Teksten og bogsiden
Forfattere: Max Ipsen
Tidsskrift: passage (2003-12-01)

## At se det oversete

'TOMT er papiret / for andet end sværte […]  TOM er bogen / for andet end tryk', kan man læse i et af de digte man kan rive ud af  Vagn Steens Riv selv fra 1965 (Steen 1965: 62). Det er så sandt som det er skrevet, men det er også en så åbenlys sandhed at man som regel ikke ænser den. Man overser det man nødvendigvis må se for at læse, trykket eller sværten på bogens sider. Trykket, bogstavet, ordet, bogsiden er ikke sagen, men midlet til at nå til sagen, og som sådan udvendige faktorer i forhold til det det drejer sig om: Formidlingen af en betydning. Sådan tænker man det, i det mindste sædvanligvis. Også i forbindelse med litterære tekster. Man ser teksten, og ser den dog ikke.

## Teksten og bogsiden

- den danske 60'er-avantgarde som eksempel

## Max Ipsen

nærmest per definition om antiteser til det poe  tiske. Alligevel  må  denne  betragtningsmåde  føre  til  undren, for det der betragtes som inferiørt er i en vis ganske banal forstand primært, også uden at man gennemfører en kringlet dekonstruktion af forholdet: Uden trykket på bogsiden er der intet at læse, og uden noget at læse er der ingen betydning.

'At beskæftige sig direkte med sit Sprog, er det samme som at se en Rude i Stedet for at se igennem den', sagde Johannes V . Jensen i 1906 til Christian Rimestad i en kritik af J.P . Jacobsens efter Jensens mening lidt vel forsirede prosa (Rimestad 1906: 46). Jensens udtalelse er, skønt en anelse bedaget og efterhånden  nok  også  som  metafor  en  anelse  slidt, ikke udtryk for nogen usædvanlig holdning. I litteraturen er sproget, som Jensen taler om, ikke selve sagen, men en rude mod virkeligheden. Langt mindre er ordet eller bogstavet, for slet ikke at tale om trykket i bogen, selve sagen. Når vi når til bogstavet og bogsiden er vi, næsten i platonisk forstand, fjernet fra sagen eller virkeligheden i tredje eller fjerde led. Anskuet på den måde, er det oplagt at en vesterlandsk æstetik må betragte sagen således, og derfor er det heller ikke overraskende at skriften på bogsiden opfattes som inferiør, uden betydning i sig selv. Der er tale om eksterne teknikaliteter og som sådan I Surface and Depth - en bog der er et forsøg på at rehabilitere overfladen, ikke på bekostning af dybden, men som et supplement til den - skriver Richard Shusterman at: 'Neglect of the visual or graphic in  the  literary  text  is  one  of  the  sad  and  sur  prising phenomena  of  Western  aesthetics'  (Shusterman 2002: 159). Richard Shusterman forklarer negligeringen af det visuelle i litteraturen med i hovedsagen tre faktorer: En mislæsning af Platons kritik af skriften; Platon har nok fordømt såvel digtningen som skriften, men han har ikke fordømt skriften i digtningen som sådan, derfor er det en fejltagelse at tage Platon til  indtægt  for  afvisningen  af  digtningens  visuelle aspekts væsentlighed. Den anden grund til blindheden i forhold til litteraturens visuelle aspekter skal findes i den romantiske idealismes fremhævelse af det immaterielle, af ånden og indbildningskraften, i modsætning til den bundne materialitet, dybden frem for overfladen. I Hegels æstetik er der formuleringer som er illustrative til en for  ståelse af problematikken. Det hedder bl.a. at poesien er den kunstform hvor det ydre materiale helt og holdent er frisat, og at  'das Sichtbare zur bloßen Andeutung des Geistes herabgesunken [ist]' (Hegel 1955: 124). Ordet i digtningen er, som også tonen, for Hegel 'ein für sich bedeutungsloses Zeichen ' (Hegel 1955: 123). Poesiens 'eigentliches Element [ist] die schöne Phantasie', og poesien er åndens rene og af materialiteten ufordærvede udtryk (Hegel 1955: 125). Det er med andre ord lige før Hegels position kan opsamles i et citat fra Paulus' andet brev til Korinterne, 3,6, hvor det hedder: 'Bogstaven  slår  ihjel,  men  Ånden  gør  levende'. Skønt den tredje grund til negligeringen af det visuelle i litteraturen som Richard Shusterman anfører i sammenstillingen med Platon og med Hegels romantiske idealisme kan forekomme ubetydelig og banal, og skønt den mere eller mindre bevidst er sammenvævet med og destilleret af disse to positioner, er den når alt kommer til alt ikke den mindst væsentlige: konservatisme og konventionalitet:  Vi er vant  til  ikke  at  tillægge  det  visuelle  nogen  større betydning. 'Dertil er det alt for selvfølgeligt', har Per Højholt, en af de store visuelle i dansk litteratur, påpeget (Højholt 1996: 6).

Man må, stillet over for negligeringen af tekstens visuelle  fremtræden  på  bogsiden,  spørge:  Hvad  er det man overser, når man overser tekstens visuelle fremtræden? Ét svar på spørgsmålet ligger lige for: Det er mediet. Og netop det forhold at man overser selve mediet er karakteristisk ifølge tressernes måske mest provokerende, men også særdeles indflydelsesrige,  medieteoretiker,  Marshall  McLuhan.  I Understanding Media fra 1964 skriver han:  'Det er kun altfor typisk, at et hvilket som helst mediums  'indhold' gør os blinde for mediets karakter' (McLuhan 1967: 22). Vi leder efter ånden i det skrevne og overser derved det der leder os til ånden: skriften på bogsiden, mediet. 1  På et vist tidspunkt i 1960'erne bliver det ikke længere muligt, i det mindste ikke hvis man følger med i den nyeste litteratur og teorierne som den afføder eller måske affødes af, at overse mediet. 2  Mediet bliver budskabet, kunne man sige med henvisning  til  McLuhans  måske  kendteste  diktum,  og accentueringen af mediet synes i 1960'ernes avantgarde at ske på bekostning af det indhold, der, som McLuhan gør opmærksom på, stiller sig hindrende i vejen for opmærksomheden på mediet i sig selv. I et essay om visuel poesi,  'Fra tekstlinier til tekstflader', noterer  Hans-Jørgen  Nielsen  denne  tendens  i  forhold til samtidens kunst. Han skriver at to tendenser er blevet stadig mere iøjnefaldende:

For det første tendensen mod maksimal rensning af den enkelte kunstarts medium og særpræg […]. For det andet tendensen mod sprængning af mediets og kunstartens grænser i forsøg på at udnytte og overtage materialer eller materialevirkninger fra andre kunstarter og medier (Nielsen 1968a: 64). 3

Rensningen  af  mediet  og  sprængningen  af  dets grænse foregår, hvilket kan forekomme paradoksalt, simultant.

'et tidsskrift kan (ikke) bruges til meget'

I Danmark finder man et eksempel på denne simultane  betoning  af  det  litterære  medium  og  afsøgning  en af  dette  mediums  grænser  i  en  lille  undergrundspublikation fra 1964, det samme år som McLuhans bog udkom i USA. Vagn Steen udgav sammen med Hans-Jørgen Nielsen og Ole Birklund Andersen det første nummer af tidsskriftet Digte for en daler .   Tidsskriftet, der udkom oktober 1964, fik nummer nul. Allerede angivelsen af tidsskriftets nummer, nul, med bogstaver, ikke tal - antyder en fokusering på mediet.  Et  tidsskrifts  første  nummer  er  som  regel nummer 1, og med num  mereringen nul annullerer redaktionen så at sige det første nummer - samtidig med at man også henleder opmærksomheden på det med den usædvanlige nummerering. Eller også antyder redaktionen at tidsskriftet er et indspil i eller et opspring fra den nulpunktssituation Roland Barthes tidligere havde skrevet om i Le Degré Zero de l'Écriture fra 1953, som Hans-Jørgen Nielsen året efter skulle skrive om i Dansk Musik Tidsskrift i forbindelse med komponisten Henning Christiansen i artiklen 'Efter Zero', og som Peter Louis-Jensen skrev om i artiklen 'Omkring Zero' i det første nummer af ta' , ta' 1 fra 1967. Man behøver ikke bladre meget i Digte for en daler før  den  næste pointering af mediet viser sig. Omtrent halvvejs gennem hæftets sider støder man på en side hvor halvdelen af teksten står på hovedet, og man finder hurtigt ud af at tidsskriftet, der ikke er  stort  andet  end  et  lille  hæfte,  begynder  forfra uanset hvordan man vender det. Tidsskriftets traditionelle linearitet og dets tendentielt hierarkiske opbygning er med et simpelt greb brudt. 'et tidsskrift kan  (ikke)  bruges  til  meget',  hed  det  i  øvrigt

ganske sigende nederst på den ene af Vagn Steens for- eller bagsider.

Det er i og med at Digte for en daler ikke  uden videre føjer sig efter mediets konvention man bliver opmærksom på tidsskriftet som medium. Det sam  me forhold gælder skriften og bogsiden som medium; også i forbindelse med skriften på bogsiden træder mediet  frem  når  det  problematiseres.  I  en  artikel, 'Concrete Poetry' fra 1971, har R.P . Draper gjort opmærksom på hvad det er der kendetegner skriften på bogsiden:

In European printed language it is an automatic assumption that letters forming words are separated from other letters forming words, that these letters march across the page from left to right, and that the lines so formed are strictly parallel and progress downwards at equal intervals (Draper 1971: 337).

Det lyder indlysende, og det er det også. Men netop fordi det er indlysende bliver vi først opmærksomme på det når der brydes med det. Bruddet med det indlysende  eller  det  konventionelle  har  altså  den dobbelte funktion på én gang at bryde med konventionen og i bruddet med konventionen negativt at pege tilbage på konventionen. Eller: 'Ved at bryde en regel, peger man på den', som Per Højholt har påpeget (Højholt 1996: 11).

## Sprinnnng ud … over sidens kant

Den første - eller, afhængigt af hvor i tidsskriftet man begynder at læse, den sidste - tekst i Digte for en  daler nummer  nul  bryder  på  alle  punkter  med Drapers beskrivelse af skriften på bogsiden.  Teksten, for så vidt det overhovedet giver mening at tale om en tekst i denne forbindelse, er af Hans-Jørgen Nielsen,  og  har  i  indholdsfortegnelsen  titlen 'tekstbillede'. Hans-Jørgen Nielsens 'tekstbillede' består af elleve bogstaver der tilsammen danner ordene spring ud ,  dog således at der i spring er fire n'er i stedet for et. Den konventionelle ortografi har måttet vige til fordel for bevægelsen i tekstbilledet. De to ord, som man må antage det er meningen man skal læse på siden,  er  ikke  delt  med  et  mellemrum,  tværtimod dumper g'et i spring ned i u'et i ud ,  og de to bogstaver, og altså også de to ord, smelter næsten sammen: Bogstaver der tilsammen danner ord er ikke adskilt fra andre bogstaver der danner ord. Man kan hævde at bogstaverne overordnet set går fra venstre mod højre på siden, idet det første bogstav er placeret til venstre på siden og det sidste til højre på siden. Dog kan man med ligeså stor ret hævde at bogstaverne først bevæger sig skråt op mod det højre hjørne for derefter i et fald eller et spring at bevæge sig ned over siden mod det nederste højre hjørne. Bogstavernes retning er på én gang horisontal og vertikal. Linjerne er ikke parallelle eller med lige store intervaller; faktisk er der ikke tale om en tekst sat op på linjer, men, som titlen angiver, om et 'tekstbillede' der ikke opererer med linjer som en konventionel skrift gør. De enkelte bogstaver er trykt i forskellig skriftstørrelse, og det sidste bogstav, d'et i ud ,  er skåret over af bogsidens kant. Det er på vej ud af siden. Teksten eller tekstbilledet springer ud i bevægelsen 'Fra  tekstlinier  til  tekstflader'  som  Nielsen  som nævnt kaldte en artikel om netop visuel poesi.

Typografisk viser 'tekstbillede' en bevægelse. De fire første bogstaver, spri ,   markerer med deres stigning  et  opspring  hvor  s'et  næsten  kommer  til  at ligne en fjeder der skyder teksten af sted. De næste fire  bogstaver,  de  fire  n'er,  viser  et  tumlende  fald efter opspringet, og endelig opsamles det sidste g i spring i u'et for med ordet ud at fortsætte faldet ud af siden. Hans-Jørgen Nielsen betoner i sit  'tekstbillede'  mediet  i  og  med  han  afsøger  dets  grænser. Renselsen af mediet eller betoningen af det kan ses i det forhold at der i 'tekstbillede' ikke er stort andet end den konkrete skrift på bogsiden. Der er, for at vende tilbage til Marshall McLuhan, så lidt 'indhold' at indholdet ikke stiller sig hindrende i vejen for en opmærksomhed på mediets karakter. Det er fladen, overfladen kunne man også sige, der er interessant, ikke dybden. Betydningen ligger i 'tekstbillede'  først  og  fremmest  i  bogstavernes  konkrete fremtræden på siden, og en læsning af teksten må som følge af det tage bestik af netop bogstaverne på siden og ikke af en eller anden diffus idé om et indhold. Indholdet, forstået som noget der viser ud over kunstværkets konkrete fremtræden, er så godt som fraværende.  Udsagnet  i 'tekstbillede',  imperativen Spring ud ,  er alment og refererer ikke til nogen bestemt situation. Der er ingen kontekst man kan for- stå  udsagnet  på  baggrund  af.  Men  simultant  med renselsen af mediet i Hans-Jørgen Nielsens tekstbillede kan man iagttage tendensen mod en sprængning af mediet: Er der tale om et billede eller om en tekst? Eller er 'tekstbillede' både en tekst og et billede? Det sidste forekommer nærliggende: Man kan ikke afgøre om 'tekstbillede' er en tekst der typografisk er stillet op så det ligner et billede, eller om der snarere er tale om et billede der til forveksling kunne ligne en tekst fordi det består af bogstaver. Måske er det når alt kommer til alt futilt at diskutere om 'tekstbillede' er en tekst eller et billede. I hvert fald skrev Hans-Jørgen Nielsen i kataloget til udstillingen 'Intermedia' i 1967, ikke om 'tekstbillede', men generelt: 'Om resultatet […] så bliver 'poesi' eller 'billedkunst' er for mig at se komplet ligegyldigt' (Nielsen 1967: uden sidetal). Imidlertid er det ikke futilt at bemærke at såvel tekstlige som billedkunstneriske  strategier  bringes  i  spil.  For  at  der skulle være tale om en tekst taler umiddelbart det forhold at 'tekstbillede' udelukkende består af bogstaver  og  er  fremkommet  i  et  traditionelt  ordmedium, et tidsskrift. For at der skulle være tale om et billede taler bl.a. antydningen af et centralperspektiv i 'tekstbillede'. Det er muligt at se et forsvindingspunkt omkring i'et og det første af de fire n'er, og på den måde læse en dybde ind i tekstbilledet. 4  Forsvindingspunktet er dog ikke et statisk punkt i tekstbilledet.  Øjet  dirigeres  ikke  blot  mod  forsvindingspunktet, men også videre ned ad n'ernes snublen og altså  ud  over  sidens  kant. T eksten  i  tekstbilledet, 'sprinnnngud', springer ind mod forsvindingspunktet og kastes derfra tilbage mod tekstbilledets største bogstav,  u'et,  for  at  forsvinde  ud  over  tryk  sidens kant. Teksten  springer  således  ikke  alene  ud  over siden, men også ud mod læseren. Eller teksten, dvs. de konkrete bogstaver på siden, springer ind i billedet, ind i billedkunstens rum, og ud af billedet, ud på tekstfladen.  Udsagnet  i  teksten  kan  derfor  på  én gang forstås som et ganske alment udsagn, og det kan forstås som et udsagn der udpeger bevægelsen i 'tekstbillede'. Teksten  i 'tekstbillede'  konstaterer hvad 'tekstbillede' som helhed demonstrerer. 5

'Sprogmaterialet kan reduceres […] til nogle ganske  få  tegn',  skriver  Hans-Jørgen  Nielsen  i  det samme nummer af Digte for en daler - ikke om sit eget digt, som man kunne forledes til at tro - men om e.e.  cummings'  tekst 'l(a'  fra  1925,  hvor  det visuelle  ligesom  i  Nielsens  tekst  er  i  forgrunden (Nielsen  1964b:  uden  sidetal).  Også  i  cummings' tekst er ordenes semantiske indhold begrænset.  Teksten består kun af ordet loneliness , og i en parentes i dette ord af sætningen a leaf falls . Der er, som Nielsen skriver, tale om et 'ret banalt efterårsdigt om ensomhedsfølelse,  mens  bladene  falder  i  verden' (Ibid.). Hvis man vel at mærke nøjes med at læse efter det semantiske i teksten. Digtets visuelle fremtræden på siden betyder imidlertid at man begrænser kunstværket hvis man kun læser efter det semantiske;  teksten  er  ikke  blot  en  rebus  som  man skal knække koden til for at kunne læse: 'Anderledes håndfaste kvaliteter kommer til syne, hvis man accepterer den visuelle fremtoning som en væsentlig del af texten. Foruden at være omhandlende er den også handlende', bl.a. i den subtile demonstration af bladets fald på bogsiden, fortsætter Nielsen i sin kongeniale læsning af cummings' digt (Ibid.). 6

Normale digte kan læses op. Deres legemlighed er af spirituel og altså: postuleret art. Denne text kan ikke læses op. / Til gengæld har den en konkret legemlighed på papiret ,  der gør den mindre postuleret, selvom den endnu er legitimeret som en henvisning til en virkelighed udenfor materialet. / Det sidste er måske en svaghed,

fortsætter Nielsen - stadigvæk om e.e. cummings' tekst  (Ibid.).  Der  er,  som  det  fremgår,  betydelige passager  i  Nielsens  læsning  af  cummings  der  kan overføres til Nielsens eget  'tekstbillede'. Henvisningen  til  en  virkelighed  uden  for  materialet  er  begrænset i Nielsens tekst, også mere begrænset end i cummings'. Tekstens konkrete legemlighed på papiret er mere markant i Nielsens digt end i cummings', hvilket ikke mindst skyldes overskridelsen af bogsiden. I modsætning til cummings' digt kan Niel  sens tekst læses op. Det sidste er måske en svaghed, fristes man til at skrive. Dog, må man tilføje, kan Nielsens tekst ikke læses op uden at betydelige dele af tekstens information går tabt. Nielsens  'tekstbillede' er mere for øjnene end for ørerne, det er 'overflade- forskning,  eller  mere  beskedent  overfladedyrkelse' som Jørgen Leth i 1969 skrev om sine digte (Leth 1971: 50).

Overfladeforskning  var  netop  hvad  en  del  af 1960'ernes avantgarde bedrev i litteraturen. For dem var 'Bogstavernes  fysik',  som  Per  Højholt  senere kaldte et essay, vigtigere end bogstavernes metafysik. Forfatterne søgte ofte det punkt hvor man ser ordet eller bogstavet 'uden flitterstads og betydning' som Højholt har skrevet. At tegnene betyder noget, betyder ingenting, kan man sige hvis man med Højholt

skal trække pointen hårdt op.  Omvendt  kan  man også vælge at se det betydningstømte tegn som betydningsfuldt, hvis man er i stand til at tillægge  netop  det  betydningstomme eller det be  tyd  nings  tømte  betydning.  Det  er  man  som regel ikke. Som regel ser man, igen med Per Højholts formuleringer  'kun hvad  ord  betyder,  ikke hvad  der  bærer  betydningen'  (Højholt  1996: 6).

fortsættend … at det at Hans-Jørgen Nielsens debutsamling, at det at , udkom i 1965. Samlingen havde genreangivelsen læsealbum ,   og  dermed er mellemværendet mellem læsningen og det visuelle allerede  antydet.  Et  album er sædvanligvis, som der står i Ordbog over det danske Sprog , en  'bog (med ubeskrevne blade), hvori man samler og opbevarer'  noget,  fx  fotografier, frimærker eller postkort. Et album er noget man kigger i. Nielsens album er et læsealbum .  Det kan man både kigge i og læse i. Ordet album kommer fra latin. Album betyder hvidt ,  og det er en pointe i forhold til Hans-Jørgen Nielsens  forfatterskab.  Det  hvide,  hvidheden,  og  i forbindelse med hvidheden også tomheden, spiller en  afgørende  rolle  i  Hans-Jørgen  Nielsens  tidlige forfatterskab. I essayet ''Nielsen' og den hvide verden' forklarer Hans-Jørgen Nielsen det. Der er ikke tale om en metafysisk hvidhed:  'Det er noget anderledes uforstyrreligt, ligeglad, sig selv nok […] En helt tom  tomhed  og  en  helt  hvid  hvidhed'  (Nielsen 1968b: 136). Det hvide er ikke blot en tematik i forfatterskabet. Hvidheden er også helt konkret: Den hvide side. Siden der ikke står andet på end det der er nødvendigt for at pege på det fysiske tegn på det hvide papir og på selve det hvide papir. Per Højholt har ved et par lejligheder været inde på det samme. I stykket 'Alligevel skriver man jo en bog, af og til' skriver han at kunsten er 'at skrive noget på siden som kan læses og som ikke forstyrrer, men tværtimod  bestyrker  læserens  chance  for  at  opleve  det totale: den hvide side' (Højholt 1994: 9).

I at det at benytter Hans-Jørgen Nielsen sig af forskellige strategier som fremhæver siden i bogen, mediet som teksten er trykt på. For det første er hvidheden gennemgående i og med at der er forholdsvis lidt tryk på de enkelte sider, og i og med at alle venstresiderne i bogen er tomme eller næsten tomme; der står en slags genreangivelse på enkelte af dem i det nederste venstre hjørne - en billedtekst, er man næsten fristet til at kalde det. Genreangivelserne peger ganske ofte i retning af feltet mellem den skrevne tekst  og  det  visuelle,  feltet  mellem  bogstavet  som bærer af betydning og bogstavet som et konkret fysisk tegn. Genreangivelserne er fx tavler , mobiler , ikoner , vokalmobile eller tekstlandskaber .  Den anden strategi der skal omtales, er den samme som Hans-Jørgen Nielsen anvendte i sit 'tekstbillede': Overskridelsen af bogsiden som et middel til på én gang at pege på bogsiden og på bogsidens begrænsning.

I to tekster, der i at det at er trykt under genreangivelsen ikoner ,  er ordenes placering på siden signifikant. Et ikon kan som bekendt bl.a. være et billede der ligner det det betegner, og i den forstand er de to  tekster  ikoner.  Den  ene  af  teksterne  består  af ordet kommer ,   der  er  gentaget  fire  gange,  af  ordet står ,  og af ordet går ,  der ligesom kommer også optræder fire gange vertikalt under hinanden på siden. De fire gentagelser af kommer er placeret lidt højere på siden end står der igen er placeret en anelse højere end de fire gentagelser af går .   T eksten forløber altså i en faldende bevægelse fra venstre mod højre. Helt bogstaveligt - og da det er det bogstavelige der undersøges her, må netop det bogstavelige naturligvis tages alvorligt - står der ikke kommer noget sted på

siden. Allerhøjst står der ommer ,  og det gør der ikke engang: Ordet kommer ,  som jeg som læser mener at læse på siden, er i realiteten min opfindelse; ordet er skåret  over  af  sidens  venstre  kant  ca.  midt  i  o'et. Hans-Jørgen Nielsens tekst eller ikon er på én gang en tekst som overlader noget til læseren, en metatekstuel eller metaikonisk kommentar til at læseren bidrager  med  noget  under  læsningen,  og  en  tekst, hvilket ikke forekommer mindre væsentligt i denne sammenhæng, der ikonisk demonstrerer hvor  dan ordet kommer kommer  ind  på  siden.  Ordet står står med synligt større typer end de andre ord på siden -  ordet  er  placeret  midt  på  siden  hvis  man  læser horisontalt og en smule under midten af siden hvis man læser siden vertikalt. Og selvfølgelig går ordet går ud af eller ud over siden. Det er placeret alleryderst i sidens højrekant på en måde så det kan være vanskeligt at afgøre om r'et i ordet er skåret over af sidens  kant.  I  førsteudgaven  ser  det  ud  som  om  i hvert  fald r 'et  i  det  sidste går er  skåret  over.  Det aktive aspekt i ordene kommer og går er understreget ikke blot af den faldende bevægelse på siden og sidens overskæring af ordene, men også af gentagelsen af ordene. På samme måde er det passive ved ordet står understreget af at der kun står står en gang på siden, og ved de større og federe typer ordet er sat med: Det står på den måde ligesom mere solidt der midt på siden end de mere flyvske ord kommer og går . Ordene gør det deres betydning foreskriver dem at gøre. 7  De er opfattet bogstaveligt. Men i bogstaveligheden ligger der i realiteten en fremmedgørelse. Idet der bliver peget på ordet som konkret materiale og ordet som en konkret betydning bliver man som læser opmærksom på at ordet betyder, fordi der så konkret ikonisk peges på hvad det betyder, og hvordan det i et givent medium betyder. Den tyske informationsteoretiker,  filosof  og  forfatter  Max  Bense påpeger i en tekst, som i 1966 blev bragt i Vindrosen i  Hans-Jørgen Nielsens oversættelse, at: 'Æstetiske tilstande kan bæres af det semantiske, men behøver ikke nødvendigvis at være det. Dog er æstetiske tilstande altid materielt konstrueret, aldrig amaterielt' (Bense  1966:  58).  Den  pointe  synes  Hans-Jørgen Nielsens tekst at være en understregning af. Nielsen konstruerer i teksten i prægnant forstand det æsteti- ske materielt.

Den sidste tekst der skal omtales er som nævnt også et ikon fra at  det  at .  T eksten  er  trykt  over  to sider. På den første side står der vertikalt under hinanden helt ude ved højre sidekant fem gange forsættend og en gang afsluttende .   På den følgende side, som er en venstreside i bogen, står der, som en fuldendelse af ordet fortsættende der på den foregående højreside  er  skåret  over,  fem  e'er  under  hinanden  i samme højde, lidt over midten af siden, som de fem gange fortsættend på den foregående side. På den første side falder teksten så at sige til ro i og med det sidste afsluttende ord, afsluttende ,  og gør det alligevel ikke fordi den fortsætter på den næste side, dvs. bagsiden af siden hvor teksten startede. I øvrigt er de fem e'er det eneste, bortset fra de nævnte dis  krete genreangivelser og copyrightoplysninger i starten af bogen, der er trykt på venstresiderne i at det at .  Det fortsættende ved teksten bliver mere markant end det afsluttende .   Det  er  blandt  andet  det  Hans-Jørgen Nielsen har markeret ved gentagelsen af ordet fortsættende og ved ikke at gentage ordet afsluttende ,   samtidig med at han med brugen af den lange tillægsform, præsens participium, i to helt forskellige og dog beslægtede ord peger på hvordan bøjningsformen får forskelligt indhold alt efter hvilket ord der bøjes.  Præsens participium udtrykker noget igangværende; undtagen, måske, i forbindelsen afsluttende . Sproget udsættes på den måde for den 'kølige materialebetragtning' som Nielsen i en introduktion til den konkrete poesi, 'Anonymitetens formverden', har skrevet om (Nielsen 1966: 16). Det er 'sproget som tegnsystem, som spillesystem: visuelt, fonetisk, semantisk, syntaktisk, morfologisk', som det hedder på bagsiden af at  det  at ,   Nielsen  undersøger i sine tekster, tekstbilleder, ikoner. Og, vil jeg afsluttende påpege,  litteraturens  medium  -  bogen,  bogsiden (med eller uden trykte bogstaver) - kommer i forbindelse med den kølige materiale  betragtning også i forgrunden. Fx i den fortsættende tekst som kun kan fremtræde som den gør i en bog med sider. HansJørgen Nielsen viser at sådan kan en bogs sider også bruges: en side kan (ikke) bruges til meget: overskridelse og accentuering i samme bevægelse. På den måde får Nielsen læseren til ikke alene at overveje denne ekstraordinære brug af bogsiden, men også den ordinære brug af bogsiden. Mediet er altid (en del af) budskabet, men det opdager man først når der pilles ved den konventionelle brug af mediet. I læsningen af Hans-Jørgen Nielsens tekst der fortsætter over to sider, opdager læseren det mens han eller hun helt konkret sidder med bogsiden i hånden og bladrer frem og tilbage for at se hele teksten og holder siden op mod lyset for at se om man kan se trykket på begge sider på en gang. Det kan man godt, men det kræver en ganske konkret omgang med bogen og siden.

## Noter

1.  Torsten Ekbom har i en anmeldelse af McLuhans Understanding  Media ,   Hans-Jørgen  Nielsens at  det  at ,   V agn Stens Riv selv ,  Jørgen Nashs Det naturlige smil og Johannes L.  Madsens Abse-digte (en  sammenstilling  der  i  parentes bemærket i sig selv er sigende), gjort opmærksom på at det er en pointe hos McLuhan at det  'är konstnärerna som skall läre oss hur mediarna fungerer, antingen genom att använda de gamla medierna på nya sätt, skapa hybridformer mellan olika medier eller övergå direkt till at arbeta med de nya medierne' (Ekbom 1966: 72).
2.  Eksperimenter med det visuelle i litteraturen er ikke 1960'ernes opfindelse, langt fra. Ofte nævnes barokkens figurdigtning hvor fx et memento moridigt grafisk kan stilles op som et timeglas, Lawrence Sternes sorte side, hans illustration af Corporal Trims piskesmæld og andre finurligheder i The Life and Opinions of Tristram Shandy, Gentleman fra 1759, musens haletale fra Lewis Carrolls Alice in Wonderland ,   1865, Stéphane Mallarmés Un coup de dés fra 1897, futurismens forsøg på optisk at illustrere bevægelsen, Guillaume Apollinaires Calligrammes fra  1918,  kubismens inkorporering af tekstelementer i maleriet, Kurt Schwitters' Merz-digtning og e.e. cummings' grafiske digte. Med Lars Bukdahl siger jeg i denne i forvejen sporadiske opremsning: 'vi må hellere lade være med at tale om Kina og Japan og Arabien med al deres fantastiske håndskrift, og europæisk nøjes med at tale postbogtryk', ellers eksploderer  feltet  for  visuel  poesi,  og  så  vil  jeg,  igen  med Bukdahl, påpege at den visuelle litteratur fortsat betragtes som  et  særtilfælde,  som 'sådan-en-slags-ting-som-manlavede-i-barokken-og-i-tresserne'. Og  det  kan  undre 'fordi  poesien  altid  har  haft  et  særligt  mellemværende med visualiteten' (Bukdahl 2000: uden sidetal).
3.  Den tyske digter og litteraturteoretiker Helmut Heißenbüttel gjorde i 1963 en lignende iagttagelse i essayet 'Zur Geschichte des visuellen Gedichts im 20. Jahrhundert'. I essayets  indledning  hedder  det:  'Die  Entwicklung  der Künste im 20. Jahrhundert ist unter anderem dadurch ge-

kennzeichnet, dass sie, schubweise, Bereichen zudrängt, in denen jede  Kunstart  an  die  Grenze  zur  anderen  gerät' (Heißenbüttel 1966: 75).

4.  Jonas Ingvarsson, Litteraturvetenskapliga institutionen, Göteborgs Universitet, gjorde mig opmærksom på centralperspektivet i 'tekstbillede' ved Nordisk forening for litteraturforsknings konference  'Litteratur og visuell kultur' ved Islands Universitet, Háskóli Íslands, hvor jeg i august præsenterede  Hans-Jørgen  Nielsens  'tekstbillede'.  Ved samme lejlighed gjorde Tania Ørum, Institut for Litteraturvidenskab, Københavns Universitet, opmærksom på at 'tekstbillede' endelig også kunne opfattes som en visuel fremstilling  af  hvordan  tekstbilledet  kan  læses  op  med stigning og fald i intonationen. Ingen af pointerne, som forekommer indlysende når man bliver gjort opmærksom på  dem,  havde  jeg  selv  set.  Jonas  Ingvarsson  og Tania Ørum skal derfor have tak for iagttagelserne.
5.  Disse iagttagelser er inspirerede af iagttagelser Maren H. Bruun gjorde i en diskussion af Hans-Jørgen Nielsens 'tekstbillede' på et kursus ved Litteraturhistorie, Aarhus
3. Universitet.
6.  Handlende digte er noget af det man efterlyser i forordet - eller efterskriften, igen alt efter fra hvilken side man læser tidsskriftet. Foruden korte artikler kan man, skriver redaktionen, skrive 'billeddigte tonefaldsdigte handlende digte og kort prosa' til Digte for en daler der står for 'en appetit på sproget på iagttagelser på mangfoldig accept på handlingsdigte på teksthandlinger på principielle sprogdemonstrationer'.

7.  Det er betegnende at man næsten ikke kan beskrive teksten uden at benytte tekstens ord i beskrivelsen: kommer kommer, står står, går går.

## Litteratur

Bense, Max 1966: 'Kunst kræver teori', 57-62, Vindrosen , nr. 3.

Bukdahl, Lars 2000:  'Se et digt! Digt et syn', http://www. afsnitp.dk/galleri/hvader/bukdahl/tekst.html.

Draper, R.P . 1971:  'Concrete Poetry', 329-340, New Literary History ,  nr.  2.

Ekbom, Torsten  1966: 'Nya  media  -  ny  poesi',  71-75, Vindrosen ,  nr.  3.

Hegel,  G.W .F .  1955  (1835-38): Ästhetik ,   Berlin:  Aufbau- Verlag.

Heißenbüttel, Helmut 1966 (1963): 'Zur Geschichte des visuellen  Gedichts  im  20.  Jahrhundert',  75-82,  In: Über Literatur ,  Olten:  W alter-V erlag.

Højholt, Per 1994: 'Alligevel skriver man jo en bog, af og til', 7-13, Stenvaskeriet og andre stykker ,  Gyldendal.

Højholt, Per 1996: 'Bogstavernes fysik', 6-12, In: Odense/ Denmark ,  København: Space Poetry.

Leth, Jørgen 1971 (1969): 'Jeg tror på tonefaldet', 50, In: Tekster 1965-1970 ,  red.  af Steffen Hejlskov Larsen, Gyldendal.

Louis-Jensen, Peter 1967: 'Omkring Zero', 12-13, ta' 1 .

McLuhan,  Marshall  1967  (1964): Mennesket  og  Medierne , København: Gyldendal.

Nielsen, Hans-Jørgen 1964a: 'tekstbillede', Digte for en daler ,  nummer nul.

Nielsen, Hans-Jørgen 1964b:  'l(a - ll - l', Digte for en daler , nummer nul.

Nielsen, Hans-Jørgen 1965: at det at ,  København: Borgens Forlag.

Nielsen, Hans-Jørgen 1966:  'Anonymitetens formverden', 12-19, Vindrosen ,  nr.  3.

Nielsen, Hans-Jørgen 1967:  'Det visuelle digt i Danmark', Intermedia ,  udstillingskatalog.

Nielsen,  Hans-Jørgen  1968a: 'Fra  tekstlinier  til  tekstflader'', 64-69, 'Nielsen' og den hvide verden ,  København: Borgen.

Nielsen, Hans-Jørgen 1968b: ''Nielsen' og den hvide verden',  135-138, 'Nielsen'  og  den  hvide  verden ,   København: Borgen.

Rimestad, Christian 1906: Digtere i forhør ,   København: Gyldendal.

Shusterman, Richard 2002: Surface and Depth ,  Ithaca: Cornell University Press.

Steen,  V agn 1965: Riv selv ,  København: Borgens Forlag.

Screenshot fra A Man With a Movie Camera, Dziga  Vertov, 1929