Om Søren Kierkegaard og hans slægt
Forfattere: Olaf Kierkegaard
Tidsskrift: kierkegaardiana (1955-06-08)

## Om Søren Kierkegaard og hans slægt

## &lt; * ƒ   OLAF  KIERKEGAARD

Den  11.  november  1955  er det hundrede aar siden Søren Kierkegaard, paa det  gamle  Frederiks  hospital  i  Bredgade,  stred  den  strid  der  skulde  blive hans  sidste;  og  man  tager  næppe  fejl,  naar  man  formoder  anledningen  vil blive brugt til at finde nye sider frem fra hans liv og hans tænkning.  Ingen ler,  og ikke altid med lige godt resultat.  Man synes undertiden grænsen for det opnaaelige har vist sig; men i de senere aar har ogsaa psykiatrien kastet

er vel som S. K. blevet analyseret forfra og bagfra, fra alle mulige synsvink­ sit  søgelys paa ham -  og saa er der igen  fri bane en tid frem.

Gennem  aarene  er  der  blevet  skrevet  -   her  og  i  udlandet  -   et  væld  af bøger  og  afhandlinger,  artikler  og  pjecer  til  belysning  af  S.  K.  og  hans slægt.  Det er ikke altsammen noget, der kan staa for en nærmere prøvelse; men det indeholder alligevel undertiden ting der viser vej -  et fingerpeg en  tanke,  og  som  for  den  flittige  forsker  kan  være  en  hjælp  til  at  komme ind paa det rette spor. For saadanne er nedenstaaende -  uden at prætendere det uopnaaelige -  et  forsøg paa  at  give en  oversigt over trykte og utrykte

kilder til forstaaelse af Søren K. og den slægt hvoraf han er runden.

S.  K.  var bundet til  sin  slægt med  stærke baand,  og paa et enkelt punkt -   forholdet  til  faderen  Michael  Pedersen  K.,  ved  vi  at  dette  fik  en  alt­ overskyggende  betydning  for  ham  og  prægede  hans  person  og  hans  for­ fatterskab  til  det sidste.

Det meste materiale der omhandler S. K. og hans slægt tager sit udgangs­ punkt ved faderen Michael Pedersen Kierkegaard (daabsprotokol og begra­ velsesprotokol  viser  »Michel«);  men  det  er muligt  at komme  et par  slægt­ led  længere  tilbage,  nemlig  til  Christen  Jespersen  K.,  der  fødtes  c.  16731 og  blev  begravet  i  Sædding  1749.  Før  den  tid  er  det  vanskeligt  at  følge slægtens oprindelse. Noget trykt materiale findes ikke, og af utrykte kilder saasom  kirkebøger,  skødeprotokoller  og  lignende  er  materialet  naturligt nok  ret  mangelfuldt,  dels  paa  grund  af  manglende oplysninger  i  bøgerne, dels  fordi  der  før  1673  ikke  fandtes  nogen  af  slægten,  der  har  baaret navnet  K.  Det  kan  betragtes  som  givet,  at  der  ikke  før  den  tid  i  slægten har været medlemmer,  der har  gjort  sig  særlig bemærket  og  om  hvem  der derfor  findes  optegnelser  der  kunne  fortælle  om  dens  udspring.  Slægtens oprindelse  taber  sig  i  det  uvisse;  men  det  synes  klart  at  forf  ædrene  var vestjydske hedebønder om hvem kirkebogsmaterialet siger meget lidt. Ofte var jo kirkebøgerne en slags privat dagbog for præsterne, hvor man under­ tiden  finder  præstens  personlige  mening  om  de  paagældende,  -   hvis  der overhovedet  findes  nogen  optegnelse.  Først  efter  1650  kom  der  system  i kirkebogsførelsen,  saaledes  at  der  først  efter  dette  tidspunkt  kan  siges at være fast grund under fødderne. Til gengæld har vi værdifulde kilder til forstaaelse  af  slægten  i  kirkebøgerne  efter  den  tid,  saadan  som  de  fore­ findes  paa  landsarkiverne  i  Viborg  og  København.

1  Olaf Kierkegaard  og  P.  T.  Parup:  Chresten Jespersen  Kierkegaards  Efterslægt.  (1941).

Sædding ligger c. 22 km sydøst for Ringkøbing og var anneks til Bølling præstekald.  Til  dette  pastorat  hørte  to  »kirkegaarde«.  Fra  den  ene  af disse  gaarde  stammer  slægten  -   og  navnet  -   der  trætfes  første  gang  som slægtsnavn  1673, ovennævnte Christen Jespersen K., der var gift to gange. Med  sin  anden  hustru:  Maren  Mikkelsdatter,  der  er  født  c.  1680  og  død 1736, havde han 8 børn. En af disse: Peder Christensen K. fødtes i Sædding 19.-10.  1712  og blev gift med Maren Anderdatter  25.-10.  1750, datter af fæstegaardsmand i Stengaard, Sædding, Anders Jensen Stengaard og Maren Lauridsdatter,  der  er  søster  til  broderen,  Anders  Christensen  K.,  der  blev kaldt Gade, efter en lille gaard han selv fik. Ved siden af landbruget drev han  ogsaa  hosekræmmerhandel.  Kirkebogen  i  Sædding  meddeler  1799: »Torsdagen  d.  3.  oktober  døde  i  Kirkegaard  Peter  Christensen,  æt.  87. mindre end  16.  dage.  begr.  med Ligprædiken Torsd.  10. oktb.«  Om Maren Andersdatter  hedder  det:  »den  13.  feb.  1813  Maren  A.  K.  begravet  æt. 87 aar«. Disse to var altsaa S. K.s bedsteforældre.  I dette ægteskab var der 9 børn, af hvilke S. K.s fader Michael P. K. var den fjerde ældste. Han blev født i Sædding 12. december 1756 og døde i København 9. august 1838, som en meget velstaaende mand,2

Læge A. Toft har i »Gads danske Magasin«  1940 givet nogle oplysninger om S. K.s fader, og mener at M. P. K. som dreng skulle have været i tjeneste hos  sin  faders  fætter  Michel  Graversen  i  Andbæk,  og  fremsætter  saa  den formodning,  at  det  var  her  det  skete:  »det  forfærdelige  med  den  mand, der  en  gang  som  lille  dreng  (12  aar)  da  han  gik  og  vogtede  faar  paa  den jydske hede, led meget ondt, sultede og var forkommen, paa en høj stod op og forbandede Gud -  og den mand  var ikke i  stand til  at  glemme det, da han  var  82  aar  gammel«.  Vi  ved  at  dette  minde  knugede,  ikke  alene  den gamle fader;  men ogsaa sønnerne P.  Chr.  og S.  K.  lige til deres  sidste  aar.

Joh.  Hohlenberg har  en  gengivelse af et portræt af M.  P.  K.  som ung i sin biografi,  S.  K.  (side  30)2 3 ,   og  Sejer Kühle har  i sin bog4   en  gengivelse af portrætmalerier  ved  F.  C.  Camradt  (Fredriksborg)  af M.  P.  K.  og  af Ane Sørensdatter Lund  (side  49).

M. P. K.s første hustru:  Kirstine Nielsdatter Royen,  døde den 23.  marts 1796. De blev gift i 1794.  St. Nicolai Kirkes copulationsbog for  1794  siger herom: »Michael  Peter  Kiærsgaard  Hosekræmmer  og  Kirstine  Royen copulerede  den  2.  maj  i  Heiliggeistes  Kirke«.  I  ovennævnte  studser  man over  den  forskellige  stavemaade,  saavel  Peter  (Pedersen)  som  Kiærsgaard, en  stavemaade,  der  med  variationer  flere  gange  findes  i  datidens  opteg­ nelser:  Kirkkegaard,  Kirckegaard,  Kjerkegaard.  Selv  i  vore  dage  træffes forskellig  stavemaade  af navnet.

Dette  ægteskab  var  barnløst  og  det  er  næppe  rigtigt  at  Kirstine  Royen

skulde være død i  barselseng.

M.  P.  K.  giftede  sig  anden  gang,  26.  april  1797,  med  sin  tjenestepige, Ane  Sørensdatter  Lund,  der  var  født  18.  juni  1768  i  Brande  sogn.  Hun havde været i huset allerede medens den første hustru levede.

I 1949  kom  en  lille  bog  af  J.  E.  Nørgaard: »Stengaard-Slægten  fra Bølling-Sædding«,  der  fortæller  om  farmoderens  slægt  (M.  P.  K.s  moder), og i Vejle Amts Aarbog 1942 var en artikel om S. K.s moder og hendes slægt i  Brande egnen.

*

2  Michael  P.  K.  og  P. C. K.  efterladte  papirer.

3 Johannes  Hohlenberg:  S. K.  (1940).

4  Sejer  Kühle:  S.  K.  barndom  og  ungdom.  (1950).

I  ægteskabet med Ane Sørensdatter Lund var der 7 børn:

- I  Maren  Kirstine  K.,  København  *7.9.1797.  f  15.3.1822,  ugift.
- II Nicoline  Christine  K.,  København.  *25.10.1799.  + 10.9.1832.

Gift med  klædehandler Johan Christian  Lund,  København.  * 5.2.1799.

f 1 0 .7 .1 8 7 5 . 5  børn:

1.  Henrik  Sigvard  Lund.  * 18.7.1825.  f  26.2.1889.5
2.  Michael  Frederik  Christian  Lund.  *2.9.1826.  i* 6.7.1907.6
3.  Sofie  Vilhelmine  Lund.  *28.11.1827.  + 12.3.1875.
4.  Carl  Ferdinand  Lund.  *2.7.1830.  + 2 1 .1 .1 9 1 2 .7
5.  dødfødt  søn.

III  Petrea  Severine  K .,  København.  *7.9.1801.  f  29.12.1834.

Gift  med kontorchef  i  Nationalbanken  Henrik  Ferdinand  Lund.  K ø­ benhavn.  * 15.3.1803. Ordrup,  f  24.8.1875.  (broder  til  Nicoline  K.s mand). 4  børn:

1.  Anna  Henriette  Lund.  *12.11.1829.  * 16.5.1909.8
2.  Vilhelm  Nicolaj  Lund.  *23.3.1831.  f  18.7.1902.9
3.  Peter  Christian  Lund.  *4.7.1833.  f  6  9.1904.10
4.  Peter  Severin  Lund.  *13.12.1834.  i* 18.7.1864.11

IV  Peter  Christian  K.  Hillerød.  *6.7.1805.  Aalborg,  f  24.2.1888.12

Gift  første  gang:  Elise  Marie  Boisen.  *31.1.1806.  i~ 18.7.1837.

Gift  anden  gang;  Sophie  Henriette  Glahn.  *14.5.1809.  i" 1.6.1881.

1  barn:

1.  Pascal  Michael  Poul  Egede  K .13  * 27.3.1842.  f  28.2.1915.  U gift.

V Søren  Michael  K.,  København.  *23.3.1807.  f  14.9.1819.

VI  Niels  Andreas  K.,  København.  *30.4.1809.  Paterson,  U .S .A . f 2 1 .9 .1 8 3 3 . Ugift.

VII  Søren  Aabye  K.,  København.  *5.5.1813.  i" 11.11.1855.14  Ugift.

5  Havde  megen  forbindelse  med  S. K.  og  var, medens  S. K. var  patient paa Fredriks hospi­ tal,,  candidat  der.  Det  var  denne  læge  L.,  der  gjorde  sig  bemærket  ved  S. K.s  begravelse ved  sit  angreb  paa  kirken.  Han  var  læge  og  proprietær.

6  cand.  med.  &amp;  chir.,  senere  distriktlæge  i  København.  R.  af Db.

7   Ejer  af  »Aldersro«,  gaard  i  Værslev  sogn.

8  »Mit  Forhold  til  hende«.  1904.  »Erindringer  fra  Hjemmet«.  1909.

9  Ejer  af  »Anissegaard«,  hvor  han  døde.  Etatsraad.  R.  af Db.

10  Ejer  af  »Breiningegaard«,  Asnæs  sogn,  senere  »Tornegaard«,  Valby  sogn.  Ritmester.

Erindringsmd.  2.

11  Cand.  theol.,  historie-  og  sproglærer.  Frivillig  1864,  død  paa  Sandbjerg  lasaret,  begravet

paa  Ulkebøl  kirkegaard.  »Erindringer  fra  Hjemmet«,  side  199  fif.

12  lic. theol.  1836. Sognepræst  i Petersborg-Kindérstofte 1842-56. M. L.  1849-51. Biskop, Aal­ borg  stift  1856-75.  Kultusminister  i  grev  Frijs  ministerium  1867-68.  Kmd.1   Dbmd.

Ud fra -  og omkring ovenstaaende grupperer  sig den  slægt der  foruden Peter Christian  og Søren  K.  tæller  mange  andre,  der havde  betydning  for

samtiden og som eftertiden har høstet berigelse af at lære at kende.

Det  har  været omkring  1768  Michael  Pedersen  K.  kom  til  København, c.  12  aar  gammel,  altsaa  umiddelbart  efter  episoden  paa  heden,  og  sat  i lære hos sin morbroder Niels Andersen Sæding (1720-1796) der var ungkarl og boede Østergade 29.  Hos  denne morbroder opholdt M.  P.  K.  sig indtil han  selv  fik  borgerskab,  4.  december  1780.  Han  fik  markedspas  og  rejste i  de  følgende  aar  som  hosekræmmer  i  Nordsjælland.  I  1785  købte  han sammen  med  hosekræmmer  Mads  Nielsen  Royen  en  ejendom  paa  Købmagergade  (nuværende nr.  31)  hvor Royen  boede,  medens  han  selv havde forretning  og  bolig  længere  henne  i  gaden  (nuværende  nr.  43).  I  1788  fik M.  P.  K.  tillige borgerskab  som  urtekræmmer,  saaledes  at  »han  i  bemeldte Kiøbenhavn  maa  foruden  Ostindiske  og  Chinesiske  Vahre,  tillige  handle med  de  fra  Vore  Vestindiske  Eylande  kommende  Vahre,  saasom  Sukkere saavel  raffinerede  som  uraffinerede,  Sirup  og  Kaffebønner,  og  samme i  store  og  smaa  Partier  til  alle  og  enhver  udsælge«.  I  1796  arvede  han morbroderen  Niels  Andersen  Sæding,  der  døde  77  aar  gi.,  og  samme  aar købte  han i  Sædding  »en  ved  Anders  Nørregaards  Hauge  beliggende  ind­ lukket  Jord  med  Diger,  hvorpaa  intet  Hartkorn  hviler«,  og  her  byggede han et hus til sine slægtninge i Sædding:  moderen, søstrene Karen og Sidsel Marie og broderen Peder. Faderen var død i Sædding 3.-10.  1799. Moderen boede  i  huset  til  sin  død  1813.  Søstrene  døde  1810  og  1831  og  broderen Peder 1834. Huset var -  i modsætning til andre huse i Sædding, der havde lervægge  -   bygget  af  røde  mursten  med  rødt  egebindingsværk.  Samtidig oprettede han et legat paa 3000 Rdl., hvis renter søstrene skulde nyde godt af.  Legatet  kaldte  han  »Niels  Sedings  minde«.  Efter  søstrenes  død  skulde 16 Rdl. anvendes til køb af læsebøger til brug i skolen, og resten til løn for læreren  for  at  lette  sognet  for  denne  byrde.  I  1843  oprettede  M.  P.  K.s fætter,  grosserer  Mikael  Andersen  K.  et  andet  legat,  til  dels  supplerende, paa  1250 Rdl.  En  syvendedel  af renten skulde anvendes  til undervisnings­ midler,  resten til  syge og fattige.  8.  juli  1823  blev der ophængt en  tavle til  1 3 4

13  Cand.  theol.,  bibliotekar  i  Aalborg.

14  Student  fra  Borgerdydskolen  1830,  cand.  theol.  1840,  magister  1841.

Niels  Sedings  minde,  bekostet  af  M.  P.  K.  Fætteren  M.  A.  K.  har  senere ladet ophænge en tavle til minde om M. P. K.  »Min Ungdoms Vejleder og

Bistand,  Sæding  Skoles  Velgører«.

Ellers  havde  M.  P.  K.  kun  gennem  brevveksling  forbindelse  med  føde­ sognet.  Vi  ved  dog  han  een  gang  havde  besøg  af  en  broder,  antagelig Peder,  der  imponerede  børnene  ved  om  sommeren  at  optræde  med  tre frakker  paa.  Efter  broderen  Peders  død  i  1834,  var  kun  M.  P.  K.  og søsteren  Else  tilbage.  Else  blev  født  samtidig  med  at  M.  P.  K.  rejste  til Købhv.;  men  han  vedligeholdt  til  det  sidste  brevveksling  med  søsteren. Hun  nød  fremdeles  godt  af  legatet  og  sendte  som  tak  derfor  oste  til broderen  i  Købhv.  med  de  indkaldte  rekrutter  fra  sognet.  Hun  døde  6. marts  1844.  P.  C.  K.  har  besøgt  denne  faster  i  Sædding  og  holdt  stadig brevvekslingen  i  gang  (brev  af  24.  marts  1840,  P.  C.  K.  arkiv).  I  1797 opgav  M.  P.  K.  sin  handel  i  en  alder  af  40  aar  og  overdrog  den  til  sin fætter  der  var  ansat  hos  ham,  Mikael  Andersen  K.  og  Christen  Agerskov (1777-1853), der var en søstersøn til M. P. K. kompagnon Mads N. Royen.

Fra 1797 til sin død levede M. P. K.  af sin formue, der var anbragt bl. a. i  ejendomme eller  andele  deri,  og vi  ved han  var  ejer -  eller medejer -   af saadanne  beliggende  i  Købmagergade,  Peter  Hvitfeldsstræde,  Kalvebo­ derne,  St.  Pedersstræde,  Knabrostræde  og  Helsingørgade.  Dette  siger  os noget  om  hans  økonomiske  kaar.  Vi  ved  intet  om,  hvorfor  han  opgav sin  indbringende  forretning.  Det  var  i  denne  periode han  giftede  sig  med Ane Sørensdatter Lund. St. Nicolai Kirkes Copulationsbog 1797 meddeler: »Michael  Kiersgaard,  Hosekræmmer,  Enkemand,  og  Jfr.  Ane  Sørensd. Lund  copulerede  d.  26.  april  paa  St.  Købmagergade.«  Det  var  altsaa bryllup i hjemmet og maaske kan vi heri finde en forklaring.

Omkring 1803 flyttede familien til Hillerød. Sammen med Mads Royen, en broder til hans første hustru, købte M.P.K. et par ejendomme, Slotskroen og Petersborg. Royen boede paa Petersborg og Kierkegaard paa Slotskroen, der havde have ned til søen, og her fødtes sønnen Peter Christian K. i 1805. Samme  efteraar  flyttede  familien  tilbage  til  København  og  boede  paa

Østergade, hvor sønnerne Søren Michael og Niels Andreas fødtes.

10.  juli  1809  fik  M.  P.  K.  skøde paa ejendommen paa Nytorv,  huset  til

højre for det gamle domhus. Her boede han til sin død i  1838, og her kom S.  K.  til  verden  5.  maj  1813.  Bygningen  findes  ikke  mere.  Sammen  med ejendommen  ud  til  Østergade,  har  Handelsbanken  opført  en  monumental bygning; men paa denne findes nu en mindeplade, der fortæller om stedets forbindelse med S.  K.

I  otte  aars  alderen  kom  S.  K.  i  Borgerdydskolen,  hvorfra  han  blev  stu­ dent i 1830. Fra skolens rektor, den højt anskrevne filolog, professor Mikael Nielsen  har  vi  et  talende  vidnesbyrd  om  S.  K.  Han  levede  med  blandt sin  tids  unge,  brugte  vel  ogsaa  en  del  penge;  men  vel  ikke  mere  end  de fleste  »rigmandssønner«,  saaledes  at  den  forargelse,  der  i  den  anledning kom til  orde i  datidens  »lille«  København,  vel  mere bundede i misundelse end i  retfærdig harme.  Om denne side af S.  K.s  tilværelse faar vi noget at vide  gennem  M.  P.  K.s  kassebøger  og  optegnelser.  At  det  har  beskæftiget den gamle fader og stundom har været ham til sorg ved vi gennem brevene. Ofte har M. P. K. bebrejdet sønnen med ordene »du bliver aldrig til noget, saalænge du har penge«. Han blev trods alt til noget.  At S. K.  i disse van­ skelige  ungdomsaar  kom  ud  i  noget  der  voldte  ham  fortræd  kan  ikke forundre  naar  man  kender  den  strenge  husorden  der  herskede  i  hjemmet. Vi  forstaar  hans  lyst  til  at  slaa  sig  løs,  men  havde  gerne  forundt  ham  at styre  uden  om  de  skær,  der  skulde  komme  til  at  kaste  skygge  over  hans senere tilværelse.

Familiens  egentlige  omgangskreds  var  den  nærmeste  familie,  hvorom Henriette  Lund  saa  levende  fortæller  i  sine  »Erindringer  fra  Hjemmet« (1909),  der ikke alene fortæller os  om livet indenfor hjemmets  fire vægge; men  ogsaa  giver  et  interessant  billede  af  tiden  og  dens  skikke.  Det  er  i første række familien Lund vi her stifter bekendtskab med; men H. L.  har ogsaa i  rids  givet et  billede  af morfaderen  (side  21),  saadan  som  hun  erin­ drede ham,  hans  udseende,  hans  klædedragt,  hans  væsen.  Det  er  lykkedes at give en beskrivelse af høj kulturhistorisk værdi for eftertiden, og hendes erindringer er da ogsaa en kilde der stadig kan øses af, naar man vil forstaa S.  K.  og hans  slægt,  og de omgivelser hvorunder de levede.  Om mormode­ ren, S. K.s moder, ved vi egentlig ikke ret meget. Heller ikke S. K. selv har omtalt hende saa  vi  kan  danne os  noget indtryk  af  hende;  men  vi  har  en fornemmelse  af,  at  sønnernes  og  faderens  samtaler  i  nogen  grad  laa  uden for  hendes  verden.  Hjemmet  med  alle  dets  mange  pligter  gav  hende  nok at tage vare paa,  og lykkeligst var hun sikkert naar hun kunde faa  anled­ ning  til  at  pusle  om  sine  kære  inden  for  hjemmets  rammer;  og  samle familiens store kreds  ved højtiderne,  og paa familiens  mindedage.

Ogsaa  bedstefaderen  Henrik  Lund  »Graa  Lund«,  som  han  kaldtes,  da han næsten altid gik i graa klædning, giver H.  L.  en udførlig omtale.  Han var  klædehandler  og  efterlod  sig  en  anselig  formue  (var  ikke  i  slægt  med M.  P.  K.s  anden hustru).  Med lune  fortæller Henriette Lund oplevelser og

episoder  fra  slægtens daglige  færden.

H. L.s fader, Ferdinand Lund, havde to brødre af hvilke Christian Lund (1799-1875)  var gift med Nicoline K.  Den anden broder var naturforske­ ren,  professor,  dr.  phil.  Vilhelm  Lund  (1801-1880),  der  fra  1832  til  sin død  levede  i  Lagoa  santa  i  Brasilien.  H.  L.  var  ældste  barn  i  ægteskabet med Petrea K.  og havde tre yngre brødre.  Vilhelm  L.  (1831-1902),  Chri­ stian L.  (1833-1904)  og Peter L.  (1834-1864).  Efter sin  første hustrus død i  1834  ægtede  Ferdinand  L.  i  1836  sin  kusine  Cathrine  L.  (1800-1859), der havde en broder, professor, medl.  af kunstakademiet  Troels L.  (18021867).  I  dette  ægteskab  var  der  tre  sønner:  Ferdinand  L.  (1837-1914), etatsraad, kontorchef i statistisk bureau, Ole Henrik L.  (1839-1919) justitsraad,  tidl.  sekretær  v.  grevskabet Bregentved  og ejer af  »Taagerudsgaard« og Troels-Lund  (1840-1921)  historiker,  professor, dr.  phil.

Omgangskredsen  i  M.  P.  K.s  hjem  kan  vi  danne  os  et  billede  af  dels gennem  H.  L.s  erindringer,  dels  ved  eftersyn  i  kirkebøgerne,  hvor  vi  bl. fadderne  træffer  navne,  som  vi  maa  formode  hørte  til  hjemmets  venneskare. I Helliggeistes  daabsprotokol  møder  vi  forskellige  navne.  Ved Maren K.s daab 21.  10.  1797:  »Jfr. Cecilie Hedegaard, brændevinsbrænder Lars  Lund  (en  broder  til  Ane  Sørensdatter  L.)  og  hosekræmmer  Royen«. Ved  Nicoline  K.s  daab  6.  12.  1799:  »Jfr.  Kristine  Simonsen,  Chirurgus Wittus  Bierring,  studenterne  Christian  Lind  og  Niels  Simonsen  og  hose­ kræmmer Agerschou«. Petrea K. blev døbt 10.  10.  1801:  »Mad. Sophie K., strømpehandlerne Michael Andersen K., Christen Agerschou og Jens Bechgaard.«  P.  C.  K.  blev  døbt  i  Hillerød  13.  8.  1805:  »Mad.  Royen,  H.  C. Wenneken, købmand Aabye, studiosus Lind.«  Søren Michael K. blev døbt 20. 4. 1807: »Mad.  Cathrine  Jørgensen,  klædekræmmerne  Anders  K., Michael  K.,  Niels  Aabye og  Christen  Agerschou.«  Niels  Andreas  K.  blev døbt  2.  6.  1809:  »Md.  Aabye,  klædekræmmer  M.  P.  Albech,  Aabye  og Møller.«  Og endelig blev saa S.  K.  døbt  3.  6.  1813:  »Md.  Abelone Aabye, silke-  og  klædekræmmer  Anders  K.,  Niels  Aabye,  Christen  Aggerschou, Otto Møller, Peter Aabye.«  (Navnene er bibeholdt efter kirkebøgerne.)

Det er i  nogen  grad de samme navne vi møder,  dels  slægtninge og dels, hvad vi maa formode,  venner  af hjemmet.  Vald.  Ammundsen  siger  meget betegnende  i  sin  bog  fra  1912  (side  43)1 5 :   »man  føler  sig  i  denne  Klynge tæt omgivet af Vadmel og Uld«.

H.  L.  taler  i  sine  erindringer  ogsaa  om  andre  end  ovennævnte;  men iøvrigt  ved  vi  jo  at  der  i  hjemmet  herskede  jævne  borgerlige  forhold, maaske endda ret  spartanske,  naar  man  tænker paa  den  gode økonomiske baggrund.  Men  ved  familiefester  og  sammenkomster  var  der  altid  dækket festligt  bord.  M.  P.  K.s  tungsind  var  vel  en  grund  til  den  stilfærdige  livs­ førelse  i  hjemmet,  en  tilstand  der  paa  forskellig  maade  prægede  sønnerne P.  C.  K.  og  S.  K.  i  deres  ungdom.

Af  sønnernes  venner  der  kom  i  hjemmet  kender  vi  Frederik  og  Martin Hammerich,  A.  G.  Rudelbach,  Ludvig  Chr.  Muller,  Johannes  Ferdinand Fenger,  V.  Oldenburg  og  flere.  Blandt  ungdomsvennerne  træffer  vi  ogsaa Emil  Boesen,  hvis  søstre  Ulrikke  B.  og  Johanne  B.,  døtre  af  justitsraad

Boesen,  var veninder med  Petrea og Nicoline K.

Efter M.P.K.s død i 1838 og P.C.K.s udnævnelse til sognepræst i Peders­ borg  og  Kindertofte  i  septb.  1842,  opløstes  hjemmet  paa  Nytorv.  S.  K. boede efter den tid forskellige steder i København  (Fr. Brandt og E.  Rammel:  S.  K.  og Pengene,  Kap.  V)  indtil  sin død i  1855.  Om  disse  aar har vi gode  oplysninger,  dels  gennem  de  mange  skrifter  der  udkom  efter  S.  K.s død, og dels  gennem de efterladte dagbøger og papirer.

1856 blev P. C. K. biskop i Aalborg og 1867 kultusminister i Grev Frijs ministerium.  Saavel gennem P.  C.  K.s  egne samlede  skrifter,1 6   som  gennem de officielle meddelelser,  har  vi  et  grundigt  kendskab  til  denne periode og en mængde kilder at øse af til forstaaelse af hans person og hans nærmeste.

I  Sverige  lever  en  gren  af  slægten,  hvis  stamfader  var  en  fætter  til M.  P.  K.,  Niels  Christian  K.  1817-1869.  Denne,  der  var  skibsbygmester, rejste  i  1839  til  Sverige,  hvor  han  blev  en  meget  anset  og  brugt  skibskon­ struktør, hvis navn blev kendt langt uden for Sveriges grænser. Han udgav et  værk  om  skibsbygning  »Praktisk  Byggnadskonst«,  som  i  sin  tid  var  en meget anvendt lærebog og gjorde ham kendt indenfor den maritime verden. Han og hans hustru henstaar i et par pragtfulde marmorsarkofager i slæg­ tens  gravkammer paa  Lillkyrka  kirkegaard  ved  Ørebro.  En  søn,  Kristian Nicklas K.  1845-1930, var ejer af »Erikssund« gods ved Sigtuna, og var en foregangsmand  indenfor  svensk  landbrug,  ligesom  han  var  en  af  Sveriges største  mejeriejere.  En  sønnesøn  Nils  K.  1875-  lever  og  bor  nu  paa  det gamle  herresæde  »Ekeberg«  ved  Hjalmaren,  bekendt  for  sine  pragtfulde sølvsamlinger. N. K. er tillige kendt som en meget anset kender af Sveriges flora.  »Ekeberg«  gods  drives  nu  af  hans  sønner  Anders  og  Nils  Chr.  K., der  begge  er  nutidigt  indstillede,  og  fra  hvis  marmorbrud  bl.  a.  »Dramatiska  Teatern«  i  Stockholm  har hentet  sit  materiale.

15  Valdemar  Ammundsen:  Søren  Kierkegaards  Ungdom.  (1912).

16  P.  C. Kierkegaard :   Samlede  Skrifter,  udg.  af Poul  Egede  Glahn  og  Lavrids  Nyegaard.

(1902-1905).

Om denne gren af slægten har dr. phil. Bengt Hildebrandt, der paa mød­

rene side selv nedstammer fra slægten, bl.  a.  skrevet en afhandling i svensk »Personalhistorisk Tidsskrift«  1935,  side 92  ff.

Foruden gennem denne rent personalhitoriske oversigt er det naturligvis ogsaa  muligt  gennem  det  skrevne  at  danne  sig  et  billede  af  S.  K.  og  hans slægt.  I  det  efterfølgende  er  ikke  medtaget  samlede  udgaver  eller  enkelte bind af S. K.s skrifter, da disse maa formodes at være velkendte. Dermed er naturligvis  ikke  sagt  at  et  indgaaende  kendskab  til  S.  K.s  værker  er  uden betydning for forstaaelse af hans person; men det maa i denne sammenhæng forudsættes  som  givet.

Vil  man  prøve  at  lære  S.  K.  at  kende  gennem  det  skrevne,  maa  der gaaes  frem  efter  en  bestemt  plan.  For  begynderen  kan  det  stærkt  anbe­ fales  at  sætte  sig  ind  i  den  lille  vejledning  der  findes  i  »Søren  Kierkegaard Selskabets populære skrifter«  I1 7  eller professor, dr.  phil.  F.  J.  Bille­ skov  Jansens  Antologi1 8   med  forklaringer,  der  paa  en  fortrinlig  maade sætter læseren i gang, idet der i disse bind er medtaget de væsentligste sider af  S.  K.s  forfatterskab,  og  som  med  kommentarbindet  ved haanden  er  en udmærket pædagogisk  hjælp  for  den  begyndende  Kierkegaard-læser.  Men der findes iøvrigt en mængde hjælpekilder at øse af.

17  F.J.  Billeskov Jansen:  Hvordan  skal  vi  studere  S. K.  (1949).  2. udg.  1952.

18  F.J. Billeskov Jansen:   S. K. Værker  i  Udvalg  med  Indledning og Forklaring  I-IV, (1950).

Allerede c. 15 aar efter S. K.s død forsøgte H. P. Barfod, ved henvendelse til  tidligere  skolekammerater  og  omgangsfæller,  at  samle  et  materiale,  der kunde give et billede af S. K. Vald. Ammundsen har gjort opmærksom paa faren  ved  kritikløst  at  benytte  dette  materiale,  idet  det  efter  hans  mening giver  et  bedre billede  af  forfatterne  end  af  S.  K.  Andre  skolekammerater af  S.  K.  faar  kun  uvæsentlige  ting  med,  der  intet  siger  til  forstaaelse  af hans personlighed.  Levins  minder  om  S.  K.  er  mere  en  samling  anekdoter end egentlige bidrag til forstaaelse og kan i al fald ikke anvendes hvis man vil prøve at give et billede af S. K., der kan staa for en kritisk gennemgang.

Fra  samme  periode  har  vi  Hans  Brøchners  erindringer  om  S.  K.,  der gennem  aarene  har  været  flittigt  brugt  til  belysning  af  hans  person.  De udkom  første  gang  i  1877,  i  det  nu  indgaaede  tidsskrift  »Det  nittende Aarhundrede«. Professor Brøchners  erindringer maa vist anses  for  at være noget  af  det  mest  paalidelige  og  nøgterne  vi  har  fra  denne  periode,  og skønt  Brøchner  paa  væsentlige  punkter  var  S.  Kierkegaards  modsætning, har han gennem sine meddelelser forstaaet at give en nøgtern vurdering af S.  K.,  og  selv helt  træde tilbage.  I  1953  kom  Steen  Johansens  lille udg.  af Brøchners  erindringer med  indledning  og  oplysninger;  den  er  vel  værd  at

stifte  bekendtskab  med.1 9

Af andre samtidige er, om nævnt,  søsterdatteren  Anna Henriette Lunds skidringer  af  helt  anden  karat.  Uden  fortolkninger  af  nogen  art  tegner H.  L.  et billede,  der maaske nok i nogen grad er bestemt  af hendes aabenlyse beundring af morbroderen  (S.  K.)  men  samtidig pietetsfuldt  refererer begivenhederne  for  læseren,  saa  man  ikke  et  øjeblik  er  i  tvivl  om  her  at staa  overfor  et  menneske  med  et  førstehaandskendskab  til  de  virkelige forhold,  saadan som de udviklede sig og som derfor i sine beskrivelser har givet  os  en  kilde  til  forstaaelse  af  S.  K.  af  allerstørste  værdi.  Selvom  der findes  et righoldigt materiale at øse af til belysning af S.  K.,  dels ved ham selv,  om  ham  selv,  om  sig  selv,  maa  vi  være  H.  L.  taknemlig  for  hendes erindringer, og ikke mindst for den lille samling breve fra S.  K.  til Regine Olsen  (»Mit  Forhold  til hende«).  Det er en lille  fin bog.  At denne periode i  S .  K.s  tilværelse  har  haft  afgørende  betydning  for  hans  liv  og  hans  for­ fatterskab ved vi nu. Aar efter, da han saa tilbage og mindedes ophævelsen af forholdet til R. O. siger han:  »Fra det Øjeblik helligede jeg mit Liv efter ringe, men yderste Evne til at tjene en Ide«.  Fra tiden omkring 1849 har vi udkast til et brev, som R. O. først fik at se efter hans død. Fleri hedder det: »Tak for den Tid, du var min, tak for alt hvad jeg skylder dig. Tak, du min indtagende  Læremester,  for  din  Barnlighed,  der  blev  min  Undervisning; tak for hvad jeg har lært,  om ikke  af din Visdom,  saa  af din  Elskelighed; tak,  du  yndige Lilje,  du lille Fugl,  du min Længsel,  ogsaa  for  dine Taarer, der mægtigt har udviklet mig,  tak -  dog hvortil  mange Ord;  mit  Liv har udtrykt: hun var den eneste Elskede; og da hun saa giftede sig, da blev hun det  Menneske  blandt  levende,  hvem  jeg  er  størst  Taknemlighed  skyldig. Det er min Overbevisning, at nu Øjeblikket er der, da du kan have godt af at  læse  disse  Skrifttegn;  min  Stemme  faar  du  ikke  at  høre.«  Disse  linier giver  os  et  indblik  i  S.  K.s  lønkammer  og  siger  os  noget  til  forstaaelse  af hans  person.

19  Hans  Brøchner:  Erindringer  om  S. K.  udg.  med  Indledning  og  Oplysninger  af Steen Jo­ hansen.  (1953).

Det var ved et besøg hos H. L. -  antagelig 1893 -  at daværende Gehejmeraadinde Schlegel (R. O.) meddelte FL L. sin bestemmelse om efter sin død, at  ville  sætte  hende  i  besiddelse  af  brevene  hun  i  sin  tid  havde  modtaget fra  S.  K.  Senere  ændrede  fru  S.  sin  beslutning  og  bragte  selv  brevene  til H.  L.  (efteraar  1895).  Denne udarbejdede da det lille skrift  »Mit  Forhold til  hende«,  som blev  læst  for  fru  S.  i  efteraaret  1896  og  som  vandt  hendes udelte  bifald,  og  det  blev  bestemt  at  brevene  skulde  udgives  efter  fru  S.s død.  Man har vist lov at sige,  at  fru  S.  hele  sit liv har  bevaret  mindet om S.  K.  i kærlig erindring og sikkert ogsaa som  aarene gik har forstaaet hans betydning for samtiden og eftertiden, og sikkert ogsaa næret et ikke udtalt ønske om at se brevene udgivet.  Denne beslutning blev altsaa taget i  1896, og bogen udkom  saa i  1904,  kort efter  fru  S.s  død.  Brevene  viser os  S.  K. fra en side som han ellers prøver at skjule for omverdenen, en side der lader os  ane  noget  om,  hvad  der  boede  bag  det  tilknappede  og  satiriske  væsen, der  allerede  var  fremtrædende  hos  ham  i  de  helt  unge  aar.  Fra  samme periode  har  vi  ogsaa:  Kierkegaardske  Papirer,  Forlovelsen,  ved  Raphael Meyer (1904); men først med Niels Thulstrups: Breve og Aktstykker vedr.

S.  K.  III,  1953,  har  vi  en  saglig  kronologisk  ordning  af brevene,  bind  I, side  47  ff.

P. A. Heiberg har2 0  givet os en psykologisk gennemgang af S. K. religiøse udvikling  i  aarene  1835-1838.  I  disse  optegnelser  giver  Heiberg  os  den psykologiske  baggrund  for  S.  K.s  udvikling  i  de  vanskelige  aar,  der  har givet anledning til saa mange og saa forskelligartede fortolkninger.  Der er her  gjort  en  overordentlig  fyldig  analyse  af  S.  K.s  efterladte  papirer,  der lader os ane den spænding, hvori S. K. levede netop i disse aar, der fik saa stor betydning for hans senere udvikling. P. A. H. slutter sit segment:  »Her er mere end eventyr og musik. S. K. har for første gang følt det han 10 aar efter udtrykker saaledes:  »Mit Livs lykkeligste Side, denne hidtil Gud være

lovet uopslidelige og altid  sig  foryngende kilde til  Glæde:  at  Gud er Kjer­ lighed«.

I  1912  kom  Vald.  Ammundsens  allerede  nævnte bog,  der  lader os  følge S.  K.  indtil  1835,  altsaa  til  hans  22.  leveaar,  og  er  en  fortræffelig  bog  for den, der i særlig grad vil studere S. K.s person og slægt. Med V. A.s enestaaende evne til at faa det væsentlige med, giver den et indblik i S. K.s daglige tilværelse og den slægt han levede midt i.  Som personalhistorisk kildeskrift er  den  fremragende,  og  for  den  der  vil  forstaa  slægten  vil  der  her  findes men  med  senere  udkomne  slægtsregistre  er  det  muligt  at  føre  slægtens personalia helt op til vore dage, d. v. s.  1941, da den hidtil største slægtsbog,

oplysninger,  der  sætter  læseren  i  stand  til,  ved  hjælp  af  de  mange  henvis­ ninger og citater, at danne sig et førstehaandskendskab til slægten K.  Sam­ der indeholder c.  1800 navne over slægten, udkom.

Naturligt nok findes det fyldigste materiale til belysning af S. K. og hans slægt i  de  vældige brevsamlinger,  dagbogsoptegnelser,  journaler,  protokol­ ler o.  s.  v.  saavel fra  faderen,  som  fra broderen biskop P.  C.  K.,  der findes paa  det  kgl.  bibliotek  og  som  har  været  flittigt  brugt  af  forskere  gennem aarene.

Carl Weltzer2 1   har  gjort  stærkt  brug  af  disse  arkiver  ved  udarbejdelsen af  sin  vægtige  bog  om brødrene:  »Peter  og  Søren  K.«  og  har  foretaget  et

fyldigt  udvalg,  der  giver  os  en  værdifuld  hjælp  til  forstaaelse  af  de  to brødre,  der  paa  væsentlige  punkter  var  saa  forskellige.  Vil  man  lære dem  nærmere  at  kende  i  de  omgivelser  de  levede  og  færdedes  under, er Weltzers bog af vidtrækkende betydning. Trods de store forskelligheder er der som aarene gaar mere og mere, der hos brødrene peger hen mod det samme  synspunkt  paa  tilværlsen:  »Livet  er  blevet  mig  en  bedsk  Drik,  og dog skal den indtages som Draaber, langsomt tællende.«  Det blev for dem begge »en bedsk Drik« -  navnlig de sidste aar; men bag ved den aandelige kamp  hører  vi  hjertet  slaa  i  lønligt  haab  om  trods  alt  at  kunne  hvile  i sprængte  dem;  men Guds  Naade.  Det  blev  en  kamp  der tilsyneladende begge døde de med  »livet«  i  behold.

20  P. A. Heiberg:  Kierkegaard  Studier.  I  (1912).  III  (1918).

21  Carl  Weltzer:  Peter  og  Søren  Kierkegaard.  (1936).

I  sine  erindringer  (side  25)  fortæller Henriette Lund  ret indgaaende om S.  K.s  udseende  og  tegner  derved  et  billede  kom  ikke  svarer  til  den  fore, stilling  der  sædvanligt  næres  om  hans  person.  Om  S.  K.s  økonomiske kaar  faar  vi  at  vide  at  han  simpelthen  delte  sin  formue,  som  Chr.  Lund forvaltede,  op  i  portioner,  som  han  efterhaanden  brugte op  uden  at  dette forstyrrede hans  sindsro.  I  vinteren  1855,  det  maa  altsaa  have  været kort før døden indtraadte, hentede han sin sidste portion. Diskussionen om dette emne  endte  som  regel  med  at  S.  K.  med  eftertryk  paa  hver  stavelse,  kun sagde  de  fire  ord:  »Det  var  som  Satan«.  Da  første  bind  af  »Efterladte Papirer«  udkom  udtalte  Christian  Lund:  »Ja,  er  det  ikke  en  uhyggelig melankolsk;  men  hvorledes  skulde  man  ogsaa  være  i  godt  humør,  naar man  saaledes  spiser  sin  Formue  op!«  (En  udtalelse  der  rummer  en  vældig

Tanke at et menneske,  som  altid saa  saa  fornøjet ud,  har  været saa  bund­ inkonsekvens!)

Om S.  K.s  sidste  tid  og  den  aabenlyse  strid  med  samtiden  siger  H.  L.: »Men han stred tilsidst som den, der har kort tid og derfor voldsomt stiller

alt  paa  spidsen.  Han  følte jorden  vakle under  sig.  Intet under  derfor,  om der  kan  paavises  fejl  og  ensidigheder------ (maaske  et  synspunkt,  der  er godt at erindre sig,  ikke mindst ved  læsningen  af  »Øjeblikket«).

Det synes som om H. L.  har haft øje for visse sider i S.  K.s liv, der har været skjult for de fleste og som gennem disse skildringer kom til  at staa i et  klarere lys  for  eftertiden;  men  glemmes  maa  det  ikke,  at  H.  L.  fra  sin barndom  var  grænseløs  betaget  af  morbroderen  og  vel  derfor  saa  ham  i et mere  »forklaret«  lys.

I  sine  egne  skrifter  fører  S.  K.  os  selv  ind  i  den  verden der  omgav ham og som han levede med i.  I  en  »Fortælling«,  der  sikkert hører  til  noget  af det  første  fra  hans  forfatterskab,  genkender  vi  S.  K.  under  pseudonymet Johannes  Climacus.  At  denne  antagelse  er  rigtig  har  han  selv  fortalt  pro­ fessor  H.  Brøchner.

A.  S.  K.s  samtidige  har  vi  ogsaa  brevene  fra  barndoms-  og  ungdoms­ vennen Emil Boesen2 2 ; den senere stiftsprovst i Aarhus. Brevene lader os faa et  indblik  »bag  forhænget«  som  S.  K.  ellers  aldrig  lod  nogen  se  ind  bag. De viser klart, hvor meget dette venskab har betydet for S. K., et venskab der varede livet igennem og som fra den sidste svære tid giver os et billede af S.  K.  som  vi ikke  gerne  vilde have undværet.  Det  er  som  om  S.  K.  i disse breve lægger noget af den skyhed til side,  som han  ellers bar til  skue naar han  blev  betragtet  »udefra«,  og  det  er  denne  aabenhed  der  giver  indblik i  sider af hans væsen, som vi ikke er vante til at se. Naar S. K.  i dagbogen skriver:  »en  fortrolig  har  jeg  aldrig  haft«,  synes  dette  ikke  at  passe  paa forholdet  til  E.  B.  Vel  var  han  »hin  enkelte«,  der  alene  kendte  »den hemmelige note«, der ikke kunne deles med nogen anden; men ingen andre steder  mindes  vi ham  i fortrolig samtale, dels gennem  brevene,  dels mundtligt  som  i  samværet  med  E.  B.  Maaske  allerstærkest  ved  B.s  sidste besøg paa  Fredriks hospital  i  oktb.  1855.  S.  K.:  »Farvel,  tak,  tilgiv  mig, at  du  ved  mig  er  kommen  ind  i  vanskeligheder,  som  du  ellers  vilde  have været  fri  for«.  E.  B,:  »Farvel,  saa  sidder  du  nu  i  Guds  fred  til  Vorherre kalder  dig,  farvel!«  Saadan  taler  en  fortrolig  kun  til  en  fortrolig;  -   men selv  for  en  saadan  findes  et  aflukke  som  ingen  »fortrolig«  faar  nøgle  til. Saadan maa det forstaas.  At B.  og K.  har kunnet dele de største  aandelige værdier med hinanden synes disse samtaler at være et vidnesbyrd om.  I  al deres  enkelhed tegner  de et  fint  billede af S.  K.s  sidste tid  og lader os  ane noget  af  det  der  boede  i  ham  naar  »stridsværktøjet«  var  lagt  til  side.  At E.  B.  saa  dybere og  længere  ind  bag  forhænget  end  de  fleste  er  vist  uden for  al  tvivl  og mange aar efter,  da han  som emeritus boede i Kbhv.  og da sikkert meget ved S. K. afklarede sig for ham talte han med vemod om sin tidligt  afdøde  ven.  S.  K.  var  og  blev  hin  enkelte,  som  kun  forstaas  hvor »Hjerte mod Hjerte slaar«.

32 Carl  Koch:  S. K.  og  Emil  Boesen  (1901).

E.  B.  resid.  kapellan  i  Horsens  1849,  sognepræst  samme  sted  1863,  stiftsprovst  i  Aar­

hus 1863.

Af hin hindring, denne pæl i kødet,  den hemmelige note, har P.  A.  Heiberg givet en analyse i sit skrift:  »En Episode i S.K.sUngdomsliv«. Heiberg prøver  ud  fra  S.  K.s  egne  skrifter  at  finde  frem  til  den  hemmelige  note, som han mener maa tidsfæstes til første halvdel af 1836, altsaa i S. K.s 23. aar.  I  S.  K.s  optegnelser,  dagbøgerne,  der  ellers  næsten  er  ført  fra  dag  til dag  findes  et  paafaldende  hul  i  tiden  22.  april  -   6.  juni  1836.  Gennem citater, uddrag og henvisninger til K.s skrifter har H. prøvet at fylde dette hul ud,  den  hemmelige note, pælen i kødet.

Ogsaa Lina  Zeuthen2 3   har  gennem  sin  vægtige bog prøvet  at  finde  frem til  en  løsning  af  det  samme  problem.  Selvom  der  gennem  Heibergs  lille skrift  og  Lina  Zeuthens  mange citater  er peget paa meget,  der  kan  hjælpe os  til  en  forstaaelse,  maa  det  erkendes,  at  nogen  løsning  har  ingen  af forfatterne  kunnet give. P. A. Rosenberg2 4 har gjort et forsøg  uden at  dette  kan  siges  at  virke  overbevisende,  selvom  han  maaske  i  sin  kon­ klusion kommer sandheden nærmest. I E. P. 1850, S. 297, hvor Kierkegaard nævner  »Pælen«,  tilføjer  han,  at  der  »har  knyttet  sig  Bevisthed  om Skyld og Synd«  til den.  Rosenberg siger:  »Altsaa:  noget afgjørende kan der ikke meddeles  om  dette  saare  vigtige  Punkt.  Hospitalsprotokollen  fra  Kierkegaards Dødsleje giver ingen Oplysning. Dog fejler man neppe ved at sætte det gaadefulde Onde i  et eller andet Forhold til Kjønslivet«.

Lina  Zeuthens  bog  har  sin  store  værdi  derved,  at  den  paa  enestaaende maade  beskæftiger  sig  med  den  psykologiske  side  af  S.  K.s  tilværelse. Igennem mere end 50 aar har forfatterinden arbejdet med stoffet og i den grad indlevet sig deri,  at vi maa være taknemlige for  at denne bog har set dagens  lys.  Den  burde  vi  have  haft  for  længe  siden.  Med  disse  forsøg  in mente maa der være grund til at pege paa det kendte ord i journalen, hvor S.  K.  skriver:  »Efter min Død skal ingen i mine Papirer (det er min Trøst) finde  en  eneste  Oplysning  om  hvad  der  egentlig  har  udfyldt  mit  Liv; finde  den  Skrift  i  mit  Inderste,  der  forklarer  alt,  og  som  ofte  gør  hvad

Verden  vilde  kalde  Bagateller  til  uhyre  vigtige  Begivenheder  for  mig,  og hvad jeg anser for Ubetydelighed, naar jeg tager den hemmelige Note bort, der forklarer alt.«  Ingen forsker, der vil trænge ind i S. K.s hemmeligheder kan komme uden om disse notater.

23  Lina  Zeuthen: S. K.  hemmelige  note.  (1951).

24  P. A. Rosenberg:  S. K.  (1898,  side  16).

Af bøger fra en senere tid der har haft betydning for forstaaelsen af S. K. og  hans  slægt,  er  allerede  nævnt  Joh.  Hohlenbergs  digre  værk  fra  1940, hans Kierkegaard-biografi, der  er  anlagt efter de store linier.  Den giver  et levende billede  af  København paa  S.  K.s  tid,  og  vi  møder  i  denne  bog  et væld  af  datidens  kendte  skikkelser,  saa  vi  herigennem  lettere  danner  os  et indtryk af hans samtid. Bogen er forsynet med et ret fyldigt billedmateriale der er af værdi for nutiden.  Hvor interessant den end er at stifte bekendt­ skab med, heller ikke den giver nye sider,  selvom den skildrer S.  K.  ud  fra synspunkter der afviger fra de almindelige, -  nemlig ved at betragte S.  K. som  et  menneske,  hvis  existens  er  betinget  af  en  ganske  bestemt  opgave. Ogsaa Sejer Kiihles nævnte, lidt bredt anlagte bog:  »S. K. barndom og ung­ dam«, er god at faa forstand af. For den der vil forstaa slægten indeholder den  en  del  personalhistorie  og  billedmateriale;  men  den  peger  ikke  paa væsentlige sider hos S. K. der ikke i forvejen er kendt, og giver derfor ikke heller  noget  afgørende  nyt billede  af  S.  K.

I  1953  kom  O.  Holmgaards  bog  om  Peter  Chr.  Kierkegaard,2 5   S.  K.s ældre  broder,  den  senere  biskop  i  Aalborg  og  kultusminister  i  Grev  Frijs ministerium  i  1867.  Denne bog  giver  værdifulde  oplysninger om  den  høj­ lærde prælat.  Sammen  med de  af  Carl  Weltzer  i  bogen  »P.  og  S.  Kierke­ gaard« givne oplysninger tegner de et interessant billede af en af de betyde­ ligste  personer  indenfor  den  danske kirke.  Vi  lærer  her  P.  C.  K.  at  kende som den af Grundtvig stærkt prægede lærling, følger ham som forkæmperen for den rene linie i folkekirken (mod tvangsdaaben) -  ordet folkekirke skyl­ der  for  øvrigt  P. C. K.  sin  oprindelse -   som  den  flittige  biskop  og  i  hans kamp mod den kreds,  der vilde have ham bort  fra København,  hvor  han gjorde sig for stærkt gældende. Endelig faar vi ogsaa noget at vide om hans politiske virksomhed og om hans mange skrifter, hvoraf der findes en fyldig oversigt  i  bogen.  I  vor  nye  kirkesalmebog  findes  to  salmer  medtagne  af P.  C.  K., den kendte salme »O, herre god og frelser from«  Nr.  412, og det enkelte vers Nr. 391. Bogen giver til slut en detaljeret udredning af P.C.K.s  2 6 26  Otto  Holmgaard:  P. C. Kierkegaard.  (1953).

sidste og vanskelige aar, hvor ikke alene tungsindet;  men ogsaa sindssygen gjorde hans alderdom saa tragisk. Som S. K. led ogsaa han ved mindet om faderens ungdomsforvildelser og saa,  som denne, den megen modgang som en  forbandelse  der  hvilede  over  slægten.  Han  døde  i  Aalborg  24.  februar 1888.  I  »Berlingske Tidende«  og i  »Politiken«  fremkom ved hans død vidt forskellige  nekrologer,  under  25.  februar  1888.  Harald  Høffding  havde 26. februar s. aar en artikel som protest mod  »Politiken«s nekrolog. Biskop Fr.  Nielsen  karakteriserede  ham,  ved  udg.  af  de  samlede  skrifter  (1901) som  »en  af  Danmarks  betydeligste  Præster  og  en  af  de  ypperste  i  den danske  Bisperække«.  Holmgaards  bog  er  paa  sin  vis  tung  læsning;  men

man er klogere paa mangt og meget efter læsningen af den.

I  1953  kom  saa  den  længe  savnede  samlede  udgave  af  »Breve  og  Akt­ stykker  vedr.  S.  K.«,  udarbejdet  af  S.K.selskabets  sekretær,  universitets­ adjunkt  Niels  Thulstrup.2 6   Med  dette  digre  værk  i  to  bind  er  vi  naaet  et langt stykke frem. Det er første gang alle disse kilder er tilgængelige for en større offentlighed, og de vil ikke være til at komme udenom for fremtidens forskere.  I  disse  to bind  er  i kronologisk orden samlet,  hvad  det har været muligt at finde frem til,  aktstykker,  breve,  dedicationer, og klart og over­ skueligt  er  disse  ting  lagt  frem  for  læseren.  Papirerne  findes  for  største partens  vedkommende i  S.  K.arkivet  paa  det  kgl.  bibliotek.

Siden  1949  har  der været anmeldt litteratur  vedr.  S.  K.  saa  vel  fra  indsom  udland  i  Meddelelser  fra  S.  K.selskabet.  I  Hefte  Nr.  2,  5.  aargang, marts  1955,  findes  en  indholdsfortegnelse  for  samtlige  aargange.

Nærværende  oversigt  har  kun  skullet  tage  stilling  til  de  skrifter,  der kunne hjælpe til en forstaaelse af S. K. og hans slægt. Der er ikke medtaget værker eller udgaver,  der i  egentligste  forstand beskæftiger  sig med  S.  K.s forfatterskab.  Oversigt over saadanne værker findes i dr.  phil.  Aage Henriksens  forskningshistorie  fra  1950,2 6 7   og  dr.  phil.  Aage  Kabells  bog  fra 1948.2 8  Disse kritiske oversigter er videreført af Niels Thulstrup i tidsskrif­ tet  »Edda« 1954. Foruden  de  ovennævnte  mere  kendte  ting,  har  der gennem aarene i dagblade og tidsskrifter været givet forskellige meddelelser om  slægten.  I  »Aarbog  for  Ringkøbing  Amts  historiske  Samfund«  frem­ kommer  med  mellemrum  artikler  om  slægten.  (Sædding,  Michael  P.  K. fødesogn,  ligger  i  Ringkøbing  amt).

26  N iels  Thulstrup:  Breve  og  Aktstykker  vedr.  S. K.  I-II.  (1953-54).

27  Methods  and  results  o f S. K.  studies  in  Scandinavia.  (1950).

28  Aage  Kabell:  K.  studiet  i  Norden.  (1948).

I  Sædding kirke findes  en mindetavle til ihukommelse af M.  P.  K.  Der­ imod er det ikke rigtigt som opgivet af Trap, 4. udg., at der ogsaa findes en lille bronce statuette af S.  K.  Den eneste statue af S. K. man kender staar i haven ved det kgl. bibliotek i Købhv.  (modelleret af Hasseriis). En afstøb­ ning  findes  paa  »Ekeberg«  i  Sverige.

Endnu  er  der  i  arkiver  mængder  af  materialer  der  ikke  er  bearbejdet; men disse ting maa vist i særlig grad forbeholdes forskere, da det kræver en

betydelig indsigt  at  gaa i  gang  med  disse  efterladenskaber.

S.  K.  vil  nu -   som  altid -   være  et  stridens  tegn.  Som  han  var hadet  og elsket i levende live er han blevet dissekeret efter sin død.  Den kommende tid vil uden tvivl give anledning til endnu flere -  og endnu mere forskellig­ artede  fortolkninger  end  vi  hidtil  har  set.  Men  for  den  ærlige  læser  og forsker  vil  han  altid  komme  til  at  staa  som  »hin  enkelte«  -   og  kun  som saadan  vil  han  kunne  forstaas.  At  studere  S.  K.  fragmentarisk  vil  næppe føre til noget positivt resultat.  Uden at følge en bestemt linie, hans person, hans forfatterskab, hans slægt, vil man næppe komme i nærmere forbindelse med den mand, der medens han levede var i stand til at ruske sin samtid op, -  og som efter sin død har sat flere tanker i gang end de fleste andre.