Det sjæleliges tidsalder
Forfattere: Peter Sloterdijk
Tidsskrift: passage (2001-11-01)

andet end p

r og uddybninger - præ-

mad animicm.

ard Günther inspirerede

ænomenologi kender tre

animistisk oldtid en sub-

en krænket personalist, der eft

salder melder sin ankomst mi

levet overhalet af subjektivis

## Det sjæleliges tidsalder

Af Nicht gerettet, 2001

## PETER SLOTERDIJK

Vi er i almindelighed ikke vant til at sætte begrebet tidsalder  i  forbindelse  med  sjælelige  forhold.  For­ ståeligt nok, eftersom vores historiske fokus først og fremmest er rettet mod de begivenheder og kræfter, som  politisk, religiøst og kunstnerisk har skabt epoke, mens vi så godt som aldrig betragter de psy­ kiske faktorer, der er knyttet til de menneskelige vil­ kår,  i  et  evolutionært lys.  Men naturnødvendigt  er al menneskelig historie altid også historien om sjæ­ lelige forhold,  og  disses skiften  og  overgange ligger hele  tiden  bag,  når  man  taler  om  "det  menneske­ lige"  og  truslerne  mod  det  fra  fremmedgørende kræfter.  Analogt med den klassiske  skelnen mellem oldtiden,  middelalderen  og  nyere  tid  vil  jeg  her  uden yderligere  argumenter og  uddybninger - præ­ sentere  den  især  af  Gotthard  Gunther  inspirerede tese,  at også  det sjæleliges fænomenologi kender tre verdens- eller tidsaldre: en animistisk oldtid, en sub­ jektivistisk eller  personalistisk  middelalder  og  en asubjektivistisk  eller kybernetisk nyere tid.

det sjælelige;  og  en krænket personalist,  der  efter at den  tekniske  tidsalder  melder  sin  ankomst  må  er­ kende  at  være  blevet  overhalet  af  asubjektivistisk­ mekanistiske begreber om det sjælelige. Hos ethvert moderne  individ  må  man  derfor  regne  med  en  vis tilbøjelighed  til  at  lade  den  overhalede  vende  til­ bage,  ja endog med et latent beredskab til i opposi­ tion mod den nyere tid'at forbinde sig med den sjæ­ lelige  oldtid eller middelalder  (hvorfor  der findes to forskelligt  daterede  måder at  undslippe  modernite­ ten på, en personalistisk-monoteistisk og en animis­ tisk-polyteistisk).

Man kan fortolke  denne  treleddede udvikling af det sjælelige som en historie om det sjæleliges frem­ adskridende  afsubstantialisering  eller - om man  vil - funktionalisering. Bevægelsen  fra  animisme  til subjektivisme eller personalisme og derfra til kyber­ netik leverer mønsteret for alle episoder i de narcis­ sistiske  menneskehedskrænkelsers  historie.  Der  er meget, der taler for,  at hele rækken af tidsaldre i en ejendommelig forkortning er til stede i  ethvert nu­ tidigt individ.  I  ethvert menneske af  moderne tilsnit skjuler  der  sig formentlig  to krænkede forgængere: en krænket anirnist fra den sjælelige oldtid, der i be­ gyndelsen af højkulturernes æra blev trængt tilbage af en subjektivistisk og personalistisk omformning af Først på baggrund af  tidsaldermodellen lader det sig  afgøre,  hvad  begrebet  om det  humane  dækker over. Human er først  og fremmest det nyes hensyn­ tagen til det gamle efter sejren. Humanitet var først ikke  andet  end  personalismens  historiske  kompro­ mis med animismen, efter at hin havde sat sig igen­ nem mod denne.  Endnu  i  dag  kan  vi vedkende  os humanismen som vores "antikke arv", i det omfang vi  selv  forstår  nødvendigheden  af  at gentage  over­ gangen fra den monovalente til den divalente tænk­ ning.  Når  det  sejrrige  menneskelige  menneske  fra den personalistiske middelalder kunne overvinde sig til  at bekende,  at intet menneskeligt var ham frem­ med,  så var der  dermed sagt,  at også  i  den  højkul­ turelle  personalistiske  ordning  af  relationerne  mel­ lem  Gud,  sjæl  og  verden er det  nødvendigt  at integrere  og  tolerere  visse  animistiske  drivkræfter, som det så alligevel var den gamle avantgardes evo­ lutionære bestemmelse at måtte overskride.

Oprindelig humanitet opstår som højkulturel hu­ mor i omgangen med det, som hos os selv eller vo­ res  naboer  dog ikke  er  så  højkulturelt  endda.  Hu- manistisk  humor  er  nutidens  nedladenhed  over  for den  overvundne,  men ikke  forsvundne  fortid.  Den modererer omgangen med de indre  arkaismer.  Når mange  kirurger  bærer  amuletter,  så  er  det  tegn  på humanitet ikke at gøre grin med det. Blottet for hu­ mor  bliver  den  metafysiske  personalisme  i  reglen kun  i  det  øjeblik,  han  forsvarer  sin  substans:  den monoteistiske etik og ontologis ubetingede førerstil­ ling i forhold til de polyteistiske sæder. Om disse må han allerede i den fase, hvor han tager tilløb og stø­ der  fra, tale  som om  uantagelige  vederstyggelighe­ der  og  regressioner.  Gennem  studiet  af  den  gamle religionshistorie  kan  man overbevise sig om,  at  for den antikke menneskehed betød overgangen til per­ sonalistisk-monoteistiske verdensbilleder og tros­ holdninger en krise,  rig på ofre,  som overalt  efter­ lod  krænkede  animister.  For  den  indre  freds  skyld måtte den nye formation have forsoningsformler for den animistiske  trang i beredskab.

I  psykohistorisk  henseende  er  humanismen  en semi-animisme, som varetager kompromiset mellem den  sjælelige  middelalder  og  den  sjælelige  oldtid. Det katolske univers med dets kult af helgener, jom­ fru Maria,  det hellige hjerte og med dets  dragning mod radikal mystik kan kun forstås,  hvis man hol­ der sig  for øje,  at det var det katolske årtusinds re­ ligionshistoriske  opgave  at  tilgodese  og  integrere den  uovervindelige  animistiske  part.  Endnu  mere imponerende er  syntesen mellem magisk urreligion

og nyere brarninsk metafysik udviklet i hinduismen.

Det er  plausibelt  at  tage  et  analogt  kompromis i betragtning  i  den  aktuelle  overgangskrise  mellem den personalistiske middelalder og den nutidige tek­ niske  civilisation.  Antiteknologiske  ressentimenter fører ikke til andet end dannelse af subkulturer, som bliver befolket  af overhalede med deres typiske my­ stifikationer;  de lider  af den uhelbredelige  dobbelt­ moral  at  tænke  førteknologisk  og  at  leve  teknolo­ gisk.  Den,  der  tror  på  det  intelligente  potentiale, kommer ikke uden om at arbejde for et fornyet hi­ storisk  kompromis  mellem det sjæleliges  formatio­ ner. Som sagerne står, vil dette ko=e til udtryk på to niveauer - på den ene side som et forlig mellem kybernetik  og personalisme,  på  den  anden  som  et kompromis mellem maskinkultur og animisme. For at opnå  human  plausibilitet  må  den  herskende mekanistiske  ontologi  udvikle  en  stærk  ny  dannel­ seside. Denne omtænker uundgåeligt en psykohisto­ risk  dimension,  der  er  mere  kompleks  end  dens højkulturelle forgængere. I kraft af den kybernetiske og systemiske intelligenskultur er den jødiske perso­ nalisme,  den kristne platonisme og den stoiske hu­ manisme blevet trængt tilbage i reaktionære positio­ ner. En position er reaktionær, hvis den kun kan ytre sig  som  protest  og ikke  giver  mulighed for at tænke videre.  Den klassiske  humanisme,  der  var  blevet  til som personalistisk varetagelse af den ydmygede ani­ misme er i dag stort set udtømt,  ja,  den er  selv  ble­ vet  ydmyget  og  bragt  i  defensiven.  Forgæves tager den sin tilflugt til "værdidebatter". Den højere for­ midling  kan  nu  kun  præsteres  af  det  mekanistiske moderne, som må træde frem som den større men­ neskelige  kraft.  Man  må  blive  kybernetiker  for  at kunne forblive humanist.

Af en tekno-human kultur, der vil være mere end et  succesrigt  barbari,  kræves  frem  for  alt  to  ting: psykologisk  dannelse  og  kulturel  oversættelighed. Matematikerne må blive digtere, kybernetikerne re­ ligionsfilosoffer,  lægerne  komponister,  datalogerne shamaner.  Har  humanitet  nogensinde  været  andet end  kunsten  at  skabe  overgange?  Ligger  polerne langt fra hinanden, bliver kunsten en sjældenhed og misligholdelse af forbindelsen mellem dem sandsyn­ lig.  Men hvis mennesker er maskinbyggende d yr ,  er de i endnu højere grad metaforskabende væsener. Så snart  det lykkes at drage fremtidens intelligente ma­ skiner ind i semi-personalistiske og semi-animistiske udvekslingsspil med mennesker, bør man ikke være bange for menneskers venskabsforbindelser med de­ res robotpartnere.  Det er vor tids opgave at udvikle en postmoderne humor, der gør det muligt for ky­ bernetikere at omgås kollegialt med voodoopræster, mullaher  og  kardinaler.  Hvorfor  skulle  mennesker, der bygger satellitter,  dechifrerer genomet og trans­ planterer  hjernevæv,  ikke  være i stand  til  at forstå, at  det i  visse  henseender  stadig  er  meningsfuldt at opfatte mennesket som Guds udtrykte billede, som bærer af umistelige rettigheder og som medium for indflydelsesrige forfædre? Det kunne bidrage til det historiske  kompromis  mellem kybernetik og perso-

... - nalisme,  hvis man i Bayern ad lovgivningens vej fo­ reskrev  ophængningen  af  krucifikser  i  computerla­ boratorier og operationsstuer - uanset hvad de døde sjæle i Karlsruhe  ville mene om det.

Selv  om robotterne  skulle  have  overbevist  sjælen i  den  tekniske  tidsalder  om,  at  den ikke  kan  være, hvad den engang anså sig for,  så bliver  der  for  den afsubstantialiserede  sjæl  den stolthed  tilbage diskret at  lide  under  denne  krænkelse.  Dens  sorg  er  dens værensbevis.  På toppen af den mekanistiske moder­ nitet gentager menneskelighedens fødsel sig i mange individer  ud  fra deres viden om livets skrøbelighed midt  i  de  mest  avancerede  sikkerhedsarkitekturer. Fordelen ved at være teknolog var aldrig større end nu.  Inden  for  den  højteknologiske  medicin  vil  det humane kompromis være at finde,  lige så længe der findes læger, som  på  fair betingelser deler den ulempe med deres patienter at være et menneske.

På dansk ved Knud Michelsen

© Trykt med tilladelse fra forfatteren og Suhrkamp Verlag