Et kontranivellerende tids-skrift
Forfattere: Jacob Bøggild
Tidsskrift: kok (2005-04-02)

## Et kontranivellerende tids-skrift

## Kierkegaards En litterair Anmeldelse

Det  er  som  bekendt ikke i  egenskab af litteraturanmelder, at Kierkegaard har  indskrevet  sig  i  verdenslitteraturen.  Egentlige  litteraturanmeldelser fylder da heller ikke alverden i hans samlede produktion; han har skrevet to. Til gengæld er disse af et omfang og en indholdsmæssig og stilistisk kompleksitet - eller måske endda monstrøsitet - så de frem for at optræde i en avis eller et tidsskrift endte med at blive selvstændige udgivelser. Også som anmelder fulgte Kierkegaard kort sagt en vej, der var alt andet end slagen. Således var Kierkegaards første recension, anmeldelsen af H. C. Andersens roman Kun en Spillemand i Af en endnu Levendes Papirer , af en beskaffenhed,  der  fik  Heiberg  til  at  nægte  at  publicere  den  i  sit  tidsskrift Perseus. Anden gang, da Kierkegaard i En literair Anmeldelse anmelder Thomasine Gyllembourgs novelle af romanlængde To Tidsaldre og erfarer at han selv, hvad  omfang  angår,  har  skrevet  en  mindre  roman,  vælger  han  -  klog  af skade? - uden videre at publicere den som en selvstændig bog. 1

At Kierkegaard heller ikke som anmelder evnede at realisere det almene, gør ikke hans livtag med genren mindre interessante. Det er slående, i hvor ringe grad  hans  anmeldelser  konformerer med historiens dom.  Andersen, som Kierkegaard hudfletter i Af en endnu Levendes Papirer er indgået i verdenslitteraturen i mindst samme grad som Kierkegaard, mens Thomasine Gyllembourg, der skamroses i En Literair Anneldelse (herefter Anmeldelsen ), i dag næppe læses af andre end professionelle litterater. Dog må det med det samme tilføjes, at det er som romanforfatter, at Andersen bortdømmes, hvilket historien har givet Kierkegaard et vist medhold i. På den anden side er To Tidsaldre fortalt på så tilpas kluntet en måde, at det virker frapperende, at Kierkegaard kan rose værket i så høje toner, som han gør. Men man kan under alle omstændigheder ikke beskylde Kierkegaard for at være inkonsekvent; allerede i Af en endnu Levendes Papirer fremhæves Gyllembourg,  repræsenteret  ved  pseudonymet  (eller  »anonymet«)  »Forfatteren af en Hverdags-Historie«, som en forfatter, der ikke lider af Andersens skavanker. Så meget desto mere nødvendigt er det at spørge, om Kierkegaard er redelig i sin egen husholdning, om han aflægger oprigtigt regnskab for sin opfattelse  af  de  anmeldte  værkers  æstetiske  kvaliteter,  eller  om  han  i  det skjulte gør et helt andet regnskab op. Eftersom Heiberg er det ikke synderligt skjulte omdrejningspunkt for Kierkegaards anmeldervirksomhed, er det forholdet til ham, der må danne udgangspunkt for en undersøgelse heraf.

1. Som man kan læse i Kierkegaards forord: »Denne anmeldelse var, førend den paabegyndtes, bestemt for nordisk Literaturtidende. Dens Uforholdsmæssighed i Forhold til hiint Blads ringe Omfang, da endog dets halve Deel omfatter svensk og norsk Literatur, blev mig snart indlysende, item min  Uduelighed  til  at  skrive  i  Blade.«  Citeret  efter  bd.14  af Samlede Værker 1-20, København 1962, p.  9. Citater herfra, og fra andre værker i samme udgave, vil i det følgende blive anført med bindnummer efterfulgt af sidetal i parentes.

## Kierkegaard kontra Heiberg

Som omtalt nægtede Heiberg at trykke Af en endnu Levendes Papirer . Motivationen herfor var, at han fandt den unge Kierkegaards stil ukaperlig, hvilket  utvivlsomt  har  været  sårende  for  sidstnævnte.  At  Heiberg  reagerede negativt  er  imidlertid  ikke  vanskeligt  at  forstå.  Som  Peer  E.  Sørensen påpeger, 2 er den digressive stil i Af en endnu Levendes Papirer udtryk for et markant brud på den heibergske æstetik, som Andersens romankunst umiddelbart set bedømmes ud fra i teksten. Allerede på dette tidlige tidspunkt fører Kierkegaard således dobbelt bogholderi. På den ene side ansøger han med teksten om optagelse i det litterært dannede selskab, der regeres af en næsten enevældig Heiberg, samtidig med at han underskyder en parodi på samme selskabs ærværdige principper. Hvor afklaret den unge Kierkegaard var om denne konflikt er vanskeligt at afgøre med bestemthed og måske også mindre væsentligt. Man kan nøjes med at konstatere, at samme historie gentager sig i Om Begrebet Ironi , hvor Kierkegaard afgjort er anderledes afklaret i forhold til, hvad han foretager sig.

Før publiceringen af Anmeldelsen i 1846 har Kierkegaard endnu et sammenstød med redaktøren og anmelderen Heiberg. Denne gang er det Gjentagelsen , det handler om. Heiberg leverer i 1843 en anmeldelse af værket i artiklen  »Det  astronomiske  Aar«  i  skriftet Urania ,  en  »Nytaarsgave«,  som røber, at han ikke har fattet en meter af, hvad der er på færde i det - hvilket man nok skal passe på med at klandre ham alt for eftertrykkeligt for. Kierke- gaard bliver så opbragt herover, at han begynder på et harmdirrende svar på anmeldelsen.  Også  denne  tekst  lider  af  et  faretruende  vokseværk,  hvilket kunne være en af årsagerne til, at den forbliver i skrivebordsskuffen og først kommer for en dag med papirernes udgivelse. En anden kunne være at Kierkegaard ikke selv leverer en epokegørende læsning af sit værk.

2. Se  artiklen  »Den  sindrige  Edderkop«  i When I'm sixtyfour ,  et  festskrift  til  Hans-Jørgen Schanz, red. Tore Eriksen og Hans Jørgen Thomsen, Aarhus 1999. Artiklen supplerer glimrende den analyse af Af en endnu Levendes Papirer , som Jørgen Bonde Jensen leverer med »Af en endnu Levendes Papirer. Titlen på Søren Kierkegaards papir om H. C. Andersen« i hans samling af essays om Kierkegaard Jeg er kun en Digter , København 1996.

Med til historien hører endvidere, at Kierkegaard i 1848 som en føljeton i »Fædrelandet«  -  her  lykkedes  det  minsandten  »at  skrive  i  Blade« 3 -  lod trykke Krisen og en Krise i en Skuespillerindes Liv , som ligeledes er en art anmeldelse, nemlig en lovsang over Johanne Louise Heibergs præstation, da hun i 1847 for anden gang optrådte som Julie i Romeo og Julie . Kierkegaard var i langt tid i syv sind med hensyn til om han skulle publicere teksten eller ej.  For  publicering talte  det faktum,  at Kierkegaard,  som der står i optegnelse A 175 fra bd. IX fra Papirerne :  »(...)  ønskede ogsaa at pirre lidt ved Heiberg. Jeg kan  paa den  Maade  faae visse  Ting sagt,  som jeg  ellers  ikke faaer saaledes sagt, saa let, saa converserende.« Dixi!

Altså  udvælger  Kierkegaard  de  to  kvinder,  som  må  formodes  at  stå Heiberg nærmest, moderen Thomasine Gyllembourg 4 og hustruen Johanne Louise, som mål for umådeholden ros.  Hvorfor netop disse targets , hvis ikke for drilagtigt pirrende at etablere et sigende tomrum i forhold til den person, disse kvinder er fælles om i hverdagen at være familiært knyttet til? Dannes der kontrast på denne negative vis, er det i hvert fald sigende, at begge kvindelige  kunstnere prises for  den modenhed de  i inderlighed har tilkæmpet sig. Om hverdagshistoriens forfatter skriver Kierkegaard, at »Muligheden af at kunne  frembringe  noget  Saadant  er  snarere  Lønnen,  som  Guden skjænkede  Forfatteren,  da  han  anden  Gang  modnet  vandt  i  en  LivsAnskuelse et Evigt« (14, 18), mens det om skuespillerinden 5 hedder, at hun først nu, da hun igen optræder som Julie, »er ret egentligen Gjenstand for en væsenlig Kritik, nu da hun anden Gang og i anden Potens kommer til at forholde  sig  til  den  samme  Idee  eller  nøiagtigere  udtrykt,  netop  fordi  det  er anden Gang, kommer hun til rent ideelt at Forholde sig til Ideen« (14, 120).

I sin omtale af sig selv i Anmeldelsen er Kierkegaard lige så klædeligt beskeden, som hverdagshistoriens forfatter er i dennes forord til To Tidsaldre . 6 Men  eftersom  Kierkegaard  understreger,  at  han  nu  for  anden  gang optræder som litteraturanmelder, og lige som første gang skriver om hverdagshistoriens forfatter, åbner han op for den slutning hos læseren, at også anmelderen er modnet i åndens og idealitetens anden gang. I al beskedenhed luftes denne mulighed med disse ord:

3. Det gjorde det også med den serie indlæg i samme publikation, der foregreb og akkompagnerede Kierkegaards eget blad Øieblikket . Men det er en helt anden historie. Den skriver Jørgen Bonde Jensen om i essayet »Søren Kierkegaards øjeblik« i samme samling, som blev nævnt i forrige note.

4. På det tidspunkt hvor To Tidsaldre udkom, var det en offentlig hemmelighed, at den der gemte sig bag pseudonymet »Forfatteren til en Hverdags-Historie« var Thomasine Gyllembourg.

5. Johanne Louise Heiberg nævnes ikke ved navn i skriftet. Anonymitet er, som vi videre skal se, på mange måder i og på spil i denne affære!

»Det  Første jeg  har  skrevet  indeholdt  blandt  Andet nogle anmeldende Ord eller rettere en Udgydelse betræffende disse Noveller. Siden den Tid har jeg aldrig forsøgt mig som Anmelder. Efter 7 Aars Forløb er det da mit Ønske anden Gang, afsluttende,  at gjøre Forsøget og atter med en Hverdags-Historie. Jeg har, hvad dog Sømmeligheden tillader i Forhold til  en  Anonym,  en  gjettende  Formodning  om  Muligheden  af,  at  den ærede ubekjendte Forfatter i sin Tid læste den lille Piece; dersom han nu da igjen vil gjøre mig den Ære at læse disse Linier: jeg haaber han skal finde  mig  uforandret  eller  om  muligen forandret  i  Gjentagelsen :  lidt mere Klarhed i Fremstilling, lidt  mere Lethed i en flydende Stiil ,  lidt mere  Langsomhed  i  Kjendskab  til  Opgaven,  lidt  mere  Inderlighed  i Skjønsomheden: altsaa forandret i Gjentagelsen « (14, 25, mine kurs.).

Tales  der  her  tillige  til  en  beslægtet,  men  mindre  anonym  læser,  Heiberg forstås, der  gerne skulle annamme den større lethed i den flydende stil og finde en vis skribent forandret i Gjentagelsen (som hin læser måske burde have læst en ekstra gang)? Det lader sig ikke afgøre med nogen form for sikkerhed.

Under  alle  omstændigheder  er  det  ikke sikkert, at den  eksplicit hædrende  omtale,  der  uden  navns  nævnelse  bliver  Heiberg  til  del  i Anmeldelsen , udelukkende skal læses for pålydende:

»O,  skjønt  saaledes  at  være  Forfatter  [hverdagshistoriens,  min  anm.], skjønt at være den Navnkundige, der som Udgiver har lagt sit berømte Navn til [Heiberg, min anm.]; som Fortællingerne ere det, saa er ogsaa dette Forhold en Forening i Troskab « (14, 19, min kurs.).

6. Som sidstnævnte eksempelvis skriver i sit forord, »Forfatteren til Læseren«: »Men herved maa  ikke  tabes  af  Sigte,  at  Novellen  har  sine  Indskrænkninger,  at  den  forholder  sig  til Romanen, som Genrestykket til Historiemaleriet.«. Citeret efter udgaven i DSLs serie Danske  Klassikere ,  København  1986,  p.  75,  alle  følgende  citater  fra To  Tidsaldre refererer hertil. Lad mig tillige give et eksempel på Kierkegaards analoge urbanitet: »Er det altid, efter min Overbeviisning, en Recensents Pligt at være en tjenende Aand [det kunne være interessant at høre H. C. Andersens reaktion på denne tilkendegivelse, min anm.], selv om han er i det sjeldnere Tilfælde at være Det langt overlegen, han anmelder: her er det ikke let for Nogen at falde i Fristelse, mig er det en Umulighed.« (14, 15)

Det forholder sig ubestrideligt og ganske bogstaveligt således, som der gøres gældende i det citerede. Heiberg og fru Gyllembourg var forenede i den af det  nære  familieskabs  medfølgende  troskab.  Men  var  den  så  trofast  igen, samme  troskab?  Thomasine  Gyllembourg  lod  sig  som  bekendt  skille  fra Johan  Ludvigs  far,  Peter  Andreas  Heiberg,  fordi  hun  forelskede  sig  stormende i og giftede sig med den svenske friherre Carl Frederik Gyllembourg. Som  en  konsekvens  af  denne  efter  datidens  forhold  bemærkelsesværdige handling  levede  hun  en  længere  periode  adskilt  fra  sønnen.  Bag  Kierkegaards underdanige hyldest gemmer der sig muligvis en spydig hentydning hertil.  Igen  er  det  ikke  muligt  at  afgøre  endegyldigt,  om  Kierkegaard  er oprigtig eller ironisk. Men kan man efterspore en lignende spydighed andetsteds i teksten, er det selvfølgelig så meget mere sandsynligt, at han overalt skriver en dobbeltbundet diskurs. 7

En sådan spydighed er åbenlys et andet sted i teksten, som jeg vil tillade mig at citere fyldigt fra:

»Som Modtagelsen  var  i  Begyndelsen,  saa  var  den  den  samme  uforandrede, da Fortællingerne senere Aar efter Aar paa en saa smuk Maade udkom ved Juletid. Thi hvad der end kan indvendes imod, at gjøre en saa tilfældig  Tid  til  Messe-Tid  og  fornemlig  af  en saa tilfældig  Grund  som den, at man behøver Præsenter, som var dansk Literatur slet ikke andet end  Præsent-Literatur: Hverdags-Historien er  aldrig  paa  den  Maade kommen ved Juletid, dens egen Betydningsfuldhed maatte forhindre en fornærmelig  Misforstaaelse,  hvis  ikke  allerede  dens  tarvelige  beskedne Udseende forhindrede  enhver  endog det første Øiekasts  Misforstaaelse (...). Saaledes kom Hverdags-Historien ved Juletid. Det faldt Ingen ind, at det var en Bog man kjøbte, snarere var Penge-Udgiften som en Douceur, man giver Overbringeren af et kjært Budskab, Bogen var virkelig en Gave (...)« (14, 19-20).

Kierkegaard er således tidligt ude med en kritik af kommercialiseringen af julen: »at gjøre en saa tilfældig Tid til Messe-Tid«, sådan at den bliver en tid hvor man »behøver Præsenter«. Blandt de skyldige i en sådan kommercialisering,  måske  de  værste  af  dem,  er  de  udgivere,  der  kolporterer  diverse  lit- terære  arbejder  som  jule-  og  nytårspræsenter.  Iblandt  dem  kan  tælles Heiberg, der, som tilfældet var med omtalte »Nytaarsgave«, Urania , udgav langt flere  stykker  litteratur  end  hverdagshistorierne  på  denne  måde  -  og kun hverdagshistorierne er ifølge Kierkegaard ubesmittede af en sådan lancering. 8 Passagen er i det hele taget gennemsyret af ironi. Brugen af ordet »Præsent« associerer til præsens, altså til den »Nutid«, der både i To Tidsaldre og Anmeldelsen fremstilles  i  al  sin  indholdsløse  hulhed. Som  modpol har vi ordet »Gave«, der dermed logisk forlenes med et skær af tidløshed i positiv forstand. Heiberg er, i hans underforståede stræben for i egenskab af udgiver at forvandle den danske litteratur til en »Præsent-Literatur«, placeret i den åndløse nutid, mens hverdagshistoriens forfatter, den glade, egentlige giver af gaven, diskret men aldeles ufrivilligt er lempet over på Kierkegaards polemisk utidssvarende parti. Hermed er en kile på skrømt forsøgt drevet ind mellem de i troskab forenede. Kierkegaard bemægtiger sig således den modsætning, To  Tidsaldre er  funderet  i,  dikotomien  imellem  åndsforladt nutid  og  lidenskabelig  revolutionstid,  og  turnerer  den  på  en  måde,  der diskret håner sønnen, udgiveren.

7. Kierkegaard er i det hele taget ikke ubekendt med at adsplitte to, som er forenet i troskab. I Om  Begrebet  Ironi kan  man  for  eksempel  læse  følgende  tilkendegivelse:  »Og  saaledes nærme vi os nu det Problem, hvad tilhører i den platoniske Philosophi Socrates, og hvad tilhører Plato, et Spørgsmaal, vi ei kan afvise, hvor smerteligt det end er at adskille dem, som saa inderlig ere forenede.« (1, 88) Men her er pointen naturligvis, at et sådant forehavende på forhånd er dømt til at mislykkes, så sandt som det er umuligt at afgøre, om det billede man får af Sokrates hos Platon er sandfærdigt eller ej.

Hvor det efter alt at dømme kun var stilen, der gjorde oprør mod den heibergske  æstetik i Af  en  endnu  Levendes  Papirer , er der altså i Anmeldelsen underskudt  en  konsekvent  gennemført  subtekst,  der  på  en langt mere ondsindet måde søger at underminere dannelseskulturens øverste smagsdommers autoritet. Om dette mål helliger de anvendte midler, skal jeg  lade  være  usagt.  I  stedet  vil  jeg  påpege,  at  det  gedulgte  opgør  med Heiberg også  i Anmeldelsen dækker sig  bag,  hvad  der  ligner  en  eksplicit bekendelse til hans æstetik. De temaer, som ligefremt optager Kierkegaard: repræsentations-problematikken og offentlighedens forvandling til et anonymt publikum, kunne uden videre være hentet ud af Heibergs samtidskritiske  afhandling  »Folk  og  Publicum«  fra  1842. 9 I  det  hele  taget  danser Kierkegaard en underfundig pas de deux med denne tekst.

Det er allerede ironisk, at Heiberg heri efterlyser en karakter, som Kierkegaards  version  af  nutiden  i Anmeldelsen synes  at  råbe  på,  nemlig  »et Genie,  som  virkelig  forstaaer  sin  Tidsalders  Bevægelser,  og  med  et  rask Spring  sætter  sig  ud  over  den  hele  Kjellingesnak  og  Vartougspassiar.«  (p. 266). Samtiden er for Heiberg karakteriseret ved indholdsløs snaksomhed og der kræves derfor et geni - Heiberg selv? - som forstår at skære igennem ordskvalderen. Ifølge Heiberg er problemet med tiden nærmere bestemt, at folket er ophørt med at være en organisme og har forvandlet sig til en masse, hvilket vil sige en mængde individer, som ikke er væsentligt interesserede i, hvad de forholder sig til. En sådan masse består derfor af en mængde atomiserede individer, og en sådan benævnes »Publicum«. Begrebet publikum er således negativt ladet for Heiberg, ganske som tilfældet er for Kierkegaards vedkommende.

8. Her vil det være på sin plads at citere, hvad Kierkegaard, med Constantin Constatius som pennefører, indledningsvist skriver i sit harmdirrende svar på Heibergs anmeldelse af Gjentagelsen : »Da jeg selv har udgivet en lille Bog, i hvilken Troen paa Gjentagelsen statueres, saa maatte jeg jo, ja saa maatte jeg jo være stjernegal, om jeg  ikke  med  Glæde  modtog  et betydningsfuldt Beviis, naar dette tilbydes paa  en  for  mig  smigrende  Maade.  Thi  skulde ikke endog en mindre Troende vindes  for  Troen  paa  Gjentagelsen  ved  at  see,  hvorledes hvad en obscur Person i en underordnet Sphære har sagt i &lt;en&gt; tarvelig ja næsten fattig paaklædt Bog, vandt ved at gjentages af den navnkundige Professor Heiberg ,  i en særdeles elegant og nitid Nytaarsgave (...).« (citeret efter bd.  IV af Søren Kierkegaards Papirer IXIII,2, København 1968, optegnelse B 110, p. 258, mine kurs. ).

9. Jeg refererer i det følgende til udgaven heraf i sjette bind af Heibergs Prosaiske Skrifter IXI, København 1861-62.

I »Folk og Publicum« er det afgørende problem ved massen altså, at ingen af dens atomiserede individer er en del af et organisk hele; ingen enkeltindivider repræsenterer noget som helst. At være en del af en organisme er for Heiberg  ensbetydende  med,  at  man  på  en  legitim  måde  repræsenterer denne.  Selv  den  revolutionære  kan  være  en  berettiget  figur,  hvis  han repræsenterer  et  nødvendigt  moment  i  en  given  historisk  kontekst.  På  en anden side er det ifølge Heiberg i en revolutionær situation altid folkets tendens at forvandle sig til et publikum af ikke-repræsenterende individer. Publikum opstår i det hele taget ved en overgang fra »en organisk Repræsentation til en atomistisk, intet repræsenterende Mængde.« (p. 267) I Anmeldelsen er det ligeledes i den indolente nutid, der aldrig kan tage sig sammen til en afgørende handling, at folket reduceres til et publikum, en masse  af  individer.  Imidlertid  kan  disse  stadigvæk  repræsentere  -  de  kan faktisk ikke andet - til gengæld kan de ikke have en repræsentant:

»Publikum  er  et  Corps,  talrigere  end  alle  Folk  tilsammen,  men  dette Corps kan aldrig blive mønstret, ja det kan end ikke saa meget som have en eneste Repræsentant, fordi det selv er en Abstraktion« (14, 83). 10

For Kierkegaard er det, at de enkelte individer udelukkende repræsenterer altså blot tager sig ud - og som følge heraf ikke kan repræsenteres, et symp- tom  på  en  sygdom,  han  med  et  lån  fra To  Tidsaldre betegner  som »Repræsentations-Syge«:

10. Kierkegaard er således tidligt ude med sin diagnose af den fuldstændig indholdsløse, men dog så frygtede magt, der udgår fra »den offentlige mening« og »det tavse flertal«, hvilket følgende citat demonstrerer til fulde:»For  at  Nivelleringen  egentligen  skal  komme  istand, maa der først bringes et Phantom tilveie, dens Aand, en uhyre Abstraktion, et altomfattende Noget som er Intet, et Luftsyn - dette Phantom er Publikum . Kun i en lidenskabsløs, men reflekteret Tid kan dette Phantom udvikle sig ved Hjælp af Pressen, naar denne selv bliver  en  Abstraktion«  (p.p.).  Og  lige  så  profetisk,  diverse  reality-programmer  in  mente, hedder det videre: »Thi Publikum er det Offentlige, der interesserer sig for det allermeest Private.« (p. 91)

»(...) Personerne i anden Deel træde langt tydeligere frem , hørlige i Replikkens Stikord, synlige i Skikkelsens Omrids, let gjenkendelige i Livet; medens Personerne  i  første  Deel  mere  ere  skjulte  i  en  universellere Lidenskabs Inderlighed (...). Forskjellen udtrykker egentligen Forholdet mellem Inderlighed og Repræsentations-Syge ,  for hvilken sidste netop Nutiden jo ofte sigtes« (14, 34).

Kierkegaard og Heiberg bruger således  det samme  ord, men mener noget forskelligt med det. Det repræsenterende individ er hos Heiberg en synekdoke, en del der står (inde) for en organisk helhed, mens samme individ hos Kierkegaard er et i luften frit svævende tegn, et simulakrum, der kun kan stå for (og derfor ikke stå inde for) sin fænomenale fremtræden. Det kan derfor ikke undre, at de er uenige om, hvilken art af krise samtiden befinder sig i, og hvad der kan gøres ved den. Ifølge Heiberg er krisen kun midlertidig og for så vidt et sundhedstegn:

»Idet  man paa den ene Side bør indrømme, at Folkets Opløsning til et Publicum, Organismens til en Masse, eller - med nærmere Hensyn til Litteratur  og  Kunst  -  at  Publicums  egen  Overgang  fra  en  organisk Repræsentation  til  en  atomistisk,  Intet  repræsenterende  Mængde,  er, som enhver Desorganisation, et Tilbageskridt: saa bør man igjen paa den anden Side indsee, at en saadan Gjæringstilstand er en nødvendig Følge af Tidsalderens retmæssige Emancipations-Idee, og vistnok Overgang til en ny og fuldkomnere Organisation« (p. 267).

Hvis historien ad sin dialektiske vej skrider  fremad  mod  fuldkommengørelse, mod en realisering af en »Emancipations-Idee«, udgør den herskende  forvirring således  et  nødvendigt,  og  derfor  retfærdiggjort,  negativt moment i denne udvikling. Men hvad er da geniets opgave, hvad kræves af dén,  som  med  et  rask  spring  sætter  sig  ud  over  kællingesnakken  og  passiaren?  Geniet  skal  simpelthen  gøre  opmærksom  på  det  uholdbare  i  den samtidige  tilstand  for  så  meget  desto  hurtigere  at  få  sat  kursen  mod  den kommende, mere fuldkomne organisation:

»Ligesaalidt som man derfor skal udgyde sig i elegiske Veeklager over en Tilstand, som er Grundet i Tingenes Natur, ligesaalidt skal man paa den anden Side benægte, at denne Tilstand, uagtet den kan være god i sin Relation til  et  Kommende, jo, i sig selv betragtet, er slet,  og især skal man stræbe at tilegne sig og udbrede denne Erkjendelse, eftersom Dette er det kraftigste Middel til at forkorte Tilstanden (...)« (p. 267-68).

Kierkegaard efterlyser på sin side en karakter, der adskiller sig radikalt fra et geni  af  denne  art,  eftersom  han  kalder  på  en  indirekte  meddeler,  måske endda en martyr, hvilket jeg vil tillade mig at vente med at komme ind på. For  indeværende  vil  jeg  blot  konstatere,  at  Kierkegaard,  på  trods  af  hans brug  af  en  tilsyneladende  Heiberg-influeret  terminologi,  skriver  en  tekst, hvis termer og kategorier har et andet betydningsindhold end hos Heiberg, og hvis tendens i det hele taget går i en ganske anden retning end tilfældet er i »Folk og Publicum«. 11

## Revolutionstiden kontra nutiden

Det  er  imidlertid  ikke  kun  denne  tekst,  som  Kierkegaard  for  en  første betragtning skriver i forlængelse af. Jeg har allerede strejfet, at der også er overlap imellem terminologien i To Tidsaldre og Anmeldelsen . Den karakter, der i hverdagsnovellen udbreder sig om og holder dom over nutiden er advokat  Dalund,  hvis  vigtigste  udtalelser  desangående  alle  falder  ved  det samme  middagsselskab.  For  en  første  betragtning  overtager  Kierkegaard denne røst således at Anmeldelsen på det nærmeste kan læses som Dalunds forlængede talerør. Jeg vil anføre et par eksempler. Dalund bemærker blandt andet, at:

»Naar jeg, som uophørlig skeer, møder disse Koner og Piger af den simpleste borgerlige Classe i deres af Pynt og Stads overlæssede Costume, der  fordetmeste  snarere  viser  end  skjuler,  at  disse  Damer  ikke  ere Damer, saa er jeg  ikke  langt  fra  ogsaa  at  helde  til  den  Mening,  at  den megen Anledning til at vise sig, til at søge al sin Glæde udenfor det huus- lige Liv, nærer den gængse Repræsentations-Lyst , der vistnok er latterlig og demoraliserende « (p.198, mine kurs.).

11. Der kan da også med udgangspunkt i »Folk og Publicum« opregnes en lang række markante forskelle på Heibergs og Kierkegaards respektive positioner. For Heiberg er det det enkelte individs fornemste pligt at indordne sig under den større organiske sammenhæng, det er indfældet i. Et individ tilhører adskillige interessefællesskaber, såsom en familie, en stand og en stat, og er i eminent forstand forpligtet herpå. Kierkegaards yndlingskategori, »hiin Enkelte«, i sin mest radikale udgave det religiøst ramte undtagelsesmenneske, er, set fra en sådan synsvinkel, en uting. Endvidere omtaler Heiberg både litteraturen og kirken som »opdragelsesinstitutter«, der som dannelsens forvaltere har både »Autoritet« og »Superioritet«. Kierkegaards religiøst motiverede problemer med spørgsmålet om myndighed er for en sådan betragtning irrelevante. Og når Heiberg med positiv ladning taler om »en politisk Menighed« (p. 272), er det ikke svært at forestille sig Kierkegaard rejse børster over en sådan kategorisammenblanding.

Denne opfattelse af, hvad der skal forstås ved begrebet om repræsentation, har jeg allerede nævnt at Kierkegaard deler. Således skriver han, som jeg har citeret ham for, at forskellen imellem revolutionstiden og nutiden i novellen angår »Forholdet imellem Inderlighed og Repræsentations-Syge «, samt at »(...) en lideskabsløs Tid eier intet Valuta; Alt bliver en Omsætning i Repræsentativer .«  (14,  69)  Om  det  demoraliserende  ved  nutiden  anfører Kierkegaard: »Socialitetens forgudede positive Princip i vor Tid er netop det Fortærende,  det  Demoraliserende,  der  i  en  Reflexions  Trældom  gjør  selv Dyderne til vitia splendida .« (14, 79) Som det fremgår, samles de kategorier, Dalund  anvender  for  at indkredse  nutiden  op, og viderereflekteres i Anmeldelsen. Dette  gælder  også  for  begrebet  lefleri,  nutidens  skødesynd per excellence. Herom bemærker Dalund:

»Men Kjærlighed,  naar  den  virkelig  fortjener  dette  Navn,  er  i  sig  selv noget Ædelt og Skjønt. Maa man end i dens Vildfarelser fordømme den, foragte den kan man dog ikke. Men Lefleriet kan man kun foragte. Kjærlighedens  Fejl  ere  menneskelige,  men  Lefleriets  kunne  man  kalde dæmoniske,  thi  de  ere  som  Spøgeri,  som  Skygger,  der  i  sig  selv  ere tomme og uden Sjæl.« (p. 200)

Unægtelig en formulering, der  klinger mere kierkegaardsk end heibergsk. Førstnævnte har heller ikke besvær med at tage tråden op:

»Hverken  den  væsentlige  Elsker  eller  den  væsentlige  Udsvævende  forskylder  Lefleriet,  der  gantes  med  Muligheden.  Lefleriet  er  derfor  en Indulgents i at turde tangere det Onde, og et Aflad fra at realisere det Gode.« (14, 93-94)

Set  i  dette  perspektiv  virker  Kierkegaards  underdanighed  over  for  forfatteren af hverdagshistorien troværdig. Anmelderen fremstår som en tjenende ånd,  der  gladelig  tager  imod  de  stikord,  det  anmeldte  værk  forsyner  ham med. I realiteten gør han dog andet og mere end det. I novellen er nutidens Dalund i al væsentlighed en nostalgiker, der kan gøre sig sine betragtninger over nutidens indholdsløshed, fordi han stadig er plantet i fortiden, nærmere bestemt  revolutionstiden,  med  begge  ben.  Anmelderen  tager,  som  påvist, afsæt i disse betragtninger, men han er en alt andet end resigneret, nostalgisk personage. Mod slutningen af Anmeldelsen gennemfører han, for ret at få sat nutiden skakmat, en imponerende dialektisk analyse af den, som med garanti kunne fjerne enhver fast grund under Dalunds fødder. Kierkegaard sammenfatter sit dialektiske signalement af nutiden med disse flot svungne formuleringer, hvormed Anmeldelsen for alvor træder i karakter som tidsog strids-skrift:

»Hvad er  det  at snakke ?  Det  er  ophævelsen  af  den  lidenskabelige  Disjunktion mellem at tie og tale. Kun Den, der væsentligen kan tie, kan væsentligen tale, kun Den, der væsentligen kan tie, kan væsentligen handle.  Tausheden  er  Inderligheden.  Snakken  anticiperer  den  væsentlige Talen, og Reflexionens Yttring svækker ved Forprang Handlingen« (14, 89).

»Hvad er Formløshed ? Det er den ophævede lidenskabelige Distinktion mellem  Form  og  Indhold,  der  derfor  vel,  til  Forskjel  fra  Galskab  og Dumhed, kan have Sandhed til Indhold, men det Sande, den indeholder, kan aldrig være væsentligt sandt« (14, 91).

»Hvad  er Overfladiskhed ,  og  denne  Lyst:  'Repræsentations-Lysten'? Overfladiskhed  er  den  ophævede  lidenskabelige  Distinktion  mellem Skjulthed og Aabenbarelse (...). Og Repræsentations-Lysten er Reflexions-Indbildningens Selvforgabelse. Inderlighedens Skjulthed faaer ikke Tid til  at  sætte  et  Væsentligt  af,  der  kan  vorde  en  Aabenbarelse,  men plumres længe før Tiden (...)« (14, 93).

»Hvad er Leflerie ? Det er den ophævede lidenskabelige Distinktion mellem væsentligen at elske, og væsentligen at være udsvævende.« (s.  p. )

»Hvad er det at raisonere ? Det er den ophævede lidenskabelige Disjunktion  mellem  Subjektivitet  og  Objektivitet.  Som  abstrakt  Tænkning  er Raisonnementet ikke  dialektisk  dybt  nok,  som  Mening  og  Overbeviisning er det uden Individualitets-Fuldblodighed« (14, 94).

Med  det  anaforisk  gentagne  indledende  spørgsmål  og  den  ligeledes  repeterede »ophævede Distinktion« - eller »Disjunktion« - foranstalter disse formuleringer fordelt over nogle få sider et svimlende crescendo i teksten, en hvirvel, der nok kan matche refleksionens og nivelleringens ditto. Hvor man skulle forvente, at skarpe distinktioner, som de her gennemførte, ville befordre overblikket og klarheden, fremprovokerer de idelige gentagelser snarere en tranceagtig orienteringsløshed hos læseren; man føler sig som en snurretop i Kierkegaards dialektiske menageri. Frem for at danne sig et overblik over mekanismerne bag nivelleringen og dennes konsekvenser, får man lov til at føle den svimmelhed, som ophævelsen af ethvert modsætningsforhold i nutiden  ultimativt  må  afstedkomme,  på  sin  egen  krop.  Et  stykke  kierkegaardsk performancekunst, der ligger tæt op ad Begrebet Angest , hvor den toptunede dialektik hurtigt får læseren til at erfare angstens svimmelhed.

Nivelleringen er nemlig: »ikke en Enkelts Handling, men et ReflexionsSpil i en abstrakt Magts Haand«, (14, 79) den er »Abstraktionens Seier over Individerne.« (14, 78) Ingen, hverken enkeltpersoner eller nationaliteter, kan standse  denne  abstraktion,  der  som  en  passat  fortærer  alt.  (cf.  14,  80) 12 Læseren  af Anmeldelsen finder  sig  mod  slutningen netop overgivet  til  en sådan forslugen, abstrakt magt. Denne magt tømmer, som det fremgår, nutiden for enhver rest af substantiel betydning, den endnu måtte gøre krav på at  besidde.  Enhver  distinktion,  ethvert  modsætningsforhold,  selv  det  helt fundamentale mellem subjekt og objekt, ophæves. Dialektikken er negativ i bogstaveligste forstand, nærmest nedmejende; teksten svinger, hvad den selv omtaler som »Nivelleringens skarpe Lee« (14, 99). 13

Hvad vi er vidne til, kunne man således kalde for en kontranivelleringens kunst; selv ikke det ringeste af nutidens hoveder vil vove at titte frem, efter at anmelderen har gennemført denne tour de force . Hvad meningen er med denne kontranivellering, skal jeg snarest komme ind på. Først vil jeg imidlertid lige se på, hvad der er blevet tilbage af hverdagsnovellen To Tidsaldre .

## Refleksionsforhold

Kierkegaard har, som vi har erfaret, udviklet og gennemreflekteret de dialektiske forhold, der karakteriserer og bestemmer den nutid, hvis refleks i det huslige liv, hverdagsnovellen efter forfatterens udsagn vil fremstille. Og reelt set står hverdagshistorien, trods alle Kierkegaards forsikringer om det modsatte,  tilbage  som  en  yderst  beskeden  refleks  af  Kierkegaards  dialektiske kunststykke. Kierkegaard mener muligvis i fuld alvor, at forfatterens fremvisning af nutidens refleks i det huslige liv bygger på en dialektisk refleksion over forholdet imellem nutid og revolutionstid, der i omfang og konsekvens kan  matche  hans  egen,  men  det  vil  det  næppe  nogensinde  lykkes  ham  at overbevise sin læser om. Når Kierkegaard er færdig med at svinge leen over nutiden, står To Tidsaldre ikke tilbage som stort mere end den anledning, Kierkegaard ofte fremhæver, at han er afhængig af. Anmeldelsen er kort sagt såre langt fra at være en refleks af To Tidsaldre , snarere forvandler Kierkegaards tekst sin anledning til en refleks af sig selv.

12. Nivelleringen er således en fætter til den »totale ironi« fra Om Begrebet Ironi : »Men denne Herre er ingen anden end den totale Ironi , der, naar alle Smaatræfninger ere udkæmpede, naar alle Høider ere sløifede, skuer ud over det totale Intet, bliver sig bevidst, at der Intet blev tilbage, eller rettere, at det, der blev tilbage, er Intet.« (1, 154)

13. Forfatteren af hverdagshistorien er enig med Kierkegaard i, at den konsekvente nivellering er nutidens sag. Nok rullede der hoveder i revolutionstiden, men revolutionens idé var i To Tidsaldre ikke som udgangspunkt at udslette alle forskelle. Som Lusard, efterkommeren af en af den franske revolutions sønner, formulerer det i romanen:»(...) min Fader vilde - som man siger - vende sig i sin Grav, om han hørte,at den Frihed og Lighed, for hvilke han har givet Liv og Blod, skulde bestaae i at nægte Fortjenesten dens Krands og Arbeideren hans Løn, i at afhugge de Hoveder,  som  hæve  sig  over  Mængden,  for  at  Alle  kunne  blive  lige Høie« (p. 215).

I  overensstemmelse med en sådan læsning  er Kierkegaard faktisk allerede fra anmeldelsens begyndelse i færd med at skære Gyllembourgs tekst til  efter  sit  eget  værks parametre.  Hvorledes  han  benytter  sig af sine  egne begreber  om  gentagelsen,  herunder  åndens  anden  gang,  har  jeg  allerede gjort opmærksom på. Dertil deklineres hverdagshistoriens forfatters æstetisk-etiske position efter stadielærens kategorier:

»Saaledes  er  denne  Forfatter  bestandig  Virkeligheden  lige  nær  og  lige fjern, han er den i Opfattelsen nærmere end en Digter og i den forklarede Gjengivelse mindre fjern end en Digter; thi Forfatterens Livs-Anskuelse ligger i Confiniet mellem det Æsthetiske hen til det Religieuse« (14, 17).

Både forfatter og værk fremstår derved som reflekser af et andet værk, nemlig Kierkegaards. Men dette forhold kan næppe være begrundet i nogen form for polemik mod Heiberg. Så hvorfor går anmelderen Kierkegaard egentlig til værks, som han gør i Anmeldelsen ?

## Peripetien

Det gør han, skulle jeg mene, for gradvist at sætte sin helt egen dagsorden og ubemærket træde ud af den tjenende anmelders rolle. Og det vil nærmere bestemt sige, at han midt i nivelleringens udviskning af forskelle vil gøre det muligt at spille sin egen afgørende kontranivellerende trumf ud.

Hvis  nivelleringen  drives  vidt  nok,  og  det  vil  sige  til  det  punkt,  hvor enhver  differens  er  udslettet,  indtræffer  der  nemlig  et  dialektisk  vendepunkt, en veritabel peripeti, som tillader, at der for alvor kan sættes en forskel  af  kierkegaardsk  tilsnit.  For  når  alle  modsætninger  har  annulleret hinanden i nivelleringens negative kontrapunkt, når alt væsentligt er ophørt med at have betydning, så er det enkelte individ endegyldigt atomiseret. I en sådan situation forefindes kun »hiin Enkelte« en masse . Og så er det, at Gud ret kan få fat på hvert enkelt individ - hvis det enkelte individ selv vil det;

»Nivelleringens Abstraktion, denne Menneske-Slægtens Selvantændelse, foranlediget ved den Friktion, der opstaar, naar den individuelle Inderligheds Udsondring i Religieusitet udebliver, vil blive staaende som man siger det om en Passat, som fortærer Alt, men ved hvilken Individerne, hver især, igjen kan opdrages religieust, i høieste Forstand kan hjælpes til, i Nivelleringens examen rigorosum at vinde Religieusitetens Væsentlighed i sig selv. For den Yngre, der, hvor fast han end for sit Vedkommende hænger ved hvad han beundrer som Udmærket, fra Begyndelsen  fatter,  at  Nivelleringen  er  hvad  den  selviske  Enkelte  og  den selviske Slægt tænkte til det Onde, men ogsaa hvad for den Enkelte, hver især,  hvis  han  saa  vil  det  i  Oprigtighed  med  Gud,  kan  blive  Udgangspunktet for det høieste Liv - for ham vil det være i Sandhed dannende at leve i Nivelleringens Tid« (14, 80-81).

»Det høieste Liv« er, i Kierkegaards kontekst, selvsagt det kristne liv, således som han forstår denne form for eksistens.

Men lad os for et kort øjeblik kaste blikket tilbage mod »Folk og Publicum«. For Heiberg var publikums tid, nivelleringens tid, kun en overgang, mens denne uhyrlige abstraktion ifølge Kierkegaard »vil blive staaende« og fortære  alt.  Dette  er  imidlertid  ikke  ubetinget  en  katastrofe,  det  kan tværtom, for den ret disponerede, vise sig at være en velsignelse. Ganske vist vil der ikke blive dannet en »ny Organisation« i Heibergs forstand, men den enkelte  får, i  kraft  af sin  anonymisering  og  atomisering,  en  enestående mulighed for at blive religiøst dannet - eller opbygget. Når vi alle er blevet lige  for  nivelleringen  er  der  mulighed  for,  at  vi  hver  især  indser,  hvad  det betyder, at vi ubetinget er lige for Gud. 14 Nivelleringens ligegyldighed bliver paradoksalt en motor for det guddommelige »Lige for Lige«, der i det hele taget er et af Kierkegaards grundprincipper:

»Nivelleringens  Abstraktion  derimod  er  et  Princip,  ligesom  Østens skarpe Vind, der ikke indlader sig med det enkelte Individ i noget intimere Forhold, men kun i Abstraktions-Forholdet, der er ligeligt for Alle. Ingen Helt lider da for Andre og hjælper Andre, Nivelleringen bliver selv den skarpe Tugtemester, der tager sig af Opdragelsen. Og Den, der lærer Maximum  af  Opdragelsen  og  bliver  Maximum,  han  bliver  ikke  den Udmærkede Helt, den Fremragende, dette forhindrer Nivelleringen, der er consequent indtil sit Y derste, og han forhindrer det selv, fordi han har fattet  Nivelleringens  Betydning, nei han  bliver kun et væsentligt  Menneske i den fyldige Ligeligheds Forstand« (14, 81).

14. Som det bemærkes i Anmelselsen : »(...) saaledes er det evige Liv ogsaa en Art Nivellering, og dog er det ikke saa, fordi Divisor er det: at være et i religieus Forstand væsentligt Menneske.« (14, 88)

I  den  reflekterede  nutid  forvandles  selv  refleksionens  snare  således  til vehikel for Kierkegaards berømte spring: »Reflexionen er en Slynge, hvori men fanges, men ved Religieusitetens begeistrede Spring bliver Forholdet et Andet, saa bliver den Slyngen, som kaster En i det Eviges Favn.« (14, 82) At der  kan  øjnes  en  sådan  peripeti,  et  sådant  vendepunkt, virker  næsten  for godt til at være sandt. Men Kierkegaard er ikke en større jubeloptimist, end han fremhæver, at det, der skitseres, kun er  en  mulighed, og at  man  i det hele  taget  ikke kan  sejle  rundt  i  nivelleringens,  anonymitetens,  abstraktionens og refleksionens farvande uden at være i den yderste livsfare:

»Og dette vil være det Modernes absolute Forskjel fra Oldtiden: at det Totale ikke er Concretionen, der understøtter, der danner den Enkelte, uden  dog  at  udvikle  ham  absolut,  men  er  en  Abstraktion,  der  i  sin abstrakte  Ligelighed  frastødende  hjælper  ham  til  at  dannes  absolut  hvis  han  ikke  omkommer.  Det  Trøstesløse  i  Oldtiden  var,  at  den Udmærkede var, hvad de Andre ikke kunde være, det Begeistrende vil blive, at Den, der religieust vandt sig selv, kun er hvad Alle kunne være « (14, 85).

Når  man  betænker  hvilke  odds  man  er  oppe  imod,  når  man  vil  realisere denne mulighed, er udsigterne altså dystre nok. Specielt når nu der i anonymitetens og nivelleringens tid ingen udmærkede helte er tilbage, der sætter  alt  ind  på  at  hjælpe  andre,  og  dermed  næppe  heller  er  nogen  kærlig instans, der hjælper sin næste til at elske Gud. Helt så galt behøver det nu ikke at stå til. Der er godt nok ikke noget geni, der skærer igennem, afslører blændværket, og anviser den rette vej mod en ny og bedre organisation, men der kunne måske tænkes at være en eller flere stille eksistenser, der kan yde en form for hjælp. Ja, minsandten!

Der eksisterer faktisk nogle »Ukjendelige«, som udgør et art hemmeligt selskab, hvis medlemmer i det skjulte forsøger at hjælpe hver enkelt til at indlede et sandfærdigt forhold til Gud. Disse mystiske hjælpere introduceres således:

»Denne Formation er lige den dialektiske Modsætning til Propheter og Dommere; og som disses Fare var, ikke at blive respekteret i Forhold til deres  respektive  Myndighed,  saa  er  de  Ukjendeliges  Fare,  at  blive kjendte, at blive forlokkede til at faae Anseelse og Betydning som Auctoritet,  hvorved  de vilde  standse  den  høieste Udvikling.  De  ere  nemlig ukjendelige, eller ligesom geheime Agenter ikke ifølge en privat Instrux fra  Guddommen, thi dette er jo netop Propheternes, Dommernes Forhold, men de ere ukjendelige (uden Myndighed) i Følge af selv at have fattet det Almene i Ligeligheden for Gud, og i Følge af at de hvert Øieblik fatte dette i Ansvaret, hvilket forhindrer dem fra i Distraction at forskylde Form-Realisationens Inconsequents i Forhold til Anskuelsens Consequents. Denne  Formation  er den dialektiske Modsætning  til  den organiserende, 15 der gjør Generationen, præformeret i de Udmærkede, til Understøttende for Individerne, da den nu som en Abstraktion, understøttet negativt af de Ukjendelige, vender sig polemisk mod Individerne - for at frelse Hver især religieust« (14, 97-98).

Hvor  mange  medlemmer  mon  denne  nutidige  formation  af  ukendelige  kender de i øvrigt hinanden? - tæller? Hvor mange mon der sætter en dyd i at være uden myndighed og dertil, vel vidende at det vil koste dem hån og spot, vender sig polemisk mod individerne - for at frelse hver især religiøst? Er man tilstrækkelig fantasiforladt, er det overmåde vanskeligt at komme i tanke om mere end én mulig kandidat til sligt medlemskab - som uden tvivl er i godt selskab!

Vedkommende fortsætter imidlertid med kryptisk at beskrive den aktivitet, der i det skjulte udføres af de såkaldte »geheime Agenter«:

»Og dog skulle de Ukjendelige (i Forhold til deres respektive Grad) have dobbelt Arbeide i Sammenligning med de Udmærkede (af samme Grad) i en ældre Formation; thi de Ukjendelige maae bestandig arbeide - og tillige arbeide for at skjule det« (14, 99).

Agenterne, »de Ukjendelige«, lyder mere og mere som indirekte meddelere!

Kierkegaards ideale indirekte  meddeler  er nemlig en skjult ditto, altså ukendelig. Han lader sig frivilligt nivellere, han nivellerer faktisk sig selv, for at det menneske, han hjælper, ikke skal være sig bevidst at være blevet hjulpet. 16 Derved ville den hjulpne nemlig risikere at komme til at stå i et forhold til hjælperen frem for i et forhold til Gud. Jeg vil derfor tillade mig at gøre kort proces og sætte lighedstegn imellem enhver af disse ukendelige og Kierkegaards indirekte meddeler.

15. Det frelsende moment, der anes konturerne af, er ingenlunde en »ny Organisation«, men, siges det ligeud, det stik modsatte af organisation, ergo desorganisation.

16. Se herom for eksempel talen »Kjerlighed søger ikke sit Eget«, specielt p. 261-67, i Kjerlighedens Gjerninger .

Det er, set i lyset heraf, interessant,  at anmelderen på et tidligere tidspunkt i Anmeldelsen gennemfører en delvis nivellering af sin egen position og tilskriver sig selv en form for ukendelighed:

»Vil Nogen sige, at hvad jeg her har fremsat, veed Enhver og kan Enhver sige, da er dette mit Svar: saa meget desto bedre, jeg ønsker ingen Fremragenhed,  jeg  har  Intet  mod,  at  Enhver  veed  det,  med  mindre  det,  at Enhver veed det og Enhver kan kan sige det, skulde betyde, at det skal fratages mig og deponeres i det negative Fællesskab. Faaer jeg blot Lov at beholde det, saa taber det for mig ikke i Værd derved, at Enhver veed det« (14, 82).

Anmelderen insisterer her på sit eget inderlige forhold til, hvad han meddeler.  Dette  forhold  må  ikke  fratages  ham,  hvilket  selvfølgelig  er  ensbetydende med, at han kun lader sig nivellere til en vis og ganske bestemt grad. Men udadtil har han intet imod at være skjult på den måde, at hans udsagn går op i den anonymitet, der består i, at enhver ved og siger det samme, som han.

## Martyren kontra nutiden

Det er imidlertid en ganske anden og anderledes selv-udslettende figur end den indirekte meddeler, der træder  i karakter i Anmeldelsens afsluttende klimaks. Den karakter, der gestalter sig, overtager pludselig depechen fra de »Ukjendelige«. Pluralis bliver med ét til singularis: » den Ukjendelige«:

»Nivelleringens Tjenere ere  kjendte af  de Ukjendelige,  men  Magt  eller Myndighed  mod  dem  tør  de  Ukjendelige  ikke  bruge,  thi  da  gaaer Udviklingen tilbage, fordi det i samme Øieblik vilde være aabenbart for en Trediemand, at den Ukjendelige var en Auctoritet, og saa var jo denne Trediemand forhindret i det Høieste. Kun ved en lidende Handling vil den  Ukjendelige  turde  fremhjælpe  Nivelleringen,  og  ved  den  samme lidende Handling dømme Redskabet. Han tør ikke overvinde Nivelleringen ligefrem, dette vilde være hans Afskeed, da det var at handle i Retning af Auctoritet, men han vil overvinde den lidende, og derved atter udtrykke Loven for sin Existents, som ikke er at herske, styre, lede, men lidende at  tjene,  at  hjælpe  indirecte.  De,  der  ikke  have  gjort  Springet, ville forstaae den Ukjendeliges lidende Handling som hans Nederlag, og de, der have gjort Springet, ville have en Forestilling om, at det var hans Seier, men de ville ingen Vished have, thi Visheden kunde de kun faae ved ham, og giver han et eneste Menneske den ligefrem: saa betyder det hans Afskeed, fordi han blev Guddommen utro og vilde spille Auctoritet, fordi han ikke lystrende Guddommen lærte at elske Menneskene uendeligt ved at tvinge sig selv, ikke svigefuldt ved herskende at tvinge dem, selv om de bade derom.« (14, 99)

Denne ukendte figur er i sin yderste konsekvens ingen anden end Kierkegaards  idé  om  den  moderne  martyr,  der  ved  sit  lidende  offer  tvinger samtiden til at blive opmærksom. Lykkes det ham at blive ombragt, vil der være en mulighed for, at dette uhyrlige faktum sætter en stopklods for nivelleringen. Den moderne martyrs problem er imidlertid, ifølge Kierkegaard, at det er svært at indgyde en lidenskabsløs tid så meget energi, at den tager sig sammen til at slå ham ihjel. Den moderne martyrs opgave er følgelig at vække tilstrækkelig intens vrede og forbitrelse; han må vække lidenskaben i en lidenskabsløs tid. Denne vakte lidenskab skal i sit chokerende frembrud, og med sit ikke mindre chokerende resultat, blive en afgørende faktor, der kan  gøre  en  forskel  midt  i  al  indifferensen.  Kun  således  kan  der,  på  det religiøses  gebet,  bringes  afgørende  nyt  ind  i  verden  på  et  tidspunkt,  hvor enhver mulighed for en gennemgribende ændring af tingenes tilstand synes at  være  umuliggjort af nivelleringen. Kun en moderne martyr kan således gøre en forskel i modernitetens tidsalder, som i et og alt modsætter sig, at der gøres afgørende forskel på nogen eller noget.

Kierkegaard vaklede dog stærkt i troen på, at en moderne martyr kunne lykkes med sit forehavende. Som det for eksempel fremgår af den første af pseudonymet  H.  H.'s Tvende  Ethisk-Religieuse  Smaa-Afhandlinger ,  der eksplicit afskriver martyriet som en etisk set utilladelig mulighed, tvivlede Kierkegaard stærkt på, at det overhovedet ville være muligt at vække den fornødne lidenskabelige forbitrelse i en så gennemreflekteret tid som hans samtid. I stedet taler han, med sine egne erfaringer fra Corsar -striden i baghovedet, om, at det højest mulige for den, der søger martyriet i en sådan tid, er at blive en grinets martyr, en latterlig figur der udles for sin utidssvarende tåbelighed. H. H.'s tekst afsøger - og fremskriver! - dog stadigvæk, under dække  af  sin  afstandtagen  til  martyriet,  mulighedsbetingelserne  for  et moderne martyrium. 17 Og i Anmeldelsen kan man, som jeg her læser, ane et forstudie til denne fremskrivning.

Det er derfor ikke godt at vide, hvad hverdagshistoriens forfatter fik ud af  teksten,  ifald  vedkommende  læste  den.  Efter  alt  at  dømme  er  Kierkegaards  særegne  form  for  indirekte  meddelte  og  kontranivellerende  marty- rium  ikke  et  tema,  der  spøger  mellem  linjerne  i To  Tidsaldre  hvad anmelderen retfærdigvis heller ikke påstår. Så meget desto tydeligere er det, at Thomasine Gyllembourgs historie for Kierkegaard er en anledning, en lejlighed til i det skjulte at reflektere over, hvilken radikal-kur samtiden behøver  for  at  blive  revet  ud  af  refleksionens  og  nivelleringens  garn,  således  at sand  opbyggelse  kan  begynde  at  finde  sted  på  baggrund  af  denne  uhyre negativitet.  Samtidig  var  der  altså  mulighed  for  på  indtil  flere  forskellige måder at »pirre lidt ved Heiberg«.

17. Se  i  den forbindelse min artikel »H. H. - poet or martyr« i antologien Antropology and Authority , red. Houe, Marino og Rossel, Amsterdam og Atlanta 2000.

Man kan slutte, at Anmeldelsen på en og samme tid er en - i forhold til Af en endnu Levendes Papirer -gentagen anmeldelse af en helt anden kaliber, en forstudie til  Kierkegaards senere analyser af martyriets mulighedsbetingelser  i  moderniteten,  en  uhyggeligt  skarp  og  profetisk  analyse  af samme modernitet - og et produkt af et ganske dagligdags husligt spektakel i den altid fnidrede litterære andedam.

100