For byens skyld - konstruktion af Københavns Idrætspark
Forfattere: Morten Mortensen
Tidsskrift: forumforidraet (2004-08-17)

## For byens skyld - konstruktionen af Københavns Idrætspark

Af Morten Mortensen

Det  er  jo  sikkert  ikke  uden  betydning  for landet,  om  sundheden står højt her i København, og vinder legemsøvelserne bedre kår  her  inde,  skal  det  nok  efterhånden mærkes over alt i Danmark. Derfor bør ikke blot vi, som til daglig bor her inde, men det hele land glæde sig over og fejre den sejr, som lys, luft, leg og legemsøvelser her i Danmarks hovedstad har vundet over megen snusfornuftig modstand. 1

Med disse ord udtrykte Ester Schrøder i en artikel i Ungdom og Idræt i 1911 sin glæde over  anlæggelsen  af  Københavns  Idrætspark. For Ester Schrøder, der var en af medstifterne af De danske Gymnastikforeninger og  meget  aktiv  inden  for Kvindernes  Idrætsforening  i  København, og  mange  af hendes  samtidige  ligesindede,  havde  Københavns Idrætspark betydning som forbillede for idrættens sag i resten af landet. En sag, der var udtryk for en voksende tiltro til idrættens forbyggende virkning over for tidens sociale og sundhedsmæssige problemer. Men citatet afslører også, at »sejren« ikke  var  vundet  uden  hård  modstand  fra kredse, der fandt hele projektet overflødigt.

Københavns Idrætspark - både institution og anlæg - var placeret på fælleden. I dag  er  området  kendt  af  de  fleste  københavnere som Fælledparken, et område, der med sine idrætsanlæg, legepladser og græsplæner i generationer har været ramme om et yderst varieret og broget folkeliv.

Som  en  grøn  plet  mellem  Østerbro  og Nørrebro  ligger  Fælledparken  og  vidner om et bystyres visionære politik for næsten 100 år siden.

Nu  hedder institutionen  Københavns Idrætsanlæg,  og  der  er  langt  flere  haller, svømmebade, boldbaner osv. at administrere end dengang for snart 100 år siden, men grundlæggende er der tale om den samme institution. I 2004 er Københavns Idrætsanlæg under politisk pres. Kræfter i kommunen  ønsker,  at  den  selvejende  institution, som der er tale om, skal lægges direkte under den kommunale administration i stedet for - som nu - at være styret af de københavnske idrætsforeninger. Det er ikke første gang, at dette ønske om direkte kommunal styring har været fremført. Også i midten  af  1960'erne  forsøgte  politikere,  især fra Socialistisk Folkeparti at få kommunen til at overtage den direkte administration af idrætsanlæggene i København.

Men hvorfor besluttede bystyret i København i 1911 at anlægge en Folke- og Idrætspark midt i et område, som man med stor profit kunne havde udstykket til eksklusive boliger? Hvorfor valgte man at oprette den selvejende institution Københavns Idrætspark til  at  administrere  store,  kommunale investeringer og driftsmidler, endda inden for et område - som idrætten - der i de fleste danske kommuner af politikerne endnu overvejende  blev  betragtet  som  pjank  og pjat,  der  hørte  privatlivet  til?  Og  hvorfor valgte  kommunalpolitikerne  i  København at støtte foreningsidrætten økonomisk på et langt tidligere tidspunkt end størstedelen af landets øvrige kommuner? Det er nogle af de spørgsmål, som denne artikel vil forsøge at give svar på.

Men især ét spor er tydeligt i dannelsen af Københavns Idrætspark, nemlig en spirende politisk opfattelse af idrættens forebyggende virkning på storbyens sociale og sundhedsmæssige problemer.

Mange markante ideer, tanker og kræfter var i spil i sidste halvdel af 1800-tallet, en tid,  som  historikere  af  mange  forskellige observanser  gerne  vender  tilbage  til,  når det moderne samfund skal forklares. Tiden er netop blevet kaldt det moderne gennembrud,  fordi  vi  i  nutidens  forståelse  opfatter  perioden  før  som  det  gamle  samfund. Og  spørgsmålet  er,  om  ikke  Københavns Idrætspark netop var en ny og moderne institution, der var født af tidens nye tanker og ideer om social- og sundhedsmæssig forebyggelse?

## Sociale og sundhedsmæssige udfordringer

København stod i sidste halvdel af 1800-tallet overfor store udfordringer. De sundhedsmæssige og sociale problemer var enorme sygdom og kriminalitet hørte til dagens orden. 2 Bag voldene var byens boliger blevet klemt sammen i et usundt sammensurium af gader og baggårde.

På gader og stræder mødte byens forskellige samfundsklasser hinanden. Her kunne såkaldt pæne mennesker fra middelstanden risikere at møde simple og fattige folk, beskidte børn og fulde personer. 3 De fleste af datidens københavnske børn var henvist til snævre  gyder  og  baggårde,  når  de  skulle lege. Dele af voldanlægget var indtil midten af 1800-tallet et yndet legeområde, ligeledes Kongens Have, men disse frirum kunne man kun benytte, hvis  man  var  velklædt, hvilket udelukkede de dårligst stillede børn. Samtidig var politiet til tider endog meget nidkære med at opretholde § 7 i politivedtægten, hvori det hed: Der må ikke på offentlig  gade,  vej  eller  plads  spilles  bold, pind, klink, gøres glidebaner eller fortages anden leg eller spil til hinder for færdselen .

Byens fattige børn og unge og disses adfærd i byens rum var genstand for en voksende  offentlig  bekymring  og  debat. 4 De kommunale myndigheder  og  byens  filantropisk indstillede borgere så derfor en vigtig opgave i at skabe gode og sunde legemuligheder  rundt  omkring  i  København for byens børn.

I  1831  fik  København  det  administrative og politiske redskab, som kunne løse denne opgave, nemlig en borgerrepræsentation, som i de første år dog kun var rådgivende. Den bestod af 36 af byens mest betydningsfulde og rige forretningsmænd samt ledende akademikere.

I  borgerrepræsentationen blev børns fysiske aktivitet og muligheder for udfoldelse drøftet i første omgang i form af legepladser. Disse diskussioner er interessante, fordi man her ser de første eksempler på en politisk  sammentænkning  af  social  forebyggelse, idræt og parkanlæg. Der fandtes mange  forskellige  meninger  om,  hvordan  en legeplads skulle være. 5 Der var heller ikke fuldstændig enighed om, at legepladser var en god idé. Overfor idéens fortalere i borgerrepræsentationen, professor William Scharling, arkitekt og professor Ferdinand Meldahl stod professor Julius Thomsen og andre med den overbevisning, at børn samlet i store flokke, som f.eks. på en legeplads, kun ville føre til ulykke.

Baggård i København 1915. Fotografi udlånt af Arbejderbevægelsens Bibliotek og Arkiv.

Meldahl argumenterede med, at det ville være et gode for den befolkning, der savner luftige hjem og rummelige gårde, idet den er sammenpakket i tårnhøje huse med små boliger uden hygge, om der ikke alt for langt fra  deres  hjem  fandtes  offentlige  pladser, hvor  børnene  kunne  færdes  uden  at  være pyntede. 6 Hans bekymring var især rettet mod arbejderfamilierne, der kunne se frem til kortere arbejdsdage og dermed mere fritid. Derfor var det vigtigt, at arbejderen kunne tilbringe nogle timer af en sommeraften med hustru og børn i fri luft uden at behøve at fjerne sig fra hjemmet. Det ville bringe sammenhold i mangen en familie og i det hele taget være en stor velsignelse. 7

Julius  Thomsen  udtrykte  derimod  bekymring ved udsigten til offentlige pladser, hvor børn kunne tumle frit, da det i  visse henseender ville være skadeligt at samle et stort antal børn på et begrænset areal, derved ville man forplante sygdomme og unoder og give lejlighed til slagsmål. 8

Tilhængerne  vandt  striden,  formentligt fordi de var i overensstemmelse med tidens voksende  tro  på  oplysning,  videnskab  og sundhed.

Den  første  offentlige  legeplads  i  København blev anlagt ved Ørstedsparken i 187679 og var ikke andet end en beskeden grusplads. I de følgende år blev der behandlet fire  forslag  i  borgerrepræsentationen  om oprettelse  af  legepladser  i  København.  Et gennemgående tema eller begrundelse for at ville bygge legepladser var ønsket om at hjælpe de ubemidlede dele af den københavnske befolkning. 9 Alle forslagene vedrørte legepladser i Københavns fattige kvarterer.

I  forbindelse med disse initiativer foretog kommunens embedsmænd undersøgelser i andre europæiske storbyer. Det er ikke utænkeligt,  at  tanken  om  at  kombinere park, legepladser og idrætsfaciliteter er opstået i borgerrepræsentationen i denne forbindelse.  Meldahl  fandt  det  f.eks.  meget vigtigt, at man tog ved lære af erfaringerne fra Berlin, hvor legepladserne også var indrettet til sportsaktiviteter for de unge, dette måtte være en kommune magtpåliggende at fremme. Debatten viser, at legepladser, parker  og  idrætsaktiviteter  blev  samtænkt  i borgerrepræsentationen, og at visse af borgerrepræsentationens medlemmer også begyndte at anse anlæggelsen af sådanne idrætskomplekser for en offentlig opgave.

Københavns Kommunes anden offentlige legeplads blev over en lang årrække og i flere  etaper  anlagt  i  Østre Anlæg  og  stod helt  færdig  i  1895  (påbegyndt  allerede  i 1870). 10

I  årene  efter  1890  kom  en  lang  række nye offentlige legepladser til, fortrinsvis på brokvartererne.  På  Kapelvej  blev  der  opført  en  legeplads  i  1890,  der  allerede  var foreslået af Meldahl ti år tidligere. På Enghave Plads stod et anlæg færdigt i 1892.

Foruden den beskrevne indsats i borgerrepræsentationen blev der også taget et privat  initiativ  i  form  af  stiftelsen  af Legepladsforeningen i Kjøbenhavn på initiativ af forfatterinden Rigmor Bendix i 1891. 11 Ønsket  om  at  gribe  ind  overfor  børns ukontrollerede adfærd kom bl.a. til udtryk i 1910,  hvor  kommunelærer  Hans  Drage- hjelm  i  et  interview  i  anledning  af  hans bog, Barnets leg i sandet ,  udtalte, at Børneflokke  er  desuden  en  uting,  som  ingen ordentlig by burde tåle; på gaden udklækkes de små forbrydere. 12

Arbejdet for at anlægge legepladser var ikke kun et mål for skolelærere og bekymrede borgere, men også for idrættens fortalere. Sammen  med  redaktøren  af  tidsskriftet Idrætten ,  K.  Jensen,  havde  Hans  Dragehjelm indsendt et forslag om etablering og drift  af  legepladser  til  Københavns  Kommunes Borgerrepræsentation. Forslaget fik også  støtte  fra  gymnastikinspektør  K.  A. Knudsen, formændene for Pædagogisk Selskab , Kommunelærerforeningerne og Dansk  Idræts-Forbund .  Blandt  de  aktive borgere i legepladsforeningen var lægen H. Forchhammer, der foruden i en periode at være formand for Akademisk Boldklub og bestyrelsesmedlem i Dansk Boldspil-Union også  var  formand  for Dansk  Idræts-Forbund 1897-1899. 13

Men idrætsforeningerne var endnu ikke tænkt i sammenhæng med børns opvækstmuligheder.  De  var  stadig  forbeholdt  de voksnes liv. Idéen med de offentlige legepladser  kan  derfor  betragtes  som  en  forløber for den senere udvikling, som idrætsforeningerne undergik.

Samtidig  med  at  samfundsreformatorer og organisationer fra det borgerlige og toneangivende miljø satte kraftigt ind med et civilisatorisk inspireret reformarbejde, opdagede man også idrættens og sportens muligheder. 14

## Idrætsforeningerne søger kommunal støtte

Københavns Borgerrepræsentation blev allerede i sidste halvdel af 1800-tallet i stigende  grad  mødt  med  ansøgninger  og  fore- spørgsler om økonomisk støtte fra en spirende idrætsbevægelse. Henvendelserne drejede sig ikke kun om økonomisk støtte til arrangementer  og  foreninger,  men  også ansøgninger  om  tilskud  til  anlæggelse  af idrætsanlæg. Det skete f.eks. i 1895, hvor der  var  et  andragende  om  afgivelse  af  en grund til en national gymnastikanstalt med bade. 15 Ansøgningen var kommet i stand fra en lidt utraditionel side, da ansøgerne var en komité, som bestyrelsen for Dansk Turistforening havde udpeget. Komitéens ambitioner var store. Man ønskede at danne en national  gymnastikforening,  hvis  bestyrelse skulle være offentligt kontrolleret, og som havde til formål at drive den nationale gymnastikanstalt. Borgmester Ludvig Christian Borup fandt, at der var tale om et projekt, der kun ville komme den bedre stillede del af  befolkningen  til  gode,  hvorfor  han  var imod.  Flertallet  i  borgerrepræsentationen var  sympatisk  indstillet  overfor  de  sundhedsmæssige  tanker  bag  forslaget,  men fandt det for dyrt for kommunen at realisere.

Bag forslaget stod Oberst V. Hoskiær, der var  tilknyttet  Skyttebevægelsen,  og  desuden meget aktiv i Kjøbenhavns Gymnastikforening og Kjøbenhavns Boldklub .  V . Hoskiær var et typisk eksempel på det sammenfald, der i begyndelsen personmæssigt var mellem ledende folk fra skytte-, gymnastikog sportsbevægelsen. I det hele taget var afstanden  kort  -  politisk,  administrativt  og personligt - imellem idrætsorganisationerne og borgerrepræsentationen.

I  øvrigt  handlede  sagerne  i  borgerrepræsentationen  hovedsageligt  om  forlængelse af lejemål og enkelte ansøgninger om tilskud til stævner og enkeltarrangementer. Det er således interessant, at der ikke var ansøgninger til drift og indkøb. En forsigtig tolkning kunne være, at idrætsforeningerne ikke havde nogen forventning om, at der ville være tilskud at få.

Det  er  blevet  fremført  af  historikeren Niels  Kayser  Nielsen,  at  staten  -  og  kort efter  amterne  -  fra  begyndelsen  af  1861 gav både moralsk og økonomisk støtte til den frivillige idrætsorganisering, og at det offentliges støtte til idrætten primært lagde vægt på, at idrætten ikke måtte være konkurrencebetonet på individplan eller have sportspræg, men skulle have et opdragende sigte som oparbejdelse af loyalitet mod stat og samfund i form af nationalstaten. 16

I  tilfældet  Københavns  Kommune  gik man dog hurtigt  over  til  at  støtte  sporten med alt dens konkurrencevæsen, men det er korrekt, at denne støtte ofte var forbundet med en løftet pegefinger om, at man i idrætsforeningerne skulle huske, at aktiviteterne  også  var  gavnlige  for  kammeratskab og sundhed.

## De politiske grupperinger i borgerrepræsentationen

Borgerrepræsentationen kan ved århundredeskiftet beskrives ved tre politiske hovedgrupper. Der var Højrefolkene, som tilmed anvendte navnet »antisocialister«, en gruppe, der kaldte sig »liberale« og endelig Socialdemokratiet,  der  fik  stadig  større  betydning.  Ved  kommunalvalget  1896-1898 havde Socialdemokratiet stor fremgang, og i januar 1903 blev partiet det største i borgerrepræsentationen. Tilmed fik man i Jens Jensen den første socialdemokratiske borgmester og med ham den prestigefyldte post som finansborgmester. 17 I de kommende år blev den socialdemokratiske fløj stærkere i borgerrepræsentationen.  Samtidig  gik  de fleste  fra  den  liberale  gruppe  over  i  Det Radikale Venstre i 1905, som senere samarbejdede med Socialdemokratiet. Den endelige politiske magt fik partiet i 1917.

Den  overvejende fælles holdning til idrætten  blandt  medlemmerne  i  borgerrepræsentationen  var,  at  den  blev  betragtet som et gavnligt middel mod storbyens og det moderne samfunds dårligdomme. Derimod var holdningerne mere delt, når det kom til  økonomisk  støtte  til  idrætten.  De mere konservative medlemmer betragtede idræt som en privat sag, hvor drift og opførelse  af  idrætsfaciliteter  var  en  opgave, som måtte løses og betales af de idrætsaktive selv, hvorimod de mere socialistisk indstillede medlemmer mere og mere betragtede  idræt  som  en  kommunal  opgave,  der kunne bruges i en sundhedspolitisk strategi, og som skulle betales over skatten . 18

## En Folke- og Idrætspark planlægges

I de mange år, staten havde ejet fælleden, var den blevet anvendt til mange forskellige gøremål. Militæret brugte området som øvelsesområde,  og  græsarealerne  på  det, der  dengang  hed  Blegdamsfælleden  og Øster Fælled, blev anvendt til kreaturgræsning.  Enkelte  af  de  nyligt  stiftede  idrætsforeninger havde fået tilladelse af Københavns kommandør og politimesteren til at anvende dele af fælleden.

Københavns  Kommune  overtog  fælleden  i  1893,  og  i  den  første  tid  fortsatte kommunen med at  leje  arealer  ud  til  enkelte  idrætsforeninger  som  f.eks. Boldklubben  af  1893 ,  der  i  1901  havde  fået seks tønder land af Østerfælled ved Øster Allé til leje.

Borgerrepræsentationen tog i 1904 selv initiativ til at nedsætte et fællesudvalg til at overveje forslag til fælledernes fremtidige benyttelse og til  at  forberede  en  konkurrence om anlægget. 19 Dette så Dansk Idræts-Forbund som en stor chance, og få uger senere afleverede man en skriftlig henvendelse til dette fællesudvalg. I forslaget henviste Dansk Idræts-Forbund til udenlandske forbilleder som Frogner i Oslo og Idrætsparken i Stockholm, og samtidig øgede man igen kravet til  jordareal,  så  det  nu  var  på  60  tønder land. Selv om Dansk Idræts-Forbund dengang syntes, at man var dristig i sine ønsker, havde man dog kun forestillet sig en pavillon og slet ikke noget i den størrelsesorden, det færdige anlæg endte med at blive.

Kommunen  reagerede  nu  hurtigt,  og stadsingeniøren lavede i hast et udkast til en  lukket  idrætsplads.  Den  1.  maj  1905 blev fællesprojektet udbudt i konkurrence, hvor præmisserne var, at arealerne til idræt skulle udgøre 55-60 tønder land foruden en indhegnet idrætsplads med tilhørende bygninger på ca. 12 tønder land. 20

Fem måneder senere blev ud af 21 indsendte projekter (hvoraf ingen fandtes værdige  til  en  førsteplads)  vinderne  kåret.  I 1907 nedsattes et forberedende udvalg, hvis opgave var at skaffe penge til Idrætshusets opførelse. Man oprettede en idrætsfond, der havde til formål at indsamle bidrag og skaffe penge ved partialobligationslån. 21 Således blev der indsamlet 100.000 kr. 22

I 1910 dukker betegnelsen Københavns Idrætspark første gang op i et dokument, 23 og  i  borgerrepræsentationen  den  13.  juni samme år blev det meddelt, at det var Københavns Idrætspark, man forhandlede med og ikke Dansk Idræts-Forbund . 24

Den 7. marts 1911 afholdt repræsentantskabet for Københavns Idrætspark konstituerende møde. Formand for repræsentantskabet blev J. Jensen, mens formanden for bestyrelsen  blev Dansk  Idræts-Forbunds formand, J. L. Nathansen. 25

Baderum i Idrætshuset, Københavns Idrætspark ca. 1920. Fotografi udlånt af Københavns Idrætsanlæg.

## En politisk alliance for byens bedste

Planlægningen  og  forhandlingerne  vedrørende Københavns Idrætspark og idrætsanlægget på fælleden fandt sted i en periode, hvor Socialdemokratiet som nævnt fik større og større magt. Dette betød, at man kunne forlade de oprindelige planer om at anvende fælleden til boligbyggeri og egentlig spekulation.  Højrepolitikerne  i  borgerrepræsentationen havde ellers arbejdet for at sælge jorden til private investorer, idet der var forventet store fortjenester ved salget. 26

Socialdemokratiet med den nyudnævnte finansborgmester J. Jensen i spidsen modsatte sig disse planer for i stedet at satse på at anvende fælleden til rekreativt parkområde for Københavns borgere. J. Jensen fik sammen  med  det  øvrige  mindretal  i  borgerrepræsentationen gennemført, at det meste  af  fælleden  blev  bevaret  som  frit område  -  en  slags  »lunger«  for  de  omkringliggende tætbefolkede boligkvarterer. 27 Alle disse overvejelser resulterede i idéen om et idrætsanlæg ved fælleden.

Finansborgmester J. Jensen var en af de vigtigste  personer  bag  gennemførelsen  af Idrætsparksbyggeriet. Han var egentlig maler af profession, men gik via et virke som fagforeningsformand og folketingsmand videre til at blive finansborgmester i 1903 og  blev  dermed,  som  før  nævnt,  Københavns første socialdemokratiske borgmester.

I  en  interviewartikel  fra  1909  fortalte han, at inpirationen til byggeriet på fælleden kom fra rejser i tyske byer som Bremen, Leipzig og Frankfurt: Her har jeg tit haft  lejlighed  til  at  beundre  disse  byers smukke parkanlæg og idrætspladser og anstillet sammenligninger med København. 28 J. Jensen sagde videre i interviewet, at han selv kun havde taget meget lidt del i aktiv idræt, og at hans egentlige motiv for at engagere sig i Københavns Idrætspark var ønsket om at lave en folkepark og et åndehul for byens indbyggere. Han var selv kritisk over  for  dele  af  datidens  idrætsliv.  Dette kom bl.a. til udtryk, da Arbejdernes Bicycle Club henvendte sig til ham om støtte til en cykelbane. Her trak han sin støtte tilbage, fordi klubben ikke ville opgive at have totalisatorspil på den påtænkte bane. J. Jensen mente  ikke,  at  spil  og  idræt  havde  noget med hinanden at gøre. 29

J.  Jensens  begrundelse for at støtte opførelsen af Idrætsparken skal nok søges i et ønske om at lave en fornuftig byplanlægning  og  i  ambitionen  om  at  give  København et bymæssigt løft:

Jeg har selv i sin tid boet langt ude på Vesterbro, i Øhlenschlægergade, og været vidne til, hvorledes hele dette kvarter er blevet ødelagt ved hensynsløst byggeri, og derfor vil jeg gerne undgå, at noget lignende sker i de dele af vor hovedstad, hvor man kan forhindre det. 30

Man kan næppe kalde det for en decideret velfærdsideologi, og dog ligger det senere velfærdsbegreb i svøb i dette tankegods: at det  offentlige  skal  tænke  på  almenvellet, og at dette indbefatter, at også sundheden og fritiden inddrages.

Ser  man  på  den  sociale  baggrund  for medlemmerne af Københavns Idrætspark, tegner der sig et tydeligt billede af det gode borgerskab. 31 Fra  Magistraten  deltog  foruden  borgmester  J.  Jensen  rådmand  H. Hage, borgmester. Fra Borgerrepræsentationen deltog fabriksingeniør fru Julie Arenholt, overretssagfører C. Becker og detailhandler C.F. Sørensen. Fra Dansk IdrætsForbund deltog bl.a. cand. phil. I. C. Gandil, oberstløjtnant Fritz Hansen, revisor Th. Møller, overretssagfører J. L. Nathansen og afdelingsingeniør O. K. Nobel. Meget tyder således på, at idrætten i København i høj grad var styret af byens overklasse. 32

Men det var alligevel gennem en alliance mellem arbejderbevægelsen, repræsenteret  ved  den  socialdemokratiske  finansborgmester J. Jensen og byens bedre borgerskab, at Københavns Idrætspark blev en realitet.

## Styring, økonomi og spirende velfærdstanker

Et  af  de  første  problemer,  der  meldte  sig vedrørende den nye idrætspark, var spørgsmålet om hvem, der skulle stå for drift og administration af anlægget. Skulle det være kommunen selv, hvilket var det mest naturlige, da denne bekostede anlægget, eller skulle det være Dansk Idræts-Forbund , som var den store interesseorganisation? Løsningen blev en selvejende institution Københavns Idrætspark - ledet af  de  københavnske idrætsorganisationer selv med Dansk Idræts-Forbund som paraplyorganisation. Da anlægget stod færdigt, blev det hele  overdraget  vederlagsfrit  til  Københavns  Idrætspark  indtil  år  2008.  Københavns Idrætsparks opgave var defineret til administration  og  drift  af  arealer  og  bygninger.

Københavns  Idrætsparks  repræsentantskab bestod af valgte fra magistraten, borgerrepræsentationen og Dansk Idræts-Forbund . Af bestyrelsens 36 medlemmer havde kommunen kun ét valgt medlem. Dog havde kommunen vetoret, hvilket gav kommunalbestyrelsesmedlemmet ret til at indkalde  til  nye  bestyrelsesmøder,  hvis  man var uenig i en afgørelse truffet af Københavns Idrætspark. Denne vetoret har aldrig har været brugt.

Byggegrunden  til  Københavns  Idræts- park blev udstykket af en del af fælleden og var på 9,34 ha. (ca. 93.400 kvadratmeter). Ud af et totalt kommunalt budget på 26,6 mio. kr. besluttede borgerrepræsentationen i 1908 at bevilge 1,6 mio. kr. til anlæggelsen af Københavns Idrætspark. Blandt Socialdemokratiets  argumenter  for  at  bruge  så mange penge til dette formål var, at  man mente, at anlægsprojektet ville øge beskæftigelsen og give økonomisk vækst.

Hvorvidt man, som historikeren Jim Toft, heraf kan konkludere, at Socialdemokratiet dermed introducerede økonom John Maynard Keynes idéer om økonomisk styring, 30 år før han selv udviklede sin økonomiske teori, er tvivlsomt. 33 Derimod kan man i forlængelse af Søren Kolstrups analyse af den kommunale  velfærd  i  København  se  opførelsen af Københavns Idrætspark som et led i en social-liberal økonomisk strategi. 34

Med konstruktionen af Københavns Idrætspark havde Københavns Kommune i praksis  overdraget  administrationen  af  et myndighedsområde - idrætten og idrætsfaciliteterne i Københavns Kommune - til en privat  organisation.  Københavns  Idrætspark var på mange måder en slags »stat i staten«, og var således på linje med den status, det svenske idrætsforbund ( Riksidrottsförbundet ) blev tildelt i Sverige. 35

## Afslutning

I programmet til den officielle indvielsesfest  af  Idrætshuset  stod  der  bl.a.: Når alt dette  er  lykkedes  så  godt,  skyldes  det  et heldigt samarbejde mellem stat, kommune og det private initiativ i  en  sag,  som  alle har kunnet samles om . 36 Med denne erklæring i det officielle indvielsesprogram udtrykkes på næsten profetisk måde den fælles opfattelse, som eftertidens kommunale idrætspolitik skulle følge resten af århundredet. Et parløb mellem det offentlige og civilsamfundet om det fælles gode - idrætten.

Formanden for Københavns Idrætspark og DIF, J.L. Nathansen, uddeler præmie til en finsk maratonløber i 1913. Fotografi udlånt af Københavns Idrætsanlæg.

Dannelsen af Københavns Idrætspark viser også, at det var et stærkt ønske fra politikerne - især de socialdemokratiske - om at  skaffe  offentlige,  grønne  arealer,  hvor de københavnske arbejderfamilier efter arbejdstid kunne færdes i frisk luft, der gav den  afgørende  begrundelse  for  at  støtte  idrætsorganisationernes  ønske  om  en idrætspark. Det er næsten et paradoks, eller ironisk om man vil, at det var de fattiges sociale nød og elendige sundhed, som politisk legimiterede,  at  kommunen  opførte  et  idrætsanlæg, der selv efter nutidens standard var ganske eksklusivt, udført efter det gode borgerskabs forfinede smag.

Tilbage står indtrykket af en kommunal byplanlægning, som var enestående i Dan- mark,  og  som  på  flere  områder  tog  de første  skridt  til  det  danske  velfærdssamfund, vi i dag tager som en selvfølge. Der er  ingen  tvivl  om,  at  idrætsrelaterede  aktører  udenfor  det  kommunalpolitiske  forum spillede en vigtig rolle i denne spæde begyndelse på vores velfærdssamfund, men  den  nærmere  rollefordeling  mellem enkeltpersoner,  idrætsforeninger  og  organisationer  fortoner  sig  i  det  dunkle.  Repræsenterede de aktive enkeltpersoner idrætsforeningerne  og  deres  medlemmers holdninger, eller  var  idrætsforeningerne blot et middel for disse aktører til at opnå bestemte politiske mål? Historien  om Københavns  Idrætspark  rummer  således nogle centrale spørgsmål (og svar) til det komplekse samspil mellem det offentlige, politik og civilsamfund.

## Noter

- 1 Ester  Schrøder: Københavns Idrætspark. En hilsen fra by til land . I Ungdom og idræt. 1911, nr. 19.
- 2  Københavns social- og sundhedsmæssige forhold i perioden er udførligt beskrevet af Karin Lützen i bogen: Byen tæmmes. Kernefamilie, sociale reformer  og  velgørenhed  i  1800-tallets  København . 1998.
- 3  Lützen, Karin: Byen tæmmes. Kernefamilie, sociale reformer og velgørenhed i 1800-tallets København . 1998, s. 393.
- 4  Coninck-Smith, Ning de: For barnets skyld . Byen, skolen og barndommen 1889-1914 . 2000, s 26.
- 5  Krøyer, Bent: Historien om Københavns offentlige legepladser . 1989, s. 4.
- 6  Borgerrepræsentationens forhandlingsprotokol 1887, s. 588.
- 7  Samme s. 590.
- 8  Samme s. 592.
- 9  Borgerrepræsentationens  forhandlingsprotokoller 1887,  s.  587-95.  1891,  s.  87-90,  98-99  og  323328.
- 10  Krøyer, Bent: Historien om Københavns offentlige legepladser. 989, s. 5.
- 11  Samme  s.  9.  Baggrunden  var  to  artikler  i Berlingske Tidende i 1890, hvor hun gav udtryk for tidens bekymring over den opvoksende slægts fysiske og åndelige sundhed.
- 12  A gitatoren den 26.april 1910.
- 13  Hansen, Jørn :  Sundhed eller kundskaber. En undersøgelse af samspillet mellem den nye legemskultur og sundhedsopfattelsen under det moderne gennembrud , i »Kroppens spejl - en antologi om idræt og sundhed«. Odense 1991. Hansen, Jørn og Nielsen, Niels Kayser: Krop, idræt, sundhed 18701930 , i »Den jyske Historiker« nr. 72, 1995. Historikeren Jørn Hansen har gjort opmærksom på, at der fra denne personkreds af borgere var flere gengangere i en såkaldt Skoleadresse, som 21 fremtrædende borgere i 1890 havde stilet til Kultusministeriet. I Skoleadressen henstillede man, at der blev indført boldspil i skolerne efter engelsk mønster. Personerne  bag  henvendelsen  kom  fra  et  bredt spektrum af det politiske og idrætslige landskab, men havde som fælles mål at civilisere ungdommen, som man var meget bekymret for. Her var som  i  tilfældet  med  legepladsforeningen  også sports-, skytte og gymnastikbevægelsen repræsenteret, ligesom lægerne var rigt repræsenteret.
- 14  En vigtig aktør i legitimeringen af idræt (i særde-
- leshed  i  København)  var  ifølge  Jørn  Hansen  og Niels Kayser Nielsen lægen. I artiklen Krop, idræt, sundhed 1870-1930 , i »Den jyske Historiker« nr. 72,  1995,  beskriver  de,  hvorledes  eksempelvis lægen Axel Hertel med sin undersøgelse fra 1881: Om sundhedsforholdene i  de  højere  Drenge-  og Pigeskoler  i  Kjøbenhavn, spillede  en  afgørende rolle i legitimeringen af idræt som en vigtig sundhedsforanstaltning. På linie med Jørn Hansen og Niels Kayser Nielsen findes en lang række historiske analyser af forholdet mellem videnskab, sundhed og idræt i slutningen af 1800-tallet. Her skal nævnes: Hansen, Jørn : Sundhed eller kundskaber. En undersøgelse af samspillet mellem den nye legemskultur og sundhedsopfattelsen under det moderne gennembrud , i »Kroppens spejl - en antologi  om  idræt  og  sundhed«.1991.  Nielsen,  Niels Kayser: Hälse och idrott - en modern och nationell  angelägenhet ,  i  »Svenska  Idrottshistoriska föreningens årsskrift«. 1994. Mellemgaard, Signe: Kroppens natur. Sundhedsoplysning og naturidealer i 250 år . 1998.
- 15 Borgerrepræsentationens forhandlingsprotokol 1895, s. 549-54.
- 16  Samme s. 182.
- 17  Kolstrup, Søren: Velfærdsstatens rødder. Fra kommune-socialisme til folkepension . 1996, s. 177.
- 18  Toft,  Jim: The Copenhagen Idrætsparken: From Democratic  Institution  to  Private  Enterprise i »The  stadium  and  the  city«.  1995,  s.  66.  Søren Kolstrup karakteriserer udviklingen i København som spirende  socialliberal  velfærdsstat  med  enkelte universalistiske elementer og forebyggende initiativer .  Et  af  initiativerne var bl.a. ansættelse af skolelæger ved århundredskiftet. Kolstrup, Søren: Velfærdsstatens rødder. Fra kommune-socialisme til folkepension . 1996, s. 173.
- 19 Borgerrepræsentationens forhandlingsprotokol 1904, s. 876.
- 20  Rasmussen, Erik: Københavns Idrætspark 1911 7. marts - 1986 . 1986, s. 9.
- 21 Ifølge fremmedordbogen er en partialobligation en  obligation,  der  lyder  på  en  andel  af  et  større lån.
- 22 Idrætsborgen i »Idrætsliv«, 1914 nr. 3, s. 3. Samt Harsfelt, Andreas: Københavns Idrætspark 1911 7. marts - 1936 . 1936, s. 14.
- 23 Idrætsborgen , i »Idrætsliv« 1914 nr. 3, s. 3. Samt Harsfelt, Andreas: Københavns Idrætspark 1911 7. marts - 1936 . 1936, s.16.

- 24  Se  også  Borgerrepræsentationens  forhandlingsprotokol 1910, s.587-593 og s. 753-757.
- 25 Idrætsborgen , i »Idrætsliv« 1914 nr. 3, s. 3. Samt Harsfelt, Andreas: Københavns Idrætspark 1911 7. marts - 1936 . 1936, s.16.
- 26 Borgerrepræsentationens forhandlingsprotokol 1904, s. 845-876. Toft, Jim: The Copenhagen Idrætsparken: From Democratic Institution to Private  Enterprise« i  »The  stadium  and  the  city. 1995, s. 65.
- 27 Idrætten 1909, nr. 3.
- 28  Samme.
- 29  Samme.
- 30 Idrætten 1909 nr. 3.
- 31 Københavns Idrætspark. Årsberetning 1912.
- 32  Toft,  Jim: The Copenhagen Idrætsparken: From

## Litteratur og kilder

A gitatoren den 26.april 1910.

Berlingske Tidende 1890.

Borgerrepræsentationens forhandlingsprotokol 1985, 1887, 1904. og 1910.

- Coninck-Smith,  Ning  de: For  barnets  skyld . Byen, skolen og barndommen 1889-1914 . 2000.
- Schrøder,  Ester: Københavns  Idrætspark.  En  hilsen fra by til land . I Ungdom og idræt. 1911, nr. 19.
- Hansen, Jørn og Nielsen, Niels Kayser: Krop, idræt, sundhed 1870-1930 ,  i  »Den jyske Historiker« nr. 72, 1995.

Hansen, Jørn :  Sundhed  eller  kundskaber.  En  undersøgelse af samspillet mellem den nye legemskultur og  sundhedsopfattelsen  under  det  moderne  gennembrud , i »Kroppens spejl - en antologi om idræt og sundhed«. 1991.

Harsfelt, Andreas: Københavns Idrætspark 1911 - 7. marts - 1936 . 1936.

Idrætsborgen i »Idrætsliv«, 1914 nr. 3.

Idrætten 1909, nr. 3.

Kolstrup, Søren: Velfærdsstatens rødder. Fra kommune-socialisme til folkepension . 1996.

- Democratic  Institution  to  Private  Enterprise i »The stadium and the city«. 1995, s. 61-62. Hansen, Jørn og Kayser Nielsen, Niels: Krop, idræt, sundhed 1870-1930, Den jyske Historiker, nr. 72, 1995.
- 33  Toft,  Jim: The Copenhagen Idrætsparken: From Democratic  Institution  to  Private  Enterprise i »The stadium and the city«. 1995, s. 69.
- 34  Kolstrup, Søren: Velfærdsstatens rødder. Fra kommune-socialisme til folkepension. 1996, s. 173.
- 35  Nordberg,  Johan: Folkrörelsen  som  myndighet. Riksidrottsförbundets  dubbla  identitet .  Artikel  i: »Svensk Idrotts Forskning«. Nr. 3. 1996, s. 31-35.
- 36 Officielt program ved Idrætshusets indvielsesfest og det første danske kvindegymnastikstævne .  1914.

Krøyer,  Bent: Historien  om  Københavns  offentlige legepladser . 1989.

Københavns Idrætspark. Årsberetning 1912.

- Lützen,  Karin: Byen  tæmmes.  Kernefamilie,  sociale reformer  og  velgørenhed  i  1800-tallets  København . 1998.
- Mellemgaard,  Signe: Kroppens  natur.  Sundhedsoplysning og naturidealer i 250 år . 1998.
- Nielsen, Niels Kayser: Hälse och idrott - en modern och nationell angelägenhet ,  i  »Svenska Idrottshistoriska föreningens årsskrift«. 1994.
- Nordberg, Johan: Folkrörelsen som myndighet. Riksidrottsförbundets dubbla identitet .  Artikel i »Svensk Idrotts Forskning«. Nr. 3. 1996, s. 31-35.

Officielt  program  ved  Idrætshusets  indvielsesfest  og det første danske kvindegymnastikstævne . 1914.

Rasmussen, Erik: Københavns Idrætspark 1911 - 7. marts - 1986 . 1986.

Toft, Jim: The Copenhagen Idrætsparken: From Democratic Institution to Private Enterprise i  »The stadium and the city«. 1995.