"Værdifortolkning" og "værdibedømmelse" hos Weber og Durkheim
Forfattere: Gorm Harste
Tidsskrift: politica (2005-01-01)

## Gorm Harste

## ''Værdifortolkning''  og ''værdibedømmelse'' hos Weber og Durkheim

"Værdien af  disse værdier skal selv  underkastes  spørgsmål''

Samfundsvidenskaben generelt og statskundskaben specielt har i det 20. århundrede forsvaret en tese om "værdirelativisme", som skulle kunne føres tilbage til det socialvidenskabelige gennembrud skabt af klassikere som Max Weber og Émile Durkheim. Ofte henvises til "Webers værdirelativisme", som var der hermed sat autoritet bag antagelser om, at statskundskab ikke kan udvikle normative analyser med videnskabelig gyldighed. En nøjere læsning af Weber og Durkheim viser imidlertid, at de begge, Durkheim mere end Weber, forkaster tesen om " værdirelativisme". Begge skal forstås som arvtagere af Immanuel Kants moral- og videnskabsfilosofi. "Værdifrihed" skal i den kantianske tradition forstås som forpligtende værdifortolkning og værdibedømmelse, hvilket er lige så videnskabeligtet tema, som logikken er det. Når Weberer mere skeptisk og Durkheim mere optimistisk i bestemmelsen af værdier, skyldes det snarere forskellene på de politiske konjunkturer, de befandt sig i omkring Første Verdenskrig. Samtidig er de begge kritiske over for uklare ideologisk bestemte betydningsdannelser og kommunikation om værdier, hvilket stadig har stor videnskabelig interesse.

Kompa­ rativ Politik 1-2 grundlagde retningslinjerne for dansk politologisk forskning, udgjorde hans tese om værdirelativisme et centralt led. Hans grundlæggelse af dansk norınalvidenskabelig politologi beroede på en stillingtagen til fem hovedhjørnesten for forskningen, to videnskabsteoretiske og tre politikteoretiske: 1) acceptable metodiske analyser: beskrivelser, årsagsforklaringer, funktionelle forklaringer mv. 2) Forholdet mellem beskrivende og normativ forskning. Politologi som 3) statsanalyse, som 4) analyse af politiske systemer, eller som 5) magtanalyse. Erik Rasmussen forsøgte givetvis med al hæderlighed at redegøre for det, der internationalt var blevet gjort gældende som standardsættende statskundskab. Derfor fik hans redegørelse for den klassiske samfundsvidenskabelige paradigmedannelse da også en særlig vigtig betydning. Fremstillingen skulle gerne være korrekt og rimelig dækkende.

i dag kan tage sig ud, skal jeg lade ligge. I den internationale politologiske forskudviklede en egentlig systemteoretisk analyse. Specielt Durkheim nåede imidler-

Min påstand er, at Rasmussen i sin redegørelse for de fem områder behandlede så centrale klassiske samfundsforskere som Max Weber (1864-1920) og især Émile Durkheim (1858-1917) misvisende. En samfundsforskning, der inden for alle fem felter udvikles videre på disse klassikeres præmisser, peger på en anden forskningstradition end den, der fulgte med Rasmussen. Hvordan en sådan forskningstradition ning ligger selvfølgelig mange mulige svar. Det er påfaldende, at de to klassiske forskere behandlede alle fem hovedhjørnesten indgående, idet Weber dog ikke tid  frem  til  helt  andre  koblinger  mellem de fem områder, end dem Rasmussen grund­ "værdirelativisme", der var  centralt  i behandlingen af  det  andet af  hans fem  problemlagde, uden at Rasmussen så meget som noterede denne forskel. I det følgende vil jeg blot fastholde det tema, som Erik Rasmussen udviklede som spørgsmålet om felter. Hans udlægning af Max Webers analyse af videnskabelig "værdifrihed" er her helt afgørende. Erik Rasmussen sammenfattede sin Weber-forståelse således:

"Den videnskabelige værdirelativisme er en konsekvens af den videnskabelige metode, idet metodens iagttagelse af logikkens regler menes at udelukke slutninger fra indikativiske til gerundiviske udsagn, efter at det o. 1900 blev klarlagt at sådanne er logisk utilstedelige ('the logical gulf between Is and Ought'  ).  Deraf fulgte at videnskaben ikke kan udtale sig om værdiers absolutte eksistens eller gyldighed. Den der  tydeligst drog konsekvenserne heraf var tyskeren Max Weber, formentlig den skikkelse i det 20. århundrede der, også i flere andre henseender, har øvet størst indflydelse på samfundsvidenskaberne. Det skete første gang i en afbandling 'Die  "Objektivitat" in sozialwissenschaftlicher und sozialpolitischer Erkenntnis' (  ...  )  hvortil  senere  kom en  forelæsning  fra  1914,  'Der  Sinn  der  "Wertfreiheit"  der soziologischen und okonomischen Wissenschaften'. Den videnskabelige værdirelativisme

knyttes derfor til hans navn  .. (Rasmussen, 1971, Bd. l: 34  ).

Umiddelbart er der to problemer for Rasmussen. For det første er Weber ikke for­ taler for en såkaldt værdirelativisme, men, som vi snart skal se, for en værdifrihed, hvilket for en  kantianer som Weber er noget ganske og aldeles andet. For det andet definerer Rasmussen værdirelativismens centrale påstand uden den mindste re­ spekt for moderne logik.

Påstanden om "logisk" utilstedelighed er logisk forkert: "Hvis dette er et bord, så bør der kunne stå noget på det"; "hvis N angiver en socialt gyldig regel, så bør den kunne ytres. offentligt"; "hvis denne kaffe er drikkelig, så bør den ikke smage af salt"; "hvis denne sætning er meningsfuld, så bør den være læselig" kan ses som fire eksempler på beskrivelsesudsagn, der i vort sprog angiver gyldige synte­ tiske (empirisk afgørbare) slutninger fra "hvis ... er, så ... bør ...  ". Hvis ikke vi i dagligsproget foretog den type slutninger, hvis pragmatik rummer mere end deres analytik, ville enhver klassifikation og beskrivelse bryde sammen. Moderne logi­ kere som eksempelvis Paul Lorenzen og hans Erlangerskole demonstrerede med stor grundighed i løbet af 1960'  erne, hvorledes logikkens slutningsregler netop er normativt uomgængelige og forpligtende - et forhold som vi, i hvert fald i viden­ skabelig sprogbrug og argumentation, ikke kan dispensere fra (Kamlah og Loren­ zen, 1973; Kambartel, 1974). Det betyder selvfølgelig ikke, at vilkårlige slutnin­ ger er acceptable. Al ikke-forvrøvlet sprogbrug (for eksempel metodisk beskri­ velse, klassifikation, forklaring) implicerer logiske forpligtelser med fordringer, der kan stilles for, hvilke yderligere anvendelser af sproglige udsagn, der nødven­ digvis må kunne tages i anvendelse. Rasmussens påstand er derfor logisk non­ sens. De forandrede betingelser for forholdet mellem beskrivende og normativ forskning har en del konsekvenser for udviklingen af mo,derne samfundsteori, hvilket har været kendt fra Immanuel Kant (  1724-1804) til Emile Durkheim og er videreudviklet i moderne normbegrundelser. Jeg skal nøjes med at tage Durkheims argumentation op efter behandlingen af Webers argumentation.

## Den kantianske analyse af  værdiers gyldighed

Kri­ tik der reinen Vemunft Kritik der praktischen Vemunft (ind)forstående forklarende I sine analyser af "værdifrihed" trækker Weber dels på Immanuel Kants lære om værdier og moralfilosofi, dels på sin nære kollega, den neo-kantianske filosof Heinrich Rickerts lære om værdier som kulturelle markeringer af "betydning og mening". Nu er hverken Weber eller Rickert (1863-1936), for slet ikke at tale om Durkheim, neo-kantianere i den klassiske dualistiske betydning, der blot holdt sig denskab går på tværs af dette skel og er kort sammenfattet netop fortolkende. Med den kulturvidenskabelige udlægning i Heidelberg-udgaven af neo-kantianisme fortolker Rickert og Weber "menings- og betydningssammenhænge" fastholdt i idealtyper og sproglige begrebssystemer i overensstemmelse med "erkendelsens diskursive natur", , idet værdier udgør ideer med en gældende betydning.

Peirce (1839-1914):

gældende gyldige. faktisk gyldig, I stedet for et skel mellem "er" og "bør" og i stedet for en to-verdenslære, der skylder Platon og Augustin mere end den moderne tænkning, må man skelne melde gør sig gældende kan diskuteres, og dermed diskuteres gyldighed. Det er altså værdiernes pragmatik, deres meddelelse/kulturelle mening og betydning, der sætter regler for deres indhold: Nemlig dens sociale realitets regler. Værdier, der ikke ville kunne gøre sig socialt gældende, kan således ikke opretholde deres gyldighed. Således siger Rickert: "Ved værdier, som man betragter for sig, kan man ikke spørge, om de virkelig er, men kun om de gælder. En kulturværdi er nu enten moderne senere kantianer og deskriptiv-normativ teoretiker som Jürgen Habermas, der i sit hovedværk om normativ demokratiteori kan trække konsekvenserne fra Rickerts og Webers samtidige, logikerne Gottlob Frege (1848-1925) og Charles

"Efter den af Frege og Peirce gennemførte sproganalytiske vending bliver (...) den bevidsthedsfilosofiske modsætning mellem ide og virkelighed overvunden. Ideerne selv bliver således konciperede som sprogligt inkorporerede, således at fakticiteten af de i verden optrædende tegn og sproglige udtryk internt forbindes med idealiteten om almen betydning og gældende sandhed (...) Yderligere bliver differensen mellem gyldighed og det at holde et udsagn for sandt forklaret med begrebet om en ideal gyldighed som rationel hævdelighed under ideale betingelser, altså under diskursiv indløsning af gyldighedsfordringer" (Habermas, 1992: 53).

Det er altså ikke nogen absolut gyldighed af værdier og normer, der udgør kriteriet for og filtret for om gældende værdiers legitimation også har legitimitet. Nej, det ', skulle kunne slutte til,

bør er (legalitetens) procedurer for hævdelighed, hvis gyldighed står til diskussion. Det, som Weber imidlertid vender sig imod, er, at man fra "hvordan etiske anskuelser, der på et tidspunkt er fremherskende hos en gruppe", politisk system har legitimation til, at det også har legitimitet. Fra at et politisk program gør sig gældende, til at det har gyldighed.  Man  kan, med Rousseaus tenni­ nologi, ikke slutte fra alles vilje til almen vilje.

## Webers tese om værdifrihed

Når kantianske filosoffer forfægter ''værdifrihed", betyder det på ægte kantiansk, at pligtetiske værdier er ubetinget forpligtende for fornuftig viljesdannelse: For­ nuften er fri fra at f  Ølge tilbøjeligheder og begær, men fri i det omfang værdierne angiver forpligtelser uafuængigt af kausale påvirkninger  (Kant, 1790: § 86). Pro­ blemstillingen angår Kants berømte kategoriske imperativ om, at man skal ville handle således at ens maksime samtidigt kunne gøres til princip for en almen lov­ givning  (Kant, 1788: § 7). Men er moralprincipper forpligtende, eller kan de blot angive negative principper om ikke at ville, hvad der kan skade andre, som en skeptisk tolkning af Kants berømte moralprincip kunne lyde?

Her er Weber ganske klar, idet han giver indhold til det kategoriske imperativ:

"Det er en alvorlig (om end udbredt) misforståelse at tro, at "formelle sætninger' som for eksempel de der følger af den kantianske etik, ikke har et substantielt indhold. Under alle omstændigheder rokker det ikke ved muligheden at en normativ etik, at der findes problemer at praktısk art, hvor en sådan etik ikke ud tra sine egne forudsætninger kan give entydige anvisninger" (Weber, 2003b: 145).

Set i  lyset  af den omfattende forskning om emnet markerer Weber bestemt, at moralprincipper angiver en social realitet  (en såkaldt "kognitivistisk"  position). For at få pointen til at trænge helt ind gentager Weber endog, at

Kritik der praktischen Vemunft. "disse etiske maksimer har en streng 'formel" karakter og ligner derved de velkendte aksiotelse, at de på grund af deres 'formelle' karakter overhovedet ikke indeholder indholdsmæssige anvisninger på, hvordan handlinger skal bedømmes. Som sagt holder dette på ingen måde stik" (Weber 2003b, 146, oversættelsen lidt korrigeret).

Endvidere: "Valget af målsætninger,  (  ...  ) altså  (  ...  ) i hvilken forstand den vurde­ ring et individ lægger til grund(  ...  ), kan gøres til genstand for videnskabelig kri­ tik"  (Weber, 2003b: 141  ). Værdier krydses, debatteres og forskyder sig i en be­ standige kollisioner for og imod, hvad Weber kalder guder og dæmoner. Nu må Weber dog være vant til tunghøre læsere, hvorfor han yderligere forkaster talen om værdiers relativisme: "Derfor er det den grovest mulige misforståelse [GH: sic  !]  af,  hvad repræsentanterne for tanken om en værdikollision tilstræber, når man til stadighed ved forskellige lejligheder fortolker dette standpunkt som 'rela­ tivisme "' (Weber, 2003b: 148). I mange tilfælde må samfundsforskeren derfor bevæge sig over i en "værdifortolkning" altså "udarbejdelsen af de mulige menings­ fulde holdninger til et givet fænomen"  (Weber, 2003b: 152, 163).

Som Weber har vist i sin berømte analyse  af Protestantismens etik og Kapitalis­ mens ånd, kan sådanne værdifortolkninger netop bestå i redegørelser for menings-

'

sammenhænges forandringsmuligheder. Den normative logik i det værk er provo-

Weber viste ikke blot, hvordan værdier forskød sig og endog forandrede selv de meningssammenhænge, vi ellers ofte tror hører til nogle af de mest subjektivt valgte præferencer (for eksempel religiøs tro). Nok så afgørende for eftertidens fokus på Webers udlægninger af værdiers udviklinger og den forkerte udlægning af hans tilgang som metodologisk "værdirelativist", ", er den radikalt skeptiske tolkning, han underlagde vurderingen af tysk politisk kultur og dens fremtid. Den skeptiske værdifortolkning skyldtes ikke blot kultursammenbruddet med Første Verdenskrig, men også at han ikke kunne tilknytte det håb til den moderne magtdeling, som Durkheim ellers kunne give på fransk baggrund. Dels afdifferentieredes retsmagten i Tyskland til fordel for en materiel magt (Weber, 2003b: 371-411). Dels bureaukratiseredes den politiske partidannelse i forsøgene på at kontrollere forvaltningernes bureaukratiske magt, og bureaukratierne udviklede sig til størknede maskiner, hvor målenes værdirationalisering forskød sig, så mål blev til mid-

kerende i al sin vidtrækkende og stadig aktuelle enkelhed.

ler og midler til mål (Weber, 2003b: 213-268).

selv.

Det var på den baggrund, at Weber ikke blot kunne lade den videnskabelige analyse af værdier følge med i slipstrømmen fra den kulturelle værdiudvikling, tværtimod måtte samfundsvidenskaben i den ellers så ekstremt omfattende tyske forskningsudvikling (indtil 1933) være yderst forsigtig i omgangen med værdier. Det viste sig, at han skulle få ret gennem de næste par årtier. Senere, belært af nazismens gigantiske forbrydelser, blev tyske intellektuelle som Jürgen Habermas klar over, hvor afgørende den normative udforskning af moralske, retlige og politiske værdier blev. I sammenligning hermed blev Durkheimsi bund og grund moralvidenskabelige projekt langt mere optimistisk og på mange måder også mere moderne og adækvat for analysen af demokrati- og samfundsudviklingen efter restituringen i kølvandet på Anden Verdenskrig, altså hundrede år efter Durkheim

## Durk:heims moralvidenskabelige projekt

Durkheim begyndte sine analyser med en moralfilosotisk problemstilling, som var typisk for datidens neo-kantianske strømning i videnskabsteorien, nemlig spørgsmålet om, hvorledes moral er mulig. Hos Kant var svaret, at moralen er et faktum, fordi fornuften er et faktum. Hvor det kategoriske imperativ bestemmer viljesdannelsen og således determinerer moralens fornuftfaktum, bestemmes handlingers faktum også som et ydre faktum. Dette sociale faktum kan alligevel forstås efter moralprincipper, nemlig de moralprincipper, der kan analyseres ud

Denne analytik var afgørende for neo-kantianeren og "ny-kriticisten" Charles Renouvier (1815-1906), der var filosofistudenten Durkheims lærer på Ecole normale superieure (Lukes, 1973; Stedman Jones, 2001). Derigennem blev denne metodelære også grundlæggende for Durkheim. Durkheim anvendte udlægningen af moral aflæst i retsudviklingen som empirisk metode, da viljens egne principper jo ikke kan observeres i modsætning til de udtryk, den får i den faktiske retlige regulering af handlinger (Durkheim, 1930: 28-31; 2000: 87-89).

fra deres retlige regulering.

'

Vi kan ikke ved hjælp af fornuften bortræsonnere fornuften.  Fornuften har sine regler, som er forpligtende i den forstand, at de ikke kan være blot og bart individuelle. Varierede regler efter individuelle tilfældigheder, ville de ikke være transsubjektiv art:

regler. Dermed bar vi en morallære, der består i forpligtelser af Andres ønsker har betydning for, at vi overhovedet kan formu­ lere og fastholde vore egne ønsker.

Det sociale aspekt heri overtages af Charles Renouvier, som dermed havde en opfattelse af problemets løsning, der adskilte sig fra den type neo-kantiansime, Durkheim havde mødt under sine studieophold i Marburg, Berlin og Leipzig i 1886-87 (Stedman Jones, 2001; Renouvier, 1869; Harste, 2000). Påfaldende nok refererede Durkheim og Weber på  intet tidspunkt til hinanden. Den neo-kantianske sociolog Georg Simmel (1858-1918) har dog påvirket dem begge.

Durkheim anså det for logisk absurd at udlede en bestemt morallære om, hvor­ ledes specifikke sociale problemer for ikke at nævne politiske problemer skulle løses på den negative individualistiske baggrund: Skal vi have to eller tre gymna­ sier i den og den by? Skal man have børn, hvor mange? Bør  individet følge i forældrenes fodspor erhvervsmæssigt? Etc. Lige så absurd var det med den tyske filosof og sociolog Ferdinand Tonnies i bogen Gemeinschaft und Gesellschaft fra 1887 at tage udgangspunkt i, at moralen måtte søges i en nostalgisk genoplivning af det traditionelle hvor individet blot var en  del af et fællesskab og ikke var fri til at gå nye veje. Moral var jo ikke nogen social substans, men blot en binding af en fri vilje. En substantiel kommunitær moral ville være en moralise­ ring, som bandt individet mekanisk.

Individet lærer individualitet gennem samfundets udvikling af tolerance, og et af Durkheims store bidrag er regulært at have bevist, at forestillinger om isoleret individualitet er logisk nonsens og derfor selvfølgelig også empirisk  nonsens: For­ pligtende regler og normer kan kun være oplært socialt, og uden dem kan individet ikke fastholde sin vilje frit. Historisk  er individualitet et moderne fænomen, der så at  sige opfindes i Europa i 1700-tallet. Derfor forkaster Durkheim da også enhver form for individualistisk utilitarisme og dens opfattelse af samfundet som blot et markedssamfund af løsrevne individer.

Forskellen mellem den mekaniske og den organiske samfundsform er, at sidst­ nævnte er arbejdsdelt og differentieret. Arbejdsdelingen muliggør en samarbejds­ indbyrdes kan samarbejdes mellem mennesker fra forskellige kontekster, med for­ skellige specialer og forskellige typer faglig viden, med forskellige personligheds­ typer, og dertil: med forskellige normer, hvorfor normerne kan udsættes for foran­

etik, hvor individer i deres indbyrdes koordination og kooperation lærer, at der dring, for variation, refleksion og abstraktion (Durkheim, 1930: 272-276, 2000: 262-266). Normer er altid underlagt et kriterium om moralske meta-normer.

Derfor består samfundet ikke af en social kontrakt mellem isolerede individer, for hvilke normer skulle da sanktionere kontraktbrud? Samfundet som kontrakt forudsætter en meta-kontraktlig moraludvikling i en kollektiv bevidsthed. Sam­ fundet er som nævnt et "socialt faktum", og det er et socialt faktum, at dets regler for handling må reguleres retligt. Tilsvarende er det også et faktum, at der hertil svarer et "moralsk faktum''.

Samfundets moral abstraherer således fra den subjektive forudindtagelse og befinder sig på det transsubjektive niveau, som vi alle dyrker, hver gang vi samarbejder med andre, der er forskellige fra os selv. Moral er altså noget, vi lærer i samfundet, men så at sige som en forudsat medløbende sidegevinst til arbejdsde-

lingen og dens koordination, kooperation og kontaktskabelse. Moralprincipper udvikles således i flere lag, som formelle retsregler, retssædvaner og retsbevidsthed, hverdagslige moralske eksplicitte og implicitte regler og normer. Disse moralske, retlige og politiske læreprocesser om koordinationens og kooperationens betingelser forstærkes empirisk set radikalt med de nye kommunikative infrastrukturer, der hører til udviklingen af de moderne storbyer og til den urbane livsform. Samtidig muliggjorde samarbejdets moralske abstraktion fra individets individuelle baggrund en helt ny type individualisering og endog en "kult om individet"

De la division du travail social Lerons de sociologie af På grund af denne radikale næsten kierkegaardske individualisering af det enkelte menneske må vi, hvad Durkheim blev stadig mere opmærksom på, kunne skabe en ny type faglige sammenslutninger. Som han har vist i et senere forord til ste, og at individerne derfor udsættes for "anomi" eller normløshed. Tendensen til "anomi" er netop stor i moderne samfund, der som Frankrig i det 19. århundrede havde haft store migrationsbølger fra land til by. Også her ser vi Durkheims aklem moral og politik.

## Durkheims metodiske analyse af værdidomme

I den omfattende debat, der har været om den såkaldte videnskabelige værdirelativisme og om Webers tese om "værdifrihed", har man i vid udstrækning overset, hvor direkte Durkheim kritiserede dogmet om kløften mellem deskriptive og normative analyser. Durkheims kritik er måske nok mest kendt fra hans afhandling om arbejdsdelingen, men mest radikal i hans senere meget præcise analyse "Jugement de valeur et jugement de réalité" ("Værdibedømmelse og realitetsbedømmelse") (Durkheim, 1924).

Durkheim, morals and modernity Om den sociale arbejdsdeling stente udvikling i Durkheims forfatterskab, idet Durkheim tra første færd i fororske slutninger kan afledes af disse teoretiske, videnskabelige studier" (Durkheim,

1975: 97). Ligesom Durkheim i disputatsen viste, at

"hvis vi med omhu skiller de teoretiske problemer fra de praktiske problemer, er det ikke for at forbigå de sidste: Det er tværtimod for bedre at sætte os i stand til at løse dem (...) Man indvender, at observationsmetoden mangler regler til at bedømme de indsamlede kendsgerninger. Men denne regel uddrages af kendsgerningerne selv, hvilket vi senere vil få lejlighed

til at fremlægge beviset for" (Durkheim, 1930: XXXIX; 2000: 62-63).

Watts Mil  lers indgående afbandling er den første udlægning af Durkheims teori om den moderne realitets iboende moralske rationalitet,  der g.ennemarbejder Durkheims forhold til kantiansk moralfilosofi.  Forholdet  mellem  fornuft og virke­ lighed henvises således til Kants analyse af det indispensable forhold mellem fornuftens frihed og samfundshistorien. I forlængelse heraf gør Watts Miller op­ mærksom på, at det argumentativt indispensable rationale, der ligger i fornuftens vilje til at ville sig  selv og  altså at være autonom, i langt videre udstrækning analy­ seres som foreneligt med naturhistoriens mulighedsbetingelser i Kants Kritik der Urteilskraft (1790) end i Kants to tidligere hovedværker om erkendelsesteori og moralfilosofi.

Det er rigtigt, at Kant fremsætter  den  berømte  to-verdenslære  om  den  intelligible verden og den sensible verden i Grundlegung zur Metaphysik der Sitten (Kant, 1785, Band VII). Det er den todeling, påstanden om dualismen mellem "er" ..:ud­ sagn og "bør"  -udsagn tager udgangspunkt i. Imidlertid markerer han der og nok så meget i værkets omfattende begrebsbrug om "menneske", "mennesker" og "men­ neskehed" frem for blot om fornuftsvæsener som i den rene moralfilosofi, at han også er  ude  i et historiefilosofisk projekt  om foreneligheden mellem fornuftsfrihed og natur- og civilisationshistorie. Naturen må kunne erkendes således, at fornuf­ ten kan være en del af den. Iagttagelse og deltagelse er således mulige at forene.

I  værdibedømmelses-artiklen  bliver  forbindelsen til  Kants Kritik der Urteilskraft (  1790) imidlertid åbenbar på  en  måde,  der  teorihistorisk er påfaldende, idet Durkheim ofte formulerer sin tese overmåde parallelt til de  formuleringer hos  Max Weber, der grundlægger metoders "objektivitet" i analysen af rene "ideale typer", som udsondringer af "begrebssystemer", "kulturbetydninger" og "værdi-ideel'. Netop da Durkheim eksempelvis kommer til fremstillingen af foreneligheden  mel­ lem "den ideale verden" knyttet til fornuftens bestemmelser og "den sensible ver­ den" erfaret af forstanden, sammenfatter han sin analyse således:

Hvis er så må objektivitet blive forklarede . For at forstå hvorledes værdidomme er mulige, er det ikke tilstrækkeligt at postulere en vis mængde idealer; der må også gøres regnskab for, hvorfra de kommer, hvordan de forbinder sig med erfaringen, samtidig med at de overskrider den, og for hvori deres

Umiddelbart er Durkheims resume her i overensstemmelse med Webers forsvar for, at det må kunne lade sig gøre at undersøge etikkens rationalisering, og Durk­ heims historiske analyse af arbejdsdelingens moralske mulighedsbetingelser vil derfor svare til Webers historiske analyse af det kapitalistiske arbejdes moralske disciplinering. For dem begge kan fordringen om objektivitet analyseres begrebs­ historisk, ud fra en tese om, at samfund må udvikle sig gennem en uomgængelig rationalisering af de begreber, hvormed der kommunikeres og fastholdes "kultur­ betydninger" (Weber) henholdsvis "kollektive repræsentationer" (Durkheim).

Dermed bliver forholdet mellem kulturbetydninger og  værdier henholdsvis kommunikationens kollektive repræsentationer og værdier uomgængeligt. Såvel Weber som Durkheim insisterer på, at vi ikke kan lave teorier om sociale fænome- ner, ja overhovedet ikke ville være i stand til at formulere teorier og udtrykke sproglige udsagn, hvis ikke betydnings- og meningssammenhænge (Weber) henholdsvis kommunikation var mulig: "For begreberne er åndens konstruktioner, som tager del i idealer; og det er ikke svært at vise, at de endda er kollektive idea- politiske  værdier om sociale regler "Hvis er så bør Zum ewigen Frieden Ligesom Heinrich Rickert insisterer de begge på, at selv æstetiske værdier må udtrykke andet og mere end blot subjektive meninger. Der er dog en gradsforskel. Selvom Weber påpeger den omfattende objektive rationalisering, der er sket af - i dag - tilsyneladende subjektive "værdi-ideer" som religiøs tro og kunst, er han mere skeptisk i spørgsmålet om, hvorvidt denne rationalisering kan forbindes til analyser af historiske fremskridt i det indhold, som han mener, man kan give moralske forpligtelser. Rickert og Simmel såvel som i endnu højere grad Durkheim knytter sig her tydeligvis til Kants analyser af kommunikationen om værdier. Æsteomsætter dette princip i sin politiske teori om det deliberative demokratis kommunikation (Durkheim, 1950: 110-141). Spørgsmålet er nu, hvor langt analysen af denne sociale realitets iboende princip om rationaliteten af, hvad der bør kunne sluttes, kan række?

ler; fordi de kun kan lade sig konstituere i og ved hjælp af sproget, som i allerhøjeste grad er et kollektivt forhold" (Durkheim, 1924: 139).

Durkheim går nøjagtigt lige så langt som Kant i sin analyse af æstetiske værmoralske værdier, religiøse værdier, æstetiske værdier, spekulative værdier"

Det afgørende skridt markeres næsten straks fra foredragets begyndelse, idet Durkheim stiller spørgsmål ved "inkommunikabiliteten" af bedømmelser af virtor iet ders ar 'e (Durer cim. 324; 08). Dreker for er det akti ve liv fornuftsformer fra Kants tre hovedværker, idet

dier, men generaliserer mere til andre typer af værdier: "Der eksisterer forskellige typer af værdier. Andre forhold er den økonomiske værdi, igen andre forhold, (Durkheim, 1924: 124).

"det foregår helt anderledes, når jeg siger: Denne mand har en høj moralsk værdi; dette bil­ lede har en høj æstetisk værdi; dette smykke vurderes højt. I alle disse tilfælde  attribuerer  jeg en objektiv karakter til tingene og eksistenserne, fuldstændigt uafhængigt af måden jeg føler det på, i det øjeblik jeg udtaler mig. Personligt, kan jeg ikke give nogen pris for smykker; deres værdi er alligevel blivende på det givne tidspunkt. Jeg kan som menneske have en middelmådig moral; dette forhindrer mig dog  ikke i at genkende den moralske værdi, når den er der. Som temperament kan jeg være uden sensibilitet for kunstens glæder; dette er ikke en grund til at jeg benægter, at der er æstetiske værdier. Alle disse værdier eksisterer altså på en måde uden for mig. Også når vi er uenige med andre om måden at begribe og vurdere dem, fristes vi til at kommunikere vores overbevisninger. Vi er ikke tilfredse med blot at bekræfte dem; vi søger at demonstrere dem ved at understøtte vores overbevisninger. Vi indrømmer altså  implicit,  at  disse  bedømmelser  korresponderer  med  en  objektiv  realitet, om hvilken forstå- sui  gene  ris, værdidomme, som svarer til disse realiteter" (Durkheim, 1924: 118, kursiv i original).

Jeg kan med andre ord ikke insistere på, at mine gæster må acceptere, at en kop kaffe er drikkelig, selv om den er fem dage gammel, kold og fyldt med salt i stedet for sukker, og overvældende stærk. Smag og behag er kun subjektiv og udelelig for neurotikere eller psykotikere, der har vanskeligt ved at acceptere det sprog, som vi kommunikerer med. Alligevel fastholder Durkheim, som Kant i Kritik der Urteilskrafts § 6, at "værdierne ikke er i tingene og udtrykker deres natur. Det postulat strider mod fakta" (Durkheim, 1924: 126; Böhme, 1996). Værdierne må altså være i vores bedømmelser og udgøre en realitet, hvis objektivitet vi ikke kan slippe uden om.

i 1 Konklusionen om denne sociale realitet sui generis, der har så store konsekvenser for samfundsvidenskabernes teori, markeres straks derefter, idet: "Den sociale bedømmelse er objektiv i forhold til de individuelle bedømmelser (...) For

i Her skal man huske, at denne offentlige tvang beskrives af den Durkheim, der i Den sociologiske metodes regler (2000b: 100-106) lavede en kriminologisk revolution ved at påpege, at forbrydelser er sunde tegn ved ethvert sundt samfund. Problemet ligger i grænsen for, hvad der "kan pålægges (de partikulære) individer" ', hvilket netop udgør det problem om bedømmelsen af bestemmelsers og reglers subsumtion og partikulære situationers refleksion (under ex post inddragelse Kritik der Urteilskraft (Kant, 1790, Band X: 87). Som Kant - for eksempel i hans berømte artikel "Besvarelse af spørgsmålet: Hvad er Oplysning?" - påpeger Durkheim derfor, at vii en deliberativ offentlighed må kunne kommunikere om de menneskelige rettigheder, der kan sætte grænser for de sociale kommunikationssystemers tvingende karakter. Grænsefastlæggelsen er også helt afgørende i Webers retssociologi og metodelære (Weber, 1985: 1-145).

Der er således omfattende grænser for, hvorledes man kan slutte fra "bør"påstande til "er"-påstande: " At handle moralsk er at gøre sin pligt, og enhver pligt er endelig. Den er begrænset af andre pligter" (Durkheim, 2000: 224). Af den grund ser vi hos Weber en markant kritik af sindelagsetikkens forsøg på at drage ontologiske konsekvenser af en (deontologisk) pligtetik (Weber, 2003a: 255ff.). Derfor bliver den moralske mening med demokratiet kun sekundært de parlamentariske valgs aggregering af subjektive indskydelser og tilbøjeligheder, hvor folkets suverænitet har afløst den monarkiske doktrin om, at "dette er min lyst". Det primære er ifølge Durkheims samarbejdsetik forbindelsen mellem den kommunikative proces og den procedure, som det offentlige og det organiserede ræsonnement instituerer.

i Der må have udviklet sig muligheder for, at individer kan forpligtes til et samarbejde, hvor de forstår kooperationens regler på samme måde, samtidig med at de bejdets procedurer. Hvad er samfundet da? Det er en moralsk regelsammenhæng. Det er, hvad samfundet uundgåeligt er.

Durkheim har hermed genskabt mulighedsbetingelserne for fortolkningen af socialiteten sui generis. Men hvilke betingelser sætter det nu for analysen af modeme politik? Det politiske udgøres af "oppositionen mellem regerende og regerede" ', og det "politiske samfund" består bredt af "enhver i det mindste rudimentær organisation og konstitution af en magt, stabil eller foreløbig, svag eller stærk, som underlægger individerne dens aktivitet, hvilken karakter den end er af" (Durkheim, 1950: 79). Der kan således gå politik i ganske mange sociale fænomener. I moderne samfund er politik imidlertid på en helt afgørende måde sat i perspektiv af staten, og Durkheims politiske teori består i dens kere af en redegørelse for, hvilke betingelser for det politiske der hermed er sat. Det politiske kommer ind i formidlingen mellem på den ene side staten og på den anden side de moralsk sociale betingelser, som individerne og deres individualitet udvikles i. Hos den senere Durkheim, fra slutningen af 1890'emne, fortolkes alle tre dele i forhold til en model om kommunikative deliberationer, der formidler mellem de tre adskilte størrelser. Det vil her gå for vidt at sammenligne Durkheims teori om stat, politik, magt, demokrati og taglige sammenslutninger mea Erik Kasmussens. De demokratimodeller, der senere i 1980'erne og 1990'eme er fremført af David Held (1985) og Jürgen Habermas (1992), kan i vid udstrækning ses som fortsættelser af Durkheims politiske teori. Det gælder således den berømte diskursetiske model for fortolkning af den politiske kommunikations legitimitet, som Habermas har fremført, og som går tilbage til den sene Kants kriterium om, at sociale regler og politiske normer skal kunne hævdes offentligt for at have gyldighed og legitimitet.

## Konklusion: embedsmandens dannelse eller neutralisering

Erik Rasmussen grundlagde statskundskaben sammen med forvaltningsprofessoren Poul Meyer, der ligeledes forfægtede værdirelativismen (Meyer, 1962: 57-67; 1979: 298-308). Forbindelsen mellem værdirelativismens doktrin og forestillingen om en bureaukratisk neutralisering af værdier blev skoledannende for den danske uddannelse i statskundskab. Den danske stat videreførte hermed en enevældig embedsmandstradition, der var mere ekstrem end i nogen anden europæisk stat. Jorden: den kongeligt udnævnte minister. Værdier blev som beslutningssystemets

Spørgsmålet om, hvorledes den danske statskundskabsuddannelse muliggjorde en videnskabeligt legitimeret neutralisering af embedsmændene i en grad, som følger en stærkere centraliseret embedsmandstradition end i nogen anden europaisk statsdannelse (Harste, 2005: 38), bliver derfor til et spørgsmål om værdirelativismens gyldighed. Hvor Webers analyser gik ud på at danne samfundsvidenskabeligt uddannede personer, blev værdirelativismens værdi om den neutrale embedsmand i sit bureaukratiske "jernbur" snarere beskrevet af den berømte skrækvision, som han kunne opstille i slutningen af sin analyse af den rationaliserede livsførsel:

Rave edse n dene ar neutroner (ler der iend mot hdl og han anedre sendint pg. præmis fastlagt af chefen (kongen, ministeren).

''Ingen ved endnu hvem der i fremtiden skal bo i buret, og om der ved slutningen af denne enorme udviklingslinje  vil stå helt nye profetier eller en vældig genfødelse af  gamle tanker og idealer - eller i stedet derfor en mekaniseret forstening, pyntet op med en krampagtig tagen­ sig-selv-højtideligt. Så kunne ganske vist denne kulturudviklings 'sidste mennesker' få lejlig­ hed til at sande det ord: 'Fagmennesker uden ånd, nydelsesmennesker uden hjerte: dette intet indbilder sig at  være steget op til et aldrig  før nået stade  menneskehedens udvikling "' (Weber, da. overs.

Weber nåede heldigvis ikke at se, hvilke konsekvenser neutraliseringen af embedsmænd fik et par artier senere i Tyskland, men han anede dem.

Nu skal hele denne krıtik at værdirelatıvısmens teknokratıske betydning 1kke misforstås. Webers og Durkheims pointer, såvel som tidligere Kants og senere Jürgen Habermas' er for det første, at normativ videnskab er både mulig og nødvendig.

For det andet er der gode normative grunde til, at vi videnskabeligt kan udsondre videnskabelige beskrivelser, hvıs normative betingelser er så tilstrækkeligt analyserede, at deres betydning for beskrivelsen bliver klar. Derved kan de beskrivende konstateringer stå som empirisk gyldige udsagn, der kan stå for falsificerende afprøvninger. Lige som normative udsagn kan falsificeres og udsættes for kriterier om intersubjektiv overførbarhed.

2 For det tredje synes intentionen bag den "værdirelativisme" ', der forfægtedes efter Anden Verdenskrig ikke at kunne blive beskrevet med påstanden om at slutninger fra deskriptive til normative udsagn er umulige. Snarere synes manglende

For det fjerde og langt mere fordringsfulde kan vi som empirisk hypotese have den mulighed, at vi må kunne antage, om samfundets udviklingsmønstre, at de er således indrettet, at normativt orienterede refleksioner og reguleringer af en moralsk viljesdannelse er blevet mulige. Det er derfor, at Weber og Durkheim kunne udvikle teorier om samfunds historiske udvikling af differentierings- og rationaliseringspotentialer (Harste, 2003).

## Noter

1. Problemstillingen om bedømmelsers objektive realitet og uomgængelighed for den enkelte går igen hos Georg Simmel (1908), Norbert Elias (1976) og endnu mere eksplicit i den sociale bedømmelsesteori hos  Pierre  Bourdieu  (1979),  ligesom vi også ser den konstruktivistiske strukturation af forholdet mellem individers frie bedømmelse og sociale realiteters objektivitet her i denne kantianske formulering hos Durkheim såvel som hos Bourdieu, specielt i (Bourdieu, kap.
2. Man kan slutte fra en nutidig viljestilstand til en fremtidig  beskrivelse af vilje, for eksempel  hvis man hævder at ville opretholde det kategoriske imperativ. At vilje og logiske bestemmelser (modal)logisk set må kunne reproduceres i en fremtid, betyder dog samtidig, at der er grænser for, hvorvidt vilje og logik kan omsættes i handlinger og adfærd.

## Litteratur

Bourdieu, Pierre (1979). La distinction, Paris: Les editions du minuit.

Bourdieu, Pierre (1980). Le sens pratique, Paris: Les editions du minuit.

Bohme, Gemot (1996). "Kants Åsthetik in neuer Sicht", pp. 45-72 in GonnHarste u.a. (ed.), Immanuel Kant uber Natur und Gesellschaft, Odense: Odense University Press.

Durkheim, Emile (  1899/2001  ). L'individualisme et les intellectuels, Paris: Edition  mille et une nuits.

Durkheim, �mile (1930/2000). De la division du travail social, Paris: puf.

Durkheim, Emile (  1924  ). Sociologie et philosophie, Paris: puf.

Durkheim, Emile (1950). Lefons de sociologie, Paris: puf (ca. 1899-1908).

Durkheim, Emile (  1953). Montesquieu et Rousseau. Precurseurs de la sociologie, Paris: Alcan.

Durkheim, Emile (  1975). ''Introduction a la morale", i Textes T.2, Paris: puf.

Durkheim, Emile (2000a). Om den sociale arbejdsdeling, København: Hans Reitzels Forlag.

Durkheim, Emile (2000b  ). Den sociologiske metodes regler, København: Hans Reitzels Forlag.

Elias, Norbert (I 939/1976). Ober den Prozeft der Zivilisation Bd. 1-2, Frankfurt: Suhrkamp.

Habertnas, Jiirgen (  1992). F aktizitiit und Gel  tung, Frankfurt: Suhrkamp.

Harste, Gorm (1994) (red.). Kompleksitet og dømmekraft. Immanuel Kant om politik, æstetik og natur, Aalborg: Nordisk SommerUniversitet.

Harste, Gonn  (2000). "Introduktion og fortolkning" i Emile Durkheim: Om den sociale arbejdsde­ ling, København: Hans Reitzels Forlag.

Harste, Gonn (2003). "Arbejdssamfundet - Weber og Durkheim om arbejdsetik og samarbejdsetik", Økonomi og Politik, 76. årgang, nr. 1, pp. 53-66.

Harste, Gonn (2005). "Den europæiske stats dannelse", Politica, 37. årgang, nr. 1, pp. 21-43.

Held, David (1985). Models of  Democracy, Cambridge: Polity Press.

Kant,  Immanuel (1781, 1785, 1788, 1790,  1795, 1797). Werkausgabe Band I-XII, Frankfurt: Suhrkamp (1974, 1977).

Kambartel, Friedrich (1974). "Moralisches Argumentieren" pp. 54-73 in Friedrich  Kambartel (ed.), Praktische Philosophie und konstruktive Wissenschaftstheorie, Frankfurt: Suhrkamp.

Kamlah, Wilhelm und Paul Lorenzen (  1973). Logische Propiideutik, Mannheim: BI-Wissenschaftsverlag.

Lukes, Steven (1973). Emile Durkheim, Stanford: Stanford University Press.

Meyer, Poul (  1962). Politisk videnskab, København: Berlingske.

Meyer, Poul (1979). Offentlig Forvaltning, København: Gad (3. udgave).

Nietzsche, Friedrich (  188711969). Zur Genealogie der Moral, Werke Band li/, Frankfurt: Ullstein.

Rasmussen, Erik (1971). Komparativ Politik 1-2, København: Gyldendal.

Renouvier, Charles (1869). Science de la morale T. 1-2, Paris: Felix Alcan (1908).

Rickert,  Heinrich (  1910/  1986). Kulturwissenschaft und Naturwissenschaft, Stuttgart: Reel  am.

Simmel, Georg (  1908). "Die Mode. , , pp. 26-51 in Philosophische Kultur, Berlin: Wagenbach (  da. overs.).

Stedman Jones, Susan (2001). Durkheim Reconsidered, Cambridge: Polity Press.

Watts Miller, W. (  1996). Durkheim, Morals and Modemity, London: UCL Press.

Weber, Max (1920). Die Protestantische Ethik, Mohr: Tiibingen (da. overs. 1995).

Weber, Max (  1972). Wirtschaft und Gesellschaft, TUbingen: Mohr.

Weber, Max (1985). Wissenschaftslehre, Ttibingen: Mohr.

Weber, Max (2003a). Udvalgte Tekster Bind 1-2, København: Hans Reitzels Forlag.

Weber, Max (2003b  ). "De sociologiske og økonomiske videnskabers 'værdifrihed "' . pp. 129-180 i Udvalgte Tekster Bind 1-2, København: Hans Reitzels Forlag.