Oliver D. Crisp: Participation and Atonement: An Analytic and Constructive Account (Baker Academic, 2022)
Forfattere: Asger Chr. Højlund
Tidsskrift: dttk (16-11-2023)

## PARTICIPATION AND ATONEMENT: AN ANALYTIC AND CONSTRUCTIVE ACCOUNT OLIVER D. CRISP BAKER ACADEMIC, 2022 259 SIDER

## Anmeldt af Asger Chr. Højlund

Forfatteren til denne bog, som er brite og tidligere har haft stillinger på blandt andet Fuller Theological Seminary, er i dag professor  ved  det  fremtrædende  skotske universitet  St.  Andrews,  hvor  han  er  leder for dets teologiske fakultet, St. Marys' College. Crisp er samtidig en af de ledende skikkelser  inden  for  »Analytisk  Teologi«, en ret ny metodisk tilgang med forløbere hos teologiske filosoffer som  Nicholas Wolterstorff  og  Alvin  Plantinga,  og  med »transparency,  simplicity  in  expression, clear, logical argumentation, and rigorous analysis«,  som  grundlæggende  ledetråde (jf.  hjemmesiden  for  »Logos  Institute«, som Crisp også er leder af). Det er i denne programerklæring ikke svært at få øje på inspirationen  fra  den  analytiske  filosofi, som man dog klart adskiller sig fra i troen på, at der også kan tales meningsfyldt om Gud, ja ikke bare om Gud, men om decideret kristelige emner som inkarnation og forsoning.

Crisps  hensigt  med  denne  bog  er  at give  en  sammenhængende,  omfattende og tankemæssig klar redegørelse for forsoningen. Ambitionsniveauet er højt. Målet er at nå frem til en lære om forsoningen, der  er  lige  så  grundlæggende  for  vores forståelse af den, som tonaturlæren er for vores forståelse af Kristus og treenighedslæren for vores forståelse af Gud. Dér er vi nemlig ikke, ifølge Crisp. Vi har bekendelser til Kristus som den, der har forløst os fra synden. Vi har metaforer for ham som »Guds lam« og »ypperstepræsten«. Og så er der op gennem historien udviklet modeller og tilgange som løskøbelsesmodellen  fra  oldkirken,  satisfaktionsmodellen fra Anselm og frem og eksempelmodellen især fra nyere tid. Men de går i hver sin retning. Crisp er ude på at nå ind til en kerne i alt dette, som kan forklare Jesu døds betydning. Eller som han igen og igen siger: Han  er  ude  efter  »a  clear  mechanism  of atonement« (s. 18).

I  et  af  de  indledende  kapitler  understreger Crisp, at der må være en reel sammenhæng mellem værdien i det, Kristus gør, og den frelse, hans gerning medfører. En henvisning til, at Gud i sin nåde ganske enkelt beslutter at regne Kristi  liv  og død som betaling for syndere, sådan som nogle i middelalderen kunne sige, afviser Crisp. Det vil de fleste opfatte som »deeply implausible«  (s.  45),  som  han  siger  med en overraskende overfladisk begrundelse (dem er der en del af). Men præcis hvad er det så i Jesu liv og død, der gør, at hans død kan gøre noget ved menneskets situation?

Hans fremgangsmåde i forsøget på at nærme sig et svar på det er en præsentation og diskussion af forskellige tilgange. Han begynder med den, der befinder sig længst fra den løsning, han selv opfatter som  den  bedste,  nemlig  talen  om  Kristi liv og død som et eksempel, der skal omstemme os. Når Crisp ikke anser den for at være den rigtige løsning, er det blandt andet,  fordi  den  i  grunden  ikke  ser  på Jesu død som frelsende, men kun som en hjælp  til  mennesket  nyorientering,  uden afgørende  betydning  for  dets  forhold  til Gud. Crisp er dog hele tiden yderst nuanceret i sin vurdering og drøftelse af først og fremmest nyere litteratur, der går ind for denne tilgang, og peger på, at der findes versioner af den, der opererer med en så stor betoning af det forvandlende ved mødet med Jesus, at det nærmer sig noget af det rigtige.

Dernæst forholder han sig til den løskøbelseseller forløsningsmodel, som Gustav Aulen er den store talsmand for, og som tydeligvis er den foretrukne mo- del blandt mange i dag, men som Crisp på samme måde ser afgørende mangler i. Talen om magter, vi skal løskøbes fra, er tankemæssigt uholdbar, og den siger os ikke noget i dag. Desuden giver denne model ikke  noget  svar  på  det,  der  er  grundspørgsmålet i forsoningslæren, nemlig på hvilken  måde  Jesu  død  kan  udgøre  »the mechanism of atonement«.

Og som det sidste når han så frem til Anselms  satisfaktionsmodel. Crisp gør i  den  forbindelse  meget  ud  af  at  skelne mellem Anselms forståelse af forsoningen som godtgørelse og senere teologers, ikke mindst reformatorernes, tale om den som stedfortrædende straflidelse. De to ting er ofte  blevet  blandet  sammen.  Men  det  er ifølge  Crisp  helt  forkert.  Han  argumenterer  energisk  mod  talen  om  Kristi  død som  stedfortrædende straflidelse.  Han overvejer mildere udgaver af denne tale, som når nogle teologer taler om, at Jesus kun tager konsekvenserne af  vore  synder på sig, ikke vore synder (som når en forælder påtager sig konsekvenserne af noget, ens barn har gjort, uden selv at være skyldig). Men også det anser han for at være en juridisk helt utilladelig tanke. I stedet tilslutter  han  sig  helhjertet  Anselms  tale om, at straffen (hvis berettigelse han bestemt ikke modsiger) ophæves ved, at Jesus i hele sit liv og lige ind i døden lever det menneskeliv, vi skulle have levet, og at det menneskeliv i kraft af enheden mellem Gud og menneske er betaling nok for vore synder.

Bogen afsluttes med en sidste del, hvor Crisp kommer med sin egen konstruktive udfoldelse af, hvordan Jesu død skal forstås.  Og  her  bliver  det  helt  klart,  at  han er  noget  længere  væk  fra  en  traditionel reformert forståelse, end man  måske indledningsvist  troede  (selv  om  han  forbavsende  nok  holder  fast  ved  forudbestemmelse og dobbelt udvælgelse). Under det første punkt i denne udredning, som handler om synden som baggrunden for forsoningen, afviser han nemlig klart, at faldet betyder, at vi står skyldige over for Gud. Faldet medfører, at vi arver en sygdom eller svaghed, som gør, at vi uundgåeligt på et eller andet tidspunkt vil synde. Men det er først, når vi gør det, og det vil sige bevidst overtræder Guds bud, at vi er skyldige og fortjener straf. Med rette kan han her henvise til Zwingli som talsmand for det samme synspunkt. Derimod tvivler  jeg  stærkt på, at han har ret i at tage Calvin  til  indtægt  for  det.  Dermed  kommer Kristus, trods Crisps betoning af hans afgørende betydning, til at spille en noget mere  tilbagetrædende  rolle  for  menneskets forhold til Gud, end han gør i hvert fald i luthersk og, vil jeg også tro, i en del reformert teologi. Ved at give os sin Søn som den, der fuldbyrder det sande menneskeliv  som  godtgørelse  for  vores  syndige, sætter Gud en virkelighed ind i verden, som drager os ind i det samme liv i en vedblivende proces. Crisp kan her, nok med en del ret, pege på oldkirkelige teologer og den reformerte vækkelsesteolog Jonathan  Edwards  som  hjemmelsmænd for en lignende tankegang.

Der er noget dyb utilfredsstillende ved Crisps  bog.  Det  handler  ikke  »bare«  om hans forståelse af forsoningen, som jo helt klart er noget anderledes end en luthersk forståelse. Det handler lige så meget om tilgangen,  som  jo  hænger  sammen  med den analytisk-teologiske metode. Selv om der bruges utrolig meget krudt på at præcisere og komme med definitioner og afgrænsninger, og der i og for sig henvises ganske  flittigt  til  historiske  og  nutidige eksempler  på  de  forskellige  positioner, får man en følelse af stor overfladiskhed. Det, forfatteren er optaget af, er at komme med så enkle og klare beskrivelser af de forskellige positioner, at man kan opstille dem i en slags syllogismer og drage sine slutninger. Det ligger jo i selve metoden. Metaforer og billedtale kan man ikke bruge til så meget. Fortællinger er kun fortællinger. Det, som er målet for denne type teologi,  er  at  kunne  nå  til  en  erkendelse af virkeligheden, og det vil sige at kunne udtrykke den i propositionelle sætninger. Det gør, at man ikke ser det som et formål at trænge ind i en dybere forståelse af de gamle teologer. Når for eksempel Anselm, som ellers er en af Crisps helt store helte, betoner  Guds  altoverskyggende  virkelighed som den afgørende grund til alvoren i vores ulydighed mod ham, er han hurtig til  at  kassere  det  som  noget,  vi  ikke  kan bruge i  dag  (s.  100-102).  Det,  han  alene er ude efter, er mønstrene og deres brugbarhed  for  os  i  dag.  Det  samme  gælder brugen af  Bibelen.  Han  kan  godt  anføre Bibelen som grundlag for vores tænkning - sammen med teologihistorien. Men heller ikke her går han (med meget få undtagelser)  ind  i  teksten.  Som  regel  bliver det ved anførelsen af nogle få bibelsteder som en del af de »data«, vores teoridannelse  må  forholde  sig  til.  På  mange  måder  ligner  hans  tilgang  til  Bibelen  det, man kan møde i  katolsk  teologi,  som  et grundlæggende, men også lidt kaotisk ud- gangspunkt for troen, som så er afhængig af den senere teologiske tænkning for at blive til håndfast erkendelse - og ikke som den levende virkelighed, al senere teologi vedblivende må arbejde på at trænge ind i.  Dermed bliver det alt for let vores fornemmelse af, hvad der er fornuftigt eller plausibelt, der i sidste ende kommer til at afgøre indholdet af troen.