Ekspertens brød, den intellektuelles død? Politik, viden og teknologi under den nukleare revolution
Forfattere: Rens van Munster, Casper Sylvest
Tidsskrift: politik (2014-05-11)

## Ekspertens brød, den intellektuelles død?

## Politik, viden og teknologi under den nukleare revolution

Rens van Munster

Seniorforsker, Dansk Institut for Internationale Studier (DIIS)

Casper Sylvest

Lektor, Institut for Historie, Syddansk Universitet (SDU)*

Er der forskel på 'en ekspert' og 'en intellektuel'? Hvilken rolle tillægges eksperten og den intellektuelle i den offentlige debat - og hvilken rolle bør de tillægges? Dette er centrale spørgsmål i dag, hvor der er stor politisk efterspørgsel efter ekspertudsagn, mens den intellektuelle efterhånden har trange kår. I hvert fald ifølge Casper Sylvest og Rens van Munster. I et historisk studie af tiden kort efter opfi  ndelsen af atom- og brintbomben  viser  de,  hvordan  intellektuelle,  som  stod udenfor det etablerede akademi, satte gang i kritiske offentlige debatter om moral og nye teknologier.

## Introduktion

Et  anerkendt  historisk  værk  fra  1973  om  Frankfurterskolens oprindelse og tidlige udvikling indledes med følgende udsagn: 'Det er blevet almindeligt i den moderne verden  at  opfatte  den  intellektuelle  som  fremmedgjort, utilpasset og misfornøjet' (Jay, 1973, 1). Fyrre år senere er der fortsat noget om snakken. I løbet af det 20. århundrede forandredes 'den videndes' rolle i politik betydeligt. Årsagerne hertil skal fi  ndes i en bredere samfundsmæssig udvikling,  der  ikke  begrænser  sig  til  karakteren  af  den off  entlige  debat  eller  politisk  kommunikation - de faktorer er selvsagt vigtige, men de er indlejret i nogle større historiske tendenser, der også indbefatter omfattende teknologiske og vidensøkonomiske forandringer.

I  denne  artikel  stiller  vi  skarpt  på  den  labyrintiske sammenhæng mellem viden og politik, som den udfoldede sig under den nukleare revolution. Termen anvendes her som en samlebetegnelse for de omfattende politiske og samfundsmæssige nybrud særligt i international politik og militær strategi som opfi  ndelsen af atom- og siden brintbomben medførte i perioden fra ca. 1945-1965. Ikke mindst, vil vi hævde, havde særligt revolutionens anden fase en betydelig eff  ekt på, hvordan politisk relevant viden  blev  opfattet,  hvem  der  kunne  hævdes  at  besidde troværdig  viden,  hvor  den  blev  produceret,  og  hvordan den blev kommunikeret. 1 Vores historiske analyse af de teknologiske, vidensøkonomiske og politiske forandringer under den nukleare revolution - og af modreaktioner og utilsigtede eff  ekter - indeholder et normativt sigte og en politisk teoretisk udfordring. Der er naturligvis ingen nemme genveje eller  læresætninger  at  fi  nde  i  historien, men i undersøgelsen af den nukleare revolution får vi et særligt stærkt billede på et centralt paradoks i moderne politik; nemlig det forhold, at modernitetens intense samspil mellem viden, teknologi og politik i vid udstrækning er defi  neret ved specialiseret, problemløsende viden, mens samspillets  eff  ekter  -  i  forhold  til  fx  sikkerhedspolitik, klimaforandringer  eller  bioetik  -  fordrer  en  holistisk, normativ og kritisk analyse, der har svære kår i den aktuelle vidensøkonomi.

Analysen viser, hvordan vidensproduktion både blev militariseret og tættere knyttet til politisk autoritet under den nukleare revolution, hvilket havde en væsentlig betydning for den rolle, 'den vidende' kunne spille i politik. Perioden er, hævder vi, særligt vigtig for at forstå et skifte i idealbillede og politisk indfl  ydelse væk fra 'den intellektuelle' og i retning af 'eksperten'. Lad det være sagt med det samme: Der var (og er) naturligvis modtendenser. En stor  del  af  periodens  måske  væsentligste  dissekering  og kritik  af  den  nukleare  revolution  og  dens  konsekvenser fandt imidlertid sted i marginen af eller endog uden for den  etablerede  og  institutionaliserede  viden(skab)sproduktion.  Vi  peger  i  denne  sammenhæng  på  en  gruppe af  tænkere  (som  vi  kalder  nukleare  realister),  for  hvem den nukleare revolution også fungerede som katalysator for  nye,  globale  politiske  visioner,  der  rakte  ud  over  og søgte at underminere det ideologiske rationale bag natio- nal sikkerhed og opbygningen af det militær-industrielle kompleks særligt i USA. Artiklen indledes med en kort historisk skitse af forholdet mellem viden (eller rettere den vidende) og politik, hvorefter vi beskriver nogle generelle tendenser i henholdsvis natur- og samfundsvidenskaben (primært i USA) i efterkrigstiden første årtier. Dernæst vender vi os mod analysen af den gruppe af nukleare realister,  som granskede, hvad rationalitet kunne og burde betyde efter den nukleare revolution, og for hvem politik i al væsentlighed blev forbundet med behovet for kritik, holistisk analyse og en fantasifuld forestillingsevne.

## Den intellektuelle fordring

Begrebet 'intellektuel' er notorisk uklart, fordi det kan henvise til både kognitive evner og kulturelle roller (Allen, 1986). Derudover er det en kategori, der har udviklet  sig  i  samspil  med  nogle  bredere  vidensøkonomiske tendenser i  det  20.  århundrede.  Med  en  næsten  håbløs generalisering kan man pege på, at den stigende specialisering af viden og den politiske relevans af specialiseret viden for politisk, primært statslig, autoritet har medført en forandring i den intellektuelles rolle. Hvor mange veluddannede med indkomster genereret ved videnskabeligt arbejde eller i ånds- og kulturlivet tidligere stræbte efter (at udtrykke sig med) visdom af fi  losofi  sk eller normativ karakter  i  sociale  og  politiske  sammenhænge,  er  bevægelsen særligt i det 20. århundrede gået i retning af mere faktuelt orienteret viden baseret på konkrete kompetencer eller undersøgelser. Selvom 'den intellektuelle' aldrig har været synonymt med hverken 'the sage' eller 'the expert', er begrebet blevet nært knyttet til en fremmedgjort inkarnation af førstnævnte, hvorimod sidstnævnte er det, der i  stigende  grad  efterspørges  politisk.  Den  intellektuelle er  kritisk  og  afsondret;  eksperten  er  politisk  neutral  og bidrager positivt til den politiske proces.

Der er naturligvis mange (lysende) eksempler på det modsatte, og der er tale om en gradvis udvikling. Den generelle  trend  synes  dog  svær  at  komme  uden  om,  og den  har  grundlæggende  indebåret  en  forandring  i  den rolle,  som  den  vidende  spiller  i  politik.  Der  har  længe, mest ikonisk hos Platon, været fremført argumenter for at den vidende burde have betydende politisk magt, men med demokratiets konsolidering som politisk styreform og  med  den  teknologiske  udvikling,  der  karakteriserer det (sen)moderne, er det mindre som politisk leder end som rådgiver og bureaukrat (ja ligefrem teknokrat), at den vidende og veluddannede har udøvet magt. Det er dog sket inden for rammerne af en ekspertafhængig snarere end en fi  losofstyret politisk autoritet. Ikke desto mindre er  det  klart,  at  der  i  ekspertrollen  ligger  en  massiv,  om end ofte indirekte, skjult, strukturel, eller på anden vis udfl  ydende politisk magt.

På  mange  politikområder  har  tilvejebringelse  af  videnskabelig viden om samfundsmæssige problemer haft positive eff  ekter. Men på andre områder har det ført til selvransagelse og debat om den videndes rolle. Allerede i  1920erne  påpegede  franske  Julien  Benda,  hvordan  en tid domineret af passionerede politiske ideologier havde produceret  en  kaste  af  administrative  eksperter  og  ledt øvrige lærde til et forræderi, der bestod i en udsondring af  den  universelle,  civiliserede  fornuft  til  fordel  for  en forherligelse  af  irrationelle  fænomener  som  racisme  og nationalisme (Benda, 2009). Særligt spørgsmålet om organiseret voldsanvendelse kom til at stå centralt i denne debat.  Allerede  under  første  verdenskrig  stod  det  klart, at  videnskabsmænd (der primært var mænd), såvel som arbejdere, følte sig nært knyttet til fædrelandet (se fx Sylvest 2009). Skuff  elsen var for mange proportional med de store forhåbninger, der siden oplysningstiden havde været knyttet til netop fornuftens evne til at udradere nationale konfl  ikter og krig.

Samtidig var den fri produktion og udveksling af viden for universelle, apolitiske formål et ideal for mange, fx  Max  Weber.  Ambitionerne  på  vegne  af  den  værdifri videnskab  var  mere  afmålte,  men  idealet  havde  stadig betydelig  appel.  Bendas  universelle  intellektuelle  hørte nok en svunden tid til, men den værdifri, specialiserede ekspert kunne måske overleve? Også det ideal blev dog skudt i sænk i løbet af det 20. århundrede. Videnskabelig viden og dens teknologiske frembringelser spillede nemlig en afgørende rolle for det ragnarok af krig og masseudryddelse, der udspillede sig. Det ligner en blindgyde:

Attempts at intellectual purity in the modern world have a tendency to collapse into their opposite. Weber's defence of intellectual integrity as value-neutrality has the paradoxical effect of allowing the intellectual to become an instrument or resource for the state. And the price of ethical purity for Benda's clerk is ceding the world to Caesar and to Machtpolitik . Efforts to hold the realm of knowledge apart from the realm of power appear doomed to failure (Thorpe 2004: 65).

Selvom  alternativet  ikke  var  problemfrit,  blev  det  romantiske ideal om den universelle intellektuelles visdom i stigende grad fortrængt. Majoriteten af de vidende antog i stedet roller som specialister eller eksperter. Deres opdrag var kort sagt at bidrage til den politiske proces med deres ekspertise . Det medførte ikke kun en stærkere statslig styring, men også øget magt til eksperten: Politiske magthavere, fx den amerikanske præsident Dwight D.  Eisenhower,  frygtede  ligefrem,  at  off  entlige  anlig- gender (og dermed også store dele af videnskaben) ville blive udnyttet af det militær-industrielle kompleks, som han beskrev og advarede imod i sin berømte afskedstale til  den amerikanske nation i januar 1961. Anledningen hertil  var  meget  konkret  og  stærkt  forbundet  med  udviklingen i den amerikanske kernevåbenpolitik; det var den ungarsk-fødte amerikanske videnskabsmand Edward Tellers heftige agitation for udviklingen af brintbomben, der angiveligt gav Eisenhower ideen til hans afskedstale (Rubinson, 2011, 306).

Eisenhower  havde  god  grund  til  at  være  bekymret, for siden anden verdenskrig var sammenkoblingen mellem  videnskaben  og  sikkerhedspolitikken  blevet  stadig mere intens. Forskere har i den sammenhæng beskrevet, hvordan en afgørende faktor i institutionaliseringen  og professionaliseringen af universitetssystemet i USA var et produkt af et imperativ om national sikkerhed (Chomsky, 1997; Lowen, 1997; se også Engerman, 2003). Bag dette 'Koldkrigs-universitet' lå en dobbelt påvirkning. På den ene side blev meget forskning fi  nansieret af militæret og CIA, hvilket øvede indfl  ydelse på valg af forskningsobjekter. Men militæret havde også en mere vidtrækkende strukturel  betydning.  Finansieringen  af  nye  tværdisciplinære områder såsom cybernetics , rational choice , behavioral  science og  lignende  fordrede  en  bestemt  politisk og  kulturel  verdensanskuelse  på  tværs  af  discipliner  og individuelle forskere (Kuklick, 2006; Mirowski, 2012):

[A] new approach to democracy emerged in Cold War America, one based on the notion of the 'rational actor,' which was quickly assimilated into traditions of political and economic liberalism that underlie the modern experiment with democracy and capitalism … The set-theoretic and axiomatic treatment of human rationality came to serve as the new standard for describing the zenith of human consciousness, and could be used as a virtual litmus test to determine if one were a liberal individualist or an irrational collectivist (Amadae, 2003, 3).

For videnskabsmænd var det i stigende grad besværligt at indtage positioner, der udfordrede de dominerende værdier og antagelser, der i sig selv fremstod neutrale og eftertragtelsesværdige. Den universelle intellektuelles ambition blev gradvist sidestillet med en kritisk, oppositionel (til  tider  endda  kommunistisk)  tendens,  hvilket  næsten per automatik medførte en fremmedgørelse over for det etablerede politiske system. Det primære formål for den universelle intellektuelle var netop ikke at servicere den politiske proces med ekspertise, men at dissekere betin- gelserne for det politiske i en moderne verden. Det ledte nødvendigvis til en mere marginaliseret tilværelse, og det er med til at forklare, hvorfor den intellektuelle, som Jay beskriver det, blev en 'fremmedgjort, utilpasset og misfornøjet' skikkelse.

## Naturvidenskabernes forandring

'I  have  become  Death,  the  destroyer  of  Worlds'.  Med disse ord fra Bhagvad Gita gav den civile leder af Manhattan projektet, Robert J. Oppenheimer, efter Trinity testen i 1945 udtryk for sin moralske sindsoprivelse ved det produkt, han havde været med til at frembringe. For Michel Foucault (2001) symboliserer Oppenheimer skiftet fra den universelle intellektuelle til ekspertrollen. Det var netop Oppenheimers privilegerede ekspertposition som atomfysiker og leder af Manhattan projektet, der muliggjorde, at han kunne udtale sig med en stor legitimitet om bombens globale eff  ekter. Oppenheimer var dog langt fra alene. For mange videnskabelige kollegaer som Einstein, Fermi og Bohr, blev bomben begyndelsen på en moralsk animeret fredsaktivisme med det formål at bringe bomben under international  eller  supranational  kontrol.  Amerikanske naturvidenskabsmænd og deres allierede (fx United World Federalists ) brugte deres specialiserede viden om det nye våben som platform for et moralsk og politisk projekt, der resonerede med store dele af den amerikanske befolkning. Ambitionen blev udtryk i sloganet 'One World or None', der oprindeligt var titlen på en populær pamfl  et (Masters and Way, 1946), men som hurtigt blev et samlende motto for en hel bevægelse og dens kampagne for supranational kontrol over bomben.

Selvfølgelig delte ikke alle naturvidenskabsmænd bevægelsens opfattelse af, at valget stod mellem katastrofe eller  overdragelse  af  suverænitet.  Måske  særligt  for  Edward Teller - men også for andre - var atom- og (senere) brintbomben et nødvendigt og anvendeligt instrument i en episk, politisk konfl  ikt mellem den frie verden og kommunismen. 2 Fælles  for  videnskabsmændene  var  dog,  at atomvåben blev diskuteret i moralske og politiske termer. En væsentlig grund til, at især fredsaktivisterne blev særligt populære og indfl  ydelsesrige i de første år efter krigen var, at USA fortsat besad et monopol på atomvåben, og at den Kolde Krig endnu ikke havde nået frysepunktet. International kontrol var derfor stadig en realistisk mulighed (Wittner, 2009); på baggrund af store dele af den videnskabelige  autoritets  dystopiske  forudsigelser  blev den nærmest set som en nødvendighed (Boyer, 1985).

En hang til eksistentiel  fi  losofi    og  kritisk  refl  eksion blev dog i stigende grad problematisk i et samfund, der, efter at Sovjetunionen blev en atommagt i 1949, afsatte enorme ressourcer til den forestående kamp. Ideen om, at atomvåben kunne underlægges supranational kontrol, var stadig beundringsværdig som aspiration, men i off  entligheden fremstod den tonedøv i mødet med stormagtspolitikkens logik. Udfaldet af Oppenheimers berygtede sikkerhedshøring  i  1954,  hvor  den  tidligere  så  feterede videnskabsmand mistede sin sikkerhedsgodkendelse og  blev  afklædt  off  entligt,  kom  til  at  stå  som  symbolet  på  denne  udvikling.  Den  var  en  advarsel  til  andre videnskabskvinder  og  -mænd:  det  nye  politiske  klimas tolerance  over  for  moralske  kvaler  var  begrænset.  Den amerikanske atomenergikommissions endelige afgørelse i  sagen  gjorde  det  klart,  at  '[e]motional  involvement  in the current crisis, like all other things, must yield to the security of the nation'. 3

I en sådan situation blev det stadig mere vanskeligt at kritisere det voksende amerikanske kernevåbenkompleks - og dets underliggende rationale, værdier og trusselsbillede - med moralske argumenter uden samtidig at miste politisk anseelse og indfl  ydelse. Det betød ikke, at naturvidenskabsmænd havde udspillet deres rolle. Videnskaben nød fortsat stor anseelse, men den rolle videnskabsmænd kunne spille i politik, herunder kernevåbenpolitik, forandredes. Hvor Oppenheimer kunne mobilisere sin viden til  at  fremme en global dagsorden, viser Paul Rubinson (2011), at ekspertise siden hen i stigende grad baseredes på en grundlæggende accept af en række eksisterende politiske forhold - bl.a. afskrækkelseslogikken - der dominerede verdensforståelsen i USA. En sådan bevægelse kan særligt  spores  blandt  regeringsansatte  videnskabsmænd, men den påvirkede også transnationale bevægelser såsom Pugwash ,  der  opererede  uafhængigt. 4 Deres  rolle  forandredes  i  retning  af  den  teknisk-videnskabelige  ekspert, hvis  konklusioner  politikere  og  diplomater  kunne  inddrage i det politiske  system.  Moralsk uenighed mellem videnskabsmænd  blev  dermed  afl  øst  af  konfl  igerende videnskabelige vurderinger, som politikere kunne bruge (og misbruge). 5

## Samfundsvidenskabernes forandring

Brugen af atomvåben mod Hiroshima og Nagasaki påvirkede ikke kun naturvidenskaben. I samfundsvidenskaben ledte bomben til spørgsmål om, hvordan man nu skulle forstå krig og politik? En fremtrædende opfattelse blandt samfundsvidenskabelige  forskere  var,  at  mennesket  (og dermed samfundsvidenskaben) haltede langt efter teknologien (og dermed naturvidenskaben). Hvor sidstnævnte havde  frigjort  naturens  mest  elementære  kræfter,  var samfundsvidenskaben  endnu  ikke  klar  med  et  svar  på bombens  konsekvenser.  Ideen  om  en  sådan  kløft  kom oprindeligt fra sociologen William F. Ogburn, men blev i 1940'erne allemandseje i samfundsvidenskabens forsøg på at slå bro mellem social man og scientifi  c man . 6  Samfundsvidenskab  kunne  (og  burde)  i  den  sammenhæng spille en væsentlig rolle i udtænkningen af løsninger , fx i forhold til udnyttelsen af atomenergi eller i forståelsen og kortlægningen af fremmede samfund. 7 Hvor naturvidenskabsmændene oprindeligt valgte en aktivistisk tilgang, påtog samfundsvidenskabelige forskere sig altså i høj grad rollen som ekspert eller social engineer .

Et relevant eksempel i denne sammenhæng er politologen Bernard Brodie, der også tog udgangspunkt i ideen om  en  kløft  (eller  et  ' lag ')  mellem  naturvidenskabens frembringelser  og  samfundets  efterfølgende  tilpasning (Brodie, 1947: 32). Brodie opponerede mod naturvidenskabsmændenes  brug  af  frygt  som  politisk  kampagne, netop fordi det udtrykte en illusion: '[a]bsolute security against the atomic bomb lies irretrievably in the past, and neither panic nor incantations will help us to reinvoke it' (Brodie, 1947, 41). I stedet gav Brodie sig til at gentænke amerikansk militærstrategi som afskrækkelse, hvor målet ikke  var  at  føre  krig,  men  at  forebygge  den.  Til  dette formål lod han sig inspirere af økonomisk teori med argumentet om, at 'what is needed in the approach to strategic problems is genuine analytical method' (Brodie, 1949b, 484). Implikationen var ikke til at overse: samfundsvidenskabens ekspertise kunne guide amerikansk strategi. 8 I mødet med det revolutionært nye trak Brodie på gamle tankemønstre (Kuklick, 2006, 58), men det medførte, at one world -logikken blev vendt på hovedet: 'Our problem now  is  to  develop  the  habit  of  living  with  the  atomic bomb, and the very incomprehensibility of the potential catastrophe inherent in it may well make that task easier' (Brodie, 1948: 33; Brodie, 1949a: 173). 9

På trods af samfundsvidenskabens betydelige ambitioner om at matche naturvidenskaben vidner Brodies (og Ogburns) arbejde om begrænset kreativitet og refl  eksivitet.  For  selvom  både  Ogburn  og  Brodie  forstod  udviklingen af atombomben som en revolutionær begivenhed, var  deres  analyser  af  fx  tilgængeligheden  og  anvendelsen af militær magt eller forholdet mellem teknologi og samfund efter bomben ret blodfattige. De beskæftigede sig ikke indgående med spørgsmål om politisk etik, demokrati, legitimitet og politisk autoritet eller de bredere individuelle,  sociale  eller  miljømæssige  konsekvenser  af deres foreslåede strategier og planer - og denne tendens ændrede  sig  ikke,  men  blev  måske  ligefrem  forstærket, med nye strukturer for forskningsfi  nansiering og regeringens  stigende  efterspørgsel  på  ekspertviden. 10   Sammenfattende kan man konkludere, at samfundsvidenskabens ambition om at bygge bro mellem natur og samfund - at lukke hullet til det teknologisk-naturvidenskabelige udbrud begrænsede dybdeborende og refl  eksive analyser af den nukleare revolutions implikationer og udfordringer.

## Et alternativ: nuklear realisme

Rationalet  bag  denne  bevidst  samfunds videnskabelige forskning  (og  måske  særligt  strategisk  tænkning)  blev genstand for omfattende kritik i 1960'erne, da populærkulturelle formidlinger som Stanley Kubricks Dr. Strangelove og politiske begivenheder som Vietnamkrigen tydeligjorde de menneskelige og økonomiske omkostninger af disse tilknappede 'virkelighedsfantasier' (se fx Engerman, 2003). 1960'erne fremstår dermed i dag som årtiet, hvor ungdom og nytænkning gjorde oprør mod ekspertvælde,  kynisme,  tradition  og  forældede  tankemønstre. Selv det nye har dog en historie, og betydelige dele af de ideer og den kritik, der animerede ungdomsoprøret spirede allerede i 1950'erne (Jamieson og Eyerman, 1994). Der fandtes faktisk en kritisk analyse af kernevåben og deres sociale og politiske konsekvenser i 1950erne, men den blev overvejende fremført af (mere gammeldags universelle) intellektuelle som i udviklingen af særligt brintbomben identifi  cerede et fundamentalt paradigmeskift.

Denne kritik af bomben som artefakt og institution ledte til en række radikale udfordringer og indsigter, der siden opnåede betydelig politisk appel og som - på visse områder - har betydelig relevans i dag. I dette afsnit illustrerer  vi  nogle  væsentlige  aspekter  af  denne  oversete historie  ved  at  sætte  fokus  på  en  gruppe  af  tænkere,  vi betegner 'nukleare realister'. Vi defi  nerer 'nuklear realisme' som en særlig tilgang til den nukleare revolution, der var baseret på en overbevisning om, at den liberale modernitet kun kunne afværge kollektivt selvmord ved at gentænke og nyordne sit fundament. Nuklear realisme er et transnationalt og interdisciplinært fænomen, der dog er bundet til en specifi  k tid (primært de to årtier efter opfi  ndelsen af atombomben og særligt i perioden fra 19521963). I sit udtryk kombinerer denne form for tænkning både politisk  teori  og  kulturkritik,  mens  den  i  indhold overlapper med (men ikke udtømmer) politisk realisme, som det i dag forstås i historisk og politologisk forskning.

Elementer af denne radikale dissekering af modernitetens nye betingelser kan fi  ndes hos mange intellektuelle i 1950'erne, men vi fokuserer særligt på fi  re tænkere, der både demonstrerer bredden og diversiteten i 'nuklear realisme', men som også har tilstrækkelige 'familieligheder' til at de sammenhængende kan behandles under ét: Günther Anders (1902-1992), John H. Herz (1908-2005), Lewis Mumford (1895-1990) og Bertrand Russell (18721970).  Det  mest  bemærkelsesværdige  ved  den  nukleare realismes reaktion på atom- og brintbomben var, at den begyndte med en krads eksamination af militærmagtens forandrede natur og tilgængelighed. Mange andre - generaler, politikere og akademikere - havde peget på bombens revolutionære karakter, for derefter igen at vende sig mod pre-revolutionære tankesæt. Afskrækkelseslogikken var netop hentet fra klassisk militær tænkning, men blev så i løbet af 1950'erne installeret som det nye fundament for  Vestens  ageren  i  den  Kolde  krig.  Nukleare  realister begyndte  altså  fra  en  genkendelig  præmis  -  'Der  vil ikke være en vinder i tredje verdenskrig', som Mumford (1954,  88)  formulerede  det  -  men  de  gennemførte  en mere  kritisk  og  skeptisk  analyse  af,  hvad  afskrækkelse indebar både rationelt, militært og moralsk. Særligt med udviklingen af brintbomben, der kunne produceres i variationer,  der  var  op  til  1000  gange  kraftigere  end  de bomber, der blev brugt mod Japan i 1945, intensiveredes de nukleare realisters bekymringer og kritik.

Lewis  Mumford  havde  allerede  i  1946  proklameret, at atombombens opfi  ndelse var en form for galskab (Mumford,  1946),  der  kun  kunne  fi  nde  sted,  fordi  de vestlige magter havde svigtet deres moralske fundament ved  at  tæppebombe  civile  under  krigen.  Samtidig  blev han stadig mere optaget af den tilstand som truslen om den totale atomkrig indebar. Analogien til 2. verdenskrig var klar: at leve med truslen om atomkrig var at transformere byer, lande, ja hele verden til en mental koncentrationslejr. John Herz (1962: 124) pegede også på denne analogi mellem udryddelseslejren og det ultimative udryddelsesvåben. Men, kunne man indvende, det smukke ved  afskrækkelseslogikken  var  jo  netop,  at  man  ved  at true med anvendelsen af kernevåben kunne sikre sig, at de  ikke  blev  anvendt.  Givet  de  ganske  betydelige  risici ved den logik, tjener det de nukleare realister til ære, at de faktisk grundigt analyserede, hvad logikken indbefattede. Selvom nukleare realister generelt var skeptiske over for afskrækkelse og dens mange aspekter 11 , var det deres analyse af den underliggende rationalitet, der dybest set ledte dem til at forkaste logikken. Kernevåben var netop et udtryk for både den videnskabelige rationalitets triumf og menneskets politiske og moralske fallit. Med kernevåbnenes  opfi  ndelse  havde  mennesket  mødt  rationalitetens grænse, og hvad tilhængerne af afskrækkelse ikke så - ud over at de undervurderede strategiens risici - var, at kernevåben qua denne status ikke kunne håndteres med den rene rationalitet.

Troen på, at produktet af rationalitetens  ultimative irrationalitet  kunne  håndteres  rationelt  blev  imidlertid en form for off  entlig hypnose, der samtidig gjorde samfundet blindt over for kernevåbnenes moralske aspekter. Bertrand Russell kom (delvist uintenderet) til at illustrere netop dette  paradoks  ved  at  sammenligne  afskrækkelse med spillet 'chicken' - hvor to biler i høj fart kører mod hinanden for at afgøre, hvilken chauff  ør der er modigst -  blot  for  at  se  sin  idé  misbrugt  i  Herman  Kahn's On Th   ermonuclear  War ;  en  bog,  Russell  fandt  overdrevent optimistisk og afstumpet i sit forsøg på rationelt at 'gennemtænke det utænkelige' (Russell, 1959; Russell, 1961).

Lewis Mumford var dog nok den mest radikale kritiker af  denne  tankegang.  Ved  at  besværge  sig  til  en  påstået videnskabelig rationalitet fabrikerede moderne strategisk tænkning en dødsfælde, og alligevel præsenterede den sig uanfægtet som hårdkogt realisme: 'How far can human self-deception go?', spurgte Mumford (2006: 15). En del af svaret fandt Mumford i den underkastelse af 'maskinen', som karakteriserede moderne samfund. 'Maskinen' var netop en pervertering af den videnskabelige rationalitet, der producerede en subtil men indgribende underkastelse - 'et mekanisk konstrueret koma' (Mumford, 1956: 174; se også Herz, 1962: 143):

As a nation we are now under the control of under-dimensioned minds with fi  ve-year perspectives, immune to humane concerns: indifferent alike to the rich historic past they would nullify or the endless potentialities of the future they would abort or sterilize. Such demoralized minds are capable in fantasy of wiping out sixty million of their fellow-countrymen, and congratulating themselves on contriving shelters that might save, also largely in fantasy, the bodies of some fraction of those that would remain. These Genghis Khans of strategy have conditioned their countrymen to ignore the fact that this unseemly massacre may still be avoided by adroit changes in military and political policy which a more humane intelligence could bring about. But in a world like ours, empty of historic values or purposes, the crassly optimistic reassurances of scientifi  c fortunetellers are treated as oracles, while the well-grounded warnings of its humane Einsteins and Schweitzers and Russells are disregarded (Mumford, 1962: 213-214). 12

Selvom  der  var  forskelle  mellem  de  nukleare  realisters analyse af militær magt i atomalderen - og i intensiteten af deres kritik af afskrækkelsesdoktrinen - er det bemærkelsesværdigt, at de fra dette udgangspunkt blev ledt til en  gennemgribende analyse af moderniteten. Det er fx særligt tydeligt i forhold til deres forsøg på at gentænke politisk autoritet uden for nationalstatens rammer, i deres analyse af teknologiens (fremmedgørende) indfl  ydelse på  det  sociale  liv  (fx  i  produktionen  af  konformitet  og samtykke) eller i deres tidlige påpegning af globale miljøproblemer. Her ligger meget interessant tankegods, hvor den nukleare revolution blev det nybrud, der endegyldigt fordrede en gentænkning af betydningen af frihed, teknologi og hele det menneskelige liv.

Samtidigt  var  det  også  et  opgør  med  betingelserne for intellektuel aktivitet i det hele taget. Nukleare realister  var  stærkt  skeptiske  over  for  'Koldkrigsuniversitet' og  det  nukleare  ekspertvælde.  I  stedet  for  at  postulere en eksklusiv ret til at udtale sig som ekspert i nukleare våben forsøgte de netop at gøre det absolutte våben til genstand for en bredere off  entlig debat: 'If the word 'Democracy' has any sense at all, then it means that precisely the province beyond our professional competence should concern us', som Günther Anders (1962: 500) formulerede  det.  Deres  selvopfattelse  som  intellektuelle  pegede i  samme  retning.  Anders  afviste  fx  en  akademisk  karriere for at kunne mobilisere befolkningen igennem sine bøger. Bomben truer ikke kun universitetsbygningerne, som han sagde (Anders, 1956: 237). Russell, der igennem længere tid havde holdt lav profi  l som aktivist og arbejdet for tilvejebringelsen af videnskabelig information om konsekvenserne  af  kernevåben  og  atmosfæriske  prøvesprængninger (fx gennem etableringen af Pugwash ), blev en  førende  fredsaktivistist  i  slutningen  af  1950'erne  og starten af 1960erne (Sylvest, 2014). Selv den mest 'akademiske' blandt de her fremhævede nukleare realister, John Herz, kom til den konklusion, at det Weberianske ideal om en 'uncommitted, ivory-tower researcher' nu burde erstattes af ideen om ' homme engagé , if not homme révolté ' (Herz, 1976b: 258).

For dem alle var katalysatoren i denne udvikling, at en nuklear katastrofe (og den menneskelige katastrofe det indebar at leve i et samfund, hvor muligheden for global selvdestruktion var konstant og realistisk) kun kunne afværges ved en større moralsk transformation, 'the increase of self-understanding, self-control, self-direction and self-transcendence'  (Mumford,  1959c:  77).  Selv  om  de var opmærksomme på, at de idealistiske løsninger, som naturvidenskabsmænd havde forsøgt sig med i 1940'erne, var endnu mere usandsynlige i 1950'erne, blev de aldrig trætte af at påpege nødvendigheden af alternative, mere fremsynede  og  kreative  politiske  løsninger  end  dem  fx strategiske  eksperter  og  åndsfrosne  koldkrigere  kunne tilbyde. Mumford formulerede det mest komprosmisløst, da han argumenterede imod det synspunkt, at politik i den nukleare alder bedst kunne beskrives som det muliges kunst: 'If politics means anything today, it must become 'the art of the im possible.' Th e people who sacrifi  ce every principle to expediency, every long-range plan to immediate profi  t, are the people who live in a world of slippery fantasies and self-deceptions' (Mumford, 1954a: 7).

## Konklusion og perspektiver

Som blandt andet det stigende antal tænketanke på en lang række områder vidner om, er ideen om den vidende som ekspert velaccepteret, mens den intellektuelle (eller værre:  smagsdommeren)  har  sværere  kår  både  i  politik og i akademiet. Historien om natur- og samfundsvidenskabens forandring under den nukleare revolution peger dog på, at den 'neutrale' og rationelt frembragte ekspertviden  har  betydelige  begrænsninger  i  forhold  til  vores måde(r)  at  tænke  politik  på.  Det  gælder  også  i  forhold til aktuel atomvåbenpolitik, hvor et velfi  nansieret 'ikkespredningskompleks'  bestående  af  bl.a.  ikke-statslige uddannelsesinstitutioner og tænketanke anklages for at have tilpasset sig stormagternes - og ikke mindst USA's - politiske interesser (Craig and Ruzicka, 2013).

Selvom den umiddelbare trussel om en nuklear krig er aftaget, og selvom nogle vidensinstitutioner i USA ikke er bundet op på militæret på samme måde eller i samme grad som under den Kolde Krig, skaber nye globale problemer, som klima eller teknologiske nybrud indenfor fx biogenetik,  et  fortsat  behov  for  at  gen(nem)tænke  den menneskelige tilstand. Spørgsmålet er imidlertid i hvor høj  grad  kompartmentaliseret  og  specialiseret  ekspertviden bidrager hertil. Natur- og samfundsvidenskabens status i den nukleare revolutions anden fase tegner et ret pessimistisk billede. Det er i hvert fald tankevækkende, at den mest fundamentale kritik af kernevåben og dens følger blev fremført af intellektuelle, der til dels stod uden for akademiet. Ligeledes er det bemærkelsesværdigt, at nukleare realister netop ikke var specialister, men derimod mente, at en bredere debat var en vigtig forudsætning for et velfungerende demokratisk samfund.

Den nukleare  revolutions  anden  fase  er  selvfølgelig en ekstrem periode i forholdet mellem viden og politik. Men dens historie indeholder også aktuelle udfordringer. Den intellektuelles potentielle bidrag var (og er) primært samfundskritisk  og  debatskabende.  For  det  første  kan den  intellektuelle  bidrage  med  en  variant  af  den  form for kritisk forestillingsevne som C. Wright Mills beskrev i Den sociologiske fantasi (1959); en evne der indebærer at træde udenfor det gængse og accepterede og anskue problemer og vores forståelse af dem på nye måder. For det andet og mere konkret kan den 'off  entlige' intellektuelle, der skriver til et bredt publikum og udfordrer den oftest indforståede 'sunde fornuft', bidrage til nødvendige diskussioner om forhold, der rent faktisk vedrører os alle. I det lys er det relevant at spørge om der i dag er plads til et ikke-specialiseret  intellektuelt  engagement  med  globale sikkerhedsspørgsmål  såsom  klima  og  kernevåben,  hvor vi kan forvente at et sådant engagement i givet fald skal komme  fra,  og  om  vores  etablerede  vidensøkonomiske strukturer ikke i højere grad bør anspore det? Der er her tale  om  debatter,  der  ikke  kun  handler  om  fakta,  men også om kreativitet, moral, kritik og holistisk tænkning. Det vedrører kort sagt, om vi stadig vil og kan forestille os verden anderledes end den er.

## Litteratur

Allen, Peter (1986) 'Th e  Meanings of 'An Intellectual': Nineteenthand  Twentieth  Century  Usage', University  of  Toronto  Quarterly , 55(4), 342-58.

Amadae, S.M. (2003) Rationalizing Capitalist Democracy. Th e Cold War Origins of Rational Choice Liberalism . Chicago: Chicago University Press.

Anders, Günther (1956) Die Antiquiertheit des Menschen: Über die Seele im Zeitalter der zweiten industriellen Revolution . Th ird edn. Munich: C.H. Beck.

----- (1962) 'Th eses for Th e Atomic Age', Massachusetts Review , 3, 493505.

Arendt, Hannah (1969) On Violence . Orlando: Harcourt, Inc.

Baldwin, David A. (1995) 'Security Studies and the End of the Cold War', World Politics , 48, 117-41.

Ball, Terrence (1989) 'Th e Politics of Social Science in Postwar America', in L. May (ed.), Recasting America: Culture and Politics in the Age of the Cold War . Chicago: University of Chicago Press, 76-92.

Benda,  Julien  (2009  [1927]) Th   e  Treason  of  the  Intellectuals .  New Brunswick: Transaction Publishers.

Boyer,  Paul  (1985) By  the  Bomb's  Early  Light:  American  Th ought  and Culture at the Dawn of the Atomic Age . New York: Pantheon.

Boyer, Paul (1998) Fallout. A Historian Refl  ects on America's Half-Century Encounter with Nuclear Weapons .  Columbus: Th e  Ohio State University Press.

Brodie, Bernard (1947) 'Th e Atomic Dilemma', Th   e Annals of the American Academy of Political and Social Science , 249, 32-41.

Brodie, Bernard (1948) 'Th e Atom Bomb as Policy Maker', Foreign Affairs , 27(1), 17-33.

Brodie, Bernard (1949a) 'New Techniques of War and National Policies', in William Fielding Ogburn (ed.), Technology and International Relations . Chicago: Chicago University Press. 144-73.

Brodie,  Bernard  (1949b)  'Strategy  as  a  Science', World  Politics ,  1(4), 467-488.

Chomsky, Noam et al. (1997) Th   e Cold War &amp; Th e University: Toward an Intellectual History of the Postwar Years . New York: Th e New Press.

Craig, Campbell and Jan Ruzicka (2013) 'Th e Nonproliferation Complex', Ethics and International Aff  airs , 27, 329-48.

Edwards, Paul (1996) Th   e Closed World. Computers and the Politics of Discourse in Cold War America . Cambridge: MIT Press.

Edwards, Paul N. (2012) 'Entangled Histories: Climate Science and Nu-

clear Weapons Research', Bulletin of the Atomic Scientists , 68, 28-40. Egan, Michael (2007) Barry Commoner and the Science of Survival: Th e

Remaking of American Environmentalism . Cambridge: MIT Press.

Engerman,  David  (2003)  'Rethinking  Cold  War  Universities:  Some Recent Histories', Journal of Cold War Studies , 5(3), 80-95.

Foucault, Michel (2001) 'Truth and Power', in Michel Foucault, Power. Essential Works of Foucault 1954-1984 (volume 3) . Edited by James D. Faubion. London: Penguin, 111-133.

Gilman,  Nils  (2003) Mandarins  of  the  Future:  Modernization  Th eory in Cold War America . Baltimore: Johns Hopkins University Press.

Hamblin, Jacob  Darwin  (2013) Arming  Mother  Nature:  Th e  Birth  of Catastrophic Environmentalism . Oxford: Oxford University Press.

Herz, John H. (1959) International Politics in the Atomic Age . New York: Columbia University Press.

Herz, John H. (1976a [1962]) 'International Politics and the Nuclear Dilemma', in John H. Herz, Th   e  Nation-State and World Politics . New York: McKay, 124-147.

Herz, John H. (1976b) 'Relevancies and Irrelevancies in the Study of International Relations', in John H. Herz, Th   e Nation-State and World Politics . New York: McKay, 253-278.

- Jacobs, Robert A. (2010) 'Curing the Atomic Bomb Within: Th e Relationship of American Social Scientists to Nuclear Weapons in the Early Cold War', Peace and Change , 35(3), 434-463.
- Jay, Martin (1973) Th   e Dialectical Imagination: A History of the Frankfurt  School  and  the  Institute  of  Social  Research,  1923-50 .  Boston: Little, Brown and Co.
- Kuklick, Bruce (2006) Blind Oracles: Intellectuals and War from Kennan to Kissinger . Princeton: Princeton University Press.
- Lewenstein, Bruce V. (1992) 'Th e meaning of 'public understanding of science' in the United States after World War II', Public Understanding of Science , 1, 45-68
- Lowen, Rebecca S. (1997) Creating the Cold War University: Th e Transformation of Stanford . Berkeley: University of California Press.
- Mandler, Peter (2012) 'Deconstructing Cold War Anthropology', in J. Isaac and D. Bell (eds) Uncertain Empire: American History and the Idea of the Cold War . Oxford: Oxford University Press, 245-266.
- Masco, Joseph (2010) 'Bad Weather: On Planetary Crisis', Social Studies of Science, 40(1), 7-40.
- Masters, Dexter and Katharine May (eds.) (1947 [1946]) One World or None . London: Latimer House.
- Mills,  C.  Wright  (2002  [1959]) Den sociologiske  fantasi .  København: Hans Reitzels Forlag.
- Mirowski, Philip (2012) 'A History best Served Cold', in Duncan Bell and Joel Isaac (eds) Uncertain Empire: American History and the Idea of the Cold War . Oxford: Oxford University Press, 61-74.
- Mumford, Lewis (1954) 'Alternatives to the H-Bomb', New Leader , 37, 4-9.
- Mumford, Lewis (1956) Th   e Transformation of Man . New York: Harper and Bros.
- Mumford, Lewis (1959) 'Th e Moral Challenge to Democracy', Virginia Quarterly Review , 35, 560-76.
- Mumford, Lewis (1962) 'An Apology to Henry Adams', Virginia Quarterly Review , 38, 196-217.
- Mumford, Lewis (2006 [1958]) Th   e Human Way Out . Wallingford, PA: Pendle Hill.
- Ogburn, William Fielding (1946) 'Sociology and the Atom', Th   e American Journal of Sociology , LI(4), 267-275.
- Rubinson, Paul (2011) ''Crucifi  ed on a Cross of Atoms': Scientists, Politics and the Test Ban Treaty', Diplomatic History , 35(2), 283-319.
- Russell, Bertrand (1959) Common Sense and Nuclear Warfare . London and New York: Routledge.
- Russell, Bertrand (1961) 'Th e Battle of the Experts', Th e New Republic, 3 April, 17-18.
- Sylvest, Casper (2009) 'Det britiske blik mod Tyskland. Transnationale dynamikker i national historiekultur, ca. 1850-1918', in Anne Magnussen, Klaus Petersen, Niels Arne Sørensen og Sissel Bjerrum Fossat (eds), Transnationale Historier (Odense: University of Southern Denmark Press, 2009), pp. 129-45.
- Sylvest, Casper (2014) 'Russell's Realist Radicalism', International History Review , 36, DOI: 10.1080/07075332.2014.897249.
- Th   orpe, Charles (2004) 'Violence and the Scientifi  c Vocation', Th   eory, Culture &amp; Society , 21, 59-84.
- Wittner,  Lawrence  S.  (2009) Confronting  the  Bomb:  A  Short  History of  the  World  Nuclear  Disarmament Movement .  Stanford:  Stanford University Press.

## Noter

* Forskningen, der ligger til grund for denne artikel, er fi  nansieret af Det Fri Forskningsråd (FSE) som led i et projekt om 'Globality and Planetary Security' (GAPS). Vi vil gerne takke Johannes Lang, redaktørerne samt de anonyme bedømmere for deres nyttige kommentar på tidligere versioner af artiklen.
1. Man kan med fordel tale om to revolutioner snarere end én - eller i hvert fald en revolution i to faser. En første fase centreres omkring atomalderens første år, der kendetegnedes ved en meget aktiv deltagelse  i  den  off  entlige  debat  af  naturvidenskabelige  forskere  bag udviklingen af  atombomben. Den anden fase, centreret omkring perioden fra brintbombens opfi  ndelse i de tidlige 1950'ere til den højspændte  Kolde  Krigs  klimaks  under  Cuba-krisen  ti  år  senere, er mindst lige så interessant i forhold til spørgsmålet om forholdet mellem viden og politik, men desværre også mindre indgående studeret i historisk og samfundsvidenskabelig forskning. Vi fokuserer her på centrale aspekter af forholdet mellem viden og politik, men den  Kolde  Krig  var  naturligvis  kulturproducerende  på  en  række yderligere områder (fx køn, miljø, individuel frihed, psykologi, og økonomi).
2. Oppenheimer selv indtog en mellemposition, og gav først for alvor udtryk for sine moralske kvaler i forbindelse med udviklingen af brintbomben.
3. 'In evaluating advice from a specialist which departs from the area of  his  specialty,  Government  offi cials  charged  with  the  military posture of our country must also be certain that underlying any advice is a genuine conviction that this country cannot in the interest of security have less than the strongest possible off  ensive capabilities in a time of national danger.' Se Findings and Recommendations of the Personnel Security Board in the Matter of Dr. J. Robert Oppenheimer, UNITED STATES ATOMIC ENERGY COMMISSION,  Washington,  D.C.,  May  27,  1954  (http://avalon.law.yale. edu/20th\_century/opp01.asp).
4. Pugwash organisationen opstod på baggrund af det såkaldt RussellEinstein  manifest  (1955)  og  har  til  formål  at  tilvejebringe  videnskabelig  viden  om  kernevåben  og  andre  globale  sikkerhedstrusler samt at arbejde for fredelig konfl  iktløsning. Organisationens første konference blev afholdt i 1957 i den canadiske landsby Pugwash. En lang række videnskabsfolk har siden deltaget i organisationens arbejde. Pugwash modtog Nobels Fredspris i 1995.
5. Selv om debatten i det store hele blev præget af større konformitet, er  historien  selvfølgelig  mere  kompliceret.  På  den  ene  side  udfordrede drejningen mod ekspertise (og væk fra visdom ) i 1950erne på længere  sigt  militariseringen  af  det  politiske.  Rollen  som  vidensproducerende ekspert var nemlig også med til at frembringe, skabe eller forandre viden, discipliner og problemfelter (fx økologi, metereologi), der bidrog til tilvejebringelsen af de data og modeller, der udgør fundamentet for vores forståelse af globale klimaforandringer (Edwards, 2012; Hamblin, 2013; Masco, 2010). På den anden side var der selvfølgelig modtendenser. Udover de nukleare realister vi behandler nedenfor, kunne man fx nævne Barry Commoner, der forsøgte at  gøre  videnskab til  genstand  for  off  entlig  debat  (Egan, 2007). Generelt blev der dog i koalitionen bag styrkelsen af populærvidenskab lagt mere vægt på at styrke befolkningens forståelse for  videnskabens  bidrag  til  fremskridt  og  fred  end  på  en  analyse af videnskabelige frembringelsers positive og negative konsekvenser (Lewenstein, 1992).
6. Se fx en række fremtrædende samfundsvidenskabelige analyser af bomben i en særudgave af Th   e Annals of the American Academy of Political and Social Science (1947).
7. Der var derfor brug for fl  ere midler; ja ligefrem for et samfundsvidenskabeligt 'Manhattan Project' (Jacobs, 2010). Det var logisk og nødvendigt, hævdede Ogburn (1946, 267-8, 274), at bruge minimum et tilsvarende beløb på samfundsvidenskabelig forskning som der var brugt på bombens udvikling.
8. Brodies  ideer  grundlagde  den  såkaldte  gyldne  æra  for  strategisk tænkning i 1950'erne (Baldwin, 1995), og han forblev en central fi  gur  i  bevægelsen, selvom han også senere udtrykte tvivl om den analysemodel han havde været med til at fostre.

9. Selvom Ogburn oprindeligt (og i modsætning til Brodie) støttede naturvidenskabsmændenes ide om supranationalt samarbejde, beskæftigede han sig senere især med, hvordan man kunne sikre den amerikanske befolknings overlevelse  i  tilfældet  af  et  atomangreb. Det var i tråd med hans grundlæggende idé om behovet for menneskelig tilpasning til teknologisk udvikling. Men det udviklede sig også til et skoleeksempel på social engineering , da Ogburn foreslog, at befolkninger og industrier skulle spredes ud over USA (horisontalt og vertikalt, dvs. underjordisk) for at minimere antallet af ofre i tilfælde af et angreb. Ogburn estimerede, at 200 amerikanske byer med en befolkning på over 50.000 kunne (og burde) omdannes til 1000 småbyer (Ogburn, 1946: 270-1).
10. Ball  (1989).  Der  var  naturligvis  store  forskelle  mellem  forskellige discipliner. For eksempler på nyere, indsigtsfulde analyser af moderniseringsteori, strategiske studier og antropologi se henholdsvis Gilman (2003), Kuklick (2006) og Mandler (2012). Samfundsvidenskabelige analyser baseret på økonomisk-rationelle antagelser fi  k et  afgørende  gennembrud  under  John  F.  Kennedy's  præsidentpe-
3. riode,  hvor  civile  intellektuelle  (såkaldte whiz kids, the best  of  the brightest ) fra universiteter og tænketanke blev in-house eksperter og rådgivere, bl.a., men ikke kun på det militær-strategiske område.
11. De gjorde fx klart,  hvordan  kernevåbnenes farlighed også bestod i, at de underminerede den traditionelle internationale politiks karakter og institutioner (fx diplomati), ligesom de kritiserede ideer om begrænset nuklear krig (der kan ses som et håbløst forsøg på at genvinde  krigens  politiske  karakter).  Bombens  størrelse  var  dens problem, som Anders formulerede det: 'Ihre Allmacht ist ihr Defekt' (Anders, 1956: 258).
12. Hannah Arendt, Günther Anders' første ægtefælle, bidrog senere med denne indsigtsfulde analyse af den strategiske tænknings besnærende karakter: '[B]ecause of their inner consistency, they [strategic theories] have a hypnotic eff  ect; they put to sleep our common sense, which is nothing else but our mental organ for perceiving, understanding  and  dealing  with  reality  and  factuality'  (Arendt, 1969, 8).