En mangehovedet hydra
Forfattere: Ann-Sofie Lönngren
Tidsskrift: passage (2023-01-24)

## En mangehovedet hydra

Leander	 Møller	 Gøttcke	 og	 Adam	 Paulsen	 (red.): Identitetspolitik,  litteratur  og kunstens autonomi ,	København:	U	Press,	2022,	550	sider.

Bogen,	jeg	er	blevet	bedt	om	at	anmelde,	består	af	artikler	og	essays	skrevet	af	forskere	og	kulturskribenter,	sammenflettet	med	kunstneriske	refleksioner	af	forfattere,	og	det	er	med	nysgerrighed	og	en	vis	skepsis,	at	jeg	åbner	den.	Titlen	antyder	et emne	som	er	brændende	aktuelt,	men	også	svær	at	navigere	i	og	fyldt	med	faldgruber.	Hvordan	kan	en	antologi	som	denne	finde	en	plads	i	et	så	mineret	felt?

Svaret	på	dette	spørgsmål	synes	i	første	omgang	at	være	ensidigt.	I	antologiens forord stiller redaktørerne spørgsmålet om, hvorvidt et digt skrevet af en sort kvindelig	forfatter	kan	oversættes	til	et	andet	sprog	af	en	hvid	person,	der	identificerer sig	som	ikke-binær.	Hvis	svaret	er	nej,	så	er	det	ifølge	Leander	Møller	Gøttcke	og Adam	Paulsen	et	tegn	på	en	'diskriminations-	og	diversitetssensibilitet'	(s.	12),	der betyder,	at	visse	oplevelser,	f.eks.	baseret	på	køn	og	identitet,	prioriteres	over	kompetence	og	faglige	kvalifikationer.	Her	fornemmer	man	den	fejlfortolkning,	der	i Sverige	især	findes	i	diskussionen	omkring	kvotespørgsmålet,	nemlig	at	vægter	man køn og etnicitet i en udvælgelsesproces - til en opgave, en ansættelse, en stilling - er konsekvenserne,	at	en	mere	kvalificeret	kandidat	fravælges	til	fordel	for	en,	der	er mindre	kvalificeret.	Møller	Gøttcke	og	Paulsen	mener	endvidere,	at	der	i	slutningen af det 20. århundrede skete et skift i de identitetspolitiske tendenser, der prægede dette århundrede, væk fra kravet om, at staten skulle behandle alle individer lige, til en ide om, at 'det er statens opgave at akkommodere forskellige gruppers partikulære	identiteter	og	erfaringer'	(s.	19).	Med	så	brede	greb	er	det	et	forenklet	syn,	der formuleres, på forholdet mellem magt, identitet, erfaring, kunst, litteratur, politik og fortolkningsprivilegium.

Det	forenklede	syn	på	debatten	udfoldes	desværre	yderligere	af	nogle	andre	bidragsyderne,	mens	andre	heldigvis	tager	fat	i	nogle	af	de	interessante	spørgsmål som	projektet	adresserer	på	nuancerede	og	interessante	måder.	Antologien	begynder	med	en	kunstfærdigt	udformet	hyldest	til	fiktionens	utopiske	potentiale,	skrevet af	 Madame	Nielsen,	som	skal	minde	læseren	om	kunstens	magt	og	tiltrækningskraft. Herefter følger antologiens første kapitel, der fokuserer på identitetspolitikkens	historie	og	filosofi,	hvor	Frederik	Stjernfelt	helt	alvorligt	stiller	spørgsmålet: 'Hvorfor	er	det	en	fantastisk	og	modig	gestus,	der	nedbryder	kategorierne,	hvis	en mand	finder	på	at	male	sig	i	ansigtet	som	en	kvinde,	men	hvis	den	selvsamme	mand maler	sig	sort	i	ansigtet,	så	er	de	en	forfærdelig	forbrydelse'	(s.	43-44).

Historisk kontekstualisering, anyone ?	Nej,	i	Stjernfelts	bidrag	er	denne	praksis opgivet til fordel for reproduktionen af en hvid middelklasses værdier med et mandligt	talerør.	Lignende	tendenser	kan	ses	i	Lilian	Munk	Rösings	kapitel,	hvor	der	ironiseres	over	LGBTQIA-bevægelsen,	og	hvor	'identitetspolitik'	og	'universalisme' præsenteres	som	polariserede	og	gensidigt	ekskluderende	begreber.	Som	eksempel på det sidste nævner forfatteren følelser, samt oplevelsen af 'at være del af tidens gang'	(s.	92).	Præcis	hvordan	hun	kan	vide,	at	det	er	aspekter	af	menneskelivet,	der er	universaler,	bliver	aldrig	tydeligt.	I	Maja	Lucas'	bidrag	problematiseres	et	sådant statisk	syn	på	kunstens	politiske	potentiale,	og	Silas	Markers	kapitel	er	også	med	til at	udfordre	den	kyklopiske	ensformighed,	der	ellers	præger	antologiens	første	del. Dag	Heede,	Torsten	Bøgh	Thomsen	og	Anne-Marie	Søndergaard	Christensens	bidrag viser, hvordan forholdet mellem identitetspolitik, forskning og kunstnerisk aktivitet kan	behandles	på	oplyste	og	relevante	måder,	der	resulterer	i	nye	spørgsmål	og	tanker,	hvilket	vel	i	sidste	ende	er	formålet	med	det	kritiske	essay.

Begreberne	'trigger	warnings'	og	'safe	space'	diskuteres	i	et	bidrag	af	forfatteren	Birgithe	Kosovic	samt	af	Poul	Erik	Tøjner,	hvor	sidstnævnte	indtager	en	mere entydigt	negativ	holdning	end	førstnævnte	-	eller	måske	er	det	bare,	fordi	Tøjners tekst	er	længere.	I	forhold	til	den	såkaldte	'cancel'-debat	gøres	en	tydelig	positionering, idet Tøjner først beskriver, hvordan The Metropolitan Museum of Art i Firenze	blev	bedt	om	at	fjerne	et	maleri	af	Balthus	fra	1938,	der	seksualiserer	en ung	pige,	for	så	selv	at	gengive	billedet	i	egen	tekst	(s.	212).	En	anden	indgang	til debatten	finder	vi	hos	Anders	Ehlers	Dam	og	Erik	Granly	Jensen,	der	i	stedet	for	at polemisere diskuterer, hvordan en kunstners politiske holdninger ikke kun udgør komplekse problemer for samtidens beskuer at forholde sig til, men også kan give indgange	til	hans	arbejde.	Et	sted	mellem	fiktion	og	reportage	er	Jens-Martin	Eriksens	kapitel,	der,	selv	om	det	bidrager	til	antologiens	sympatiske	blanding	af	stilarter,	præsenterer	et	alt	for	ensidigt	ræsonnement	over	begrebet	'multikulturalisme'. Ensidighed	er	dog	kun	fornavnet	på	Thomas	Viben	Jensens	bidrag,	der	knytter	an	til antologiens	indledning,	idet	den	identificerer	identitetspolitik	som	præget	af	dobbeltmoral	og	totalitære	tendenser	(s.	340).	Her	reduceres	komplekse	spørgsmål om repræsentation, erfaring og fortolkningsprivilegier til ironiske one-liners , såsom	at	'minoriteter	har	altid	ret'	(s.	338),	hvilket	slet	ikke	er	nyttigt	i	forhold	til	at kvalificere	debatten.

Marie-Elisabeth	Lei	Pihl	har	en	helt	anden	tilgang,	som	problematiserer	den	statiske dikotomisering for eller mod identitetspolitik. Hun viser i stedet, hvordan et fokus	på	menneskers	levede	erfaringer	kan	give	redskaber	til	at	forstå	nyere	skønlitteratur.	I	Leander	Møller	Gøttckes	bidrag	er	der	derimod	taget	udgangspunkt	i	en sætning,	der	går	igen	i	bindet:	at	sagen	om	identitetspolitik	er	en	'anerkendelse'	af forskellige	kategorier.	På	dette	tidspunkt	begynder	jeg	at	føle	mig	meget	træt.	Hvorfor	bliver	denne	så	lemlæstede	forklaringsmodel	gentaget	igen	og	igen?	Som	om identitetspolitik ikke handler om fordeling af ressourcer, lige vilkår, bekæmpelse af fattigdom, sårbarhed, diskrimination, trusler og vold, men har til formål at booste en forkælet middelklasses ego. Hvor er det heldigt, at dette bidrag efterfølges af Sofie	Jamas	kunstneriske	refleksion,	hvor	risikoen	for,	at	stereotypisering	fører	til skade, understreges.

Marianne	Stidsens	kapitel	 om	 Horace	 Engdahls	 æstetik	 rummer	 ikke	 noget nyt,	og	det	er	bestemt	heller	ikke	formålet:	Forfatteren	synes	snarere	ved	selve den handling at skrive sit bidrag at ville give et bidrag til debatten om 'cancelkulturen'.	Mere	interessant	er	Benjamin	Boysens	kanondiskussion,	som	dog	undlader at diskutere det vigtige spørgsmål, om hvorvidt udgivelse og formidling af litteratur	er	et	spørgsmål	om	materialitet,	indflydelse	og	magt.	Dette	synliggør,	iro- nisk nok, de konsekvenser en manglende identitetspolitisk bevidsthed har for den analytiske	praksis.	At	dette	begreb	i	sig	selv,	såvel	som	det	bredere	begreb	'politik', kan	fungere	som	et	kritisk	redskab,	viser	Rasmus	Vangshardt	i	en	diskussion	af	den tyske	forfatter	Simon	Strauss.	Det	samme	behandles	også	i	Markus	Floris	Christensens kapitel med fokus på reception, historie og protest mod en overpolitiseret samtid.	Med	Zadie	Smiths	afsluttende	refleksion	som	skønlitterær	forfatter	viser	bindet tilbage	til	begyndelsen	med	en	fejring	af	skabelsen,	menneskelig	fantasi	og	empati og	fiktionens	magt.

Nu	vil	den	opmærksomme	læser	bemærke,	at	jeg	har	udeladt	et	bidrag,	nemlig kapitlet	der	består	af	en	dialog	mellem	Mathias	Danbolt	og	Jacob	Wamberg.	Det har jeg gemt til sidst, fordi jeg mener, at det samler og kritisk bearbejder de omdrejningspunkter, antologien berører på en illustrativ måde, også til en vis grad i forhold til netop denne antologi, og tilføjer et interessant metaperspektiv. Hvis du kun skal læse et kapitel fra Identitetspolitik, litteratur og kunstens autonomi , så læs dette.

Afslutningsvis vil jeg gerne rose et modigt projekt, som samlet set tegner et billede	af	nutidens	kulturdebat	og	slet	ikke	er	så	entydigt,	som	det	først	så	ud;	en	hydra med alle hovederne tilbage, hvor monstrøse nogle end måtte være. Dog ville diskussionen have stået skarpere, hvis man, i højere grad end det nu er tilfældet, havde inddraget en problematisering af begreber, der i mange tilfælde tages helt for givet: mest	påfaldende	'menneske',	'frihed',	'individ'	og	'autonomi'.	I	betragtning	af de	gentagne	beskyldninger	mod	identitetspolitik	for	at	være	essentialistisk	og	autoritær,	forekommer	denne	omstændighed	ironisk.	Selvom	nogle	forfattere	er	mere kritisk	 orienterede	 end	 andre,	 kan	 det	 fælles	 udgangspunkt	 identificeres	 som	 en humanistisk	dannelsestradition	med	rødder	i	oplysningstiden.	Et	paradigme,	som i  dag  bestemt er stærkt udfordret af ikke mindst posthumanistiske tankegange. I stedet	for	yderligere	kulturanalyse,	der	tager	udgangspunkt	i	disse	begreber,	er	der behov	for	dybdegående	undersøgelser	af,	hvordan	de	er	opstået	og	er	blevet	taget for givet, hvordan de reproduceres og undermineres, de materielle konsekvenser heraf	og	frem	for	alt:	hvad	det	betyder	at	producere	viden	fra	andre	steder.

Anmeldt	af	Ann-Sofie	Lönngren