Minimalisme i TV-reklamen
Forfattere: Jørgen Stigel
Tidsskrift: kok (1996-01-23)

Jørgen Stigel

## Minimalisme i TV-reklamen

Det szrlige ved TV-reklamen er den ultrakorte tidsmaxsige ramme. TV-spots skal levere budskabet i lobet cif  10-30 sekundcr. 1 den henseende kan de havc visse ligheder med andre dele af TV-fladen, hvor det samme tidspres goi. sig gzldende f.eks. TV-nyhederne. I en anden henseende er der også trak ved TV-spottene, sonl bredcr sig til prograilimerne. For at undg5 zapping kan man se en vis tendens i nogle progi-ammer  (f.eks. ungdomsprograminer) til at skare forlob og udsagn op i niindre og inindre bidder, s i   mcm  opnår et passende flow af varieret, dynamisk distraktion i det enkelte program. Men i en anden henseende står TV-spots som raptpointcrcde kortforirie~ogsa i direkte modsztning til en stor del af det omgivende programmateriale. Iszr i takt med at snakkcog samtaleprogrammer og andre studieprogrammer som I'.eks.  game-shows breder sig på progrmfladerne.

Hensigten i det projekt, som det folgende er en del af,' el- derfor dcls al anskue TV-spots som en szrlig genre, dels at se dem i forhold til det Øvrige programmateriale.

## Indledende om det minimale

Set over arene og set i international sammenhamg cr TV-spottet genei-el1  blevet kortere og kortere. Spots på 60 sekunder er en sjaldenhed i dag, mens spots på  10-20 sekunder på ingen måde er ualmindelige. Delte tidsmaessige pres har noglc indlysende konsekvenser. For det f@rste bliver det vanskeligt at omforme reklamens budskab til små underholdende spil eller dramaer, eftersom der normalt skal mindst 25-30 sekunder til, for at detle kan lade sig gØre. Alt andet lige er konsekvensen, at spots, som spiller op til publikums egen slutningsevne og forestillingsverden, får problcrner, når tidsrarrimen bliver kort, mens spots, som på en mere håndfast og belzrende måde direkte fortzller publikum budskabet, automatisk vil blive alternativet, For det andet: i det omfang TV-spots er organiseret i blokke, vil der også opstå et problem med, at blokkene bliver mere og mere forstyrrede, og at budskaberne interfererer mcd hinanden i takt med, at den hastighed, hvormed forskellige mzrker, budskaber og spotudforinninger blzscs ud i hovedet på publikum, stiger.

Tidspresset på TV-spottet rejser således et sp~rgs~nål om, hvordan det er muligt at variere disse minimale formater, iszr eftersom variation og forskelligartethed u d g ~ r nogle af de helt centrale kilder i reklamens generelle konkurrence om opmzrksomhed. Dette problem skal også ses i lyset af de srerlige problemer, som TV-reklamen har p.g.a. gentagelsesfaktoren og den dermed forbundne nedslidning. Man kan formulere problemet på f~lgende mere informationstekniske måde: i kampen mod tiden og tidsprcsset og i opmrerksomliedskonkurrencen med de Øvrige spots må TV-spottet som genre udfinde kommunikationsmåder, hvor inputtet er minimalt, mens outputtet -set i forhold til publikum -er maksimalt. Minimeringen af infomlation forstiiet i form af bits og maksimeringen af information forstået som det, disse bits kan udvirke i publikums hoveder, er, hvad jeg vil kalde, både problemet og den kreative kilde i den minimalisme, som TV-spottet er underkastet. Hvad der er kort, skal blive langt. Hvad der er tyndt, skal blive fyldigt.

For at give et endda meget kort eksempel, der kan belyse problemstillingen ret s5 håndfast, kan man tage et ekstremt spot på kun 5 (fem) sekunders varighed. I dette spot (fra april 1989), som er det korteste, jeg overhovedet har k~inilet opdrive, viser billedsiden de @kologiske pita brod og deres emballage fra Stenin~llen. Mens kom hzldes ned over dette stilleben og kameraet zoomer ind på pakningen hØres i vuice-over en mandlig rgst. Stemmen, der er przget af  en drzvende jysk dialekt, fortzller os ganske jaevnt  og simpelt: »Stenm@llepita. Brune -sunde. Af  usprØjtet korn. Slut. Jeg har kun råd til 5 sekunderx. Den allersidste bemzrkning, som på et plan peger på selve kommunikationskanalen, mediet og genren, men som på et andet plan også kun underforstå en ikke udtalt pointe om et modsztnirigsforhold  mellem en (personbunden) @kologisk produktion, der på ingen måde er szrlig profitabel, og en TV-reklame, som generelt krzver en helt anderledes voldsom Økonomisk styrke, kan dermed siges at vzre et minimalt udtryk eller input med et maksimalt indhold eller output. Hvad enten det nu har vreret hensigten eller ikke, så kan bemzrkningen sztte gang i en hel forståelsesramme og aktualisere et felt af  givne underforståede kulturelle betydninger, som formentlig endda også er relevante og kongruente i forhold til netop dette produkt og dets brugere i et bredere perspektiv.

SkØnt der er tale om et ekstremt eksempel, der kan vise det minimale, både hvad angår tid, og hvad angår minimalismens f o r s ~ g på at få det maksimale output, så er dette spot i andre henseender eksemplarisk med hensyn til dansk TV-reklame. I hvilket omfang det er eksemplarisk, vil en del af denne undersdgeise s@ge at belyse igennem en kvantitativ kategorisering af TV-spots siden

1989. En anden del vil forsage at gå mere i detaljen og gå mere kvalitativt til vzrks i forhold til den fremherskende fonn inden for TV-spol reklameil (som skal vise sig formelt sct al vzre identisk med deil ovenstående) i den hensigt at vise de forskelligartede og måske endda sofistikerede måder, hvorpå der opereres i denne forin og dermed også angive nogle mere generelle indikatorer vedrarende det kreative potentiale i dette lormat.

Far vi går nærmere ind p i  dette, finder jeg det imidlertid fornodent al ofre både sp~rgsmålet oin ininimalisme og om de generelle probleiller, som gor sig gzldende i forbindelse ined TV-reklame, en smule mere opmarrksoinhed.

## Minirnalisrize og de generelle betingelser vedi: TV-spots

Minimalisme er på ingen måde et begreb med en ganske afklaret eller videnskabelig status. Jeg bruger begrebet i denne sammenhzng som en deskriptiv term til at angive nogle af de generelle principper, der styrer reklame og især reklame i TV.

Minimalisme kan have forskellige baggrunde og udspring. 1  TV-spots er tid penge, s5dan som det klart er blevet demonstreret i 5-sekiinders spottet ovenfor. Sammenh~ngen mellem ~konomi   almindelig forstand og betydnings@konorni er ganske klar. Og det er på ingen måde arbitr~rt, at betegnelsen er 'spot'.

Men når man taler om minimalisme i en kunstnerisk og mere almen sammenhæng, dvs. som almindelig æstetisk ambition og som et afgorende etisk krav i forbindelse med kommunikation og information, er de minimale måder at udtrykke sig på vzrdifulde i sig selv. Pointen er, at det drejer sig om at barbere, presse og raffinere udtrykket ned til de absolut nadvendige elementer og påregne, at publikum selv er i stand til at danne betydning ud fra disse minimale og essentielle storrelser. Men også at det drejer sig om at give tingene en form eller struktur, der stetter og styrker det semantiske indhold. Japansk Haiku-digtning er en illustrativ reprzsentant for ambitioner af denne type.

En gammel dam En fra springer

Plask Som i denne fol-in  for poesi har poesi generelt en indbygget tendens eller et indbygget krav 0111 koncentration om det essentielle. Larseren overlades arbe.jdet med at danne betydningen i videre forstand. Og for at hrhgje og forstzrke indholdet og gØre det huskeligt er den poetiske funktions minimalismer af afg~rende betydning (jf. f.eks. epigrammet), soin også reklamen har indset narsten fra allerf~rste frerd.

Den samme zstetiske tendens findes i fragmentet som kunstnerisk form, i sagaen, i impressionistisk prosa. i Charlie Rivcls klovnefigur, hos komikere som Victor Borge, s i   vel som i moderne kunst, design og arkitektur.

Miniinalisme udgØr også en vigtig dimension af hverdagslivet: vittigl-ieder, aforisiner, ordspil, gader, uilderforståetheder, allusioilcr, talemider, ordsprog, antydninger, men også i inassekulturelle kunstformer som er tzt på hverdagslivet som f.eks. stand-LL~ comedy og TV-c.orileby. Vi er inde på et område, hvor den ulti-a-korte  historie, situationen og det korte. fortzttede udtryk ganske meningsfuldt gemmer sin intention om at udvirke det direkte modsatte af udtrykkets forin iblandt publikum. Hvad der normalt sainmenfattes i en kognitivistisk tankegang om skemaerlschemata og skemaaktiverende elementer, spiller en afggrende rolle, hvor minimalismen er på spil.'

I forhold til audiovisuelle f o r l ~ h i  al almindelighed  er minimalisine vigtig som et forhold, der sparer tid og fortztter betydning via kameravinkler og -bevzgelser, nzrhed-afstand. klip og montage og via scenografiens forskellige lag af informationer samt koinbinationerile af lyd og billede.

TV-reklamen er tvunget til at tilpasse sig og udvikle miniinalistiske former af ~konomisk ri@dvendighed (tidspresset), men også af  gi-unde som kunne kaldes et generelt kulturelt krav til reklamen i almindelighed. Reklame er ikke blot et sp~lrgsmål om information om produkt, pris og salgssted i ren referentiel forstand. Det er ogsi et sp@rgsmal om information om, hvordan man informeres eller infor~iiation om selve informationsprocesseringen, miden hvorpi informationer gives.

Igennem det 20. århundrede har reklamen selv lzrt sit publikum at forvente ikke blot nye produkter. men også nye, spektakul~re og sensationelle måder at informere om produkter på. Og i takt med at det forste er taget af, er det sidste taget til. Dette skyldes ikke kun, at konkui-rencen mellem produkter i hØjere og hgjere grad er blevet en konkurrence om at vinde offentlighedens opmzrksomhed og p~iblikums bevidsthed, og at reklamen derfor inå tilfgre noget ekstra, noget soin appellerer til andre og bredere dimensioner af publikums erfaringshorisont. Det hznger også sammen med tvetydighederne i information som sådan: at man ofte glemmer, at infoimation ikke er et én-til-én  fznomen på grund af de tegnsystemer, som er bzrere af informationen, og som i de fleste tilfzlde samtidig er bzrere af et multiplum af forskelligartede kommunika- tive funktioner. En af  dem er deres evne til at refcrere til sig selv og måderne at referere på og dermed det forhold, at de ikke blot rcfcrcrcr til fznomencr i verden. På samme måde som der er tale om information, når det nye og uventede skcr, vokscr informationsv~i-dieii i  [akt med dens uforudsigelighed. Dette vedrerer ikke kun, hvad der refereres til, men i lige så h@j  grad måden hvorpå denne reference bliver til. Som enhver anden informationsvirksomhed er reklame dermed underlagt en udvikling med hensyn til kreativitet, ct krav om sofistikering i udformningen af informationeme og et krav om konstante fornyelser i de måder, hvorpå man s0ger at skabe sympati. Set i  det perspektiv udvikler reklame (mzrkevarereklame) i lighed med andre tekstuelle og syinbolske fznomener, der har en afg~rendc samfundsm~ssig gennemslagskraft af institutionel karakter, en egen symbolsk og zstetisk verden liled sine egne eyklusser-7 i lige så h ~ j grad, som den ogsi iridoptager og udnytter andre tekstlige og symbolske verdener. I dette spil står reklamen til gengzld overfor den ikke altid forligelige spznding mellem bogholderens tankegang og kreaterens. Reklame skal kommunikere og vzre informativ, men den skal ferst og fremmest serge for at szlge billetter.

S k ~ n t reklamen er storforbruger af andre kunstneriske  udtryksrnkler, er reklame ikke dermed kunst eller poesi eller drama. Reklame er fgrst og freinmest massekommunikation. Den har om noget karakter af en uopfordrct herzilenclelse med en forholdsvis snzver og kalkuleret hensigt, der gir ud p5 at skabe opin~rksomhcd og sympati i forhold til el produkt eller en ydelse. Som sådan er den begrznset af tre forhold: På trods af den snzvre hensigt og store chancer for at blive stemplet som anmassende skal den appellere til store publikumsgrupper eller offentligheder -ozså selv om disse er indsnzvret i form af mere specifikke målgrupper. Måderne, hvo@ der appelleres li1 publikum, skal vxi-e relevant og i overensstemmelse med vzsenstrzk vcd mzrketlproduktet, dets brug og dets brusere. Endelig slides den konkrete reklameudformning hurtigt op -f ~ r s t og freinrnest p i   grund af gentagelsen. Reklarncn m5 derfor bestandig finde nye måder, hvorpa den samme gamle historie kan fortzlles og sgge at Øge slidstyïkcn  f.eks. ved at udvikle koncepter, der muligger variation over samme idé,  tema eller grundin~lnster.

TV-reklame spots er således underkastet en rsekke af de betingelser, som generelt styrer reklamen: kravet om nye måder mht. hvordan information gives og forl~ttes, kravet om slidstyrkc, modsztriingen mellem offentlig fremtrreden og snzver hensigt. Det szrligc ved TV-spot reklamen er det tidspres, som den er underkastet.

Svaret p; tidspresset som generelt problem kan illustreres ved et kontiiluum ~idspzndt mellem to ekstremer m.h.t. relationen mellem tid/iridhold. 1 den ene ende af  skalaen findcr vi en udfonnning, som understreger liast(ighed) og der- med også udtrykker de generelle betingelser: hurtigsnak, huriigklipning, sammenpresning for at Pi så ineget verbal, visuel, lydlig inforniation med som mulig, men også for at få spottet til at virke så overvzldende, dynamisk og stakåndet underholdende og varieret som muligt. I den anden ende finder man en bevidst meget langsom form: ganske få udsagli, nzsten ingen handling og optagelse typisk i en fast kamera/sekvensindstilling. Det langsomme ekstrems funktion går selvsagt ud på at skabe plads og rum omkring dette spot blandt spots og f.eks.  s@rge for ro til publikuins egen bevidsthedsmzssige  aktivitet. Meri det går også helt elcmentzrt ud på at skabe en forskel og en kontrast til deil h~jhastighed, som typisk karakteriserer genncrnsnittet blandt de omkriilgliggende spots Et andet svar ligger i den almindelige bmg af velbekendte (adfzrds)skemaer, temaer, myter, genrer, symboler og dagsordener. Dette er ikke noget szrkende for TV-reklamer, men et generelt trzk ved reklame. Og det samme karl siges om det tredje svar p i  spot-formens tidspres: brugen af æstetikkens kortfoimer som f.eks. vits, fortzllefragment, ultra short story, situation(skomedie), ordsprog, anekdote, ordspil, samt brugen af retorikkens grundfigurer: metafor, metonym, sammenligning, omvending, litote, ellipse TV-reklamespots er udenfor sammenligning med aridet audiovisuelt materiale på i hvert fald et punkt: ved at blive vist igen og igen og igen. Gentagelse er det almindelige vilkår og nedslidning det lige så uundgåelige resultat. Som i trykt annoncering og som det også gØr sig gzldende i TV-produktion i Øvrigt (TV-serier), er konstruktionen af spots på basis af et fast koncept en af lgsningerne på dette problem. Et sådant koncept eller en sådan serie-form muligggr, at man kan variere og samtidig fastholde den grundkggende struktur og idé,  typisk som man ggr det i et tema (der ofte er forankret i et slogan) med variatio~ier. På denne måde er det muligt at omgå nogle af de problemer, som er forbundet med tidspresset og geritagelserne og måske endda i- a noget af den samme effekt, som mange TV-serier og faste programformater  har: en slags kontinuitet og kontinuerlig opbygning på tvxrs af de enkelte forskellige spots og et indforstået publikum, som er parat til at give sig i kast med  'den nzste episode' og glzde sig over både det velkendte og det nye. ~Merrild sætter smag på hele din dag« (små dramatiske situationer med problemer og glzder i dagliglivet) og til dels også den gennemfgrt minimalistiske »Det handler om at vxre TRYG« er eksempler på koncepter, som har fungeret nogenluilde LIzndret siden dansk TV-reklames allerfgrste start i 1987.

Men i forbindelse ined TV-spots findes også en aiiden og mere szregeri vej til variatiori og tidsbesparelse. Enten ved at producere en fragmenteret udgave (10-15 sekunder) af et oprindeligt lzngere spot (30-40 sekunderj -uanset  om dette oprindelig var struktureret syntagtnatisk (som f.eks. drama eller fortzl-- ling) eller paradigmatisk (som f.eks. lyrik). Eller - da forkortelsen af et fortællende spot selvsagt kan give problemer mht. de årsag-virkningskæder, som normalt indgår i visualiserede fortællinger - ved at strukturere spottet overvejende paradigmatisk, sådan at det kan varieres og gøres både kortere og længere ved, at man simpelt hen indsætter nye klip eller ændrer rækkefølgen i montagen.

Den specifikke udformning af det enkelte spot er selvfølgelig nødt til at tage hensyn til forhold, som intet har med selve spot-formen at gøre. Det kan f.eks. være helt afgørende, hvor det pågældende produkt eller mærke befinder sig i forhold til produktlivscyklus: er det i introduktions-, vækst-, modenhedseller nedgangsfase. På samme måde er målgruppen og dens kulturelle ballast også afgørende. Endelig kan det være af afgørende betydning, hvis spottet skal spille en bestemt rolle i det samlede mediemix i en markedsføringsstrategi. Alle disse aspekter vil imidlertid ikke blive inddraget her.

I det følgende er det først og fremmest TV-spottet som et særligt minimalistisk audio-visuelt fænomen, som er i focus. Dvs. som et synæstetisk fænomen, der samordner lyd, tale, billedforløb og grafiske elementer, og som derfor giver mulighed for at efterligne oplevelser af virkeligheden på en meget livagtig måde. Reklame på TV betragtes som meget mere effektiv end i noget andet medium - bl.a. på grund af de synæstetiske faktorer, der bevirker, at der tales til mere end én sans, men selvfølgelig også fordi man via dette medium meget hurtigt kan nå meget store grupper.

Reklame i TV omgærdes derfor af særlige restriktioner og var i det hele taget bandlyst i de første 25 år af dansk TV's levetid. Det er først fornylig (1988), at alle danskere har fået mulighed for at se, elske og/eller hade reklamer på TV. TV-spottet, der på dansk grund er et relativt nyt fænomen, har imidlertid hurtigt vist sig at blive et program(flade)fænomen af betragtelige dimensioner.

## Kort om den historiske baggrund og TV-reklamens omfang

TV-reklame på dansk starter i realiteten allerede i efteråret 1987, hvor TV-Syd som den eneste oprettede inden for TV2-systemet begynder at sende reklameblokke. Men reklamen bliver i princippet først landsdækkende i efteråret 1988, da TV2 begynder at sende. TV2 er som bekendt oprettet som et blandingsfinansieret public service foretagende, hvis indtægter både skal komme fra salg af reklametid (via det særlige reklameselskab TV2 Reklame A/S) og fra licens. Man skal frem til 1992, før der for alvor kommer volumen på rekla- men, og den alt i alt bliver den indljeningsfaktor, som den var udset til at skulle blive. Det hznger sammen med, at reklamen til en begyndelse var kraftigt indskr~nket. Oprindelig til kun at skulle bestå i et par 5 minutters reklameblokke på hver side af Nyhederne. Derefter fik man lov til at Øge med flere blokke på programtladeri. I 1992 ophorte disse bindinger mht. blokantal, således at blokke kunne placeres frit på programfladen, blot den samlede reklametid ikke oversteg  10% af den samlede programsendetid. Samtidig fik man via TV-Meter målingerne et meget mere przcist billede af publikum.

TV-reklamen er i detle forlob blevet til en omfattende del af programfladen. I  1993 udgjorde den således i gennemsnit 4 timer pr. uge, og i 1994 var de 4 timer blevet til 4,5 time. Hertil kommer, at mindst 3,5-4 timer pr. uge var besat med stationens egenreklame (trailers, forskrzp mv.). Over 8 timer om ugen er dermed besat af reklamen og spot-formen på deil ene eller anden måde. Spotformen er blevet et tungtvejende programmateriale. Reklame og egenreklame fylder på ugebasis mere end Tv-nyhederne, som andrager 5-6 timer pr. uge.

## UndersQgelsens rammer og Ilensigt

Hensigten med den folgende undersogelse er at få et overblik over en del af dette omfattende materiale,'  nemlig  TV-reklame spottet og at gore del over 6 års horisont og ined basis i TV2-materiale. Ikke alle aspekter vil blive inddraget. Hvad der f ~ r s t og fremmest vil blive fokuseret på er, hvordan dette audiovisuelle matcriale henvender sig til publikum og efter hvilke hovedformler, det gØr det. Genreproblemstillinger spiller således en stor rolle.

At fremskaffe et overblik kunne for så vidt i  sig selv vzre interessant, fordi der er tale om et meget stort antal og ~jensynligt meget forskellige 'lekster' (af nemhedsgrunde v ~ l g e r jeg  i det folgende at referere til spottene med denne term, uanset at der selvsagt ikke er tale om tekster i ordets egentlige betydning). Hen over arene er der tale om ca. l000 (i  1989) til ca. 2500 (i 1994) forskellige spots. Af  dem er 20-35% udenlandske, der som regel er versionerede, mens 80-65% er af dansk(pr0duceret) oprindelse. Spots af dansk opriridelse har haft en faldende andel (jf. senere).

Men sp@rgsmålet er, hvor forskelligartede disse spots egentlig er, og det er et af kzrnesp~rgsmålene, n% inan anskuer TV-spots som tekster eller syinbolske manifestationer, der konkurrerer om at vinde opinterksomhed. At kunne skabe forskelle, at kunne distingvere sig spiller en altafgorende rolle i reklame.

Som alle andre tekster er reklame-spols styrct rammernzssigt af bestemte henvendelsesformer og måder at udtrykke sig på. For at sige det kort er de styret af bestemte genrer, formularer eller formater. Uanset den ~jensynlige forskelligartethed er spottene n~dvendigvis tvunget til i et eller andet omfang at indordne sig under bestemte formater eller henvendelsestyper. Men hoved131-oblerriet  iorsvinder jo ikke af  den grund: i hvilket omfang underlægger spottene sig bestemte formater, i hvilket omfang afviger de ira det gængse? I hvilket omfang bliver en bestemt form fremherskende? Man kan også formulcrc problemet lidt mere radikalt: hvis alle fremszetter deres budskabltilbud på Samme eller nzsten samme inåde, kan man risikere, at ingen lytter. Formen bliver triviel.

Hensigten er dermed ikke blot at give en oversigt over materialet så at sige for dets egen skyld, men også at undersflge om bestemte former eller typcr cr over-reprzsenterede, og om der er 'huller' og udviklingsmuligheder i det kreative landskab, som dannes af formaterne. Når vi taler om kreativitet, må det vel i denne sammenhzng også være på sin plads at nævne, at reklamebranchen såvel som offentligheden rct konstant har beklaget sig over inangelen p5 kreativitet og nytznkning i dansk TV-reklame. Det er f.eks. betegncndc, at diverse udgaver af det samme spot-koncept (Tuborg Squash) har vundet prisen som bedste spot i alle årene 1989-94. Der er ganske vist tale 0 1 1 1 et formidabelt godt spot, men at ingen andre i så lang en periode har kunnet slå det af pinden, kunne også ses som et symptom på, at »Sorriething is rotten in the state of Denmark«, for så vidt angår TV-reklamer. Bevidstheden om, at det kunne forholde sig således, har i hvert fald fået TV2 Reklame til at indstifte en pris for Månedens bedste spot og til at hzeve priserne betragteligt for f.eks. de korte 10 sekunders spot (begge dele fra 1993) og relativt set sænke prisen for de lange spots. Dette er bl.a. sket for at gØrc det mindre attraklivt at levere et (ofte hojtråbende) discount-budskab,  der kun biildrer af sted med produkt, pris og salgssted.

Set i lyset af ovenstående kan den formmzssige variationsgrad eller manglen på variation være en indikator med hensyn til, hvordan det forholder sig med kreativitet og opfindsomhed på feltet: dansk TV-reklame og i det @Igende vil da også fgrst og fremmest den danskproducerede reklame vzrc i fokus.

For at skabe et overblik må man ngdvendigvis begramse sig til et udsnit, et 'sample' i forhold til det samlede materiale. Ligeledes er det n@dvendigt forlods at opstille et antal kategorier, der er velegnede til at skandere materialet. Problemerne vedr~rendc materialeudsiiit  og kategorisering vil blive behandlet nØjere nedenfor. Et mere pi-incipielt problem mht. kategorisering skal imidlertid have et par ord med på vejen allerede her. Når man nemlig opstiller en kategorisering, konstruerer man også et billedelen forestilling om materialet, soiii er baseret p i bestemte antagelser og formodninger. Materiale af den her omhandlede type er irnidlcrtid ikke statisk. Og selv om kategoriseringer kan give os en vis instrumentel orden på et kvantitativt niveau, så er dc s j ~ l d e n t i slaild til omfattc de finere nuancer, som gØr sig pzldende i et materiale. En given kategorisering på symbolske produkter er således sj~ldent udtommende. Hvis man imidlertid gennemforer kategoriseringen med skyldig respekt overfor materialet, kan den givne kategorisering afslore nye aspekter og nye former. Så  kan man naturligvis anklage den for utilstraekkelighed. Det er formentig mere produktivt at erkende, at enhver forni ror kategorisering  har sine klare begr~nsninger. og at en given kategoriserings formål -ud over at give et nogenlunde sikkert overblik -fØrst og fremmest er at give en indikation på de basale tendenser i et materiale.

Opsummerende: hensigten er

- at skabe et overblik over reklamespottet de seneste 6 år (1989-94) igennem en kategorisering, som fokuserer på genrekarakteristika, og det vil i denne sammenh~ng forst og fremmest sige genrekarakteristika,  sildan som de kan bestemmes via henvendelsesformen
- at gore dette med henblik p5 at finde indikatorcr på, i hvilket omfang danske TV-spots har tendens til at anvende stort set samme henvendelsesfornl, og i hvilket omfang de divergerer. Dette kan også vzre en indikator på graden af konformitet/trivialitet  over for graden af kreativitet
- at gore det muligt at opdage nye tendenser via selve kategoriseringen  og de medfØlgende sporgsmål og problemer, som en kategorisering altid vil udvirke vis-a-vis et dynamisk materiale.

Og undersogelsen hviler p5 folgende antagelser

- at annoncerer, som  1) er i stand til give deres budskab en anden udformning end deri fi-emherskendc og som 2) via udformningen formår at give publikum mulighed for at drage deres egne slutninger eller på anden måde provokerer til aktivitet under tilegnelsesprocessen,  alt andet lige er i besiddelse af  en fordel, i det omfang reklame fprrst og fremmest er et sp~rgsmål om en konkurrence om opmzrksomhed og sympati, dvs. for så vidt det er vigtigt for anrioncgren at besaette dele af  den offentlige bevidsthed og den symbolske betydningsdannelse.

## Materialeudsnit og ukzders@gelsesgrundlag

Materialeudsnittct udgØres af  en måneds reklamer i årene 1989, 1992 og 1994. TV2 Reklame har stillet »Månedens nye TV-reklamer« til rådighed for mig for disse år som helhed. Tal på visninger er i princippet også tilgzngelige fra TV2 Reklame, men da disse krarver szrkorsler, og da indtykningerne i én måned ikke er identisk med den tilsvarende måned, sådan som den fremtrzeder i »Månedens nye TV-reklamer«, tager nzrvzrende undersogelse ikke h ~ j d e for antallct af .visninger. Dette betyder, at et spot, som teoretisk set kunne have vzret vist kun én  gang, tzller lige så meget som ét,  der har vzeret vist adskillige gange. Dette forhold har ikke nogen afgorende indflydelse på den grundlzggcndc hensigt i ui~dei-segelsen, eftersom hovedmålet er et finde indikatorer på bestemte fremherskende reklameforrilater, herunder indikatorer på rnangfoldigheden og det kreative niveau. Men det kunne uden tvivl vzre interessant at foretagc cn anden unders~gelse. som var baseret p i   de faktiske indrykninger, eftersom en sådan ville kunne enten forstzrke eller svzkke det mgnster, som vil fremgå på basis af »Månedens nye TV-reklamer«.

Eftersom hensigten er at undersgge, om der er sket afg~rende zndringer over årene, valgte jeg én  bestemt måned, nemlig april 1989, 1992 og  1994. Når valget faldt på april, haenger det sammen med, at april er en forholdsvis neutral inaned forstået på den made, at der ikke er tale oin saerlige begivenheder, s o 1 1 1  influerer på TV-rekiamen som f.eks. udsalg eller julehandel, ligesom den heller ikke er przget af szson (soi~i f.eks.  juni, juli, august). Ligeledes er der tale om en mined, hvor antallet af nye spots er txt på gennemsnittet og udgØr ca. 10% af årets samlede nye spots.

## Kategorisering  og genre

TV-spots og reklameudformningcr kan kategosiseres på flere måder. Der er da også udf~rt er omfattende arbejde på området."et med genreteoretiske briller mangler de fleste af  disse tilgange irilidlertid konsistens. Det er uden tvivl berettiget at hzevde, at specifikke typer eller formater so111 f.eks.: talsmanden (testiwionial,  presenter, unnonncer), produktprzsentation  eller dokumentation, slice-of-lge, reason-vvhy og problemlflsning udgØr faste formater, som er vokset ud af reklamens arbejde inden for trykte, auditivc og audiovisuelle rriedier. I hvert fald er de veletablerede formater i den forstand, at alle refererer til dem og uden videre kategoriserer på den måde.

Hvad der imidlertid komplicerer tingene, er, at rcklamen kan betjene sig d en hvilken som helst genre. I h@jere grad end massekommunikation i alinindelighed er reklamen nØdt  til at bruge og besinde sig på velkendte måder at henvende sig til publikum p5 og velkendte måder at forstå og at udtrykke sig pi. Det hznger bl.a. sammen med den korte tid, der er til rådighed. Men omvendt er reklamen også tvunget til at forny, fordreje og radikalisere det velkendte for at få opmærksomhed (attention).

Som reklame i al almindelighed er TV-reklamen eti parasitzr genre, som bestandig bevzeger sig i et spil med andre genrer, med »ting og temaer, der er oppe i tiden«, men ofte også i former, der parafraserer reklamens egne udtryksformer og talemåder. Det intertekstuelle spiller en stor rolle, og selv om intertekstualitet ikke er noget specielt for reklainen, så har spillct p i   intertekstuelle referencer  en h ~ j pri~ritering.~

Selv om reklamebranchen har skabt nogle szrlige formater, som man uproblematisk refererer til i selvforståelsen, og selv om reklainen  spiller ind på gangbare tekstformer, er reklamen imidlertid underkastet de samine basale kategoriseringer  genremzssigt set, som alle andre tekster. Wellsqar argumenteret for en skelnen mellem lecture og dru~nu som en grundlzggende måde, hvorpå TV-reklamer kan typificeres. I opstillingen af denne dichotomi bekymrer han sig ikke om to andre grundlzggende genreformater: det episke og det lyriske. Og selv om hans rerinde er et lidt andet, er hari, så vidt jeg kan se, inde på et rigtigt spor med en sådan mere formel tilgangsvinkel, idet der dermed forst og fremmest lægges vzgt på de uudtalte forventninger, antagelser og underforståetheder, som er indbygget i en bestemt genre, dvs. det forhold, at en bestemt genre-form forudsztter en bestemt receptionsinodus. Man kan også kalde det de illokutionzre aspekter ved genrefznomenet: på samme måde som et mentalt skema (scheme) eller en forstielsesramme (frame) angiver genren bestemte grznser for teksten, ligesom den indeholder basale direktiver med hensyn til tekst-lzser relationen og med hensyn til, hvordan teksten skal forstås.

Hvad der derimod er problematisk ved Wells essay, er, at han på et andet niveau ikke opererer med reklamen som en genre, og hvad dette implicerer: at ligegyldigt hvor meget reklamen forsoger at gere sig til  'drama',  fiktiori eller lignende, så vil den aldrig vzre i stand til at totalt at frigere sig fra 1)  dens referentielle bindinger til produkter og tjenesteydelser (i videste forstarid), sidan som de erfares og opleves i virkeligheden,  eller 2) publikums eller forbnigernes bevidsthed om, at reklame er kommunikation, som er styret af e 1 1  bestemt hensigt. Skgnt Beiietton har fors~gt at overskride også disse grznser,"  og skont megen postmoderne tznkning har påstået, at de forlzngst er overskredet, er de stadig fuldt virksomme og formentlig formet af et stof, der er mere solidt end Berlin-muren.

Genre-begrebet som sådan er en omdiskuteret stflrrelse,  bl.a. fordi det ikke er muligt at angive entydige bestemmelser i forbindelse med genrekategoriseringer: er de afledt af udsigelsen, er de afledt af  sigriifikante trzk ved indhold, tema eller struktur. eller er de afledt af ren og skzr konvention/brug.") I

nzrvzrende sammenhzng skal jeg ikke gå i dybden med disse problemer," incn blot rastslå, at uanset disse problemstillinger ubetvivleligt omgzrder begrebet, så er alle enige om, at det er et n~dvendigt analytisk værkt~j, på samine måde som genrebevidsthed generelt er n~dvendig, når man Ønsker et kommunikere. Og det hvadenten man arbejder inden for minimalistiske formater eller ej.

## Faktuel og fiktionel

Set i forhold til mit begramsede formål er det indtil videre tilstr~kkeligt at basere en kategorisering på formelle trrek, nemlig udsigelsen, hvilket stort set ogs5 er i overensstemmelse mcd Wells. Men  niens modszetningen  i f@lge Wells udg~res af drama overfor lecture, vil jeg h ~ v d e , at den grundlaeggende mods~tning består af faktuelle over fiktionelle henvendelsesfoimer i relation til publikum. Mens selve det at henvende sig, selve handlingen 'at kontakte'  er mere eller mindre synlig eller horbar i den faktuelle form, og mens de11  faktuelle form typisk implicerer en specifik reference. så sager den fiktive form fØrst og fremmest at slcttc ethvert spor p i det område, ligesom den er uspecifik.

P6 TV har den faktuelle form sin prototype og sine helt typiske udsigelseshierarkier i TV-nyliederile: der er en studievrert (presenter) med direkte kamerakontakt som et niveau; der er den anonyme speaker eller voice-ovcr, der taler og forklarer i forbindelse med et billedmateriale, som ruller hen over skzrmen; der er reporteren ude i marken (stand-up) ligeledes med kamerakontakt; og der er interview-personen, soni ikke tillades kamerakontakt, rnen som er kilde eller belreg og vidnesbyrd for, hvad der i Øvrigt siges. Alle er de dele af  et didaktisk og infornlativt varietélignende show,  der befinder sig på forskellige udsigelsesniveauer og med forskellige autoritetsgrader. Og som det umiddelbart fremgår, er der formel overensstemmelse mellem TV-nyhedernes pi-esenter og reklamens pt-esenter, på samme måde som der er det mellem intcrviewpersoneri og reklamens testimoriial.

Den fiktive form på TV og i film har f ~ r s t og fremmest sin prototypc i dct fortallende drama, som er skruet sammen efter den klassiske analytiske montages principper, men ogs5 i den langt mindre narrativt organiserede og inere lyriske, visuelle montage, soni imidlertid ikke cr sxrligt hyppigt iorekommende.

Mens den faktuelle form er karakteriseret ved, at det er en stemine eller en steminelet ansigtien person, som kontrollerer  og styrer begivenhederne bl.a. ved at indsztte illustrationer og billedmateriale i overensstemmelse med det sagte, og mens den også implicerer s p ~ r g s n ~ å l om autoritet, trovzrdighed, (mod)argumentation, er den fiktive form karakteriseret ved, at tingene her udspiller sig som en (som regel ukommenteret) ktede af begivenheder og handlinger (nzsten som i det virkelige liv) eller en billedf~lge, som uformidlet spiller ud til seerens egne evner for at fortolke og drage slutninger, ligesom den forudsztter seerens evne og lyst til at leve sig ind i og ville opleve en irnaginzr verden. I den illusionssammenhzng  spiller diegesen den afg0rende rolle, dvs. det forhold, at tilskuercn kan blive ved ined at opfatte sig som tilskuer og medvider og ikke som én, der  bliver bellert og talt direkte til. Med andre ord: ikke som én,  der er i en kornmunikationssituation.

## Faktuelle: voice-over, presenter, testiinonial

Set under udsigelsens rent formelle synsvinkel kan TV-reklamer eller TVspots ined andre ord opdeles i to grundkggende formater: a) fiktive og b) faktuelle. I de faktuelle ligger styringen på udsigelsens  andet niveau. Enten i form af en bagvedliggende stemme (voice-over), som styrer og forankrer sekvensei-i. eller via en afbilledet person, som direkte henvender sig til skzrmen en ,jirce (stand-up,  presenter, anchor-person) eller via en interviewpersonlanbefaler, som i visse sjzldne tilfrelde kan tale direkte til kameraet, men oftest har rollen som tredje person, der i grader af profil beretter om sine oplevelser og giver sit besyv (testinzunial). Voice-over'en kan selvsagt omformes i sang, ligesom den kan szttes på versefodder, og der kan vzre tale om forskellige grader af udveksling og samspil mellem. hvad steminen siger, og hvad der vises. P" a samme måde kan man med udgangspunkt i presenter'en som format etablere et lille spil eller drama mellem udsigelsens andet og dens -ganske vist illusoriske -f ~ r s t e niveau som i det folgende eksempel (fra april 1992),  der metakommunikativt og humoristisk  fremviser, hvordan også prrsenrrr'en er iscenesat.

En hurtigttalende og veloplagt smilende presenterlszlgcr med ansigt og pegefinger direkte mod skzrmen fylder billedet. Lidt utydeligt kan man se, at baggrunden er udformet af store sorte og hvide cirkler i form af noget, der ligner en skydeskive. »Hall@jsa  venner. Så skal der szlges. Far her (tommelfingrene op) har fået til opgave at fortzlle Jer ... En stemme udefra afbryder: »Stop! Stop! Det dur ikke!«. Szlgeren trrekkes brutalt ud  af  scenen af, hvad  man n ~ å formode, er en instrukt0rarm. »Kom her. Det er for kedeligt. Vi prØver noget andet«. Nu  set i fugleperspektiv, men med samme baggrund som f@r  (skydeskiven) trzkker intruktgren fyren ind igen. Han er splitternogen bortset fra sko og stromper. Forlegent dzkker han skridtct med hznderne. »Stil dig her« siger instruktoren og peger på centrum i skiven. »Deroppe er kameraet (peger opad dvs. mod seeren). Og rul dig nu ud«, råber han, mens han forsvinder ud af billedet. Den generte presenter i bar figur: »HAL .. ~jsa«. Instruktoren~ bryske stemme:« Den er lang.. . N. Presenter (langsomt og tovende):  »Den er @h  I-lang .  . . @h  rod og blod indeni og med en lille smule guld på spidsen. Og så smager den godt«. Inshukt~ren: »Og vis os så, hvor lang den er«. Preselzter'en vender sig måbende vantro mod instruktoren uden for scenen og siger stakåndet: »Skal jeg  virkelig også vise den«. Instruktoren utålmodigt: »Jcp. KOM så. KOM s%!!«. Presenter'en adlyder og trzkker produktet lynhurtigt ud  af sk~det, mens kameraet zoomer ind med close-up på Center Chokolade (rulle) o; pay-off tekst, som instrukt~r stemmen også udtalcr: »Center Chokolade. Ikke så kedelig, når fgrst du ruller den ud!«

I disse faktuelle formater, soin eksemplet her ganske vist driver et humoristisk spil på at underminere og driver frem til et minidrama, styrer stemmens udsagn, og hvad der siges, begivenhedernes gang. Ligeledes er de karakteristiske ved den (tillempede) direkte henvendelsesform  og (det fingercdc) spil p'  n inter-' personelle komrnunikationsmåder. De sager at efterligne eller mime en slags (pseudo) interaktion med publikum (direktiver, fatisk kommunikation, deixis). Men f ~ r s t og sidst: formen hviler på autoritet og på trovzrdighcdcn i figuren ogleller stemmen og det udsagte, dvs. argumenter og modargumenter og deres relation og relevans i forhold til folks a d f ~ r d . I presenter formen er figurens evne til at etablere et foregivet (sarntale)rum med seeren afgerende. På sainme måde er det ikke hvilke soin helst stemmer, som kan bruges i voice-(&gt;velformatet. Nogle stemmetyper giver associationer i retning af det umiddelbart autoritative og trovzrdige.

## Fiktive: Dranza og montage

I de fiktivt orienterede former holdes udsigelsens tredje niveau som regel helt frem til signaturlin~jen, hvor produkt/mzrkenavn og eventuelt slogan dukker op som afsluttende pointe og punktum. Dramaet eller det visuelle forlob, der er anlagt efter en riarrativ struktur, u d g ~ r en dominerende form i medierne. Her er den autoritative, belzrende, fortolkende og forklarende stemme stort set fravzrende, og der er intet f o r s ~ g på at spille op til direkte kommunikation mcd sccren som et »du«. Seeren har kun det viste: det udspillede forlob at for- holde sig til. For at kunne gore det må spottet fra forste ~jeblik gribe fat i en genkendelig situation, scene og miljo eller en veletableret genre og dens signaler. Disse velbekendtheder gor, at seeren hurtigt kan slutte sig til, hvilken retning forlobet normalt vil tage, hvilket univers der er tale om, og hvilke myter og underforståetheder, der er på fzrde. Typisk er udgangspunktet en genkendelig situation i et dagligdags univers: familie- eller vennesamvzr, kokken, spisesituation, sammentrzffet på gaden. sammenstodet, arbejdsstedet, k~returen. butikken. Som amerikanerne siger på reklamens område: man skzrer en skive ud af livet (slice-?f-lifej. Men brug af velkendte skuespillere (komikere] i sketches er også typisk: to faste figurer i et fast sceneri og en dialog, som har vitsens form. Disse minidramaer er underkastet de samme krav til trovzrdighed, som generelt gor sig gzldende for fiktive handlingsgange, og som normalt sammenfattes i begrebet verisimilitude. De er styret af konventioner  og regler fra dramaets verden. Konventionerne for, hvordan man fortzller i billeder, og hvordan man strukturerer et dramden fortzlling i levende billeder.

En helt anden form for visuelt konstrukt har man i (parallel) inonlugen, som ikke er opbygget over en bestemt handlingsgang frem mod en pointe (plot) og som heller ikke udtrykker nogen anden handlingsmzssig progression end den, som håndfast tilvejebringes eller konstrueres igennem de visuelle elementers flow. Det fremaddrivende er her ikke et samlet forlob i et handlingsplan med bestemte aktorer, dialog, mimetisk gengivelse af situation tidlrum, men sammenklipning, der er styret af gentagelse, kontrast, parallel mellem billedelementerlscener og som regel underlagt en bestemt rytme og et musikalsk forlob som underliggende styrende faktor. Sammenkzdning og kohzrens er ikke et resultat af normale styrende krzfter og logikker såsom årsag-virkning eller tidrum, men er styret af en associativ og lyrisk organisering af  stoffet. Det er dermed overvejende et paradigmatisk styret forlob i modsztning til det syntagmatisk styrede forlob, som gØr sig gzldende i forbindelse med det fortzllende format. Montage-formatet betoner stemning, og slutninger om forl~bet kan kun drages ud fra de strukturer eller monstre, som gentagelser og paralleller danner via lighed, forskel, inodsztning i sammenstodene mellein klippene. Fragmenter fra fortallende forlob kan således indgå, men kun for at opbygge en forestilling om en szrlig atinosfare eller mental tilstand eller for at karakterisere bestemte tilvzrelsesaspekter og fznomener.

For både dramas og montages vedkommende spiller sporgsmålet om d e valzs en afg@rende  rolle. Dvs. relevans ikke blot set i forhold til publikums relevansstrukturer generelt, men også relevans set i forhold til produktkategori og mzrke og oplevelsen af disse. Iszr i forbindelse med de fiktive former er det afg~rende, at de formår at opbygge en betydningsm~essig narhed og tat pointe i forhold til m~rke/produkt/bnigsaspekter, netop fordi de opererer med en indirekte fremstilling af budskabet.

De kategorier, som kan szttes i vzerk på materialet (og der ses i behandlingen bort fra spots af udenlandsk oprindelse), er dcrmcd på den ene side: deri faktuelle eller didaktiske form med f~lgende underliggende former: voicrover,  yresenterlunnouncer, anbefalerltestimtinial.  Og på den anden side: fiktiv form med underliggende former som drama og montage.

## Applicering af kategorierne på  materialet

En kategorisering af  de danske TV-spots efter disse kriterier giver fØlgende billede. Og vzr opmærksom p : l)  At udenlandske spots er blevet udskilt som en kategori for sig, ligesom de ikke er blevet gjort til genstand for yderligere kategorisering. Det gælder, hvad enten spottene er versionerede eller ikke. 2) At specificeringen i danske henholdsvis udenlandske spots kan vzre omgærdet med en vis usikkerhed på grund af  mangelfulde oplysninger i TV2 Reklames registreringer (især fØr 93).

|         | Udenl..   | Danske   | Danske   | Danske   | Danske   | Danske    | Danske    |
|---------|-----------|----------|----------|----------|----------|-----------|-----------|
|         |           | Faktuel  | Faktuel  | Faktuel  | Faktuel  | Fiktionel | Fiktionel |
|         |           | V.O.     | v.o+     | pres.    | test.    | draina    | monta.    |
| Apr. 89 | 24,2      | 46,2     | O        | 8,O      | 2,2      | 15,O      | 4,4       |
| Apr. 92 | 21,6      | 43,6     | 7,5      | 11,7     | O        | 13,6      | 1,8       |
| Apr. 94 | 343       | 30,8     | 8        | 3,7      | 3,7      | 14,7      | 4,6       |

(N= Apr. 1989: 92 : Apr. 1992: 213 ;Apr. 1994: 210)

Tallene angiver klart, at den faktuelle form, herunder især voice-over formen, er dominerende (om opdelingen af  voice-over i V.O.  og v.o.+ sc nzrmere nedenfor). Den faktuelle form og voice-over'ens dominans ville  være endnu mere fremherskende, hvis de versiorierede spots blev inddraget, eftersom versionering forst og fremmest består i en zndring af voice-over. Det er måske bemærkelsesværdigt, at en af reklamens gamle former, testimor~iul'en, ikke spiller en storre rolle, og at spots i presenter form -efter noget der ligner en kulmination i 1992 -er gået voldsomt tilbage. Hvad man imidlertid er nØdt til at være opmærksom på, er folgende szrlige forhold: mens ultrakorte v.0.-spots af  maksimalt  10 sekunders varighed og storL set bestiende af  en jingle, en stemme, der tilsat illustrationer annoncerende produkt, pris og sted for super- markedskzder og andre detailhandelskzder, ikke spillede nogen rolle i 1989, så gjorde de det til gengzld i 1992 og 1994.1  begge de udvalgte måneder udgjorde de nzsten halvdelen af v.o.'erne. Set i forhold til det samlede materiale udgjorde de 24% (1992), henholdsvis  16% (1994).

For at yde materialet fuld retfærdighed er det på samme illåde nodvendigt at arbejde mere differentieret inden for voice-over formen end oprindeligt antaget. Det hznger sammen med, at nogle af v.o.'erne (efter 1989) viste sig at vzre af en helt anden stobning end gennemsnittet. Det er gmnden til, at jeg har fundet det af afggrende betydning at indfore et skel mellem på den ene side den typiske eller gennenisnitlige voice-over (v.o.). som netop er typisk ved, at der er tale om en storre eller mindre grad af redundans mellem sagt og vist forst og fremmest ved, at billedsiden stort set f~ingerer som illustration af det sagte, og så på den anden side den atypiske voice-over (v.o.+), hvor det sagte og det viste indgår i mere intrikate spaendings- og udvekslingsforhold, og hvor hensigten i I-iØjere grad er at spille op til publikums  egen slutningsevne. Af samme grund skal jeg senere nedenfor bevaege mig ind i en mere kvalitativ behandling af v.0.-formen og give en mere nuanceret bestemmelse af  dens forskellige potentialer. Dette hznger også saminen med, at det er inden for denne kategori, man finder de mest interessante udviklinger på den kreative front, og at behovet for en s a l i g   kategorisering på dette felt så at sige dukker op af materialet.

Med hensyn til udviklinger i Øvrigt angiver den kvantitative opg@relse ikke afgorende ceildringer, for så vidt angår forholdet mellem f.eks. de faktuelle former overfor de fiktive. Billedet er nogenlunde stabilt. Den faktuelle form med v.o.'en soin szrligt fremherskende form er den klart dominerende, om end det er inuligt at sc '94 som et tegn på, at den faktuelle form måske er p i retur efter at have kulmineret i '92,  og den fiktive form ornvendt er på freminarch efter at have dykket i '92.

Subforinater som testi~nonial og inontage er på ingen måde overforbiugte. Med hensyn til presenter-formatet ser man en vaekst og så et fald. Dette hznger formentlig sammen med, at det, som man kunne kalde 'Lars Larsen-effekten',  er aftagende. Lars LarsenIJysk SengetØjslager var som bekendt'qen  forste, der forstod at udnytte dette format via  10-sekunders spot, som også indeholdt et lille uforudsigeligt humoristisk element, og gjorde det i et sådant omfang, at han blev verdensberomt i Danmark i lobet af det forste halve år. der overhovedet blev sendt TV-reklame (efteråret  1988). Mange fors~gte at gore ham kunsten efter ikke mindst på grund af de lave produktionsomkostninger (7-8 forskellige spols = 100.000 kr.).  Hvis man kigger nojere på materialet fra april  1992,  er der indikatorer pi, at pl-esenter-formatets kulminationen på dette tidspunkt også samtidig er udtryk for, at det er ved at være slidt ned. Parodier og travestier (om ikke så radikale som det tidligere eksempel med Center Chokolade) begynder at gØre sig gzldende. Dette kunne tyde på, at en cjiklus inden for dette format er ved at vrere tilendebragt; at det er blevet vanskeligt at skabe nye, trovzrdige og markante TV-spots i formatet, hvorfor der spilles pi selve formatets form: det ggres til indhold.

## Det danske, didaktiske TV-reklame spot. En  forelQbig konklusion

Det er en almindelig fordom, at billedmedierne, herunder TV, skulle vrere specielt velegnede til at spille p i   publikums fglelser set i forhold til de trykte medier. At med andre ord selve visualiteten og den visuelle oplevelsesiu~de og det 'forfgrende' heri skulle gore, at stemninger, folelser. emotionalitet, zstetik omkring fainomener (og produkter) bedre lader sig formidle og inducere via TV end via de trykte medier. De trykte medier skulle på deres side vrere bedre til at informere, belzre. give argumenter mv. Hvordan det rent faktisk forholder sig, skal jeg  ikke rode mig ud i en lzngere diskussion af her. Men set i forhold til standpunkter af denne type er det i hvert fald markant, at dansk TV-reklarne i meget ligj grad ser ud til at vzre belrerende i sin fremherskende grundform. Selv når man fraregner den meget store bunke af reklamespots, soin er signeret af de store detailhandelsk~der p i   dagligvareområdet (FDB (Brugsen, Kvickly, OBS). Bilka, FØtex, Spar, Davli, FavØr), og soiri i det store og hele består af redundans mellem en afbilledet vare, en pris og en vnice-over (eller przsenter), er mindst 50 9 6 af spottene af den didaktiske type, der overvejende anslk en faktuel kode og en direkte rettethed inod publikum enten via voicenver'ens verbale eller en preseizters  (en  p i   mzrkets vegne talende) visuelle henvendelse. Under en tredjedel er med andre ord spots, som anslir en fiktionsform, eller det som Wells ville betegnc som drama, dcr spiller op til publikums egen fortolkningsevne.

Dette kunne indikere, at TV-reklaine i Danmark stort sct cr en temmelig rationel og  jordnzr affare uden de store fantasifulde armsving, ligesom det kunne indikere, at danske annoncØrer finder, at de didaktiske formater er at foretraikke, dels fordi de er relativt billige  at producere, dels fordi hiidskabet kan fremstilles klart og utvetydigt. Ligeledes kunne det indikere, at der er tale om generel skepsis med hensyn til at udvikle de iriere astetiske sider af TV-reklainen. Der er ikke meget der tyder på, at den tendens til udvikling af  netop reklamens zstetiske side, soin Kloepfer &amp; Landbeck"  inener at kunne påvise igennem nogle ineget omfattende undersØgelser  af europzisk TV-reklamc i 80erne, skulle gØre sig gzldende i Danmark. Men måske bliver billedet mere differentieret, hvis vi går lidt mere i dybden med den mest fremherskende form i dansk TV-reklame, voice-over formatet.

## Voice-over-formen  kvalitativt betragtet

Som den kvantitative unders~gelse har vist, er langt storstedelen af  de TV2 reklamespots, benytter en faktuel fremstillingsform, karakteristiske ved at v z re styret af en voice-over. Dvs. at et talt forlob reprzsenteret af en stemme offscreen u d g ~ r den afgorende faktor i styringen af  spottets forlob. Forholdet mellem tale og billede kan så vEre przget af forskellige grader af forankring (ancrage) henholdsvis aflosning (relais).l4  Det visuelle har ikke nodvendigvis kun karakter af at vzre illustration. Der kan vEre tale om en lang rzkke forskellige mere eller mindre sofistikerede samspil.

Den mindst sofistikerede og mest simple form findes selvsagt, når der er tale om en ren og skzr illustration forankret i talen, således at der nzsten er total redundans imellem det sagte og det viste. Som i folgende spot for Merrild Kaffe (april 1992):

(billede) 'Rode Merrild kaffeposer i et varmt skinnende lys' (v.0. der akkompagneres hele vejen igennem af en hurtigtl~bende klaveretude) »Klip toppen af Merrild Kaffe« (bill.) 'hånd  ifort saks klipper toppen af Mei-rild kaffepose'  (pianoet  standser momentant, mens dette gentages 3 gange med l-i~jtlydende rytmiske sakseklip) (v.o.) »Og få krus« (bill.) 'krus med kaffe' (v.o.) »eller kaffekopper« (bill.)  'kopper med kaffe' (v.0.) »Eller kontanter« (bill.)  '20-kroner linet op i en håndflade' (v.o.) »Hvis du  liinsker kopper eller krus, s2 send en check« (bill.) 'check' (v.0.) »Send check og toppe til Merrilda (bill.)  'postkasse' osv. osv.

Bortset fra den rytmiske sakselyd, som er sat ind i den hurtigtlobende etude, er spottet przget af total spaendingsleished mellem stemmens udsagn og billedsiden, det sagte og det viste (medmindre man da ikke ved, hvad det vil sige, at klippe toppen af en pose kafft: osv.). Den visuelle side kunne i princippet undvieres, når bortses fra przsentationsvzrdie~~ angående emballagen og kopper og krus. Derimod var det modsatte nok ikke muligt, hvad der hnnger sammen med talens direktiver (»klip«, »send«).

Det autoritative i formen kommer tydeligt frem, når det afbillede skal indgå som retorisk illustrativt argument/dokument for talen. Mobil Oil viser to identisk udseende lobere på et lobebånd. Voice-over'ens påstand er s i   en påstand om almindelig olie overfor Mobil. mens den ene lober transformeres til en miniput, der skal I ~ b e ti gange så stzrkt, mens den anden holder storrelsen og takten. Det visuelle udgØr her en lignelse, der skal konkretisere begrebet om oliens egenskab og ydeevne.

Graden af redundans kan mindskes på forskellig vis. FØrst og fremmest ved at forskyde den hen niod det tidspunkt, hvor signaturen kominer ind. Dermed f i r   del visuelle fol-lob  lov til at fremstå i dets egen re1 i et kort tidsrum, fØr talen griber iorankrende eller p i   anden inide styrende ind. P i   den måde opnås en vis initiel spznding eller stemning for forlobets betydning  'stemples'  eller 'oversxttes'. Et eksempel fra Kelloggs Cornflakes (april  1992) kan vise det og samtidig også visc en manglende bevidsthed om at mindske redundansforholdet på en anden led:

(bill.)  'Scenen er et kokken. En cirka 6-årig pige sidder og spiser coi-nflakes. Faren (formenllig) kommer i billedet. Stående tager han en portion. Efter fØrste mundfuld lukker han Øjnene med et inderligt nydende og smilende ansigtsudtryk' (v.o.) »Hvis du vil se, hvor godt Kelloggs smager, behover du blot at lukke Øjnene«.

Voice-over'en er her skudt helt hen til signaturlinjen og er nlesteii identisk med den soin en verbal pointering af forl~bet i scenen. Samtidig er der klar redundans inellem det visuelle og det verbale (poinlen med at lukke Øjnene), hvor en mindskelse af redundansen og en minimal Øgning af spzndingen ville bestå i f.eks. enten: »Hvis du vil se, hvor godt Kelloggs smager, så skal du blot åbne Ørerne« eller »Elvis du vil hore, hvor godt Kelloggs smager, behØver du blot lukke Øjnene«.

En anden, men mindre udbredt mulighed er at gØre spottet som helhed identisk med signaturlinjen. Eva Trio (april 1992) viser produkterne drejende på en rnork baggrund med en voice-over, der fastslik: »Formgivet -forinfuldendt -en livsform fra Eva Trio«. Her skaber allitterationen, sztningsfragmenterne og gentagelsen (af  'form') en vis suggestiv effekt i forbindelse med den visuelle enkelhed, der ogsi betoner form. Paradokset er selvsagt, at billedsiden hzvder, at formen taler for sig selv. Og det får den ikke lov til. Og det er ganske karakteristisk, på samme måde som Eva Trio er karakteristisk for en genkommende form inden for produktprmentation.

Egentlige aflosende og nuanceforskydende betydningsforhold, som skaber et spil mellem det visuelle og det verbale, kan etableres på den meget simple måde, at billedsiden afloser og kompletterer det verbale forlob. F.eks. i form af (v.o.) »Hvis du har sådan én«  (billede af  'sådan en' = en film) (v.o.) ».  . . så har vi sådan en« (billede af pose til at sende filmen i) osv. Billedsiden  får med andre ord en ostensivt konkretiserende og specificerende funktion, der står i modszetning til den ubestemthed, som styrer verbalsiden. Forbilledet er rebussen.

En aflosende og nuanceforskydende form, hvor samspillet ikke i samme omfang er fastlagt som en slavisk kompletterende udfyldning af en sztningsstruktur, men også przget af henvisning til, hvad der sker på billedsiden, optræder, hvor v.o. koinmenterer en scene/et set-up. F.eks. (Viborg D z k  septeinber  1992):

(v.0.): »Her er en mand« (bill.) 'Hvinende dzklyd og ind i billedet ryger en scene ined inand, der sidder på gulvet i et bart setting og fingerer, at han styrer e 1 1   bil med et imaginnrt rat omgivet af  4 dzek på h-jkant' (v.0.) »Han er glad« (bill./scenen)  'Manden vinker og siniler' (v.0.): »Han har lige kebt 4 Viborg d z k  for 995 kr. i Hjulcentret«.

Billedsiden er ganske vist przget af redundans, hvad angir forlebets eneste udtryksfulde handlingselement  (»han er glad« = 'vinker og smiler'). Derimod giver selve scenen, som det verbale forleb henviser til, en speciel udfyldning af historien om den glade inand i og med, at han sidder og illuderer eller leger 'at  kere bil'  omgivet af 4 opretstående dzk,  der ud over mandens aktiviteter er de metonymiske reprzsentanter for 'bil'.  Manden er dermed ikke blot glad, han er en lallende glad/@ mand, der på infantil vis leger bilist. Den bevidste naivisme, der gennemstrgmmer både v.0. og scene, skaber denned en stilistisk helhed. Men det er den afbillede scenes szerlige karakter af ville  'sige'  bilkersel, men udelade alt andet end akt@ren  og dzkkene og dermed skabe en overtydelig redundans, der kalder på smilebåndene. Også fordi forinen alluderer til nogle af de allerferste szetninger, der står i en lzesebog (henvisninger mellem tekst og billede via det påpegende 'her') og  enkelheden i de konstaterende s ~ t ninger, soin bygger pointen op uden eksplicitte årsagsforklaringer. Spillet p i en forudbekendt udtryksform  kombineret med scenens markerede halvgroteske karakter af udeladelse (af bilen) og overdrivelse (af dzkkenes rolle) arigiver huinosen. Den szrlige sceniske udfyldelse af det verbale udsagn giver dermed spottet dets splending i spillet mellem udtryksniveauerne, men også dets helt specielle naivt-ironiske stil.

Dette ironiske afl@snings-  eller udvekslingsforhold, der giver  historien spzending i 'hullerne'  eller de indholdsmzssige niveauforskelle mellem, hvad der vises, og hvad der siges, kan udvikles yderligere f.eks. i form af underdrivelse. Samsonite har en typisk engelsk sådan (april  1992).

(v.o.) »When you trave1 a lot, you need to take precautions« (bill.) Mand i safariudstyr og kuffert, der transporterer  sig p G krokodilleryg ad jungle- flod',  (klip) (bill.) 'Han kastes af,  og den angribende krokodilles opspzrrede gab neutraliseres via kufferten, som dermed på dramatisk vis iidstilles mellem dens kzber i sidste billede' (v.o.) »See what I mean?~.

Her er det dels spzndingen mellem »trave1 a lot« og den noget specielle rejsende figur og hans livsfarlige trai~sportniiddel, dels spzndingen mellem »take precautions« og kuffertens sluttelige funktion som effektivt forsvarsmiddel, som danner hullerne og de niveauforskelle, som er humorens. Det er den semantiske afstand mellem begrebet ('travel') i lzresztningens form og den illustrerende konkretiserende udfyldning, som skaber spzndingen sarnmenhzngende med den manglende bei-izvnelse af, at det er kufferten, det drejer sig oni. Handlingsforl~bet på billedsiden har her selvstandigt bzrende vzrdi, men den metakommunikative og underspillendc ironi)  det vitsagtige kali lige przcis kun komme frem ved hjzlp af talen og står i afbalanceret modsztning til grotesken med manden på krokodillen.

Forholdet melleni voice-over og billedside kan dermed vare ret forskelligt. Der kan vzre tale om ren og skzr illustrerende sammesigen, oin simpel forankring, om postuleret metaforisk illustration, om aflesning, om ironi mellem det sagte og det viste. Voice-over'en tilfØrer fØrst og fremmest en verbal spilmulighed, som er mest effektiv, nar den star i et eller andet kontrapunktisk, metakommunikativt, nuancerende eller uddybende forhold til billedsiden og dens forlob. Billedsiden kan dermcd tillade sig lidt af liverl iried hensyn til overdrivelser, grotesker mv. Talens styrende effekt skal nok bringe balance i tiiigei-ie.  Den virker under alle omstzndigheder forankrende og styrende p i forlebet, som ikke får lov til selvstzndigt at styre betydningsdannelsen. Den er i sidste instans autoriteten. Og v.0.-TV-spots ved godt, at de kan have et problem med denne bestandige stemme og dens tilbud, opfordringer og anbefalinger. Undertiden går det så vidt, at de f ~ l e r , at det er på tide at fremvise en modstrzbende forbruger, der ligefrem snerrer ad den, som i det folgendc cksempel (fra januar  1993):

Den iioget matroneagtige Fru Larsen (soni hun ointaler sig selv) ses i n~rbillede. Med sit sure ansigt og sin skzrebrznderstemme er hun igang ined at harcelere over, hvordan »Fru Larsen« må »molle rundt« fra Herodes til Pilatus for få ugens tilbud. En voice-over bryder ind i form af  en friskfyragtig stemme, mens Fru Larsen stir i samme fortclmede positur: »Nej, nej. nej. Kom blot ind i F a v ~ r . Vi har alle de gode tilbud (nzvner en  vare og en pris), wagga, wagga, WAGGA. Er dcr noget de seger, s2 kom ind i Paver«. Fru Larsen får det sidste ord med et surt vrzngende: »Waagga -Waagga -Waagga~.

Autoritetsaspektet og talens påtrzngende forstyrrelse af det visuelle kan iinidlertid umiddelbart neddzmpes og omformes, ligesom man kan neutralisere det aspekt, der er forbundet med enhver stemme: at den altid uundgåeligt bcerer przg af en person eller persontype. Det kan simpelthen gores ved. at man lader det sproglige indgå som visuelt element: teksten og ordene trykkes ud på skzrmen. På denne måde kan ord og sztninger også blive visuelt aktive handlingselementer.

Den indlagte bagvedliggende stemme, hvis fremforer ikke kan ses, kan dermed antage forskellige udtryksformer. Normalt garantercr den en slags 'sagligt' (jeg)-du forhold i kommunikationen, der så at sige holder et tredje (visuelt, illustrerende) forhold op for seeren, peger på det, kommenterer det. Men den kan også have en bevidst desorientel-ende  effekt m.h.t. hvilket  'jeg',  der taler i forhold til, hvad der sker på billedsiden. F.eks. hvis dette 'jeg'  faktisk illuderer at udtale sig som sådant i form af ernotive sprogfunktioner  (den taleilde er en del af det. der sker på billedsiden), og dette 'jeg'  normalt er umzlende (et dyr, en ting). Dermed kommer der en spznding ind mellem den bagvedliggende stemme og dens rum og det visuelle rum.

Men voice-over'en  kan også bruges som  en tvetydig henvendelse (typisk i form af  sp@rgsmål/retorisk  sp@rgsmal), som i princippet både er rettet mod seeren og personer i det viste. F.eks. (Bikuben april 1992):

(v.o.)  »Hvem hjalp dig, da du skulle have nyt lån til ombygning af huset?« (bill.) 'Kvinde  på vej ned ad trappe og sluttelig med direkte kamerahenvendelse, der siger: »Bikubens boligrådgiver« (herefter et antal varierede sp@rgsmål-svar gentagelser).

Eller (Netto april 1992):

(v.o. og tekst der printes ud på skzrmen): »Mangler du noget i NETTOL?« (bill.)  Enquéte  i forretning og mand på indkdb, der siger: »Det sku' da lige vzre no'et fersk  k@d«. (herefter en række parallelle gentagelser) (v.o.) »Nu er der frisk k ~ d at få i din NETTO«.

Hermed reridyrkes et træk ved den voice-over styrede form: det gennemgående trzk af stemmens direkte betoning af 2. person ('du').  Men hermed ses det også, hvor rige spillemulighederne er ved hjzlp af voice-over'en. Den kan indgå i spil med selve det visuelle forldb og vzre i direkte udveksling med det sceniske; den kan spille ud mod seeren ved at henvende sig til seeren som eksplicit  'du';  den kan vzre en neutral, en autoritativ, en ironisk osv. kommentar. der ledsager og guider seeren til det viste, og hvordan det skal forstås; den kan vzre et eksplicit 'jeg',  der erindringsmressigt eller som indre stemme fortzller iued illusiration. Den har kort og godt alle muligheder for at spille på ikke blot sprogets funktioner (ekspressive, konative, referenticllc, fatiske, rnetakommunikative, poetiske)'%g  de forskellige udsigelsesniveauer, men også udbygge og fortztte dette spil via billedsiden. Så der er ikke noget mzrkeligt i, at formen spillcr cn fremtrcedeiide rolle. Den giver simpelthen mulighed for at udtrykke et budskab kort, koncentreret og varieret i et omfang, som ingen anden form formår. Den passer perfekt til TV-spottets påtvungne h a v  om minimalisme og giver mulighed for at udnytte de minimale rammer optimalt. Og ydermere: den ligger i nydelig forlrengclsc af de trykte rriediers og radioens kommunikationsmåder.

Men ligegyldigt hvordan man i denne form forsager at vende og dreje tingene, så har den i livest fald svzrt ved at appellere til indlevelse. Den b ~ r e r przg af den autoritative forfatter og har i det hele taget restetisk  baggrund i 1700-tallets moralsk-didaktiske fortzlling med illustrative belzringer og eksempler, men også med fortzellerironi.

I voice-over formatct kan man sige, at reklamens grundlzggende bekymring kommer til udtryk: Frygten for at budskabet ikke kan blive tydeligt og manifest nok via det visuelle?  at det f.eks. kan misforstås. Det bevirker ofte, at voice-over'en kommer til at overtydeliggØre betydningen og fremtrzder mere påtrzngende end n~dvendigt med sit diktat til sccrcn om, hvordan del sete skal forstås.

Mere pragmatiske forklaringer på dette zstetiske 'misbiug' af voice-over'en findcs i dct ganske sirilple forhold, at en god del af TV-spottene er versioneringer. I den sammenhzng er det ulige lettere at l ~ g g e n stemme ind ovcr billederne, end at forlade sig på eftersynkronisering. En anden pragmatisk forklaring hrenger sammen med, at en god del af  seerne ikke ser, mens der er reklamer, men nok hØrer. Endelig for dct tredje kan der vxre tale om, at TVspottet skal virke sammen med radio-reklame.

Men dette er ikke hele sandheden. Det er evident, at forinen ikke f ~ r s t og frcmmest laegger op til indlevelse, og at en af formens mere manifeste konsekvenser er, at billedsiden -som illustration -er holdt i en arms cller en pegefinger~ lzngde mellem fortzlleren og seeren. Men dette betyder på ingen måde, at formen ikke kan spille op til seernes egen slutningsevne og aktive konstruktion  af betydning. Publikurns inedleven og medviden kan inddrages også i voice-over formen. Det sker i givet fald blot at1 andre veje. Og langs disse veje optager afdelingerne for det humoristiske og vitsagtige, det ironiske og tvetydige i henvendelsesformen, det travesterende, parodierende og groteske en god del af pladsen.

## Konklusion.  TV-reklamens minimalismer i programperspektiv

TV-reklamen er formentlig hverken vzrre eller bedre end gennemsnittet aP TV'S  programmer i henseende til, hvordan mediet udnyttes: tale og ord, synlige og usynlige snakkehoveder er de dominerende og styrende stØrrelser.  Det at levere budskabet eller fortzllingen via det visuelle er på trods af  mediets muligheder ikke ligefrem fremherskende, og den gennemsnitlige tillid til publikums egne slutningsevner er lav. Det er mere undtagelsen end reglen, at publikuin selv inviteres til at vzre medbyggere på betydningen og budskabet. Det omvendte ville formentlig @re sig gzldende, hvis man flyttede over i en anden mediekontekst. Dvs. hvis det ikke var TV-reklame, men biografreklame, som det handlede om.lh

At TV generelt klynger sig til tale, hznger selvsagt sammen med, at mediet i hØj grad er vokset ud af radio og radioinstitutioner, ligesom det hznger sammen med det generelle vilkår, som gzlder en rzkke af de massemedier, der indgår i dagligdagens rutiner og udg@r  en del af hverdagslivets faste ritualer: tale og ord er stadigvzk den hurtigste, billigste og mest przcise måde at levere informationer på. Udgifterne til programmer, der er baseret på tale er almindeligvis inkommensurable med dem, som er baseret på en fremstilling, som f ~ r s t og fremmest udnytter de visuelle muligheder.

Gennemsnittet a f TV-reklame har -i lighed med TV'S  programmer generelt -en tiltro til, at kommunikation drejer sig om, at få tingene skåret ud i tale, sådan at alting gennemtygges godt og grundigt, og sådan at publikum ikke opfordres til selv at arbejde med betydningen. Man arbejder dermed med et temmeligt restringel-ct begreb om kommunikation, som kun i meget ringe grad holder sig for Øje, at noget af  det grundlaeggende i forbindelse med kornmunikation også drejer sig om at invitere sit publikum ind til en fzlles oplevelse og give det niuligheden for aktivt at dele og blive delagtigt i denne oplevelse ved at give det et mentalt spillerum i forhold til det viste og i forholdet inellem sagt og vist.

InterviewundersØgelser, der er gennemfgrt på europziske forbrugere,"  og som sammenligner dem med henblik på forskelligheder, viser ganske klart, at danske forbrugere er nogle af de (i dette sprog) mest rationelt og kontant tznkende i forhold til forbrug. Den fremherskende form i dansk TV-reklame synes at bekrzfte dette billede.

Den aestetiske grundform i dansk TV-reklame er f ~ ï s t og fremmest faktuel og didaktisk. Det fremgk af den rolle, som vnice-over formatet spiller -bakket op af andre faktuelle formater. Det er vigtigt, at budskabet kominer hØrbart og relativt entydigt igennem som klartekst. Men som det ogsi er vist, beh~ver denile przferencc for voice-over'ens fortrinligheder m.h.t. klartekst ikke ai betyde, at Sorinen som sidan slct og ret er fantasilgs eller ngdvendigvis betinger, at publikum ikke skulle kunne inddrages som aktive medspillere. Tvartimod. De kan i denne form blot blive det på en anden vis: igennem spillerummet mellem sagt og vist og igennem sarnmenstgd i det hele lagel mellem udtrykssystemeriie og udtryksniveauerne. Ligeledes er det ganske klart, at denne form giver de storsie variationsmuligheder  og frihedsgrader ~ s t e t i s k set.

Endvidere skal man -i  hvert fald set i  forhold  til et publikurri, der er przeget af en overvejende 'rationel'  forbrugeradfzrd -ikke se bort fra de umiddelbare fordele, som denne form besidder set i perspektivet af et eleiilent~rt sp~rgsrnål aiii tvni!~evdighed. I modsztning til en drama-form erde Faktuelle former niere i overenssteinmelse med ikke blot det referentielle aspekt, men ogsi ined de basale imperativer og implikationer, soin fi-emg&amp;  af den kominunikative hensigt: på kalkuleret vis  at skabe opmaxksomhed om et produkl eller marrke. Den lover ikke noget andet igennem selve udtryksmåden, mens et TV-spot i drama-form er k~nf~oilteret ined et problem, dels med hensyn til graden af relevans nlellem den fiktive fortzlling og et specifikt produkt, dels nied  et publikum, hvis holdning lynhurtigt k a n  omformes til et »mann merkt die Absicht und wird verstimmt«.

Så endskont man kan have de bedste hensigter ined at advokere for draniaform overfor de didaktiske formater.lX  og endskont de fiktive formater umiddelbart har den fordel, at de i hojere grad appellerer til og inddrager publikums egen medleven, aktive betydningsdannelse og tilegnelse ved netop ikke at fiksere publikum i rollen som »talt til«, så er der intet belzg for at foretrakke de fiktive Sre~nstillingsformer p i   konto af, at de skulle vzre den eneste og bedste vej til at skabe et dynamisk iidvekslingsforhold til publikii~ii. Når dct drejer sig om en TV-reklame, som er underlagt minimalismens fordringer, kan de 'freminedg~rende' spil indenfor alle trin af udtrykssysternet og på samrnenstgdene i selve udtrykssystemet vzre mindst ligeså effektive. Og det er ofte lattcr, der produceres i den sainmenhzng.

Men bortset fra denne humoristiske og skzve form (og dens variant i form af lunej, som generelt spiller en stor rolle i  dansk reklame (også i dens fiktivc former jf.. Tuborg Squasli), så er det karaktcristiske og udbredte i TV-spotlets verden, at clen belmende, appellerende, opfordrende (og ofte hojtråbendej tale fungerer som den krykke, der skal holde resten oppe og ofte ggr det nok så krampagtigt, dvs. ude af balance med det oplevelses- og stemningsindhold, som opbygges p i billedsiden og uden tro på hverken publikum eller det dictum, soin reklamen ellers også I-iar gjort [il sit: »Don't  tell it. Show it«.

## Noter

1.  Det felgende udspringer af forskningsprojektet »Tv's  zstetik«, iicermere bestemt delprojektet TV-reklamens zstetik. Hensigten i  dette projekt er at undersflge TVspot reklamen  som en art programmateriale  og som en szrskilt genre. Og iszr at fokusere på de zstetiske problemer, som ger sig galdende i  denne szrlige kortform anskuet som Tv-programmer i lilleputudgaver. Hensigten er således ikke at efterspore effekter i forhold til publikum  eller inålgrupper, at anskue brugen af spots i kainpagnesammenhzng eller at bedemme TV-spots som et element i en specifik markedsferingsstrategi. Udgangspunktet er, at TV-spots i  lighed med ethvert andet tekstligt, audiovisuelt og kulturelt fznoinen danner en egen szrlig verden med sine egne kategorier, standarder og zstetiske problemer. og at genren udvikles i  kraft af en dynamik, som også hznger sammen med selve genren.

Set fra et publikumssynpunkt  er det dermed ferst og fremmest den dimension ved f~iiomenet, som har at gere med, at publikum bruger TV-spots pi andre mider end den i streng forstand intenderede. Publikum bruger bl.a. ogsii TV-spots som små underholdende  miniprogrammer, ligesom publikum også bedemmer dem ud fra deres astetiske og underholdningsmzssige  vzrdi.

TV-spottene udgflr selvsagt ikke p5 nogen måde en isoleret egenverden. De er om noget dybt forankrede i intertekstualitet og står i  en bestandig udveksling ined andre genrer, med aktuelle problemstillinger, ligesi vel som de har del i såvel konkrete som generelle problemer  i forbindelse med information og kommunikation.

2. Jf. J. Stigel: »Det vigtigste er som regel det der ikke er dej-.  Om kulturproduktion, reklame og propaganda«, in: J.E. Jensen et. al. (eds.): Reklar~ie -Kultur, Aalborg 1993.
3. Orn disse cyklusser og formater se f.eks. W. Leiss et. al. Social  Comm~~nicatiori in Advertising: Persons, Proclilc.ts and Images of  Well-Being, Toronto 1986.
4.  Om zstetiske kortformer se J. Stigel: »Er skriften til at få i  tale«, in: H. Alr0 og M. Kristiansen (eds.): Personlig kommunikation ogfor~,nlzidlirzg, Aalborg  1993.
5.  En unders~gelse af både egenreklame og spotreklame p5 TV2 og TV3 er foretaget i C. Jantzen og J. Stigel: Reklamen i dansk landsdakkende tv. Kgbenhavn  1995.
6.  F.eks. A. Book og N. Cary: The Television Commercial, Chicago 1970, R. Hilliard: Writirigfor TVand Radio, N.Y. 1976, I . Hefzallah og P. Maloney Hefzallah: »Are there only Six Kinds of TV Coinmercials?«, in: Jo~trnal of Advertisirig  Research, vol.  19 No. 4,1979.
6. 7 . Jf. G. Dyer: Advertising cis  Conzmunication, London  1982.
8.  W. D. Wells: ~Lectures and Dramas«, in: Cafferata og Tybout (eds.): Cogriitive and AfSective responses to Adverfising, Mass./Toronto  1989.
9.  Jf. J. Stigel: Mellenz astetik og kommunikatio~z. Arbejdspcrpirerfrn TV'S  astetik, Århus 1995.
10. Jf. J. Palmer: »Genrer og medier -et kort overblik«. in: MerlieKultur, nr.  14, 1990.
10. 11  Der henvises til M. Bruun Andersens artikel i nzrvzrende nummer af K&amp;K.
12. Se J. Stigel: »Ten seconds of  Advertising is a Long Story. Genre as an Important Part of Meaning in Advertisings, in: Larsen et. al. (eds.): Murketirlg ctnd Semioric..~, Kebenhavn 199  1.
13. R. Kloepfer og H. Landbeck: Asthetik  der Werbung, Frankfurt a.M.  199  1.
14. Jr. R. Barthes:  »Billedets retorik«, in: B. Fausing og P. Larsen  (eds.): Visuel kommunikation 1-2, Kebenhavn  1980 (opr. 1964).

15. Jf. R. Jakobson  og M. Halle: Fundamentrils  oJ'Lungiiugr, Den Haag  1956; og K. Jakobson: nClosing Statement: Linguistics and Poeticsc, in: T.A. Sebeok (ed.): St?le  in L L ~ I ~ R L L O ~ ~ ~ , Cniiibridge MA. 1960 (findes oversat i   idd drag i Viniil-osen nr. 7, 1967).
16. Jf. ngs5 K. Skretting: »Kikke, lytte, kjope. Reklame pi? kiiio og reklame p i   TV«, i n :  K. Skretting (red.): Kri~igknsriri,q og kir70, KULTs skriftserie nr.  15, Oslo 1993.
17. F.eki. Young Kc Rubic;im: Cross Ci.llr~11wl Cunsu~,zi?r Chrircicteri.vrics. Scg~ncntut~u1~y.w uf'Europecln  Consirrnrrs, Kehenhavn 1989.
18. Wells, op.cit. (se note 8j.