Hypnose og psykoanalyse
Forfattere: Ole Andkjær Olsen
Tidsskrift: kok (1993-03-17)

## Anmeldelser

Ole Andkj~r Olsen

## Hypnose og psykoanalyse

Uffe Hansen: Psykoana1ysen.s fortrangte  fortid. Hypnotis~ren Carl Hansen og  Sigrnrrnd  Freud., Kbh.; 1991 (Akademisk Forlag).

I  min  gymnasietid  inviterede elevforeningen  engang  en  hypnotiscdr,  filminstruktaren Bille Augusts far i Øvrigt, til at demonstrere sine fzrdigheder. Det blev  lidt  af  en  begivenhed,  som  vi diskuterede meget den vinter. En flok fik han til at kravle rundt p i  gulvet og sla hznderne til  blods, fordi de »fangede fisk«. Andre sad omkring i salen og faldt i  savn,  s2  han  matte  ned  for  at vzkke dem. En fik som opgave at handhzve rygeforbudet, og et stykke tid efter gik han miIIbevidst i gang med at smide hypnotisoren ud, fordi han havde tzndt en  cigaret. Kaotisk  virkede'det, men svindel  var det  i  hvert  fald  ikke,  som mange gennem tiden har hnvdet.

Nu har Uffe Hansen skrevet historien om  den  danske  scenehypnotisgr  Carl Hansen  og hans begivenhedsrige  liv  i forrige  arhundrede.  Dengang  som nu var hypnotisGrer for det meste henvist til at ernzre sig som markedsg~glere p2 lige fod med spilkoner, siamesiske tvillinger og skzggede dames. Stak de nzsen Izngere frem og forsggte sig som hea- lere, fik de uvzgerligt problemer med myndighederne. Carl Hansen var blandt de hypnotisorer, der klarede sig bedst. P2 sine rejser verden rundt gav han forestillinger p2 de storste teatre og ved hofferne, og i  hver by, hvor han optradte, indbod han  de forende reprzsentanter for videnskaberne til at gore observationer ved szrlige lukkede seancer.

Carl Hansen er fodt i Odense i 1833. Efter en blandet karriere som kobmand, matematiker,  ingenior  og  guldgraver opdagede han, at han lettere kunne tjene penge som hypnotiser, og tidligt i 1864 finder  vi  ham  p9  Folketeatrets  plakat som »Magnetiseuren Hr. Hansen«. Denne titel kan forklares ved, at hypnosefznomenet oprindelig gik under betegnelsen  »dyrisk magnetisme«, indtil den moderne betegnelse begyndte  at sla igennem i  midten af forrige Arhundrede.

De gamle magnetisØrer, der troede, at hypnosen beroede p i   szrlige magnetiske kræfter i legemet, havde i tiden fra ca.  1770 til  1830  oparbejdet  store fnrdigheder som terapeuter af neurotiske og psykosomatiske sygdomme, men var ogsa ombolget af skandaler. Den kendteste af  disse magnetisorer,  F. A. Mesmer, var s2 efterspurgt, at han massebehandlede sine klienter i et stort badekar, og i samme and havde han engang »magnetiseret« et trz, som man s8 kunne blive helbredt ved at berore. Der kunne ogsa forekomme graviditet hos kvindelige patienter efter szrlig intens behandling hos Mesmers elever, og man behover maske derfor ikke at undre sig over, at deres virke til sidst blev forbudt.

Men, papeger Uffe Hansen, i virkeligheden sad  de  ogsa  inde  med  en v~sentlig viden om betydningen  af det helt  szrlige psykiske  samspil  mellem magnetisØren  og han klient, et forhold, der er kendt under  fagbetegnelsen »rapport«. Denne viden var godt p i   vej til at g A   tabt og var maske helt blevet glemt, hvis  ikke  Carl  Hansen  stzdigt havde holdt den i live. Ikke blot var han gennem sine utallige rejser en formidler af viden om hypnosen fra land til land. Efter års Ørkenvandring var det ifolge Uffe Hansens  vurdering  ogsa  ham,  der  i 1878-82 satte den  lavine  i  gang,  der gjorde 1880'eme  til »hypnosens arti«.

SkØnt Carl Hansen  aldrig selv nedskrev sine synspunkter, er det ved et enestAende detektivarbejde lykkedes Uffe Hansen at rekonstruere dem ved at f ~ l g e hans fzrden gennem Europa. Et overraskende stort antal af periodens fØrende videnskabelige kapaciteter  har p9 et eller  andet  tidspunkt  haft  kontakt  med ham og nedskrevet deres indtryk. Den vigtigste kilde er nok en hidtil upaagtet bog om magnetisor Hansen fra  1879 af professor  F.  Zollner  i  Leipzig.  Hertil kommer avisomtaler af hans forestillinger, artikler i videnskabelige tidsskrifter og ikke mindst de politi-  og injuriesaper, hans optrzden undertiden gav anledning til. Og endelig er der naturligvis de  mange  og  tunge  afhandlinger  om hypnosen, der blev skrevet frem til irhundredskiftet, og hvori navnet Hansen

ogs9 dukker op.

Uffe Hansens mest dristige pastand er den, at Carl Hansen gennem sine forestillinger i Wien i februar  1880 var inspirator for psykoanalysens  skabere Josef Breuer og Sigmund Freud, saledes at Breuer allerede samme A r   kastede sig ud i  at  anvende  de  gamle  magnetisØrers principper i behandlingen af sin ber@n~te patient Anna O., mens Freud selv nogle ar senere begav  sig til  Frankrig  for at studere hypnose hos Charco~ og Bernheim.

Det er s i   afgjort et kup, Uffe Hansen har gjort ved at grave denne uszdvanlige skzbne frem, og det er rent ud  sagt imponerende, hvad  han  har  fundet  af hidtil  overset materiale. Det er klart, at Carl  Hansen  fortjener  en  langt  stØrre plads  i  videnskabshistorien,  end  han hidtil  har  haft.  Denne  afdækning  og sammenstykning er gedigent akademisk arbejde, ikke tungt at læse, men tiingtvejende gennem sin omhu for at fa alle detaljer profileret. Når det gælder vurderingen af Carl Hansen i et storre historisk  perspektiv, har jeg  til  gengzld et

par indvendinger.

For det forste er der et »missing link« mellem  Hansen  og  Breuer.  Ikke  blot kan det ikke med sikkerhed fastslAs, at Breuer ligesom Freud s A   Hansens forestillinger i Wien. Mere vigtigt er det, at de cirkusnumre, som Hansens show fortrinsvis bestod af, og de beskrivelser  af Hansen, Breuer maske og maske ikke har læst i professor Zollners bog, ikke kan have haft meget til fzlles med den »talking  cure«, han  senere  samme A r skabte sammen med sin begavede patient Anna O.

At  Hansen  kendte  de  gamle  magnetisorer er ikke nok til at bevise, at han ogsa  videregav deres metode, for  han holdt  sig jo  netop omhyggeligt fra det terapeutiske omrade, hvor han risikerede at komme i konflikt med kvaksalverilovgivningen. Jeg anser det stadig for mest  sandsynligt,  at professor  Moritz Benedikt,  der  allerede  forud  for Hansens  optræden  i  Wien  havde  besogt Charcot i Paris, m i   være Breuers inspirationskilde, og at Charcot er den egentlige ophavsmand til 1880'emes hypnose-dille. Men vigtigst for mig er, at de seks punkter, Uffe Hansen i kap. 10 anfØrer som indiciebevis p9 en speci- fik sammenhzng mellem Carl Hansen og Breuer,  i  hvert  fald  ikke  samtidig slutter nogen forbindelse videre frem til Freuds psykoanalyse.

For det andet vil jeg holde fast ved, at psykoanalysens teori  og praksis  havde et meget bredt spektrum af forudsatninger og ikke kun den dyriske magnetisme som den eneste ene. Ikke mindst Mesmer har i de fleste fremstillinger -ogsi danske -for Izngst faet sin del af æren for psykoanalysens  tilblivelse, ligesom begrebet om »rapporten« bredt anerkendes som forl0ber for det psykoanalytiske overf0ringsbegreb. At Freud i en A r r ~ k k e ikke kunne tackle de overf0ringsfænomener, han m0dte i sin terapi, er ikke ensbetydende med, at han  havde fortrzngt begrebet eller dets oprindelse i hypnoterapien. Kzkkefmlgen er snarere den, at han gennem en rzkke problematiske behandlingsforl0b erfarede overfdringsfænomenet p i  sin egen krop og dernmsf opdagede lighedspunkterne med »rapporten«. Derfor gir der nogle i r ,  inden han  selv begyndte  at omtale disse lighedspunkter.

Generelt er jeg  betænkelig ved hypotesen om, at Freud fortrznger inspirationen fra magnetismen for at tzkkes den videnskabelige  offentlighed,  for hans nye og helt originale tanker om den infantile seksualitet og gdipus-komplekset var ret beset a f en langt mere kontroversiel  natur, og dem gjorde han intet for at skjule, tværtimod. Resultatet var daogsi, at han faktisk blev frosset ud af det gode akademiske selskab. Hvorfor rokke ved den kendsgerning, at Freud opgav hypnosen (ikke blot Bernheims suggestion, men ogsa Breuers katarsi.\), fordi den ikke duede som terapi'?

I den snart lange rzkke af bØger om, hvad  Freud  har  »fortrzngt«, er  Uffe Hansens trods disse indvendinger langt den mest sympatiske,  jeg har lzst, for s i vidt den ikke som de andre er ude p i   at bombe psykoanalysen tilbage til tiden fdr irhundredskiftet, hvor Freud endnu ikke havde begiet sit »formderi mod sandheden«, som det hedder hos en Jeffrey  Masson,  men  kun  vil  pipege,  at den nutidige psykoanalyse har en gældsforpligtelse  over  for  de  gamle magnetisflrer og over for Carl Hansen som en af dem, der s0rgede for, at de ikke gik i glemmebogen. Det er jeg nemlig ganske enig i.

Som helhed kan jeg  kun give bogen min varmeste anbefaling. Det indsamlede materiale er fremstillet med stor virtuositet,  skildringen  af  Carl  Hansens skzbne er elementært spzndende Iæsning, og man får fantastisk  god besked om hypnosens udvikling i fomge århundrede.  I  international malestok  er der mere nyt at hente her end i hovedparten af  de senere irs nok s2 bombastiske afhandlinger om psykoanalysens  forhistorie  Cjeg  tanker  ikke mindst  p i  Sulloways Freud -Biologist o f the Mind). Lad  os  krydse  fingre  for  en  engelsk overszttelse.