Gravøllets undergravning
Forfattere: Mikkel Bruun Zangenberg
Tidsskrift: passage (1999-12-01)

ansk

er "ul

er "

er er et forsø

--- -

g af dette m

" :

...\_.

## Gravøllets passage

James Joyce, som var besat af tal og titler, og som i mange år holdt navnet på sit sidste værk hemmeligt, valgte at  kalde  det  for Finnegans  VVåke 1 (FW),  hvor den mest ligefre=e oversættelse til dansk siger at det betyder Finnegans gravøl. Men hvad er "gravøl"? Rent socialpsykologisk og antropologisk er det be­ nævnelsen  for  et  ritual der ·umiddelbart  efter  den biologiske død er indtruffet, men inden selve grav­ fæstelsen, lader den afdøde ligge lit-de-parade mens de efterladte drikker  og mindes i et tilstødende væ­ relse,  formentlig som iværksættelsen af en art terapi der skal gøre dødserfaringen håndterbar. Men der er ikke desto  mindre tale  om en  underligt  dobbelt  si­ tuation: Den døde er der stadig, og er alligevel fuld­ stændigt  fraværende;  liget  er  hverken  i  live  eller stedt til  hvile.  Mens denne  tvetydighed i det empi­ riske hverdagsliv hastigt fordufter al den stund krop­ pen begraves eller brændes, fastholdes og udforskes den  hen  over  FWs  628  sider.  De  ko=ende  be­ mærkninger er et forsøg på at undersøge en to-delt forvaltning  af  dette  mellemrum  i  FW,  fremskriv­ ningen af en litterær erfaring og et litterært rum der dirrer usikkert mellem tiden efter og tiden inden dø­ den,  og  som udnytter denne usikkerhed til at eska­ motere, dvs.  borttrylle sorgens smerte.

Ra=en for denne dissonans er en udspaltning i på  den  ene  side  kvinden  Amia  Livia  Plurabelle (ALP),  og på den anden side hendes husbond, Fin­ negan  eller:  "those  normative !etters  the  nickname Here Comes Everybody."  (32.18-19), som synekdo­ kisk  inkarnerer  hele  teksten  selv.  Relationen  mel­ lem  disse  to  skikkelser  er\_  essentielt  asy=etrisk, ikke blot fordi hun er kvinde og han er mand, men

.......

## Gravøllets undergravning

Om det eskamoterede sorgarbejde i Finnegans  Wake

MIKKEL BRUUN ZANGENBERG

yderligere  af den  grund  at hun  er  et  tekstuelt  sub­ jekt  som  går  i  rekurs  til  det  enkelte  individs  egen dødserfaring,  mens Finnegan modsat er  sa=ensat af  en  forgængelig  del,  der  er  pubejer  og  måske voyeur, og en aspiration efter litteraturhistorisk udø­ delighed, hvadenten som det primordiale Menneske eller som den sagnomspundne irske King Finnegan. Denne  asy=etri  afsondrer  nu  to  forskellige  in­ skriptioner  af sørgearbejdet. Med  "sørgearbejde" mener jeg meget bredt de manøvrer som et subjekt tager i anvendelse for at bearbejde et reelt eller ind­ bildt tab af en real eller ideal genstand. 2

## Verdenskrønike og  en  død i  familien

FW er som bekendt løseligt anlagt  som en ironisk transposition af  den italienske filosof Vicos forestil­ ling om verdenshistorien som en cyklisk gentagelse af tre hovedstadier, kaldet "corso", og et sidste, de­ kadent Gotzendi:immerung hvor det hele går under, en såkaldt  "ricorso",  jfr.:  "he  cursed  and  recursed" (29.09),  kun for som Fugl Fønix at genopstå på ny. 3 Heraf de tre  store og den  sidste,  korte fjerde bog i FWs  "reel  world"  (64.25,  dvs.  dens  realitet  er  en rullende  verden),  som:  "moves  in  vicous  cicles  yet remews the same" (134.16-17, bemærk kombinatio­ nen af "viconianske cykluser" med "onde cirkler", "vicious circles").  Denne globale mekanik er yder­ mere  indlagt  i  Porter-familiens  genvordigheder  i  , FW:  Det  begynder  altsa=en  med  et  tordendrøn og  et  syndefald  på første  side,  rumler  og  skumpler hen  over  første  til  tredje  bog,  for  at  kulminere  i fjerde  bogs  sidste  femten  sider  hvor ALP  udsynger sin  elegiske  svanesang  og  enten  forlader  livet  eller familien  eller  bogen,  ligesom  een  læsning  siger  at tooe slal Do măd her

(

, dels de

· del

uer,

ind

: " ."

........

bevægelsen  rent  meteorologisk  går fra tidlig  aften, over  den  dybeste  nat,  til  morgeng ry ets  frembrud i sidste del. 4 Mens protagonisten HCE således altid al­ lerede er faldet, er hjemfalden til en retssag pga. sine angiveligt  syndige  handlinger  ("this  municipal  sin business",  005.13-14)  og  i  tilgift  dejset  omkuld  på gravøllets plankebord, er det først til allersidst hans viv må kapitulere og rekapitulere. FW er på den led en universalistisk  krønike  der  på det ene  lærred vil male  hele  menneskehedens  skæbnesvangre  forløb fra  start  til  slut  og  forfra igen,  og  som samtidig  på det andet lærred skildrer familie-enhedens  partiku­ lære  gennemløb  af  en  analog  proces,  men  på  en langt mindre skala. Dette svarer  til at ALP også  er fremstillet som en flod, eller alle floders Flod (i 1.8), mens  HCE  er  bjerge,  bygninger,  dale  og  marker, kort  sagt  fastlandet,  "Howth  Castle  and  Environs" (003.03).  Det  global-historiske  og  naturlige  plan er derfor forlenet med en relativ udødelighed, en udø­ delighed  som  teksten  FW  gerne  vil  tage  del i.  En meta-tekstuel  kommentar  beskriver  i  l.5  et  manu­ skript  eller  brev  der  ormer  sig  vej ·gennem  teksten og muligvis er stand-in for den,  som en: "oldworld epistola  of  their  weatherings  and  their  marryings and  their  buryings  and their natura! selections  has combled tumbled down to us fersch and made-at-all hours like an ould cup on tay" (n7.26-29). 5 Hvis vi antager at dette på et niveau gælder som beskrivelse af FW er det påfaldende dels koblingen af Vico og Darwins:  "origin  of  spices"  (504.27),  eftersom  de begge  står  bag  verdenshistoriske  evolutions-table­ auer,  -dels  den karakteristisk satiriske  modsigelse mellem fersk og færdiglavet klassiker versus en gam­ mel kop ·te.  FW præsenterer ikke et  konventionelt indrammet  spejlbillede  af  naturen,  men  er:  "that multimirror  megaron  of  returningties,  whirled  wit­ hout end to end" (582.20-21). Givet er det at denne energiske epistel tager det på sig og i egen forestil­ ling lykkes med at give et synoptisk billede af selve menneskehedens  fremfærd.  I  modsats  til  dette  er den familial-biologiske scene  henvist til  en kort og flygtig eksistens, er i transit mellem privatlivets fød­ sel  og  død.  Det første forehavende omtaler  døden, betragter  den,  skildrer  den,  men  er  essentielt  selv for ry kket fra den. Mens det andet register på langt mere dramatisk måde er midt i den pathos og  den sentimentalitet  som  den  menneskelige døds "joor­ nee saintomichael" (621.02) 6 kan afføde. FW omtaler  døden, ALP udtaler døden.

En anonym udsigelsesinstans spørger således i fjerde bog til hele FW  s skæbne: "What has gone? How it ends?" (614.19), og modtager følgende replik: "Begin  to  forget  it.  It  will  remember  itself  from every  sides, with  all  gestures,  in  each  our  word. Today's  truth,  tomorrow's  trend.  Forget,  remem­ ber!"  (614.20-22).  FW  er ikke  afhængig  af  at  dens læsere husker den,  på samme måde som de erindrer Anna Karenina og  fl iaden, af den simple grund at den simultant har konstitueret sig som en autarkisk mo­ nade,  en  usandsynligt  succesrig  kombination af  Bi­ belen  og  Mallarmes Livre. Og  desuden,  af  samme årsag,  som den tekst der befinder  sig i  hvert  ord vi udstøder, hver gestus vi udfører og vil komme til at udføre, "in each our word". Det er derfor glemslen for  dens  skaber  er  det  samme  som  erindringen, "Forget,  remember!", for så snart vi har glemt den - og det er uh yr e vanskeligt at "huske" og huske på FW på samme måde som vi husker en hvilken som helst anden roman - er den  rundt om,  bag i og in­ den i os som selve sprogets og mytens inderste sub­ stratum. Mennesker forgår, FW består. Det hedder på li gn ende måde et sted at FW ikke har nødig  at blive si gn eret:  "So  why,  pray,  sign anything  as long as  eve ry word,  letter,  penstroke, paperspace  is  a perfect  signature  of  its  own?"  (n5.06-8).  Det  er  i det mindste den megalomane og mytomane påstand som  ligger  bag  beskrivelsen  af  FW  som  et  evigt, uforgængeligt cirkulerende: "vicociclometer" (614.26).

ALP er her  over for i  samme fjerde  bog  vandret lige lukt ind i: "mournenslaund"(614.08), dvs. "morgenlandet"  for  daggry  er  ved  at  b ry de  frem, men også "sørgelandet"  efter  "mourning",  "sorg" (j:fr.  "momourning",  247.18). 7 ALP  ligger  i  ægte­ sengen  med  den  sovende  HCE  ved  sin side,  eller måske ved siden af hans ligbåre til gravøllet,  det er vanskeligt at afgøre hvilke af  de to muligheder tek­ sten skildrer. Sagen er, at hun :fremkommer med en svanesang, en l yr isk  og  højpatetisk skildring af  det samliv  der  gik  forud og  beklagelsen  over  den  nært forestående død eller afsked. Hun beder på et tids­ punkt HCE om at måtte læne sig op ad ham:  "So. While  you're  adamant  evar. "  (626.03),  hvor  dette deler  sig  i  et  udsa gn som  siger  "you're  adamant ever",  eller  "ever  adamant"  hvilket  betyder  "altid ubøjelig", og i den egenskab kan henvise til at HCE selv  i  døden eller  søvnen er fysisk  stærk,  er  god at læne sig op ad, at hans styrke med andre ord over­ skrider  det  menneskeligt  forgængeliges  skrøbelig­ hed.  Eller,  rent  homofonisk,  giver  "you're  Adam and Eva",  "du er  (både) Adam og Eva",  hvilket in­ debærer  at  HCE tilskrives  en biseksual  almagt, 8 en androgyn  selvtilstrækkelighed,  og  en  antropocen­ trisk central-position som den kombinerede kvintes­ sens af det første menneskepar.

I  begge  tilfælde  er  det  klart  at  HCE  fremstilles som  andet  og  mere  end blot den  bedrøvelige  pub­ ejer og husbond der engang var en mægtig kraftkarl, men idag,  alas,  blot er  en dvask  afdød eller  en vat­ tet  tøffelhelt:  "You're  only  a  bumpkin.  I  thought you  the  great  in  all  things,  in  guilt  and  in  glory. You're but a puny."  (627.22-24). Denne oscillation i beskrivelsen af ægtemanden som enten en guddom­ melig  støttepille  eller  en  vakkelvorn  stikpille,  sup­ pleres  af  en melodramatisk afsked· med eksistensen: "let  her  rain  for  my  time  is  come.  (  ...  )  A  hundred cares,  a  tithe  of  troubles  and  is  there  one  who  un­ derstands  me?  (  ...  )  All  me  life  I  have  been  lived among them but now they are becoming lothed to me. (  ...  ) How small it's all!"  (627.12-20). Det vigtige er her den passive form i "been lived", og den mar­ kante kontrast som dødserfaringens prospektive brokker  danner  til  den  tillidsfulde  tone  i  beskrivel­ sen  af  FW  s  transhistoriske  uforgængelighed.  Mens ALP er forbitret over sin ensomme exit - "loonely in me loneliness (  ...  ) 0 bitter ending!" - og har be­ hov  for  at blive husket og  være genstand for sorg "mememormee!"  (628.14)  som  det  sammentrængt hedder9 - er  teksten  til  allersidst  tømt  for  de  ellers prominente meta-tekstuelle udtalelser fra skaberen, den ubekymrede overbevisning om FWs udødelig­ hed. Årsagen er,  at den sidste sætning knytter an til den første sætning side 3, sådan at teksten FW ikke på  samme måde som det tekstuelle subjekt ALP er henvist til  repræsentationen  af  den  biologiske  død, men stolt og tavst kan paradere sin cykliske evighed. Hvor  ALPs  sørgearbejde  bunder  i  den  snarlige  af­ sked med familien og livet,  altså  en  biologisk  nød­ tørft, er FW  s allestedsnærværende si gn atur afledt af den storhedsvanvittige overbevisning om  partiel udødelighed.  Over  for  kvindens  beskedne  utopi familien skal i det mindste huske mig - står tekstens narcissistiske  utopi  I  vil  alle,  levende  som  døde, komme til at huske mig, hvadenten I vil det eller ej.

## Præ-mortem: Forhalingens taktik

Disse to modstillede utopiformer bearbejder i anden omgang  gravøllets  ritual  parallelt.  Hvor  det  femi­ nine  subjekts  pathos  stillede  sig  skarpt  over  for  det tekstskabende individs halstarrige tro på evigheden, er  det  fælles  for  dem  begge at  de  forsøger  at omgå gravøllets præmis,  som  er  at post-mortem,  om  end ikke nødvendigvis rigor mortis,  er  indtrådt. Gravøl­ lets  temporale  efterkomst  fornægtes,  den  blokeres eller  saboteres til fordel  for  forsøget på at indskrive en uophørlig præ-mortem zone. ALP siger et sted: "he never starts to finish" (622.30), hvor dette lige­ fuldt kan gælde for HCE som for FW. Afslutningen såvel som begyndelsens moment forhales og udsky­ des  konstant  i  FWs  "funeral  games"  (515.23).  Det sker dels ved den konsekvente tvetydighed som til­ slører  indblikket  i  situationens  reale  tilstand  i  1.8, dels  ved tekstens tilstræbt cykliske struktur,  og dels endelig ved sentenserne om at Finnegan som en an­ den  Kristus  genopstår.  For  eksempel  siger  ALP  på næstsidste  side:  "1'11  slip  away  befare  they're  up. They'll never see. Nor know." (627.35-36), hvor for­ muleringernes  ordlyd  antyder  at  hun  påtænker  at forlade  hjemmet uden at  nogen,  inklusive  læserne, opdager  hende,  og  uden  at  nogen  derfor  med  sik­ kerhed vil vide hvad der motiverede hende - en læs­ ning  der  bakkes  op  af  de  hule  slag  for  brystet som lidt  længere  oppe  på  samme  side  udtrykker  klager over at hun altid har knoklet uden at nogen har på-, skønnet, endsige forstået hende. Men det kan lige så vel betyde at hun henviser til døden, at manden og børnene  aldrig  vil  komme  til  at  overvære  hendes nøjagtige  dødsøjeblik,  og  derfor  heller  aldrig vil kunne  vide præcis hvordan det var,  i netop  det se- UUCU

er el

Dumpty/How

isegi

...roaessnos..

....

kund.  På sidste side siger ALP ligeledes: "My leaves have  drifted  from  me.  All.  But  one  clings  still.  I'll bear  it  on  me.  To remind me of." (628.06-7), hvor "leaves" udover til træets løv metonymisk refererer til  bogens  sider,  der  alle  ("All")  er  drevet  væk fra hende,  men hvor hun stadig,  naturstridigt,  kan be­ holde et enkelt som kan minde hende om noget, et noget  som forbliver  usagt  inden  punktummet kap­ per sætningen af. At hun efter afskeden stadig skulle kunne erindre og kunne bære noget på sig, implice­ rer  en  fortsættelse  efter døden,  forstået som absolut afsked med alle det menneskeliges attributer  og ev­ ner.  Hvis  døden  således  ikke  er  sig  selv,  bliver  det uklart  om  det  vitterlig  er  døden  hun  omtaler,  eller om døden, sådan som vi kender den, ikke blot skub­ bes foran hende, udskydes lidt endnu?

På  samme  måde  beskrives  HCE-Finnegans  død tidligt i teksten som et irreversibelt fald: "His howd feeled heavy, his hoddit did shake. (There was a wall of course in erection) Dimb! He stottered from the latter.  Damb!  he  was  dud." (006.13-14). Som  den "Bygmester  Finnegan, of the  Stuttering  Hand" (  004.  18) der  hilser  på  den  faldende  Bygmester  Sol­ ness hos Ibsen, er han først klatret op på en gavl el­ ler en mur eller en stige, eventuelt som en del af Ba­ belstårnets rejsegilde og er derefter faldet ned. Kun for,  ligesom Humpty Dumpty, at gå i tusind stykker uden at kunne repareres. Tekstens egen omskrivning af barnevisen om Lewis Carrolls Humpty-fald hed..: der  "The  Ballad  of  Persse  O'Reilly",  og  indleder med  at  spørge:  "Have  you  heard  of  one  Humpty Dumpty  /How he fell with a roll and a rumble/  And curled up like one Lord Olofa Crumple/By the butt of  the  Magazine Wall",  og  ender  med at fastslå at: "Not all  the king's  men  nor  his  horses/Will  resur­ rect  his  corpus" (45.01-5 og 47.26-27). 10 Så  Finne­ gan  er  død,  og  gravøllet  følger  logisk  efter.  Eiler hvordan? For små 590 sider senere genopstår han til­ syneladende:  "sod  on  a  fall;  pat;  the  hundering blundering  dunderfunder  of  the  plundersundered manhood;  behold,  he  returns;  renascenent;  :fincar­ nate;  still  foretold  around  the  hearthside" (596.025).  Og  allerede  få  linjer  efter  omtalen  af den  fal­ dende bygmester hedder det, med en typisk dækket henvisning til  fallos,  at:  "Phall  if  you  will,  rise  you must" (004.15-16).

## Fortsættelsens bøn og tekstens transformation

Der  er  altså  i  begge  sammenhænge  - ALPs  og HCE/FWs -tale om en afvisning af nogen form for forsoning med endelighedens, flygtighedens og for­ gængelighedens triste datum. Dette manifesterer sig nu ikke kun som en repetitiv benægtelse og en ma­ gisk, mytisk-religiøs henvisning til genopstandelsens mirakel.  Min påstand er i stedet at der er tale om en særpræget fremtidsrettet bøn, en futurisk appel om, mod  bedre  vidende,  at  kunne  fortsætte, om  at kunne tilstedes en uudviskelig  tilstedeværelse.  Mod enden  af  111.2  optræder  for  eksempel  denne  bøn: "Work your progress!  Hold  to!  Now!  Win  out,  ye devil ye! T he silent cock shall crow at last. The west shall shake the  east awake. Walk  while ye have the night  for  morn,  lightbreakfastbringer,  morroweth whereon  every  past  shall  full  fost  sleep.  Amain." (473.21-25).

Som  et  andet  eksempel  kan  man  anføre  de  to gamle  vaskekoners  sladder  ved  floden  Liffey,  hvor det gentagne refræn er: "Tell me. Tell me." (200.10), som et  symptom på et hverdagsligt og  konkret be­ gær  efter  narrationens  evne  til  som  en  protese  at kunne forlænge vores erindring om det forbigangne eller passerede, bare en anelse endnu: "Tell me mo­ her.  Tell me  moatst." (198.27) Dette er ej heller in­ dekset  på  en  bovlam  nærværs-metafysik,  men  sna­ rere  en tekstuelt medieret  ambition  om  at  ville konstruere en nærværs-fysik.

Gravøllets opgave i FW er således at undergrave sig  selv,  at  sørge  for  at  det  aldrig  kommer  til  sorg, at Faldet aldrig finder sted.  FW som helhed er altså det  stik  modsatte  af  en  eskatologi,  det  vil  sige  den er en art sækulariseret teogoni, en beretning om den konstant  gentagne  første  begyndelse  der  aldrig  når frem til  den :finale  og  terminale afslutning:  "he ne­ ver  starts  to finish".

Men netop denne egenartede teogoni er karakte­ riseret  ved  at  gestalte  den  dobbelte  og  uafklarede modstilling  af  to  typer  sorg-inskriptioner.  Mens  de divergerer  hvad  angår  skala  og  kvantitet,  konverge­ rer  de  i  den  futuriske  bøn  om  at  præ-mortem  kan er ef

.....

opretholdes  et lille  øjeblik  endnu.  Når  HCE  tøver og stammer og snubler,  rr er det derfor ikke sympto­ met på den uafrystelige arvesynd der hæmmer hans frie  tale  og  hans raske gang,  men indforskrivningen af  en  diskursiv  modfront  af  mikrologiske  taktikker der forhindrer sætningen i at slutte helt og fuldt, og menings- og fortolkningsarbejdet i uigenkaldeligt at ophøre.  Og  når  ALPs  svanesang  oftest  er  gnomisk og elliptisk er det ikke fordi Kvinden med stort K er indlagt  som  priviligeret  patient  på  det  semiotiske plans  non-tetiske  substratum, 12 men fordi  hun der­ med formår at tilsløre og forhale sagens gang, at re­ petere  Scheherazades  strategi,  at  lade  en mangear­ tet,  "plura  helle",  skønhed  besnære  og  forføre  og irritere  læseren ad infinitum: "since  in  this  scherza­ rade  of  one's  thousand  one  nightinesses  that  sword of certainty which would indentifide the body never falls" (51.04-6).

Det objektive korrelat til disse  to taktikker - tø­ ven  og  tilsløring  - er  tekstens  ustadige  forvandling og subjekternes uendelige transformation. FW: "Anyhow, somehow and somewhere (  ...  ) somebody mentioned by  name in his  telephone directory  (  ...  ) wrote it, wrote it all" (nS.12-15). Denne passage si­ ger  at  et  konkr � t  og  partikulært  enkeltindivid  har skrevet FW,  at FW  er i og  af denne  verden, at den ikke  er  sprunget  frisk  og  jomfruelig  ud  fra  Guds pandebrask, men at een af de mennesker der oven i købet  står  i Hans  telefonbog,  har  skrevet den. FW er altså en uudryddelig del af regionen sub caelo, ikke en  overjordisk  entitet  som  svæver supra  caelo. Det betyder  efter  Aristoteles  at  den  er  forgængelig  og omskiftelig, ikke uforgængelig og evig. For at sætte trumf på denne pointe,  som stik  modsiger de oven­ for citerede megalomaniske udsagn,  betones det vi­ dere i den samme passage at FW, ligesom universet, befinder sig i en stadigt avlende sværm af forander­ lighed:  "every person, place and thing in the chaos­ mos  of  Alle  (  ...  )  was  moving  and  changing  every part  of  the  time:  the  traveiling  inkhorn  (  ...  )  the continually more  and  less  intermisunderstanding minds,  the  as  time  went  on  as  it  will  variously  in­ flected,  differently  pronounced,  otherwise  spelled, changeably  meaning" (nS.15-28). Tekstens  mute­ rende magma indgår her, hvis vi tager den på ordet, i  et  reversibelt  kontinuum med universets  diffunde­ rende svirren. 1 3 Det medfører at FW  aldrig helt og holdent  er  sig  selv,  men  at  teksten  er  kastet  ud  på tilværelsens  tilfældige  og omskiftelige  rørelser,  her­ under forandringer i udtale og stavemåde og udlæg­ ning af skriften.

Og nu til ALP  (som på tysk,  "Alp-traum",  bety­ der "mareridt"):  "And we'd be married till delth to uspart. And though dev do espart (  ...  ) And can it be it's  now  fforvell?  llias! (  ...  )  But  you're  changing, acoolsha, you're changing from me, I can feel. Or is it  me is? I'm getting mixed. " (626.30-36). Først  ud­ taler  ALP brull yp sritualets forhåbningsfulde antitese til  gravøllets  farvel,  nemlig  "vi  skulle  være  gift  til døden os skiller". Her er det underforstået at døden vitterlig  er  navnet  på  en  uigenkaldelig  adskillelse. Men derefter kommer:  "And though", dvs. "og  også selvom døden os skiller", hvilket giver en ophævelse af døden som adskillelse, en fortsættelse af ægteska­ bets  forening.  Derfor  bliver  ALP  i  tvivl,  signaleret ved "fforvell"s fordoblede første og sidste bogstaver. Er  der  tale  om  en  afsked,  "And  can  it  be  it's  now fforvell?",  eller  er  der  blot  tale  om  en  overgang  til en anden samlivsform? Andetsteds omtales et: "Radium Wedding" symptomatisk som en:  "Mag­ nificent Transformation Scene" (222.16-17).

Denne  tvivlrådighed  om  ægteskabets  eller  det biologiske liys ophør forplanter sig dernæst til selve subjekternes konstitution, al den stund ALP artiku­ lerer en erkendelse og anerkendelse af deres stadige, strømmende foranderlighed. Har ægteskabet da ikke blot  været  en midlertidig passage hvor  to indi­ vider i metamorfose indbildte sig at mødes og fusio­ nere i det der reelt var en ikke-synkroniseret flux af processuelle  subjekt-formationer?  ALP  synes  der­ med  uvilkårligt  at  skrive  under  på  rigtigheden  af Humes  gamle  skepticistiske  observation: "I  may venture to  affirm  of  the  rest  of  mankind,  that they are  nothing  but  a  bundle  or  collection  of  different perceptions,  which succeed each  other  with  an  in­ conceivable rapidity,  and  are  in  perpetual flux  and movement." 1 4 Det er derfor hun ikke kan afgøre om det er hende selv eller HCE der forandrer sig, men i stedet udtaler sig fra en position hvor de begge un­ dergår en umådeligt hurtig dissociation i selve udsi-

66

des, ved hjæl

e ritual og d

(56.

to h

vist

- .....

........

.....

..........

gelsesøjeblikket: "You  knew  me  once, but  you won't  know  me  twice"  (487.31-32).  Men  det  for­ hold  at  hun  bliver  forvirret,  "get  mixed  up",  og samtidig blandet sammen med de flydende grænser mellem  subjekt  og  verden,  levende  og  dødt  stof, "getting mixed", indikerer at hun er indlagt i en si­ tuation  hvor  gravøllets  ritual  mister  betydning  og vægt. For  hvis  hvert  øjeblik  er  en  gravøl,  er  intet øjeblik  reserveret  en  gravøl. Det  betyder,  at ALPs sørgearbejde  må  være konstant,  men det indebærer tillige  at  hun  intet  har  mistet,  for  man  kan  jo  ikke miste  det  man  aldrig  uindskrænket  har  besiddet. Disse skismatiske drejninger, denne ængstelige beto­ ning af forandringens status som mobilt grundvilkår er  dermed  og  selvsagt  dobbelttydig. For  mens  den for det første antyder en flugtlinjes befrielse fra den statiske  og  dødsyge  nedlukning  i  en  ensartet  total­ betydning eller en rigid selvidentitet, indebærer den for  det  andet  at  døden  optræder  hvert  øjeblik,  at gravøllet påbegyndes og ophører med l yn ets hast, at der knapt nok er tid til at afholde den før gravfæs­ teisen eller kremeringen er overstået.

## På sporet af gravøllets forsvundne passage

Gravøllets  terapeutiske  betydning  opstod  i  og  med den midlertidigt bremsede en direkte bevægelse fra afsjæling til forrådnelse og opløsning, at den iscene­ satte et udtrukket og måske endda sørgmuntert far­ vel til den afdøde, en mulighed for at udveksle skrø-' ner  og  anekdoter,  hyldestsange  til  og  bagtalelse  af den netop hedengangne. Gravøllet markerede såle­ des, ved hjælp af det stiliserede ritual og deltagernes narrative  kompetence,  en  overgang  mellem  liv  og død,  mellem  nærvær  og  fravær  som  gjorde  selve denne  uhåndgribelige  forvandling  mindre  skræm­ mende og mindre forbløffende. I FW, modsat, fast­ holdes  og  forskydes  selve  det  duplicitære  og  sære ved  gravøllets  bes yn derlige  samtidighed  af  nærvær og fravær. Og dette sker  på de to hovedspor som i det  foregående  er  blevet  skildret. Via  ALPs  senti­ mentale  jammer  og  FW  s  megalomane  hybris  blev gravøllet umiddelbart ophævet som en gyldig, soci­ al  psykologisk  medicin.  For  ALPs  vedkommende fordampede  gravøllets  skær  af  endegyldig  afsked  i og  med  de  dunkle  tvetydigheder  indlagt  i  hendes udstrakte monolog, sådan at det var vanskeligt at af­ gøre  om vi havde at gøre med Isoldes Liebestod, en Noras flugt fra hverdagens trummerum eller en snu Scheherazades rænker for at udsætte dødens øjeblik: "We  are  circumveiloped  by  obscuritads"  (244.15). For FW  s vedkommende blev der slået skår i den tri­ umferende beskrivelse af almægtig og ideal evighed i og med de skepticistiske passager om global foran­ dring  og om lokale, idiosynkratiske produktionsbe­ tingelser. Såvel kvindens som tekstens utopiske und­ vigelsesforsøg  hutlede  sig  i  sidste  instans  sammen som en from bøn om blot en lille, beskeden fortsæt­ telse  endnu,  og  repræsenterede  dermed  et  sorgar­ bejde  der  forsøgte  at  fjerne  selve  grunden  under sorgen (objekttabet).

Tekstens  ramme  omkring  disse  to  registre  ytrer sig  som et omslag fra kuldslået eskatologi til sæku­ lariseret teogoni: En diskret gestaltning af en bevæg­ else  der  hverken  lader  sig  forankre  i  begyndelsens jerngreb  eller i  afslutningens kolde dødshånd - det aristoteliske  plots  spændetrøje  men  flimrer  og blafrer i en stadig forandring af gehalt, tone og be­ tydning,  midt mellem en:  "quasi-begin" (56.27) og et:  "and  that's  not  the finis  of  it  (would  it  were!)" (291.13). Tekstens rum er dermed en korridor hvor vishedens  sværd  aldrig  falder  og  for  alvor  skærer den  Gordiske  knude  midt  over. Rådvildhedens  og forvirringens  tågeslør  kaster  en  nådig  skygge  hen­ over  gravøllets  brutale  vidnesb yr d  om  kommende, endegyldigt fravær: "Where are we at all? And whe­ nabouts in the name of space? I don't understand. I fail to say. "  (558.33-34),  står  der helt i  slutningen af tredje  bog,  hvor  "what  was  that?" betegnende bli­ ver til:  "Fog  was  whaas"  (555.01). Som et  ekko  af: "Who  was  he  to  whom?  (  ...  )  Whose  are  the  pla­ cewheres?" (56.31-33).

Ganske  vist  er  det  vanskeligt  at  beskylde  FW  s skaber  for , at  være  en  mundlam  og  desorienteret søvngænger, men det er givet at når skaberinstansen et  sted  beskriver  en:  "ideal  reader"  som  lider  af: "ideal insomnia" (120.13-14) er det ikke uden grund. Den ideale læser som lider af en ideal søvn­ løshed er nemlig forrykket  fra  det skema i  hvilket gravøllets  ritual  skelner  skarpt  mellem  nat  og  dag, liv  og  død,  vågenhed  og  søvn,  realitet  og· drøm. I

stedet indtræder en fiks og eklektisk ide, lånt fra Ni­ cholas  Cusanus og  G.W.  Leibniz,  om modsætning­ ernes  sammenfald  og  identiteternes  uskelnelighed: "Micholas  de  Cusack  (  ...  )  by  the  coincidance  of their  contraries  reamalgamerge in  that indentity  of undiscernibles (  ...  ) Han var." (49.34-36 og 50.01-5). Tekstens subjekt er ikke, han var altid på forhånd en skygge af uskelnelige figurer på  vej frem og  tilbage over floden, "lethelulled" (78.04), mellem Hades og Dublins  "phantom city" {264.19).

Tekstens indsats, dens fordring, er at vi medvirker til  denne  hypnotiske  og  fejlagtige  suspension af  de mest basale distinktioner  vi kender til, og at vi der­ med kommer til at udføre dens meget særegne vari­ ant af sorgarbejdet. Det  vil sige at tekstens  "Wake­ schrift" (205.17)rs på samme  tid  :fremstiller og undsiger  to  flugtforsøg,  kvindens  listige  rænker  og tekstens  (maskuline?)  storhedsvanvid,  til  fordel  for udbredelsen af et semantisk spindelvæv der ved im­ plicit  at  benægte dødens  karakter af uigenkaldelig­ hed  uhjælpeligt  henviser  os  til  desorienteringens ideale søvnløshed,  den lindrende hallucination,  den flaksende  fornemmelse  af  at  være  nedsunket  i  en: "riverrun,  past  Eve  and  Adam's,  from  swerve  of shore to bend of bay" (003.01-2), af at være:  "Nay­ man of Noland" (187.28). Det er meget muligt at vi nedstammer fra Adam og Eva,  eller fra en  vilkårlig kombination  af  atomer,  men  hvis  vi  accepterer  at entrere  Finnegans  gravøl  ender  vi  som  undrende gæster  til  en  fest  der  nægter  at  slutte:  "We  may come,  touch  and  go,  from  atoms  and  ifs  but  we're presurely ·  destined to be odd's without ends" (459.16-18).

Babelstårnets fald svarer til udstødelsen fra Edens Have:  I  begge  tilfælde  er  der  tale  om  en  specifikt menneskelig  drøm  om  ubrudt  kontinuitet  og  pro­ gression, hvadentei;i af menneskets almagt eller dets eksistens, og begge dramaer handler om hvordan vi blev  overladt til  misforståelse og isolation,  dødelig­ hed  og  forfængelighed.  Men  når Joyce i  sin  første sætning udtrykkeligt, ved sit indskud, pointerer at vi er  "past Eve and Adam's", forbi eller over dem,  og med både "swerve" og "bend" antyder afvigelser fra den  lige  vej  frem,  betyder  det  ifølge  nærværende læsning at han med FW mente at have skabt en mu- lighed for at gå ind i en ny Edens Have hvor:  "eve­ rybilly lived alove with everybiddy else"(21.09),  en ny Phoenix Park i hvilken han personligt havde sør­ get for at et universelt sprog og  en global ikonologi stod til rådighed, ligesom han havde kastet et barm­ hjertigt slør over det skarpsyn som kun ser den me­ lankolifremkaldende absolutte forskel mellem liv og død,  til fordel  for en tilstand hvor:  "Omnius Kolli­ dimus"  (299.09,  "alt  kolliderer").  Om  vi  mener  at læse dette ud af teksten,  eller  tilskriver  det  biogra­ fiske  subjekt "James  Joyce"  det  standpunkt  er  i denne  sammenhæng  underordnet.  Hvis  vi  vil  del­ tage i Finnegans gravøl kræver det af os at vi bliver ideale  søvngængere  der  blidt  pendulerer  mellem ALPs vemod og Finnegans vanvid, på grænsen til en knapt begribelig utopi, et:  "Errorland" (62.24) hvor gravøllets passage  forsvinder  og  bliver til  passagens konstante gravøl.

JAMESJOYCE (Ziirich r938). Foto: Carola Giedion-Welcker.

n at nøjagtig

panoptikon

## Noter

- I. Jeg  citerer  i  det  følgende  fra Finnegans  Wake (r939), London: Faber and Faber r975, med side-og linjetal, sådan at side r23 linje  r5 står  som r23.r5, og  gengiver  desuden de fire bøger og deres unummererede kapitler som fx II.3 for anden bogs tredje kapitel.
2. Jeg  må  her  henvise  til  Freuds  klassiker: Mourning  and Melancholia, i Collected  Papers, vol.4,  NY:  Basic  Books r959, pp.r52-r70, og til Nicolas Abraham og Maria T oroks forestilling om kryptografi og inskription af sorgen, se de­ res bekendte: C ry ptonymie: Le verbier de L'Homme aux loups, Paris:  Flammarion r976. Samt fx J-M Rabate: Les spectres de la modernite r997 og  Angela Moorjani: The Aesthetics of Loss and Lessness, NY: St. Martin's Press r992 for to inter­ essante ekstensioner af særlig Abrahams ideer til tekstana­ lysen.  Uden  at  det  følgende  dog  skal  opfattes  som  væ­ rende  forpligtet  på  en  loyal  og  kohærent  gengivelse  af dette  kontinents  doktriner.  For  snarere  end  at  være  en monogam  ægtemand  er  HCE  en:  "cryptogam  of  each night  bridable"(261.27)  ...
3. ALP antyder et sted til den sovende eller døde husbond at fugl Fønix, der  jo  forgår  i  ilden  og  rejser  sig  ud  af  as­ ken,  nærmer  sig:  "It's  Phoenix,  dear.  And  the  flame  is, hear!"(62r.or-2). Jfr.  desuden  Giambattista Vico: Den ny videnskab (r744), Kbh.:  Gyldendal r998.
4. Men  samtidig  gælder  det  i  FW,  i  hvilken  kontradik­ tionssætningen systematisk omgøres, at: "nachtis­ tag"  (  66.04), altså at nat og dag er identiske. Dette kollaps af skellet mellem nat og  dag udgør i  sig selv  en  rent tek­ stuel negation af tidens kosmologiske fremadskriden: hvis dag  ikke  afløser  nat  kan  historiens  progression,  og a  for­ tiori livets  fremdrift,  midlertidigt  blokeres.  Det  samme gælder tekstens matematik:  "But ein and twee were never worth three" (246.r5).
5. I  III.4,  pp.  579-580  er  der  en mere  udfoldet  meta-nar­ ration  af  nøjagtigt  samme  slags,  dvs.  fortalt  fra  et  ol ym ­ pisk  panoptikon  der angiveligt  overog  gennemskuer menneskene og alle deres monotone handlingsmønstre.
6. Allusionen er til Laurence Sterne: A Sentimental  Journey through France and Italy (r768), og til  ærkeenglen  Michael der  nedstyrtede Satan i Helvede.
7.  For  en elaboreret og  i  nærværende  sammenhæng rele­ vant  udvikling af  implikationen af dette  ordspil  med "morning"  og  "mourning", cf. Stanley Cavell om Thor­ eaus Walden og dens taktik over for hhv. "knowledge" om og  "acknowled gm ent"  af  tab:  "The  Uncanniness  of  the Ordin ary ",  i: In Quest of the Ordinary -Lines of Skepticism and Romanticism, Chicago r988, pp. r7r-72.

GRAVØLLETS UNDERGRAVNING

8. Cf., om biseksualitetens indeb yr d i FW,  "A Shadow of Doubt: Bisexuality in Finnegans Wake", i Jean-Michel Ra­ bates:Joyce  Upon the Void, London:  Macmillan r99r, kap.7. 9. "Mern"  betyder  på  hebræisk  "vand" og er  således  det naturlige  tegn  for  ALP. Derudover  skal  man  bemærke  at det franske "meme" kobles til det danske "mor", sådan at "jeg  er  altid  den  samme mor"  fremkommer,  dvs.  jeg  er uforanderlig.  En  bøn  som  allerede  er  undergravet  i  og med vandets flyden. Endelig  er  den  græske tangent  vig­ tig:  "mnemonisk",  som  er  et  almindeligt  brugt  ord  på engelsk,  betegner  jo  gudinden  Mnemosyne  hukommel­ sesteknik.
2. ro.  Visens oprindelige kontante ordlyd er: "Humpty Dumpty fell from the wall/Humpty Dumpty had a great fall/all  the  king's  herses  and  all  the  king's  men/couldn't put  Humpty  together  again".  For  en  mere  udførlig  ana­ lyse af børnerims funktion i FW, herunder de to Alice-bø­ gers rolle, jfr. Grace Eckleys kompetente: Children '.ILore in Finnegans  Wake, NY: S yr acuse UP r985.
- II. Cf.  fx  004.r8,  006.09,  35.20,  38.33,  r5r.28,r63.ro-n, r78.or-2, 231.24, 424.r3, 532.20.
4. r2.  Jfr. Julia  Kristeva: La revolution  du  langage  poetique, Pa­ ris:  Seuil r974, cf. pp.r7-roo angående sondringen mellem det  semiotiske  og  det symbolske  plan.
5. r3.  Jfr. for  en mere indgående  analyse af det  gensidigt im­ plicerede  forhold  mellem  omverden  og  tekstrum  i  FW, Mikkel  Bruun  Zangenberg: Romanens  medierende  mellem­ rum -Om Finnegans  Wake og den moderne,  eksperimenterende avantgarderomans problematik, Århus: Litteraturhistorisk Forlag r999, særlig kap. 3.
6. r4. David  Hume: A  Treatise  of  Human  Nature (r739-40), ed. Nidditch, Oxford at the Clarendon Press r978, p. 252. Hume supplerer denne bemærkelsesværdige påstand med en ikke mindre "radikal" sammenligning af bevidstheden med en teaterscene: "The mind is a kind of theatre, where several  perceptions  successively  make  their  appearance; pass, re-pass, glide away, and mingle in an infinite variety of  postures  and situations. There is  properly  no simplicity in it at one time, nor identity in di.fferent (  ...  )  The compa­ rison of the theatre must not mislead us. They are the suc­ cessive  perceptions  only,  that  constitute  the  mind;  nor have we the most distant notion of the place,  where these scenes  are represented, or  of  the materials, of  which  it is compos'd.", ibid., p. 253.
7. r5. Ordet  optræder  i  ALPs  flodkapitel  (I.8),  og  knytter derfor  an  til  en  anden  leksikalsk  betydning  af  "wake", nemlig "kølvand" der ligesom "gravøl" fungerer som teg­ net på en dobbelthed af  nærvær  og fravær.