Den moderne Sovjetlitteratur
Forfattere: Märta-Lisa Magnusson
Tidsskrift: kok (1990-11-16)

## Murtu-Lisa Magnusson

## Den moderne Sovjetlitteratur

Historien  har  vist,  at  dynamiske  processer  af  den  art  sovjetsamfundet gennemgår i ~jeblikkket  normalt szetter spor i kunsten. »Perestrojkaen«, som Gorbatjov og mange andre endda kalder en revolution,  har nu varet i mere end fire år. Man kunne således forvente, at  der i I ~ b e t af  denne periode var »sket noget« i litteraturen.  Det er der ogsi. Men ikke i selve den litterzre process. Derimod er der skct en del i det litterxre liv. Det, vi  har at  g ~ r e med, er en ny litterzr sihtalion.

Den  litteratur,  der  hidtil har  domineret,  og  som  har  vakt mest opm~rksomhed  under  »perestrojka«,  er  »gammel«. Det  drejer  sig om vzrker, der er skrevet  i  Brezjhnev-tiden,  men ogsi s2 langt  tilbage som i  20'erne  og  N'erne,  ja,  endda  f0r  revolutionen.  Det  er  vzrker,  der tidIigere  har vzeret  forbudt, eller  som  er udkommet  en gang for lznge siden,  men  ikke  blevet  genoptrykt,  og  det  er  vzcrker,  der  har  vreret publiceret,  men i stzrkt censurerede  udgaver.

Den »ny« sovjetlitteralur  er  således skrevct  i en 'idligere  litterzr  og historisk kontekst.  Dermed  er  den,  set  ud  fra  et  litteraturhistorisk synspunkt,  ikke moderne,  fordi  den  ikke er samtidig. Noget  andet  er så, at  den  kan  skrive  sig  ind  i  en  modernitetstradition,  passes  ind  under forskellige modernitetsopfattelser  osv. Men det er en anden diskussion.

Receptionsteorelisk  er  det  også  et  interessant  problem.  For  dct  cr klart,  at  den  sovjetiske  lzser jo  opfatter  disse  nu  frigivne  vrerker  som »gamle«.  Men  samtidig  opleves  de  netop  også  som  samtidige  i  betydningen mulige at lzse nu. Det er allså ikke det samme som at Izse cn gammel klassiker, som man kunne have Irest p i  et hviIkct som helst andet tidspunkt,  men bare  ikke har fået gjort.  Det  drejer sig om  v ~ r k e r , som den aklueIle situation har gjort det muligt  at Izse. Lzsningeri af  tidligere forbudte vzerker  (eller »glemte« som det hedder officielt) er ofte, har jeg fået  fortalt,  en  stizrk  kollektiv  oplcvclse.  Den  cnkcltc  Ircscr  ved,  at  der samtidig med ham cllcr  hendc  sidder i  tusindvis  af  andre  og Ircscr  det samme »glemte« vzrk. Den forsvundne fortid, den fortrainglc historiske erindring vendcr  tilbage I en szrcgen, punktvis koordineret kronologi.

I  stedet  for  moderne  er  det  således  mere  rimeligt  at  tale  om  'den aktuelle'  sovjetlitteratur. Det mest  interessante  og helt  specielle ved  den er netop dens forskudte og »fremmede« udtryksform. Vi har at gore med en samtid, der ikke  har  fundet  sit  adzkvate litterzre sprog. Sovjetsamfundet er, for at sige det metaforisk og med en lånt formulering fra en af emigrantforfatteren Vasilij Aksjonovs  romantitler Pd jag  effw  rti getzre (1978, på dansk 1981).

Selvf0lgelig bliver  der  og53 udgivet  nye  litterzre vzrker. Men  det  er ikke dem, der dominerer, og jeg mener ikke, at der er grund til at tale om ny,  original  litteratur. Som  eksempel på  nyskrevne vzrker, der har  vakt kritikkens  opmzrksomhed,  kan nævnes Michail  Kurajcvs tilsyneladende fantastiske men  i virkeligheden  realistisk-przcise roman  om  Kronstadtoproret  i  1921, Kaptajn  Dicksteiti (1987)  og Tatjana  Tolstajas  Tjekhovinspirerede  novelle-samling På etz  guldveratzda (1987, flere af  novellerne er dog skrevet i tiden for perestrojka). Flere af de store såkaldte 'glasnostvzrker', f.eks. Anatolij Rybakovs historisk-psykologiske roman om Sovjet i 30'erne, BØm af Arbat (1987, på  dansk  1988), Daniel  Granins Uroksetz (1987), der handler om sovjetiske videnskabsmands skcebne i stalintiden, og Vladimir  Dudintsevs Hilide klleder (1987) over det samme tema, men med fokus også på Chrustjov-tiden, er allcsammcn skrevet og refuseret  i Brezjnev-tiden.  De ligger  i  forlzngelse af  nopg~rs-littcraturen~ fra  det forste  »tobrud«, der  blev afbrudt  i midten  af  60'erne. I  virkeligheden  er disse  romaner  50'er-generationens  forsinkede,  men til  gcngceld  forstzrkede »dom« over  stalintiden. Til  denne gruppe  horer  også Andrej Bitovs Pusjkitz-huset, der udkom på russisk i  USA i  1978, men som  f@rst blev tilgzngelig for sovjetiske lzsere i  1987 (dansk 1988). Pu~jkitz-h~rset er en poetistisk roman om romankunsten. Den skriver sig ind i en fabulistisk tradition  med  r ~ d d e r i  1800-tals klassikerene  Nikolaj  Gogo1 og Fjodor Uostojevskij,  symbolisten  Andrej  Belyj  og  de  i  Stalin-tidcn  forkcetrede, anti-utopister Michail Bulgakov  og  Andrcj  Platonov. P~isjkitl-lz~iset's ironisk-eksperimenterende  stil rimede dårligt med dcn officielle norm  for hvordan  litteratur  skulle  se  ud, den  så  kaldte  socialistiske  realisme. Afvigelser  fra den  litterzre norm  snarere end  et  uakceptabelt  politisk indhold var også  årsagen til at ovennaevnte  Vasilij  Aksjonov 'blev cmigrerct' i 1982.

Også  idag  taler  man  om  et  »t~brud«. Man  er inde  i en  opbruds- og overgangsfase.  Kreativ  skaben  krarvcr  overblik  og  distance. Forfatterne (ligesom sovjetborgerne i ovrigt) befinder sig i en situation, hvor Alfflyder (1953-64)  der  er  titlen  p3  cn  tidligere  iorbudt  roman  om  stalintiden, skrevet  a i  Vasilij  Grossman  og  nu  under  udgivelse p i et  af  de  store l i t t e r a r e   tidsskrifter.  Det  ser  ud,  som  om  forfatterne  er  optaget  af  at finde ud  af, hvordan virkeligheden ser ud, inden de kan gå i gang med at beskrive  den.  Man  foretrcekker  at  investere  sin  energi i  den  offentlige debat frem for at skrive »for evigheden«.

Journalistisk  publicistik,  debatartikler  og  konferenceindlag  er  blevet perestrojkaens genre nummer et. To af  periodens  vigtigste nyskabelser, som også er udkommet  på dansk, er udmarkede eksempler  på, at ogsa det, der  er  udgivet  som  fiktion,  b a r e r   tydeligt  p r a g   af  journalistik  og debatindlag. Viktor Astafjevs Den s~rgniodige detektiv, der udkom i 1986 (dansk 1987), er udformet som en politibetjents registreren og  reflekteren i dagbogsform over sociale misforhold og kriminalitet i sibiriske provinsbyer. Tiingis Ajtmatovs omfangsrige roman Skafottef fra 1986  (dansk 1987) er det andet eksempel. På trods af at en stor del af romanen kredser om evige,  universelle,  religiose  problemstillinger,  er  tematikken  i  h ~ j grad dagsaktuel  og  tidstypisk.  Ligesom  Astafjev  skriver  Ajtmatov  om  akutte sociale  problemer  (kriminalitet,  narkotikamisbrug,  miljoproblemer),  og ligesom Astafjev bryder  han  ind  i fiktionen  med  udforlige  kommentarer og ræsonnerende betragtninger henover  hovedet på personerne.  Det gor også Valentin Rasputin i et tredje og ligeså centralt eksempel på den nye, »publicistiske«  litteratur.  Det  hedder Brattden og kom i ovrigt  for  de to andre, i  1985. Den er endnu  ikke oversat  til  dansk,  men  den  er på vej. (Da Rasputin  h ~ r t e om det, udtrykte  Ran  sin  forbl~ffelse og tvivlede  på at den ville interessere danske lasere. -Det er jo vores interne problemer

den handler om, sagde han.)

Disse tre varker har spillet e n  vigtig rolle i den politiske  debat. Mange af  de  problemer,  de  bcrorer,  var  tidligere  tabuemner  og  måtte  ikke diskuteres oifentligt. Ajtmatov, for at tage et eksempel, var den forste, der tog  narkotikaproblemet  op.  I  k~lvandet  på Slcafoftet startede  en  åben diskussion om emnet i de landsdcekkende aviser og tidsskrifter. I nstagnationsperioden« benyttede forfatterne sig af ironiske tvetydigheder, mytologiske overstrukturer og asopiske omformuleringer for at skjule et kritisk  budskab  for  censuren.  I  dag ~ n s k e r de at  sige  sandheden  uden omsvob og lzserne åbenbart at hore den netop i denne form. Rapporter fra virkelighedens verden, dokumentarisme er »perestrojkaens« kreative udtryksform. Men det er ikke n~dvendigvis litteratur.

Hvad  angår  de  tre  sidstncevnte  forfattere  er  der  også  tale  om  en personlig kreativ krise. I60'erne og 707erne  skrev de om truede kulturer. Rasputin  og  Astafjev  skildrede  den uddoende  russiske  bondekultur. Ajtmatov, der kommer fra sovjetrepubliken Kirgisien, hentede stof til sine romaner i central-asiatiske folkeslags nationale og åndeligc tradilion. Flere af  deres romaner  fra denne periode  h ~ r e r til  hovedvzrkerne i moderne sovjetlitteratur. Det gzlder f.eks. Astafjevs Er1 sidsta halsr~irlg 1978 (svensk 1981), Rasputins Lev og husk (1974,  dansk  1986), Afsked  r~zed  Matjora (1976,  dansk  1986), Ajtmatovs Farvel  Gulsary (1966,  dansk  1974)  og Vigesporet (1980,  dansk  1985).  I  deres  seneste  vzrker  skildrer  de  det moderne samfund og det moderne menneskes problemer.  Ingen af  dem g ~ r det  med  samme  poetiske  kraft  og  analytiske  dybde,  som  da  de beskzftigede  sig med det traditionelle samfund og 'fortidens'  menneske.

Der er imidlertid  ogsa andre forklaringer på, at litteraturen er 'gået i stå'.  I  70'erne  foretrak  l i t t e r ~ r e tidsskrifter  og  forlag  klart  etablerede navne.  De  var  også  s t ~ r k t reprzsenteret  i  de  litterare  tidsskrifters redaktioner.  Det  var  ikke  nemt  for  unge,  ukendte  talenter  at  gare  sig gaddende. Man taler endda om en tabt generation. I dag er det om muligt endnu  vanskeligere  for  unge,  ukendte navne  at  g G 3 r e sig  gzldende. »Alternative«  forlag  er  stadigvzk  sjzldne,  og  de  har  ikke  samme spredningskapacitet  og gennemslagskraft  som  de statslige  forlag  og  de centrale, prestigefyldte l i t t e r ~ r e   tidsskrifter. Hvilken forlzgger  eller redaktor satser på en ukendt debutant, når der ligger upublicerede vzrker af Boris Pasternak,  Anna Achmatova, VI. Nabokov eller Vasilij Grossman i de nyåbnede censurarkiver? Det er ikke bare »dade« store navne, der er rift om. Også de levende store fra tobruddet  og 70'erne har et og andet liggende i 'skrivebordsskuffen'.  De unges situation er ikke blevet bedre af, at  forlagene  og  tidsskrifterne  er  blevet  palagt selv  at  svare  for  den ~konomiske  balance.  Indtil  de  »forbudte  fonde« er  udtflmt  og  fortidsboomet  er overstået, må den ny  litteratur  og den unge generation sta  i venteposition.

Det er nzppe en tilfzldighed, at der, hvor de unge krxfter har kunnet gore  sig gzldende,  er inden for  poesien,  poesi  fylder jo  ikke  så meget, hvis  der  er  slagsmål  om  tryksvzrten  og  spaltepladsen.  Poesi  er  ungdommens og  måske også Øjeblikkets  genre par  excellence,  og  poesien blomstrer gerne i opbrudstider. Arene umiddelbart efter oktoberrevolutionen  og 50'ernes tobrud var  poetiske  »boom«-perioder. I  efteraret  1988 kunne  vi  her  i Danmark  opleve  en gruppe nye,  unge  poetiske  talenter: Ilja  Kutik,  Ivan  Zjdanov,  Aleksej Parstjikov,  Marina  Kudinora  og Oleg Chlebnikov  symptomatisk  ekskorteret  af  to  af  de  helt  store  navne  fra 50'erne  og  óo'erne,  Andrej  Voznesenskij og  Bella Achmadulina.  I forbindelse  med  dette  b e s ~ g udgav  Husets  Forlag  i  Arhus  en  rzkke novelle-samlinger  af  de  garsteoptrzdende  poeter:  Marina  Kiidinora  I pauser1  iprovinsert, Ivan Zjdanov Tavsheds hvide fnigt, Aleksej Parsjtjikov hituitionsiigurer, Olcg Chlcbnikov  Lokal ti d , I1,ja Kutik Sartsenles  fc1nlra17tp, Andrej  Voznesenskij Jeg  br~nder -altså  er  jeg, Bella  Achmadulina Efterårsuret samt af  Bulat  Okudzjara,  der  dog  ikke  var  med  i gruppen, men t ~ n k ogsd  lidt pd  mig.

Men  tilbage  til  den  gamle,  ny  litteratur.  Generelt  kan  man  sige,  at denne  litteratur  u d g ~ r et  modbillede  til  det  billede af  virkeligheden, mennesket og historien, som magthaverne Ønskede og forlangte bekrzftet af kunstnerne. I folge den socialistiske realisme skulle forfatterne, der af Stalin blev kaldt »menneskesjzlens ingeniorer*, efterkomme en af Marx' beromte  teser  over  Feuerbach,  hvori  det  hedder:  Filosofferne  har  kun fortolket  verden,  hvad  det  kommer  an  p3  er  at  forandre den.  Konkret betod  det, at  forfatterne  ikke  skulle  beskrive  og  fortolke  virkeligheden som den var, men som den burde vzre. De skulle gwe dct vcd  hjzlp af en  positiv  helt,  hvis  vzsentligstc  opgave  var  at  bekrreftede  »historiens logik«, dct vil sige samfundets lovmzssige udvikling frem  imod  kommunismen.

I den litteratur, der fulgte dette skema, blev dcn menneskelige  erfaring erstattet med ideologisk bevidsthed, virkelighcdsbeskrivelsen blcv erstattet med myteproduktion om den 'Fremtidige Harmoni',  jeg'et forsvandt i en kollektiv  inkarnering  af en  nh~jere  fornuft*.  Eksistentielle  og  etiske problemer blev overflodige, eftersom »det nye menneske* undcr socialismen erkender den »historiske  n~dvendighed~ og styrer sit fØlelsesliv  og  sin  sociale  adfard  efter  denne  erkendelse.  Selv  om  den legale litteratur forlzngst  havde forladt den socialistiske realismes primitive forskrifter,  kom  det  som  et  chok  for  sovjetiske  Izsere,  at litteratur  kunne  se  ud  og  indeholde  det,  der  stod  at  l ~ s e i  en  rzkke lavmalte, stilfzrdigt sammenflettede  digte, publiceret under titlen Requiem (1987)  og  skrevet  af  digterinden  Anna  Achmatova. Reqitieriz handler om  stalintidens  terror,  om skrzkkcn  og  den  dybe  angst i menneskenes ~jne, om enkeltindividets magtesleshed over for det vreldige maskineri, der  i  historiens  og  fremtidsparadisets navn  tilintetg~r  og odelzgger millioner  af  menneskers liv.

Requiem er et mzgtigt opgclr med stalintidcn og den primitive myte om »historiens fornufte. Digtene stammer fra  1938, men Achmatova vovede ikke at skrive dem ned fer en gang i 6O'erne.  Inden  de blev trykt i 1987, fandtes de i 1 1  kopier  i Sovjet, hos folk  der  havde lovet  hende at  holde dem hemmeligt. Da det blev muligt at udgive dem, udspillede  dcr sig et veritabelt  slagsmål  om  rettighederne  mellem  to  af  de  toneangivende litterzre tidsskrifter Znanija og Novyj rnir. Resultatet blev, at den udkom begge steder omtrent samtidigt. (Achmatova dode i 1966. Hun debuterede allerede for revolutionen  og tilh~rte den såkaldte akmeistiske skolc inden for  poesien. Hun  var  gift  med  poetcn  Nikolaj  Gumiljov,  der  efter revolutionen blev skudt af bolsjevikkerne, mistankt for kontrarevolutionzr virksomhed. Han er en af dem, der er blevet rehabiliteret under perestrojkaen.) »Efter Requiem er det umuligt at skrive sådan, som vi  har gjort det tidligere«, sagde en forfatter  (Oleg Poptsov)  til  mig  for  et  par  A r siden. »Fra nu af  vil  litterar kvalitet blive målt med dette vark som malestoka.

Omtrent samtidig med Requiem udkom  en roman  der  i  modsztning til Achmatovas digtcyklus ikke handlede om dem, der gik til grunde under Stalin, men  om de mennesker der  kom  ud  af  stalintiden. Det drejer sig om Aleksander Beks Den ny udnlevnelse (1973,  dansk  1987). Romanen, der  havde ligget nxsten 20  år i censurens arkiver, inden den  udkom,  er en  psykologisk  analyse  af  bureaukratmentaliteten,  og den  beskriver  de mekanismer, der skabte stalintidens samfundsst~tter og systemtilh~ngere. Også den vakte  stor  opmxrksomhed  og  tog  hul  på  en  rrekke  officielle myter.  Det  helt  store  vzerk  om  stalintiden,  som  nok har  haft  storst betydning for den debat om Stalin, der er opstået og er blevet intensiveret inden for de sidste par år, er Vasilij Grossmans monumentale kronike om slaget ved  Stalingrad Liv og sklebrze. Den var  fardigskrcvet i 1960, men udkom  f ~ r s t i  1987. Manuskriptet blev  udsmuglct til  Vesten  i 70'erne og udgivet i  en rakke lande blandt  andet Danmark  (i  1985).

Også i Liv og sk~brie er  temaet  mennesket  og  historien,  enkeltindividets  skabne og systemets  håndhzvelse af  den  *historiske  n~dvendighed«. Grossman parallelliserer  stalinismen og fascismcii. B c g e  systemer er totalitzere og inhumane, er dens konklusion. Grossmans roman vakte opsigt ikke bare for den tydelige  sammenligning mellem stalintidens  Sovjet og I-Iitlertyskland.  Som en af de f ~ r s t e slog Grossman en prcl gennem den udbredte myte  om  Stalin  som  den  store  militarstrateg.  Slaget  ved Stalingrad,  og  dermed  sejren  over  nazisterne,  blev,  hxvder  Grossman, vundet  p A trods  af  og  ikke  takket  vrrre  Stalin  og  partiets  ledelse.  Han d ~ d e i  1964, og noget  af  det  sidste, han  nåede  at opleve, var, at  Suslov, den davarende  chefideolog,  gjorde  ham klart, at hans roman  var ideologisk skadelig og nappe ville blive  udgivet de forste 200  Ar.

Bag mange af  de  »nye«, gamle vzerker  ligger grundige  unders~gelser og »feltstudier«. Forfatterne  har  ofte,  som  f.eks.  Grossman,  der  under krigen  var  krigskorrespondent,  vzret  ~jenvidne til  begivenheder, de skildrer.  De  har  samlet  materiale  og  bygget  arkiver  op,  de  har  laget interviews og lagt puslespil med  de fragmentariske bidder  af sandheden, som trods alt er sivet ud  fra de officielle kilder. Det drejer sig således om vzerker, der i mange  tilfxlde  har  en  hoj historisk sandhedsvzrdi. For et par  år siden  blev  det  besluttet  at  indstille eksaminationcrne  i historie  i alle sovjetiske skoler, fordi det pensum, der blev brugt, blev erklaret for udueligt.  Indtil  det  kunne  fremskaffes nyt  undervisningsmateriale skulle man, blev der foreslaet, bruge skonlitterzre vzrker.

Der er udkommet romaner, som giver nye informationer om kollektiviseringen, f.eks. 2. del af Boris Mozjaevs BØnder og bØtzdcrkoner (1987), og om revolutionen  og borgerkrigen, hvor hovedvzrket  naturligvis er Boris Pasternaks forkztrede og Nobel-prisbelonnede DoklorZjii-~ago (195.5))  dcr efter  mange  års tovtrzkkeri  endelig  udkom  i  1987. Der  er  udkommet vzrker fra tiden for revolutionen,  som przsenterer  tanker og idCer,  der efter 1917 ikke mere var »til gavn for menneskeheden«, fordi de pegede bagud  og ikke fremad  f.eks. vzrker  af  filosofferne  Vladimir  Solovjev og Nikolaj  Berdjaev;  historikeren  Nikolaj  Karamzins  Ruslandshistorie  fra begyndelsen  af  det  19. Arhundrede korer  i ojeblikkct  som  f~ljeton i  et  af de centrale  litterzre tidsskrifter. (Den er i  12 bind!)

I 5O'erne og 607erne  havde  forfatterne blikket  rettet  fremad. En  ung generation  med Jevgenij Jevtusjenko,  Andrej Voznesenskij, Vasilij Aksjonov  og Bulat  Okudzjava  i spidsen  forkastedc fortiden,  men  skrev digte og romaner der var gennemsyret af en tro på fremtiden. Alene titlen på  en  af  periodens  mest  bergmte  vzrker, Aksjonovs  ungdomsopr~rske roman Stjentcbilletten (1961, dansk 1962), antyder en optimistisk holdning. Det  f ~ r s t e opgor  var primart  et  opgor  med »personkulten«  og  de misgerninger  der  blev  begået  i stalintiden.  Kritikken  blev  standset  der, hvor den kom for tzt på Stalin -og dermed på dem, der forvaltede hans arv. Opgoret nåede aldrig ud over en kritik af »afvigelser«  fra noget, ingen (åbent) tog afstand fra -det socialistiske system og den marxistisk-leninistiske ideologi. I dag reviderer  man ikke bare en del af det forgangne, men hele den epoke man har gennemlevet siden revolutionen.  Til forskel  fra det f ~ r s t e tobrud er ogsa det politiske system taget op til revision. Mange af  de  nu  frigivne varker fra  Brezjnev-tiden ligger  som  allerede navnt  i forlzngelse af  507erncs  og 60'ernes afirudte opgQr med slalintiden. Men selv om  kritikken  af  fortiden  går  dybere end  under  det  farste  opgor,  er der  tale  om  systemloyale  positioner.  Dudintsev,  Rybakov  og  Granin (andre kunne nzvnes) er anti-stalinister, men ikke anti-leninister. De er systemets mznd og Gorbatjovs sikreste stotter. Litteraturkritikeren Alla Latynina  kalder  dem for det nye establislz~~ze~zf.

Med udgivelsen af  en rzkke zldre vzrker af  f.eks Michail Bulgakov, Andrej Platonov, Anna  Achmatova  og Boris  Pasternak  samt vzrker  af forfattere, der  horer  hjemme  i en  anden  tradition  end  Rybakov-Granin gruppen, er analysen af, hvorfor det gik så galt, gået endnu mere i dybden -og l ~ n g e r e tilbage  i  historien.  Det  drejer  sig om  vxrker  af  forfattere som f.eks. Vladimir Tendrjakov, Vladimir Solouchin og ovcnnavnte Boris Mozjaev, der allesaminen mere eller mindre horte hjemme i den sikaldtc landsbylitteratur i 6O'erne og 70'erne, og som videreforte oprgrstraditionen på en anden måde og med andre virkemidler end 50'er-generationen. Disse forfattere standser ikke ved stalintidcn og pcrsonkulten. De viser i deres værker, at ondets rod  skal soges Izngere tilbagc  i historien.

Om kort tid udkommer endnu et vark af Vasilij Grossman, det tidligere omtalte Altflyder.  Grossman, der horer  mcd  til den forste t~brudsgeneration,  men  er  betydelig  mere  radikal  end  de  fleste,  slir  her  uden omsv~b en pæl igennem den udbredte myte om, at Stalin var roden til alt ondt, og i  konsekvens heraf  at han  var  et  produkt -af  sig selv.  Altflyder er fortalt  i tredje person  af  en forhenvarende Icjrfangc, men  Ixscren er ikke  i  tvivl  om,  at  det  er  Grossman  selv,  der  her  i  slet  skjult  form formulerer  sit generalopg~r med  Lenin. Stalin forvrangede ikke Lenins ideer, hzvder han. Stalin  fuldkommengjordc Lenins model  og f ~ r t e den ud  i sin yderste  og logiske konsekvens.  Lenin  på sin  side var et produkt af  den  autoritære russiske  tradition.  Hvis Ali fjlder  virkelig udkommer, er  der  grund til at  tro,  at  også  Aleksander Solzjenitsyns  omstridte dokumcntariske roman Gulag Øhavet, der lznge har stået p2 det litterzre tidsskrift Novyj mirs program,  omsider vil  blive offentligcjort.

Mcdens 50'ernes tobrud  rettede  blikkct  fremad  og udad,  er  80'ernes t ~ b r u d i  hoj  grad  orienteret  bagud  og  indad.  50'ernes  internationale orientering, med  udgivelser  af  vestlige varkcr, forfatterdclcgationer  p i charmeoffensiv i vesten og en ung generation, der lod sig inspirere af  dcn borgerlige mdekadcnte~  fortrinsvis amerikanske  kultur, er i  dag afl~lst af cn  sggen  cftcr  egne  r~dder, dcn  nfortrsngtee  nationale  identitet,  dcn bortrctouchercde historiske  sandhed og »glemte« åndeligc tradition. Det er i  klar forlangelse  af 7O'crnes  fokusering  på  moderniscrings-  og sovjetiserings-processens effekter og  på mange  mider  i paradoksal modsztning til, hvad vi  oplever på  den politiske arena. Hcr er det netop internationalisering og  stGrre åbenhed  over for det internationale samfund, dcr  gor  sig gzldende. Mcn måskc er det  ikkc  s i  paradoksalt endda.  Dct  politiske  sprog  er  det  dagsaktuelle  og  situationens  sprog. Kunst og kultur  har en anden semantik. Orienteringen indad og bagud er tilsyneladende  n~dvendig for  at  finde frem  til  cn  sandhed, uden  hvilkcn der ikke kan skabes en litteratur, der er et gcnuint udtryk for sin tid. Den »gamle« litteratur  er en del  af  dcn  sandhed,  man  sogcr. Derfor  cr  det netop  denne litteratur, der er det  mcst adakvate udtryk for den periode sovjetsamfundet  nu er inde i.