More can be less
Forfattere: Mads Rosendahl Thomsen
Tidsskrift: passage (2001-07-01)

## More can be less

## - om referentiel exces som litterær strategi

## MADS ROSENDAHL THOMSEN

## En antiaristotelisk udviklingshistorie

Der  kan  fortælles mange historier om kunstens op­ rindelse  og udvikling. En dominerende historie har rod i Aristoteles'  forestilling om, at kunstens oprin­ delse og drivkraft ligger i en naturlig trang hos men­ nesket  til  at  efterli gn e,  og  den  fremhæver  således kunstens  reference  til  omverden.  Men  det  er  også muligt at  gå  den anden vej. At begynde med orna­ mentet i stedet for fi gur en, det opfundne i stedet for det eksisterende, det uigenkendelige i stedet for det genkendelige.  Oscar  Wilde  skriver  med  få  ord  i "The Decay of Lying" fra r89r en sådan historie:

Kunsten  begynder med  abstrakt  udsmykning,  med  rent  op­ findsomt  og  lystfyldt  arbejde  med  det  som  er  uvirkeligt  og ikke-eksisterende. Det er den første fase. Så bliver Livet fasci­ neret af  dette nye vidunder og beder om adgang til denne for­ tryllede kreds. Kunsten tager Livet som en del af sit råmateri­ ale, genskaber det og omformer det i nye former, og er aldeles ligeglad med fakta, kunsten opfinder, forestiller, drømmer og holder mellem sig selv og virkeligheden den uigennemtræn­ gelige barriere af skøn stil, af dekorativ  og ideel behandling. Den tredje fase er, når Livet far overtaget og driver Kunsten ud i  ødemarken.  Dette  er  den  sande  dekadence,  og det  er  den som vi lider under nu. (Wilde 1996:  58; egen oversættelse)

Kunstens historie opdeles således i tre faser. Den op­ rindelige  autonome,  ornamentale  og  nonreferenti­ elle fase slår over i en måske endnu lykkeligere fase, hvor kunsten bruger sin omverden i og for kunsten. En lykkeligere fase fordi autonomien er intakt, men samtidig  bruges  omverdenens  kompleksitet  i  kun­ stens  tjeneste.  Men  derpå  følger  en  periode,  hvor kunsten  står i  livets  tjeneste,  hvilket  for  Wilde  er den  dekadence,  som  han  også  kalder  for  realisme. Den er for Wilde hverken skøn eller sand.

Wildes konstruktion  er naturligvis ikke  historisk holdbar,  men dog  besnærende i  sin  forestilling  om en  omvending  af kunstens  udvikling  og  som  de­ monstration af tre  programmer for  kunsten knyttet til spørgsmålet om referencestrategier.

Og litteraturen kom  jo faktisk ud af denne  "de­ kadence"  gennem  en  udvikling  i  litteraturens  for­ mer i et omfang som Wilde næppe havde kunnet fo­ restille  sig.

Men hvad nu?  Selvom  teoretikere  som  Baudril­ lard har  forsøgt sig med teser  om,  at referencer  nu er  blevet  til  luftige  h yp er-referencer,  og  selvom det tabte bånd mellem tegn og ting tilsyneladende af og til  stadig  skal  udsættes  for  trivielle  begrædelser ! så vedbliver det at være en udfordring at skabe værker der placerer sig i det rnidterfelt Wilde skitserer.

Minimalstrategier synes ikke at være løsningen på trods af evne til at formulere klare, enkle og stærke programmer. For hvad er en ren poesi overhovedet? Hvad skal den kunne gøre? For hvem kan den have betydning? På samme måde er en tilbagetrækning til ordenes rene lydlighed næppe et tilstrækkeligt pro­ gram  for  litteraturen,  selvom  nogle  kritikere ihær­ digt og med en vis ret forsøger  at give vrøvl,  non­ sens - og  hvad der  ellers måtte  være af synonymer for dette - en revaluering. (Og måske kunne en tek­ nolitteraturhistorie,  frigjort  fra  betydning  og  II).e­ ning,  være  et  tidssvarende  og  redeligt  pædagogisk instrument til indføring i den danske litteraturhisto­ rie i gymnasieskolen.)

Men der gives andre måder, hvorpå man kan ind­ fri et program  om  en litteratur, der  bruger  omver- densreferencer til eget brug,  uden at læseren lokkes til  at  trække  sine  hverdagslige,  realistiske referenti­ elle forståelsesformer ned over det.

## Madsens Arhus

Svend Åge Madsen har flere gange fortalt en anek­ dote  om sin første  roman Besøget. Den unge forfat­ ter  havde,  med  inspiration  fra  de litterære  helte Kafk.a  og  Beckett,  ambitioner  om  at  skrive  intet mindre  end  universel  gyldig  litteratur.  Derfor  blev romanen  skrevet  uden  referencer,  der  kunne  sted­ fæste rammerne for handlingen.

Det var i hvert fald,  hvad den unge Madsen tro­ ede, indtil til en anmelder skrev, at romanens hand­ ling  helt  sikkert måtte  udspille  sig  i  Århus,  for  det var da  vist det eneste sted,  hvor man går ind bagest i busserne. Begrænsningens strategi mislykkedes.

I stedet gik Madsen, som det turde være bekendt, over til en modsat strategi. "Århus"  fik en særdeles central  rolle  i  forfatterskabet,  i  al  fald  siden Jakkels vandring og ikke mindst Tugt  og  utugt  i  mellemtiden. Det er et Århus,  som ikke er  det,  man kan erfare i virkeligheden,  men som  heller  ikke  kunne  tænkes uden byen.  Teksterne benytter byens gadenavne og seværdigheder  som  pejlemærker  og  som  narrative knudepunkter. Men der er altid også gader i teksten, som ikke findes i virkeligheden, og som peger på, at man befinder sig i :fiktionens univers. Der er fravær af  pejlemærker  i  teksten,  som  traditionelt  er  mar­ kante, både i virkelighedens Århus og i den tradition for  b yr omaner  i  det  19.  århundrede,  som  Madsen i et eller andet omfang skriver i forhold til, men også op imod (Huang 1996:  156).

Hos Joyce finder man en beslægtet brug af  topo­ grafien med Dublin. En brug der bærer på den dob­ belthed, at teksterne er og vil være litteratur og ikke lokalhistorie,  samtidig med at der er en stor fascina­ tion af  og  kærlighed  til byerne. Byerne :far  dermed en  paradoksal fremtræden  i  teksterne.  De  er  gen­ kendelige,  men  er  dog  først  og  fremmest  medier, som forfatteren bruger til at udtrykke sig i.

Et velkendt paradoks kommer dermed til udtryk, som man også kan erfare det hos Honore de Balzac, William Faulkner,  Peer  Hultberg  og  en række  an- dre,  nemlig at det  universelle  udtrykkes  bedst i det lokale. Denne effekt kan kaldes topografisk exces.

## Exces som paradoks.figur

Nogle gange kan en overvældende mængde af refe­ rencer til en del af  omverden være frigørende, sna­ rere end forankrende. Der kan være så mange refe­ rencer, at der er tale om en referentiel exces. Denne exces  frembringer en paradokseffekt, således at fremmedreference reelt bliver til selvreference, men med lån af  al den organiserede  kompleksitet,  som verden stiller til rådighed. Der sker et omslag fra re­ ferencens nøjagtighed til dens ligegyldighed.

En gevinst ved begrebet om excesstrategier er, at det  gør  det  muligt at differentiere  referencespørgs­ målet.  Ikke enhver  form  for excesstrategi må  nød­ vendigvis iværksættes for at opnå effekten. Hvis blot nogle :fa greb er til stede, så kan resten af verden stå uforandret.  Overbudet om en referentiel askese for­ svinder  til  fordel  for  forskellige  strategier,  der  kan kombineres med forskellige virkninger til følge.

Den topografiske exces er kun en blandt flere ud­ bredte og oplagte. I det følgende vil en lille typologi blive udviklet gennem udpegning af  fire andre for­ mer for exces i korte analyser af mere eller mindre kanoniserede forfatterskaber.  Det drejer sig om en­ cyklopædisk, autobiografisk og historisk exces, samt exces  i  forhold  til  tekstens  postulat  om  sin  egen sandhed.

## Borges og det encyklopædiske

Jorge Luis Borges' værker praktiserer, hvad man kan kalde encyklopædisk exces. En effekt i tekster, hvortil den kompetente læser ikke findes ud over forfatte­ ren selv.  Ved  at  gå  til  yderligheder  med  sine  refe­ rencer i de kompakte tekster sættes teksterne hinsi­ des sandt og falsk gennem en encyklopædisk exces. Hermed skabes den veritable lab yr int, der ikke uden grund er kommet til  at fremstå som emblemet  for Borges' fiktioner. Der er for megen viden til, at den kan  efterprøves,  selvom  den  præsenterer  sig,  som om man kunne. For hvem ved, at kineserne ikke har en tradition for lab yr inter ("Haven med stier der de­ ler sig")?  Hvem ved,  om  der nogensinde har været en presb yr itetiansk missionær ved navn  Brodie

("Brodies  rapport")?  Hvem  kender  til  virkelighe­ dens Pierre Menard (en fransk psykoanalytiker)?

Men måske  er  Borges'  værk  i  højere  grad,  end han  kunne  have  ønsket,  blevet  offer  for  excessens succes.  Således forekommer litteraturkritikeren Da­ niel Balderstons forsøg på en læsning af fiktionerne i  en  historisk  kontekst  utroværdigt,  ligesom  hans imponerende encyklopædi over referencerne i Bor­ ges' forfatterskab fjerner  en god del af magien ved teksterne  (Balderston  1993).  Borges'  verden er en anden verden,  selv  når  han forsøger at  tale ganske direkte om denne verden.

I  artiklen  "Oppremsningens  mystikk"  har  Jan Kjærstad lavet en lille analyse af  Borges'  forkærlig­ hed  for  at  lave  lister  og  opremsninger,  både  i  sin digtning og sine  fiktioner. Kjærstad læser Alej, som kunne synes paradigmatisk for det encyklopædiske, fordi  teksten  netop forsøger  at  beskrive  et  objekt, Alefen,  der rummer ethvert tænkeligt blik i univer­ set til  alle  tider  på  en  gang.  Teksten skaber  en for­ nemmelse af det altomfattende gennem en lang liste over  en side,  der  er  bygget  op  af  heterogene  refe­ rencer  (Kjærstad  1997:  332).

De  enkelte  elementer  i  listen  er  naturligvis  ikke tilfældigt valgte, men må besidde skønhed og poesi. Elementerne  skaber  fornemmelse  af  spændvidde gennem kontrasten mellem  deres  nærhed i  teksten ner og emner. På samme måde som en encyklopædi bringer det forskellige sammen. De opståede associ­ ationer  giver læseren en fornemmelse af  at  befinde

og deres heterogenitet i reference til ting,  fænome­ sig i et felt,  der er en del af et gennemtænkt hele.

Listen skaber i bedste fald en ophobning, som gi­ ver  en  vertikal  effekt,  hvor  kompaktheden  i  listen trodser tekstens linearitet.  Hvis denne er vellykket, sker  der  - udtrykt med Kjærstads holistiske  termi­ nologi - en overskridelse som giver en virkning, der er  langt  større  end  summen  af  enkeltelementerne. Kompaktheden giver en fornemmelse af noget uud­ sigeligt, og teksten presser læserens fantasi (Kjærstad 1997:  323-24).

Den  encyklopædiske  exces  benytter  sig  af  en mangfoldighed  af  faktiske  og  fiktive  referencer  til verden,  men lukker sig samtidig ude fra den. Bor­ ges' fiktioner lader sig ikke i læsningen føre tilbage til  en genkendelig verden, men løsriver sig via omvejen over de  encyklopædiske  referencer.

## Kundera  og det  autobiografiske

I  Milan  Kunderas  lille  ordbog i L'  art  du  roman for­ tæller  opslaget  "Pseudonyme",  at  Kundera  drøm­ mer om, at alle bøger burde udgives under pseudo­ nym  (Kundera  1986: 172-73).  Hermed  ville  man løse  en  række problemer.  Folk ville ikke  skrive  ud fra,  hvad  han  kalder  for grafomane tilbøjeligheder, som betegner ønsket om, at ukendte mennesker skal læse ens tekster. En anden fordel ville være, at litte­ raturkritikere ikke  ville  være  i stand til at forholde værk og liv til hinanden, da forfatteren er ubekendt.

Forfatteren  ville  til  gengæld  opnå  :fuldstændig kontrol med sit oeuvre, der kun ville bestå af de vær­ ker,  som  han  selv  ønskede  med,  og  ikke  af  dag­ bøger,  notesbøger,  udkast,  familie  og  venners  erin­ dring etc. En kontrol,  som det i øvrigt i nogen grad er lykkedes at opnå for Kundera, idet en række tid­ lige  og  efter  sigende  meget  usmagelige  hyldestdigte til  kommunismen efter revolutionen i  1948 ikke har påkaldt sig  så megen interesse,  at de  har fundet vej til en større offentlighed. Kunderas credo er da også, at  det autobiografiske  som forestillingen om et op­ rigtigt referentielt bånd, må holdes ude af litteratu­ ren og kritikken.

Det er dog ikke uproblematisk i forbindelse med Kunderas  eget forfatterskab.  Dette  synes  udspændt mellem  en  æstetisk  ambition  efter  at  udvikle  ro­ manformen,  og et etisk behov for at berette om og kommentere  en  række  af  historiens  fortrædelighe­ der  og  dårskaber  med  udgangspunkt i  koldkrigens Bohmen, sådan som Kundera foretrækker at referere til  datidens Tjekkoslovakiet.

Om  latter  og  glemsel og Tilværelsens  ulidelige  lethed synes ikke at være autobiografiske romaner, om end der er passager, som markerer sig som autobiografi­ ske, eksempelvis afsnittet om faderens død i Om lat­ ter  og  glemsel. Man kan også finde nogle :fa elemen­ ter fra Prag-tiden og klageråb fra eksilet i Frankrig, der  peger  på  forfatterfi gur en.  Men  til  gengæld  er nogle af romanernes :fi gur er,  mest  åbenlyst Tomas i Tilværelsens ulidelige lethed, :fremstillet således, at man fristes til at se Kunderas alter ego deri og spørge ef- ter manden bag bogen. Denne begrænsningens stra­ tegi leder til større nysgerrighed, og  vage te gn lader sig  overfortolke.

I Udødeligheden og Langsomheden skifter  Kundera strategi  og  lader  i  begge  romaner  en  forfatter  ved navn  "Milan Kundera"  som \_bor  i  Paris,  optræde  i skøn sammenblanding med fi gur er, som han selv har opfundet. Fortællingens niveauer blandes uden blusel sammen, ligesom en leg med kronologien til­ lader  romanfigurer  fra  det  attende  århundrede  at vandre  rundt  og  blive  iagttaget  af nutidens  figurer. Dette  skifte  i  fortælleteknik  sker  i  sammenhæng med  en  kritik  af mediernes  rolle  i  samfundet.  En kritik,  der  indtager  den  position,  som  kritikken  af det  totalitære  regime  havde  i  tidligere  romaner. Disse bindes sammen af et forsvar  for  epikurismens diktum om at leve skjult.

Kunderas  tone i  de  sene  romaner  er  til tider  sta­ dig selvhøjtidelig og docerende, men nu sker det in­ den for  rammen af en  slapstick-komedie.  Ingen  vil spørge til det  referentielle  bånd mellem protagonist og  forfatter,  da  den figur som før  var næsten skjult, men kunne læses oprigtigt, nu er så udflippet, at in­ gen kan tage den seriøst.  Forfatteren har iklædt sig en maske, hvormed han både påtager sig og forvan­ sker  sin  identitet.  Et  paradoks  som  man  ikke  kan komme om bag. Excessens strategi er lykkedes.

Omvendt  kan  et  forsøg  på  at  skjule  sig,  eksem­ pelvis Franz Kafkas k'er,  i høj  grad pege på  og  be­ rettige  autobiografiske  læsninger.  Men  netop  i  det tilfælde  har  Kundera leveret et  angreb  på  "kafkalo­ gerne",  som  lader  sig  forblænde af personen,  så de ikke kan se teksten i dens - for Kundera - rette sam­ menhæng: den europæiske roman og kunsts historie (Kundera 1993:  57 og passim).

Angrebet er dog ikke helt retfærdigt, for man kan lave  læsninger,  hvis  primære  interesse  er  teksten, men  i  en  fortolkningsstrategi,  der  inddrager  ele­ menter fra forfatterens liv. Omvendt  kan  man hævde, at man ikke behøver at  læse autobiografier, som  om  deres  reference  er  til  et  levet  liv.  Denne læsemåde er blot en taktik blandt flere, selvom auto­ biografien hævder referencens sandhed  (Stounbjerg 1993:  53).

Kunderas ømfindtlighed over  for de autobiografi­ ske  slutninger  og  kortslutninger  kunne  hænge sam­ men med, at identitetens væsen er en gåde, som un­ dersøges gennem hele forfatterskabet. I Udødeligheden opstilles  der  to  strategier  til  at  tænke  selvet.  Man kan  trække fra eller  lægge  til.  Den ene strategi  be­ står i at se de fleste egenskaber,  handlinger  og  prak­ tikker som noget ydre og uegentligt ved selvet. Den anden strategi er at inddrage noget ydre og gøre det til  sit,  for  derved at  bygge  selvet  op gennem  brico­ lage. Men for at skjule sig, må man vise et falsk selv frem.

## Sandheden

Der er to grundlæggende måder, hvorpå tekster kan hævde  at  forbinde  sig  med  virkelighed.  Den  ene måde præsenterer sig som almen og allegorisk. Tek­ sten henviser til en  virkelighed, der ikke har fundet sted,  men  må  tolkes  som en  allegori  over  en  virke­ lighed.  Som  eksempelvis  Dostojevskijs Et  kælder­ menneske, der  indleder  med  at  bekende  sin  status som fiktion, men samtidig hævder,  at der med nød­ vendighed må findes en virkelighed svarende til be­ skrivelsen.  Uden denne reference til en virkelighed ville værkerne ikke være det samme. Det er en kilde til  deres  fascinationskraft,  som  næres  af forskellen mellem den udfoldede,  måske  parodiske,  fortælling og  læserens forestilling om  en historisk  virkelighed.

Sandhedens exces er en anden måde at knytte bånd til  virkeligheden  på,  som  paradoksalt  frisætter  refe­ rencens  bånd  til  realiteten.  Man  ser  den  som  en overtrurnfuing  af de metafiktive  spil  hos  eksempel­ vis Paul Auster og Nicholson Baker i nyere tid, men man kan finde noget  li gn ende helt  tilbage  hos  Cer­ vantes.

Excessen  udfoldes  ved at forfattere,  der typisk  er blevet reciperet som æstetisk  orienterede  fortællere, der  konstruerer lukkede, immanente figurer og uni­ verser,  lægger  en  ny  dimension  til  deres  værk.  De fortsætter  med  at  skrive  i  en  genkendelig,  retorisk og  kompositorisk  bevidst  modus,  men  indskriver samtidig en påstand om, at historien er sand fra ende til anden.

Fi gur en er  ikke  baseret  på  det  almene,  men  ved­ rører  den  helt  specifikke  insisteren  på,  at  fortæl- lingen baserer sig på en sand historie. Denne mærk­ ning af  værket  bruges  ellers  ofte i  tvivlso=e,  tri­ vielle film based  upon a true story - omend man i de senere  år  har  set  en  tendens  til,  at  der  laves  glim­ rende film som benytter sig af dette træk.

I litteraturen finder ma,.,. en insisteren på sandhe­ den i eksempelvis Austers The Red Notebook og i Ba­ kers U and I -a  true story. Det ændrer  læsningen,  at teksten  insisterer  på,  at  den  refererer  til  helt  kon­ krete og  specifikke hændelser. To fozyentningshori­ sonter  støder  sammen  og  skaber  paradokstilstande. Figuren kan på den anden side bruges parodisk, som i Don  Quixote, hvor  fortællingen  hævder  sin  sand­ færdighed  gang  på  gang,  selvom\_  ingen  kan  være i tvivl om dens fiktive status.

Sandhedens strategi er  også blevet  udfoldet med mere alvor i Jens  Martin Eriksens Vinter ved  daggry. Her fortsættes forfatterskabets særegne formbevidst­ hed, men nu blot i en ramme, hvor det fortalte hæv­ des at refei;ere til en meget virkelig og blodig histo­ rie. Fortællingen er ganske vist allegorisk og sløret i sine referencer, protagonisten kendes kun ved et ini­ tial,  og  stednavnene er hentet fra hele verden, hvor­ med der både konnoteres militær jargon og kodeleg, foruden allegorisk almengyldighed. Men rammen er sat med det lille forord, signeret med sted og dato af Eriksen,  som  en underliggende referent,  der  garan­ terer  for  fortællingens  sandfærdighed  i  forhold  til virkeligheden uden  at forfalde til at hævde en spej­ ling  af  denne.

Denne  sandhedens  exces  frigør  tekstvævningens kvaliteter, idet  den  afmonterer  læserens søgen efter en symbolsk dybde, der kunne dreje læsningen over mod en søgen efter abstrakt  almengyldighed.

## Historien

En beslægtet,  men  mere raffineret,  variant  af  sand­ hedens modus kan findes, når der er særlige forhold omkring  værkets  tilblivelse  gennem historiske stu­ dier. J.  P. Jacobsen  er paradi gm atisk  med  sit  forsøg på  at  tilegne  sig  og  skrive  fortiden  på en innovativ måde.  Da  han lavede forarbejder til Fru  Marie Grubbe, læste han ikke datidens klassikere og det for­ finede  skriftsprog,  men  opsøgte  mere  perifere  kil- der,  der kunne give en forståelse for datidens sprog og liv. I et brev  til Edvard Brandes skriver han:

Tænk dig jeg staaer op hver Dag Kl. II og gaaer på kgl. Bib­ liothek  og  læser  gamle  Dokumenter  og Breve  og Løgne  og Billeder om Mord, Hor, Kapitelstakst, Skjørlevnet, Torvepri­ ser, Havevæsen, Kjøbenhavns Belejring, Skilsmisse-Processer, Barnedaab, Godsregistre, Stamtavler og Ligprædikener. Alt det skal blive til en vidunderlig Roman der skal hedde: "Fru Ma­ ria Grubbe" Interieur fra det 17ed Aarhundrede.

(Ottosen 1972: 134)

De to små ord "Alt det" er bemærkelsesværdige. En kompleks mængde  af  dokumenter  og information skal transformeres til romanform. En proces der gi­ ver  associationer  til  en black ·box, hvor  en  mængde uformeligt stof puttes ind i den  ene ende og  kom­ mer ud som værk i den anden, uden at man kan er­ fare,  hvordan processen har fundet sted.

Noget  tilsvarende  gør  sig  gældende  med Niels Lyhne. Jacobsen  undersøgte  eksempelvis  med  stor flid,  hvordan  moden  var  i  r86o'erne  for  at  kunne gøre Niels  Lyhne så  historisk  korrekt  som  muligt. Men i praksis har  ingen  læsere i  dag  - og  for Fru Marie  Grubbes vedkommende  heller ingen  ved  bo­ gens udgivelse - en baggrundsviden der gør det mu­ ligt at vurdere nøjagtigheden i Jaco�:,sens referencer til datidens forhold. Til gengæld mente Georg Bran­ des,  at Niels Lyhne gengav  samtidens  sprog,  snarere end  det  man talte i  den tid,  hvor romanen placerer sin handling historisk (Barfoed 1970: 96-97). Roma­ nen  blev  da  også  opfattet  som  en  samtidsroman på trods af  de historiske rammer og referencer.

Jacobsens arbejde har dog ikke været omsonst 1 for historiens tekst og de mønstre, der findes i denne, er blevet kilder til  skabelse  af en særegen  poetisk sprogbrug.  Den  historisk  orienterede  exces  - som kari spores i teksterne,  men som også behøver og f'ar støtte af sekundært materiale som Jacobsens breve skaber et frisat poetisk  materiale.

Men i samtidens kritik blev Fru Marie Grubbe vur­ deret i  forhold  til  den historiske  nøjagtighed i  be­ skrivelserne,  og Jacobsen blev prist for de passager, hvor  man  følte  sig  sat  tilbage  til  det  syttende  år­ hundrede,  omend  flere  kritikere  havde  blik  for,  at der var noget andet på færde. De havde blot ikke en forståelsesramme at udtrykke dette med,  andet end negativt i forhold til historiens sandhed og  billedets virkelighed.  I  et  senere brev  til  Edvard Brandes, nu efter  udgivelsen af Fru Marie  Grubbe, skriver han:

Og saa Realisme: Gud veed alt det der er realistisk nu til Dags, dersom  de  Mennesker  nogensinde  fik  Noget  at  se,  der  var gjort realistisk, de vilde da tabe baade Næse og Mund og For­ stand. Ak, ak, nej der skal meget større Kræfter til at være re­ alistisk  og ialt  Fald  et meget facilere Stof end det jeg har havt at tumle med,  jeg vilde snarere sige at i min Bog er det r7. Aar­ hundrede afdæmpet og harmoniseret til Salonbrug. (Ottosen r972: r64)

## Frigørelse og paradoks

Strategierne kan som nævnt kombineres. Et eksem­ pel på en kombination af excesstrategier finder man i  T.  S.  Eliots The  vVaste Land. Her  er  en  encyklo­ pædisk exces dominerende, idet der skabes en effekt af at alt er i digtet - selvom det jo på ingen måde er tilfældet, som den italienske litteraturkritikker Franco Moretti bemærker det i Signs Taken for vVon­ ders (Moretti 1983:  219). Men der  er  også autobio­ grafisk  exces,  som  gennem de  mange henvisninger til digterfi gur en alligevel bevirker, at han ikke er til at  fa hold på.  Og  en topografisk exces i forhold til det på en gang mytiske og konkrete London.

The  Waste Lands store og  vedvarende  levedygtig­ hed - hvilket er mere og andet end dets klassikersta­ tus - synes i høj  grad knyttet til dets  brug af exces­ strategier:  Transformation  af  den  simple  references prosa til poesi.

Excesstrategierne skaber tekster, hvor læseren be­ fries  for  en  lang  række  spekulationer  vedrørende sandhed og sammenhæng, uden at enhver form for referentialitet  går  tabt.  Der  vindes  således  noget gennem  disse  paradoksale  referencer.  En  forskyd­ ning  fra  fokus  på  form/indhold  til  medium/form finder sted uden at omverden tabes. Realistisk forma­ lisme kunne man kalde det, måske, når det er bedst.

## Litteratur

Balderston, Daniel (1993): Out of  Context, Durham Barfoed,  Niels  (red.) (1970): Omkring  Niels  Lyhne, København

Borges, Jorge Luis (1969): Fiktioner, Århus Eliot,  T.  S. (1963): Collected Poems  1909-1962, Lon­ don

Huang,  Marianne  Ping  ( 1996): "Forsøgsstation  for urbanisering" in Huang et al. (red.): Passage nr. 22, Århus

Iqærstad, Jan (1997): Menneskets  felt, Oslo

Kundera, Milan (1986): L'art du roman, Paris

Kundera, Milan (1993): Les testaments trahis, Paris

Moretti, Franco (1983): "From The Waste Land to the Artificial  Paradise"  in Signs  Taken  for  vVonders, London

Ottosen,  Jørgen  (red.) (1972): Omkring  Fru  Marie Grubbe, København

Stounbjerg, Per (1993): "Lynlås i gylpen" in Huang et al.  (red.): Passage nr.  14/r5, Århus

Wilde,  Oscar (1996): Plays, prose  writings  and poems, Guernsey