Tørst og tekst
Forfattere: Jan Bäcklund
Tidsskrift: passage (2003-06-01)

## Tørst og tekst

## Bemærkninger om læserens tunge, som den er indskrevet i Rabelais' bøger om Gargantua og Pantagruel

Jan Bäcklund

tigere: af litterær krise - ja, lad os sige  'en rasen', da jeg stadig er usikker på, hvorvidt det var selve handlingen at skåle med bogen, eller forordets rys  tende kraft, som forårsagede en vis svimmelhed, og som tvang mig til at lægge bogen og stille glasset fra mig for at gå gestikulerende frem og tilbage i mit lille værelse som, forestiller jeg mig, en bokse-  champ i et omklædningsrum.  Selv  har  jeg  ikke  des  to  mindre svært ved at ryste fornem  mel  sen af, at selve handlingens  løjerlighed,  altså  udbringelsen  af  skålen, dækker over et mere centralt forhold mellem tekst og læser, et forhold som mødes i beruselsens  'raseri', i en form for fureur poëtique som det heder i Cinquiesme Livre .  Jeg tror nu ikke, vi taler om et sammenfald af fiktion og virkelighed, af udsagn og handling eller af potentialitet og aktualitet. Ikke des  to mindre var det sandsynligvis en lignende type af sammenfald som kom til at fungere bestemmende for den noget negative og moralsk indignerede reception af Rabelais, som vi kender fra det 17. og 18. århundrede, hvilket dog i det mindste antyder, at vi ikke har været de eneste, som er kommet til at skåle med de forskelligt indbundne udgaver af værkerne gennem tiderne. På den måde kunne en stor mængde læsere anskue Rabelais som en drukkenbolt ( un bienyvre ), eftersom teksten var en samling skåler, sludder og løs snak ( propositions ). En sådan umiddelbar årsagssammen  kæd  ning  af  læser,  tekst  og  forfatter ville så betyde, at tekstens mulig  heder aktualiseredes i skålen (eller det ambulant gestikulerende), eller at tekstens  formål  er  at  fremprovokere  det  samme. Men vi vil alligevel her fastholde den momentane kollaps og dens, om end diskrete, betydningsfylde.  Vi

Non est dithyrambus si bibit aquam (Erasmus ,   Adagia IV . iii . 58)

J'ay la parolle de dieu en bouche: Sitio ( Garg., v )

Første gang jeg havde lagt mig tilrette i min sofa og proppet en flaske vin op for at give mig i kast med Rabelais'  fem  bøger  om Gargantua  og  Pantagruel i C.E.  Falbe-Hansens  oversættelse  (ja,  jeg  må  have haft det på fornemmelsen), indtraf noget, som jeg hverken tidligere eller siden hen har oplevet. Jeg var ikke kommet langt ind i forordet af den første bog, Gargantua ,  førend mit humør var i top, og da forfatteren afsluttede sit forord med følgende opford  ring:

Glæd jer da, mine elskede  Venner, og læs Resten med muntert Sind til Lyst for jeres Krop og til Gavn for jeres Nyrer! Men I dumme Æselfjæs - gid Chancren maa gøre jer halte! - hør vel efter og husk at drikke min Skaal; jeg skal paa Stedet gøre jer Besked. ( Garg .,  Prol.) 1

… løftede jeg selv glasset og skålede med bogen jeg holdt i højre hånd. Jeg har siden hin aften for tolv år siden ikke kunnet glemme denne episode, og dette til trods for at den vejer så lidt, er så ubetydelig og i den grad vilkårlig, dvs. afhængig af så mange andre ukendte parametre end lige de rent litterære - hukommelsens vægt og fylde har den alligevel bevaret. 'At skåle med en bog' bar en form for kondensering af betydning med sig - om end af den mere stille  slags  -,  et  sammenfald  eller  kollaps  indeholdende en vis grad af opbyggelighed, eller måske rig- møder også denne type af kollapser i en række andre typer af tekster; hvem er ikke i en art litterært raseri mod, eller mere almindeligt med teksten, blevet nødt til at lægge bogen fra sig og fortsætte (typisk netop ambulant  gestikulerende)  sin  læsende  tekst,  netop som et slags 'svar'  på  det  læste,  som  en  form  for returneret skål?

## Skål og tiltale

Ser  man  kort  efter,  så  finder  man  hurtigt,  at  det alene  er  i  forordene,  at  forfatteren  (i  de  to  første bøger  kvintessensudtrækkeren Alcofribas,  i  de  tre sidste medicindoktoren Rabelais) adresserer sig direkte til læseren, der typisk adresseres i forordenes allerførste linje: Beuveurs tresillustres, et vous  V erolez tresprecieux …  ( Garg .); Tresillustres et  T reschevaleureux champions, gentilz hommes, et aultres … ( Pant .); Bonnes gens, Beuveurs tresillustres, et vous Goutteux tresprecieux, … ( Tiers ); Beuveurs  tresillustres,  et  vous  goutteurs  tres precieux, … ( Quart 1548); Beuveurs infatigables, et vous verollez  tresprecieux …  ( Cinq .).  Disse  overordentligt muntre tiltaleformer stemmer umiddelbart den velvillige læser til en, hvis ikke uvant, så i hvert fald tydeligt understreget modtagerposition. Denne 'positionsbestemmelse'  af  læseren  bliver  endnu  mere fremhævet i det forord, vi sprang over, nemlig det nye til Quart Livre ,   netop til 'De velvillige Læsere' ( Au lecteurs benevoles ) fra 1552, hvor der lægges lidt anderledes ud med:

Pæne Folk! Gud frelse jer og bevare jer! Hvor er I henne? Jeg kan ikke se jer.  V ent lidt, at jeg kan tage mine Briller paa! Ha, ha! Filippine! Nu kan jeg se jer. I har haft en god  Vinhøst, efter hvad man fortæller. Det var saa sandelig ikke ilde nyt. I har dèr fundet et ufejlbarligt Middel mod T ørst. 2

Om end i en mere skjult form finder vi samme tiltaleform i forordet til Gargantua ,  hvor vi kan konstatere, at forfatteren er en, der engang imellem drikker som os, og at vi, paradventure ,  drikker som han. 3  Når samme forfatter fortsætter med at bekende, at han ikke har ofret anden tid med denne bog end med at spise og drikke, såsom  'det udødelige mønster' Homer forstod at gøre det, og såsom Ennius, de latinske digters fader, forstod at gøre det, og dette til trods

## for at en ussel mand havde sagt, at hans vers lugtede mere af vin end olie:

Det samme har en elendig Kludderhas [ tirelupin ] sagt om mine Bøger; men skidt med ham! Lugten af  Vin! Den er da saa langt mere lækker, lattervækkende og tiltrækkende [ friant, riant, priant ],   mere himmelsk og liflig end Lugten af Olie. Og jeg vil regne mig det i ligesaa høj Grad til Ære, at man siger om mig, at jeg har givet mere ud til  Vin end til Olie, som Demosthenes gjorde det, naar man sagde om ham, at hans Udgifter til Olie var større end til  Vin. For mig er det kun en Hæder og Ære at nævnes og berømmes som en god Kammerat og Selskabsbroder; […]. ( Garg .,  Prol.)

Svarende til den direkte tiltale til læseren er det også kun i forordene, at der i den grad monumentalt opfordres til at drikke. Ikke fordi der bliver spyttet i glassene  af  Pantagruel,  Panurge,  Epistemon  eller Broder Johan, men deres drikkeri er trods alt tredje personens  drikkeri,  medens  forordene  omhandler den anden persons drikkeri, altså 'du' og 'I'. Når vi kommer til selve bøgerne, så har fortælleren trukket  sig  tilbage  til  sin  refererende  stemme.  Bortset dog fra de tre sidste kapitler i Pantagruel ,   hvor jegfortælleren hastigt og ganske umotiveret dukker op i handlingens tid og rum. I det toogtredivte kapitel befinder han (Alcofribas Nasier) sig på Pantagruels tunge ( langue ), i det efterfølgende er han - i egenskab  af  læge  -  nede  i  Pantagruels  mave,  og  i  det afsluttende, 'Afslutningen  af  nærværende  bog,  og forfatterens  undskyldning',  beskriver  jeg-fortælleren, hvad den kommende bog vil indeholde, og at den vil kunne købes ved næste bogmesse i Frankfurt. Det er vores idé her, at det er dér, nede i Pantagruels bug, mellem det talte ord (tungen) og den bog (flasken), som læseren har i hånden, vi kan finde en forklaring på vores latterlige skål.

Her placerer prologerne sig som en art dublering, en  ydre  omkransning,  af  de  konversationer,  som fore  kommer i selve krønikerne. Sådan her f.eks.: når Pantagruel for første gang møder Panurge, så vægrer denne sig ved at fortælle sin historie, hvis han ikke får noget at spise og drikke, og da han omsider kommer i gang, i det fjortende kapitel, er det først efter, at han har fået noget til tanden.  T emaet er selvfølge- lig gennemgående i alle fem bøger: inden hver fortælling  og,  måske  overflødigt  at  tilføje,  efter  hver episode skal der drikkes en skål: ' Un peu et du bon ' ville ikke være forkert, men  ' beaucoup et du bon ' ville være det helt rigtige. Måske er dette præliminære, eller 'prologiske' druk tydeligst artikuleret, når den engelske filosof  Thaumaste kommer for at dis  putere med  Pantagruel  om  alle  verdens  hem  me  lig  heder kun ved hjælp af tegn ( Pant ., xviii ). Pantagruel (som også, til de skandinaviske oversætteres glæde, udvikler sig til noget af et dyds  mønster efter at han møder Panurge) sætter sig umiddelbart ned for at studere:

Le livre de Beda de numeris et signis .

Le livre de Plotin de inenarrabilibus .

Le livre de Procle de magia .

Les livres de Artemidore peri onirocriticon .

De Anaxagoras peri semion .

D'Ynarius peri aphaton .

Les livres de Philistion.

Hipponax peri anecphoneton ,  …

Suppleret af en bunke af anden, relevant litteratur, ville vi vel alle sige. Men ikke Panurge. Han fore  slår at overtage Pantagruels rolle, for at selv at disputere med Thaumaste, og sætter sig til at forberede sig på en ganske anden måde, nemlig ved at skifte bogen ud med flasken og tilbringe natten med at chopiner avecques  les  paiges ,   altså  ved  at  svinge  bæger  med tjenerne. Her svarer Panurges vandel (drikkende og fortællende) i forhold til Pantagruel (læsende og lyttende) til forfatteren af forordets fremtræden (drikkende og skrivende) i forhold til læseren (læsende og  lyttende),  samtidigt  med  at  forordet  udgør  en koncentrisk  om  kran  sende  rammefortælling  af  alle krønikernes fortællinger.

Ligesom krønikerne er indrammede af drikkepauser af tilpas frekvens, fungerer pro  logerne som læserens nødvendige forberedelser til teksten. Prologen er noget, som ind  leder teksten, eller rettere: ordet og læsningen, noget, som er før ordet, ligesom skålen er noget, som ind  leder drikkeriet. Det er ikke drikkeriet selv, som er sagen, men det er frem for alt en indledning, en indbydelse til at fortælle, og skålen er altså samtidig en indbydelse til kon  ver  sation. Skålen er i sin form dialogisk, den er et møde mellem to bienyvres .   Vi ser denne - om end af forfatteren postulerede - dialogiske placering af sin egen udsagnsposition og en kuriøs indskrivning af læseren i slutningen af det meget om  dis  kuterede forord til Gargantua : 'Derfor skal I fortolke alt, hvad jeg gør og siger, paa allerbedste  Maade;  og  nære  dyb  Ærbødighed  for min osteformede Hjerne, der fodrer jer med dette fagre Hjernespind, og sørg for altid at holde mig lystig saa godt I formaar.' 4  Læseren skal altså holde forfatteren lystig, så godt han formår, hvilket jo også bliver understreget med det citat, som vi skålede med, og som følger umiddelbart efter: boyre à my ,   dvs.  drik min  skål,  eller,  hvis  man  er  til  ordspil:  drik,  min ven!

Sandsynligvis er det også derfor, forordene har den form de har: Forfatteren anstrenger sig for at se os, han har hørt om os (om vores vinhøst), og han tiltaler os (drikkebrødre og syfilitikere) og giver samtidig sig selv til kende. Som hvad, spørger I? Som Alcofribas Nasier? Som udtrækker af kvintessensen? Ja, sikkert,  men  det  bliver  vi  jo  ikke  meget  klogere  af. Snarere kan man paradoksalt sige det sådan, at forfatteren giver sig tilkende som den tekst vi læser ('at holde mig lystig saa godt I formaar'). Det vil være konklusionen af vor latterlige handlings forsvarstale, at  læseren  underholder  forfatteren/bogen/flasken med dens mening/tekst/indhold. Deraf beruselsen, une aureille, bien drappé ( Garg ., v ) 5  og vor argumentation vil være et forsøg på at udrede, hvordan en sådan omvending vil kunne lade sig gøre (vel vidende at det ikke vil lykkes os).

## Bog og flaske

Om end Rabelais aldrig slipper sit fokus på det talte ord, nemlig det, at teksten skal læses og ordene ligge på tungen, så spiller ikke desto mindre selve bogen, den trykte bog, en afgørende rolle for læserens møde med teksten. På den ene side som en slags sikkerhed, som i forordet til Panta  gruel ,  hvor læseren opfordres til at lade 'sin daglige Dont ligge' og slet ikke bekymre sig om sit fag og sine forretninger for at lære de  nævnte  krøniker  udenad 'dersom  Bog  trykkerkuns  ten tilfældigt hørte op at eksistere, eller i Tilfælde af, at alle Bøger gik til Grunde, kunde hver enkelt i kommende Tid i klare Ord fortælle dem og række dem som fra Haand til Haand til sine Efterkommere  og  Efterlevende  som  en  from  Kabala' ( Pant .,  Prol.). På den anden side har flasken også det tilfælles med bogen, hvad Marshall McLuhan er opmærksom på i The Gutenberg Galaxy ,  at trykpressen bygger på en teknologi, som den lånte fra vinpressen; i bogtrykkeriet presses bogstaverne frem af de løse  typer  mod  papir,  som  var  den  kvint  essensen presset fra druer. Det giver sig selv, at hvis flasken er fyldt op med vin, så er bogen fyldt op med tekst, og den metaforiske lignelse  mellem  flaske  og  bog  er også  et  mere  eller  mindre  gennemgående  tema  i Rabelais' bøger. De optræder i form af tvetydigheder omkring vade mecum (såvel lommelærke som almindelig brugt bogtitel), men samme tvetydigheder sættes også i spil med hensyn til breviaire : Un beau et ample breviaire , en god og velskænket bønnebog, som det hedder i 1548-Prologen til Quart Livre 6  eller horaire, tidebog, som vi så i kapitlet 'Les Propos des  bienyvres',  og  når  der  skal  drikkes,  skal  der gerne drikkes en bon traict eller à grands traictz ,  en for tiden over  tydelig sammenkædning af slurke og afhandlinger.

Tydeligst  og  mest  ekspliciteret  er  selvfølgelig denne metafor i den femte bogs illustration af en bouteille indeholdende tekst, ganske som om trykpressen  har  frempresset  denne  dityrambe  fra  løse blytyper, som var det vin fra druer, og fyldt dem på en flaske:

Flaske huld, Løndomsfuld! Med ét Øre Vil jeg høre. Tøv ej længer, Udtal nu det Ord, hvortil haardt mit Hjerte trænger. I din Guddomsvædske bor, Guden holder dér den lejret, Bacchus ,  han, der Inderne besejred', Sandhed, Sandhed kun derinde gror . Vin, du Guddomsdrik, bestandig er du fri, Fri for Løgn og lumsk Bedrageri. Noahs Sjæl skal Saligheden have, At han gav til os din Guddomsgave. Hør, jeg beder, du dit Ord vil raabe, Der kan fri mig af min dybe Nød. Ej jeg spilde skal en Draabe, Er den hvid, hvad heller rød. Flaske huld. Løndomsfuld! med ét Øre Vil jeg høre. Tøv ej længer!

At  denne  funktionelle  identitet  mellem  bogen  og flasken i allerhøjeste grad gælder Rabelais' egne bøger fremtræder også i den Fjerde Bogs prolog fra 1548, hvor forfatteren glæder sig over, at  'den  Tredje Bogs vin', altså teksten tappet i den  Tredje Bog, har været god og i vores smag. 7

Men hvis altså teksten er tappet på en flaske, så er det læserens arbejde at proppe den op, ganske som man åbner en bog.  Et  tema  som  også  er  tydeligt fremhævet i forordet til Gargantua ,  hvor læserens arbejde med at åbne bogen lignes ved hundens - det mest filosofiske af alle dyr - arbejde med at finde la sustantificque mouelle i et ben:

Har I nogensinde aabnet et Skab for at stjæle en Flaske? Ja, Død og Pine! [ den  Tæve! ] Husk saa, hvorledes I bar jer ad. Og har I nogensinde set en Hund finde et Marvben? […] Dersom I har set det, har I sikkert lagt Mærke til den Andagt, hvormed den beskuer sit Bytte, den Omhu, hvormed den vogter det, den Lidenskab, hvormed den holder det fast, den Klogskab, hvormed den gaar i Gang med det, den dybe Lyst, hvormed den knuser det, og den Nidkærhed, hvormed den slikker Marven i sig. […] Efter denne Hunds Eksempel maa I ogsaa være kloge nok til at lugte, vejre og værdsætte disse skønne saftrige Bøger, der tilsyneladende er saa lette at jage, og dog saa vanskelige at tage det op med. 8

Sokrates lignes i det samme forord ved Bacchi latterlige og frivole silener; han var 'tarvelig i Sæder, bondeagtig i Klæder, fattig paa Formue og ulykkelig i sit Ægteskab, uegnet til alt Arbejde i Statens  Tjeneste, bestandig grinende, bestandig drikkende omkap med enhver, be  stan  dig spottende, for bedre at skjule sin  guddommelige  Viden.'  Men  når  man  åbner denne æske ( boyte ), altså Sokrates latterlige ydre, eller  denne  flaske  eller  bog,  finder  man  derinde  et himmelsk og uvurderligt lægemiddel. Den påhæftede etikette, dvs. bogens titel, fungerer dissimulatorisk  i  forhold  til  det  guddommelige  indhold,  den skjuler.  Men  Sokrates,  ligesom  Homer  og  Kris  tus, skrev  som  bekendt  ingen  bøger,  og  hældte  heller ikke sin vin på flasker. Når hverken Sokrates, Homer eller Kristus skrev, betyder det også, at de ikke kan læses, men så at sige er  'teksten' selv (et forhold som er endnu tydeligere mht. muslimers forhold til Koranen, som ikke er en af Guds skabelser, men et af Guds attributter ),  som  man  kun  konversatorisk  kan repetere videre, hvad jo Rabelais også havde opfordret til i forordet til Pantagruel .  Her er det nok heller ikke  helt  ved  siden  af  at  minde  om,  at  Rabelais grundlæggende cynisk ,  dvs. køteragtigt, digter videre på en allerede kendt historie. Teksten skal så at sige ligge på tungen, tales; læseren skal finde til tekstens kilde, eller 'marv', la sustantificque mouelle ,  ved hjælp af en slags gnavende, dvs. repeterende tale.

## Tørst og tale

Det var også under hundedagene, nærmere bestemt den 25. juli, hvor alle tørster, at Pantagruel kom til verden, denne dæmon som kaster salt i de sovendes snorkende  gab,  så  de  bliver  overmandede  af  tørst (Gargantua er født fra Gargamelles øre,  'une au  reille, bien drappé', på Den hl. Blasii dag, den 3. feb  ruar, som  var  strubens  og  halsens  skytshelgen).  Det  var også som en veritabel saltleverandør ( marchand du sel , som Marcel Duchamp senere titulerede sig), at Pantagruel bliver født, og selve nedkomsten annonceres, ja, indledes ,  med en imponerende karavane af tørst, et tørstens triumftog, i Pantagruel s andet kapitel:

Thi  da  hans  Moder,  Badebec,  fødte  ham,  og  Jordemødrene ventede paa ham, var det første, der kom ud af hendes Bug 68 Muldyrdrivere, der hver holdt et Muldyr, fuldt belæsset med Salt,  ved  Grimen;  efter  dem  kom  ni  Dromedarer,  belæssede med Skinker og røgede Oksetunger, syv Kameler med saltede Aal;  derefter  25 V ognlæs  Purrer,  Hvidløg,  Løg  og  Chalotter, hvad der i høj Grad forbavsede de nævnte Jordemødre. Men nogle af dem sagde:

-Det var et godt Beredskabslager. Hidtil har vi bare drukket som en Løjser, ikke som en Svejtser. Det kan kun være et godt Tegn; det er den Slags der ægger T ørsten. 9

'J'ay la parolle de dieu en bouche: Sitio. ' Jeg har Guds ord i munden :   Jeg tørster ,   med tydelig henvisning til  V or Frelsers ord på korset ( Joh . xix ,  28),  er et af  Rabelais  mange  tillæg  til  det  femte  kapitel  af 1542-udgaven af Gargantua ,  'Les  propos  des  bienyvres',  eller  'Drukkenboltenes  passiar',  som  det hedder hos Falbe-Hansen. Dette femte kapitel er en mærkelig sammensætning af sætninger, interjektioner,  korte  meningsudvekslinger  og  brudstykker  af sætninger,  ikke  sjældent  med  (tæt  på  blasfemiske) gammeltestamentlige parafraser, evangeliske ord, lignelser  fra  hellige  mænd  (Augustin),  parodier  på skolas  tiske  læresætninger,  gendigtninger  af  salmer, og hvor han ellers har kunnet finde argumenter ad bibendum .  Der lægges nu relativt stille ud: 'Derefter faldt de i snak på stedet og snakkede løs ved gildet, hvor de sad. Og nu begyndte flaskerne at gå: skinkerne trave, bægerne flyve, krukkerne ringe', men derefter,  inden  for  et  citattegn  som  varer  kapitlet ud:

Træk, ræk, fyld, bland. Hid, til mig, uden vand, så min ven, tøm mig det glas galant i et drag, jeg indkalder rosévinen til vidne, glasset til bredden. Ro på tørsten. Ha, febertørst, skal du ikke snart drage afsted? På hæder svigermor, jeg er ikke kommet i gang med at pægle endnu. Er De forkølet lille ven? Mon dog. Ved Den hl. Qenets Bug, lad os tale drikkeri. Jeg drikker kun til horariet, som pavens æsel. Jeg drikker kun af mit breviarium som en god klosterprior. Hvad kom først: tørst eller druk?  T ørst. For  hvem  vilde  have  drukket  uden  tørst  da  mennesket  var uskyldigt? Druk. For priuatio presupponit habitum .   Jeg  er  klerk. Fæcundi calices quem non fecere disertum … … 10

Og så fortsætter det i samme stil til slutningen af kapitlet,  hvor  citattegnet  inden  rækken  af  drikkehandlingens fire hjælpeverber (ja, man kunne i god Laurence  Sterne-stil  lancere  dem  som  drikkeriets verba  auxiliaria ,   under  drikkeriets esse :   'bibete'): 'Træk, ræk, fyld, bland ...', endelig finder ro efter sidste punktum:

… O svirebrødre, O tørstige sjæle. Tjener, min ven, jeg be'r, kom og fyld min bæger til kanten. Det kardinalsrøde. Natura aborret vacuum .   Vil De mene at det er tilpas for hvad en flue kan drikke? På Bretagnernes måde.  T øm glasset i et træk. Ned med det, det er den rene medicin.

Der drikkes bravt og flittigt gennem hele kapitlet, men det er selvfølgelig ikke dette drikkeri, som giver kapitlet dets svimlende og berusende karakter; hvor mange tekster om drikkeri er ikke snarere tragiske og forstemmende, måske sågar kedsommelige, eller; hvor mange tekstlige passager om drikkeri er ikke rent ud ædruelige? Ret beset er det heller ikke det, at der bliver drukket, som er sagen, men at der bliver snakket .  Det er ingen dialog, heller ingen monolog; intet ræsonnement, ingen handling: der snakkes løs, 'polyfonisk' ville Bakhtin sige.  Vi ved ikke, 'hvem' som taler, er det en person? Flere? Taler de til hinanden? Taler en person for sig selv, eller taler mange personer for sig selv?  Taler nogen med nogen anden? Taler Den hl. Mattæus med en skolastiker? Taler vinen med maden? Taler Augustin til mig? Polyfonisk er tydeligvis det helt rigtige ord. Men desuden: Sætningerne og sætningsfragmenter er stablet horisontalt på hinanden, som en mur af udsagn: en udsagnblok,  som  er  temmelig  monumental  i  dens kompakte  sammenvævning  af  sætninger,  sætningsfragmenter og pro  ver  ba  le udtryk. Denne kompakthed forsøger de fleste moderne udgaver at rec  tificere, som skulle dette polyfoniske vægtæppe sorteres ud i mindre billeder og isolerede episoder. Det gælder bl.a. Falbe-Hansens udgave; han har forsøgt at sortere sætningerne typografisk ud i iso  le  re  de stykker og lægger, i klarhedens navn, talestreger og citattegn dertil,  hvorfor  den  monu  men  talitet,  som  ordflommen fortjener, tyndes mere end tilladeligt ud. Det siges nemlig ikke, hvornår en tale afløser en anden, og der tales sandsynligvis - sådan oplever, indbilder vi os, de fleste teksten - i munden på hinanden, eller i munden på sig selv. Der tales parallelt, der tales i kon  centriske og excentriske cirkler, i digressioner, i ekspliciteringer,  der  tales  diakront  (Mattæus  ville kunne synes at tale med en unavngiven skolastiker), der tales synkront (ord  sprog, salmer, paradokser og bibelord krydser hinanden). Ord falder som parolles gelées ( Quart , lv-lvi ) ned på tungen ( lingua ) og smelter som motz de gueule ,  som ord i munden, men også som 'røde ord', altså som rødvin, der flyder ned i struben.  Denne  proces,  at  nedfrosne,  dvs.  skrevne ord  smelter  ( degelent )  på  tungen  og  bliver  til  tale, svarer fuldstændig parallelt til, hvordan vinen flyder ned i struben og bliver til beruselse. Guds ord lægger sig på munden og tørster .  Eller måske: Guds ord tages i munden: 'jeg tørster'. Det er heller ikke usandsynligt, at nogle sætninger skal tænkes uendeligt repeterede  af  en  eller  anden  stemme,  som  om  nogen (noget?) stod bagved bestandigt hviskende: beuvez ; en  anden  (noget  andet?),  hvis  ikke  fikseret  på  et kors, så måske henslængt på marken, gispende: j'ai soif .   Det er nemlig ingen (renæssancens navnkundige Nemo ?) som taler, eller rettere: alle taler, samtidigt, i munden på hinanden, og de bliver ved:

… Jeg nedlægger klage imod tørst, den er lovstridig. Tjener, forbered min klage til retten. Disse vinrester må følge deres leder. Før i tiden plejede jeg at drikke alting op, nu lader jeg ingenting tilbage. Lad os ikke forhaste os, vi skal også få alting med. Se, her er tarme på spil, værd at satse på, og tourainske studemave at byde over med. Drik! eller jeg vil. Nej, nej, drik, jeg be'r. Spurvene vil ikke spise med mindre du klapper dem på halen. Jeg kan heller ikke drikke dersom man ikke taler mig efter  tungen. Lagona  edatera ,   det  vil  sige:  Kammerat,  lad  os drikke! Det er ikke et eneste hulrum i min krop, hvor vinen her ikke snuser sig frem til et tørstigt sted. Denne her pisker tørsten godt op. 11

Og så fremledes. Ordsprog, interjektioner, og konversatoriske fragmenter blandes i et uopretteligt røre, hvor kun selve sproget står tilbage, løsrevet fra et sted hvorfra det tales, løsnet fra enhver karakter, sted eller position som siger det. Personlige pronominer som 'jeg',  'os' og  'du' cirkulerer frit i teksten, som referentløse ord, tilsyneladende erstattelige med et hvilket som helst navn eller substantiv; de fremtræder nærmest på samme niveau som 'vinen', 'spurvene' og 'tarmene', som logisk nok også udstyres med egenskaber og kunnen: Vinen opsnuser  tørst ( cestuy  vin  …  furette  la  soif );  tørsten  er  lovstridig ( comme d'abus ),  tarme vil være med i legen ( Voycy trippes  de  jeu )  og  så  fremledes.  Det  er  selvfølgelig, fordi vi er i groteskens område, i groteskens krævende mave, hul som en grotte i bjerget eller forfatterens 'osteformede  hjerne'  ( le  cerveau  caseiforme ), samtidig  med  at  den  svulmer  som  kuplen  til  Skt. Peter, og grotesken er, ved vi af erfaring, ingen singulær krop, men selve naturens drivende princip, det cyklisk  cirkulerende  princip  som  alle  kroppe  med nødvendighed er en del af, hvad Rabelais også på så sublim  vis  udvikler  i  den  Fjerde  Bogs  syv  oghalvtreds  inds  tyvende kapitel om Messer Gas  ter.

Groteskens  krop  er  altså  denne  Leviathan-lignende tarm - dette såvel befalende som ubønhørligt straffende princip for dem, som ikke lytter til dens lov ( Et tout pour la trippe! ) - hvor indenfor og udenfor, op og ned, indtagende som udspyende ikke længere er modsatrettede bevægelser. Og for kort at rekapitulere det, vi alle nu godt er klar over: Groteskens form består af heterogene elementer, hvor alting kan lægges til, trækkes fra og ændres, uden at helheden af den grund kommer til at mangle noget, fuldbyrdes på nogen særlig måde, eller perfektioneres  til  noget  bedre  eller  mere  fuldkomment. Alle disse harmoniens, proportionens og synekdokens så tit fejrede formprincipper er med hensyn til grotesken helt og aldeles omsonste, da dens struktur er helt igennem heterogen, dens topologi moebiusagtigt 'krængende' (samtidig konkav og konveks) og helheden er hverken mere eller mindre end mængden af delene, en tilfældig rent kvantitativ ansamling. Det interessante med Rabelais i almindelighed, og dette Gargantua s femte kapitel i særdeleshed, er nu det, at den ingen steder beskriver denne krop, struktur eller topologi (som det f.eks. er tilfældet mht. Messer Gasters ø i Fjerde Bogs 57. kapitel) - den taler det.

'Tale grotesk'. Hvad vil det sige? Det vil, tror vi, først og fremmest sige, at den gro  teske krop, eller form,  er  indlejret  i  sproget.  Det  synes  nu  ikke  at være således, at en grotesk krop eller form frembringer et grotesk sprog. Man kan sagtens forestille sig en meget vel  for  mu  le  ret, velopdragen og følsom grotesk gestalt (f.eks. Elefantmanden), men denne velfor  mu  lerede  og  helt  igennem  fornuftige  groteske gestalt  ville  så  være  en  visuel  grotesk,  en  grotesk form .  Den groteske krop giver ikke nødvendigvis en grotesk tale (Polyfem, eksempelvis, sådan som han skildres af digternes prins, er meget fornuftig). Men hvis den groteske tale, eller groteskens sprog, deler struktur med de formelementer og topologiske karak  teristika, vi kender fra groteskens visuelle og formelle fremtrædelse, så kan følgelig de po  si  tions  løse udsagn, udsagn som ikke ved ud eller ind, op eller ned, modtagende eller ud  sen  den  de, kort sagt: denne polyfoni, eller måske bedre: denne kakofoni af sprogligt  'mate  riale', give os en nøgle til groteskens funktion.

Denne 'sprogkrop'  eller  dette  'sprogrum'  er  nu ikke nødvendigvis hverken præget af stavefejl, grammatiske anomalier eller det rene volapyk (er Panurges Prug frest strinst sorgdmand strochdt drhds pag brleland … ( Pant ., ix ) en grotesk sætning?), men derimod synes groteskens sprogs fremmeste kendetegn at være, som vi her ser det praktiseret hos Rabelais, ikke at kunne  kondensere  sig  til  nogen  anden  krop  end netop en uformelig sprogkrop og nærmest  'hængende' i et udefinerbart og uspecificeret rum (ja, ganske som slagmarkens skrig, befalinger og interjek  tio  ner  kan fryses ned, for, afhængig af de meteorologiske omstændigheder, ved et senere til  fælde at tø op og genlyde med al oprindelig kraft, som tilfældet er for les parolles gelées ,  de ned  frosne udsagn, i Quart Livre , lvi ). Et sådant 'materialiseret' fysisk sprog 'mimer' snarere end re  præ  sen  terer, og kommer i sin sproghandling til at indlejre groteskens funktions  måde.

## Entusiasme og dityrambe

Et aspekt af et fysisk sprog er, at det er et talt sprog, og Rabelais' bøger er i eminent forstand bøger til at læse højt. Det at læse (højt) svarer her til at drikke, at læseren drikker, som bestod teksten af motz degelées ,  af smeltede ord. At skåle med bogen (eller teksten) svarer her til at proppe flasken op og at smage på ordene (som smelter på tungen), fx 'træk, ræk, fyld, bland' ( Garg ., v ) eller, hvorfor ikke, den afhuggede strubes 'frygtelige ord':

Hin, hin, hin, hin, his, ticque, torche, lorgne, brededin, brededac, frr, frrr, frrr,  bou, bou, bou, bou, bou, bou, bou, bou, traccc, trac, trr, trr,  trr,  trrr,  trrrrrr […] ( Quart ,  l vi).

## Trinch?

Rabelais understreger selv denne parallelitet mellem højtlæsning  og  druk  i  flere  tilfælde,  bl.a.  ved afslutningen af 1552-forordet til Quart Livre ('Men nu, host nu en god Gang med stærke Lunger, drik tre fulde Bægre, ryst Ørerne i Lave, saa skal I høre vidunderlige  Ting  om  den  gode  og  ædle  Pantagruel' 12 ) eller når han i forordet til Tiers livre skal til  at  fortælle  om  Diogenes  entusiastiske  rumlen med sin  tønde: 'Dersom  I  ikke  har  hørt  tale  om ham, saa skal jeg nu fortælle jer en Historie om ham for at sætte Smag paa  Vinen (Drik da!) og paa  Talen (Hør da!) […]'. 13

At forvandle, addere, tømme, fylde, vende, krænge og så fremledes er typisk for groteskens måde at fungere på (det synes heller ikke helt ligegyldigt hvilke udsagnsord, som dominerer den groteske kakofoni): Subjekter og objekter cirkulerer ustandseligt omkring sætnin  gens udsagnsord, skifter plads, erstattes, dubleres  og  udsættes  for  en  hvilken  som  helst  vil  kår  lig metamorfose. Syntaktisk talt er groteskens funktion centreret omkring udsagns  ordene; det er i denne logik i princippet underordnet, hvorvidt Polyfem sluger får  eller  får  sluger  Polyfem;  hvorvidt  sværd  hugger pølser, pølser hugger sig selv eller hugger sværd til jernfilspån (som vi kender det - omtrent - fra andre steder i Rabelais' krøniker).

Udsagnsord, ja. Når Diogenes iagttog korinthernes flittige forsvarsforberedelser for at afværge Kong Filip  af  Makedoniens  forestående  belejring,  noget fortørnet  over  at  ingen  kunne  finde  på  at  spørge ham om hans tjenester, og for at ingen skulle anklage ham for at gå omkring ledig og ørkesløs, rullede han med sin tønde til Crania, et forbjerg og en skøn esplanade nær Korinth,

[…] et en grande vehemence d'esprit desployant ses braz le tournoit, viroit, brouilloit, barbouilloit, hersoit, versoit, renver- soit, nattoit, grattoit, flattoit, barattoit, bastoit, boutoit, butoit, tabustoit, cullebutoit, trepoit, trempoit, tapoit, timpoit, estouppoit,  destouppoit,  detraquoit,  triquotoit,  tripotoit,  chapotoit, croulloit, elançoit, chamailloit, bransloit, esbransloit, levoit, lavoit, clavoit, entravoit, bracquoit, bricquoit, blocquoit, tracassoit, ramassoit, clabossoit, afestoit, affustoit, baffouoit, enclouoit, amadouoit, goildronnoit, mittonnoit, tastonnoit, bimbelotoit, clabossoit, terrassoit, bistorioit, vreloppoit, chaluppoit,  charmoit,  armoit,  gizarmoit,  enharnachoit,  empennachoit, caparassonnoit, le devalloit de mont à val, et præcipitoit par le Cranie […]. 14

Her kan man måske med rette tale om en syntaktisk beruselse  (eller  tømmermændslignende  træthed), når  denne  mængde  af  om  kring  tresindstyve  udsagnsord er placeret ved siden af hinanden, hvor teksten taber enhver ret  ning, fodfæste eller forankring i  subjekt eller objekt, men opløses i en svimlende rumlen-omkring den konstant repeterende endelse. Og det er også her, vi muligvis kan finde svaret på, hvordan man åbner en bog eller propper en flaske op, nemlig i sprogets, eller talens, inspirerede svimmelhed. Rabelais fortsætter, lige efter at Diogenes har forklaret sin omkringrumlen med sin tønde, sin tonneau  Diogenic ,   med  at  præcisere  nærmere,  hvad dette er for en tilstand, med en af sine til lejligheden komponerede neologismer, l'Enthousiasme ,   som  siden hen (med Nicolas Boileau Despréaux) kom at betyde så meget for den franske æstetiske diskussion:

Vent lidt, til jeg faar labbet en Slurk af denne Flaske, den er mit sande Helikon, min kaballinske Kilde, her alene henter jeg min Begejstrings  Glød  [ mon  unicque  Enthusiasme ].   Her,   mens  jeg drikker, overvejer og drøfter jeg, beslutter og vedtager jeg. Efter Epilogen ler jeg og skriver jeg, digter jeg og drikker jeg igen. Ennius skrev, mens han drak, og drak, mens han skrev. Æschylos - hvis man da kan stole paa Plutark i hans Symposiaca - drak, naar han digtede, og digtede, naar han drak. Homér  skrev  aldrig  fastende.  Cato  skrev  aldrig,  før  han  havde drukket. Dette, for at I ikke skal sige, at jeg lever saaledes uden at  have  noget  Eksempel  for  Øje  fra  de  højt  priste,  ja  højst værdsatte Poeter. ( Tiers ,  Prol.) 15

Denne  entusiasme  er  tydeligvis  lige  så  knyttet  til drikkeriet  som  til  skriveriet,  hvilket  jo  fremgår  af alle de højt lovpriste og højst værdsatte eksempler som Rabelais fremfører, men som også fremgår af sætningen je hume quelque traict de ceste bouteille ,  som ganske vist betyder det, som Falbe-Hansen oversatte det til ('jeg faar labbet en Slurk af denne Flaske'), men som også bærer tydelige konnotationer af, at forfatteren indånder afhandlinger fra  sit vademecum , breviar eller tidebog, altså fra sine højt priste forbilleder. Entusiasmen vedrører inspirationen, altså indåndingen og indtagel  sen, og denne entusiasme optræder hos Rabelais altid i forbindelse med Bacchus. Det er en enthusiasme Bacchique ( Cinq ., xlv ); og når vore helte kommer til La dive Bouteille i den femte bog, går teksten også i de sidste par kapitler op i rene drikkeviser og ophøjede sprit  -rim. Denne lyriske inspiration er uden tvivl noget, som Rabelais havde hugget fra Erasmus (som i sin tur refererer til Horats, Epodes xix ,  2-8): Non est Dithyrambus si bibit aquam …, dvs.:

Af vand kommer ingen dityramber, det vil sige, der vil ikke blive nogle dityramber hvis man drikker vand. Ingen begejstring hvor vinen savnes: Poeternes fantasi bliver svækket, hvis den  ikke  bliver  ophidset  af  vinen.  […]  Dityramberne  blev sung  et til Bacchi ære, som også selv blev kaldt dithyrambos ,  eftersom han er født to gange og derfor har passeret to porte. 16

Dette motiv af bacchisk entusiasme, sang og druk er såvel i den tredje bogs prolog som i den femte bog altid sat i forbindelse med musernes kilde; det er en art  guddommelig  vin,  som  springer  frem  fra  sin kilde, som ved et slag på et bjerg eller en sten.  Vi kan gå ud fra, at det er derfor, det i den tredje bogs prolog hedder ma fontaine caballine ;   den kaballinske kilde, som sprang frem fra Helicon ,  da Pegasus' hov ramte den. Dityramben er en versfod, men en versfod uden meter,  uden  mål,  det  er  den  fod  (eller  hov),  som rammer kilden, hvorfra vers udspringer, hvor teksten går over i sang, konversationen i inspiration, og den fureur poëtique hvor læser og forfatter mødes i teksten. Da forstår vi også bedre, hvorfor det netop var på Crania ,   at Diogenes maltrakterede sin tønde, og hvorfor  det  netop  var  på Golgatha ,   at Vor  Frelser udtalte Guds ord sitio ,  'jeg tørster'. Samme motiv finder vi også i Jean Lemaire de Belges' Illustrations de Gaule et Singularitez de  Troye (1549), hvor Paris var blevet 'beruset af et nyt begær', som fik ham til at 'rase  i  ekstase  og  spekulere  over  ophøjede  ting', efter at have drukket af den ædle saft fra  'la fontaine Creüse '. 17

Det er - håber jeg - denne huleformede kilde, dette  dødeskallebjerg,  dette  Helicon  og  denne  hl. Quenets bug (som skal være tidens argot for bæger ) vi ramte med skålen og som derved aktualiserer kiasmen mellem verbet og vinen, mellem bogen og flasken  ( beuvant  escrivoit,  escrivant  beuvoit ).  Midt  i denne kiasme af verbum og vin, af bog og flaske, finder læseren pludseligt fortællerjeget placeret inde i teksten  ( Où  estez  vous? ),  dvs.  som Alcofribas  på Pantagruels  tunge  ( langue ).  Og  hvis  fortællerjeget Alcofribas er på Pantagruels tunge, og vi læser ordene, som for  fat  teren har lagt derpå for at smelte ( les parolles gelées ), så betyder det, at vi, læserne, er Pantagruel, vi, som udbringer denne tørstende skål, er denne horrificque et espoventable geant ,  dvs. den groteske krop. Da har vi åbnet bogen, da har vi, ganske som Epistemon, Odysseus,  Vergil, Alexander eller de andre underjordiske rejsende været nede ved kilden,

- i Panta  gruels bug, denne fontaine Creüse for at udbringe vor skål, til teksten, som ligger, smeltende, på vores tørs  tende tunge.

Lad os ikke gøre det tungere end det er, I må tro det eller lade være, og afslutte med Rabelais' eget dekret:

Hæng i med  Vinen, Kammerater, drik løs af fulde Bægre! Dersom I ikke finder den god, saa lad den staa. Jeg er ikke én af disse Fyldebøtter, der med Magt, Forhaanelser og  Vold tvinger Venner og Fæller til at drikke - og pæle den, til de segner, hvad værre er. Enhver ordentlig Bægersvinger, enhver ordentlig Podagrist, der kommer tørstig til min  T ønde, kan lade være med at drikke, hvis han ikke vil; men dersom de vil, og  Vinen falder  i  deres  Herligheders  Herligheds  Smag,  kan  de  drikke frejdigt, frit og dristigt - og gratis, uden at spare paa den. Det er min Forordning. ( Tiers .,  Prol.) 18

## Noter

1.  François Rabelais: Gargantua og Pantagruel ,   overs.  C.E. Falbe-Hansen. Bd. I, p. 5 (1945). Det hedder i den sidste af forfatteren autoriserede udgave:  'Or esbaudissez vous mes amours, et guayement lisez le reste tout à l'aise du corps, et au profit des reins. Mais escoutez vietz d'azes, que le maulubec vous trousque: vous soubvienne de boyre à my pour la pareille: et je vous plegeray tout ares metys.' Œuvres complètes .   Ed.  Mireille Huchon. Paris, Gallimard, 1994, p. 8.
2.  'Gens de bien, Dieu vous saulve et guard. Où estez vous? Je ne vous peuz veoir. Attendez que je chausse mes lunettes. Ha, ha. Bien et beau s'en va Quaresme, je vous voy. Et doncques?  V ous avez eu bonne vinée? à ce que l'on m'a dict. Je n'en serois en piece marry.  V ous avez remede trouvé infaillible contre toutes alterations?' Ed. Huchon, p. 523.
3.  Ed.  Falbe-Hansen,  I,  p.  4.  Ed.  Huchon,  p.  7: '…  qui paradventure beviez comme moy'.
4.  V or kursiv. Ed. Huchon:  'Pourtant interpretez tous mes faictz et mes dictz en la perfectissime partie, ayez en reverence le cerveau caseiforme qui vous paist de ces belles billes  vezées,  et  à  vostre  povoir  tenez  moy  tousjours joyeux.' ( Garg .,  Prol.).
5.  'Hen hen, il est à une aureille, bien drappé …'. Ed. Huchon,  p.  20).  Ingen  af  de  kommentatorer  vi  har  for hånden ( Œuvres .   Edd. Burgaud des Marets &amp; Rathery. 3. éd. Paris 1893, Œuvres complètes .   Ed.   Plattard.  Paris  1948, Petersen Dyggves svenske oversættelse (Stockholm 1945), Urquharts engelske, Falbe-Hansens eller Huchons) kobler dette udtryk til beruselse, eller stangstivhed for den sags skyld, men til vinens kvalitet; krus med ét øre indeholdt

bedre vin, og derfor 'silkeblødt', med henvisning til en af Rabelais' vigtigere inspirationskilder, Maistre Pierre Pathelin ,  hvor det hedder (v. 192-193):

C'est ung tresbon drap de Rouën, Je vous prometz, et bien drappé.

(Her fra: Jeux et Sapience du Moyen Age .  Ed. Albert Pauphilet.  Paris:  Gallimard  (Pléiade),  1951,  p.  289.)  Men  vi  vil fastholde, at det også refererer til drankeren, som på svensk, 'är på örat'. Uventet støtte til denne antagelse får vi fra oversætternes dydsmønster Søren Broberg, som til passagen 'Det er det bare Fløjl, der er sat paa Flasker. Det er for eet Øre', bemærker i en fodnote: 'Dette Udtryk forekommer ofte hos Rabelais. Der tænkes paa den Vellyst, med hvilken man lægger Hovedet paa Siden, med det ene Øre i  V ejret, efter at have drukket et godt Glas  Vin. ' ( Mester Frants Rabelais … i Udtog .  Kjøbenhavn 1884, pp. 35-36).

6.  I denne prolog bliver temaet brevaire og drikkeri meget tydeligt gennemspillet. Cf. Huchon, ed., p. 717.
7.  'Plus dictes que le vin du tiers livre ha esté à vostre goust, et qu'il est bon.  Vray est, qu'il y en avoit peu, et ne vous plaist ce, que l'on dict communement, 'Un peu et du bon': plus vous plaist ce, que disoit le bon Evispande  V erron, 'Beaucoup et du bon'.' Ed. Huchon, p. 717.
8.  Ed. Falbe-Hansen, I, p. 2-3. 'Crochetastes vous oncques bouteilles? Caisgne. [i.e. chienne! ] Reduisez à memoire la contenence qu'aviez. Mais veistes vous onques chien rencontrant  quelque  os  medulare?  […]  Si  veu  l'avez:  vous avez peu noter de quelle devotion il le guette: de quel soing il le guarde: de quel ferveur il le tient, de quelle prudence il l'entomme: de quelle affection il le brise: et de quelle diligence il le sugce. […] À l'exemple d'icelluy vous convient estre saiges pour fleurer, sentir, et estimer ces beaulx livres de haulte gresse, legiers au prochaz: et hardiz à la rencontre.' Ed. Huchon, pp. 6-7.

9.  Ed. Falbe-Hansen, II, 14. 'Car alors que sa mere Badebec l'enfantoit, et que les sages femmes attendoyent pour le  recepvoir,  yssirent  premier  de  son  ventre  soixante  et huyt tregeniers chascun tirant par le licol un mulet tout chargé de sel, aprés lesquelz sortirent neuf dromadaires chargés de jambons et langues de beuf fumées, sept chameaulx  chargez  d'anguillettes,  puis  .xxv.  charretées  de porreaulx, d'aulx, d'oignons, et de cibotz: ce que espoventa bien lesdictes saiges femmes, mais les aulcunes d'entre  elles  disoyent. 'V oicy  bonne  provision  aussy  bien  ne beuyons nous que lachement non en lancement, cecy n'est que bon signe, ce sont aguillons de vin.'' Ed. Huchon, p. 224.

10.  Da alle oversættelser jeg kender - Falbe-Hansens inklusive - synes at anstrenge sig for at finde fragmenter af narrativ sammenhæng, hvor de efter min bedste overbevisning finder mere end hvad der står, har jeg lavet en relativ  ordret  oversættelse,  men  selvfølgelig  baseret  på Falbe-Hansens. Det heder i Huchons udgave: 'Puis entre- rent en propos de resjeuner on propre lieu. Lors flaccons d'aller: jambons de troter, goubeletz de voler, breusses de tinter.  'Tire, baille, tourne, brouille. Boutte à moy, sans eau, ainsi mon amy fouette moy ce verre gualentement, produiz  moy  du  clairet,  verre  pleurant. Treves  de  soif.  Ha faulse fiebvre, ne t'en iras tu pas? Par ma fy ma commere je ne peuz entrer en bette.  V ous estez morfondue m'amie. Voire.  V entre sainct Qenet parlons de boire. Je ne boy que à mes heures, comme la mulle du pape. Je ne boy que en mon breviaire, comme un beau pere guardian. Qui feut premier soif ou beuverye? Soif. Car qui eust beu sans soif durant le temps de innocence? Beuverye. Car priuatio presupponit habitum .  Je suis clerc. Fœcundi calices quem non fecere disertum . '

11. 'Je  me  porte  pour  appellant  de  soif,  comme  d'abus. Paige relieve mon appel en forme. Ceste roigneure. Je souloys jadis boyre tout: maintenant je n'y laisse rien. Ne nous hastons pas, et amassons bien tout.  V oycy trippes de jeu, et guode  billaux d'envy de ce fauveau à la raye noire. O pour dieu estrillons le à profict de mesnaige. Beuvez ou je vous. Non,  non.  Beuvez  je  vous  en  prye.  Les  passereaux  ne mangent si non que on leurs tappe les queues. Je ne boy si non qu'on me flatte. Lagona edatera .  Il n'y a raboulliere en tout mon corps, où cestuy vin ne furette la soif. Cestuy cy me la fouette bien.' Ed. Huchon, p. 19.
12.  'Or en bonne santé toussez un bon coup, beuvez en trois, secouez dehait vos aureilles, et vous oyrez dire mer-
3. veilles du noble et bon Pantagruel.' Ed. Huchon, p. 535.
13.  Ed.  Huchon, p. 346: 'Si n'en avez ouy parler, de luy vous veulx presentement une histoire narrer, pour entrer en  vin,  (beuvez  doncques)  et  propous,  (escoutez  doncques)'.
14.  Hos Falbe-Hansen hedder det:  '[…] og greben af voldsom Sindsbevægelse strakte han sine Arme ud og drejede, snurrede,  rystede  og  krystede  dem,  æltede  og  væltede, flettede  og  nettede,  striglede  og  pryglede,  klappede  og lappede, skramlede og ramlede, trippede og vippede, stampede og tampede, stoppede og proppede og loppede, strikkede og hikkede og rykkede, styrtede og startede, ævlede og kævlede, rokkede og brokkede, sjaskede og vas  kede, sømmede og rømmede, styrede og fyrede og tyrede, asede og masede og kvasede, stillede og pillede, tøjlede og gøglede, begede og stegede og legede, vrøvlede og høvlede og støvlede, snittede og kittede og splittede, charmerede og  armerede,  spidsede  og  ridsede,  rustede  og  pustede, pundrede og pyntede og væltede  Tønden fra Bjerg til Dal, rullede den ned ad Krania […]' (III, pp. 4-5).

15. Ed. Falbe-Hansen, III, 7. Ed. Huchon. p. 349:  'Attendez un peu que je hume quelque traict de ceste bouteille: c'est mon vray et seul  Helicon:  c'est  ma  fontaine  Caballine: c'est mon unicque Enthusiasme. Icy beuvant je delibere, je discours,  je  resoulz  et  concluds. Aprés  l'epilogue  je  riz, j'escripz,  je  compose,  je  boy.  Ennius  beuvant  escrivoit, escrivant  beuvoit.  Æschylus  (si  à  Plutarche  foy  avez in Symposiacis ) beuvoit composant, beuvant composoit. Homere jamais n'escrivit à jeun. Caton jamais n'escrivit que aprés  boyre.  Affin  que  ne  me  dictez  ainsi  vivre  sans exemple des bien louez et mieulx prisez'.

16.  'Non  est  Dithyrambus  si  bibit  aquam,  id  est,  haud dithyrambus  est,  aquam  si  potiret.  Non  adest  hilaritas, quum deest vinum: languet poetarum ingenium ni vino concalescat. […] Dithyrambi canebantur in honorem Bacchi:  qui  et  ipse  diquramboV  dictus  est,  quod  bis  natus velut  e  duabus  ianuis  prodierit.' Des.  Erasmi  Roterodam Adagiorum  Chiliades ….  Basel:  Froben,  1515.  IV ,  iii,  58 (=3258).

17. Jean Lemaire de Belges: Œuvres ,  ed.  J.  Stecher. Genève: Slatkine, 1969 (Louvain 1882-85), p. 176.  V or kursiv.

18.  Ed.  Falbe-Hansen,  III,  9-7. 'Enfans  beuvez  à  pleins guodetz. Si bon ne vous semble, laissez le. Je ne suys de ces importuns Lifrelofres, qui par force, par oultraige et violence, contraignent les Lans et compaignons trinquer, voire caros et alluz, qui pis est.  T out beuveur de bien, tout Goutteux de bien, alterez, venens à ce mien tonneau, s'ilz ne voulent ne beuvent: s'ilz voulent, et le vin plaist au guoust de la seigneurie de leurs seigneuries, beuvent franchement,  librement,  hardiment,  sans  rien  payer,  et  ne l'espargnent. Tel est mon decret.' Ed. Huchon, p. 351.