Dybdespring
Forfattere: Lone Malmborg, Michael Ringbo
Tidsskrift: kok (1987-12-05)

## Lone  Malmborg og Michael Ringbo

## Dybdespring

Erkendelsens form hos Henrik Nordbrandt'

Hav altid Ithaka i dine tanker. At ankomme dertil er dit egentlige mål. Men forhast slet ikke rejsen. Lad den hellere vare i årevis så du er gammel når du ankrer op ved  0en rig på alt hvad du har tilegnet dig undervejs uden at forvente at Ithaka skal give dig rigdomme

Ithaka har givet  dig den smukke rejse. Uden hende ville du slet ikke have taget  afsted Men hun har ikke mere at give dig.

Og hvis du finder hende fattig,  Ithaka har ikke  bedraget dig. Så vis som du er blevet, så fuld af erfaring, vil  d u  allerede have forstået  betydningen  af et  Ithaka.

Sådan begynder den. Henrik Nordbrandts tretten år gamle digtsamling Opbrud  og  ankomster. Brudstykket  fra  Konstantinos  P. Kavafis' digt Ithaka er  et  umådeligt  prxcist  billede  på Nordbrandts  idé  om livet:  Rejsen  som  en  tilvxrelsesmetafor.  I Opbrud  og  ankomster fares denne metafor helt igennem i en sådan grad, at også formen bliver et udtryk for den.

Rejsen  som autentisk  livsvilkår,  tilvxrelsesmetafor  og  poetisk  idé har fulgt Henrik Nordbrandt gennem hele hans digtning, men aldrig så  skarpt  og  brxndende  fremstillet  som  i  denne  digtsamling.  Den kaster lys over mange af hans tidligere, men isxr senere digte. Du skar en rose a f hedder et af digtene i hans nyeste digtsamling Under mausolget. Her tages rejsen  atter op.

Og således går det  til, at jeg  nu  bor alene, i et rosa vzrelse, i et  blåt landskab og Iznges lige meget efter det, der findes  bag de disede bjerge og det, der  skjuler sig for sig selv inden i mig mellem ordene i dit brev. At  blive er  at vide. At  rejse er  at lide. Det feirste vil jeg  ikke.

Det andet magter jeg ikke Izngere.

For digtets jeg  er rejsen  tydeligvis  en  autencitet.  Men  rejsen  bliver også her et billede på erkendelsen. Blot er rejsen langt mere smertefuld nu. Måske fordi den viden jeg'et har  (ved at blive) er en viden om, at rejsen  er en  illusion; eller  at dens formål er det. Samtidig er forbliven  stilstand.  En  viden  og  erkendelse  som  ikke  vokser.  Som tilvzrelsesmetafor er rejsen stadig den samme her som tidligere, men for  det  digtende jeg  har  rejsen  fået  en  anden  vzrdi.  I  forhold  til Opbrud og  ankomster's besyngelse  af rejsen  er der her indtrådt en slags -og

resignation  eller  snarere rådvildhed  over  for  paradokset  forblive rejse, i hvert fald i relation til den autentiske rejse, den evige s ~ g e n rastlashed.

Rejsemotivet er en nzesten arketypisk figur i litteraturen, hvor  ankomster og opbrud ses som grundlzeggende livsvilkår for mennesket. Nordbrandt henter da også stof til sine egne billeder fra bl.a. antikken -Homers Odysséen -som det fremgik  af mottodigtet  af Kafavis,  og som det også ses i versene: »I nat i mine dramme, vil jeg vzere grzsk igen / og skilt fra dig som aldrig far, Helena.«

På et plan er rejsen et symbol på livet, den fysiske rejse gennem tid, hvor  Ithaka  er  bestemmelsesstedet (daden). Vi  lever  alle  med  bevidstheden  om d ~ d e n , men vi  lever  ikke  for  at d0.  Tvzrtimod,  bevidstheden om doden tvinger os til at leve.« Jeg  tilbeder min ligegyldige  d0d,  fordi  den  tvinger  mig  til  at  leve«,  skriver  Henrik  Nordbrandt i digtet Landgang. Samtidig er rejsen et billede på erkendelsen og szerligt selverkendelsen.  En rejse ind i en selv, hvor målet er msdet med sannen, inenneskes0nnen, som i den homerske Odysséen.  Dvs. en

sngen efter den hojeste grad af erkendelse om en selv.

Det autentiske livsvilkår er altså en rejse med en ustandselig rzkke af opbrud og ankomster indtil den endelige landgang. Det giver livet en  evig  uro,  tragik  og  bevzgelse,  som  farst  bringes  til  ophar  i  det ajeblik, jeg'et  opnår  fuldstzndig  selverkendelse  (dar). Dette  giver også en bestemmelse af den vzrdi henholdsvis opbrud og ankomster er tillagt  i den Nordbrandt'ske betydning. En vxrdi, som er tillagt ud fra et traditionelt  (i ordets egentligste forstand) synspunkt.

Opbrud  er  en  stadig  sagen  efter  nye  eventyr,  ny  erkendelse  og erfaring, betinget af  menneskets rastlashed, uro  og  higen  efter »sandheden« og lykken.

Ankomst er stilstand og hvile. Åndelig eller fysisk dad. Hos Nordbrandt lever  altid  illusionen om at genfinde nye  muligheder på det sted, hvortil  han ankommer. Denne illusion -dette selvbedrag -er samtidig  drivkraften  i  hans  evige  sagen.  Fordi  hensigten  med  de mange opbrud og ankomster viser sig at vzre en illusion.

Som  erkendelsesform  kan  rejsen  som  metafor  fares  videre.  Hvor den som autentisk livsvilkår indebar muligheden for eller måske snarere illusionen  om at nå til landkortets hvide pletter og om en mulig lykketilstand dér,  handler rejsen som metafor for erkendelsen og selverkendelsen om at nå til sindets hvide pletter. At nå til de områder af det ubevidste, som kan give os en starre bevidst forståelse og selverkendelse.

Det  der  sker,  når  et  digt  foretager  denne  bevzgelse,  kalder  den amerikanske digter Robert Bly for spring.'  (nleaping poetry«). Springet betegner  en cirkelbevzgelse  i digtet, hvor  der fra  en  bevidst  tilstand springes til  en  ubevidst, og  derefter  tilbage  til  en  ny  bevidst tilstand.  Den  overordnede  poetiske  idé hos  Henrik  Nordbrandt  er simpelthen  dette spring.  Ideen  rummer,  som  vi  vil  vise,  en poetisk form, men også et indhold. I sin form er springet erkendelse: en rejse til  de hvide pletter på sindets landkort. Dybdespring.

En  sxrlig form  for  spring er  kendetegnet  ved,  at  den  ubevidste tilstand er gennemstrummet af d~dsfalelsen. I livet må vi ustandselig relatere  vores  nu  til  livets  absolut:  vores  dad.  »Jeg  tilbeder  min ligegyldige d0d, fordi den tvinger mig til at leve«, skrev Nordbrandt. På samme måde udtrykkes  enhver falelse bedst  ved  at relateres  til den stzrkeste falelse; falelsen af d ~ d e n s nzrvzr. Og det er vel netop -det, god poesi g0r. Poesien kan ikke beskrive falelsen, men kan fremkalde  den  ved  at relatere den  til  noget  andet. Sådan virker jo  også enhver  metafor:  Vi  reagerer  på  sammenstillingen  af  to  mere  eller mindre fjerntliggende realiteter.

Indledningsvis vil vi  analysere det store digt »Simi«, da dette digt giver  os  mulighed  for  en  mere  samlet  fremstilling  af  de  vigtigste tematiske  linier  i Ofbrud  og ankomster.  Analysen  af  »Simi«  giver m.a.o.  en idé  om det digteriske projekt, hvori springet fremstår som den overhovedet  mest adzkvate udtryksmåde.  I analysen af »Simi« undviger  vi  betegnelsen  spring for  senere i  andre analyser  at vise, hvorledes dette begreb er velegnet til netop at karakterisere den sxrli- ge nordbrandtske poesi. Den poesi Erik Skyum-Nielsen taler om, når han siger at: »udtryk og indhold  er i den grad smeltet  sammen, at digtet hos ham fungerer som et sanseorgan, hvori oplevelsen er identisk  med  sin  sproglige  formulering.&lt;&lt;3 Rejsen  til  det  ukendte  eller ubevidste og relateringen til d ~ d e n er ikke blot temaer, som fremskrives  på det sproglige plan.  Det ligger også i selve udtrykket.  Som et sublimt eksempel på denne identitet mellem udtryk  og indhold vil vi se på, hvordan syntaksen hos Nordbrandt ikke kun underst~tter, men også er en del af indholdet. -En syntaks med  dybdespring.

## Simi

```
Jeg  har svært ved  at forestille mig et begreb som  lykke men hvis jeg  skulle forestille mig det kunne jeg  udmærket  se mig selv i rollen  som svampefisker bådebygger,  lods eller bare drukkenboldt 5  i havnen  på Simi. Hvis du engang skulle gå fra  borde der vil  du utvivlsomt  forstå hvad jeg  mener: Bemzerk feirst og fremmest de stejle klipper som omgiver  havnen og betinger byens  opbygning og arkitektur hvordan de tvinger  gaderne til  at forvandle sig til stier 10 eller  trapper,  og hvordan  de fylder husene med forskudte rum, hemmelige passager  og utilgængelige  balkoner hvor  kattene soler sig. Hzrget af vejret med dens sparsomme vegetation af timian  og tidsler og med dens skingre insektlyde dagen  igennem 15  synes  den  porsse  sten  så at  sige  afskåret  af det  blanke  vandspejl  fra  sine  underssiske rsdder:  Systemet af gange, som vandet sydende prmer på at finde sig selv i udhulende klippen, de store gallerier hvis  lys  betinger fiskenes  reflekser  og algernes intelligens 20  såvel som de sunkne skibe er normatl usynlige skjult  under vandoverfladen med  dens neijagtige gengivelser  af byen fra  bådene på vandet til msllerne på bjærget. Kun på visse tider af dsgnet og i visse  belysninger,  som nu er det  muligt  at se de to landskaber 25  på samme tid, det underseiiske gennem spejlbilledet af det overseiiske og det er dette billede som giver det bedste billede af Sinii, som jeg  ser det. Så hvorfor skulle jeg  ikke  gare mig selv  til  en del af dette billede,  halvfuld  og med  min  halvfulde vinflaske 30 på anlnbsbroen.  For hvilket  billede kunne vzre mere attråvzrdigt at se sig selv gengivet på end dette. Hvilken baggrund  kunne egne sig bedre som baggrund  for en rask  kzrlighedsaffaxe  eller et melodrama.
```

- Husenes indbyrdes, forskudte placering
- 35  de skulte haver som  blander havluften  med duften  af basilicum og tarrede blzksprutter, for slet ikke at nzvne de pludselige  udsyn  mod  blå  bjzrge,  hvor  der mangler  en dar eller  hvor  en  trappe er styrtet sammen har nzsten gjort  det for let for de elskende.  Hvor svzrt 40  at forestille sig selv deri stwrste elskov ende dramatisk her.  Dante ville have opgivet  Beatrice til  fordel for en rig, forhuldsvis pxn enke hvis han havde vzret fra Sirni. Og hvad  Napoleon  angår fwler jeg  mig sikker på at han  på  Simi 45  nzppe ville have  drevet det til  mere end gemen swrwver eller  bolvzrksmatros.  Jeg  kan  heller ikke se hvordan  et klassesamfund som det europziske skulle kunne opstå  her hvor enhvers forhold  til  sin nabu  er forskudt og uberegnelig,  betinget  af klippens  hårdhed og af jordskzlv. 50  Og  jeg  tror faktisk  Marx ville have arinet af sine  egne vzrker,  hvis  han  havde Izst dem på Simi. Måske er det derfor  tjeneren ikke gider reagere, men lader  mig i stikken  med  min  tomme flaske for fuld  til at tznke en  tanke  til  ende 55  og for zdru til  at opgive den. Skulle jeg,  som Perikles smugleren foreslog, tage part i hans båd og opgive det her skriveri og de her politiske spekulationer som jeg  hverken  tror  eller tjener  på eller skulle  jeg  simpelthen gå videre til den  nzste taverna? 60  Hvorfor  ikke drikke sig ihjel her svzvende mellem en tilvxrelse det er for sent at leve og en  tilvzrelse der er uacceptabel mellem  byen  på  klipperne og dens spejlbillede  i vandet for at udtrykke det lidt mere direkte. 65  Se nu, hvordan citrontrzernes skygger over havnens vand breder  sig over vandspejlet  som en syre der får det underswiske landskab til at træde tydeligere  frem mat skinnende og slaret i omridsene klippeformationer,  der suger lyset  til  sig dybt nede i market 70  som nagne lemmer på et renaissancemaleri kzmpemæssige ankre, begravet  i stendynger og forvredne jernarmeringer og kzder som synes at antyde existensen af foruroligende  store, sporlast forsvundne, navnlwse skibe. Måske er det sådanne scener vi oplever 75  i de drwmme som altid piner  os ved  altid at undvige  os når vi  forsager på at huske dem genoplevelser af syner set fwr  fadslen og forudanelser om oplevelser efter daden. Og måske det fascinerer  os.  For vi  kan svnmme ind  i  disse klippehuler
- er det fordi  landskabet  her sztter os i stand  til  at opleve 80  os selv både som  ufadte  og som  deide og betragte os selv som  fostre eller lig i dissr  gr~otter og disse hrrnnieligr,  klukkrnde gallirier

hvorfra  den blå farve som forvandler

- 85 de hvide mure oni aftenen, og intensiverer gårdhavernes rosenduft den blå  farve, vi  kalder for mystisk stiger op gennem de dndes fingre for at beherske os. Vi kan dykke ned melleni disse skibe vi  kan samle disse knogler op fra deres sprzngte, rustne jernkister
- 90  med  en f~lelse som om de var vore egne soni om vi havde  mistet  dem for Iznge siden, fnr vi blev  fndt og vi  kan  betragte  vore vzgtlnse lemmer nede  i disse skumrende, underseiske klnfter, fulde  af undren:
- -Vil  vi  nogensinde atter kunne hzve os op
- 95  gennem vandspejlet, gennem billedet  af byen  i det hvide  sollys? Vil vi  i det hele  taget  komme  til syne igen i  et  landskab som det vi forlod, et landskab hvis  distancer leder os Izngere og Izrigere ind  i os selv efterhånden som vi overskrider dem, og hvor vore liv bliver  konkrete

-

100  som de stejle klipper der betinger dem?

Jeg  har svzrt ved  at forestille mig et begreb som  lykke

men  når jeg  nu og da stiller  mig selv

et spnrgsmål af den slags, er det i et landskab som dette

jeg  accepterer  at svaret ikke existerer.

105 Og jeg  ser mig om. Og jeg  er lykkelig  over at vide jeg  er her.

## Simi

Simi er det eneste digt  i den del af  Opbrud o, g   ankomster der har fået titlen  »Et landskab«. Allerede  i dette forhold  ligger der et spil mellem ubestemthed og bestemthed.  Et forhold, vi mener, også afspejler sig i digtet i form af spillet abstrakt og konkret.

Som  i  flere  af  Nordbrandts  digte  er  udsigelsesstrukturen  i Simi temmelig kompleks.  Både digtets  afsender- og modtagerside er  udspaltet. Der optrzder i Simi både et eksplicit jeg og  eksplicit du.

For  at starte med  det sidste: I digtets vers  5-6 findes de farste og sidste  eksplicitte  henvendelser  til  et  »du«.  Implicit  er  dette  »du« også til  stede i de imperative verber »bemzrk&lt;(  (v. 7)  og »se nu&lt;&lt; (v. 65). Endelig  findes der en »du«-henvendelse  af en  lidt  anden art i vers  74-100,  via  det  »vi«-liv  denne del af digtet udtrykker.  »Videt, som optrzder her, reprzsenterer det kollektive ubevidste, altså noget almenmenneskeligt,  arketypisk,  som også implicerer  et  »du«  (mere herom  senere). De  to  f0rstnzvnte »du«-henvendelser  fungerer  som en slags pegen  på fiktionen, som er det  billede,  det skrivende &gt;&gt;jeg&lt;&lt; giver af Simi. Denne pegen markeres tillige af den måde,  jeg'et optrzder på igennem digtet.

## Det digteriske  jegs placering i tid og rum

- a) I vers  1-5 kan jeg'ets  placering ikke afgnres positivt,  men må bestemmes negativt. Tekstafsnittet  indeholder de to  udtryk: »forestille mig« (to gange) og »se mig selv i rollen«.  Begge udtryk peger på et fravzr. Det ene på fravzret af en forklaring / bevidsthed om begrebet lykke, det andet på fravzret af jeg'ets  placering  som hhv. svampefisker, bådebygger,  lods og drukkenboldt på Simi.
- b) I vers 23 er  jeg'et tidsmzssigt placeret i forhold til digtets fortalte tid: »Kun på visse  tider  af dngnet og i visse belysninger, som nu&lt;&lt;. Jeg'et  er altså tidsmzssigt nzrvzrende ift. sit objekt.
- c) I  vers  27-30 stiller jeg'et  sig selv et  spnrgsmål, der indeholder nogle  interessante  elementer:  fnrst  og  fremmest  det  finitte  verbum »skulle«, der markerer sztningens tid. Flere ting peger  på at der er tale  om  en  nutids-fremtidsform: den fnromtalte  sztnings »nu«, fnlges af nzrvzrende sætning op med ordene D... Så hvorfor / ...K Der er altså med  denne sztning tale om en argumenterende dialog  (evt. indre) fra  jeg'ets side. Går vi ud fra, at fortzllepositionen i vers 27-30 er den samme som i vers  1-6, underbygger »Hvis du engang skulle gå fra borde der . . . N også at »skulle« i vers 28 må vzre nutids-fremtidsform. Bestemmelsen er vigtig, da nutids-fremtidsformen gnr resten af digtet  til  en  fiktion  i  fiktionen.  Udover  disse  iagttagelser  omkring tekstens  grammatiske tidsforhold,  er der i tekstudsnittet  et  par indholdselementer, der også kan hjzlpe til bestemmelsen af tidsforholdene. Jeg'ets  billede af sig selv: »halvfuld  og med  min halvfulde  vinflaske / på anl~bsbroen ...  «, kan forfnlges i zndret form senere i teksten. Nemlig i
- d) Vers 52-53: »Måske er det derfor tjeneren ikke gider / reagerer, men lader mig i stikken med min tomme flaske / for&amp;ld  til at tznke en tanke til  ende...&lt;&lt; (i forbindelse med »tjeneren« snakker jeg'et  senere (vers 59)  om »den  nzste tavernaa). De  to billeder  kan herefter  opstilles med fnlgende elementer overfor  hinanden:

| vers 29-30   | vers 52-53   |
|--------------|--------------|
| halvfuld     | fuld         |
| halvfuld     | min tomme    |
| vinflaske    | flaske       |
| anlnbsbro    | taverna      |

De to nverste elementpar peger klart på en tidslig udvikling  mellem billederne, hvorimod  det nederste  elementpar  åbner for  mere komplekse  tolkninger:

I Jeg'et har flyttet sig fra anlnbsbroen til tavernaen medbringende sin flaske. Evt. er der på tavernaen  tale om en ny flaske.

II Jeg'et  er,  hvor  det hele  tiden  har vzret: på en  taverna  på  anlabsbroen. Her er det participant i tidsmzssigt forlab, der zkvivalerer med  forlnbet gående ud på at tnmme vinflasken  (-erne).

III  Der er overhovedet ingen materiel sammenhzng mellem de to billeder.  Andet  billede  er fnlgelig  ren  fiktion  fra fnrste  billedes jegs bevidsthed.

Henimod tolkning III peger parallelliteten  mellem hhv. Dantes, Napoleons og Marx', afjeg'ets Simi-fiktion forvrzngede fremtrzden og tjenerens utjenende (forvrxngede) opfarsel. Imod denne tolkning peger, at der på den ene side står den tre-dobbelte  (firdobbelte, hvis vi inddrager »det europziske klassesamfund«s  (vers 47) forvrzngede / umulige fremtrzden) Simi-fiktions markarer. Disse er karakteriserede ved  netop  at gare brug af en datids-fremtidsform.  På den anden side står derimod tjener-taverna-billedets  markar, der har en nutidsform: Måske er det derfor...«.  Videre peges  der stzrkere på en af de andre tolkninger,  der har det tilfzlles,  at de har en materiel tilknytning  til  det fnrste billede.  Således peger jeg'ets  iagttagelse af Simis gennemsigtige spejlbillede (v. 65-67) tilbage til vers 23s forankring af digtets  nutid, og dermed også til  den materielle eller rumlige forankring, jeg'et  har her.  Til  slut  i  denne  diskussion  af de tidsmzssigt udviklende  billeder  i  digtet  er  blot  at  pege  på  deres  konnoterede indhold: Jeg'ets  karakteristik  (halvfuld -+ fuld), halvfuld  flaske -+ tom flaske) svarer udmzrket til den karakteristik en drukkenboldt må have. Der peges altså på nzrvzret af det, der var fiktion og fravzr i digtets  indledning  (v. 3-4). Hvis  vi  fastholder, at  jeg'ets  sted at tale fra er det samme som i digtets indledning, i vers 27-30 og her  (vers 52-53), fremstår altså en paradoksal  modsztning mellem jeg'ets  syn på sig selv i en rolle, og  jeg'ets faktiske udfyldning af rollen. Eller man kan sige, at der sker synsvinkelskift, idet der skabes en fiktion i fiktionen eller en udspaltning af det poetiske jeg.

e) Digtets afslutning refererer til digtets indledende bemzrkninger. Således går sztningen: »Jeg har svzrt ved  at forstille mig et begreb som lykke«, igen i identisk udfnrelse  (v. 1 og  101). Digtet er spundet op om en cirkelkomposition. Kun den sidste del, og iszr den sidste sztning,  bryder  den  fortzllemzssige  omsluttethed.  Som  nzvnt  er indledningen przeget af to fravzrsformer: et fravxr af bevidsthed om begrebet lykke og fravzret af rollen på Simi. Som vi  skrev var sidstnzvnte  fravzr  et  paradoks,  og  på  mange  måder  tenderer  digtets udgangssztning mod en vis paradoksal karakter. Sztningen »Og jeg er lykkelig over  at vide jeg  er her(&lt;,  er przget  af en stzrk nzrvzrsfalelse. Bevzgelsen fra fravzr til nzrvzr i rumlig forstand understreges også af brugen af de pegende adverbier »her&lt;&lt; og »der«. I digtets vers 5 understreges  afstanden eller  fravzret af »der&lt;( og af tidsadverbiet  »engang«, som  i denne sammenhzng peger  på en ikke nzrvzrende  tid  (fremtid). Dette  sted  at tale fra  kan  vi  kalde  1. fiktion.  I denne fiktion peges der altså på et fravzr i både tid og rum. Fiktionen i fiktionen  (2. fiktion) er przget af et nzrvzrende jeg:  nzrvxrende i billedet,  men  fravzrende  ift. jeg'et  i  farste  fiktion  (»se mig  selv  i rollen som...«). Tidsmzssigt er 2. fiktions jeg  nzrvzrende: »som nu« (v.  23)  og  »se  nu&lt;&lt; (v.  65).  Rumligt  er  det  nzrvzrende:  »dette billede« (v. 26 og v.  29) og »her« (v. 41). Fravzret i 1. fiktion, hvortil også vers  101-1  05 harer,  er imidlertid  her vendt til et nzrvzr i både -rum og tid. Jeg'et  er rumligt nzrvzrende: »er her«  (v.  105) og »i et landskab  som  dette&lt;&lt; (v.  103)' og  tidsligt  nzrvzrende:  &gt;&gt;jeg er&lt;&lt; (to gange i v.  105). Som  modsztninger  kan  dette opstilles  således -og hermed bevzger vi os samtidig over i digtets tematik  og symbolplaner.

&gt;)Og jeg  er lykkelig

over at vide jeg  er her«

Jeg'et  har svxrt ved at forestille sig begrebet lykke. Der kan ikke opstilles klare retningslinier for, hvor jeg'et taler fra, samt for hvorledes det evt. flytter sig.

Modsztningerne kan forfalges på andre planer i digtet, nemlig som:

- a) Spillet mellem konkret og abstrakt.
- b) Spillet mellem virkelighed og dram.
- c) Spillet mellem nzrvzr og fravzr.

For at kunne gare dette, er vi  dog nadt  til  at bevzge os  ad  trange omveje.

## Simi o g   historien

Frarst vil vi undersage, hvorledes jeg'et fremstiller Simi. Hovedvzgten i denne fremstilling ligger i versene 5-27 og 34-53. Hvis vi farst koncentrerer os om vers 5-27, kan det bemzrkes, at der findes tre omdrejningspunkter for beskrivelsen: klipperne, vandet og vandspejlet. Jeg'et vælger  altså at beskrive  rummet med  dets grznser, hvilket  bliver klart derved, at rummets udfyldning ses som betinget afdets grznser. Netop  betinget -det  er  de  naturlige  konkrete  grznser,  der  bzrer kulturen. Man kan se på de verber, der bliver  brugt om hhv. klipperne  og vandet:  »omgiver«  (v. 7),  »tvinger ... at forvandle sig«  (v. 8), »betinger« (v. 8  og  v.  19), »fylder&lt;&lt; (v.  lo), »afskåret« (v.  15), »at finde sig selv« (v.  17) og »udhulende«  (v.  18). Verberne  peger  mod et  handlende  subjekt, og iszr »at finde sig selv« peger  mod  en vis form for bevidsthed. De »dade« ting, klipper og vand, far herved en organisk karakter, der i avrigt også kan iagttages gennem brugen  af billedet  »sine  undersaiske  radder«  (v.  16).  Imellem  klipperne  og vandet findes vandspejlet, der udover at danne grznse har en speciel evne  til  at  kunne  fremstille  begge  verdener:  klippernes / byens  og vandets / fortidens, på én  gang. Henrik Nordbrandt skriver i Breve fra en  ottoman:

»Symi ligger på de stejle bjzrgsider omkring den Uformede bugt, der udgar havnen. Bugtens vand er meget dybt og meget klart. Virkningen af byen, der spejler sig i vandet, skaber et fantastisk rum, et rum, hvis virkning forstærkes af vandets gennemsigtighed,  som hele tiden tillader dele af det undersaiske landskab at komme til syne. Her er miljaet ikke bare en fortszttelse af landskabet, men  også af havbunden, der har dannet basis for dets  ståen.«^

Jeg'et  i Simi kalder  dette  dobbeltbillede  »det  bedste  billede  af Simi«, og g0r sig som nzvnt til en del af det. I billedet af Simi er tiden / historien  en nradvendig del.

At naturen bzrer kulturen på Simi, opdager vi videre ved at undersage menneskenes forhold  på 0en.  I digtet pointeres  begrebet  &gt;$rskudthede flere steder: klipperne  »fylder husene med  forskudte rum« (v. 10-  1  l ) ,   husene er »indbyrdes, forskudte«  (v. 34), og endelig viser det sig, at på Simi er D. . . enhvers forhold  til sin  nabo forskudt / og uberegneligt,  betinget  af klippens hårdhed  og af jordskzlv.&lt;&lt; (v. 4849). Ordet »betinget« går her  igen og understreger,  hvorledes menneskene undergiver sig de naturlige vilkår og agerer på baggrund af dette. På samme måde viser digtets indlednings omtale af svampefiskeri, bådebygning og lodseri, hvorledes mennesket indretter sit levebrad  på naturens przmisser.  Det er således tydeligt,  at der på Simi lever en  kultur,  der er et organisk produkt  af naturens konkreter og sin egen  historie.

Hvis vi herefter vender blikket  mod versene 34-53, kommer der et nyt  element  ind  ift.  Simi;  den  europziske kultur.  Metonymiske  reprzsentanter for denne kultur  er Dante, Napoleon og Marx. Fzlles for de to forste er, at de på Simi kun ville have drevet det til middelmådighed, mens Marx ville vzre blevet helt til grin -også for sig selv. Igen konkretheden der slår igennem over abstraktheden. De abstrakter de tre herrer symboliserer her: kvindeidealet, magtidealet og samfundsidealet, har netop som idealer ingen plads på Simi, hvor kulturen som sagt er konkret  bestemt. Hvor det ovenfor  blev vist, at der var  en svag  modsztning  mellem  kultur  og natur  på Simi pga.  den konkrete  determinisme, er der mellem Simi's kultur og Europas kultur en strerk modsztning, pga. sidstnzvntes abstrakte determinisme. Iovrigt  kan  det  bemzrkes,  at der  til  denne tematik  f ~ j e s endnu  en dimension, når Simis kultur betragtes som metonymisk reprzsentant for den grzske kultur; den europziske kulturs vugge. I den europziske  udvikling  er  et  eller  andet  altså  gået  helt  skævt:  Syntesen  er ophzvet.

## Det unders0iske

Der sker et markant skift i digtes vers 65, hvor det konkrete / overs~iske Simi som digterisk motiv, forlades til fordel for det drommeagtige, undersoiske Simi. Også i denne del tematiseres forholdet konkret / abstrakt,  men nu i form af modsztningen virkelighed / drom.

Samtidig bemzrker man her et markant pronomen-skift fra &gt;&gt;jeg« til  »vi«, hvilket  passer med den traditionelle / arketypiske opfattelse af havet som et symbol på vores ubevidste -det kollektivt  ubevidste. Dette bringer os samtidig til at inddrage de »ekstra-livlige« tilstande,  hvilke  er  eksplicit  udtrykt  i  denne  del  af  digtet  (v.  77-78)  og implicit  i  f.eks.  »klippehuler«  (v. 81), som i Jungs  terminologi  er  et reinkarnationssymbol.  Vers  65-81  er  en  provende  (»måske«) fremstilling af det, som det undersoiske symbolsk viser os. Mens vers 8193 er en  understregning  af de muligheder  (»vi kan«), det undersoiske  giver  os  for  at  nå  til  dybere  erkendelser.  Denne  dels  stadige vekslen mellem konkrete billeder fra det undersaiske og  jeg'ets drommeagtige transcenderen af tid og rum (vers 74-83 og 88-93) viser os et land-(vand-)skab, hvis  konkrethed  ikke  avler  konkrethed  som  det overs~iske, men d r ~ m . Dr~rnmen / det underssiske  Simi står i mod- sztning til det konkrete / oversniske Simi, som igen danner en mod---sztning til det europziske. Digtet rummer således tre niveauer, som indbyrdes korresponderer.

På dette overfladeplan rummes endnu et plan, nemlig vandoverfladen, som i sin  perfekte syntese dels  rummer det undersaiske og det overscaiskes spejlbillede, og dels danner grznsen mellem  dem. Dette foranlediger karakteren af det eksistentielle spargsmål i vers 94-  100: » -Vil vi  nogensinde atter kunne hzve os op / gennem vandspejlet, gennem billedet...&lt;&lt;. Denne underliggende gennembruds- eller bredere  transcendens-tematik  vil  vi  også  kunne  anskue  i  digtets  andre eksistentielle  spnrgsmål: i det farste, vers 27-30  (tidligere omtalt), er valgmuligheden at gnre sig til en del af spejlets billede, altså at forlade virkeligheden.  Og i det andet,  vers  60-64,  som  falder  centralt  i digtet,  går jeg'ets  nnske  på  at forblive svzvende i  billedet,  og  ikke vzlge en  af de to komplementzre tilvzrelser. I alle tre eksistentielle spargsmål spiller vandspejlet den centrale role, hvilket måske forklarer jeg'ets  beskzftigen  sig  med  skibe  under  alle  former:  Skibe  der bygges, der kan sejle, der kan tilbagelzgge afstande, fiskes fra, lodses med, og som der kan smugles med og som kan synke og senere findes. Skibene forener på mange måder modsztningerne i digtet.

## Komposition

Man kan anskueliggare  kompositionen  udfra  en  stilistisk  figur, som Nordbrandt  ofte  anvender  i  sine  kompositioner -nemlig  cirkelfiguren.

Som det kan ses er cirklen sluttet i vers  101, der er magen til vers  1. Det  mellemliggende  er  alt  det,  der  skriver  sig  rundt  om  begrebet »lykke«,  uden  direkte  at  nzvne  begrebet -alt  det  som  gar jeg'et lykkelig ved at vzre ham nzrvzrende. Figuren viser hvorledes cirklen bzrer  et  appendix vi  har kaldt  »åbning«, nemlig  digtets sidste fire vers.  Vi  kalder  den  »åbning«, fordi dens  linier  viser,  hvorledes  begrebet  »lykke«  ikke  kan  begribes  abstrakt,  men  må  begribes  i  sin konkretion: »lykkelig«. Der peges igen tilbage til digtets overordnede tematik, men denne gang på det for digtet konkluderende niveau.

## En springende rejsende

»Dadsfalelse« finder vi  tydeligst  i den del af  0@a, som Nordbrandt kalder  Uskiidar-sange.  I  disse  tre  digte  er  dadsoplevelsen  nzsten  så nzrvzrende, som den kan blive. Momentant som jeg'ets oplevelse af den på sin egen krop, men også som en stemning, der giver jeg'et en fornemmelse af d0d omkring sig.

Overskriften  Uskiidar-sange siger i sig selv noget om den stemning, det pludselige nzrvzr af den stzrke falelse fra det ubevidste, de tre digte er  skrevet på.  skuda ar  er en del af Istanbul, nzrmest en forstad, som ligger på den anden side Bosperusstrzdet, der vender mod 0st. I  skuda ar leves der et meget roligt liv, i modsztning til Istanbulcentrums hektiske.  Faktisk er der ret dadt i  skuda ar: Asiens starste kirkegård  er  beliggende  her,  udstrakt  over  et  kzmpe område med bjerge,  og med  en motorvej tvzrs igennem!

## Baklaua

Jeg  fnler  mig utilpas  i  Athen, Istanbul såvel som i Beirut. Folk  der synes at vide  et eller andet om mig som jeg  aldrig selv forstod, 5 noget  tillokkende og dndsens farligt som den undersniske  gravgade hvor vi  dykkede efter amphoraer  sidste sommer, en hemmelighed -halvt  anet som udspioneret  af gadeszlgernes blikke 10  pludselig  gnr mig mit  skelet pinefuldt bevidst. Som om guldmnnterne bernene riekker  frem  mod  mig er blevet  stjålet fra  min  egen  grav i nat. Og som om de ligegyldigt 15 har knust hver eneste knogle  i mit hoved for at Pa fat  på dem. Som om kagen jeg  spiste for et njeblik  siden var sndet med mit eget blod.

I   skuda ar-sangen Baklaua er dardsfnlelsen  momentant nzrvzrende. Fnlelsen er kraftigst  udtrykt centralt i digtet  (v. 10-  1  l ) ,  hvor &gt;&gt;jeg« ... »pludselig g0r mig mit skelet / pinefuldt bevidst .. . N Hermed udtrykkes netop den tilstand, der normalt ikke er  jeg'et  bevidst. Farlelsen af at  kunne  se,  og  marrke,  sit  eget  skelet  som  et  billede  på  dnden,  er iarvrigt genkommende i OcYa. I Simi optrarder billedet, under en dykning, jeg'et  foretager  i havnen  på 0en  Simi,  som  »...disse knogler (...) med en fnlelse som om de var vore egne« (v. 89-90). Endelig kan et eksempel fra digtet I nat fremdrages. Her udtrykkes dardsfnlelsen i »tyngden af mit skelet« (v.  16).

Som nzvnt i eksemplet fra Simi er dardsfnlelsen hos Henrik Nordbrandt også tit forbundet  med billeder fra det undersniske.  I Baklaua ses forbindelsen  også, nemlig i 5.-8. vers, hvor der tales om »undersniske gravgader / hvor vi dykkede efter amphoraer~. I disse »gravgader« ligger Levantens dnde med alle deres rigdomme  (vamphoraer«). Og det er måske den skyldfnlelse, det giver jeg'et  at ~udspionere« de dndes hemmeligheder,  der bevirker digtets udgangssituation: &gt;deg  fnler  mig  utilpas  i Athen,  Istanbul / såvel som  i Beirut.«  Der forestiler jeg'et sig sin egen krop betragtet og behandlet med samme mangel på respekt, som jeg'et selv udviste overfor de darde og deres hemmeligheder. En forestilling som udtrykkes i meget pinefulde billeder i  digtets sidste halvdel.

Den tematiske bevzgelse, der kan iagttages i digtet, er en bevzgelse, som går fra fravarr til nxrvzr. Fravarret af en forklaring på  jeg'ets utilpashed i de tre storbyer, som metonymisk afbilleder Levanten og overgangen mellem vest og nst, dominerer den fnrste halvdel af digtet. Det fnrste associative  spring kan vi se mellem 5. og 6. vers, hvor jeg'et  associerer den viden,  »folk der« har om jeg'et,  men  »som jeg aldrig selv forstod«, med oplevelser fra det ubevidste/dr~mmen. I 10. til  18. vers dominerer som sagt d~dsfarlelsen. Jeg'et  ser mareridtsagtigt  sin egen  dnde krop i de omgivelser, jeg'et befinder  sig i i nu'et. Det andet associative spring finder sted  mellem 9. og  10. vers, hvor den farlelse,  som jeg'et  ledte efter i det ubevidste,  »pludselig« bliver ekstremt narrvzrende i form af den pinefulde bevidsthed  om jeg'ets egen dnde krop. Via det sidste associative  spring i digtet, i vers  17: »kagen jeg  spiste f o r   et  ojeblik  siden«, er vi  tilbage  i jeg'ets  bevidste handlen. Muligvis er det denne kage (Baklava er navnet på en meget s0d kage), der har sat hele associationskzden igang, således at den fortalte tid tilnzrmelsesvis bliver lig med fortzlletiden -digtet startede »for et 0jeblik siden«.

Vi kan altså se, at digtet er komponeret som en cirkelfigur i lighed med den idé,  Bly udtrykte i sit essay. Skematisk kan den kompositoriske bevzgelse  illustreres  således:

Hvor Baklava har flere spring mellem det bevidste og det ubevidste, har Byzantium, der også er en   skii id ar-sang,  nok  snarere det, Bly kalder  nsteady  light«.  Det  vil  sige,  at  springet  til  det  ubevidste  (og tilbage igen)  ligger uden for  selve digtet. Grunden til,  at Bly  kalder denne slags digte for »poetry of steady lighta5  er, at de, i modsztning til  nleaping poetrya,  som  nzrmest  har  et konstant  blitz-lys,  har et vedvarende og stadigt lys.  En effekt af ~ s t e a d y light«-poesi,  skriver Bly, kan vzre at digteren E r  skabt ro i det kaos, digtet er udsprunget af

Byzantium er et dr~mmebillede, hvor jeg'et ser sig selv i ruinerne af det engang så storslåede byzantinske rige. Som ofte efter store krige er det kun kvinder og b ~ r n , der er tilbage,  sammen med  nsammensunkne  grave«,  »forfaldne  huse«,  »kirkeruinen«  og  »de d ~ d s d ~ m t e ansigter«.

I  Et gravportrret kan  vi,  i lighed  med  Baklava,  se, hvordan  Henrik Nordbrandt springer mellem det bevidste og det ubevidste og samtidig komponerer digtrt ovrr cirkelfigiiren.

## Et gravportret

Undrende,  holdt vi dig op i sollyset og fjernede  stmvet fra dit ansigt. Med et udtryk som en såret rejsende der en forårsdag henunder  aften

- 5  ankommer til en lille  landsby  i bjzrgene og dmr, uden at have fået fortalt hvem han er, og hvor han kommer fra -således talte dit billede  til  os.
- Din mund forsmgte at give udtryk  for noget 10  som vi altid selv havde nnsket at sige og dine njne betragtede  et landskab som vi altid  selv havde Izngtes efter.

Som oin uvisheden  om din skzbne hos dem, som du forlod  for Iznge siden og uvisheden  om din oprindelse hos dem, som lagde dig i graven

- 5  gjorde dig til genstand  for en  formodning hvis  uformulerede, halvt  anede ord forenede de fnrste med  de sidste i os, da vi holdt dig op i lyset igen. Og da vi fjernede stnvet fra dit ansigt
- 10  vidste vi  ikke,  hvem  det var som bermrte dig med  vore hzender: Om det var dem, du engang forlod som atter kmtegnede dig, i Izngsel eller om det var dem, du  dnde iblandt som ater rnrte ved  dit lig, i angst
- -Alt hvad  vi vidste,  O rejsetide var at vi  måtte mdelzgge  dig igen. Og som soldaterne der efterlod dig såret i  bjrergene,  sårede vi dig atter
- 5  med  knzkkede flasker og med  cigaretskod inden vi knuste  dig med  vore riffelkolber og  brzndte kapellet,  hvor vi fandt dig, af.

Til forskel fra de to andre skii id ar-sange, vi har nzevnt, er den talende instans her et »vi«. I digtet sker en levendegsrelse af det, der blot var et  billede / et  gravportrzet,  og  tvivlen  om  hvem  den rejsende,  som afbildes, er, vendes  til  en  tvivl  hos vi'et om, hvem  »vi« er selv. Hele det oprindelige  univers omkring den rejsende vzekkes til  live ved, at vi'et  overtager  den  rejsendes  sansning  og  synsvinkel  og  isvrigt  er meget lydhsr overfor  billedets  sprog. Dette ses  tydeligt  omkring 8.12. vers i  1. strofe.  I vi'et  forenes ode fsrste med  de sidste«, dvs. de forste,  som  var  dem  den  rejsende  forlod,  da  han  tog  afsted, og de sidste,  som var  dem, der fandt  den  rejsende,  daende,  efter  at vzre blevet forladt af soldaterne, såret i bjergene. Paradoksalt, eller rettere chokerende  nok,  viser  det  sig,  at  vi'et  som  »finder«  og  »berarer« ikke  er hverken de farste eller  de sidste -altså heller  ikke  de gode, som den rejsende kom og dade iblandt. Sluttelig må vi'et erkende, at det  kun  kan  identificere  sig  med  de barbariske soldater.  O g  digtet slutter med, at den rejsende såres påny.

Bevzgelsen  i  digtet  falger naje den grafiske opdeling i  strofer. I  1. strofe  sker  der  på  det bevidste  plan  en  registrering  og aflzsning af portrzttet. I  2. strofe dykkes der så via association, fantasi og indlevelse ned i den portrztteredes  univers. Det er en bevzgelse mange år tilbage,  der skaber tvivl  om vi'ets egen identitet.  Vi'et overtager en fjern fortids mulige identiteter, uden dog at vide hvilken. Den bevidste erkendelse vi'et, via sin &gt;&gt;drammeproces«, når frem  til i 3. strofe, er den smertelige erkendelse, at »vi« selv er som de barbariske soldater,  der sårede den rejsende.  Igen ser vi  cirklen som i Baklaua:

Cirklen  minder  om den vi  så i  forbindelse  med  Baklaua, men  i  Et grauportrcet  er  springene knap så voldsomme.  Strofe 2  er  nzrmest  ét langt flydende spring ned i det underbevidstelfortiden.

## Syntaks og cirkel

Et påfaldende trzk i mange digte fra  Henrik  Nordbrandts  hånd er brugen af en kompliceret og ofte dyb sytitaks. Sådantie syntaksformer bevirker i andre samnierihznge n ~ s t c n altid,  at sproget bliver  stift, formaliseret og (ikke sjzldent) utilgzngeligt.  Mange af Nordbrandts syntaksformer ligger rent formmzssigt tzt op ad dem man kender fra traditionel  bureaukratisk  sprogbrug.  Disse  er  kendetegnet  ved  et voldsomt  udfyldt forfelt  og/eller  slutfelt, samt mange underordnede og sideordnede led.

Imidlertid er det for simpelt at hzvde, at Nordbrandts sprogbrug i poetisk  sammerihzng virker stiv og formel -om den er utilgzngelig er et spargsmål som er mere ubesvarligt,  og som vi  ikke vil  tage op her.  I  alt fald  må vi konstatere, at hans sprogbrug virker p%  trods  af den komplicerede syntaks, og at syntaksen måske netop underststter det indhold, Nordbrandt rent semantisk forsager at udtrykke i sine digte. -

I  det  falgende  vil  vi  forssge  at  eftervise  påstanden  om,  at  den komplicerede syntaks undcrbygger/understreger det indhold, der semantisk  fremskrives  i  digtene. Vi vil  bruge  digtet Når jeg bermer  dit ansigt som eksempel, idet  syntaksen her szrlig  tydelig  understreger digtets udsigelse. Praver vi at anskue digtet på hhv. det semantiske og syntaktiske plan, sker der i digtet f~lgende: To personer  er eksplicit udtrykt i digtet; det talende jeg  og det »du«, som den talende henvender sig til.  »Du« og &gt;&gt;jeg« er  tilstede i et ikke  nzrmere defineret rum, som afgrznser digtet mht. dets udgangssituation, der bemzrkes i såvel  1. som 8. vers. Selv om der i  digtet anvendes både przsens og przterium, er der derfor  ingen  mening  i  at tale  om et  kronologisk forlab. Nutid og fortid eksisterer i digtet kun som bevidsthedsmzssige niveauer.

## Nårjeg ber0rer dit ansigt

Når jeg  bernrer dit ansigt er  det dem  som dnde tidligt,  uden  at have nået frem til  den lille  landsby  i  bjargene  ved  solopgang

```
hvis lingerspidser aldrig strejfede de undersniske bygriirigeis  sten 5  med  en overfnlsornhed  som ufndte  barns laber i et forfaldent  karavanserai  i nrkenen, der oplever  alt dette
```

og som aldrig fik deres egne steiriiriez  at hmre aorri et genskatr i  dinc njne.

Tidsmzssigt er digtet at karakterisere som en slags sjebliksbillede. 2. vers  (efter n.. . er  det  dem«)  til  7.  vers (indtil »der  oplever...«)  er holdt  i  przterium,  mens  de svrige verber  er  i  przsens.  P2  digtets semantiske plan markerer  netop 2.-7. vers,  at jeg'et  på det  bevidsthedsmzssige niveau  bevzger sig vzk fra den ydre situation -sat af fsrste  og  sidste  vers -ind  i  nogle  tankemzssige  associationer  eller

drsmmebilleder.

Såvel  syntaktisk  som  indholdsmzssigt  udgsr  D.. . er  det  dem, ... der oplever alt dette ... « digtets hovedsztning i og med, at det også er digtets  eneste  helsztning.  »Det«  er  forlsbigt  subjekt  for  »dem, ... der oplever«, hvorfor  vi vil  tillade  os at lade det hiare sammen med helsztningen. Syntaktisk er  1. vers et forudszttende underordningsled, ligesom  det på  det  indholdsmzssige  plan  også er en  forudsztning. 8. vers er på det syntaktiske plan en sammenligningsforbindelse,  ligesom  det  på  det  indholdsmzssige  plan  er  en  sammenligning, der knytter  sig  til  1. vers.

I digtets midterste del fialger efter fsrste del af hovedsztningen  tre ledsztninger,  som  er  indbyrdes  sideordnede;  »som  diade...«,  »hvis fingerspidser ... M og »som aldrig fik...«. De er hver isxr relative  ledsxtninger underordnet helsztningen. På det indholdsmzssige plan er ledsztningerne oplysninger  om  »dem« i digtet.  Syntaktisk  har  den fsrste og den sidste ledsztning stsrst lighed med  hinanden, idet adjektiv  og  przposition  er placeret  parallelt (: »til den  lille  landsby  i bjzrgene .. . M og  »i  et forfaldent karavanserai  i  arkenen...«), end  de hver  iszr  har  med  den  midterste  ledsztning.  Denne  har  en  stsrre syntaktisk dybde, idet den indeholder endnu et sammenligningsled -nemlig  ~ufsdte bsrns l z b e r ~ . På  det indholdsmzssige  plan  er  den midterste ledsxtning også dybere, da den indeholder en andengradsassociation,  som svarer til det vi i den f~lgende figur kalder ~fsrfsdselsidentitet«.

Den ovenstående analyse viser, at digtet fremskriver  en dybde på det indholdsmxssige plan. Det fravzrende, og stadigt mere fravzrende, gsres nzrvzrende.  Fravzret består  i,  at jeg'et,  som i så mange andre Nordbrandt-digte, overtager en fremmedlfravzrende identitet som  »dem  som  dsde  tidligt«.  I  digtets  slutning  gsres  »de«  (altså »dem som dsde tidligt«)  nzrvzrende via jeg'ets  bersring  af du'ets ansigt, der bevirker  oplevelsen af alt det ikke-oplevede »som et genskzr i dine sjne«. Nzrvzret er totalt i sidste halvdel af 7. vers og i hele 8., mens der i 5, vers, som også er digtets centrum/akse, forekommer et fravzr af anden grad. Alt dette kan anskueliggsres i denne model:

```
udgangsidentitet historisk  identitet -farfadselsidentitet Når jeg  bernrer dit ansigt.. -dem som dude tidligt, uden at have nået frem.. hvis fingerspidser.. 1 2 3 4 som ufadte b ~ r n s l z b e r --og som aldrig fik deres.. -der oplever alt dette som et genskzr i dine ajne. -
```

Som det fremgår falger syntaksdybden naje det stigende fravzr og den skitserede tidsakse.  På plan  2 ser vi  i avrigt et af de tidsmzssige paradokser,  som er  så kendetegnende  for  OHa;  paradokset  mellem &gt;&gt;dad« og »oplever«.

Dette, at digtet er formet som én lang helsztning  med  et vzld af ledsztninger, understreger  digtet som  et udtryk  for ajeblikssansningen med en masse hurtige associationer vzk fra nu'et. Havde digtet vzret brudt af punktummer eller strofeinddelt ville det have odelagt -fornemmelsen af, at skildringen drejer sig om ét  sekund eller mindre. I  Baklava  så  vi  også  ajeblikssansningen,  på  trods  af  at  der her  er punktummer.  Digtet  er dog  skrevet  som én lang bevzgelse  og skal lzses  som  sådan.  Hvorledes  syntaksdybden  falger  den  semantiske dybde i 2. vers  (»Folk der l...«) til  11. vers  (»pinefuldt bevidst..&lt;&lt;) er tydeligt.  Samtidig med at der sker en indholdsmzssig bevzgelse dybere og dybere ned i underbevidstheden, bliver syntaksen også dybere og dybere. Udover at syntaksdybden kan tjene  til  at underbygge digtets udsigelseskraft, giver den også digtet spznding og spzndthed. Spznding ved  at  lzseren  mobiliserer  en  stor  koncentration  på  at fastholde alle delelementerne,  således at slutningen på en dyb syntaks-konstruktion  fales  som en udlasning  af ophobet koncentration. Spzndthed ved at konstruktionen giver en fyldning til bristepunktet. Som et glas vand med en maksimal overfladespznding, hvor blot én dråbe mere vil f 2 overfladen (= digtet)  til  at briste.

I et digt som Nårjeg bergrer dit ansigt, hvor hele digtet er komponeret som én  lang meningshelhed, udgar digtet som kompositorisk figur den fuldendte cirkel, idet  syntaksen  bliver  dybere  og  dybere for  at kulminere i digtets midterakse, og idet det semantiske indhold samtidigt bevzger sig lzngere og lzngere vzk fra udgangspunktet -som i en cirkel. Dette digt er det i OHa, der mest fuldendt er komponeret over  cirkelfiguren,  idet  det  både  syntaktisk  og  semantisk  beskriver cirklen.

Men også andre digte er skrevet  på cirkelfiguren.  To  er  allerede nzvnt, men også det store digt Simi er komponeret som en cirkel, som vi  har set. Forskellen  er blot, at i  andre digte går forholdet feirst og fremmest på det semantiske plan fremfor det syntaktiske/formmzssige. Oftest vil vi i O#a således kunne se cirkelfiguren angivet ved  at begreber eller objekter fra begyndelsesverset (-versene) gentages mod digtets slutning. I  Vi har huse i regnen lyder  1. vers fx.: »Vi  har huse i regnen  og  frugttrzer  som  drypper«,  mens  sidste  vers  lyder: »på husene  i  regnen  og  de  blomstrende  frugttrzer«.  Man  kan  sige  at Nordbrandt sikrer sine halsbrzkkende konstruktioner ved at repetere udgangspunktet  tilsidst.  Dette  at  repetere  begyndelsesverset,  eller dele af det, til slut har også den effekt, at lzseren på denne måde må repetere det indledende forstillingsforlab og således se det mellemliggende i et nyt perspektiv. Ofte er der en lille nuanceforskel i gentagelsen, der netop er begrundet i det mellemliggende. Samtidig er cirkelfiguren også et taoistisk symbol -et ideområde, Nordbrandt adskillige steder i sine digtsamlinger viser inspiration  fra. Cirkelbevzgelsen tjener  til  at give  digtene  indre  harmoni  og  udtryk  for  afsluttethed. Cirkelslutningen  lukker  digtet  og  markerer  dets  szrlige autonomi. Man kan sige, at digtet hermed  angiver sin egen udstrzkning.

## Postludium

Vejen mod Ithaka er lige så lang som vores liv, lige så lang som vores seigen og nysgerrighed  varer ved.  Vi  har under lzsningen af Nordbrandts digte og oplevelsen af hans spring tilbagelagt en  lille del af vejen i mere end én  forstand. Ind imellem standser vi op og betragter den tilbagelagte vej: vi betragter os selv og ser, at vi på godt og ondt er kommet til en starre forståelse af omverdenen og os selv.

## Noter:

1. Artiklen  udspringer afprojektet Imellem opbrudog ankotnster. RUC 1986. Projektet undersager med udgangspunkt i digtsamlingen Opbrud og ankomster rejsens betydning hos Henrik Nordbrandt;  som livsvilkår, erkendelsesproces  og poetisk  form.
2. Ideen om disse spring i poesien har Robert Bly formuleret i Leaping Poety. .4n  Zdea  with Poems and  Translations. (The Seventies Press. N.Y.  1972). Som eminente »springere« nzvner  Bly her  de spanske og spanshsprogede digtere, bl.a. Lorca.
3. Erik Skyum-Nielsen: Modsprogets  proces; Arena  1982. s. 106.
4.  Henrik  Nordbrandt: Breoe)a en ottotnan; Gyldendal  1978. s.  145.
5. Bly  s. 46.