Kapitalisme, modernisme og postmodernisme
Forfattere: Terry Eagleton
Tidsskrift: kok (1986-01-29)

Terry Eagleton

## Kapitalisme, modernisme og

## postmodernisme

I  sin  artikel  »Postmodernismen og den sene kapitalismes kulturelle logik«' argumenterer  Fredric Jameson  for,  at det  snarere  er  pastichen end parodien, der passer til den postmodernistiske kultur. »Pastichen~, skriver han, ner, ligesom parodien,  efterligning af en szrlig maske, en talen på et dadt sprog; men det er en neutral efterligning, uden  nogen  af parodiens  bagtanker,  uden  det satiriske motiv,  tamt for latter og for enhver overbevisning om, at der stadig eksisterer en sund lingvistisk normalitet  uden for det abnorme sprog, som for en stund er blevet lånte.

Dette er en fin pointe; men jeg vil her opkaste den tanke, at parodi af en art ikke er fuldstzndig fremmed for postmodernismens kultur, skant det ikke er noget, som den kan siges at vzre szrlig bevidst om. Hvad den postmodernistiske kultur -med dens opl~sning af kunsten i  de  almindelige  former  for  vareproduktion -parodierer,  er  intet mindre end det tyvende århundredes revolutionzre avantgardekunst. Det  er,  som  om  postmodernismen  blandt  andet  er  en  syg  vits  på bekostning af den revolutionzre avantgardisme, blandt  hvis hovedmotiver det -som Peter Burger overbevisende har argumenteret for i sin Theorie der ~ u a n t ~ a r d e ~ -var at demontere kunstens institutionelle autonomi, udradere grznserne mellem kulturen og det politiske samfund  og  at fare  den  zstetiske  produktion  tilbage  til  dens  ydmyge, uprivilegerede stilling blandt de sociale praksisformer  som helhed. I postmodernismens  kommercialiserede  kunstprodukter  vender  den avantgardistiske d r ~ m om en integration af kunst og samfund tilbage i  en  monstrnst tragedie gennemspilles endnu  en  gang,  men  denne  gang  som  en  farce.  Det  er,  som  om postmodernismen  reprzsenterer  den  borgerlige  kulturs  forsinkede hzvn over sine revolutionzre modstandere, hvis utopiske anske om en sammensmeltning af kunst og social praksis bliver taget op, forvredet og spottende vendt imod dem som dystopisk realitet.  Set i dette perspektiv  mimer  postmodernismen  den  formelle  genforening  af kunst og det sociale liv, som blev forsngt af avantgarden, mens den ubarmhjertigt  t ~ m m e r den for dens politiske indhold;  Majakovskijs lyrikoplzsninger  i  fabriksgården bliver  til  Warhol's sko  og  suppe- dåser.

Jeg  siger,  at  det  er, som om  postmodernismen  udfarer  sådan  en parodi, fordi Jameson  har sikkert ret i at hzvde, at den i virkeligheden er totalt uskyldig m.h.t.  at have nogen underfundig satirisk bevzggrund af den art, og at den er fuldstzndig blottet for en historisk erindring, som kunne gare en sådan forvanskning bevidst. En gang at anbringe en stabel mursten i Tate Gallery kan betragtes som ironisk; at gentage handlingen i det uendelige er simpelt hen at vzre ligeglad med en sådan ironisk intention, eftersom dens chokvirkning ubanharligt tammes ud for ikke at efterlade andet end den nagne kendsgerning. Den postmodernistiske kulturs dybdelase, stillase, afhistoriserede, afsensualiserede overflader har ikke til hensigt at give udtryk for en fremmedg~relse, for selve fremmedgarelsesbegrebet må hemmeligt indeholde  en  drom  om  autenticitet,  som  postmodernismen  finder fuldstzndig uforståelig. De udjzvnede overflader og udhulede interi0rer er ikke »fremmedgjorte«, for der er ikke lzngere noget subjekt, som kan fremmedgares, og ingenting at blive fremmedgjort fra, idet »autenticiteten« mindre  er  blevet  forkastet  end  simpelt hen  glemt. Det  er  umuligt  i  sådanne former -som  man  kan  i  den  egentlige modernismes  kunstprodukter -at  opdage  en  fordrejet,  angst  eller ironisk bevidsthed  om den traditionelle  normative humanisme,  som de destruerer. Hvis dybde er en metafysisk illusion, så kan der ikke vzre noget »overfladisk« ved sådanne kunstformer, for selve begrebet er sat ud  af kraft.  Postmodernismen  er således en gyselig parodi på en socialistisk utopi, idet den har ophzvet al fremmedgorelse med et  slag.  Ved  at  lofte  fremmedgorelsen  op  i  anden  potens,  ved  at fremmedgare os selv fra vores egen fremmedgarelse, overtaler den os til at anerkende denne utopi ikke som et fjernt mål, men forblaffende nok som intet mindre end selve nutiden, fuldstzndig som den er i sin egen rå positivitet  og ikke  skzmmet af det fjerneste  spor  af nogen mangel.

Når fremmedgarelsen  én  gang har  udbredt  sit herredamme over hele den sociale realitet, udvisker den selve de kriterier, hvormed den kan genkendes som det, den er, og ophzver således triumferende sig selv, idet den vender alting tilbage til normaliteten. Det traditionelle metafysiske mysterium  var et sp0rgsmål om dybder, fravzr, grundlag, afgrundsdybe udforskninger; mysteriet for en del af den modernistiske kunst er netop den sindsoprivende sandhed, at tingene er, hvad de er,  forblaffende identiske  med  sig selv,  fuldstzndig  blottede  for begrundelse,  motiv  eller  bekrzftelse; postmodernismen  bekrzfter denne selvidentitet, men udsletter den skandalase karakter,  den har for modernismen. David Hume's dilemma overvindes ved en simpel sammensmeltning:  kendsgerning er vzrdi.  Utopien kan  ikke tilhire fremtiden, fordi fremtiden,  i  teknologiens skikkelse, allerede er her, fuldstzndig synkron med nutiden. Ved at dramme, at kunsten kunne gå op i det sociale liv, viser William Morris sig tilsyneladende at have vzret en sand profet for senkapitalismen: ved  at foregribe et sådant anske, ved at opfylde det med overilet hastvzrk, omvender senkapitalismen  behzndigt  sin egen logik og erklzrer, at hvis kunstproduktet er  en  vare,  så  kan  varen  altid  vzre  et  kunstprodukt.  »Kunst« og »liv« bliver virkelig krydset  med hinanden i et lukket kredslab -det vil  sige,  at kunsten  antager  en vareform,  som allerede er investeret med zstetisk forlokkelse. Eschaton synes allerede at vzre her lige for nzsen af os, men  så altgennemtraengende  og umiddelbar,  at den er usynlig for dem, hvis ajne stadig er stzdigt bortvendt mod fortiden eller fremtiden.

## Postmodernismens  estetik

Avantgardens  produktivistiske  zstetik  i  det  tidlige  20.  århundrede forkastede hånende begrebet om den kunstneriske »reprzsentation« til fordel for en kunst, som i mindre grad var »refleks«, end den var materiel  indgriben og organiserende  kraft.  Postmodernismen  er  en sort parodi på en sådan »antireprzsentations«-aestetik:  hvis kunsten ikke lzngere er en refleks, skyldes det ikke, at den sager at forandre verden snarere end at mime den, men så skyldes det, at der ikke er noget, der kan blive reflekteret, der er ingen  realitet,  som ikke i sig selv allerede er billede, forestilling, simulacrum, vilkårlig fiktion. At sige at den sociale realitet er fuldstzndig gennemtrzngt af varestrukturen, er det samme som at sige, at den altid allerede er »zstetisk« -tekstliggjort,  emballeret, feticheret, besat med libido; og at reflektere virkeligheden  er for kunsten således ikke andet end blot at spejle sig selv, i en kryptisk selvreference, hvilket virkelig er en af varefetichens inderste  strukturer.  Varen  er  mindre  et  billede  i  betydningen  en »refleks« end  et  billede  af sig selv, hele dens  materielle eksistens er viet til dens egen selvreprzsentation; og under sådanne vilkår bliver den mest  autentisk  reprzsentative kunst  paradoksalt nok  den antireprzsenterende kunstgenstand,  hvis vilkårlighed og fakticitet bliver et billede på alle senkapitalistiske genstandes skzbne. Hvis det kunstneriske  billedes  uvirkelighed  afspejler  uvirkeligheden  i  samfundet som helhed, betyder det, at det intet reelt afspejler og således egentlig slet ikke afspejler. Bag dette paradoks ligger den historiske sandhed, at selve det  postmodernistiske kunstprodukts  autonomi og rå selvi et ekonomisk system, identitet er et resultat af dets tztte integration hvor en sådan autonomi, i form af varefetichen,  er dagens orden.

At se kunsten som den revolutionzre avantgarde såden, ikke som institutionaliseret  objekt, men som praksis, strategi, przstation, produktion: alt dette bliver, endnu en gang, grotesk karikeret af senkapitalismen,  for  hvilken -som Jean-Francois  Lyotard  har  påpeget -»przstationsprincippet« virkelig  er det  eneste, som  tzller.  I  sin La condition  postmoderne3 ger Lyotard opmzrksom  på  kapitalismens »massive  indorden  af  alle  erkendelsessztninger  under  den  bedst mulige  przstations  finaliteta.  »Det videnskabelige  sprogs spilleregler«,  skriver  han,  »bliver de riges spilleregler, efter hvilke den, som er mest velhavende, har den sterste chance for at handle rigtigt&lt;c4!~et er derfor  ikke  vanskeligt  at se en  forbindelse  mellem J. L. Austins filosofi og IBM, eller mellem de forskellige former for neonietzschea---nisme i  en  poststrukturalistisk  epoke og  Standard  Oil.  Det  er ikke overraskende, at klassiske modeller for sandhed og erkendelse  i stigende grad er ude af kurs i et samfund, hvor det, der betyder noget, er, om man leverer de kommercielle eller retoriske goder. Hvadenten det er blandt diskursteoretikere eller på »Institut for virksomhedsledelse«,  er  målet  ikke  lzngere sandhed,  men  przstationsevne,  ikke fornuft, men magt. Industrirådet er på denne måde spontane poststrukturalister alle til én,  fuldstzendig befriet  (hvis de blot vidste det) for illusioner om epistemologisk realisme og sandhedskorrespondensteori.

At det forholder sig sådan, er ingen begrundelse for at foregive, at vi lettet kan vende tilbage til John  Locke eller Georg Lukács; det er blot  at  erkende,  at det  ikke  altid  er  let  at  skelne  politisk  radikale angreb på klassisk epistemologi (til disse angreb må den unge Lukács selv  regnes,  sammen  med  den  sovjetiske  avantgarde)  fra  flagrant reaktionzre. Det er naturligvis et udtryk for denne vanskelighed,  at Lyotard selv -efter grumt at have skitseret de mest undertrykkende aspekter af det kapitalistiske przstationsprincip -i virkeligheden ikke har noget at tilbyde i stedet, undtagen noget, som -når det kommer til stykket -kun er en anarkistisk version at den samme epistemologi, nemlig »paralogikkens« guerillaagtige forpostfzgtninger, som fra tid til  anden  måske  kan  skyde  ustabiliteter,  paradokser  og  mikrokatastrofale diskontinuiteter ind i dette terroristiske tekno-videnskabelige system. Kort sagt bliver en »god« pragmatik  sat over for en »ond«; men den vil altid fra starten vzre taber,  eftersom den forlzngst  har opgivet  oplysningens  store  fortzlling  om  menneskelig  frigerelse, som vi nu alle ved, er håblast metafysisk. Lyotard er ikke i tvivl om, at »(socialistiske) kampe og deres redskaber  er blevet  omdannet til at vzre regulatorer  i systemet« i alle de avancerede lande, en olympisk vished, som Mrs. Thatcher i skrivende stund måske ville misunde ham og sztte spargsmålstegn ved.  (Lyotard er klogt nok tavs om klassekampen uden for de avancerede kapitalistiske nationer.)  Hvis det  kapitalistiske  system  har  vzret  effektivt  nok  til  fuldstzndig  at negere al klassekamp, er det vanskeligt at se, hvorledes det tilfzldige, uortodokse videnskabelige  eksperiment skulle volde det mange problemer. Som Fredric  Jameson  antyder i sin introduktion til Lyotards bog,  spiller  »postmodernistisk  videnskabe  heri  den  rolle,  som  engang blev tillagt den modernistiske kunst, som ligeledes var et eksperimentelt brud  på det givne system; og Lyotards anske om at se en kontinuitet  mellem  modernismen og postmodernismen  er tildels  en afvisning af at tage stilling til den forstyrrende kendsgerning, at modernismen viste sig at blive bytte for institutionalisering. Begge kulturelle  faser  er for Lyotard manifestationer af det, som undslipper og sammenblander historie med Nuets eksplosive styrke, det »paralogiske« som et knap muligt, forstandsundslippende  spring ud  i fri luft, som giver udfrielse fra det temporalitetens og den globale fortzllings mareridt, som nogle af os forsager at vågne fra. Paralogikken  er der, ligesom de fattige, altid, men kun fordi systemet også altid er der. Det »moderne« er i mindre grad en szrlig kulturel praksis eller historisk periode,  som falgelig må  lide nederlag eller blive  inkorporeret,  end det er en slags permanent ontologisk mulighed for at afbryde enhver sådan historisk periodisering, en fundamentalt tidlas gestus, som ikke kan udfares  eller tages alvorligt i den historiske fortzlling, fordi den blot er en atemporal kraft, som anser enhver sådan linezr kategorise- ring for at vzre lagnagtig.

## Historie og modernitet

Som enhver lignende anarkistisk eller Camus'k revolte kan modernismen således aldrig rigtig da. Men grunden til, at den aldrig kan blive besejret -det forhold,  at den  ikke optager det samme tidsmzssige terrzn eller logiske rum som sine modstandere -er netop grunden til, at den heller  aldrig kan  besejre systemet.  Den  karakteristiske poststrukturalistiske  blanding af pessimisme og eufori udspringer przcis af dette paradoks.  Historie og modernitet  leger en uopharlig  katten efter musen ind i og ud af tiden, og ingen af dem er i stand til at tage livet af den anden, fordi de har forskellige ontologiske beliggenheder. »Spil« i  den positive betydning -bruddets og begzrets  ludiske adspredelser -spiller sig selv ud  i sprzkkerne på »spil« i den negative betydning -spilteori, det teknisk-videnskabelige system -i en uendelig  konflikt  og  hemmelig  forståelse. Modernitet  betyder  virkelig en nietzscheansk »aktiv  glemsel«  af  historien:  den  sunde,  spontane erindringsl~shed hos dyret, som med forszt har undertrykt sine egne lave determinationer og således er frit.

Det er på denne måde den przcise modsztning til Walter Benjamins  »revolutionzre nostalgi«: evnen  til  aktiv erindring  som  en  rituel sammenkaldelse og af de undertryktes traditioner i en voldsom konfrontation  med det politisk nzrvzrende. Det undrer ikke, at Lyotard  står i dyb modsztning til en sådan historisk bevidsthed,  med  hans reaktionzre  hyldest  til fortzlling som en  evig nutid snarere end en revolutionzr erindring om de uretfzrdigt undertrykte. Hvis han kunne huske på denne benjaminske måde, ville han måske have  mindre  tillid  til,  at  klassekampen  simpelt  hen  kunne  Sernes. Hvis han adzkvat inddrog Benjamins arbejde, kunne han heller ikke opstille problemet i en så simpel binzr opposition -et typisk trzk ved megen  poststrukturalistisk  tankegang -: oplysningens  totaliserende fortdinger p&amp;  den ene side og de mikropolitiske eller paralogiske på  den anden  (postmodernisme som metafortzllingernes  dad). For Benjamins  bundlnst  subtile  overvejelser over  historien  bringer  ethvert binzrt poststrukturalistisk skema af den art i ~jeblikkelig  uorden.  Benjamins  »tradition« er  ganske  vist  en  totalitet  af  en  slags, men  samtidig  en  uopharlig detotalisering af den  herskende  klasses triumferende  historie;  den  er på  én måde given, og dog bliver den altid konstrueret fra en bekvem placering i nutiden; den fungerer som en dekonstruktiv kraft på herskende historieideologier, men kan dog også ses som en totaliserende  bevzgelse,  hvori pludselige affiniteter, korrespondenser og konstellationer mellem disparate kampe kan tage Iorm.

En nietzscheansk  betydning  af  det »moderne«  przger  også produktionen  hos  den  mest  indflydelsesrige af de  amerikanske  dekonstruktivister,  Paul de Man, skant det er med  en  ekstra ironisk drejning.  For  »aktiv glemsel«, siger  de  Man,  »kan  aldrig  lykkes  helt: den karakteristisk modernistiske handling, som sager at udslette eller standse historien, finder sig med det samme udleveret  til den traditionsfalge, som den s ~ g e r at ophzve, den forlaenger den snarere end ophzver den«. For de Man er litteraturen i virkeligheden ikke andet end  dette konstant  dadsdamte, ironisk  selvophzvende  forsag på at g ~ r e den ny, denne uopharligt manglende evne til rigtig at vågne fra historiens  mareridt: »Modernitetens vedvarende appel, lysten  til at bryde ud af litteraturen mod ajeblikkets virkelighed, sejrer og skaber -idet den vender sig mod sig selv -litteraturens gentagelse og fortsættelse~~. Eftersom handling og temporalitet er uadskillelige, er modernismen~ dr0m om at skabe sig selv, dens hunger efter et historisk uformidlet made med det virkelige, immanent splittet og i strid med sig selv: at skrive er at bryde  en  tradition,  som for selve dens egen overlevelse afhznger af et sådant brud. Vi er alle, samtidig og uoplaseligt, modernister og traditionalister,  termer, som for de Man hverken  betegner  kulturelle  bevzgelser  eller  zstetiske  ideologier,  men selve strukturen i det dobbeltbundede fznomen -altid samtidig i og uden for tiden -kaldet  litteratur,  hvor dette almene dilemma tager skikkelse med retorisk selvbevidsthed. Litteraturhistorien,  anfarer de Man, »kunne i virkeligheden være paradigmatisk for historien generelt«;  og  hvad  dette  betyder,  oversat  fra  de  Man'sk, er,  at skant  vi aldrig vil forlade vore radikale politiske illusioner (den tåbelige fantasi  om at frigare os  selv fra traditionen  og om at stå ansigt til ansigt med  den  autentiske  eksistens,  som  den  skulle være,  en  permanent patologisk tilstand  i de menneskelige forhold), så vil sådanne handlinger  altid  blive  indoptaget  af en  historie,  der som  kneb,  hvormed den sikrer eviggarelsen af sig selv, altid har forudset dem og bemzgtiget sig dem. Den dristigt radikale rekurs til Nietzsche ender så at sige med at anbringe én  i en modent liberal, demokratisk position, ironisk skeptisk, men genialt tolerant overfor de unges radikale krumspring.

Hvad der -under dække af en diskussion om historie og modernitet -er på spil her, er intet mindre end det dialektiske forhold mellem teori og praksis.  For hvis praksis i neo-nietzscheansk stil bliver defineret  som  spontan  fejlhandling,  produktiv  blindhed  eller  historisk erindringsl~shed, så  kan  teori  naturligvis  ikke  blive  andet  end  en udmattet refleksion over dens ultimative  umulighed.  Litteraturen -det  aporetiske sted,  hvor  sandhed  og  fejltagelse ulaseligt  er  flettet sammen -er på én  gang praksis og dekonstruktion af praksis, spontan  handling  og  teoretisk  kendsgerning,  en  bevægelse,  som  ved  at stræbe efter et umiddelbart made med realiteten samtidig tolker netop denne bestrzbelse som metafysisk fiktion. At skrive er både handling  og  en  refleksion  over  denne  handling,  men  de  to  aspekter  er ontologisk disjunkte; og litteraturen er det  privilegerede sted, hvor praksis  kommer  til  at kende og benævne sin evige forskellighed fra teorien.

Det er derfor ikke overraskende, at den sidste sætning i de Man's essay foretager en pludselig drejning til det politiske: »Hvis vi  udvider denne forestilling til at gælde uden for litteraturen, bekræfter den blot,  at grundlaget  for historisk  viden  ikke  er  empiriske  facts,  men skrevne tekster, selv når disse tekster maskerer sig som krige og revolutioner«. En tekst, som starter i et litteraturhistorisk problem, slutter som et angreb på marxismen. For det er naturligvis f ~ r s t og fremmest marxismen,  som har insisteret på, at handlinger  kan vzre teoretisk begrundede,  og  at  historiske  forlab  kan  vzre  emancipatoriske,  forestillinger, som er i stand til at smadre hele de Man's  sag. Det er kun ved  at starte i en nietzscheansk  dogmatik -praksis  er n~dvendigvis selvblind, tradition nadvendigvis forhindring -at de Man er i stand til  at nå frem  til sine politisk qvietistiske aporier5.

Givet disse indledende definitioner  er en vis skansom dekonstruktion  af  deres  indbyrdes  modsztning  politisk  vzsentlig,  hvis  den nietzscheanske  tro  på  bekrzftende  handling  ikke  skal  åbne for  en radikal politik; men en sådan dekonstruktion E r   ikke lov til at omstade den metafysiske tro på, at der virkelig er en enkelt dominerende handlingsstruktur  (blindhed, fejltagelse) og en enkelt form for tradition  (der  forvirrer  snarere  end  sztter  én i  stand  til  at  made  det »virkelige«).  Louis  Althussers  marxisme  ligger  tzet  op  ad  denne nietzscheanisme: praksis  er et »imaginzrt« foretagende, som  blomstrer på  undertrykkelsen af sandt teoretisk forståelse, teori en reflekfiktionalitet. De to fznomener er, som i tilfzldet med Nietzsche og de Man, ontologisk disjunkte,

sion over en sådan handlens n~dvendige nadvendigvis non-synkrone.

## Dejnition a  f  begrebet

De Man er således karakteristisk nok noget mere vidende om mulighederne i det modernistiske  eksperiment end den ret så overilet hajstemte Lyotard. Al litteratur er for de Man en nedbrudt  eller hzemmet  modernisme, og institutionaliseringen af disse drivkrzfter  er et uforanderligt snarere end et politisk vilkår. Naturligvis er det en del af, hvad der for det f ~ r s t e forårsager litteraturen -konstituerende for selve dens mulighed. Det er, som om litteraturen -i en yderst modernistisk ironi -behersker og forudgriber sin egen kulturelle institutionalisering  ved  at inderliggare  den  i  teksten,  bryde  selve de kzder, som binder den, afslme sin egen negative form for transcenderen ved hjzlp af sin styrke til retorisk at benzvne -og således delvis Gerne -sin egen kroniske mangel på evne til at komme i lag med det virkelige. Det modernistiske vzerk -og det er alle kulturelle kunstprodukter -er det  vzrk,  som  ved,  at  det  modernistiske  (lzes  her  også  'politiske')

eksperiment i sidste ende er magteslast. Historiens og modernitetens gensidige snylteri er de Man's egen version  af Lovens og Begzrets poststrukturalistiske dadvande, hvori den revolutionzre drivkraft bli-

ver 0r og rablende på grund af de usle fzngselsrationer, den får.

De Man's resolutte ontologisering og afhistorisering af modernismen, som er en del af den stadige, stilfzrdige antimarxisme, der lober gennem hans bog, giver i det mindste én  pause til at reflektere over, hvad  termen  faktisk kan  betyde.  I sit oplysende essay »Modernitet og rev~lution«~ ender Perry Anderson med at forkaste selve betegnelsen  »modernisme«  som  nfuldstzndig  tom  for  positivt  indhold ... hvis  eneste  referent  er selve tidens  tomme  forlab«. Givet  begrebets elasticitet  er denne utålmodige nominalisme i nogen grad forståelig; dog kan selve ordets tågethed på en måde være signifikant. Som term udtrykker  og  mystificerer  »modernisme«  en  falelse  af  éns szrlige historiske situation som på en eller anden måde besynderligt svanger med  krise  og  forandring.  Den  betegner  en  uhyre,  forvirret  og  dog besynderligt forstzrket selvbevidsthed om éns eget historiske  ajeblik, p&amp; én gang  selvtvivlende og  selvhyldende,  angst  og  triumferende. Den  antyder  på  én  og samme tid  en  standsning og  benzgtelse  af historien  i  den  umiddelbare  nutids  voldsomme  chok,  en  position, hvori man selvbehageligt kan drysse alle hidtidige udviklingsfaser af i »traditionens«  askebzger, o g   en desorienteret falelse af, at historien bevæger sig med szrlig styrke og påtrzngenhed inden for éns  umiddelbare erfaring, presserende aktuel og dog pinagtigt uigennemskuelig.

For  dem  selv  er  alle  historiske  epoker  moderne,  men  ikke  alle epoker gennemlever deres erfaring i dette ideologiske leje. Hvis modernismen oplever sin historie som særligt, insisterende nutidig, så har den  også  en  fornemmelse  af,  at  dette  nutidige  ajeblik  er  noget  af fremtiden, i forhold til hvilken nutiden kun er en retning; således bliver ideen  om Nuet, om nutiden  som fuldt nzrvzr, der fordunkler  fortiden, engang imellem selv overskygget af en klarhed over nutiden som en udszttelse, som en tom, spzndt åbenhed ud mod en fremtid, som i én  henseende  allerede  er her,  i  en  a,nden henseende  endnu  ligger forude. Det »moderne« er for de fleste af os det, som vi altid er nadt til  at  indhente:  den  populzre  brug  af  termen  »futuristisk« til  at betegne det modernistiske eksperiment er symptomatisk herfor. Modernismen -og  her  kan  Lyotards  sag  tillzgges  en  vis  kvalificeret trovzrdighed -er ikke så meget et punktuelt ajeblik i tiden  som en omvurdering  af tiden  i sig selv, fornemmelsen af et  epokalt  skifte i selve temporalitetens betydning og toneart, et kvalitativt brud i vore ideologiske måder at leve historien på. Hvad der synes at bevzge sig i sådanne ajeblikke er mindre »historien« end det, som bliver sluppet 10s ved sprzngningen og ophzvelsen af den; og de typisk modernistiske billeder  af malstrammen  og afgrunden -»vertikale« brud  ind  i temporaliteten,  hvorved  krzfterne  hvirvler  hvilelast  i  en  eklipse af linezr tid -reprzesenterer denne ambivalente bevidsthed. Det samme gar faktisk den benjaminske  spatialisering af  eller »konstellation« i historien, som på én  gang bringer den til en chokerende stilstand og flimrer  med  hele krisens eller katastrofens  uro.

Som Fredric Jameson  andetsteds har argumenteret f&amp;,  blev hajmodernismen  fadt  med  ét  slag sammen  med  massevarekulturen7. Dette er et forhold, som vedrarer dens indre form, ikke blot dens ydre historie. Modernisme er bl.a. en strategi, hvorved kunstvzrket modsztter sig at blive gjort til vare,  med  opbydelse af alle sine krzfter holder stand mod de sociale krzfter, som gerne ville degradere det til bytteobjekt.  I dette omfang står de modernistiske vzrker i modsztning til deres egen materielle status, de er splittede fznomener, som i deres diskursive former benzgter deres egen lurvede akonomiske virkelighed. For at afvzrge en sådan reduktion til varestatus, sztter det modernistiske  vzrk referenten  eller den  virkelige  historiske  verden uden for parantes, fort~tter sine tekstlige strukturer og fordrejer sine former for at komme en umiddelbar  konsumerbarhed i fork~bet og drager sit eget sprog beskyttende omkring sig for at blive et mystisk objekt med  sit  eget formål, frit for al besmittende omgang med  det virkelige. Ved  selvrefleksivt  at ruge på sin egen eksistens, distancerer det  ved  ironi  sig selv  fra  skammen  ved  ikke  at vzre andet end  en simpel, selvidentisk ting. Men den mest adelzggende ironi overhovedet er, at ved at gare dette undslipper det modernistiske vzrk én form for kommercialisering  for  blot  at blive offer  for en  anden.  Hvis det undgår ydmygelsen ved at blive en abstrakt, serialiseret, ajeblikkeligt byttelig ting, gar det det kun ved  at reproducere den anden side af varen, som er dens fetichisme. Det autonome, selvbetragtende, uigennemtrzngelige modernistiske kunstprodukt er i al sin isolerede glans varen som fetich, der g0r modstand mod varen som bytteobjekt, dets lasning på problemet  del af selve problemet.

## Den udelukkede sociale verden

Det er på klipperne af sådanne modsigelper, at hele det modernistiske projekt  til  sidst  vil  lide  skibbrud.  Ved )t sztte den virkelige sociale verden udenfor, ved at etablere en kritidk, negerende distance mellem sig selv og den herskende  sociale orden, må modernismen  samtidig udelukke  de politiske krzfter,  som  sager  at omforme denne orden. Der er naturligvis en politisk modernisme -hvad er Bertolt  Brecht ellers? -men den er nzppe karakteristisk for bevzgelsen som helhed. Ved  at rykke vzk fra  samfundet ind  i  sit  eget  uigennemtrzngelige rum reproducerer -ja  intensiverer -det modernistiske vzrk tilmed selve den illusion om zstetisk autonomi, som kendetegner  den borgerlige humanistiske orden, det også protesterer imod. Modernistiske kunstvzrker  er,  når det  kommer  til  stykket, alle »vzrker«, adskilte og afgrznsede helheder omkring den frie leg inde i dem, hvilket netop er,  hvad  den  borgerlige kunstinstitution  forstår. Den  revolutionzre avantgarde, som var klar over dette dilemma, led nederlag tzt på den politiske historie.

Stillet over for denne situation ansker postmodernismen  således at tage den anden udvej. Hvis kunstvzrket virkelig er en vare, så kan den lige så godt indramme det, med al den sang-froid, den kan opbyde.  I  stedet  for  at sygne hen  i  en  eller  anden  uudholdelig konflikt mellem  sin  materielle  realitet  og  sin  zstetiske struktur kan  den  til stadighed folde denne konflikt sammen til den ene side, blive aestetisk,  hvad  den  er  akonomisk.  Den  modernistiske  tingsliggarelse -kunstvzrket som isoleret fetich -bliver derfor udskiftet med dagliglivets  tingsliggarelse på  det kapitalistiske  marked. Varen  som  mekanisk reproducerbar byttegenstand fordriver varen som magisk aura. I en kynisk kommentar til avantgardekunstvaerket vil den postmodernistiske kultur ophzve sine egne grznser og gare sig til ét  med selve det almindelige vareliv, hvis uopharlige byttetransaktioner  og forandringer i ingen tilfzlde anerkender nogen formelle grznser, som ikke ustandselig bliver overskredet. Hvis den herskende orden kan tilegne sig alle kunstprodukter, så er det bedre frzkt at komme denne skzbne i forkabet end at lide den modvilligt; kun det, som allerede er en vare, kan modstå at blive gjort til vare. Hvis det hajmodernistiske vzrk er blevet institutionaliseret i overbygningen, vil den postmodernistiske kultur reagere folkeligt mod en sådan elitisme ved at placere sig selv i basis. Det er bedre, som Brecht bemzrkede, at starte fra det »dårlige nye« end fra det »gode gamle«.

Det  er  imidlertid  også  dér,  hvor postmodernismen  standser. Brechts kommentar hentyder til den marxistiske vane med at uddrage det progressive moment fra en iavrigt ubehagelig eller ambivalent realitet, en vane, som blev godt eksemplificeret i avantgardens tilslutning til en teknologi, som både var i stand til at frigare og undertrykke.  På et senere,  mindre euforisk stade i den teknologiske kapitalismes  udvikling  karikerer  postmodernismen -som  hylder  kitsch  og Brechts slogan ved at erklzre, ikke at det dårlige indeholder eller  rettere,  at  begge  disse »metafysiske« termer  nu  er blevet  afgarende  forzldede af en  social orden, som hverken skal bekrzftes  eller fornzgtes, men  blot  accep- camp -det  gode,  men  at det  dårlige er  godt -teres.

Hvorfra kan  man -i  en  fuldstændig tingsliggjort verden -aflede kriterier, efter hvilke bekrzftelse eller benzgtelse ville vzre mulig? Så sandelig ikke fra historien,  som postmodernismen for enhver pris vil udslette,  eller  spatialisere  til  et  udvalg  af  mulige  stilarter,  når det drejer sig om at overtale os til at glemme, at vi nogensinde har kendt eller  kunne kende  noget alternativ  til den  selv.  Som hos det sunde, erindringslase dyr hos Nietzsche og hans samtidige messetjenere er en sådan glemsel en vzrdi: vzrdien ligger ikke i denne eller hin vurdering  inden  for  den  nzrvzrende  erfaring,  men  i  selve  evnen  til  at stoppe arene til over for historiens sirenesange og at tage det nzrvzrende  for,  hvad  det  er,  i  hele  sin  rene  umiddelbarhed.  Etiske  eller politiske  vurderinger  ville  udslette  det nzrvzrende blot  ved  at formidle det, splitte dets selvidentitet, placere os far eller efter i forhold til  det; vzrdi er  kun  det, som er -udslettelsen  og overvindelsen  af historien -og vzrdidiskurser, som ikke kan undgå at vzre historiske, er derfor pr.  definition vzrdilase.

Det  er  derfor,  den  postmodernistiske  teori  er  fjendtlig  over  for hermeneutikken og intetsteds mere ondartet end i Gilles Deleuze's  og Felix  Guattari's  anti-Oedipe8.  I  Paris  efter  1968 forekom  et  made ansigt  til  ansigt  med  virkeligheden  stadig  rimeligt,  hvis  man  blot kunne forlade Marx' og Freuds tågede formidlinger. For Deleuze og Guattari er det »virkelige« begzret, som, i en fuldt udfoldet metafysisk positivisme, »aldrig lader sig bedrage«, som ikke behaver nogen fortolkning  og  simpelt  hen  er.  I  denne  begzrets  uovervindelighed, hvori  den  skizofrene er helt,  er der ingen  plads  til  egentlig politisk diskurs, for en sådan diskurs er przcis det uopharlige arbejde med at fortolke begzret, et arbejde, som ikke efterlader sin genstand uberart. For Deleuze og Guattari gar enhver bevzgelse af den slags begzret sårbart for  meningens  metafysiske fzlder.  Men  den  fortolkning  af begzret, som er den politiske, er nadvendig, netop fordi begzret ikke er en enestående, ophajet positiv entitet; trods al deres insisteren på begzrets diffuse og perverse manifestationer, er det Deleuze og Guattari, som er de virkelige metafysikere, når de står fast ved en sådan skjult  essentialisme. Teori og praksis  er  endnu  engang ontologisk i strid med hinanden, eftersom det revolutionzre dramas skizoide helt pr.  definition er ude af stand til at reflektere over sin egen situation, han må have parisiske intellektuelle til at g ~ r e det for sig. Den eneste

»revolution«, som er mulig med en sådan hovedperson, er uordenen; og  Deleuze  og  Guattari  benytter  karakteristisk  de to  termer  syno-

nymt, i den mest banale anarkistiske retorik.

## »En begersmaskine«

I en del af den postmodernistiske teori er påbudet om i det slette at se glimtet  af  det  gode  blevet  fulgt,  så  det  batter.  Den  kapitalistiske teknologi  kan  Eeks.  betragtes  som  en  umådelig begaersmaskine,  en enorm cirkulation af meddelelser og udvekslinger, hvori pluralistiske idiomer formerer sig og tilfaeldige objekter,  kroppe, overflader  kommer  til  at g l ~ d e med  libinas  intensitet.  »Det  interessante«,  skriver Lyotard i sin Economie libidinale, »ville vzre at blive, hvor vi er -men l y d l ~ s t gribe alle muligheder for at fungere som kroppe og dirigenter af intensiteter. Der er ikke brug for erklzringer, manifester, organisationer;  ikke  engang  for  eksemplariske  aktioner.  At  lade forstillelsen spille i intensiteternes  favareg. Det  er altsammen taettere på Walter Pater end på Walter Benjamin.

Naturligvis bliver kapitalismen ikke ukritisk accepteret af en sådan teori, for dens driftsstramme er underkastet en tyrannisk etisk, semiotisk og juridisk  orden; hvad der er galt med senkapitalismen, er ikke dette eller hint begaer, men det forhold, at begaeret ikke cirkulerer frit nok.  Men hvis vi blot kunne give vores metafysiske nostalgiske laengse1 efter sandhed, mening og historie -marxismen er måske prototypen  herpå -et  spark,  kunne  vi  måske  komme  til  at  erkende,  at begaeret  er her og nu, fragmenter og flader alt, hvad vi  nogensinde %r, kitsch fuldstaendig lige så godt som det rigtige, for der er i virkeligheden ikke noget  rigtigt. Hvad  der er galt med  den gammeldags modernisme,  ud  fra  dette  perspektiv,  er  netop  det  forhold,  at den hårdnakket  naegter  at opgive  kampen  for  at finde  mening.  Den  er stadig pinefuldt fanget i metafysisk dybde og elendighed, den er stadig i stand til at fale psykisk fragmentation og social fremmedgarelse som åndeligt kvaestende og er således overraskende nok  pantsat  til netop den borgerlige humanisme, som den på anden måde forsager at undergrave.

Postmodernismen -overbevist  postmetafysisk -har udlevet  hele den fantasi  om  noget  indre,  den  patologiske  klae  efter  at skrabe i overfladerne  for  at finde skjulte dybder; den omfavner  i  stedet den tidlige  Wittgensteins  mystiske  positivisme,  for  hvilken  verden -tro det om du vil -er sådan som den er og ikke anderledes. Som hos den

1

tidlige Wittgenstein kan der ikke eksistere en rationel etisk og politisk vzrdidiskurs, for vzrdier er ikke den slags fznomener, som kan vzre i verden, ikke mere end ajet kan vzre en del af synsfeltet. Det spredte, skizoide  subjekt  er,  når  det kommer  til  stykket,  ikke  noget  at blive foruroliget over: intet kunne vzre mere manstergyldigt i den senkapitalistiske erfaring.  Modernismen forekommer  i dette lys  at vzre en afvigelse, som stadig er bundet til en riorm, en snylter på det, som den forsager at dekonstruere. Men hvis vi  nu  befinder  os efter en sådan metafysisk  humanisme,  er der virkelig  ikke noget  tilbage at kzmpe imod, ikke andet end de arvede illusioner (loven, etikken, klassekampen, adipuskomplekset), som forhindrer os i at se tingene, som de er.

Men det forhold,  at modernismen  bliver  ved  med  at kzmpe for mening,  er netop det, som gar den så interessant. For denne kamp driver den vedblivende mod klassiske former for meningsskaben, som på én  gang er uacceptable og uundgåelige, traditionelle matricer for mening, som er blevet  gradvis tomme,  men  som ikke desto mindre vedbliver at u d ~ v e deres uforsonlige magt. Det er netop på den måde, Walter Benjamin lzser Franz Kafka, hvis fiktion viderefarer en traditionel fortzllens form uden dens sandhedsindhold. En hel, traditionel ideologi om reprzsentation er i krise, men det betyder dog ikke, at det bliver opgivet at sage efter mening. I modsztning hertil begår postmodernismen den apokalyptiske fejl at tro, at anfzgtelsen  af denne szrlige reprzsentationsepistemologi  betyder  daden  for  sandheden i sig  selv,  ligesom  den  undertiden  fejlagtigt  antager  oplasningen  af visse  traditionelle  subjektideologier for  at vzre  subjektets  endelige forsvinden. I begge  tilfzlde er nekrologerne  stzrkt overdrevne.

Postmodernismen  overtaler os til at opgive vores epistemologiske paranoia  og omfavne en vilkårlig subjektivitets rå objektivitet; modernismen  er  mere  produktivt  splittet  af modsigelserne  mellem  en stadig uundgåelig borgerlig humanisme og presset fra en helt anderledes rationalitet, som -da den endnu er nyopdukket -ikke engang er i stand til at benzvne sig selv. Hvis modernismens underminering af en traditionel humanisme på én  gang bliver kvalt og opmuntret, er det delvis, fordi der er f"a så genstridige problemer i moderne tid som at skelne mellem  de former for kritik  af klassisk  rationalitet, som er potentielt progressive, og dem, som er irrationelle i den vzrste betydning. Det er så at sige valget mellem feminisme og fascisme; og i den enkelte situation er det undertiden umuligt at afgare, hvad der fungerer som et revolutionzrt og ikke et barbarisk brud på de dominerende vestlige fornufts- og humanitetsideologier. Der er Eeks. forskel på den »meningslashed«,  som  bliver  udklzekket  i  noget  af  postmodernismen, og den »meningslashed«, som bevidst  bliver sprajtet ind i den borgerlige  normalitet  af  nogle  af  stramningerne  i  avantgardekulturen.

## Det borgerligt-humanistiske subjekt

Modernismens modsigelse i denne henseende er, at for vzrdimzssigt at dekonstruere den borgerlige humanismes enhedsliggjorte subjekt, trzkker den på nogle fundamentalt negative aspekter af disse subjekters  aktuelle  erfaringer i det senborgerlige samfund, som ret  så ofte overhovedet ikke stemmer overens med den officielle ideologiske udgave. Hvad der i voksende grad opleves som kapitalismens fznomenologiske  realitet,  sztter den  således op imod dens formelle ideologier,  og  ved  at g ~ r e det  finder  den  ud  af, at  den  ikke  fuldtud  kan omfavne nogen af dem. Subjektets fznomenologiske realitet problematiserer formelt humanistisk ideologi, mens denne ideologis vedholden netop er det, som sztter én  i stand til at karakterisere  den fznomenologiske realitet som negativ. Modernismen dramatiserer således i selve sine indre strukturer en central modsigelse i subjektsideologien, hvis styrke man kan vurdere, hvis man sparger sig selv, i hvilken betydning den borgerligt humanistiske forestilling om subjektet som frit,  aktivt,  autonomt  og  selvidentisk er  en  brugbar  eller  passende ideologi for det senkapitalistiske samfund.

Svaret synes at vzre, at i én  betydning  passer sådan en ideologi i hej grad til sådanne sociale omstzndigheder, og i en anden betydning nzppe overhovedet.  Denne  tvetydighed  bliver  overset  af  de  poststrukturalistiske teoretikere, som synes at satse alt på den antagelse, at det  »hele  subjekt« virkelig er  en  integreret  del  af  den  moderne borgerlige ideologi og således moden  til en  h ~ j s t nadvendig dekonstruktion.  Mod et sådant synspunkt kan man givetvis argumentere, at senkapitalismen har  dekonstrueret et sådan subjekt meget  mere effektivt, end overvejelser over écriture har gjort det. Som den modernistiske  kultur  bekrzfter,  er det  moderne  subjekt i mindre grad  en tidligere  kapitalistisk  ideologis strzbsomme monade  end  et  spredt, decentreret  netvzrk  af libidinase  bindinger,  tamt for etisk substans og psykisk indre, den flygtige funktion at denne eller hin forbrugsakt, medieerfaring, seksualrelation, stramning  eller  mode.  Det  »hele subjekt« tegner sig i dette lys mere og mere som et gammelt slagord eller en skydeskive, en overlevering fra en ældre, liberal fase i kapitalismens udvikling, far teknologien og forbrugersamfundet spredte vore kroppe for alle vinde i lige så mange smådele og stykker af tings- liggjort  teknik, appetit, mekanisk operation eller begzrsrefleks.

Hvis  dette var  fuldstzndig  sandt, så ville  den  postmodernistiske kultur  naturligvis  vzre  triumferende  retfzrdiggjort:  det  utznkelige eller det utopiske ville -afhængigt af ens perspektiv -allerede vzre indtruffet. Men det borgerlige humanistiske subjekt er i virkeligheden ikke blot del af en tilbagelagt historie, som vi alle med tilslutning eller med taven kan efterlade bag os: hvis det i stigende grad er en utidssvarende model på nogle subjektivitetsniveauer, bliver den ved med at vzre stærkt relevant  på andre.

Tag for  eksempel det  at vzre far og forbruger på én gang.  Den f~rstnzvnte rolle  styres  af  ideologiske  imperativer  om  handlekraft, pligt,  autonomi, autoritet, ansvarlighed: den sidstnzvnte rolle sztter spargsmålstegn  ved  dem,  selv  om  den  ikke  er  fuldstændig  fri  for lignende kritiske  aspekter.  De  to  roller  er  naturligvis  ikke  blot  disjunkte;  men  skant relationerne  mellem  dem  er praktisk  farbare, er kapitalismens almindelige idealforbruger stærkt uforenelig med dens almindelige idealforælder.

Senkapitalismens subjekt  er med  andre ord  hverken  simpelt hen det selvregulerende, syntetiske, handlende subjekt, som den klassiske humanistiske ideologi stillede op, eller blot et decentreret begzrsnetvzrk, men en modsigelsesfuld sammensmeltning af begge. Konstitueringen af et sådant subjekt på de etiske,  juridiske  og politiske niveauer er ikke fuldstzndig sammenhængende med dets konstitution som en konsumeller »massekultur«-enhed.  »Eklekticisme«,  skriver Lyotard, »er den almindelige moderne kulturs nulpunkt: man lytter til reggae, kikker på western, spiser McDonald-mad til frokost og det lokale kakken til middag, bruger pariserparfume i Tokyo og går med »retro«-taj i Hong Kong; viden er et spargsmål om T V - S ~ ~ ~ « ' ~ . Det er ikke kun sådan, at der er millioner af andre menneskelige subjekter, mindre eksotiske end Lyotards jet-set,  som opdrager deres barn, stemmer som ansvarlige borgere, strejker og stempler ind på arbejde; det er også sådan, at mange subjekter mere og mere lever i de modsigelsesfulde skzringspunkter mellem disse to bestemmelser.

Det var på  en måde også den stilling, som modernismen  indtog, idet  den  stadig  troede  på  erfaringen  af,  at  der  var  et  indre,  som imidlertid mindre og mindre kunne artikuleres i traditionelle ideologiske termer.  Modernismen kunne vise sådanne termers grænser ud fra subjektive  former for erfaring,  som de ikke kunne omfatte; men den huskede også dette sprog tilstrækkeligt til at underkaste det defi-

nitivt  »moderne« vilkår en implicit kritisk behandling.

Trods postmodernismens  lokketoner er det efter min mening den modsigelse, vi stadig befinder os i; og de mest vzrdifulde former for poststrukturalisme er derfor dem, som -ligesom mange af Jacques Derridas skrifter -nzgter at tro på den absurditet, at vi nogensinde simpelt  hen  kunne have  kastet  det »metafysiske« overbord  som  en overfrakke,  man kan  tage af. Det  nye postmetafysiske subjekt, som Bertolt Brecht og Walter Benjamin foreslog, dette Unmensch tamt for alt borgerligt  indre for at blive den revolutionzre kamps ansigtslase, mobile funktionzr, er på én  gang en vzrdifuld metafor til at tznke sig ud over Proust og for ubehageligt tzt på den avancerede kapitalismes ansigtslase funktionzr, til at man ukritisk kan tilslutte sig det. På en lignende  måde bryder  den  revolutionzre  avantgardes  zstetik  i  sit trompetskrald  om  »produktion«  med  den  borgerlige  utilitarismes arbejdende og producerende subjekt. Vi balancerer måske stadig lige så  usikkert  som  Benjamins  baudelaireske Jlansr mellem  det  gamle humanistiske subjekts hastigt svindende aura og bylandskabets  ambivalent opildnende og frastcadende skikkelser.

Postmodernismen tager noget fra modernismen og avantgarden og spiller  på en  måde den ene ud  mod  den  anden. Fra  den  egentlige modernisme har postmodernismen arvet det fragmenterede eller skizoide selv, men udraderer al kritisk distance til det og imadegår det med  en  poker  face-przsentation  af  »bizarre«  eksperimenter,  som ligner visse  af avantgardens  gester. Fra avantgarden  tager  postmodernismen  oplcasningen af  kunsten  i  det  sociale  liv,  forkastelsen  af tradition,  en  modsztning  til  »hajkultur«  som  sådan, men  krydser dette med modernismens upolitiske drivkrzfter. Den udstiller således ubevidst  den rest  af formalisme,  som findes i enhver radikal  kunstform, der betragter det som en fundamentalt revolutionzr  handling at deinstitutionalisere  kunsten og reintegrere den med  andre sociale praksisformer.  For  sp0rgsmålet er snarere, under  hvilke betingelser og med hvilke sandsynlige virkninger man kan forsage en sådan rein-

tegration.

En autentisk  politisk  kunst  i vores  tid  kunne  måske på  lignende måde trzkke både på modernismen og avantgarden, men i en anderledes kombination end postmodernismen. Som  jeg har forsagt at vise, er det modernistiske  vzrks modsigelser af implicit politisk karakter; men  eftersom  det  »politiske«  for  en  sådan  modernisme  syntes  at tilhcare netop den traditionelle rationalitet, som den forsagte at undslippe, druknede denne kendsgerning for starsteparten under det mytologiske og metafysiske. Den modernistiske kulturs typisk selvrefleksive  karakter  var  ydermere  på  én gang  en  form,  hvori  den  kunne udforske nogle af de centrale ideologiske spcargsmål,  jeg har skitseret, og i samme bevzgelse gjorde den dens produkter  slcarede og utilgzl-

gelige for et bredt publikum.

En kunst  idag,  som  havde  lzrt af avantgardekulturens  åbenlyst engagerede karakter, kunne muligvis sztte modernismens modsigelser i et mere explicit politisk lys,  men  kunne kun gare det effektivt, hvis den også havde tilegnet sig modernismens lzre -lzrt så at sige, at det »politiske« selv er et sp~rgsmål om tilsynekomsten  af en omformet  rationalitet,  og  at den -hvis  den  ikke  bliver  fart  frem  som sådan -stadig vil  synes at vzre del af selve den tradition,  som det dristigt moderne forsager at befri sig fra.

## Noter

1. New  Lejt  Reuiew 146. [Findes i dansk version i Kultur @' Klasse 51. Denne er ikke identisk med NLR-udgaven (se forordet til dette nr. af K&amp;K),  men  Jameson  strejfer det her citerede synspunkt i K&amp;K 51, s. 91. 0.  a,]
2. Peter Burger: Theory of the Auant-Garde, University of Minnesota  Press, Minneapolis 1984. [Orig.: Theorie der Avantgarde, Frankfurt a. M.  1974. 0 .   a,]
3. Jean-Francois  Lyotard: The Postmodem  Condition: A  Report on Knowledge, Manchester University  Press  1984, p.  45.  [Orig.: La  condition postmoderne, Paris  1979. På dansk: Viden og  det postmoderne  samfund, Arhus  1982. 0 .   a,]
4. Paul de Man: »Literary History and Literary Modernity«, in: Blindness  and Inright, University of Minnesota Press, Minneapolis  1983, p.  162.
5. En  kraftig  kritik  af  de  politiske  implikationer  af  de  Man's  argumenter findes  i  Frank Lentricchia: Criticism  and Social  Change, University of Chicago Press, Chicago and London 1983, pp. 43-52.
6. New  Le)  Reuiew 144.
7. Se Fredric Jameson:  »Reification and Utopia  in Mass Gulture«, Social  Ext, Winter  1979.
8. Gilles Deleuze and  Felix Guattari: Anti-Oedipus:  Capitalism and Schizophrenia, University  of Minnesota  Press,  Minneapolis  1983.  [Orig.: Capitalisme  et  schitophrénie, 1-2,  Paris  19731 1980. 1. bind: L'anti-Oedipe, 1973. 2. bind: Mille plateaux, 1980. 0 .   a,]
9.  Jean-Francois  L~otard: ~conomie libidinab, Paris  1974, p. 31 1.
10. The Postmodem  Condition, p.  76.

Oversat a f  J0rgen  Holmgaard fra Terry Eagleton: » Capitalism, Modernism and  Postmodernism~,  New  L e j  Reuiew  152, London  1985.