Den socialæstetiske kunstnerrolle hos Palle Nielsen med udgangspunkt i det relationelle, performative og participatoriske værk Modellen
Forfattere: Dorthe Juul Rugaard
Tidsskrift: periskop (2018-04-04)

Ic%ar

Itak

K RAVM

PERISKOP  NR. 17  2017

40

KeD LÍBELDT

Dorthe Juul Rugaard

## Den socialæstetiske kunstnerrolle hos Palle Nielsen med udgangspunkt i det relationelle, performative og participatoriske værk Modellen

Artists of the world, drop out! You have nothing to lose but your professions.

Allan Kaprow, 1971  1

&lt; Modellen på ARKEN: Palle Nielsen, Modellen , 1968/2014. ARKEN Museum for Moderne Kunst. Foto: Sophie Amalie Klougart

Den amerikanske kunstkritiker og -historiker Hal Foster satte med sin kritik af 'kunstneren som etnograf' i 1996 fokus på kunstnerrollen i en tid, hvor mange kunstnere var blevet stærkt optaget af at virke uden for den kunstinstitutionelle ramme, samfunds- og institutionskritisk  og  i den  Andens tjeneste.  Hal  Foster peger  i  sin  analyse  af  det  etnografiske  paradigme  på  forskydningen  fra  den 'sociale  Anden',  fx  det  undertrykte  proletariat,  til  den  'kulturelle  Anden',  fx det postkoloniale, kønspolitisk undertrykte eller subkulturelle subjekt. 2 Fosters analyse  trækker  desuden  åbenlyst  på  Walter  Benjamins  politiske  essay  'The Author as Producer' fra 1934, der argumenterer for, at kunstneren og værket bør have en position ude blandt samfundets politiske forhold og produktionskræfter fremfor  at  indtage  en  blot  repræsenterende  funktion.  Hvor  Foster  indtog  en stærkt  kritisk  position,  omfavnede  den  franske  kurator  Nicolas  Bourriauds essaysamling Relationel  æstetik fra  1998  den  relationelle  praksis  i  samtidskunsten og blev et teoretisk fundament herfor.

Den  praktiske  og  teoretiske  udforskning  af  en  æstetisk-etisk  feltpraksis  i 'det reale' etablerede sig således i 1990'erne og har siden udfoldet sig i en række kritiske  positioner  og  modpositioner  (hos  fx  Claire  Bishop,  Miwon  Kwon  og Grant Kester). Dét - og den danske kunsthistoriker Lars Bang Larsens bog om Modellen fra  2010 - er forudsætninger for, at den danske kunstner Palle Nielsens (f. 1942) utopiske og aktivistiske byggelegeplads på Moderna Museet i 1968, Modellen - En modell för et kvalitativt samhälle ,  blev genstand for en fornyet interesse i de sene 1990'ere. Siden har Modellen ved flere lejligheder været genopført i  forskellige  versioner  og  udstillet  på  internationale  museer  i  dokumentarisk form. I 2014 blev Modellen nyrealiseret af Nielsen i stort format på ARKEN samt erhvervet til museets samling.

Denne artikel undersøger den socialæstetisk, politisk og pædagogisk informerede kunstnerrolle, som Palle Nielsen har udviklet i sit arbejde med Modellen , et  relationelt,  performativt  og  participatorisk  værk.  Argumentationen  understøttes af eksempler på andre af kunstnerens værker og hans praksis uden for den kunstinstitutionelle arena. Kunstnerrollen hos Nielsen belyses desuden gennem eksempler  på,  hvordan  tre  andre  kunstnere  i  deres  praksisser  har  udforsket deltagelse og socialitet. Det drejer sig om Allan Kaprows indvarsling af hverdagens indtog i kunsten gennem sine happenings og environments, Joseph Beuys' etablering af en social-plastisk ramme for dialog og fælleskab i det direkte demokratis navn og Marcel Broodthaers' administration af det fiktive, institutionelle rum og det institutionelt indkodede værk. Disse kunstnere danner i artiklen en ganske umage trio, og jeg vil heller ikke påstå, at de er direkte sammenlignelige med Nielsen. Men ved sammenligning kan de anskueliggøre, hvordan Nielsen i 1968 etablerer en form for relationel æstetik, eller 'socialæstetik', som han selv betegner den, der ikke blot sætter skred i publikums rolle i erfaringen af kunstværket,  men  også  flytter  på  kunstnerrollen  og  den  position,  som  kunstneren indtager i forhold til publikum.

Når den socialæstetiske eller relationelle praksis - som hos Nielsen - baserer sig helt og holdent på, at publikum er aktive og medskabende deltagere i en dialogisk situation, er det nærliggende at lade opmærksomheden glide væk fra kunstnersubjektet og hen på en analyse af den performative rolle eller position, som deltagerne udfylder i værket. Man kunne fx i tråd med Foster fokusere på, hvem den Anden egentlig er i Modellen - børnene, museet eller fællesskabet? Eller man kunne spørge, hvilken socialæstetisk rolle Nielsen skaber for børnene, når han sætter rammen for et relationelt rum, som de i egenskab af 'modeller' skal realisere under samfundets observation. 3 Denne artikel fastholder imidlertid et fokus på Nielsens rolle og subjektposition i det, han selv betegner 'socialæstetik', og som danner udgangspunkt for hans praksis. Udspændt mellem antiautoritære idealer  og  behovet  for  at  administrere  det  relationelle  dekonstruerer  Nielsen kunstnerrollen  og  indtager  en  ufuldstændig  strukturel  identitet  og  en  intersubjektiv, endda kollektiv position som agent og deltager i sit eget værk. Netop i  denne ufuldstændige identitet, der opstår i relationerne mellem kunstner og børn som deltagere i Modellen, bliver barnet som et subjekt i konstant tilblivelse en model for kunstnerrollen hos Nielsen.

## Aktionslegepladsen og Modellen som socialæstetiske praksisformer

Palle Nielsens virke udspringer af en ideologi og en forståelse af det æstetiske, som han har realiseret i Modellen og  som kunstnerisk konsulent for opførelse af legepladser i kommunalt regi i en række ulovlige legepladsaktioner. Modellen har  såvel  kunstinstitutionen  som  byrummet  som site for  undersøgelsen  af børnenes behov og formidlingen heraf til det øvrige samfund. Nielsen har imidlertid  også  skrevet  om  sine  refleksioner  og  erfaringer  i  såvel  publicerede  som upublicerede tekster. I den manifestlignende tekst 'Socialæstetik - hvad er det?' fra 2001 præciserer han sin opfattelse af, hvordan kunsten som handling og som diskurs bør befinde sig i konstant og konkret udveksling med samfundet og dets individer:

Socialæstetik er en måde at producere, tolke eller formidle kunst, så der opstår forbindelser mellem æstetisk viden og det omgivende samfund. Almindelig kulturel aktivitet - måderne man gør, tænker og forbruger ting til daglig bliver fremhævet i en udveksling med kunsten. Det æstetiske bliver en proces, der involverer liv og mennesker her og nu… Socialæstetikkens virkelighedsbegreb er baseret på dialog og har som mål at bekræfte og opbygge identitet i et bredt, kulturelt perspektiv. Det vil sige, at arbejdet med kunsten foregår ud fra et fokus på, hvad kunstværket er og gør i den konkrete situation, såvel som ud fra en kommunikerende bevidsthed… Både kunstværket og formidlingen af det befinder sig på den måde på en akse mellem det æstetiske, det kulturelle og det politiske. 4

Teksten åbner døren til den praksis, som Nielsen har udviklet siden midten af 1960'erne. Parallelt med at han i 1967 tog afgang fra Kunstakademiets Afdeling for Mur  og Rum hos den danske maler og grafiker Dan Sterup-Hansen (1918-95), påbegyndte han igennem sin ansættelse som kunstnerisk konsulent i Gladsaxe Kommune  en  konstruktiv  kritik  af  tidens  byplanlægning  og  de  urbane  rum. Alsikemarken (1967) blev hans første legepladsprojekt, en 500 m 2  stor motorisk legeplads udformet som et kuperet terræn med betonrør til at kravle igennem, vand til at lege med og levende dyr. 5 Nielsen oplevede den etablerede kunstscene som et selvtilstrækkeligt og elitært miljø, der var faldet i kløerne på kapitalen. Arbejdet med at opføre legepladser blev derfor ikke alene hans mulighed for at forbedre børnenes legevilkår i et sterilt forstadsmiljø, hvor stimulerende legepladser var en stor mangelvare. Han fandt også en kontekst, hvori han kunne udfolde en socialæstetisk handlekraft i direkte udveksling med 'liv og mennesker her og nu'.

Palle Nielsen tyede også til illegal aktivisme i børnenes tjeneste. En søndag morgen  i  marts  1968  mødte  Nielsen  op  sammen  med  nogle  aktivister  i  en baggård i et af Nørrebros gamle arbejderboligkvarterer. Han medbragte rundstykker og en opfordring til beboerne om at bygge en legeplads til børnene. 6 Frem for at tilkalde politiet deltog folk aktivt, og samme eftermiddag stod legepladsen klar. Gennem aktionen demonstrerede han, at der eksisterede et konkret behov i  byrummet, som samtidig blev delvist opfyldt gennem invitationen til at tage individuelt  del  i  en  kollektiv  indsats.  Nielsens  socialæstetik  indsatte  dermed kunstneren i rollen som dén, der i overskridelsen af grænsen mellem kunsten og det levede liv skaber et handlingsrum for mennesker, der både er af konkret og kvalitativ værdi, dvs. som rummer 'et overskud af betydning'. 7

Legepladsaktionen, som blot var den første i en række aktioner, førte om sommeren  til  en  invitation  fra  en  gruppe  Vietnam-aktivister  i  Stockholm. Sammen  med  ham  organiserede  de Aktion  Samtal ,  bestående  af  en  række konfrontationer og legepladsaktioner i det offentlige rum, der var en protest mod trøstesløse  boligmiljøer  og  skolegårde.  I  dette  miljø  fremlagde  Nielsen sine planer om at indtage Moderna Museet med byggelegepladsen Modellen. Strategien var, at en kunstinstitutionel ramme for børnenes frie leg ville sikre den mediebevågenhed, der skulle til for at skabe debat i samfundet om børnenes behov og vilkår. Planen om Modellen som kunstværk i en museal ramme faldt imidlertid ikke i god jord. Aktivisterne mente, at Nielsen dermed ville indtage en elitær og egoistisk position i det kapitalistiske samfunds tjeneste. Modellen blev ikke desto mindre konciperet og gennemført af Nielsen som den drivende kraft  sammen  med  frivillige,  herunder  den  svenske  journalist  og  aktivist Gunilla  Lundahl  fra Aktion  Samtal ,  der  bl.a.  bidrog  væsentligt  til  projektets organisation. 8

Kort fortalt foregik Modellen i  løbet af tre uger i oktober 1968 på Moderna Museet i Stockholm som en stor indendørs byggelegeplads med blandt andet træstrukturer  til  at  klatre  i  og  bygge  videre  på,  et  gigantisk  bassin  fyldt  med skumgummi  til  at  springe  ned  i  og  vælte  rundt  i,  og  forskellige  muligheder for  udfoldelse  af  kreativ  energi  og  rolleleg  -  maling,  træ,  værktøj,  afspilning af  musik,  udklædning  etc.  Der  var  også  videokameraer,  der  transmitterede børnenes leg ud til forældre såvel som pædagogstuderende, der dermed kunne observere børnenes frie leg i forskningsøjemed.

Legepladsen blev væltet over ende af titusinder af børn, der sammen med de  frivillige  voksne,  herunder  naturligvis  også  Nielsen  selv,  skabte  en  massebegivenhed, der af den danske kunsthistoriker Lars Bang Larsen i hans bog om Modellen beskrives  som  'intet  mindre  end  en  masseutopi  af  kunstaktivisme, rettet mod at anvende et anti-elitært kunstkoncept på skabelsen af et kollektivt menneske'. 9 I  solidaritet  med Aktion  Samtal s  skepsis  over  for Modellen som æstetisk  rammesat  projekt ledte  Nielsen  opmærksomheden  væk  fra  sit  eget kunstnersubjekt, idet han under pseudonymet 'Arbetsgruppen' konstruerede en anonym, kollektiv afsender på udstillingens manifest. Et lille uddrag af denne tekst lyder: 'Der er ingen udstilling. Det er kun en udstilling fordi børnene leger på et kunstmuseum. Det er kun en udstilling for dem, der ikke leger. Derfor kalder vi det en model. Måske bliver den model af et samfund, som børnene ønsker sig…

Modellen i 1968: Palle Nielsen, Modellen En modell för ett kvalitativt samhälle , 1968 MACBA Collection. MACBA Consortium. Gift of the artist © Palle Nielsen, VEGAP/COPYDAN, 2014. Foto: Palle Nielsen

ME

Modellen på ARKEN: Palle Nielsen, Modellen , 1968/2014. ARKEN Museum for Moderne Kunst. Foto: Sophie Amalie Klougart

Vi tror at børn kan artikulere deres egne behov.' 10 Nielsen afmonterede dermed i kraft af Modellen s vidtgående kollektivitet på radikal vis begrebet om det individuelle 'forfatterskab', både i værkets administration, proces og performativitet. Han anerkendte ikke mindst børnene som en produktiv, politisk kraft og positio-

nerede  dem  som  'modeller',  der gennem  deres  spontant  opståede og frie legeadfærd skulle formidle en alternativ måde at være fællesskab og samfund på til de voksne. I en vis forstand gjorde han dermed børnene til medlemmer af arbejdsgruppen  og  medafsendere af teksten. 11

Til trods for at Nielsen således igennem sin socialæstetiske praksis  skabte  en  kunstnerrolle, hvori  han  selv  og  børnene  indtog ligeværdige positioner, er der dog kun tale om et egentligt kollektivt kunstnersubjekt i dette første punkt på Modellen s historiske tidslinje. Modellen er  et  værk, der

af Nielsen selv er blevet - og formentlig fortsat vil blive - genopført i en aktiv forholden sig til de aktuelle institutionelle rammer og den socialpolitiske virkelighed.  Her  bliver  det  tydeligt,  at  kunstnerrollen  og  kunstnersubjektet  bliver holdt i en uforløst og konfliktfyldt spænding mellem den politisk-æstetisk motiverede agent og den opløste eller transparente garant for værkets strukturelle funktionalitet. 12

Der er forløbet 46 år mellem Modellen s begyndelse i 1968 og Nielsens nyfortolkning i 2014, der også markerer værkets tilbagevenden til den kunstinstitutionelle  rammesætning,  hvor  forandret  denne  end  måtte  være. Modellen er  i kraft af sit omfang, sin siting og sin reception uden tvivl Nielsens mest centrale bedrift - men langtfra den eneste. Hans øvrige aktiviteter efter 1968 fortjener også  omtale,  og  de  kvalificerer  yderligere  læsningen  af  Nielsens  praksis  som værende på linje med, hvad Bang Larsen kalder 'en kunstnerisk holdning, der fokuserer på handlingernes verden'. 13 I  1969 opstartede Nielsen således - med afsæt i det kandidatstipendium på Kunstakademiets Arkitektskole, Afdelingen for  Bygningskunst,  By  og  Landskab,  der  også  havde  finansieret Modellen -  et forskningsprojekt  om  børns  leg  i  boligområder.  Her  interviewede  han  sammen  med  en  gruppe  sociologi-  og  psykologistuderende  bl.a.  beboerne  i  Høje Gladsaxes nye sociale boligbyggerier, der bestod af 16 etager høje boligblokke, hvor der boede 7000 mennesker på det tidspunkt. Sammen med en selvorganiseret forældregruppe primært bestående af hjemmegående mødre opførte han en illegal aktionslegeplads, der blev rejst på en enkelt dag i det moderne og stærkt fremmedgørende  forstadsmiljø  og  fejret  med  trylledej,  teater  og  snobrød. 14 Skellet mellem aktivistisk kunst og empirisk kortlægning er her så udvisket, at man kan sige, at Nielsen kun tilsyneladende arbejdede synkront med de politiske og sociale bevægelser i 1960'erne, der senere var med til at flytte kunsten ind i, hvad Foster kalder 'det udvidede, kulturelle felt som antropologien er tiltænkt at overskue'. 15 Faktisk var han langt forud for sin neoavantgardistiske samtid i sin radikale siting af kunsten og mapping af en social virkelighed helt uden for de institutionelle rammer.

I  Palle Nielsens kunstneriske forløb støder man imidlertid også på værker, der  opbløder  billedet  af  kunstneren  som  radikal  aktivistisk  formidler  mellem kulturelle og æstetiske sfærer og som kortlægger af en socialpolitisk virkelighed. Han står nemlig også bag en række rumudsmykninger i offentlige institutioner som hospitaler samt behandlings- og bosteder for handicappede og psykiatriske patienter.  Et  eksempel  er  forhallen  på  Hvidovre  Hospital  1973-75,  hvor  man inden for svingdøren bliver modtaget af en gigantisk reliefvæg af træ i naturlige, varme farvetoner, en installation, der strækker sig på tværs af hele forhallen med kurvede og geometriske formelementer, der skyder sig ind og ud i flere planer. Væggens store format modsvares af små integrerede kassetter, der indbyder til, at  man sanser træets materialitet og de levende former. Værket fungerer som en nærmest performativ invitation til at standse og sanse i det effektive, sociale passagerum, som en hospitalsforhal er.

Som en konsekvent afvisning af det kapitalistiske kunstmarkeds økonomiske dynamikker og fetichering af kunstneren - en kritik, der formentlig også kom til udtryk i Nielsens valg af pseudonymet 'arbejdsgruppen' (Arbetsgruppen) til Modellen - er sådanne socialt engagerede udsmykningsopgaver den eneste form for  konventionel  kunstnerisk  praksis,  som  Nielsen  har  ønsket  at  udføre.  Men på grund af den modstand i det hjemlige kunstliv, som han mødte som ophavsmand til Modellen ,  droppede Nielsen desillusioneret ud af miljøet i slutningen af 1970'erne. I feltet mellem kunst, arkitektur og formidling fortsatte han med at opføre legepladser og undervise i bl.a. arbejdsmarkedsforhold, pædagogik og design frem til midten af 1990'erne, hvor tingene tog en ny drejning for samtidskunsten og for Palle Nielsen.

## 'Jeg viser en model'

I kølvandet på den relationelle æstetiks indtog i 1990'erne og Bourriauds idé om kunstværket som mikroutopisk model fik det kunstneriske miljø, som Nielsens socialæstetiske  praksis  nu  blev  betragtet  som  en  frontløber  for,  en  stigende institutionel opmærksomhed. Herom vidner rækken af internationale, museale gruppeudstillinger, dokumentariske udstillinger af Modellen og indlemmelsen af dokumentarisk materiale fra 1968 i MACBA's samling i 2009. 16 Samtidig med denne  genindskrivning  og  musealisering  af  værket  har  Nielsen  i  de  seneste år  -  ud  over  opførelsen  af  en  interaktiv  legeplads  kaldet Anthill på  Trapholt  i 2001 - været inviteret til at nyfortolke mindre, udendørs versioner af Modellen i forbindelse med kulturfestivaler som Kunst Kaapt Fort i Utrecht (2009), under titlen The Children's Peace Corner og  Nuit Blanche i  Paris (2013), under titlen The Model .

Modellen 1968/2014 på ARKEN var Nielsens genopførelse af værket i dets oprindelige museale framing - på én gang en hjemvenden og et kontekstskifte. Den  var  ikke  en  historisk  rekonstruktion  af  byggelegepladsen  på  Moderna Museet,  hvilket  er  en  både  umulig  og  uproduktiv  tanke.  Den  var  derimod et nutidigt, relationelt rammeværk  for børns konkrete leg og voksnes forskelligartede deltagelse heri - et gennemgribende participatorisk værk med et æstetisk-sanseligt udkomme, eller, som jeg har kaldt det i udstillingskataloget, en model for kvalitativ deltagelse. 17 Det er vigtigt her at slå fast, at i både 1968 og 2014 var Modellen 'bemandet' af voksne, der blev instrueret af Palle Nielsen i at fungere som beskyttere og inspiratorer for børnene i deres leg, at lege med børnene. I 1968, hvor Modellen var oppe i få uger, deltog han selv på daglig basis i dette hold af frivillige voksne. I 2014, hvor værket var udstillet i ti måneder, og kunstneren var 72 år gammel, overlod han den daglige interaktion til ARKEN's hold  af  legeværter,  som  især  bestod  af  mennesker  med  anden  baggrund  end kunstpædagogik - men han studerede hyppigt legesituationer i rummet og var i løbende dialog med holdet for at fortælle og rådgive om Modellen samt udvikle den  aktuelle  praksis.  Dette  samarbejde  betød,  at  'dagligdagen'  i Modellen på ARKEN i høj grad bar præg af andre end Palle Nielsens interaktion med børnene. Men  netop  denne  åbenhed  over  for  andres  samskabende  og  betydningsdannende deltagelse baseret på en fælles forståelse af værkets strukturelle dynamik er central for Nielsens kunstneriske praksis. Der er således ikke nogen entydig konklusion at drage om, hvilken betydning forskellen i kunstnerens egen fysiske deltagelse har for kunstnerrollen i Modellen i 1968 og 2014.

Kunsthistoriker Anne Ring Petersens analyse af Modellen s politiske 'nedskalering' fra utopi til mikroutopi i 2014 trækker på Bourriauds betragtninger om det relationelle æstetiske værks investering i at opbygge handlingsmodeller her og nu i det reale og det livsnære. 18 Hun citerer en central passage hos Bourriaud: 'De sociale utopier og det revolutionære håb har givet plads for daglige mikroutopier og mimetiske strategier. Enhver 'direkte' kritisk holdning til samfundet er  forgæves, hvis den beror på illusionen om en marginal position, hvad der i dag er umuligt og sågar regressivt.'/thinspace 19 Læser man denne marginale position som værende den, hvorfra kunstneren agerer, betyder det, at kunstneren for at gøre en egentlig forskel i det reale gennem sine handlinger må handle fra et centralt sted i dagliglivet, her og nu.

At Ring Petersen har ret i sin iagttagelse, bekræfter Palle Nielsen i et interview om Modellen fra 1968 til i dag:

SH: Værket beskrives nogle gange som et utopisk værk. Er du enig i, at værket har et utopisk potentiale? PN: Det havde det i 1968, men ikke i dag. Dengang var utopien for de voksne, børnene var utopien. I dag er det ikke en utopi, men en  kritik  af  virkelighedsbegrebet,  som  det  eksisterer  i  dag  for  børn.  Utopibegrebet er i mine øjne ikke en særlig præcis rammesætning for projektet. Det er for bredt. Model er for mig et mere præcist begreb. Jeg viser en model, ganske enkelt. 20

Svaret er som snydt ud af næsen på Bourriauds formulering af den relationelle æstetiks kunstnerrolle, nemlig kunstneren som

… en tegnenes operatør, som bygger videre på produktionsstrukturer med det formål at tilvejebringe betydningsbærende kopier af dem. En 'entreprenør/ politiker/instruktør'.  Den  største  fællesnævner  for  alle  kunstnere  er,  at  de fremviser noget. Den handling, som består i at vise frem, er tilstrækkelig til at definere kunstneren, hvad enten der er tale om en afbildning eller en benævnelse. 21

Forskydningen fra utopi til mikroutopi finder Ring Petersen understreget ved, at Nielsen i 2014 valgte at undlade værkets oprindelige undertitel, En model for et kvalitativt samfund , og blot kalde værket Modellen . 22 Forskydningen er imidlertid ikke kun indikeret i bevægelsen fra 'model for noget' til 'model'. På den kollektive afsender 'arbejdsgruppens' plads - en fiktiv konstruktion, der, som vi har set, marginaliserede og afmonterede kunstnersubjektet - blev kunstnerens eget  navn  indsat  på  alle  museets  kommunikationsplatforme såvel som i selve udstillingsrummet. Denne tilbagevenden til kunstnersubjektet kan naturligvis, hvis man vil, ses som et udtryk for museets behov for at markedsføre kunstneren, der dermed reetablerer 'autoren' og den kunstneriske intentionalitet i modernistisk forstand. Men i 2014-versionen var det Palle Nielsens værk, samtidig med at han gav det væk til de voksne og børn, der dagligt udfyldte dets fysiske rammer med liv og energi. Nielsen fik dermed en reel, om end flimrende position i det mikropolitiske,  institutionelle  felt, Modellen virker  i,  hvorfra  han  igen  kunne 'vise en model' ved at skabe aktivitetsrammer for et midlertidigt fællesskab.

## De sociale kunstnere

Skal  jeg  yderligere  indkredse  kunstnerrollen  hos  Nielsen  ved  at  holde  den  op imod  andre  kunstneriske  positioner  og  praksisser  omkring Modellen s  skelsættende,  socialæstetiske  ankomst  ind  i  neoavantgardens  storhedstid,  kan  en passage  fra  den  amerikanske  kunstner  Allan  Kaprows  (1927-2006)  profetiske nekrolog fra 1958 over den modernistiske kunstners bortgang passende danne udgangspunkt:

Young artists of  today  need  no  longer  say,  'I  am  a  painter'  or  'a  poet'  or  'a dancer'. They are simply 'artists'. All of life will be open to them. They will discover out of ordinary things the meaning of ordinariness. They will not try to make them extraordinary but will only state their real meaning. But out of nothing they will devise the extraordinary and then maybe nothingness as well. People will be delighted or horrified, critics will be confused or amused, but these, I am certain, will be the alchemies of the 1960s. 23

Kaprow,  der  på  dette  tidspunkt  begyndte  at  arbejde  med  sine happenings og environments ,  skabte  eksempelvis Yard i  1961,  hvor  han  fyldte  gården  bag  det daværende Martha Jackson Gallery i New York med bildæk og dermed skabte et skrot- og legepladsmiljø som en slags udvidet skulptur, som publikum kunne interagere med. Kaprow indvarslede gennem sådanne inddragelser af hverdagens genstande, konventioner og rum en omkalfatring af kunstnerens rolle som skaber af og garant for det mediespecifikke, autonome værk. Æstetiske former ser  han  som  hverdagslige  udtryk  for  vores  mentalitet  her  og  nu,  snarere  end som universelle idéer, og kunstnerens rolle er at omsætte form til situationelle, operationelle  og  strukturelle  rammer,  der  kan  ændre  sig  efter  omgivelsernes reaktioner og indoptage ny viden. 24 Modellen er en sådan ramme for børnenes æstetiske, kreative og produktive leg, men det er ikke børnenes ivrige produktion af tegninger, gulv- og vægmalerier og papmachédyr, der er værkets æstetiske udkomme. Det er derimod legen selv, deltagelsen og dens kvalitative afkast.

20

I 1968 legede den da 26-årige Nielsen ivrigt med. Der eksisterer et filmklip fra Modellen i MACBA's arkiver, der viser ham iført damehat og i fuldt firspring efter en dreng, som han fanger, omfavner og trimler rundt på gulvet med. I forsøget på som kunstner og menneske at træde ud af 'skyggen af en menneskelig effektivitetsmodel' 25 eksperimenterede  han  med  den  samme  pædagogiske  rolle, som han  også  i  2014  instruerede  ARKEN's  legeværter  i,  nemlig  at  interagere fysisk med børnene, lege med , inspirere og opleve. Som han har beskrevet det i teksten 'De sociale kunstnere', gik det ikke gnidningsfrit for ham, da han krydsede den psykologiske grænse mellem sit eget subjekt og den Anden i forsøget på  at  deltage  i  børnenes  oplevelsesmåde.  Han  fejlede  i  forsøget  på  at  erfare materialerne mellem sine hænder på samme ærlige og umiddelbare måde som børnene. 26 Erkendelsen af denne svaghed i ham selv skabte frustration for ham, og i afmagt hamrede han derfor løs på en benzindunk, indtil en dreng interagerede med ham, fandt hans taktslag og sammen med Nielsen forløste aggressionen i leg. Deltagelsen i legen udfordrede ham og forandrede ham. Legen og børnenes uforbeholdne, sansende tilgang til verden bar utopien: 'Og nu er vi tilbage ved situationen med ungerne, der svømmer i malingen. Alene det at de svømmer i malingen  er  et  skridt  mod  en  ændret  samfundsstruktur.  Det  er  småt.  Det  er langsomt. Men det indgår i en bevægelse af ønsker og handlinger'. 27 Legen er børnenes, men kunstneren stræber efter at finde ind i den for at låne dens emancipatoriske kraft og løfterige socialæstetiske potentiale - i og uden for kunstens konventionelle rammer.

Allan Kaprow, Yard , 1961. Foto: Ken Heymann

Kaprow trak et eksperimenterende, flydende og flygtigt felt op i sin egen teori og  praksis,  hvor  kunstneren  kan  krænge  sin  professionelle  identitet  af  sig  og iklæde sig en ny, social rolle som den legende underviser, der gennem den opfindsomme, løsslupne og participative leg skal være med til at helbrede og vitalisere samfundet:

Only when active artists willingly cease to be artists can they convert their abilities, like dollars into yen, into something the world can spend: play. Play as currency. We can best learn to play by example, and un-artists can provide it. In their new job as educators, they need simply play as they once did under the banner of art, but among those who do not care about it. 28

Forskellen på Nielsens og Kaprows positioner i 1960'erne er groft sagt, at hos Kaprow er det kunstneren, der viser vejen frem, og hos Nielsen er det børnene. De kan forandre samfundet og kunstnerens understøttende handlekraft. Det er et afsæt til at forstå, hvorfor Nielsens kollektive, socialæstetiske praksis på sin vis er ganske radikal, endda sammenholdt med kanoniserede begreber som tyske Joseph Beuys' (1921-1986) 'sociale skulptur', der i forsøget på at gøre samfundet til ét stort Gesamtkunstwerk ganske vist flytter kunstværket ud i en funktionel, offentlig sfære og med sit berømte udsagn 'hvert menneske en kunstner' inviterede enhver til at deltage kreativt i processen. Samtidig fastholdt Beuys gennem sin  kunst  og  sin  selviscenesættelse  et  suverænt,  mytificeret  kunstnersubjekt. Den  tyske  kunsthistoriker  Benjamin  Buchloh  har  gjort  voldsomt  udfald  mod Beuys' 'tvangsmæssige selveksponering som den messianske kunstner', og hans 'tilsyneladende  progressive  og  radikale  humanitære  program  for  æstetisk  og social evolution', men denne kritik vil jeg ikke gå længere ind i her, da den først og fremmest forekommer produktiv som argumentation i Buchlohs specifikke politiske  dagsorden. 29 Dog  er  det  relevant  at  bemærke,  hvordan  netop  kunstnersubjektet  hos  Beuys  spiller  en  særlig  rolle  ikke  kun  i  hans  shamanistiske performances  og  objekter,  men  også  i  hans  mest  centrale  dialogiske  værker. Det gælder eksempelvis hans Büro für Direkte Demokratie durch Volksabstimmung , der er interessant i denne sammenhæng, fordi det forsøgte at etablere en dialog mellem mennesker i en kunstinstitutionel ramme for at gøre det muligt at betragte denne intersubjektive udveksling eller kommunikation som æstetisk kreativitet eller social skulptur. 30

Gik man ind på Documenta-udstillingens hovedbygning i Kassel i 1972, fandt man i stueetagen et rum, der var indrettet med alt inventaret fra Beuys' kontor på Kunstakademiet i Düsseldorf samt multiples som plastikposer fra tidligere gadeaktioner  eller  som  fx Rose  für  Direkte  Demokratie ,  en  rød  rose  symbolsk placeret i et reagensglas for at manifestere målet om individuel kreativitet som den  sociale  organismes  gode,  international  socialisme,  solidaritet  og  menneskelig følelse forud for rationalisme. I dette rum førte Beuys i hele udstillingsperioden  diskussioner  med  de  besøgende  om  alt  fra  uddannelsesreform, økonomi og kristendom til  atomenergi,  kvinderettigheder  og  terrorisme;  han gennemførte performances, og han skrev sine politiske budskaber på tavler, der hang i rummet.

Joseph Beuys, Büro für Direkte Demokratie durch Volksabstimmung , 1972 © documenta Archiv

Beuys omtalte selv kontoret som et informations- og uddannelsescenter, eller en 'model for frihed'. 31 Denne omstrukturering af det kunstinstitutionelle rum, der varede i hele udstillingsperiodens længde, var på den ene side en ambitiøs og banebrydende måde at udfolde hans teoretiske system på i en offentlig sfære i form af social skulptur, hvori deltagerne blev involveret i meningsudvekslinger og dermed som individer manifesterede deres revolutionære bidrag til at bringe kunsten ind i livet. På den anden side bar værket præg af at være rammesat af en kunstner, der positionerede sig som den centrale budbringer og formidler af et intuitivt politisk-æstetisk program ved at sætte sig selv og sin praksis i centrum for den intersubjektive kommunikation. 32

Palle Nielsen var også fysisk til stede i Modellen , i hvert fald i 1968, men som allerede beskrevet bestræbte han sig på at finde sit indre legebarn frem og bringe sig psykologisk på niveau med de deltagende børns måde at socialisere sig med hinanden  og  opleve  legepladsens  materialer.  Han  gav  i  situationen afkald  på sin  kunstneriske  suverænitet  til  fordel  for  fællesskabet,  samtidig  med  at  han som kunstnerisk garant for projektet indgik i en så åben og lydhør relation til de  øvrige  voksne  frivillige,  at  han  accepterede  deres  ønske  om  at  ophænge røde bannere i loftet med maoistisk inspirerede sentenser som 'De voksne er papirtigre', på trods af sin egen uvilje mod på denne måde at invadere børnenes frirum. 33 Dermed tilsidesatte han sine egne intentioner og lod andre få direkte indflydelse på værkets fysiske rammer. I 2014 legede Palle Nielsen som tidligere beskrevet  ikke  aktivt  med,  men  han  gav  sin  egen  rolle  videre  til  legepladsens legeværter, som han vejledte i at danne relation mellem børnene og de fysiske rammer. Man kan måske nok tale om en vis forandring i kunstnerrollen i kraft af denne reducerede tilstedeværelse i værket, da det altid er de tilstedeværende, der udvirker værkets øjeblikkelige betydningsdannelser. Omvendt er det helt i tråd med Nielsens opfattelse af sin egen rolle at give andre deltagere friheden til selv at medskabe værket ud fra deres egne situationer og fortolkninger af denne rolle.

Beuys' såvel som Nielsens værk forudsætter en performativ tilstedeværelse, der dog udmønter sig i vidt forskellige måder, hvorpå kunstnerne faciliterer den intersubjektive udveksling i et offentligt rum, som er værkernes sociale og æstetiske omdrejningspunkt. Netop dette performative aspekt står i stærk modsætning til den kunstnerrolle, man finder hos en kunstner som den belgiske Marcel Broodthaers (1924-1976), der ikke desto mindre er interessant at kaste et blik på i  relation  til  Nielsens  praksis.  Broodthaers  påtager sig  administratorens rolle, det vil sige ikke den, der producerer eller opfører/performer et værk, men den, som strukturerer, rammesætter og bestyrer en organisation eller et institutio- nelt site . 34   Kort fortalt etablerede Broodthaers i 1968 sit Musée d'Art Moderne, Département des Aigles ,  der  var  et  konceptuelt  museum  i  hans  eget  hus,  men uden permanent samling eller tilhørssted. Frem til 1972, hvor værket blev installeret  på  Documenta,  åbnede  Broodthaers  elleve  nye  afdelinger  af  samlingen på  forskellige  lokationer,  fx Section Financières ,  hvorigennem han udforskede museets relation til kunstmarkedet og figursamlingen Section des figures - The Eagle from the Oligocene to the present , der præsenterede en lang række fabrikerede og autentiske genstande med værkskilte, grafiske tryk, film etc. Værket var 'en fantastisk bedrift indenfor institutionelt détournement ', der kritisk undersøgte de institutionelle vilkår, hvorigennem vi oplever og erfarer kunst, kultur og historie. 35

Broodthaers' museum var fyldt med duchampske gåder og genstande, som han  kuraterede  og  administrerede  i  en  institutionskritisk  leg  med  koder  og konventioner. Nielsens legepladser var fyldt med børn, som han havde givet et frirum til at danne fællesskaber og udfolde deres motoriske og kreative energi på egne præmisser. Men sådanne rum og situationer opstår paradoksalt nok kun gennem en form for kuratering og administration  af  de  strukturelle  rammer, som kunstneren må udføre, samtidig med at han i deltagelsens og kollektivitetens navn afmonterer sin egen position som kunstnerisk afsender og æstetisk garant. Måske er dette i virkeligheden en parallel til Modellen s 'interne tovtrækkeri  mellem dens anti-autoritære agenda og dens ganske administrative titel, Modellen.  En  Model  for  et  kvalitativt  samfund' ,  som  Bang  Larsen  påpeger. 36 Denne  indre  spænding  i  kunstnerrollen  er  formentlig  stærkere  i Modellen s institutionelle rammer end i Nielsens ulovlige legepladsaktioner og empiriske undersøgelser  af  børnenes  vilkår  i  de  fremmedgørende  forstadsmiljøer,  hvor selve legen og relationen til deltagerne/publikum ikke er situeret i et symbolsk rum, men i den reale, offentlige sfære.

## Roller, subjekter, positioner

Det er, som om alle positioner er i skred i Modellen og  i  Palle  Nielsens socialæstetiske  praksis  i  vid  forstand:  mellem  kunstner,  kollektiv  og  institution, mellem voksne og børn,  subjekt  og  objekt,  producent  og  deltager,  etnografen og  den  Anden. 37 Skredet  destabiliserer  kunstnerens  subjektposition,  men  det åbner samtidig for et anderledes billede af kunstneren, beskrevet af den amerikanske kunsthistoriker Grant Kester som '[et billede] defineret gennem termer som åbenhed, lytten og villighed til at acceptere afhængighed og intersubjektiv sårbarhed'. 38 Kester foreslår gennem sit begreb om en dialogisk snarere end en relationel æstetik, at kunstneren frasiger sig enhver æstetisk standard, objekti- vitet eller universalitet i den offentlige sfære til fordel for 'en lokal konsensuel viden, der kun er midlertidigt bindende og befinder sig nøjagtigt på den kollektive interaktions niveau'. 39 Spørgsmålet er imidlertid, hvordan man etablerer en så åben og ligeværdig relation med deltageren, uden samtidig at give afkald på den kritiske betydningsdannelse, som den æstetiske erfaring kan afstedkomme. Nielsen bestræbte sig ambitiøst på det foran benzindunkene i Modellen i  1968 og erfarede på egen krop, at det krævede udvikling af et fælles eller intersubjektivt udgangspunkt, i virkeligheden en form for kollektiv identitet mellem barn og voksen eller deltager og kunstner, som i den beskrevne situation opstod momentant ved, at de to parter fandt en fælles takt.

Kunstnerensom -noget er måske blot en projektion af kunstnerens ideelle ego. Det kunne, som vi har set, være antropologen, aktivisten eller administratoren,  der  personificerer  et  sådant  ideal,  og  i  tilfældet  Palle  Nielsen  synes  de nærmest at trænges om pladsen. Men hvad nu, hvis man overvejede, om det i virkeligheden er det legende barn, der er hans idealsubjekt? Implicit i Modellen ligger  der  en  politiserende forståelse af barnet som et på én gang ufærdigt og kompetent subjekt - en identitet i tilblivelse, der samtidig formår at vise vejen frem. Denne forståelse peger nok tilbage til den historiske avantgardes syn på barnet som metafor for en uspoleret oprindelighed og revolution, men den er også  et  produktivt  billede  på  den  ukomplette  kunstneridentitet,  der  selv  er  i konstant tilblivelse midt i sit eget og børnenes processuelle arbejde på de mere eller  mindre  uautoriserede  rammer  og  strukturer,  han  har  sat  op.  Børnene 'arbejder videre på denne ramme' og skal 'have ret til at fortælle om sin evne til at udtrykke sig'. 40 Hvert barn er en kunstner, men kunstneren er således også som et barn.

I  Broodthaers' 'museum' fra 1968 stod der parafraserende på et lille skilt: Museum.  Enfants  non  admis .  Med Modellen i  særdeleshed  og  med  sine  legepladsaktioner  i  øvrigt  lukkede  Nielsen  ikke  blot  børnene  ind  på  museet,  han lukkede dem helt ind i den diskursive matrix, hvor kunstnerens rolle og position i samtidskunsten er til konstant forhandling. Deres deltagelse heri vil fortsætte, så længe Modellen bliver genopført til nye tider og i nye rammer.

## Abstract

## The social-aesthetic artist role in the work of Palle Nielsen, based on the relational, performative and participatory work, Modellen

In the aftermath of Hal Foster's critique of 'the artist as ethnographer' and its focus on the context-based artist role and aesthetic-ethic practices in the field of 'the real', the Danish artist Palle Nielsen's utopian and activist playground, The Model. A Model for a Qualitative Society (1968)  at  Moderna  Museet  in  Stockholm,  was  brought  to  attention in the late 1990's as an early prototype for relational aesthetics. The work was reinterpreted by Nielsen in 2014 and exhibited at ARKEN Museum of Modern Art, Ishøj. With The Model , Nielsen brought his urban playground activism and anthropology into the art institution, where he further developed a social-aesthetical, political and pedagogical artist role, which played out in collective play-participation by the children, the artist, and other participating adults. In the perspective of such different artistic practices as those of Allan Kaprow, Joseph Beuys and Marcel Broodthaers, it becomes possible to read Palle Nielsen's social-aesthetic work as a destabilisation of the artist's identity, opening for the possibility of a radical, intersubjective and collective artist role, which, like a child, is in a constant state of becoming.

## NOTER

- 1 Kaprow, 1971a, p. 109.
- 2 Se Foster, 1996, p. 173. 'Den Anden' er et komplekst filosofisk begreb, der spiller en vigtig rolle i fænomenologien, psykoanalysen og den poststrukturalistiske diskurs, og som også er opsuget i antropologien gennem fx Michel Foucault, Johannes Fabian og Edward Said. I sin grundlæggende filosofiske og psykologiske betydning betegner den Anden den modpart, der konstituerer og centrerer selvet ved at stå uden for dette.
- 3 Larsen, 2010, p. 3.
- 4 Nielsen, 2001, p. 78.
- 5 Besøger man i dag den integrerede institution Børnehuset Alsikemarken, står der stadig en legemur i beton fra den oprindelige legeplads. Se interview med Palle Nielsen in Henriksen, 2012.
- 6 Larsen, 1999, pp. 173-74.
- 7 Larsen, p. 54.
- 8 Larsen, p. 45ff. I et upubliceret foredragsmanuskript fra 2012 beskriver Palle Nielsen Gunilla Lundahls medvirken i Modellen i 1968 som en vigtig organisatorisk indsats.
- 9 Larsen, pp. 31-32.
- 10 Modellen. En modell för ett kvalitativt samhälle, 1968, p. 2.
- 11 Larsen, pp. 71-73.
- 12 Efter Modellen lukkede, blev den midlertidigt genopført i et boligområde i Västerås med titlen Ballonen . Se Bang Larsen, 2010, p. 95ff. Der er ifølge Palle Nielsen planer om at genopføre Ballonen i Västerås.
- 13 Larsen, 1999, p. 172.
- 14 For nærmere dokumentation af projektet i Høje Gladsaxe se Konstruktionen i Høje Gladsaxe , SPAS 4, oktober 1969.
- 15 Foster, p. 184. Min oversættelse.

- 16 Se Palle Nielsens biografi in Gether, Juul Rugaard m.fl. (red.), 2015, pp. 85-86.
- 17 For en detaljeret fremstilling af udstillingen se Juul Rugaard in Gether, Juul Rugaard m.fl. (red.), 2015.
- 18 Petersen in Gether, Juul Rugaard m.fl. (red.), , 2015, p. 35.
- 19 Bourriad, 2005, p. 32.
- 20 Høholt in Gether, Juul Rugaard m.fl. (red.), 2015, p. 60.
- 21 Bourriaud, 2005, p. 123.
- 22 Petersen in Gether, Juul Rugaard m.fl. (red.), 2015, p. 34.
- 23 Kaprow, 1958, p. 9.
- 24 Se introduktion til Kaprow, p. xvii.
- 25 Nielsen, 1969, p. 73.
- 26 Nielsen, 1969, pp. 72-77. Teksten var oprindeligt tiltænkt udstillingskataloget til Modellen på Moderna Museet, men den blev valgt fra pga. sit fokus på den kunstneriske position.
- 27 Nielsen, 1969, p. 76.
- 28 Kaprow, 1971b, p. 125.
- 29 Buchloh, 1980, pp. 59 og 60.
- 30 Büro für Direkte Demokratie durch Volksabstimmung startede som en aktivistisk græsrodsorganisation af politiske studenterpartier i 1967 på akademiet i Düsseldorf og endte med at blive installeret som 'æstetisk model' på i alt tre Documenta-udstillinger i 1972, 1977 og 1982.
- 31 Mesch, 2007, pp. 204-5.
- 32 Mesch, 2007, p. 199.
- 33 I et upubliceret foredragsmanuskipt fra 2012 beskriver Palle Nielsen denne konfliktsituation, hvor han først 'reagerede som en bedrevidende autoritet - og deres solidaritet mod mig blev svækket', og i sidste ende overgav sig med det resultat, at et svensk dagblad kommenterede, at nu var Modellen en politisk kampplads.
- 34 Foster m.fl., 2004, p. 551.
- 35 Krauss p. 33. Oversat fra 'a fantastic feat of institutional detournement'. 'Detournement' var situationismens metode til at undergrave et værks kilde og betydning for derigennem at skabe et nyt værk.
- 36 Larsen, 2009, p. 32.
- 37 Se også Bishop, 2013, p. 177.
- 38 Kestner, 2013, p. 158.
- 39 Kestner, 2013, p. 159.
- 40 Modellen. En modell för ett kvalitativt samhälle , 1968, p. 2.

## Litteratur

- Bishop, Claire: 'Antagonism and Relational Aesthetics' in Zoya Kocur, Simon Leung (red.), Theory in Contemporary Art since 1985 , 2013.
- Bishop, Claire: 'The Social Turn' in Claire Bishop, Artificial Hells: participatory art and the politics of spectatorship , 2012.
- Bourriaud, Nicolas: Relationel æstetik , Det Kongelige Danske Kunstakademi, København, 2005 (1998).
- Buchloh, Benjamin H.D.: 'Beuys: The Twilight of the Idol' (1980) in Neo-Avantgarde and Culture Industry. Essays on European and American Art from 1955-1975 , October, MIT Press, 2000.
- Foster, Hal: 'The Artist as Etnographer' in The Return of the Real. The Avant-Garde at the End of the Century , MIT Press, 1996.

- Foster, Hal; Rosalind Krauss; Yve-Alain Bois; Benjamin H.D. Buchloh: Art since 1900. Modernism, Antimodernism, Postmodernism , Thames &amp; Hudson, London, 2004.
- Gether, Christian; Dorthe Juul Rugaard m.fl. (red.), Modellen , ARKEN Museum for Moderne Kunst, 2015 (webpublikation).
- Henriksen, Lars: 'Jeg er stadig Palle Nielsen!', interview med Palle Nielsen, 2012 in http://www. kristeligt-dagblad.dk/kultur/jeg-er-stadig-palle-nielsen. Sidst tilgået 14.9. 2015.
- Høholt, Stine: 'Mit værk henvender sig ikke til kunstscenen', interview med Palle Nielsen, 2014 in Christian Gether, Dorthe Juul Rugaard m.fl. (red.), Modellen , ARKEN Museum for Moderne Kunst, 2015 (webpublikation).
- Kaprow, Allan: 'The Legacy of Jackson Pollock' (1958) in Essays on the Blurring of Art and Life , University of California Press, 2003 (1993).
- Kaprow, Allan: 'The Education of the Un-Artist, Part 1' (1971a) in Essays on the Blurring of Art and Life , University of California Press, 2003 (1993).
- Kaprow, Allan: 'The Education of the Un-Artist, Part 2' (1971b) in Essays on the Blurring of Art and Life , University of California Press, 2003 (1993).
- Kestner, Grant: 'Conversation Pieces. The Role of Dialogue in Contemporary Art' in Zoya Kocur og Simon Leung (red.), Theory in Contemporary Art since 1985 , Wiley-Blackwell, 2013.
- Krauss, Rosalind: A Voyage on the North Sea: Art in the Age of the Post-Media Condition , Thames &amp; Hudson, New York, 1999.
- Larsen, Lars Bang: 'Social Aesthetics' (1999) in Claire Bishop (red.), Participation , Whitechapel Gallery og MIT Press, 2006.
- Larsen, Lars Bang: The Model. A Model for a Qualitative Society , MACBA, 2009.
- Mesch, Claudia: 'Institutionalizing Social Sculpture' in Claudia Mesch og Viola Michely (red.), Joseph Beuys. The Reader , London og New York, 2007.
- Modellen, En modell för et kvalitativt samhälle , Moderna Museet, 1968.
- Nielsen, Palle: 'De sociale kunstnere' (1969) in Christian Gether, Dorthe Juul Rugaard m.fl. (red.), Modellen , ARKEN Museum for Moderne Kunst, 2015 (webpublikation).
- Nielsen, Palle: 'Socialæstetik - Hvad er det?' in Christian Gether, Dorthe Juul Rugaard m.fl. (red.), Modellen , ARKEN Museum for Moderne Kunst, 2015 (webpublikation).
- Petersen, Anne Ring: 'Mellem aktivisme, installationskunst og relationel æstetik' in Christian Gether, Dorthe Juul Rugaard m.fl. (red.), Modellen , ARKEN Museum for Moderne Kunst, 2015 (webpublikation).
- Rugaard, Dorthe Juul: 'Modellen 2014 - En model for kvalitativ deltagelse' in Christian Gether, Dorthe Juul Rugaard m.fl. (red.), Modellen , ARKEN Museum for Moderne Kunst, 2015 (webpublikation).