Kroppen under behandling - Gymnastikken, fysioterapien, kiropraktikken og lægevidenskaben ca. 1900-1930
Forfattere: Per Jørgensen
Tidsskrift: forumforidraet (2010-07-01)

Hvor hen gamle Ven-?

i Forretningen

ideli

- næh-deter en

Storm P. illustrerer her, at kiropraktoren af nogen opfattedes

Ah-Dü har

Tuppebankeri-

Den første kiropraktorklinik åbnede i Danmark i 1920, og fra start delte behandlingen vandene. På den ene side var tilstrømningen af patienter stor, på den anden side florerede alverdens fordomme om, hvad den kiropraktiske behandling egentlig gik ud på. I flere år kaldte folkeviddet således kiropraktorer for »prygledoktorer« fordi en udbredt fordom hævdede, at de slog deres patienter med stok.

## Kroppen under behandling

- Gymnastikken, fysioterapien, kiropraktikken og lægevidenskaben ca. 1900-1930

## INDLEDNING

I begyndelsen af det 20. århundrede blev gymnastik med udgangspunkt i den svenske variant samt  fysioterapi 1   og  kiropraktik  etableret  herhjemme  i  henholdsvis  skolesystemet  (gymnastik) og behandlersystemet (fysioterapi og kiropraktik). Historien om de tre former for behandling/aktivitet  (herefter  »aktivitet«)  er blevet  selvstændigt  beskrevet  før,  men  det  er her  første  gang,  de  behandles  samlet. 2   Det  er denne artikels overordnede hypotese, at en samlet  undersøgelse  af  de  tre  aktiviteter,  som  har kroppen som genstand, og som har en fælles ambition om at forbedre sundhed i bred forstand, kan  øge  vores  generelle  viden  om  relationen (læge)videnskab,  krop  og  bevægelse  i  det  moderne samfund.

Kiropraktik og fysioterapi fremstår umiddelbart  som  forholdsvis  veldefinerede  aktiviteter med veldefinerede metoder. De er desuden begge  del  af  et  behandlersystem.  Sammenlignet hermed dækker begrebet og faget idræt over et væld af forskellige aktiviteter, der også udøves som fritidsaktivitet, på forskellige niveauer, og som bortset fra selve det fysiske element ikke nødvendigvis har noget til fælles. I denne artikel  er  gymnastik  i  den  svenske  variant  blevet valgt som idrætscase. Et væld af idrætsaktiviteter blev (også) for 100 år siden generelt knyttet til  sundhed,  men  netop  gymnastik  blev  tillagt særlige  og  konkrete  sundhedsvirkninger,  der yderligere blev hævdet at være videnskabeligt baseret  og  bevist,  og  som  derfor  gjorde  netop denne aktivitet særligt udsat for lægevidenskabelig vurdering (Jørgensen, 1998, s. 126-129).

## PERIODENS VIDENSKABSTEORETISKE BAGGRUND OG ARTIKLENS TEMAER

De  tre  aktiviteter  havde  som  fælles  udgangspunkt, at sundhed og helbredelse kunne opnås gennem bevægeapparatet ved hjælp af manipulation og bevægelse af led og muskler. Det var ikke i sig selv nyt at søge at behandle, forme og forbedre  ved  hjælp  af  krop  og  bevægelse,  det havde man gjort i århundreder. Det nye bestod i, at alle tre aktiviteter hævdede at hvile på moderne videnskabelig grund og yderligere kunne søge legitimitet i, at undervisningen blev foretaget på autoriserede institutter og højere læreanstalter. De tre aktiviteter hævdede yderligere at kunne helbrede ikke kun sygdom og skavank i bevægeapparat og muskulatur, men også i de indre  organer.  Idéverdenen  var,  at  det  var  den ydre bevægelse i sig selv, der, hvis den blev korrekt udført og doseret, også skabte orden i legemets  indre  ubalance(r).  Idræt  og  kiropraktik havde endelig det til fælles, at de mente, at ikke kun fysiske og fysiologiske ubalancer, men også mentale  kunne  helbredes  gennem  bevægelse. Det mente den autoriserede del af fysioterapien dog ikke, hvorimod en sand underskov af uautoriserede  massører  langtfra  var  afvisende  over for den tanke.

Opsamlende  kan  man  sige,  at  såvel  gymnastikken og fysioterapien som kiropraktikken tog udgangspunkt i anatomien. Alle tre aktiviteter ønskede,  med  lidt  forskellig  pointering,  at  opøve, bibeholde eller genskabe funktioner i krop og  bevægeapparat via kroppens ydre bevægelser, og der blev lagt vægt på kroppens udseende og  holdning.  Med  lidt  god  vilje  kunne  alle  tre aktiviteter således tilknyttes den videnskabelige retning, ortopædi, der netop levede op til de fleste  af  ovennævnte  karakteristika,  idet  den dog  ikke  (som  gymnastikken  og  fysioterapien) hævdede  at  kunne  helbrede  mental  sygdom. Den eksperimentelle fysiologi, som er den form for videnskab, der kommer nærmest den lægevidenskab, der omtales i denne artikel, blev udviklet senere end ortopædien. Fysiologien inte- resserer  sig  især  for  kroppens  indre  processer, og den havde som videnskab betragtet stor ekspansionskraft  og  forklaringskraft  fra  ca.  1900 (Lindroth, 2004, s. 98). At hævde videnskabeligt bevist  sundhedsfremme  og  helbredelse  i  bred forstand gennem ydre bevægelse og manipulation  var  således  ikke  uproblematisk,  hvis  man ville tages alvorligt for ca.100 år siden af lægevidenskaben.

Den naturvidenskabelige metode, som både ortopædien og fysiologien benyttede, var i løbet af 1800-tallet i stigende grad kommet til at repræsentere  idealet  om  videnskabelighed,  og  positivismen  som  videnskabsopfattelse  og  dens  krav om videnskabelig eksakthed og objektivitet kom i slutningen af århundredet til at stå centralt. Det skal  pointeres,  at  også  gymnastikken,  fysioterapien  og  kiropraktikken  var  enige  heri.  Det  var udelukkende  definitionen  af  videnskabelighed, validitet, eksakthed og objektivitet, man diskuterede.  Den  naturvidenskabelige  metode  havde gået sin sejrsgang og kunne afsløre de lovmæssige  sammenhænge  inden  for  såvel  den  fysiske, som den sociale verden, mente man. Der var således i et vist omfang tale om en generel metode.

Inspireret  af  Foucault  har  Bente  Rosenbeck påpeget, hvorledes det politiske paradigme med historie som en central videnskab blev knyttet til den offentlige sfære, mens det kropslige blev henvist til den private sfære som genstandsfelt for naturvidenskab og medicin (2009, s. 24-25). Kroppen blev således lidt firkantet sagt overladt til  lægerne  og  til  deres  forståelse  af  (natur)videnskab.  De  tre  aktiviteter,  i  højere  grad  dog den  svenske  gymnastik  og  kiropraktikken  end fysioterapien, påberåbte sig alt i alt gennem deres  ydre  behandling af kroppen resultater, der på afgørende punkter var på kollisionskurs med den moderne lægevidenskabs krav til ordentlig videnskab.

AF PER JØRGENSEN

Tema I: Det første formål med denne artikel er  at  undersøge  de  tre  aktiviteters  forhold  til (læge)videnskaben i perioden inden for to områder, hvor det første handler om definition det andet om relation: Hvorledes benyttede lægevidenskaben sin magtposition over for de tre aktiviteter i forhold til at definere områder som videnskabelighed, sundhed og helbredelse? Hvad kendetegnede forholdet mellem ekspert (læge, kiropraktor,  fysioterapeut  eller  underviser)  og lægmand (patient eller elev)?

På Institut for Idræt og Biomekanik ved Syddansk Universitet i Odense er i vore dage samlet tre aktiviteter: idræt, fysioterapi og kiropraktik. Instituttet er placeret i Det sundhedsvidenskabelige Fakultet, og dets forskning, undervisning og  vidensdeling  ønsker  ifølge  hjemmesiden  at skabe ny viden inden for to områder, »humane bevægelser«  og  »bevægeapparatet  i  bredeste forstand« . Sidstnævnte område beskæftiger sig især  med  forebyggelse,  sundhedsfremme,  behandling,  genoptræning  og  rehabilitering.  Det ser således ud til, at der kan være synergieffekter ved at samle idræt, kiropraktik og fysioterapi i et fælles institut under et fakultet, hvor den meget store storebror hedder »lægevidenskab«. I denne artikels periode var det langtfra indlysende,  vel  nærmest  utænkeligt,  at  gymnastik (eller, som det er tilfældet i Odense, idræt), fysioterapi og kiropraktik skulle havne a) sammen i  et b) universitetsmiljø ,  domineret af c) lægevidenskab .

Tema  II:  Det  andet  formål  med  artiklen  er derfor (meget) kort at beskrive de tre aktiviteters udvikling efter ca. 1930: Hvilken vej tog de tre aktiviteter, og hvad er den faglige baggrund for, at de i vore dage kan findes på institut sammen i et lægevidenskabeligt domineret universitetsmiljø?

## HISTORIOGRAFI, METODE OG TEORI

Modsat gymnastikken er fysioterapiens historie herhjemme kun sparsomt beskrevet. Kiropraktikkens  historie  er  velbeskrevet  før  ca.  1940, men ikke efter. Der vil af pladshensyn ikke blive foretaget  en  historiografisk  redegørelse  for  de tre aktiviteter, men væsentlige dele af den centrale litteratur vil blive anvendt i artiklen.

Metoden kan kort beskrives som komparation af temaer lokaliseret ved hjælp af hermeneutik og  diskursanalyse.  Hvad  teori  angår,  vil  det fremgå af artiklen, at der som baggrundsforståelse  trækkes  på  Michel  Foucault,  idet  det  dog skal pointeres, at artiklen hverken gennemgår, endsige  diskuterer,  hans  teorier.  Artiklen  beskæftiger sig bl.a. med »kampen« mellem lægevidenskaben  og  de  tre  aktiviteter  om  definitionsmagten 3 til videnskabelighed og om forholdet mellem lærd (læge, kiropraktor, fysioterapeut  eller  underviser)  og  ulærd  (patient/ elev).  I  begge  tilfælde  er  inspiration  fundet  i Foucaults  ideer  til  henholdsvis  »magtens  former«  (hvem  har  f.eks.  retten  til  »at  tale«)  og »klinikkens fødsel« (billedet af patient og læge, der mødes, erstattes over tid med billedet af lægen som videnskabsmand, der undersøger et objekt). Der er dog også, som det vil fremgå, trukket på andre teoretikere.

## GYMNASTIKKEN

Idrætshistorikere  har  brugt  mange  kræfter  på at forklare, hvorfor de grundtvigianske bønder fra  1884 frivilligt  begyndte at dyrke den disciplinerende  svenske  gymnastik,  som  man  i  alle andre  lande  havde  måttet  gøre  obligatorisk  i skole  og  hær  for  overhovedet  at  kunne  få  indført. 4   Forklaringen  er  først  og  fremmest  kulturel,  idet  den  svenske  gymnastik  blev  et  kropskulturelt samlingspunkt for den del af landbefolkningen, der havde grundtvigianisme, højskole,  andelsbevægelse  og  partiet  Venstre som kendetegn, og som stod i politisk modsætning til partiet Højre. Venstre kom til magten i 1901, og forordninger gav i de følgende år den svenske gymnastik en officiel særstatus i alle offentlige  skoleformer  (folkeskole,  gymnasium) samt ved læreanstalterne (seminarium, statens gymnastikinstitut og forsvarets gymnastikskole) (Jørgensen, 1998b, s. 52). 5  Den svenske gymnastik havde, i hvert fald officielt, stor dominans i skolesammenhæng herhjemme helt frem til skolereformerne i 1930'erne. 6

## DEN VIDENSKABELIGE FUNDERING OG FORHOLDET MELLEM LÆRER OG ELEV

Gymnastikkens videnskabskriterium stammede fra en tid, hvor det i princippet ikke var i uoverensstemmelse med de daværende normalvidenskabelige krav. Det vil f.eks. sige, at det var valid  videnskabelig  argumentation  at  påpege,  at gymnastikkens  dokumenterede  »virkning«  bestod i, at gymnastik som aktivitet kunne hævdes at være logisk og stringent opbygget, at den havde  formulerede  videnskabelige  ambitioner,  at diskussionerne om den førtes i videnskabelige termer, og at den havde et positivistisk islæt i og med,  at  den  var  erfaringsbaseret  (Lindroth, 2004, s. 77). Yderligere blev der ofte brugt analogi til at fremme argumentationen, f.eks. at op- træning af muskelceller ligeledes ville optræne hjerneceller via det fælles blod- og nervesystem (Gymnastikkommissionen, 1899, ss. 2-3).

Der blev argumenteret for den svenske gymnastiks fortrin på tre niveauer. Det første hævdede, at gymnastikken byggede på anatomi, fysiologi  og  patologi.  Den  var  med  andre  ord naturvidenskabeligt  (lægevidenskabeligt)  funderet.  Gennem  sit  øvelsesvalg  kunne  læreren fjerne  spændinger,  uharmonier  og  ubalancer  i krop og organer. Gymnastikken var dermed hygiejnisk  og  terapeutisk  i  sit  udgangspunkt,  og kropslig harmoni var målet. De to andre niveauer  var  henholdsvis et social-kulturelt, hvor det blev argumenteret, at gymnastikken var for alle, demokratisk og folkelig, samt et åndeligt, der så gymnastikken som et middel til at gøre sindet rankt og frit.

Samlet set blev der, først i gymnastikbevægelsen  og  efter  århundredskiftet  også  i  skolesammenhæng, argumenteret for den svenske gymnastiks virkning ud fra to bastioner. På den ene side ud  fra  en  snæver  videnskabelig  tankegang:  at der findes anatomisk-fysiologisk korrekte kropsholdninger  og  -bevægelser,  og  ud  fra  en bredere kulturel tankegang: at de rette kropsholdninger og -bevægelser forløser åndelige værdier og holdninger (Korsgaard, 1986, s. 18).

Også lærerens forhold til eleven er beskrevet i videnskabelige termer. Det fremgår bl.a. af beskrivelsen af øvelser og arbejdsanvisninger samt af lærerens rolle i forhold til eleven: »Efter hans (lærerens) Ordre udføres enhver af Bevægelserne.  Der  kommer  et  vist  mekanisk,  fast Præg over det hele … der kan holdes nøje Overblik over, hvad der er gjort, og hvad der endnu bør gøres. Hver enkelt Muskel kan … faa nøjagtigt, hvad der tilkommer den, ligesom man her kan passe paa, at den enkelte Bevægelse føres ud til den yderste Grænse af Bevægelsesbanen, hvorved  netop  den  rette  Holdning  og  Udformning af Legemet vindes« (Gymnastikkommissionen, 1899, s. 279). Man kan sige, at beskrivelsen af den praktiske udførelse af gymnastikken her søger at fremmane et billede af en observerende og undersøgende videnskabsmand (læreren) og en række forsøgspersoner (eleverne), der er objekter for hans kliniske blik i en laboratoriesituation (undervisningen), der demonstrerer validitet og reliabilitet i forhold til det videnskabelige resultat (den tilstræbte legemsudvikling).

Netop opnåelsen af den nævnte »rette holdning«, hvis fornemste kendetegn var den rette ryg, var et udtryk for om den anden del af fordelen ved svensk gymnastik, den, der argumenterede  med  udgangspunkt  i  kulturel-åndelig  gevinst, var blevet høstet: »Et  Folk, der har Dristighed  samt  de  nærtbeslægtede  Egenskaber: Højsindethed og Trofasthed som Karaktermærke vil ogsaa som Helhed have en god Holdning,  medens  fejge,  lavttænkende  og  lumske Folk gennemgaaende bliver Grimrianer« (Rud, 1906, s. 78). Således gik naturvidenskabelige og mentale  gevinster  hånd  i  hånd  i  den  svenske gymnastik, der ifølge tilhængerne sikrede sine udøvere en rank, stærk krop med et ædelt indre. I bogstavelig forstand blev udøverne til retlinede personer.

## GYMNASTIKKEN OG LÆGEVIDENSKABEN

Forholdet mellem den svenske gymnastik og lægevidenskaben i Danmark er ofte blevet personificeret gennem »kampen« mellem K.A. Knudsen  (cand.  theol.,  praktisk  pædagog  og  statens gymnastikinspektør 1904-1934) og Johannes Lindhard  (dr.med.,  eksperimentel  fysiolog  og professor  fra  1917).  Knudsen  var  leder  af  den praktiske idrætsuddannelse i Danmark fra 1898 og herunder forstander på Statens Gymnastikin- stitut  i  København  fra  1911  til  1927.  Lindhard var leder af den teoretiske idrætsuddannelse og -forskning  på  Københavns  Universitet  (19091938). Kampens kronologiske forløb og personligt prægede indhold skal ikke gennemgås her, men resultatet kan bruges til at illustrere den tids  uenighed  om  definitionen  af  naturvidenskab (Jørgensen, 1998a, s. 126-136).

Den  svenske  gymnastik  fik  lov  til  at  være  i fred  for  (læge)videnskabelig  kritik  indtil  et stykke ind i 1900-tallet. Selve kampen forløb ca. 1910-1930.  Den  svenske  gymnastik  havde  med sin hævdelse af at hvile på videnskabelig grund og  at  have  videnskabeligt  baseret  virkning  af både fysisk og mental art længe stukket hovedet langt frem i en tid, hvor nye krav til videnskabelighed  var  dukket  op.  Dette  »gamle«  videnskabssyn, som er uddybet i forrige afsnit, var tiden ved at løbe fra omkring 1900 til fordel for en mere  moderne  naturvidenskabelighed,  der  underkendte tradition, praktisk erfaring, vidtløftig analogi og i stedet hvilede på kontrolleret eksperiment. Den videnskabelige sandhed fandtes i laboratorierne,  og  for  en  moderne  fysiolog  var kroppen ikke et instrument for korrekt og smuk holdning, men en maskine, der helst skulle være velfungerende. Når en kropsøvelses værdi skulle  bedømmes,  skulle  det  derfor  være  med  udgangspunkt i en moderne fysiologisk vurdering (Lindroth, 2004, ss. 96-98, 116).

Den moderne fysiologi bevæbnet med resultaterne fra udførte eksperimenter skød den svenske  gymnastik ned. En række øvelser og holdningsforskrifter  og  ikke  mindst  de  påståede virkninger  hvilede  på  falsk  og  uvidenskabelig grund,  mente  Lindhard:  »Hvorvidt  Gymnastikken ogsaa bringer Sundhed, virker profylaktisk mod de almindeligt forekommende Sygdomme, saaledes  som  det  oftest  …  fremhæves,  maa  … forblive  et  aabent  Spørgsmaal;  der  foreligger mig  bekendt,  ikke  noget  statistisk  udarbejdet Iagttagelsesmateriale  i  saa  Henseende«  (Citat (1914), fra: Trangbæk og Jørgensen, 2009, s. 92). I  årenes  løb  strammede  han  yderligere  sin  afstandstagen til gymnastikkens påståede videnskabelighed (Jørgensen, 1998a, s. 126). Selv om det  var  Lindhard  og  den  moderne  lægevidenskab, der vandt, har også den rykket sig siden. Ny viden er kommet til. Således udtalte professor og idrætsfysiolog Bengt Saltin i 1994, at »det var et problem, at det var Lindhard, der vandt, for  det  var  overordnet set Knudsen, der havde ret, i al fald hvad angår sammenhængen mellem idræt  og  sundhed«  (Trangbæk  og  Jørgensen, 2009, s. 100).

I vore dage er humanistiske, samfundsmæssige  og  idrætspraktiske  vinkler  almindelige  i idrætsundervisningen  og  -forskningen,  og  ikke mindst idrættens sundhedsfremmende og rehabiliterende  potentialer  gør  den  attraktiv  i  en sundhedstid.

Den  nuancering  i  standpunkter,  som  Saltin kunne  have  ønsket  sig,  lå  imidlertid  ikke  lige for. For det første manglede der viden inden for området, for det andet stod »kampen« også om definitionsmagtens  over  idrættens  videnskabelighed  og  om  kontrollen  med  (skole)ungdommens sundhed. Slutningen af det 19. århundrede var som nævnt præget af naturvidenskabens fremmarch  og  modernisering  af  samfundet  inden  for  en  række  områder.  Lægerne  stod  centralt  i  udviklingen,  hvad  det  sociale  og  sundhedsmæssige  domæne  angik,  og  ungdommens sundhed  og  hygiejne  blev  i  stigende  grad  af samfundet  og  ikke  mindst  lægerne  selv  anset som en sag, de burde forholde sig til og tage sig af. Den samme ungdom ønskede gymnastikpædagogerne imidlertid  også  at  give  større  sundhed og bedre hygiejne samt i tilgift en harmonisk kropsdannelse og et mentalt styrket

»indre«.  Der  var  således  på  den  ene  side  tale om, at lægerne og pædagogerne havde et fælles interesseområde, men på den anden side også et muligt  konfliktområde  med  kamp  om  definitionsmagten.

Kampen endte som nævnt med Lindhardfløjens  sejr,  der  dermed  både  vandt  retten  til  at definere,  hvad  videnskabelighed  og  sundhed omfattede inden for idrætsområdet, og samtidig sikrede, at den praktiske idrætsundervisning på Statens  Gymnastikinstitut  blev  underlagt  universitetets  indflydelse.  Den  svenske  gymnastik måtte stort set opgive sine sundhedsvidenskabelige  aspirationer og nøjes med at finde sit ståsted  inden  for  det  pædagogiske  domæne.  Her havde den trods alt været hele tiden, og kunne man  ikke videnskabeligt bevise, at  gymnastikudøvelse  i  sig  selv  skabte  indre  og  ydre sundhed, kunne man stadig uantastet hævde, at gymnastikken og idrætten generelt var et glimrende  opdragelsesmiddel  (Jørgensen,  1998a,  s. 139).  Symbolsk  for  de  nye  magtforhold  blev Lindhardt fra 1930 til 1938 også leder for Statens Gymnastikinstitut. Instituttet blev således ikke nedlagt, og idrætten bevarede sin plads i den  højere  uddannelse,  men  helt  frem  til  ca. 1980 var pædagogikken reelt det eneste humanistiske teoriområde i et rent naturvidenskabeligt regi, hvor processerne i den arbejdende muskelcelle  var  et  centralt  idrætsligt  forskningsområde.

## FYSIOTERAPIEN

I  det  følgende  vil  betegnelsen  fysioterapi  (se note 1) og fysioterapeut for det meste blive anvendt. Udviklingen vil blive fulgt frem til 1928, hvor  uddannelsen  af  fysioterapeuter  blev  ændret, moderniseret og forlænget (Betænkning nr. 919, 1981, s. 28).

Fysioterapi i institutionaliseret og organiseret form  blev  med  sikkerhed  udøvet  på  Klampenborg  Badeanstalt  i  1886,  hvor  man  ansatte  en sygegymnast. Det passer godt med, at den moderne fysioterapis fremkomst er blevet knyttet til den badekultur, der opstod blandt den euro- pæiske overklasse i løbet af det 19. århundrede (Danske  Fysioterapeuter,  1993-6,  s. 8).  Inden Klampenborg havde enkelte læger herhjemme tilbage fra 1870erne selv givet massage til deres patienter  eller  oplært  assistenter,  der  kunne gøre det. Fra 1888 blev en række kurser oprettet og nedlagt, men fra 1933 var der kun et tilbage, Teilmans kursus fra 1902, som i vore dage hedder  Fysioterapiskolen  i  København  (Agersnap, 1968, s. 218-224).

Gymnastik, fysioterapi og kiropraktik etableredes i Danmark ca. 1900-1930. Fælles for de tre aktiviteter/behandlingsformer var en overbevisning om, at man gennem arbejde med ryggen kan helbrede eller forebygge kroppens sygdomme og skavanker samt forbedre eller forskønne legemet.  I andre kulturkredse har man gennem flere tusinde år anvendt sammenlignelige  behandlingsformer.  F.eks.  bygger  indisk marma terapi (på fotoet i form af strækmassage) på meget gamle teknikker.

Uddannelsen  i  massage  og  sygegymnastik blev fra begyndelsen betragtet som særligt egnet for kvinder. Uddannelsens længde varierede, men landede ret hurtigt på 1½ år, en længde den havde til 1928-reformen, der satte den op til to  år.  Indholdet  var  praktisk  betonet  og  havde tilknyttet praktik. Omkring 1914 var der blevet fundet en fast form, hvor der især blev undervist i anatomi, fysiologi, sygegymnastik, massageteori og palpationslære, og hvor praktiktiden udgjorde seks mdr.

Selve det fysioterapeutiske arbejde var ca.1900 præget  af hydroterapi, termoterapi, massage, sygegymnastiske øvelser og kulbuelys. Omkring 1. verdenskrig blev nye aktiviteter indført, f.eks. respirationsfysioterapi, optræning og traktionsbehandling.  I  løbet  af  1920erne  blev yderligere tilføjet f.eks. elektroterapi og scoliosebehandling.

## DEN VIDENSKABELIGE FUNDERING OG FORHOLDET TIL PATIENTERNE

Fysioterapeuterne  havde  som  antydet  to  forskellige  faglige  udgangspunkter  for  ca.  100  år siden. Enten havde man sin baggrund som massør eller som sygegymnast, ofte med uddannelse i Sverige. Forskellen mellem at være massør eller  sygegymnast  var  ikke  nødvendigvis  særlig stor; begge grupper anvendte såvel massage som gymnastik i behandlingen. En forskel kunne dog være,  at  en  sygegymnast  anvendte  endnu  flere gymnastiske  øvelser  i  behandlingen  af  patienterne  end  massøren,  og  at  øvelserne  ofte  ikke kun tog udgangspunkt i sygegymnastikken, men også i den almindelige (svenske) gymnastik, som den  blev  udøvet  i  gymnastikforeningen  eller  i skolen (Danske Fysioterapeuter, 1993-6, s. 8).

Organisationerne for de »svenske« sygegymnaster i Danmark forsøgte lejlighedsvis dels at få afskaffet massørbetegnelsen og dels også at få  indført  den  almindelige  gymnastik.  I  1913 foreslog de således det såkaldte Massageudvalg at indføre tvungen undervisning i mindst fire timer om ugen i svensk gymnastik med tilhørende kommandoøvelser.  I  Sverige,  der  havde  haft autorisation  af  fysioterapeuter  siden  1887,  og som havde den mest velorganiserede uddannelse inden for området i Europa, var den almindelige  gymnastik,  kaldet  friskgymnastikken,  og sygegymnastikken,  ikke  adskilt  i  uddannelsen (Agersnap,  1968,  s.  175).  Det  blev  den  reelt  i 1934, men formelt først i 1959 (Lindroth, 2004, s. 73). Forslagsstillerne mente, at sygegymnasten i den danske uddannelse burde lære »de vigtigste  typiske  øvelser  og  de  forskellige  Øvelsesgrupper at kende og lære at opstille en Timeseddel, saa at han bliver i Stand til at kunne lede et Motionshold«.  Det  ville  give  underviseren  en bedre forståelse og et bedre overblik, end hvis han  kun  benyttede  sygegymnastik: »Øjet  (opøves) langt bedre end i Sygegymnastik til at se, om Øvelserne udføres med rigtig Form, hvad der er af den største Betydning for deres Virkning« (Agersnap, 1968, ss. 192-193). De læger, der bedømte forslaget, mente dog, at selv om sygegymnaster  på  det  personlige  plan  uden  tvivl  ville have gavn af friskgymnastik, så var det for meget at bruge fire timer om ugen på det i et i forvejen presset skema (Ibid., s. 191).

De  svenskinspirerede  sygegymnasters  hen- vendelse  kan  også  læses  som  et  forsøg  på  en øget  videnskabeliggørelse  af  fysioterapien  via den  svenske  gymnastik. Tilhængerne  hævdede som  nævnt,  at  den  hvilede  på  videnskabelig grund,  hvilket  lægerne  tog  klart  afstand  fra. Den svenske historiker Jan Lindroth har påpeget  en  række  kendetegn  ved  agitationsteknikken hos tilhængerne af den svenske gymnastik. Han  sporer  et  vist  mål  af  fanatisme  hos  dem, idet det først og fremmest ser ud til at have været en nærmest hellig pligt for dem at: »kompromisslöst sluta upp kring de lingska principerna i allmänhet og det lingianske system i synnerhet« (Lindroth, 2004, s. 147). På den baggrund kan de svenskinspirerede  sygegymnasternes  forslag  i 1913 dels ses som en opfyldelse af »pligten« til at promovere og forsvare svensk gymnastik, dels som et forsøg på at styrke fysioterapiens videnskabelighed og anseelse. Samtidig er henvendelsen  selvfølgelig  også  en  indirekte  faglig  kommentar  til kvaliteten af de fysioterapeuter (massørerne), der ikke magtede eller benyttede de svenske teknikker. Uanset om man var massør eller sygegymnast med de forskelle, som det kunne  indebære,  var  den  grundlæggende  tilgang til såvel behandling som patient dog sammenlignelig. Der var tale om en udpræget symptomlindrende behandlingsform, der udførtes efter  lægelig  diagnose  og  ordinering,  sjældent stillede krav til patienten og ikke var baseret på dennes aktive deltagelse.

## FYSIOTERAPIEN OG LÆGERNE

Netop forholdet til lægerne adskilte klart fysioterapien  fra  gymnastikken  og  kiropraktikken. Fysioterapien blev organiseret i Danmark i årene omkring 1900, hvor både autorisation, uddannelsessteder og faglige organisationer opstod og hurtigt kom under kontrol af lægeverdenen. Fysioterapeuterne dannede i 1909 Dansk Massage- og Sygegymnastik Forening, hvor det blev stillet som  hovedkrav  til  medlemskab,  at  man  skulle være faguddannet og kun ville behandle patienter efter lægelig ordination. Samme år blev Loven om Sundhedsvæsenets Centralstyrelse vedtaget, og den placerede massører under Sundhedsstyrelsen. I 1914 blev området, på fysioterapeuternes eget initiativ, underlagt lægelig kontrol, idet et udvalg bestående af fem læger, Massageudvalget, fik som opgave at »varetage den almindelige Lægeforenings Interesser i Spørgsmål vedrørende Massage og Sygegymnastiks  Udøvelse  ved  Ikke-Læger«  (Dansk Massage, 1913, nr. 4) . Udvalget udstedte autorisation  til  såvel  fysioterapeuter  som  fysioterapeutskoler efter bedømmelse. En egentlig statsautorisation for fysioterapeuter blev først opnået i 1968 (Flindt-Jensen og Nielsen, 2002, s. 18-21).

I 1918 lykkedes det at organisere massører og sygegymnaster  i  én  forening,  Den  almindelige danske Massageforening i daglig tale forkortet DADM. Foreningen fik hurtigt ca. 500 medlemmer, og lægerne var også her i kontrol, idet de to første  formænd  var  mandlige  overlæger.  Med Massageudvalget bestående af læger som kontrolinstans  og  en  overlæge  som  formand  for DADM var  hele  fysioterapeutområdet  hermed gennemreguleret  og  organiseret  med  lægerne solidt placeret ved rorpinden. Lægeverdenen fik kontrol  over  den  organiserede  del  af  området uden problemer med fysioterapeuterne, der tilsyneladende var lige så interesserede i at underlægge sig den lægelige autoritet, som lægerne var i at udøve den.

Imidlertid  fik  fysioterapeuterne  også  noget ud  af  deres  tilsyneladende  underkastelse.  De »lånte« en autoritet fra lægerne, der kunne bruges over for den underskov af rene kvaksalvere, halvstuderede røvere og prostituerede, der kald- te sig massører eller (franske) massøser, og som ofte  lovede  forbløffende  virkninger  af  deres massage.  Massør  var  ingen  beskyttet  titel,  og den  tvivlsomme  del  af  branchen  kunne  reelt kun rammes, hvis det gik så galt, at kvaksalveriloven  af  1794  kunne  anvendes.  Det  var  vigtigt over  for  offentligheden  at  kunne  udparcellere den slags folk og selv fremstå som en anerkendt og etableret del af sundhedsvæsenet. Et særligt problem  var  de  mange  underbetalte  massører, herunder de såkaldte menighedssygeplejersker i landdistrikterne, der på baggrund af få måneders kursus tog arbejdet og dermed brødet fra de organiserede fysioterapeuter med ca. 1½ års uddannelse bag sig. Det var fysioterapeuternes forventning at med den tætte tilknytning, de frivilligt havde søgt til lægerne, ville disse leve op til visse forudsætninger. Først og fremmest forekom det fysioterapeuterne indlysende, at når de havde indvilliget i kun at behandle patienter efter  lægelig  ordination,  så  burde  lægerne  som modydelse også kun henvise til autoriserede fysioterapeuter.  Trods  flere  forsøg  lykkedes  det først at få dette krav vedtaget i 1951 (Agersnap, 1968, ss. 216-218).

Den tredje formand for DADM, Marie Møller (1923-1940),  var  ikke  alene  selv  fysioterapeut, hun var også kvinde. Dermed skitseres en yderligere grund til, at fysioterapeuterne først efter nogle år selv tog ledelsen over deres organisationer. Den kan måske findes i fysioterapeuternes køn. De var næsten alle kvinder, og den gældende diskurs på det tidspunkt har sikkert ikke været befordrende for, at de, der dårligt havde fået stemmeret, skulle kunne være i stand til at lede sig selv eller andre. At de ikke kunne det, ville være helt i overensstemmelse med den »særartstankegang«,  der  herskede  i  samfundet.  Ifølge den  er  kønnenes  forskellige  evner  betinget  af deres biologiske køn, og kvinder har således na- turlige anlæg for omsorgsopgaver f.eks. i forbindelse med sygepleje. Og ikke for fagpolitik og ledelse. Det var derimod vigtigt, at de var dannede. I lighed med, hvad der gjaldt for sygeplejersker,  var  det  af  afgørende  betydning,  at: »Massører og Sygegymnaster var i besiddelse af en vis Kultur og Dannelse«. Især unge kvinder fra  gode  kår,  mente  man,  kunne leve op til de krav (Flindt-Jensen og Nielsen, 2002, s. 14-15). Det skal dog understreges, at jeg ikke har fundet  materiale,  der  direkte  kobler  massørernes køn til deres arbejdsområdes organisering.

Der var trods alt måde med fysioterapeuternes  underkastelse  over  for  lægeverdenen,  de havde  også  en  faglig  stolthed  at  tage  vare  på. Det kom bl.a. frem i lønkampen, hvor de savnede lægernes støtte, 7  og i reaktionen på et forslag som formanden for DADM, overlæge Erik Faber, stillede i 1921. Han foreslog, at fysioterapeuter også skulle undervises i sygepleje, laboratorieundersøgelser,  bogføring,  maskinskrivning  og journalføring med det argument, at den praktiserende læge havde brug for en bredt uddannet massør. Her slog DADMs medlemmer bremserne i over for deres formand. De var fysioterapeuter, ikke lægeassistenter!

Lægerne  havde  ikke  overdreven  respekt  for fysioterapeuternes  evner  som  fagpersoner  ud over  et  rent  praktisk  niveau.  Udgangspunktet for den fysioterapeutiske behandling fandt lægerne  i  et  behandlingsparadigme,  der  i  tidens ånd så kroppens fysiske skavanker i en apparatfejlmodel  med  deraf  følgende  mekanisk  behandlingsmetode. Ifølge lægerne skulle fysioterapeuterne først og fremmest beherske et håndværk og ikke beskæftige sig med selvstændig behandling. En kendt tysk læge hævdede ligefrem, at uddannelsen til fysioterapeut burde være ganske kort og udelukkende praktisk. Hvis fysioterapeuterne kun lærer de tekniske hånd- greb, der skal bruges, men: »i øvrigt intet forstår af, hvad det er, der foregaar, vil de ikke let fristes til at drive Terapi paa egen Haand«, mente han (Agersnap, 1968, ss. 182). Så vidt gik langtfra alle læger, men da fysioterapeuterne i 1921 ansøgte Massageudvalget om at få optaget undervisning  i  elektroterapi  i  uddannelsen,  blev dette afvist: Elektricitetsbehandlingen bør forbeholdes  Lægerne,  og  vi  ønsker  ikke  at  give Massørerne flere Fjer i Hatten, end de har. Det, Massørerne  har  lært  godt  og  grundigt  på  Kurserne,  det  skal  de  udøve,  men  ikke  mere« (Flindt-Jensen  og  Nielsen,  2002,  ss.  27).  Først med nyordningen af uddannelsen i 1928 blev undervisning i elektroterapi indført.

Fysioterapeuterne  har  i  årenes  løb  løsrevet sig fra lægernes dominerende indflydelse og har for længst defineret og dannet deres egen faglighed.  Med  statsautorisationen  i  1968  forsvandt de sidste principielle bindinger til lægerne, og i vore  dage  kan  fysioterapeuter  både  diagnosticere og behandle. 8  Det er nyt herhjemme, at fysioterapeuternes  uddannelse  nu  er  blevet  tilknyttet et universitet med professorer, fysioterapeutisk forskning, etc. Det er imidlertid en udvikling, der ikke er usædvanlig i andre lande. I den sammenhæng kan nævnes, at det ikke kun er i Sverige, at gymnastik/idræt og sygegymnastik oprindeligt blev placeret i samme institut. I vore  dage  er  der  således  flere  østeuropæiske universiteter, hvor  der  findes  institutter for »Idræt og fysioterapi«.

## KIROPRAKTIKKEN

Spinal manipulation af det menneskelige bevægeapparat kan spores tilbage til en række kulturer.  Kiropraktikken  i  dens  moderne  form  er imidlertid opstået i USA, hvor den på nærmest mytisk vis dateres til præcist den 18. september 1895, hvor Daniel David Palmer foretog sin før- ste spinale korrektion. Palmer, der havde en fortid  som  magnetisk  healer,  professionaliserede og  systematiserede  den  spinale  manipulation, og  kiropraktik  er  i  vore  dage  blevet  en  af  de største, mest kendte og velordnede af de professioner, som eksisterer sideløbende med den traditionelle lægegerning, og som beskæftiger sig med helbredelse. Det har dog ikke i sig selv betydet en hurtig og smertefri anerkendelse af faget.  Gennem kiropraktikkens forholdsvis korte historie har det ikke været noget let job for tilhængerne at promovere et behandlingssystem, der var delvist rodfæstet i, hvad diverse lægelige  autoriteter  ofte  har  opfattet  som  mystik  i sammenligningen med mainstream medicin og etableret videnskabssyn.

## DEN VIDENSKABELIGE FUNDERING OG FORHOLDET TIL PATIENTEN

»Forholdene  i  Amerika  kompliceres  noget ved,  at  de  saakaldte  »Osteopather«  -  en Slags Sygegymnaster eller Massører, der arbejder paa Basis af nogle fantastiske ensidige Teorier - for sig kræver Autorisation som selvstændige Terapeuter og synes at have en vis  Stemning  for  sig  i  denne  Henseende« (Agersnap, 1968, 177) .

Citatet er fra en udredning, som et udvalg af læger i 1910 fremlagde, og hvor de blandt andet havde undersøgt massagens og sygegymnastikkens stade og stilling i flere forskellige lande. Det fremgår dels, at forholdene i USA ikke imponerede dem, og  dels  at  de  åbenbart  forvekslede  kiropraktik med fysioterapi. Alene med det udgangspunkt, at kiropraktik åbenbart var dårlig fysioterapi, er det ikke underligt, at kiropraktikken ikke blev modtaget med begejstring af lægerne, da den dukkede op i Danmark ca. 10 år efter.

Oven i købet fandt helbredelse af sygdom ikke sted  i  traditionel  lægelig  forstand,  men  ved  at skabe  »balance«  eller  »normalitet«  i  kroppen gennem manuel bearbejdelse af bevægeapparatet. Ved at korrigere for anormalitet i skelettet - først og fremmest spinalt - kan man opnå helbredende og sundhedsfremmende effekter, hævdede kiropraktorerne. Den vej til sundhed og helbredelse følger mange kiropraktorer også i vore dage, hvor der dog er forskellige meninger om, hvad kiropraktorarbejdet indeholder. I Danmark har de fleste kiropraktorer f.eks. en meget mere  traditionel  lægevidenskabelig  tilgang  til faget end for 80 år siden. 9

Også  kiropraktorernes  patientforhold  var  anderledes end lægernes, idet udgangspunktet var dialog og en idé om, at patienter også kan producere  viden.  På  et  tidspunkt  hvor  patienter  normalt ikke skulle være aktive hos lægen, der jo var den undersøgende ekspertpart, inddrog kiropraktorerne således deres patienter i undersøgelsen ud fra en idé om, at patienter udmærket vidste,  hvad  de  fejlede.  Og  hvor  kiropraktikken tilbød en let, forståelig og sammenhængende teori om sygdom og helbredelse, hvor smerten blev lokaliseret og talt om, var mødet med den traditionelle læge ofte mere diffust for patienten.

Den første kiropraktiske klinik i Danmark åbnede i  1920,  og  patienttilstrømningen  bevirkede, at klinikken kunne udvide allerede samme år.  Bortset  herfra  startede  kiropraktorerne  på mange måder fra scratch. Få vidste noget om kiropraktik herhjemme, og selv udtalen af »kiropraktor« måtte man forklare den undrende offentlighed.  Det  hjalp  dog  noget,  da  patientforeningen,  Chiropractisk  Forening  for  Danmark, med ca. 300 medlemmer blev stiftet i 1925. Den var  fra  start  meget  aktiv  og  mediebevidst  og havde flere af samfundets spidser i bestyrelsen og en folketingsmand som formand. I vore dage er  kiropraktikken  en  fuldt  accepteret  del  af sundhedssystemet, den er underlagt Sundhedsvæsenets Patientklagenævn, og der gives offentligt  tilskud  til  kiropraktisk  behandling  og  patientforeningen, Kiropraktik &amp; Sundhed. Denne har p.t. ca. 17.000 medlemmer, hvilket i øvrigt er en kraftig tilbagegang i forhold til dengang, da kampen for anerkendelse stod på sit højeste. 10

I 1994 blev der oprettet en universitetsuddannelse til kiropraktor på Syddansk Universitet i Odense  med  en  klinisk  overbygning  på  Ringe Sygehus.  Forskningsprojekter  er  siden  blevet gennemført. Der er oprettet kiropraktiske professorater, gennemført ph.d.-studier og snesevis af kandidater er blevet færdiguddannet de sidste ca. 10 år, og et flertal af de kiropraktorer, der arbejder i Danmark, er uddannet i Odense.

## KIROPRAKTIKKEN OG LÆGERNE

Den første kiropraktor, der åbnede klinik, havde, som så mange efter ham, fået sin uddannelse i  USA. Han mødte straks hård kritik fra lægestanden og dele af offentligheden, der ikke tøvede med at bringe kvaksalveriloven i anvendelse. Det, der umiddelbart slog hovedet på sømmet,  var,  at  kiropraktorerne  hævdede  at kunne diagnosticere, behandle og helbrede sygdom, hvilket var lægernes privilegium. I aviserne blev der yderligere beskrevet, hvorledes patienter  blev  klædt  nøgne  og  pryglet  som  led  i behandlingen, og allehånde rygter om, hvad kiropraktik gik ud på, cirkulerede. Kiropraktorer blev  en  overgang  ligefrem  kaldt  »prygledoktorer«.  Klinikken  var  imidlertid  en  stor  succes med mange patienter, og for at få arbejdsro for lægeverdenens angreb ansatte kiropraktoren en læge for derved at leve op til kravet om, at kun autoriserede læger i princippet måtte diagnosticere patienter. Det varede dog kun kort tid, før lægeforeningen anklagede lægen for at overtræde lægeloven ved dette samarbejde, men i man- ge år fremover var det en almindelig procedure, at læger var tilknyttet klinikkerne, og først når en læge havde undersøgt patienten, kunne kiropraktoren påbegynde arbejdet. Med Lægeloven af 1934 fik kiropraktorer lov til selv at tage syge i  behandling  uden  forudgående  lægeundersøgelse af patienten. På det tidspunkt var der ca. 25  praktiserende  kiropraktorer  i  landet  (Gautvig og Hviid, 1975, s. 92).

Kiropraktorernes  argumentation  for  behandlingens  udførelse  og  virkning  lå  ret  langt  fra mainstream  sundhedsvidenskab,  og  at  de  også hævdede, at sygdomme som f.eks. diabetes kunne behandles ved manipulation, gjorde ikke sagen bedre. Lægerne tog kraftigt afstand fra den slags tøjeri, men det var ikke muligt at lukke sagen endsige at få ret. Kiropraktorerne var veluddannede og teoretisk skolede, de brugte aktivt deres amerikanske baggrund til at præsentere sig selv som moderne behandlere, der tilbød en mere effektiv behandling end den traditionelle lægelige. Kiropraktorerne søgte ligestilling med lægerne i forhold til sundhedssystemet med udgangspunkt i to præmisser. For det første at kiropraktik var rigtig sygdomsbehandling, ganske vist  forskellig  fra  lægernes,  men  ikke  mindre værdifuld, og for det andet at lægerne ikke skulle have lov til autoritativt at afgøre kiropraktikkens værdi (Bak-Jensen, 2004, s. 267).

Lægerne havde af flere grunde svært ved at bekæmpe kiropraktorerne. På den ene side var de uortodokse via deres uddannelse i USA, de havde en business-like  indfaldsvinkel  til  sundhedspraksis,  og  deres  behandlingsmetoder  var helt anderledes. På den anden side havde de teoretisk  funderede  metoder,  en  omfattende  uddannelse, et velfungerende netværk med organisationer og patientforening, de havde en (amerikansk)  doktortitel,  deres  klinikker  var indrettet som almindelige medicinske klinikker, og de havde hvid kittel som arbejdsuniform. Det var kort sagt ikke nemt for lægerne at komme effektivt efter kiropraktorerne med kvaksalveriloven i hånden. Her var ikke tale om traditionelle  kvaksalvere,  der  tilbød  fantasifulde  behandlinger  med  mirakuløse  virkninger  mod uhelbredelige sygdomme. Selv om der blev gjort mange  forsøg,  førte  anklager  om  kvaksalveri over  for  kiropraktorer  sjældent  eller  aldrig  til noget ved domstolene. 11

Kiropraktikkens  forhold  til  den  etablerede lægestand og det offentlige sundhedsvæsen er præget  af  kampen  for  statsautorisation,  og  på det  område  lykkedes  det  lægebranchen  at  slå bremserne i og bevare kontrol; først i 1992 fik kiropraktorerne trods flere forsøg statsautorisation,  og  overgik fra kvaksalverilovgivningen til Kiropraktorloven. Det var 25 år efter, at fysioterapeuterne fik statsautorisation. De forsøgte første  gang  i  1927,  da  der  var  11  kiropraktorer  i Danmark. Ministeriet for Sundhedsvæsenet gav afslag uden begrundelse. Siden gik kiropraktorerne også uden om det etablerede sundhedsvæsen og direkte til offentligheden og folketingets politikere bl.a. ved hjælp af den aktive patientforening,  der  f.eks.  i  1941  indsamlede  over 100.000 underskrifter i et forsøg på at få kiropraktik  berettiget  til  sygekassestøtte  (Gautvig og Hviid, 1975, s. 88-92). Lægerne fik ikke udryddet kiropraktorerne fra jordens overflade, som en ilter  læge  foreslog  på  et  tidspunkt,  men  de fik udskudt, at kiropraktorerne blev anerkendt af og i det etablerede sundhedsvæsen.

Når man ser på det meget lille antal kiropraktorer, der var tale om i perioden, de var aldrig over 25, forekommer lægernes reaktion overdreven. Hvad var de egentlig bange for? Som Mary Douglas argumenterer, handler frygt også om, at grænser trues, og at ting, der burde holdes adskilt,  bliver  bragt  sammen. 12   Kiropraktorerne var som nævnt på mange måder både forskellige fra lægerne og dog ligesom dem. Det gjaldt såvel  i  adfærd  som  i  viden  og  i  metoder,  og  det skabte forvirring i sig selv. Særlig stor forvirring og harme skabte påstanden om, at manuelt produceret  viden  var  et  ligeværdigt  alternativ  til den spekulative og teoribaserede viden, der karakteriserede lægerne (Bak-Jensen, 2004, s. 218). Desuden og ikke mindst havde kiropraktorerne et helt andet patientforhold, end lægerne havde. At tale med patienten, røre ved patienten, aktivere patienten er måske ikke usædvanligt i vore dage, men det var det i 1920'erne, og det gjorde kiropraktorerne. 13

Det er blevet påpeget, at de tidlige kiropraktorers samlede legitimeringsstrategier rokkede ved datidens forståelse af sygdom, sundhed, patientrelation og for evaluering af viden (Ibid., s. 270-271). De skabte i Douglas' forstand kaos inden for centrale områder i relation til forståelse af sygdom, sundhed, diagnosticering og patientlæge forhold. Set ud fra det synspunkt og kombineret  med  kiropraktorernes  store  evner  til  at skabe opmærksomhed via medier og patientforening var der mere på spil for lægerne, end at en  håndfuld  alternative  behandlere  søgte  at etablere sig.

Kiropraktorerne  fik  som  nævnt  først  sent statsautorisation, og det er stadig muligt at finde  (også  voldsomme)  angreb  på  kiropraktisk praksis (Skeptica, 2009, del 5). Alt i alt er kiropraktikken  dog  en  bredt  accepteret  behandlingsform i vore dage. Det hænger bl.a. sammen med, at den kiropraktik, der undervises og forskes i for tiden, har flyttet sig meget i forhold til Palmers udgangspunkt. F.eks. hviler instituttets kiropraktik i Odense på et rent naturvidenskabeligt grundlag, hvilket bl.a. kan ses ved, at fakultetets  bacheloruddannelser  for  såvel  kiropraktorer som læger i stort omfang er identiske.

## KONKLUSION

Lægeverdenen forholdt sig forskelligt til de tre aktiviteter, svensk gymnastik, fysioterapi og kiropraktik, og de tre aktiviteter agerede forskelligt  i  mødet  med  lægerne  i  perioden  ca.  19001930. Den svenske gymnastik påståede videnskabelighed blev skudt ned af den moderne  naturvidenskab,  der  vægter  eksperiment  i laboratoriet frem for erfaring i gymnastiksalen. Fra ca. 1920 måtte faget især finde sin plads inden for det pædagogiske domæne, hvor dets opdragelsesmæssige  kvaliteter  blev  fremhævet. Fysioterapien  var  ikke  i  samme  klemme.  Dels accepterede fysioterapeuterne, måske med undtagelse  af  sygegymnaster  med  baggrund  i  uddannelse  fra  Sverige,  at  fagets  udgangspunkt ikke  var  videnskab,  men  snarere  håndværk. Dels  var  fysioterapeuterne  under  »kontrol«  af lægerne,  hvad  angår  autorisation,  uddannelse og (i en periode) ledelse af den faglige forening. Kiropraktorerne  blev  inddraget  i  en  årelang kamp med lægevidenskaben, en kamp, man kan finde udløbere af den dag i dag. På det formelle plan stod kampen om anerkendelse via opnåelse af statsautorisation, men reelt var der i lige så  høj  grad  tale  om  en  definitionskamp vedrørende forståelse af sundhed, sygdom og videnskabelighed  samt  behandlerens  forhold  til  patienten.

Alle tre aktiviteter ønsker, med lidt forskellig pointering, at opøve, bibeholde eller genskabe funktioner  i  bevægeapparatet,  og  der  lægges vægt  på  kroppens  udseende  og  holdning.  Det minder om indholdet i »ortopædi«. Den eksperimentelle  fysiologi,  som  er  den  form  for  videnskab, der kommer nærmest denne artikels lægevidenskab,  interesserer  sig  især  for  kroppens indre  processer.  Den  blev  udviklet  senere  end ortopædien og havde som videnskab betragtet stor  ekspansionskraft  og  forklaringskraft  ca. 1900.

På den måde kan antydes, at gymnastikken, fysioterapien  og  kiropraktikken  ikke  kun  blev søgt kørt ud på et sidespor af den moderne lægevidenskab på grund af lægernes autoritet og de tre aktiviteters egen vidtløftighed med hensyn  til  påståede  virkninger,  der  kunne  »dokumenteres« videnskabeligt. Tiden var med fysiologien  som  videnskabelig  retning  snarere  end ortopædien. Det er den muligvis stadig, men i årenes løb har resultaterne af en række undersøgelser og forsøg flyttet grænserne dels for fortolkningen  af  videnskabelighed  dels  for  viden om, betydningen af og sammenhængen mellem krop,  bevægelse  og  sundhed.  Det  er  en  viden, som ikke var til rådighed for 100 år siden. Og det er en viden, der dækker alle tre aktiviteter, og  som  demonstrerer,  at  basal  forskning  i  træning og fysisk aktivitet kan gå hånd i hånd med interventionsog implementeringsforskning samt undersøgelse af best practice. På den baggrund kan det være naturligt, at de tre aktiviteter (dog med gymnastikken erstattet af idræt) i vore dage har fundet sammen på et universitet.

## LITTERATUR:

Agersnap, R. (1968). »1918-1968«. (I Danske Fysioterapeuter 1968 (særnummer), s. 170-251)

Bak-Jensen, S. T. (2004). Manipulative Exclusivity: The Legitimation Strategies of Early Danish Chiropractors, 1920-1943 . Upubliceret ph.d.afhandling. Københavns Universitet

Betænkning om uddannelse af ergoterapeuter og fysioterapeuter. Betænkning nr. 919-1981

Danske Fysioterapeuter - 75 års jubilæum 1993-6

Danske Fysioterapeuter - 80 års jubilæum 1998-11

Douglas M. (1966). Purity and Danger: An Analysis of Concepts of Pollution and Taboo. London: Routledge

Foucault M. (1994). Overvågning og straf . København: Det lille Forlag

Foucault M. (2000). Klinikkens fødsel . Køben- havn: Hans Reitzel

Flindt-Jensen, N. og Nielsen, T. A. (2002). Fysioterapiuddannelsen i København - 100 år i gode hænder. Fysioterapeutskolen i København

Gautvig, M. og Hviid, Aa. (1975). Kiropraktik i Danmark . København: Landsforeningen til Kiropraktikkens Fremme

Gymnastikkommissionen (1899). Haandbog i Gymnastik , København: Forlaget J. Frimodt

Hartling, O. (2009). Alternativ medicin, del 5. I Skeptica - Kritisk forum for paranormale fænomener, pseudovidenskab og overtro. januar, 2009 . Fra www.http://skeptica.dk/artikler/?p=355

Jørgensen, P. (1998a). Ikke at more, men at opdrage. I I. Berg-Sørensen og P. Jørgensen (red.) Een  Time Dagligen - Skoleidræt gennem 200 år. Odense: Odense Universitetsforlag

Jørgensen, P. (1998b). Gymnastik og sport i den danske skole ca. 1900-1960. Idrætshistorisk Årbog 1998. (s. 85-150)

Korsgaard, O. (1982). Kampen om kroppen . København: Gyldendal

Korsgaard, O. (1986). Krop og Kultur - andelsbøndernes gymnastik mellem almuens leg og borgerskabets sport. København: Gyldendal

Lindroth, J. (2004). Ling - Från storhet till upplösning - Studier i svensk gymnastikhistoria 1800-1950. Stockholm: Bokförlag Symposion

Meeker, W. C. og Haldeman, S. (2002). Chiropractic: A Profession and the Crossroads of Mainstream and Alternative Medicine. I Academia and Clinic - Annals of Internal Medicine 2002-136(3). (s. 216-227)

Rosenbeck, Bente (2009). Den moderne videnskabs gennembrud i 1800-tallet. I A. L. Poulsen m.fl. (red.) Forskning i bevægelse - Et nyt forskningsfelt i et 100-årigt perspektiv . (s. 14-34). København: Museum Tusculanum Rud, N. (1906). Gymnastisk Selskabs Aarskrift, 1906 . (s. 78)

Tidsskrift for Dansk Massage og Sygegymnastik forening nr. 4, 1913

Trangbæk, E. (1987). Mellem leg og disciplin. Gymnastikken i Danmark i 1800-tallet . Åbybro: Forlaget DUO

Trangbæk, E. og Jørgensen, K. (2009). Striden mellem Johannes Lindhard og K.A. Knudsen. I A. L. Poulsen m.fl. (red.) Forskning i bevægelse - Et nyt forskningsfelt i et 100-årigt perspektiv . (s. 92-101). København: Museum Tusculanum

## NOTER

1. Betegnelsen  fysioterapi  blev  først  taget  officielt  i  brug herhjemme i 1954, men selve aktiviteten er ca. 100 år ældre og blev i denne artikels periode kaldt »massage« eller »sygegymnastik«.
2.  Svensk gymnastik og sygegymnastik er dog blevet beskrevet  sammen.  Det  skyldes  især  de  to  aktiviteters  fælles baggrund i P.H. Lings gymnastik.
3. Begrebet  »definitionsmagt«  er  en  del  af  denne  artikels forståelsesramme og kan ses i relation til Foucaults undersøgelser af sammenhængen mellem magt og viden. I fremvæksten  af  den  moderne  vestlige  stat  og  økonomi spiller viden en fundamental rolle i forhold til definitionsmagt og normativitet.  Foucault  ser  menneskets  omgang med viden som underlagt et vidensregime, der fungerer som et implicit tvangssystem for måden at vide noget på. At kunne definere diskursen kan sidestilles med det at definere virkeligheden. Foucault kredser om disse emner ved  adskillige  lejligheder,  f.eks.  i Overvågning  og  straf (1994).
4.  Spørgsmålet har især beskæftiget Ove Korsgaard, f.eks. i: Korsgaard, O. (1986) Krop og Kultur. Det var ikke på grund af indholdet i sig selv, at den svenske gymnastik blev indført, idet der strukturelt ikke var den store forskel mellem den (tysk/danske) gymnastik, man allerede havde, og den  nye.  I  begge  gymnastikforme  stod  f.eks.  gang,  løb, armstrækning,  armbøjning,  kropsbøjning  og  -vridning centralt.
5.  Intentionen var, at begge køn fra første til sidste klasse i hele skolesystemet skulle have svensk gymnastik i de fleste idrætstimer. Pigerne i folkeskolen fik dog først obligatorisk skoleidræt med reformen i 1937.
6.  I  virkelighedens  verden  var  det  imidlertid  begrænset, hvor dominerende den svenske gymnastik var. Den mødte modstand hos mange lærere og elever ikke mindst i gymnasieskolen (Jørgensen, 1998b, s. 56).
7.  I 1919 kunne fagbladet påvise det urimelige i, at en lærerinde fik ca. 60 % mere i løn end en fysioterapeut. Danske Fysioterapeuter, 1998, s. 10.
8. F.eks.  er  Muskuloskeletal  Fysioterapi  et  fysioterapispeciale,  der  omhandler  såvel  diagnostik  som  forebyggelse og behandling af lidelser i ryg og bevægeapparat (www. muskuloskeletal.dk).
9.  Spinal manipulation er stadig den mest centrale behandlingsform i klinikken. Der eksisterer et utal af justeringsteknikker, hvilket i sig selv afspejler variationen i den kiropraktiske praksis (Meeker og Haldeman, 2002, s. 218-219).
10.  I 1970'erne havde patientforeningen, Landsforeningen til Kiropraktikkens fremme, ca. 50.000 medlemmer (Gautvig og Hviid, 1975, s. 1).
11.  Der blev rejst en række sager mod kiropraktorer med udgangspunkt i kvaksalveriloven af 1794. Den hårdeste dom lød (1926) på seks ugers fængsel efter et påstået dødsfald som  følge  af  forkert  kiropraktik.  Denne  dom  blev  ved landsretten året efter ændret til en bøde på 200 kr., og som regel var der tale om frifindelser (Gautvig og Hviid, 1975, s. 91-92).
12.  Med reference til Mary Douglas, f.eks. Purity and Danger (1966).
13.  Foucaults værk, Klinikkens Fødsel (2000), kan ses som baggrund for denne argumentation.