Mellemkød, blandt andet
Forfattere: Jon Helt Haarder
Tidsskrift: kok (2005-04-02)

kvinner gitt feministiske bidrag til tolkningen  av  melodramaet.  Jeg  kan nevne  E.  Ann  Kaplans Motherhood and  Representation:  The  Mother  in Popular Culture and Melodrama , Christine  Gledhills Home is  where the Heart  is.  Studies  in  Melodrama  and the  W oman's  Film og  den  før  nevnte Rita Felskis bok The Gender of Modernity .  Det  fins også en ganske ny studie av melodramaet  i  nordisk litteratur, nemlig  Maria  Karlssons  bok Känslans röst om  Selma  Lagerlöfs  romaner  fra 2002.

Det er selvsagt ikke mulig å ta hensyn  til  alle  relevante  bidrag  i  en  så omfattende og litteraturhistorisk orientert avhandling som Anne Birgitte Richard har skrevet, men ofte synes jeg at  de  detaljerte  og  lange  tekstparafrasene ikke får tilstrekkelig kontekstualisering. Hvorfor skriver kvinnene melodrama  og  ikke  modernisme?  Hva betyr det for deres status i den litterære offentligheten  og  for  verdien  av  deres kunst? Når tekstene ikke sjelden får en teoretisk  belysning  som  mangler  det spesifikt  kjønnede  perspektiv, så  framstår  det  desto  mer  som  et  savn.  Med impulser  fra  disse  feministiske  lesningene  av det  litterære og filmiske  melodrama, tror jeg at boka på en tydeligere måte  kunne  ha  fått  fram  hvordan  og med hvilken effekt kjønnet knytter seg til  og  produserer  estetiske  normer  og hierarkier.

## Jon Helt Haarder

## Mellemkød, blandt andet

Per  Stounbjerg: Uro  og  urenhed.  Studier i Strindbergs selvbiografiske prosa, Århus 2005 (Aarhus Universitetsforlag).

Har man været væk fra Strindberg lidt, glemmer man let, hvor ekstrem han er som  selvbiograf.  Kæfter  op  om  eksens monsteragtige mangel på moral og abeagtigt  intellektuelle  underlegenhed, og siger så: »Ja, jeg holder mig for god til  overhovedet  at  nævne,  at  hendes mellemkød  revnede  efter  den første fødsel,  og  værre  blev  det  kun  efter  de næste tre, adr mand!« Nu har jeg pendlet  lidt rundt på  nettet, der  egner sig  fortrinligt til  at  hævne sig på ekser ved hjælp af offentliggjorte slibrigheder, og  meget  interessant  kød  har  jeg  set, men ikke lige bristet mellemkød. August, du styrer stadig.

Per Stounbjergs disputats om August Strindbergs selvbiografiske prosaforfatterskab var ved at få samme status  som  Per  Højholts Auricula .  Man vidste  den  var  på  vej,  men  vejen  var lang.  I  et  selvbiografisk  forord  oplyser Stounbjerg, at afhandlingen i det væsentlige var færdig helt tilbage i 1993, men så gik der lige ti år med forskellige ledelsesposter. Offentliggjorte artikler  har  undervejs  antydet,  at  den var  værd  at  vente  på  -  og  her  sidder anmelderen  så  med  »Uro  og  urenhed. Studier i Strindbergs selvbiografiske prosa«,  der  blev  forsvaret  den  27.  maj 2005.

De yderste rammer om Stounbjergs arbejde  er  litteraturhistoriske.  Han  vil vise,  at  det  selvbiografiske  prosaforfatterskab er på niveau med den dramatik, der indskrev Strindberg i verdenslitteraturen. Delvis som argument for denne påstand kortlægger Stounbjerg et mangefacetteret  spil  mellem  realisme og modernisme i en særlig strindbergsk selvbiografisk  æstetik,  der  på  den  ene side  kræver  nye  bestemmelser  af  de slidte  termer,  og  som  på  den  anden viser forfatterskabet som en meget egensindig  version  af  en  gængs  litteraturhistoriografisk  konstruktion:  Modernismens formelle eksperimenter som privilegeret fortolkning af modernitetens tab af faste referencerammer.

For  at  få  form  på  et  arbejde  af denne type, må Stounbjerg foretage to operationer. Han skal for det første have afgrænset, hvad han mener med »Strindbergs selvbiografiske prosa«. For det andet skal han have ryddet op i både selvbiografiens  genrespørgsmål  og  de velkendte  teoretiske  og  metodiske  diskussioner  om  selvbiografisk  reference. Hvad  angår  det  første,  følger  han  den sene Strindbergs oplistning af Tjänestekvinnans  son , Jäsningstiden , I  röda rummet , Författeren , Han och hon , Le Plaidoyer d'un fou , Inferno , Legender, »Karantänemesterens  andra  berättelse« og Ensam som  et  sammenhængende selvbiografisk  værk  med  løbende  tilblivelse fra 1886 til 1903. Han ser bort fra, at Strindberg også ønskede Ockulta Dagboken og  brevene  udgivet  som  en del  af  denne  monstrøse  selvbiografi. Argumenterne  herfor  er  dels  pragmatiske (brevene fylder 22 bind), og dels at fokus er på »tekster, der eksplicit er tilrettelagt med henblik på offentliggørelse« (25). Det sidste er i forhold til brevene  et  måske  lidt  tvivlsomt  argument ( Han och hon består f.eks. også af autentiske breve), men så er der jo pragmatikken.  I  forhold  til  en  hel  række andre tekster, der kunne have været inddraget,  støtter  Stounbjerg  sig  ud  over Strindbergs  egne  udtalelser  på  både receptions- og udgivelseshistorien. Alt i alt  et  velbegrundet  tekstudvalg,  også fordi  Stounbjergs  pointer  ikke  står  og falder  med,  om  man  nu  kunne  argumentere  for  at  denne  eller  hin  tekst burde have været med.

En  lille  anke  er,  at  han  primært holder sig til »Karantänemesterens andra  berättelse«, der er  en  klodset sminket  version  af  den  meget  direkte roman om tiden i Berlin og ægteskabet med  Frida  Uhl,  som  Strindberg  ikke turde udgive under titlen Klostret . Forskellen  på  de  to  tekster  er  udover  den biografiske defacement af  de  tidligere drikkebrødres  og  damebekendtskabers kontrafejer en lang indledning, der dels er langt det bedste ved den lidt kedelige tekst, dels faktisk på et afgørende punkt  støtter  Stounbjerg:  Bevægelsen fra en eksistentielt, politisk og religiøst til  en  æstetisk  begrundet  omgang  á  la montage med det (selv)biografiske stof er  programmatisk  tydelig  i Klostret s første kapitel. At dette skal nævnes i en fodnote (uden inddragelse af Frits Pauls behandling af spørgsmålet) peger på, at romanen  snarere  end  novellen  skulle have været i fokus.

Hvad angår tekstudgaverne, der i de fleste tilfælde giver permanent editionsfilologisk  migræne,  hvis  man  vil  have arketekstuel  grund  under fødderne,  da bruger Stounbjerg primært  de  først skrevne versioner  -  hvad  man  især bemærker  i forhold til Inferno , En dåres försvarstal og Legender , der læses på fransk (den sidstnævnte er dog kun delvis  på  fransk)  -  men  med  inddragelse  af  andre  udgaver.  Også  her  ser man  viljen  til  at  læse  forfatterskabet  i dets  internationale,  snarere  end  dets snævrere nordiske sammenhæng.

Hvad er så en selvbiografi, og hvordan skal den læses? Ja, Stounbjerg siger i  begyndelsen  sådan:  »Tekster er ikke selvbiografier,  men  de  kan læses  som sådanne«  (25).  Men  han  siger  og  gør noget  andet  i  resten  af  afhandlingen. Heldigvis, for påstanden er genreteoretisk  uholdbar  og  ville  omsat  i  praksis have  fjerne  fundamentet under  projektet.  Nok  underskriver  han  ikke  uden videre Phillipe Leujeunes berettiget berømte forsøg på en endegyldig genredefinition  -  den  selvbiografiske  pagt baseret på bestemte tekstuelle karakteristika -men  hans  argumenter  for, hvornår bestemte tekster så skal » læses som sådanne«,  er i  sagens natur blandt andet  baseret  på  bestemte  tekstuelle karakteristika;  det være  sig  brug  af navne, en fokusering på protagonistens indre  udvikling  eller  strukturel  lighed mellem hændelser og forløb i teksten og Strindbergs i offentligheden kendte privatliv.  Sådanne  træk  omtaler  Stounbjerg,  helt  i  modstrid  med  påstanden om, at genrer ikke findes, som historisk virksomme  skrivekonventioner.  I  centrum af undersøgelserne står da, hvordan  Strindberg  bruger  og  bruges  af selvbiografien i det sene 1800-tal.

Det 'blandt andet', jeg brugte ovenfor, er formentlig de vigtigste ord i nærværende anmeldelse (måske lige bortset fra  'mellemkød'),  for  de  udpeger  den eklekticisme, der er Stounbjergs metode. Metoden er med en pudsig og genkommende formulering både »tekstteoretisk  oplyst«,  traditionel  biografisk og  pragmatisk,  for  ikke  at  sige  performativt orienteret - svarende til at selvbiografier  på  den  ene  side  er  en  slags tekster  med  en  historie  og  en  retorik, med en referentialitet og en eksistentiel tyngde, som  Stounbjerg fuldstændig korrekt nægter at reducere til tekst. På den  anden  side  er  det  at  skrive  og udgive  selvbiografier handlinger  i et offentligt  rum.  Hvad  angår  det  sidste, bruger  Stounbjerg  dog  ikke  90ernes 'performative  vending',  men  sin  egen gode  dømmekraft  og  f.eks.  Elisabeth Bruss' begreb  om Autobiographical Acts (1976),  der  mere  snusfornuftigt, end vi normalt ser det i disse post-butlerske tider, trækker på Austin og Searle.

Især i forhold til dette handlingsaspekt er det tydeligt, at disputatsen har ligget  nogen  tid  inden  udgivelsen.  Jeg synes, Eva Hættner Aurelius' fundering af  selvbiografien  i  den  juridiske  forsvarstale ( Inför Lagen , 1996) havde fortjent  at  blive  brugt  til  mere  end  en fodnote i en analyse  af en selvbiografi, der direkte hedder Plaidoyer . Det havde  muligvis  også  bragt  det  underbelyste spørgsmål om køn i spil. Hættners  undertitel  er Kvinnliga  svenska självbiografier  från  Agneta  Horn  till Frederika Bremer .  Afhandlingen kunne ligeledes  have  hentet  inspiration  i  performativitetsteori  -  og  måske  samtidig have sat de kropsqueerkompostfeministisk  rablende  kunsthistorikere  og  dramateoretikere på plads: Litteraturen var der først, med mellemkød og det hele. Disse  indvendinger  til  trods  er  Stounbjergs  arbejde  banebrydende  i  forhold til de biografiske problemstillinger. Man burde tvinge både biografister  af Aage Henriksen-skolen og tekstualister af formalistisk, kognitivistisk eller post- strukturalistisk  observans  til  at  læse første del af afhandlingen.

Uro  og  urenhed hedder  afhandlingen  altså,  og  dermed  er  der  tydeligt peget på de træk i Strindbergs selvbiografiske æstetik, som Stounbjerg trækker  frem:  genrehybriditet, diskursutroskab, mistro til færdige synspunkter og udviklingsbegreber,  ja  til  fortællingen selv som færdig. Gennemgående er således,  hvad  Stounbjerg  kalder  reversibilitet: at enhver hårdt tilkæmpet løsning af 'mitt livs ekvation' til enhver tid kan kaldes tilbage - og bliver det både i den enkelte tekst og i hele rækken af tekster. Metaforen    'svingdør' bliver  hyppigt brugt.  Stounbjergs  eget  tekstteoretisk oplyste stade fornægter  sig ikke i hans læsepraksis,  hvor  al  denne  turbulens primært  ses  som  formationer i teksterne.  Turbulensen  angår  imidlertid også netop forholdet mellem tekst og alt det udenom.

Ingen af teksterne falder til ro i forhold  til selvbiografien  som  genre.  I Tjänestekvinnans  son (skrevet  1886) overlejrer forskellige ikke-personlige diskurser (kulturkritik, religion, forskellige typer videnskab) selvbiografiens angivelige kerne af levet liv, ligesom dannelse og  determinisme  i skildringen  af  hovedpersonens  udvikling  river  øjnene ud  på hinanden. Den biografiske og selvbiografiske reference drives omvendt til absurde dokumentaristiske  ekstremer  i Le  Plaidoyer  d'un fou (skrevet  1887-1888)  med  en  paradoksal og stærkt foruroligende form for virkelighedstab til følge. På langs af forfatterskabet  ser  Stounbjerg  en  stadig stærkere tendens til, at den allerede i sig selv modsætningsfulde naturalisme i de tidlige  selvbiografiske  tekster  gradvist kombineres med og afløses af en vildt- voksende  allegorisering  af  det  personlige materiale, der kulminerer  med Inferno (skrevet  1897)  for  så  at  klinge ud  i Ensam s  (1903)  postulerede  resignation. Selvbiografien bliver til allegoriske momenter uden stabil referenceramme. Noget Stounbjerg resolut  sætter  på  en  epokaltypisk  epistemologisk formel: Strindbergs selvbiografiske æstetik er udtryk for en modernistisk fortolkning  af  en  modernitetens krise i repræsentationen - kun for ved disputatsens tæppefald at kunne konstatere, at den tilsyneladende resigneret-afklarede drømmespilsmodernisme  af  den  ældre  Strindberg  forlades til  fordel  for  endnu  mere  frenetiske udladninger i et  realistisk-genkendeligt prosaregister  hinsides  de  almindelige genreopdelinger.

I forhold til  Strindberg-forskningen  vedkender  Stounbjerg  sig  arv  og gæld fra især  Michael Robinsons banebrydende Strindberg  and  Autobiography (1986),  mens  f.eks.  Ulf  Olssons arbejder fra halvfemserne uden at være overset ikke har spillet den samme rolle. De  meget  omfattende  ide-  og  lærdomshistoriske undersøgelser, som forfatterskabet har været genstand for, er forudsætninger for bestemmelser af spillet mellem selvbiografiens traditionelle  indadvendthed  og  så  Strindbergs  vilje  til  at  skrive  sig  og  sit  ind  i alle  mulige  og  især  umulige  diskurser. Hvad angår de store biografer, specielt Brandell  og  Lagercrantz,  ligger  Stounbjerg  også  her  i  mellemkødet.  Uenig med den første i hans traditionelle manden-bag-værket-fokusering,  uenig  med den sidste  i  hans  hypostasering  af  den skabende Strindberg som en noget nær almægtig master of puppets i skrivningen af sit eget liv. Enig med begge i den biografiske  references  irreducible  relevans.

Dermed nærmer vi os spørgsmålet om  Strindbergs  psykiske  konstitution, som Stounbjerg nok interesserer sig for, men kun som dette kommer til syne i de behandlede tekster. I et vigtigt afsnit af afhandlingen behandler han »En melankolsk  konstellation«  i  hele  det  behandlede  tekstkorpus.  Inspirationen  kommer fra fransk psykoanalyse, især Kristeva.  Pointen  er,  at  de  voldsomt modsætningsfyldte karakteristika, Stounbjerg  samler  under  begreberne uro  og  urenhed,  udviser  et  genkommende mønster, nemlig en overdetermineret tabsfiksering, der kommer til syne i  en  altgennemtrængende  blanding  af afhængighed af og rædsel for de andre og det andet, det være sig venner, koner, genrekonventioner eller litterær inspiration. Dermed har Stounbjerg ikke underskrevet  psykologernes  diagnoser af  den  empiriske  Strindberg.  Han  har snarere  peget  på  en  slags  inderside  af den krise i repræsentativiteten, han ser som de behandlede teksters gennemgående  tema.  Strindberg  selvbiografiske  tekster  viser,  at  det  moderne subjekt  er  permeabelt  og  ustabilt  og dermed  i  sidste  ende  nærmest  ufremstilleligt som andet end skiftende identifikationer. Modsat senere attituderelativistiske,  konstruktivistiske  eller  performative teorier om identitet ser Strindberg  dette i  dystopisk  snarere end utopisk belysning.

Det er lidt uafklaret, hvorvidt Stounbjerg  selv  i  sidste  ende  ser  realisme og modernisme som sideordnede eller  successive reaktioner på moderniteten - han giver udtryk for begge holdninger. For denne anmelder er der ikke tvivl om, at en af disputatsens fortjene- ster  netop  er  fremstillingen  af  uro  og urenheder i forholdet mellem to sideordnede og nogenlunde jævnaldrende svar på og interventioner i det moderne. Den generelt  litteraturhistoriografiske  interesse i Strindbergs selvbiografiske prosaforfatterskab  består  blandt  andet  i dets problematisering af  modernicismen, dvs. totaliseringen af  den  modernistiske  æstetik  til  selvfed  teleologi  og eviggyldige afpersonaliseringsdogmer.

Trods stedvise reservationer skal Stounbjergs disputats have mine varmeste anbefalinger. Et fascinerende aspekt af  et  fascinerende  forfatterskab  æltet igennem med format, overskud og belæsthed.  Der er en smittende idérigdom i analyserne, som dårligt kommer til udtryk i anmeldelsens referat. Hertil kommer,  at Stounbjerg nok bruger, hvad jeg ville kalde Århus-litterat-lingo -  skrift,  felt,  repræsentation  (og  torso for en ufuldendt tekst ikke at forglemme) - men til gengæld skriver forbilledlig præcist i behageligt korte sætninger,  der  stort  set  på  hver  side rammer prægnante formuleringer, man straks understreger.

## Anne Borup

Dan Ringgaard: Nordbrandt , Århus 2005 (Aarhus Universitetsforlag).

Der  er  nogle  forfatterskaber  man  med stor  lyst  rålæser  i  lange  stræk,  mens andre helst skal indtages i mindre bidder. Med Nordbrandts poesi er det lidt som med god konfekt: altid fristende og lækker, men  bedst i afmålte doser. Sådan  er  det  i  hvert  fald  for  denne anmelder.  Det  var  derfor  med  et  vist forbehold jeg gik i gang med Århus-litteraten Dan Ringgaards bog om Henrik