Anmeldelser og noter
Forfattere: Forskellige Forfattere
Tidsskrift: kierkegaardiana (1962-06-08)

Søren Kierkegaard, International Biblio­ grafi, udg.  af  J.  Himmelstrup  under medvirken  af K.  Birket-Smith.  1962, 216  pp.  (Kbh.,  Nyt  Nordisk  Forlag, Arnold Busck).

Hvem Guderne vil ondt, gør de til Lek­ sikograf!  Allerede  i  Mellemkrigsaarene begyndte  den  amerikanske  Præst  B.  E. Underwood  at  samle  Materiale  til  en Kierkegaard-Bibliografi, og ligeledes for adskillige Aar tilbage begyndte Indsam­ lingen ved Bibliotekar P. Dyssegaard og Dr. Himmelstrup herhjemme. Kort efter Krigen fremkom saa Aa. Kabells og Aa. Henriksens Behandlinger af den skandi­ naviske  Forsknings  Historie,  i  1948  og i  1951;  men selv  om Kabells Bog inde­ holdt en fyldig Litteraturfortegnelse, var det  allerede  dengang med  den  stærkt stigende Interesse for Kierkegaard -  na­ turligt  at  søge  tilvejebragt  et  bibliogra­ fisk  Hjælpemiddel.  Da  jeg  fik  Kend­ skab til Dr. Himmelstrups Plan og sam­ tidig,  at  det  vilde  kunne  tage  Tid,  før den blev fuldført, udkastede jeg selv  en Plan  til  et  midlertidigt  Hjælpemiddel, der udkom i  1951  og blot blev betegnet som  »Bidrag  til  en  Bibliografi«,  inde­ holdende  674  Numre,  med  Hovedvæg­ ten lagt paa Registrering af samlede Ud­ gaver,  fyldige  Udvalg  paa  Dansk  og  i Oversættelser,  og  paa  den  nyere  Litte­ ratur.

Nu foreligger saa omsider den af Dr. phil  &amp;  jur.  J.  Himmelstrup  redigerede Kierkegaard-Bibliografi, indeholdende ikke færre end 6995 Numre.

Først  og  fremmest  maa man da aner­ kende  den  Udholdenhed og Flid, der er nedlagt  i  denne  Bog.  Den  er  et  nyttigt Hjælpemiddel ved videregaaende Studier af Kierkegaard.

Men  dernæst  maa  jeg  fremkomme med  en  Oplysning,  der  havde  haft  sin naturlige  Plads  i  Bibliografiens  Forord, samt  nogle  kritiske  Bemærkninger  til selve  Fortegnelsen.

Paa en Tid, for en halv Snes Aar siden, da  Arbejdet  paa  denne  omfattende  Bi­ bliografi bogtaveligt var gaaet i Staa,  af flere  Aarsager,  gjorde  jeg  mig  en  Del Ulejlighed  for  at  faa  det  i  Gang  igen, baade  med  Forhandlinger  til  forskellig Side, og med at skaffe Assistance til Ind­ samlingsarbejdet, og  først da  det  var lykkedes  mig  at  skabe  Kontakt  mellem cand.  mag.  Birket-Smith,  der  havde  Er­ faring med bibliografisk Arbejde, og Dr. Himmelstrup,  kom  man  over  et  dødt Punkt. Det kunde godt have været nævnt, og ligesaa, hvem der -  skønt der viste  sig  intet  Stof  at  være  -   gennem­ søgte  lange  Rækker  af  Tidsskrifter  paa slaviske  Sprog,  nemlig  cand.  theol.  Ma­ rie  Mikulovå Thulstrup.

Dernæst nogle kritiske Bemærkninger. Formatet finder jeg uheldigt. Der er i sig  selv  ikke  megen  Grund  til  at  vælge Kvartformat til en Bog paa 216 Sider. I Oktav vilde den, med samme Skrift, an­ tagelig  have  fyldt  300  Sider  og  saa kunde den have staaet paa samme Hylde som  Kierkegaards  Forfatterskab  og  Lit­ teraturen om ham. Nu bliver den, alene paa Grund af Formatet, paa de fleste Læ­ sesale og Biblioteker placeret et helt an­ det Sted, og det er simpelthen upraktisk.

Skriften  og  den  tekniske  Opsætning er  fortrinlig;  men  man  savner  levende Kolumnetitler,  saa  man  altid  straks  ved et  Blik  kan  se,  i  hvilken  af  de  mange Afdelinger man  befinder  sig.

Hvad  selve  Principerne  for  Udarbej­ delsen angaar, har jeg ikke meget at ind­ vende  undtagen  paa  eet,  meget  væsent­ ligt Punkt. Det er udmærket, at man har tilsigtet  at  tilvejebringe  en  Brugsbiblio­ grafi og ikke et Værk for Boghistorikere. Forkortelser  og  Tidsskriftfortegnelse  er fortrinlige;  men i  Forfatter-Registret og endnu  mere  i  Emneregistret  træder  en Svaghed frem, som er langt mere mærk­ bar, naar man gennemlæser selve Biblio­ grafien,  efter  at  man  med  Forbavselse har læst i Forordets første Afsnit, at »den systematiske  Stofindsamling slutter med Nytaar  1956,  hvad  der meddeles  derud­ over  er  spredt  og  tilfældigt.«  Det  er  et Hul paa seks Aar.

Naar  man  ved  hvad  der  ikke  kan være  ukendt  hverken  for  Dr.  Himmel­ strup  eller  i  hvert  Fald  nogle  af  hans Medhjælpere  -   at  netop  i  disse  Aar  er der udkommet baade en hel Række nye Udgaver og Oversættelser af Kierkegaard (blot som eet Exempel kan nævnes Masaru  Otanis  Overs.  1959-61  af  »Afslut­ tende uvidenskabelig Efterskrift«) og en Mængde Bøger og Afhandlinger, ofte af stor Betydning,  saa maa det karakterise­ res  som yderst uheldigt, at Dr.  Himmel­ strup  end  ikke  har  gjort  et  Forsøg  paa at medtage blot de mest nærligende, som fx  alle  udkomne  Bind  i  Søren  Kierke­ gaard Selskabets  »Populære Skrifter«  og »Kierkegaardiana«. En Bibliografi, hvor Fuldstændigheden  for  disse  sidste  Aar end  ikke  er  tilstræbt,  er  jo  allerede  ved sin Fremkomst forældet. Vilde man ikke mod Arbejdets Slutning have brudt Nummereringen, kunde man jo blot have anbragt  et  Supplement  efter  Hovedaf­ delingen.  Det er  Bogens  første,  men be­ tydelige  Svaghed.

Den største Svaghed ved Bibliografien ligger ikke i Ordningen, som i flere Hen­ seender  ikke  er  synderlig praktisk,  hvil­ ket jeg kommer til, men deri, at hverken Redaktør eller Medarbejdere kender nok til det vældige og vanskelige Stof, de har registreret.  Det  er  i  hvert  Fald  den  ene­ ste  plausible  Forklaring,  jeg  kan  finde paa  det  mærkelige  Forhold,  at  medens Rub og Stub er registreret for den ældre Tid,  selv  komplet ligegyldige Avisartik­ ler og Smaaanmeldelser, saa har man for den  nyere  og  nyeste  Tid  aabenbart  slet ikke  haft  Forstaaelsen  for,  hvilke  For­ skernavne,  der  betyder  noget,  og  hvilke Navne  man  (naar  Fuldstændighed  alli­ gevel praktisk er uopnaaelig)  ikke havde behøvet  at  gøre  sig  saa  stor  Ulejlighed med. Det havde saaledes -  rent exempelvis -  været nok saa godt at faa alle Prof. Sløks  og  Dr.  Malantschuks  begrebsana­ lytiske Afhandlinger med som at bringe omhyggelige Oplysninger fx om et Nytaarsinterview  med  Chr.  Bartholdy,  hvor baade  Grundtvig  og  Kierkegaard  er  sat i  Overskriften i  den paagældende  Avis!

Medens den sprogligt-geografiskeOrdning  i  Bibliografiens  I.  Afdeling  (Kierkegaard-Udgaver)  er paa  sin  Plads  som den  eneste  naturlige,  saa  finder  jeg  en sproglig-geografisk  Ordning  af  Littera­ turen  om Kierkegaard (II.  Afdeling) grumme  upraktisk.  Dertil  kommer,  at Ordningen  indenfor  de  enkelte  Sprogomraader  er  alfabetisk  efter  Forfatternavn,  hvilket  bl.  a.  har  den  Ulempe,  at Forfattere,  der  har publiceret deres  Un­ dersøgelser  paa  flere  forskellige  Sprog, nu skal søges flere forskellige Steder, der tilmed ikke alle i hvert Tilfælde er nævnt i  Forfatterregistret -   og tit  har  jeg søgt forgæves, bl.  a.  mine egne Bidrag.

Det  havde været  langt  at  foretrække med en anden, for den Sags Skyld ogsaa udvortes  Ordning,  som  fx  Bibliografier og  andre  Hjælpemidler,  samlede  Udga­ ver, Enkeltudgaver, Udvalg, derefter Oversættelser paa samme Maade. Recen­ sioner,  for  saa  vidt  de  har  nogen  varig Betydning, kunde saa have været anbragt efter  hvert  enkelt  Nummer,  men  uden selvstændig Nummerering. Den store II. Afdeling  kunde  man  bedre  have  delt  i fx  Bøger  (igen  med  Anmeldelser  efter hvert Nummer), Tidsskriftafhandlinger, Afsnit i andre Værker (Afsnit i Leksika, Litteraturhistorier,  Filosofihistorier  etc., Festskrifter, Essaysamlinger etc.) og sluttelig Avisstof, der fylder mest og be­ tyder mindst.

Havde  saa  endelig  baade  Emneregi­ stret og Forfatterregistret været fyldigere -   og  korrekte  for  det  sidstes  Vedkom­ mende  (samme  danske  Forf.  er  optaget under  to  Navne),  saa  kunde  dette  have bødet noget paa den upraktiske Ordning.

Det  er  beklageligt,  at  et  saa  stort  og langvarigt  Arbejde,  som  Bibliografien repræsenterer,  er  behæftet  med  saa  be­ tydelige  Mangler  som  den  foreligende, der vel næppe i en overskuelig Fremtid vil  faa  en  Afløser  og  Fortsættelse.

Niels Thulstrup.

» Øjeblikket «   -  Nogle Bemærkninger til en ny Udgave af S. Kierkegaard:  »Øje­ blikket«, ved Villads Christensen.

I Serien »Uforkortede Udgaver« har HansReitzel udsendt Søren Kierkegaards

»Øjeblikket«  i  en  ny,  fornem  Udgave, hvor Professor P.  G. Lindhardt, Aarhus, har ledsaget det mere end hundredaarige Værk med en solid og indgaaende Intro­ duktion.  Skønt  »Øjeblikket« just  ikke frembyder særlige Forstaaelsesvanskeligheder,  som  adskillige  andre  af  Kierke­ gaards Værker, er det ikke desto mindre i  høj  Grad paa sin Plads, at Læseren bli­ ver orienteret, da han ellers er udsat for at  faa  Indholdet galt  i  Halsen.  Der kan være Risiko derfor endda. Men med saa gode Akkreditiver,  som  Professor  Lind­ hardt har medgivet det, skulde der være Muligheder  for,  at  »Øjeblikket«  kunde finde Forstaaelse,  selv med det alt andet end behagelige Væsen, det nu engang har.

Professor Lindhardts  Indledning, som omfatter  20  Sider,  byder  paa  mere  end strengt  nødvendigt,  idet den  i  Grunden giver  Forkundskaber  til  Studiet  af  den hele Kierkegaard, mens »Øjeblikket« som  bekendt  kun  udgør  den  drabelige Slutspurt.  Men det  er kun godt,  saasom Kierkegaards Livsværk er en Enhed. Alli­ gevel tror jeg nu  ikke, det vil være hel­ digt at  starte Studiet med  »Øjeblikket«, som det  antydes paa  Bagsiden  af denne Udgave,  dertil  egner  »Enten-Eller«  sig helt  anderledes;  man  maa begynde med Begyndelsen.  En  helt  anden  Ting  er,  at der absolut ingen Grund er til at springe »Øjeblikket«  over,  som  skammede  man sig over, at  »Inderlighedens Prædikant« kunde nedlade sig til at begaa et saadant »Skandskrift«.  Værket  har sin  bestemte Plads  i  Helheden  som  den  nødvendige Slutningsfinale, hvor Forfatteren gik fra Theori over til Praksis, hvor modbydeligt han saa følte dette. Samtiden skulde dog vide, det var Alvor.

Jeg tror ikke, Forholdene i Datiden og hele Kierkegaards Position kan fremstil- les  klarere,  end  Professor  Lindhardt  her har gjort det. Vi  faar hele Angrebet be­ lyst;  Personerne,  Mynster  og  Martensen med  flere  træder  tydeligt  frem  i  deres Afmagt  overfor  Kierkegaards  Krav  om ærlig Indrømmese af Fakta. Man faar et klart Indtryk af, i hvilken  Grad Kierkegaard har været et Sennop i Næsen paa de høje Herrer og bragt Forstyrrelse i de­ res  Cirkler.  Derimod  tror  jeg  nu  ikke som Professor Lindhardt, at man kan fri­ kende Kierkegaard  for  »Pietisme, Mun­ kekristendom og Askese«. En Mand, der alle  Dage saa  sig  selv  som  »poeniteren­ de«,  slipper  aldrig  fri  af det  tunge  Kri­ stendomssyn,  der  var  indpodet  ham  i hans  Faders  Hus,  tilmed  da  hans  egne Livsforhold med den nødtvungne Forsa­ gelse af Ægteskab og Præstegerning be­ gunstigede det mørke Syn paa Livet. At han  saa  rigtigere  paa  Kristendommen som Livet i Guds Naades Lys i sine gode Stunder  forhindrede  ikke,  at  det  staar som  et  Motto over  Kirkekampen:  »Til­ bage til det Kloster, hvoraf Luther brød ud!«

En anden Ting, jeg ogsaa maa nævne i denne Sammenhæng, er Forholdet med den  »Moral«,  der  findes  i  »Indøvelsen« og den  »Note«,  Kierkegard  tilføjede  til Angrebets  Start  i  Fædrelandet.  Begge omtales udførligt hos Lindhardt.  »Mora­ len«  aabner Udsigt til  et lykkeligt Dag­ ligliv,  naar  vel  at  mærke  Indrømmelsen til  det  »i  strengeste Forstand at være en Kristen«  er givet. Og  »Noten«  taler om den  mynsterske  Formildelse  af  Kristen­ dommen som noget, vi almindelige Men­ nesker  hjælper  os  med,  og  som skal  re­ spekteres, vel at mærke efter at den sande kristelige Forkyndelse ved lidende Sand­ hedsvidner er sat i Højsædet. -  Men nu skete der jo det, at Kierkegaard selv den

16. Maj  1855 anmeldte det nye Oplag af »Indøvelsen«  og  der  sagde:  »Nu  er  jeg ganske enig med mig selv om et dobbelt: baade,  at  det  bestaaende  er,  kristeligt, uholdbart,  at  hver  Dag  det bestaar, kri­ steligt,  er  Forbrydelse; og  at  paa  den Maade  har  man  ikke  Lov  til  at  trække paa  Naaden.  Tag  derfor  Pseudonymite­ ten  bort;  tag  det  tre  Gange  gentagne Forord bort og Moralen til Nr.  1; saa er »Indøvelse i  Christendom«,  christeligt Angrebet«. -  Men naar »Moralen« falder bort, betyder det ogsaa, at  »Noten«  sæt­ tes ud af Kraft, og »Øjeblikket« kan just ikke  siges  at  udtale  nogen  Respekt  for Mynsters  Formildelse  eller  Fortyndelse. Men det vil jo igen sige, at Kierkegaard havner i  en  Slags Munkekristendom.

Professor Lindhardt bifalder i sin Ind­ ledning  Professor  Sløks  Dom,  at  Kier­ kegaards Tankeverden i en vis Forstand et  Vidnesbyrd om en »monumental Ar­ mod«. Det forstaar jeg ikke og kan ikke indrømme,  tværtimod. En  Mand,  hvis Aand  er  af  et  saadant  Omfang,  at  han behersker  hele  sin  Tids  Dannelse  og  er i  Stand  til  at  affærdige  Æsteticismen, gøre  Kaal  paa  Tidens  Modefilosofi  ,er en filosofisk  Selvtænker af Rang, endog er i Stand til at skrive Digterværker som »Stadier paa Livets Vej«, hvis opbygge­ lige Værker er noget helt for sig, og hvis journalistiske, polemiske Arbejder er ligesaa  spillevende,  som  da  de  blev  til, at hans Tankeverden skulde lide af mo­ numental  Armod!  Jeg  synes,  man  skal være  meget  højt  paa  Straa  for  at  ud­ slynge  en  saadan  Frase,  fordi  der  bag alle Kierkegaards Foretagender stod dette: »Han  vilde  eet«.  Jeg  er  af  den Formening,  at  Enhed  bag  Mangfoldig­ hed  er  en  Dyd  og  ikke  Armod,  langt mindre  »monumental«  Armod.

Dette  var  blot  et  Par  personlige  Be­ mærkninger  til  den  saa  fortrinlige  Ind­ ledning.  Og  da  nu  Kierkegaards  »Øje­ blikket«  igen er i  Handelen,  er der An­ noget andet. Tit, naar jeg har mødt selv­ er  forkert,  at  ikke  »Øjeblikket«  er  ind­

ledning  til  at  standse  op  for  dette  enestaaende  Værk,  der  har  en  Evne  til  at afsløre  Brist  hos  en  selv  som  næppe glade unge Præster, har jeg tænkt:  »Det lagt  som  obligatorisk  Læsning for  theologiske  Studenter!.

Maaske  skulde  der  ogsaa  i  en  Anbe­ faling for en Anbefaling af »Øjeblikket« siges et Par Ord om Kirken i vore Dage i  Forhold til Kierkegaards Dage. Og det maa da siges, at de Hundrede Aar natur­ ligvis  ikke  er  gaaet  sporløse  hen  over den danske Kirke. Det er bare ikke Kierkegaard,  men  Grundtvig,  der  har  haft Indflydelse  paa  Kirkens  Udformning. Kirken har derved faaet ikke ringe Lig­ hed med et Dørslag; saa mange Ventiler er  der bleven  sat paa den,  at man  snart ikke  ved,  hvad  »Kirke«  er.  Idealitet  er der  ikke  meget  af. Men  det  gaar  jo; mange  er saare  tilfredse  med  Omnibus­ sen.  Frikirken, som Kierkegaard spurgte efter,  har  jo  ogsaa  sine  Skavanker.  Nu som før  må  man  vel kviescere ved Ordene: »Man  ved,  hvad  man  har,  og ikke hvad man faar.«

Villads  Christensen.

Peter  P.  Rohde: SørenKierkegaard. Kø­ benhavn 1960.  Thaning  og  Appel. 175  pp.

Til  de  mange  populære  Oversigtsvær­ ker over Kierkegaards Liv og Tankever­ den  har  Peter  P.  Rohde  nu  føjet  sin. Noget væsentligt nyt venter man natur­ ligvis  ikke  at  finde  i  den  Slags  Bøger;

men  et  vist  selvstændigt  Præg  har  den foreliggende dog baade ved sin Placering af Kierkegaard i den tidshistoriske Sam­ menhæng, ved de mange, velvalgte, ofte hidtil  ukendte  Illustrationer,  og  ved  sin Vurdering af Kierkegaard som Existensfilosofiens  Forløber. En  Mængde,  ofte ret  lange  Tekster  fra  Kierkegaards  Pa­ pirer,  Breve  og  Værker  citeres  i  Frem­ stillingen,  der  er  skrevet  med  journa­ listisk  Lethed  og Flothed, som  ikke helt harmonerer  med  de  vanskelige  Emner. Især  har  Peter  P.  Rohde  benyttet  »Be­ grebet  Angest«  som  en  Nøgle  til  Forstaaelse  baade  af  Kierkegaards  Liv  og Værker,  og  interessant  er  ikke  mindst hans  afsluttende,  vurderende Kapitel  og den  lille  Kierkegaard-Ordbog  til  sidst. N. Th.

Søren  Kierkegaards  Dagbøger I,  183443,  udvalgt  og  kommenteret af Peter P.  Rohde.  Kbh.  1961.  237  pp.  (Tha­ ning  &amp;  Appel).

Peter  P.  Rohde  er  en  dygtig  Kender  af kegaards  »Papirer«, der ialt skal omfatte tre  Bind,  har han  faaet en Række af de berømteste og vigtigste Optegnelser med

Kierkegaard,  og  i  hans  Udvalg  af Kier­ -  og heldigvis ikke blot fra Gruppe A.

Udvalget  er,  stort  set,  loyalt  og  alsi­ digt;  men Oplysningerne er desværre alt for kortfattede. Der er nu engang meget betydelig Forskel paa Kierkegaard, hans Samtid  og  hans  aandelige  Forudsætnin­ ger  og  vor  Tids,  og  i  et  Udvalg,  der netop henvender sig til et bredere Publi­ kum, havde det især været paa sin Plads med fyldige Oplysninger, der kunde slaa

Bro over Afstanden.

Ordningen  er,  fornuftigvis,  kronolo­ gisk; men det er grumme upraktisk med nye Numre i Stedet for  »Papirernes«.

Desværre er der  adskillige  Trykfejl  i Udgaven,  ikke  mindst  i  de  græske  Ord og  Citater,  der  i  et  enkelt  Tilfælde  er

blevet  ganske  meningsløst.

Det maa beklages, at Udgiveren ikke har anvendt lige saa stor Omhu paa disse ydre  Ting  som  paa  selve  Udvælgelsen, der er foretaget med  sikkert Haandelag. N.Th.

Jørgen  Bukdahl: Søren  Kierkegaard  og den menige Mand. Søren KierkegaardSelskabets  populære  skrifter  IX-X. Munksgaard 1961.

Jørgen  Bukdahl  har  før  og  med  held nedfældet ramsaltede bemærkninger om Kierkegaard-narkomanien.  Nu  har  han fulgt  dem  op  med  en  hel  bog  der  vil vise,  at  Kierkegaards  forfatterskab  sig­ tede  på  den  menige  mand,  som  han  så patetisk  og  forgæves  stred  for  at  få  i tale.  Den  har  en  udmærket  indledning om romantikken, »menneskeåndens væl­ digste  forsøg  på  selvforløsning  og  det største -  religiøst forklædte -  forsøg på at  bestride evangeliets antropologi,  ikke mindst ved at allegorisere det og bringe en vis forsoning til veje mellem human­ isme og kristendom.«

I  denne  romantik  havde  Kierkegaard sin  baggrund,  og  den  bekæmpede  han med  dens  egne  våben,  denne  især  i  sin slutfase  evindelige  æstetiserende, speku­ lerende, abstraherende og dialektiserende kulturdebat, med alle dens kvikke hoveder som vilde »lege med kulturpro­ blemerne  i  fred  samtidig  med  at  give dem et vist religiøst alibi.«

Man synes  at  kende  situationen  igen fra  tidsskrifter,  bøger  og  visse  kultur­ dyrkende  avisers  spalter.  Bogen  handler nok om Kierkegaard og datidens mange koterier,  de  forskellige grupper  af  sam­ menspiste  kulturpersonligheder  som  le­ vede  af  og  for  at  snobbe  for  hinanden og  gensidigt  beundre  hinandens  ekvili­ bristiske  åndsudgydelser, fra  Heibergs vaudeviller til Martensens etik; men man tager  næppe  fejl  i  mellem  linierne  at finde  rappe  sidehug  til  vore  dages  sen­ romantiske  kulturdebattanter.  Bogen  er ingen  nøgleroman,  men  en  række  pa­ ralleler  trækker  sig selv.

Overfor  alle  disse  ideligt  medierende og  spillende play-boys  stilles  så  Kierke­ gaards  energiske  forsøg  på  at  fastholde tilværelsens alvor og  kristendommens virkelighed. Med  flittig udnyttelse  af Weltzers og Bågøs kirkehistoriske arbej­ der tegnes han som barn af den revolte­ rende og protesterende almue, både hvad angår  hjemmet  (et  storartet  afsnit  om moderen) og dets religiøse milieu i skygge  af  de  gudelige  forsamlingsfolks krav  om  alvor  i  bekendelsen  og  under indflydelse af J. C. Lindbergs  monumen­ tale  skikkelse  -   han  som  virkelig  op­ levede sandhedsvidnets kristelige og fol­ kelige  martyrium  og  betalte  prisen  for at  tale  synd  og  nåde  lige  i  ansigtet  på dannelsens  religiøse  schontuerei.

Kierkegaards  erfaringer  under  Corsar-striden gøres  ikke  til et kristeligt martyrium,  men  rigtigt  fremhæves  det at  de  -   ad  erfaringens,  ikke  spekulatio­ nens  vej  gav  ham  at  forstå  at  Kristi efterfølgelse  er  ét  med  forfølgelse.  Og det  virkeligt  bitre  var  ikke  at  den  me­ nige  mand,  opmuntret  ved  dannelsens tavshed og antydede tilfredshed, op­ trådte som pøbel imod ham, men at han der havde villet bruge al sin kraft på at gøre kristendommen  til et »folkeligt anliggende«  derved  blev  afskåret  fra  at blive  hørt  og  forstået  af  dem  han  vilde have  i  tale.

Det  ændrede  dog  ikke  selve  sigtet. Også  kirkekampen  -   som  Bukdahl  be­ handler  med  større  sans for  syntesen end  de  fleste  -   skal  forstås  som  et  for­ søg  på  at  gennembryde  alle  sløringer med  et  krav  om  ærlighed  (»Redelig­ hed«), hvoraf den indrømmelse ud­ springer som  både er  evangeliets eneste forudsætning og samtidig dets følge. Bukdahl bekæmper med energi og talent den  udbredte  vrangforestilling  at  Kierkegaard var en religiøs individualist som  i »inderlighed« vilde redde  det bedste  i  sig  selv.  Nej,  han  var  »social«, »folkelig«! Det  gjaldt  for  ham fuldt saa  meget  om  ligheden  som  om  fri­ heden.

Ordene er provokative og kan vel af­ spore;  de  er polemisk valgt, og de ram­ mer  hårdt  mange  steder  i  Kierkegaardforskningens  brogede  historie.  Jeg  tror at Bukdahl går noget umetodisk til værks når han af breve og dagbøger vil slutte  noget  om  virkningen  af  Kierkegaards  forsøg  paa  at  lægge  torpedoer under dannelsens småskibsflåde. Den slags kan man næppe slutte af den slags, men det er en sag for sig og uden større interesse. Hans  bog  er  for  det  første dygtig  og  kyndig,  og  for  det  andet  er den  skrevet med  et  engagement  som  er sit emne værdigt, med »lidenskab« kort  sagt.

»Jeg  er  ingen  kristen« -   man  ved hvordan de ord bestandig er blevet vendt mod  Kierkegaard af kirkelige partiførere og  kulturdebattører. Ifølge Bukdahl  -   og  deri  har  han  ret  -   ud­ trykker  de  solidariteten  med  »den  me­ nige mand«, med alle almindelige men­ nesker som ingen anden kristendom har  end  den  evangeliet  forkynder  dem. Deri  ligger det  »folkelige«  ved  Kierke­ gaard. P. G. Lindhardt.

Alfred Klemmt: Karl Leonard Reinholds Elementarphilosophie. Eine Studie iiber  den  Ursprung  des  spekulativen deutschen  Idealismus.  Felix  Meiner, Hamborg  1958.  596  Sider.

Filosoffen Karl  Leonard  Reinhold fød­ tes  i  Wien  i  1758,  han  opdroges  hos Jesuiterne,  han  studerede  Theologi  og Filosofi, men  blev  saa Protestant og Medarbejder ved Digteren Wielands Tidsskrift  »Der  teutsche  Merkur«,  der kom  nogle  Aar  i  Begyndelsen  af  Halv­ fjerdserne -  for saa at blive Udgiverens Svigersøn.  Med  Tiden  kom  Reinhold under  stærk  Indflydelse  fra  Kants  nyopdukkende  Filosofi  og  regnes  stadig for  en  af  Kantianerne  i  Firsernes  Filo­ sofi;  men  siden  bevægede han  sig mere over i  Retning  af  Fichtes Ding-an-sichfrie  Tænkning,  han  blev  Professor i Jena  i  1787,  men  forflyttedes  i  1793, Aaret  før  Fichte  blev  Professor  i  Jena, til  Kiel  i  det  danske Monarki.  Her blev han  Jens  Baggesens  nære  Ven.  Der  er udgivet  en  stor  Brevveksling  imellem dem,  og  da  Baggesen  døde  i  Hamborg paa  Rejsen  hjemefter  i  1826,  blev hans jordiske  Levninger  ført  til  Kiel,  hvor han  gravlagdes  hos  Reinhold,  der  alle­ rede  var  død  i  1823.  Det  fælles  Grav­ sted var Aarsagen til, at Baggesens Lev­ ninger  ikke  kunde  føres  til  Korsør,  da Kirkegaarden  i  Kiel  for  nogle  faa  Aar siden  blev  nedlagt.

Det er en Kæmpebog, Alfred Klemmt har  skrevet  om  Reinhold  og  hans  Sam­ tid,  der  skildres  under  eet  og  med  me­ gen  Lærdom.  Ren  Kantianer  var  Rein­ hold  ikke.  Han mente  i Modsætning til Kant,  at  Sanse-  og  Forstandsverdenen, mundus  sensibilis  og  mundus  intelligibilis,  har  fælles  Rod,  som  det  fremgaar af  Reinholds  saakaldte  »Elementærfilo­ sofi«,  der  hævder,  at  Bevidstheden  bestaar  i,  at  den  blotte  Forestilling  sættes i  Relation  til  Objekt  og  Subjekt.  Be­ vidsthedens  Fundamentalsætning  siger, at  i  Bevidstheden  bliver  Forestillingen om den  forestillende  og  det  forestillede spaltet  og  sat  i  Relation  til  begge  Fak­ torer.  Det  sikreste  af  alt  er  altsaa,  at Forestillingerne  eksisterer,  eller at der forestilles, og  at forestille betyder at modtage  Stof  til Forestilling  og  give det  Forestillingens  Form.  Stoffet  mod­ tages  altsaa,  som  det  ogsaa  er  Tilfældet hos Kant;  det er først  senere,  efter Paavirkningen  fra  Fichte,  Reinhold  kom­ mer  til  at  mene,  at  Stoffet  »gives«  af Bevidstheden,  og  det  kan  jo  ogsaa  ud­ trykkes  ved,  at  man  siger,  der  slet  ikke findes  noget  Stof,  fordi  det  er  Jeget, der  sætter  Ikke-Jeget,  som  det  hedder hos  Fichte  i  hans  »Wissenschaftslehre«, eller  at  Verden  (kun)  er  min  Forestil­ ling,  som  det  kort  før  Reinholds  Død blev hævdet  af  Schopenhauer i hans »Welt  als  Wille  und  Vorstellung«.

Alfred  Klemmt  begynder  sin  store Bog  med  at  skildre  Reinholds  Position i  hans  Samtid,  hvor  han  sattes  overor­ dentlig højt  af mange blandt  de største. Han agtedes  højt  af  Kant  og  Fichte,  af Herbart  og Jacobi  -   og  ikke  mindst  af Vennen Bagges  en, der  regnede  ham  og Kant  for  de  to  største  originale  Tæn­ kere  i  det  attende  Aarhundrede.  -   Baggesen  selv  var  ikke  uden  Originalitet; men han yndede ikke synthetisk Tænkning.

Reinhold  har paa mange Maader væ­ ret  forud  for  sin  Tid,  og  ifølge  Alfred Klemmt  har  han  givet »eine  Phäno­ menologie des reinen Bewusstseins«, der  kan  lede  Tanken  helt  frem  til  Ed­ mund Husserls Fænomenologi, og  »eine Phänomenologie  der  Vorstellung«,  som skal være et Sidestykke til Nicolai Hartmanns »Phänomenologie  der Er­ kenntnis.« Trods al Kritik bliver Klemmts Formaal med  Bogen derfor at give  Reinhold  en  Slags  »Ehrenrettung« ved  at  genfremdrage  Elementærfiloso­ fiens  strenge  Theoretiker  og  Systema­ tiker.

Men  Reinhold  er  tillige  Bindeleddet mellem  Kant  og  Fichte,  og  hans  Ele­ mentærfilosofi  er  den  Akse,  som  Ud­ viklingen drejede sig om. Blot blev Reinhold  ikke  staaende,  hvor  han  be­ gyndte, men  gik over i Retning af Fichte,  og  Alfred  Klemmt  citerer  med fuld Tilslutning den  store Filosofihi­ storiker  Kuno  Fischers  Karakteristik  af Reinholds  filosofiske  Udvikling: Først var  han  ret  længe  selvlysende,  derefter reflekterede han fremmed  Lys, indtil han  til  sidst  forsøgte  endnu  en  Gang  at lyse selv;  men da er Lyset slukket!

Reinhold  besad  ikke  den  dybe  Radi­ kalitet, der  skal til for  at  skabe  den virkelig  store  Filosof,  siger  Forfatteren i Forordet  til  sin  Bog,  der  begynder med at skildre Reinholds Udvikling, hans Vej  til  Kant  og  Forholdet  mellem deres filosofiske Anskuelser.  Til sidst skildres  Forholdet  mellem  Reinhold  og Fichte,  der  efter  nogen  gensidig  Mistro kom hinanden  temmelig  nær;  men  iøvrigt  faar  vi  Besked  om  Reinholds  For­ hold  til  saa  at  sige  hele  hans  Samtid, og  Forfatterens  kritisk  vaagne  Blik  for­ nægter  sig  ikke  gennem  Bogens  mange og store Sider. Den er ikke Ferielekture, hverken kvalitativt eller kvantitativt;

men  den  giver  set  under  Synsvinklen Karl  Leonard  Reinhold  en  god  Intro­ duktion  til  hele Tidsalderens  filosofiske

Problematik.

Et af de vanskeligste Punkter i Reinholds Filosofi er Problemet  om das Ding  an  sich. Reinhold  hævder,  at  om Virkeligheden  af  das  Ding  an  sich  er kun  modsigende  Forestillinger  eller  en Illusion  mulig,  og  dette  har  sin  Grund i,  at  Forestillingen  som  ovenfor  nævnt skal participere baade i Subjekt og Objekt,  i  den  forestillende  og  det  fore­ stillede,  og  denne  Vanskelighed  kom­ mer stærkt til Udtryk hos Alfred Klemmt paa Side 280, hvor han skriver med kursiverede Typer:  durch die These des  mittelbaren  Enthaltenseins  des  Sub­ jekts  und  des  Objekts  der  Vorstellung in  der  »blossen  Vorstellung«  bzw.  im Bewusstsein überhaupt hat Reinhold Vorstellung, Subjekt  und Objekt der Vorstellung einander zu sehr angenähert und  den  Bogen  der  Bewusstseinsinhaltlichkeit offenbar überspannt; gleich­ zeitig  hat  er  umgejehrt  durch  eine  sehr weitgehende Verselbsständigung des Bewusstseins  dem  Sein  gegenüber  und des  Seins  dem  Bewusstsein  gegenüber dies Sein selber in eine über das Ziel hinausschiessende, weil absolute Transcendens  dem  Bewusstsein  gegen­ über  gebracht,  beide  also  zu  sehr  von einander  entfernt.  Damit  ist  die  Korre­ lation  von  Sein  und  Bewusstsein  ver­ fehlt  ... «

Klemmt  siger,  at  det  var  Tragiken  i Reinholds  Liv,  at  han,  da  han  koncipe­ rede Ideen om  sin Elementærfilosofi og  derefter  søgte  at  udvikle  den  nøjere og  stedse  mere  systematisk,  mente,  at han  dermed  gav  den  Kantske  Filosofi dens  virkelige  Fundament.  At  han  stædigt  holdt fast  ved  denne  Opfattelse, viser  Begrænsningen  i  hans  skabende Kraft og røber Mangel paa Selvstændig­ hed,  hedder  det  S .  464.  Reinhold  faar imidlertid  den  Ros,  at  han  har  været den  første  Enhedslærer  blandt  de  efterkantianske  Filosoffer,  og  dette  har  han været  baade  sagligt  og methodisk,  siger Klemmt S.  476f. Reinhold har sammen­ fattet  Subjekt  og  Objekt  til  en  ny  En­ hed,  idet  han  vilde  paavise,  at  de  to Faktorer  var  lige  betydningsfulde  Be­ tingelser for Forestillingen -  hvilket var det  saglige  -   og  det  methodiske  ligger i,  at  han  fremhævede,  at  Erkendelsens to  Stammer,  Form  og  Stof,  var  af  sam­ me  Rod;  men  dette  blev  ganske  vist Forudsætningen  for  den  »intellektuelle Anskuelse«,  der  kom  til  at  spille  saa stor  en  Rolle  i  den  unge  Schellings  Fi­ losofi,  og  som  bedst  kan  identificeres med  den  Intuition,  der  intet  Hjemsted har  i  den  Kantske  Kriticisme.  Denne Kantske  Filosofi  vilde  imidlertid  over­ vinde den gamle rationalistiske Filosofis Fornuftabsolutisme,  der  dukker op  igen under  et  andet  Navn  og  i  en  anden Form hos Hegel. Mellem ham og Rein­ hold  kan  Forholdet  kun  karakteriseres som  en  uovervindelig Modsætning.

Blandt  det  omfattende  Periferi-Stof, som  Alfred  Klemmts  Bog  giver,  er  der ogsaa en Omtale af Jens Baggesens For­ hold  til  Fichte,  hvis  System  Baggesen ifølge  Klemmt  har  opfattet  aldeles  rig­ tigt. Den  Fichteske  erkendelsestheoretiske  Idealisme  udtrykker  en  Ubeske­ denhed,  hvis  første  Sætning  er  en  gud­ dommelig og ikke en menneskelig Grundsætning  (Side  46):  Jeg  er,  fordi jeg  er!  Det  rene Jeg  er  hverken  Fichte, Reinhold  eller  Kant,  det  er  Gud.  Hvad i  den  ganske  Verden  kan  være  mere orthodoks  end  det  Fichteske Jeg, der  er det første og det sidste i hans Sætnings­ række,  og derfor er  Fichtes  Filosofi ogsaa  en steril  Orthodoksisme!

Baggesens  Rimkunst,  der  snart  blev lige saa uovertruffen paa Tysk, som den  er det paa Dansk,  har faaet Udtryk i  et  spøgefuldt  Digt,  som  Klemmt  cite­ rer  i  en  Note paa  Side  537,  og som bør gengives her -for Baggesens Skyld, hvem  hans  Fædreland  skylder  en  vir­ kelig til Bunds  gaaende Biografi og Karakteristik  med  tilhørende  Redegø­ relse for  hans  filosofiske Tænkning, der mest  har  faaet  Udtryk  paa  Tysk  i  de to Bind »Philosophischer Nachlass«, som  Sønnen  Carl  A.  R.  Baggesen  ud­ gav  1858-63.

Ich  setze mich! Versammelt  euch  zu  meinen  Füssen, Ihr  Herren!  jeder  setze  sich Und horche meinen strengen Schlüssen. »Ich  selbst  bin  Ich, Gesetzt  durch  mich Und weil ich mich gesetzt, verstehet sich! Du da  bist du!  Er  dort  ist  er! Doch  diese  Duen,  diese  Erren Sind  alle  Nicht-Ich,  meine  Herren! Und wer sich setzt durch  sich, wie  ich  mich  setzte,  der Gebietet  in  der  Welt  der  Duen und der Erren, Ein jetz' gerMensch,ein künft' gerGott!« Da habt Ihr simpel, leicht und  zwar im  Grunde  spott  Wohlfeil  den  Stein  der  Weisen, meine  Herren!

Hvis  Baggesen  blot  havde  ejet  den tilstrækkelige synthetiske  Viljeskraft i samme Grad, som han havde Følelse og Intellekt,  vilde  han  have  været  uover­ truffen  paa  sit  Felt.  Det  er  ikke  saa sjældent, han dukker op i Alfred Klemmts  Bog  om  Reinhold,  hvor  man kommer i Selskab med mange af Tidens største.  Den  er  et  saare  dygtigt  og  me­ get  flittigt  Arbejde,  der  behandler  en Tænker,  hvis  Kvalitet  ikke  maa  under­ vurderes, men hvis historiske Betydning ikke  kan  sammenlignes  med  den,  der kan  tilskrives  Tænkere  som  Fichte  og Hegel. Det har imidlertid sin Betydning i  Filosofihistorien  at  skildre  en  saadan Mand,  at  gøre  det  grundigt  og  at  sætte ham  ind  i  den  historiske  Vennekreds og  den  filosofiske  Kontekst,  hvor  han hører hjemme. Det er, hvad Alfred Klemmt  har  forsøgt,  og  dette  Forsøg maa  siges  at  være  lykkedes.

Søren  Holm.

Jan  van  der  Meulen: Hegel,  die  ge­ brochene  Mitte. Hamburg  1958.  358 pp.  (Verlag von  Felix  Meiner).

Jan  van  der  Meulen,  der  for  faa  Aar siden publicerede et kyndigt, men yderst vanskeligt Værk  om  Aristoteles,  har  of­ fentliggjort  en  Undersøgelse  af  Hegels Filosofi,  der  ikke  er  lettere  tilgængelig. Hovedemnet  i  Værket  er  Hegels  Syn­ tesebegreb, som først analyseres i »Wissenschaft  der  Logik«  og  derpaa  i de  følgende  Hovedværker.  Forfatteren spiller  i  sin  Fremstilling  Aristoteles  og Kant  ud  mod  Hegel  og  omvendt,  med det  Resultat,  at  han  lader  en  forvandlet Hegel  faa  det  sidste  Ord  -   som  man gerne  overlader  en  Forfatter,  der  ud­ trykker  sig  bl.  a.  saaledes  om  Hegel: »Es ist der denkenden und verant­ wortungsbewussten Menschheit viel­ leicht  noch  nicht  genügend  zum  Be­ wusstsein gekommen, welch ein er­ habenes,  zugleich  ungeheuerliches  und weitragendes  Ereignis  die  Geburt  der absoluten  Idee  im  Denken  Hegels  be­ deutet. In ihr leuchtet das strenge, geschlossene  Antlitz  des  Denkers  mit dem festen, alles Besondere durch­ dringenden und auflösenden Blick einer unbestechlichen  Sachlichkeit  und  über­ individuellen  Allegemeinheit  auf«  etc. etc. -  Rasmus Nielsen har omsider faaet en  alvorlig  Konkurrent. N.Th.

Franz  Grégoire: Études  hégéliennes,  les points  capitaux  du  système. (Louvain 1958,  411  pp.,  Ed.  E.  Nauwelaerts).

Studiet af Hegel  har i Aarene  efter Krigen taget et betydeligt Opsving baade i  Tyskland  og  i andre  Lande. Mange  nye  Oversættelser  af  hans  Vær­ ker  har  set  Dagens  Lys  og  adskillige nye Undersøgelser er fremkommet. Medens  adskillige af disse er yderst specielle  og  andre  paa  forskellig Vis søger  at  aktualisere  Hegels  Tankever­ den,  fremkommer  ogsaa  enkelte  Arbej­ der, hvis Forfattere sætter sig det -iøvrigt ingenlunde lette Maal, med Støtte  hos  ældre  og  nyere  Forskere,  at genfremstille  Hegels filosofiske  Lære­ bygning  saa  omhyggeligt  og  klart,  som det  vanskelige  Emne  tillader.

Til  denne  sidste  Gruppe  hører  den katolske Filosofihistoriker, Professor i Louvain Franz Grégoire, hvis  omfat­ tende  og  solide  Værk,  der  ikke  bærer nogen  prangende  Titel,  fremstiller  Sy­

stemets  Hovedtanker.

Med Afstandtagen fra den Tendens, der siden Diltheys berømte Værk om Hegels filosofiske  Ungdom  har  været  fremher­ skende, den nemlig fortrinsvis at studere Hegels  Tænkning  før  Fremkomsten  af »Phänomenologie des Geistes«, kon­ centrerer  Grégoire  sig  om  det  færdige System.  De  enkelte  Kapitler  i  Værket er Bearbejdelser af en Række  store Tidsskriftafhandlinger,  og  som  Helhed staar  det  i  nær  Sammenhæng  med  For­ fatterens  Bog  fra 1947 »Aux  sources de  la  pensée  de  Marx,  Hegel,  Feuerbach«.

Det  første Kapitel i Bogen  tjener som  Introduktion  og  giver  en  generel Karakteristik  af  Hegels  System.  I  det andet, »L' universelle contradiaion«, undersøger Forfatteren de fundamentale erkendelsesteoretiske og metafysiske Spørgsmaal  i  den  hegelske  Filosofi,  en Undersøgelse,  der  videreføres  i  det  tre­ die  Kapitel  »Idée  absolue  et  panthéisme«,  medens  fjerde  Kapitel  omhandler Hegels  Lære  om  den  objektive  Aand (»La  divinité  de  l' Etat«),  og  i  det  af­ sluttende  femte  Kapitel  sammenfatter Grégoire  sin  Tolkning  af  Hegel.

Som  Helhed  er  Grégoires  Værk  en betydelig  Præstation,  omhyggelig  i  Be­ grebsanalyserne, velafvejet i Syntesen. Forfatterens  eget,  fra  Hegel  stærkt  af­ vigende filosofiske Standpunkt, har skærpet  hans  Opmærksomhed  for  den ejendommelige  hegelske  Begrebsdialek­ tik  og  hindret  en  ukritisk  Tilslutning. Mod Enkeltheder vil der -  selv  om  det i  denne  Sammenhæng,  hvor  der  kun skal  gøres  opmærksom paa Bogen,  ikke kan  ske  -   kunne  rettes  Indvendinger. Saaledes er  fx  Forfatterens  Karakteri­ stik af Hegels Panteisme næppe fyldest­ gørende. N. Th.

Heinrich Barth: Philosophie der Erscheinung, eine Prohlemgeschichte, II  Teil:  Neuzeit.  Basel  1959,  634 pp.

(Benno  Schwabe  &amp;  Co.).

Dette Værks første Bind blev recenseret i  denne  Publikations  Forløber  i  1951.

Værkets Fortsættelse og Fuldendelse har  -   som  man  maatte  forvente  det  varet  længe.  I  syv  store  Kapitler,  uden nogen  som  helst  Underinddelinger,  fø­ res  Læseren  paa  en  træls  Vandring,  en Ørkenrejse fra Renaissancen til den tyske, spekulative Idealisme. Saa in­ teressante Enkeltiagttagelser, der end kan  gøres  undervejs,  maa  dog  det  hele Værk,  der  samtidig  skal  være  Udtryk for  en  selvstændig  filosofisk  Anskuelse (næret  baade af Platon  og Kant)  og  en Slags Filosofihistorie,  betragtes som noget af  et  Misfoster.  Havde  Forfatteren  blot skilt  det  historiske  fra  det  principielle, havde han i Stedet for dette ganske uover­ skuelige  Værk,  skrevet  først  en  histo­ risk  Fremstilling  af  Problemets  Histo­ rie  og  dernæst  i  en  anden Bog systema­ tisk fremstillet sit eget Forslag til Løsning  af  det,  der  udfra  hans  egne idealistiske  Forudsætninger  er  et  Pro­ blem,  saa  havde  der  været  Mulighed for  at  naa  betydeligt  større  Klarhed.

Desværre er selve Hovedbegrebet »Erscheinung«  intetsteds  i  Værket  de­ fineret  blot  taaleligt  klart,  og  ligesom fx  Begrebet  »Geschichte« (i  Omtalen af  Hegel  p.  573-610)  anvendes  det  i saa  vid  og  vag  Betydning,  at  et  hvilket som helst filosofisk Spørgsmaal kan bringes  ind  derunder.

løvrigt  er  -   i  Relation  til  Kierkegaard-Studiet -Forfatterens Kapitel om  den  tyske  Idealisme  ikke  uden  Be­ tydning; men  det  er  kun  for  videre­

komne. N.Th.

Paul Häberlin: Das Böse,  Ursprung und Bedeutung. Bern  I960.  133  pp.  (A. Francke  Verlag).

Den gamle schweiziske Filosof Paul Häberlin  har til  sit  ret  omfattende  Forfatterskab føjet en lille Bog om  et klassisk, men  antagelig  uløseligt  Pro­ blem.  Häberlins  Filosofi  er  -   af  Steg­ müller  -   med  Rette  karakteriseret  som aprioristisk Værensmonisme, og hans rent rationale, deduktive Fremgangsmaade  følges  ogsaa  i  hans  Bog  om  det Ondes Oprindelse og Betydning, der nærmest leder Tanken hen paa Spinoza. I  det  første  Kapitel  defineres  det  Onde som  »Aktivierung  egoistischer  Absicht im Verkehr«. I det andet hævdes, at det Onde ikke kan skilles  fra  den  individu­ elle  Existens,  og  at  det  har  ikke  blot menneskelig,  men  universal  Betydning. I  tredie  Kapitel  hævdes,  at  da  der  intet sker  uden  gennem  individuel  Aktivitet, og  det  Onde  hører  med  til  denne  Ak­ tivitet, er det Onde uundgaaeligt. I fjerde  Kapitel  endelig  doceres  saa  den rette menneskelige Holdning til det Onde. N.Th.

Martin Luther: Wider den Lovener Theologen  Latomus. Überst. von Rob. Frick.  München  1953.  183  pp.  (Chr. Chr.  Kaiser  Verlag).

Luthers  Svar paa  en  nu  ellers  glemt  romersk-katolsk  Teologs  Stridsskrift  er  i de  seneste  Aar  blevet  Genstand  for  sti­ gende  Opmærksomhed  i Forskningen. Baade  Regin  Prenter  (i  Spiritus  Crea­ tor«,  1944),  Sv.  Lerfeldt  (i  »Den  krist­ nes  kamp«,  1949)  og  E.  Thestrup  Pe­ dersen  (i  »Luther  som  skriftfortolker«, 1959)  omtaler  dette  Lejlighedsskrift  af Luther,  skrevet  -   modvilligt  -   i  MajJuni  1521,  der  i  usædvanlig  klar  Form indeholder Grundtrækkene i Luthers senere saa udførligt, ja vidtløftigt udfor­ mede Lære om Synd  og Naade, Lov  og Evangelium,  Retfærdiggørelse  og  Hel­ liggørelse. Det  er ikke uberettiget at kalde dette Lejlighedsskrift for  en kort­ fattet  Dogmatik,  og  i  hvert  Fald  er  det en  Forløber  for  Reformatorens  største systematiske Arbejde, Stridsskriftet »Om den  trælbundne Vilje«  mod  Erasmus  af Rotterdam.

Ogsaa  til  Forstaaelse  af  det  principi­ elle  Forhold  mellem  Kierkegaards  og Luthers Anskuelser -  behandlet bl. a. af Johs. Sløk her i »Kierkegaardiana« (1957,  7  ff.) -   er  dette  Skrift  betyd­ ningsfuldt,  ikke  mindst til  Belysning  af deres  uensartede  polemiske  Situationer. N.Th.

Max Scheler:  Gesammelte Werke Bd.8: Die Wissens  form und die Gesell­ schaft, hrsgg. von Maria Scheler. Bern I960,  536  pp.  (Francke  Verlag).

Henved Halvdelen af Max Schelers om­ fattende og  vidtspændende  filosofiske Forfatterskab  foreligger  nu  i  den  nye, samlede Udgave, nvoral de tidligere udkeiten«  udkommet  i  en  paalidelig  Udkegaardiana«.

Det  foreliggende  Værk,  der  udkom første Gang i  1926, stammer fra Schelers sidste  Periode,  hvor  han  brød  med  sine egne  tidligere  Synspunkter  og  hævdede flydelsen  fra  Böhme,  Baader,  Schelling og  Hegel  er  her  mærkbar,  og  Værket maa  i  vore  Dage  siges  overvejende  at

en særpræget Udviklingspanteisme. Ind­ have  tidshistorisk  Interesse.

N.Th.

Johan  Georg  Hamanns  Hauptschriften erklärt, Bd.  II »Sokratische Denkwür­ digkeiten «   erklärt  von  Fritz  Blanke. 1959,  191  pp.  (Güthersloher Verlags­ haus  Gerd  Mohn).

Endelig  efter  to  Hundrede Aars  Forløb er  Hamanns  »Sokradsche  Denkwürdig- givne Bind før har været omtalt i  »Kier­ gave, forsynet med fortrinlig Indledning og  meget  fyldige  Oplysninger  og  For­ klaringer  af  Fritz  Blanke.

Ejendommeligt  er  det,  at  dette  lille Skrift  -   hvorom  jeg  har  skrevet  udfør­ ligere i »Dansk  teologisk Tidsskrift« 1960-aabenbart er skrevet før Hamann havde  læst  de  antikke  Kilder  til  Sokra­ tes.  Dets Sigte er paa eengang privat og principielt,  idet  han  for det  første vilde gøre op med Berens og Kant og for det andet, gennem sin Skildring af Sokrates, Oplysningstidens Skytspatron, angribe Tilliden  til  Fornuften,  i  hvis  Sted  han vilde  sætte  Troen  -   i  almindelig,  ikke i  særlig  kristelig  Forstand.  Vigtigere  er det,  at  Hamann  her  spillede  Hume  ud mod  Kant.

Det er lykkedes den lærde og taalmodige  Udgiver  at  opklare  langt  de  fleste af de mange Vanskeligheder, som findes i  Skriftet,  og  i  Indledningen  giver  han en  interessant  Redegørelse  for  de  for­ skellige Tolkningsforsøg og for den Indflydelse,  som  Hamanns  Skrift har

øvet i  Eftertiden.

Blot  en  enkelt  Bemærkning  til  dette sidste  Punkt:  Udgiveren  siger,  at  Ha­ mann  har  haft  Betydning  for  Kierkegaard, hvilket er ubestrideligt. Han skri­ ver  (p.  39),  at  Kierkegaard  i  sit  første Skrift  (det  var  nu  det  andet)  skrev  om Sokrates;  men  »ob  Kierkegaard  schon damals mit  Hamanns Schriften  bekannt war und ob die Wahl dieses  Stof  fes auf den Einfluss des Magus zuruckgeht, scheint  nicht  festzustehen«,  og  han  si­ ger,  i  en  Note,  at  jeg  ikke  siger  noget derom  i  min  Afhandling  »Incontro  di Kierkegaard e Hamann«  fra 1957. Den­ ne  Oplysning  er  forkert,  thi  hele  sidste Afsnit  deri  omhandler  netop  Kierkegaards Læsning af Hamann fra  1836 og fremefter. N.Th.

*

Pastor  Villads  Christensen  har  i  den senere  Tid  udgivet  nogle  af  de  Fore­ drag, han ved forskellige Lejligheder har holdt i Søren Kierkegaard Selskabet, hvorfra deres Indhold vil være kendt af flere.

I 1959  udkom  saaledes  baade  hans »Søren  Kierkegaard  og  Frederiksberg« (Rosenkilde og Bagger)  og hans  »Søren Kierkegaards Motiver til Kirkekampen« (i  »Søren Kierkegaard  Selskabets  Popu­ lære  Skrifter«,  Munksgaard)  og  i  I960 er  kommet  »Søren  Kierkegaard  i  Lyset af Shakespeares Hamlet« (Rosenkilde og  Bagger).

Forfatterens  store  Fortrolighed  baade med Kilderne og med Litteraturen til de Emner, han behandler, er velkendt, hans Hovedsynspunkter ligesaa. Nogle Enkelt­ heder  derimod  kan  der  være  Grund  til at  betragte  lidt  nøjere.

Det  mest  bemærkelsesværdige  i  den førstnævnte Bog  er Behandlingen af Spørgsmaalet,  hvorfor Kierkegaard ven­ tede  i  flere  Maaneder  efter  Mynsters Død og Martensens Tale over ham som Sandhedsvidne  med  sit  Angreb?  Myn­ ster  døde  30.  Januar  1854,  Martensens Tale  udkom  15.  Februar,  A.  S.  Ørsted satte  Martensens  Udnævnelse  til  Sjæl­ lands Bispestol igennem  13. April;  men Kierkegaards Angreb kom først  18. De­ cember.  Villads  Christensen  peger  nu paa  det  utvivlsomt  rigtige,  at  Kierke­ gaard,  for  ikke  at  faa  sin  Sag  hæmmet eller forplumret ved en eventuel Injurie­ sag,  ventede med  sit  Angreb  indtil  Mi­ nisteriet Ørsted maatte gaa efter et Mistillidsvotum  3.  December og blev afløst af Ministeriet P. G. Bang, med Hall, der boede paa Ny Bakkegaard som Nabo til Kierkegaards Svoger Ferdinand Lund paa  GI.  Bakkehus,  som  Kultusminister. At  Kierkegaard  saa  aabnede  sit Angreb i  »Fædrelandet«  den  18. December, net­ op  samme  Dag  som  der  var  berammet et  Fakkeltog  til  Kongen  som  Tak  for Ministeriet  Ørsteds  Afgang,  er  næppe nogen  Tilfældighed,  hvilket  da  ogsaa fremgaar, som Villads Christensne frem­ hæver,  af  »Følgebladet«  til  »Dette  skal siges...«  fra  24.  Maj  1855.  Det  var  af politiske  Grunde,  at  Kierkegaard  trak Tiden  ud  for  sit  Angreb.

I  Bogen  om  Motiverne  til  dette  An­ greb betones  især Kontinuiteten i Kier­ kegaards Holdning, Paaskeoplevelsen 1848, Mynsters og Martensens officielle Holdning  -   og  til  Forskel  derfra  deres private Udtalelser (Mynster i Bjørn Kornerups Udgave af Visitatsdagbøgerne, Martensen især i Brevene til Gude, ligeledes udgivne af Bjørn Kornerup.). Begge saa og vurderede de samme kirkelige Tilstande som Kierkegaard, men foretog sig officielt lidet eller intet for at ændre dem og indrømmede, over­ for Kierkegaard og Offentligheden, intet. -Blandt danske Kirkehistorikere er Villads  Christensen  og  P.  G.  Lindhardt de  eneste,  der  har  søgt  at  forstaa  og ikke  blot  fordømme  Kierkegaards  Kir­ kekamp.

Bogen om Kierkegaard i Lys af Shakespeares  Hamlet  er  elegant,  men burde  nok  snarere  have  heddet  Shakes­ peares Hamlet i Lys af Kierkegaard. Der drages en vidtgaaene Parallel mellem de to.  De  hævdes  at  være  af  samme  psy­ kologiske  Type,  have  Skæbnefællesskab osv.,  og  endelig sluttes, at  »Kierkegaard selv  og  hans  Samtid  ved  Høedts  Frem­ stilling  af  Hamlet  [14.  Nov.  1851]  op­ levede en Identifikation af S.  K.

og Hamlet,  saa  man  maa  have  Lov  til  at sige,  at  S .  K.  vandrede  over  Brædderne paa  det  kongelige  Theater  i  Hamiets Skikkelse.«  (p. 48). N.Th.

*

I  stigende  Omfang  udkommer  baade fatterskabet  og  de  efterladte  Papirer  i

i  Udlandet og i Danmark enkelte Skrif­ ter  af  Kierkegaard  og  Udvalg  fra  For­ Billigudgaver, ofte forsynet med Indled­ ninger og Noter.

Allerede i  1943 udgav Søren Holm og Knud  Jensenius  et  mindre  Udvalg  af Søren  Kierkegaard  til  Brug  ved  Religi­ onsundervisningen  i  Gymnasiet.  En  no­ get  ændret  2.  Udgave  har  Søren  Holm alene udgivet  1961  (125 pp., Gyldendal) og  forsynet  med  en  ret  fyldig  Indled­ ning  og  et  lille  Litteraturudvalg  af  nor­ diske  Bøger  om  Kierkegaard.  Man  sav­ ner  deri  bl.  a.  Dr.  Malantschuks  Ind­ førelse fra 1953. Selve Udvalget er naturligt  præget  af  Bogens  Formaal  og belyser saaledes væsentligt Kierkegaards Kristendomsforstaaelse;  men  baade  den æstetiske  og  etiske  Part  er  dog  repræ­ senteret ved velvalgte Afsnit. Korte No­ ter ledsager Teksten.

*

I  Serien»  Gyldendals  Uglebøger«  har Forfatteren Villy Sørensen udgivet  »Be­ grebet Angest« med Indledning og Noter  (238  pp.,  I960,  3.  Opl. 1961). Udgiverens  Indledning  og  Oplysninger er populært skrevne, gennemgaaende ikke  dilettantiske,  og  det  er  lykkedes ham  at  give  flere rammende Karakteri­ stikker af vanskelige Teorier. Indledningen  er  dog  beklageligvis flere Steder mere  præget af journalistisk Flothed end  af  Præcision,  og  et  enkelt  Sted  -   i Skildringen  af  Græciteten  (p.  17)  -   si­ ges  det,  ganske  forkert,  at  »grækerne mangler forestillingen om, at mennesket ikke  blot  er  et  timeligt,  men  også  et evigt  væsen«.  Man  skulde  efter  dette ikke antage, at Forfatteren har læst blot en  enkelt  platonisk  Dialog,  skønt  han flere  Steder  i  sine  Oplysninger henviser til  Platon.  Den  sidste  Sætning  i  Indled­ ningen er ganske paafaldende. Der staar:  »til  Hegels  skrifter henvises  ikke, da  ingen  alligevel  læser  Hegel.«  Rent bortset  fra,  at  Hegels  samlede Værker i den  sidste  Menneskealder  er udkommet i  to  forskellige  Udgaver  (Glöckners  og Lasson-Hoffmeisters) og de enkelte Bind deri i adskillige Oplag, og at alle Hegels Hovedværker  i  den  sidste  Snes  Aar  er blevet oversat  til  Engelsk  og  Fransk, hvilket just ikke  tyder  paa,  at  ingen læser Hegel, saa vilde det dog under alle Omstændigheder  have  været  hensigts­ mæssigt  baade  at  henvise  til  og  citere den Filosof, som Kierkegaard ofrede saa megen kritisk  Opmærksomhed.  I  Kom­ mentaren  har  da  Forfatteren  heldigvis ogsaa brudt sit Princip  og  meddeler flere Citater fra Hegel i Oversættelse og giver  enkelte  Henvisnniger.  Kommen­ taren  er  iøvrigt gennemgaaende fortrin­ lig.  Kun  en  enkelt,  ganske  upræcis  og vildledende  Karakteristik (af  Schleier­ macher)  er  bemærket  (p.  220).

*

I Serien »Bücher des Wissens« (Fischer Bücherei,  Frankfurt  a. M., 1959,  224 pp.) er som  Licensudgave  fra  Jakob Hegner Verlag udkommet Walter Rests Oversættelse af »Sygdommen til Døden«

sammen med Giinther Jungbluths Over­ sættelse  af  »Frygt  og  Bævne«  med  Ef­ terskrift  af  Hermann  Diem  og  mine Noter.

*

Jørgen  Bukdahl  har  i  sit  lille  Skrift »Søren Kierkegaard, hans Fader og Slægten i Sædding«  (Dansk Hjemstavns Forlag,  Ribe  1960,  47  pp.)  sammenfat­ tet  Vald.  Ammundsens,  Carl  Weltzers, Sejer Kuhles og andre biografiske Forsk­ ninger i en uprententiøs, sympatisk Skildring  .

Et  enkelt  Træk  kan  der  være  Grund til at gøre opmærksom paa: Hans Brøchner fortæller i sine bekendte »Erindringer om  Søren Kierkegaard« (Steen  Johansens  Udg., 1953,  39-40), hvorledes Kierkegaard under sit Besøg i Sædding  kørte  fra  Læreren  og  Skole­ børnene,  der  havde  stillet  sig  op  for  at synge  en  Lejlighedssang  til  hans  Ære, og  man  har  ofte  fundet  Kierkegaards Optræden  arrogant  og  hjerteløs.  Bukdahls  utvivlsomt  rigtige  Forklaring  er den, at Læreren  (Kirkebye)  havde voldt Kierkegaards Fader betydelige Kvaler  (i Forbindelse  med  det  Legat  Michael  Pe­ dersen Kierkegaard havde stiftet for Sognet),  og  Kierkegaard  vilde  nu  tage en  Slags  Revanche over  den  nu  saa un­ derdanige  Degn  (cf.  Pap.  III  A  81).

N.Th.

*

Professor  Ernani  Reichmann,  der  i nogle  Maaneder  har  opholdt  sig  her  i Landet for  Studiernes Skyld,  har paa sit eget  Forlag  i  Curitiba  i  Brasilien,  ud­ sendt  en  Oversættelse  til  Portugisisk  af Dr. Malantschuks Introduktion til Kier­ kegaards Forfatterskab. Samtidig har han  udsendt  første  Del  af  en  kortfattet Kierkegaard-Biografi  og  planlagt  Over­ sættelser  af  flere  danske  Afhandlinger.

*

Under Titlen  »Sören Kierkegaard, der Einzelne  und  sein  Gott«  har  Professor Walter  Rest  i  Münster  i.  W.  paa  Her­ der-Forlaget  i  Freiburg  i.  B.  udgivet  et kyndigt Udvalg af Kierkegaard, til hvilket  han  har  skrevet  en  ret  omfat­ tende,  fortrinlig  Indledning.

*

Helge  Ukkola  har  paa  Finsk  udgi­ vet  et  større  Værk  »Eksistoiva  ihminen...« med  den  engelske  Undertitel »Existing  Man,  the  problem  of  man  as presented in Søren Kierkegaards thought«  (Helsinki  1961,  300  pp.).  Til Slut  i  Bogen  findes  et  ret  fyldigt  Ré­ sume paa  Engelsk.

*

Enrico  Castelli,  Direktør  for  det  filo­ sofiske  Institut  ved  Roms  Universitet, der for nogle Aar siden udgav det tidli­ gere  omtalte  Værk  om  Kierkegaard  og Nietzsche,  har  paa  Fransk  udgivet  sin »Lénquête  quotidienne« og  paa  Tysk sin  »Einführung  in  eine  Phänomenolo­ gie unserer Zeit«, hvilket er Undertitlen paa  »Die versiegte Zeit«.

*

Ernani Reichmann har fortsat sit filosofiske Forfatterskab  med »Ensaio de existencia«  (Curitiba  I960).

*

To filosofihistoriske Hovedværker om den tyske Idealisme er udkommet i ufor­ andret Skikkelse, nemlig  afd. Nicolai Hartmanns  »Die  Philosophie  des  deut- sehen  Idealismus«  (Berlin  I960, Walter de  Gruyter &amp; Co.), og Richard Kroners »Von Kant bis Hegel« (Tübingen  1961, J.  C.  B.  Mohr).  Paa  The  Westminster Press  i  Philadelphia  har  Rich.  Kroner  i tre  Bind  udgivet  »Speculation  and  Re­ velation  in  the  History  of  Philosophy«, hvor  han  i  sidste  Bind  bl.  a.  omtaler Hegel og Kierkegaard.

*

Johs.  Sløk  har  udgivet  en  kortfattet, populær Fremstilling af  Kierkegaards Liv og  Tanker: »Søren  Kierkegaard« (København I960. 99 pp. G. E. C. Gad).

*

Arild  Christensen  har  publiceret  sin Afhandling »Titanismus bei Grabbe und  Kierkegaard«  i  »Orbis  Litterarum« 1959,  184-205.

*

F.  J.  Billeskov  Jansen  har  i  »Revue de TUniversité de Bruxelles« (1961, Avril-Mai) publiceret sin Afhandling »Les  grand  romans  philosophiques  de Kierkegaard«.Heri er -  for første Gang paa  Fransk  -   oversat  den  navnkundige Passage  fra  Poul  Møllers  Udødeligheds­ afhandling,  som  Kierkegaard  strax  bed Mærke  i  (Pap.  II  A  17).

*

I  det  af  Hal  Koch  redigerede  Samle­ værk »Et Kirkeskifte, Studier over bryd­ ninger  i  dansk  kirke-  og  menighedsliv i  det  19.  århundrede«,  I960,  findes  to Bidrag  om  Kierkegaard.  Det  ene,  af  G. Bülow-Olsen,  om  »Kierkegaard  og  kirkekampen«,  det  andet, af  Hal  Koch, om  »Kirkekampen  og  Kirken«.

*

Henning  Schroer,  nu  Præst  ved  den tyske,  evangelisk-lutherske  Menighed  i København,  har  publiceret  »Die  Denkform der Paradoxalitåt  als theologisches Problem« (Gottingen 1960),  hvori 3. Kapitel  (p.  55-97)  omhandler  Kierkegaard,  oftest  i  ret  nær  Tilknytning  til H.  Diems  Forstaaelse.

*

Masaru  Otani  har  -   efter  Hjemkom­ sten  fra  sit  Studieophold  i  København -   foruden  adskillige  Afhandlinger  og mindre  Skrifter  nu  fuldført  sin  kom­ menterede Oversættelse af  »Afsluttende uvidenskabelig  Efterskrift«,  der  er  ud­ kommet  i  to  Bind  1959-61.

*

Professor  Cornelio  Fabro  har  i  Sam­ leværket  »Lexistence de Dieu«  (Casterman,  Tournai, 1961)  p.  37-47  publi­ ceret sin Afhandling »Lexistence de Dieu  dans  l' oeuvre  de  Kierkegaard«.

*

Dr. G. Malantschuk  har  publiceret sin  Undersøgelse  »Problemer  omkring Selvet  og  Udødeligheden  i  Søren  Kierkegaards Forfatterskab«  i  »Dansk teolo­ gisk  Tidsskrift«  1961,  167-80.

*

Dr. phil.  G.  Malantschuk har udgivet »Gjentagelsen«  med Indledning og No­ ter, Kbh.  1962  (Hans Reitzel).

- »Frygt  og  Bæven«  har  jeg  selv  ud­ givet  med  Indledning  og  Noter,  1961 (Gyldendal).

*

»Afsluttende uvidenskabelig Efter­ skrift«  har  jeg  ligeledes  udgivet,  med Indledning og Kommentar  i  et  særskilt Bind,  1962  (Gyldendal).

*

Under Redaktion af Howard A. John­ son  og  Niels  Thulstrup  er  udkommet »A  Kierkegaard  Critique«,  en  Samling Afhandlinger om Kierkegaard i engelsk Oversættelse,  New  York  1962  (Harper &amp;  Brothers).

I  Oversættelse  ved  Howard  Hong  er udkommet  min  indledede  og  kommen­ terede  Udgave  af  »Philosophiske  Smu­ ler«  paa  Engelsk  (Princeton  University Press).

*

Howard  og  Edna  Hong  har  paany oversat Kierkegaards »Kjerlighedens Gjerninger«  (Harper  &amp;  Brothers).

*

Professor  Masaru  Otani  har  meddelt, at det  i 1960  stiftede  japansk-danske Selskab,  hvis  Præsident  er  Direktør  for Skibsværftet Hitachi, Matsubara, nu har henved  100  Medlemmer.  Det  japanske Kierkegaard-Selskab  fortsætter  sit  Ar­ bejde  med  Foredrag  og  Udgivelser.