Bevægelsens produktivering og demokratiets folk - to spor i moderniteten krydser hinanden. Gensvar til Christer Wigerfelt
Forfattere: Henning Eichberg
Tidsskrift: forumforidraet (2004-08-17)

## Bevægelsens produktivering og demokratiets folk

- to spor i moderniteten krydser hinanden. Gensvar til Christen Wigerfelt

Af Henning Eichberg

Hvordan hænger demokratiet sammen med den industrielle kapitalisme? Afhænger demokratiet måske af menneskenes produktion og »fri« udfoldelse på markedet, som nyliberalismens filosoffer postulerer? Eller trækker demokratisk liv og kapitalistisk liv snarere i to forskellige retninger og endog udelukkende  hinanden,  som  socialistiske teoretikere har ment?

I  hvert  fald  trådte  de  to  fænomener  historisk  samtidigt  på  scenen.  Det  moderne demokratis revolutionære optakt og den industrielle revolution skete i perioden 17701830 - og dette var desuden tidsrummet, da den moderne gymnastik og sporten udformede sig. Hvordan hænger det nu sammen?

Christer  Wigerfelt  har  i  ALBA omtalt bogen The  People  of  Democracy ,  som prøver en kropslig-materialistisk tilgang til demokratiets folk ud fra menneskenes bevægelsespraksis.  Ved  gennemgangen  af bogens  argumentation  har  han  savnet  en anden dagsorden. Dermed gjorde han - indirekte - opmærksom på, at der faktisk er to  spor,  der  krydser hinanden på vejen til moderniteten (og måske også på vejen ud af moderniteten). De to spor har med hinanden at gøre, og alligevel er de ikke identiske med hinanden.

## Om modernitetens kropsligmaterielle basis

Én forandring i den moderne historie førte fra  en  epoke  præget  af  agrarøkonomi  og manufaktur  til  den  moderne  produktionskultur. Det var samtidig en kropslig-kulturel proces - fra adelsmæssige eksercitier og folkelig fest til moderne idræt og anden bevægelseskultur, som opbyggede en ny rituel konfiguration: præstation, spænding, hastighedsforøgelse. Modernitetens vej til 1900-tallets  produktivisme  har  jeg  prøvet at belyse i min historisk-sociologiske disputats  » Leistung,  Spannung,  Geschwindigkeit« (1978) og senest i artiklen 'Die Produktion  des  Unproduktiven' i  antologien » Der künstliche Mensch« (Lämmer/ Ränsch-Trill 2003).

Den  anden  forandring  førte  fra  adelsmagt,  monarkisk  enevælde  og  borgerskabets  patriciat  til  det  moderne  demokrati. Også denne proces havde et kropslig-materielt grundlag: Den byggede på en ny praksis af folk som bevægelse. Folk udviklede en ny identitet i »fest« og »forening« gennem fælles »stemning« og »energi«. Det er denne proces, bogen The People of Democracy handler  om.  Også  antologien Folk bidrager yderligere til diskussionen af dette grundbegreb i kultur og demokrati (Møller 2004).

Begge processer - produktivering og demokratisering - kobler, som sagt, menneskenes ideer og organisationer til kropskulturelt  basale  forhold.  Den  industrielle  fabrik, parlamentet, partiet, idrætsorganisationen - alle er overbygninger i menneskenes kropslige forhold til hinanden.

Begge processer  lægger  desuden  op  til kritiske pointer. Analysen af den industrielle produktivisme (og af sporten som resultatproduktion) lægger op til en kritik af den moderne »produktivitets«-mytologi. Og analysen af demokrati- som bevægelsesprocessen lægger op til en trialektisk diskussion af offentlig logik (stat), kommerciel logik (marked) og civilsamfundsmæssig logik (folk).

To  spor  krydser  altså  hinanden.  Kan man relatere dem til hinanden - hænger de to  sammen?  Christer  Wigerfelt  skal  have tak for, at han pegede på dette spørgsmål. Svaret herpå har grundlæggende betydning for  vores  forståelse  af  modernitetsprocessen.

Vi kan godt være fristet til at tænke de to spor sammen som en overordnet modsigelse  mellem  fremmedgørelse  og  identitet. Fremmedgørelse  vs.  identitet  er  nok  modernitetens grundkonflikt. Produktivismen bygger den systemverden op, som det moderne  menneske  siden  Herder,  Rousseau og Marx har beskrevet som »fremmed« som Entfremdung , alienation . Demokratiet er et udtryk for en ny søgen efter identitet, og derfor  forstod  demokratiets  folk  sig  (i første omgang i hvert fald) som et identitært,  nationaldemokratisk  folk.  Nationens »folk« havde stærke, men også problematiske konsekvenser.

Fremmedgørelse vs. identitet? - Det kan lyde sort-hvidt, dikotomisk, antagonistisk. Vil  man  undgå  det,  er  der  lagt  op  til  en ikke-dualistisk analyse.

## Produktionssportens scenarier…

Måske når man et skridt frem ad vejen ved nærmere at kigge på den moderne præstationssports aktuelle udvikling - og dens indre modsigelser.

Der er tendenser til at se den olympiske sport  som  udtryk  for  historiens  endimensionale  vej.  Konkurrence  og  rekordproduktion, »hurtigere, højere, stærkere,« specialisering,  standardisering  og  globalisering har sejret og efterlader alle andre modeller  for  bevægelseskultur  som  »overrester«. I bedste fald kan man tænke sig en todeling,  hvor  den  globale  sportificering står overfor regionale »modstandslommer« i  form af gymnastik, harmløse pædagogiske lege og gamle folkelige lege.

Dette billede fortjener en historisk nuancering,  men  aktuelt  differentierer  det  sig endnu mere. Set ud fra bevægelseskulturen udfolder der sig et panorama af forskellige scenarier,  som  dels  er  af  mere  hypotetisk art, dels af mere konkret-empirisk karakter (nærmere  derom  i  antologien Post-Olympism? Bale/Krogh Christensen 2004).

1. Individualiseringshypotesen er baseret på antagelsen om den ensomme atlet: Den olympiske sport  -  siger  tesen  -  satser  på »det enkelte menneske« uanset dets kulturelle sammenhæng. Klasseløs, kønsløs (androgyn), nationsløs: Vi  er  vores  eget  jegprojekt. Anthony Giddens kalder det »selvidentitet«, Ulrich Beck »Gesamtkunstwerk Ich«. Enhver er sin egen lykkes smed. Det svarer  til  markedets  og  nyliberalismens grundposition.

Den globaliserede sport løser det (post-) koloniale problem f.eks. ved at sætte »afrikaneren på ski«. I Finland blev to kenyanske atleter i  1990'erne trænet til skisport. De  nåede  faktisk  det  olympiske  niveau. Men så snart medierne havde tilfredsstillet deres nysgerrighed, opgav sponsoren projektet.

Den enkelte atlet, blottet for enhver kulturel  sammenhæng,  minder  om  det,  som Frantz Fanon i 1961 beskrev som kolonialismens  »psyko-affektive  lemlæstelser  mennesker  uden  horisont,  uden  grænser, uden farve, hjemløse, rodfæstet i intet, engle«. Det beskriver en sammenhæng mellem individualisering og fremmedgørelse.

Individualiseringstesensabstraktion modsiges desuden af sportsverdenens kollektive udtryk i form af bl.a. nationalhymner, nationalflag og akkompagnerende etnopop. Også i forhold til professionelle firmahold virker individualiseringshypotesen  snarere  som ideologi - atleten er ikke alene i verden.

Men hvem er atleten sammen med? Et overraskende - og rystende - svar er: med »racen«!

2. » Racernes« konkurrence : Afrikanske og afroamerikanske atleters stærke og synlige tilstedeværelse i bestemte løbediscipliner har givet stof til en fornyet debat om »de  sorte«  og  »de  hvide«  i  sporten.  Den nye »race«-debat florerer især i Amerika. Men også i Kina går man - mere scientistisk og handlingsorienteret - til værks. Kinesiske  eksperter  har  udarbejdet  medaljestrategier for at undgå en satsning på discipliner som basketball, boksning og sprint, hvor sorte atleter dominerer. Med biologiske antagelser om blodgruppefordeling og lignende inddeler man igen sportsdisciplinerne i forskellige racetyper.

Man kan tale om »den racistiske folklores  globalisering«  for  at  bruge  et  ord  af John Hoberman (1997).

Den nye globale race-diskurs om »sort og hvid« falder paradoksalt nok tilbage til den klassiske  kolonialismes  mere  nuancerede forsøg på »etnisk« at differentiere mellem »stammer«. Dette hører ikke kun fortiden til.  De  succesrige  kenyanske  løbere  kom, som John Bale og Joe Sang (1996) har vist, ikke fra »nationen Kenya« generelt, men fra bestemte små mindretalsfolk. Lægger det så op til en ny etnisk tribalisering?

Spørgsmålet  er  ikke  kun  »afrikansk«. Det kan forbindes med de nyeste demokratierfaringer fra Europa.

3. Nye »tribaliseringer«: Siden murens fald i 1989 er større statslige enheder gået i opløsning,  og  nye  nationale  enheder  har markeret sig også i sportens felt. Mangfoldiggørelsen skete mest dramatisk på Balkan  og  i  Østeuropa  efter  Sovjetunionens sammenbrud - med slovenske og makedonske, hviderussiske og estiske, usbekiske og turkmenske hold. Men også i Vesten gav f.eks. de Olympiske Lege i Barcelona opdrift for catalansk »tribal« identitetspolitik, og  Skotland  og  andre  »keltiske  nationer« udvikler  deres  egen  sportsidentitet.  Snart vil vi nok møde Østtimor og Kosovo som sportslige enheder - og hvornår ser vi hold fra Tibet, Baskerlandet, Kurdistan, Quebec, Nunavut  (eskimoisk  Canada),  Tjetjenien, Korsika, Bretagne…?

Den nye tribalisering har undertoner af kulturel  mangfoldighed,  autonomi  og  befrielse. Men den varsler også mulig tribal krig.  Den  blodige  konflikt  mellem  hutuer og  tutsier  i  Rwanda  ligger  ikke  kun  i  en overstået fortid.

Fælles  for  de  tre  konkurrenceformer  »individernes«,  »racernes«  og  »stammernes« kapløb - er, at de »producerer« resultater.  De  fortsætter  den  industrielle  produktivismes præstationsstræben.

Imens udfolder der sig helt andre praktikker og scenarier uden for den olympiske sports logik. Strategier af offentlig-statslig handling nedprioriterer produktionen af repræsentative resultater for at satse på velfærd og social integration, på reproduktionens kvalitet.

## … og andre veje?

4. En større og større del af kropskulturen er  af  sundhedsmæssig  og  socialt  integrerende art. Her kan man tale om velfærdsidræt .

I forlængelse af modernitetens klassiske gymnastikmodel  mødes  nye  smarte  praktikker,  som  orienterer  sig  mod  individuel fitness, med traditioner fra folkelig selvorganisering  og  med  den  statspolitiske  bekymring for folkesundheden. Fra politiskoffentligt hold er man desuden meget interesseret i den sociale integration af såkaldte »randgrupper«. Overskriftet på denne modsigelsesfulde blanding er Sport for all .

Sport  for  alle,  integrations-  og  sundhedsidrætten  bliver  for  tiden  kraftigt  omfavnet  af  den  olympiske  sport.  Men  den olympiske præstationsmodel med dens hierarkidannelse  på  den  ene  side  og  velfærdsmodellen  med  dens  fokus  på  folks lighed på den anden forbliver i et spændingsforhold.

5.  Helt  udenfor  det  olympiske  system udvikler sig derimod  en  militant antisportslig kropspolitik, som den nyeste muslimske fundamentalisme står for. Hos de afghanske talibanere har afvisningen af sporten været forbundet med en rabiat afvisning  af  musik  og  dans  helt  generelt. Kampen ramte især  den  folkelige  nytårsfest Nawroz . Her slog en puritanisme igennem,  som  har  rødder  i  den  saudiarabiske wahabisme. Men det er for snævert at se fænomenet  idehistorisk  (eller  pengehistorisk).

Den nypuritanske forbudskultur har sine rødder i det civile samfund og trækker derfra sine oppositionelle energier. Det civile samfund er ikke harmløst. Ud fra dette civil-folkelige grundlag tenderer fundamentalismen  til  offentlig-politisk  aktion:  Den antisportslige repression skal, sammen med en rabiat gender-dualisme, politisk realiseres i den muslimske sharia-stat. Fundamentalismens  forbudskultur  angriber  med  ret omfattende  globale  krav  både  sporten  og dens alternativer, de lokale folkelige festkulturer.

6. På den anden side af spektret udvikler sig netop folkelig fest og leg i nyt omfang og i nye rammer. Folkelig-populære traditioner og innovationer fører i nye retninger - gamle og nye lege, dans og ekspressive aktiviteter, kamp og dyst, natur- og friluftsliv,  gymnastik  som  folkefest,  meditativ fordybelse og trommens rytmer…

## At tænke demokratiets afvikling

Hvert af de forskellige scenarier betyder, at sociale identiteter bliver nykonstrueret. At se mennesket som en »individuel resultatproducent« og »forbruger på verdensmarkedet«, er nok en rammende karakteristik, men den fortæller ikke hele historien. Kontrasterende  viser  den  olympiske  konkurrencekultur:  Mennesket  tilhører  en  større »race« - eller en mindre »stamme«. Mennesket  er  enten  »troende«  eller  »vantro«, det hører til et af velfærdssystemets »målgrupper« eller til folkekulturens civilsamfundsmæssige »folk«.

Dels overlapper disse identiteter hinanden, dels modsiger de hinanden. Men uanset  dette:  Identiteterne  opstår  ikke  bare  i hovederne - de dannes i kropsligt samspil mellem menneskene, i bevægelsespraksis. Bevægelseskulturens  sociologi  fører  dermed  til  grundlæggende  spørgsmål  om, hvem der er idrættens folk og demokratiets folk. Og hvem der bliver globaliseringens »folk« i fremtiden.

På denne måde er vi en del af spillet som mennesker i bevægelse.

Og:  Vi  har  desværre  næppe  lov  til  at læse  historien  som  en  fortælling  om  den lovmæssige vej hen mod bedre tider. Modsigelserne  i  menneskenes  bevægelseskul-

## Litteratur

- Bale, John &amp; Joe Sang 1996: Kenyan Running. Movement  Culture,  Geography  and  Global  Change. London: Frank Cass.
-  &amp;  Mette  Krogh  Christensen  2004  (eds.): PostOlympism? Questioning Sport in the 21 st Century . Oxford, New York: Berg.
- Eichberg,  Henning  1978: Leistung,  Spannung,  Geschwindigkeit . Stuttgart: Klett-Cotta.
-  2004: The  People  of  Democracy.  Understanding Self-Determination on the Basis of Body and Movement . (= Bevægelsesstudier. 5) Århus: Klim.

tur udfordrer - om vi ønsker det eller ej til  at  tænke  demokratiets  afvikling  som konkret mulighed.

- Hoberman, John 1997: Darwin's Athletes. How Sport has  Damaged  Black  America  and  Preserved  the Myth of Race . Boston, New York: Mariner.
- Lämmer,  Manfred  &amp;  Barbara  Ränsch-Trill  2003 (Hrsg.): Der »künstliche Mensch« - eine sportwissenschaftliche Perspektive? Sankt Augustin: Academia.
- Møller, Jørn 2004 (red.): Folk - om et grundbegreb i demokrati og kultur . (= Bevægelsesstudier. 6) Århus: Klim.