenc.szttelsen. De  romantiske fplelses-og  affektformer »citeres«  men indlejres  i  sammenh~engc,  der  fungerer som sublimerende bindinger af den  romantiske  affektisccnesa3ttelse. Derved bliver »finlitteraturen« i nogle hensccndcr et udtrykssystem, hvis indholder  undcrholdningslittcraturen, og  denne  er  igen  et  udtrykssystcm hvis indhold er kroppen og dens sansninger« ( ibid., p.  78-79).

ner -og som analyserer  reklamer for at  vise,  hvorledes  sproget  bedrager. Netop reklamen  stiller sig glimrende til  r8dighed  for at b e k r ~ f t e en sadan analyse.  Men  om romanerne  siger man  meget  lidt ved at  lzse dem som reklamer. Derimod demonstrerer  man overbevisende sit eget ubehag  ved litteraturen. Lausningcn bliver en allegori  over dette ubehag.

Der er aks8 i de to nxvntc værker tale om en ekstra reference, f0r virkeligheden indtrzdcr p8 sin plads. Hvad den  dog  gor  i  sidste  instans -som gencraliseret og universel signifié. Som man kan se af ovenstilende citat, er denne signifié  etableret gennem et bestemt sprogregister,  der far Grodal til  at  gentage  metaforer  som  »indlejre«, »affcktiscene.wttclse«,  »sublimerede bindinger«. Heller ikke Grodals  kulturanaly~iske  sprog  er  alts5 ushyldigt -men  opbygger  sit eget metaforiske udtrykssystem  for at omstyrte  det  litterære  sprog.  I  sproget, ogs3 i  Grodals kulturanalytiske  sprog, er  ordene  skyldige, og faktorernes orden  er  gyldig.  Grodals  model  for tolkningen af  de to ovenstaende vxrker  er  i (ilvrigt importeret  fra  Roland Barthes'  »Rhétorique de  ]'image« -alts5 fra dcn »unge« Barthcs, idcologikritikeren, der vil skelne skarpt mellcm  konnotationer  og  denotatio- Litteratur er: installeret, software, fiktion.  Netop »fiktion«  bliver en afgorende  metafor  hos Grodal, fordi ordet  dcnotcrer  »litteratur« og  konnoterer »svindel«.  Hvorved fiktion bliver til »fiktion«  under Grodals blik. Fiktion  repræsenterer  en  fingcrthed, der kontrasteres med en tabt virkelighed, som udover at vacre virkeligt  afiktiv tillige forarer kritikeren et privilegeret analytisk sted, hvorfra han kan nedgore den fiktion, han lever af at afslore.  Fordi den  er  fiktiv, er litteraturen intet. Kritikeren, derimod, er  alt,  m3 man  tro, idet  han evner at afslore  intetheden som intethed.

I  slutningen  af  sin  artikel  hævder Grodal ganske  overraskende,  at  han ikke tror p8 eksempelvis Baudrillards »noget vulgxrea  modstilling  mellem »virkelighed«  og  »illusion«  (ibid.,  p. 82). Men denne helgardering  er ude af  trit  med  den made, han analyserer pa.  Resten  af artiklen  modsigcr  da ogs3  ovenstaende  mere  relative  udsagn.  Grodal  laver  ideologikritik  af mest  traditionelle  skuffe -helt  uanPagtet  af, at Holmgaard, som nzvnt, mener at denne lzsem3des pointer er udtomte.  Men hvad betyder »udtpmt«? Kan en made at læse litteratur  p3 vrere  relcvant  p3 ét  tidspunkt og f ~ r d i g p3 et scnere? Eller  m3skc

## K&amp;K DEBAT

betyder »udt@mt« i virkeligheden 5 »inoperativ«?  Hvorom alting er -fyir eller  siden,  ideologikritik eller  kulturanalyse -Grodal synes ganske omfavnet af et virkelighedsbegreb, som overalt optrzder som referentielt ordningssystern  i  hans  analyser.  Men hvad er analysen'? En allegori over  et allerede intoneret tema: Foucaults tragiske epos om  det  moderne  menneskes sclvovcrv5gning  og  slraf og Elias' civilisationsallegori over det konkreles  omdannelse til abstrakte gestikker.  I dette  virkelige lys, og under  Grodals kritiske  blik,  bliver  al litteratur  suspekt.  Benjamin  Rushes terapeutiske stol bliver  en »lzsestol« -en allegori over  den ulykkelige  1zsers ubehag ved lzsningen, dar Unbehagen in der Kulfur.

## Den blinde litterat

Hvordan  forholder  det  sig  nu,  kulturanalytisk set,  nied  dckonstruktioncn'!  I  »Historie i  amerikansk litteraturforskning*  skriver  Jyirgen  Holmgaard,  at  »det  idag  i  Danmark  [er] rimelig h@j niode at vzre dekonstruktiv,  hvor  det  samme  i  USA  er  en mere end halvgammel a f f z r e . ~ ( K&amp;K no 64 p.  8).  Efter  dckonstruktionen,  siger  Holmgaard,  er kommet »den historiske orieiitcring, som er en niere videnskabelig  afloser  af  de  dekonslruktive interesser ... «  ( ibid.,p.8). Denne nye historiske orieiiteriiig, fortsartter  Holmgaard,  »er ogs5  velkendt  her  p5  bjerget~  (ibid.,  p.  8). Det er nok et godt gzt,  at Holmgaard tasnker  p5 kulturanalysen.  Som  alts5 dels aflyiser dekonstruktionen,  dels er niere videnskabelig,  og dels er reprz- senteret af K&amp;K.

Med andre ord:  dekonstruktionen er old hat, kulturanalytisk set. Men p5 pudsig  vis  har der sneget  sig  en meningsforstyrrende  formulering  ind i den kulturanalytiske nedguiring af den angiveligt mindre videnskabelige dekonstruktion. I redaktionens forord (en  redaktion,  Holmgaard  som  bekendt  udgfir  en  trediedel  af)  hedder det  forudskikkende,  at  »som Jorgcn Holmgaard  gyir  opmasrksom  p5 ... er denne  historisme  tydeligvis filtreret gennem  dekoiistruktionen  og  derfor oprnxrksom p5 den totaliserende historiefortolknings farer.« (K&amp;K, no. 64, p.  5).  Dekonstruktionen  er  alts5 som  totalismekritik  godt  for  noget -om  end  den  nu  videnskabeligt set ligger  bag  den  mere  avancerede  historismc/kulturanalyse.

Men faktisk skriver Holmgaard det modsatte  i  sin  artikel.  Om  Frederic Jameson  hedder  det,  at  »Derimod totaliserer  han -og&amp;  her  er  dekonstruktioneiis  pavirkning  mzrkbar -tekstliglieden,  s5 den kan  forsyne  os med den store syntese.« (ibid.,  p. 8). Hvor dekonstruktionen i det redaktionelle forord hzvdes at modvirke totalitarisme,  ses  den  her  selv  som totalitaristisk i  bestrzbelsen p5 at etablere teksten som den store syntese.  Holmgaard  mener  endog  at  dekonstruktionen udover en kritisabel -totaliserende -virkning i  s5 henseende  p5 Jamcson,  som  ellers,  som  bekendt,  har  =de i  K&amp;Ks redaktionspanel. En modsigelse, alts5. Og hvad skal man s5 niene? Man m5 mene, at »...stritte  taget  kommer  man ... til  at urgere  det  Modsatte  af  det  man  egentlig  vilde,  saaledes  som  det  altid

## K&amp;K DEBAT

gaaer naar man abstrakt  bevzger sig i  dialektiske  Bestemmelser,  hvor  det da ikke blot  gjelder, at man siger Et, mener  et Andet,  men  man  siger  det Andet; det man troer man siger, siger 6

man ikke, men siger det Modsatte ...  «

Og man  m5 mene,  at  enten man nu mener 6n ting om dekonstruktionen eller det modsatte, s3 far kulturanalysen abenbart ret under alle omstzndigheder. Man m3 derudover mene, at Holmgaard afskaffer dekonstruktionen uden at ville kritisere den for  det,  den  rcprzsenterer.  Til  gengield g5r han kulturanalytisk  til vzrks. Dvs. unders8ger  de historiske realia. Og  realia  er'! At,  som  Holmgaard skriver, »det  er blevet almindeligt kendt«,  at  de  Man  har  en  belastet fortid  som  skribent  under  krigcn  p% det belgiske  nazi-tidsskrift Le  Soir.

Sagen er i klassisk  forstand  nskandkl@s«. Et  fotografisk  optryk  af  de Mans misliebige ungdomsskrifter cirkulerer  allerede  i  universitetsboghandler  i  den  vestlige  verdens  kulturelle  metropoler.  Man  m3  sperge sig selv, hvilken kulturanalytisk  interesse disse skrifter har. Dog: tilgangene  til  de Mans  fortid  er  forskellige. Holmgaard  vil  forklare hans  dekonstruktion i lyset af det forgangne. Barbara  Johnson  gar,  ikke  overraskende, modsat til vaerks i »A note on the  Wartime  Writings  of Paul de Man«, hvor hun bemcerker, at »Whatevcr  Paul  de Man is doing in these early essays  it is certainly  not  decon7' struction.«  Nu vil Holmgaard naeppe heller (' ! ) se de Mans sene og tidlige skrifter som  analytisk kontinuerte  og homogene. Derimod scr han klart en kulturanalytisk samrncnhceng. Og demonstrerer  maske  dermed  netop, hvad  det  er for  sammenhange, kul- turanalyscn g0r teoretisk  relevante.

Holmgaard mener at vide, hvorfor netop blindness bliver et centralt begreb hos de Man ( i Blindness and Insight).  Enkelt  nok:  de Man lever  i skyggen  af  sin  tidligere  »empiriske« eksistens (som nazi-ideolog); han udgvede her »blindt« en virksomhed, som  han  ikke  senere kunne identificere sig med. Holmgaard ser de Man som  et  menneske,  der  har  forvildet sig,  som  der$ indser  sin  forvildelse, og som dernzst reagerer teoretisk p3 sin forvildeise i dekonstruktionen. Og som altsi endelig generelt tolker »empirisk eksistens«  som  en  m5de ikke at vide pa. Hvorved, for de Man, den empiriske ikke-viden kommer i et modstningsforhold til en ironisk viden,  hvis  indhold  er,  at  man  i  den empiriske modus under alle omstzn8 digheder tager  fejl. Og Holmgaard tolker derpa dekonstruktionen som en ideologi, der forsvarer afstanden mellem den empiriske og den ironiske modalitet.

Men kulturanalytisk  set  er ideologier  cover-up diskurser for benharde realiteter. I dette tilfielde er blindness blot de Mans egen tidligere blindhed. Holmgaard vil  have  mening  i  analysen.  Han  sperger  retorisk:  »skyldes dekonstruktionens abenlyse  forkzrlighed for den meningsophzvende pointe,  at  dens  akt@rer er  ramt af en lignende politisk-historisk rahildhedc!«  (K&amp;K no.  65-66, p.  138). Dekonstruktionen er altsa blot  en form for riihildhed, mener Holmgaard, og kan kulturanalytisk  f0res tilbage til de Mans blindhed. Hvorpi blindheden, i

## K&amp;K DEBAT

endnu  et  kulturanalytisk  greb,  fores tilbagc til  en  nazistisk  fejltagelse.  D e Mans »politisk-historiske  r3dvildhede er  arsag til  dekonstruktionens mcningslpse »drift mod  den meningsophxvende  pointe«. Dermed  er  fzenomenct  ikke blot  reduceret  til  en  modcbcvzgelse,  der lader blivende kulturanalytiske kendsgerninger  tilbage, men  dekonstruktionen  er sclv blevet »grebet  ud«  af realitetskarakteren i det  empiriske  subjekt,  den  s@ger  at lægge afstand til.

Man kunne fristes til  at  lzse Grodal p3 Holmgaardsk.  Hovedbegrebet ville  her v x r e ubellug, ikke blindhed. Den Ixsende i stolen er Grodal. Han har fjernet  sig fra  det virkelige liv  og er  blevet  litterat.  Men  vil  tilbagc  til dct tabte objekt. Som er et ikke-bogstav. Derfor skriver han bogstaver om dode bogstaver  og lxser  for at redegere  skriftligt for  sit  ubehag.  Ubehaget  ved  det  kulturelle  tegn.  Kulturens byrde som  kulturaiialysen  skal pavise.  Gennem  at  pege  tilbage  p3 kilden til ubehaget. Littcraturcn. Der mi onidabes i et  sandere sprog soni fiktion.

Kulturanalysen insisterer p3 at tolke litteratur  gennem  at  henvise  til  en extra-tekstlig  realitet -Grodals  tabte virkelighed eller Holmgaards historie. Hermed indtrzder den i spejlets tvedelte imaginaritet -spillet  mellem fiktion og virkelighed.  Men kulturanalyscn  er  ogs3  en moderne version  af spillet  mellem spejlet og dets billede: en  nhegclsk-marxsk«  analyse  af  forholdet  mellem  subjekt  og  objekt.  I stedet  for den  klassiske  forestilling om mimet isk afhildnirzg bliver hovedbcgrebet nu dialek(ik. Og til dialektik- ken  som  moderne  spejlfigur  knytter sig kritikken som  læseposition -som det  nu  ogs3  er  understreget  i K&amp;Ks nye  titelhoved.  Hvad  der  betyder  s3 meget  som:  tingen  er  til  stede  i  sit billede; men indirekte -og karakteristisk  knyttet  til  en  ubevidsthed  hos forfatteren. Kritikerens position i analysen af litteraturen  er  dermed givet  som en  afslidring af  den repræsentation  af  tingen,  som  forfatteren ganske vist  foretager -men som han i s e r   foretager  i  uvidenhed  om,  hvad han g0r. D e  Man er blind, som vi har set. Men  ikke blot  de Man -dekonstruktioncn  som sadan er blot  udtryk for  et  indhold  af  radvildhed.  Generelt: hverken forfatteren eller  den tekstorienterede kritiker ved, hvad de foretager  sig.  D e  skal  alts3  aflxses. Og lzsningen  af  dem  bliver  en  pavisning  af,  hvorledes  de frembringer tekster,  der  ligger udenfor egen kontrol. IGiiik er i kulturanalysen metafor for  det,  forfattcrcn  ikke  ved -men som  vides af analytikeren, der er udstyret med subjekt-objekt analysens begrebslige dialektik. Man paviser, at udtrykket udtrykker sig som afvigelse. Litteratur er humbug. Dekonstruktion er omskrivning. I begge tilfzlde: svindel,  bedrag,  udenomssnak.  Eller blot  tab -fravær af  realitet.

Med begrebet kn'iik har man  defineret det kulturanalytiske balanceforhold  mellem  kritiker og  forfatter -som  en  reproduktion af forholdet mellem fiktion og  virkelighed.  En herre-slave dialektik, nemlig, hvor den analyserede tekst helt indlægges i den fortolkning, den udszttes for. Et undcrordningsforhold, der  placerer forfatteren som den-der-ikke-ved, mcns  kritikeren -i  kraft  af  den  refcrcnticllc karaktcr af  hans  udsagn -placcrcs  i dcn  fordclagtigc  position som dcn-dcr-vcd. Endnu cngang: forfattercn  produccrcr  fiktion,  kritikcrcn produccrcr virkclighcd. E L klassisk  hierarki  mcllcm  forfattcr  og kritikcr  cr  hermed  gcnoplivct,  mcn samtidi r vcndt om til kritikerens fordel. B

Det er stadigvak, cmfatiak,  virkclighcdcn (ot).jcktet), dcr i kulturanalysen ses som tckstcns oprindelscsstcd. Alts3  m3  man  operere  indcnfor  en diskurs,  dcr  »korrekt«  bckrivcr  rcalitcter. Marxismen mcldcr sig hcr med prompte automatik. Mcii  objektct  er jo,  som vi  har  set, kun  rcprxscntcrct genncm samtidig at blive fo~raengct. Ellcr,  i Grodals clcktrikcr-tcrminologi,  rcpracscnterct  gcnncm  &gt;,cn  installcring&lt;..  Psykoanalysen mcldcr sig med saninie  automatik.

Vcl  at  bcmxrkc dcn  frcudskc psykoanalyse -ikkc dcn lacanskc. Hcller ikkc dettc  er ovcrraskcnde.  Frcud rcfcrcrcr til rcalitctcr, Lacan til sprog. Noget  andet cr, at  Freud  selv undcrgravcr dcn rcfcrcntialitet,  han  sanitidig ctablcrer -genncm at pcgc p3 de signifiant-kxder i den symbolske orden  (f.eks.  drfimmeagtigc associati»nskxdcr), som  cnhvcr  nvirkcligheda dcplaccrer sig i. Drflniincns C~tsfell~ii~g, eksempelvis, som i D,-@I~Itltr(~,citlitig angiver udtrykkets  afvigelse fra  sin  t&gt;ctydning. betragter  Frcud ogs3  som en  para-neurotisk afvigelsc fra  rcalitcten.  Samtidig  viser  han  i sine analyser, at drfimmcns  rcfercntialitct  er  frembragt  af  dcns  cgen  symbolske  struktur. Sproget, ogs3 drammesprogct, er overalt. Frcud insisterer p3  realitet,  men  havner  i  sprog -og dckonstruercr dcrmcd dcn sprogbrug, som  eftcrtidcn  blot  allcgorisk  repetcrer.

Armcret med traditioncns allcgoriskc udgavcr af mamismc og psykoanalyse fangcr  man  i kulturanalyscri  bchvcmt  bade  henholdsvis det ydre og det indre. Bade objcktct og dets billcdc. SSvcl virkclighedcri som dcns forvracngning. BSdc subjcktet-dcrikke-vcd  og  ot~jcktet-der-afgfir  sandhed. Udenfor, i det extrapolerede billedes  arkimediske punkt,  star  den omnipotente krit~ker.

Dct skulle hcreftcr ikkc vzrc vanskeligt  at  se,  hvorfor  kulturanalysen  f@lcr  ct kulturelt  ubehag  overfor dckonstruktioncn -der,  kulturanalytisk, @nskes omskrcvct til en niodcbevxgclse, som giver b@lgcshvulp.  Thi i dckonstruktioncn  hcnviscs  tckstcr  til andrc tckstcr, ikkc til rcalitctcr. Tckstcr  cr  inter-tckstcr  og  ctablcrcr  sig gcnncm -allcgorisk -at udvckslc symibolskc tegn med hinanden. Der er tale  om  udtryksrclationcr,  der  elabIcrcs  som  kcedcr  af  udsagn  udcn  for rakkevidde  af  subjekt-objekt  dialcktikken. Objcktct er hcr -dvs. indcnfor ranimcn  af dcn  rcfcrcntialitet,  som tckstcn  sclv ctablcrcr -ikke et objekt, mcn  en  tckst. Tckstcr  er  tckster  p3 tckster -og objekter  er tekstlige  objekter.

P3  dcn  enc  sidc  har  vi da  dcn dckoristruktivc lzsning, der binder tckstcrne  sammen i  et system af  sclv10 refcrenccr . Kzder  af signifiantcr, der henter deres  betydning genncm at henvise  til  andre signifiantcr.  P3  den anden  sidc  kulturanalysen, der vil bindc udtrykket  ind  i et  forpligtende

## K&amp;K DEBAT

forhold  til  virkeligheden objekt  dialektikken.

i  subjckl-

Lidt  populzrt  sagt  er  dckonstruktioncn cn mSdc at lxse p3. Hos Derrida cn IzscmSdc, dcr sagcr at vcndc dcn vcstligc  filosofiske tradition  mod sig selv. En undcrmincring af  diskurscrsernes  ordcn  fra  Platon  og  fremcftcr.  Mcn  dckonstruktionen sager ogsi  at  gpre  sit  eget  analytiske  sted usikkert. Hos de amerikanske dckonstruktionister -i  forlxngclse af  nykritikken -en  muldvarpe-lzscni3dc  af littcrxrc og kritiske  tckstcr.  Man vil udviklc  cn  kritik-diskurs,  dcr  reflcktcrer  sig  sclv  son-i  diskurs.  Et  1xscstcd, alts3, hvor diskurscii ikkc blot  cr udtrykssystcm  for  ct  videnskabs-subjekt, der konstituerer et litterxrt objckt, der er adskilt  fra  dct, og som den derfor kan  rcflckterere objektivt ovcr.  Mcn  cn  diskurs,  der  gar sin cgcn subjekt-position som diskursproduccnl  til  en  dcl  af  det  analyserede objekt. Hvorfor'?  Fordi analyscn  ikke blot cr  nogct,  der  kommcr  »cftcr« tckstcn.  Fordi  analyscn  ikkc  ucltpmnicr  si1  ot&gt;jckt (som  strukluralislcrnc og  nykritikcrnc  antager).  Fordi  tckstcn  selv  indcholdcr  dchnitioncn  af dcn  lxscr,  der  analyscrcr  dcn  (jvf. Eco). Mcn ogsa fordi lzsercn addcrcr dcn mcning til  tcksten, der bckrzftcr analysen (jvf. rcceptionsanalysen). Fordi  teksten allcrcde  gennem  sin cgcn rcfcrcntialitet forcgribcr dct »udenfor«, som  kulturanalyscn  sager cftcr. SSlcdcs er teksten allcrcdc altid involveret mcd  analyscn.  kritikcrcn altid med forfaltcrcn, tckstcns lukkcthcd  altid  med  dciis  5bciihcd.  Ellcr: allc  dc  instanser,  dcr  dcfincrcr  subjcktcts  position,  ob,icktcts  status  og placering og rctorikkens karakter, forsAydcr sig og fortztter sig -deplaccrcr sig i  den orden, som bade frembringes  og  bencegtes  igennem  dercs gensidige  forbundcthed.

Den  subjekt-objekt  relation,  som hos Hegel og Marx txnkes dialektisk i  et  forsoningsperspektiv,  bctvivlcs  i dekonstruktionen kantiansk  som  cn aporia -en retorisk figur, der udtrykkcr  tvivl udsigtslØshed, mangcl  p3 ovcrcnsstemmclse. Dialektik  er »dial e k t i k ~ -altsa  en  metafor -ilcke  en virkclighcd,  dcr  stiftes  gennem  subjcktets konfrontation med  objcktct. Mcn clcttcr man gaseajncne omkring ordct,  tvivlcs tilligc p2 dcn suasis, som ligger i  den referentielle  angivelse. Referencen boomeranger og pcgcr tilbage  p i  sprogct  sclv,  dcr pludselig »ser«  sig  sclv  som  gennenigribendc metaforiseret,  og  det  ikke  blot  i  dc figurer, der  formelt optrcedcr som mctaforcr,  men  som  et t r z k ,   der labcr genncm sprogct sclv.

Derfor de Mans ironi. Dckonstruktionen  lxser  tekster  ud  fra  en  antagclse om, at en rzkke af  dc klassiske Ixsningsstratcgicr -herunder  strukturalisnicn og maniismen (omcnd hver  p5  dcres  madc) -opdeler  lxsningcn nicllcm ct subjckt og ct objckt p5  en  niade,  der  er  determineret  af metaforer  som  »realitet«, »autenticitet«,  »objektivitet«, mv.  Disse  metaforer er ekstra-tckstligc rcfcrcnccr: dc etablerer diskursernes orden og  forankrcr  dem  i  en  pistand  om,  at  det subjcktive  udtryk er fundcrct  i et ob.jekt, som dct  aflxscr. Det  er alts3 i dcn ekstra-rcferenticlle funktion diskursen  etablerer  sin  mctafysikl1 -iorstaet  som  en  diskurs  over  logos  i en verden af  ting.

Men,  siger  Barbara  Johnson,  dekonstruktionen  er  ogsa  medvidende om at  tale  indenlor  den  samme diskurs-ramme,  som  den kritiserer.  Dekonstruktion er  altsa -ideelt -en destabilisering ikke blot af andre, men ogs3 af egne tekstlige referencer.  Men det er  paradoksalt. Hvorledes  kan man  bade  nedbxyde  diskursens  referentialitet og  samtidig  vedga, at dette blot  danner en  ny  referentialitet?  Det  kan  man,  siger  de  Man  i »The Rhetoric  of  Temporality«, ved netop at  skrive i den ironiske modus. Ironien er et  citat  af  en anden  stemme, og som sadan et opgfir med ovenstaende  metafysiske  metaforer.  Fra Lacan  ved  dekonstruktionisterne,  at den  anden stemme, der citeres, ikke kan  lokaliseres  p3  den  taleposition, hvor den  giver sig  til  kende.  Den anden  er  »en anden«  og  i  avrigt  en del af idet samme«. Man kan formelt oplØse  sin  reference  i  et  principielt udsagn  om  alle  referenticlle  ordners metafysiske  karakter.  Men  man kan ikke belri  sin  tekst  fra  en  metaforisk tilknytning  til  et  sprog,  der  er  gennemsyret af referencer. Citatet er dermed en »reference«, og anlarsclstegnene er ikke blot  en ironisk  henvisning til  andre tekster, men  udtrykker en bevidsthed om at ogsa ironien bliver  indhentet  af  den  henvisningsorden,  som  skjules  bag  anforselstegnenes formelle befriethed.

Men  nar man i kulturanalysen allegorisk  efterlever  alle  subjekt-objekt dialektikkens lzsningsanvisningcr vedrarendereferentialitct, autenticitet og  spejling,  da  er  omgangen  med litteratur endnu engang blevet til ideologikritik. At omdobe  ideologikritikken til kulturanalyse giver ikke nyt liv til  pointer,  der  angiveligt skulle være  udtamte.  Litteratur  er  i  begge tilfælde fiktion. Samtidig  er  fiktion ikke blot  et andet ord for litteratur -men en kritisk omdannelse, der metaforiserer  og  legitimiserer  de kritiske positioner virkelighed  og historie.

Det  er  hele  tiden  karakteren af fingerthed,  der understreges  i kulturanalysen. Samtidig transformerer man det  sociale  selv til  et  satanisk  objekt, der g@r  virkelighedens materielle form  deform  i  det  billede,  formen aflæses  i. Et  ondt  objekt,  der  forvrxnger gennem  at  forskyde  og  fort z t t e .  E t   uigennemsigtigt  objekt,  der kaster  sit  skin  fra  et  tilslaret  sted.  Et tabt  objekt,  som -trods  den  prægnante karakter af »virkelighed« -ikke er til  at  identificere,  dér  hvor  afbildningen  finder sted. Men som mirabile dictu og  takket vxre  dialektikkens virkelighedsstiftende kausaliteter samtidig  definerer et sted,  hvorfra man  kan  tale  sandt  i  afsl~ringen  af dets made at fremtrzde p3. Det samme sande sted, som Feuerbach fandt, da  han  afsl@rede  mennesket  bag  gudeikonen. Et sted, der opdeler verden i vcesen og fremtrceden. Hegels analytiske  stasted.  Men  et  lcesested,  som ydermere  er  retfzrdigt,  idet  det  er placeret  p3 samme position  i  udsagnet,  som  Marx  usurperer,  nar  han kritiserer  Feuerbach for ikke at se, at den skinnende gudeikon er resultat af en  vanskabt  virkelighed.  Som  derfor bor  zendres.  Ændres indtil  tingene passer,  og det  bliver  en  identitet,  der afbildes -ikke  en  forskel,  der  blot perpctucrer  i  det  ucndclige.

## Noter

1. Barbara  Johnson, The Cn'tical Diffcrerzce, p. xi. Johns Hopkins UP (paperback  ed.), 1985.
2.  »MSske« er niaske vzrd at understrege.  Holmgaard  og  Grodal  er  givetvis forskellige som litterater, og er ikke identiske med  den konstruktion, jeg  her  indlzgger  dem  i  for  at  defincre  et  bestemt  analytisk  sigte.  Dekonstruktionister ville  tale  om, at jeg er i  gang  med  en retorisk  konstruktion,  som  er  farvet  af  de  prxniisser, som ikke tematiseres. I dette tilfxlde min  (niis)brug af  et par  egenavnc.
3.  Ingen  kan  vxrc  helt hellig  i  en uhellig  verden,  og  ogs3  dekonstruktivister  kan  naturligvis  falde  for  den kritiske  diskurs' allestedsnzrv~rendc opfordring til at indfpre totaliserende og absolutte begreber i analysen. Eller  indrfire begreber  i  dckonstruktionen,  der dekonstruerer  sig selv  og strander p3 de sproggrxnser, begreberne erncerer sig af. David Simpson peger p3 s3danne tvetydige  teksttr~k bade  hos  Dcrrida  og  de  Man  i  sin overbliksartikel »Litteraturkritikken og dens tilbagevenden til »historien«« (K&amp;K no. 64). Men hvis dekonstruktionens  fzdre bliver  ofre  for  deres egnc  lzsningsstrategier,  viscr  det  s3 ikke relevansen  af  s3danne lzesninger snarere end dercs begrznsethed? (Jvf.  i  ~ v r i g t   naest-folgende  Barbara Johnson citat.)
4. De In g/-arttt?zritologie, Paris, 1967 p. 33-34.
5. Om  dette  interessante ord  jvf. Soren Schous »Riv paradigmerne ned!« i K&amp;K  no 65-66, p. 48.
- h. Kierkegaard, »De  umidelbare erotiske Stadier eller  det  Musikalsk-Erotiske«,  i Etlten-Eller, p.  51-52,  Samlede Vzrker 2, Gyldendal 1962.
7. A Worid of D;fference, Johns Hopkins UP, p. xvi.
8.  Holmgaard refererer til artiklen »The  Rhetoric of Temporaliw i Blindness  and Insight, hvor  de Man i bredere forstand diskuterer forholdet mellem ironi og erfaring. Sagt meget kort, er pointen dén  i artiklen, at det kun  er gennem en ironisk -og altsa sprogintern -refleksion,  at  man  kan largge  afstand til  de fejltagelser, som betinges  af  den  empiriske  eksistens. OverfØrt p3 litteraturen betyder  det, at  et  digter-subjekt,  der  (romantisk) hzvder at  udtrykke  en  autentisk  erfaring,  ikke  er bevidst  om  det  sprog, som erfaringen  m3 formuleres  i -og som  allerede  cr  skrevet  p3  forhand. Det  autentiske  er  altsa  »autentisk«. Eller,  i  de  Mans  formulering, symbolet  (der  h ~ v d e s at  sammenknytte subjekt  og  objekt, sprog og virkelighed), er allerede altid allegorisk (hvor allegorien  er  en  variant  i  et  p3 forhand  kodificeret  skriftbillede -altsa skrirt ovenpa skrift). Denne problemstilling er niindst lige s3 problematisk som den  er interessant.  Det  interessante kunne besta i dekonstruktivt  at se de Mans opnormering af allegorien som  en  allegori over  adskillheden niellem sprog og virkelighed. AltsA en

figur  for  skriftens  eget  skriftbillede. Det diskuterer Holmgaard  iniidlcrtid ikke. I stedet  g5r  han  kulturanalytisk til vzrks. Dvs.  han gir efter man'en, ikke efter bolden  i skriftspillet. Skriften g@res  til  en allegori  over  en personlighed,  der  er  i  vildrede  med  sit

eget  liv.

9. Se hcrom  min  »Hvad bliver  der af kritikken  nar det  bliver  postmoderne at  v z r c  moderne?«  i  »K&amp;K« no. 6566.
10. Dette  er  strengt  Laget  et  meget forkortet udsagn. Den dekonstruktive orientering  mod  inLertekstuelle  relationer  rcprzscritercr  en art subversiv lxsning af den modsatte  l~sning, nemlig subjekt-objekt lzsningen. Det betyder,  at  det er  indenfor  denne ramme Cfranie), intertekstualitet  kan promoveres som kritisk begreb. Men det  betyder ikke,  at den  intertekstudle lzsning ophzver det problem, som  den  sproglige  og  litterzre  referentialitet udg@r -og som niotivcrer subjekt-objekt  Izsningen.  Problemet ved  refcrentialiteten  er,  at  den  fastIzgger kausaliteter  og opretter  éntydighcder. AltsS lukker  teksten.  OgsS den  dekonstruktivc tekst  lukker  sig -og  kan  kun  oplirrve  problemet  ved hele  tiden at  rette  blikket  niod  sin egcn tckstmzssighed.  Hvilket vil sige mod den retning, den kritiske diskurs tager, nar den  ikke  fanger den  tckst, den omhandler eller rammer det mil, den  sigter efter -som ikke mindst  de Man og Barbara Johnson har  undcrstreget.

11.  De Man skriver: »Wc [ic. konsor- tiet  af  litteraturkritikkere/ cbo]  may no longer be hearing too much about relevante but we keep hearing a great deal about  reference, about  the  nonverbal  »outside«  to  which  language refers, by which it  is conditioned  and upon which it acts. The stress falls not so  much  on  the  fictional  status  of literature [hvoraf man ser, at de Man ikke har lzst Grodal/cb@] ... but on the interplay  bctween  these  fictions  and categories  that  are said to partake of reality,  such  as  the  self,  man,  society ...N (»Semiology  and  Rhctoric~, in Allegmies uf Reading, Yale UP, p. 3).

J~rgen Holmgaard

## Allegorikernes litani -et svar

En  artikel,  som  jeg publicerede i K&amp;K65-66, har fremkaldt en smigrende  opmzrksomhcd  fra  Claus  Bratt astergaards side.  Min  artikel  handlede  blandt  mere  andet  om  post-68 marxismens  forestillinger  om,  at  de standende  samfundsmzessige ogfilosofiske modsigelser ville kunne ophzves i  et  socialistisk  samfunds  ultimalive forsoning af subjekt og  objekt,  af teori og virkelighed m.v. Artiklen var kritisk  over  for  disse  tankegange  «g forsdgte at forsti nogle af de  sandsynligt arsagcr til, at  dc i sin tid vandt sA

## K M DEBAT

stzrkt  frem. Artiklen  handlede  ogsa om, hvorledes  disse  tanker  i  80'erne blev  allfist  af  nogle  helt  andre rclativistiske holdninger og teorier, der var .systematisk skeptiske over for enhver naiv  forandringstro og  enhver  naiv erkendelsesrealisme. I den forbiildelse blcv den sakaldte dekonstruktion rost Tor  sit  arbejde nied  at pcge p8  tekstlighedens indbygget selvreflcksive funktioner, sprogetsrctoricitet,  enhver teksthaiidlings intertekst~ielle  indlejring.

De  centrale  positioner i  CB0's kritik  er, at K M , undertegnede et al. soger  1)  at  »g&amp; udenfor  det  sprog, som det fiktive udtryk er gjort af«, ud til »virkeligheden«, »samfundet«, »historien« -for 2) her at finde »sandheden«  om  teksten, eller for etablere et  enkelt  arsagsforhold  mellem  de  to  fznomener:  »Samfundet som arsag, litteraturen som virkning.«

Med udgangspunkt i samme artkel kritiserer  C B 0  mig  nu  for  at  underkende  dekonstruktionen, at  befinde mig  i  en  naiv  erkendelsesteori  vedrarende forholdet mellem subjekt og objekt,  mellem  tekst  og  virkelighed, kort  sagt (p8  linie  med KLeK, som generelt  angribes)  for  at  vxre  uforbedreligt  ideologikritisk, nu blot  »undercovcr«  bag  etikcttcn  nkulturanalysc.«

Nogct  ma  vzre galt. Umiddelbart kan det vzre tre ting:

1) Jeg har formuleret  mig ubehjzlpsomt  og  uklart;  2)  problemstillingen er  meget  komplcks  og  indviklet;  3) CB0 har fcjllzst tckstcn eller i hvert fald  Izst  den  meget  uopmierksomt. Jeg funderer stadig over, hvilke af  de tre arsagcr der kan vzre talc om; jeg er  endnu  ikke  kommct  frem  til  et resultat, som kan  meddeles.

Derimod vil jeg  gcrne  tage  kritikkcn som anledning til kort  at uddybe, hvad  jeg  har nient  og mener  om  de diskuterede problemer, ligesom jeg vil indfoje et par klarificerende bcmzrkninger til nogle af de -forholdsvis fa -konkrete  punkter  i  mine  skriverier, C B ~ tager  fat i.'

Jeg  vil  med  det  samme  erklare mig skyldig i anklagens punkt  1, omend nogle modifikationer  m8 tilfejes. Derimod vil jeg plzdere ikke-skyldig i  dens  punkt  2.  Og  endelig  vil  jeg undervejs forsage at anskucliggØre,  at det hele er mere kompliceret end som sa.  Desuagtet  bestar  der  naturligvis nogle grundlxggende meningsforskelle  mellem de synspunkter, som C B 0 og jeg  advokerer.  Dissc  forskelle vil blive bcrort til  sidst.

Komplcksiteten bade i dct, vi diskuterer,  og  i  parternes  positioncr, viser  sig  med  dct  samme,  hvis  nian cksempelvis gar ind p2 afspejlingsproblematikkcn/spejlmetaforen. CB0 elaborerer en del herover, og figuren spiller en betydelig rolle i hans kritik af, hvordan forholdet mellcm virkelighed og  tekst t z n k e s   (ovennzvnte punkt 2). Han burde her henvise til ct gammelt numnier af tidsskriftet  @oet i k nr.21, 1974), hvori Lenins b e r ~ m t e Tolstoj-artikler bringes. Spejlnietaforen spillcr her e2 central rolle. Men hvis man lzser disse artikler, hvorom der kan siges meget, ser man snart, at afspejling ikke forestilles som en punkt-til-punkt-korrespondance mellem virkelighed  og litteratur, snarere som  en relation  mellem  litteratur  og social ideologi (allsa rclation mellcm

## K&amp;K DEBAT

to forestillingsbilleder eller -komplekser),  en  relation,  hvori  der  b5de  er tale  om  forskydning og fortrrtning h la  Freud.  Og hvis  man  Incser  Pierre Macheray's  kritik og analyse af  disse artiklers  anvendelse  af spellmetaforen,2 bliver man gjort opmrrrksom p8 endnu  en  rzkke komplicerende  forhold, bl.a. pi, at  det er strukturer  og ikke »objekter«, der relateres til hinanden,  pA,  at  hvis  der  skal  tales  om spejl, cr det et krakeleret  og frngmenteret  sadant, ligesom  det  er billedet som  billede,  ikke virkeligheden  som har  ingen  begrebsmzssig  status,  og jeg har  aldrig  f ~ l t mig  tiltrukket af eller  været  indfanget i  spejlmetarorens  netmasker.  Til  alt  det  i  CB0's indlzg, som er perorering  over spejltankegangens  kritisable  fejlagtighed, m2 jeg  derfor blot  sige: hus forbi!

s5dan der fokuseres pS.

Jeg  naevner  ikke  dette  for  at  forsvare Lenin, Macheray  eller spejlmetaforen,  men blot for  at  gore  opmncrksom  p%, at  selv  inden  for  den tradition, CB@ vil  distancere  sig fra, findes  der  en  ikke  helt  rudimentncr refleksion  over  kompleksiteten  i  det forhold, der diskuteres. Hvis en kritik skal fejre andet end hurtige polemiske triumfer,  m i  den forholde sig  til,  at en s5dan rcflek~ion eksisterer og argumentere  mod de  p5gncldende tanker  i  en  rimeligt nuanceret  udformning  af dem,  ikke  i  en  pidginudgavc.

Dette  punkt er principielt, ikke konkret  relateret.  For sjovt  nok  forholder  det sig sadaii, at afspejlingsbegrebet  aldrig har spillet nogen  rolle  i mine tanker om litteratur,  og  s3 vidt jeg umiddelbart kan se heller ikke generelt  i K&amp;Ks  indhold gennem Arene. For  mit  eget  vedkommende  m3  jeg sige, at det aldrig har kunnet bide sig fast,  og hvis  overhovedet ordet  spejl, eller  derivater  heraf,  forekommer  i det, jeg  har  skrevet,  er det  i  en  dagligdags,  uprzgnant  anvendelse.  Det Hvad s%  med  dct, at  samfundet er Arsagen, litteraturen virkningen?  F A -i  hvert  fald  ikke  jeg -vil  pasta,  at litteraturen  er bundet  op i et  s3 simpelt  forhold. Mange -og i hvert fald jeg -vil  dcrimod  nok  mene,  at  hele det overindividuellc netværk af sproglige og  andre  sociale forhold har logisk og historisk  eksistens forud for det enkelte  litteraturfrembringende individ  og  forud  for  teksten,  ja vel ogs3 forud for litteraturen  i det  hele taget. Uden sprog ingen litteratur, og intet  er et mere genuint socialt fznomen  end  netop  sproget.  Forst3elsen af  dette forhold implicerer naturligvis p A ingen  made, at  man  (in  casu jeg) anser  »virkeligheden« for det eneste, der er vaerd at have med  at  gore, og kasserer litteraturen og fiktionen som »humbug«, sadan som CB@ synes at påstå.

Betingetheden mellem sociale sammenhzng -ikke Gkonomiske forhold, men sociale sammenhzng i bredeste forstand -er  imidlertid  mangeartet. Man  kan  mobilisere  hele  a l t e t   af liumanvidenskabclige og samfundsvidenskabelige tilgangsvinkler og stadig  ikke  have inddraget enhver relevant  forbindelse mellem  en tekst og det, der ligger  omkring  den.

For  enden  af  denne tanke venter det videnskabsteoretiske og  filosofiske sp~rgsmal  om  frihed  og  nodvendighed,  om  determination  og forudsige-

## K&amp;K DEBAT

lighed,  med et  andet  ord kontingensproblemet.  Det  er  ct  interessant  videnskabsteoretisk problem, som, hyppigere  end det sker,  sikkert  med  fordel kunne tages frontalt op inden for dc humanvidenskabclige fag, ikke mindst  i  relation  til  de  problemer, som diskuteres i dissc ar. I mine egne tanker og skrifter p3 det littcrzre felt simrcr det under overfladen i cn rzkke forbindclscr. Blandt  andet har selve bcstrzl)elsen  p3 at  udvide  indsigten i ct nctvxrk af s:imrncnvzvcdc sociale og psykologiske  dctcrrninationcr vxrct  central; og mcgct  naturligt har den s0gt stotte i cn antagelse om, at en  tilstrxkkclig  kompleks  analysetilgang vil kunne vise en h@j  dctcrmi-

nationsgrad.  3

Siden harvzgtforholdct mcllcm determination og  kontingens  forskudt sig  til fordel  for  sidstnsvntc  i  min opfattclsc af  sagerne, ligesom spflrgsmilet om  viljcns betydning i den tekstlige s3vcl som sociale interaktion piny og pilny  stiller  sig  som  ct  ovcrmilde interessant  problem. Men hver af dissc  positioner, som  jeg stadig forctrzkkcr at bevacgc mig rundt i p i en  ikke-definitiv  made,  ligger  inden for et  kontinuum; der har ikke vxrct tale  om  ckstrcmitctcr af den  type, CB@ harcellerer  ovcr.

P3 dette  punkt  er  det  naturligt  at kontrastere, hvordan  dckonstruktioncn  tacklcr det netop  nrcviitc  problem. S i   vidt jeg  kan se, g8r man det soni regel p3 den skizofrene facon: p3 den cnc side er analytikcrcn »altid og uundgileligt, ~~~~~~nilly« (CBB) fange af rcfcrentialitetcn, af de uovcrskridclige,  sclvlukkcnde  tekstlige  mckanikker;  altsri  en  absolut  delermination.

P3  den  anden  side  er verden  totalt uforudsigelig, uudgmndelig, ikkelovmacssig, bl.a. fordi den er utilgxngelig,  lukket  ude  for  os  af  sprogets selvreferentialitet m.v. S3 langt f0lger CB@ den almindcligc dckonstruktive position  i  al  dens  ambiguitet.  Dertil rojer han s3 -gmndct ubehaget  deri? -cn  ovcrskridende  bevzgclsc,  som skrives  med  en  interessant  Wilhelm Tell-metaforik: at »sigte ... efter cn analytisk praksis, der rammer punktct mcllcm  sprogets dctermincrcthcd  og dets uforudsigclighed.«

Man kan kun  onskc  foretagendet held  og lykke.  For  at  sigte  efter den slags punkter -for slet ikke tale om at h3be p3 at  ramme dem -forekommer mig at vzre ct mcget vanskeligt  og ct mcgct  metafysisk  projekt;  alcnc den formulcrcde  tanke  om,  at  sadan  ct punkt -ét? -skullc  cksistcrc,  burde forilrsagc  cn  szrdclcs  kraftig  udlpsning  af  sprogets selvrcflcksive  kritikpotentiale  lige  op i  hovedet  p3  den, der sidder med den.

Sammenfattende mener jeg, at CB0-kritikkens  punkt  2  om,  at  jeg tror at kunne finde »sandheden«  ude i  virkclighcdcn  eller  i  samfundet, og at jeg  forestiller mig enkle arsag-virkningsforhold,  ikke  er  rigtig.  Jeg  har tidligere -for  15-20 ar  siden -forcstillet  mig, at mangeartcthedcn i relationerne var mere overskuelig og indsigtcrne lzngercvarende, udcn dog at vzre  endcgyldige; men det cr gradsforskclle. Som jeg  overalt  i den angrebne artikel giver udtryk for, forestiller  jeg mig  mangeartede  og komplekse relationer udcn nogen endegyldig sandhcdsvxrdi. For s i   vidt er  mit projekt  derfor  mcget mcre

## K M   DEBAT

beskedent  end  CB0's Wilhelm  Tellforsag p3 at ramme punktet.

Kritikkens  punkt  1, der  beskylder mig  og  andre for  i  det  hele  taget  at nzre forestillingen  om,  at  man  kan g8 uden  for sproget, vil jeg  derimod gerne  erkende  mig  skyldig  i.  Ja, jeg mener at der eksisterer en virkelighed uden for sproget, og jeg har ikke spor imod  at  gore  mig  forestillinger  om den, heller  ikke  i  relation  til  litteraturen. Biskop Berkeley's gamle solipsismcproblem  fra  1700-tallet har faet en  sofisliskeret  littercer  renaissance  i dekonstruktionens  pastand  om, at  all er  tekster  eller  nodvendigvis  foreligger  i  tekstlig  form;  tekster  henviser kun til tekster: »Tekster er inter-lekster  og  etablerer  sig gennem ... at  udveksle  symbolske tegn  med  hinanden.« Intet kan  derfor  gribes  undtagen i tekstlig skikkelse, virkeligheden som handgribelig kendsgerning findes ikke,  der findes kun fiktionen  nvirkeligheden«.  Sadan  omtrent  kan  man formulere en dekonsiruktiv  »mmmonplacc.« Filosofisk  er del visi  ikke nogen  original  [anke, og den  har  da ogsa meget  rigtigt  i sig. Den  har det rigtige  i  sig,  at  den  emfatisk  understreger,  at  et  subjekt  ikke  bloi  taler om  et  objekt,  transparent og  suvercent,  men  at  der arbejder allehsnde interessante  mekanismer  i  selve  den sproglighed eller tekstlighed, del foregar  i. Skurril derimod  bliver  tanken,  nar  denne pointe .-p2 grund af kornpleksiteterne  i  forholdet  sprogvirkelighed'! -overskrues  til en  p3stand om, at sproget kun  refererer til sig  selv  (CB0:  »et  system  af  selvrefercncer«); en  virkelighed  eksisterer i u c ,  s3  vidt inan  kan  for?,ifi,  ingen ved  i hvert  fald  noget  om  den, lader det  til.

Jeg vil ikke argumentere omfattende  for  virkelighedens  eksistens,  den behover  ikke  min  hjxlp.  Hvis  nogen har behag ved at benxgte den, s8 for min private skyld heller  ingen  alarm: jeg  kan  trods alt  godt  blive  ved  med at  fodre mine karusser ud fra den antagelse, at deres tegn p2 sult henviser til  en virkelig  sult,  og at  de,  hvis jeg ikkc g@r  det, vil vende bugen demonstrativt  og  anklagende  i  vejret  som tegn p2 en dod, som ogsa er en virkelig  dad.  Men  nar  benzgtelsen  forer sig  offensivt  frem  p2  et  fagligt  felt, kunne det  dog vzre fristende  i  hvert fald  at  pege  p% nogle  modsigelser  i

benzgternes praksis.

Jeg vil vove den pastand, at selv de h5rdcste benxgtere, trods deres selvrefleksive ord, manovrerer rundt med en lige s3 sikker tro pa virkelighedens eksistens  og  en  lige  s3 handgribelig opfaltelse af dens indretning som alle os andre.

Nar  vi  bevxger  os  ud  i  trafikken og f.eks.  som  fodgzngere trzder  ud p3 en  gade,  er  der  ingen  af  os,  der bilder  os  ind,  at  f.eks.  en  firehjulet tingest,  der  nzrmer  sig  fra  venstre, kun  er  billedet  af  en  bil  eller  bilen som tekst.  Vi  antager, at  det  er  en  i fysisk forstand ganske virkelig bil. Og jeg  er forholdsvis sikker p8, at enhver snart  ville  f8 en  klar  melding  fra  sin  molesterede kropslighed, hvis han/hun  fik den idé al  afprove  en  teori  om,  at  det  for-

-ogsa  dekonslrukt@r -holdt  sig spor anderledes.

Nu kunne man maske pasta, at dekonstruktic~nens teori om leksters eksklusivt selvreferentialitet kun

## K&amp;K DEBAT

gzldcr  fiktive  tekster  eller  litterzre tekster.  At  virkeligheden  med  andre ord eksisterer, blot  ikke som fiktionslitterzr referentialitet. Men det synes der  ikke  at  vcere  tale  om.  C B 0  og dekonstruktionen skriver kun om tekiter -i  al almindelighed -ikke om en  bestemt  slags  tekster.  Og de benzgter  altid  »virkeligheden«  og  refcrentialiteten, ikkebestemtesildanne. Hvis  k k e   sprogbrugeren er  meget usikker, m8 generaliseringerne i disse udsagn  antages  at  stil  ved  magt,  at vzrc forholdsvis klare og nogenlunde intenderede.

hvert  fald  irrelevant,  at  den  dekonstruktive  Litteraturteoretiker  Paul  de Man  i  en  eller  anden  forstand  formentlig er den samme som den  Paul de Man,  der  skrev  antisemitiske  og pangermanske litteraturbetragtninger i krigstidens besatte Belgien. For som Barbara  Johnson  med  CB@s tilslutning  skriver:  det var  i hvert  fald ikke dekonstruktion, han lavede den gang!

Som jeg var  inde pil  i  dcn p3gzl4 dende artikel, er der i  litteraturkritikken intet til hinder for uforpligtende inkonsistenser bade  mellem  praksisformer p i   forskellige omrilder og i den  analytiske  praksis.  Man  vil  sagtens ude i virkelighedens verden kunne  kare  bil  med  venstre  h5nd  og samtidig  analysere  litteratur  som  en brzkkct arm under stadig benaegtelse af  virkelighedens  eksistens.  Og man vil  sagtens  kunne  laese  Baudclaires »Spleen de Paris« eller Herman Bangs Stuk som  led  i  systemer  af  rent intertekstuelle selvreferencer, der intct  har  at  gore  med  det  tilfzldige forhold,  at  de  .synes  at  tale  om  og dialogisere med en faktisk eksisterende storbymzssighed i det ajcblik, den historisk sl3r  igennem  i  det  19.  arhundrede.  For  en  lzsning  i  dekonstruktiv  and  kunne  vi lige  s3  godt have at gØre med »Spleen de Ninive« og stuk  i Magnitogorsk  anno 1947.

Eller  for  at  g2  fra  det  illustrative eksempel til noget af det  konkret diskuterede:  det  er fra  CBØ-positionen  tilsyneladende  tilfxldigt eller  i Argumentet blceser i vinden og demonstrerer en pointe, som ogsil C B 0 gpr en del ud af: kulturanalysen soger efter  kausaliteter, sammenhzng,  mens dekonstruktionen  gØr  det  modsatte. Det er lidt uklart om CB0's  kritik gar pil, at kulturanalytikeren spger simple envejskausaliteter eller p3 det, at han overhovedet sager efter kausalitet. Det  kunne  i  CR@'s  formuleringer lyde  som  det  forste,  men  det  sidste ville v z r e   mere konsekvent og rigtigt, og jeg  tror, at det er det, han mener. Hans egen skrivepraksis  demonstrerer det for s3 vidt  og profilerer  den forskel,  som  er  en vigtig konsekvens  af dc:  forskellige  teorier  om  nvirkeligheden« og om teksten: dekonstruktionen  er  i  hele  sin  sprogfgring  metafororienteret,  den  sbger  og  ser  ligheder i et atemporalt rum  og benzgtcr eksistensen  af de  metonymiske relationer -herunder  historicitet og kausalitet -, som  kulturanalytiske o.lign. tilgange  finder  interessante.

Det ville  derfor v z r e  mere konsekvent og  rigtigt,  hvis  CB@  frontalt angreb  mig  for  i  det  hele  taget  at sage  forklaringer  og  mulige  kausalsammenhzng. I de  Man sagen tog jeg udtrykkeligt  alle  forbehold,  idet  jeg understregede,  at  der  frenisccttes  en hypotese, en teori til nzrmere afprav-

## K&amp;K DEBAT

ning, ikke nogen sikker 8rsagsforklaring. Men det, som  Barbara  Johnson  og  C B 0   (og  p8  det  andet  sted 5 Hans Hauge mere skingert ) vender sig  imod, er konsekvent  og reelt  nok selve det overhovedet at ville forklare noget, overhovedet  se sammenhxng, eventuelt  opstille  en kausalitetshypotese.

Denne  skillclinie  er  helt central. Relationer  mellem teksten og  det, som ikke kun er tekst (historie, »Samfund« etc.),  er komplicerede  forhold, fulde  af facts o? allehande  fortoikningsproblemer.' Dekonstruktionens r i d  er: opgiv hele dette ufremkommelige morads af problemer; vi siger, at virkeligheden k k e eksisterer; der findes kun tekst p8 tekst, og det videste, litteraten  kan  drive det,  er at  g2 ind  i  det  iiitertekstuclle  og  retoriske spil og i sin kommentar/analyse 'skrive en  ny  tekst  frem', som det  tit  hedder i dckonslruktionens retork. 7

Jeg kan  sagtens  leve  med,  at  dekonstruktionen  elsker  tekstualitet  og retoricitet og koncentrerer sig herom. Jeg er nogle af dens forfattere megen tak  skyldig for gode indsigter hen og i  det  hele  for  at  have  udvidet  dagsordenen  i  forhold  til  70'ernes. Men jeg  forundres over,  at  dekonstruktionens danske talsmznd -som de relativistiske,  tolerante og moderne mennesker de ligner -har s8 svxrt ved at leve  med,  at  ikke  alle  nu er  blevet dekonstruktflrer. At der er andre, soni synes,  at tekstualitet  og retoncitet  er en  herlig  ting,  men  derfor  ikke  den eneste  interessante at  beskæftige  sig med. Hvorfor kan  der ikke  eksistere flere retninger og meninger ved siden af  hinanden,  og hvorfor kan der ikke foreg3 »kulturanalyse« i K&amp;K, uden at det  skal  gores (il  en suspekt  »undercover«-aktivitet i  det hele  taget at ville  analysere historisk-kritisk'?

Min  position  heroverfor  er,  at  de ovennxvnte rclationcr  er komplekse og vanskelige, nien derfor ikke uniulige at  opstille  underbyggede  og argumenterede  hypoteser  om.  Skulle  en analyse eller hypotese vise sig uholdbar, m3 den udbygges,  forbedres, evt. helt udskiftes. Og stiller der sig under nye historiske forhold en ny type sp@rgsm31  og  problemstillinger  som niere  relevante  eller  presserende,  s8 er  det  heller  ingen  markvzrdighed eller katastrofe; ikke mindst p8 socialog humanvidenskabelige felter er bade subjekt og objekt underlagt 8 forandring. Alt  dette  er  ikke  andet end  det  sclvffilgelige  vilkar  i  enhver videnskabelig eller blot serifis  intellektuel  arbejdsproccs.

Der ligger  erkendelsesmuligheder i at  stikke hovedet ind i dcn intertekstuelle  spillemaskine. Men  det  er forkert  al ville  bekrige  og  afsvarge  det intellektuelle engagement,  der  kan udg8  fra  fascinationen  af -med  en god gammel  rummetafor -'at  g3 bagom' spillemaskinen og kigge ind i dens  mekanik  og  oprindelse.  Selve den stimulation, som driver videnskab og intellektuelt arbejde fremad, ligger langthen i den (historisk begrundede!) viden  om,  at  der  altid  vil  være  nye niveauer, nye  sammmenhzng,  nye perspektiver at  formulere  mcningsgivende hypoteser  om. Disse hypoteser  er  naturligvis  ikke  endegyldige, kan ikke vaere det. Men alt andet lige vil  de soni  regel v z r e  mere spendende  end  den  n-IC gcnragclse  af  den

## K&amp;K DEBAT

defaitistiske pointc om, at  dcr kun er tekst-p3-tckst,  uendelige  selvrcferencer, og at vi -wiily-nilly -ligger klaustrofobisk  slavcbundne i tunge signifiantkxdcr. Dct cr, som om frihedcn til og muligheden  af  at  konstrucrc  nye tanker partout skal benzgtes af grundc, hvorom  man kun  kan gisne; men dc forekommer  ingenlunde  at  have teoretisk  npdvendighcd  i sig.

Hvis jcg  afsluttende  skal  sammcnfatte  lidt  polcrnisk,  s3 lydcr  dct  for mig,  som  om  CB@ i sit  indlzg  afsynger  ct  snart  »udt@mt«  litani  om subjekt-objekt-kategoriens,spejlmetaforens, dialektikkens og den omnipolente kritikcrs  slcthed. Men  hvad  er cgcntlig gchalten  hcri, nar kritikeren Mie fder  sig  omnipotent,  dialektikken ikkc blivcr  inddraget,  spejlmctaforcn  ikkc  brugt  og  subjckt-objckttxnkiiingen Ibcvidst blivcr  relativcrct?

## Noter

1. Lad  mig starte  med  fodiiotcvis  at udrede cn  misforst3else hos  C B 0 omkring forholdet mellem dct redaktionelle forord  i KcCK 64 og min  omtale  af  Jarncson  i  »Historie i  amerikansk litteraturforskning« i  samme nummer.  C B 0   syncs,  at  dcr  er  cn modsigelsc. Men min  kriiik (K&amp;K 64, p.9)  rcttcr  sig  faktisk  mod  Janicson, ikkc mod  dckonstruktionen  »dckonstruktioncns  pavirkning  [cr]  mzrkbar« i Jarncson's fremhxvclse af »tekstligheden«. Derimod er Jarneson genuint sig  sclv,  i  og  med  at han totalisercr  ogsi den, s5 vcl  som  han totaliscrcr dc  pvrige ccntralkatcgorier,

han  arbejdcr  med  (historicn  m.m.). Spidsen  er  alts3  vendt mod  totaliseringstendensen og  her Jamcson. Bortset  herfra findes totaliseringstendcnsen for den sags skyld ogs3 indc i dekonstruktionen,  f.eks.  i  dens  'ultimative' erkendelse af,  at alt er tekst, samt  i lignende  universelle udsagn, som dcns skribcnter  hyppigt  foler sig tiltrukket  af.  Taget  i  sit  indhold  og ikkc i sin retorik cr dckonstruktionen derimod  udmxrket  li1  »at  modvirkc totalitarisme&lt;&lt;, som CB@  skriver. Indviklet? Ikke spor mcrc end ethvcrt udslag  af  dcn mekanik,  som  Barbara Johnson -i C B 0 s   citat -vil lokalisere: »that without which  no subject  could ever be constiluted.«

2.  Pierre Macheray: Pour une th4on.e de la prociuction  littérait-e, Paris  1971, pp.142-157.
3. Se i ovrigt  omkring dcttc bcgrcb -ogs3  mcd direktc henblik p3  dcn foreliggcndc problematik -Rodolphc Gasché's  interessante artikel »Of aesthetical  and  historical  determination«  in  Derek  Attndge  et  al.  (ed.): Post-stmcturalirm and the question of history, Cambridge 1987.
4. Bl.a. K&amp;K 65-66, s.147 ff.
5. 1 artiklen  »Dekonstruktion i  D m mark« i f i i t i k 91/92  (1990). Artiklen cr iovrigt  skrevet  sadan,  at  den  ikke gor  krav  p3 kommmentar.  Den  m3 narrmest sigcs at vzre dc(kon)struktivt  sclvkommcnterende.
6. Se  for et illustrativt  cksempel iiiterviewet med Stephen Grccnblatt i

dette  nummer  af K&amp;K, i s z r   hans fremragende diskussion af Scott's k c t Discourse.

7. Til fort~rnelse for C B 0  (og andre) ventilerer  jeg  i  artiklen (K&amp;K 65-66, p.138 ff.)  den teori, at  dekonstruktionens erkendelsesdefaitisme, dens oplevclse af at »virkeligheden«  er ikke-lovmxssig og kontingent og historien ophØrt,  har  at  gore  med nogle historisk-samfundsnixssige skift i vore sanifund i disse ar. Og at noget kulturhistorisk  tilsvarende er foregaet tidligere  under  modernitetens  fremmarch (p.149). I den siden da udkomne  David  Harvey: 7%e Condition of Posttnodemity, Oxford 1989 argumenteres  der  i  omfattende  regi  for  en beslzgtet  teori om, at  de postmoderne oplevelsesformer  nu  og i tidligere perioder  kan ses som led i samfundshistorisk og teknologisk betingede zndringer af  tid-  og  rumopfattelsen. Bogen imponerer med sin stofrigdom og  argumentatoriske  sammenhzngskraft, selv oni  opfattelsen af dcterminationsforholdene  forekommer mig gjort  nogcl  for enkle.

8. Se herom -ogs5 i relation til CB@'s  reaktion  p5  min  opfattelse  af,  at pointer  kan  blive  »udt@mte« -KcCK 65-66  p.148 f.

## Torben Krugh  Grodal

## Allegori eller software?

I  indlzgget  ~ k s n i n g e n s allegorier« nedskriver Bratt gstergaard  nogle kritiske  bemzrkninger  om Kuliur &amp; Klase generelt, der i hoj grad eksemplificere~ ved  en kritik  af  min  »Fiktion som moderne mentalt  software«. Kritikken  rummer  mange  rnisforst5elser  af  mine  positioner,  men  den giver mig en kzrkommen lejlighed  til at  eksplicitere  disse,  bl.a.  i en  forskningsbiografisk  samnienhaxg.

Indledningsvis  skal jeg  bemzrke, at  jeg  i  min  egen  forskning  oplever sammenhamg med den ideologikritiske  og strukturalistiske  fortid,  og at  jeg  med  glzde  og  stolthed  vedkender  mig mine teoretiske  og tekstanalytiske skrifter fra 1970'erne.  Nogle kapitallogikere og  &amp;kaldte  'ideologikritikere' har i 1980'erne  felt et stzrkt behov  for  selvkritik  og  'bewaltigung der vergangenheit',  men da jeg  hverken  da  eller  nu deler  en  rxkke  af deres  teoretiske  positioner,  har  jeg ikke behov  for  at  dele deres selvkritik.  En rackke af 60'ernes og 70'ernes kritiske  tendenser  er  hyppigt  blevet behandlet som  forskellige  sider af samme sag, til trods for at disse kritiske bcvzgelscr udgjordes af personer og grupperinger, der i en rzkke henseender  havde modstillede opfattelser. En meget vigtig skillelinje er modsatningen  mellem  en  evolutionzr-rationalistisk og fremskridtsoptimistisk kritik  over  for  en  revolution~r-idealistisk og fremskridtspessimistisk