Bolsjevismen som moralsk problem
Forfattere: Georg Lukács
Tidsskrift: kok (1982-10-16)

## Georg Lukacs

## Bolsjevismen som moralsk problem

Vi  har ikke til hensigt  her at beskzeftige os med hverken mulighederne for bolsjevismens praktiske virkeliggarelse eller med de gavnlige eller skadelige virkninger af dens eventuelle magtovertagelse.  Bortset fra at forfatteren til disse linjer slet ikke faler sig kompetent til at luse den slags problemer, synes det dog formålstjenligt med henblik på en klar formulering af spargsmålet fuldstzendig at se bort fra overvejelser over de praktiske konsekvenser: Afgarelsen er -som ved ethvert vigtigt spargsmål- af etisk natur, og afklaringen af de etiske aspekter er netop fra et rent handlirigsmzssigt synspunkt den vzesentligste opgave for ajeblikket. Denne måde at formulere spargsmålet på retfzerdiggares på den ene side af, at det hyppigst anvendte argument i  diskussionen omkring bolsjevismen -nemlig hvorvidt den akonomiske og politiske situation er tilstrzekkelig  moden til, at den umiddelbart lader sig realisere -apriori farer os ud i  et ulaseligt  problem. Efter min mening vil der aldrig kunne eksistere en situation, som kan erkendes med fuld sikkerhed ogpa  forhånd:  Viljen, som strzber mod at n&amp;  sit mål umiddelbart  og  for enhver pris,  er en  integreret  del af den  »modne«  situation  i mindst samme omfang som de objektive betingelser. På den anden side kan erkendelsen af, at bolsjevismens sejr måske betyder adelzeggelsen af store kulturelle og civilisatoriske  vzerdier,  aldrig  vzere et  afgarende modargument for dem, som slutter sig til bolsjevismen af etiskeeller historisk-filosofiske grunde. De vil med eller uden beklagelse konstatere, at det forholder sig sådan,  men da de indser, at dette er uundgåeligt, zendrer det -med  rette -intet ved deres bestemte mål. For de ved, at en verdensomspzendende omv~ltriing af  vzerdier ikke kan ske uden adelzeggelse af  gamle vzrdier, og deres vilje, der strzeber mod skabelsen af nye vzrdier, tillzegger sig selv tilstrzekkelig styrke til rigeligt at kunne give fremtidens menneskehed kompensation  for de tabte v a d i e r .

Det kan herefter synes, som om der for en serias socialist ikke mere eksisterede noget etisk problem,  forsavidt som beslutningen til fordel for bolsjevismen ikke mere giver anledning til tvivl. For hvis betingelsernes umodenhed og tilintetg~relsen af vzrdierne ikke regnes for vzsentlige hindringer, stiller problemet sig sandsynligvis således: Vi har mulighed  for umiddelbart og uden det mindste kompromis at virkeliggme det, vi er overbevist om er rigtigt. Kan det da være en god socialist, som i den situation foreslår os endnu en gang at tzenke os om og vente lidt, som kort sagt taler til os om kompromis'er? Og når en ikke-bolsjevik stillet over for dette henviser til princippet om demokrati, som mindretalsdiktaturet bevidst og i fdge  sagens natur udelukker, reagerer Lenins disciple -idet de lader sig lede af en af deres leders udtalelser -ved at fjerne selve termen demokrati fra deres partis navn og program og slet og ret erklzere sig for kommunister.  Selve muligheden for  at rejse det etiske problem afhzenger således af, om man beslutter, at demokratiet blot er en del af socialismens taktik (som kampmiddel i den periode, hvor socialismen er i mindretal og kæmper mod de undertrykkende klassers legaliserede og illegale terror), eller det er en så n~dvendig bestanddel af s~cialismen, at man ikke kan undertrykke det uden farst at have gjort sig de etiske og historiske konsekvenser af en sådan handling klart.  I det sidste tilfzelde vil et brud med demokratiets princip for enhver bevidst  og ansvarlig socialist udgnre et meget alvorligt etisk  problem.

Kun få har haft klarsyn nok til at adskille Marx' historiefilosofi  fra hans sociologi. Tilsvarende har man kun sjzeldent gjort sig klart, at de to kardinalpunkter i hans system -klassekampen  og den socialistiske orden, som er bestemt til at g0re en ende på klasserne og enhver form for undertrykkelse -på trods af deres nok så snzevre indbyrdes afhængighed er produkter af helt forskellige argumentationer  og begrebssammenhzenge. Erkendelsen af klassekampen, som betyder et gennembrud i den marxistiske sociologi, og i fdge  hvilken samfundsordenen altid har eksisteret og nedvendigvis altid har haft en drivkraft, peger på et af de vigtigste grundprincipper i det netvzerk, der binder den historiske virkelighed  sammen. Det andet hovedpunkt udgnr det utopiske postulat i Marx'  historiefilosofi: Det er et etisk program for en ny  fremtidig verden. (Marx' hegelianisme,  som i  for h0j grad tenderer mod at anbringe virkelighedens forskellige elementer på samme niveau, har vzeret medvirkende til at udviske denne forskel). Proletariatets klassekamp, der er bestemt  til at fremkalde den nye samfundsorden, rummer endnu ikke i sig -i og med at den er klassekamp -den nye orden. Af  den  kendsgerning  at proletariatets  frigarelse udrydder  kapitalistklassens undertrykkelse f0lger ikke udryddelsen af enhver klasseundertrykkelse, lige så  lidt som en sådan total afskaffelse af undertrykkelsen  blev resultatet af borgerklassens sejrrige befrielseskampe. Anskuet ud fra en isoleret sociologisk betragtningsmåde betyder den blot en forandring i klassestrukturen, en forvandling af de tidligere undertrykte til undertrykkere.  For at dette manster ikke skal gentage sig, for at den sande friheds zera, hvor der hverken findes undertrykkere eller undertrykte, skal kunne oprinde, er det godt nok en nadvendig forudsætning, at proletariatet  sejrer, for dermed muligg0res frigorelsen af den sidste undertrykte klasse, men denne sejr kan aldrig vzere mere end en forudsætning, en negativ kendsgerning. For at fri- hedens z r a   skal blive til virkelighed, er det nodvendigt -udover at erkende de sociologiske kendsgerninger og love, som ikke af sig selv medforer den -at ville denne nye verden: Den demokratiske verden. Denne vilje er -netop fordi den ikke er en automatisk konsekvens af den sociologiske erkendelse -et så  vzsentligt element i den socialistiske verdensopfattelse, at den ikke lader sig fjerne uden fare for, at hele konstruktionen  styrter sammen. For det er denne vilje, som g0r proletariatet  til bzrer af menneskehedens samfundsmzssige  forlosning, til  verdenshistoriens  Messias-klasse. Uden denne messianske patos havde social-demokratiets magelose triumftog vzret utznkeligt. Og når Engels i proletariatet så  den klassiske tyske filosofis arvtager,  gjorde han det med rette, for med proletariatet blev Kant og Fichtes etiske idealisme omsider omsat til handling -en idealisme, som undertrykte enhver jordisk tilknytning og metafysisk ville rive den gamle verden las fra dens forankring. Kun således blev det til handling, der hos dem ikke var andet end tanke; således  kunne det rette sig direkte mod målet, som hos Schelling gennem zstetikken og hos Hegel gennem statsteorien blev  fart vzk fra fremskridtets vej for at ende i reaktion. Selvom Marx fremstillede denne historisk-filosofiske proces på hegelsk maner (List  der Idee)'), nemlig på den måde at det er ved at kzmpe for sine umiddelbare klasseinteresser, at proletariatet  ender med at befri verden  for al despotisme, så er det dog umuligt i afgorelsens ojeblik -og det er netop nu og her -at overse adskillelsen mellem  den golde empiriske virkelighed  og viljen, som er etisk, utopisk og menneskelig. Det er her, det vil åbenbares,  om socialismens frigarende rolle består i at vzre den på en gang tvungne og frivillige bzrer af verdens forlosning, eller om den blot er en ideologisk indpakning af klasseinteresser,  som kun adskiller sig fra andre klasseinteresser ved  deres indhold og ikke ved deres kvalitet eller moralske kraft. (Det  18. Arhundredes borgerlige  frigorelsesteorier  proklamerede  og troede på samme måde på verdens forlosning, for eksempel gennem den frie konkurrence;  men den kendsgerning, at det her blot drejede sig om en ideologi konstrueret på  basis af klasseinteresser, blev ikke afsloret, for den franske revolution var i fuldt udbrud -i afgorelsens  ojeblik).

Hvis altsåden samfundsorden, som ikke kender til klasseundertrykkelse -det rendyrkede social-demokrati -, blot  var en ideologi, var der i dette ojeblik ingen grund til at tale om moralske problemer og moralske dilemmaer. Det moralske problem fremkommer przcis ved  den kendsgerning, at for social-demokratiet er det sande endemål for al kamp, det mal, som afgor alt og er kronen på alt, det falgende:  Den overordnede mening med proletariatets  kamp er  i fremtiden at umuliggare enhver  klassekamp,  at skabe en samfundsorden, hvor klassekamp ikke kan forekomme, ikke engang i tankens form. Her står vi så betagende n z r  ved virkeliggorelsen af dette mål, og det er netop i denne nzrhed, at det etiske dilemma har sit ud- spring. Enten griber vi chancen for at virkeliggnre målet og derved bevzger vi os nndvendigvis ind på diktaturets, terrorens og klasseundertrykkelsens område. Vi må erstatte de foregående klassers herrednmme med proletariatets klasseherrednmme og tro på, at Belsebub vil uddrive Satan, at dette sidste klasseherrednmme, som i fnlge sin natur er det mest grusomme og mest åbenlyse, vil ndelzgge sig selv og dermed ethvert klasseherrednmme. Eller også holder vi  fast ved, at den nye samfundsorden skal realiseres med nye midler -med det sande  demokratis midler (for det sande  demokrati har hidtil kun eksisteret som fordring, aldrig som realitet -ikke engang i såkaldt demokratiske stater). Men i  så fald risikerer vi  at stude på det forhold, at det store flertal af menneskeheden endnu ikke nnsker denne nye samfundsorden indfnrt her og nu, og da vi ikke nnsker at bestemme over dem mod deres vilje, så må vi vente, uddanne, opdrage og udbrede troen i ventetiden indtil det tidspunkt, hvor menneskeheden endelig bestemmer over sig selv, er fri i sin vilje og skaber den samfundsorden, der lznge har vzret nnsket af dem, som var bevidst derom, og for hvem den var den eneste lnsning. Det etiske dilemma kommer af, at begge holdninger i sig rummer mulighed for frygtelige forbrydelser og umådelige fejltagelser, men den, der fnler sig forpligtet til at vzlge, må bevidst og til fulde påtage sig ansvaret for dem. Den fare, som den sidstnzvnte holdning indebzrer, er helt indlysende: Det drejer sig om nndvendigheden af midlertidigt at samarbejde med klasser og partier, som kun er enige i visse af social-demokratiets umiddelbare mål, men som er fjendtligt indstillet over for dets endemål. Opgaven  er så at finde en form, hvorunder dette samarbejde kan foregå, uden at målets renhed og viljens patos over  for at virkeliggnre det mister  blot  det mindste af sit vcesen. Muligheden for fejltagelser og farer ligger i, at det er meget vanskeligt, nzsten umuligt at afvige fra den lige og direkte vej til virkeliggnrelsen af  en hvilken som helst  overbevisning, uden at denne afvigelse tilriver sig en vis autonomi, og uden at den tilsigtede formindskelse af virkeliggnrelsestempoet nver indflydelse på viljens patos. Det dilemma, som kravet om demokrati stiller socialismen overfor, er  et  ydre kompromis,  som ikke må blive til et indre kompromis.

Bolsjevismens fascinerende styrke kan forklares ved den befrielse,  som fnlger af at udelukkedette kompromis. Men de, som er forblindet af denne mulighed, er måske ikke altid bevidst om det ansvar, som så påhviler dem. Deres dilemma bliver det fnlgende: Kan man opnå det gode gennem onde fremgangsmåder, kan man opnå friheden gennem undertrykkelse? Kan en ny verden fndes, når  midlerne til at virkeliggnre den kun i teknisk henseende adskiller sig fra  den gamle verdens med rette forhadte og foragtede midler? Det ser ud, som om man i dette tilfzlde kunne henvise til den erkendelse, som den marxistiske sociologi har gjort, nemlig at historiens udvikling altid har bestået i kampen mellem undertrykte og undertrykkere, og at det altid vil  vcere sådan; at selv proletariatets  kamp ikke kan  unddrage sig denne »lov«. Men hvis det var rigtigt, så ville -som ovenfor navnt -hele socialismens åndelige indhold, bortset fra opfyldelsen af proletariatets umiddelbare materielle interesser, blot være ideologi. Dette er umuligt. Og eftersom det er umuligt, kan man ikke opheje erkendelsen af en historisk kendsgerning til stettepille for den moralske vilje, viljen til at opbygge den nye samfundsorden. Det er nedvendigt at acceptere det ondesom ondt, undertrykkelse som undertrykkelse og det nye klasseherredemme som klasseherredemme. Og det er nedvendigt at tro -og det er i sandhed credo quia absurdum est -at denne undertrykkelse ikke påny vil affade de undertryktes kamp for at opnå  magt (for muligheden for ny undertrykkelse) og så fremdeles en uendelig rcekke af evige kampe uden mål og mening, men tvcerti- mod at undertrykkelsen  vil afskaffe sig selv.

Valget mellem de to holdninger  er altså -som ved ethvert spergsmål af moralsk art -et spargsmål om tro. For et gennemborende blik, der i netop dette tilfzlde måske ville vise sig at vcere overfladisk, kunne det tage sig ud som om, at nar så  mange gamle og prevede socialister afviser den bolsjevistiske holdning, er det fordi deres tro pa socialismen er blevet svcekket. Jeg vedgår åbent,  at det tror jeg ikke på. For jeg tror ikke på, at  den bolsjevistiske beslutnings  »barske heroisme«  krzver mere tro end den langsomme kamp, der tilsyneladende er mindre heroisk, men som der dog påhviler et tungt ansvar, den kamp, som langsomt og pzdagogisk bearbejder sjzlen, og som feres af den, der til den yderste konsekvens tager demokratiet på sig. Den ferstnzvnte holdning tillader den enkelte uanset omkostningerne at bevare sin umiddelbare overbevisnings tilsyneladende renhed, mens denne renhed i den sidstnzvnte holdning bevidst ofres, for at man -alt imens man ofrer sig selv -kan virkeliggere social-demokruliel  i dets roralitet og ikke blot et af dets aspekter, et af dets fragmenter lesrevet fra sit centrum. Jeg gentager: Bolsjevismen hviler på den metafysiske hypotese, at det gode kan udspringeaf det onde, og at det er muligt, som Rasumikhin siger i Raskolnikov, at komme frem til sandheden ved at lyve. Forfatteren til disse linjer er ude af stand til at dele denne  tro, og derfor ser han et uleseligt moralsk dilemma i selve udgangspunktet for den bolsjevistiske holdning, mens han mener, at demokratiet af dem, som vil realisere det bevidst og zrligt til det sidste, krzver overmenneskeligt afkald og  selvopofrelse. Men s k ~ n t denne holdning krcever overmenneskelig styrke, er den dog ikke i bund og grund uleselig, sådan som det er tilfzldet med det moralske dilemma, der rejses af  bolsjevismen.

## Noter

1. P A tysk i originalen. Hegel taler egentlig omfornuftens,  og ikke ideens list (o.a.)

## 2. Jeg tror, fordi det er mod fornuften (o.a.)

(Artiklen oprindelig trykt i Szabad Gondolar, december 1918. Fordanskning af Rita Kiss og Martha Dufournauds  franske overszttelse ved  Preben Kaarsholm).