The Tell-Tale Heart
Forfattere: Henrik Skov Nielsen
Tidsskrift: kok (2004-09-30)

## Henrik Skov Nielsen

## The Tell-Tale Heart

## Indledning

Titlen på Poes fortælling  »The Imp of the Perverse« (1845) benævner  den trang, som til tider får én til at gøre præcist det modsatte af, hvad man bør gøre eller endog lige netop det modsatte af, hvad man ønsker at gøre. »The imp of  the  perverse«  er  det,  som  kan  overtrumfe  viljen.  Teksten  indledes således:

»In  the  consideration  of  the  faculties  and  impulses  -  of  the prima mobilia of the human soul, the phrenologists have failed to make room for a propensity which, although obviously existing as a radical, primitive, irreducible sentiment has been equally overlooked by all the moralists  who  have  preceded  them.  […] Induction, a posteriori ,  would  have brought  phrenology  to  admit,  as  an  innate  and  primitive  principle  of human action, a paradoxical something, which we may call perverseness for want of a more characteristic term. […] through its promptings we act, for the reason that we should not .« 1

Der er her tale om en præcis beskrivelse af et mærkværdigt fænomen, som er karakteristisk for adskillige af Poes fortællinger. I hver af fortællingerne i triaden bestående af »The Black Cat«, »The Imp of the Perverse« og »The TellTale Heart« møder vi et jeg, som synes både at handle og at tale mod sin egen vilje.

Det rejser en række spørgsmål, som denne artikel vil undersøge. Særligt vil vi med en analyse af »The Tell-Tale Heart« forsøge på forskellige generalisationsniveauer  at  beskrive  forholdet  mellem  den  kompulsive  talen,  den depersonaliserede  fortælleteknik  og  teksternes  intense  interesse  for  den vilje, der sætter sig igennem mod jegets vilje.

1. Edgar Allan Poe: The Complete Tales &amp; Poems of Edgar Allan Poe , New Jersey 2001, p. 211 f. Herefter forkortet CTP . For mere om denne fortælling  i sammenhæng med analysen af  en anden Poe-tekst, »Berenice« se Jacob Bøggild: »Perversitet som Poe-tisk princip« in Henrik Skov Nielsen et.al. (red.): Jeget og ordene , Århus 2001.

Tidligt i »The Imp of the Perverse« finder man en passage, som helt eksplicit sammenvæver spørgsmålene om den fremmede tale og vilje:

»There  lives  no  man  who  at  some  period  has  not  been  tormented,  for example, by an earnest desire to tantalize a listener by circumlocution. The speaker is aware that he displeases; he has every intention to please; he is usually curt, precise, and clear; the most laconic and luminous language is struggling for utterance upon his tongue; it is only with difficulty  that  he  restrains  himself  from  giving  it  flow;  he  dreads  and deprecates the anger of him whom he adresses; yet, the thought strikes him,  that  by  certain  involutions  and  parentheses  this  anger  may  be engendered. That single thought is enough. The impulse increases to a wish, the wish to a desire, the desire to an uncontrollable longing, and the longing (to the deep regret and mortification of the speaker, and in defiance of all consequences) is indulged« ( CTP , p. 212).

Én vilje (til at tale kortfattet og præcist) overtrumfes af en mod-vilje (til at irritere og lave omsvøb), og dette resulterer i en art ufrivillig talen. Det kan ligeledes bemærkes, at denne lille passage, i så tydelig form at det kommer til ikke  alene  at  fungere  som  mise-en-abyme,  men  også  næsten  som  parodi, rammes af det, der tales om . Jeget taler ikke alene om ønsket om at fatte sig i korthed,  men ejer selv det samme ønske. 2 Da  »the  imp  of  the  perverse« 3 i form af lysten til at vække tilhørerens irritation imidlertid melder sig som en tanke i omtalen, er det ganske, som om den straks efter i selve omtalen forårsager det fænomen, som omtales, idet der herefter tilføjes omsvøb og parenteser til den ellers koncise fremstilling. I »The Tell-Tale Heart« anfægter det fortaltes indslag i fremstillingen ikke alene dennes renhed, men det fundamentale skel mellem fremstilling og fremstillet overhovedet.

I »The Tell-Tale Heart« er jegfortælleren, fremgår det efterhånden, ved at forklare  sig  i  forbindelse  med  sit  mord  på  en  ældre  mand.  Læseren  gives ingen oplysninger om, i hvilken ramme han skal placere denne forklaring, men det »you«,  som  jeget  til  stadighed  appellerer  til,  kan  antages  at  være politifolk i et forhørslokale, selv om det samtidig let kan læses som en læserhenvendelse.

For at bevise, at han ikke er gal, fortæller jeget om, hvor minutiøst og forsigtigt han gik til værks under forberedelsen og udførelsen af mordet, som han forklarer skete på grund af den myrdedes øje, der fyldte ham med skræk og afsky. Videre fortæller han, at han myrdede den gamle mand og meget omhyggeligt mærkede, at han var stendød ved i flere minutter at holde hånden på hans hjerte, og endelig hvordan han gemte ham under nogle gulvbrædder. Ganske som i »The Black Cat« kommer politiet kort efter på besøg, men jeget føler sig sikker på ikke at have noget at frygte indtil det øjeblik, hvor han begynder at høre den dødes hjerte banke under brædderne med en lyd, der forekommer ham højere og højere, indtil teksten slutter med, at han selv udpeger gemmestedet.

2. Det fremgår tydeligt af konteksten. F.eks. er den første sætning efter citatet: »We have a task before us which must be speedily performed« ( CTP, p. 212).

3. Man kan i øvrigt let en tid lang tro, at jeget mener, at »the imp of the perverse« drev ham til mordet, men således forholder det sig ikke. I stedet var det »the imp of the perverse«, som mod hans vilje fik ham til at tale om mordet.

Man fristes til at formulere det således, at jeget i både »The Imp of the Perverse«, »The Black Cat« og her i »The Tell-Tale Heart« er årsag til sin egen undergang. Med en sådan påstand ville man pege på en bevægelse, som uden tvivl er markant og betydningsfuld i alle de tre tekster, men man ville ligeledes være på vej til at indsætte denne bevægelse i en temporal og grammatisk logik, som modsiges af fortællingernes struktur. I »The Tell-Tale Heart« skal det nemlig vise sig, at også den temporale logik, som normalt gælder i jegfortællingen,  destrueres.  I  »The  Black  Cat«  hedder  det  med  fortællingens egne ord: »In their consequenses, these events have [...] destroyed me.« 4 . Hér i  »The  Tell-Tale  Heart«  vil  vi  få  at  se,  hvordan  jeget  på  tilsvarende  vis  er objekt, men ikke subjekt for destruktionen. Jeget er ramt af destruktion og kan  ikke  betragtes før eller  uden  for  destruktionen.  Det  vil  vi  søge  at begrunde og at beskrive konsekvenserne af i fire etaper på stigende generalisationsniveauer:

- A) Jeget og den gamle mand.
- B) Jeget og fortællingen
- C) Jeget og genfortællingen
- D) Jeget og litteraturen

## A) The I and the eye - Jeget og den gamle mand

Som overskriften vil have mere end antydet, er fortællingen konstrueret, så det ikke er så helt let at holde de to personer ude fra hinanden. Én ting er, at de har en meget lang række træk tilfælles; at de ligger vågne om natten, at de lytter til de samme lyde, føler den samme »terror« osv. En anden at man i en realistisk læsning ville  sige, at jeget  hører sit  eget hjerteslag, dér hvor  han tror at høre mandens og således her og i andre tilfælde forveksler sig selv og den anden.

4. »The Black Cat« in Edgar Allan Poe: The Complete Poems and Stories of Edgar Allan Poe, New York 1958 (org. 1946), p. 476. Herefter forkortet CPS .

Hertil kommer, at den gamle mands tanker minutiøst gengives, som var de jegets egne:

»His fears had been, ever since, growing upon him. He had been trying to fancy them causeless, but could not. He had been saying to himself - »It is nothing but the wind in the chimney - it is only a mouse crossing the floor,« […] Y es he had been trying to comfort himself with these suppositions; but he had felt it all in vain.« 5

Adgang til andre personers tanker er en klar overskridelse af, hvad man normalt  forventer  ligger  inden  for  en  jegfortællers  muligheder.  I  tillæg  synes den gamle mands skrig i bogstavelig forstand at være et ekko af jegets skrig og altså måske at være uden egen realitet. Det hedder nemlig således:

»With a loud yell, I threw open the lantern and leaped into the room. He shrieked once - once only« (»TT«, p. 30)

»There entered three men, who introduced themselves, with perfect suavity, as officers of the police. A shriek had been heard by a neighbor during the night […]« (»TT«, p. 31).

Det gengives altså omhyggeligt, at de begge skriger netop én gang, men der rapporteres ikke om »shrieks«, men blot om »a shriek«, og da politiet ankommer, tager han det på sig som sit eget, idet han hævder at have råbt i søvne. En omhyggelig læsning har altså ikke vanskeligt ved at afsløre, at fortællingens to figurer i beskrivelserne sammenvæves, således at den gamle mand bliver en art dobbeltgænger for jeget. Det er i forbindelse med fordoblingen af  jeget  i  den  gamle  mand  og  den  deraf  følgende  uadskillelighed  mellem jeget og manden og mellem »I« og »you«, at det spil på homonymien mellem »eye«  og  »I«,  som  behersker  beskrivelserne  af  mordet,  får  fuld  vægt.  Det vender jeg tilbage til mod slutningen af artiklen, forinden nogle ord om et helt andet »double you«.

## B) The Silence of the Heart - jeget og fortællingen

På den side 29 af Pioneer ,  hvor originaludgaven af Poes tekst begynder, er der, som en art optakt, optrykt et lille poem af »W. W. Story«. Denne W. W . Story skriver, lige inden Poes historie, et digt som synes at passe næsten for THE TELL-TALE HEART.

5. Alle citater  fra  »The  Tell-Tale  Heart«  er  fra  originaludgaven  i  tidsskriftet Pioneer 1843, dette fra p.  30. Herefter forkortet »TT« Den version, som findes i de fleste antologier og f.eks. i The Complete Tales &amp; Poems of Edgar Allan Poe ,  er  således Griswolds på flere punkter upålidelige version. Om forskelle mellem versionerne om et øjeblik.

29

godt  sammen  med  det følgende.  Den  gode Story  deler  initialer med  Poes kendteste  dobbeltgængerskikkelse,  William  Wilson,  men  det  må  dreje  sig om William Wetmore Story, selv om hans fulde navn ikke er angivet. Den sidste strofe i hans digt, der hedder »Longing«, lyder således:

»What is the worth of human art, If the weak tongue can never speak That which lies heavy on the heart, Even though the heavy heart should break.«

THE TELL-TALE HEART.

BY EDGAR A. POE:

* real, are bei prae,

TATE! — nervous — Yery, Longfellows. scen me. You should have seen how wisely I proceeded - with what caution - with what

Above all was the sense of hearing

the earth.

I heard many things in hell.

How,

I heard all things in the heaven and in

then, am I mad? Harken! and observe how Work I was never kinder to the old man that I was never kinder to the old man than duzing the whole week before I killed him. And every night, about midnighi, I turned the latch of his door and opened it - oh ao gently!

healthily — how calmly I can tell you the whole

вогу:

tered my brain; but, once conceived, it haunted

It is impossible to say how first the idea en-

me day and night.

was none.

I loved the old man,

Passion there was none.

Objeet there

He had never wronged me.

He had never

av00 10 1080.

I think it was his eye! — yes, it was this! Ho

For hie gold I had no desire,

lad the Bye of a vulture - a pale blue eye,

with a film over it.

" Whenever it fell upon me.

my blood ran cold; and so, by degrees - very

my mind to take the

eye forever.

Matthe old mado up mus mine too the

Now this ie the point.

Madmen know nothing.

You fancy me mad.

have

But you should And then, when I had made an opening sufficient for my head, I frat put in a dark lantern, and can I claust in at end. oh, done out, Oh, you would have laughed to see how cunningly I thrust it so that I might not disturb the old man's sleep.

in! I moved it slowly - very, very slowly.

It took me an hour to place my whole head

old man as he lay upon his bed. Ha! — would

within the opening so far that I could soo the

a madman have been so wise as this? then the lay head in wellin the f

it just so much that a single thin ray fell upon And this I did for seven

tioualy (for the hinges creaked) — I undia

the vulture eye.

but I found the eye always closed; and so it

long nights — every night juat at midnight- Om det er redaktionelle, humoristiske, ironiske, arbitrære eller disse principper kombinerende årsager, der har placeret Storys poem før Poes story, er det næppe til at sige i dag. Men hvorom alting er, indvarsler de sidste vers en fortælling, hvori vi netop møder ord, der »kommer lige fra hjertet« og som »the weak tongue can never speak.«. Ingen kritikere har, så vidt jeg ved, kommenteret den måde Poes tekst optræder på i den oprindelige version. Tekstens opsætning og placering synes imidlertid af stor betydning,  og fortællingen indeholder - rent bortset fra placeringen under Storys digt endog en strofe af Longfellow, som de fleste tilgængelige udgaver udelader.

Den omtalte side 29 af Pioneer , hvor »The Tell-Tale Heart« begynder, har en kuriøs opstilling, bl.a. fordi det er vanskeligt overhovedet at sige, hvornår teksten egentlig er begyndt. Allerøverst på siden står der med versaler THE TELL-TALE HEART, hvilket umiddelbart blot synes at skulle angive, at et sted på denne side begynder den benævnte fortælling, for hvad der derefter følger er tilsyneladende ikke »The Tell-Tale Heart«, men derimod som nævnt digtet »Longing« af Story, som ganske vist handler om hjertet og indeholder ordet »heart« i både første og sidste vers. Efter sidste vers i Storys digt gengives  titlen  på  Poes  fortælling  nok  en  gang,  og  kun  en  bølgestreg  og  2  cm. adskiller de to gange »heart« i de to sidste vers i Storys digt fra »HEART« i titlen på fortællingen »THE TELL-TALE HEART«. Ret forud for Poes tekst har lyrikkens upersonlige, uprosaiske stemme altså talt om det, som hjertet kan bære på, men som tungen ikke kan sige. Først efter gentagelsen af titlen på fortællingen angives, endelig, denne fortællings ophav, idet de næste ord med  små  versaler  oplyser  »BY  EDGAR  A.  POE.«.  Men  endnu,  selv  nu, begynder prosaen ikke. Fortællingen om hjertet eller hjertets fortælling er enten for længst gået i gang eller endnu ikke nået til det første ord, for nu følger, efter at Poes navn ellers har signeret ordene, endnu et lille digt og en kursiveret signatur som en præambel. Digtet lyder:

»Art is long and Time is fleeting,

And our hearts, though stout and brave, Still like muffled drums, are beating Funeral marches to the grave.

## Longfellow.«

Endnu er vi ikke nået til prosaen, for mellem Poes navn og jegets første ord er  Longfellows digt og signatur placeret. På den anden side må »The TellTale Heart« være begyndt senest fra og med titlens gentagelse (selv om der kuriøst nok ikke er præcedens for at medtage Longfellows digt i gengivelsen 6

6. Se f.eks. CPS , p. 445 og CTP

, p. 199.

(og  endmindre at medtage Storys)) og fortællingen begynder altså med at sige, hvad en anden siger, med at hente sine ord fra en anden, fra Longfellows digt. I Longfellows digt tales også lige nøjagtig om hjertets betydning. Hjertet slår, men denne aktivitet ved det mest vitale af alle organer beskrives ikke som en livsoppebærende funktion, men tværtimod som en begravelsesmarch. Hjertets rytme anslår dødens takt.

Hjerteslag.

»True!«. Efter »the grave« følger fortællingens første ord:

»True! - nervous - very, very dreadfully nervous I had been, and am, but why will you say that I am mad?« (»TT«, p. 29 - Poes kursiv)

Det er sandt. Det er sandt, at jeg var, og er, nervøs. »Jeg« er helt fra begyndelsen,  fra  og  i  allerførste  sætning  et  cartesiansk  subjekt,  der  reflekterer  sin eksistens - og som gør det gennem en dobbelt anticipation af og som svar på andres tale: »I am nervous«, »true«, men »I am mad«, det vil I sige. Om mig.

Endnu er vi sandt at sige ikke kommet længere end til tekstens første ord, og dog er vi gået for hurtigt frem. Måske tog vi springet fra titel til tekst og fra hjerte til jeg lidt for let, fordi vi koncentrerede os om det digt og de to signaturer, som adskilte dem.

Inden vi får sagt for meget om, hvad jeget siger, at andre vil sige, kan vi med fordel genbetragte hjertet i titlen: »The Tell-Tale Heart«, hvad vil det sige?

I første omgang synes titlen åbenlyst at meddele, at det er hjertet, som afslører, hjertet som røber, hvad der er sket. At det er hjertet, som sladrer kort sagt. 7 Men hvad er det hjertet skulle sige eller røbe? Umiddelbart må man sige, at det er hjertet, som afslører jeget som morder, men kun hvis vi tager  jeget  på  ordet  og  tror  på,  at  den  dødes  hjerte  pludselig  begynder  at banke med en høj afslørende lyd under gulvbrædderne, hvilket synes at være en naivitet, som vi med rette kunne bebrejde enhver gymnasieelev.

Udtrykket »Tell-Tale« kan skrives både i ét og i to ord, og det kan ikke alene  anvendes  som  adjektiv  med  betydningen  »sladrende,  røbende«,  som angivet ovenfor, men også som substantiv: »person who tells tales«. 8 Poe deler altså med bindestreg og aktiverer dermed tydeligere, end det ellers ville have været tilfældet, den substantiviske betydning af ordet samt særligt ordet og genren »tale«, fortælling.

7. I en af de danske oversættelser oversættes da også netop til »Hjertet som sladrede«.

8. The Oxford Dictionary and Usage Guide to the English Language , Oxford 1995.

Hjertet synes således ikke alene at være et 'tell-tale heart', men også et 'tale-telling', og vi vil da også få at se, at hjertet er et fortællende ikke mindre end et sladrende.

I »The Imp of the Perverse« kan jeget ikke lade være med meget mod sin vilje  at  afsløre  sig  selv,  da  først  denne  tanke  kommer  til  ham.  En  smule anderledes er det i »The Black Cat«, hvor det i en vis forstand er katten, som røber  ham,  efter  at  han  ikke  har  kunnet  lade  være  med  at  tale  og  slå  på væggene.  Her  i  »The  Tell-Tale  Heart«  afslører  jeget  som  i  de  to  andre fortællinger sig selv, idet han synes, at hjertet allerede har afsløret ham - en afsløring,  som  han  så  selv  fuldfører  for  politimændene  og  gentager  nu  i fortællingen. Men vi bør ikke overhøre, at det, som vi oplyses om i titlen, i en vis forstand er hjertet, som fortæller. Lad os lægge øre til denne fortælling, som slutter således:

»Was it possible they heard not? Almighty God! - no, no! They heard! they suspected! - they knew! - they were making a mockery of my horror!  -  this  I  thought,  and  this  I  think.  But  anything  better  than  this agony! [sic] Anything was more tolerable than this derision! I could bear those hypocritical smiles no longer! I felt that I must scream or die! - and

now - again! - hark! louder! louder! louder! louder! -

»Villains!« I shrieked, »dissemble no more! I admit the deed! - tear up the planks! - here, here! - it is the beating of his hideous heart!«« (»TT«, p. 31 - Poes kursiv)

Vigtigere end en eksplicit tilkendegivelse om, at jeget ikke selv kan kontrollere talen som »I felt that I must scream or die!« er her to knap så håndgribelige  forhold,  tiden  og  rytmen:  På  tekstens  sidste  side  veksles  mellem præteritum og præsens, ligesom der endog anvendes nutidsdeiktika:

»No doubt I now grew very pale […] - and now - again! - hark!« (»TT«, p. 31 - Poes kursiv)

Det  er  ikke  et  uhørt  retorisk  greb  at  levendegøre  en  fortælling  på  denne måde,  men  samlet  bevirker  fortællestilen  på  den  sidste  side,  at  de  to niveauer,  som skulle  udgøres af  fortælletiden og  den fortalte  tid,  tenderer mod  at  glide  sammen.  Med  den  excessive  anvendelse  af  tankestreger  og udråbstegn er det en alt andet end desinteresseret gengivelse på afstand af begivenhederne,  vi  får.  Afsløring  og  gentagelse  løber  sammen  og  bliver uskelnelige, således  at  det  ikke  lader  sig  afgøre,  om  de  sidste  ord;  »now  again« og »here, here!« er henvendt til politimændene i lejligheden eller til den eller dem, som der tales til nu. I tillæg til dette temporale sammenløb sætter  en  ekstremt  påtrængende  rytme  sig  mere  og  mere  igennem  i fortællingen  mod  slutningen.  Fortællingen  er  således  præget  af  to  bevægelser,  idet  for  det  første  den  fortalte  tids  affekt  kommer  til  komplet  at negere fortælletidens tilstræbte ro (»observe […] how calmly I can tell you the  whole  story«),  og  for  det  andet  rytmen  kommer  til  at  dominere  over meningen, således at slutningen er præget af udbrud og gentagelser frem for narrativ succession. Begge disse bevægelser kan anskues som et resultat af det forhold, at fortællingen kommer »straight from the heart«.

Det gælder i stadigt stigende omfang hele den sidste side, at en næsten klaustrofobisk rytmik får læseren til at gispe efter vejret, lige så meget som det fortælles, at jeget gør det, og denne rytme understøttes og markeres af det tre gange repeterede »but the noise steadily increased« for så at kulminere i ren trokæisk systole:

»louder! louder! louder! louder! - «

Udtal det og hør hjertet slå. Til sidst overtager hjertet helt fortællingen, og vi hører mere end noget andet hjertets slag, hvilket vi ved genbetragtning af teksten får oplyst af dens udrindende ord:

»Here, here! - it is the beating of his hideous heart!« (»TT«, p. 31).

Her. Her, ved slutningen konvergerer fortælling og hjerteslag. Her ved sprogets  og  logikkens  ophør tager  rytmen og ikke-sproget over. Det er hjertet, som her fortæller.

The heart tells a tale about the hearts telltale.

Hjertet  får  det  sidste  ord  og  er  det  sidste  ord  i  teksten.  Og  når fortællingen gradvist tydeligere og tydeligere tilhører hjertet, da bliver den samtidig som nævnt også i stadig højere grad til ren rytme - i stadig højere grad til lyd uden mening. Den sidste halve side er spændt op omkring gentagelserne af dels »the noise steadily increased«, dels »louder! louder! louder! « Disse ord er først og fremmest med til at skabe en rytme, men i tillæg hertil ser man, at den semantiske betydning, de endnu besidder, er stort set identisk, og at det er en betydning, der i en bestemt forstand er indholdsløs, idet nemlig  ordene  i  begge  tilfælde  er  prædikater  til  en  lyd,  som  netop  ikke betegner en kvalitet ved lyden, men alene en kvantitet .

Ordene, som beskriver intensiteten af hjerteslaget og rytmen, udgør selv denne rytme. De er rytmen, snarere end de betegner den. Kun ét tilløb til en kvalitativ beskrivelse af denne påtrængende lyd får vi:

»It was a low, dull, quick sound - much such a sound as a watch makes when enveloped in cotton « (»TT«, p. 31 - Poes kursiv).

Lyden  beskrives  altså  gennem  sammenligning,  og  det,  der  sammenlignes med, er lyden af et ur. Uret, hvis blotte enslydende sekundslag, man i efterligningen  plejer  at  variere  til  et  tik-tak  eller  på  engelsk  et  tick-tock,  som netop indsætter en forskel og måske næsten kausalitet i det, som rettelig er en mono-toni. 9

Dette tik-tak eller tick-tock genklinger da også i titlens »Tell-Tale« med dets markante og isomorfe rytmik. Hjertet og dets slag er altså tilstede fra begyndelse til slutning, i titlen og i den allersidste linie, men hvad vil det sige, hjertet? Hvad vil det sige, at hjertet fortæller?

Hjertet er noget, der taler inde fra kroppen. Noget man bærer med sig indeni. Hjertets tale kommer inde fra kroppen, men ikke fra subjektet, det er en uartikuleret tale, for den er uden læber til at artikulere. Den er - med Stefan Iversens udtryk - non-labial.

Der er ikke tale om, at sproget ophører med at have betydning, men snarere om, at teksten bevæger sig ud mod et sted, hvor såvel sprog som betydning ophører. Lyden forlader betydningens sfære og bliver som urets tikken, som Longfellows  begravelsesmarch,  et usprogligt memento  mori, der  som usproglig hos Poe fremstår som en ikke skrevet og ikke udtalt lyd.

Denne lyd af hjertets slag, som fortæller hjertets fortælling, er intetsteds at finde i teksten, men alligevel tilstede hele vejen igennem, som en lyd der er der, hvis man hører den, som jeget gør, men som man ikke kan finde ved at se efter, som politifolkene gør. Tekstens allersidste ord fremstiller og skjuler denne lyd:

»Here, here! - it is the beating of his hideous heart!« ( CTP , p. 202)

Ser  man  efter  »here«,  så  er  der  intet  bankende  hjerte,  men lytter man,  så råber det til én: »Hear, hear!«.

## C) Retelling retold - jeget og genfortællingen

Teksterne »The  Tell-Tale Heart, »The  Black Cat« og »The Imp of the Perverse« udgør en triade, hvor det gælder om alle tre tekster, at jeget har begået et  mord, som er forblevet uopklaret, og i alle tilfælde er jegerne beskyttet mod afsløring, hvis blot de ikke taler over sig. Imidlertid, ligeledes i alle teksterne kan jegerne mod deres vilje netop ikke lade være med at tale.

9. Jf. Kermode: The Sense of an Ending

, Oxford 1966, p. 45.

Teksterne  handler om det samme  og  deler  en  række formuleringer og stilistiske træk, enten alle eller to og to. Nogle få eksempler: Den afsluttende iscenesættelse med den talende grav (v. henholdsvis katten og hjertet) over for den fordømte krop er næsten den samme i »The Black Cat« og »The TellTale  Heart«.  I  begge  tales  en  ikke-menneskelig  tale  fra  graven.  Ordene  til allersidst  i  »The  Imp  of  the  Perverse«:  »The  long-imprisoned  secret  burst forth  from  my  soul«  ( CTP ,  p.  214)  kunne  gælde  alle  fortællingerne,  hvor hemmeligheden gennembryder subjektets og læbernes forsegling. Formuleringerne »I gasped for breath« og »consigned me to the hangman« går ordret igen i flere af fortællingerne.

Der er imidlertid aldrig entydigt tale om forskellige versioner af samme historie, men snarere om, at fortællingernes struktur overhovedet problematiserer forestillingen om en historie, der ligger til grund for fortællingen. Det er  et  genkommende  karakteristikum,  at  fortællingen  ikke  kan  opretholde retrospektionens sikre afstand til det fortalte, hvilket f.eks. giver sig udslag i rammefortællinger, der ikke vender tilbage til rammen, men ganske som det netop  er  tilfældet  i  »The  Tell-Tale  Heart«  lader  begivenhed  og  fortælling smelte sammen. De tre tekster er således ikke 'twice told', sådan som f.eks. »Life in Death« og »The Oval Portrait« er det, men er i en anden mere banal forstand dobbelt genfortalt. Ikke fordi der her er tale om en treenighed af tekster  i  stedet  for  blot  to,  men  fordi  den  historie,  som  gentager  sig  i  de  tre fortællinger, i alle tilfældene netop er historien om en fortælling, som fortælles mere end én gang.

Fortællingerne er alle fortællinger om et jeg, som fortæller, at han ikke kunne lade være med at fortælle. Det vil ligeledes sige, at det er fortællinger om, hvordan mod-viljen fik overtaget og tvang jeget til at tale eller at afsløre sig  selv  mod  sin  vilje.  Og  parallellerne  fortsætter,  for  i  fortællingerne  om denne modvillige tale synes den selvsamme mod-vilje at sætte sig igennem endnu engang, således at det jeg, som burde være et kontrollerende og erindrende  jeg  i  stedet  så  at  sige  opsluges  af  fortællingen.  Symptomatisk  for dette forhold er det som nævnt, at der i »The Black Cat« og »The Tell-Tale Heart« ikke vendes tilbage til rammen, men at man i stedet slutter i gruens og afsløringens øjeblik, og endnu vigtigere, at det, der fortælles om i form af f.eks.  omvurderinger,  tvivl,  frygt  og  nervøsitet,  giver  sig  direkte  udslag  i fortællingen herom. I »The Tell-Tale Heart« siges indledningsvis »[…] and observe how calmly I can tell you the whole story«, men da fortællingen når frem til de sindsoprivende begivenheder, er den selv oprevet, stammende og åndeløs, og der anvendes altså endog nutidsdeiktika.

Når fortælling og fortalt således synes at smelte sammen, og det, der fortælles om, synes at udspille sig her og nu, da opstår der en vanskelighed for vores opfattelse af en fortælling som fortællende om noget hændt. Hvad sker der, kunne man kort spørge, hvis fortællingens struktur ikke er, at der fortælles, hvad der skete, men at der sker, hvad der fortælles?

Det er et af de vigtigste spørgsmål, som vi stilles af Poes fortællinger, og et  spørgsmål  hvis  konsekvenser  ryster  den  traditionelle  skematik  med  et fortællende jeg på retrospektionens sikre afstand af det fortalte jegs handlinger og de fortalte begivenheder.

Det er ligeledes inden for rammerne af dette spørgsmål, at den stadige insisteren i »The Tell-Tale Heart« på befrielsen fra »the eye« snarere end »the old man«, som vi dermed vender tilbage til, opnår tyngde.

## D) The eye of a vulture - jeget og litteraturen

Der bruges mange ord på at slå fast, at det ikke er den gamle mand, jeget vil af med, men »his eye«. F.eks. i følgende passager:

»I loved the old man. He had never wronged me. He had never given me insult. For his gold I had no desire. I think it was his eye! - yes it was this! He had the eye of a vulture […]« (»TT«, p. 29).

»[…] I found the eye always closed; and so it was impossible to do the work; for it was not the old man who vexed me, but his Evil Eye« (»TT«, p. 29 f).

»The old man was stone dead. His eye would trouble me no more« (»TT«, p. 30 - Poes kursiv).

Den sidste sætning i det første citat lyder i de fleste versioner, som følger Griswold, således: »One of his eyes resembled that of a vulture […]« ( CTP , p. 199),  hvilket  dels  ændrer  sætningens  struktur,  så  den  bliver  sammenlignende, og dels ændrer singularis »eye« til pluralis »eyes«. Betydningen af sætningen i den oprindelige version afviger semantisk såvel som fonetisk fra Griswolds  version.  Semantisk  er  der  forskel  på  det  mulige  ubehag  ved  at blive iagttaget af et øje, som ligner en gribs, og så den noget værre mulighed, det må være faktisk at blive betragtet af et gribbeøje, som enhver læser af kulørt litteratur vil vide spejder efter døende, døde, ådsler. Gribbens øje er den dødes spejl.

Fonetisk  har  det  betydning,  at  Poe  holder  sig  strengt  til  entalsformen gennem fortællingen, idet det er meget tydeligt, og ligefrem siges eksplicit, at det ikke er den gamle mand, jeget ønsker at slå ihjel, men hans øje, hans »eye«, »his Evil Eye«. Det virker nemlig, som om det ikke blot er øjet, »the Evil Eye«, men også jeget, »the evil I« 10 , som udraderes med mordet.

»The Tell-Tale Heart« synes, på en langt mere skjult vis end hin tekst, at etablere netop den effekt, som William Wilson ekspliciterer i de sidste ord i novellen af samme navn:

»You have conquered, and I yield. Yet henceforward art thou also dead - dead to the W orld, to Heaven, and to Hope! In me didst thou exist and, in my death, see by this image, which is thine own, how utterly thou hast murdered thyself « ( CPS , p. 292, Poes kursiv). 11

Det er således lige netop fra det punkt, hvor jeget tror sig endeligt befriet fra sin dobbeltgænger, hvor han har befriet sig fra »the eye«, at hjertet tager over, og  at  jeget  ikke  længere  er  herre  over  sin  egen  tale,  og  ydermere  er  dette punkt dobbelteksponeret som et punkt i lejligheden, hvor jeget hører hjertet sladre  om  ham  og  mod  sin  vilje  må  høre  sig  afsløret og som  et  punkt  i fortællingen, som - just da der skal berettes om hjertets tale - stadigt tydeligere selv synes overtaget af hjertet.

Når  også  fortællingen  om  den  fremmede  vilje  rammes  af  en  fremmed vilje, og når også beretningen om den ikke-personale tale selv tenderer mod en depersonalisering, da rejses et problem for beskrivelsen. Hvis man siger, at det er ordene, der siger, hvad man siger, da har man allerede modsagt sig selv, thi ordene kan jo ikke sige, hvad man siger, hvis man ikke siger noget; og hvis man ikke siger noget, kan man ikke have modsagt - og da slet ikke sig selv. 12 Som det fremgår, er det vanskeligt konsistent at beskrive det forhold, at subjektet ikke er herre over sin fortælling. Når den fremmede tale genlyder både i det udsigende og det udsagte subjekts tale, da etableres en paradoksal,  gensidigt  annihilerende  bevægelse,  hvor  fortalt  jeg  og  fortællende jeg, fortalt tid og  fortællende tid ikke alene ikke kan holdes adskilt, men  knap  nok  længere  kan  fungere  som  operative  begreber  i  den  heraf udspringende prosa.

Tilbage er den fremmede tale og vilje. Den vilje, der med stor parallellitet og styrke gør sig gældende i alle de tre fortællinger:

10. Det er ikke just en fra litteraturen ukendt homonymi. Jeg har i tidligere argumenteret for Emersons anvendelse af denne homonymi i forbindelse med en subjekt/objekt-relation og argumenteret for den helt overvældende sandsynlighed for Poes kendskab og allusion til Emersons tekst, se Henrik Skov Nielsen: Tertium Datur. Om litteraturen eller det ikkeværende , Kbh. 2003, p. 275 ff. Her skal jeg derfor ikke gentage disse pointer.

11. For en analyse af »William Wilson« jf. Bøggilds artikel i dette nummer af K&amp;K .

12. Den slags  paradokser  ved  den  depersonaliserede  tale  i  første  person  finder  man  næppe mere konsekvent udforsket end hos Beckett, hvor et eksempel som det følgende langt fra er enkeltstående: »Han får mig til at tale idet han siger at det ikke er mig [...]«, Samuel Beckett: Noveller og tekster for intet , Fredensborg 1968 (org. 1958), p. 95.

»The glee at my heart was too strong to be restrained. I burned to say if but one word […«] ( CTP , p. 208) (»The Black Cat«)

»I felt a maddening desire to shriek aloud« ( CTP , p. 214) (»The Imp of the Perverse«)

- »I felt that I must scream or die!« ( CTP , p. 202) (»The Tell-Tale Heart«)

En »glee« og »desire« altså, som indefra presser ordene ud gennem læbernes forsegling. Som gentages og gentager sig selv i en litteratur, der ikke kan tie om, at jeget ikke vil tale.

Den fremmede vilje og den upersonlige tale er uløseligt forbundne hos Poe, hvor de netop knyttes sammen i den modvillige tale, som hos Poe kan ytre sig i et tell-tale heart, gennem en sort kat i en krypt, eller endog i en vis forstand  gennem  jeget  selv.  Fortællingens  subjekt  og  den  modvillige  tales subjekt  kan ikke entydigt adskilles fra hinanden, og  den fortælling om et subjekt, der ikke er herre over ordene og fortællingen, som gentager sig hos Poe,  er  en  fortælling,  der  rejser  tvivl  om  hele  gentagelsens  struktur,  en fortælling,  hvor  det  omtalte  reflekteres  direkte  ind  i  fortællingsfremstillingen. Fortalelserne, affekten, afsløringen, den modvillige tale, forvandlingen udspiller sig nu og her i fortællingen på en måde, der gør det tvivlsomt, om man kan sige, at der fortælles om noget fra selve fortællingen forskelligt. For  hvis  den  forvandling,  mod-vilje  og  fremmede  tale,  der  fortælles  om, finder sted her og nu og ikke tidligere, var der da nogensinde et dengang? Det  temporale paradoks består altså i, at der fortælles om mødet med  en modvilje og en fremmed tale, men dette møde finder sted, netop mens der fortælles. Af samme årsag kan ikke engang det subjekt, som i allerførste sætning  omtales  som  »jeg«  betragtes  uafhængigt  af  destruktionen  eller  høres uafhængigt af den fremmede tale.

Hos Poe drages, som jeg har forsøgt at vise det, hele subjektets eksistens i  tvivl  -  i  det  mindste  dét  litterære  subjekts,  som  vi  traditionelt  søger  at forstå  og  at  begribe i lighed med vores kendskab til den virkelige verdens subjekter. Her resulterer modviljen i en tale, som uden at tilhøre subjektet omtaler det som »jeg«, og der er mindre tale om, at et subjekt fortaler sig, end om at modviljens stemme runger afklædt subjektivitet, menneskelighed og  personalitet  og  derfor  kan  findes  desto  tydeligere,  hvor  subjektet  er stumt, dødt, galt, tavst.

Men for at opfatte denne lydløse stemme og dermed se, hvordan »I« dermed helt ned på det pronominale niveau på én gang sættes og slettes, må læseren rigtignok se gennem »the eye of a vulture«.