Universitetet og byen
Forfattere: Martin Zerlang
Tidsskrift: kok (1996-10-08)

## Martin Zerlang

## Universitetet og byen

## Om K~benhavn, K~benhavns Universitet,  Amager og Center  for  Urbanitet og Æstetik

K~benhavn er landets hovedstad og nationens ansigt udadtil. Som hoved er staden placeret over det Øvrige land, og hovedstadens befolkning antages at have mere overblik end andre -eller ligefrem opsyn med de andre. Det er den by hvor landets overhovede har sin residens. Det er den by, hvor landets regering har sit hovedszde. Og så er det også den by, hvor landets, i princippet, bedste hjerner er samlet.

K~benhavn, som daterer sin grundlzggelse til  11  67, var en af de mange byer, der tog form i forbindelse med den europzeiske  bykulturs almindelige genrejsning i H~jmiddelalderen, og som i det Øvrige Europa ledsagedes også i Kgbenhavn urbaniseringen af en intellektualisering.'  I anden halvdel af 1100tallet etableredes de f ~ r s t e universiteter i byer som Paris, Bologna og Oxford, og da K~benhavn endnu ikke havde et universitet måtte de fgrste danske studenter og magistre sgge til disse udenlandske universiteter. Her kendte man disse »flinthjerner« på tilnavnet 'de Dacia' (= fra Danmark): Boethius de Dacia, Henricus de Dacia, Jacobus de Dacia, Johannes de Dacia, Martinus de Dacia, Nicolaus de Dacia, Petrus Philomena de Dacia, og man kunne finde dem i det Collegium Dacicum, som oprettedes af den lzrde Peder Arnfast. Man kender til 75 danske »scholarer«,  der i det 13.  og 14.  århundrede  fra Paris hjemfgrte magi~tergraden.~

Også i selve Kgbenhavn ansporede byudviklingen til en arbejdsdeling og en specialisering med en koncentreret uddannelse eller udvikling af de intellektuelle fzerdigheder, og i 1479 fik byen det universitet, som definerer sig som Kgbenhavns Universitet, samtidig med at det definerer Kgbenhavn som en universitetsby -og dermed en hovedstad.

Da Kgbenhavns Universitet fejrede 500-års-jubilzum i 1979, lå Universitetets hovedbygning stadig ved Vor Frue Kirke, sådan som den har gjort stort set siden universitetets grundlzeggelse. Men samtidig var universitetet midt inde i den serie af omvzltninger, hvis formål var at samle universitetet, men som samtidig fgrte til en sprzengning af byen. Når Steen Eiler Rasmussen i sin bog om Kobenhavn introducerer begrebet »den sprzngte stad«, er det f ~ r s t og fremmest folgerne af uddannelseseksplosionen han tznker på, en eksplosion som i 1957158 forte til, at Danmarks tekniske Hojskole blev flyttet til Lundtofte-sletten, og som fra 1972  bl.a. forte til en udflytning af Det humanistiske Fakultet til Amager.'  Den intime vekselvirkning mellem by og universitet, som englznderne sammenfatter i rimet »town and gown«, var gerådet i krise. Hovedstaden var ved at miste sit hoved, kunne man sige, og tabe ansigt, kunne man tilfØje.

Hensigten med de folgende sider er både historisk, at skitsere den gradvise ud- og efterhånden også afvikling i samspillet mellem Kgbenhavn og Kobenhavns universitet, og politisk, at bidrage til bestrzbelserne på at genskabe dette samspil mellem universitet og by.

## Universitas

Fzlles for de forste universiteter -i Salerno, Bologna, Montpellier, Chartres og Paris -var, at de alle lå i byer. Olaf Pedersen skriver i sin bog om de europziske universiteters tilblivelse, Studium generale, at med h~jmiddelalderens kundskabseksplosion blev de landlige klosterskoler helt slået af marken, og at i s z r  cisterciensermunkenes  uvilje mod indblanding i verdslige affzrer kan vzre en forklaring på, at der ikke blev etableret nogle middelalderuniversiteter på landet.4  Selve begrebet universitet rober, hvor tzt forbindelsen var mellem de almindelige sociale livsomstzndigheder i byen og den szrlige udvikling af de hojere lzreanstalter. Begrebet U~ziversitas som betegnelse for den samlede akademiske verden nzvnes f~rste gang i Bologna i 1215,  og det fungerede her som betegnelse for en juridisk-social  organisationsform, en sammenslutning eller en korporation, på linje med middelalderbyens  andre korporationer såsom kobmzndenes gilder og håndvzrkernes Studenterne og deres 1zrere indrettede sig med andre ord ganske efter de monstre, som også den Øvrige bybefolkning henholdt sig til. Men samtidig stod universiteterne som en »forbrugerkorporation« i forhold til byens udbud af vzrelser, spisesteder, boghandlere mv. i visse fundamentale henseender i et modsztningsforhold til byen, og derfor kunne studenter og professorer i tilfzlde af politiske eller politimzssige anslag mod universiteterne true med eller reelt gennemfore en art boycot ved kort og godt at forlade byen.

N å r man betznker, at byens handlende og håndvzrkere var ~konomisk afhzngige af studenterne -en opgorelse fra Oxford viser, at der i 13  11 udskznkedes @l i 199  huse, dvs. omkring halvdelen af  samtlige huse i byen6 -forstår man, at universiteterne indtog en magtfuld position i bylivet. Men afhzngig- heden gik begge veje. For at starte fra en ende af kan man nzvne, at byernes vzkst sikrede, at der var tilstrzkkeligt med stuer og kamre til rådighed for de tude rende,^ som i ovrigt i pagt med tidens ånd foretrak at bo i en slags kollektiveris at byernes pengeokonomi gjorde det muligt at optage en studenterbefolkning, der uden at deltage i arbejdslivet kunne betale for kost, logi og andre varer; at by  emes stadig mere komplicerede sociale struktur  krzvede udviklingen af en gruppe med tilstrzkkelig intellektuel kapacitet til at l ~ s e f.eks. politiske, juridiske og medicinske problemer; og, endelig, at det var gennem livet i byen, på nzrmeste hold af håndvzrkere og handlende, at akademikerne lzrte at betragte deres viden som en vare.

Jacques de Vitry skrev forfzrdet om, hvordan Paris var så tztpakket, at der var tilfzlde, hvor undervisningslokalerne måtte lejes oven over b~rdeller.~ Men menneskemylderet på gader og pladser og den knivskarpe konkurrence skabte også et uhyre stimulerende  intellektuelt miljo, og sammenlignet med de landlige munkes lzrdom blev der på universiteterne udviklet en mindre spekulativ og mere praktisk indstilling. Anti-urbane gejstlige som Rupert de Deutz, Peter von Celle, Bernard de Clairvaux og Stephen de Toumai kritiserede byen for at give anledning til en stridbar disputerelyst, og de beskyldte de lzrde for at have degraderet sig til »szlgere af  ord«.1°  De buldrede om byen som et Babylon, hvor Helvedes pile gennemborede de uskyldige hjerter, men de lzrde svarede, at »Paris er Paradis, verdens rose, klodens balsam«.

Endnu for det forste universitet var dannet, demonstrerede  Abelard, som nu er mest kendt for sine trzngsler med Heloïse,  hvordan bylivet var en katalysator for det intellektuelle  liv." Her på tzrkslen til det 12.  århundrede  markerede han sig som en intellektuel »freelancer«, en adelsmand der havde renonceret på krigerzren til fordel for den %re,  der kunne vindes ved at dyste på ord og argumenter. Han pillede modstandemes argumenter  fra hinanden, analyserede Den hellige Treenighed i småstykker og forte de afgorende stod ind mod traditionen. Man kaldte ham »Dialektikkens ridder«, og Heloïse beskrev ham som sin tids storste og bedste nyhed;

»Hvilken konge eller filosof kunne måle sig med dig i ry? Hvilket land, hvilken stad eller landsby brzndte ikke efter at se dig? Hvem, sporger jeg, kom ikke lobende for at betragte dig, når du viste dig offentligt, og hvem fulgte dig ikke med fremstrakt hals og Øjnene rettede på dig, når

du gik bort?«

Abelard måtte for en tid »gå bort«, fordi kroppen blev skr~belig under den ensidige opdyrkning af intellektet, men han vendte tilbage til intellektuelle dyster om kirkens doktriner, og han vandt de afggrende slag på den venstre Seine-bred, der jo skulle blive rammen om det forste latiner-kvarter. Man var fra begyndelsen Mar over den indre sammenhæng mellem et pulserende byliv og et pulserende intellekt. Da Abelard på et tidspunkt var tvunget bort fra centrum, fulgte hans elever ham ud på landet, hvor de rejste en interimistisk by af telte, men de mindedes med melankoli, at »i byen har de studerende adgang til alle de ting, der er nodvendige for dem«. Byen var i sig selv det monumentale udtryk for en menneskeskabt verden, og byens menneskemylder blev mere end bare en metafor for den intellektuelles tankemylder. Flere århundreder senere, i begyndelsen af det 18. århundrede,  erklzrede Joseph Addison, at byen i virkeligheden slet ikke behovede et universitet, fordi bylivet som sådan, bare man kiggede ud fra hjornet af et kaffehus i London, rummede alle universitetets intellektuelle udfordringer.12  Bymenneskets argumentation blev regelret og retlinet som en gade, hans meninger skarpe som et gadehjorne, og hans åbne tolerance over for modargumenter  var inspireret af byens åbne pladser.'" En stadig storre del af hans tankevirksomhed optoges simpelthen af urbane konflikter og kontraster. Da universitetets anden store etableringsfase indtraf i det 19. århundrede, hvor der også skete det, at det hidtil  undervisningsorienterede universitetet både blev undervisnings-  og forskningsinstitution,  var disse urbane konflikter ganske vist blevet så store, at mange genoptog de antiurbane argumenter, som Middelalderens  munke havde fort i marken, bl.a. ved at introducere ideen om klosterlignende  campus-universiteter.  Et karakteristisk replikskifte fra 1840erne viser dog, at idealet om urbanitet stadig havde stor tiltrzkningskraft:

»Det hzvdes undertiden, at for at kzrligheden til zgte studier kan spire frem hos unge mznd, er det nodvendigt med den stilhed og fred, man finder i den landlige by, fjernt fra hovedstaden. Men er der noget, jeg er sikker på, så er det, at Gower Street og Oxford Street og New Road og den trØsteslØse kzde af pladser fra Euston til Bloomsbury tjente som scener for diskussioner, der var lige så ivrige og abstrakte som dem, der er blevet fort i de satte klostergårde og på de  blomstrende flodenge ved Cambridge og Oxford~. l 4

## K~benhavns

## Universitet som bymonument

Kgbenhavns Universitet blev grundlagt i 1479, og kun en halv snes år senere finder man et digt, der lovpriser Kobenhavn, fordi også universitetet bidrager til hovedstadens szrlige position. Det er åbenbart, at for Morten Borup, der var rektor ved Arhus latinskole, kunne Kobenhavn sagtens hzvde sig i konkurrencen med hansestzderne:

»Bispeprzgtigt, kongemzgtigt straaler, Kj~benhavn dit Ry. Danmarks Rige ej din Lige har i nogen anden By. Nu kan Kunst og Viden ty til dit Vzrksteds vzne Ly. Over Jord i Syd og Nord har du flettet Handelsnettet, gyldne Tider ser du gry.«'"

Som i andre byer var Kobenhavns borgere dog ikke altid lige glade for det universitet, der skulle vzre byens stolthed. Med universitetet kunne kongemagten stikke en kile ind i det, som borgerne opfattede som deres ejendom og interesseområde, og f.eks. i 1491  klagede kong Hans til magistraten over, at borgmestrene og rådet »toge det gamle  rådhus voldeligen fra doctorne og mestrene der i byen, som de havde til deres behov og nytte«.16  Men universitetet var kommet for at blive, og i 1601, da universitetet kunne indvie det 'Collegium Novum',  som afsluttede  ringen af bygninger omkring den gamle universitetsgård,  sagde rektoren, Niels Krag, at »vort nye akademi nu  [er] så smukt, at det kan måle sig med hvilket som helst andet i hele Europa&lt;&lt;.17 Godt en menneskealder senere -mellem 1637 og 1642 byggedes Rundetårn som et bomzrke for Kobenhavns Universitet, der samtidig blev et vartegn for hele Kobenhavn. Jo mere udviklingen gik i retning af Enevælde og Oplyst Enevzlde, desto storre betydning fik Universitetet for byen. Det vigtigste udtryk for denne udvikling var arkitekten Giovanni Battista Piranesi, der i 1750 udformede et idealprojekt til et universitet, hvor vestibuler, sojlehaller og et system af koncentriske ringe understregede universitetet  som en monumental scene for reprzsentati~n.'~ Også i Danmark fik Piranesis arkitekturfantasi stor indflydelse på den faktiske udvikling.

De arkitektoniske nybrud var forbundet med meget vzsentlige indholdsmzssige forandringer. Hidtil havde universitetet vzret en lzreanstalt, hvor det ikke forventedes, at lzrerne også var forskere, men nu forventedes det, at undervisning og forskning horte sammen. Dermed zndredes også begrebet om viden. Hvor universitetet tidligere havde vzret en traditionsbzrer, der ikke placerede den optimale viden i nutiden, men i fortiden, blev ny viden nu betragtet som en mulighed og en vzrdi. I sin bog om De danske studenters sociale oprindelse skriver Theodor Geiger, at borgerskabets sociale og politiske gennembrud falder sammen med akademikernes  kulturelle gennembrud, og at der på alle niveauer udvikledes en forestilling om Fremskridtets vzrdi.

Geiger skriver også, at » l   800-tallet blev akademikerstandens stortid, dens davzrende stilling i samfundet fandt udtryk i det stolte hzdersnavn »Den Borgerlige Intelligen~«.'~ Her på tzrsklen til det 19.  århundrede,  hvor det moderne Kobenhavn voksede ud af sin middelalderlige puppe, forvandledes studenterne fra privilegerede stoddere til »Herrer i Aandernes Rige« ligesom professorerne begyndte at vinde prestige som forskere og »Fremskridtsmzend«.  For udviklingen af nationalstaten som politisk form fik akademikerne en afgorende betydning, og det blev dem der omstobte det hojere åndsliv fra en privilegeret international  overklasses  domæne til et fzlles-folkeligt anliggende.  Tilegnelsen  af  'Dannelse' blev  afgorende  for  chancerne  i  det,  man  kaldte

»Standscirkulationen«.

## Det monumentale universitet

I denne proces fik selve den arkitektoniske udformning af universitetet en uhyre vigtig rolle. I 1807 havde englznderne brugt Frue Kirkes spir som sigtepunkt under deres bombardement af Kobenhavn, og derfor blev det meste af »universitets-firkanten«  omkring Frue Kirke selvfolgelig skudt i grus. Allerede i 18  11  påbegyndtes genopforelsen af Frue Kirke og Metropolitanskolen efter C.F. Hansens klassicistiske  tegninger, men fØrst en snes år senere, i 1829, kom der gang i planerne om opforelsen af en hovedbygning for universitetet. Jeg skal ikke fortzlle hele historien om dette byggeri -det har Villads Villadsen allerede gjort -men jeg vil fremdrage et par eksempler på den betydning, man dengang tilskrev selve det arkitektoniske udtryk.

Arkitekt for bygningen blev stadsbygmesteren Peter Malling, der, som det fremgår af hans tegninger, gradvis fjernede sig fra den klassicistiske stil, som ellers -gennem C.F. Hansens indsats -havde przget genopbygningen af KØbenhavn. I stedet nzrmede Malling sig en opadstrzbende, spektakulzr, romantisk stil, og i et brev skrevet af en af hans beundrere, den unge M.G. Bindesboll, kan man fornemme det sus, der gik gennem byen, efterhånden som byggeriet skred frem:

»Universitetet voxer rask, vinduerne til anden etage ere opmurede, det skal under tag i år. Hille den slemme syge for Frue Kirke og latinsk-skole seer flove ud i mod det. Malling vil vinde betydelig i publikums Øjne ved det, og Hansen vil zrgre sig en gulsot til for denne bygning«.=O

Nogle få år senere, i  1837, kunne den myndige professor H.N. Clausen, der havde siddet i kommissionen for dette byggeri, i skriftet Historisk Fremstilling af Kj~benhavns  Universitets Virksomhed i Rectoratet  fra juni  1837 til november 1838 fastslå, at netop sådan skulle  en universitetsbygning se ud. Den skulle vzre vzrdig og monumental som et ydre vidnesbyrd om den betydning, man tillagde forskning og undervisning på hojeste niveau. Med hans egne ord:

»En universitetsbygning  bor uden tvivl, fremfor de fleste andre offentlige bygninger, stå som mindesmzrke om konstens inderlige samfund med videnskaben, om det sandes og skj~nnes hØjere enhed«.

FØrst bondebevzgelsen og så arbejderbevzgelsen rokkede i anden halvdel af det nittende århundrede ved denne enhedskultur, men inden for det såkaldte »moderne gennembrud« bevarede universitetet sin fortrinsstilling. I 187  1, da Georg Brandes indledte sin revolutionerende rzkke af forelzsninger om Hovedstr~mninger i det nittende Aarhundredes Literatur, kunne han fastslå, at »det er fra Universitetet i Kjobenhavn og Przstegaardene paa Landet, at vor Literatur som vor Kultur er gaaet ud«,21 og som det er kendt fra litteraturhistorien blev Brandes'  eget  liv og vzrk heltigennem przget af hans kamp for en professorstol ved universitetet. Kgbenhavn var ensbetydende med Universitetet, og Universitetet var ensbetydende med Kulturen. Brandes klagede ganske vist over, at denne kultur ikke var synkroniseret med sin tid og erklzrede, at »vi er nemlig denne Gang som szdvanlig en 40 Aar tilbage for k ~ r o p a « . ~ ' Men alligevel var han dog i denne kulturkamp stadig ledet af forestillingen om én,  altbestemmende kultur.

Denne forestilling blev bekrzftet af en imponerende  rzkke af monumentale universitetsbyggerier  i anden halvdel af det 19. århundrede: Bindesb~lls universitetsbibliotek  som opfortes  1856-61, Kommunehospitalet fra 1859-63, Zoologisk Museum som opfortes 1863-70, observatoriet fra 1859-61, vzksthusene i botanisk have fra 1874,  den polytekniske lzreanstalt fra 1883-90 -og så selvfolgelig udsmykningen  af  Hovedbygningens festsal, et arbejde som strakte sig fra 1860erne til  1890erne. Mængden af nye bygninger og anlzg afspejlede de mange nye fag og det voksende antal studenter og lzrere. Mellem 1880 og 1900 voksede det videnskabelige personale således fra 89 til 133.21 I tidens litteratur blev bonde- eller provinsstudenten en fast skikkelse, og de etatsråder og justitsråder,  som tidligere havde domineret litteraturen, blev aflØst af lzger og ingenigrer. Og flanerende studenter.. .

## FlanQrer,  funktionarer  og foregangsmand

I 1893 skrev digteren Johannes Jorgensen i sit bidrag til M. Galschiots centnertunge pragtværk om Kobenhavn om »de monumentale Bygningers Egn« omkring Østervold, og han fortsatte  med at give en malende beskrivelse af den fredelige sameksistens mellem det nye universitet og Kobenhavn:

»Kvarteret her omkring bliver, som Folge af de forskellige Lzreinstituters Nzrvzrelse, Kobenhavns Quartier latin. En Rzkke mindre Tvzrgader, der fra Solvtorvet og Farimagsgade lober ned mod Sortedamssoen, er for en stor Del befolket af forskellige Arter studerende. Rundt om i Gadedorene trzffer man Skiltet »Pensionat«, og gaar man op ad Trapperne, ser man Entrédorene  oversaate med Studenter-Visitkort, fzstede ved Hjzlp af Tegnestifter og fungerende i Stedet for Navneplader. Den studerende Ungdom med sin fuglefri Zigojner-Sorgloshed bryder her midt ind i Borgerskabets tzt befolkede Land og fylder med sin lystige Latter og sine Kzrlighedssorgers Graad de kolde og morke Huse i de stive og triste Gader«.24

Johannes Jorgensens romantiske billede af studenten som fuglefri zigojner fortzller imidlertid også noget andet om universitetet. På tzrsklen fra det 19. til det 20. århundrede  blev universitetet  og iszr det humanistiske fakultet ramt af det prestigetab, som siden, i 1970erne, forte til samme fakultets »midlertidige« udflytning i nogle betonbarakker på Amager Fzlled. En tilfzldig fonnulering af  dette begyndende prestigetab finder man i dagbladet K~benhavn, hvor en artikel om de folkelige forfattere, de såkaldte skolelzrerforfattere, noterer: »Vi er herhjemme komne bort fra vor Universitetstro.  En Professor er i vore Dage mindre Værd end en Redaktor, en Rigsdagsmand, en intelligent Nzringsdri~ende«.~%elt i tråd med dette talte i 1892 i Studentersamfundet den Valdemar Vedel, som i 191  1 selv blev professor i litteratur, om »Om Nydannelse i Tidens Aandsliv«, hvor han fastslog, at »Pengene foroven, P~belen forneden modes snart i at ringeagte eller nzsten hade Kulturen. Den Respekt, denne fordum var omgzrdet af, nyder den langtfra lznger, og i den Strom fra nye Lag, som efter moderne demokratisk Samfundsordning  vzlter ind og delagtigggres i Rigdom og social Magt, i den kan det stundom synes, som om al skon, ideel Kultur skal drukne&lt;(.26

De studerende opfattede sig ikke lzngere som herrer i åndernes rige, men -som det er blevet udtrykt -som ånder i herrernes rige, og selv denne åndfuldhed var i oplosning, i hvert fald hvis man skal tro forfatteren Tom Kristensens skånselslose fremstilling af den akademiske verden i Studenterbladet (1932):

»Jo mere upartisk man var, des mere uafhzngig var man, des bedre kunne man udtale sig om livet i al almindelighed, i al bleg almindelighed. Studerede man litteratur, fik man at vide at den ene generation afloste den anden, og at man på en aldeles forbandet måde lignede sine bedsteforzldre, som var man bestemt til at gØre deres dumheder om igen. Man fik en dræbende fornemmelse af historiens cirkelbevzgelse, af den evige gentagelse, og så drak man sig d~dsens fortvivlet en tØr rus i tobak og endte med en nikotinforgiftning. Nej, mage til uvirkelighed har jeg ikke oplevet«?'

Ikke desto mindre blev Kobenhavn i forste halvdel af det 20. århundrede og iszr i Mellemkrigstiden  et videnskabeligt centrum af internationalt  ry, og Tom Kristensen fortzller selv, at det var  den dengang lovende filosof Frithiof Brandt, som inspirerede til tidens storbylyrik:

»Kobenhavn var ogsaa det Stof, der passede til de moderne Lyrikeres Sind. Det forlangte en voldsom Udladning, det forlangte Kraft, Intensitet og Bevægelse og et nervgst flimrende Sanseapparat. (.  . .) Men det var en tilfzldig Bemzrkning fra nuvzrende Professor Frithiof Brandt, der blev Skyld i Omvzltningen. Han kunne ikke begribe, at vi ikke skrev om KØbenhavn, og det kunne vi pludselig heller ikke«.**

Siden Kierkegaard har der blandt danske filosoffer vzret opmzrksomhed på forholdet mellem by og bevidsthedsdannelse. Johannes JØrgensen henviste i 1890erne til Ludvig Feilberg som Izremester i kunsten at se og forstå byernes poesi, ligesom Tom Kristensen i 1920erne lod sig inspirere af Frithiof Brandt og i Øvrigt også omgikkedes Victor Kuhr og Jorgen Jorgensen. Den internationalt mest kendte af den tids filosoffer, den senere psykologi-professor Edgar Rubin, nzrmede sig med sin disputats om Synsoplevede Figurer (1915) gestaltpsykologien, hvis studier i perceptionsformer formentlig var motiveret af bl.a. storbyens psykologi, det »nerv@st flimrende Sanseapparat«, som Tom Kristensen skrev om.

Rubin tilhØrte sammen med brØdrene Niels og Harald Bohr den gruppe på tolv studerende, som i 1905 dannede diskussionsforeningen Ecliptika, og selv om Tom Kristensen i polemisk ~jemed tegnede et billede af et degraderet akademisk liv, så antyder dette eksempel, at der også ind i det 20. århundrede fandtes et gensidigt inspirerende samspil mellem byliv og universitetsliv. I litteraturen om Niels Bohr og Bohr-instituttet  er »Kopenhagener Geist« og »the Copenhagen Spirit« faste termer.

Den samme intime vekselvirkning mellem byen og universitetetz9  synes også at ligge bag den bemzrkelsesvzrdige indsats inden for medicin (fire Nobel-priser i perioden  1903-1943 inden for fysiologi og medicin) og sprogvidenskab (Kobenhavnerskolen med Viggo Brondal og Hjelmslev som ankermznd), og inden for en rzkke områder i feltet mellem forskning og kultur gjorde en rzkke navne og skoler sig tilsvarende internationalt bemzrkede: De surrealistiske Cobra-kunstnere, hvis navn henviste til de tre storstzder Copenhagen, Bruxelles, Amsterdam; de modernistiske arkitekter Arne Jacobsen og Kay Fisker; arkitekturhistorikeren Steen Eiler Rasmussen, hvis bog om London vandt international opmzrksomhed; og selv om det akademiske liv nzrmest var genstand for foragt hos Nobelpristageren (1917) Henrik Pontoppidan, Nobelpristageren (1943) Johannes V. Jensen og den osteuropzisk lovpriste Martin Andersen NexØ, så bor de tages med i denne opremsning, fordi

de alle tre var dybt optaget af den kobenhavnske bykultur.

## Bykultur og bevidsthed

I 1886  publicerede psykiateren Knud Pontoppidan, Henrik Pontoppidans bror, et lille skrift, hvor han med henvisning til aktuel psykologisk teori argumenterede for storbylivets påvirkning af bevid~thedslivet.'~ Det »complicerede Hovedstadsliv«"  medforer et voldsomt pres på nerverne og sanserne, og stiller samtidig krav til bevidstheden om en slags permanent chokberedskab. Den traditionelle dannelse har slet ikke kapacitet til bearbejde disse choks, og der stilles her i »Specialiteternes Tid (.  .  .) storre og storre Fordringer til den enkelte i Retning af eensidige Fzrdigheder og Indsigter, som oftest paa Bekostning af det alment menneskelige«.'?  Uden at komme direkte ind på universitetet peger Pontoppidan på, hvordan den »h~iere Skoleundervisning«" bidrager til at skabe den »moderne Nerv@sitet«.

I bogen Dansk Aand fra 1908 skriver Axel Garde mere konkret om, hvordan den moderne nerv~sitet og specialisering kom til at przege bl.a. universitetet, dels i et demokratiseret dannelsesbegreb, dels i laboratorieundervisningens forskydning fra stof-meddelelse til op~velse i de »Metoder, ad hvilke Videnskaben naar til de Standpunkter, den i det enkelte 0jeblik indtagerc~.'~

Af  Gardes bog fremgår det også, i hvor hoj grad emnet bykultur og bevidsthed optog forfattere og forskere i årtierne  omkring århundredskiftet. Selv skriver han, at »Storstaden« er blevet så stor, at den ikke lzngere kan opfattes som én  by med samme fysiognomi,'' men at byen ikke desto mindre »ligger dér (.  . .) som i en Totalsum en Stemning, en Tone, der svarer igen inde i os«.76 Han antyder, at medicineren Carl Langes fysiologiske zstetik skal ses i lyset af denne moderne, urbane nerv~sitet,"  hvor det kan synes som kunstnernes »hele Horisont udgjordes af deres eget Nerveliv«,18  og han anforer, at for en af de nye forskere, foromtalte Valdemar Vedel, gik der en direkte linje fra hans sinds »udprzget kobenhavnske Beskaffenhed«"  til hans såkaldt »kulturpsykologiske« studier i, »hvorledes overalt og til alle Tider Bylivet og det borgerlige  Erhvervsliv indvirker paa  en bestemt  Maade paa  Mennesket  og dets Aandslivc; hvordan bykulturen med dens »Mangfoldighed,  den stadige Krydsen og Overskzren af den Enkeltes Liniere former bevidstheden, »indtil de mange forskelligartede Elementer begynder at virke ztsende og oplosende paa hinanden for overhovedet at skaffe sig Plads indenfor den samme Bevidsth e d &lt; ~ . ~ ~

Et genkommende tema i studier af denne type var, at bylivet nok kunne overbelaste sanser og »nerver«,  men at det samtidig stimulerede  intellektet, bl.a. fordi intellektualiseringen  fungerede som et vzrn mod den f@lelsesmzessige overbelastning. Valdemar Vedel havde lzst »kulturpsykologiske« pionerer som Werner Sombart og Georg Simmel. Samme inspiration havde Theodor Geiger, der som flygtning fra det nazistiske Tyskland i 1937 overtog den forste professorstilling  i Sociologi ved Aarhus Universitet. I dennes ekstensive fremstilling af fagets fundamentale problemer vendes der gentagne gange tilbage til forskellene mellem det åndelige klima på landet  og i byen, og han introducerer i den forbindelse det nye (og populzre) begreb om »Mentalitet« for at understrege forskellen mellem på den ene side vaner og uformulerede holdninger og på den anden side ideologisk eller videnskabeligt artikulerede tanker.4'  Et af  n~glekapitlerne i Jacob Paludans Jorgen Stein, et romansignalement af perioden  1914-32,  hedder i Øvrigt »Moderne Mentalitet«.

I essayet »Bylivets Kunst«42 skrev Edvard Lehmann, den f~rste danske universitetslzrer i religionshistorie, at der krzves szrlige egenskaber for at leve sammen, sådan som folk gor det i en by. På den ene side må byboerne kunne udove »selvbegrzensning« i stedet for uhzmmet at soge deres eget. På den anden side må de vzre »opravede i sympatisk sammenslutning«, altså vise tolerance og im~dekornrnenhed også over for fremmede. En formel for koblingen mellem selvafgrznsning og imodekommende sympati er det vid, som de gamle romere kaldte ~rbanitet,~' og som hos k~benhavnerne -i hvert fald i f ~ l g e Lehmann -manifesterer sig som »munterhed«.  Det er imidlertid en munterhed eller humor, der er udpr~get intellektuel, og Lehmann afslutter sit essay med at vise forbindelsen fra »selvbegrznsning« til den samlethed, der også kaldes koncentration: »Bylivet spreder vort sind. Des mere må vi lzre at samle det. (.  .  .) Koncentration, det er kunsten, at vzre helt ved sagen, så lznge den står på«  . 4 4

-

## Študenteroprøret

Johannes Jorgensen beskrev studenten som en zigojner, og herfra er det fristende at springe direkte frem til det billede, som studenteropr~rets filosof, Herbert Marcuse, tegnede af studenten. Også for ham var studenten en outsider, en marginaleksistens, en fribytter, men hvor Johannes Jorgensens zigojner-student var sorglos, kunne Herbert Marcuses outsider-student tage alverdens sorg og smerte på sig, netop fordi han stod uden for. Han reprzesenterede enerens og dermed alles ret over for systemet, lystprincippet over for przestationsprincippet og de »polymorft perverse« behov over for den endimensionale tvang. Som outsidere eller ligefrem som »drop-~uts«~%tod studenterne i opposition til »the establishment« ligesom de underprivilegerede og undertrykte: de sorte, kvinderne, minoriteterne. Og netop i kraft af deres folsomhed var studenterne szerlig disponeret for opmzerksomhed på, hvordan systemets undertrykkelse satte sig igennem også i dagliglivet og privatlivet.

For Marcuse var det politiske mål intet mindre end en »afskaffelse af den kapitalistiske industrialiserings og kommercialiserings rzedsler, en fuldkommen omdannelse af storbyerne og en genskabelse  af naturen, efter at den kapitalistiske industrialiserings  rzedsler er afskaffet«.46 Det kan umiddelbart undre, at den generation, hvis optimistiske fremskridtsforventninger var blevet loftet frem af 60ernes velf~rd og forbrugseksplosion, kunne falde for denne przdiken om kodets ~pzgelse og det simple liv, men måske heller ikke alle de nye studerende var fuldt synkroniserede med deres tid? Måske de mange studerende, der kom fra en ikke-akademisk  baggmnd, fra en mere restriktiv provinsiel kulturbaggrund, slet ikke folte sig trygge ved de store ~zerdiskred?~~

»Udkantserfaringer« var den karakteristiske titel på en af de boger, hvor tidens studenteroprorere efter endt eksamen så tilbage på de blå mzerker, de havde forskaffet sig under deres mode med universitetet. For alle dem, der i deres inderste havde et ambivalent forhold til den store frigorelse, tilbod den politiske askese og den politiske uniformering og de politiske guerillahelte fra den tredje verden en mental formidling mellem regressive personlighedstrzek og progressiv selvisceneszettelse.  Man anlagde partisantorklzede, prydede vzeggen med et andagtsbillede  af Che Guevara og begyndte måske at formulere sig med maoistiske visdomsord af typen: Det er bedre at gå frem end tilbage

Hvor Brandes kunne szette lighedstegn mellem universitetet  og kulturen, Ønskede de Marcuse-inspirerede studenteroprorere at szette lighedstegn mellem universitetet og en total mod-kultur.  Marcuses »store vzegringe var ensbetydende med et rungende nej til karriere og penge og alle »overflodssamfundets« statussymboler.  En vigtig årsag til, at studenterne  og akademikerne således forvandledes fra samfundsstotter  til samfundsomstyrtere,  var, at de op gen- nem det 20. århundrede havde mistet både privilegier og prestige. I debatbogen Detpolitiske universitet fra 1970 skrev Niels Bredsdorff i den indledende artikel, at studenternes  voksende sociale  bevidsthed var betinget af »den usikre og modsztningsfyldte marginalposition  de indtager i hele det sociale system«, og han understregede, at denne usikkerhed ikke kun skyldtes dårlig Økonomi, dårlige boligforhold o.l., men også »akademikerens faldende sociale prestig e ~ &lt; . ~ ~

Et fysisk udtryk for denne marginalisering og faldende prestige blev de universitetsbyggerier, som skulle opsamle den eksplosive vzkst i studenterantallet, fra 6.000 o. 1960 til mere end 30.000 o. 1980 til godt 36.000 i dag. Jeg skal undlade at komme ind på de nye universitetscentre i Odense, Aalborg og Roskilde -der alle blev bygget på pl~jemarker langt uden for Odense, Aalborg og Roskilde. Og jeg skal undlade at komme ind på de forskellige planer om udflytning af Kgbenhavns Universitet til f.eks. HØje Taastrup eller Himmelev. I stedet vil jeg nojes med at kaste et blik på den udvikling, der forte til etableringen af KUA. Men fØrst endnu et par ord om samspillet mellem universitet og bykultur efter 1970.

## Mellem aktionering og akkornmodering

Ikke arkitektur, men aktivisme og herunder iszr demonstrationer blev den form, hvorigennem universitetet i 1970erne manifesterede sig over for den brede befolkning. Når alt blev opfattet som politisk, så måtte den offentlige demonstration  af  politiske  holdninger  naturligvis  få en enorm betydning. Blandt de forste stØrre demonstrationer kan nzvnes den, som Studenterrådet indkaldte til i kampen om styrelsesloven den 9. marts  1970, hvor 6.000 studenter bevzgede sig fra Norre Fzlled til Frue Plads, hvorefter nzsten 1  .O00 bevzgede sig videre ind i bygningen og en mindre del heraf videre ind på rektors kontor, hvorved universitetet alt efter synsvinklen var besat eller befriet. Men den stgrste demonstration fandt sted i 1976 efter at Ritt Bjerregaard som undervisningsminister fØrst havde sat RUC under administration og derefter relegeret 203 studerende, der i protest boycottede sommereksamen. Det fik de borgerlige partier -minus, viste det sig, Hans J~rgen Lembourn -til at krzve, at RUC blev lukket, og det fik omvendt studenter og universitetslzrere til at demonstrere for RUC. Arm i arm i rzkker på seks gik demonstranterne gennem gaderne, og Studenteropr~rets veteran Finn Ejnar Madsen udtalte i et interview i Studenterbladet 1977, at da de således »gik gennem gaderne seks og seks« »manifesterede de uddannelsess~gende  og deres lzrere sig som en »masse« -og ikke bare som demon~tranter.~~ I Arne Herlov Petersens Imod fremtidsfjerne  mål (1975) slutter beretningen om den moderne, akademiske udgave af Pelle Erobreren med, at denne i forbindelse med EF-afstemningen 1972  hengiver sig til det spektakulzre skue af, hvordan hele K~benhavn tager del i demonstrationen som en stor, b~lgende masse. Som demonstranter var 70ernes akademikere overordentligt synlige i det kobenhavnske bybillede.

I  1968 stillede universitetets rektor, Mogens Fog, sp~rgsmålet: Hvordan kan vi overhovedet »akkommodere« studentermassen, som han kaldte »den stigende flodbolge af nye disciple«.50  Set i retrospektiv kunne det virke, som om studenternes demonstrationer og andre former for masseoptrzden netop fungerede som en sådan akkommodering. Tilpasning var ellers et af de absolutte minusord, men både masseisceneszttelsen, de såkaldte sensikurser og gruppearbejdet fungerede på mange måder som en tilpasning til det nye samfund, som universitetet skulle virke i, en ajourforing af uddannelse og pzdagogik.

Fog stillede også sp~rgsmålet om, hvorfor »studenteruroen ved Kgbenhavns universitet har taget blidere former end i udlandet«,"  og i sit svar pegede han på det samspil, som dengang, inden udflytningen til Amager, endnu kendetegnede forholdet mellem universitet og by. Ganske vist beklager han, at universitetet ikke kan tilbyde sine studenter »tålelige arenaer, studenterhus, teatre, hyggelige samlingssteder«," men han finder på den anden side, at netop fordi studenterne »helt overvejende [er] henvist til at trives udenfor vore mure«, og netop fordi studenterne ikke bor i en lukket campus, hvor universitetet trzder i forzldrenes sted, reduceres de psykologiske og politiske spzndinger.

## KUA

Den urbane universitets-idyl, som Mogens Fog ridsede op, fik snart en brat ende. Som allerede nzvnt blev murene omkring Det humanistiske Fakultet i 1972 flyttet til Amager F~lled, og med opforelsen af lavpris-montage-byggeriet KUA oplevede Universitetet det endelige skred fra samfundsmzssigt statussymbol til, i en vis forstand, syndebuk. &amp;sagen  hertil skal utvivlsomt soges flere steder, både inden for og uden for universitetets mure. KUA blev jo opfort midt under det politiske tidehverv, hvor populistiske krzfter med Fremskridtspartiet i spidsen indledte en voldsom kampagne mod det offentlige i almindelighed og studenter i szrdeleshed. Og da de Økonomiske  konjunkturer samtidig p å b ~ d sparerunder og nedskzringer, var der nzppe nogen uden for Universitetet, som kunne tznkes at gØre opf~relsen af et spektakulzrt universitet til en mzrkesag. Men heller ikke inden for murene var der nogen synderlig interesse for, at universitetet skulle få en fremskudt plads i bybilledet og bevidstheden. Blandt studenterne og mange af de nyansatte universitetslzrere herskede en populisme, som ganske vist var af venstreorienteret tilsnit, men forbandede pavenstrefloj en som kunne minde om hojrepopulismen. Ligesom hojrefl~jen pirnusserne og alt deres vzsen, indledte dele af den universit~re flagellantisk nedvurdering af åndens arbejde i forhold til håndens arbejde.

Arne Herlov Petersen åbner i romanen Blussende våger (1991) sit portræt af tiden med folgende notat om den himmelskuende Ørn på Universitetets hovedbygning: »At notere: Et styk forkrampet fjerkrz i sten. Glor lige op i luften. Coelestem adspicit lucem. Ser noget vingeskudt ud. (..) Grydeklar«. Det er vist indlysende, at med denne holdning som udgangspunkt kunne der vanskeligt mobiliseres til kamp for et universitetsbyggeri, der fremhzevede det såkaldte »åndsarbejde«  på bekostning af f.eks. de fabrikker, industrianlzg, lagerbygninger og pakhuse, der blev den zstetiske model for KUA.

I 1970 vedtog Folketinget en lov om Kobenhavns Universitets udbygning på Amager, i marts 1971 tiltrådte Finansudvalget kgbet af arealerne på Amager Fzlled, og i juni  samme år begyndte arkitekterne Nils og Eva Koppel m.fl. at udforme Amager-komplekset.  Som de fleste vil vide efter den voldsomme debat i 1995 om KUA og KUAs eventuelle »indlzggelse« på Kommunehospitalet, var resultatet et zstetisk og funktionelt misfoster."  Man samlede ganske vist de humanistiske fag, der hidtil havde vzret spredt rundt i Kgbenhavn, men man sorgede ikke for at indrette et samlingssted i bygningen. Og man indrettede ganske vist det industrielt set avancerede modulbyggeri efter fzlles standarder for rumstØrrelse, rumhojde, trapper, indretning, vinduer, dore osv., men effekten var snarere monotoni end demokrati. Og de lange, skumle gange, der forte frem til nzsten lige så skumle undervisningslokaler, tydede ikke på, at arkitekterne var bekendte med IØsenet: »Lys over Land, det er det vi vil!« Som det udtrykkes i arkitektfirmaet  Fogh &amp; F~lners Generalplan  for  miljgforbedringer pii  KUA:

»Bygningen savner en klart aflzselig og logisk gangstruktur. Hverken i gangbredder eller ved andet udstyr (udover skift i gulvbelzgningen) er det tilkendegivet, om man befinder sig på en hovedkorridor, en sidekorridor eller et 10kalområde&lt;&lt;.~~

KUA er et m~nstereksempel på arkitektonisk strukturalisme, og med lidt god vilje kunne man ganske vist se dette som en pendant til den strukturalisme, der var tidens store videnskabelige fornyelse inden for humaniora, men en mere nzrliggende association ville vzre Marcuses begreb om det »endimensionale« samfund. Det flade, grå byggeri, der trykkede og stadig efter mere end 20 »midlertidige« år trykker sig i et udefineret terrain-vague mellem Islands Brygge og Amager, giver unzgteligt ikke indtryk af, at her skuer Ørnene mod det himmelske lys. At domme efter KUA har man i de sidste nzsten 25 år ikke villet give fem flade Ører for forskningen i kulturvzrdier.

## Fra elfenbenstårn til babelstårn

Det er blevet hævdet, at universitetet eller i hvert fald de humanistiske fag op gennem 1980erne  har trukket sig tilbage i elfenbenstårnet -som i Øvrigt i dette postmodernismens tiår blev opfattet som et babelstårn. Den udadvendte politiske bestrzebelse på -som det hed -at lave »forskning for folket, ikke for profitten«, f.eks. gennem malerrapporter, murerrapporter og bryggeriarbejderrapporter, horte op, og det indadvendte politiske perspektiv blev begrznset til at reducere effekten af de Økonomiske nedskzringer og at afvzrge de fyringstrusler, som konstant hang over hovedet på de ansatte. »Tårnet« som sådan, KUA, blev accepteret som en skæbnens tilskikkelse, selv om det jo i sin tid udtrykkeligt var blevet defineret som en midlertidig konstruktion.

Under studenteroproret blev Marx citeret for sin ber~mte tese om, at hidtil havde filosofferne fortolket verden, men det, som det gjaldt om, var at forandre verden. Da verden i 1980erne -indtil murens fald i 1989 -syntes umulig at forandre, rettede den akademiske virketrang sig istedet mod fortolkningerne, og på de humanistiske fag bidrog den intellektuelle strgmning, som kaldes 'dekonstruktion',  til forestillinger om, at inden for fortolkningernes verden kunne alt lade sig gore. »Anything goes«, som man sagde. Sp~rgsmålet var ikke om en fortolkning var sand eller falsk, men om den var stzrk eller svag, og i Øvrigt hzevdedes det, at enhver fortolkning kun har »lokal« gyldighed inden for et givent fortolkningsfzllesskab. I sidste instans kunne man sige som litteraturforskeren Stanley Fish, der med henvisning til de vidt forskellige tolkninger af den »samme« tekst, rejste spØrgsmålet,  om der overhovedet fandtes en objektiv tekst; om der fandtes andet end fortolkerens projektioner:  »Is There A Text In This Class?« Med en sådan vidtgående skepsis over for muligheden af bindende forskningsresultater, ville der ikke længere vzre grundlag for de kritiske og emancipatoriske intentioner, der tidligere havde przget den humanistiske forskning, og man kunne iagttage, hvordan et nyt job-perspektiv begyndte at vise sig for de studerende: Ikke fortolkning, heller ikke forandring, men formidling. KULTURBY 96 er et eldorado for disse kulturformidlere.

I anledning af kulturbyåret afholdtes på Kobenhavns Universitet i april en rzkke festforelæsninger om universitetet og byen."  I sin forelzsning om byen og retskulturen udtrykte Mogens Koktvedgård sin bekymring for retskulturens forfald. Han beskrev den dalende interesse for retssp~rgsmål, den dalende grad af lovlydighed, og den dalende opslutning om retssystemet, og han henviste bl.a. til den nye opdeling af hovedstaden i selvstyrende nzrmilj~er, som ville fjerne grundlaget  for en almen og overgribende  retskultur. Det er slående, at denne relativisme inden for retskulturen til forveksling minder om den relativisme, der i stigende grad przger den humanistiske forskning, og man kan kun dele hans bekymring for fØlgerne af denne kulturrelativisme.  Relativismen kan selvf~lgelig opleves som befriende, men en folge af relativismen vil uundgåeligt vzere, at de enkelte forskere mister interessen for det, deres kolleger laver, og at det givne institut ikke bliver et forskningsmilj~, men en tilfzldig fysisk ramme om et storre eller mindre antal forskere og studenter -eller rettere studietrinstilvzkster, som de hedder i det universitzre »nysprog«.

Det er allerede blevet nzvnt, hvordan det humanistiske fakultet på Amager i ekstrem grad savner stØrre lokaler og sale, der kunne fungere som samlingssteder, som en slags retslokaler, hvor man kunne sztte problemer under debat eller ligefrem for »retten«. Man kan nzppe skabe hverken bedre mennesker eller bedre forskere med arkitektur, men man kan i hvert fald forbedre rammerne for den faglige og kulturelle udveksling på universitetet. Efter en uhyre intens debat i efteråret 1995 er der nu sket det, at universitetets Øverste ledelse har taget initiativ til, at et nyt og bedre universitetsbyggeri skal rejse sig ude på Amager.56  Man kan håbe, at det vil bidrage til et bedre samspil både mellem forskerne indbyrdes, mellem forskere og studenter og mellem universitetet og det omgivende samfund. Og man kunne vel godt forvente, at staten og samfundet i disse internationaliserings-tider  så en interesse  i, at det universitet, der som den fØrste kulturinstitution moder den tilrejsendes  blik, hvad enten de kommer fra Kastrup eller fra 0resundsbroen, måtte udsende et klart arkitektonisk budskab om, at her i landet tillzgges forskningen i kulturvzrdier en vis kulturel vzrdi.

## Noter

1.  En generel oversigt over universiteternes historie er givet i Olaf Pedersen: Studium generale. De europ~iske universiteters tilblivelse, K~benhavn 1979. En detaljeret redeg~relse for Kobenhavns Universitets historie er givet i Svend Ellehoj og Leif Grane (udgivere): K~benhavns  Universitet  1479-1979, bd.  1-14, Kobenhavn 1980ff.
2.  William  Norvin: K~benhavns  Universitet i Middelalderen, Kobenhavn  1929. Frantz v. Jessen (udg.): Danske  i Paris gennem Tiderne 800-1820, Kobenhavn 1936.
3.  Se Steen Eiler Rasmussen: KØbenhavn. Et bysamfunds sarprRg og udvikling gennem tiderne, K~benhavn  1994

4.  Pedersen op.cit., p.  13  If.
5.  Op.cit., p.  144  og p. 38.
6.  Op.cit., p. 223.
7.  Op.cit., p.105.
8.  Op.&amp;.,  p. 219.
9.  Se  Stephen C. Ferniolo: ~Parisius-Paradisus: The City, Its Schools, and the Origins of the University of Paris*, in: Thomas Bender (ed.): The University and the City. From Medieval  Origins to the Present, New York 1988, p. 28.
10. Brender op.cit. p. 37.
8. l l .  Se  herom: Jacques Le Goff: Les intellectuels au Moyen Age, Paris  1985.
12. Jfr. Bender, op.cit., p. 139.
13. I forelzsningen »Universities and the City: Scholarsjip, Local Life, and the Necessity of Worldliness« et paper som przsenteredes ved Urban Universities and the Cities. International Conference. Amsterdam Centre for the Metropolitan Environment. Universiteit van Amsterdam, 1996 -citerer Thomas Bender nobel-pristageren Joshus Lederberg for folgende udsagn: »New York played a special role in my scientific career. It was, and is, a communication network. New York is a superuniversity. Evolutionists will tell you that you get the most rapid diversification of species where you have an archipelago -where you have islands that are not totally isolated from one another but have sufficient isolation so that each can develop its distinctive flavor and sufficient communication so that there is some gene flow between them. That's how I would characterize the intellectual environment of the city.«
14. Bender op.cit., p.141.
15. Citeret efter Lars Handesten: Alligevel så elsker vi byen. Tolv kapitler af KØbenhavns litteraturhistorie, K~benhavn  1996.
16. Citeret efter Villads Villadsen: »Universitetets bygninger«, in: Svend Elleh~j og Leif Grane (udg.): KØbenhavns Universitet, bd. IV, Gods, Bygninger, Biblioteker, Kobenhavn  1980, p. 129.
17. Villadsen op.cit., p.  154.
18. Villadsen op.cit., p. 210.
19. Theodor Geiger: De danske studenters sociale oprindelse, Kobenhavn  1950, p. 13.
20. Villadsen op.cit. p. 219.
21. Georg Brandes: HovedstrØmninger i det 19.  Aarhundredes Literatur, in: Samlede Vmrker, bd. IV, Kobenhavn  1900 p. 11.
22. Op.&amp;.,  p. 5.
23. Ejvind Slottved og Mogens Thogersen: »Universitetets gods«, in: Ellehoj op.cit., p. 125 (se note 16).
24. Johannes JØrgensen »Kobenhavn«, in: M. Galschi~t (red.): Danmark i Skildringer og Billeder af danske Forfattere og Kunstnere, Kobenhavn 1893, p. 743.
25. Dagbladet K~benhavn, 21.7.1890.
26. Valdemar Vedel: »Om Nydannelse i Tidens Aandsliv«, in: Menneskelighed, KØbenhavn  1920, p. 5.
27. Citeret efter Jakob Gottschau: Rebeller og medl~bere. Tolv kapitler af studenternes historie, Viborg  1987, p. 7.
28. Tilskueren, 1925.
29. Nzrmere herom se tidsskriftet Slagmark, 11, 1988, temanummer om »Mellemkrigstidens Kgbenhavn«, iszr artiklerne: Carl Henrik Koch: »Filosofien i mellemkrigstidens Kobenhavn«, Svend Erik Larsen: ~Spznding og Spzndvidde -sider af

- dansk lingvistik i trediverne«, David Favrholdt: »Kobenhavn og atomfysikken«.
30. Knud Pontoppidan: Neurasthenien. Bidrag til Skildringen af vor Tids Nervqisitet, 1885.
31. Op.cit., p.  16.
32. Op.&amp;.,  p. 7.
33. Op.cit., p. 13.
34. Axel Garde: Dansk Aand. Et Omrids til de sidste Aars Literaturhistorie, Kpibenhavn  1908,  p.  13.  Jfr. også det umiddelbart forudgående  signalement:  »Kobenhavns Universitet er en ganske anden Skole nu end for en Menneskealder siden. Man faar et godt Indtryk heraf, naar man betragter dets Forhold til den folkelige Dannelse. Da Madvig i 1879 som Rektor holdt Hovedtalen ved Festen for Universitetets 400aarige Bestaaen, karakteriserede han Universitetets Forhold til Lzgmanden ved at fremhzve, at Universitetet i Kobenhavn lige saa lidt som noget andet Universitet kan aabne Adgang til Videnskabens  Indre uden mangesidig  Forberedelse, og at det lige saa lidt kan rzkke Forskningens  Frugter til alle, der blot vilde modtage uden at arbejde. Heroverfor staar den moderne videnskabelige Hojskole, der paa enhver Vis sager at knytte et Baand mellem Universitetsdannelsen og Folkedannelsen«.
35. Op.&amp;, p. 93.
36. Op.cit., p. 94.
37. Op.cit., p.  126.
38. Op.cit., p. 122.
39. Op.cit., p. 50.
40. Op.cit., p. 52. Det bedste eksempel på Vedels kulturpsykologiske bystudier er hans: By og Borger i Middelalderen.  Et Forsqig i Kulturpsykologi, K~benhavn 1901.
41. Theodor Geiger: Sociologi. Grundrids og Hovedproblemer, Kobenhavn 1939.
42. Optrykt i: Edvard Lehmann: I danske farvande, Kobenhavn 1923.
43. Jfr. Martin Zerlang: »Det urbane menneske: At Izre urbanitet«, in: Johs. Norregaard Frandsen m.fl. (red): Lys og blade. Sider af oplysningens litteratur, Odense1995.
44. Op.cit., p. 129.
45. Herbert Marcuse: Politiske  essays, Haslev 1972, p. 52.
46. Op.cit., p. 88.
47. Jfr. Jorgen Holmgaards overvejelser i: »Karl Marx var en tysk filosof (I)«,  in: Kultur &amp; Klasse 54, 1986.
48. Nils Bredsdorff (red.): Det politiske  universitet, KØbenhavn, 1970.
49. Citeret efter Gottschau, se note 27, p. 134.
50. Mogens Fog: Universitetsproblemer -nu og i morgen, Kobenhavn 1968, p. 92.
51. Op.cit., p. 17.
52. Op.cit., p.  18.
53. Jfr. i Øvrigt: KUK (Komitéen  for Kobenhavns Universitet i Kobenhavn):  »Universitet med sjzl og stil. Planer for et fremtidigt humanistisk fakultet ved Kobenhavns Universitet«, 1995. Nzrvzrende artikel er en omarbejdet version af papers skrevet til konferencen »Universitetet och staden«, Centrum for Byggnadskultur i samarbeta med Chalmers tekniska hogskola och Goteborgs universitet, 9.5. 1996; konferencen Urban Universities and the Cities, Amsterdam Centre for the Metropolitan Environment. Universiteit van Amsterdam,  1996; samt KUs kulturbyarrangement m. festforelzsninger over temaet »Universitetet og byen«, 24.4.  1996.
54. Fogh &amp; Folner: Generalplan  for  miljqiforbedringerpå  KUA, n.d. (1995).

55. Leif Grane: »Universitetet i hovedstaden. Trzk af historien om dets forhold til staden KØbenhavn« (22.4.1996); Mogens Koktvedgård: »Retskulturen: Juraen som fundament for bykulturen« (23.4.1996); Martin Zerlang: »Masseuniversitet og moderne kultur« (24.4.1996);  Christian Wichmann Mathiessen: »Europas store byer: universiteters rolle og spin off« (25.4.1996).
56. I f ~ l g e arkitekt Johan Fogh havde firmaet oprindelig fået pålagt den opgave at give et bud på forbedringer af KUA inden for en én-cifret  belØbsramme. Denne ramme udvidedes efter deres forslag til o.  150 millioner. I 1Øbet af sommeren 1995 voksede belobet, og mellem de to store boringer, arrangeret hhv af KUK den 27.9. og CUÆ  den 23.10., steg belobsrammen til o. 350 millioner kroner. Da rektoratet den 10.11. anmodede Teknisk Administration om at udarbejde en idéplan  for et samlet nybyggeri til Det humanistiske Fakultet i den nordvestlige del af Amager var beIØbsrammen vokset til 1,7 milliarder kroner. Interessant at se hvad en debat igangsat af to håndfulde lzrere og studerende kan afstedkomme! Helga Fassbinder har i i  upubliceret paper -City Forums and Planning  Strategies: The Example of the Berlin  City Forum, xerox copy, n.d. -skrevet om, hvordan mere selvorganiserede borgerinitiativer i stigende grad er blevet en faktor i byplanlzgningen.