Læk
Forfattere: Jørgen Holmgaard
Tidsskrift: kok (2002-02-10)

Hvis man skal drage en konklusion ud  fra  antologiens  forskellige  tilgange og  fokuseringer,  står  det  klart,  at  ikke alle former  for selvreferentialitet pr. definition er lig med metafiktion og at f.eks.  genrespecifikke  træk  må  medreflekteres i udarbejdelsen af definitioner. Med  Claus  Falkenstrøms  formulering: »Tager vi de enkelte selvrefleksive formers formelle og kritikhistoriske horisont i  betragtning  kan man  uden at  tømme meta-begreberne fuldstændigt forhåbentlig  skabe  et  andet  og  forhåbentlig bedre udgangspunkt i bestræbelsen på at formidle den 'selvoptagne' teksts litterære  egenart.«  Hvad  antologien  reelt beskæftiger sig med, analyserer og diskuterer er selvrefleksive former i deres mangfoldighed - herunder metafiktion. Og, som det fremgår af flere bidrag, det er i arbejdet med kunstens og litteraturens selvrefleksive former, vi kan afprøve og udforske betydningens grænser,  og  på  en  gang  være  bevidste om fortæller- og læserroller og samtidig lade  os  forføre  af  fortællende  fiktioner og poetisk retorik.

## Jørgen Holmgaard

## Læk

Dan  Ringgaard: Den  poetiske  lækage. Sophus  Claussens  lyrik,  rejsebøger  og essayistik ,  Kbh. 2000 (Museum Tusculanums forlag). Disputats.

Titlen på denne bog, som er en Århusdisputats,  må  siges  at  forbløffe.  Intet associerer vel mindre poetisk end en lækage: et oprindeligt plattysk ord for en teknisk  fejl  af  en  altid  ubehagelig  art.

Hvad enten det er noget skidt, der siver ind,  eller  noget  værdifuldt,  der  fosser ud,  så  er  en  lækage  en  skade,  en  kalamitet.  Indledningen  gør  et  behjertet forsøg  på  at  trække  metaforen  i  land: Claussens digte er 'beholdere', der ønsker  at  være  'tætte'  -  forstået  som sprogligt  autonome.  Men  det  referentielle sprog  'siver'  alligevel  ind.  Det ideelle og det ideale digt, der skal være autonomt  og  lukket,  »hvis  realiteten skal  gennemskinnes  af  idealitet«(p.  7), er  således  en  umulighed.  Men  det  gør ikke noget: »En lækage er en brist; men bristen  er  i  dette  tilfælde  en  dyd.  Et godt  digt  brister«  (ibid.).  Hvis  imidlertid  det digteriske  sprogs  forbindelse med sproget generelt  og  med  det  referentielle  anses  for  en  dyd,  hvorfor  så omskrive dette forhold med en metafor, der gør det til en teknisk fejl?

Her er noget, der halter. Med mindre  da,  at  denne  bogs  titel  demonstrativt går ud på at gennemhulle en illusionær  forestilling  om  autonomi  i digtets eller digterens opfattelse af forholdet.  Herom hedder det dog mindre præcist blot, at Claussens digte er »rundet af en autonom æstetik« (ibid.). Men bogens gestus  i  forhold  til  sit  emne  er generelt  ikke afsløringen .  Og  da  slet ikke en afsløring af de konkrete kompleksiteter  i  forestillingen  om  en tekstens autonomi. Kort og godt, det er meget krøllet. Så krøllet som en metafor,  der  skal  udlægges,  fordi  den ikke  i  sig  selv  rammer  med  billedets anskuelighed, hvilket ellers skulle være metaforens  funktion.  Og  så  er  det  en metafor,  som  selv  ikke  den  omstændelige udlægning redder eller udreder. Vi står over for  en  sproglig  lækage  på titelniveau. Det er ingen dyd.

Dan  Ringgaard  udgav  i  1994  sin specialeafhandling under titlen Striden og skønheden. Analyser af Sophus Claussens lyrik . Dens dagsorden var at gøre  op  med  den  Aage  Henriksen-initierede tradition i Claussen-forskningen - »et metodisk smalspor« 1 kaldes den der »læser forfatterskabet biografisk, diakront,  semantisk,  psykologisk/dybdepsykologisk  og  med  en  påfaldende vægt på prosabøgerne« (ibid.). Heroverfor  blev  varslet  en  »i  udgangspunktet synkron og kritisk nærlæsning af Sophus  Claussens lyrik «  (ibid.)  med vægt  på  analyser  af  de  enkelte  digte. Man kunne herudfra roligt kalde tilgangen  nykritisk  farvet.  Doktorafhandlingen,  der  naturligt  vedkender  sig  sin forhistorie,  sigter  mere  ambitiøst  efter at dække tilnærmelsesvis hele forfatterskabet  og  efter  mere  fordybelse.  Den synkrone bestræbelse er dog den samme og nu måske skærpet, idet »jeg ikke  opfatter  forfatterskabet  diakront som  en  udvikling  mod  større  indsigt eller et sammenbrud for denne indsigt, men  derimod  fundamentalt  synkront. De  tre faser i  lyrikken  møder  den samme  apori,  men  hver  gang  i  en  ny form og dermed og med en anden, men næppe dybere indsigt« (p.12).

Med  denne  erklæring  om  at  ville læse fundamentalt synkront kan det da undre,  at  afhandlingen  alligevel  har en tilgang,  der  på  flere  leder  er  diakron. Det  gælder  den  overordnede  læse-  og fremstillingsrækkefølge, der kronologisk starter med  »1800-talslyrikken«, går til »århundredskiftets lyrik« og

ender med »senværket«. Over for et for- fatterskab,  der  som  digterens  liv  forløber i tid, er det nok nærliggende. Men det  er  ikke  nødvendigt.  Også  et  tekstkorpus afgrænset på denne vis  (et  forfatterskab)  kan  principielt  udmærket læses  som en synkron helhed.  Det gøres,  desværre  måske,  sjældent.  Men vil man, sådan som Ringgaard åbenlyst ønsker, distancere sig fra såvel en biografisk  som  en  udviklingsorienteret beskrivelse, og erklærer man sig for det synkrone, er det dog paradoksalt langthen at gøre det modsatte. Det diakrone i  tilgangen  spiller  nemlig  en  betydelig rolle i  den grundopfattelse af forfatterskabets forløb, afhandlingen mere eller mindre klart argumenterer for: at Claussen  bevæger  sig  fra  den  tidlige digtnings  præg  af  mange  romantiske rester  til  en  mere  og  mere  ren  modernisme i 'senværket'. Hvis ikke det er en udvikling, så er det i hvert fald et forløb. Noget  diakront.  Eller  som  forfatteren selv åbent indrømmer i et efterfølgende debatindlæg om bogens Claussenbillede: »jo, der sker en udvikling i forfatterskabet«  …»Claussen  bevæger  sig fra romantik til modernisme«. 2

1. Dan Ringgaard: Striden og skønheden. Analyser af Sophus Claussens lyrik , Århus 1994, p.7.

Beskrivelsen  af  dette  forløb  forankres  til  en  begrebsdannelse,  der  tager udgangspunkt  i  Claussen-ordene  »Jord og  Sjæl«,  som  Ringgaard  opfatter  som størrelser, »der repræsenterer noget uden for teksten«  (p.16). Som modsætning  sætter  han ordet :  »Ord  betyder  i denne  logik  litteraturens  repræsentation  af  sig  selv  (…)  tekstens  talen  om sig  selv  (metatekstualitet)  eller  andre tekster  (intertekstualitet)«.  Hertil  føjer han  endelig endnu  et  aspekt:  »Men ordet  er  også  litteraturens  ikke-repræ- sentation;  det  er  der,  hvor  litteraturen bliver  virkelighed«  (ibid.).  Eller  i  en gnomisk  formulering  af  forløbet  i  forfatterskabet:  »Ordene  bliver  mere  og mere til ting undervejs« (p. 9).

2. Kritik 153 (2001), p. 68.

Formuleringen er karakteristisk for en  meget  jordnær  personlig  sprogstil, der med mellemrum slår ind og pudsigt bryder med bogens dominerende lingo, hvori ikke kun prosopopeia, oxymoron og andre  retoriske  begreber hersker, men  hvor  også  græcismer  som  f.eks. kairos jævnligt  dukker  op.  Den  lærde stil  giver  stedvis  præcision.  Men  den frister  ofte  over  evne  til  sprogligt  selvsving,  hvor  i  stedet  manglen  på  præcision bliver slående: »Den fasiske kobling mellem allegori og fragment i citaterne bliver  i  senværket  simultan«  (p.  217). Sætningen  er  konklusionen  på  et  lille afsnit  om  allegori  og  symbol  (pp.  214217). Disse  sider   eksemplificerer fint blandingen af en høj retorisk stil i kontrast til nogle meget hjemmegjorte begreber  og  formuleringer.  Men  ligeledes  en  tankegang,  der  -  sikkert  ikke uden sammenhæng hermed - også i teoretisk henseende er mere hjemmegjort, end godt er.

Afhandlingens  tidligt introducerede  'ord-jord'-model,  jfr.  ovenfor,  står ikke som en hurtig, rimet forenkling af en  kompleks  sprogteoretisk  problematik. Den udtrykker simpelt hen afhandlingens hele tænkning om disse forhold. Heller  ikke  senere  i  afhandlingen  ser man tegn på en mere forfinet forståelse af  spillet  mellem  det  indresproglige  og det,  der  ligger  uden  for  sproget.  Formuleringerne fortsætter med at variere den  samme  simple  dikotymi,  således  i dette ræsonnement om allegorien: »Allegorien er altså sprogligt orienteret og ikke tingsligt.  Og  er ordet ikke motiveret i tingen, er det vilkårligt« (p. 216).  Det  er  Saussures  begreb  om tegnets arbitraritet, der spøger. Men argumentet  er  overfladisk,  og  de  teoretiske problemer,  der  ligger  begravet  alene  i ordene  'motiveret'  og  'vilkårlig',  end ikke antydes. Ord og jord, sprog og ting, ordet  der  bliver til  ting  og så  ikke mindst nøglebegrebet  i  samme  dur: 'ordvendthed'. Det er tankegangens teoretiske  byggeklodser.  De  er  for  simple. Afhandlingen starter med at referere sig til  Roman  Jakobsons  begreb  om  sprogets  poetiske  funktion  i  den  digteriske tekst: »I den poetiske funktion viser tegnet sig i sig selv og dermed som noget andet end det, det taler om. Det repræsenterer ikke lydefrit, men gør en forskel« (p.16). Men sprogets andre funktioner,  som  Jakobson  også  sætter navn på, såvel som samspillet mellem de forskellige  funktioner -  selv  i  den  digteriske  tekst  -  bliver  der  ikke  talt  om. Jakobson-referencen  suppleres  med  en henvisning  til  Austins  talehandlingsteori  m.h.p.  digtets  performative  aspekter. Eller som det hjemmegjort hedder: digtet  er  ikke  kun  'sigen',  men  også 'gøren'.  Men  igen  lukkes  en  problemstilling af med et guirlandeargument af egen fabrikation: »Da sproget altid både er en ting i verden og et tegn for verden er disse skel kunstige. Enhver gøren er også en sigen, og enhver sigen udgøres af både jord, sjæl og ord« (ibid.).

Det er ikke rimeligt at rejse sådanne indvendinger  ud  fra  et  abstrakt  ønske om teoretisk sofistifikation. Men det er rimeligt  at  rejse  dem,  fordi  afhandlingens teoretiske konstruktion med udgangspunkt  i  termerne  jord  og  ord, 'ordvendthed'  m.v.  løber  igennem  den fra bunden hele vejen op til titlens mærkelige lækagemetafor. Og sagen skærpes af,  at  selv  ikke  lækagemetaforens  egen pointe tages alvorligt: hvis det er rigtigt, som  det  hævdes,  at  ethvert  digt  'lækker', og at 'det referentielle sprog' altid siver ind, hvorfor analyserer afhandlingen så ikke beskaffenheden af det stof, der siver ind? »Jeg er en Kongesøn, som blev født til megen Lykke« skriver Claussen (»Mennesket«, i Djævlerier ) ironisk  og  selvbevidst.  Alene  en  enkel kommutation  på  en  sådan  linie  ville åbne  et  spor,  der  fører  til  måske  ikke alle,  men  dog  væsentlige  bestanddele  i det indsivende stof. 'Jeg er en rigmandssøn,  som  blev  født  til  megen lykke', kunne der også have stået. Men det står der ikke,  og  forskellen er  ikke uvigtig. 1890'erdigtenes mange tog, lokomotiver, kul, røg og jern bliver kun læst tyndt - som tegn på 'modernitet'. Men der ligger jo mange flere bestanddele  i  linier  som:  »I  Morgenmulmet, naar Lokomotivets/ Luger er røde,/ er dine Læber ved Afskedskysset/ to Jærn som gløde« (»Røg«, i Pilefløjter ). Det er for  sin  tid  stærke billeder i  en original rytme.  Men det  bærer  sandelig også et tematisk  stof,  som  er  forbundet  med meget synlige og sammenhængende mønstre  i  forfatterskabet,  og  som  har med andet at gøre end en høj eller lav grad af 'ordvendthed'. »Jeg er Imperia , Jordmassens Dronning« kommer det fra et andet hjørne i forfatterskabet, »Pragt er  min  Higen.  Jeg  kender  ej  Mildhed« (»Imperia« i Danske V ers ). Eller i Antonius i Paris : »Jeg tænke mig Siena/som en  Bjærgnymfe/  som  en  Kildenymfe mellem de kølige Bjerge«. Overalt siver stof  ind,  ikke  kun  fra  en  modernitetspræget samtid, men fra et historisk såvel som kropsligt rum, der er fuldt af en form for referentialitet, om end det ikke er af den helt direkte art. I det hele taget  er  Claussens  force  sammenlignet med de mere blegsottige poeter i samtiden  den  digteriske  fylde  i  hans  sprog. For ikke at sige fyldighed. Ikke engang hans  mest  'ordvendte'  nonsensord  »Himperigimpe« etc. - er spor tomme; de  er  allerede  lydligt  sprunget  læk  og lader  alskens  sager  sive  ind.  Indsivningen burde i logisk forlængelse af bogens og titlens teoretiske erklæring  være analyseret og med fordel grundigt, ikke kun benævnt i abstrakt almindelighed.

Lækagerne i bogen selv er altså synlige.  De  vedrører  både  den  teoretiske tankes uklarhed og den manglende bagning af det sprogteoretiske brød, afhandlingen selv starter med at slå op helt fremme i titlen. Man kan endvidere notere sig, at bogens form for »nykritik« helt har forladt den gamle danske nykritiks (1960'ernes, Brostrøms f.eks.) sammenkobling af de sproglige iagttagelser med et eksistentielt fortolkningslag. Dette  lag  er  helt  fraværende  her.  Da heller  ikke  værket  synes  drevet  af  en intellektuel fascination af, hvad det digteriske  sprogs  innovationer  mere  konkret får frem af historisk nye betydningsmønstre, har afhandlingen et sted i sig en tom plads. Her figurerer de flygtige  størrelser  som  prosodien,  'den sansende ironi', 'stemmen' (Horace Engdahl).  Jo  sværere  de  betydningsmæssigt  er  at  indkredse,  jo  flere  ord bruges der på at gøre det.  Og det bliver til mange.

Men  bogen  har  alligevel  kvaliteter. Størstedelen  af  dens  kronologisk  organiserede indhold er en beskrivende, dechifrerende  -  undertiden  parafraserende  -  læsning  af  Claussens  digte.  I det stykke  er  Ringgaard  en  sensitiv læser med  et  sjældent  godt  øre  for lydlige  og  rytmiske  nuancer.  Han  har også flair for detaljens flertydigheder og ironier, som man ofte må glæde sig over at  se  registreret.  Lad  så  være,  at  det indimellem  sker  under  dekonstruktiv påberåbelse  af  Schlegels  'permanente parabase'  og  anden  tilsvarende  pynt. Anvendelsen af retoriske termer er som hovedregel givtig og står i stimulerende kontrast  til  den  meddigtende  og  indfølende  omskrivning,  Claussen  mange gange tidligere har  været  udsat for. Mere  diskutabel  er  anvendelsen  af  termerne  allegori  og  symbol.  De  har  da også  siden  romantikkens  farvning  af dem været meget svære at håndtere fornuftigt.

Men det  er  en  afhandling  med  for mange  ord.  Ikke  kun  af  de  hjemmegjorte så som 'ordvendthed', 'sammenkomststedet' og  fl. lign.  Man kan i det hele  taget  undre  sig  over,  at  en  læser med sans for  digteriske  ord  og  for  lyd kan finde på at opfinde og tilmed nedskrive den slags. Helt generelt er der for mange  gentagelser  og  for  få  uddybninger  af  det,  som  allerede  er  sagt. Endelig  har  jeg  svært  ved  at  forstå, hvordan Ringgaard kan komme på den idé at skandere »Ekbátana« som en firefodet  daktyl  med  optakt  og  mandlig udgang  (p.33).  Måske  er  netop  denne skandering en signifikant detalje, der in nuce fortæller meget mere om den nye doktor, end man skulle tro.

207